ב-8 בספטמבר 1761 התחתנה שארלוט עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. ג'ורג' ושארלוט הכירו זה את זה לראשונה ביום חתונתם. שבועיים לאחר מכן הוכתרו שניהם במנזר וסטמינסטר. באופן יוצא מן הכלל, לא הייתה לג'ורג' מעולם פילגש, זאת בניגוד לסבו ולבניו, וחיי הנישואים שלו היו מאושרים. הזוג הביא לעולם 15 ילדים, 9 בנים ו-6 בנות. ב-1762 רכש ג'ורג' את בית בקינגהאם, שמאוחר יותר היה לארמון בקינגהאם, כמעון למשפחתו. בתי מגוריו הנוספים היו ארמון קיו וטירת וינדזור. ארמון סנט ג'יימס שימש לצרכים רשמיים. הוא לא ניהל מסעות רבים ובילה את כל חייו בדרום אנגליה. בשנות התשעים של המאה ה-18 בילו המלך ובני משפחתו בווימות' (Weymouth), שהייתה אז מקום נופש פופולרי על שפת הים.
שארלוט לא התערבה בפוליטיקה, והשקיעה את כל זמנה בחינוך ילדיה ובטיפול בהם. שארלוט הייתה מאוד קשורה לנכדתה הנסיכה שארלוט מוויילס, שהייתה הנכדה החוקית היחידה שהייתה לה בחייה. בשנת 1811 התדרדרה בריאותו של בעלה, ושארלוט טיפלה בו כמיטב יכולתה. בשנת 1814 הוכרז בקונגרס וינה על הקמת ממלכת הנובר תחת שלטון בעלה ג'ורג' השלישי, ושארלוט הוכתרה כמלכת הנובר.
בשנת 1817 מתה נכדתה שארלוט במהלך הלידה של בנה בכורה, וכתוצאה מכך התדרדרה בריאותה של המלכה שארלוט. ב-17 בנובמבר 1818 מתה שארלוט בארמון קיו, מוקפת בכל ילדיה.
משפחתה.
ב-8 בספטמבר 1761 התחתנה שארלוט עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. לבני הזוג היו 15 ילדים:
שארלוט, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ
אבטלה טכנולוגית
אבטלה טכנולוגית מתייחסת לאובדן של מקומות עבודה הנגרם עקב שינויים טכנולוגיים. שינוי כזה טומן בחובו, בדרך כלל, הכנסתן לפעולה של מכונות שהפעלתן חוסכת בכוח עבודה אנושי, או תהליכי עבודה מושפעי-טכנולוגיה, שמגלמים יעילות רבה יותר. דוגמאות היסטוריות לאבטלה טכנולוגית חוזרות לימי המהפכה התעשייתית אז איבדו רבבות את מטה לחמם, בעיקר בבריטניה, גרמניה ובארצות הברית, עקב הכנסתם לפעולה של נולים ממוכנים. דוגמה בת זמננו לאבטלה טכנולוגית ניתן לראות בהחלפתם של קופאים בקופות בשירות עצמי.
ההנחה לפיה שינוי טכנולוגי יכול לגרום לאובדן משרות לטווח הקצר, מקובלת על מירב החוקרים העוסקים בתחום. לעומת זאת, העמדה לפיה שינוי טכנולוגי כזה, עלול אף להביא לעלייה מתמשכת באבטלה, שנויה במחלוקת. האופטימיסטים מסכימים שחדשנות עשויה להוות גורם משבש מבחינה תעסוקתית בטווח הקצר, אך עם זאת מאמינים כי מגוון מנגנוני פיצוי יבטיחו שלא תהיה השפעה שלילית לטווח הארוך, בעוד שהפסימיסטים טוענים שלפחות בנסיבות מסוימות, טכנולוגיות חדשות יכולות להוביל לצניחה מתמדת במספר המועסקים.
מי שתרם רבות, עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20, לפופולריותו של המושג "אבטלה טכנולוגית" היה ג'ון מיינרד קיינס. עם זאת, סוגיית החלפת כוח העבודה האנושי על ידי מכונות זכתה להתייחסות לפחות מתקופתו של אריסטו.
