בקולנוע הופיעה עטרי בסרט "השכונה שלנו" (1968) בתפקיד אשתו של ז'אקו (שייקה אופיר) ובסרט "צדק מוחלט" (1998), שהתבסס על פרשת ילדי תימן הנעדרים, בתפקיד אמהּ של רוני שרון (עפרה חזה).
ביוני 2006 השתתפה במופע מחווה לסשה ארגוב.
הופעתה האחרונה של עטרי הייתה בשנת 2015, במופע מיוחד שנערך לכבוד יום הולדתו ה-80 של חברה אילי גורליצקי, בתיאטרון הקאמרי. עטרי כבר הייתה חולה, אך בכל זאת הועלתה לבמה והקהל קם על רגליו והריע לה.
חיים אישיים.
ב-1960 עטרי נישאה לאיש חיל האוויר הישראלי וקברניט אל על אורי יפה ולהם בן ובת. יפה נפטר ב-10 ביוני 2012.
ב-11 במרץ 2019 הלכה עטרי לעולמה בגיל 85 בבית החולים איכילוב בתל אביב, לאחר שנאבקה בשנים האחרונות לחייה במחלת האלצהיימר. ביום למחרת ב-12 במרץ הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן היא נטמנה לצד בעלה אורי בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותה:
ז'אן-בטיסט סימאון שארדן
ז'אן-בטיסט סימאון שארדן (בצרפתית: Jean-Baptiste-Siméon Chardin; 2 בנובמבר 1699 - 6 בדצמבר 1779) הוא צייר צרפתי הנחשב בעיני רבים לאמן הרוקוקו הגדול ביותר של המאה השמונה עשרה. שארדן ידוע ביכולתו לתפוס טבע דומם, ובסגנון הציור העדין שלו. שארדן נולד, חי ומת בפריז. נושאי ציוריו, בדרך כלל חפצי בית פשוטים או תמימותם של ילדים, הופכים את הציורים שלו לחסינים בפני הזמן, והוא נערץ בעולם גם כיום.
חייו.
אביו של שארדן היה נגר, ושארדן הבן נאלץ, ללא השכלה פורמלית, לחנך את עצמו. הוא הושפע רבות מהסגנון הריאליסטי של הציירים במאה השבע עשרה. שארדן נתמך על ידי האריסטוקרטים שבצרפת, ובהם לואי החמישה עשר למרות ציוריו הלא-קונבנציונליים (באותם ימים) של הבורגנות המתפתחת.
ב-1728 התקבל שארדן לאקדמיה המלכותית הצרפתית לפסלים וציירים. כיום מוצגים ציוריו במוזיאון הלובר ובמוזיאונים גדולים אחרים. עבודתו הפכה לפופולרית בקרב הציבור לאחר שתחריטים זולים של ציוריו החלו להימכר. בשנותיו האחרונות החל שארדן לעבוד עם צבעי פסטל.
ג'ין סמיון צ'רדין
חבורת הזבל
"חבורת הזבל" (באנגלית: Garbage Pail Kids) הייתה סדרת קלפים להחלפה, שהייתה פופולרית מאוד בקרב ילדים בשנות ה-80 של המאה ה-20. סדרת הקלפים יצאה לשווקים לראשונה בארצות הברית ב-1985. בעקבות ההצלחה של סדרת הקלפים בשוק האמריקני במהלך השנים הבאות יצאו גם מהדורות מקומיות של סדרת הקלפים בשפות אחרות בשווקים שונים ברחבי העולם, בהן מהדורה עברית אשר יצאה לשווקים בישראל בשנת 1988 וכללה בסך הכל שלושה אלבומי קלפים. הקלפים שיצאו לשוק לראשונה בארצות הברית בשנת 1985 היו מעין פארודיה לסדרת הבובות "Cabbage Patch Kids". כל קלף הכיל תמונה של ילד מחבורת הזבל - לדוגמה ילד שמחטט באף והאצבע יוצאת מהראש ושמו "רון מצא מטמון", ילד שמגלח את עורו ושמו "צחי מגולחי", ילד מלא באשפה ושמו "צחי פחי" וכדומה.
ההצלחה המסחרית של הקלפים הובילו להפקתו של הסרט האמריקאי "" בשנת 1987 שנחל כישלון גדול ונחשב לאחד הסרטים הגרועים של כל הזמנים. כמו כן, הופקה גם סדרת אנימציה של "חבורת הזבל" אשר לבסוף לא עלתה לשידור בארצות הברית בשל מחאה מצד הורים רבים אף על פי שהיא כן שודרה בחלקה באירופה.
