בשנת 1939 הוא סיים את לימודיו במשפטים ובדתות באוניברסיטת פיזה. במקביל סיים את לימודיו בסמינר לרבנים בליבורנו. בשנים 1941 עד 1943 היה הרב של יהדות אנקונה. בשנות הכיבוש הגרמני 1943 עד 1944 השתתף בפעולות גרילה באזור הרי ורסליה (Versilia).
בשנת 1947 נבחר לרבה של ונציה. בוונציה לימד באוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת דה-פוסקרי (Università degli studi "Ca' Foscari" di Venezia), את השפה העברית ואת ספרותה. לאחר פטירת הרב דוד פראטו בשנת 1951, מונה לרבה של רומא עד לשנת 2001, אז הוחלף על ידי הרב שמואל ריקרדו די-סיני.
נבחר לנשיא מוסדות הרבנות באיטליה. בשנים 1957-1988 היה בנשיאות איגוד רבני אירופה.
השתתף בפעילות הציבורית האיטלקית וייצג את יהודי איטליה וקהילת רומא באמצעי התקשורת ומונה לסנטור לכל ימי חייו.
בנו הוא פרופ' אריאל טואף, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. בתו היא מרים דלה-פרגולה, עורכת ביטאון יהודי איטליה קול האיטלקים, רעיית הפרופסור סרג'ו דלה-פרגולה מהמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיו, הגינקולוג הפרופסור שלמה יונה רנצו טואף ניהל שנים רבות את מחלקת יולדות ומחלקת נשים בבית היולדות הקריה בתל אביב.
לרגל יום הולדתו המאה, קראה עיריית רומא על שמו את הרחוב המרכזי שעל יד בית הכנסת הגדול של רומא.
יחסו לאפיפיורים.
ב-10 באוקטובר 1958 הספיד הרב טואף את האפיפיור פיוס ה-12 ואמר: "יותר מהזדמנות אחת הייתה לעמנו הזכות ליהנות מהנסיון הרב, מהסימפטיה הרחבה ומהחביבות של האפיפיור, וזאת בתקופה שבה שררה רדיפה ואלימות נגדנו והיה נדמה לנו שאבדה כל תקוה". הרב טואף הוזמן לשאת את דבר היהדות בטקס האשכבה כמחווה כלפי יהדות איטליה. דבריו נאמרו למרות שדמותו של האפיפיור הייתה שנויה במחלוקת בשל מעשיו ומחדליו בתקופת השואה. דבריו של הרב טואף, ראש קהילת יהודי איטליה, סייעו בידי הוותיקן להדוף את ההתקפות הקשות על האפיפיור פיוס ה-12.
ב-13 באפריל 1986 קיבל הרב טואף את פני האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת הגדול של רומא, במה שנראה כמחווה של פיוס בין היהדות לבין הנצרות. את היהודים כינה האפיפיור בהזדמנות זו "אחינו הבכורים והאהובים".
בצוואתו של יוחנן פאולוס השני הוזכר הרב טואף בתור הרב של רומא, ללא ציון שמו ומעמדו בתור ראש רבני איטליה, יחד עם שאר ראשי הדתות.
החיאה
סן-פייר ומיקלון
סן-פייר ומיקלון (בצרפתית: Saint-Pierre-et-Miquelon) הוא שמה של קבוצת איים קטנים ליד החוף המזרחי של קנדה, סמוך לניופאונדלנד, המהווים קולקטיב מעבר לים של צרפת. האיים העיקריים בארכיפלג זה קרויים "סן-פייר" ו"מיקלון". איים אלה, השייכים לצרפת, הם השטח היחיד מ"צרפת החדשה", שהיה בשליטתה באמריקה הצפונית, אשר נותר בידה עד היום. הבריטים השתלטו על האיים בשנת 1713, 1778, 1794, 1803, ו-1815, כאשר הצרפתים שלטו בהם בתקופות הביניים. בסופו של דבר, הצרפתים השתלטו על האיים שוב בשנת 1816, הפעם לצמיתות.
במהלך תקופת היובש האמריקנית, סן-פייר ומיקלון השתתפו במאמצים להבריח אלכוהול (בעיקר רום) לארצות הברית, ומאפיונרים ידועים לשמצה (למשל, אל קפונה) הקימו בהם מרכזי פעילות.
