לאחר שהביטלס סיימו את Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band באפריל 1967, פול מקרטני רצה ליצור סרט בעל נושא פסיכדלי הדומה לזה שיוצג על ידי הסופר ותומך ה-LSD קן קיזי "Merry Pranksters" בחוף המערבי של ארצות הברית. הסרט נקרא "Magical Mystery Tour", הסרט היה אמור להיות חסר תסריט: אנשים "רגילים" שונים שנוסעים על קרון נוסעים ועוברים הרפתקאות "קסומות" לא מוגדרות. הביטלס הקליטו את השיר "Magical Mystery Tour", אבל הרעיון לסרט שכב אז רדום כשהלקה המשיכה להקליט שירים לסרט האנימציה Yellow Submarine, ובמקרה של "All You Need Is Love", להופעה שלהם בשידור הלווין של Our World ב-25 ביוני. מותו של האמרגן שלהם, בריאן אפשטיין, בסוף אוגוסט, אשר הביטלס נודעו לו בעת שהשתתפו בסמינר מדיטציה טרנסצנדנטלית בווילס, הוביל לסרט "Magical Mystery Tour" והפך למציאות. במהלך פגישה של הלהקה בתחילת ספטמבר, מקרטני הציע להם להמשיך את הסרט, כדי להבטיח שללהקה הייתה נקודה להתמקד בה כדי להשלים עם האובדן של האמרגן שלהם.
תוכנן כספיישל טלוויזיוני, Magical Mystery Tour כלל 6 שירים חדשים: "Magical Mystery Tour", "I Am the Walrus", "The Fool on the Hill", "Blue Jay Way", "Flying" ו -"Your Mother Should Know". מספר השירים הציב אתגר עבור הביטלס וחברת התקליטים הבריטית שלהם, EMI, שכן היו מעט מדי בשביל אלבום אבל יותר מדי עבור מיני אלבום. רעיון אחד היה להוציא מיני אלבום אשר ינגן ב-33⅓סל"ד אבל זה היה גורם לאובדן איכות האודיו שלא היה מתקבל ברצון. הפתרון שנבחר היה להנפיק את המוזיקה בפורמט החדשני מיני אלבום כפול.
מכיוון שמיני אלבומים לא היו פופולריים בארצות הברית באותו הזמן, קפיטול רקורדס שיחררו את פסקול הסרט כאלבום על ידי הוספת רצועות של סינגלים שלא היו באלבומים מאותה שנה. הביטלס לא היו מרוצים מכך, שכן הם האמינו שרצועות ששוחררו כסינגלים באותה תקופה לא אמורים להופיע באלבום חדש. הצד הראשון של האלבום הכיל את שירי הפסקול של הסרט (כמו אלבומי הפסקול הבריטיים המוקדמים יותר של הביטלס), ואילו הצד השני הכיל את הסינגלים של הלהקה ששוחררו עד לנקודה זו ב-1967, יחד עם "Hello Goodbye", אשר יונפק כסינגל החדש שלהם בנובמבר. שלוש מהרצועות הקודמות שלהם שפורסמו - "Penny Lane", "Baby, You're a Rich Man" ו -"All You Need Is Love" - הוצגו בקול סטריאופוני (או "מעובד") על גרסת הסטריאו של האלבום של קפיטול. בראיון ב-1968, ג'ון לנון אמר למגזין רולינג סטון: "זה לא אלבום, אתם מבינים. זה הפך לאלבום פה, אבל זה רק היה [אמור להיות] הפסקול של הסרט"
העטיפה והאריזה.
כחלק מהפורמט יוצא הדופן, החליטו הביטלס לארוז את המיני אלבום הכפול בעטיפת שער-מתקפל עם חוברת של 24 עמודים. החוברת הכילה את מילות השירים, תמונות בצבע מהפקת הסרט, ואיורים צבעוניים בסגנון קומיקס על ידי הקריקטוריסט של הביטלס בוב גיבסון. בחבילה של המיני אלבום הכפול, חוקרי קולנוע באקדמיית בוב ניורסון אמרו מאוחר יותר: "למרות שזה בהחלט פתר את הבעיה של כמות השירים, יש ספק כי זה גם נולד מהרצון של הביטלס להיות חלוצים ולנסות פורמטים ואריזות קונבנציונלים."
