ההיסטוריון, סיריל טואומנוף, והיסטוריונים מודרניים אחרים סבורים כי הליפריטים הם צאצאי אחד הנסיכים הפליטים של שושלת ממיקוניד. הנחה זו אינה מקובלת בקרב ההיסטוריונים בגאורגיה, שסבורים כי מקורה של המשפחה הוא מה ארגוותי (אימרתי), והם גורשו משם על ידי מלכי אבחזיה בסביבות שנות השבעים של מאה התשיעית. מכל מקום, על פי שתי הסברות, המייסד האפונומי של השושלת נקרא ליפריט הראשון, שייסד את השושלת במחוז ההיסטורי של תריאלתי בדרום גאורגיה (כארתלי תחתית), בסביבות שנת 876. השושלת קיבלה את הכינוי "בר'וואשי" כנראה מהמילה הגאורגית הארכאית "בר'ווא" שפירושה הרס, שוד, שקשור בצורה ברורה למשפחה..
באחוזה הפאודלית החדשה, קיבלו הליפריטים את מרותו של דוד הראשון קורופלאטס, נסיך בגרטי משושלת בגרטיוני, ענף כארתלי של הבגרטידים האיברים, בטאו-קלארג'תי, ובנה מבצר שנקרא קלדקארי על הר במיקום אסטרטגי ברכס תריאלתי. אזור זה שכן בשטחים שהיו בריבונות קרוב משפחתו של דוד, גואראם ממפלי, והמעבר הוביל, בסופו של דבר, לקרע בין הבגרטידים, ששיאו ברצח דוד על ידי אחיינו נאסרה, בשנת 881. במלחמת האזרחים שהתחוללה לאחר מכן, תמך ליפריט ביורשו של דוד, אדרנסה הראשון קורופלאטס, שניצח עם תמיכה של הארמנים והוכתר למלך בשנת 888. תמיכתו של ליפריט באדרנסה ייצבה את מעמדה של השושלת הדוכסית כדוכסי תריאלתי וקלדקארי. תוך זמן קצר התבלטו בחשיבותם והשיגו יוקרה וחזקות על שטחים נוספים. בתקופת איחוד הממלכות הגאורגיות לממלכה אחת על ידי שושלת בגרטיוני, בתחילת המאה האחת עשר, היו הליפריטים בין הוסאלים היריבים רבי העוצמה.
באמצע המאה האחת עשר, הגיעה בית ליפריט לשיא עוצמתו, ונשאר בה במשך מאה שלמה, כמנהיגי הפאודליות במאבק כנגד כוחם המתגבר של . בשנת 1047, אחד מנציגיה המפורסמים ביותר של המשפחה, ליפריט הרביעי, מלך באופן זמני על הממלכה, בתקופת שלטונו של בגרט הרביעי, כאשר זה האחרון נסע לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ולא חזר משם מספר שנים עד שקיבל את תמיכת הביזנטים. במטרה לפייס את ליפריט ומרידותיו, ויתרו שליטי הממלכה על נכסים ותארים נוספים. עם חזרתו של בגרט לממלכה, בסוף שנות החמישים של המאה האחת עשר, הוא מביס את ליפריט ומגרש אותו לתוככי האימפריה הביזנטית. ומנתק את שושלת הליפריטים מעטיני השלטון. בסביבות 1110, משחזרת המשפחה חלק ממעמדה, אבל נטייתה למרוד לא שככה. בסופו של דבר הצליח גיאורגי השלישי, בשנת 1177, למחות את המרידה של המשפחה, ומגרש לארמניה את הענף העיקרי של השושלת, הידועה מאז בשם "אורבלי" או "אורבליאני" על שם מצודת אורבטי. הענף הארמני של המשפחה, שושלת אורבליאן, השיגה את השליטה בנסיכות הואסלית של טימור לנג, סיוניק (Սյունիք). אחד מנציגי המשפחה הצליח להחזיר שוב חלק מנכסי המשפחה בגאורגיה, בתקופת שלטונה של תמר המלכה (1184-1213). לאחר גירושם מגאורגיה, במאה השתים עשרה היו מספר ליפריטים, פעילים בצבא הביזנטי ובמינהלה של האימפריה הביזנטית.
ענף צעיר של הליפריטים, בית קחברידזה (კახაბერისძე), השיג בעלות לצמיתות על רצ'ה ותאקוורי בצפון-מזרח גאורגיה, כתגמול לשירותים שנתנה המשפחה. אחזקתם זו החזיקה מעמד עד להתפרקות הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה החמש עשרה.
