ב־26 באוקטובר 1812 התחתן עם אליזבת מיילס מפלבריג, שאביה היה "בעל אמצעים מסוימים", ואחותה אן התחתנה עם ג'ון סל קוטמן שלוש שנים קודם לכן. הנישואין יצרו קשר הדוק עם קוטמן שהשפיע על הסגנון האמנותי של ת'ירטל. שני האמנים עבדו ככל הנראה יחד כאשר קוטמן הפיק רישומים של פנים קתדרלת נורוויץ' בסביבות 1808, שכן שרדו רישומים דומים של ת'ירטל מתקופה זו. שתי האחיות מיילס היו בעצמן ציירות חובבות, לאחר שהציגו את עבודתן בתערוכת אגודת האמנים נורוויץ' בשנת 1811. ככל הנראה לא היו להם ילדים.
חיים מאוחרים.
עד שנת 1824 ת'ירטל קיבל על עצמו תלמידים: הוא הועסק על ידי תומאס בלופילד כדי להדריך את בתו מרי קתרין והוא לימד גם את ג'יימס פטיסון קוקבורן. אמו של ת'ירטל נפטרה בשנת 1823. הירושה מאביו, שנפטר בשנת 1825, העניקה לו ביטחון כלכלי כלשהו למשך שארית חייו, שכן 1825 היא השנה הראשונה בה ידוע שהוא נרשם כבעל נכס בבעלות עצמאית.
לאחר פירוק אגודת האמנים של נורויץ' בשנת 1833, האמנים העיקריים שלה, כולל ת'ירטל המשיכו להיות פעילים. הוא המשיך לייצר מסגרות לתמונות וכן לצייר סצנות נהר, שהזכירו את עבודותיו של פיטר דה וינט (1774–1849).
ידוע שהוא סבל משחפת במשך שנים רבות. המחלה הפריעה מאוד לתפוקת העבודה שלו.
הוא נפטר משחפת בנוריץ' ב־30 בספטמבר 1839, ונקבר בבית העלמין של נוריץ'.
את ירושתו בסך של 2000 ליש"ט הוא השאיר לאשתו אליזבת', סכום כסף נכבד באותם ימים. היא האריכה חיים עוד שנים רבות, ומתה בשנת 1882 בגיל תשעים וחמש.
טכניקה.
ג'ון ת'ירטל הציג בסך הכל תשעים ושבע עבודות בנוריץ', ורק קומץ מנופיו לא היו של העיר עצמה ולא של האזור הכפרי של נורפוק. סגנונו הושפע מתומאס גירטין (1775–1802) וכן מחבריו לבית הספר נורוויץ' כמו ג'ון כרום וג'ון סל קוטמן. נראה כי לא נשמרו מכתבים אל ג'ון ת'ירטל או ממנו. הוא כתב מדריך עזר לשימושו העצמי, יותר מאשר אמצעי להנצחת רעיונותיו לעתיד.
אף על פי שניסה לצייר בצבעי שמן, הוא ידוע בצבעי המים שלו. נופיו בין השנים 1808–1813, צוירו בעיקר במגוון מוגבל של צבעים כחולים ואפורים חומים, כפי שמדגים ציור הפנים של מנזר ביניהם (1808), שנמצא במוזיאון אשמוליאן, אוקספורד. בציורים מאוחרים יותר (בתקופה 1814–1819) הוא הגיע לשיאו.
מורשת.
עבודותיו של ת'ירטל נאספו על ידי תומאס לונד, שנמצא כי היו בבעלותו שבעים מציוריו של ת'ירטל בזמן מותו שלו בשנת 1861. תחריטו של לונד במגדל השטן - מבט לעבר גשר קארו יצר עיבוד מעולה בשחור ולבן של צבעי המים המקוריים של ת'ירטל.
אגודת האמנות של נוריץ' ערכה תערוכה מציוריו בשנת 1886. בשנת 1939, מאה שנה למותו, נערכה תערוכה של יצירותיו בגלריה לאמנות של טירת נוריץ', אך היא נאלצה להיסגר בטרם עת בגלל תחילת מלחמת העולם. תערוכת דו-שנתית של עבודותיו של ת'ירטל, יחד עם כמה מבין בני דורו, נערכה בטירת נוריץ' בין התאריכים 18 ביוני ל-4 בספטמבר 1977.
בשנת 1946 אלפי יצירות של אמנים מבית הספר נורויץ' נתרמו לעיר על ידי משפחת תעשייני החרדל, משפחת קולמן. הרישומים והציורים של ת'ירטל שהיו חלק מאוסף משפחת קולמן שמורים כעת בטירת נוריץ', מוחזקים בארונות שנבנו במיוחד, מוצגים רק לעיתים רחוקות לציבור, אך רבים מהם ניתנים לצפייה ברשת.