הסרט.
לאחר יציאת האלבום "סרג'נט פפר", פול מקרטני רצה ליצור סרט שמבוסס על הביטלס ועל המוזיקה שלהם. הסרט תוכנן להיות ספונטני וללא תסריט קבוע מראש, כאשר העלילה מתקדמת תוך כדי אלתור. הרעיון הכללי הוא : קבוצה של בריטים רגילים (ביניהם חברי הביטלס), הנוסעת בסוג של אוטובוס צבעוני ומקושט - יוצאת למסע מופלא שבמהלכו "מתחילים לקרות דברים מוזרים ומסתוריים". הסגנון מזכיר את עבודתו (Merry Pranksters) של היוצר האמריקאי החשוב קן קיזי (Ken Kesey).
הסרט נעשה, אך הציפיות ל"מסע מופלא" התבדו. במקרה אחד במהלך צילומי הסרט, התקבץ מספר גדול של מכוניות סביב האוטובוס, מתוך סקרנות לראות מה זוממים נוסעיו. בסופו של דבר גרמו הצופים הסקרנים לפקק תנועה גדול שהעיק על צילומי הסרט. העניין הסתיים כאשר לנון קרע בעצבנות את כיתובי-היד שקישטו את האוטובוס.
הסרט הוא הפרויקט הראשון של הביטלס לאחר מותו של האמרגן, בריאן אפשטיין באוגוסט 1967. הועלו ספקולציות רבות בנוגע לאופיו המבולגן של הפרויקט - כמו העדר תסריט ובימוי מקצועי - כפועל יוצא של היעדרותו של אפשטיין. הסרט שודר בטלוויזיה פעמיים (ברשת BBC) במהלך חופשת חג-המולד בשנת 1967 אך נקטל על ידי הביקורת ברגע יציאתו. לעומת זאת, נראה כי סטיבן ספילברג הושפע מהסרט כאשר היה סטודנט לקולנוע (פול מקרטני אמר בריאיון לסדרת האנתולוגיה: "קראתי שהוא אמר שבזמן לימודיו הסרט משך את תשומת לבו ושל חבריו, והיחס אליו היה כאל סרט אמנותי ולא כאל סרט סטנדרטי").
היו תוכניות לשדר את הסרט בטלוויזיה (ABC) בארצות הברית, אך בסופו של דבר הסרט נגנז והגיע למסכים בארצות הברית רק באמצע שנות ה-70 כאשר צבר תאוצה בקרב חוגי סטודנטים וחובבי סרטים אלטרנטיביים. כיום הוא נחשב לסרט פולחן קלאסי.
פסקול הסרט.
בהשוואה לסרט עצמו, הפסקול התקבל באהדה רבה יותר מהמבקרים ואף היה מועמד לזכייה בפרס גראמי עבור התקליט הטוב ביותר של שנת 1968. כמו כן, הגיע הפסקול למקום ראשון במצעד בארצות הברית למשך 8 שבועות. הוא יצא לחנויות בבריטניה במהלך דצמבר 1967 בגרסת תקליט קטן (EP) כפול. הגרסה האמריקנית שוחררה בשלהי נובמבר 1967 בתור תקליט אריך-נגן (LP). ישנם הבדלים בין שתי הגרסאות בעיצוב העטיפה ובארגון סדר השירים. התקליט חולק לשני צדדים, כאשר בצד הראשון מופיע פסקול הסרט ובצד השני מופיעים סינגלים משנת 1967. הגרסה הבריטית כוללת את שירי הפסקול בלבד.
צד א' (לפי הגרסה האמריקאית).
הצד הראשון הוא דוגמה מושלמת למוזיקה מעידן הפסיכדליה המוקדם. הצד נפתח עם רצועת הנושא הרוקסיטית "Magical Mystery Tour", העושה שימוש ברמקול מסתובב ומלוטרון לשם יצירת צליל היקפי פסיכדלי. הצד ממשיך עם השיר השקט "The Fool on the Hill" של מקרטני. לדברי המוזיקולוג יוסי מר-חיים שיר זה שייך לסוגת השירים ה"הומניסטיים-אוניברסליים" של מקרטני כמו Eleanor Rigby ו-Penny Lane. פול מנגן בשיר זה בחליל צד וחלילית וזו הפעם הראשונה שהוא מוקלט מנגן בכלי נשיפה מעץ.
