שכונת חבצלת היא שכונה בדרום רחובות שהוקמה בשנת 1939 כיישוב פועלים עצמאי וסופחה לעיר בשנת 1949.
היסטוריה.
שכונת חבצלת הוקמה כשכונת פועלים על ידי ניר שיתופי על 60 דונם של הקרן הקיימת ממערב לכפר ביל"ו כ-3 קילומטר דרומית לרחובות, שנרכשו בתרומתה של חבצלת פיצג'רלד מלונדון. אגודה שיתופית לייסוד השכונה הוקמה בשנת 1938. השכונה הוקמה בעזרת הלוואות מטעם קרן בילינסון ויועדה לפועלים חסרי אמצעים שנדרשו לשלם עבורם בתשלומים קטנים. הבתים נבנו על ידי המתיישבים עצמם בפיקוח סולל בונה. אבן פינה לשכונה הונח ביוני 1939 ו-48 בתי השכונה הושלמו בדצמבר 1939. כל בית כלל שני חדרים, מטבח ומרפסת ללא שירותים ושטח של דונם למשק עזר.
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949. בתחילת 1950 הושלמו 150 בתים שנבנו בשכונה עבור עולים חדשים והחלו בבניית עוד 100 יחידות דיור. בשנת 1965 היו בשכונה כ-350 משפחות.
צ'וטה צ'אר דהאם
צ'וטה צ'אר דהאם (בדוונאגרי: छोटा चार धाम), באנגלית: Chota Char Dham, תרגום: ארבעת המקומות או ארבעת המושבים הקטנים) הוא אזור עלייה לרגל בחבל גרוואל שבמדינת אוטראקהאנד בהימלאיה ההודית. מעגל עלייה לרגל זה כולל ארבעה אתרים מהחשובים ביותר לעולי הרגל ההינדים והם (לפי סדר העלייה לרגל המסורתי):
שלושה מתוך אתרים אלו (גנגוטרי, קדרנאת (נהר המנדקיני) ובדריאנט) נחשבים גם כמקורות הגנגס והרביעי כמקור היאמונה. (למען הדיוק מקורו של הגנגס בנהר הבהאגיראת'י הנשפך מקרחון גנגוטרי בהימלאיה (במדינת אוטראקהאנד), והוא חובר לנהר האלאקנאדה ליד דוופראיאג ויחד הם יוצרים את הגנגס).
מעגל זה הוא חלק ממעגל העלייה לרגל של ארבעת רוחות השמים הכולל את בדרינט בצפון, פורי במזרח (במדינת אודישה), רמסוורם בדרום ודוורקא במערב.
לכל אחד מאתרי העלייה לרגל שבצפון ייחוד משל עצמו, אולם במהלך השנים קיבלו כולם זהות אחידה ומכנה משותף, כך שמקובל לנוע בין ארבעתם על מנת למלא את מצוות הצליינות.
עונה בשנה.
עונת העלייה לרגל היא לרוב בין סוף אפריל לבין חג הדיוואלי, החל באוקטובר/נובמבר. עם הפחתה בכמות הצליינים ממחצית יולי ועד סוף אוגוסט בשל גשמי המונסון והפחתה בחודשים אוקטובר נובמבר בשל הקור החורפי. (מצד שני אחרי גשמי המונסון הצמחייה מתחדשת והנוף ירוק יותר) בעונה ממוצעת עולים לאתרים אלו כ-100,000 איש, רובם מהודו אולם גם תיירים ממדינות נוספות. בעונת הגשמים הדרכים סובלות ממפולות והסתחפויות כך שלעיתים הדרכים אינן עבירות למשך זמן מה. בנוסף, תרבות הנהיגה ההודית גורמת לתאונות רבות (כ-200 הרוגים כל עונת צליינות) ואלו גורמות לשיבושי תנועה.
המסלול.
עד מחצית המאה ה-20, העלייה לרגל לאתרי הצ'אר דהאם התאפשרה רק בשבילים הרריים בהם נעו סגפנים או עשירים שהיו מלווים בפמליה גדולה, במסע ארוך ומפרך שכלל עליות קשות וירידות תלולות. אחרי מלחמת הודו–סין של 1962, החליט צבא הודו שיש לפרוץ דרכי גישה בהרים וכתוצאה התאפשרה נסיעה עד סמוך לאתרי העלייה לרגל עצמם וכך התאפשר חיסכון בזמן ונוספו בני המעמד הבינוני לקהל העולים לרגל.
