ב-1936 חזר לארגנטינה לשחק בראסינג קלוב בה לא לקח חלק במשחק ושנה אחר כך שב לאירופה והפעם לכוכב האדום (צרפת) וראסינג פריז בזמן שפרצה מלחמת העולם השנייה. בעקבות כך עבר סקופלי לבלננסש שמפורטוגל שלא הייתה לה מעורבות במלחמה. ב-1941 חזר לדרום אמריקה שם סיים את הקריירה במדי אוניברסידד דה צ'ילה.
במדי נבחרת ארגנטינה השתתף במשחק חצי גמר מונדיאל 1930 נגד ארצות הברית בו גם כבש. במשחק הגמר אורוגוואי ניצחה את ארגנטינה 4–2. בשנתו האחרונה בנבחרת זכה עימה בקופה אמריקה 1937 בו כבש שני שערים במשחק נגד פרגוואי.
קהילת יהודי ליבק-מויסלינג
קהילת יהודי ליבק-מויסלינג התקיימה לסירוגין, החל מהמאה ה-17, בעיר המדינה ההנזית ליבק ובכפר גוט מויסלינג השכן. זו קהילה קטנה שבשיא פריחתה בשנת 2020 מנתה כ-800 נפש.
עיר המדינה ההנזית ליבק (בגרמנית: Lübeck), היא עיר בצפון גרמניה, והעיר השנייה בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין.
היסטוריה.
בשנת 1350 כתבה מועצת העיר ליבק, לדוכס אוטו מברונסוויק-לינבורג בבקשה להשמיד את היהודים המתגוררים בשטחו, מכיוון שהם אחראים למגפה שלא תיפסק עד שיהרגו כל היהודים. על כן, ברור שיהודים לא יכלו להתגורר בה לפני כן. בשנת 1499 הצהיר הכרונוגרף המקומי, ריימר קוק , במפורש כי "אין יהודים בליבק, מכיוון שהם אינם נחוצים כאן." נראה כי מלחמת שלושים השנים, ואולי רדיפות חמלניצקי בפולין (1648–1649), גרמו למספר יהודים לנסוע מערבה ולהגיע לליבק.
ראשית הקהילה בכפר מויסלינג.
בשנת 1656, היהודים הראשונים היו אשכנזים, סוחרים שהגיעו מהמבורג ובנוסף אליהם היו שהגיעו ויושבו במויסלינג מטעמים עסקיים ומסחריים על ידי גוטהארד פון הוולן (1603–1671) לאחר שברחו מליטא ומפולין בעקבות מרד חמלניצקי. היהודים לא הורשו להתגורר בעיר המדינה ההנזית ליבק הסמוכה. בשנת 1667 פון הוולן ביקש את חסינות מלך דנמרק על מויסלינג להגנה על היהודים שהגיעו לכפר מפני עיר המדינה ליבק.
בשנת 1658 אנשי גילדת הצורפים התלוננו כי "יהודים רבים ודמויות חשודות אחרות מתגנבות לעיר כדי לסחור במתכות יקרות".
ב־15 באפריל 1677 קבעה מועצת העיר, כי אין לאפשר ליהודים להישאר בעיר ללא אישור מפורש של הסנאט. רק לעיתים נדירות ניתן אישור שכזה. בשנת 1680 מוזכרים שני "יהודי חסות" שקבלו את ההגנה של הסנאט, סמואל פרנק ונתן סימסנס. ב־15 בפברואר 1694, כאשר הסנאט נתן אישור "יהודי חסות" לחתנו של סימסנס, נתן גולדשמידט, אזרחי העיר התנגדו, ובכל מקום ששכר בית, מחו השכנים לסנאט. ייתכן והיה זה בגלל תככים שגולדשמידט הואשם בכך שקיבל טובין גנובים. ב-4 במרץ 1699 אנשי גילדת היהלומים המשיכו לדרוש ממועצת העיר את גירוש כל היהודים ומועצת העיר אישרה את בקשתם. בשנת 1701 אושר רק ליהודי אחד להישאר כ"יהודי חסות", תמורת תשלום שנתי של 300 מארק לקופת העיר.
כתוצאה מהקשיים הגדולים שעמדו בדרכם של היהודים להתיישב בליבק הם מצאו את הפתרון לכך בהתיישבות בכפר מויסלינג השכן, שהיה בשטח של דנמרק. בשנת 1670 הצטרפו אליהם מספר משפחות ממגורשי וינה. ב-1686 נתן להם מלך דנמרק כתב זכויות, וב-1692 הושוו זכויותיהם לאלה של יהודי אלטונה, שלריבונותה היו כפופים. יהודי מויסלינג סחרו בליבק למרות הצווים שהגבילו את המכסה היומית של רשות הכניסה לעיר ואת שעות שהייתם בה ושחייבום להיות מלווים בשוטרים. ב-1709 היו בכפר 12 משפחות יהודיות ובסוף אותה מאה 70 משפחות.
