מעריכים כי בעבר שכנה בעוורתא גבעת פנחס המקראית (יהושע כ"ד ל"ג). לפי מסורות יהודיות ושומרוניות נמצאים בכפר הקברים של אלעזר ואיתמר בני אהרן הכהן, פינחס בנו של אלעזר בן אהרן הכהן, בנו של פינחס - אבישוע, ושבעים הזקנים. גם לכפר אודלה הסמוך יש מסורות יהודיות ושומרוניות בדבר קבורת פנחס ואלעזר במקום.
בתקופת המשנה הכפר נקרא "עוורותא", והיה ידוע כמקום גידול שזיפים, שהיו מפורסמים בכל ארץ ישראל. בימי הביניים היה הכפר אחד המרכזים של העדה השומרונית.
במאה ה-17 נפטר בעוורתא הכהן הגדול השומרוני האחרון שיוחס לבניו של פנחס.
עד המאה ה-19 היו רוב תושבי הכפר שומרונים. הטורקים אילצו את השומרונים להתאסלם, ואלה שסירבו ברחו לשכם והצטרפו לקהילה השומרונית במקום.
קברים עתיקים בכפר ובסביבותיו.
בתחומה של עוורתא יש ריכוז של קברים קדומים. קבוצות יהודים עולות לבקר בקברים אלו מפעם לפעם, מאובטחות על ידי צה"ל. עקב חיכוכים שאירעו בעבר בעת עליית יהודים לקברים, במיוחד בחג הפסח, נמצאים תושבי הכפר תחת עוצר צבאי. בכל שנה מתקיימת עליה לקברי אלעזר ואיתמר בני אהרן סביב א' באב, יום פטירת אהרן הכהן על פי המסופר במקרא.
אירועי אלימות.
בינואר 2010 חוללו מצבות בבית הקברות המוסלמי בעוורתא בכתובות נאצה נגד פלסטינים, בזמן שישראלים עלו לקבר באבטחת חיילי צה"ל. במרץ 2010 ירו חיילי צה"ל למוות בשני פלסטינים חמושים בקילשונים שהתקרבו אליהם. לפי גורמי צה"ל, השניים התקיפו את החיילים וקראו קריאות לרצח החיילים, הפלסטינים טענו לעומת זאת כי השניים עסקו בעבודה חקלאית בלבד.
עקבות מבצעי הפיגוע באיתמר בשנת 2011 הובילו לעוורתא, ומספר שעות לאחר הפיגוע פשטו כוחות גדולים של צה"ל על הכפר בחיפוש אחר המבצעים. במשך כחודש נערכו בדיקות ומעצרים בכפר וכתוצאה מהם נעצרו שני צעירים מתושבי הכפר כחשודים ברצח ומספר תושבים נוספים כחשודים בסיוע להם. הצעירים, המחבלים חכאם ואמג'ד עוואד, בני 18 ו-19, שמזוהים עם ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, הודו ברציחות ושיחזרו את ביצוע הטבח.
ב-31 באוקטובר 2011, חולל קבר אלעזר הכהן בגרפיטי בערבית.
רודף
בהלכה, רודף הוא אדם שעושה מעשה שמפאת חומרתו והשלכותיו מותר למנוע מהרודף לעשות את המעשה גם במחיר הריגתו. להלכה יש דין רודף רק למי שמסכן את חיי חברו בשוגג או במזיד, ולמי שמנסה לאנוס במקרים שחייבים על הביאה כרת או מיתת בית דין. המונח שאול מהמקרה הקלאסי, שבו אדם רודף אחרי רעהו במטרה לרצוח אותו. על פי ההלכה מותר לכל מי שנוכח בסיטואציה זו להציל את הנרדף אפילו על ידי הריגת הרודף, בהיעדר אפשרות אחרת להצלת הנרדף. דיני רודף נדונו בתלמוד במסכת סנהדרין וברמב"ם בהלכות רוצח ושמירת הנפש (פרק א') והעיקרון עליו הן מבוססות מקובל גם מחוץ למסגרת ההלכה.
מקור.
על פי הגמרא, הדין של הריגת הרודף נלמד ממה שכתוב לגבי נערה המאורסה "ואין מושיע לה" הא יש מושיע לה בכל דבר שיכול להושיעה, כלומר, ניתן להציל נערה מאורסה גם על ידי הריגת הרודף. הלימוד לגבי רודף שמנסה לרצוח נלמד בהיקש מהמשך הפסוקים "כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה".
