במכתב שלו מ-7 במרץ 1913 ד"ר מישו כתב: "אני החתום מטה, ד"ר מישו, מאשר כי העלמה קאמי קלודל נגועה בליקויים שכליים רציניים מאוד, לובשת בגדים עלובים, היא מלוכלכת לחלוטין, ודאי אינה מתרחצת אף פעם... היא מבלה את חייה בהסתגרות מוחלטת בדירתה, ללא אוויר צח; מזה מספר חדשים אינה יוצאת כלל לאור היום ולעיתים רחוקות עושה כמה גיחות ליליות החוצה. לפי מכתביה היא עדיין חיה באימת "כנופייתו של רודן" או "כנופייתו של גסטון שנג", קבוצת עוזרים וחניכים של רודן, שהשתתפו בעבר בסלון לאמנויות יפות, וששמתי לב שאכלסו את מחשבות הרדיפה שלה עוד מזה 7–8 שנים, מצבה כעת הוא כבר מסוכן בגלל ההזנחה ולפעמים חוסר המזון, והוא מסוכן גם לשכניה. קיים הכרח לאשפז אותה במוסד (maison de santé)
ב-10 במרץ נקלחה קלודל למוסד בוויל-אווראר (Ville-Évrard), מחוז סן-סן דני. משפחתה ביקשה לשים מגבלות על הבקורים אצלה ועל התכתבויותיה.
היא נשארה מאושפזת שלושים שנה עד יום מותה. קלודל כתבה לבן דוד שלה, שארל טיירי: יפה השתלם כל כך הרבה עמל וכישרון כדי לזכות בגמול כזה. תמיד ללא פרוטה בכיס, מעונה בכל דרך, כל חיי. מנושלת מכל שגרמה לי שמחת חיים ובנוסף לכל לסיים את חיי כאן.
הסטודיו שלה בקה בורבון נסגר על ידי המשפחה. מה שנשאר בו נהרס.
בחדשים שלאחר אשפוזה, הוקיעו מעריצי האמנית את המעשה, שהוצג על ידיהם כ"פשע קלריקלי". ב-19 בספטמבר 1913 פרסם העיתון "L' Avenir de l'Aisne"
דעות נגד היחס כלפיה: "בעיצומה של עבודה, כשהיא במלוא הכישרון ובמלוא כשריה השכליים, הגיעו אליה אנשים, השליכו אותה לרכב על אף מחאותיה הזועמות, ומאז נכלאה האמנית הדגולה בבית משוגעים". הועלה בתקשורת מסע מחאה נגד סגירתה, תוך כדי האשמות במיוחד נגד משפחתה על כך שרצו להיפטר ממנה. הכותבים דרשו ביטול חוק חולי הנפש מ-30 ביוני 1838.
רודן שהזדעזע, ניסה לשפר במשהו את גורלה, אבל ללא הצלחה יתרה. אחרי שהקדיש ב-1914 ליצירותיה אולם תערוכה באוטל בירון (כיום מוזיאון רודן, הוא נפטר בנובמבר 1917. )
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי החולים הופקעו לטובת הצבא. אחרי שהייה קצרה בבית המחסה אנגיין, הועברה קאמי קלודל, ב-12 בפברואר 1915 למוסד לחולי נפש מונדוורג שבמונפאווה, במחוז ווקליז, שבו נותרה עד יומה האחרון. במצוקתה לא פיסלה יותר ולא קיבלה אף פעם ביקורים לא מאמה, שנפטרה בשנת 1929, ולא מאחותה. רק אחיה, פול קלודל, ביקר אצלה בתוך שלושים שנה שתים עשרה פעמים.
ב-1919 נראה מצבה כי משתפר, אבל במכתביה אל מנהל המוסד התנגדה אמה בחירוף נפש לכל אפשרות של יציאה משם. קלודל עצמה כתבה מכתבים רבים לאחיה ולאמה, בהם התלוננה על תנאי האשפוז. כתשובה קיבלה משלוחי אוכל וחפצים שונים.
ידידתה הפסלת ג'סי ליפסקום ביקרה אצלה פעמיים עם בעלה, ויליאם אלבורן, במאי 1924 ובדצמבר 1929. צילום שלה על ידי אלבורן, כשהיא בת 65, ויושבת על כיסא בעת ביקורם האחרון, נשאר עדות ראייה יחידה לתקופה הימצאותה במוסד.
ב-25 בפברואר 1917 שלחה קאמי קלודל מכתב זה לד"ר מישו ממקום הסגרה במונדוורג :
מותה.
