פדלאללה נחשב לליברלי יחסית באופן השקפותיו בנוגע למעמד האישה. לקראת היום הבינלאומי למאבק באלימות נגד נשים פרסם פדלאללה פתווה המאשרת לאישה מוכה להכות את בעלה במסגרת ההגנה העצמית וכן למנוע מבעלה לאנוס אותה, כפי שהאסלאם מתיר לגבר לסרב לקיים יחסי מין עם אשתו כדרך "לחנכה". על פתווה זו, ספג פדלאללה ביקורת רבה מחכמי דת מוסלמים אחרים, אשר טענו כי האישה נחותה מהגבר ורק לו הזכות לנהוג כלפיה באלימות ולא להפך. חכמי דת אחרים טענו כי פתווה זו "הורסת בתים ונכנעת למערב".
בסיוע תרומות שגייס במשך השנים, פדלאללה עסק והיה שותף להקמתה של רשת סוציאלית מסייעת ובה מוסדות רבים בתחום שירותי הרפואה, החינוך והרווחה אשר צרכניה מונים עשרות אלפי אנשים.
במרץ 1985 ניצל מאחד מניסיונות ההתנקשות בחייו. ניסיון התנקשות זה בוצע על ידי התפוצצות של מכונית תופת בביירות. ישנן טענות כי אירוע זה אורגן על ידי ה-CIA.
מת בביירות ב-2010, בגיל 75, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות מבריאות רופפת.
יחסו לטרור.
פדלאללה, בעל השפעה רעיונית רבה על העולם המוסלמי השיעי, שלל את זכות הקיום של מדינת ישראל ונהג לקרוא להתנגדות מזוינת נגדה. בנוסף תמך ברעיונות המהפכה האיראנית, קרא לאסלאמיזם בלבנון כחלק ממהלך כולל להקמתה של מדינה מוסלמית רחבת היקף, במקום המדינות הנפרדות כיום, ובכלל זה לבנון.
פדלאללה היה ממייסדי החזבאללה, אשר הוכר במדינות מערביות כארגון טרור. תמיכתו בארגון נמשכה אף שלא מילא תפקיד רשמי בו. בד בבד גינה את פיגועי 11 בספטמבר ואף פרסם פתווה (פסק הלכה), בעקבות הפיגועים במרוקו, כנגד פיגועי התאבדות הפוגעים באוכלוסייה אזרחית. הוא גם פרסם פתווה האוסרת על כל מוסלמי לסייע לארצות הברית בפעולותיה לכבוש כל מדינה מוסלמית. ברם בנוסף התבטא כי התאבדות, כמו גם פיגועי התאבדות, במסגרת של ג'יהאד, היא לא מותרת.
פדלאללה התבטא כי פירוק חזבאללה מנשקו בעקבות מלחמת לבנון השנייה, כחלק מיישומה של החלטה 1559, הוא בגדר "מעשה בגידה".
האו&quot;ם וישראל
קארל צ'רני
קארל צ'רני (גרמנית: Carl Czerny; 21 בפברואר 1791 - 15 ביולי 1857) היה פסנתרן, מלחין ומורה אוסטרי. כיום הוא זכור הודות לספרי האטיודים שלו לפסנתר.
ביוגרפיה.
צ'רני נולד בווינה למשפחה ממוצא בוהמי. הוא החל ללמוד פסנתר אצל אביו ובהמשך קיבל שיעורים אצל הומל, סאליירי ובטהובן. הוא היה ילד פלא, שהופיע לראשונה בפומבי בשנת 1800, בגיל 9, בנגינת קונצ'רטו לפסנתר של מוצרט. בשנת 1812 ניגן בביצוע בכורה בווינה את קונצ'רטו הקיסר מס' 5, של בטהובן.
כבר בילדותו נמשך להוראה ובגיל חמש-עשרה כבר היה מורה מבוקש. בין רבים אחרים לימד את פרנץ ליסט, שהקדיש לו שנים אחר כך את יצירתו "שנים-עשר אטיודים טרנסצנדטאליים". צ'רני היה בין המלחינים הראשונים שהשתמשו במילה "אטיוד" (תרגיל) ככותרת ליצירה.
