כדי לשרוד בסביבה הקרה, הקיאה נזקק לשומנים שיסייעו בחימום גופו; הם פולשים לקינים של עופות אחרים ואוכלים את הביצים או הגוזלים הצעירים שלהם. הקיאה פיתח תאווה מיוחדת לשומן שסביב כבד הכבש, ולעיתים קרובות הוא צולל ופוצע מקנה כדי להשיג שומן זה. נראה כי הקיאה הוא התוכי היחיד הנוהג להרוג בעלי חוליות לתזונתו, אם כי זאת עושים בעיקר פרטים זקנים או חולים.
שימור.
כיום נחשבים תוכיי הקיאה למין מוגן, אולם במשך שנים הם ניצודו על ידי איכרים שרצו להגן על הצאן שלהם מתקיפותיהם. על פי ההערכה, כ-150,000 פרטים הושמדו עקב ציד זה. בשנת 1970, לאחר שהתגלה שאוכלוסייתם עומדת רק על 5,000 פרטים, הוענקה להם הגנה חלקית. החל משנת 1986 הקיאה מוגן בצורה מלאה על ידי הממשלה וכיום הוא מוגדר על ידי ה-IUCN כמין "פגיע". על פי ההערכות השונות, האוכלוסייה עומדת כיום על בין 1,000 ל-5,000 פרטים.
נסטור הררי
Nestor notabilis
בית הספר התיכון ע&quot;ש מיי בויאר
סוואנטי
מלחמת האיכרים הגרמנית
מלחמת האיכרים הגרמנית או מרד האיכרים באלזס (בגרמנית: Deutscher Bauernkrieg) היה מרד עממי נרחב שהתרחש באזורים דוברי הגרמנית במרכז אירופה בשנים 1524–1525. המרד נכשל בעקבות התנגדות חריפה של מעמד האצולה, שהביאה לטבח של בין 100,000 ל-300,000 איכרים שחימושם דל. הניצולים מהטבח נקנסו והשיגו רק מעט אם בכלל ממטרותיהם. המרד כלל בדומה לתנועת בונדשו ותנועת ההוסיטים שקדמו לו, שורה של מרידות מסיבות כלכליות ודתיות אותם הנהיגו איכרים וחוואים בתמיכתם של כמרים פרוטסטנטים.
מרד האיכרים באלזס היה המרד העממי הגדול והנרחב ביותר באירופה עד למהפכה הצרפתית של 1789. הלחימה האינטנסיבית ביותר התרחשה באביב ובקיץ של 1525.
מכיוון שהמרד היה בעל אופי דתי, רצו האיכרים לטבוח גם ביהודים. הודות להשתדלותו של יוסף בן גרשון מרוסהיים בפני מנהיגי המרד, תוך סיכון חייו, הסכימו הללו שלא לגעת לרעה ביהודים. אמנם לא מעט פעמים לא עמדו בדיבורם ופגעו ביהודים, אך בכל אופן מנע בפעולתו, ככל הנראה, פגיעה קשה יותר ביהודי אלזס וביהודי הארצות בהן פרץ המרד.
המלחמה החלה בסדרה של התקוממויות, שהחלו בדרום מערב גרמניה ובאלזס כשהן מתפשטות למרכז ומזרח גרמניה ולאוסטריה. לאחר דיכוי של המרד בגרמניה, היו מספר התקוממויות שפרצו לזמן קצר בכמה קנטונים בשווייץ. במהלך המרד האיכרים נתקלו במכשולים שלא יכלו להתגבר עליהם. האופי הדמוקרטי של תנועתם הותיר אותם ללא מבנה פיקודי ברור והם סבלו ממחסור ברובים, בחיל פרשים וארטילריה. בנוסף לכך רובם היו איכרים חסרי כל ניסיון צבאי, בשעת קרב הם נטו פעמים רבות לפנות אחורנית ולהימלט משדה הקרב כשהם נטבחים על ידי רודפיהם. הכוחות שעמדו מול האיכרים היו כוחות צבא מאומנים ומחומשים היטב בעלי מבנה פיקודי מאורגן משמעת גבוהה ומקורות מימון.
הרטוריקה והעקרונות שהובילו את המרד נבעו במידה רבה מתנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית שבאמצעותה האיכרים קיוו להשיג חירות והשפעה. עם זאת קיימים חילוקי דעות בין ההיסטוריונים לגבי היבטים שונים של המרד הגורמים והאופי של המרד בהקשרים הכלכליים-חברתיים-תרבותיים שלו.
