הרב צבי ישראל טאו, מוביל התפישה, טוען שהוא הולך בדרכו של הרב צבי יהודה קוק, ומסתייע במספר מעשים שלו. הוא טוען שהרצי"ה קוק בדק בכל שלב האם אכן העם תומך באופן כללי בהתנחלות לפני שפעל. וגם כשפעל, לטענתו הוא סירב לפגוע בצה"ל בכל צורה, ולו מדובר היה בפריצת מחסום בדרך ליהודה ושומרון. את דבריו החריפים "ייהרג ואל יעבור", "על יהודה ושומרון תהיה מלחמה" הוא מסביר כאמירה: "עמדתנו נחושה ולא נוותר"; ראיה לכך, לדעת הרב טאו, היא שאת הבנות שלחו לביתן מטעמי צניעות ברגע שהתקרבו המפנים. ראיה נוספת היא, שלדבריו מעולם לא נאלצו לסחוב את הרצי"ה פיזית. יתר על כן, הרב טאו טוען שכאשר הרצי"ה חש שהעם לא איתו הוא ויתר גם על נוסחים חריפים אלו.
לדברי הרב סדן, ששותף לתפיסה הממלכתית, לפני כל התנחלות הרצי"ה היה מעלה את השאלה הבסיסית: "האם רוב העם איתנו?" לדבריו הממשלה ידעה על כל הקמת התנחלות של גוש אמונים מראש, והיה עליה להחליט האם לפנות או לא. לפי הסברו העליות היו מעין "הפגנות", כשההחלטה הסופית האם לאשר את היישובים הייתה של הממשלה.
תלמידים נוספים של הרצי"ה הדגישו את התחשבותו ברצון העם. כאשר החלו הנסיגות מחבל סיני, שאל הרב יואל בן נון את רבו הרצי"ה: "כיצד זה ב-1971 אמרת לפעול ('לסגור את הגמרות')... ועכשיו עם כל הנסיגות - מאומה?" והרצי"ה השיב: "אז הייתה הרגשה שהעם איתנו, שאפשר להשיג את זה. אחרי קמפ-דייוויד אין הרגשה כזאת".
מלבד תלמידיו של הרב טאו ("רבני ישיבות הקו"), מחזיקים בעמדה דומה גם רבנים נוספים שהרצי"ה אינו רבם המובהק, כגון הרבנים יואל בן נון, יובל שרלו ואחרים.
גיבוש התפישה.
לראשונה עלתה השאלה ביחס להריסת היישובים בסיני ומסירת השטח למצרים. היו מתלמידי הרצי"ה שהציגו את דבריו "על יהודה ושומרון תהיה מלחמה" וכדומה, וטענו שיש להאבק בחוזקה כנגד הממשלה (אך לא הוטל ספק בכך שאין להתנגד באלימות). לעומתם טען הרב טאו שהממשלה מייצגת את קיומו של עם ישראל כעם ויש בה קדושה, ועל כן יש לכבדה. לטענה שהממשלה מאבדת את זכותה לכבוד בשעה שהיא עושה מהלכים המנוגדים לתורה, הזכיר שכך נהגו הנביאים בתקופת בית ראשון למלכי ישראל, והשיב שהדבר תלוי בעצם המוסד, בפוטנציאל הגלום בו ולא בתוצאות:
בעקבות זאת הורה הרב טאו לתלמידיו, בעיקר ביישוב עצמונה, שכאשר יגיעו החיילים יתפנו איתם בלא התנגדות ואפילו פאסיבית. באותה דרך בדיוק הורה לתלמידיו לנהוג כשבאו להוציאם מגוש קטיף במהלך תוכנית ההתנתקות, ואכן כך התפנו תושבי עצמונה ונצרים ורבים מהיישובים האחרים.
הרב טאו ביקר בחריפות את אנשי המחתרת היהודית. הוא הסכים שהאנשים שבהם פגעה המחתרת היו ראויים להיפגע, אולם התנגד לכך שאנשים פרטיים ייקחו את החוק לידיהם במקום המדינה. לדבריו, כל עוד העם אינו איתנו, אי אפשר לעשות פעולות שכאלו.
כיום.
הציבור המרכזי המחזיק בתפישת הממלכתיות הוא ציבור ישיבות הקו, המונהג בידי הרב צבי טאו, נשיא ישיבת הר המור.
