קוצוג'י שימש כמתווך ומתרגם למשלחת מנהיגי הפליטים שכללה את הרב שלמה שפירא, הרב שמעון שלום קאליש מאמשינוב והרב משה שצקס שנפגשו עם נציגי הממשלה היפנית בטוקיו. פגישה זו גרמה לשיפור ביחס השלטונות לפליטים היהודים
בזכותו נשארה הישיבה בקובה שמונה חודשים ואף קיבלה מבנה, שבו נמשכו הלימודים. לאחר מכן הועברה הישיבה, יחד עם כמה אלפי פליטים יהודים לשאנגחאי, שהייתה אז תחת כיבוש יפני.
בעקבות הגעת אלפי פליטים יהודים ליפן ולחץ שהופעל עליה מצד בת-בריתה, גרמניה הנאצית, לסלק את היהודים משטחה, חלה עלייה ברמת האנטישמיות ביפן. תעמולה אנטישמית ארסית הופיעה בעיתונות ומנהיגים בכירים האשימו בפומבי את היהודים בפרוץ שתי מלחמות העולם, בדומה לתעמולה הנאצית.
קוצוג'י יצא בנחישות כנגד התעמולה האנטישמית, ערך הרצאות ברחבי יפן וכתב ספר בשם "דמותו האמיתית של העם היהודי" ובכך הפריך את הטענות כנגד היהודים, אותם תיאר כאומה מוסרית וישרה ביותר. בהרצאותיו פנה אל שומעיו היפנים וביקשם לסייע ליהודים: "ההשגחה העליונה הביאה את אלפי הפליטים חסרי המזל האלה לחופינו, כדי שנסייע להם ונעניק להם חוף מבטחים, בו יוכלו למצוא מרגוע ושלווה. זוהי משימת חיינו. הבה לא נכזיב". רבים הזהירו את קוצוג'י שעמידתו הנחושה לצד היהודים עלולה לסכנו.
בסוף שנת 1942 נעצר קוצוג'י בידי לשכת החקירות היפנית באשמת סיוע לאויבי יפן - היהודים. במהלך מעצרו נחקר ונדרש לגלות מהו חלקו במזימה היהודית להשתלט על העולם. כאשר הסביר קוצוג'י שמזימה זו היא המצאה אנטישמית הוא אף עבר עינויים. בעת מעצרו ביקר באותו בית סוהר קולונל יפני שהכיר אותו היטב. הקולונל היה משוכנע שמדובר בעלילת שווא ובזכותו שוחרר קוצוג'י וההאשמות נגדו בוטלו.
שחרורו של קוצוג'י חיזק בו את האמונה בהשגחה האלוהית וגרם לו להסיק שאלוהים שומר על כל אדם הנאבק למען היהודים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה התיידד עם הרב מנטל, רב הצבא האמריקאי ביפן והחל ללמד באוניברסיטה פרטית ביוקוהמה.
באוקטובר 1959 הגיע לישראל ועבר גיור ומילה והוא בן 60. בני ישיבת מיר, ערכו לו מסיבת קבלת פנים בבית ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ. כעבור זמן חלה במחלה קשה, ועבר להתגורר בברוקלין, שם נזקק לתמיכת הקהילה היהודית, שהכירה לו תודה על סיועו בימי המלחמה.
בשנת 1964 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי From Tokyo to Jerusalem (מטוקיו לירושלים).
פרופסור אברהם סֶטסוּזוֹ קוצוג'י נפטר בארצות הברית, בה' בחשוון תשל"ד ונקבר על פי צוואתו בהר המנוחות בירושלים.
במסגרת טקס מיוחד שנערך לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה של אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן התייחס חה"כ צבי האוזר לפועלו של קוצוג'י:
במסגרת טקס זה הוענקה תעודת הוקרה מטעם אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן על פועלו של קוצוג'י.
בחודש מאי 2022 העניקה משלחת של הכנסת בראשות חה"כ צבי האוזר ראש אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן, ובהשתתפות שגריר ישראל ביפן וחה"כ אמיר אוחנה את תעודת ההוקרה לטרוקו קוצוג'י, ביתו בת ה-90 של אברהם סצוזו, בבית האבות בטוקיו בו היא דרה.