בעקבות תביעה משפטית מצד חברת מאטאל בגין הנזק התדמיתי שנגרם לחברה בשל כך שהדמויות בקלפי חבורת הזבל היו מעין פארודיה לסדרת הבובות Cabbage Patch Kids, הופקה סדרת קלפים חדשים בעיצוב מחודש. אף על פי כן, עד שנת 1988 היקף המכירות של הקלפים דעך באופן משמעותי, ובעקבות כך הופסק המשך היצור של קלפי הסדרה.
בישראל באו בעקבות חבורת הזבל חיקויים שונים שנקראו "חבורת המוטרפים", "פסיכי בריבוע", "בית ספר למופרעים" ו"הקולים", אך אף אחד מהם לא הצליח לשחזר את הצלחת קלפי "חבורת הזבל".
בשנת 2003 חזרו "חבורת הזבל" לשוק בארצות הברית עם קלפים וסדרות המשך חדשות, שעדיין מיוצרות ונמכרות שם כיום.
בשנת 2007 חברות סלולר ופורטלי סלולר שונים הציעו ללקוחותיהם להוריד למכשיר הסלולרי שלהם טפטים דיגיטליים של דמויות חבורת הזבל.
מהרישי
ברוקלין קולג'
ברוקלין קולג' (באנגלית: Brooklyn College) הוא קולג' ציבורי בברוקלין, ניו יורק, שמשתייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק (C.U.N.Y).
היסטוריה.
הקולג' נוסד בשנת 1930 על ידי מועצת החינוך להשכלה גבוהה של ניו יורק. בעת הקמתו היה הקולג' סניף של מכללת האנטר והסיטי קולג' של ניו יורק, ולאחר הפיכתו לקולג' נפרד הפך לקולג' הציבורי הראשון לאמנויות חופשיות בניו-יורק. שטחו של הקמפוס הוא (110,000 m2). ברוקלין קולג' מציע מגוון תארים ראשונים, שניים ותוארי דוקטורנט. בשנת 2014 למדו בברוקלין קולג' 17,204 סטודנטים, ואחוז הקבלה אליו הוא מהנמוכים בארצות הברית (32%).
ברוקלין קולג' דורג כקמפוס היפה ביותר ובעשיריה הראשונה בקרב מוסדות להשכלה גבוהה בארצות הברית בשל הערך שמעניק לבוגריו, הגיוון התרבותי המאפיין את הסטודנטים שלו ובשל מיקומו, על ידי The Princeton Review ב-2003, ובין ה-50 המובילים ב-2009.
כמו כן, דורג ברוקלין קולג' על ידי מגזין FORBES במקום ה-301 בין כלל מוסדות ההשכלה בארצות הברית, ובמקום ה-43 על פי המגזין Washington Monthly.
בוגרים ידועים.
בין בוגריו ניתן למנות את:
גרטה גרבו
גרטה לואיזה גוסטפסון (בשוודית: Greta Lovisa Gustafsson; 18 בספטמבר 1905 – 15 באפריל 1990), הידועה יותר בשם גרטה גרבו (בשוודית: Greta Garbo), שחקנית ראינוע וקולנוע שוודית שזכתה להצלחה רבה בהוליווד, אך בשיא תהילתה פרשה מעולם הקולנוע.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
גרבו נולדה בסטוקהולם, כצעירה משלושת ילדיהם של קרל אלפרד גוסטפסון ואנה לואיזה יוהנסון, משפחה ענייה ממעמד הפועלים באחת משכונות עוני של סטוקהולם.
כאשר הייתה בת 14 מת אביה, אליו הייתה מאוד קשורה, והיא נותרה עם אמה, שיחסיה עמה היו מתוחים. היא נאלצה לעזוב את בית הספר ולעבוד לפרנסת המשפחה. תפקידה הראשון היה עוזרת במספרה, ולאחר מכן קופאית בחנות כלבו. במסגרת תפקידה התבקשה לדגמן בגדים ממלאי החנות למודעות מקומיות, ולאחר מכן הופיעה בסרטון פרסומת קצר שפרסם הכלבו. הסרטים תפסו את עינו של הבמאי אריק פטשר.
פטשר הכיר בכשרונה של הנערה הנאה, וליהק אותה לתפקידה הראשון בראינוע, קומדיית סלפסטיק בשם "פטר הנווד" (1922).
