הקהילה המרכזית של הנוצרים הייתה תחילה בירושלים. בשנת 70, כשרומא החריבה את ירושלים במרד הגדול, הפכה אנטיוכיה (כיום בטורקיה) למרכז הנצרות בצדה המזרחי של האימפריה. בניגוד למצב בארץ ישראל, היו הנוצרים החדשים בעיקר גויים, ומעתה נעשתה פעילות הפצת הדת הנוצרית בקרב הגויים בידי גויים. אחת הסיבות למהירות שבה נקלטה הדת החדשה הייתה השימוש בגורם המאחד בעולם היווני-רומי - השפה היוונית המשותפת. יהודי אלכסנדריה כבר תרגמו את התנ"ך ליוונית. כותבי את הברית החדשה השתמשו גם הם ביוונית. הנוצרים הראשונים השתמשו בכתבי הקודש העבריים ואף הפיצו אותם ברחבי האימפריה הרומית. כללי הנצרות: מונותאיזם, מוסר, הבטחה לחיי נצח עם אלוהים וכתבי הקודש העתיקים משכו רבים לדת החדשה. רוב ההתנצרויות אירעו כשגרה יומיומית כאשר נוצרים, גברים ונשים, סיפרו על כללי אמונתם במפגשים עם אנשים בני דתות אחרות. בהדרגה החלו להתגבש קהילות נוצריות, כאשר בתקופה זו התקיימו מפגשי הקהילה בבתים פרטיים שפעלו ככנסיות.
הגידול במספר המאמינים בדת הביא את הנצרות להתנגשות עם האימפריה הרומית, שדרשה מעת לעת מכל תושבי האימפריה לסגוד לקיסר כאל (חובה שרק היהודים היו פטורים ממנה, בשל כך שהייתה להם מסורת עתיקה ומכובדת שמנעה זאת). מניעים כלכליים וסירובם של הנוצרים לסגוד לקיסר גרמו לרומא להכריז על הנצרות כדת בלתי חוקית ולרדוף את מאמיניה. במהלך רדיפות הדת מתו נוצרים רבים בזירה, אבל מותם לא הרתיע מצטרפים חדשים לדת, ומספרם הלך וגדל. בשנת 313, כשהקיסר קונסטנטינוס ביטל את החוקים נגד הנצרות, כבר היוו הנוצרים כעשרה אחוזים מאוכלוסיית האימפריה, ולדת החדשה כבר היה ממסד היררכי מסודר.
הקיסר קונסטנטינוס התנצר בעצמו, והנצרות הפכה להיות דת המדינה בימיו. החל מתקופתו כבר לא הצטרכו המאמינים הנוצרים להטיף להמרת דת, כיוון שרבים באימפריה ראו את התועלת בהשתייכות לדת הקיסרית החדשה והצטרפו בהמוניהם. אופי הכנסיות השתנה עקב הצורך לטפל בחינוך של החברים החדשים ואת תפקיד ניהול הטקס, ההטפה והמיסיון נטלו כוהני הדת, הדיאקונים ובעיקר הנזירים.
בסוף תקופת האימפריה החל המיסיון הנוצרי לפעול גם מחוץ לגבולותיה:
בשנת 476 התמוטטה האימפריה הרומית המערבית, אך האימפריה המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול הוקמה בידי קונסטנטינוס, החזיקה מעמד כאלף שנים נוספות והייתה מרכז חשוב להפצת הנצרות במזרח הים התיכון.
ב-500 השנים מאז היווסדה הגיעה הדת הנוצרית להישגים תאולוגיים חסרי תקדים, והביאה קבוצה גדולה ומגוונת של עמים לאימוץ תרבות נוכרית. בתקופה זו גם נערכו ארבע הוועידות האקומניות הראשונות שקבעו את כללי האמונה והפולחן, ובסופה של התקופה הופיע תרגום החשוב של התנ"ך ללטינית, ה"וולגטה", שנעשה בידי הירונימוס.
בסוף התקופה כבר היו כל אזור הים התיכון, ואזורים נוספים באירופה, נוצריים.
התקופה השנייה - עד שנת 1500.
