בהיותו כבן 5, נחשף לפיגוע הטרור באוטובוס בקו 12, בשכונת "בית וגן", בו נספו חייהם של שישה בני אדם. האירוע אשר הכניס להסטריה את בני השכונה, הוריו והוא עצמו. רקם בו החלטה נחושה, כי רצונו להיות רופא אשר יציל חיי אדם. כך בהיותו בחור ישיבה, בן 15, החל להתנדב במד"א, לאחר קורס לנערים. כשנה וחצי לאחר תחילת התנדבותו, בה ראה מספר אירועים, אשר נאלצו לקבוע בהם מוות. ומקרי המוות אשר קרו טרם הגעת הכח או בעקבות התדרדרות חמורה עד להגעת הכח ואי היכולת לייצוב המצב, עד לקביעת המוות. המקרה קשה ביותר שחווה, אשר לדבריו היה "הקש ששבר את גב הגמל", הוא בילד כבן 7 שנחנק מאכילת נקניק. ועד הגעת האמבולנס בו היה ביר, לאחר 21 דקות בפקקי הבירה, כאשר רופא שכן המבחין באמבולנס ובא לסייע, נאלץ לקבוע את מות הילד. בעקבות ההבנה במקרה כי היה ביד הרופא להציל את חיי הילד, אילו ידע על כך מיד, החליט שמקרה זה עבורו נקודת מפנה לסיום עיסוקו במד"א. אך בחשיבה מחודשת החליט כי יפעל בהזנקת סיוע רפואי מידי בתוך שכונתו, ובכך יחסך פער זמן הגעת האמבולנס. בפניתו למד"א והצגת מיזמו, הוא נדחה בשלילה. אך ביר לא ויתר, ארגן הוא מספר אנשי רפואה, מתנדבים, חרדים. רכש מספר מכשירי קשר אשר באפשרותם להאזין לקריאות מד"א. וכך למעשה בשנת 1992, הוקם ארגון "איחוד הצלה". הארגון הורחב משכונתו לשכונות נוספות באזור, כאשר בהמשך מקבל הוא בקשה להקמת הארגון במזרח ירושלים, ובהרצליה. וכך המשיך ארגונו והתפשט בכל חלקי הארץ. בהמשך כאשר אוחדו כל ארגוני ההצלה הנקודתיים, שהיו פרוסים ברחבי הארץ. שינה הארגון את שמו ל"הצלה ישראל". בשנת 2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, פרש ביר מ"הצלה ישראל" והקים את איחוד הצלה. משך תקופות מסוימות, פעל הארגון בשיתוף עם מד"א. הארגון פועל לאור רבנים ומונה כ-6.500 מתנדבים, אשר על ידם ניצלו חיי מיליוני איש. בתוכו פועל אף אגף מיוחד למתנדבות, עבור לידות וכדומה, המנוהל על ידי אשתו. כאשר משפחתו של אלי נוטלת חלק נרחב בפעילות איחוד הצלה. וחזונו כי בכל פינה בישראל יהיה מתנדב אחוד הצלה, אשר יתן מענה מידי לסיוע רפואי.
באפריל 2013 נאם בוועידת TED MED וסיפר על פעילות איחוד הצלה בישראל. ביר פעל להקמת ארגוני הצלה במדינות שונות ביניהן: ארצות הברית, פנמה, ברזיל, הודו, בנגלדש, אוקראינה ועוד.
ב-18 במרץ 2020, הודיע ביר כי במהלך שהותו בארצות הברית נדבק במחלת הקורונה. לאחר מספר ימים התדרדר מצבו והוא הורדם והונשם. ב-9 באפריל מצבו השתפר והוא התעורר לאחר שלושה שבועות שהיה במצב קשה. ב-20 באפריל הוא הבריא ושוחרר.
הכרה ופרסים אישיים.
בעקבות הקמת ארגון איחוד הצלה, זכה ביר בפרסים רבים ובהכרה בין לאומית. בשנת 2010, קיבל ביר את פרס The Social Entrepreneurs of the year 2010 של "גלובס" וקרן "שוואב" של הפורום הכלכלי העולמי, שהוענק לו בוועידת ישראל לעסקים. הפרס, מוענק ליזמים חברתיים במגוון תחומים, בהם חינוך, בריאות, סביבה ועוד.
בשנת 2012, הוענק לביר אות "מנהיגים גלובליים צעירים" על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, שווייץ.
