האופרה הראשונה שלו, הקומדיה "L’errore amoroso", הוצגה בהצלחה רבה בחסות המרקיז מוואסטו, ג'ובאני באטיסטה ד'אבאלוס, בחורף 1737 בתיאטרון החדש של נאפולי. כעבור שנה הוצגה אופרה קומיק שנייה, "אודוארדו", בתיאטרון הפלורנטיני. האופרה הרצינית הראשונה שלו, "ריצ'ימרו מלך הגותים", שהוצגה בתיאטרון ארג'נטינה ברומא בינואר 1740 הקנתה לו את תשומת לבו ובהמשך את חסותו של הדוכס מיורק, הנרי בנדיקט. הדוכס יגיע בהמשך למעלת חשמן וישיג ליומלי מינוי בותיקן. במשך שנות ה-40' של המאה ה-18 כתב יומלי אופרות לערים רבות באיטליה: בולוניה, ונציה, טורינו, פדובה, פרארה, לוקה ופארמה, נוסף לנאפולי ורומא. כששהה בבולוניה בשנת 1741 התוודע אל האב ג'ובאני בטיסטה מרטיני, ויש משערים שאף למד אצלו, אך לכך אין ביסוס ונראה שיחסיו עם האב מרטיני לא נעדרו ביקורת הדדית. הסיבה העיקרית לשהייתו בבולוניה ולפגישתו עם האב מרטיני הייתה הצגת יצירתו הכנסייתית (הראשונה, כנראה) לאקדמיה פילארמוניקה של בולוניה לשם קבלה ללימודים. יצירה זו הייתה פוגה בחמישה קולות א'קאפלה על המילים האחרונות של מזמור התהילה הקטן, "סיקוט אראט". המוזיקולוג גוסטב פלרר, שבדק כמה יצירות כאלה, מעיד, כי הקטע של יומלי, על אף היותו "עבודת בית ספר נוקשה" ותו לא, יכול בהחלט להימנות בין העבודות הטובות ביותר שהוגשו כמבחני קבלה והמאוחסנות כיום באקדמיה פילארמוניקה של בולוניה.
קריירה כנסייתית בוונציה.
בראשית שנות ה-40' כתב יומלי כמות גדלה והולכת של מוזיקה דתית, בעיקר אורטוריות והיצירה הליטורגית הראשונה שלו שעודנה קיימת, "לטאטוס סום" פשוט מאוד בפה מז'ור משנת 1743, שמורה באוסף סאנטיני במינסטר. למינויו של יומלי, בהמלצת יוהאן אדולף האסה למאסטרו די קאפלה של "בית המחסה לחשוכי מרפא" בוונציה אין תיעוד ברור. עם זאת, בשנת 1745 החל לכתוב יצירות דתיות למקהלת נשים, שנועדו לביצוע בכנסיית בית המחסה, סאן סלבטורה. אספקת יצירות למקהלת הכנסייה הייתה, יחד עם הדרכת התלמידות המתקדמות במוסד, ששימש כבית יתומות, אחת מחובותיו של מנצח המקהלה. אין עותקים חתומים של יצירות יומלי שחוברו לבית המחסה, אך עותקים רבים מגרסאות שונות ליצירותיו אפשר לייחס, בוודאות סבירה, לתקופת כהונתו כמאסטרו במקהלת הכנסייה. בין היצירות שחוברו בוונציה, על פי הרשימה של הלמוט הוכשטיין, אפשר למצוא ארבע אורטוריות: Isacco figura del Redentore, "בטוליה המשוחררת", "יואש", Juda proditor ויצירות שונות, ביניהן מוטטים, מיסות, טה דאום ומזמורי תהילים.
יש אי-בהירות מסוימת לגבי מועד עזיבתו של יומלי את ונציה. לפי כותבי הביוגרפיה המוקדמת ביותר שלו, מטאי ווילארוסה, התפטר ממשרתו שם בשנת 1748, אך את חיבוריו האחרונים לבית המחסה כתב בסוף 1746 ונראה שבמועד זה עזב את העיר, כיוון שבינואר 1747 כבר עסק בהפקת הגרסה הראשונה ל"דידו הנטושה" שלו ברומא ובמאי של אותה שנה עסק בהפקת הגרסה השנייה של "אאומנה" בנאפולי.
רומא.