בשונה מהתקופה הקודמת, שבה הצטרפו אנשים לדת הנוצרית על בסיס אישי (למעט המקרה של ארמניה שהוכרזה כאומה נוצרית בשנת 300), עברו לנצרות בתקופה זו עמים שלמים, בדרך כלל עם התנצרות שליטיהם. את הפעילות המיסיונרית ריכזו מעתה נזירים ולא כל עדת המאמינים כבעבר. תקופה זו מאופיינת בכמה תהליכים: התפשטות הנצרות בכל אירופה, מעבר עמי המזרח התיכון וצפון אפריקה לאסלאם והפילוג הגדול שחל בין הכנסייה המזרחית לכנסייה המערבית בשנת 1054. התוצאה החשובה ביותר של תקופה זו היא התגבשות התרבות האירופית.
המיסיון המערבי.
נוהגים לציין את תחילת התקופה השנייה בשנת 496 כשכלוביס הראשון מלך הפרנקים וחייליו הוטבלו לנצרות הקתולית. במקביל התנהלה מאירלנד פעילות מיסיונרית בסקוטלנד ובצפון אנגליה, שלא הכירה בסמכותה של רומא. קולומבה (521 - 597) הקים מנזר באי איונה שלחופה המערבי של סקוטלנד כבסיס לניצורה של אנגליה. במקביל שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון המכונה "הגדול", בשנת 596, את הנזיר אוגוסטינוס מקנטרברי במשימה לנצר את אנגליה. אוגוסטינוס מקנטרברי הצליח לנצר את המלך אתלברט מקנט בעזרת אשתו ברתה, (שהייתה בתו של המלך המרובינגי שריברט הראשון (Charibert I) ולכן קתולית מלידתה), ובעקבותיו הוטבלו גם נתיניו. הנזירים הרומאים שהחלו לנוע צפונה נתקלו בנזירים הקלטים העצמאיים מאירלנד ובסינוד של ויטבי ב-664 קיבלו הקלטים את סמכותה של רומא.
בהשראת ההתלהבות המיסיונרית האירית החלו הנוצרים האנגלים במאמץ מיסיונרי בן 500 שנה לאורך צפון אירופה ולבסוף לתוך סקנדינביה. המיסיונרים הבולטים היו ויליברוד (658? - 739) "השליח אל הפריזאים" (פריזלנד – הולנד ובלגיה), ווינפריד, ששינה שמו לבוניפציוס (בערך 674 – 754). תחת חסותו של קרל מרטל יסד בוניפציוס מנזרים בנדיקטים במרכז ובדרום גרמניה שמטרתם ניצור האוכלוסייה. בוניפציוס אף הקים בעזרת ליובה מאנגליה (מתה 782) מנזרים בנדיקטינים עבור נשים. (תנועה זו הסתיימה עם מותה, ונשים קתוליות חזרו לשירות מיסיונרי רק במאה ה-19).
הנצרות הקתולית התפשטה מהקיסרות הרומית הקדושה בהדרגה בכל אירופה, ובמאות התשיעית והעשירית עברו רוב עמי אירופה לנצרות. נקודות ציון עיקריות בתהליך זה:
הצלחת הנצרות נבעה ממספר גורמים:
המיסיונים המזרחיים.
בשנת 330 הועברה בירת האימפריה הרומית מרומא לקונסטנטינפול, פעולה שחיזקה את כוחו של פטריארך רומא (לעתיד האפיפיור) שקיבל גם סמכויות חילוניות. לעומתו היה הפטריארך של קונסטנטינפול נתון למרותו הישירה של הקיסר. חילוקי דעות פוליטיים ותאולוגיים בין הכנסייה המזרחית למערבית בנושאים כגון: שפת התפילה, סמכות האפיפיור לשנות את חוקת הכנסייה, מהות לחם הקודש, פולחן הטבילה, רווקותם של כוהני הדת ועוד גרמו למתח ביחסים בין שתי הכנסיות. המשבר בין הכנסיות הוביל בשנת 1054 להכרזת חרם הדדית ולפילוג הקיים עד היום וקרוי "הסכיזמה המזרחית".
עוד לפני הפילוג היה ריב על שטחי השפעה של הכנסיות ועל האזורים אליהם שלחה כל כנסייה מיסיון. הקיסרות והכנסייה המזרחית יזמו פעולות מיסיון בבלקן ובקרב העמים הסלאבים. כשרוטיסלב ממוראביה פנה מסיבות מדיניות לקיסר בבקשת עזרה שלח הלה למוראביה שני אחים, קונסטנטין (827 – 869), שכונה אחר כך קיריל ומייחסים לו את המצאת האלפבית הקירילי ומתודיוס (825 – 884). הם חילקו כתבי קודש ונוסחי תפילות בשפת האם של העמים אותם ניצרו. האחים הדריכו מיסיונרים נוספים בשיטותיהם, והללו הביאו ב-865 להתנצרותו של בוריס הראשון מלך בולגריה ועִמו להתנצרות נתיניו. בתחרות בין הכנסיות המזרחית למערבית הייתה יד הראשונה על העליונה בסרביה בעוד שבבוהמיה ובמוראביה הצליחו הקתולים.