הרצועה הבאה התקליט היא היצירה האינסטרומנטלית "Flying" שהולחנה על ידי כל ארבעת חברי הביטלס (זוהי היצירה האינסטרומנטלית השנייה שהביטלס יצרו עד אז). הרצועה הרביעית היא יצירתו הפסיכדלית של האריסון "Blue Jay Way". שיר זה, למרות שנכתב בסולם לפי ראגה הודית, אינו שיר הודי במוזיקה שלו ובתכניו. גם לסיטאר שבו ניגן האריסון בשיר ניתנו תפקיד שונה וצליל שונה מהנהוג במוזיקה הודית. האריסון כתב את השיר על חוויה שבה חיכה ברחוב בשם זה בלוס אנג'לס. הרצועה החמישית היא שירו של מקרטני, "Your Mother Should Know", המדגים שימוש של מקרטני בחומרים מלודיים והרמוניים המאפיינים את המוזיקה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
הרצועה השישית שסוגרת את צד הפסקול היא יצירת האוונגרד של לנון, I Am the Walrus (אני סוס-הים). זהו השיר היחיד שתרם לנון לתקליט. הוא מכיל צירופי מילים ומשפטים בסגנון אי-גיון (נונסנס) המושפעים מכתבי לואיס קרול ונכתבו במהלך "טריפים" של LSD. לנון טען בראיון שהשיר נכתב ברוחו של בוב דילן, שלפיה "אל תגיד דבר בפשטות אם אפשר לאמרו באופן מסובך". לכן הוא אינו ברור ומכיל רמזים מעורפלים. אחת התמות המרכזיות בשיר היא לעג של לנון לתופעת הארי קרישנה. מבחינה מלודית והרמונית, השיר נע בין מספר מוקדים ובשיאו קיימת שבירה מקטע רוק-גיטרות, דרך אקורד המנוגן על ידי תזמורת למנגינה שונה לגמרי שבה מושרת השורה "יושב בגן אנגלי, ממתין לשמש שתבוא/ אם השמש לא תבוא אתה תשתזף מהגשם האנגלי". דמותו של סוס הים נלקחה מהשיר "סוס הים והנגר" המופיע בספרו של קרול "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם". לנון טען בראיון שלא שם לב לעלילת השיר של קרול, ולא ידע שסוס הים הוא דמות שלילית וחמדנית. מפרשי השיר נאחזו בעובדה זו כדי לראות בו התרסה נגד הקפיטליזם (בשל השורה "אני סוס הים, אתה/אתם סוס הים"). ברוח הגישה להמשיך ולפתח את השיר בקודה, לאחר סיומו, מוכפלת בסוף השיר מספר פעמים רב השורה "Ha Ha Everybody got one", המעורבלת יחד עם קולות רדיו שהיה פתוח בתחנת BBC שישדרה את "המלך ליר" מאת שייקספיר. בשיר "Looking through a glass onion" מהאלבום הלבן מתייחסים הביטלס לשיר ולסצנה שבו הוא מופיע בסרט, שבה חובש מקרטני את מסכת סוס הים. כמענה לטירוף חיפוש הרמזים התומכים כביכול בתאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני נאמר בשיר "והנה עוד רמז אחד לכולכם... סוס הים היה פול".
צד ב' (לפי הגרסה האמריקאית).
צד ב' הוא אוסף של להיטי הביטלס מאותה תקופה, שלא הופיעו בתקליט אריך-נגן לפני כן. הצד פותח בשיר "Hello Goodbye" (תשובתו האמנותית של מקרטני לשירו של לנון "I Am The Walrus"). שתי הרצועות הבאות הן שתי יצירות חצי-אוטוביוגרפיות מנוגדות לחלוטין בסגנונן: השיר "Strawberry Fields Forever" של לנון, המאופיין במילים ומלודיה כבדות ומדכאות, ושירו של מקרטני "Penny Lane", המבטא את יכולותיו הקוליות, ושהמלודיה שלו מבטאת נוסטלגיה עליזה וזוהרת. שני השירים הוקלטו במהלך העבודה על האלבום "סרג'נט פפר" ויצאו כתקליטון כפול.