בתחילת הסדרה מוצגות בפני הצופים הדמויות הראשיות, קבוצה של עובדים, שרובם נשים, במזנון הנמצא בצפון אנגליה. הדמות המרכזית ברנדה 'ברן' פורלונג (בגילומה של ויקטוריה ווד) היא אישה טובת לב שאפשר לסמוך עליה. במהלך הסדרה מתוארת התפתחות מערכת היחסים בינה לבית מנהל המזנון טוני מרטין (אנדרו דאן).
לצדה של ברנדה עובדות במזנון דולי בלפילד (ת'למה ברלו) הצנועה והחסודה וחברתה ג'ין העוקצנית (אן ריד). כמו כן עובדות במזנון שתי נשים צעירות, טווינקל (מקסין פיק) שתמיד מגיעה באיחור, ואניטה המפוזרת ונעימת ההליכות (שובנה גולטי).
סטן מדוקרופט (דאנקן פרסטון) הוא איש אחזקה האחראי על הניקיון ותיקון הציוד במפעל. סטן הוא בעל דעות מוצקות הנוטה להתרגז בקלות אבל שוחר טוב. דמות קבועה נוספת היא פיליפה מורקרופט (סיליה אימרי) מנהלת משאבי אנוש. פיליפה היא חדשה במפעל שהגיעה מהדרום, ואינה מצליחה להשתלב בין שאר העובדים. היא עברה לגור במנצ'סטר כי יש לה רומן עם אחד המנהלים הבכירים, מר מייקל (כריסטופר גריט).
ג'ולי וולטרס מופיעה בסדרה בתשעה פרקים בתפקיד אמה ההזויה והמניפולטיבית של ברנדה, שמתגוררת בקרוון מאחור תחנת דלק. היא זנחה את ברן בבית יתומים, וכעת מופיעה לעיתים קרובות ומבקשת ממנה טובות.
מערכת היחסים בין טוני לברנדה מתחילה להתפתח בעונה הראשונה. ברנדה תומכת בטוני שחולה בסרטן ועובר טיפולי כימותרפיה. במשך העונה פיליפה מנסה לארגן פעילויות גיבוש לעובדים, במפעל מבקרת אישיות מלכותית, אמה של ברנדה גורמת לשערורייה, העובדים מביאים את אמותיהם למפעל, החברה "HWD Components" מתמזגת לתוך חברה יפנית, ומגיעה מחליפה לטוני כשהוא חולה מדי מכדי לעבוד.
במהלך העונה השנייה מערכת היחסים בין ברן לטוני ממשיכה להתפתח; במזנון מועסקת צעירה לתקופת ניסיון, ג'ין הולכת לגור אצל אחותה במצב רוח רע בגלל בעלה הבוגדני, רוצח נמלט מבית סוהר מקומי, והעובדים חושבים שברן בהריון כשהיא מסרבת לתרום דם בגלל הפחד שלה ממחטים. ג'יין (סו דוואני) מארגנת חופשה במרבלה, שאליה רוצים טוני וברן לנסוע יחד. אחרי תסבוכת קלה, מצליחה ברן להשיג מקום בטיסה, אבל בסופו של דבר היא מוותרת על החופשה ונותנת את הכסף לאמה. ברן וטוני מתאחדים אחרי שטוני מארגן מסיבת הפתעה ליום הולדתה של ברן שחל בערב חג המולד.
בהמשך העונה, פיליפה לא מצליחה להגיע לארוחה שארגנה לרגל חגיגות המילניום, אניטה יולדת תינוק, ומשאירה אותו במפעל לטיפולה של ברן. אחר כך היא לוקחת אותו בחזרה ויוצאת לחופשת לידה. את אניטה מחליפה כריסטין (קיי אדשד) שאינה אהודה על שאר הנשים במזנון.
ברן משתתפת בשעשועון טריוויה טלוויזיוני "Totally Trivial", אבל כשהיא מגיעה לשלב הגמר היא אינה יכולה להשתתף מפני שבאותו זמן היא מבקרת את אמה בבית חולים ומגלה שהיא מתה. מתברר שהאם השאירה לה סכום גדול של כסף שבעזרתו יכולים ברן וטוני לעבור לסקוטלנד ולממש שם את תוכניותיהם.
הפקה.
את הסדרה בשלמותה כתבה ויקטוריה ווד, ללא עריכה נוספת. הגישה שלה הייתה לתת לקווי העלילה להתפתח מתוך האינטראקציה בין הדמויות, במקום להתאים את הדמויות לעלילה מוגדרת מראש.
היא כתבה את כל ששת הפרקים של העונה הראשונה בחודש אחד. אבל כתיבת העונה השנייה הייתה קשה לה יותר, ולקח לה חצי שנה לכתוב את ארבעת הפרקים האחרונים. ווד ייחסה זאת ללחץ שהיה עליה משום שעשתה הכל בעצמה, ולבדידות שחשה. עוד אמרה ששקלה לוותר על הסדרה כי חשבה שהתסריטים שלה היו באיכות ירודה.