הרב שלמה אבינר כתב דברים דומים לאלה של הרב צבי ישראל טאו, ולקראת ביצועה של תוכנית ההתנתקות אמר אף שהממשלה, כמייצגת את העם, ויתרה על ריבונותה על השטח, ועל כן החייל הפרטי אינו מחויב לסרב אלא צריך להסביר למפקדו שאינו מסוגל. גם הרב שרלו הביע תפישה "ממלכתית", במיוחד ביחס לתוכנית ההתנתקות, בהביעו התנגדות הנחרצת לסירוב פקודה.
מייצגים בולטים של הגישה כיום הם ראשי המכינות הקדם צבאיות ובייחוד הרבנים אלי סדן ורפי פרץ. הרב פרץ עורר ביקורת אף מתוך החוגים ה"ממלכתיים" בעקבות הדרך שהורה לתלמידיו לצאת מהמכינה בעצמונה, בריקודים עם החיילים סביב ספרי התורה. לעומת זאת אנשי המכינה ביקרו את הקוראים למרי אזרחי כנגד הממשלה באומרם:
מחוץ לישיבות הקו דוגלים בתפיסה הממלכתית רבנים כמו הרב אליהו בלומנצויג והרב יובל שרלו.
התנגדות לתפישה.
באופן טבעי, מי שאינם מכירים במדינת ישראל כיום כ"אתחלתא דגאולה" מתנגדים גם לתפיסה ה"ממלכתית". עם זאת, גם בקרב תלמידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה, המכירים בקדושת המדינה ובהיותה "יסוד כיסא ה' בעולם", יש החולקים על בעלי הגישה הממלכתית. החולקים סבורים שעל אף קדושת המדינה והיותה "ראשית צמיחת גאולתנו" ניתן לעיתים להתנגד לפעולותיה אף במחיר של פגיעה מחושבת בה או בכבודה.
כך למשל תמכו ראשי ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי, בסרוב פקודה, בזמן הסכמי אוסלו, תוכנית ההתנתקות ובהזדמנויות אחרות.
הרב שפירא כתב בעניין: "כל האמור אינו קשור בשאלה שיש בה חילוקי דעות בקשר לאתחלתא דגאולה בימינו, כדעת רוב גאוני קדמאה ורוב רבני ארץ ישראל בזמן הקמת המדינה (ראה בספרים לנתיבות ישראל והתקופה הגדולה). על כל פנים מלכות ישראל נתכוננה מחדש. מלכות ישראל פירושה כמשמעותה: מלכות שראשיה הם יהודים, זרע אברהם יצחק ויעקב, ולא גויים... גם אם יצביעו על פגמים בחיים הרוחניים... הרי לעולם זו מלכות ישראל, ותפארת ישראל קיימת".
כאמור, שאלת ה"ממלכתיות" עלתה לראשונה בזמן הנסיגה מסיני. בעוד שהרב טאו הדריך את תלמידיו להימנע מעימות עם כוחות הביטחון ולעזוב ללא כל התנגדות, הורו רבנים רבים להתנגד בהתנגדות מוגבלת. לקראת הפינוי נערך כינוס רבנים, ובסופו הוציאו הרבנים מכתב שבו נאמר: "הצבור היהודי הגר בימית, יאבק בכל כוחו על אחיזתו באדמת הקדש אדמת ארץ ישראל, יגן על עירו ועל ביתו כהגן כל אדם על מקום הולדתו, ולא יזוז ממקומו בשום פנים". עם זאת, מדגישים הרבנים בהמשך המכתב: "אין להשתמש בחומרי התבצרות חריגים (הוראות מפורטות תתפרסמנה על ידי המטה). בשום פנים אין להשתמש בחומרים דליקים. הרמת יד והטחת עלבונות-חמורים הם ביותר, ואזרחים וחיילים נקראים להימנע מכגון דא". על המכתב חתומים בין השאר הרבנים אברהם שפירא, משה צבי נריה, ישראל אריאל, חיים דרוקמן, יעקב אריאל, חיים שטיינר ועוד.
המחזיקים בגישה זו סבורים כי הרב קוק דיבר על המדינה כמוסד, ולא על האנשים השולטים בה. בעמדה כזו דוגלים גם הרב דוב ליאור, הרב זלמן ברוך מלמד, הרב חיים שטיינר ואחרים. לדבריהם הרב צבי יהודה קוק לא הסכים להתפנות בעצמו בעת עלייה לאלון מורה והרב צבי יהודה לא תלה את דבריו בהסכמת העם. הם מביאים ראיה גם מדבריו החריפים של הרב צבי יהודה נגד משאל עם בעניין יהודה ושומרון.
השלכות מעשיות.
השנים 2004–2006 סימנו שבר ביחסים שבין מדינת ישראל לציונות הדתית וחידדו את הוויכוח היחס כלפי המדינה ומוסדותיה.
