ב-2014 זכו עם הזמרת להלה האת'ווי בפרס גראמי בקטגוריית הופעת ה-R&amp;B הטובה ביותר עבור גרסת הכיסוי לשירה של ברנדה ראסל "Something" מהאלבום Family Dinner - Volume 1. ההרכב זכה בפרס פעם נוספת ב-2016, הפעם עם תזמורת המטרופול הדנית, בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על אלבומם המשותף, "Sylva". ב-2017 זכה ההרכב בפרס גראמי בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר, עבור אלבומם Culcha Vulcha.
חברי ההרכב.
בהרכב משתתפים כ-40 מוזיקאים, מתוכם הרכב הליבה מונה את:
גיימס בארי
מיה זיו וולף
בוקור קלז'אן
בוקור קלז'אן (ברומנית: Bucur Clejan; שמו בלידה: יעקב לאוב-קראנצדורף, Iacob Laub-Kranzdorf, 25 בדצמבר 1904 - 13 בינואר 1975) היה רופא עור ופעיל קומוניסט יהודי רומני, ממתנדבי מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1937. קרנזדורף פעל בהמשך כרופא צבאי במלחמת העולם השנייה ולאחריה בימי מלחמת האזרחים בסין בין השנים 1939–1949. קלז'אן היה בכיר במערכת הבריאות של רומניה.
תולדות חייו.
יעקב לאוב-קראנצדורף, בנם של שרה לאוב-קראנצדורף לבית ברל ושל אליעזר (לייזר) לאוב-קראנצדורף, נולד ב-1904 בבוקרשט שברומניה. הוא היה בן תשיעי למשפחה אשר מנתה שלושה עשר ילדים. אביו היה מוסמך לרבנות ואמו עקרת בית.
פעילותו בעת מלחמת האזרחים בספרד.
אחיו התגייסו לעזרתו ושילמו עבורו את שכר הלימודים ודמי מחייה בעת שלמד רפואה בעיר מודנה שבאיטליה. הוא שב לרומניה בתום לימודיו ונישא לגיזלה לבית גולדשטיין, (אחותו של פעיל השמאל מקס גולדשטיין). הוא פתח קליניקה פרטית והתמחה ברפואת עור. קראנצדורף ואשתו היו נאמנים לאידאולוגיה הקומוניסטית והערכים המרכזיים שהנחו אותם היו עזרה לנזקקים ולחלכאים ומאבק למען הצדק האבסולוטי. בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של רומניה שפעלה במחתרת. קרנזדורף לא שקט על שמריו ויחד עם קבוצת רופאים נוספים נסע לספרד לקחת חלק במאבק נגד הפשיזם בעת מלחמת האזרחים ועסק שם בהצלת חיי אדם. לצד חבריו הרופאים הוא חצה בחשאי את הרי הפירנאים והגיע לספרד. בספרד חבר לכוחות הרפובליקה שנלחמו נגד הכוחות של פרנסיסקו פרנקו. עבודתו, לצד הרופאים האחרים אשר הגיעו עמו, כללה טיפול בפצועים בשדה הקרב ובבתי חולים, רבים מהם לוחמים. בחודש פברואר 1939, עם ניצחון כוחותיו של פרנקו, עזבו המתנדבים את ספרד והגיעו לצרפת, שם הוכנסו למחנות הסגר.
פעילותו כרופא בעת המלחמה בסין 1947-1939.
