ישנו דמיון רב מבחינת מינוח ומשפט בין ברית דמשק לבין סרך היחד, כולל מושגים כמו "בני אור". היחס בין שני החיבורים אינו ברור: יש שאומרים כי סרך היחד הוא הטקסט הראשוני, שהתפתח מאוחר יותר לברית דמשק, אחרים אומרים להפך, וקבוצה שלישית טוענת שסרך היחד נוצר כאידיאל אוטופי ולא כחלופה ממשית לברית דמשק. דעה נוספת היא שסרך היחד וברית דמשק נכתבו לשני סוגים שונים של קהילות, האחת פתוחה והאחרת סגורה יותר.
קולונל
קולונל (Colonel) היא דרגת קצונה צבאית ברבים מצבאות העולם. זוהי הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לדרגות הגנרל. מקבילה לדרגה הצה"לית אלוף-משנה (אל"ם).
היסטוריה.
השימוש הראשון בדרגה נעשה בצבא הרומאי, קולונל היה הקצין האחראי על טורי החיילים (מקור השם במילה הלטינית columnella שפירושה טור קטן). השימוש נמשך בימי הביניים כשהדרגה קולונל הוחזקה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, הדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.
השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-קולונל (Lieutenant Colonel — לויטננט קולונל).
עם המעבר לצבאות מקצועיים במהלך המאה ה-19 דרגת הקולונל ניתנה לקצין שפיקד על רגימנט. עם התפשטות ההשפעה הארופית ברחבי העולם הדרגה נכנסה לשימוש בצבאות מחוץ לגבולות אירופה.
סלאמיס
סלמיס
ישעיה דטראני
ישעיה מטראני
אשתר
מכות
ניקוסייה
הקטר הצ'כי
גרניקה (ציור)
גֶרְנִיקָה (Guernica) היא אחת מיצירות האמנות המפורסמות של פבלו פיקאסו, שצוירה בשנת 1937.
התמונה צוירה כתגובה להפצצת העיירה הבסקית גרניקה ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, על ידי הנאצים, הפצצה שגבתה כ-1,600 הרוגים ועוד אלפי פצועים. הציור הוצג בפתח ביתנה של ספרד הרפובליקאית בתערוכה העולמית של פריז (1937).
כיום, גרניקה היא אחד מסמלי ההרס והאובדן של המלחמה כולה. הציור מוצג במוזיאון ריינה סופיה.
הציור.
"גרניקה" היא ציור ענק ממדים בשחור-לבן שצויר בשמן על ידי פבלו פיקאסו. פיקאסו ראה תצלומי שחור-לבן של האירוע הטרגי של הפצצת גרניקה בעיתון, והחליט להגיב עליו באמצעות יצירה שתייצג לא רק את המקרה עצמו אלא תעורר את תחושות הכאב והסבל המשותפות לכל המלחמות. הוא שאף להראות באמצעותה את זוועות המלחמה ואת האיום שבחורבן.
היצירה הושפעה מהציור "ניצחון המוות" שבזמנו היה על קיר בית החולים בפלרמו, וכיום נמצא במוזיאון שבארמון אבאטליס (Palazzo Abatellis) בעיר.
במסגרת עבודות ההכנה ליצירתו "גרניקה" הכין פיקאסו כשישים רישומים וציורי הכנה. רק לאחר מכן ניגש להכנת היצירה עצמה. הוא החליט שצבעי הציור יהיו שחור, לבן ואפור כצבעי תצלומי העיתון שתיעדו את האירוע בגרניקה, וכן כדי ליצור את הרושם כי היצירה מעבירה את העובדות, את המראות כפי שהיו - כפי שעיתון מעביר עובדות. ניתן גם לראות מרקם של נקודות קטנות במילוי חלק מן הדמויות ביצירה, מרקם המסמל את הכיתוב הקטן בעיתון. סגנון הציור משלב כמה מסגנונות הציור של פיקאסו: קוביזם בעל אופי של קולאז', קיטוע ועיוות מטמורפוזי.
בציור לא מתוארים מטוסי קרב או פגזים; מתוארים רק אזרחים פשוטים. כל דמות בציור נושאת עמה משמעות סמלית מסורתית. אם המחזיקה בידיה את בנה המת היא תזכורת לציורי ה"פיאטה"; אישה המחזיקה לפיד היא תזכורת לפסל החירות בניו יורק; חייל מת האוחז בחרבו השבורה הוא סמל לגבורה; הסוס הגוסס בזעקה מזכיר את הסוס מציור של גויה "שניים במאי 1808" , וראש השור הוא סמל המזוהה עם ספרד שניתן לפרשנויות שונות כמו לכוחות הרשע. בכל הדימויים בולט הכאב המשותף לבני האדם ולבעלי החיים. פיותיהם של הדמויות ובעלי החיים פעורים, כולם מאוימים ומפוחדים, חלקם גוססים וחלקם מתים. הדמויות הנשיות מעוותות, גופן שבור ומפורק באלימות המדגישה את הזוועה, האישה העולה בלהבות, האם ותינוקה המת, והאישה הנסה על נפשה.
העששית ונורת החשמל, שני מקורות אור, מבטאים בגרניקה שני עולמות מנוגדים: העששית מרמזת על חיים פשוטים כפריים, לעומת נורת החשמל המסמלת את הקידמה הטכנולוגית אך היא מוקפת חודים המסמלים הרס ולאו דווקא קידמה. הסוס מסמל את האומה הספרדית הגאה אך הפצועה.
תחושת האימה נוצרת בעיקר באמצעות הצורות עצמן. מהות הצורות רק מוסיפה לתחושה זו. הצורות חתוכות כבקולאז'. הן מעוותות ומקוטעות, והגוף האנושי מפורק אל תוך הקרביים.
"גרניקה" מתארת סצנה כוללת בתוך חדר:
את כל המראות הללו מאירה נורה, ובספרדית - Bombilla, המזכירה בצליל שלה את המילה Bomb - פצצה.
כאשר הוצג הציור לראשונה נשאל פיקאסו על ידי הנאצים "האם אתה עשית את זה?" ובתגובה ענה: "אני לא עשיתי את זה, את זה אתם עשיתם".
מדינת שומר הלילה
מדינת שומר הלילה הוא מונח מתחומי מדע המדינה והפילוסופיה הפוליטית המתאר צורת ממשל שבה המדינה מתערבת בצורה מינימלית בחיי האזרחים, ותפקידה היחיד הוא לקיים צבא, משטרה, ובתי משפט, וכך להגן על האזרחים מפני תוקפנות, גנבה, הפרת חוזים, הונאה, ולאכוף זכויות קניין; כך שהמדינה עוסקת אך ורק באכיפת עקרון האי-תוקפנות. שם השיטה מרמז על תפקידה המינימלי של המדינה, והיא משמשת כמין "שומר לילה" הדואג רק לשלום האזרחים.
בריטניה של המאה ה-19 נחשבת למודל של מדינת שומר לילה ביחס לשאר המדינות האירופאיות באותה תקופה.
אטימולוגיה.
המונח נטבע על ידי הסוציולוג הגרמני פרדיננד לסל בנאום בברלין ב-1862. לסל ביקר את התפיסה ה"בורגנית" של מדינה שתפקידה כשל "שומר הלילה", המגן מגנבה בלבד. המונח הפך במהרה לתיאור של ממשלה "קפיטליסטית", על אף שבאותה תקופה המונח "ליברליזם" קיבל משמעות יותר פרוגרסיבית. הכלכלן לודוויג פון מיזס טען שלסל ניסה להגחיך את מודל הממשל המוגבל, אך הוא לא מגוחך יותר מממשלות שמעסיקות את עצמן "בהפצת עיתונים, ייצור כפתורי מכנסיים ובהכנת כרוב כבוש".
צידוקים.
ליברלים מצדיקים את המודל בכך שהוא הגזירה הלוגית המתאימה מעקרון האי-תוקפנות. הם טוענים שאנרכיזם כשלעצמו אינו פרקטי מפני שאין בכוחו לאכוף את עקרון האי-תוקפנות, ובגלל שאכיפת החוזים פתוחה לתחרות אין הכרח שמישהו ישמור על עקרון האי-תוקפנות. הפילוסוף הליברטריאני רוברט נוזיק עסק במושג בספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה".
