נוירוני מראה מעניינים פסיכולוגים ואנשי חינוך בשל הקשר שלהם להבנת המשמעות של פעולות האחר, קרי תאוריה של תודעה, אשר משליכה בתורה על תקשורת ולמידה באמצעות חיקוי. בעקבות קשר זה קיימות השלכות חינוכיות לגבי אוכלוסיות מסוימות במערכת החינוך המיוחד.
אוכלוסיית לקויי השמיעה: מערכת נוירוני המראה, בקרב ילדים בעלי התפתחות תקינה, מאפשרת אינטגרציה של גירויים מערוצים סנסורים שונים לצורך למידת התנהגות חברתית אשר מתבטאת בהתפתחות תאוריה של תודעה. ברם, בקרב ילדים לקויי שמיעה, החווים חסך אודיטורי ומתקשים בפיתוח שפה מדוברת, ישנן עדויות רבות על איחור בהתפתחות תיאורית התודעה וקוגניציה חברתית בהשוואה לבני גילם השומעים. לפיכך, קיימות השערות בספרות כי בעקבות חסך אודיטורי זה ישנה פגיעה פונקציונלית וחל ארגון מחדש של מערכת נוירוני המראה במהלך השנים הראשונות לחיים המהוות תקופה קריטית להתפתחותם של קשרים עצביים. המחקר בתחום זה עודנו ברמת ההיפותזה ולפיכך יש צורך במחקר נוירולוגי מעמיק. כמו כן, אם ההשערות לגבי פגיעה תפקודית על בסיס עצבי יאומתו יתעצם הצורך בסינון ואיתור לקויות שמיעה ומתן שיקום שמיעתי של התאמת עזרי שמע ככל המוקדם, טרם סגירת חלון הזמן של התקופה הקריטית להתפתחות. יתר על כן, יש לשים דגש חינוכי על קידום תפקודי תיאורית התודעה וזאת על ידי מתן פיגומים לשיפור הבנת מצבים חברתיים והבנת המצב המנטלי של האחר בניסיון לחפות על הפער שעתיד להיפער כחלק אינהרנטי מהלקות בשמיעה.
אוכלוסיית האוטיסטים: אחד הקשיים המרכזיים באוטיזם הוא מתן אבחנה מדויקת בגילאים הצעירים, וזאת בשל השונות הרבה על הספקטרום וצורך בהערכה סובייקטיבית. בהינתן המתאם שתואר לעיל, בין לקות מבנית ופונקציונלית במערכת נוירוני המראה ובין קשיים בפיתוח מיומנויות תקשורת ויחסים חברתיים, ייתכן כי הערכת ליקויים אלו באמצעות הדמיות מוחיות יהוו סממנים אובייקטיביים שיאפשרו בעתיד אבחון מהיר ומוקדם ואף בשלב ההתפתחות העוברית. אבחון מוקדם ומדויק שכזה יאפשר התערבות טיפולית-חינוכית מונעת בקרב ילדים עם אוטיזם, שכן נראה כי התערבות מסוג זה נמצאת בקשר ישיר עם פיתוח מיומנויות תקשורתיות וחברתיות ולכן עשויה להיות חיונית לשיפורן. בנוסף, קיים מידע התנהגותי אשר תומך בתאוריה כי למידת חיקוי יכולה להיות יעילה כחלק מהטיפול באוטיזם וישנם חוקרים המציעים תוכניות טיפול אלטרנטיביות אשר יתמקדו בחיזוק למידת חיקוי. כדוגמה לכך, בשנת 2001, Field, Sanders &amp; Nadel, ערכו מחקר אשר בחן תוכנית טיפול שכללה אינטראקציה עם מבוגר אשר מחקה את תנועות הילדים, ודווח כי התערבות זו הגבירה את נטייתם של הילדים האוטיסטים ליזום אינטראקציות חברתיות במפגשים מאוחרים יותר.
נבחרת דרום קוריאה בכדורגל
ג'ון דיל
פילדמרשל סר ג'ון גריר דיל, (באנגלית: John Greer Dill; 25 בדצמבר 1881 - 4 בנובמבר 1944) איש צבא בריטי, ששימש בעמדות פיקוד במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה והיה בעל תפקיד חשוב במסגרת היחסים שבין בריטניה ובין ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בין המלחמות שימש דיל כמפקדה של הדיוויזיה הבריטית שנשלחה אל ארץ ישראל בשנת 1937 על מנת לדכא את המרד הערבי.