ביוני 1939 בעקבות הטבח היפני בננקינג שבסין הצטרף ד"ר קלז'אן לקבוצת רופאים שמנתה 20 מתנדבים אשר נענו לקריאת ארגונים בריטים ונורווגים למתן עזרה רפואית לסין. מסע המתנדבים בים נמשך כחודש ימים עד הגעתם לסין. לבסוף הם הגיעו להונג קונג שם התקבלו בקבלת פנים לבבית. הם כונו בשם "הרופאים הספרדיים" כיוון שבאו מן החזית האנטי-פשיסטית הספרדית. בסין זכו לקבלת פנים על ידי אלמנת ד"ר סון יאט סן, מייסד הרפובליקה הסינית ונשיאה הראשון של סין. לאחר שאיגפו בדרכם חלקי מדינה שנכבשו על ידי היפנים, הם הגיעו לגואנגג'ואו, שם התמקמו במרכז הפעילות של הצלב האדום הסיני. רצונם לחבור ליחידות הצבא הקומוניסטי לא התאפשר. על פי המלצת המנהיג הקומוניסטי צ'ו אן לאיי, קלז'אן הוצב ביחידות הצבא הסיני הכללי. הוא טיפל בפצועים וחולים בשדה הקרב וכן באוכלוסייה המקומית, במניעת מגפות ועזרה בהכנת צוות רפואי סיני. בשל מחסור בכוח אדם מיומן ביקש קלז'אן מאשתו גיזלה, אשר הייתה באותה עת ברומניה, לבוא לעזרת העם הסיני. ב-1940 הגיעה גיזלה לסין והצטרפה לבעלה בעבודתו. בשנת 1943 חלו בני הזוג (הוא בפעם השנייה) בקדחת חוזרת אנדמית. גיזלה נפטרה מסיבוכים בלב של מחלה זו. קלז'אן החלים. לימים הקימו הסינים אנדרטה לזכר גיזלה קלז'אן במקום קבורתה המשוער. כשהחלים, המשיך קלז'אן לעבוד בבית חולים ביונאן. באוגוסט 1945, לאחר כניעת יפן, קיבל קלז'אן תואר חבר לשם כבוד של הצלב האדום הסיני. באפריל 1946 החל לעבוד במשרדי אונר"א בדאנגזו כאשר תפקידו היה להעביר ולחלק את כוחות העזר הרפואי, המכשור הרפואי והתרופות לאזורים הנזקקים. במסגרת עבודתו פגש אחות סינית בשם ג'או ג'ינג פו שלימים נודעה בשם נלי קלז'אן. היא עבדה בבית חולים של הצלב האדום ועזרה לקלז'אן בתרגום מסמכים רפואיים. הזוג התאהב ונישא.
שובו לרומניה.
בסוף שנת 1947 עם סיום פעילות אונר"א בסין, חזר הזוג לשאנגחאי שם נפגשו עם [סונג צ'ינג-לינג אשר הודתה לקלז'אן על פעילותו וכינתה אותו "חבר העם הסיני". בשנת 1948 עזב הזוג את סין וחזר לרומניה, עשר שנים לאחר שעזב קלז'אן את מולדתו. ברומניה כיהן בוקור קלז'אן בתפקידים בכירים במשרד הבריאות והפנים של רומניה ושימש אף סגן שר הבריאות. אשתו עבדה בין השאר כמתורגמנית וכאחראית על הפרוטוקול בעת ביקורים של משלחות מסין ברומניה. בשנת 1972 ביקר קלז'אן בסין יחד עם אשתו.
מותו וקבורתו המאוחרת בסין.
בוקור קלז'אן נפטר בבוקרשט ב-13 בינואר 1975. גופתו נשרפה לפי צוואתו.
בשנת 1986 באשור השלטונות הסינים, הורשתה אלמנתו, שהתאזרחה ברומניה, לשוב לסין והיא התיישבה בשנגחאי. היא הביאה איתה את אפר גופת בעלה שנקברה מאוחר יותר, בשנת 2008, בפארק המאוזולאום סונג צ'ינג-לינג בשאנגחאי.
לא השאיר ילדים. ג'או ג'ינג פו-נלי קל'זאן נפטרה בשנת 2014 והובאה לקבורה לצד בעלה המנוח.
קישורים חיצוניים.
15/10/2010 Balcanii și Europa nr.193-194 Liu Zeng wen Marea victorie a poporului chinez
דמויי שממית
דמויי שממית (שם מדעי: Gekkota) היא אינפרא-סדרה בתת-סדרת הלטאות שבסדרת הקשקשאים. רוב מיני הקבוצה בעלי כריות שטוחות על אצבעותיהם, עיניהם גדולות וחסרות עפעפיים, ולסתותיהם רחבות וגדולות. חלקם גם מסוגלים להשמיע קולות רועשים, ובהם הגקו הענקי.
דמויי השממית הן לטאות קטנות הפעילות בעיקר בלילה ונפוצות כמעט בכל העולם, כולל במבנים אנושיים. רבים מהם מצטיינים בהסוואה מתוחכמת ביותר, המעלימה אותם מעיני טורפים ומטרפם, הכולל בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים.
מיון.
בעבר גם משפחת הדיבמיים ("Dibamidae"), השתייכה לקבוצה, אולם במשך היא הפכה לאינפרא-סדרה עצמאית.
דמויי שממיות
דודו כהן
ענניים
כדורסל באולימפיאדת 1956
תסביך פרנקנשטיין
בסיפורי הרובוטים של אייזיק אסימוב, תסביך פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein complex) הוא מונח המבטא פחד מרובוטים דמויי אדם. ההתנהגות מתוארת בימנו על ידי המונח אוטומטונופוביה. המונח מופיע בסיפורי הרובוטים הרבים של אסימוב.