לטענתו, יש להפריד לחלוטין בין החלק הציבורי לחלק הפרטי במדינה, ובה בעת לצמצם מאוד את הכוח והשליטה של המדינה על הפרט. נוזיק גרס כי יש להפריט את הכול ולא לתת למדינה יכולת שליטה כלשהי על הפרט או על זכויותיו. חריגה של המדינה לסמכויות מעבר להגנה ואכיפת חוזים תוביל להפרת הזכויות של אזרחי המדינה.
טלפלא
טֶלֶפֶּלֶא היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים, שהוקלטה ושודרה בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון) בין השנים 1975–1979 ובשידורים חוזרים במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
במרכז התוכנית עמדה אינטראקציה בין המגישים לבין בובת גרב בצורת תולעת בעלת כובע קסקט בשם "טלא"; הבובה לא השמיעה קול, אבל המגיש תמיד הבין מה היא אומרת ומסר את דבריה לצופים. במהלך התוכנית נדונו נושאים שונים מחיי הילדים, באמצעות שירים וסיפורים. בנוסף, במהלך התוכנית הוקרן פרק מסדרת אנימציה, כדוגמת "ברבאבא" ו"סיימון בארץ ציורי הגיר" .
צוות ההקמה של התוכנית כלל את מנהלת תוכניות הילדים אסתר סופר, התפאורן יוסי עצמון, התסריטאים פוצ'ו ובינה אופק,
המנהל המוזיקלי היה מוני אמריליו, הבמאי פינחס הר-זהב, הבמאית ורדינה ארז והמפיקה שרה פרידמן.
לאורך מרבית התקופה היא שודרה שלוש פעמים בשבוע. התוכנית זכתה לשיעורי צפייה גבוהים מאוד, ותקופת שידורה הייתה הממושכת מכל תוכניות הילדים שהופקו בטלוויזיה בישראל עד אז. התוכנית זכתה בפרס רשות השידור לשנת 1978.
בעקבות התוכנית הופקו מספר ספרים ותקליטים, וכמו כן נכתב בהשראת התוכנית השיר "טלפלא" שביצעה יונית שוהם בשירוויזיון 1979.
השיר "טלפלא".
את שיר הנושא "טלפלא" כתב אוריאל אופק (בן-זוגה של בינה אופק) והלחין ועיבד מוני אמריליו וביצעו דודו אלהרר ומוטי ברכאן יחד עם סיגל זיו.
סיפורה של אם המנזר
סיפורה של אם המנזר (The Prioress's Tale) מופיע לאחר "סיפורו של הספן" בסיפורי קנטרברי לג'פרי צ'וסר. בשל כתב-היד הקטוע, אין באפשרותנו לדעת מהו מספרו הסידורי, אך הוא השני בקבוצה ב-2, ואחריו מופיע "סיפורו של סר תופס". הפרולוג הכללי נוקב בשמה של אם המנזר - מָדָם אֶגְלֶנְטַיְן, ומתאר את נימוסי השולחן שלה כזכים מכל רבב, ואת לבה הרך. סיפורה הוא על נער קדוש הנרצח בידי יהודים, נושא נפוץ בקרב הספרות הנוצרית של ימי הביניים, ורק ביקורות מאוחרות ביותר מתמקדות באנטישמיות של הסיפור.
תקציר העלילה.
הסיפור נפתח בקריאה לבתולה מריה, ואז עובר מוקד ההתרחשויות לאסיה, בה קהילה של יהודים חיה בעיר נוצרית. נער קט בן שבע בשם יוּ, תלמיד בבית הספר, בנה של אלמנה, לומד לרחוש כבוד רב לבתולה מריה. הוא משנן את הבית הראשון במזמור האהוד מימי הביניים, "Alma Redemptoris Mater" (אמו-הורתו של הגואל); הגם שאינו מבין את משמעות המילים, חברו לכיתה, המבוגר ממנו בשנים, מספר לו שהוא עוסק במריה הקדושה. הוא מתחיל, אם כן, לשיר את המזמור בכל יום בדרכו לבית הספר ובחזרה, בעוברו דרך שכונת היהודים.
השטן, "שקן צרעותיו שוכן בלבם של היהודים", מעודד את היהודים לרצוח את הנער ולהשליך את גופתו על ערימת-צואה, בבית השימוש של היהודים. אמו מחפשת אחריו ולבסוף מוצאת את גופתו, המתחילה באורח-נס לזמר את ה-"Alma Redemptoris".