וויאדינוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1909 בסמדרבו שבממלכת סרביה של אז, והגיע בגיל צעיר לגור אצל דודו שחי בבלגרד. בזמן ששיחק כדורגל יחד עם שני חבריו במגרש בפארק קלמגדן שבמרכז העיר, הבחין בו זר מבוגר שהזמין אותו ואת שני חבריו להיבחן במועדון הגדול ביותר ביוגוסלביה באותה תקופה, BSK בלגרד. הוא הצטרף לקבוצת הנוער של הקבוצה, בה שיחקו דור מוכשר של שחקנים, בהם טירנניץ', ואלארביץ', קרצ'ביץ' וזלוקוביץ'. כמה שנים לאחר מכן וויאדינוביץ' היה חלק מההתקפה של הקבוצה הבוגרת, שזכתה באליפות רבות בשנות השלושים של המאה ה-20. עד שנת 1940 הוא ערך במדי הקבוצה כ-441 הופעות, כבש כ-332 שערים, זכה ב-5 אליפויות, והיה למלך השערים של הליגה פעמיים.
במדי נבחרת יוגוסלביה ערך 44 הופעות וכבש 18 שערים בין 1929–1940. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה וויאדינוביץ' חלק מרכזי בנבחרת יוגוסלביה. הוא היה לאחד השחקנים העיקריים של הנבחרת במונדיאל 1930, בו שיחק לצד חברו לקבוצה, אלכסנדר טירנאניץ'. בשלב הבתים הוא כבש את השער הרביעי במשחק נגד בוליביה, והיוגוסלבים סיימו בראש הבתים שלהם. במשחק חצי הגמר כבש וויאדינוביץ' שער כבר בדקה הרביעית של המשחק נגד אורוגוואי, אולם אורוגוואי ניצחה בסיום 6–1, ויוגוסלביה סיימה במקום הרביעי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח וויאדינוביץ' בשבי, ולאחר סיומה השתחרר, וסיים את קריירת המשחק שלו. לאחר מכן הוא הקדיש את הזמן בשביל לאמן את קבוצות הנוער של פרטיזן ו-OFK בלגרד, שם גם אימן את הקבוצה הבוגרת בשנים 1960–1961. בנוסף לכך אימן את נבחרת יוגוסלביה עד גיל 21.
ב-5 באוקטובר 1990 נפטר וויאדינוביץ' בבלגרד בגיל 80.
פילוסופיה של הסביבה
פילוסופיה של הקולנוע
פילוסופיה של הקולנוע או פילוסופיה קולנועית היא תת-ענף בפילוסופיה של האמנות, הבוחן שאלות שונות בנוגע למהות הקולנוע, ועומד על הזיקות השונות שבין פילוסופיה (על שלל תחומיה) לבין קולנוע. בפילוסופיה של הקולנוע, "הקולנוע" יכול לשמש גם כמושא המחקר, וגם כאמצעי לבחינת סוגיות פילוסופיות. על אף שהיסטורית פילוסופים היו מבין הראשונים שכתבו על קולנוע (בעיקר במסורת הפילוסופיה הקונטיננטלית) רק בשנות השמונים הפילוסופיה של הקולנוע התפתחה כתחום אקדמי בפני עצמו (גם בפילוסופיה האנליטית). הפילוסופיה של הקולנוע מקבילה במידה רבה לתחום התאוריה הקולנועית, אולם אלו נבדלים לעיתים בהנחות היסוד והמתודות המנחות אותם.
נושאי עיסוק מרכזיים.
כמה שאלות כלליות בפילוסופיה של הקולנוע הן:
התיאוריה הקולנועית הקלאסית.
רקע היסטורי.
הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון צפה את התפתחות התאוריה הקולנועית בספרו "חומר וזיכרון" משנת 1896 (סמוך להולדת הקולנוע). ברגסון העיר על הצורך בדרכי חשיבה חדשות על תנועה, וטבע את המונחים "דימוי התנועה" ו"דימוי הזמן". עם זאת, מאוחר יותר הוא דחה את "האשליה הסינימטוגרפית" כבסיס לחשיבה זו:אף על פי כן, עשרות שנים מאוחר יותר, הפילוסוף ז'יל דלז עשה שימוש מחודש במושגיו של ברגסון, שהיוו בסיס לספריו המשפיעים: " ו" .
אונטולוגיה של הקולנוע.
