עם שובה לארץ ב-2005 החלה רונן ללמד משפט בינלאומי פומבי ומשפט בינלאומי פרטי בקריה האקדמית אונו. ב-2008 קבלה מלגת פוסט-דוקטורט (ע"ש אנג'ל) במרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה העברית בירושלים, ומאז תום שנת המלגה היא עמיתת מחקר במרכז.
ב-2009 החלה רונן ללמד במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט ומאז 2010 היא חברת סגל במוסד. היא מלמדת משפט בינלאומי פומבי ופרטי, קורסים בנושאי זכויות אדם, משפט בינלאומי פלילי, היבטים משפטיים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנים 2012–2015 היא כיהנה כעורכת כתב העת "שערי משפט". בנוסף לכך היא מלמדת באוניברסיטה העברית בירושלים ומוסדות אקדמיים נוספים.
ב-2011 קודמה על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת "מרצה בכירה" ובשנת 2014 קודמה על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת "פרופסור חבר".
מאז 2008 רונן היא העורכת אקדמית של כתב העת Israel Law Review. כתב העת מתמחה בסוגיות של זכויות אדם, משפט בין-לאומי וציבורי, ובמיוחד בנושאי קונפליקטים משפטיים רלוונטיים לישראל.
רונן מרצה בקביעות בהשתלמויות של הצלב האדום והאגודה לזכויות האזרח בישראל ובהדרכות לסטודנטים המשתתפים בתחרויות הבינלאומיות על משפט הומניטרי, וכן בהשתלמויות של שירות המדינה, בפרקליטות הצבאית ועוד. היא עמיתה בפורום לחשיבה אזורית.
מחקריה.
מחקריה של יעל רונן מתמקדים באופן שבו תחומי משפט שונים – זכויות אדם, משפט הומניטרי, משפט בינלאומי פלילי – חלים ביחס לשחקנים במשפט הבינלאומי שאינם מדינות, כגון מעין-מדינות, ולמצבים שאינם מצבי ריבונות, כמו כיבוש או טענות ריבונות שאינן מוכרות. מאמרה בנושא "המדינה", נזכר בפסיקת בית המשפט המחוזי. רונן כתבה מספר מאמרים בנוגע להשלכות של הצעדים של הפלסטינים ושל הרשות הפלסטינית לקראת הכרה בינלאומית במדינה, בין היתר מבחינת אחריותם על פי דיני זכויות אדם, וסמכות בית הדין הפלילי הקבוע בנוגע למעשים שבוצעו בשטח שהפלסטינים טוענים לגביו שהוא "מדינת" פלסטין. עבודתה של רונן עוסקת גם בהיבטים שונים של אחריותה וכוחה של מדינת ישראל ביחס לשטח. מאמרה בנושא תחולתו של נזכר בפסיקת בית המשפט העליון בפסק דין בנוגע לתפיסת מקרקעין פלסטינים פרטיים על מנת להקים מגורי ארעי למפוני עמונה ב"עמונה צפון".
בנוסף לכך, עסקה רונן בעבודתם של בתי דין בינלאומיים, בכתיבה משותפת עם פרופ' שבתאי רוזן על הפרקטיקה של בית הדין הבינלאומי בהאג (ICJ) ומחקרם על עבודתם של בתי הדין הפליליים הבינלאומיים וכן של מסגרות מדינתיות שהוקמו בעקבות המלחמה ביוגוסלביה, וכן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובמזרח טימור.
תחום נוסף שבו עוסקת רונן הוא מעמדם של תושבי מזרח ירושלים במסגרת המשפט הישראלי, בעיקר בהקשר של מעמדם כתושבים שאינם אזרחים.
ממלכת אדום
בצרה (פירושונים)
הלמו (עיירה)
האלמין
עונת 1968/1969 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1968/1969 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-12 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-21 בנובמבר 1968 ותחרות הסתיימה ב-24 באפריל 1969. בתחרות השתתפו 25 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. ברבע הגמר הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני עלו לחצי הגמר, בו נערכו שני מפגשים. מנצחי חצי הגמר נפגשו במשחק הגמר שנערך ב-24 באפריל בברצלונה.
התחרות הסתיימה בניצחון של צסק"א מוסקבה, בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מהלך התחרות.
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
ישראל בתחרות.
