חלוקת העבודה בין זרועות המודיעין, אמ"ן, השב"כ, והמוסד, מושתתת, במבנה הנוכחי של הקהילה, על בסיס גאוגרפי בדרך כלל. קיימים קווי השקה ורצועות חפיפה, לעיתים רחבות למדי, בין הארגונים. מידת התיאום ושיתוף הפעולה הבינזרועי לקתה בעבר באופן מהותי בחסר, ופגמה לעיתים ביעילות העשייה המודיעינית בנושאים שונים. בשנים האחרונות חל שיפור של ממש בתחום זה. הארגונים הטמיעו את ההכרח בהיזון הדדי של מידע מודיעיני ובסנכרון פעילויות מסוימות, המהווים מכפיל כח ותורמים להעלאת רמת ההישגים ושיעור ההצלחה. נותרו עדיין נושאים פתוחים לדיון ואף שנויים במחלוקת באשר לחלוקת האחריות וגבולות הגזרה הבינזרועית. במסמך המכונה "המגנא כרטא", ממשיכים ראשי השירותים לנסות ולגבש הסכמות ביחס למכלול העניינים של הפרק. ועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים מקיימת מעקב בנושא ובוחנת את המהלכים הננקטים לצורך יישוב סלעי המחלוקת בדרך עניינית. על פי הצורך תגלה ועדת המשנה מעורבות פעילה בתחום זה על מנת להבטיח נוהלי עבודה סבירים ותקינים לתועלת עבודת המודיעין.
ההתפתחות ההיסטורית של קהילת המודיעין הועידה לאגף המודיעין של צה"ל מטלות ותחומי פעולה, אשר אינם בתחום אחריותו של מודיעין צבאי על-פי הרוֹוֵח והמקובל במרבית מדינות המערב. דוגמאות לכך הם האחריות על המחקר המודיעיני בתחום המדיני והובלת תחום מודיעין האותות, גם בנושאים שאינם צבאיים מובהקים. מדינת ישראל בשנות קיומה הראשונות נשענה על צה"ל גם כעוגן וכמכשיר לביצוע משימות לאומיות בהיותו מערכת בעלת כושר ארגוני, משאבים וכוח אדם זמין. בתוך כך נטל על עצמו המודיעין הצבאי גם פונקציות שהוא אינו הכתובת הטבעית והמתבקשת מאליה למילוין.
תחום נוסף בו עסקה ועוסקת קהילת המודיעין הוא הצלת יהודים והעלאתם לארץ. עסקו בכך "המוסד" ו"נתיב". עם הזמן התגבשה בישראל התפיסה שמדינת ישראל צריכה להיות אחראית להגנה על קהילות יהודים בחו"ל הנתונות במצוקה ולהעלותם לישראל, אם המצב ידרוש זאת ואם ירצו בכך. הטיפול במשימה זאת הוטל על "המוסד". הניסיון שנצבר בפעילות עם יהודי מרוקו, באמצע שנות ה-50, הצלתם והסיוע לעלייתם לישראל תורגמו לפעילות סיוע לקהילות בעולם.
שינויים במבנה קהילת המודיעין.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק סברה כי למרות ההתקבעות ההיסטורית של המבנה הנתון, וחרף היתרונות שצברו חטיבת המחקר של אמ"ן ויחידה 8200 מתוקף ניסיונן רב השנים, מן הראוי להשתית סוף-סוף את מבנה קהילת המודיעין על חלוקת עבודה נכונה הן מהבחינה הייעודית והמקצועית, והן מהבחינה החוקתית-דמוקרטית. בשל כך סברה הוועדה כי קיים צורך לשקול מחדש את מעמדו ומקומו של מודיעין האותות (הסיגינט) וכן את העברתם של תחומים מדיניים אסטרטגיים מסוימים ותחומים לא צבאיים הנתונים כיום לאחריות אמ"ן לגורם מודיעיני אזרחי.
הוועדה המליצה על רפורמה שבסופה יכלול מערך המודיעין שלושה או ארבעה גופי מודיעין עצמאיים, וכן את המועצה לביטחון לאומי. ההבחנה ביניהם (להוציא רשות סיגינטית, אם תקום) תהא מבוססת על נושאי ותחומי האחריות של כל אחד מהגופים:
שינויים בפעילות קהילת המודיעין.
