בימיו הראשונים של ממר"ם לא היה ברור בישראל בכלל ובמערכת הביטחון בפרט, מדוע יש צורך להשקיע סכומי עתק במכונות ענקיות שתכלית שימושן לא הייתה ברורה למקבלי ההחלטות ולמפקדים הבכירים בצה"ל. הדבר אילץ את קיקיון להילחם במשך שנים ולתמרן בתוך המערכת הצבאית ובין גופים חוץ-צבאיים. זאת מאחר שההנחה בתחילת פעילותו של ממר"ם הייתה שהמחשב שלו ישמש גופים רבים בישראל, חלקם אזרחיים וחלקם צבאיים. כך, חלק נרחב מפעילותו של קיקיון לא הוקדש רק לגיוס כוח אדם איכותי ולהדרכתו, אלא גם למלחמות שררה וליחסי ציבור רבים שכללו הזמנת מבקרים בכירים רבים לממר"ם, כדי להציג בפניהם את "המכונות המסתוריות".
כאשר הוקם ממר"ם היה עליו להצטייד במחשב. באותה תקופה חשבו שלא זו בלבד שמחשב אחד יספיק לצורכי צה"ל ומשרד הביטחון, אלא שאת עודף כוח המחשוב אפשר יהיה לנצל לצורכי גופים אחרים. קיקיון נבחר להחליט איזה מחשב יהיה המתאים ביותר לממר"ם. כאשר הוחלט שהמחשב יירכש מחברת פילקו, נסע קיקיון לנהל את המשא ומתן מול החברה, כי חשב שיצליח להשיג תנאים טובים יותר מאשר היו משיגים אנשי משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, סיים את תפקידו כמפקד ממר"ם בעקבות תקלה במחשב שקרתה במהלך המלחמה. עוד קודם לכן, הביע מורת רוח מחוסר ההבנה בצה"ל לחשיבות הקמתו של מערך ארצי של תקשורת מחשבים, דבר שזירז, ככל הנראה, את פרישתו. ייתכן אף כי בצה"ל היו מעוניינים להחיש את פרישתו של קיקיון מפיקוד על ממר"ם, שכן מצב בו אזרח מפקד על יחידה צבאית לא היה מקובל על בכירים בצבא. קיקיון בחר לחזור לרפא"ל, וזאת כדי להקים מרכז מחשוב גם שם. על עבודה זו קיבל את פרס קפלן.
בשנים 1971–1972 שימש יו"ר האיגוד הישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א). ב־1973 התמנה לתפקיד יועץ משרד האוצר לענייני מחשבים.
עד לפטירתו בדצמבר 1993 המשיך לייעץ לגופים ביטחוניים וכלכליים בתחום עיבוד הנתונים הממוכן והיה פעיל ציבורי בקידום המחשוב בישראל.
נזיקין
פליקס ברנשטיין
פליקס ברנשטיין (24 בפברואר 1878, האלה, גרמניה - 3 בדצמבר 1956, ציריך, שווייץ) היה מתמטיקאי יהודי גרמני הידוע ביותר על תרומתו בפיתוח משפט קנטור-שרדר-ברנשטיין ב-1897. בנוסף, הוא שפענח את דפוס התורשה של סוגי דם, כבר בשנת 1924, באמצעות ניתוח סטטיסטי.
פליקס היה בנו של יוליוס ברנשטיין ונכדו של אהרון ברנשטיין.
הוא היה תלמידו של גאורג קנטור בהאלה ובהמשך למד אצל דויד הילברט ופליקס קליין באוניברסיטת גטינגן. שם הוא עשה את עבודת הדוקטורט. בשנת 1921 הוא קיבל משרה של פרופסור באוניברסיטת גטינגן והיה מייסד של המכון לסטטיסטיקה מתמטית.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי סולק ממשרתו בגטינגן. הוא עזב לארצות הברית והיה מרצה במספר אוניברסיטאות.
בשנת 1948 חזר לגטינגן. ובשנת 1956 נפטר בציריך.
By the Way (אלבום)
By the Way (עברית: "דרך אגב") הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרוק, הרד הוט צ'ילי פפרז.
אשר יצא לאור ב-9 ביולי 2002. "By the Way" מכר 700,000 עותקים ברחבי העולם בשבוע הראשון ליציאתו וכ-13 מיליון עותקים בסה"כ.