מכבי תל אביב העפילה ישירות לסיבוב השני של המוקדמות והיא ניצחה את אוניברסטה טכנית מטורקיה 83:79 ו-59:72. בעקבות כך היא עלתה לשלב הבתים בה סיימה במקום הרביעי ולא עברה להמשך התחרות.
אזאד קוה
מרידיאן (איידהו)
מרידיאן (באנגלית: Meridian) היא עיר במחוז אדה שבמדינת איידהו שבארצות הברית. זוהי העיר הגדולה ביותר באיידהו לאחר בויסי, בירת המדינה והעיר בה קצב גידול האוכלוסייה הוא המהיר ביותר מבין ערי איידהו, עם שיעור גידול אוכלוסייה של 81.5% מאז שנת 2000.
היסטוריה.
העיר הוקמה ב-1891 על בסיס חוות אונווילר שמצפון למיקומה הנוכחי של העיר ונקראה אז "הנטר" (Hunter). שנתיים לאחר מכן התארגן במקום סניף של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, שקרא לעצמו מרידיאן בשל מיקומו על המרידיאן (קו האורך) של בויסי, ובהתאם שונה שם העיר. תעלת ההשקיה של המתיישבים, שנחפרה ב-1892, הפכה את האזור הצחיח לקהילה חקלאית יצרנית שהתאגדה ב-1902 וב-1903 קיבלה מעמד של עיר.
למתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור לא היה ידע בהשקיה באמצעות תעלות. הם הגיעו מאזורים בהם מי הגשמים סיפקו את כל הצרכים לשתייה ולחקלאות. עד מהרה היה צורך דחוף ליצור מערכת השקיה. כריית תעלות ההשקיה הייתה עבודה מפרכת. שעות רבות של עבודה באתים קדמו לשיטות חדישות יותר, אך עבודה זו הייתה עדיין משימה יומיומית לעוסקים בחקלאות. רבים ממתיישבים ראשונים אלו שבו לאזורים ברוכי הגשמים מאחר שלא יכלו לעמוד במשימה קשה זו. אלה שנותרו באיידהו היו החזקים שביניהם.
ב-1893 היה מיקומה המקורי של מרידיאן על אדמה שהוענקה על ידי הממשלה לאליזה אן זנגר. בן זוגה, כריסטיאן, קיבל את החלקה וקרא לה מרידיאן. המתיישבים הראשונים, רבים מהם קרובי משפחה, עזבו את בתיהם במיזורי ונדדו מערבה, בין אם על ידי נסיעה בקרונות והן בנסיעה ברכבת. הם ייסדו מוסדות מקומיים זמן קצר לאחר הגעתם ויישבו את חלקות האדמה שקיבלו. במילים אחרות הם נדדו למרידיאן כקהילה.
בראשית המאה ה-20 נטעו המתיישבים מטעי פרי והקימו בתי אריזה ומתקנים לייבוש לאורך תוואי מסילת הברזל. במטעים אלו גודלו זנים שונים של תפוחים ושל שזיפים. ענף ייצור זה המשיך לפעול עד לאמצע שנות הארבעים של המאה ה-20 כאשר רווחיותו ירדה והעסקים הללו נסגרו. ב-1941 השתנה מעמדה של מרידיאן מכפר לעיר.
ב-1908 גויס סכום של 4,000 דולר ומרידיאן חוברה לרשת מסילות הברזל. המסילה הגיעה עד למרכז היישוב. ב-1912 נבנו תחנת הרכבת ובניין תחנת הכוח המקומית הקטנה ומסילת הברזל הוארכה עד לנמפה. ב-1928 נכנסה החברה שהחזיקה את הקו לפשיטת רגל לאחר שבמשך 20 שנה סיפקה שירותי תעבורה ליישובים סביב למרידיאן. ב-1900 נפתחה שלוחת הרכבת של חברת יוניון פסיפיק וכיום היא מפועלת על ידי חברת הרכבת של עמק בויסי. חברות תעשייתיות רבות ממשיכות להעביר באמצעותה מטענים מענפי היערנות, החקלאות והתעשיות הכימיות.
