יסוד העיירה לא היה מאורע יחיד, שכן באותם זמנים הוקמו יישובים כגון זה בכל רחבי נסיכות מולדובה. פודו אלואיי כיתר היישובים הוקם כישוב המקשר בין הכפר לעיר. סחורות מהעיר הקרובה יאשי נמכרו במקום לתושבי הכפרים הסובבים, וכך גם להפך.
אוכלוסיית העיירה הייתה מורכבת ממולדובנים (רומנים), יהודים, ליפובנים, ארמנים, יוונים וצוענים.
ב-1872 מנתה האוכלוסייה המקומית 2,715 נפש. במקום כבר הייתה מסילת ברזל שעברה במקום תחנת רכבת, וטלגרף.
אחוז היהודים בקרב האוכלוסייה היה כ-50% לערך במשך כל השנים עד למלחמת העולם השנייה.
במהלך השואה.
ב-30 ביוני 1941, אחת מ"רכבות המוות" שיצאו מיאשי לאחר פרעות יאשי, הגיעה לפודו אלואיי. במהלך הדרך נספו 1,194 קורבנות יהודיים בעקבות החום והצמא. קורבנות אלה נקברו בקבר אחים בבית העלמין היהודי בעיירה, זאת לא לפני שנבזזו על ידי הצוענים. 700 הניצולים מרכבת המוות רוכזו בבית הכנסת ולאחר מכן הועברו לבתי היהודים המקומיים.
באותה השנה, הגיע הפקודה על גרוש היהודים מפודו אלאיי. פקודה זאת בוטלה לאחר מאמציהם של ארגונים יהודים בבוקרשט, אך באפריל 1942 גורשו כ-1,500 היהודים ליאשי, שם נתמכו על ידי הקהילה.
לאחר המלחמה חזרו רק כ-300 יהודים למקום.
קיבולת חום סגולית
דלת
דלת מתייחסת בדרך כלל לפתח בקיר, עליו מורכב לוח הניתן לפתיחה ולסגירה. מבחינה לשונית, דלת מתייחסת לפתח שדרכו פוסעים ("לעבור בדלת"), או למבנה עצמו הכולל מסגרת, צירים ולוח נייד. אפשר למצוא דלתות גם במכוניות, ארונות, מקררים, כלובים וכדומה.
מבנה הדלת.
דלתות מותקנות על גבי פתחים בקירות או בכל סוג אחר של מחיצה המפרידה בין חללים. החלק הנע של הדלת יכול להיות מחובר ישירות למחיצה, או למסגרת נפרדת הרתומה למחיצה.
החלק הנע של הדלת יכול להיות עשוי ממגוון של חומרים, אחד או יותר. החומרים הנפוצים ביותר מהן עשויים לוחות דלת הם עץ ומתכת, בנוסף נפוצים לוחות דלת מזכוכית, בד, נייר ועוד.
מסגרת הדלת בנויה ממספר חלקים נפרדים:
לרוב הדלתות יש ידית המיועדת לתפעולן. ישנן דלתות המכילות גם מנגנון נעילה ו/או הברחה. אביזרים נלווים נוספים המחוברים לדלתות הם מקוש, תיבת דואר, עינית הצצה, ועוד.
סוגי דלתות.
לדלתות עיצובים שונים המאפשרים להן לשמש למטרות שונות.
סוגי דלתות לבית ולכניסה.
בבתים נחלקות הדלתות לדלתות כניסה (חוץ) או פנים. דלתות הכניסה מיוצרות מעץ, פלדה (פח מכופף) או שילוב של שניהם,
דלתות העץ מתאפיינות בעומק ויוקרה אולם אינן עמידות לשמש וגשם (כנ"ל דלתות הפלדה המחופות עץ).
דלתות הפנים בבית הן בדרך כלל במידות סטנדרטיות, אך ניתן לייצרן בכל מידה שרוצים. איכות ומחיר הדלת מושפעים מסוג מילוי הדלת ומהציפוי של הדלת (צבע, פורמייקה, פורניר, פולימר ועוד).
נגישות.