"By the Way" הושפע רבות מהחומרים האישיים של ג'ון פרושיאנטה, גיטריסט הלהקה וסיפק מספר להיטים ביניהם שיר הנושא של האלבום, Can't Stop ,The Zephyr Song ו- Universally Speaking.
הקטקומבות היהודיות בוונוסה
הקטקומבות היהודיות בוונוסה הן מערכת של קטקומבות שהתגלו בשנת 1853 בגבעה הקרויה "מדלנה" (Maddalena), כשני ק"מ צפונית לעיר וֶנוֹסָה (Venosa) שבנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, איטליה. הקטקומבות הפכו לנושא מחקר שיטתי מאז שנות השבעים של המאה העשרים הודות למחקריו הארכאולוגיים והאפיגרפיים של צ'זרה קולפמינה.
הן זוהו ברובן כקטקומבות של נפטרים יהודים ומקצתן כקטקומבות של נפטרים נוצרים. מספר הקטקומבות נאמד במאות אחדות. רוחב הפרוזדורים מגיע עד לשני מטרים, יותר מהמקובל במערכות דומות ברומא. הכתובות על הקברות הן בלטינית או ביוונית וכן בעברית. ברוב המקרים השפה אינה תקנית.
מעריכים כי הקטקומבות הן משתי תקופות: חלקן מתוארכות בין המאה ה-4 והמאה ה-6 וחלקן משויך לתקופה מאוחרת יותר – המאה ה-8 והמאה ה-9. במצבות המאוחרות נעשה שימוש במניין לחורבן הבית.
העיר וֶנוֹסָה שוכנת ליד ויה אפיה, הדרך הראשית מדרום איטליה לעיר הבירה רומא. המקום היה נוח להתיישבות יהודים. לפי המצבות הם עסקו ברפואה, במסחר ובמלאכה. במצבות מופיעים ציורים של מנורת שבעת הקנים, אתרוג, לולב ועקידת יצחק.
דוגמה לאחת הכתובות:
"מקום מנוחתו של ביתא, בנו של פאוסטינוס. שלום לנשמתו. תהא נשמתו צרורה בצרור החיים".
כתובת נוספת: "המצבה של סקונדינוס בנם של פרסביטרוס ומטרינה, בן שמונים שנה".
מיצר אוטראנטו
בגד מגן פחמי
מעלה אפריים
פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו
פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו (באנגלית: Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave) הוא חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות שנכתבה על ידי הנואם והעבד המשוחרר פרדריק דאגלס, ויצאה לאור בשנת 1845. בדרך כלל היא נחשבת לידועה ביותר מבין מספר סיפורים שכתבו עבדים משוחררים במרוצת אותה תקופה בארצות הברית.
בשנים שקדמו לצאת הספר לאור עסק דאגלס במסע הסברה שבו הציג את קורות חייו והטיף במרץ לביטול העבדות. השפה העשירה שבה השתמש דאגלס גרמה לכך שמאזיניו חשדו בו בהונאה: מסיבות של ביטחון אישי לא סיפר דאגלס לשומעיו מהו שמו המקורי, המחוז בו נולד ומהם שמות אדוניו. בנוסף, השכלתו סתרה את הידוע לגבי בורותם של עבדים. כדי לְהָזֵם את טענות ההתחזות החליט דאגלס לכתוב את סיפורו האוטוביוגרפי. בשנת 1845 יצא לאור ספרו Narrative of the Life of Frederick Douglass, An American Slave (בתרגומו העברי "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו"), המתאר לפרטי פרטים את תולדות חייו של המחבר תוך שימוש בשמותיהם האמיתיים של כל הנוגעים בדבר, כך שלא ניתן היה לפקפק באמיתות הסיפור. לספר זה מקום חשוב בהיסטוריה של ארצות הברית: הייתה זו הפעם הראשונה שבה עבד שחור העלה על הכתב תיאור מפורט של סיפור חייו.
יחד עם "אוהל הדוד תום", היה ספר זה אחד מפיסות הספרות המשפיעות ביותר, שהניעו את התנועה לביטול העבדות באמצע המאה התשע-עשרה בארצות הברית.
במ&quot;פ
האנציקלופדיה מטרופוליטנה
שנונית הנחלים
שנונית הנחלים (שם מדעי: "Acanthodactylus boskianus") היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים.
