משפחת סמית היגרה לניו סאות' ויילס, כחלק מתוכנית ההתיישבות של ממשלת הקולוניה. הם הגיעו לאוסטרליה בספינה "ליידי נוג'נט" ב-27 בנובמבר 1838. תומאס מצא עבודה אצל חוואי שגידל עצי פרי, בעיירה רייד במחוז קיסינג פוינט (לימים פרוור של סידני בירת אוסטרליה). האזור היה אז בקושי מיושב, ושם נשארו עד סוף חייהם. בשנת 1856, תומאס קנה כמאה דונמים של קרקע כדי לנטוע פרדס משלו, במחיר 605 ליש"ט.
הפרדס של משפחת סמית שגשג באקלים הידידותי, ובנוסף מריה הייתה מוכרת פשטידות פרי בשוק המקומי, ושמה יצא לפניה.
פיתוח התפוח גרני סמית.
בשנת 1868, סיטונאי מסידני נתן למריה ארגז תפוחי מאלוס צרפתיים (סוג של תפוח קטן ומר, שבדרך כלל לא משמש למאכל, אלא רק לבישול), כדי לעשות מהם פשטידות. לאחר השימוש בהם, היא נפטרה משאריות הקליפות והחרצנים וזרקה אותם על ערימת קומפוסט ליד הנחל שבחווה. כעבור מספר חודשים, היא מצאה שהזרעים גדלו לעץ צעיר, אותו טיפחה עד שנשא פרי. היא הבינה במהרה שהפרי – בעל צבע ירוק בוהק – אינו המאלוס הצרפתי אלא משהו אחר, סוג תפוח שלא ראתה מימיה. אך מריה הייתה צריכה לקבל הכרה רשמית שמדובר בסוג חדש של תפוח. ב-1868 היא הזמינה את הבוסתנאי א. ה. סמול לחוות את דעתו המקצועית. באותה תקופה, תפוחים סווגו כתפוחים לאכילה או תפוחים לבישול – ועד מהרה זוהה התפוח החדש כ"גרני סמית" (סבתא סמית, על שם מריה), התפוח שהפך לאחד הפופולריים בעולם.
מריה לא הפכה את התפוח למיזם עסקי – זה קרה לאחר מותה, עם פיתוח נוסף של הזן.
ב-1876, לאחר מותם של מריה ותומאס, הפרדסאי המקומי אדוארד גלארד קנה חלק מחוות סמית, והמשיך לגדל ולפתח את הזן. אחריו, סגן שר החקלאות האוסטרלי גם החליט לגדל את התפוחים, והם הפכו לפופולריים במחוז מגוריו. החוואי הניסיוני א. ק. וולסטנהולם שמע על הזן החדש, והחליט גם הוא לנטוע מן העצים בחוותו. הוא האמין שהזן התפתח מתרכובת של המאלוס הצרפתי עם זן קלאופטרה. הוא גילה שבנוסף להיות הגרני סמית תפוח טעים, שהוא עמיד מאוד, נשמר זמן רב באחסון, וגם מתאים לגידול באזורים הרריים, תגלית שנחשבה לחשובה בהתפתחות החקלאות באוסטרליה. הוא המשיך בנטיעת מספר גדול של עצים אלה, ועד מותו ב-1914 כבר היה ביקוש מאוד גדול ברחבי אוסטרליה.
על המשך פיתוח הזן היה אחראי ג'ורג' הייזלווד, שהשווה את הפרי שהניבו העצים בסוגים שונים של אדמה. כך גילה, למשל, שהעץ משגשג יותר באדמה וולקנית, ושהתפוחים יותר טעימים כשהם גדלים מתוך אדמת גרניט אדומה, בהשוואה לגרניט לבנה. ב-1918, הוא מכר את התפוחים לחיילים אמריקאים שהיו מוצבים באוסטרליה, וכך הפופולריות של הגרני סמית התפשטה גם לצפון אמריקה.
מותה ומורשתה של מריה סמית.
מריה אן סמית נפטרה ב-9 במרץ 1870 ברייד ונקברה בבית הקברות של כנסיית סיינט אן, במרחק מספר קילומטרים מהחווה שלה. היא הותירה מאחוריה את בעלה, שתי בנות, ושלושה בנים. התפוח שהיא גילתה אומץ בהתלהבות על ידי פרדסאים אחרים שהמשיכו לפתחו ולהציג אותו בתערוכות בוסתנאיות. ב-1891 ה"גרני סמית" אף זכה בפרס תפוח הבישול הטוב ביותר. ב-1895 הוא אושר על ידי משרד החקלאות לייצוא, והממשלה אף קידמה את גידולו. לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפוח כבר יוצא לארצות רחוקות, והפך לאחד הזנים הפופולריים בעולם.