התאוריה הקולנועית הקלאסית הציגה שלוש שאלות עיקריות בדבר הקולנוע:
היום, היות הקולנוע מדיום אמנותי נדמית כעובדה מובנת מאליה. אולם, לא כך היה הדבר בראשיתו. לרוב הקולנוע נחשב לצורת בידור בלבד, או לכל היותר אמצעי לשעתוק צורות אמנות אחרות (סרטים מוקדמים של אדיסון כללו הקלטות של מופעים קיימים) ורבים מיוצרי הקולנוע הגדולים המוקדמים, כמו מלייס, צ'אפלין, וקיטון הגיעו מעולם הקוסמות, הקרקס ומופעי הבידור השונים, שנחשבו בזמנו לצורת תרבות "נמוכה" (היררכיה ששובשה בתקופה הפוסטמודרנית).
מרבית ההוגים בתקופת התאוריה הקלאסית לא היו פילוסופים "מקצועיים". הפסיכולוג היהודי הוגו מינסטרברג היה מבין הראשונים שהחלו לחקור שאלות פילוסופיות בנוגע לקולנוע. בעידן הראינוע, הוא ביקש להבין מה מהותי בסרט, ולהבחין אותו מבחינה קונספטואלית ממחזה. הוא הגיע למסקנה כי השימוש בתקריב, פלשבק ועריכה היו ייחודיים לקולנוע והיוו את טבעו. מינסטרברג, שניסה להבין כיצד הצופים מבינים את השימוש באמצעים הטכנולוגים הקולנועיים, היה גם מבין הראשונים שעמדו על הקשר שבין הקולנוע לבין הקישורים הקוגניטיביים של האדם. תחום שפותח מאוחר יותר גם בגישה הקוגניטיבית בקולנוע.
חוקר האמנות והפסיכולוג היהודי רודולף ארנהיים , טען עם תחילת המעבר לקולנוע המדבר, כי דווקא סרטים אילמים היו עדיפים מבחינה אסתטית. לדידו, על ידי הוספת צליל מסונכרן למדיום שהיה ויזואלי בעיקרו הוסר מעמדו הייחודי של הסרט. במקום להיות צורת אמנות ייחודית שיכולה ללמוד בזהירות גופים בתנועה, הסרט הפך לשילוב של שתי צורות אמנות אחרות שכבר קיימות. מבחינתו, ה"ראינוע" זכה לסטטוס אמנותי בזכות יכולת ההפשטה שבו, ויכולת זו אבדה לחלוטין עם הופעת הפסקולים הסינכרוניים.
אנדרה באזאן, בניגוד לארנהיים, טען כי עובדת היות הסרט קולי או אילם איננה מהותית. הקולנוע ייחודי בכך שהוא מסוגל לתפוס את העולם האמיתי כשלעצמו, טוב יותר מכל מדיום אחר. ובכך הוא מגשים תשוקה שהייתה קיימת באמנות עוד מימי המצרים הקדמונים.
קולנוע פילוסופי ופילוסופיה בקולנוע.
לפילוסופיה ולאמנויות בכלל יש היסטוריה אמביוולנטית של אחים-אויבים. מצד אחד, לכאורה קיים ניגוד מתודי בין העשייה הפילוסופית העיונית וחתירתה לאמת, לבין היצירה האמנותית הרגשית והבדיונית. אפלטון, תפס את האמנות כ"חיקוי" נחות של עולם התופעות, כחיקוי של חיקוי. לדידו, האובייקטים והתופעות הנתונים בזמן ובחלל ונתפסים על ידי החושים, רק נוטלים חלק בדרגת הממשות הגבוהה ביותר - עולם האידאות. בהתאם, הוא גרס כי הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של הממשות הנמוכה (עולם התופעות), כאילו הם המציאות, וכך עלולים להוליך אותנו שולל ולהסטות אותנו מן האמת. בספר האחרון של הפוליטאה אפלטון אף קרא לגרש את המשוררים מ"קליפוליס", עיר-המדינה האידיאלית.
יחד עם זאת, אפלטון עצמו השתמש באמנות כדי לבטא את תכניו הפילוסופיים, בכך שכתב בסוגה של דיאלוגים, ושרבים מהם כוללים אלגוריות, משלים ותיאורים מיתולוגיים-בדיוניים (המפורסם שבהם הוא משל המערה). כמו כן, בדיאלוג המשתה האסתטיקה מתוארת כהכרחית לעלייה בסולם של דיוטימה, ולהאחדה בין האמת, הטוב והיופי. תלמידו אריסטו, כתב את החיבור הידוע הפואטיקה על אמנות הטרגדיה. ובעת המודרנית, בעיקר בעקבות ביקורת כוח השיפוט של קאנט, האסתטיקה צמחה כענף משמעותי בפילוסופיה. לאחר אפלטון, פילוסופים רבים השתמשו בטכניקות ספרותיות-אמנותיות וכתיבת דיאלוגים או כתיבה אוטוביוגרפית כדי לבטא את רעיונותיהם הפילוסופים, ופילוסופים שונים גם עסקו באמנות. בהם ניתן למנות את: קיקרו, ניקולא מלבראנש, ג'ורג' ברקלי, ז'אן-ז'אק רוסו, דייוויד יום, וולטר, פרידריך שילר, הלדרלין, פרידריך ניטשה, אלבר קאמי, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, ג'ורג' סנטיאנה, אייריס מרדוק ואומברטו אקו.
תומאס ורטנברג (Thomas Wartenberg) בחן במאמרו "On the Possibility of Cinematic Philosophy" את תנאי האפשרות של "תזת הפילוסופיה הקולנועית", דהיינו האפשרות שפילוסופיה יכולה להיעשות בקולנוע (מעבר לאפשרות המובנת מאליה של תרגום תוכן פילוסופי טקסטואלי למדיה אודיו-ויזואלית על דרך הקלטה של הרצאה בפילוסופיה, או כשטקסט פילוסופי מצוטט באופן ישיר בתסריט.
ורטנברג מזהה שלוש דרכים בהן קולנוע יכול לעשות ועושה פילוסופיה:
ורטנברג לא טוען שאלו הדרכים היחידות, אלא מתווה דרך לפיתוח עתידי ההתפלספות הקולנועית.
פילוסופים על קולנוע.
להלן מספר דוגמאות לחיבורים שכתבו פילוסופיים מקצועיים העוסקים בקולנוע באופנים שונים:
הציוויליזציה המערבית
פיטמה הפוכה
פודור
פודור (בצרפתית: Podor, בוולוף: Podoor) היא העיר הצפונית ביותר של סנגל, בעלת מעמד קומונה, בלב החבל ההיסטורי פוטה-טורו. העיר שוכנת על האי מורפיל בין הנהר סנגל לנהר דואה בגבול עם מוריטניה, במרחק 215 ק"מ מהעיר סן-לואי. במאה ה-11 הייתה מרכז ממלכת טקרור. היא ידועה במבצר הקולוניאלי הצרפתי החרב, שנבנב בזמנו מחדש ב-1854 כמרכז לסחר בזהב.
במפקד של שנת 2002 מנתה העיר 9,472 תושבים. בשנת 2007 - 11,869. 99% מהאוכלוסייה היא מוסלמית.
השם.
מקשרים את השם למלים הצרפתיות pot d'or, כלומר "סיר זהב" הרומז אולי לסירי הזהב שנמכרו לסוחרים הראשונים שהגיעו לאזור עתיר הזהב הזה, במאה ה-17
לפי מקור אחר השם מתייחס לקנרית הממולא בזהב אותן השאירו הסררים בעזיבתם ושנמצאו במפתיע על ידי התושבים והלוחמים שחזרו מן הקרב פיאטה דה טיימו בוקאר
היסטוריה.
פודור הוא הבירה העתיקה של אחת הממלכות הראשונות שאזור, ממלכת טקרור, שקמה במאה ה-11.
במאה ה-17 הייתה העיר תחנה בדרך ממלכת גאלאם, והייתה בלתי נמנעת עבור סחר העבדים, השנהב והגומי הערבי. הוקם בה ב-1745 מבצר צרפתי שנועד להבטיח את הנוכחות הצרפתית על הנהר סנגל ובפנים האזור, אבל אמצעיו היו מוגבלים ביותר. הוא שוקם על ידי קפטן לואי פדרב בשנת 1854. היישוב וגם המבצר הצרפתי תועד במכתבי האביר סטניסלס דה בופלר לאשתו, הרוזנת סבראן, בשנת 1788
באוקטובר 1999 סבלה העיר משיטפונות בעקבות עליית נהר סנגל על גדותיו.
מינהל.
פודור היא בירת נפת פודור. הגדול בשטח שבין שלושת המחוזות של המחוז סן-לואי.
בשנת 1952 הוענק לעיר מעמד של קומונה. היא מחולקת לשישה רבעים: סינתטיאן, לאו דמבה, מבוג'ן, ביר פודור, טיופי וסואימה.
גאוגרפיה.
עמדה גאוגרפית.