דיוניסיוס פרייגטס (ביוונית: Διονύσιος ὁ Περιηγητής, מילולית: "דיוניסיוס הנוסע"; לעיתים בלטינית: Dionysius Periegeta; המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה), המכונה גם דיוניסיוס מאלכסנדריה או דיוניסיוס האפריקני, היה מחברו של תיאור של העולם הידוע (Περιήγησις τῆς οἰκουμένης), בשירה בהקסמטר יווני. על פי ההערכה, הוא הגיע מאלכסנדריה וחי בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי אדריאנוס (117–138 לספירה), אם כי ישנם המתארכים את תקופת חייו לסוף המאה ה-3.
נראה כי המידע שניתן על ידי דיוניסיוס מתבסס על מקורות עתיקים יותר, שמקורם בעיקר ב. הוא מספק תיאורים קצרים של אפריקה ואירופה ותיאור מפורט יותר של אסיה. ייתכן שהמקור לתיאור אסיה ובכלל זה החוף של פיניקיה וארץ ישראל, הם ארטוסתנס וסטראבון. דיוניסיוס כולל בסקירתו את העמים הפיניקים והסורים, אולם ללא אזכור שמותיהן של "יהודה" או "פלשתינה". הוא מתייחס לערים בחופי פיניקיה וארץ ישראל כמיושבות על ידי פיניקים, אך אינו שומר על הסדר הגאוגרפי הנכון, וכך עזה, שבמקורות אחרים אף פעם אינה מוגדרת כ"פיניקית", מופיעה בין יפו ומקומות בחוף הפיניקי. בין אלה מופיע השם "אלאיס" (Elais), שזיהויו אינו ברור.
יצירתו של דיוניסיוס זכתה לפרסום בימי קדם כספר לימוד. היא תורגמה ללטינית ידי רופיוס פסטוס אוויינוס (Descriptio Orbis Terrae, המאה ה-4), ועל ידי המדקדק פריסקיאנוס (Periegesis, סביב 500 לספירה). הארכיבישוף הביזנטי אוסטאתיוס מסלוניקי כתב פרשנות (סכוליה) על יצירתו עבור המצביא והדיפלומט הביזנטי יואנס דוקס .
בית הכנסת הכוראלי של גאלאץ
בית הכנסת הכוראלי של גאלאץ (ברומנית: Templul Coral) היה בית כנסת בגאלאץ.
רפאל פלאכס (Rafael Flachs), מי שהיה ראש חברה קדישא של יהדות גאלאץ, יחד עם מרדכי פינלס (Mordhe Pineles), אבל רפפורט (Abel Rapaport) ודוקטור אלנבוגן (Ellenboghen) החליטו בשנת 1863 ליזום הקמת בית כנסת מודרני. ההחלטה התקבלה בהתלהבות בקהילה, במיוחד לאחר שבפרעות פסח 1859 הושחת בית הכנסת הגדול, שבו נהגו להתפלל ראשי הקהילה, שלאחר מכן עברו לתפילה בבית כנסת מאולתר בבית מלון צוקר.
הוקם ועד פעולה, שכלל, בנוסף ליוזמים, את י. רוטנברג, מרקו טל, איסאק לבל, מרקו שיין וזיגמונד רוטנברג. הוועד החל במכירה מוקדמת של מושבים בבית הכנסת וכך צבר 1,200 מטבעות זהב בהם קנו מגרש ברחוב קוזה וודה. המגרש נרשם על שמו של אבל רפפורט. כעבור זמן מה הצטברו עוד אלף מטבעות זהב, בהם נקנו חומרי בנייה עבור בית הכנסת. הוכנה תוכנית הבנייה, שאושרה בבוקרשט ועל ידי מהנדס העיר, אך כשהוגשה לקבלת אישור במועצת העיר התוכנית סורבה בנימוק, שהמרחק מהכנסייה הקרובה ביותר מועט מדי והוא צריך להיות מעל 350 מטרים.
פניות העסקנים היהודים לגורמי ממשל רומנים לא הניבו פרי, לפנייה של פלאכס לראש ממשלת רומניה, לסקר קטרג'יו, ענה האחרון שאינו מוסמך לבטל החלטה של מועצת העירייה. חומרי הבניה החלו להתקלקל, לכן הוחלט למכור אותם.