אובר-דאבינג
אובר-דאבינג (מאנגלית: Overdubbing) היא טכניקת הקלטה המיושמת על ידי מפיקים מוזיקליים וטכנאי קול, ונהוגה במוזיקה הפופולרית מאז שנות ה-60 המוקדמות. מכונה גם "טכניקת העלאות".
תהליך האובר-דאבינג משמש לאיחודן של מספר הקלטות אודיו נפרדות לכדי הקלטה אחידה.
לרוב נוהגים תחילה להקליט את מחלקת הקצב (כלים כגון גיטרה בס ותופים), לאחר מכן להוסיף באובר-דאבינג את תפקידי הסולו של כלים כגון גיטרה ופסנתר ולבסוף להקליט את תפקידי השירה ולאחדם עם שאר ההקלטות בתהליך המיקס.
דיפתונגים
מנבו
מונותליטיזם
מונותליטיזם היא אחת ההשקפות הכריסטולוגיות שהכנסייה הכריזה עליהן כעל מינות.
הדוקטרינה המונותליטית גורסת, שאף-על-פי שלישו היו שתי מהויות, אלוהית ואנושית, היה לו רק רצון אחד. גישה זו פותחה והופצה על ידי בשנת 630 לערך בהוראת הקיסר הרקליוס ופטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון כניסיון לפשר בין הדוקטרינה המונופיזיטית והדיופיזיטית (אורתודוקסית), שכן קרע זה שיסע את האימפריה הביזנטית מבפנים. לדידם של הקיסר ושל סרגיוס, המונופיזיטים יכלו לקבל את שתי המהויות של ישו אם יובטח שרצונו אחד, ואילו הדיופיזיטים יכלו לקבל את אחדות הרצון של ישו לו הובטח להם שמהויותיו שתיים. המונותליטיות הייתה נפוצה ברחבי העולם הנוצרי ואף זכתה לתקופת-מה לתמיכת קיסרי ביזנטיון ואף לתמיכת האפיפיור הונוריוס; עם זאת, היא נדחתה על ידי האפיפיור מרטינוס הראשון בשנת 641 ולבסוף גונתה כמינות בוועידת קונסטנטינופול השלישית בשנת 681, אשר קבעה כי לישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד היו בהסכמה מלאה האחד עם השני, דוקטרינה הנקראת גם דיאותליטיזם (דיאו-תליטיות - שני רצונות, לעומת מונו-תליטיות - רצון אחד).
כיום אין כנסיות המחזיקות בגישה המונותליטית, אף שיש המאשימים את הקהילה המרונית במונותליטיות. ברם, המרונים עצמם טוענים כי הם מעולם לא ניתקו את הקשר התאולוגי עם הכנסייה הקתולית.
כיסא מקסימיאנוס
"כיסא מקסימיאנוס" הוא כס הבישופות של מקסימיאנוס (Maximianus), בישוף העיר רוונה במאה ה-6. הכיסא, אשר הוצב בבזיליקה של סן ויטאלה, מוצג כיום במוזיאון הארכיבישופי (Museo Arcivescovile) ברוונה.
הכיסא עשוי עץ ועליו תבליטי שנהב מגולפים. סגנון התבליטים, הדומים לתבליטים שנעשו בתקופה זו בעיר קונסטנטינופול, עשוי להעיד כי הכיסא נשלח לרוונה על ידי יוסטיניאנוס הראשון, כמתנה לחנוכת הבזיליקה של סן ויטאלה, בה נמצא פסיפס עם דיוקנו של הקיסר לצד דיוקנו של מקסימיאנוס. פער באיכות העבודה בין פנלים שונים עשוי להעיד, לדעת החוקרים, על מספר אמנים אשר עבדו במקביל על ייצור תבליטי הכיסא.
בחזית הכיסא מוקמו חמישה תבליטים מוארכים הממוסגרים בעזרת תבליטים אופקיים. התבליטים מציגים את דמותו של יוחנן המטביל ואת ארבעת האוונגליסטים, כותבי הבשורות ואילו נושאי התבליטים שבשוליים הוא דגם המכיל בעלי חיים כגון טווסים הממוקמים בתוך דגם מופשט של שריגי גפן. בין השריגים, בחלק אשר מופיע במרכז החזית העליונה של הכיסא מופיעה מונוגרמה של מקסימיאנוס. תיאורים נוספים המופיעים על הכיסא הם תיאור בריחתה של מריה, אם ישו למצרים, לצד תיאורים של סיפורי יוסף. השילוב בין שני סיפורים אלו הוא שילוב במסורת פרשנות פרה פיגורטיבית נוצרית של התנ"ך והברית החדשה.