הנערים בחבורה (מחזה)
הנערים בחבורה (באנגלית: The Boys in the Band) הוא מחזה מאת המחזאי מארט קרולי. המחזה עלה לראשונה באוף ברודוויי בשנת 1968, וקם לתחייה בתיאטראות ברודוויי לרגל 50 שנה לעליית המחזה לראשונה, בשנת 2018. עלילת המחזה סובבת סביב קבוצת גברים הומוסקסואלים שמתכנסת לרגל מסיבת יום הולדתו של אחד מחבריה בניו יורק סיטי, ונחשבה לפורצת דרך בשל תיאור אורח החיים ההומוסקסואלי של חברי החבורה. על המחזה נאמר: "תגלית תיאטרונית אמיתית, הנערים בחבורה עזרו לעורר מהפכה בכך שהעלו על הבמה את חיי הגברים ההומואים, ללא התנצלות וללא שיפוטיות, בעולם שעדיין לא היה מוכן לקבל אותם במלואם." המחזה עובד לסרט עלילתי בשנת 1970, ובכך גם הפך לאחד הסרטים הראשונים שהתמקדו בחייהם של גברים הומוסקסואלים.
עלילה ודמויות.
עלילת המחזה מתרחשת כולה במהלך לילה אחד בדירתו של מייקל, אחד מחברי החבורה, ברובע האפר איסט סייד במנהטן, והרקע ופועלן של הדמויות נחשף בהדרגה במהלך מסיבת יום ההולדת וככל שהלילה נמשך:
המסיבה נערכת על ידי ששת חבריו הקרובים של הרולד:
במהלך המסיבה, ההומור נהיה יותר ויותר רדוד ופוגעני, ככל שתשעת הגברים שותים לשוכרה יותר ויותר. המסיבה מגיעה לשיאה במהלך "משחק" אותו מייקל מכריח את השאר לשחק, במסגרתו כל גבר חייב להתקשר למישהו שאהב ולספר לו על כך. מייקל, שמאמין שסוף סוף הוא הצליח "להוציא מהארון" את אלן כשהוא מתקשר, חוטף ממנו את שפופרת הטלפון ומגלה שאלן התקשר לאשתו. בסופו של דבר, קהל הצופים מעולם לא מגלה על מה אלן התכוון לשוחח עם מייקל.
שם המחזה ותהליך כתיבתו.
את "הנערים בחבורה" כתב המחזאי האמריקאי מארט קראולי. בשנת 1957 החל קראולי לעבוד במספר חברות הפקת טלוויזיה, לפני שפגש את השחקנית נטלי ווד על סט הצילומים של סרטה, "זוהר בדשא", בזמן שעבדה כעוזרת הפקה. ווד שכרה אותו בתור העוזר שלה, בעיקר כדי לתת לו זמן פנוי בשפע לעבוד על המחזה שלו. ווד, שהפכה לחברה קרובה של קראולי, עוררה בו השראה לעבור מניו יורק להוליווד. לדברי חברו של קראולי, גאווין למברט, ווד הפגינה הזדהות עם הסצנה ההומוסקסואלית של הוליווד, ותמך כלכלית בקרואלי על מנת לאפשר לו לכתוב בחופשיות את מחזהו. קראולי עבדה כעוזר של ווד ובעלה, רוברט וגנר, במשך שנים רבות.
לאחר שבוטלו כמה הפקות קולנוע הוליוודיות בהן סייע, חברתו העשירה, דיאנה לין שכרה אותו לעזור לה. הוא התגורר באחוזה הגיאורגית ההוליוודית, שם נאלץ רק "לערוך מסיבות ארוחת ערב ולשתות את עצמו לשכחה." הוא החל לכתוב במקום לשתות, והחל לעבוד על "הבנים בחבורה". על פי קראולי, היה לו חבר משעשע שמדי פעם היה לוקח ממנו הערות מוטרפות, ועליו דמותו של מייקל התבססה חלקית.
קראולי אמר לדומיניק דאן על שם המחזה: "זאת השורה הזו ב"כוכב נולד", כשג'יימס מייסון אומר לג'ודי גרלנד המופתעת, 'את שרה בשביל עצמך ועבור הנערים בחבורה'."
לדברי קראולי, המוטיבציה שלו בכתיבת המחזה לא נבעה מתוך אקטיביזם, אלא מתוך כעס שהיה קשור באופן חלקי לעצמו ולקריירה שלו, אבל גם קשור ליחס החברתי של האנשים סביבו ולחוקים. הוא אמר שהוא "רצה את העוול שבכל זה - לכל הדמויות האלה - הידועות." קראולי הצהיר גם: "לא הייתי פעיל, אז או עכשיו. לא ידעתי מה הכה בי. פשוט כתבתי את האמת."
