בהתאם לסבירות ההיסטורית ולנתונים שונים התומכים בכך, הגדיר בן כוסבה את מאבקו, כמנהיגים קנאיים לפניו, כהתמודדות בעלת יסודות דתיים ומשיחיים. מגמה זו נתמכת באמירתו של רבי עקיבא (כגון "דא הוא מלכא משיחא" – זה הוא מלך המשיח) ובמטבעותיו (הופעת הכוכב, חזית המקדש). מתוך כך, יש להניח כי חוקי המלחמה הפזורים בתורה, ובעיקר בספר דברים ובספר יהושע, היו ידועים למנהיג המרד, ומהם למד על הזהות בין מלחמת העם למלחמת האל ועל מצב שבו חייבים הלוחמים להיטהר ולהתקדש לפני הקרב. מהם גם למד על הקלות ופטורים מגיוס, כפי שמימש זאת, לשם משל, יהודה המקבי, בשעה שנתן פטור מן הקרב באמאוס "...לבוני בתים, ולמארשי נשים, ולנוטעי כרמים ולרכי הלבב, לשוב כל איש לביתו על פי התורה" (מקבים א' ג' 56). "על פי התורה" – על פי ספר דברים פרק כ', שם מפורטת רשימת בעלי הפטור מגיוס: "האיש אשר בנה בית ולא חנכו" (פסוק 5); האיש אשר נטע כרם ולא חללו" (פסוק 6); "האיש אשר ארש אשה ולא לקחה" (שם 7) וכן "האיש הירא ורך הלבב" (פסוק 8).
משנת סוטה מתייחסת לקובץ היתרים אלה, וכגון (סוטה ח' ב-ז):
יש הסוברים כי מונחים אלה – "מלחמת רשות", "מלחמת מצווה" ו"מלחמת חובה" – נטבעו לראשונה בימי מרד בן כוכבא, הן מכיוון שאינם נזכרים קודם לכן בספרות חז"ל, והן משום שנידונים הללו בדיוני הסנהדרין שלאחר המרד. בן כוסבה ביקש להגדיל עד למקסימום את צבאו ועל כן ניסח מונחים שונים הנוגעים למידת מחויבות הפרט להצטרף למערכות המרד. את ראשית המרד ושלביו הראשונים (132-134 לספירה) יכול היה להגדיר כ"מלחמת רשות" (ואליבא דרבי יהודה כ"מלחמת מצווה"), ואת השלב האחרון (134/135 לספ') הגדיר כנראה כ"מלחמת מצווה" (או "מלחמת חובה" לדעת רבי יהודה).
התלמוד הירושלמי (סוטה פ"ח כג ע"א) מפרט את השוני שבין שני המונחים, אף כאן מפי רבי יהודה: הראשון – "מלחמת רשות" – "כגון אנן דאזלין עליהון" (כשאנו תוקפים את האויב ויוזמים את המערכה), "ומלחמת מצווה – כגון דאתיין אינון עלינן" (כשהאויב תוקף אותנו). היינו בבחינת השוני בין מלחמת הגנה למתקפה. אין לדעת בהקשר זה האם ניתן לפצל בין המונחים על בסיס כרונולוגי, כבפיסקה הקודמת, ואולי הפרשנות בדבר השאלה: האם אנו מתקיפים או מותקפים, הייתה נתונה, כך דומה, להחלטתו של המנהיג, ומתוך נוסח אגרותיו עולה דמות אסרטיבית, נחושה ומאוד מחוספסת.
קטלב מצוי
קְטָלָב מָצוּי (שם מדעי: "Arbutus andrachne") הוא עץ חורש יְרֹק-עַד מסוג קְטָלָב ממשפחת אַבְרָשִׁיִּים (שם מדעי: Ericaceae) הגדל בר בחורש ים תיכוני. מוצאו באגן הים התיכון, תפוצתו העולמית במזרח הים התיכון, והוא הנציג היחיד בארץ ישראל למשפחת האברשיים, מרובת המינים ורחבת התפוצה. כריתתו בישראל נאסרה לפי פקודת היערות המנדטורית משנת 1926 (נרשם בעברית: "הורג-אביו"). וכריתת קטלב משונן (arbutus unedo) כעץ נוי נאסרה משנת 1997. הוא הוכרז בישראל כצמח מוגן, כערך טבע מוגן, בשנת 2005.
תיאור העץ.