כדי שדלת תהיה נגישה, על הידית שלה להיות בצבע שונה ממנה, כדי שכבדי ראייה יוכלו לאתר את הידית בקלות. מומלץ שלא להשתמש בידית כדורית, כדי שאנשים עם יכולת אחיזה לקויה יוכלו לפתוח את הדלת. מומלץ שהן כיפוף הידית והן הזזת הדלת כולה ידרשו הפעלה מינימלית של כוח. אפשר לסדר ליד הדלת לחצן חשמלי שפותח אותה או מנגנון פתיחה אוטומטי. לפני הדלת יש להקצות מרחב מספיק לתפעולה בישיבה על כיסא גלגלים והדלת צריכה להיות רחבה דייה כדי לאפשר מעבר עם כיסא גלגלים. אין לשלב מדרגה בסף הדלת.
שילוט הדלת צריך להיות במקום מקובל, כדי שאנשים עם קשיים בתפיסה חזותית יוכלו לאתר אותו וכדי שעיוורים הקוראים כתב ברייל יוכלו למצוא אותו ולהגיע אליו.
שימושים סמליים ומטאפוריים.
בגלל תפקידה המרכזי בחציצה בין סביבות שונות, בעיקר בביתו של האדם, נעשה בדלת שימוש לשוני וסמלי. ביהדות מקובל במהלך תקופת השבעה להשאיר דלת פתוחה בבית האבלים, ובכך לחסוך מן האבלים את הטרחה בפתיחת הדלת והסחת דעתם מן האבל. ביהדות, יש מצווה להתקין על דפנות הדלת מזוזה. גם בעמים אחרים, ישנם מנהגים דומים הכוללים התקנת קמעות שונים. בטקס עתיק יומין בפתיחת הפרלמנט הבריטי, נטרקות דלתות הפרלמנט על פני "האדון נושא המוט השחור", במטרה לסמל את ריבונות הפרלמנט על השלטון המלכה, ועליו לנקוש על הדלת שלוש פעמים בקריאות הזדהות עד שהן נפתחות בפניו.
ראע'ב נשאשיבי
ראע'בּ נשאשיבּי (בערבית: راغب النشاشيبي; תעתיק מדויק: ראע'ב אלנשאשיבי; 1881–1951) היה מנהיג פלסטיני מחמולת נשאשיבי שפעל במחצית הראשונה של המאה העשרים, וראש עיריית ירושלים בין השנים 1920–1934. מתנגדו ויריבו העיקרי של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני.
חייו.
ראע'ב נשאשיבי נולד בארץ ישראל בשנת 1881. הוא למד הנדסה באוניברסיטת איסטנבול בטורקיה והיה למהנדס מחוז ירושלים בימי השלטון העות'מאני.
בשנת 1914 נבחר ראע'ב נשאשיבי לייצג את ירושלים בפרלמנט העות'מאני. ערב בחירתו, הצהיר כי הוא מתחייב להקדיש את כל כוחותיו "לסלק את הנזק והסכנה הצפויים לנו מן הציונים והציונות". בתחילת המאה ה-20 עלתה משפחת נשאשיבי לגדולה ומעמדה זה היה במידה רבה תוצאה של מעמדו של ראע'ב נשאשיבי כציר הפרלמנט העות'מאני והמהנדס הראשי של מחוז ירושלים. הוא נבחר כציר הפרלמנט ב-1914 וכיהן בו במשך ימי מלחמת העולם הראשונה. במלחמה שירת גם כקצין בצבא הטורקי. מאז מלחמה זו היה פעיל בתנועה הערבית הלאומית. הוא היה ציר בוועידה הכל-סורית ביולי 1919 בדמשק.
ראש עיריית ירושלים 1920–1934.
ב-1920 פוטר מוסא כאזם אל-חוסייני מראשות עיריית ירושלים על ידי סר רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, עקב הסתה לאומנית, וראע'ב נשאשיבי מונה במקומו.
ראע'ב נשאשיבי ובני משפחתו הנשאשיבים היו מתנגדים ויריבים חריפים, לאורך שנים, של משפחת אל-חוסייני. הנשאשיבים גילו עמדה מתונה הנוטה לפשרה ביחס ליישוב היהודי, שיתפו פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי וקשרו קשר הדוק עם אמירות עבר הירדן בראשות האמיר עבדאללה (לימים עבדאללה הראשון מלך ירדן). הנשאשיבים היוו את האופוזיציה למועצה המוסלמית העליונה שבהנהגת החוסיינים. החוסיינים פעלו בימי ראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל במסגרת גוף שנקרא "המועדון הערבי". כמשקל נגד הקים ראע'ב נשאשיבי את "המועדון הספרותי".