ב-1880, כשראש עיריית גאלאץ היה קוסטקה ורלאן, זימן פלאכס ישיבה לבחינת המצב. בישיבה נבחר ועד בו השתתפו מ. שמירר, רפאל פלאכס, איזידור רובינשטיין, י. קטינר, א. גרינשפאן, מ. קרוכמל, ד. שוואלב, וייסנברג ופליגלמן, ועד שהוטל עליו לנסות להשיג את הרישיון המבוקש. לאחר מאמצים רבים ניתן הרישיון והמשיכו במכירת המושבים בבית הכנסת. מושב דרגה ראשונה עלה 1,200 לאי, דרגה שנייה 800 לאי, דרגה שלישית 450 לאי ומושב כבוד עלה 8,000 לאי. הכסף שימש למימון הבנייה.
בספטמבר 1881 אושר התקנון של חברת בית הכנסת בצו מיניסטריאלי מס' 13.753. אבל רפפורט, שעל שמו נרשמה הקרקע של בית הכנסת, הלך לעולמו, לכן פנו ליורש ולאחר שצו הירושה נכנס לתוקף העביר האחרון את הזכויות בקרקע לחברת בית הכנסת. הבנייה התקדמה והכסף נגמר לכן נאלצו לעצור את הבנייה. רפאל פלאכס הציע לעשות הגרלה, כדי לאסוף כספים להמשך הבנייה, אולם במשרד הממשלתי המתאים דחו את הבקשה ארבעה פעמים. בפעם החמישית, ב-27 במאי 1883, ניתן האישור, מס' 3.988. ההגרלות נערכו שנה וחצי והושג רווח של 21,873 לאי. איסאק לבל תרם עשרת אלפים לאי ול. מנדל תרם חמשת אלפים לאי.
בתום הבנייה היו בבית הכנסת 390 מושבים לגברים ו-352 מושבים לנשים.
ב-11 באוגוסט 1885 מונה רפאל פלאכס לנשיא כבוד של בית הכנסת הכוראלי וכאות תודה על פועלו הוענקו לו ולרעייתו שני מושבי כבוד לכל חייהם. ב-19 באוגוסט, יום ראשונה של ראש השנה, נערך בהיכל הטקס הראשון. ב-25 באוגוסט נערכה חנוכת ההיכל בנוכחותו של הרב דוקטור משה גסטר, שנאם את נאום הפתיחה. הטקס הדתי הובל על ידי חזן וחזן משנה והמקהלה לוותה בנגינת עוגב.
ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1940) נפגע המבנה של בית הכנסת. ב-1942 ביקשה עיריית גאלאץ אישור להרוס את מבנה ההיכל בטענה של-13,511 יהודי גאלאץ יש 24 בתי תפילה בעוד של-75,233 נוצרים יש רק 21 כנסיות. האישור ניתן ובית הכנסת הכוראלי נהרס.
אלפא רומיאו כמאל
אלפא רומיאו כמאל (באיטלקית: Alfa Romeo Kamal) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) קונספט מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצג בשנת 2003.
סרגיי גרמש
סרגיי לאונידוביץ' גרמש (ברוסית: Серге́й Леони́дович Гарма́ш; נולד ב-1 בספטמבר 1958) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי. אמן העם של רוסיה ושחקן מוערך. בשנת 2013 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-35 במוסקבה.
הוא מוכר במרבית מדינות מזרח אירופה במראהו הקשוח ועם סיגריה בידו ומגלם בעיקר דמויות של אנשי משטרה, צבא או פושעים. את פרסומו הוא זוקף לזכותו של הדמות קורוטקוב שגילם בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "קאמנסקאיה" ומוכר גם בגילות דמות אביו של הדמות הראשית מלס מהסרט "המגונדרים".
ביוגרפיה.
ראשית חיים וחינוך.
סרגיי גרמאש נולד ב-1 בספטמבר 1958 בעיר חרסון שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במשפחת פועלים. אמו, ליודמילה איפוליטובנה הייתה מכפר קטן במערב אוקראינה, היא סיימה את לימודיה לאחר שבעה שיעורים ובילתה את כל חייה בעבודה כסדרנית בתחנת אוטובוס. אביו של סרגיי, ליאוניד טרופימוביץ' גרמש היה תחילה נהג, אחר כך בוגר מכון והחל לעבוד בתפקידים מינהליים.
גרמש היה ילד קשה, הוא גורש מבית הספר מספר פעמים. לאחר הלימודים ביקש להיכנס למכון של הצי, אך בסופו של דבר הגיש מסמכים לבית הספר לתיאטרון בעיר דנייפרופטרובסק. הוא סיים את בית הספר כאמן תיאטרון בובות. אחר כך עבד בחרסון, נסע עם סיורים לכפרים ובחוות קיבוציות סמוכות.