קאמי קלודל נפטרה בגיל 78 במוסד במונפאווה ב-19 באוקטובר 1943 בשעה 2 לפנות בוקר, ככל הנראה מאירוע מוחי. באותה תקופה סבלה מתת-תזונה בגלל תנאי אספקת האוכל לחוסי המוסד. חודשיים לפני מותה, מסר מנהל המוסד לאחיה, פול קלודל: "המשוגעים שלי מתים ממש מרעב: 800 מתוך 2000". כבר באוגוסט 1942 הוא כתב לפול קלודל שמצבה הכללי של אחותו הידרדר באופן חד מאז הנהגת המגבלות שפגעו קשות בפסיכופתים. אחותך הוגבלה למיטה בגלל בצקת בקרסוליים הקשורה לחסך ולחוסר האיזון התזונתי". לפי מקס לאפון בשנים 1940–1944 40,000 מאושפזים מתו מרעב במוסדות הפסיכיאטריים בצרפת.
האמנית הובאה לקבורה ימים אחדים אחרי מותה, בבית הקברות של מופאווה, בחלקת חולי הנפש. בלווייה השתתפו רק צוות בית החולים; לא הגיעו בני משפחה, כולל אחיה פול קלודל. בהמשך עצמותיה הועברו לבית עצמות שלא הוגשה דרישה לגביהם על ידי משפחות. אחרי שנת 2008 מיוזמת בת אחייניתה, רן-מארי פארי, הוקם במקום קנוטף "על מנת לתקן את ההשכחה מצד משפחת קלודל ומקורביה".
יצירותיה וזכרה.
התקבלות יצירותיה אחרי האשפוז ואחרי מותה.
על אף אשפוזה המשיכו יצירותיה של קלודל לזכות בהערכת והוצגו לאורך שנות 1930 על ידי אספני אמנות בתערוכות קיבוציות ובסלונים לאמנות, במיוחד אלו שאורגנו על ידי איגוד הציירות והפסלות, ואחר כך על ידי איגוד האמניות המודרניות. בשנת 1934 אורנגה רטרוספקטיבה על מפעל חייה, שבה הוצגו פסלים כמו "הנטישה", פול קלודל בגיל 18", "הוואלס", "התחינה"
עדים סיפרו שפול קלודל שהיה בינתיים לשגריר, נזעם כשנודע לו על הצגת היצירות, כי לא רצה שיידעו שיש לו אחות חולת נפש מאושפזת.Les Femmes artistes dans les
אנדרה סלמון במאמר בקורת אמנות ציין את ההנאה שבה גילה את יצירותיה של קלודל בתערוכת האמניות המודרניות, תוך הערה שמדובר ב"פסלת שמגיעה לה יותר הוקרה מזו שהיא זוכה לה"
בשנת 1951 ארגן מוזיאון רודן "תערוכת קאמי קלודל" שכללה 40 פסלים, באולם מיוחד במוזיאון. ב-1956 הקדיש אנרי אסלן שני ערבים בתחנת הרדיו של צרפת בכותרת
"חייה הכואבים של קאמי קלודל, פסלת"
בשנים 1960 ו-1970 פסליה הוצגו באופן קבוע בתערוכות קיבוציות מוקדשות לרודן, לפול קלודל או לאמנות הצרפתית.
החל משנות ה-1990 תוך כדי עלייה במגמה לגילוי מחדש של הנשים האמניות, אורגנו תערוכות ביפן, אחר כך בצרפת, עם חניכת המוזיאון אורסה שהוקדש לאמנים מהמאה ה-19.
כפי שצוין בעטיפת הקטלוג -Catalogue raisonne של אן ריוויאר, ברונו גודישון ודניאל גנסיה - "מזה 15 שנה נוכחת קאמי קלודל בכל מקום בזירת האמנות"
"הספר "אישה אחת, קאמי קלודל" (1982).
בשנת 1982 פורסם בהוצאה לאור "פרס דה לה רנסאנס" (Presses de la Renaissance) ספרה של אן דלבה (Anne Delbée) "אישה אחת, קאמי קלודל". הספר תורגם גם לשפה העברית על ידי ישראל מרשן ופורסם ב-1989 בהוצאת אור-עם. בצרפת זכה הספר בשנת 1983 ב"דראן פרי של הקוראות" של המגזין "אל" והפך לרב-מכר שתורגם לעשרים שפות וחשף בפני הקהל הרחב את שמה ויצירתה של קאמי קלודל.
משפחת קלודל מחתה נגד התיאור והתזות שפיתחה המחברת, אן דלבה, שהכחישה את מחלתה הנפשית של האמנית.