השם, "תסביך פרנקנשטיין", הגיע משמו של ויקטור פרנקנשטיין ברומן "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי. בסיפור פרנקנשטיין יוצר ישות תבונית, אך מוצא שהיא מחרידה ונוטש אותה, והיצור הדחוי פותח במסע נקמה אכזרי. בתרבות הכללית השם 'פרנקנשטיין' נקשר אל המפלצת ולא אל יוצרה, וכך גם המונח 'תסביך פרנקנשטיין' מתייחס לפחד מן הרובוטים ולא מיוצריהם, הרובוטיקאים.
ברבים מסיפורי הרובוטים של אסימוב הגישה הכללית של הציבור לרובוטים היא פחד וחשד: אנשים רגילים חוששים שרובוטים יחליפו אותם או ישלטו בהם, למרות ששליטה זו אינה אפשרית תחת שלושת חוקי הרובוטיקה, שהראשון בהם הוא: "לא יפגע רובוט לרעה בבן אדם, ולא יניח, במחדל, שאדם יפגע."
אמנם, הציבור אינו מקשיב בדרך כלל להיגיון זה, ומקשיב לפחדיו. הסיפור הקצר "הרובוט שנעלם" המופיע בספר אני, רובוט הוא דוגמה של "פחד מרובוטים" שאסימוב תיאר.
בספריו של אסימוב, תסביך פרנקנשטיין הוא בעיה רצינית עבור רובוטיקאים ויצרני רובוטים. העושים ככל יכולתם כדי להרגיע את הציבור ולהראות לו שרובוטים אינם מזיקים. לפעמים הם אפילו מסתירים מהציבור את האמת אודות רובוטים מסוכנים כדי לא לעורר תבהלה ציבורית.
ויהי אור
ויהי אור: 20 שנות מסע (Vayehi Or: 20 Years Of Journey) הוא סרט רוקומנטרי שהופק בשנת 2011, אודות להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד. את הסרט כתב וביים מתן פאר.
הסרט עוסק בתולדות הלהקה מיום הקמתה. ויהי אור צולם בשנת 2011 בישראל, והופק במכללת אורט גבעתיים.
תקציר.
הסרט מתאר את סיפור חייה של להקת המטאל אורפנד לנד, תוך שילוב קטעי ארכיון נדירים, ראיונות מקיפים עם חברי ההרכב וקטעים מהופעות עבר. בנוסף, עוסק הסרט ביחסים המורכבים במדינת ישראל בין היהודים למוסלמים, תוך שילוב סיפור הלהקה, ראיונות עם מעריצים מטורקיה, מצרים וערב הסעודית, וכן ראיון מיוחד עם המוזיקאי והמפיק הבריטי סטיבן ווילסון. הסרט מתעד את סיפורה של הלהקה ב-20 שנות קיומה, החל מהופעותיה הראשונות עם שם במה אחר, עד לשנת 2011 - דרך דת, מוזיקה, מסורת, התבגרות, פוליטיקה ואמונה. הסרט כולל ראיונות מקיפים ואישיים עם כל חברי ההרכב, לצד מרואיינים ומעריצים נוספים.
יציאת הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה באוקטובר 2011, בהופעת ההשקה של אלבום ההופעה החיה The Road to OR-Shalem, במועדון רידינג 3 בתל אביב.
בקיץ 2011, הוקרן ויהי אור בפסטיבל המטאל הגרמני .
הסרט צורף במלואו אל דיסק הבונוס של ההופעה החיה, כחלק מהתוספות המיוחדות.
ביקורת.
ויהי אור זכה לביקורות חיוביות רבות מכלי תקשורת רבים בעולם המטאל.
באתר מטאליסט הישראלי, נכתב: "דבר נוסף שכל מעריץ אורפנד לנד או בן אדם שמתעניין במטאל ישראלי חייב לעצמו זה צפייה בסרט "ויהי אור" של מתן פאר שנמצא גם הוא ב-DVD והוקרן בהופעה האחרונה. מדובר בסרט דוקומנטרי מקיף על הלהקה, שסוקר את ההיסטוריה של הלהקה במהלך 20 שנות קיומה, ההתחלה ההתפרקות והאיחוד. ומספק מבט מעמיק על הלהקה ועל האנשים מאחוריה".
במגזין "" הבריטי נכתב: "הסרט טומן בחובו תופעה מהפכנית באמת".
באתר המטאל "Angry Metal Guy" נכתב: "הסרט היה ככל הנראה הדבר הכי מעניין ב-DVD".
סנארקי פאפי
ריאזן