ההצלחה המיסיונרית הגדולה ביותר של הכנסייה המזרחית הייתה באזורים שהפכו אחר־כך לרוסיה. הנסיך ולדימיר הראשון מקייב (956 – 1015) המכונה "הקדוש", שהושפע מסבתו שהייתה נוצרית ומברית הנישואים שהוצעה לו עם הקיסרות הביזנטית, הוטבל לנצרות בטקס ביזנטי ב-988 והוביל את עמו לעשות כמוהו.
במשך 200 השנים מ-1240 שלטה ברוסיה אורדת הזהב המונגולית שאפשרה חופש דת לנתיניה. עבור הרוסים הייתה הכנסייה אחת הדרכים שבהן יכלו לבטא אחדות לאומית. הם העבירו את משכן המטרופוליט מקייב למוסקבה, וכנסייתם הפכה ונותרה גם כיום הגוף הנוצרי־אורתודוקסי הגדול ביותר, ולכן מגן ומוביל את הכנסיות האורתודוקסיות האחרות. עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפכה מוסקבה להיות מרכז הכנסייה היוונית אורתודוקסית וכונתה מאז "רומא השלישית".
במקביל לפעילות המיסיונרית של הכנסייה המזרחית הייתה גם פעילות מיסיונרית של הכנסיות המזרחיות הקדומות (השם שנתנה הכנסייה הקתולית לכנסיות שפרשו מהכנסייה המזרחית בשל ויכוחים תאולוגיים). האשורים הנסטוריאניים שמרכזם היה בפרס והיעקוביטים (הכנסייה הסורית-אורתודוקסית) שמרכזם בסוריה פיתחו רשת מיסיונים בכל רחבי אסיה, בעיקר בהודו ובסין, שם נוסדו המנזרים הראשונים ב-635, אם כי בסוף שושלת טאנג (618-907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין. ניסיון נוסף להגיע לסין נעשה בימי קובלאי חאן. האפיפיור, שקיבל מקובלאי חאן בקשה לשלוח 100 מלומדים נוצריים באמצעות מרקו פולו, שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין, אלא שתוך פחות מ-25 שנים אסרה שושלת מינג, שירשה את שושלת יואן, על כניסת זרים לסין והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
התפשטות הנצרות מהמאה ה-12.
החל במאה ה-12 הואט קצב התפשטות הנצרות ועיקר המרות הדת החדשות הושגו בכוח החרב. בצפון מזרח אירופה הכניעו אבירים מהמסדר הטבטוני את הפרוסים הפגניים, והשוודים הכניעו את הפינים. אך עיקר המאמץ הצבאי הופנה לדרום-מזרח ולמערב בשל עליית כוח חדש בזירה, האסלאם.
ממותו של מוחמד ב-632 ועד תבוסת הכוחות המוסלמיים בפואטייה שבגאליה בידי הכוחות הפרנקים בפיקודו של קרל מרטל ב-732, כבשו המוסלמים את הלבנט, את אסיה הקטנה, את מצרים, את צפון אפריקה ואז פנו צפונה וכבשו את ספרד ולתקופה קצרה פלשו גם לדרום מערב צרפת - אזורים שהיו קודם תחת שליטה נוצרית (בנוסף לאזורים לא-נוצריים כמו חצי האי ערב, מסופוטמיה ופרס). בתוך מאה שנים הצליח האסלאם למחוק יותר ממחצית העולם הנוצרי. מאוחר יותר השתלטו המוסלמים גם על סיציליה.
תגובת העולם הנוצרי נחלקה לשניים.
בסופה של התקופה השנייה הפכה הנצרות מדת של אגן הים התיכון בלבד לדתה של כל יבשת אירופה. אומנם העולם הנוצרי איבד מחצית מחבריו לאסלאם, אך אירופה הפכה למרכז החדש של האמונה הנוצרית.
התקופה השלישית - עד 1950.