הבום השיק את הספרות הלטינו-אמריקאית על הבמה העולמית, שהייתה מובחנת ונועזת והתבלטה ברומנים ניסיוניים כגון קלאס (ספר) של חוליו קורטאסר (1963), שפורסמו לעיתים קרובות בספרדית ותורגמו במהירות לאנגלית. מאז 1966 ועד 1968, אמיר רודריגס מונגאל פרסם את הירחון הלטינו-אמריקאי המשפיע שלו "עולם חדש" "Mundo Nuevo", עם קטעים של רומנים שעדין לא שוחררו של הסופרים שעוד נחשבו לחדשים כגון גיירמו קבררה אינפנטה או סברו סרדוי, כולל שני פרקים של גבריאל גרסיה מארקס מתוך מאה שנים של בדידות בשנת 1966. הספר שפורסם בשנת 1967 היה אחד הרומנים המגדירים של הבום, שהוביל לקישור של הספרות הלטינו אמריקאית עם הריאליזם הקסום, אם כי סופרים חשובים אחרים מהתקופה כמו מריו ורגס יוסה וקרלוס פואנטס אינם משתבצים כל כך בקלות בהגדרה זו. באותה שנה, 1967, מיגל אנחל אסטוריאס זכה בפרס נובל לספרות, מה שהפך את הרומנים הקסומים שלו, המטאפורים הכבדים, הפולקלוריסטיים ולעיתים טעונים פוליטית, למוכרים וידועים בעיקר באירופה ובצפון אמריקה. אולי, שיאו של הבום הגיע בשנת 1974 עם פרסום ספרו המונומנטלי של אוגוסטו רואה באסטוס "אני העליון" (""). סופרים חשובים נוספים מהתקופה כוללים את חוסה דונוסו הצ'יליאני, אוגוסטו מונטרוסו מגואטמלה ואת גילרמו קבררה אינפנטה מקובה.
אף על פי שהפריחה הספרותית התרחשה בזמן שאמריקה הלטינית זכתה להצלחה מסחרית, היצירות של תקופה זו נטו להתרחק מהתועלת שבמודרניזציה שהייתה אז בעיצומה. תחת זאת, הן נטו לעיתים קרובות לא להתמקד בסוגיות חברתיות ומקומיות, אלא בנושאים אוניברסליים ולעיתים מטאפיזיים.
המהומה הפוליטית במדינות אמריקה הלטינית כמו קובה בתקופה זו, השפיעה אף היא על הפריחה הספרותית. מספר מהיצירות צפו סוף לעידן השגשוג, ואף ניבאו כי בעיות ישנות יופיעו מחדש בעתיד הקרוב. עבודותיהם בישרו את האירועים שיתרחשו בעתיד באמריקה הלטינית, עם הדיקטטורות של שנות ה-70 וה-80, המהומה הכלכלית והמלחמות המלוכלכות.
פוסט-בום וספרות עכשווית.
ספרות פוסט-בום מאופיינת לעיתים בנטייה לאירוניה והומור, כמו הנרטיב של אלפרדו ברייס אייצ'ניק, ובשימוש בז'אנרים פופולריים, כמו ביצירתו של מנואל פואיג. חלק מהכותבים הרגישו שההצלחה של הבום היא כנטל, והוקיעה את רוח העוקצנות שמפחיתה את הספרות האמריקאית הלטינית לכדי ריאליזם קסום בלבד. זה הביא את אלברטו פוגט הצ'יליאני לייסד את תנועת המק-אונדו כתגובת נגד למקונדואיזם שדרש מכל השואפים לכתוב למקם את סיפורם בג'ונגלים טרופיים מהבילים שבהם התקיימו זה לצד זה המופלאים והאמיתיים. ביומן הלעגני של ג'יאנינה בראשי הפוסט-מודרניסטית, המספר של הבום הלטינו-אמריקני הלטיני נורה למוות על ידי אמנית האיפור של רשת מייסי'ס שמאשימה את הבום בכך שהוא מנצל את בדידותה. עם זאת, סופרים אחרים עסקו בהצלחתו של הבום: כמו יצירת האמנות של לאורה אסקיבל - "כמו מים לשוקולדה" שכולה ריאליזם קסום.