באיים מתגוררים כ-6,000 תושבים.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, האיים נותרו נאמנים לצרפת של וישי. ב-24 בדצמבר 1941 השתלטו על האיים תומכי צרפת החופשית בראשות האדמירל אמיל מיזלייה בהוראת דה גול, ובניגוד לרצונה של ארצות הברית. במקום נערך משאל עם ובו הודיעו מרבית התושבים כי ברצונם להישאר תחת שלטון צרפת החופשית.
כנס החלל הבינלאומי ע&quot;ש אילן רמון
M47 פטון
M47 פטון הוא טנק אמריקאי בינוני שיוצר בשנות ה-50 המוקדמות. הטנק שירת זמן קצר והוחלף על ידי M48 פטון.
רקע.
מקורו של ה-M47 ב-M46 פטון. מכוון שמלכתחילה היה ברור שה-M46 הוא פתרון זמני, הוחלט על פיתוח טנק שיחליף אותו עוד לפני כניסתו לשירות. כתוצאה ממלחמת קוריאה הפך תהליך התכנון לדחוף, ועל כן הפך בסופו של דבר גם ה-M47 למגשר פער והיה בשירות זמן קצר לפני שהוחלף. בשנת 1952 נכנס הטנק לשירות, ומחליפו נכנס לשירות רק שנה לאחר מכן. למרות זאת, ה-M47 היה עוד חוליה בפיתוח סדרת הפטון, שדגמיה המאוחרים, M48 ו-M60, הם מהנפוצים והחשובים בעולם עד היום.
M47 היה למעשה שדרוג נוסף של M26 פרשינג. תובת הטנק הייתה כמעט זהה לזו של ה-M26/M46, עם שינוי בזווית של חזית התובה ושינוי בקוטר טבעת הצריח. השינוי בטבעת הצריח נעשה כדי לאפשר את החלפת הצריח בצריח חדש, שתוכנן באופן ממוגן ונוח יותר. החימוש העיקרי היה תותח 90 מילימטר, שאליו נוסף מד טווח אופטי. השריון היה דומה לשריון הפרשינג - 115 מילימטר במקומות העבים. הטנק היה הטנק הבינוני האחרון שנבנה בארצות הברית והיו לו 5 אנשי צוות. משקל הטנק היה 46 טון, אך למרות העלייה במשקל (יחסית לקודמיו), לא הייתה נפילה בביצועים הודות למנוע הבנזין המשופר שהפיק 810 כ"ס. הבעיה העיקרית של הטנק הייתה טווח הפעולה הקצר - 150 ק"מ.
שיפורים ל-M47.
תקופת שירותו של ה-M47 עם השריון האמריקאי הייתה קצרה. הוא הוחלף על ידי ה-M48 תוך מספר שנים, ולמעשה כמעט ולא היו הבדלים בין 8,676 טנקי ה-M47 שיצאו מהמפעל בארצות הברית. למעשה, פרט לשינויים במפצה הקנה, לא היו הבדלים בין הטנקים. לעומת זאת, מדינות הלקוח הרבות שקנו את הטנק עשו בו שינויים רבים. הטנק נמכר למדינות בכל העולם כולל גרמניה, בלגיה, צרפת, איראן, קוריאה הדרומית ועוד רבות. במקרים רבים הוא היה הטנק המודרני הראשון ששירת במדינות אלה, והן לא מיהרו להחליפו בטנקים חדשים, אלא העדיפו לשפר אותו. השיפורים הנפוצים ביותר הם:
מספר מדינות שמרו על ה-M47 בשירות עד לאחרונה, וספרד עדיין משתמשת בגרסת החילוץ.
הטנק בלחימה.