הצורך במנצח מקהלה לבזיליקה של פטרוס הקדוש לקראת חגיגות שנת היובל הביא לרומא הן את יומלי והן את דויד פרז בשנת 1749. הכנסייה הקתולית מקיימת חגיגות אלה במשך שנה תמימה מדי חמישים שנה, והחברה האריסטוקרטית ברומא ראתה בהן הזדמנות חשובה להופיע בציבור ברוב פאר והדר. את הזימון ליומלי הוציא החשמן הנרי בנדיקט, הדוכס מיורק. יומלי כתב בשבילו אורטוריה לליברית של פייטרו מטאסטאזיו, "הפאסיון", שבוצעה מדי שנה בשנה ברומא. הנרי בנדיקט הציג אותו לפני החשמן אלסנדרו אלבני, מקורבו של האפיפיור בנדיקט הארבעה-עשר.
בתקופת כהונתו של יומלי ברומא בא כריסטיאן קאנאביך להשתלם אצלו במוזיקה ואף נלווה אליו כשיצא לשטוטגרט.
שנים אחרונות.
בשנות ה-50' של המאה ה-18 פעל יומלי בשטוטגרט והיצירות שכתב בתקופה זו נחשבות לטובות ביצירותיו. בשנת 1768 חזר לנאפולי, שם עלתה קרנה של האופרה בופה, שדחקה את רגלי האופרה סריה של יומלי כך שהקהל לא קיבל את יצירותיו האחרונות באותה התלהבות כלפנים. אירוע מוחי פקד את יומלי בשנת 1771 וגרם לו לשיתוק חלקי, אך הוא המשיך לעבוד עד מותו כעבור שלוש שנים, בנאפולי.
יצירתו.
יומלי כתב קנטטות, אורטוריות ושאר יצירות קודש, אבל אין ספק שהחשיבות הרבה ביותר במסגרת יצירתו נודעת לאופרות שלו, בייחוד האופרות סריה, כשישים במספר, אחדות מהן לליבריות של מטאסטאזיו. ביצירותיו נטה יותר להתמקד בעלילה ובדרמה של האופרה מאשר במפגני ראווה טכניים מצד הזמרים, כפי שהיה נהוג באופרה האיטלקית של אותה תקופה. הוא כתב יותר קטעי אנסמבל ומקהלה והוסיף, בהשפעת מלחיני אופרה צרפתית כמו ז'אן-פיליפ ראמו, באלטים לאופרות שלו. הוא הבליט הרבה יותר את התזמורת (בעיקר כלי הנשיפה מעץ) להמחשת המתרחש בעלילה וכתב קטעים לתזמורת לבדה ולא כרקע לזמרים בלבד. מיוהאן אדולף האסה למד לכתוב רצ'יטאטיבים בליווי תזמורת, במקום צ'מבלו בלבד. יש הגורסים, שחידושיו משתווים בחשיבותם לאלה של גלוק.
2800 לפנה&quot;ס
שלוש הרגלים
סינבאד
ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל
ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל (פעולה הידועה גם בשם "מבצע כורש") הייתה ניסיון כושל של "המוסד" להתנקש בראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל ב-25 בספטמבר 1997, בעמאן בירת ירדן.
הרקע למבצע.
ב-30 ביולי 1997 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים בשוק מחנה יהודה בירושלים. בפיגוע נהרגו 16 ישראלים ומאות נפצעו. למחרת הפיגוע זוהו המחבלים כפעילי הזרוע הצבאית של החמאס. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הגיע עם הקבינט המדיני-ביטחוני להחלטה שיש לפגוע במנהיגי חמאס. אנשי "המוסד" הציעו לנתניהו מספר שמות, בהם ח'אלד משעל ומוסא אבו מרזוק. נתניהו העדיף שאנשי "המוסד" יתנקשו בחייו של אבו מרזוק, אזרח אמריקני פעיל חמאס, אך אנשי "המוסד" הזהירו את נתניהו כי פגיעה באזרח אמריקני שהשלטונות מסרבים להסגיר תגרור פגיעה ביחסים בין ישראל לארצות הברית. לבסוף הוחלט כי משעל הוא היעד להתנקשות.
ההכנות למבצע ותכנונו.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן, אסר יצחק רבין על "המוסד" לעבוד בזירה הירדנית. המודיעין לקראת המבצע צריך היה להיאסף מאפס, ולכן אגף המבצעים המיוחדים במוסד, "יחידת קיסריה", נתקל בקשיים רבים באיסוף המידע המודיעיני בירדן.