שושלת ליפריט
בית ליפריט
בנימין קוסובסקי
בנימין קוסובסקי (ד' באדר תרע"ז, פברואר 1917 - כ"ה באלול תשל"ח, ספטמבר 1978) היה מחבר קונקורדנציות לספרות חז"ל, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל, ה'תשל"ו.
קורות חייו.
נולד בבתי מחסה שבעיר העתיקה בירושלים לרב חיים יהושע קוסובסקי. בהיותו כבן שלוש עזבה משפחתו את העיר העתיקה לשכונת בית ישראל שמחוץ לחומות, ומשם עברו ליישב את קריית משה. למד בתלמוד תורה, בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון. הצטרף ל"הגנה", היה נוטר, ובמלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ולחם במסגרתה בצפון הארץ.
קוסובסקי היה אוטודידקט בעל סקרנות אינטלקטואלית, שחשף עצמו לנושאים שונים, רכש שפות, התעניין בספרות, במוזיקה ובאמנות. בין מקימי שכונת נוה אבא בנתניה, שם עבד כמלטש יהלומים.
נשא את חנה לבית ויסמן, ובעקבותיה חזר לירושלים. סייע לאביו לערוך את הקונקורדנציה לתלמוד הבבלי. אחרי מות אביו המשיך במפעל הגדול והחשוב. הוא שינה את שיטת המיון של אביו ופיתח דרך משלו למיין, לחבר ולסווג את כל המילים בתלמוד. בנוסף לקונקורדנציה לתלמוד הבבלי, הוציא גם את אוצר השמות לתלמוד הבבלי, ואת הקונקורדנציה לספרות התנאים (המכילתא הספרא והספרי). כמו כן, פרסם ספר טריוויה על קוריוזים, דמויות, ואינטראקציות בתלמוד הבבלי בשם "טיפה מן הים".
פעל למען הקמת ספרית ישורון בבית הכנסת ישורון בירושלים, ופעל למען קהל המתפללים בבית הכנסת. סבל ממחלת לב, אך המשיך במפעלו ואף הגביר את קצב העבודה על הקונקורדנציה כדי לסיים אותה. את המפעל הענק עשה בעצמו, ללא צוות מסייעים וללא מחשב.
בשנה האחרונה לחייו התחיל להכין את החומר לקונקורדנציה על מדרש בראשית רבה. יום לפני מותו הגיעו אליו שתי ידיעות: האחת מפי פרופסור שאול ליברמן שבישר על תקציב לקונקורדנציה למדרש רבה, והשנייה מוועדת פרס ישראל שבישרה לו כי נבחר להיות חתן פרס ישראל למחקר התורני לאותה השנה. מותו למחרת מנע ממנו את קבלת הפרס.
באבל אנד סקוויק
בַּאבֵּל אֵנְד סְקְוִויק (באנגלית: Bubble and squeak, נקראת לעיתים רק באבל או באבלס) היא מאכל מהמטבח הבריטי, לביבה המטוגנת משאריות של ירקות. הלביבה המסורתית מבוססת על שאריות מצלי יום ראשון.
מילולית משמעות השם היא "לבעבע ולחרוק" או "בועה וחריקה". השם מתייחס למראה ולצליל בעת הטיגון. הלביבה מכונה באזורים מסוימים גם "bubble and scrape" - "לבעבע ולקרצף" או "בועה וקירצוף".
מרכיביה העיקריים של הלביבה הם תפוחי אדמה וכרוב אך יש המוסיפים גזר, אפונה, כרוב ניצנים וירקות אחרים. בעבר נהגו להוסיף גם את הבשר שנותר מהצלי למרכיבי הלביבה, כיום מקובלת יותר לביבה צמחונית. להכנת הלביבה קוצצים את הירקות המבושלים ואת הבשר (אם מוסיפים אותו) ומטגנים במחבת עם מחית תפוחי אדמה, עד שהתערובת משחימה משני צידיה.
מסורתית היא מוגשת עם בשר קר שנותר מצלי יום ראשון ומחמצים. באבל אנד סקוויק מוגשת לעיתים כחלק מארוחת בוקר אנגלית.
בבריטניה משווקות גרסאות מוכנות של המאכל, קפוא או בקופסת שימורים.
בסלנג הקוקני המחורז של לונדון, בו מחליפים מילים קיימות בביטויים המתחרזים עמן, הביטוי "באבל אנד סקוייק" משמש ככינוי ליוונים. כיון שהמילה האנגלית Greek (יווני) מתחרזת עם "באבל אנד סקוויק".
