מִיתְרִידָטֶס הַשֵּׁנִי (לעיתים מבוטא מִיהֶרְדָת) היה מלך (שאה) האימפריה הפרתית בין השנים 124–91 לפנה"ס. בתקופת שלטונו הקים קשרים ראשונים עם הרפובליקה הרומית ממערב ושושלת האן המערבית ממזרח (אשר תחת שלטון וו-די, קיסר סין הקימה את דרך המשי), כבש את אחרון אדמות שליטיה של הממלכה הסלאוקית, חיזק את אומתו ואת ממשל הפרתים שהקימו ארסאקס הראשון ומיתרידטס הראשון על גבי ממלכת פרס ואנשיה האיראנים. על פועלו ועל שלטונו המוצלח ניתן למיתרידטס התואר "הגדול".
אטימולוגיה.
מִיתְרִידָטֶס הוא התעתיק היווני לשם הפרסי מִיהֶרְדָת, משמעו "ניתן בידי מִיתְרָה" (אל השמש בדת הזורואסטריות). אל השמש הפרסי מיטרה שימש חשיבות רבה בקרב הפרסי הפשוט בתוך האימפריה האחמנית ומאוחר יותר השפיע גם עם מיזוג התרבויות בתוך הממלכה הסלאוקית, שם נמצא כמקביל הפרסי לאפולו והליוס היוונים מצד אחד ומקבילו של נַבּוּ, אל השמש במיתולוגיה הבבלית מצד שני. השפעתו של האל הזורואסטרי על האדם הפשוט ברחבי פרס הגיע לשיאו תחת שלטונם של הפרתים. בנוסף לשמו נודע מיתרידטס גם בתור ארסאקס X בספירת השליטים הפרתים.
מערכות המלחמה.
המערכה במסופוטמיה ובקווקז.
בעת ירש את הכס הייתה האימפריה הפרתית מוקפת אויבים ממזרח וממערב. לאחר הפסדים משפילים במזרח לידי שבטים נוודים מצפון לחצי האי ערב, מיתרידטס החליט כי ראשית כל יהיה עליו לחזק את האגף המערבי של ממלכתו. לאחר ביצוע מספר הסכמי ברית עם נסיכים פרסים באזור, יצא מיתרידטס בראש צבאו ובשנת 127 לפנה"ס כבש את העיר בבל וישב על כס המלוכה הבבלי. מאוחר יותר העילמים ניסו להסיג עצמאותם מהפרתים מה שהכריח את מיתרידטס לחזור לסדר בעיות בבית. הוא במהרה כבש את שושן והפיל את המרד.
היה זה לראשונה תחת שלטונו של מיתרידטס שהפרתים החלו להתקדם לעבר הקווקז. בשנת 120 לפנה"ס מיתרידטס פלש לממלכת ארמניה העתיקה והכריח את מלכה להכיר בעליונותם של הפרתים, ובכך להפוך את ארמניה למדינת חסות. לווידוי נאמנותם של הארמנים בן מלכם, טיגראנס ניתן לפרתים כשבוי. לאחר מכן הניע מיתרידטס את כוחותיו לעבר איבריה הקווקזית והפך גם אותה למדינת חסות של פרתיה. הפרתים נעו אל סוריה תחת שלטונה של הממלכה הסלאוקית אותה רדפו הפרתים מאז ימיו של פראטס השני. בין 114 לפנה"ס ל-113 לפנה"ס נעו הכוחות הפרתים לכיבוש דורה אירופוס. יחד עם ממלכת החשמונאים ושאר הממלכות מסביב ללבנט הדבר הביא לסופם של הסלאוקים.
מלחמות למזרח.
לפי כתבים רומים, תחת מיתרידטס הפרתים כבשו את השבטים הנוודים הטוכארים ואחריהם כבשו את באקטריה מידי הסקיתים. מאוחר יותר נכבשה טרנסאוקסאניה וממצאים ארכאולוגיים של מטבעות פרתיים בבלך משמשים כהוכחה לנושא. הכוחות הפרתים נעצרו בטורקמנאבט ועל גבול נהר אמו דריה. אחר כך הופלו מרידות נוודים באזור בלוצ'יסטן ועל גבי נהר האינדוס. הנוודים כעת נחלשו משום שכלל צבאות האימפריה התרכזו על תיפול בהם.