כחלק מההכנות הראשוניות למבצע, אסף המוסד מכל גופי המודיעין את המידע שהיה בידיהם על ראשי החמאס בירדן וניתח אותו. עם המידע המודיעיני שהיה ברשותה, יצאה חוליית המבצעים, "יחידת כידון", לירדן להכנה ראשונית לקראת ההתנקשות. תוך זמן קצר הצליחה היחידה לאתר את משעל יוצא ממשרד "אגודת הצדקה" ובהמשך אספו מידע בסיסי: היכן גר, באיזה רכב נוסע ותיאור שגרת יומו.
בעקבות דרישת ראש הממשלה להתנקשות בדרך שקטה, שלא תעורר התקהלות והמולה, הציע דוקטור לביוכימיה ביחידה שהופקדה על ביצוע המשימה להשתמש בנגזרת כימית של סם הרדמה חזק מסוג פנטניל. הסם שנבחר היה קטלני עד כי הספיקו טיפות ספורות ממנו שיבואו במגע עם העור כדי לגרום למותו של משעל. הסם גם היה קשה לאיתור בנתיחה שלאחר המוות. התוכנית שגובשה הייתה ששני סוכנים יתקרבו אל משעל מאחור, ובזמן שאחד מהם יפתח פחית משקה תוסס שנוערה היטב, השני יתיז על משעל את הרעל הקטלני שנבחר. אנשי היחידה הטכנולוגית הציעו לסוכנים ליטול עמם נסיוב לרעל למקרה הצורך.
לאחר שאושרה התוכנית החלו בהכנות האחרונות לקראת המבצע: סוכני היחידה החליטו לתרגל את התוכנית ברחובות תל אביב. מדי יום עברו ברחובות תל אביב סוכנים שנצמדו לעוברי אורח, ופתחו פחית משקה תוסס מנוערת שכוונה לעברם, כדי לבדוק את התגובות ברחוב.
תוך כדי הכנות לקראת המבצע, התפוצצו ב-4 בספטמבר 1997 מחבלים מתאבדים במדרחוב בן-יהודה בירושלים. הפיגוע גרם להגברת לחץ הממשלה על "המוסד" לביצוע התוכנית בהקדם האפשרי.
הסוכנים שנבחרו להוציא את המבצע לפועל השתמשו במסמכי זיהוי קנדיים, תחת השמות שון קנדל ובארי בידס, שהיו שונים מהכיסוי הזר שבו היו רגילים להשתמש. השניים השתכנו במלון אינטרקונטיננטל ושכרו רכב.
במהלך איסוף המידע התברר לחוליה כי מדי בוקר הגיע משעל למשרד החמאס ב"מרכז שאמייה", משרד שהוסווה כ"מרכז הסיוע הפלסטיני". לפי התוכנית, שניים מסוכני היחידה אמורים היו להמתין למשעל ליד מכוניתו בבוקר ולעקוב אחריו עד הגיעו לבניין המשרדים ב"מרכז שאמייה", כשיגיע למרכז היה עליהם להעביר הודעה לשארית הצוות על מנת שיכינו רכב מילוט בקצה הרחוב.
מהלך המבצע.
בבוקר 25 בספטמבר 1997 יצא הצוות למבצע ההתנקשות. בשל החיפזון והלחץ מצד ממשלת ישראל, הספיק הצוות לבצע רק מעקב אחד אחרי משעל בדרכו מהבית למשרד בבוקר, ולא ידע כי מדי פעם נוהג משעל ללוות את ילדיו לבית הספר. בבוקר המבצע ליווה משעל את ילדיו, שהיו חבויים מעיניהם של הסוכנים במושב האחורי של רכבו של משעל מאחר שהחלונות האחוריים היו כהים.
כאשר התקבל האישור על הגעתו של משעל למשרדי החמאס, החלו הסוכנים להתקרב לעברו. משעל יצא ממכוניתו וצעד לעבר המשרד, ואז במפתיע פתחה בתו של משעל את דלת הרכב שאמור היה להסיע אותה לבית הספר, ורצה לעברו בצעקות "אבא! אבא!". נהגו של משעל רץ לעברה, והסוכנים, שלא היו מודעים לאירוע המתרחש המשיכו לנוע לעבר משעל כשאחד מהם מכין את הרעל והשני פתח את פחית המשקה. פחית המשקה לא נפתחה ובשלב זה סובב משעל את ראשו לעבר בתו, והרעל שכוון לעורפו פגע באוזנו.