רקע.
במאה ה-16 חלקים נרחבים באירופה היו מקושרים פוליטית לאימפריה הרומית הקדושה, ישות מבוזרת בראשה עמד קיסר שלו הייתה סמכות שלטונית מועטה מחוץ לנחלות אותן קיבל בירושה, שהיוו רק חלק מזערי מכלל שטחי האימפריה. בזמן פרוץ מרד האיכרים כיהן בכהונה זו קרל החמישי מלך ספרד (נבחר לשמש כקיסר ב-1519). נסיכים שונים שלטו במאות שטחים מעין מדינות, עצמאיות במידה רבה במסגרת האימפריה זאת בנוסף לערי מדינה חצי עצמאיות שנכללו בתוכה. הכנסייה הגרמנית תחת שלטונם של אותם נסיכים לא יכלה להטיל עליהם מיסים כמו הכנסייה של רומא (הוותיקן). לפיכך הנסיכים יכלו רק להרוויח כלכלית על ידי התנתקות מרומא כאשר הם משתמשים בסלוגן הלאומי "כסף גרמני לכנסייה גרמנית".
החוק האזרחי הרומאי.
הנסיכים בני מעמד האצולה ניסו לעיתים קרובות להפוך את האיכרים החופשיים לצמיתים על ידי העלאת המיסים על האוכלוסייה והחלת החוק האזרחי הרומאי. חוק זה אפשר לנסיכים שרצו לחזק את כוחם על ידי השתלטות על אדמות האיכרים ורכושם לעשות כן תוך שהוא פוטר אותם ממחויבות למתן זכויות לאיכרים בהתאם לעיקרון הפיאודלי של חוזה בין האדון לאיכר המעניק זכויות וחובות לזה האחרון. על ידי הסתמכות על החוק הרומאי העתיק שביסס את הלגיטימציה לשלטונם הנסיכים לא זו בלבד שהתעשרו על ידי החרמת רכושם ורווחיהם של הצמיתים אלא גם הגדילו את כוחם ביחס לנתיניהם האיכרים.
בזמן מרד האבירים, "האבירים" בעלי האדמה הזוטרים יותר בחבל הריין במערב גרמניה, פתחו במרד בשנים 1522–1523. הרטוריקה שלהן הייתה דתית ואחדים ממנהיגיהם ביטאו את רעיונותיו של מרטין לותר לגבי ההנתקות מרומא וכינון הכנסייה הגרמנית החדשה. עם זאת מרד האבירים לא היה מרד דתי בבסיסו, היה זה מרד ריאקציונרי באופיו שנועד לשמר את הסדר הפיאודלי. האבירים התקוממו נגד הסדר הכלכלי החדש שחתר תחת עצם קיומם.
לותר ומינצר.
מרטין לותר המנהיג הדומיננטי של תנועת הרפורמציה בגרמניה, נקט בעמדת ביניים בזמן מרד האיכרים. הוא ביקר הן את העוולות הבלתי צודקות שנכפו על האיכרים, אך גם את הפזיזות של האיכרים שנקטו במאבק אלים. לותר נטה לתמוך בריכוזיות ובעיור של הכלכלה. עמדה זו גרמה לעוינות כלפיו מצד האצולה הזוטרה, אך העלתה את קרנו בעיני הבורגנות. לותר טען שהעבודה היא חובה מרכזית על פני האדמה, החובה של האיכרים הייתה עבודה חקלאית והחובה של המעמדות השולטים לשמור על השלום. הוא טען כי אינו יכול לתמוך במרד האיכרים משום שזה הפר את השלום, חטא שלדעתו היה חמור אף יותר מהעוולות שהאיכרים לחמו נגדם.
תומאס מינצר היה המנהיג הפרוטסטנטי הבולט ביותר שתמך בתביעות האיכרים, כולל זכויות פוליטיות וחוקיות. אף על פי שמינצר היה מנהיג דתי, מבחינה פוליטית הוא גילה פחות עניין בשאלות דתיות מאשר במעמד החברתי של העם. התאולוגיה של מינצר כללה יסודות מיסטיים ואפוקליפטיים חזקים שהיוו את הבסיס לתמיכתו באיכרים. ככל שהמלחמה נמשכה הוא התמקד יותר ויותר בנושאים שאינם דתיים. במהלך המלחמה מונצר עבר מפרובינציה לפרובינציה כשהוא מספק מנהיגות ועידוד למורדים. הוא הפך למנהיג המרכזי של המורדים בסקסוניה.