עד למאה ה-18, הן האליטות והן האזרחים הפשוטים אחזו, ככלל, בהשקפה הפסימית ביחס לאבטלה טכנולוגית, במקרים בהם עלתה הסוגיה לדיון. עם זאת, בשל שיעורי אבטלה נמוכים ברוב התקופה שקדמה לעת החדשה, הנושא היווה עילה לדאגה מוחשית, רק לעיתים נדירות. במאה ה-18 התעצמו החששות ביחס להשפעת המכונות על התעסוקה, עם התגברות התעסוקה ההמונית, ובמיוחד בבריטניה, שהייתה אז בחזית המהפכה התעשייתית. עם זאת, היו תאורטיקנים כלכליים שיצאו נגד חששות אלו, כשהם טוענים, שלחדשנות, בכללותה, אין השפעה שלילית על התעסוקה. טיעונים אלו התגבשו במהלך המאה ה-19 על ידי כלכלנים מאסכולת הכלכלה הקלאסית. במחצית השנייה של המאה ה-19, התחוור, לכאורה, יותר ויותר, כי התפתחות טכנולוגית נושאת בחובה תועלות לכל חלקי החברה, כולל לבני מעמד הפועלים. הדאגות ביחס להשלכות השליליות של חדשנות התמעטו. בשמם של הלודיטים נעשה כיום שימוש על מנת לתאר את המחשבה לפיה לחדשנות תהיינה השפעות שליליות ארוכות טווח על התעסוקה.
ההשקפה לפיה לא סביר שהטכנולוגיה תוביל לאבטלה לטווח הארוך, אותגרה שוב ושוב על ידי חלק מהכלכלנים. בראשית המאה ה-19 עמד בראשם של כלכלנים אלו דייוויד ריקרדו. כתריסר כלכלנים הזהירו מפני אבטלה טכנולוגית במהלך ההתעצמות הקצרה של הוויכוח בנושא שהתעורר בשנות ה-30 וה-60 של המאה ה-20. באירופה, במיוחד, נעורו אזהרות חוזרות ונשנות מפני אבטלה טכנולוגית בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20, כפי שציינו פרשנים במהלך העלייה המתמשכת באבטלה שספגו מדינות מתועשות רבות מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. עם זאת, במהלך המאה ה-20 החזיקו רוב ברור של הכלכלנים, כמו גם רוב הציבור, בעמדה האופטימיסטית.
בעשור השני של המאה ה-21 פורסמו מספר מחקרים שהצביעו על כך שייתכן שהאבטלה הטכנולוגית מתרחבת ברחבי העולם. התרחבות נוספת באבטלה הטכנולוגית צפויה להיווצר בשנים הבאות. בזמן שפרשנים וכלכלנים רבים עודם טוענים שחששות כאלו הם חסרי שחר, כפי שהיה מקובל לסבור במהלך רוב מאתיים השנים האחרונות, החששות בקרב כלכלנים אחרים, כמו גם בקרב הציבור הרחב, ביחס לאבטלה טכנולוגית, מתעוררים ומתעצמים מחדש.
סוגיות בוויכוחים אודות אבטלה טכנולוגית.
השפעות לטווח הארוך על אבטלה.
כל המשתתפים בוויכוחים אודות אבטלה טכנולוגית מסכימים שאובדן זמני של מקומות עבודה יכול להיגרם כתוצאה מחדשנות טכנית. בדומה לכך, אין מחלוקות על כך שלעיתים, לחדשנות ישנה השפעה חיובית על העובדים. המחלוקות מתמקדות בשאלה, האם ייתכן שלחדשנות ישנן השפעות שליליות מתמשכות על התעסוקה בכללותה. ניתן לכמת באופן אמפירי רמות של אבטלה מתמשכת, אך הגורמים לאבטלה עיקשת זו שנויים במחלוקת. האופטימיסטים מקבלים את ההנחה שאבטלה לטווח הקצר יכולה להיגרם כתוצאה מחדשנות, אך עם זאת, הם טוענים, שלאחר זמן מה, מנגנוני פיצוי ייצרו תמיד משרות במספרים שמגיעים לפחות לרמה של המשרות שאבדו במקור. בעוד שהשקפות אופטימיות אלו אותגרו בעקביות, הן נהנו מדומיננטיות בקרב הזרם המרכזי של הכלכלנים לאורך רוב המאה ה-19 והמאה ה-20. הקונספט של אבטלה מבנית, רמה מתמשכת של אבטלה שלא נעלמת אפילו בנקודה הגבוהה ביותר של מחזור העסקים, זכתה לפופולריות בשנות ה-60 של המאה ה-20. עבור הפסימיסטים, אבטלה טכנולוגית היא אחד הגורמים שמניעים את התופעה הרחבה יותר של אבטלה מבנית. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, אפילו כלכלנים אופטימיסטיים קיבלו יותר ויותר את ההנחה שהאבטלה המבנית אכן נסקה בכלכלות המתקדמות, אך הם נטו להאשים בכך את הגלובליזציה ואת האוף-שורינג, ולא את השינויים הטכנולוגיים. אחרים טענו שסיבה ראשית לעלייה העקבית באבטלה, הייתה סירוב הממשלות לנקוט במדיניות מרחיבה, מאז עקירת הכלכלה הקיינסיאנית שהתרחשה בשנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. במאה ה-21, ובמיוחד מאז 2013, טוענים הפסימיסטים בתדירות גוברת, שאבטלה טכנולוגית עקבית היא איום מתעצם.