הסופר המשפיע ביותר בשפה הספרדית בארצות הברית היה רוברטו בולניו. בסך הכל, הספרות העכשווית באזור היא תוססת ומגוונת, החל מהפופולרים מאוד - פאולו קואלו ואיזבל איינדה, ועד ליצירות האוונגרדיות יותר והמוערכות של סופרים כמו דיאמלה אלטיט, ג'יאנינה בראשי, לואיסה ולנזואלה, מרקוס אגיניס, ריקרדו פיגליה, רוברטו אמפוארו, חורחה מרצ'נט לאזקנו, אליסיה יאנס, חיימה מרצ'אן, חיימה ביילי, פרננדו אמפוארו, מיגל גוטיירז, אדגרדו ריברה מרטינז, אלונסו קואטו, מנפרדו קמפ, אדמונדו פז זולדן, ג'יאקונדה בלי, חורחה פרנקו, דניאל אלארקון, ויקטור מונטויה או מריו מנדוזה זמברנו. דמויות חשובות נוספות כוללות את ססר איירה הארגנטינאי, את מריו בלאטין הפרואני-מקסיקני או את פרננדו ואלחו הקולומביאני.
תשומת לב רבה הוקדשה לז'אנר העדות testimonio ולטקסטים שהופקו בשיתוף עם נושאים משניים כמו ריגוברטה מנצ'ו.
לבסוף, זן חדש של כרוניקאים מיוצג על ידי העיתונים קרלוס מונסיוואס ופדרו למבל, שהמשיכו את המסורת ארוכת השנים של היצירה המסאית, כמו גם את התקדימים היצירתיים של אי-בדיון המיוצגים בין היתר, על ידי האורוגוואי אדוארדו גליאנו ו אלנה פוניאטובסקה המקסיקנית.
סופרים בולטים.
על פי מבקר הספרות הרולד בלום, הסופר הבולט באמריקה הלטינית של כל הזמנים, הוא הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס. בספרו השנוי במחלוקת "הקאנון מערבי" משנת 1994, אומר בלום:
בין הסופרים, אולי הסופר הבולט שהגיח מאמריקה הלטינית במאה ה-20 הוא גבריאל גארסיה מארקס. ספרו "מאה שנים של בדידות" (1967), הוא אחת היצירות החשובות בספרות העולם של המאה העשרים. בורחס הביע דעתו שמדובר ב"דון קישוטה של אמריקה הלטינית".
בין גדולי המשוררים של המאה העשרים היה פבלו נרודה; לדברי גבריאל גרסיה מרקס, נרודה "הוא המשורר הגדול ביותר של המאה העשרים, בכל שפה שהיא."
הסופר והמשורר המקסיקני אוקטביו פס, ייחודי בקרב סופרים לטינו-אמריקאים בכך שזכה בפרס נובל, בפרס נוישטט ובפרס סרוונטס. פז זכה גם בפרס ירושלים וכן תואר דוקטורט לכבוד מהרווארד.
פרס סרוונטס, המוענק מדי שנה מטעם ממשלת ספרד, נחשב בעיני רבים לפרס הספרותי החשוב ביותר בשפה הספרדית . סופרים לטינו-אמריקאים שזכו בפרס היוקרתי הזה כוללים בין היתר את חוסה אמיליו פצ'קו (מקסיקו), חואן חלמן (ארגנטינה), ניקאנור פארה (צ'ילה), סרג'יו פיטול (מקסיקו), גונזלו רוג'אס (צ'ילה), אלווארו מוטיס (קולומביה), חורחה אדוארדס (צ'ילה), גילרמו קבררה אינפנטה (קובה), מריו ורגס יוסה (פרו), דולסה מריה לויינאז (קובה), אדולפו ביאוי קאסארס (ארגנטינה), אוגוסטו רואה באסטוס (פרגוואי), קרלוס פואנטס (מקסיקו), ארנסטו סאבטו (ארגנטינה), אוקטביו פס (מקסיקו), חואן קרלוס אונטי (אורוגוואי), חורחה לואיס בורחס (ארגנטינה) ואלחו קרפנטייר (קובה).
הסופרים הלטינו-אמריקנים שזכו בפרס הספרותי היוקרתי ביותר בעולם, פרס נובל לספרות, הם: גבריאלה מיסטרל (צ'ילה, 1945), מיגל אנחל אסטוריאס (גואטמלה, 1967), פבלו נרודה (צ'ילה, 1971), גבריאל גארסיה מארקס (קולומביה, 1982), אוקטביו פס (מקסיקו, 1990), מריו ורגס יוסה (פרו, 2010).