בשנת 2013, הוענק לביר פרס 'ויקטור גולדברג לשלום במזרח התיכון', על ידי השגרירות האמריקאית והמכון לחינוך בין לאומי (IIE). את הפרס, קיבל ביר יחד עם עליאן מוראד, ראש סניף מזרח ירושלים ב'איחוד הצלה', על פעילותם להצלת חיים ושבירת מחסומי השנאה, בצל הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יצהר (חברה)
יצהר הייתה חברה לייצור שמן וסבון שהפעילה בית חרושת בנחלת יצחק ולאחר מכן באשדוד.
היסטוריה.
בית החרושת יצהר בנחלת יצחק נפתח בשנת 1934 על ידי משה סלצבובסקי, האחים לויטין, מאיר ברגר והאחים טורבוביץ. הציוד הובא מצ'כוסלובקיה. בתחילת דרכו ייצר המפעל שמן בטנים תחת המותג "לשד". בשנת 1935 העסיק כ-70 עובדים. באותה עת שלטה בשוק השמנים בישראל חברת "שמן" אשר הסכימה למכור את תוצרתה רק לחנויות שפעלו איתה באופן בלעדי, דבר שהקשה על חדירת יצהר לענף. בשנת 1937, בעקבות הקשיים הכלכליים, הוכנס ישראל ליכטנשטיין כשותף במפעל. לאחר מספר שנים פרשו המייסדים וליכטנשטיין ושמעון סגינדר רכשו את חלקם במפעל. חלק מהמייסדים הקימו בשנת 1947 את מפעל טית בית בפתח תקווה. באותה תקופה, היו יצהר ושמן תעשיות שני היצרנים הגדולים של שמן בארץ ישראל.
בשנת 1952 כללו מוצרי החברה:
בשנת 1960 הוקמה חברת קרן לשיווק משותף של התוצרת של "טית בית", "יצהר", ו"עץ הזית" ובהמשך צורפה גם "אוליבקס" וחברות אלו הקימו יחד עם "שמן" קרטל, בחסות הממשלה, לחלוקת השוק בין היצרנים.
בתחילת שנות ה-70 תמכה החברה בקבוצת כדורגל הנשים מיל"ן ששינתה את שמה ל"מיל"ן יצהר". במסגרת החוזה תמכה החברה בפעילות הקבוצה ואף סייעה בהעסקת השחקניות.
בעקבות שרפה במפעל בנחלת יצחק, בשנת 1977, הוקם מתקן זיקוק חדש באזור התעשייה עד הלום באשדוד ומפעל חדש בבאר טוביה.
בדו"ח מבקר המדינה משנת 1986 נקבע שהיעילות של מפעל יצהר הייתה נמוכה ב-46% מזו של טית בית, המפעל היעיל ביותר בענף ייצור השמן בישראל.
במהלך השנים נרכש מפעל יצהר באשדוד מכונס נכסים, על ידי הבעלים של טית בית והחברות אוחדו. בשנת 2012 הגיעה חברת טית בית (יצהר) לכינוס נכסים ונמכרה.
Science Fiction/Double Feature
"Science Fiction/Double Feature" הוא השיר הפותח את ההפקה המקורית משנת 1973 של המחזמר "מופע האימים של רוקי", כמו גם את העיבוד הקולנועי לסרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי" משנת 1975. המילים והלחן נכתבו על ידי ריצ'רד או'בריאן, והעיבודים מאת ריצ'רד הארטלי. השיר מופיע שוב, בגרסה קצרה יותר, בסוף המחזמר, עם טקסט אחר, כאפילוג של השתלשלות האירועים שתוארו בהצגה.
תוכן השיר (כמו גם המחזה עצמו) הוא הומאז' ופרודיה על סרטי לז'אנר סרטי הבי מוביז.
סקירה.
השיר הוא הומאז' לסרטי האימה-מדע בדיוני הקלאסיים משנות ה-50, ומילותיו משלבות בתוכן שמותיהם של רבים מסרטים אלו - בדומה לעבודותיו של אמן האוונגרד טריסטן צארה; על פי ורה דיקה, מחברת הספר "Recycled Culture in Contemporary Art and Film", צארה נהג לחבר שירים באמצעות לקיחת מילים מעיתונים וחיבורם יחדיו באופן אקראי. עם זאת, מילות השיר "Science Fiction/Double Feature" נכתבו באופן מתוכנן, על מנת לשמור על מבנה קבוע, חריזה וקוהרנטיות.