בין יוני 2013 למאי 2014 אי אפשר היה לקיים את הצליינות לצ'אר דהאם כתוצאה משיטפון הבזק בהימלאיה ב-2012 ומההצפות שהיו בצפון הודו ב-2013. נכון למועד כתיבת שורות אלו (2017) הדרך לקדרנט עדיין משובשת חלקית.
תחבורה.
אל כל ארבעת אתרי הצ'וטה יוצאים בעונה אוטובוסים מרישיקש.
ממשלת הודו מקדמת שני מיזמים תחבורתיים להנגשת האתרים:
ז'אן ד'אורמסון
ז'אן ברונו ולדימיר דה פול לה פוור ד'אורמסון (בצרפתית: Jean d'Ormesson, בשמו המלא Jean Bruno Wladimir François de Paule Le Fèvre d'Ormesson; 16 ביוני 1925 - 5 בדצמבר 2017) היה סופר, עיתונאי ומסאי צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית. לד'אורמסון הייתה גם אזרחות לבנונית. שימש בשנים 1979-1974 מנכ"ל העיתון "לה פיגרו".
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
ז'אן ד'אורמסון נולד בשנת 1925 בפריז כבן הקטן בין שני ילדים של משפחה עם שורשים אריסטוקרטיים. אביו היה אנדרה לה פוור, מרקיז ד'אורמסון, דיפלומט שכיהן כשגריר צרפת בברזיל ונמנה עם מקרוביו של לאון בלום. אמו, מרי אנרייט איזהל אניסון דו פרון, הייתה בת למשפחה מונרכיסטית קתולית מיליטנטית קרוב לחוגי אקסיון פרנסז. היא הייתה נצר למרקיזים בואז'לן ולבני לה פלטייה. אחד מאבות האם, לואי מישל לה פלטייה דה סן פרז'ו כיהן בימי המהפכה הצרפתית כחבר בוועידה הלאומית והשופט אוליבייה.
עם אבות משפחת האב נמנה השופט אוליבייה ד'אורמסון מתקופת לואי הארבעה עשר שאיבד את משרתו לאחר שלא נכנע ללחצי המלך במשפטו של ניקולא פוקה. הדוד מצד האב היה הדיפלומט ולדימיר ד'אורמסון (1973-1888) שכיהן, בין השאר, כשגריר צרפת בוותיקן והיה אביו של הפוליטיקאי הימני אוליבייה ד'אורמסון.
האבות הרחוקים של המשפחה מצד האב נקראו לה פוור (Le Fèvre) והיו איכרים. בתחילת המאה ה-16 אחד מבני המשפחה עלה ההיררכיה החברתית והתמנה כרשם בכיר (commis au greffe) בפרלמנט של פריז. בנו, אוליבייה לה פוור (1600-1525) היה ליושב ראש בית הדין לעניינים כספיים בפריז, רכש את האחוזות אובון Eaubonne ואורמסון וקיבל תואר אצולה בשנת 1553. המשפחה התיישב בשנת 1758 באמבואל בעמק המארן. באותה תקופה בני המשפחה הועלו לתואר מרקיזים. הכפר אמבואל שינה אז את שמו לאורמסון-סיר-מארן.
ד'אורמסון בילה את ילדותו בטירת אמו בסן פרז'ו, תקופה שהוא תיאר בספרו Au plaisir de Dieu. שליחויותיו הדיפלומטיות של האב הובילו את המשפחה לגור בבוואריה (בשנים 1925–1933), ברומניה ובברזיל, בריו דה ז'ניירו. ד'אורמסון גודל על ידי אמו ועל ידי מטפלות עד גיל 14. את כל לימודיו עשה באופן פרטי ובהתכתבות במסגרת בית הספר אטמר (Hattemer). בימי הכיבוש הנאצי במולדתו, בשנים 1941–1942 המשפחה עברה לגור בקוט ד'אזור וז'אן ד'אורמסון למד באותם הימים בתיכון "מאסנה" בניס. ב-1943, אחרי כישלון ראשוני, סיים את בחינות הבגרות. אחרי לימודי מכינה בתיכון אנרי הרביעי בפריז התקבל בגיל 19 לאקול נורמל סופרייר היוקרתי. אחרי סיום תואר מסטר בספרות ובהיסטוריה, בניגוד לעצת מורו, לואי אלתוסר, ניגש לבחינות ה-agrégation להוראת פילוסופיה. אחרי שני כישלונות, הצליח בשנת 1949 במקום ה-12 בין 21 המועמדים שהצליחו.