קטלב מצוי הוא עץ ירוק עד, גזעו וענפיו המפותלים בולטים בקליפתם האדומה-חומה והחלקה. הקליפה נסדקת ללוחיות מסולסלות ומחוספסות מעט, מתקלפת ונושרת פעם בשנה בראשית הקיץ ומתחתה נחשפת קליפה ירוקה וחלקה אשר הולכת ומאדימה בהדרגה. נשירת הקליפה מונעת היווצרות חזזיות הפוגעות בעץ ומיטבה את הקרקע בתרכובות חנקן של הרקבובית. גובה העץ 3 עד 8 מטר והוא עשוי להתנשא לגובה עד 12 מטרים ומעלה ולהתפשט לקוטר נוף של 7 מטרים. הקטלב בעל קצב צימוח איטי, כאשר כורתים או שורפים עצי קטלב הם מתחדשים מבסיס הגזע. עשרות חוטרים מבצבצים מצוואר השורש, מתחת לפני הקרקע, עד לאחר שנים אחדות מתגברים חוטרים אחדים על אחרים, מתפתחים יותר ויוצרים גזעים. חורש קטלב שנכרת או נשרף הופך לסבך צפוף של עצים דקים, כשאר עצים ירוקי עד הגדלים בחורש.
העצה של הגזע והענפים קשה ועמידה נגד ריקבון ועל כן שימשו כחומר גלם למחרשות, לידיות של כלי מלאכה, ובעיקר לקירוי גגות, לפני שהחלו להשתמש בקורות ברזל וביציקת בטון. אפרו שימש מרכיב חיוני באבק שרפה שהיה בשימוש בגליל עד לשנות השלושים של המאה העשרים. בני אדם כרתו את הקטלב המצוי יותר מכל עץ חורש אחר בארץ ישראל.
הִיקָּלְפוּת הקליפה - לקליפת הקטלב בשונה מצמחים רבים ישנם שני טיפוסים של תאי שעם המרכיבות אותו. האחד, תאי שעם חלולים, דקי דפנות, המתרחבים במקצת בכיוון החישורי, והשני תאי שעם עבי דפנות ופחוסים בכיוון החישורי. שני הטיפוסים ערוכים בגזע הקטלב בשכבות המתחלפות לסירוגין. עם היווצרותה של שכבת תאי שעם נוספת מכל סוג, ניתקות השכבות שמחוצה לה מאספקת מים ומזון, והן מתות ומצטרפות לחלק הנראה והנקרא סוּת חיצוני (Outer bark). בקטלב נפרדים הלוחות הגדולים של הרקמה החיצונית המתה מהחלקים הפנימיים יותר של הקליפה בגבול של שכבות תאי השעם דקי הדפנות, ואילו השכבות של תאי השעם עבי הדפנות שמתחתם נשארות על הגזע, ולכן פניו חלקים למגע.
צורת הקליפות - קליפת הקטלב מתקלפת בצורת דפים גדולים לפעמים מסולסלים בשונה מעצים רבים אחרים שבהן הקליפה מתקלפת או בצורת קשקשים או צדפות רעופות (סות קשקשית), או בצורת גלילים חלולים (סות טבעתית). צורת הקליפות זהה לצורה ההתפתחות של שכבות השעם נוספות בשם סות פנימיית (Inner bark). לסות של הקטלב יש כעין צורת בינים בין שני הטיפוסים הנ"ל, השכבות החיצוניות של הסות מתקלפות בצורת דפים גדולים למדי.
גיזום עצמי - הקטלב ניחן בתופעה מיוחדת המכונה "גיזום עצמי". העץ "מייבש", ענפים מיותרים, אלה שנמצאים בצל ובחלקו התחתון של ענף מתפתח. הענפים הללו, אשר נותקו ממקור מים ומזון ימותו, ישחירו וייפלו. הענף הנושר כמו העלים יירקב והעץ יקבל חזרה תרכובות חנקן עליהן עמל קשה. הגזע או הענף יכסה את החתך של הענף המת ויוותר ללא בליטה משרידי הענף המת. מקום החתך של הענף המת יכוסו על ידי רקמת תאי שעם מתים בדומה לקורה במקום ניתוקם של העלים הנושרים, סביב חלקי צמח שניזוקו על ידי מחלות, ומתחת לפצעים. ייתכן וייווצרו נוסף לשכבה מפרידה זו, שתוארה למעלה אפשר שייווצר פלוגן (שכבה יוצרת של תאי שעם) גם בשכבות החיות הבלתי פגועות שייצר רִקְמַת הַשְׁעָמָה (פלודרם) ושכבה של תאי שעם מתים (פלם) בדרך הרגילה.