לותר ניצל כל הזדמנות לתקוף את רעיונותיו של מינצר. הוא התבטא נגד הדרישות המתונות של האיכרים שהופיעו במסמך 12 המאמרים. במאמר חריף משנת 1525 תקף בחריפות את האיכרים אותם האשים בחטאים כלפי אלוהים ואדם, במעשי רצח ושוד של מנזרים וטירות ובחילול שם שמיים, כשהוא מתנכר בכך למעמדות הנמוכים.
סולם המעמדות באימפריה הרומית הקדושה במאה ה-16.
בתקופה זו של שינויים מהירים, הנסיכים המודרניסטים נטו להתאחד עם כמרים בורגנים כנגד האצולה הזוטרה והאיכרים.
נסיכים.
שליטים רבים במחוזותיה השונים של גרמניה תיפקדו כשליטים אוטוקרטיים שסירבו להכיר בכל סמכות שלטונית אחרת בשטחים שבשליטתם. לנסיכים הייתה שמורה הזכות להטיל מיסים וללוות כספים כפי שמצאו לנכון. העלויות הגוברות של מנגנוני המינהל ותחזוקת הצבא הביאה אותם להגברת העול על נתיניהם. כמו כן חתרו הנסיכים לריכוזיות של כוחם בערים ובמחוזות. בהתאם לכך הנסיכים נטו להרוויח כלכלית מהרס האצולה הזוטרה. דבר זה הצית את מרידת האבירים שהתרחשה בחבל הריין בשנים 1522–1523. המרד דוכא על ידי נסיכים קתוליים ופרוטסנטיים ששיתפו פעולה ברצון כנגד סכנה משותפת. העובדה שמעמדות אחרים כגון הבורגנים היו עשויים להרוויח מהריכוזיות של הכלכלה החדשה וההשפעות החיוביות של ביטול הזכויות הטריטוריאליות של האצולה הזוטרה על הייצור והמסחר גרמו לאיחוד כוחות בין שני המעמדות.
האצולה הזוטרה (מעמד "האבירים").
הטכנולוגיה הצבאית החדישה שהחלה להופיע בשלהי ימי הביניים הפכה את האצולה הזוטרה (האבירים) למיותרת מבחינה צבאית. התורות הצבאיות החדשות והעלייה הגוברת בחשיבותם של אבק השרפה הארטילריה וחיל הרגלים באו על חשבון חיל הפרשים הכבד והטירות המבוצרות של האבירים. בנוסף לכך אורח חייהם הבזבזני רוקן את הכנסתם הנמוכה יחסית כאשר המחירים החלו לעלות. האבירים השתמשו בזכויותיהם עתיקות היומין על מנת לסחוט כספים מנחלותיהם.
בצפון גרמניה רבים מהאצילים הזוטרים כבר הוכפפו לאדונים החילוניים והבישופים. לפיכך כוחם ושליטתם ביחס לצמיתים היו מוגבלים. לעומת זאת בדרום גרמניה הצליח מעמד זה לשמור על כוחו במידה רבה. בהתאם לזאת יחסם הקשה של האבירים בדרום גרמניה כלפי האיכרים היה הגורם הראשוני לפרוץ המרד. העובדה שיחסם זה היה נוקשה יותר בדרום מאשר בצפון הייתה הסיבה לכך שהמרד החל בדרום.
האבירים הפכו ממורמרים כשחלה ירידה משמעותית במעמדם והכנסתם והפכו כפופים יותר ויותר לנסיכים. בין 2 המעמדות התפתח קונפליקט הולך וגובר. האבירים גם ראו את מעמד הכמורה כאנשים יהירים וכמעמד טפילי, וקינאו בזכויות היתר שלהם ובעושרם. בנוסף לכך, מערכת היחסים עם מעמד הפטריצים – האצולה העירונית הייתה מתוחה בשל חובותיהם של האבירים כלפי האחרונים. ביחס לכל המעמדות החברתיים בגרמניה מעמד האבירים היה המעמד השמרני ביותר שלא היה פתוח לשינויים.
הפטריצים.