גרמו לכך ארבעה אירועים מרכזיים:
בעקבות האירועים האלה חשו רבים בציבור הציוני-דתי נבגדים ונרדפים על ידי המדינה. מוסדות כגון בג"ץ, התקשורת והממשלה זכו לאמון נמוך מאוד בקרב ציבור זה, מה שהוביל גם לירידה באמון כלפי משטרת ישראל, כנסת וצה"ל. היו מעטים שקראו להתנתק ממדינת ישראל ונפוצו קריאות לסרב לשרת ב"צבא הגירוש". קודם לכן נתפסה הסרבנות כצעד חריג בקרב הציונות הדתית, שבמשך שנים חינכה את בניה להתנדב למיטב היחידות בצה"ל.
חלקים מציבור זה, בפרט בקרב הנוער (ולא רק נוער הגבעות), הקצינו בדעותיהם, ורבים חשו שקו המאבק הלא-אלים נכשל ויש להגיב באופן תקיף יותר כדי לסכל פגיעה נוספת בציונות הדתית ובערכים החשובים לה. ביטוי לתחושה זו ניתן במאבק על פינוי עמונה שבו הותקפו שוטרים באבנים, כאשר לטענת המתנחלים הדבר בא בעקבות האלימות המשטרתית.
לקריאה נוספת.
בעקבות המחלוקת הפנימית בציבור הציוני-דתי, מופצת החל מראשית שנת תשס"ו בישיבות וביישובי יו"ש, חוברת תקופתית בשם מבט בהיר, בעריכת הרב אוהד תירוש. בחוברת זו כותבים רבנים שונים התומכים ב"ממלכתיות", בין השאר כתבו הרבנים אלי סדן, אליהו בלומנצויג, אלי אדלר ואלישע וישליצקי.
מנגד מופיע במקביל עלון חודשי בשם קומי אורי מטעם תנועת קוממיות אותה הקים הרב זלמן ברוך מלמד אשר מטרתה לחנך לגישה המתבדלת יותר. בין הכותבים בעלון זה הרב מלמד עצמו והרבנים שאר ישוב כהן, דוב ליאור, חיים שטיינר, אליקים לבנון ועוד.
פרה קמבריום
נצרות אורותודוקסית
חתם סופר
סוס הים והנגר
סוס הים והנגר (באנגלית: The Walrus and the Carpenter) הוא שיר אגיון מאת לואיס קרול המופיע בספר מבעד למראה ומה אליס מצאה שם. השיר, שכתוב בחרוזים ובמבנה של בתים, מדוקלם לאליס על ידי טווידלדם וטווידלדי, ומספר על סוס ים ונגר שהולכים בחוף, מבקשים מצדפות להצטרף אליהם, ואז אוכלים אותן.
השיר רצוף התייחסויות לאיגיון שבו: מוזר הוא שהשמש זורחת באמצע הלילה, מוזר שנעלי הצדפות מצוחצחות כשאין להן רגליים. שורת הסיום של השיר מציינת שהדבר (היחיד) שאינו מוזר הוא שלא נשמעה תשובת הצדפות, שכן סוס הים והנגר זללו את כולן.
פירושים לשיר.
בסרט הקומי "דוגמה" אחת הדמויות מסבירה שהשיר תוקף את הדת המאורגנת (אף על פי שקרול היה איש כמורה אנגלקני): סוס הים טוב המזג מייצג את בודהה, או לחלופין (בגלל ניביו) את האל הפיל גנש, והנגר הוא התייחסות ברורה לישו. הם אוכלים את הצדפות התמימות, המייצגות את ההמונים תחת השפעת הדת.
פרשנות מבודחת זו אינה סבירה במיוחד - כאשר קרול מסר למאייר ג'ון טניאל את כתב היד של השיר, הוא נתן לו לבחור נגר, פרפר או בארונט (כל אחת מהמילים התאימה לשיר ולאיגיון של קרול).
כמו כן, השיר מציג דילמה מוסרית: מה קובע את מוסריותה של פעולה, תוצאותיה או הכוונה שמאחוריה. הדילמה מודגמת בכך שאליס נאלצת להכריע מי יותר מוסרי: סוס הים שבכה על הצדפות בשעה שאכלן אך אכל הרבה יותר מהנגר, או הנגר שאכלן ללא נקיפות מצפון אך אכל פחות מסוס הים?
גנשה
מוזיאון ד'אורסיי
שוקורו
השוקורו (Xucuru) הם שבט אינדיאני החי במדינת פרנמבוקו שבברזיל, ומונה כ-8,500 איש.