בין 1922 ל-1924 למדה גרבו באקדמיה לתיאטרון בסטוקהולם. בעודה לומדת פגשה את הבמאי מוריץ סטילר, יהודי יליד פינלנד, שהיה הבמאי המוביל בשוודיה באותם הימים. הוא לימד אותה כיצד להופיע מול מצלמה, וליהק אותה לתפקיד ראשי בסרטו "אגדת יסטה ברלינג", מול הכוכב הפופולרי ביותר בשוודיה לארס האנסון. סטילר הוא שהעניק לה את שם הבמה "גרטה גרבו".
גרבו הופיעה בשני סרטים נוספים בשוודיה, ואחד בגרמניה, יצירתו המפורסמת של גאורג וילהלם פאבסט "רחוב העצב" (1925) (המפורסם כיום גם בשל הופעתה הקצרצרה של מרלן דיטריך כניצבת, העומדת בתור לאוכל), ולאחר מכן נסעה עם סטילר לארצות הברית על מנת לעבוד עם חברת MGM. סטילר הוזמן לעבוד עבור החברה, והוא התעקש כי ייחתם חוזה גם עם גרבו. כאשר הגיעו השניים להוליווד פרחה הקריירה של גרבו, בעוד שהקריירה של סטילר דשדשה עד לפיטוריו בשנת 1928. הוא שב לשוודיה ומת שם לאחר זמן קצר.
יש המשווים את גרבו בתקופה זו לגלאטיאה, העוברת תהליכים של שינוי בידי סדרה של פיגמליונים. תמונותיה מראות את השינוי מנערת החנות הביישנית, שהתבצע דרך המנגנון של האולפנים הגדולים, עד למה שנקרא בסלנג ההוליוודי "הקרחון השוודי", הפנים שהונצחו באין ספור צילומים, והיו לאחד מסמלי התרבות של הקולנוע בראשיתו.
החיים בהוליווד.
סרטיה הראשונים בהוליווד היו "השיטפון" (1926), "הבשר והשטן" (1926) ו"אהבה" (1927), כאשר בשני האחרונים הופיעה מול השחקן הפופולרי באותה התקופה ג'ון גילברט. על אף סלידתה ממערכת יחסי הציבור של האולפנים, ורצונה לשמור את חייה הפרטיים לעצמה, נקשר שמה לשמו של גילברט ברומן שנודע לשימצה לקהל הצופים של אותה תקופה. הרכילות מסרה כי לאחר שגילברט הציע לה נישואין שלוש פעמים, ולאחר שכבר נקבע מועד לחתונתם, שינתה את טעמה, והותירה את גילברט המאוכזב עומד ליד המזבח בכנסייה.
דווח כי היו לה מספר מאהבות ובהן השחקנית לואיז ברוקס ואשת החברה מרסדס דה אקוסטה, כמו גם יחסים עם הצלם הבריטי ססיל ביטון, לו התארסה לזמן קצר. היא מעולם לא נישאה.
גרבו הייתה אחת השחקניות שעברו מן הראינוע לקולנוע בצורה חלקה. היא השתהתה במעבר זה זמן רב, והאולפנים הביעו דאגה מכך, והיה חשש כי תדמיתה כ"ספינקס השוודי" תישבר ברגע שתפתח את פיה. אך משעשתה כן, הסתבר כי נחנה בקול נמוך ומפתה, בעל מבטא שוודי בולט, שאך הוסיף לכוח משיכתה. סרטה המדבר הראשון "אנה כריסטי" על פי המחזה של יוג'ין או'ניל (1930) זכה למסע פרסום בכותרת "גרבו מדברת". הסרט היה להצלחה גדולה, על אף שגרבו לא הייתה מרוצה מהופעתה.
ידידה של גרבו, גילברט, לא הצליח לשחזר את הצלחתו מימי הראינוע. בניגוד לגרבו הוא ניחן בקול גבוה וצפצפני. ניסיונם לדחוף את הקריירה שלו בהופעתם המשותפת בסרט "המלכה כריסטינה" (1933) נכשל.
נראה כי כל הגברים שהופיעו מול גרבו נדונו לכך שהופעתם תחוויר מול הופעתה. כוכבי הראינוע והקולנוע ג'ון בארימור, פרדריק מארץ', רוברט טיילור ואף קלארק גייבל נראו כדבורים ממין זכר המבצעים מחול הערצה אל מול מלכתם.