בשנת 1700, למרות הפגנות הבלתי פוסקות של אנשי גילדת הצורפים, מועצת העיר הייתה צריכה להעניק ליהודים, כנתינים דנים, את הזכות להיכנס לעיר, אם כי תחת מגבלות גדולות. מתוך רצון להשיג סמכות שיפוט על היהודים שהתגוררו במויסלינג, העיר ליבק רכשה בשנת 1763 את האחוזה שבעליה היו בעלי הזכויות הפיאודליות על תושבי הכפר.
מעבר הקהילה לעיר ליבק.
בשנת 1806 מלך דנמרק ויתר על השטח שכלל את הכפר מויסלינג ומועצת העיר ליבק הפכה את היהודים לתושבים "נבדלים" בעיר. ב-1806 אף על פי שהכפר סופח כליל לעיר ליבק המסחר בעיר נשאר אסור ליהודים.
כשסופחה ליבק לקיסרות הצרפתית בשנת 1810 הפכו היהודים לאזרחים בעלי זכויות מלאות. ב-1 בינואר 1811 כל האפליה נפסקה. המיסים המיוחדים של "יהודי החסות" בוטלו, ויהודי מויסלינג רבים כמו גם ממקומות אחרים עברו לליבק, שם רכשו יחד מגרש לבית כנסת. בשנים שלאחר מכן גדל מספרם במהירות, במיוחד בעקבות הגירושים במהלך המצור על המבורג. עם זאת, ברגע שהשלטון הצרפתי נפסק, בשנת 1815 החל הסנאט של ליבק לדון על הגבלת היהודים, להם הוצע להעניק "חוקה חדשה הולמת", ואילו אנשי גילדת הצורפים דרשו בתוקף את גירושם. היהודים מחו על הפרה זו של זכויותיהם, ויחד עם אזרחים יהודים בערים חופשיות אחרות, פנו לקונגרס וינה, והעסיקו את קרל אוגוסט בוכולץ כפרקליטם. אך העיר לא הייתה יכולה להיכנע, למרות התערבותו של הקנצלר הפרוסי הנסיך מהארדנברג ושל הקנצלר האוסטרי, הנסיך קלמנס ונצל פון מטרניך. ב־8 ביוני 1815 הקונגרס של וינה אימץ לבסוף את סעיף 16 ל"בונדסקט", שהבטיח ליהודים בכל מדינות גרמניה את הזכויות שקיבלו מהמדינות השונות. ב-6 במרץ 1816, לאחר שהשיג יד חופשית, סנאט ליבק גזר כי על כל היהודים לעזוב את העיר תוך ארבעה שבועות. היהודים שוב מחו, אך לבסוף בספטמבר 1821 נאלצו לקבל את הצעת הסנאט, שהבטיחה לכל היהודים שישבו במויסלינג את זכויותיהם של אזרחי ליבק, בכפוף למגבלות מסוימות; בשנת 1824 היהודים עזבו את העיר, למעט כמה "יהודי חסות". הסנאט גילה כעת מידה מסוימת של רצון טוב כלפי נתיניו היהודים בכך שהעניק בית במויסלינג לרב שלהם, ובבניית בית כנסת חדש, שעבורו נדרשה הקהילה לשלם דמי שכירות שנתיים מתונים.
בשנת 1827, הקימו היהודים במויסלינג בית כנסת חדש ובשנת 1837 הקימו בית ספר. מאז 1831 נאלצו היהודים לשרת במיליציה; בשנת 1837 נפתח בית ספר היהודי, שסובסד על ידי העיר; ובשנת 1839 הוציא הסנאט צו שחייב את רישום החניכים יהודיים. ועדה שמונתה בשנת 1842 דיווחה כי יש לשפר את מצבם של היהודים על ידי הרחבת זכויותיהם, אולם שחרורם לא הפך למושלם עד שחוקק חוק ב־9 באוקטובר 1848 שביטל את כל מוגבלותם. בשנת 1851, לאחר שרוב היהודים חזרו לליבק, נבנה בעיר בית כנסת חדש. בשנת 1859 עבר הרב שלמה קרליבך ממויסלינג לליבק, ובאותה השנה נפתח בית ספר היהודי בעיר. בשנת 1869 נסגר בית הספר שהיה במויסלינג, ובשנת 1872 נהרס גם בית הכנסת שהיה במויסלינג שלא שימש זמן רב.
