רק במאה ה-15 הופיעו גם חרבות דו-ידניות "אדירות", שהיו גדולות מדי לנשיאה בנדן או לשימוש על ידי לוחם רכוב, ולכן שימשו ככלי-נשק ייעודי למשימות מיוחדות, כמו הגנה על מעבר בדלת או גשר, או הגנה על נושא דגל בשדה הקרב מפני תוקפים רבים בו-זמנית. ספרי הדרכה ללחימה מן המאה ה-16 מספרד ומפורטוגל מתעדים שימוש אזרחי בחרב ה"מונטנטה" על ידי שומרי ראש להגנה על אצילים וגבירות רמי-מעלה, ולהשלטת סדר ברחובות הערים. שיטת הלחימה בחרב האדירה הייתה שונה במקצת משיטת הלחימה בחרב הארוכה, ודמתה יותר לשיטת הלחימה בנשקי מוט. החרב האדירה לא הייתה בהכרח נשק של אביר מן האצולה, ושימשה גם חיילים רגלים מובחרים אך פשוטי-עם, כמו שכירי החרב השווייצרים והלאנדסקנכט שירשו אותם. מספר קטן של לוחמים מובחרים חמושים בחרב אדירה או בהאלברד היה נהוג לפזר בשורה הראשונה של מערכי ריבוע של רגלים החמושים ברמחים וכלונסאות. תפקידם היה לכרות את מוטות הרמחים של כוח היריב, בניסיון לפלס דרך וליצור פרצה במבנה הקרבי שלו.
השימוש בחרב הדו-ידנית דעך במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה מדעיכת השימוש בשריון הלוחות. חרבות אמנם המשיכו להיות נשק צד נפוץ באירופה עד סוף המאה ה-19, אך היו אלו חרבות חד-ידניות כמו הרפייר, סיף הפרשים והקטלס, שהיו קלות ונוחות יותר לנשיאה, ושימושיות נגד יריבים שלא היו מוגנים בשריון לוחות מלא.
חרבות דו-ידניות שימשו איפוא באירופה רק למשך כמאתיים שנה. ואולם ההילה והרומנטיקה של החרב הארוכה המשיכו לשבות את דמיונם של האירופים. בתקופה הרומנטית במאה ה-18 ובתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19, סייפים נודעים בגרמניה ובבריטניה ניסו להחיות את התרגול בחרבות דו-ידניות, אם כי למטרות תצוגה ותחרות בלבד, ללא שימוש צבאי או לדו-קרב אזרחי. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החרב הדו-ידנית היא סוג החרב הפופולרי ביותר במועדונים ובתחרויות של אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות. אמני לחימה חוקרים את ספרות ההדרכה מימי הביניים ומשחזרים את טכניקות הלחימה העתיקות. בין הטורנירים השנתיים המפורסמים בחרב הארוכה הם אירועי ה"סורדפיש" בשוודיה ו"לונגפוינט" בארצות הברית.
טכניקה ואמנות לחימה.
אמנות הלחימה בחרב הדו-ידנית מתועדת בספרות ההדרכה מסוף ימי הביניים ומתחילת תקופת הרנסאנס, בעיקר בספרים ובכתבי-יד מאוירים של אסכולת לישטנאוור בשפה הגרמנית, וכן גם של אסכולות אחרות בשפה האיטלקית ובשפות אחרות. אמנות לחימה זו אבדה כמסורת חיה עקב הפסקת השימוש בחרב הדו-ידנית, אך היא משוחזרת כיום על ידי חוקרים ומומחים לאמנויות לחימה היסטוריות. המחקר המודרני מראה שאמנות הלחימה הייתה מתוחכמת ומגוונת, ודרשה מיומנות ותרגול רב. בניגוד לתפיסות רומנטיות מודרניות היא התבססה על ידע והבנה יותר מאשר על כוח ופראות. ספרי ההדרכה מתארים לכל טכניקה מספר טכניקות נגד להבסתה, ולוחם מאומן היה עשוי לחזות את הטכניקה בה ישתמש יריבו כדי להקדים אותו.
בדומה לחרב האירופית החד-ידנית, החרב הדו-ידנית נועדה גם להתקפות דקירה באמצעות החוד וגם להתקפות חיתוך ושיסוף בשפות הלהב. בספרות ההדרכה מתועדות טכניקות לחיתוך בעיקר באמצעות השפה הפונה ליריב (באנגלית true edge כלומר "הצד הנכון") אך גם באמצעות השפה הפונה אל המשתמש (באנגלית false edge כלומר "הצד הלא נכון"). המבנה הסימטרי לחלוטין של הלהב והניצב איפשר להפוך את האחיזה בחרב כך שהשפה הקדמית הפכה להיות אחורית, אפשרות שימושית בשדה הקרב כאשר השפה הקדמית קהתה עקב מהלומות רבות.
אופן השימוש בשתי הידיים בחרב הדו-ידנית מזכיר את אופן השימוש בחרב הקטאנה היפנית באמנויות הקנג'וטסו, איאיידו וקנדו. דמיון זה קרוב לוודאי איננו תוצאת קשר ישיר בין אירופה ליפן (שלא התקיים באותה תקופה) אלא תוצאת יישום עקרונות דומים של אמנות לחימה באופן בלתי-תלוי. עם זאת לטכניקה האירופית גם ייחוד משלה, למשל עקב היכולת לחתוך בחרב לשני הכיוונים באמצעות שתי השפות החדות. ההתקפות שלימדה אסכולת לישטנאוור היו מתוחכמות יותר מאשר מהלומות ודקירות פשוטות, ובהתאם לכך נקראו "חתכי האמנים" (גרמנית: meisterhauwen). הן תוכננו לא רק כדי לפגוע ביריב, אלא גם כדי לחסום בו-זמנית את התקפת היריב. דגש מיוחד הושם על תנועה מן המצב ההתחלתי שבו שני היריבים חוסמים זה את זה באמצעות מגע בין להבי החרבות. המגע שימש לתחושה (גרמנית: fühlen) של כיוון ועוצמת הכוח שמפעיל היריב, ולפיכך לניחוש כוונותיו ולהפעלת כוחו נגדו. בטווחים קרובים מאוד, ההתקפות התבצעו לא רק באמצעות להב החרב, אלא גם באמצעות מהלומות בשמורות הניצב ובתפוח הניצב, וכן על ידי תפיסת להב היריב או ידיו, ואף הטלתו בתרגילי היאבקות שונים.
אופן הלחימה נגד אביר אחר עטוי שריון היה שונה מאוד מאופן הלחימה נגד יריב בלתי-משוריין. בכתבי היד של אסכולת לישטנאוור, לחימה משוריינת נידונה תחת המונח "הרניספשטן" (harnischfechten, מילולית: "לחימה ברתמה"). ניסויים מודרניים ברפליקות של חרבות ושריונות מראים כי מכת חיתוך בשפה החדה של חרב לא הייתה מסוגלת לחדור שריון. דקירה רבת-עוצמה באמצעות החוד הייתה מסוגלת לחדור שריון שרשראות, אך בדרך-כלל לא שריון לוחות. לפיכך, יריב משוריין היטב היה צורך לדקור בנקודות התורפה המעטות שלא ניתנו לכיסוי בלוחות, דוגמת העיניים, בית השחי או צידה האחורי של הברך. לחלופין ניתן היה להחדיר את קצה הלהב החד בדומה לאזמל בין לוחות שריון חופפים. טכניקה נפוצה לשם כך הייתה אחיזת החרב ביד השנייה באמצע הלהב (אנגלית: halfswording, מילולית "מחצית החרב") כדי ליצור זרוע מנוף ארוכה מאוד ושליטה טובה יותר על החוד. דרך נפוצה שלישית ללחימה נגד שריון הייתה הפיכת החרב ואחיזה בלהב כמו במוט של אלה, כדי להלום ביריב באמצעות תפוח הניצב או באמצעות שמורות הניצב. מהלומות כאלו היו עשויות להמם ולמחוץ יריב מבחוץ ("טראומת מכשיר קהה" או blunt force trauma) אף מבלי לחדור את הקסדה או השריון. בנוסף נלמדו טכניקות לשימוש בלהב ובשמורות הניצב כמו במנוף או בקרס, לצורך תרגילי לכידה והכשלה הדומים לתרגילי היאבקות. מטרת טכניקות אלו הייתה להטיל את היריב ארצה ואף לרתק אותו לקרקע, שם הוא היה פגיע לדקירת חרב או פגיון בנקודות התורפה של השריון, או לחלופין קיבל הזדמנות והסכים להיכנע. כל הטכניקות הללו היו שונות מאוד מצורת הלחימה המוצגת בדרך-כלל בסרטים ובמשחקי מחשב מודרניים.
בתרבות הפופולרית.
החרב הדו-ידנית פופולרית בספרות, בקולנוע, בטלוויזיה, במשחקי מחשב ובמשחקי תפקידים, בעיקר ככלי נשקו העיקרי של ארכיטיפ האביר בסוגות הפנטזיה והרומן ההיסטורי של ימי הביניים. לעיתים קרובות היא מסמלת את ערכי האבירות, ומעידה על הנושא אותה שהוא לוחם רב-כוח ומיומן, למשל הגיבור הראשי בסרט ליידי נץ והלורדים של ממלכות וסטרוז בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס". חרבות ייחודיות או אגדיות תכופות מוצגות כחרבות דו-ידניות, למשל אקסקליבר בסרטים רבים על המלך ארתור, וחרבותיהם של גנדלף ואראגורן בסרטי שר הטבעות. לעיתים הן מוצגות כעוברות בירושה בשושלות מלוכה ואצולה, ומסמלות את זכותן לשלטון, ומיוחסים להן כוחות קסומים שונים, כגון יכולת בלעדית להביס אויב קסום כלשהו.
מקור ההשראה לרעיונות רומנטיים אלו הוא קרוב לוודאי בחרבות טקסיות היסטוריות גדולות, שתכופות היו מקושטות מאוד בעיטורים, מתכות יקרות ואבני חן, ולכן יקרות וכבדות מכדי להשתמש בהן ללחימה מעשית. חרבות כאלו נקראו באנגלית bearing sword כלומר "חרב נשיאה", ובגרמנית: paradeschwert כלומר "חרב מצעדים". הן הועברו בירושה עם חפצי ההכתרה של שושלות מלוכה ואצולה באירופה, הוצגו לראווה במנזרים ובקתדרלות, ונישאו בטקסים, במצעדים ובתהלוכות חגיגיות. למשל תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת כוללים מספר חרבות דו-ידניות טקסיות, שבמקורן נוצרו במאות ה-16 וה-17, ונישאות עד היום בטקסי ההכתרה של מלכי בריטניה ובטקס פתיחת הפרלמנט.
סגנון הלחימה בחרב הדו-ידנית המוצג בקרבות מבוימים בסרטים ובמשחקי מחשב לעיתים קרובות מושפע מטכניקות קטאנה הנראות בסרטי סמוראים יותר מאשר מן הטכניקה ההיסטורית האמיתית, וכן הוא נוטה לכשלים ולאי-דיוקים היסטוריים נוספים. למשל, קרבות מבוימים תכופות מציגים לוחמים עוטי שריון לוחות "נפצעים" או "נהרגים" כתוצאה ממהלומות חיתוך בחרב, בעוד שבמציאות חתכי חרב לא היו מסוגלים לחדור שריון לוחות. חרבות דו-ידניות לא התקיימו במציאות בתקופות היסטוריות שקדמו למחצית המאה ה-14, כפי שהן מוצגות בסרט "לב אמיץ" ובסרטים וברומנים היסטוריים רבים על מסעי הצלב. לעיתים הן מוצגות כנישאות בנדן חגור על הגב, למשל על ידי גיבור סדרת משחקי הווידאו , קרוב לוודאי השפעה מסרטי נינג'וטסו, אך אין לכך עדויות היסטוריות באירופה, ובאופן מעשי הלהב של חרב דו-ידנית ארוך מכדי לשלוף אותו במלואו מנדן חגור על הגב. חרבות דו-ידניות לעיתים מוצגות בסרטים כנשק העיקרי בהסתערות אבירים בשדה הקרב, בעוד שבמציאות הן בדרך-כלל נחגרו כנשק גיבוי לרומח, למוט-גרזן או לנשק מוט אחר.
יחסי ישראל–לטביה
בין ישראל ללטביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מאז הכירה ישראל בלטביה לאחר נפילת מסך הברזל ב-1991. ללטביה יש שגרירות רשמית בתל אביב-יפו, ולישראל יש שגרירות רשמית בריגה.
שגרירת ישראל בלטביה (נכון ל-2022) היא שרון רפפורט פלגי, שגריר לטביה בישראל משנת 2020 הוא אייברס גרוזה.
היסטוריה.
ב-1928, כשארץ ישראל הייתה בשלטון המנדט הבריטי ולטביה הייתה בתקופת העצמאות הראשונה שלה בין מלחמות העולם, לטביה מינתה את מרדכי כספי לקונסול כבוד שלה בירושלים.