מנגנוני פיצוי.
מנגנוני פיצוי הם תופעות הידידותיות לעובדים, של חדשנות אשר "מפצה" את העובדים על אובדן משרות, אשר נגרמו מלכתחילה על ידי הטכנולוגיות החדשות. בשנות ה-20 של המאה ה-19, תוארו מספר מנגנוני פיצוי על ידי ז'אן בפטיסט סיי, בתגובה להצהרתו של דייוויד ריקרדו, שאבטלה טכנולוגית לטווח הארוך, אכן יכולה להתרחש. זמן קצר לאחר מכן, מערכת שלמה של מנגנונים פותחה על ידי ג'ון רמזי מקקולוך. למערכת הוענקה הכותרת "תאוריית הפיצוי" על ידי קרל מרקס, אשר המשיך לתקוף את הרעיונות הללו, בטענה שלא בטוח שאף אחד מהמנגנונים הללו אכן יפעל. מחלוקת אודות האפקטיביות של מנגנוני הפיצוי נותרה חלק מרכזי בדיונים האקדמיים אודות אבטלה טכנולוגית, מאז ועד היום.
מנגנוני הפיצוי כוללים התמודדות בעזרת:
באפקט בניית המכונות החדשות מתקיימים כיום דיונים מעטים בלבד על ידי כלכלנים. ההתייחסות הרווחת לנושא זה היא שמרקס הפריך אותו בהצלחה. אפילו הפסימיסטים מסכימים לעיתים קרובות שחדשנות במוצרים, בשיתוף עם אפקט ה"על ידי מוצרים חדשים", עשוי להיות לעיתים בעל השפעה חיובית על התעסוקה. ניתן להסיק על הבחנה חשובה בין חדשנות של "תהליך" ובין חדשנות של "מוצר". המידה בה מצליחים מנגנוני הפיצוי האחרים לפצות את כוח העבודה על אובדן משרות, שנויה במחלוקת נרחבת לאורך ההיסטוריה של הכלכלה המודרנית; הבעיה עדיין לא נפתרה.
כלכלנים רבים אוחזים כיום בעמדות פסימיות ביחס לאבטלה טכנולוגית, כשהם מקבלים את ההנחה שמנגנוני הפיצוי אכן פעלו לרוב כפי שטענו האופטימיסטים, לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20. עם זאת הם טוענים, שחדירת המחשוב משמעה שמנגנוני הפיצוי חלשים יותר כיום. דוגמה מוקדמת לטיעון זה הועלתה על ידי וסילי לאונטיף ב-1983. לאונטיף הודה שלאחר שיבושים מסוימים, ההתקדמות במיכון לאורך המהפכה התעשייתית דווקא הגדילה את הביקוש לעובדים, כמו גם את שכרם, בזכות תופעות שנובעות מגידול בפריון. בעוד שמכונות בתקופה המוקדמת יותר צמצמו את הביקוש לשריריהם של העובדים, היו המכונות לא-אינטליגנטיות, ונזקקו לצבא גדול של מפעילים אנושיים, על מנת שתמשכנה לעבוד ולייצר. עם זאת, מאז הכנסת המחשבים לעולם העבודה, יש כיום צורך מועט יותר, לא רק בשרירים האנושיים, אלא גם בכוח החשיבה האנושי. לכן, על אף שהפרודוקטיביות ממשיכה לעלות, הביקוש המופחת לכוח עבודה אנושי עלול לבטא אבטלה גוברת ותשלום מופחת.
שגיאתם של הלודיטים.