דמותו של מייקל הזכירה לקראולי את עצמו, והוא תואר כ"אדם מורכב שמודע לפוליטקלי קורקט אבל יש לו סוג של בוז אליו". הוא כינה את דונלד "מבוכה עבור מייקל" וכמי שנוצר בהשראת חברו של קראולי. בסרט התיעודי משנת 1995, "כוכבים בארון" הסביר קראולי, "ההומור המזלזל העצמי נולד מתוך הערכה עצמית נמוכה, מתוך תחושה של מה שהזמנים סיפרו לך על עצמך."
הפקות בימתיות.
הבכורה בשנת 1968.
בזמן שקראולי כתב את התסריט, הוא נדחה ועוכב על ידי המחזאים אדוארד אלבי וריצ'רד בר, שהיה אז ראש יחידות המחזאים בניו יורק. ההפקה הוכיחה ש"כמעט בלתי אפשרי למצוא" שחקנים שמוכנים לשחק דמויות הומוסקסואליות. חבר הוותיק של קראולי מימי הקולג', לורנס לוקינביל בן ה-33, הסכים לשחק את דמותו של האנק למרות אזהרותיו של סוכנתו כי התפקיד יהיה אחראי לסיום הקריירה שלו, אף על פי שהסוכנת עצמה הייתה לסבית. קראולי התקשה למצוא מפיקים ובעלי תיאטרון שיסכימו להעלות את המחזה.
המחזה הועלה לראשונה באוף ברודוויי ב-14 באפריל 1968 בתיאטרון פור, ונסגר ב-6 בספטמבר 1970, לאחר 1,001 הצגות. ההפקה בוימה על ידי רוברט מור, וצוות השחקנים כלל את קנת נלסון כמייקל, פיטר וייט כאלן מקארתי, לאונרד פריי כהרולד, קליף גורמן כאמורי, פרדריק קומבס כדונלד, לורנס לוקינביל כהאנק, קית' פרנטיס כלארי, רוברט לה טורנו כ"קאובוי", וראובן גרין כברנרד. המחזה היה אחת התסריטים הראשונים שהציגו סיפור שבמרכזו עומדת קבוצה של הומוסקסואלים. אף על פי שהמחזה היה אמור במקור לרוץ לחמש הצגות במקום קטן באוף ברודוויי, הוא זכה להצלחה מסחררת ועבר לתיאטרון גדול יותר. המחזה המשיך לרוץ גם בלונדון. על פי הניו יורק טיימס, שחקני ההפקה המקורית קדחו חור באחד מרקעי התפאורה של המחזה על מנת שיוכלו לרגל אחר היושבים במושבים הטובים ביותר באולם, ובשבועות הראשונים הם ראו את ג'קי קנדי, מרלן דיטריך, גראוצ'ו מרקס, רודולף נורייב וראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדזי. למרות הצלחת המחזה, כל חברי צוות השחקנים ההומוסקסואלים של ההפקה המקורית נשארו בארון לאחר הבכורה. בין השנים 1984–1993, חמישה מהם (כמו כן, גם הבמאי רוברט מור והמפיק ריצ'רד בר) מתו במגפת האיידס שהתפרצה לאחר מכן.
בישראל.
ב-1970 הועלה המחזה בתיאטרון בימות, בתרגומה של תרצה אתר, בבימויו של היי קיילוס ועם שלמה בר-שביט בתפקיד הרולד, עודד תאומי בתפקיד מייקל, טוביה צפיר בתפקיד אמורי, נסים זוהר, ניקו ניתאי ואחרים.
התחייה באוף ברודוויי.
המחזה זכה לתחייה מחודשת באוף ברודוויי בתיאטרון לוסיל לורטל בשנת 1996, והיא הועלה בין 6 באוגוסט ל-20 באוקטובר לאחר ההצגה הראשונה בתיאטרון WPA, שכל כרטיסיה אזלו.
"הנערים בחבורה" הועלה בתיאטרון טרנספורט גרופ שבניו יורק, מפברואר 2010 עד 14 במרץ 2010, בבימויו של ג'ק קומינגס השלישי.
התחייה המחודשת הועלתה בלונדון באוקטובר 2016, בתור התחייה המחודשת שהועלתה בלונדון מזה שני עשורים. המחזה זכה לביקורת חיובית מ"האובזרבר". במחזה כיכב השחקן והיוצר מארק גאטיס בדמותו של הרולד.