פעילותה של הלשכה לקשרי מדע, שהייתה בתוך משרד הביטחון, נחשבה כחלק מקהילת המודיעין עד למעצרו של ג'ונתן פולארד בארצות הברית. הפעלתו נחשבה כחריגה מהמדיניות שהייתה נהוגה בקהילה שלפיה לא מבוצעות פעילויות ריגול בארצות הברית, גם אם עשויה להיות לכך תרומה מודיעינית חשובה.
פעילות בזמן מגפת הקורונה.
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל, נרתמה קהילת המודיעין לסייע למערכות הממשלתיות להתמודד עם השלכותיה. הסיוע התבטא הן בתחומי השגת המידע על המגפה בעולם ובארץ, במאמץ לקטוע את שרשרות ההדבקה, והן במאמץ להשיג ולפתח מערכות וציוד לבדיקות וטיפולים בחולים, ובטיוב השליטה בנתונים על המגפה והחולים. התפנית הזו בהרתמותה של קהילת המודיעין לעסוק בתחומי פנים אזרחיים, בכלל זה ניטור ומעקב על אזרחי המדינה, עוררה ויכוח בציבור על כך.
המודיעין הישראלי
ג'ון הקטן
ג'ון הקטן (אנגלית: Little John) הוא דמות המוזכרת באגדות רובין הוד. ג'ון מתואר באגדות כסגנו של רובין הוד, ומופיע כחלק מ"האנשים העליזים" כבר בבלדות הראשונות המזכירות את רובין הוד.
דמותו.
במאה ה־15, בבלדה המכונה "רובין הוד והנזיר" מסופר שלאחר שרובין התייחס בצורה רעה אל ג'ון, עזב אותו ג'ון בכעס, אולם כאשר רובין נתפס על ידי אויביו, ג'ון חילץ אותו, ואז סירב לקבל את הנהגת האנשים העליזים.
בבלדה מהמאה ה־17 מתואר ג'ון כאיש גדל ממדים (שגובהו עולה על שני מטרים), ושמו ניתן לו בלשון סגי נהור. בבלדה מתוארת פגישתם הראשונה של ג'ון ורובין – עת שניסו לחצות גשר צר ואף אחד מהשניים לא הסכים לפנות דרכו בשביל השני, והם נאלצו להילחם במטות העץ שלהם, עד שרובין נפל אל הנהר. לאחר הדו־קרב הסכים ג'ון להצטרף לרובין ואנשיו.
על אף העדר כל עדויות היסטוריות לקיומו, ישנה מסורת לפיה קבור ג'ון הקטן בבית הקברות בכפר האתרסייג שבדרבישייר. מצבה מסמנת את מקום הקבר. הקבר היה בבעלות משפחת ניילור, ואכן בחלק מהאגדות מופיע שמו של ג'ון כ"ג'ון ניילר".
ג'ון הקטן מופיע גם ברומן ההיסטורי של וולטר סקוט, "אייבנהו".
מוחמאד רזה שאה פהלאבי
הנזיר טאק
הנזיר טאק (באנגלית: Friar Tuck) הוא דמות בדיונית המתוארת באגדות רובין הוד כאחד מחבריו של רובין - "האנשים העליזים".
טאק לא מתואר בגרסאות המוקדמות של האגדות, ומופיע לראשונה בבלדה המאוחרת "רובין הוד והנזיר" ("Robin Hood and the Curtal Friar") מן המאה ה-15, אשר נשתמרה בשתי גרסאות, וכן במחזה מ-1560.
על פי הבלדה היה טאק נזיר ממנזר פונטיינס אשר גורש מהמנזר בשל אי יכולתו לציית לממונים עליו. טאק הפך למנהיג הדתי של בני חבורתו של רובין. הוא מתואר כחובב אכילה ושתייה וכן כקשת ולוחם מקצועי בחרב.
הנזיר מופיע גם ברומן ההיסטורי של וולטר סקוט, "אייבנהו".
בשני צווים מלכותיים משנת 1417 מתואר אדם בשם רוברט סטפורד, כהן דת מסאסקס, אשר כינה עצמו בשם "האח טוק" (Frere Tuk). האח טוק מוזכר בשנית בתעודה משנת 1429.