אוגוסטוס מוויה לביקנה
אוגוסטוס מוויה לביקנה (באנגלית: Via Labicana Augustus) או "אוגוסטוס פונטיפקס מקסימוס", הוא פסל שיש המציג את הקיסר הרומי אוגוסטוס ככהן דת. הפסל נמצא בוילה של ליוויה, אשתו אוגוסטוס. כיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא.
אוגוסטוס מתואר עומד, הוא לובש טוגה המאפיינת את תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, ראש הדת הרומית. גופו נמצא במצב של לפני צעידה קדימה. ידיו, השבורות כעת, היו מונפות קדימה וראשו מוטה מעט הצידה. פניו של אוגוסטוס הם תיאור סכמטי ואידיאלי של הקיסר ודמות זו משותפת לפסליו של אוגוסטוס מכל ימי תקופת שלטונו.
ראובן אברג'ל
רוברט ראובן אברג'ל (נולד ב-26 בדצמבר 1943) הוא פעיל חברתי, ממקימי וממנהיגי תנועת המחאה הפנתרים השחורים.
ביוגרפיה.
אברג'ל נולד בעיר רבאט בירת מרוקו.
בשנת 1947 היגר עם משפחתו לצרפת. בשנת 1950 עלה עם משפחתו לישראל, לשכונת מוסררה שבירושלים. התחנך כילד-חוץ בחברת הנוער בקיבוץ משמר הנגב. בשנת 1971 נמנה אברג'ל עם מקימי תנועת הפנתרים השחורים, ותוך זמן קצר הפך לדמות מובילה בה. הוא השתתף במפגשי תיאום של התנועה עם המשטרה ובאפריל 1971 הוא השתתף בפגישה של ראשי התנועה עם ראש הממשלה, גולדה מאיר. דירתו של אברג'ל שימשה למפגשים של הפנתרים. ביוני 1971 נשרפה הדירה והיא שופצה בסיוע עיריית ירושלים, שנעשה, על פי דיווחים בעיתונות שהוכחשו בידי העירייה, בעקבות לחץ של הפנתרים. באוגוסט 1971 נעצר אברג'ל עם פעילים אחרים על ניסיון לגנוב דלק ממכלית.
בשנת 1972 למד אברג'ל במכון וינגייט בקורס רכזי ספורט שהוצע לפעילים של הפנתרים השחורים. לאחר הקורס הוא עבד כרכז ספורט בירושלים. בשנת 1973 נמנה עם הקבוצה שפרשה מתנועת הפנתרים השחורים שהובלה בידי שלום כהן. בראשית 1975 יצא עם משלחת של הפנתרים לצרפת.
בראשית 1976 נעצר אברג'ל עם אחיו, בעקבות חקירה של חבר הכנסת אהוד אולמרט ותלונות של חבריו בפנתרים שטענו שהוא משליט טרור בשכונת מוסררה, סוחר בסמים ומדיח בני נוער. אברג'ל הועמד לדין יחד עם אחרים ממשפחתו, שנדונו לתקופות מאסר ארוכות, אך הוא זוכה מחמת הספק. בשנות השמונים של המאה העשרים היה אברג'ל מכור לסמים קשים אך נגמל. מאוחר יותר החל אברג'ל להיות פעיל בארגוני שמאל שונים ובתנועות מאבק שונות, אשר בחלקן הוא פעיל עד היום, כמו הקשת הדמוקרטית המזרחית. הוא בלט בפעילותו במאבק המחאה הקשור ב"עמק הצבאים". כיום עוסק אברג'ל בעריכת סיורים בשכונת מוסררה, וממשיך במאבקים פוליטיים וחברתיים, בעיקר באמצעות המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ותראבוט.
מתגורר כיום בירושלים ובאשדוד, אב לארבעה ילדים, מהם גם נכדים ונינים.
ספרים
-ראובן אברג'ל כתב מאמר על השבר הצפון אפריקאי בספר קולות מזרחיים: לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות הישראלית הספר
-כתיבת מאמר באסופה - קשת של דעות הקשת הדמוקרטית המזרחית
-ובכתבי עט שונים
הספר פנתר שחור נכתב ביחד עם הסופרת תמר ורטה זהבי. יצא לאור בשנת 2020.
כל ספריה נוגעים בסוגיות חברתיות ופוליטיות.