שנתיים לאחר מכן נקרא לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי - בגדוד הבניין. הוא שירת בעיירה בולוגויה.
לאחר שירותו בצבא, בשנת 1980 נסע גרמש למוסקבה כדי להגיש בקשה לבתי ספר לתיאטרון שם. בתחילה הוא הגיש מסמכי בקשה לשלושה מוסדות תיאטרון בו-זמנית. בהמשך בחר את בית הספר לתיאטרון האמנותי במוסקבה ללימודיו. עם סיום בית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה בשנת 1984, גרמש התקבל ללהקה של התיאטרון "סוברמניק" במוסקבה.
קריירה.
סרגיי ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 1984, כשגילם את תפקיד אורין בבלדה ההרואית הניתוק של אלכסיי סימונוב עם אלכסנדר פקליסטוב לצדו. אחר כך השתתף בסרטים "במדבר הירי" (1985) מאת ולדימיר חוטיננקו, "יונת הבר" (1986) מאת סרגיי סולוביוב, "איוואן הגדול" (1987) מאת גבריאל יגיאזארוב, "סטלינגרד" (1989) מאת יורי אוזרוב, "האמן ומרגריטה" (1994) מאת יורי קארה, "הצלף וורושילוב" (1999) מאת סטניסלב גובורוחין וסרטים וסדרות רבות אחרות. לפני תחילת האלף החדש הוא כיכב ביותר מחמישים סרטים.
בשנת 2001, לוהק לתפקיד מורה העבודה סמיון בספאלצ'יקוב בדרמה המצליחה "הגיל הנדרש" של סרגיי סולוביוב שגרמש קיבל עליו את פרסי המשחק בפרס ניקה ובפרס נשר הזהב. בהמשך, סרגיי קיבל את פרס ניקה על תפקידיו בסרטים "אחי החורג, פרנקנשטיין" (2004), "12" (2008) ו"הבית" (2011).
בין תפקידיו המשמעותיים של גרמש כוללים את רב-סרן קורוטקוב בסדרה הבלשית "קאמנסקאיה", שגילם במשך חמש עונות, יבגני מרקראנץ ב"סוויטה מכנית" (2001) מאת דמיטרי מסחייב, איוואן בסרט "המאהב" (2002) מאת ולרי טודורובסקי, הקצין ניקולאי קראוז בסרט "72 מטרים" מאת ולדימיר חוטיננקו, יאשה בקומדיה "קרובי משפחה עניים" (2005) מאת פאבל לונגין, מייג'ור פופוב בסרט "קאטין" (2007) מאת אנדז'יי ויידה, אביו של מאלס בלהיט על שנות הששים של המאה העשרים, המגונדרים (2008) מאת ולרי טודורובסקי.
בנוסף, סרגיי גילם תפקידים בסרטים "פסקול התשוקה" (2009), "ברק שחור" (209), "צרות טובות" (2010), "פעם אחת" (2013), "סוף העידן היפה" (2015), "דואליסט" (2016), הסדרות "פטרונותיו של רב-סרן סוקולוב" (2014), "לנינגרד 46" (2015), "החוקר טיכונוב" (2016) ו"מורקה" (2017).
בשנת 2017, השחקן הופיע בסרטים "משיכה" (והמשכו "פלישה") ו"טנגו קר". הוא הופיע גם בסרטים "מתקדמים למעלה" ו"מטילדה", בו גילם את אלכסנדר השלישי. באותה שנה גם הופיע בסרט "השותף", שם גילם קצין משטרה בשם חרומוב, שנפשו ומוחו הועברו לגופו של ילד בן שנה.
בשנת 2020 הופיעה סדרה חדשה בכיכובו כשוטר, סדרת המדע בדיוני "פרויקט אנה ניקולאייבנה".
חיים אישיים.
אשתו היא השחקנית הרוסייה אינה טימופייבה (ילידת 1963), בוגרת בית הספר לתיאטרון לאמנות במוסקבה, שחקנית תיאטרון "סוברמניק".
לידת בני יעקב
לידות בני יעקב לפי התנ"ך, אירעו בזמן שיעקב שהה בחרן אצל לבן חמיו, ובזמן שיעקב היה בדרכו לארץ ישראל.
השתלשלות העניינים.