קשרים עם רומא וסין.
טיגראנס נשאר שבוי פרתי בחצר המלך עד שנת 96 לפנה"ס אז מיתרידטס שחרר אותו ושלח אותו למלוך בארמניה. למען הפרתים כבש טיגראנס את אזור כספיאנא והעביר להם אותו כשטח מסופח. היחסים החמים המשיכו כאשר בת טיגראנס התחתנה עם בן מיתרידטס. ארמניה תישאר בן חסות של פרתיה עד לשנת 80 לפנה"ס, כעשור לאחר מותו של מיתרידטס. להמשך חיזוק הגבול המערבי של האימפריה, מיתרידטס תקף את עיר המדינה אוסרואנה ואת סביבתה כך שכעת הגבול הצפון-מערבי של הפרתים היה אל מול אסיה הקטנה.
כאשר הגיעו לגבול עם אסיה הקטנה נוסדו לראשונה קשרים ביו הפרתים לבין הרפובליקה הרומית. בשנת 96 לפנה"ס מיתרידטס שלח דיפלומט מחצר המלוכה לעבר לוקיוס קורנליוס סולה. עקב העובדה ששתי האימפריות הרחיבו את השפעתן באזור המזרח התיכון, הן גם דרשו הכרה וכבוד הדדי כמו גם יחסי מסחר טובים ושמירה על גבול ברור ביניהן. במהלך דיוני היחסים הדיפלומטים סולה השיג את היד העליונה בדרישות לשטח ברחבי הגבולות. אורובזוס, השליח הפרתי לרומא לא ידע לנהל משא ומתן חזק מול הרומים וגרם לפרתים להיראות כחלשים עוד בפגישתם הראשונה. על חולשתו במשא ומתן מול הרומים אורובזוס הוצא להורג מאוחר יותר.
כאמור באותה העת נפתח הסחר בין פרתיה לסין בדרך המשי. היה זה באותה העת שהתייר הסיני, סְה-מָה צְ'ייֵן כתב על מראות פרתיה, לדבריו הפרתים קרויים "אנז'י", (שיבוש של השם "ארשאקים", שמה של השושלת השלטת בתקופה זו). הוא זיהה בבירור את פרתיה כציוויליזציה עירונית, השווה לממלכות דומות באזור מרכז אסיה באותה התקופה כטא-יואן ודאקסיה. על פי דברי התייר הסיני מיושבים הפרתים על אדמתם, מעבדים את השדות ומגדלים אורז וחיטה. האזור כולל מספר מאות ערים בגדלים שונים. המטבעות של הארץ עשויים מכסף ועליהם דיוקן המלך. כאשר המלך מת, המטבע מוחלף ומוטבעים מטבעות חדשים שעליהם דיוקן יורשו. רשומות נשמרות בכתיבה על רצועות מעור.
מוות וירושה.
עם מות מיתרידטס בשנת 91 לפנה"ס נכנסה פרתיה לתקופה בת כמה עשורים של נפילה בהשפעתה העולמית ובכוחה הידועה בתור "עידן החושך הפרתי". ישנו מידע מועט על אותה התקופה. מה שכן ידוע זה שככל הנראה הייתה התחלפות מהירה של שליטים ומאבק כוח שפגע בכל צד באימפריה; ממצבם הכלכלי של החקלאים ועד אל השליטה על הגבולות של האימפריה. רק מעלייתו של אורודס השני, מלך פרתיה לכוח החלה מחדש רשימה מסודרת של השליטים הפרתים.