צ'רני הלחין מספר רב של יצירות (עד אופוס 861), ביניהן מספר מיסות ותפילות אשכבה (רקויאם), הרבה סימפוניות, קונצ'רטי, סונאטות ורביעיות מיתרים. עם זאת, כיום כמעט אין שומעים אף לא אחת מיצירותיו המרובות והוא נודע כמעט אך ורק הודות למספר הניכר של יצירות להוראת הפסנתר שכתב, שרבות מהן נמצאות עד היום בשימוש, כמו "אמנות זריזות האצבעות" (גרמנית: Schule der Geläufigkeit).
חברת ההקלטות סיגנום הוציאה לא מכבר לפחות שלוש הקלטות של הסימפוניות והקונצ'רטי של צ'רני, ביניהם קונצ'רטו לארבע ידיים בדו מז'ור, בבחינת קריאת תִּגָּר על הדימוי שיצא לצ'רני כמחבר יצירות דידקטיות.
טריסטאן ברנאר
טריסטאן ברנאר (בצרפתית: Tristan Bernard;
7 בספטמבר 1866 - 7 בדצמבר 1947) היה מחזאי וסופר צרפתי-יהודי.
ביוגרפיה.
פול ברנאר נולד למשפחה יהודית בעיר בזאנסון שבחבל פראנש קומטה בצרפת. בגיל ארבע עשרה שנה עבר עם אביו, שהיה אדריכל, להתגורר בפריז ושם למד בבית הספר התיכון קונדורסה. הוא סיים את חוק לימודיו כפרקליט, אך אחרי שירותו הצבאי העדיף להיות איש עסקים ושימש כמנהל של מפעל לייצור אלומיניום וכמנהל של זירת מרוצי אופניים.
ב-1891 החל לתרום ל "כתב העת הלבן" בשם העט טריסטאן (שהיה שמו של סוס מרוץ שעליו הימר בהצלחה) ב-1894 פרסם את הרומן הראשון שלו וב-1895 כתב את מחזהו הראשון "רגליים מצופות ניקל" שזכה להצלחה רבה וביסס את מעמדו כסופר הומוריסטי. טריסטאן ברנאר המשיך בכתיבת סיפורים ומחזות, ובין היתר כתב את סיפורו "זיכרונותיו של צעיר מיושב בדעתו" (1899) ואת המחזה "רגל משולשת" (1905).
בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נעצר ונשלח למחנה המעצר דראנסי, אך מחאה ציבורית הביאה לשחרורו ב-1943. כתוצאה מהתנסותו הקשה במחנה המעצר טריסטאן ברנאר נפטר בפריז ב-1947 ונקבר בבית העלמין פאסי.
תיאטרון טריסטאן ברנאר בפריז נקרא על שמו. סיפורו "מיואש ללא תקווה" עובד לקולנוע ב-2005.
גיסו הוא הפוליטיקאי היהודי הצרפתי פול שטראוס.
פשפש אדמוני מצויר
בוניפציוס הקדוש
בוניפציוס הקדוש (בגרמנית: Bonifatius, בלטינית: Bonifacius, נולד ב-672 לערך, נפטר ב-5 ביוני 754) הוא מבשר הנצרות בגרמניה.
ביוגרפיה.
בוניפציוס נולד כווינפריד או וינפרית' בעיירה קרדיטון, כיום במחוז דבון שבאנגליה ויצא משם, כחלק מקבוצת הנזירים שליוו את ויליברורד למסע מיסיונרי להפצת הנצרות ברחבי האימפריה הפרנקונית במאה ה-8.
את שמו הרומי "בוניפציוס" קיבל מהאפיפיור גרגוריוס השני.
ב-719 קיבל מינוי לשליחותו מאת האפיפיור, ב-723 קיבל חסות מאת קרל מרטל. ב-722 קיבל מינוי כבישוף ללא דיוקסיה מוגדרת ועשור לאחר מכן לארכיבישוף בתואר "הארכיבישוף של הגרמנים".
בוניפיציוס דיווח לאפיפיור כי הצליח לנצר כ-100,000 עובדי אלילים גרמאנים. וכי בהגיעו לבוואריה, מצא שם רק בישוף אחד – את ויוילו. לכן מינה וקידש עוד שלושה בישופים, וזאת בהסכמתם של דוכס בוואריה אודילו ואצילי הארץ. וכי חילק את בוואריה לארבע פרוכיות כך שלכל אחד מהבישופים יהיה מחוז משלו.