מאפיינים.
אורכה עשוי להגיע עד 23 ס"מ. אורך זנבה הוא כשני שלישים מגופה. צבעה זהה לצבע החול והוא נע בין חום לצהוב. לפרטים הצעירים יש לאורך הגב חמישה פסים כהים יותר שדוהים עם התבגרותם. חלקו התחתון של הזנב אצל פריטים צעירים ואצל נקבות הוא בצבע אדום בהיר. על קשקשי הגב יש קרינים, כשבחלקו האחורי של הזנב הם גדולים וככל שמתקרבים לראש הם קטנים. לשנונית הנחלים מגיני בטן המסודרים בשורות. רגליה הקדמיות של השנונית קטנות משמעותית מרגליה האחוריות וכן קצרות יותר.
שנונית הנחלים ניזונה ממינים שונים של פרוקי-רגליים וכן מפרטים בני מינם צעירים וזעירים יותר.
לזכרים הבוגרים יש ראש גדול וצבעם הוא חום עד צהוב.
מין דומה מאוד, אך קטן יותר הוא שנונית האז.
פרינג'
החברה המלכותית הבריטית
זנוסייד
להקת פיאמנטה
להקת פיאמנטה הייתה להקת רוק ג'אז מזרחי חסידי שהתבססה על הגיטריסט יוסי פיאמנטה ואחיו החלילן אבי פיאמנטה. הלהקה, שהייתה חלוצה בתחום הרוק המזרחי בתחילת שנות ה-70 בישראל, לא הצליחה להפיק תקליט בישראל ועברה לפעול בארצות הברית שם ניגנה והקליטה מסוף שנות ה-70 ועד 2005.
ראשית הלהקה.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים החלו יוסי פיאמנטה יוצא להקת חיל התותחנים שכבר הספיק להופיע עם יוני רכטר, שלישיית אף אוזן גרון ואחרים, ואחיו הצעיר אבי, בן ה-15, שניגן על חליל ואורגן, להופיע במחנות צה"ל מול החיילים המגויסים.
בסוף 1974, הקימו השניים את להקת פיאמנטה שבה היו חברים גם בני קדישזון (תופים), ג'ו מיר (גיטרה בס) וג'יין פליישר (שירה). במהלך השנים שלאחר מכן, החליף ג'רי גרוול את קדישזון בתופים ואביבה שמואלי (אבידן) את פליישר בשירה. את אבידן החליפה בשירה אביבה הד וזו הוחלפה על ידי האחיות לבית פיאמנטה, אני וויוי. הלהקה ניגנה ב"מועדון הרוק" של בית ליסין ושימשה כלהקת הליווי של צביקה פיק. ב-1975 הוציאה לרדיו את השיר "מצווה גוררת מצווה" שצעד במצעדי הפזמונים.
ב-1977 הגיע להופעות בישראל סקסופוניסט הג'אז הנודע סטן גץ. הוא שמע את להקת פיאמנטה והתלהב ממנה והקליט עם הלהקה מספר קטעים ומופעים שעשו פרסום למקהלה, והזמין אותה להופיע איתו בארצות הברית. בהמשך השנה הקליטה הלהקה תקליט (עם אהרל'ה קמינסקי על כלי הקשה) אולם זה לא יצא לאור והלהקה נסעה לארצות הברית, הופיעה יחד עם סטן גץ אך לא הצליחה להוציא אלבום.
האחים פיאמנטה החלו בתהליך חזרה בתשובה ואבי הפך לחסיד חב"ד. האחים ושתי האחיות השתקעו בארצות הברית, נישאו והקימו משפחות וניגנו לפרנסתם בהופעות ובאירועים ביחד ולחוד. יוסי ואבי פיאמנטה אף ניגנו לפני הרבי מנחם מנדל שניאורסון פעמים רבות.
אבי פיאמנטה מתגורר בכפר חב"ד.
האנציקלופדיה הבריטית
האנציקלופדיה הבריטית (אנגלית: The British Encyclopaedia), או מילון האמנויות והמדעים (Dictionary of Arts and Sciences), יצאה לאור בשנת 1809 בשישה כרכים על גיליון אוקטבו (6x9 אינץ') וכללה 150 תחריטים בקירוב.