פרס נוישטט הבינלאומי לספרות, מונה בין מקבליו מספר סופרים לטינו-אמריקנים; ובהם: קלריבל אלגריה (ניקרגואה), אלווארו מוטיס (קולומביה), ז'ואאו קבראל דה מלו נטו (ברזיל), אוקטביו פס (מקסיקו), וגבריאל גרסיה מארקס (קולומביה). המועמדים לפרס כוללים: ריקרדו פיגליה (ארגנטינה), מריו וארגס יוסה (פרו), מרג'ורי אגוסין (צ'ילה), אדוארדו גליאנו (אורוגוואי), הומרו ארידג'יס (מקסיקו), לואיס פרננדו וריסימו (ברזיל), אוגוסטו מונטרוסו (גואטמלה), ארנסטו קרדנל (ניקרגואה), קרלוס פואנטס (מקסיקו), חורחה לואיס בורחס (ארגנטינה), ז'ורז' אמאדו (ברזיל), ארנסטו סבטו (ארגנטינה), קרלוס דרומונד דה אנדרה (ברזיל) ופבלו נרודה (צ'ילה).
פרס ספרות בינלאומי חשוב נוסף הוא פרס ירושלים; על מקבליו נמנים בין היתר: מרקוס אגוויניס (ארגנטינה), מריו ורגאס יוסה (פרו), ארנסטו סבטו (ארגנטינה), אוקטביו פס (מקסיקו), חורחה לואיס בורחס (ארגנטינה).
סופרים לטינו-אמריקנים שכיכבו ברשימותיו של המבקר הספרותי הבולט הרולד בלום, "הקאנון המערבי" של יצירות הספרות העולמיות המשפיעות ביותר כוללים את: רובן דריו, חורחה לואיס בורחס, אלחו קרפנטייר, גילרמו קבררה אינפנטה, סוורו סרדוי, ריינאלדו ארנס, פבלו נרודה, אוקטביו פס, ססאר ואייחו, מיגל אנחל אסטוריאס, חוסה לזמה לימה, חוסה דונוסו, חוליו קורטאסר, גבריאל גארסיה מרקס, מריו ורגאס יוסה, קרלוס פואנטס וקרלוס דרומונד דה אנדראדה.
סופרים ברזילאים שזכו בפרס קמואש, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר בשפה הפורטוגזית, כוללים את: ז'ואאו קבראל דה מלו נטו, רייצ'ל דה קיירוז, ז'ורז' אמאדו, אנטוניו קנדידו, אאוטראן דוראדו, רובם פונסקה, ליז'יה פגונדס טלס, ז'ואאו אובאלדו ריביירו, ופררה גולר. מספר סופרים בולטים שזכו בפרס מאשאדו דה אסיס בברזיל כוללים: רייצ'ל דה קיירוז, ססיליה מאירלס, ז'ואאו גימראס רוזה, אריקו וריסימו, לוסיו קרדוסו ופריירה גולאר.
משחק באש
משחק באש (באנגלית: Burnt) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2015, שנכתב על ידי סטיבן נייט ובוים על ידי ג'ון וולס, על פי סיפורו של מייקל קלסניקו. הסרט עוקב אחר שף מוצלח שנגמל מסמים ואלכוהול (בראדלי קופר) ופותח במסע לעבר כוכב המישלן השלישי שלו, כשגם סיינה מילר, אליסיה ויקנדר, עומאר סי, מת'יו ריס, דניאל בריהל, אומה תורמן ואמה תומפסון מככבים בסרט. הסרט הופץ ב-30 באוקטובר 2015 על ידי חברת ויינשטיין.
תקציר עלילה.
אדם ג'ונס הוא שף מפורסם לשעבר בעל שני כוכבי מישלן, שבנה את שמו כאחד מהשפים הידועים בפריז ובעולם, אך התדרדר לסמים ואלכוהול. לאחר שנים ואחרי שעבר תהליך גמילה, הוא מחליט ללונדון, וחובר ליריבים ותיקים בשביל להשיג את כוכב המישלן השלישי שלו.
קרית התקשורת נווה אילן
שיחות לנוער
שיחות לנוער (באנגלית: Talks and Tales, ביידיש: שמועסן מיט קינדער און יוגנד) הוא ירחון לילדים ונוער, שהוציאה הוצאת הספרים קה"ת מטעם המרכז לענייני חינוך של חסידות חב"ד, בין השנים תש"ב, 1941 – תש"ן, 1990, בעריכת הרב ד"ר ניסן מינדל. הירחון יצא בשפות יידיש, אנגלית, עברית, ספרדית, איטלקית וצרפתית והכיל מדורים מגוונים בנושאי יהדות, היסטוריה וטבע.
היסטוריה.