יצירותיה של קאמי קלודל.
בשנת 1996 פרסמו אן ריווייר, ברונו גודישון ודניאל גנאסיה קטלוג מקיף (Catalogue raisonné) של יצירותיה של קאמי קלודל שכלל 99 יצירות - פסלים ורישומים מתוך 131 יצירות.
רן-מארי פארי סרקה 67 יצירות שנוצרו בין השנים 1879–1906, בלי לספור הפיתוחים וגינויי הגרסה השונים, שהיו מעלים את מספרן ל-110 ושעוצבו עד שנת 1910. קיימות למשל שבע גרסאות של "הוואלס"', לרבות גרסאות מכלי חרס (grès) ועשר של הפסל פרוטומה של "La Petite Châtelaine" בעיקר עם שינויי תספורת. היא גילתה וסרקה 21 רישומים או ציורים של האמנית.
יצירות ברונזה מקוריות של קאמי קלודל עוצבו על ידי בתי יציקה גריה, סיו-דקוביל, רידייה, תיאבו, פימייה וגאוויניו, קונברסה, קרווייאן, בלו, לפני שנת 1910.
אחרי 1984 הופיעו בשוק יציקות בברונזה שעוררו מחלוקות משפטיות רבות לגבי האותטניות שלהן ולגבי הפרות זכויות היוצרים.
החל מ-1 בינואר 2014 הפכו יצירותיה של קלודל לקנין רוחני ציבורי.
שימור יצירותיה.
מקומות האחסון העיקריים של יצירות קאמי קלודל, לפי רשימה שנערכה על ידי רן-מארי פארי הם כדלקמן:
בשנת 26 במרץ 2017 נפתח המוזיאון קאמי קלודל בכפר נוז'אן-סיר-סן במחוז אוב, שבו בילתה האמנית את התבגרותה ושבו פגשה את אלפרד בושה. המוזיאון התצטרף למוזיאון שהוקם ביישוב בשנת 1902 על ידי הפסלים פול דיבואה (1905-1829) ואלפרד בושה (1934-1850). נאספו בו האופסים שנאספו על ידי האחיינית רבתא של האמנית, רן-מארי פארי ועל ידי פיליפ קרסאן שנרכשו על ידי מועצת היישוב בשנת 2008, כמו כן חפצי אמנות שנרכשו בעזרת קרן המורשת ובנדיבות מצנטים. בסך הכול מצויות בו 50 יצירות, והוא המאגר החשוב ביותר בעולם של יצירותיה.
המוזיאון כולל אודיטוריום בעל 120 מושבים. הוא נועד להכיל אוסף של 400 פסלים, מתוכם 50 מאת קלודל.
בין היצירות המוצגות במוזיאון - פרסאוס וגורגונה, הפסל המונומנטלי היחיד בשיש שיצרה קלודל ושנרכש בשנת 2008 תמורת 950,000 יורו ושהוצג קודם לכן במוזיאון פול דיבואה-אלפרד בושה ביישוב.
ויולטה צ'מורו
ויולה באריוס טורס דה צ'מורו (בספרדית: Violeta Barrios Torres de Chamorro, נולדה ב-18 באוקטובר 1929) היא פוליטיקאית ומו"לית ניקרגואית אשר שימשה כנשיאת המדינה בשנים 1990–1997. תקופת נשיאותה התאפיינה בתסיסה כלכלית וחברתית, בירידת מפלס האלימות במדינה ובהשכנת שלום בר קיימא. בשנות נשיאותה של צ'מורו (ובשנים שלאחר מכן) כלכלת המדינה הדרדרה וניקרגואה הפכה למדינה הענייה ביותר באמריקה אחר האיטי. צ'מורו היא האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2018) שכיהנה כנשיאה בניקרגואה. בנוסף על כך, היא האישה הראשונה שנבחרה להיות ראש מדינה ביבשת.
ביוגרפיה.
צ'מורו נולדה בשנת 1929 בדרום ניקרגואה, בסמוך לגבול עם קוסטה ריקה. גדלה במשפחה אריסטוקרטית, עשירה ושמרנית. בנערותה, התחנכה צ'מורו בתיכון קתולי בסן אנטוניו שבטקסס, ארצות הברית. בשנת 1945 עברה ללמוד בווירג'יניה. ביוני 1947, אביה אובחן כחולה סרטן הריאה סופני, ואף מת לפני שהספיקה לחזור לניקרגואה. צ'מורו מעולם לא סיימה את לימודיה בארצות הברית.