שם השיר, בתרגום חופשי לעברית "מדע בדיוני/הקרנה כפולה", כאשר המונח "הקרנה כפולה" מתייחס להקרנות שהיו נהוגות בעבר ובהן הוקרנו שני סרטים במחיר של כרטיס אחד.
בתיאטרון.
בגרסת המופע התיאטרלי המקורי, שיר הפרולוג מבוצע על ידי סדרנית (תפקיד שאותו גילמה אותה השחקנית המגלמת את דמותה של מג'נטה), כשהיא נכנסת לאולם התיאטרון, לאחר שהתאורה כבר עוממה. זרקור של פנס עוקב אחריה, בעודה נושאת מגש של כיבוד ועושה דרכה במעבר שבין הצופים אל עבר הבמה. דמות זו זכתה למספר שמות לא רשמיים, כגון "טריקסי" או "נערת הפופקורן" (רמז למגש החטיפים אותו נשאה הדמות במהלך השיר).
בקולנוע.
בגרסה הקולנועית, מעצב ההפקה בריאן תומסון בחר להציג בסיקוונס כתוביות הפתיחה של הסרט זוג שפתיים חסרות גוף, המרוחות בליפסטיק אדום, על רקע שחור. השפתיים של פטרישיה קווין (שהפכו עם הזמן לאיקוניות) צולמו בקלוז אפ, כשהיא מבצעת ליפ סינק לשיר בביצועו של ריצ'רד אובריין. במהלך הצילומים, היה צורך לקשור את ראשה של קווין ללוח, על מנת לשמור אותו קבוע במקום.
על פי התסריט המקורי, סיקוונס כותרות שיר הפתיחה של הסרט אמור היה לכלול רצף של קטעים מסרטי הבי מוביז הרבים המוזכרים בשיר, המתחלפים זה אחר זה באמצעות אפקטים מיוחדים של עריכה. הרעיון נזנח בסופו של דבר, לאחר שהתברר כי עלות רכישת זכויות היוצרים של קליפים אלו גבוהה מדי מכפי שהתקציב של הסרט מאפשר.
השיר, כאשר הוא נשמע על רקע כתוביות הפתיחה, מבוצע במפתח לה מז'ור; על רקע כתוביות הסיום, השיר מבוצע בשנית, אך בפעם זו במפתח סי במול מז'ור.
סרטי קולנוע המוזכרים בטקסט.
היום בו עמדה האדמה (1951).
עלילת הסרט מתארת חוצן דמוי-אדם המגיע לכדור הארץ, עם אזהרה. בסרט מככבים מייקל רני, פטרישה ניל, סם ג'אפה ויו מרלו, וביים אותו רוברט וייז. התסריטאי אדמונד ה' נורת' ביסס את התסריט על "Farewell to the Master" - סיפור קצר משנת 1940 מאת הארי בייטס. את המוזיקה של הסרט הלחין ברנרד הרמן, תוך שימוש בשני מכשירי טרמין אלקטרוניים. לעיתים קרובות, סרט זה נחשב על ידי היסטוריונים של הקולנוע כסרט הקלאסי ביותר של ז'אנר המדע הבדיוני. מאז שיצא הסרט, הביטוי "Klaatu barada nikto" המופיע בו צוטט שוב ושוב בספרות ובתרבות הפופולרית. משמעותו של הביטוי איננה נאמרת בסרט.
סרט זה שימש השראה לפרט רב-חשיבות בעלילה של מופע האימים של רוקי - זוג צעיר שהולך לבקר מנטור חכם וזקן.
פלאש גורדון (1936).
סדרת סרטים המספרת את סיפורם של שלושה אנשים מכדור הארץ שנוסעים לכוכב הלכת "מונגו" על מנת להילחם במינג, קיסר רשע וחסר-רחמים. באסטר קרייב, ג'ין רוג'רס, צ'ארלס ב. מידלטון, פריסילה לוסון ופרנק שינון שיחקו את התפקידים המרכזיים. סדרת הסרטים נבחרה לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילת הסרט נפרשת על פני 13 פרקים קצרים, שכל אחד מהם מסתיים בקליף האנגר בכוונת תחילה, על מנת למשוך את קהל הצופים לחזור לקולנוע לצפות בפרק הבא.