עלים ונשירה.
עלי העץ מסורגים, פשוטים, גלדניים וגדולים (4 עד 8 ס"מ), מוארכים (אליפטיים, דמוי ביצה), שפתם תמימה, צבעם ירוק כהה ומבריקים בצדם העליון. הפטוטרת שלהם קצרה וללא לוואים (ללא תוספת שבבסיסי העלים, במקום מגעם עם הגבעול) וללא שערות (קרחים). עלי נבטים ועלי עצים בשנותיהם הראשונות לעיתים רחוקות משוננים ושעירים. שטח העלה הוא 2,026 עד 5,625 מילימטר רבוע והוא הגדול ביותר מבין עצים ירוקי-עד בחורש ים תיכוני. פיוניות העלה פתוחות בבוקר ולפני הצהריים, וסגורות מהצהריים והלאה. כנראה שמכניזם הבקרה אינו קשור למצב המים בקרקע אלא לטמפרטורה או לשינויי לחות באטמוספירה. עלי העץ משתיירים - כל עלה נושר כשהוא בן 12 עד 14 חודשים. העלים מלבלבים בשני גלי צמיחה: הראשון באביב, בערך במקביל לפריחה, והשני לאחריה, בראשית הקיץ. בין גל לגל, במקביל להתקלפות הקליפה, מיד לאחר נשירת הפרחים (שלכת לבנה) מתרחשת נשירה של חלק מן העלים הזקנים (שלכת צהבהבה-חומה) בין אפריל-מאי לבין יולי-אוגוסט. שיעור הנשירה גדול יותר בשנת בצורת.
הנקבה של הפרפר הגדול ביותר בישראל ואירופה, קֵיסָרִית הַקְּטָלָב (נִימְפִית הַקְּטָלָב), מטילה את ביציה על עלי קטלב צעירים. הפרפר נפוץ בהרי יהודה, הכרמל, הגליל העליון ובחרמון, בחודשים מאי עד אוקטובר. הביצים עגולים וראשם שטוח, צבעה ירקרק ולאחר ימים ספורים היא מקבלת טבעת חומה לראשה. מן הביצה בוקע זחל צהבהב, לאחר הנשל צבעו הופך לירוק קטיפתי. הזחל בוחר עלה עליו הוא נשאר במשך היום ומידי לילה הוא יוצא לאכול עלים אחרים. לאחר הארוחה הוא חוזר לעלה המקורי למנוחת היום. גודלו המרבי של הזחל כ-60 מ"מ. הזחל מתגלם על עץ הקטלב. הגולם בצורת ביצה מחודדת, בגודל של כ-30 מ"מ ובצבע ירוק.
פרחים ורבייה.
הפריחה בעונת האביב, בחודשים מרץ ואפריל. היא מקדימה בהרים הנמוכים ומתאחרת בגוש הרם של הרי מירון. הפרחים שצבעם לבן או קרם בהיר וקוטרם 8 מ"מ, ערוכים בתפרחות אשכול מרובים בקצות הענפים. הפרחים נישאים על עוקצים וצומחים לאורך ציר רצוף, הבכירים למטה והצעירים מעליהם ופתחיהם נוטים כלפי מטה. הפרח דמוי-כד, ולו שפה של חמש אונות כותרת גלולות לאחור. הוא כולל 5 עלי גביע ירוקים וקצרים ו-5 עלי כותרת בצבע לבן או קרם בהיר. הפרח נכון (רב-סימטרי) ודו-מיני, מכיל אבקנים ושחלה. השחלה עילית וכדורית, עמוד העלי עבה ופשוט והצלקת פשוטה. השחלה ניצבת על לוח רחב בתוך הפרח והעטיף והאבקנים קבועים מתחתה או סביב בסיסה. מספר האבקנים עשרה, כפול מזה של עלי הכותרת. הזירים מעובים בבסיסם והמאבקים שבראשם מכילים ארבעה שקי אבקה. כל מאבק מחולק על ידי מחיצה לשני חללים. ובכל אחד מהחללים שני שקי אבקה ובהם גרגרי אבקה. גרגר האבקה אינו מכיל תא רבייה (תא זרע) בודד לאחר בשלותו כבצמחים רבים, אלא מרביעייה של תאי רבייה הנשארים קשורים זה לזה גם בבשלותם ומהווים יחידת תפוצה.