על פי הספרי, למדים על דין רודף מן הפסוקים:
כִּֽי־יִנָּצ֨וּ אֲנָשִׁ֤ים יַחְדָּו֙ אִ֣ישׁ וְאָחִ֔יו וְקָֽרְבָה֙ אֵ֣שֶׁת הָֽאֶחָ֔ד לְהַצִּ֥יל אֶת־אִישָׁ֖הּ מִיַּ֣ד מַכֵּ֑הוּ וְשָֽׁלְחָ֣ה יָדָ֔הּ וְהֶֽחֱזִ֖יקָה בִּמְבֻשָֽׁיו׃ וְקַצֹּתָ֖ה אֶת־כַּפָּ֑הּ לֹ֥א תָח֖וֹס עֵינֶֽךָ (דברים פרק כה פסוק יא,יב)
"במבושיו - מה מבושיו מיוחד שיש בו סכנת נפשות והרי הוא ב'וקצתה', כך כל דבר שיש בו סכנת נפשות הרי הוא ב'וקצותה את כפה'. וקצותה את כפה - מלמד שאתה חייב להצילו בכפה. מנין אם אין אתה יכול להצילו בכפה, הצילו בנפשה? תלמוד לומר: לא תחוס עינך"
כלומר, האישה למעשה ניסתה לפגוע בחייו של הגבר ולכן חל עליה דין רודף. "לא תחוס עיניך" מדבר על האפשרות שבה לא ניתן לקצוץ את כפה וצריך להמיתה על מנת לשמור על חייו של הגבר.
וכך גם פסק הרמב"ם: "וקצותה את כפה – לא תחוס עינך": "שכל החושב להכות חבירו הכייה הממיתה אותו, מצילין את הנרדף בכפו של רודף, ואם אינן יכולין מצילין אותו אף בנפשו שנאמר 'לא תחוס עינך'".
גדרים.
ניתן להצילו בנפשו.
דינו של הרודף הוא, כדברי חז"ל, ש"ניתן להצילו בנפשו". כלומר, מותר, ואף מצווה, להרוג את הרודף כדי להציל את הנרדף. כל היכול להציל נרדף ולא עשה זאת ביטל מצוות עשה שהיא "וקצותה את כפה", ועבר על שני לאוין שהם "לא תחוס עינך" ו"לא תעמוד על דם רעך".
אמנם כל ההיתר להרוג את הרודף אינו חל במקרה ש"ניתן להצילו באחד מאבריו" – כלומר, במקרה שכדי להציל את הנרדף אין צורך להרוג את הרודף, אלא ניתן להסתפק בקטיעת איבר וכדומה. במקרה כזה, אם בכל זאת אדם הרג את הרודף, פסק הרמב"ם, שאף שההורג עבר על איסור רציחה, הרי אין בית דין ממיתים אותו, וזאת בניגוד לרוצח רגיל, שדינו מיתה בסיף.
בנוגע למטרת ההריגה הסתפק הרב יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה", האם ההריגה היא על מנת למנוע מהרודף לרצוח את הנרדף (ולכן רשאי כל אדם לפעול במסגרת דין רודף גם ללא הוראה מבית דין מוסמך), או שהמטרה היא להעניש את הרודף על כך שסופו לרוצחו (והחידוש הוא שכל אדם יכול להענישו מבלי סמכות בית דין).
רודף בשוגג.
בתלמוד מובאת מחלוקת בין תנאים האם דין רודף תלוי בכוונת הרודף לרצוח, ואין לפגוע בו אלא אם כן היתרו בו. הכרעת האמורא רב הונא היא שגם בהיעדר כוונת זדון, כגון בילד קטן העושה פעולה שמסכנת אחרים, ניתן לפגוע ברודף בהיעדר ברירה אחרת. במקרה של עובר שמסכן את חיי האם מותר להרוג את העובר רק כל עוד לא הוציא את ראשו. אם הוציא את ראשו אסור להרוג אותו כי אין דוחין נפש מפני נפש, וטבע העובר הוא לסכן את אמו. הרמב"ם פסק בעקבות הכרעת רב הונא. יישום מעשי אחר של שאלה זו נוצר בתקופת השואה, כשלעיתים בכיו של תינוק היה עלול להסגיר את אלו שהסתתרו עמו.
רודף בעבירות אחרות.
בגמרא ישנה מחלוקת לגבי מי שעומד לחלל שבת או לעבוד עבודה זרה האם ניתן להורגו על מנת למנוע ממנו לעבור את העבירה. להלכה נפסק שלא.
נזקים ממוניים.