ה-M47 לא שימש את ארצות הברית ללחימה, ולמעשה אין יכולת להעריך את ביצועיו מול הטנקים הסובייטים של התקופה, שכן הוא מעולם לא ניצב מולם בשימוש כח מיומן. הטנק השתתף במלחמות בידי מדינות כגון פקיסטן, איראן, וירדן. למעשה, קרבות הטנקים היחידים שבהם הופעל על ידי כוח ראוי היו במלחמת ששת הימים, כאשר שימש את הירדנים מול צה"ל. בקרבות אלה לא הייתה דרך לבדוק את יעילות הטנק, שכן הירדנים נלחמו מול כח עדיף עליהם ובמצב של עליונות אווירית של היריב הישראלי. ה-M47 גם שימש את הצרפתים בכמות קטנה במלחמת סיני ב-1956, אך גם שם לא היה מעורב בלחימה מול יריבים משמעותיים.
T-72 הוא טנק מערכה סובייטי מסדרת טנקי ה-T. גרסאות מתקדמות ומשודרגות של הטנק משרתות בצבאות רבים עד היום.
כללי.
T-72 הוא טנק סובייטי מתוצרת מפעל הקרונות של אוראל מהעיר ניז'ני טאגיל. הטנק נועד להוות אלטרנטיבה זולה ופשוטה יותר לייצור של טנק ה-T-64, אשר למרות שנחשב לטנק המתקדם והמהפכני בעולם לתקופתו סבל מבעיות אמינות וקושי בייצור המוני. את ייעודו השיג ה-T-72 באמצעות שימור מאפייניו הבולטים של ה-T-64 (צללית, תותח 125 מ"מ ו-3 אנשי צוות), תוך שילוב מטען אוטומטי מדגם חדש, מזקו"ם משופר ומנוע דיזל אמין מדגם V-46, המהווה נגזרת ופיתוח של המנוע שפותח עוד לטנק T-34.
לא ברור אם נועד בתחילה להפוך לטנק בייצור מלא, או רק גרסת מעבר על מנת לשמור על קצב הייצור בעוד התקלות ב-T-64 מתוקנות, אך בסופו של דבר הוא קיבל את הסימון T-72 וב-1971 הופיע בציבור לראשונה. הטנק הפך תוך שנים בודדות לעמוד השדרה של חיל השריון של ברית המועצות ובנות בריתה. בנוסף סופק למספר מדינות במזרח התיכון בהן עיראק, סוריה ואיראן. מדינות רבות הוסיפו לייצר את ה-T-72 ברישיון ואף התאימו אותו לצורכיהן הספציפיים.
מיגון.
מיגון הדגם הבסיסי נשען על פלדה יצוקה בלבד, בדומה לדגמים הקודמים T-55 ו-T-62, גרסאותיו המתקדמות שפותחו במשך השנים כללו שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, שריון מרוכב ומיגון ריאקטיבי. הימצאות מערכת הטעינה האוטומטית והצבתה של התחמושת בבטן הטנק מתחת לצריח, המקום הכי פחות פגיע בטנק, מוסיפה רבות לשרידותו לכן פגיעה בתחמושת אינה סבירה, אך מיקום זה גורם להצטופפות של הצוות ולאי נוחות.
בדומה לטנקים סובייטים רבים שפותחו בשלבי המלחמה הקרה, גם טנק ה-T-72 מוגן מפני קרינה, נשק כימי ונשק אחר להשמדה המונית. לטנק כיסוי פנימי מחומר חוסם קרינה, כל האמר"לים ומערכות התצפית נסגרות אוטומטית על-פי חיישן מזהה קרינה, והאוויר מסונן במערכת סינון האוויר.
חימוש.
טנק ה-T-72 מצויד בתותח חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ היורה תחמושת חצי אחודה. בדגמים מתקדמים יותר של הטנק נוספה היכולת לשגר טילי נ"ט מהקנה, בדומה ליכולת של טנק T-64B ו-T-55AMV.
מערכת הטעינה האוטומטית.
מערכת הטעינה האוטומטית ב-T-72 מסוגלת לטעון פגז ח"ש (חודר שריון) תוך 3.75 עד 6.5 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה), אך טעינה של פגזים אחרים, למשל פגזים דו שלביים נגד טנקים, אורכת בין 6.5-8 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה). בניגוד למערכת הטעינה האוטומטית המסובכת והפחות נגישה של ה-T-64, במקרה של כשל או בעיה במערכת המפקד יכול לטעון את התותח ידנית, על ידי פגזים שנמצאים לצידו.
שירות.