ווד סיימה בכוונה את הסדרה אחרי שתי עונות, והפרק האחרון תוכנן להיות פרק סיכום. היא אמרה שהיא לא נוהגת לעשות דבר כלשהו פעמיים, אבל חשה שעונה שנייה לסדרה הייתה הכרחית.
הצילומים של כל הסדרה (פרט לסצנה של שעשועון הטריוויה והסצנה בבית החולים, ששניהם מוקרנים על מסך טלוויזיה במזנון) נערכו באולפן אחד ב-"BBC Television Centre" בנוכחות קהל בשימוש של מערך מרובה מצלמות. מקומות אחרים כמו בתיהם של המשתתפים או חלקים אחרים בבית החרושת אינם נראים כלל אלא רק מוזכרים בשיחות.
התפאורה הייתה אמורה להיות מציאותית ככל האפשר, ואפילו הוצב באולפן טוסטר המשמש לקייטרינג, שהכינו בו טוסטים בזמן הצילומים.
כל פרק צולם פעמיים לפני קהל שונה, פעם אחת ביום שישי ופעם שנייה בשבת. זה אפשר לשחקנים לתקן טעויות במקרה הצורך ולשפר את הסצנה, מבלי לחזור על אותן בדיחות בפני אותו קהל.
את נעימת הנושא של התוכנית הלחינה ויקטוריה ווד. לרוב היא הושמעה ללא מילים, פרט לפרקים "מילניום" ו"הרמת כוסית" בהם היא כתבה מילים ומבצעת את השיר.
את השיר במלואו ביצעה ווד בתוכנית הראיונות "פרקינסון" כשהיא מלווה את עצמה בפסנתר.
תיאטרון.
באפריל 2009 הועלה בלונדון מחזה המבוסס על הסדרה. המחזה כלל את שלושת הפרקים הראשונים של העונה השנייה ומתמקד במערכת היחסים בין ברן לטוני. הבמאי היה דייוויד גרהאם שגם עיבד לתיאטרון את התסריט של ויקטוריה ווד. גולטי ודאן הופיעו בתפקידים שלהם גם על הבמה. המחזה הוצג בסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת במהלך 2009.
מחזה נוסף בשם "Dinnerladies: Second Helpings" ("נשות המזנון: מנה נוספת") הוצגה בסיבוב הופעות בשנת 2011. גם במחזה זה השתתף דאן, ואליו הצטרפה מהסדרה המקורית סו דוואני.
תיסנקרופ
יחסי ישראל–קובה
יחסי ישראל–קובה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות לאורך השנים והחל מ-1973 אין בין המדינות קשרים דיפלומטיים, אך מתקיימים קשרי תיירות ומסחר.
היסטוריה.
שנות ה-40: קום המדינה.
כבר באמצע שנות ה-40 החלו מגעים דיפלומטיים בין התנועה הציונית לקובה. במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל. במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, וערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש. הממשלה הקובנית גם כן ערכה כינוס תמיכה בציונות.
בפברואר 1945, בכינוס של ארגון מדינות אמריקה, הציעה ממשלת קובה לקבל החלטה "לדחות ולגנות את היחס הבלתי אנושי של הנאצים כלפי היהודים, ולהמליץ על מדינת ארץ ישראל כמדינה חופשית ודמוקרטית, ולהתיר עליה יהודית בלתי מוגבלת". בינואר 1946 אישר הסנאט של קובה החלטה ברוח זו.
ב-16 באוקטובר 1947 הודיע במפתיע שגריר קובה באו"ם, בכינוס שנערך בעיירה לייק סקסס, כי ארצו מתנגדת לתוכנית החלוקה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה המתנגדת להחלטה. העמדה שהציג השגריר הייתה בניגוד לעמדת הסנאט של קובה, ופעילים ציונים בקובה פעלו לנסות לשנות את עמדתו. ב-29 בנובמבר קובה הצביעה לבסוף נגד תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם. השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר את המעשה באומרו כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט. בהצהרת בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל. עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים". בנוסף אמר כי החלוקה היא "פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית", לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ ישראל על התוכנית, אך הוסיף כי "קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם".
קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה. ב-20 במרץ 1949 הכירה בישראל דה-יורה.
במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר, יהודי תושב המדינה, שכיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה. ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה.
שנות ה-50 ושנות ה-60: חמימות.
בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה. בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד. בנובמבר 1954 מונה יוסף קיסרי כציר ישראל בקובה, במקביל לתפקידו כשגריר ישראל במקסיקו. בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה. באוגוסט 1955 מינתה קובה את שגרירה באיטליה, אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף, גם כציר בישראל. ב-9 בנובמבר 1955, הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי.