את קינו, הוא בונה במחילה שעומקה כ-90 עד 100 סנטימטרים מתחת לפני האדמה ובדרך כלל יעדיף לבנות כמה כניסות שונות למחילה, על מנת לאפשר לו להימלט מטורף או פולש. את מחילתו הוא חופר בקרבת צמחים, היות ששורשי הצמחים מהווים תמיכה לקירות הקן והמחילה ומונעים קריסתה.
גרביל החולות אינו מתרחק לרוב מפתח מחילתו בחיפושו אחר מזון, והוא משחר אחרי מזון במרחק של כמה עשרות מטרים לכל היותר ממחילתו. מעת לעת הוא נעמד על רגליו האחוריות ומאזין לסביבתו, וכן משקיע תשומת לב לטורפים מתקרבים בעת איסוף המזון עצמו. בשעת סכנה הגרביל מתופף ברגליו האחוריות על הקרקע על מנת להזהיר את הטורף כי זיהה את נוכחותו, או להרתיע מתחרים. הגרביל יחידאי ואינו סובל את נוכחות בני מינו, למעט בעונת הרבייה. זוג גרבילים שיפגשו בעת שיחור אחר מזון יפתחו בקרב ממנו ימלט אחד מהם, ואילו המנצח יזכה בשלל.
גרבילי החולות הם יחידאים. הזכרים מסמנים את הטריטוריה שלהם על ידי הצמדת הגחון אל החול תוך כדי הליכה וסימון הטריטוריה בעזרת בלוטה הנמצאת באזור הגחון והמפרישה ריח ספציפי המיוחד לכל גרביל.
הנקבה, לאחר הריון של כשלושה שבועות בערך, ממליטה מספר ולדות הנע בין 3 ל-7.
גרביל החולות מעדיף את אזורי החולות היציבים למחצה עד לגבול שפלת חולות החוף ונמנע מאדמה שאינה חולית.
גרביל החולות הוכרז בישראל כבעל חיים הנמצא בסכנת הכחדה, בשל פלישת האדם לשטחיו וכילוי אזורי המחיה הטבעיים שלו.
תיאור הגוף.
רגליים אחוריות - ארוכות מהקדמיות ושריריהן מפותחים מאוד.
זנב - ארוך ומכוסה בשיער קצר.
עיניים - גדולות יחסית.
אוזניים -ארוכות יחסית.
בלוטות: - בלוטת גחון - ישנה התעבות לאורך אזור הגחון. זוהי בלוטה תת-עורית והיא מפותחת יותר אצל הזכרים. משמשת לסימון טריטוריה. לגרביל בלוטות סימן נוספות: בלוטת הרדר הנמצאת מאחורי העין ובלוטות הרוק המשמשות לאיכות הפרווה וכן לסימון.
אצבעות - 4 אצבעות בגף קדמי.
5 אצבעות בגף אחורי.
תפוצה בעולם - מדבר וערבה באפריקה ובאסיה עם חדירה לאזורים לחים יותר.
תפוצה בארץ: בעיקר בנגב ובאזורים חוליים.
גוסטב לנדאואר
גוסטב לנדאואר (Gustav Landauer; 7 באפריל 1870, קרלסרוהה – 2 במאי 1919, מינכן) היה אנרכיסט ומהפכן יהודי-גרמני, אשר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית באפריל 1919. לנדאואר ידוע גם כמתרגמם של כתבי ויליאם שייקספיר לגרמנית.
קורות חיים.
לנדאואר היה ילדו השני של בעל חנות נעליים בקרלסרוהה, שם התחנך. לנדאואר החל בלימודי פילוסופיה, היסטוריה ולימודי גרמנית באוניברסיטת ברלין, אולם לא סיים את לימודיו, והחל לעבוד כעיתונאי. רעייתו, הדוויג לחמן, עבדה כמתרגמת לגרמנית, ויחדיו תרגמו בני הזוג את כתבי אוסקר ויילד ווולט ויטמן.
רעיונותיו הושפעו מגיתה, טולסטוי, יוהאן גוטליב פיכטה, פייר-ז'וזף פרודון, פיוטר קרופוטקין ומיכאיל באקונין.
לאנדאואר נישא בפעם הראשונה ב-1892 לתופרת מרגרֶטֶה לָאוּשְנֶר.
ב-1892 הצטרף לנדאור לקבוצה בברלין שכונתה "איגוד הסוציאליסטים העצמאיים", שם פעל בין השאר בהוצאה לאור של רעיונותיהם. ב-1893 התפרק הארגון, שלנדאואר שימש בו כמנהיג הפלג האנרכיסטי. השתתף ב"כינוס הפועלים הסוציאליסטים" של האינטרנציונל השני בציריך, בשנת 1893 בתור נציג האנרכיסטים מברלין. בוועידה זו הוחלטו בניגוד לדעת המיעוט האנרכיסטי כי על חברי האינטרנציונל להשתתף בבחירות לפרלמנטים האירופאים, והאנרכיסטים הוצאו מן האינטרנציונל.
באוקטובר 1893 נאסר לנדאואר בעוון "הסתה למרי אזרחי" ונידון לשני חודשי מאסר בפועל. בדצמבר משפטו נדחה ב-9 חודשים בהם נכלא בכלא זוראו (Sorau, אז בפרוסיה, כיום ז'ארי בפולין). לאחר שחרורו הוא ניסה תקופת מה לחיות בשווייץ, אולם בשל קשיי הכנסה הוא שב לברלין ב-1895 שם הוא חי בקרב הבוהמה הברלינאית. בתקופה שבין 1895 ל-1899 הוציא ירחון בשם "הסוציאל-אנרכיסט". ב-1899 פגש בהדוויג לחמן, מורה שלימים נהייתה לאשתו השנייה. הם בילו תקופה מסוימת באנגליה שם התיידדו עם האנרכיסט הרוסי פיוטר קרופוטקין. באנגליה גם נולדה גודולה (Gudula), בתו של לאנדאואר. ב-1902 חזרו בני הזוג לברלין. ב-1903 התגרש לנדאואר מאשתו הראשונה ונשא את לחמן לאישה. ב-1906 נולדה בתם השנייה בריגיטה (Brigitte).
ב-1908 הקים לנדאואר את "הפדרציה הסוציאליסטית" בברלין, בה היו חברים בין השאר הפילוסוף היהודי מרטין בובר ואריך מיזאם (Mühsam). ארגון זה לא הצליח לרכוש חשיבות כארגון פוליטי. בין השנים 1909–1915 ערך לנדאואר את עיתון הארגון "הסוציאליסט" (Der Sozialist) ואף כתב בו כ-115 מאמרים בדבר אמנות, ספרות ופילוסופיה, וכן פוליטיקה עכשווית. בין השאר פרסם תרגומים לכתבי פייר-ז'וזף פרודון. המגזין נסגר לבסוף בשל התהדקות הצנזורה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סירב לנדאואר להצטרף להירתמות הכללית למאמץ המלחמתי. הוא הוסיף לדגול ברעיונות אנרכיסטיים ופציפיסטיים.
בשל קשייו הכלכליים בתקופת המלחמה, עזב עם משפחתו את ברלין ועבר לקרומבך (Krumbach) ליד אולם (Ulm) במערב גרמניה, שם מתה אשתו מדלקת ריאות ב-21.2.1918.
מיד לאחר המלחמה ועם פרוץ המהפכה הגרמנית הוזמן לנדאואר על ידי קורט אייזנר ב-14 בנובמבר 1918 להשתתף בהקמת רפובליקה סובייטית בבוואריה, על ידי תמיכה עיונית ורוחנית במהפכה.
לאחר חיסולו של אייזנר בידי פעיל ימין, בשנת 1919 התחזקה המחלוקת בבוואריה בין תומכי המשטר המבוסס על מועצות אזוריות (סובייטים) לבין תומכי רעיון המערכת הפרלמנטרית. ב־7 באפריל 1919 הוכרזה הקמת רפובליקת סובייטים – כנגד הממשלה הנבחרת בראשות יוהנס הופמן. לנדאואר מונה בממשלה הסובייטית לשר ההשכלה וההדרכה הציבורית. מרבית חברי הממשלה הראשונה של הרפובליקה הסובייטית של בוואריה היו פציפיסטים כארנסט טולר וסילביו גסל ואנרכיסטים כידידו של לנדאואר אריך מיזאם. הגזירה היחידה שהנהיג לאנדאואר בתוקף תפקידו הייתה ביטול תחום לימודי ההיסטוריה בבתי הספר בבוואריה. לאחר שכוחות מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD) השתלטו על הממשלה, התאכזב לנדאואר, ופרש מן העשייה הפוליטית ב-16 באפריל 1919. לאחר כיבוש מינכן על ידי הצבא הריאקציוני הגרמני, נעצר לנדאואר ב-1 במאי ונסקל למוות באבנים על ידי חיילים גרמנים, יום לאחר מכן בכלא שטאדלהיים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הרסו את קברו של לנדאואר שהוקם ב-1925 ושלחו את שרידיו לקהילה היהודית במינכן בדרישה כי יישאו בהוצאות הקבורה. מאוחר יותר הובאו שרידיו לקבורה בבית הקברות של מינכן.
ארכיונו האישי של גוסטב לנדאואר שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דעותיו.
בצעירותו התנגד לנדאואר לרעיונות הדת התאיסטית ושלל כל רעיון של התגלות. הוא אף נטה לרעיונות בודהיסטיים. אולם בשנת 1903 תרגם מכתביו של מייסטר אקהרט והושפע מרעיונותיו הפנתאיסטיים. אף על פי שבגיל 22 עזב את הקהילה היהודית, הוא שב להתייחס ליהדותו משנת 1907, הרבה בהשפעת חברו מרטין בובר, שאף הוא עסק בחקר המיסטיקה הנוצרית בצעירותו. כמו בובר, גם לנדאואר החל לשלב "רעיונות "חסידיים" במשנתו.
סוציאליזם.
לנדאואר התנגד נחרצות למרקסיזם ולסוציאל-דמוקרטיה כפי שהתפתחו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, לטענתו בשל היותם שוביניסטים ומיליטריסטים. הוא נאסר פעמיים, בפעם ראשונה, עקב מחאה בה השתתף נגד סילוק הצעירים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית כשהעילה לכך הייתה אי-ציות, המאסר השני היה בשל ביקורת נחרצת על המפלגה. שני המאסרים הביאו פרסום רב לספרו ועוררו הד בקרב מהפכנים אנרכיסטים אחרים.
מדינה.
לנדאואר טבע בספריו ובמאמריו כי דרוש להחליף את השליטים ואת הכנסיות במדינה בחברה בה מתקיימת עזרה הדדית בין מתיישביה. לנדאואר טען שעושרם הוא קניין משותף. הוא בנוסף לכך טען כי המדינה צריכה להתחלף בחברה שבה אדם פועל לטובת הזולת וזולתיו פועלת לטובתו בתמורה, שדרושה בנייה שיתופית ומופת אישי, חילופי הוגנים, משק עצמי וברית קהילות שתחליף את המדינה ואת מנגנוני המדינה בחברה נטולת שליטים
אנרכיסט
קרב הרמאיון
קרב הרמאיון נערך ב-255 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא. הקרב ניטש ליד כף הרמאיון (Hermaion; Hermaeum), כיום כף בון (Bon) בצפון אפריקה.
רקע היסטורי.
לאחר הניצחון בקרב הים ליד אקנומוס (256 לפנה"ס) נפתחה הדרך בפני הרומאים אל אפריקה. חיל המשלוח נחת במפרץ קרתגו, האניות הועלו לחוף, והצבא נשלח לכבוש ולבוז את ערי הקרתגים וסביבותיהן. בעקבות אובדן הצי באקנומוס נשללה זמנית מן הקרתגים היכולת להילחם בים, ולכן הורה הסנאט להשאיר באפריקה את הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus) עם כוח מספיק למשימותיו, ופקד על הקונסול השני להחזיר לרומא את הצי ואת יתר הצבא. לאחר מסע כיבוש וביזה הקים רגולוס מחנה חורף בטינטוס (Tynetos, תוניס של ימינו), סמוך לקרתגו, והועידו אותה להיות בסיס להתקפתו העתידית על העיר. בעודו מתמהמה כפו עליו הקרתגים להילחם, ובקרב במישור בגרדס (255 לפנה"ס) נחל הצבא הרומאי את אחת התבוסות המחפירות בתולדותיו. רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי הקרתגים, ויתר הצבא נותר מבודד באפריקה בלא יכולת להיחלץ, שכן לרשותו עמדו 40 אניות בלבד.
הקרב ותוצאותיו.
בקיץ 255 לפנה"ס, עם התחדש עונת השיט, יצאו מרומא 350 אניות מלחמה, כשמגמת פניהן חילוץ שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה. הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם ב-200 אניות, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון ניצחו הרומאים ואף לקחו שלל 114 אניות על צוותן.
אובדן הצי הרומאי.