ביוגרפיה.
ילדותו ותחילת הקריירה.
דיל נולד בלורגן במחוז ארמה באירלנד. אביו היה בנקאי מקומי. דיל חפץ בקריירה צבאית מגיל צעיר, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1901 התגייס לצבא הבריטי, ושירת במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
בשנת 1911 עלה לדרגת קפטיין, והפך למפקד גדוד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד לסיום המלחמה עלה לדרגת בריגדיר גנרל, ונפצע בקרב שמונה פעמים.
לאחר המלחמה רכש דיל שם לעצמו כמדריך צבאי מוכשר. הוא הוצב בהודו בשנת 1929 ובשנת 1930 קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, ושב ללמד באקדמיה הצבאית, וכן שימש בתפקידים שונים במשרד המלחמה, לרבות תיאום המבצעים הצבאיים (שהיה גוף קודם למינהל המודיעין הצבאי).
בשנת 1936 נשלח דיל בראש דיוויזיה מיוחדת לארץ ישראל למטרת דיכוי המרד הערבי הגדול. בשנת 1937 הוחלף על ידי הגנרל ארצ'יבלד וייוול.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ דיל, שסבל מאיבתם של וינסטון צ'רצ'יל ולסלי הור-בלישה (שר המלחמה) להסתפק בתפקידים בלתי משמעותיים. לבסוף הוצב בתפקיד מפקד הקורפוס ה-1 בצרפת, והוחזר לאנגליה באפריל 1940 על מנת לשמש כסגן ראש המטה הכללי. ב-26 במאי 1940 מונה לראש המטה הכללי.
יחסיו הגרועים עם צ'רצ'יל השפיעו על תפקודו בתפקיד זה. הוא רכש שם כקצין בלתי יצירתי וחרד יתר על המידה. צ'רצ'יל החליט להחליפו (בגנרל אלן ברוק) ולשלוח אותו לוושינגטון כנציגו האישי, בשנת 1941.
בתפקידו זה הצטיין דיל. ב-1943 נכח בועידת קוויבק ובועידת קזבלנקה וועידת טהראן, ובפגישות בהודו סין וברזיל. הוא תיאם בין הצבאות הבריטים והאמריקנים, והצטיין אף בתיאום בשאלות רגישות כפיתוחה של פצצת האטום.
עיקר הצטיינותו הייתה בהקמתה ובתפעולה של ועדת ראשי המטה הכללי, שכללה נציגים משתי המדינות, ובפיוס במריבות שנבעו מהבדלי מזג ותרבות. הוא פיתח יחסים מיוחדים עם הגנרל ג'ורג' מרשל ולשניים אלו הייתה השפעה על הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. כן פיתח ידידות עם האדמירל ארנסט קינג שנודע כאדם בלתי חברותי וכחשדן.
מותו.
בנובמבר 1944 מת דיל בעודו בוושינגטון מאנמיה אפלסטית. לאחר מותו הוענקה לו מדליית השירות המצוין של ארצות הברית, וכן זכה להחלטה של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית המציינת את שירותיו. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עשב הלימון
למון גראס
לימוס גראס
לימונית ריחנית
יהדות סקוטלנד
התקופה המוקדמת ביותר בה הגיעו יהודים לסקוטלנד שנויה במחלוקת. האזור, שנקרא בפי הרומאים "קלדוניה", מעולם לא סופח לאימפריה, אולם הרומאים כבשו לפרק זמן קצר את דרום סקוטלנד.
ההיסטוריה של יהודי בריטניה תמיד מתוארת מתוך זווית ראייה אנגלית, בעוד שהמימד הסקוטי נדחק לשוליים.
מוצאם של רוב יהודי סקוטלנד בגלות אשכנז, בפרט ממדינת ליטא.
תקופת ימי הביניים עד האיחוד עם אנגליה.
השלטון בסקוטלנד בתקופת ימי הביניים לא רדף את היהודים. המלומד היהודי-סקוטי דייוויד דאיכס
מציין באוטוביוגרפיה שכתב שיש בסיס לטענה שסקוטלנד היא המדינה האירופאית היחידה שאין לה היסטוריה של רדיפת היהודים מטעם השלטון.