המינות המונותלטית
ביטליס (נפה)
נפת ביטליס (טורקית Bitlis ili; כורדית Bedlîs) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ביטליס והיא נחלקת ל-7 יחידות אדמיניסטרטיביות. שמה של הנפה בא משמו של בדליס, מפקד בצבאו של אלכסנדר מוקדון, אשר בנה מצודה בעיר ביטליס.
גאוגרפיה.
נפת ביטליס שוכנת לחופה המערבי של ימת ואן. הנפה גובלת בנפת ואן ממזרח, בנפת סיאירט מדרום, בנפת בטמאן ממערב ובנפת מוש ונפת אארי מצפון. שטחה של הנפה הוא 8,413 קמ"ר, מהם 1,876 ק"מ בשטח הימה. כ-70% משטח הנפה הוא הררי ויתרתה רמה בגובה של כ-2,000 מטרים. ההרים הגבוהים בתחומי הנפה הם הר סופהאן (4,434 מטרים), הר הגעש נמרוט (3,050 מטרים) והר זיארט (2,540 מטרים). חלקה המזרחי של הנפה מנוקז אל ימת ואן, ימה ללא מוצא בגובה של 1,719 מטרים, וחלקה המערבי מנוקז על ידי יובליו של נהר מוראט, אחד ממקורותיו העיקריים של נהר הפרת.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית הנפה מנתה 350,994 תושבים בשנת 2020, רובם כורדים. קבוצות אתניות אחרות הן הטורקים והזאזא. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה האוכלוסייה בנפה 437,500 תושבים, כרבע מהם ארמנים.
היסטוריה.
נראה כי האזור היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, אם כי לא נמצאו ממצאים התומכים בכך בתחומי הנפה עצמה. האזור היה מיושב על ידי שבטי נאירי באלף ה-2 לפנה"ס, ובתקופת אוררטו, במחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס, שכן בלב הממלכה. עם נפילת אוררטו במאה ה-6 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי מדי ולאחר מכן נשלט על ידי הפרסים. בשנת 331 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את האזור, ובדליס, מפקד בצבאו, הקים מצודה בעיר ביטליס והעניק לה את שמו.
תחת הקיסר טראיאנוס כבשו הרומאים את האזור בשנת 113 לספירה. עם חלוקת האימפריה הרומית נותרה הנפה בשליטת האימפריה הביזנטית עד סוף המאה ה-5, אז נכבשה בידי הסאסאנים. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר ושבה לשלוט בו שוב במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן.
בשנת 1182 לספירה הקימו בני שבט רוג'אקי הכורדי את נסיכות בדליס שמרכזה שכן בעיר ביטליס. הנסיכות השתרעה על שטחה של הנפה ובאזור ססון בצפונה של נפת בטמאן שממערב לה. הנסיכות נכבשה על ידי האק קויונלו בין השנים 1467 ו-1495 ועל ידי הספווים מ-1507 עד 1514, אך הצליחה לשמור על מידה מסוימת של עצמאות גם לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים בשנת 1514, ועד 1847.
לאחר כיבוש קצר בידי רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזר האזור לשליטת הטורקים והיה לחלק מהרפובליקה הטורקית.
מנחם ריבולוב
מנחם ריבּוֹלוֹב (ביידיש: ריבאָלאָוו; 17 בפברואר 1895 – 17 בספטמבר 1953, ניו יורק) היה מחנך ברוסיה ומשורר, סופר, מבקר ספרות ועורך דו-לשוני (עברי ויידי) בניו יורק.
ביוגרפיה.
ריבולוב נולד ב-1895 בעיירה צ'ודנוב שבפלך ווהלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בילדותו נדדה משפחתו לעיירה ליובאר, ושם למד עד גיל בר מצווה, אז שלח אותו אביו ללימודים נוספים – קודם בעיר אודסה שבאוקראינה, ואחר כך גם לוורשה ולמוסקבה.