בשנים 742–747 השתתף כשליחו של האפיפיור בשלוש ועידות כנסייתיות שעסקו בנוהלי חייהם של נזירים, כמרים וחילונים. ב-742 הציע להחיל על כל המנזרים בממלכה הפרנקית את תקנון הנזורה של בנדיקטוס. משנת 751 ישב במנזר פולדה שבפרנקוניה ומשם ניהל את פעולתו. בשנת 753, אחרי מותו של נותן חסותו – קרלומן (Carloman), החליט בוניפציוס לצאת למסע לפריזיה, שם נרצח בידי עובדי אלילים שלפי גרסה אחת זעמו על ניסיונו לבטל את דתם ולפי גרסה אחרת חשבו שהשיירה נושאת איתה חפצי ערך.
חנה אזולאי הספרי
דה ספיל קאנבס
דה ספיל קאנבס (באנגלית: The Spill Canvas) היא להקת רוק-אימו מדרום דקוטה.
היסטוריה.
הלהקה החלה כפרויקט צדדי של הסולן ניק תומאס, אשר באותה תקופה שימש כסולן וגיטריסט בלהקת " Nodes of Ranvier". עם הזמן, תומאס עזב את הלהקה והחל להשקיע זמנו ב"דה ספיל קאנבס".
אלבומה הראשון של הלהקה, "Sunsets and Car Crashes", נכתב והופק על ידי תומאס ויצא ב-20 באפריל 2004.
אלבומה השני של הלהקה, "One Fell Swoop", יצא ב-9 באוגוסט 2005.
בתחילת 2007, בסיסט הלהקה, סקוט מק'גוייר, הוחלף על ידי לאנדון היל.
באוקטובר 2007, יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, "No Really, I'm Fine".
ב-2008, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם ילוקארד וב-2010 הוציאו את אלבומם Formalities.
צ'אנג מאי
כריסטיאן ברנרד
ולנטיניאנוס השלישי
פלביוס פלקידוס ולנטיניאנוס, הידוע גם כולנטיניאנוס השלישי
(2 ביולי 419 - 16 במרץ 455), היה קיסר האימפריה הרומית המערבית משנת 424 ועד שנת מותו ב-455.
ולנטיניאנוס היה בנם של קונסטנטיוס השלישי וגאלא פלקידיה, אחותו למחצה של הקיסר הונוריוס. קונסטנטיוס היה המגיסטר מיליטום של הקיסר הונוריוס, הצלחותיו הצבאיות הביאו לקידומו ובשנת 421 הוא מונה לאוגוסטוס על ידי הונוריוס והשניים השתתפו בשלטון על האימפריה. ולנטיניאנוס הפעוט יועד לרשת את אביו ודודו, אולם מותו של אביו מספר חודשים לאחר מכן ושערורייה מינית שעירבה את אימו, הביאו למנוסתם לקונסטנטינופול.
לאחר מותו של הקיסר הונוריוס בשנת 423 ודיכוי המרידה של הטוען לכס יוהנס, הוכרז ולנטיניאנוס הצעיר לקיסר בשנת 424 ובשנת 425 הוא הומלך לאוגוסטוס המערב בעיר רומא. השלטון על האימפריה היה נתון למעשה בידיה של אימו, ששימשה כעוצרת ובידיו של המצביא פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס החל משנת 424 לספירה.
שנות השלטון הראשונות של ולנטיניאנוס אופיינו במאבק כוח מתמשך בין אימו לבין אאטיוס, מאבק שהסתיים בשנת 433, שנה בה אאטיוס מונה לתפקיד הפטריקיוס והפך לכוח העיקרי מאחורי כס הקיסרות. לא ברור כמה השפעה הייתה לוולנטיאנוס, אם בכלל הייתה, על מאבק זה בפרט ועל הנעשה ברומא בכלל.
בשנת 437 נישא ולנטיניאנוס לאודוכסיה, בתו היחידה של תאודוסיוס השני, קיסרה של האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך תקופת שלטונו של ולנטיניאנוס הלכו וגברו פלישות העמים הברברים לשטחי האימפריה המערבית; הונדלים השתלטו על רובה של אפריקה, הבורגונדים יצאו לפשיטות בלתי פוסקות על הפרובינקיה גאליה בלגיקה הרומית וחלקים גדולים מגאליה וספרד הפכו לממלכות ברבריות. שיאן של הפלישות הגיע בשנת 451, שנה בה פלש אטילה מלך ההונים לגאליה. אאטיוס, יחד עם תיאודוריד הראשון מלך הויזיגותים וקואליציה של שבטים גרמאניים, הביס את אטילה בקרב שאלון שנסוג אל מעבר לריין ולא איים עוד על גאליה.