כמו מדינות נוצריות רבות, הסקוטים בתקופת ימי הביניים האמינו שהם בעלי זיקה תנ"כית. הצהרת ארברואת' (מה- 6 באפריל 1320), מאשרת את מעמדה של סקוטלנד כמדינה ריבונית, עצמאית ובעלת זכות להשתמש בכוח צבאי אם תותקף באופן חד צדדי. נוסח ההצהרה קובע שבעיני האל: "cum non sit Pondus nec distinccio Judei et Greci, Scoti aut Anglici" (כלומר אין הבדל או עדיפות בין יהודי, יווני, סקוטי או אנגלי).
היהודי הראשון שיש לגביו תיעוד שביקר בסקוטלנד הוא דייוויד בראון. התיעוד הוא משנת 1693, מעט לפני האיחוד עם אנגליה. על פי התיעוד בראון הגיש בקשה לגור ולסחור בעיר אדינבורו.
התקופה שלאחר האיחוד.
רוב ההגירה היהודית התרחשה לאחר 1707. המשמעות היא שהיהודים באותה תקופה היו נתונים לחוקים אנטישמיים בריטיים. אוליבר קרומוול התיר מחדש כניסת יהודים לממלכה האנגלית בפרוטקטורט ב-1656, והשפיע על המצב בסקוטלנד. סקוטלנד הייתה גם תחת שיפוט חוק היהודים שנחקק ב-1753, ובוטל בשנה שלאחר מכן.
בוגר אוניברסיטת גלאזגו הראשון שידוע שהיה יהודי היה לוי מאיירס, ב-1787. בשונה מחבריהם האנגלים, סטודנטים סקוטים לא אולצו להצהיר הצהרה דתית.
ב-1795 ידוע על הרמן ליון, שקנה חלקת קבר באדינבורו. הוא היה במקורו מגרמניה, והיה רופא שיניים ורגליים. הוא הגיע לסקוטלנד ב-1788. אין זכר לחלקת הקבר כיום, אך היא מסומנת במפת סקר מ-1852.
הקהילה היהודית הראשונה באדינבורו נוסדה ב-1816, בגלאזגו ב-1823 ובאברדין ב-1893. בית הקברות היהודי בדנדי מראה שהייתה גם בעיר זו קהילה יהודית מאז המאה ה-19.
היהודי בן גלאזגו אשר אשר (1837-1889) היה היהודי הסקוטי הראשון שהיה רופא. הוא כתב ספר על טקס ברית המילה היהודי (1873).
ב-1878, יהודים נקשרו לאריסטוקרטיה הסקוטית כשחנה דה רוטשילד, שנולדה באנגליה, נישאה לארצ'יבולד פרימרוז. היא נפטרה בדאלמני. בנה, הארי, היה שר החוץ של סקוטלנד במשך שנה ב-1945.
בבורחם מרדיפות באימפריה הרוסית, התיישבו יהודים רבים בערים הגדולות בממלכה המאוחדת, כולל בסקוטלנד, ובעיקר בגלאזגו. כמו כן מעט יותר באדינבורו, ומעט באברדין, דנדי, גרינוק ואייר. רובם הגיעו ממערב האימפריה, ובמיוחד מליטא.
המאה ה-20.
ההגירה נמשכה לתוך המאה ה-20 וב-1905 ממדי ההגירה הגיעו לכדי 8,000 יהודים. האוכלוסייה של יהדות סקוטלנד גדלה משמעותית באמצע המאה ה-20 כאשר זרם של פליטי רדיפות הנאצים ומלחמת העולם השנייה הגיעו לסקוטלנד.
ב-1939 הגיע מאוסטריה הרב זאב וולף גוטליב שליווה קבוצה של ילדים שהוסעו לבריטניה במסגרת ה"קינדרטרנספורט". הוא כיהן בשנים 1950–1976 כרב הראשי של סקוטלנד, רב בית הכנסת קווינ"ס פארק ואב בית הדין של גלאזגו.
המאה ה-21.
ע"פ מדגם אוכלוסין שנערך ב-2011 כ-5,887 יהודים מתגוררים בסקוטלנד, בעיקר באדינבורו, גלאזגו ובדנדי. רוב האוכלוסייה היהודית מתגוררת באזורים העירוניים.
בימי השיא מנתה הקהילה היהודית המקומית כ-15,000 יהודים בגלאזגו לבדה. כעת הצטמקו המספרים משמעותית. רוב הצעירים מהגרים דרומה, לאנגליה. בודדים עלו בשנים האחרונות לישראל.