ביוני 1921 הצהיר בפומבי שימנע את מינויו של חג' אמין אל-חוסייני ל, ובינואר 1922 עשה מאמצים למניעת בחירתו ל"ראיס אל-עלמאא" במועצה המוסלמית העליונה. בשנת 1922 תמך בתוכניתו של הנציב העליון הרברט סמואל, שנכשלה, להקים מועצה מחוקקת לארץ ישראל. בשנת 1923 הקימו אוהדיו של נשאשיבי את "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", אך זו לא האריכה ימים. נשאשיבי התנגד למועצה המוסלמית העליונה והצליח להעביר לצדו חלק מראשי העיריות הערביות.
כראש עיריית ירושלים, נחשב ראע'ב נשאשיבי כמתון ומשום כך תמכו בו היהודים בבחירות ב-1927 כנגד יריביו החוסיינים. עם זאת, הנציגים היהודים בעירייה לא הצליחו להגיע לשיתוף פעולה עמו והתפטרו מהעירייה בשנת 1930 כמחאה על חוסר שיתופם בענייני העיר.
ב-1929 החלה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאזם אל-חוסייני ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול חג' אמין אל-חוסייני, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים.
בסוף מאי או תחילת יוני 1930, נפגש נשאשיבי בפריז ובלונדון עם פנחס רוטנברג, יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, בנושא הצעת תוכניתו של האחרון להסדר השלטון בארץ ישראל.
ב-11 בדצמבר 1931 נערך כנס יסוד של מפלגה חדשה בשם "קונגרס האומה המוסלמית הפלסטינית", שאיחד את חוגי האופוזיציה, כוועידה נגדית לועידה כל-איסלאמית עולמית שכינס חג' אמין אל-חוסייני. ביולי 1933 התפטר ראע'ב נשאשיבי מתפקידו כנשיא המפלגה והיא הגיעה אל קצה.
בבחירות בספטמבר 1934, לא הצליח נשאשיבי להיבחר למועצת העיר ירושלים באזור הבחירה שלו והוא לא נבחר שוב לראש העיר. בזמן מערכת הבחירות הכריזו היהודים על נייטרליות והחוסיינים אף פרסמו זאת בביטאונם, אולם היהודים נטו להצביע בבחירות בעד מתחרהו, אך מתחרהו, חוסיין אל-ח'אלידי גבר עליו בהפרש גדול ממספר בעלי זכות הבחירה היהודים. נשאשיבי ערער על תוצאות הבחירות והדיונים התמשכו עד ינואר 1935 אז נדחו סופית וחוסיין אל-ח'אלידי מונה במקומו לראש העיר. יחד עם אחרים מכר ליהודים בשנת 1924 1200 דונם ביפו, וכן חלק מהשטח על הר הצופים שעליו נבנתה האוניברסיטה העברית. נשאשיבי נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, בין עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
ראש מפלגת ההגנה הלאומית.
לאחר תבוסתו בבחירות, הקים ראע'ב נשאשיבי ב-1934 מפלגה חדשה בשם "מפלגת ההגנה הלאומית". מטעם מפלגה זו הוא נכלל בין מקימי וממשתתפי הוועד הערבי העליון. הוועד, שנוסד ב-25 באפריל 1936, בראשית המרד הערבי הגדול, כלל נציגים מכל המפלגות הערביות, שתמכו בשביתה הערבית הכללית, שהייתה השלב הראשון של המרד.
בנובמבר 1936, לאחר שהסתיימה השביתה הכללית, תבע לפרק את הוועד הערבי העליון, משום שלטענתו הוקם כדי להנהיג את העם בזמן השביתה, ואילו לאחר שזו הסתיימה, אין בו צורך יותר. אולם תביעתו נדחתה.
לאחר שהקצה הוועד הערבי העליון לחבריו את השאלות שכל אחד מהם יעלה בפני ועדת פיל, סירב נשאשיבי להעיד בפניה. בין ה-24 במרץ ועד 5 במאי 1937, לא השתתף בישיבות הוועד הערבי העליון.
ב-30 ביוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, שבא ליפו לארגן התנגדות של ערביי העיר למופתי ולחוסיינים, על ידי שליחי המופתי.
בעקבות זאת, פרשה מפלגתו של ראע'ב נשאשיבי בתחילת יולי מן הוועד הערבי העליון והוא הפסיק את פעילותו הציבורית והמדינית. בשנים 1937–1939 התחולל מאבק דמים של טרור ורצח בין משפחת הנשאשיבים לבין משפחת החוסיינים.