ימי השיא של השפל הגדול היוו דווקא תקופת הצלחה עבור אנשי תעשיית החלב המקומית כאשר המחלבה השיתופית של המחוזית החלה לפעול ב-1929. המחלבה ביצעה בדיקות איכות לחלב של חברי הקואופרטיב, אפשרה להם לשלם את מסיהם וסיפקה מזון למשפחותיהם. חברים אחרים בקהילה הובילו את החלב שייצרו למחלבה והועסקו על ידה בייצור חמאה.
המחלבה פעלה שבעה ימים בשבוע במשך 40 שנה ובתקופה זו היא הורחבה ושופרה. בשנות פעולה האחרונות ייצרה המחלבה גם מזון לתינוקות.
בריי-צ'רוויניה
בריי-צ'רוויניה (איטלקית: Breuil-Cervinia; צרפתית וגם פרנקו-פרובנסאלית: Breuil) היא עיירה ואתר סקי במחוז ואל ד'אוסטה שבצפון מערב איטליה. העיירה היא פרציונה (תת-יחידה מוניציפלית) של הקומונה ואלטורננש המצויה כ-6 קילומטרים מדרום לה.
טופונומיה.
שם העיירה מורכב משני שמותיה בצרפתית ובאיטלקית. מקורו של השם Breuil הוא צרפתי. זהו שם נפוץ בחבל ואל ד'אוסטה ומשמעותו בדיאלקט המקומי היא "טרסה אלפינית ביצתית". השם צ'רוויניה מזכיר את צ'רווינו - שמו האיטלקי של הר המטרהורן הסמוך, וניתן למקום בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה.
היסטוריה.
התיירות בעיירה החלה להתפתח בסוף המאה ה-19 כשמטפסי הרים הגיעו אל המקום והשתמשו בו כבסיס לניסיונות ההעפלה לפסגת המטרהורן והפסגות שסביבו. עם תחילת תיירות הסקי, בתחילת המאה ה-20, הפכו מדרונות ההרים שמעל העיירה ליעד לתיירי סקי. ב-1934 הקימו יזמים פיימונטזים את חברת צ'רווינו במטרה להפוך את העיירה ליעד תיירותי מרכזי הכולל מעליות סקי. ב-1936 נחנך הרכבל הראשון לאתר פלה מייזון (Plan Maison) שהגיע לגובה של 2,555 מטר מעל פני הים. ב-1939 הקימה חברה אחרת רכבל מפלה מייזון לאתר פלאטו רוסה המצוי על הגבול עם שווייץ בגובה של 3,480 מטר. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התחדש העניין באתר ובמשך השנים נוספו בו קווי רכבל וקווים הישנים הוחלפו במודרניים יותר. ב-1991 נבנה הרכבל הנוכחי לפלאטו רוסה הכולל שני קרונות בעלי קיבולת של 140 איש כל אחד. מתחילת המאה ה-21 החלה החברה המפעילה את האתר לסבול מקשיים כלכליים ניכרים. ב-2008 מכרה משפחת קרווטו, בעלת השליטה בחברה, כ-70% ממניות החברה לרשויות המחוז ואל ד'אוסטה ויתרת האחזקות בחברה נותרו בידי משקיעים פרטיים.
גאוגרפיה.
צ'רוויניה נמצאת בגובה של 2,006 מטר מעל פני הים, לרגלי מורדו הדרומי של הר המטרהורן (באיטלקית: מונטה צ'רווינו, בצרפתית: מון סרוון), בעמק המוקף בהרי קרחון יבשתי. היא חולקת את אזור הסקי שלה עם אתר הסקי השווייצרי, צרמט, הנמצא מצדו הצפוני של המטרהורן. הרכס המחבר את שני אתרי הסקי הוא פלאטו רוסה (Plateau Rosa). חלק ממסלולי הסקי ארוכים מאוד. אורכו של המסלול הארוך ביותר הוא 22 ק"מ והוא מתחיל בקליין מטרהורן (באיטלקית: פיקולו צ'רווינו) שבשווייץ ומגיע עד ואלטורננש שבאיטליה.
בעמק בו נמצאת העיירה וגם בעיירה עצמה, זורם המרמורה - פלג של הנהר דורה בלטאה. אחד ממקורות המרמורה הוא לאגו גוייה (Lago Goillet), אגם מלאכותי הנמצא כ-2.3 ק"מ ממזרח לעיירה, בגובה 2,516 מטר.
אקלים.