ג'יימס נובל טיינר
ג'יימס נובל טיינר (באנגלית: James Noble Tyner; 17 בינואר 1826 – 5 בדצמבר 1904) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. טיינר נבחר לבית הנבחרים ב-1869 וכיהן בו עד 1875. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא התנגד להענקת סובסידיות לתעשיית הרכבות, קידם את התעשייה במערב ארצות הברית שהתפתחה בהדרגה, וטען נגד זכות הביול של חברי הקונגרס. ב-1873 הוא הצביע בעד מה שנקרא "חוק מחטף המשכורות" , שקבע העלאת שכר משמעותית לנשיא ולחבר הקונגרס. תמיכתו בחוק מנעה ממנו להיבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים. ב-1875 מינה אותו הנשיא יוליסס סימפסון גרנט כעוזר השני למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וב-1876 הוא מונה כמנהל הכללי של הדואר, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט במרץ 1877. טיינר המשיך לשמש כעוזר מזכיר הדואר בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז עד 1881. באוקטובר 1881 הוא אולץ להתפטר מתפקידו על ידי הנשיא צ'סטר ארתור, בשל הידע שהיה לו לכאורה על מעשי הונאה בחברות נתיבי הדואר ועל כך שהעניק לבנו, שאותו הוא מינה כמפקח על משרד הדואר בשיקגו, תוספת של 1,000 דולר לשכרו. בשנים 1889–1893 ובשנים 1897–1903 שימש טיינר כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר של ארצות הברית. באפריל 1903 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו זה על פי דרישתו של המנהל הכללי של הדואר הנרי קליי פיין, על רקע חקירה על מעשי שוחד מצידו ועל כך הוא הועמד לדין. טיינר זוכה במשפט מחוסר הוכחות לאחר שמשפחתו הוציאה באופן מעורר מחלוקת מסמכים רלוונטיים מהכספת במשרדו. בשנה שלאחר מכן הוא הלך לעולמו.
למעט מאמר ביוגרפי שנכתב אודותיו ב-1906, היה המחקר ההיסטורי המודרני על חייו ועל הקריירה שלו מוגבל. כמי שהגיע לוושינגטון די. סי. כנציג בית הנבחרים מהמערב התיכון וכרפורמטור, נקשרה הקריירה הפוליטית שלו למחלוקות ולשערוריות. הוא היה אחרון חברי הקבינט של גרנט ששירת בממשל הפדרלי במאה ה-20. טיינר שהיה בעל ידע רחב בתחום הדואר, מונה כנציג לקונגרסים הבינלאומיים של הדואר בשנים 1878 ו-1897. הוא תמך בנשיאים הרפובליקנים רתרפורד הייז וויליאם מקינלי.
ראשית חייו.
ג'יימס נובל טיינר נולד בברוקוויל, אינדיאנה. משפחתו הייתה משפחה מכובדת באינדיאנה והוא היה אחד מ-12 ילדים. אביו היה ריצ'רד טיינר ואמו הייתה מרתה סדגוויק ויליס סוויפט נובל. סבו של טיינר, ויליאם א. טיינר, היה כומר בפטיסט שהטיף במזרח אינדיאנה במשך שנים רבות. אביו של טיינר היה איש עסקים מכובד באינדיאנה. דודו מצד אביו, נוח נובל, היה מושל אינדיאנה בשנים 1831–1837 ודוד אחר שלו מצד אמו, ג'יימס נובל, היה סנאטור מטעם אינדיאנה בשנים 1816–1831. ב-1844 סיים טיינר את לימודיו באקדמיית ברוקוויל. בשנים 1846–1854 הוא עבד בעסק של אביו. הוא למד משפטים וב-1857 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בפרו, אינדיאנה.
ראשית הקריירה הפוליטית.
בשנים 1857- 1861 שימש טיינר כמזכיר הסנאט של אינדיאנה. בבחירות לנשיאות של 1860 היה טיינר אלקטור מטעם המפלגה הרפובליקנית שהצביע עבור אברהם לינקולן והאניבל המלין. בשנים 1861–1866 הוא היה סוכן מיוחד של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
חבר בית הנבחרים.
ב-1869 נבחר טיינר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של דניאל פראט, שהתפטר כדי לשמש כסנאטור. טיינר ייצג את אינדיאנה מהיבחרו ועד 1875. בעת היבחרו שלטו הרפובליקנים הן בסנאט והן בבית הנבחרים. הוא נבחר מחדש ב-1870 וב-1872. טיינר נחשב לרפורמטור בשתי תקופות כהונתו הראשונות בבית הנבחרים. הוא נשא כמה נאומים בדיוני הבית וצוין על הקפדתו על דיוקים סטטיסטיים ועל ההיגיון שבדבריו.
ב-5 בפברואר 1870, בנאומו הראשון בבית הנבחרים, תמך טיינר בביטול זכות הביול. על פי זכות הביול, התאפשר לחברי הקונגרס לשלוח לקהל בוחריהם דברי דואר ללא תשלום. המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ג'ון קרסוול, תמך גם הוא במהלך זה.