הרב ד"ר מוריס גאגין (1919–1990) היה יושב ראש מועצת המבקרים של הקהילה היהודית הכללית במנצ'סטר, מנהיג ואיש הדת של בית ספר יער "דלמארה" ורבה של קהילת היהודים הספרדים והפורטוגזים בויתנגטון שבמנצ'סטר.
קורות חיים.
נולד בקהיר שבמצרים ב-9 במרץ 1919 (ז' באדר ב' ה'תרע"ט) לרוזה ולרב שם טוב גאגין, בן למשפחת גאגין. בשנה זו עבר אביו להתגורר במנצ’סטר שבאנגליה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף פריירה-מנדוזה בשנת 1941, מונה באופן זמני לרבה של קהילת הספרדים והפורטוגזים בויתנגטון, מנצ’סטר, ובשנת 1946 נבחר לתפקיד באופן רשמי, לטווח הארוך.
שימש כיו"ר מועצת המבקרים של הקהילה היהודית הכללית במנצ'סטר, וכמנהיג ואיש הדת של בית הספר-יער "דלמארה" במשך כ-30 שנה.
בשנת 1945 נישא לעלמה בת ליאון ואיימי עזריאל.
בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מנצ'סטר על התזה שלו, "The Falasha Version of the Testaments of Abraham, Issac and Jacob". עבודה זו זכתה לפרסום בידי מספר אוניברסיטאות מקומיות.
בשנת 1973 הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף משאש והרב ברוך אברהם טולדנו.
שירת את הקהילה במשך כ-40 שנים, עד לפרישתו מתפקידו בשנת 1983. בשנות כהונתו פעל רבות לקידום החינוך בקרב בני הקהילה, ופעל להגברת המודעות החיובית כלפי יהודים אצל אלו שאינם יהודים. לאחר פרישתו המשיך למלא תפקידים חיוניים אחרים בקהילה.
הלך לעולמו במנצ’סטר ב-3 במרץ 1990 (ו' באדר ה'תש"ן), ונקבר בבית הקברות המקומי. השאיר אחריו שתי בנות, דניס ולינדה איימי שהלכה לעולמה ב-1992 בגיל 41.
החלטה 93 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 93 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-18 במאי 1951 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. ההחלטה התקבלה לאחר סיום כתיבת הדו"ח של ראש וועדת הסכם שביתת הנשק. ההחלטה גינתה התקפה של ישראל נגד כוחות הצבא הסדיר המצרי ברצועת עזה ב-28 בפברואר 1951, אשר הפרה את הוראות הפסקת האש של החלטה 54 של מועצת הביטחון של האו"ם. המועצה קראה לישראל לנקוט בכל האמצעים הדרושים למניעת פעולות אלה, והביעה עמדה כי כל הפרה של הסכם שביתת הנשק, מאיימת על המשך קיומו של ההסכם, דבר שיוביל לאי-התקדמות לקראת החזרת השלום בארץ ישראל. כמו כן, ההחלטה קראה לשני הצדדים לעמוד בקפדנות בהתחייבויותיהם.
10 מדינות תמכו בהחלטה בעוד ברית המועצות נמנעה.
ארמן סרקיסיאן
ארמן סרקיסיאן או סרגסיאן (בארמנית: Արմեն Սարգսյան; נולד ב-23 ביוני 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט ארמני, המכהן החל מאפריל 2018 כנשיא ארמניה. ב-23 בינואר 2022 הודיע על התפטרותו מהתפקיד. סרקיסיאן כיהן בעבר, בנובמבר 1996 - מרץ 1997, כראש הממשלה החמישי של ארמניה העצמאית. הוא פיזיקאי ומתמטיקאי בהכשרתו.
ביוגרפיה.
ארמן סרקיסיאן נולד בירוואן. הוא בוגר תואר ראשון בפיזיקה תאורטית ובמתמטיקה מהאוניברסיטה הממלכתית בירוואן. בשנים 1976 עד 1984 לימד באוניברסיטה והוא מייסדה של המחלקה למודלים ממוחשבים של מערכות מורכבות. בשנים 1989–1991 שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג'.
באוקטובר 1991 מונה לשגרירה הראשון של ארמניה בממלכה המאוחדת. במקביל שימש גם שגריר ארמניה לאיחוד האירופי, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וקריית הוותיקן. בשנים 1995 עד 1996 שימש שגריר לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
בנובמבר 1996 נבחר לראש ממשלת ארמניה וכיהן בתפקיד עד מרץ 1997. בין הסיבות שהוזכרו להתפטרותו היו מחלוקת עם שר ההגנה וטיפולים שנאלץ לעבור עקב מחלה קשה.
ב-1998 מונה שוב לשגריר ארמניה בממלכה המאוחדת וכיהן בתפקיד עד אפריל 2000. לאחר מכן שימש יועץ לחברות בהם BP, אלקטל-לוסנט, טלפוניקה ומריל לינץ'. בשנת 2000 ייסד את "Eurasia House International", ארגון שנועד לקדם קשרים עסקיים, מחקר ופיתוח מדיני באירואסיה.
בספטמבר 2013 מונה בפעם השלישית לשגריר ארמניה בממלכה המאוחדת.
במרץ 2018 נבחר על ידי הפרלמנט הארמני לנשיא. הוא החל את כהונתו ב-9 באפריל 2018. בינואר 2022 התפטר מתפקידו.
הוא נשוי ואב לשני בנים.
דה-טומאסו Vallelunga
אליפות העולם בשחמט 1951
אליפות העולם בשחמט 1951 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. השלב הסופי בו נפגשו אלוף העולם מיכאל בוטביניק ודוד ברונשטיין החל ב-15 במרץ והסתיים ב-11 במאי 1951, בניצחון של מיכאל בוטביניק.