אף שמותר להציל את הנרדף בכל דרך אפשרית, "אין אדם מציל עצמו בממון חבירו", ולכן המציל עצמו על ידי גרימת נזק, חייב לשלם לניזוק. אך אם גורם נזק לרכוש הרודף פטור מצד "שלא יהא ממונו של רודף חביב עליו מגופו". לעומת זאת, רודף ששבר כלים פטור מתשלום, מפני שחושף עצמו למוות בעצם הרדיפה וממילא חל עליו הכלל "קם ליה בדרבה מיניה". לעומתם הרודף אחר הרודף פטור מנזק של כל רכוש, לא מעיקר הדין אלא משום תקנה, שלא יתמהמה מלעזור לנרדף.
על פי הרמב"ם, דין רודף עשוי להיות מיושם גם כלפי חפצים "רודפים". כך למשל הוא פסק שאם ספינה עומדת לטבוע מכובד משאה, ומישהו זורק את המשא לים – הוא פטור מתשלומים, מפני "שהמשא שבה כמו רודף אחריהם להרגם, ומצוה רבה עשה שהשליך והושיעם".
רצח רבין ופסק דין רודף.
לאחר רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, בידי יגאל עמיר, טען עמיר שעל רבין חל דין רודף, בעקבות חתימתו על הסכם אוסלו, וטענה זו נתפסה כהוכחה לכוונות הזדון של יגאל עמיר ברצח רבין.
הפארק הלאומי אאורקי/הר קוק
פארק לאומי אאורקי/הר קוק (באנגלית: Aoraki/Mount Cook National Park) הוא פארק לאומי במרכז האי הדרומי של ניו זילנד הכולל את הר קוק (במאורית: אאורקי) וסביבתו. האזור הוכרז כשמורת טבע בשנת 1887 והפך לפארק לאומי ב-1953. מאז שנת 1990 מוכרז הפארק כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
בתחומי הפארק נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר בניו זילנד (הר קוק - 3,753 מטר מעל פני הים) וכן 19 מתוך 20 הפסגות בניו זילנד שגובהן מעל 3,000 מטר. שטחו של הפארק הוא 707 ק"מ רבוע וכ-40% ממנו מכוסה בקרחונים. מוקדי המשיכה העיקריים בפארק הם מסלולי הטיול, מסלולים אתגריים למטפסי הרים, מדרונות הסקי והקרחונים הרבים המצויים בו.
שמו של הפארק הוא שילוב של שמו המאורי של ההר - אאורקי, במאורית - "מנקב העננים" והשם שנתנו להר המתיישבים הארופאים - הר קוק, על שמו של מגלה הארצות ג'יימס קוק שהיה בין הארופאים הראשונים שהגיעו לניו זילנד.
וונטוורת' מילר
דין רודף
חירבת עזון
חירבת עזוּן (בערבית: خربة عزون), המכונה לעיתים גם טאבסוּר (تبصر), היה כפר ערבי בשרון הדרומי, כ-19 קילומטרים דרומית-מערבית לטולכרם, מצפון למושבה רעננה. מקור תושבי הכפר היה בכפר עזון שבשומרון, מזרחית לקלקיליה. חלק מאדמות הכפר נקנו במרץ 1921 מתושבי הכפר בתיווכו של יהושע חנקין, ועליהם הוקמה רעננה. במהלך מלחמת העצמאות באפריל 1948 תושבי הכפר ברחו או גורשו לכפרים עזון ועיזבת א-טביב.
היסטוריה.
העת העתיקה.
באתר בו היה ממוקם הכפר נערכה חפירה וסקר ארכאולוגי בשנות ה-60, והתגלו שרידים של ריצפות פסיפס צבעוניות ולבנות, בור מים ויסודות של קירות עבים. בשטח נרחב בשוליים המזרחיים של הגבעה עליה עמד הכפר וממזרח לה, התגלו מבנים ומיתקנים מהמאה ה-4 עד המאה ה-8. בין השאר ריצפת פסיפס לבן, תעלה מטויחת המוליכה לבריכת אגירה מטויחת גדולה, מצבורי חרסים גדולים, עמודים ובסיסים משיש וקברים. כל אלו תוארכו לתקופה הביזנטית. בשטח האתר נמצאו גם חרסים ונרות מהתקופה הביזנטית ומראשית התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, לרבות ומטבעות. כמו כן נמצאו עדויות לייצור זכוכית במקום בצורת שברי כבשנים, אפר רב ופסולת של זכוכית גולמית המרוכזים בעיקר בצפון האתר.
במפת PEF משנת 1880 מצוין שכפר Tabsor נמצא בגובה של כ-120 רגל (כ-40 מטר). הכפר שכן על הדרך בין כפר סבא לכפר אל-חרם.
בתקופת המנדט.