החלקה הדרומית של חוות סמית נשמרה כפארק זיכרון, ובכל שנה מאז 1985 מתקיים פסטיבל "גרני סמית" שגם הוא משמר את מורשתה של מריה סמית.
ואבי-סאבי
במסורת האסתטיקה היפנית, ואבי-סאבי (ביפנית: 侘寂) היא השקפת עולם המתרכזת בקבלת הארעיות וחוסר השלמות. האסתטיות מתוארת לעיתים כיופי ש"אינו מושלם, ארעי וחסר", כך שהדבר הפגום הופך למושלם משום שאיננו מושלם. המושג נגזר מבודהיזם המורה על ארעיות.
מאפייני אסתטיקת הוואבי-סאבי כוללים א-סימטריה, חספוס, פשטות, צניעות, אינטימיות, והערכה של יושר תמים וטבעי בעצמים ותהליכים.
תיאור.
על פי לאונרד קורן, הוואבי-סאבי יכולה להיות מוגדרת כ"המאפיין הבולט ביותר של יופי מסורתי יפני, היא תופסת את אותה העמדה בפנתיאון היפני לערכים אסתטיים, כפי שהאידיאלים היווניים של יופי ושלמות נתפסים במערב". ואילו אנדרו ג'וניפר מציין כי "אם אובייקט או ביטוי יכול להביא, בעצם קיומו, תחושה של שלווה מלנכולית וגעגועים רוחניים, אז האובייקט הזה יכול להיות להיחשב ואבי-סאבי". על פי ריצ'רד פאוול, "ואבי-סאבי מטפח כל מה שאותנטי על ידי הכרה בשלוש מציאויות פשוטות: שום דבר לא נמשך לנצח, שום דבר לא גמור, שום דבר לא מושלם". הסופר הבודהיסטי טארו גולד מתאר ואבי-סאבי "חוכמה ויופי של חוסר שלמות".
המילים ואבי וסאבי לא ניתנות לתרגום בקלות. ואבי במקור מתייחס לבדידות החיים בטבע, בריחוק מן החברה; סאבי משמעותו "רגיעה", "שפיפות" או "נבילה". סביב המאה ה-14 משמעויות אלה החלו להשתנות, לכיוון קונוטציות חיוביות יותר. ואבי עכשיו מרמז על פשטות כפרית, רעננות או שקט, והוא יכול להיות מיושם גם בחפצים טבעיים או מעשה ידי בני אדם, או אלגנטיות מאופקת. המושג גם יכול להתייחס למוזרויות וחריגות הנובעות מתהליך של בנייה, המוסיפות ייחודיות ואלגנטיות לאובייקט. סאבי הוא יופי או שלווה שמגיעה עם הגיל, כאשר חייו של האובייקט וארעיותו מתבטאים במרקמו ולבושו, או בתיקונים גלויים.
לאחר מאות שנים של שילוב אומנות והשפעות בודהיסטיות מסין, התפתח בסופו של דבר הוואבי-סאבי לאידיאל יפני מובהק. עם הזמן, משמעויות "הוואבי" וה-"סאבי" עברו להיות קלילות יותר ומלאות תקווה. לפני כ-700 שנים, בעיקר בקרב האצולה היפנית, הושם דגש להבנת הריקנות והפגמים בבחינת הצעד הראשון לסאטורי, או הארה. ביפן של היום, משמעות הוואבי-סאבי היא מסתכמת לעיתים קרובות כ"חכמה בפשטות טבעית". בספרי אמנות, היא בדרך כלל מוגדרת בתור "יופי פגום".
מנקודת מבט הנדסית או עיצובית, "הוואבי" עשוי להתפרש כמו איכות לא מושלמת של כל אובייקט, בשל מגבלות עיצוב בלתי נמנעות ובנייה/ייצור, במיוחד כאשר הם מכבדות יחס בלתי צפוי של תנאי השימוש; אז "סאבי" יכול להתפרש כהיבט של אמינות לא-מושלמת, או תמותה מוגבלת של כל אובייקט, ומכאן יש חיבור מצלולי ואטימולוגי עם המילה היפנית סאבי, 錆 "להחליד", שמאויתת באופן שונה בתווי קנג'י יפניים. ההערכה (פרה-קאנג'י, יאמטו-קוטובה) היא שהמילה המקורית המדוברת כנראה מתייחסת לאותו הדבר.