רקע.
בהתאם למתכונת שאושרה על ידי פיד"ה האליפות התקיימה במספר שלבים. בשלב הראשון התקיימו תחרויות אזוריות. בסיום שלב זה התקיימה בסטוקהולם תחרות בין-אזורית בהשתתפות 20 שחמטאים. החמישה הראשונים היו יכולים להתקדם לשלב השלישי - תחרות המועמדים. לשחמטאים אלו היו צריכים להצטרף וסילי סמיסלוב, פאול קרס, שמואל רשבסקי, ראובן פיין ומקס אויבה. אומנם שמואל רשבסקי, ראובן פיין לא הורשו להגיע לבודפשט על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית, מקס אויבה היה עסוק בהתחייבויות אחרות ואיגור בונדרבסקי היה חולה, ולכן הם הוחלפו על ידי שחמטאים אחרים.
למנצח התחרות הייתה זכות לשחק בדו-קרב נגד אלוף העולם המכהן. אם דו-קרב היה מסתיים בתיקו, מיכאל בוטביניק היה נותר אלוף העולם.
תחרות המועמדים.
התחרות התקיימה בשנת 1950 בבודפשט שבהונגריה.
מפני שלא הייתה הכרעה, במוסקבה נערכה תחרות חדשה בת 12 משחקים. דוד ברונשטיין. גם אחרי 12 משחקים לא הייתה הכרעה ולכן סוכם על משחקים נוספים עד לניצחון. במשחק ה-14 ניצח דוד ברונשטיין והוא קיבל זכות לשחק נגד אלוף העולם המכהן.
דו-קרב על האליפות.
הדו-קרב התקיים במהלך 15 במרץ-11 במאי 1951 במוסקבה. הוא כלל 24 משחקים.
החלטה 109 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 109 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה שהתקבלה ב-14 בדצמבר 1955 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. ההצעה התקבלה לאחר שהונחה בקשה בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות לקבל את בקשת החברות של אלבניה, אוסטריה, בולגריה, קמבודיה, ציילון, פינלנד, הונגריה, אירלנד, איטליה, ירדן, לאוס, לוב, נפאל, פורטוגל, רומניה וספרד. בהחלטתה, המועצה המליצה לעצרת הכללית של האו"ם לקבל את כל המדינות שנבחרו בהחלטה.
כשמונה מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ובלגיה, טאיוואן וארצות הברית נמנעו.
דורא אל קרע
בית המיסיון
בית המיסיון האנגלי
כפר א-דיכ
כפר א-דיכ (בערבית: كفر الديك) הוא כפר פלסטיני, הממוקם במרחק של 9.5 ק"מ מערבית לסלפית, במחוז סלפית שבצפון יהודה ושומרון, ושמונה ק"מ מזרחית לקו הירוק. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכפר 4,453 תושבים.
היסטוריה.
בתקופה העות'מאנית, במאות ה-18 וה-19, נכלל הכפר א-דיכ בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין." אזור זה היה ממוקם על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
כ-70% מתושבי כפר א-דיכ תלויים בחקלאות כמקור הכנסה עיקרי, ואילו 30% הנותרים עובדים במגזר הפרטי והציבורי. שיעור האבטלה הוא 60%.
שטח הקרקע הכולל של הכפר הוא 15,228 דונם, מתוכם 578 דונם בנויים. עם זאת, 119 דונמים מתוך השטח הבנוי נמצאים מחוץ לשטח השיפוט של כפר א-דיכ. כתוצאה מהסכמי אוסלו, הרשות הפלסטינית שולטת בעניינים אזרחיים ב-1,953 דונמים מאדמות כפר א-דיכ – שטח B, ואילו 13,275 דונם מסווגים כשטח C שמשמעותו שליטה ישראלית אזרחית וצבאית.
במהלך השנים הפקיעה ישראל 1,444 דונם מאדמות הכפר (9.3% מכלל השטח) להקמת שלוש התנחלויות: פדואל, עלי זהב, לשם ואזור תעשייה ליד עלי זהב. כמו כן הופקעו שטחים נוספים באמצעות צו אלוף לבניית גדר ההפרדה. גדר זו תוחמת 57.4% משטחי הכפר, שאינם נגישים לתושביו.
ב-14 בדצמבר 2006 ירה למוות כח צה"ל שהיה במרדף אחר מיידי אבנים בווהיב א-דיכ, פלסטיני בן 28 שלדברי מקורות צבאיים התכונן לזרוק אבנים על הכח, ולטענת ארגון בצלם עסק באותה עת בשיפוצים בכפר.
בנובמבר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", נוקבו 21 צמיגים של כלי רכב בעיירה ורוססו כתובות "קומי אורי" (מאחז בלתי-חוקי ליד יצהר) על אחד הרכבים.
ביולי 2020 הוציא בית המשפט צו ביניים להפסקת בנייה בלתי חוקית בשטחי C היוצאת משטחי הכפר אל עבר היישוב פדואל, ובהם מבנים וכבישים חדשים.
מרדה (כפר)
מרדה (בערבית: مرده) הוא כפר פלסטיני, הממוקם במחוז סלפית, שבמרכז השומרון, כ-400 מטרים מצפון לאריאל וכ-18 ק"מ מדרום-מערב לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,992 תושבים ב-2007.
תחת האימפריה העות'מאנית, נכלל מרדה בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין," אזור החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית. אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים מעבר הירדן ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העות'מאניים.
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 470 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 9,021 דונם, אשר מתוכם הוקצו 1,796 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 3,176 לגידולי דגנים, ואילו 72 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה מרדה משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה של מרדה 852 נפשות.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, מרדה עברה משליטה ירדנית לישראלית. 15.8% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו 84.2% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ההמהום