בשנת 1880, לאור תלונות תושבי העיר, נהרס בית הכנסת הישן ובמקומו נבנה בית כנסת חדש וגדול, ברחוב סנט. אננן (St.-Annen-Straße 11-13) שתאם לגודל האוכלוסייה היהודית בעיר כ-600 נפש. רב העיר שלמה קרליבך חנך את בית הכנסת. (במשך השנים כמחווה לרב קרליבך נקרא בית הכנסת על שמו בפי אנשי הקהילה היהודית של ליבק). בית הכנסת הגיע לגובה של 16 מטר ואורכו 32 מטר. בית הכנסת עוטר בכיפה ירוקה מפוארת.
בקהילה של ליבק היה בית ספר יהודי בן שלוש כיתות, וההוראה הדתית לילדים יהודים שלומדים בבתי ספר ציבוריים חויבה על פי חוק מ-17 באוקטובר 1885. העיר שילמה לקהילה סובסידיה שנתית.
קהילת ליבק בשואה.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החלו יהודים לעזוב את ליבק, מגמה זאת נמשכה אחרי ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומיד אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ערב מלחמת העולם השנייה] שכנו בליבק 650 יהודים. חלקם עונו למוות במרתפי מטה הגסטפו שבמרכז העיר.
בחורף 1941–1942 גורשו לריגה 85 היהודים האחרונים שנותרו בליבק ונרצחו שם. רבה האחרון של הקהילה עד מלחמת העולם השנייה היה דוד אלכסנדר וינטר.
בליל הבדולח נהרס רוב בית הכנסת. תושבי הרחוב בו עמד בית הכנסת, הגרמנים והיהודים יחד, הצליחו לגרש את הפורעים הנאצים ובכך מנעו את שרפתו והריסתו עד היסוד. נהרסו החזית והכיפה המפוארים ופנים האולם. לאחר המלחמה בית הכנסת ההרוס שימש אולם ספורט לתושבי הרחוב ואף גורם ציבורי לא לקח אחריות על שרידי הבניין המפואר והמתפורר עם השנים. הבניין עמד בשיממונו עד לאחר הפיגוע האנטישמי בשנת 1994.
לאחר המלחמה.
לקראת סוף שנת 1945, אחרי מלחמת העולם השנייה, שבו יהודים לחיות בליבק, ב-1948 מנתה הקהילה המתחדשת 250 יהודים וב-1950 – 30 בלבד.
ב-24 במרץ 1994 התבצע פיגוע גזעני ואנטישמי בתוך בית כנסת קרליבך. פיגוע זה היה הפיגוע הראשון בתוך בית כנסת בגרמניה מאז ליל הבדולח. האירוע זעזע את הקהילה היהודית, רשויות העיר ומדינת שלזוויג-הולשטיין. בעקבות הזעזוע גויס סכום של 6.3 מיליון יורו לשיפוץ המבנה והחזרתו לשימוש הקהילה היהודית. השיפוץ נמשך עד שנת 2012. בשנה זו היו בעיר ליבק 700 יהודים. בשנת 2018 פחת מספר היהודים בעיר ועמד על 650 נפש בלבד.
בינואר 2019 התקיים טקס זיכרון לרגל 25 שנה לפיגוע האנטישמי שאירע בשנת 1994. הטקס התקיים במעמד נכבדי הקהילה היהודית, העיר ונשיא מדינת שלזוויג-הולשטיין, קלאוז שלי .
בין השנים 2018–2020 הועמד בית כנסת קרליבך לשיפוצים נרחבים נוספים. עלות השיפוצים עמדה על סך 4.7 מיליון יורו. 2.5 מיליון יורו נתקבלו מהממשלה הפדרלית הגרמנית, 1.2 מיליון יורו ממדינת שלזוויג-הולשטיין והשאר מעיריית ליבק. השיפוצים כללו איטום הגג הדולף, שיפוץ עזרת הנשים, הבימה וארון הקודש. במהלך השיפוצים אומנים והיסטוריונים גילו כותרות עץ מצוירות, ציורי קיר וכתובות עבריות. בעזרת הנשים בקומה הראשונה נמצאו מעקות מגולפים. במבנה צמוד נמצא אולם תרבות נרחב, חדרי קהילה, חדר ישיבות, דירת משרד לרבנים ובקומה השלישית נמצא מרכז נוער.
בשנת 2018 בית הכנסת קרליבך והעיר העתיקה של ליבק הוכרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.