חייו הבוגרים.
אחרי שירות צבאי, לימד זמן קצר יוונית ופילוסופיה בתיכון הציבורי "ז'אק דקור" ובסופו של דבר הקדיש את עצמו לקריירה עיתונאית. כתב מספר מאמרים במגזין פארי מאץ' וכן כתב ביומונים "ווסט פראנס", "ניס-מאטן" ו"פרוגרה דו ליון". התגורר שנים רבות עם הוריו ברו דו באק בפריז, עד לנישואיו המאוחרים בגיל 37.
ב-2 באפריל 1962 התחתן עם פרנסואז בגן (Béghin), בתו הקטנה של פרדינאן בגן, איש עסקים ממוצא שווייצרי, טייקון של תעשיית הסוכר (חברת בגן-סה) ושל העיתונות, מנהל "לה פיגרו" החל משנת 1950. אשתו הייתה גם בת דודה של במאי הקולנוע לואי מאל. ב-10 באוקטובר 1962 נולדה לזוג בת בשם אלואיז, לימים מוציאה לאור, בעלת בית ההוצאה לאור הנושא את שמה, ממנה יש לד'אורמסון נכדה, מרי-שרה קרקסון.
הפעילות הספרותית, העיתונאית והפוליטית.
בשנת 1950 בסיועו של ז'אק ריאף (Rueff), ידיד של אביו, אז יושב ראש המועצה הבינלאומית לפילוסופיה ולמדעי הרוח של אונסק"ו, התמנה ד'אורמסון למזכיר כללי של וארגון זה. בשנת 1992 התמנה ליושב ראש שלו. אחרי 1950 פרסם מאמרים במגזינים "פארי מץ'", "Elle", "מרי קלר" ו"נובל רווי פראנסז". את הרומן הראשון - L'amour est un plaisir (האהבה היא תענוג) פרסם בשנת 1956. כותרת הספר לקוחה מפסקה של קורניי "L’amour n’est qu’un plaisir, l’honneur est un devoir" (האהבה היא רק תענוג, הכבוד הוא חובה). הספר נמכר רק באלפיים עותקים, בעוד שהמוציא לאור שלו, ז'וליאר, מחשיב אותו למעין "אח של פרנסואז סאגאן". את הצלחתו הגדולה בקרב הביקורת והקהל ידע ד'אורמסון יותר מאוחר, ב-1971 עם הרומן La Gloire de l'Empire (תהילת האימפריה) שהביאה לו את הזכייה בפרס הגדול לרומנים מטעם האקדמיה הצרפתית.
בשנים 1952–1971 עבד כסגן עורך, החל משנת 1971 כחבר המערכת, אחר כך כעורך ראשי של כתב העת "דיוז'ן" שהתמחה במדעי הרוח והוקם ב-1952 על ידי רוז'ה קאיואה. מספר פעמים שימש יועץ לשרים (ביניהם השר מוריס הרצוג, במשרד לנוער ולספורט) והיה חבר במשלחת צרפת בכמה ועידות בינלאומיות, ב-1948 בעצרת הכללית של האו"ם.
בשנים 1979-1974 כיהן כמנכ"ל העיתון "לה פיגרו". כל שבוע פרסם מאמר במוסף יום ראשון של היומון שעורכו הראשי היה באותה תקופה לואי פוולס. בשנים 1971–1974 הופיע שש פעמים בערוץ 2 של הטלוויזיה הממלכתית הצרפתית בתוכנית "Italiques". דעותיו על מלחמת וייטנאם (טען שלפני כיבוש סייגון על ידי הקומוניסטים נשבה שם איזו "רוח של חופש") עוררו באותם ימים דברי בקורת חריפים שכוונו נגדו ונגד "לה פיגרו" על ידי הזמר ממחנה השמאל ז'אן פרא, בשנסון שלו "Un air de liberté" ("רוח של חופש"). כשבשנת 1975 לפי בקשתו ד'אורמסון בוטל שידורו של אותו שנסון בתוכנית טלוויזיה, ז'אן פרא הסביר את עצמו: "אין לי דבר נגדו, כאיש פרטי. אלא נגד מה שהוא מייצג...העיתונות של הבורגנות הגדולה שתמכה מתמיד במלחמות הקולוניאליות, אליה אני מתכוון דרך מר ד'אורמסון".