רובין מלוקסלי
חיות מופלאות והיכן למצוא אותן
בית החולים שערי צדק
פיליפו תומאזו מארינטי
פיליפו תומאזו מארינטי (באיטלקית: Filippo Tommaso Emilio Marinetti; 22 בדצמבר 1876, אלכסנדריה - 2 בדצמבר 1944) היה משורר, עורך והוגה דעות איטלקי. מייסד תנועת הפוטוריזם. היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב־20 בפברואר 1909 פרסם מארינטי את "תעודת היסוד והמאניפסט של הפוטוריזם" בעיתון הצרפתי הפופולרי "לה פיגארו".
יהושע רבינוביץ'
שפלת החוף
אנטון שמאס
אנטון שמאס (בערבית: أنطون شماس; נולד ב-8 בספטמבר 1950) הוא סופר, משורר, מתרגם ועורך ערבי ישראלי.
ביוגרפיה.
אנטון שמאס נולד בכפר הערבי נוצרי פסוטה שבגליל המערבי. המשפחה עברה לחיפה כשהיה בן 12, ושם סיים את בית הספר התיכון. השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. השתלם בספרות אנגלית, בתולדות האמנות ובספרות ערבית. בין השנים 1970–1976 ערך שמאס את הירחון הספרותי הערבי "אל-שרק" (המזרח). בירחון זה פרסם לראשונה את יצירותיו, מקור ותרגום.
בשנת 1976 החל אנטון שמאס לעבוד כמפיק בחטיבת התוכניות בערבית בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1987 יצא לארצות הברית ושם הוא ממשיך להתגורר. הוא מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת מישיגן באן ארבור. אנטון שמאס הוא תלת-לשוני, ושולט היטב בשלוש הלשונות עברית, ערבית ואנגלית. שליטתו זו אפשרה לו להיות מתרגם מלשון ללשון, וכתיבה בלשונות אלו כלשונות מקור.
ספרו של שמאס, "ערבסקות" (1986), תורגם גם לאנגלית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית גרמנית ואיטלקית. הוא נמנה בזמנו בין העורכים והמתרגמים של הוצאת אנדלוס, ששמה לה למטרה לתרגם ספרות ערבית מודרנית לעברית.
קוקוס
דֶּקֶל הקוֹקוֹס (שם מדעי: "Cocos nucifera"), או נרגיל בעברית, אליה חדר מפרסית, הוא עץ השייך למשפחת הדקליים, והוא המין היחיד מהסוג "קוֹקוֹס". גובהו של העץ יכול להגיע ל־30 מטרים, עם עלים שאורכם בין 4 ל־6 מטרים. אגוז קוֹקוֹס הוא פרי דקל הקוקוס.
גזעו הדק של העץ מוכתר בעלים מנוצים ענקיים, שאורכם מגיע לעיתים לשישה מטרים. הפרחים נישאים על פני עוקצים שאורכם כ-1.5 מטר, והפירות מבשילים באשכולות גדולים של 15 עד 20 אגוזים.
מקור הקוקוס.
מקור העץ אינו ברור. השערה מקובלת היא שמקורו בדרום-מזרח אסיה, אולם יש הסבורים כי מקורו בצפון-מערב דרום אמריקה. מאובנים של דקל שהתגלו בניו זילנד ובראג'סטאן שבהודו מעידים על קיומו של העץ כבר לפני יותר מ-15 מיליון שנה.
בשל כושר הציפה הגבוה של פרי הקוקוס הוא התפשט מאזור גידולו הטבעי לאורך חופי הים של האזורים טרופיים גם לכל האזורים הטרופיים, ואף לאזורים שאינם טרופיים. ישנן עדויות על אגוזי קוקוס שהגיעו לחופי נורווגיה שם גדלו לעצים מניבי פרי.
עץ הקוקוס גדל בעיקר בקרקע חולית, אבל מסוגל לגדול גם בסביבה מליחית. העץ צומח באזורים שבהם יש אור שמש רב, ונחוצה לו כמות משקעים של בין 750-2,000 מילימטרים גשם בשנה. כמו כן, תנאי גידול אופטימליים כוללים גם לחות של 70%-80%, מה שמונע את תפוצתם של דקלי קוקוס באזורים מדבריים ובאזורי הים התיכון, על אף שמתקיימים בהם יתר תנאי הגידול (ולכן הקוקוס לא גדל בארץ ישראל על אף הניסיון לעשות זאת בדרום הארץ).
על עץ קוקוס מצויים הן פרחים זכריים והן פרחים נקביים. לחלק ממיני דקל הקוקוס כושר הפריה עצמית.
הפרי.