דוגמה טובה לכך ניתן למצוא בסגנונות מסוימים של כלי חרס יפניים. בטקס התה היפני, פריטי הקדרות שבשימוש הם לעיתים קרובות כפריים ופשוטים למראה, למשל כלי האגי , עם צורות שאינן ממש סימטריות, צבעים או טקסטורות המופיעים במודגש באופן בלתי מזוקק או בסגנון פשוט. למעשה, נדרש ידע ויכולת התבוננות של המשתתף כדי לשים לב לסימנים המוסתרים של עיצוב או זיגוג מושלם (בדומה למראה של יהלום לא מלוטש). זה יכול להתפרש כסוג של אסתטיות ואבי-סאבי. חיזוק נוסף ניתן למצוא בעובדה שצבע מזוגג משתנה לאורך הזמן במגע של הכלים עם מים חמים שנמזגו אליהם שוב ושוב ("סאבי") והעובדה שקערות תה הן לעיתים קרובות סדוקות או חתוכות בכוונה בחלקן התחתון ("ואבי"), כמעין חתימה של סגנון האגי-יאקי.
"ואבי" ו-"סאבי" משקפים שניהם רגשות של עזובה ובדידות. בהשקפת העולם הבודהיסטית מהאיאנה, הם עשויים להיחשב מאפיינים חיוביים, המייצגים את שחרור העולם מן החומר ואת ההתעלות לחיים פשוטים יותר. הפילוסופיה מהאיאנה עצמה, עם זאת, מזהירה כי הבנה אמיתית אינה יכולה להיות מושגת באמצעות מילים או שפה, לכן קבלת הוואבי-סאבי במושגים שאינם ורבליים עשויה להיות גישה מתאימה ביותר. סיימון בראון מציין כי ואבי-סאבי מתארת את האמצעים שבאמצעותם תלמידים יכולים ללמוד לחיות חיים דרך החושים וחיבור טוב יותר לחיים במציאות, במקום להיות שקוע במחשבות מיותרות. במובן זה, ואבי-סאבי היא חומר מייצג של זן בודהיסטי. הרעיון הוא להיות מוקף בעצמים טבעיים, משתנים וייחודיים עוזר לנו להתחבר לעולם האמיתי שלנו ולברוח מהסחות דעת פוטנציאליות ומלחיצות.
באחד המובנים, ואבי-סאבי היא הכשרה שבה תלמיד הוואבי-סאבי לומד לראות בעצמים הבסיסיים והטבעיים ביותר כמעניינים, מרתקים ויפים. עלי שלכת דהויים הם דוגמה. ואבי-סאבי יכול לשנות את תפיסת העולם שלנו אם שבב או סדק באגרטל עושה אותו מעניין יותר ונותן לעצם ערך גדול ומדיטטיבי. באופן דומה, חומרים מתיישנים כגון עץ חשוף, נייר, בד הופכים להיות מעניינים יותר כשהם מייצגים את השינוי לאורך זמן.
המושגים "ואבי" ו-"סאבי" הם דתיים במקור, אך השימוש בפועל במילים אלו ביפנית הוא רגיל לגמרי. יש לציין את הטבע הסינקרטי במערכות האמונה היפניות.
באמנויות היפניות.
במשך אלפי שנים, אמנויות יפניות רבות הושפעו על ידי זן ופילוסופיית המהאיאנה, במיוחד קבלה והתבוננות של אי-שלמות, השטף הקבוע והארעיות של כל הדברים. אומנויות כאלה יכולות להדגים אסתטיות ואבי-סאבי. הדוגמאות כוללות:
הערכה יפנית עכשווית של מושג זה נמצאת מאמר בעל השפעה "בשבחו של צללים" שכתב ג'וניצ'ירו טניזאקי.
השימוש בעולם המערבי.
המעצב לאונרד קורן (נולד ב-1948) פרסם בשנת 1994 "ואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים &amp; פילוסופים", כבחינה של הוואבי-סאבי, בעימות עם האידיאלים המערבים של יופי. לפי פנלופה גרין, ספרו של קורן "הפך לשיחה על תרבות הכוונה בזבזנית על חרטה ועל אבן בוחן עבור מעצבים מכל הזרמים".
הקדר ברנרד ליץ' (1887–1979), שהושפע עמוקות מאסתטיקה וטכניקה יפנית, ייסד תנועה אסתטית אירופאית משפיעה שכללה גם את גברת לוסי רי ואת הנס קופר.