עונת 1993/1994 בליגה האירופית של פיב"א הייתה העונה ה-37 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה התחרות השלישית במתכונת של ליגה.
המשחק הראשון התקיים ב-9 בספטמבר 1993 ותחרות הסתיימה ב-21 באפריל 1994. בתחרות השתתפו 41 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של חובנטוד בדאלונה, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
ז'ארקו פספל (סרביה) מאולימפיאקוס נבחר לכדורסלן המצטיין של הפיינל.
ניקוס גאליס (סרביה) מפנאתינייקוס זכה בפרס אלפונסו פורד.
מתכונת התחרות.
בתחילת התחרות התקיימו סיבובים מוקדמים בהם נקבעו 12 עולות לשלבים הבאים. ל-12 קבוצות אלו הצטרפו לימוז', ריאל מדריד, בקלר בולוניה ו-אולימפיאקוס.
מנצחות רבע הגמר נפגשו בהיכל יד אליהו, תל אביב למשחקי הפיינל פור.
מהלך התחרות.
בשלבים המוקדמים נקבעו 12 עולות לבית הגמר.
ישראל בתחרות.
הפועל תל אביב.
הפועל תל אביב בשלב הראשון של המקודמות הפסידה לבנפיקה הפורטוגזית 75:83, 67:87.
הפועל גליל עליון.
הפועל גליל עליון העפילה ישירות לשלב השני של המוקדמות. בשלב זה היא נפגשה עם גילדפורד קינגס האנגלית והפסידה לה 78:86 ו-71:65.
מכבי תל אביב.
מכבי תל אביב לא השתתפה לראשונה מאז עונת 1969/1970 כי לא זכתה באליפות ישראל בעונת 1992/1993.
וילהלם פון אגלופשטיין
וילהלם פון אגלופשטיין (; 30 באוקטובר 1853 – 15 בספטמבר 1925), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
פון אגלופשטיין נולד ב-30 באוקטובר 1853, בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, למשפחת האצולה אגלופשטיין . בשנת 1870 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. בהמשך מילא פון אגלופשטיין תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה). בשנת 1902 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת המשמר ה-3. בשנת 1906 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. בשנת 1910 מונה למושל העיר שטרסבורג, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון אגלופשטיין למפקד קורפוס המילואים ה-8 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בינואר 1915 הועבר פון אגלופשטיין לעתודת המילואים, ובשנת 1917 מונה לממלא מקום מפקד הקורפוס ה-6. לאחר המלחמה פרש פון אגלופשטיין לביתו, וב-15 בספטמבר 1925 מת בביתו שבוויימאר.
ציטוביאן
ציטוביאן (, טִיטוּבֶנְאַי. בניב מקומי (דיאלקט זאמוטי): טִיטוֹבֶנַה) היא עיירה במחוז משנה קלם שבמחוז שאולאי במרכז-צפון ליטא. העיירה שוכנת על גדות נהר הדוביסה.
בציטוביאן התקיימה קהילה יהודית ותיקה, עד מלחמת העולם הראשונה גרו בה עשרות משפחות יהודיות שרובן התפרנסו מחקלאות. ב-1915 גורשו יהודי העיירה אך הורשו לשוב אליה עוד באותה שנה. בין מלחמות העולם היגרו רבים מתושבי העיירה, רובם לדרום אפריקה ולארצות הברית ובודדים לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היוו יהודי העיירה 17% מאוכלוסייתה, כ-50 משפחות. חשיבותה העיקרית של העיירה הייתה בימי חופשת הקיץ, היא הייתה מוקד משיכה לנופשים בשל היערות הסובבים אותה. בעיירה היו מוסדות חינוך ודת יהודיים אך לא היה בה בית קברות ויהודי העיירה היו משתמשים בבית העלמין של שידלובה לקבורת מתיהם.
אליעזר דגן ניהל את ענייני הקהילה היהודית בעיר ויסד בה ב-1922 את הבנק העממי היהודי.
יוצאי ורבני העיירה.
בין רבני העיירה ובניה התפרסמו: הרב צבי יעקב אופנהיים (כיהן בעיירה 1881–1882); הרב אברהם אהרן בורשטין (לפני כהונתו בריטובה); הרב שלמה יעקב שיין, מחבר "אבני שיש"; הרב אליעזר יעקב לוין; הרב אליהו בר' זרחי; הרב יוסף זיו; הרב יעקב קמנצקי (עד שהיגר לטורונטו); הרב ישראל יהושע סגל; הרב שלמה אפרים קרביצקי והרב אברהם עזריאל מדין. שני האחרונים נספו בשואה. נולדו בציטוביאן: זרח ברנט, הרב משה שמעון זיוויץ והרב נתן קמנצקי.
ציטביאן
דוד ושאול (שיר)
דוד ושאול הוא שיר מאלבומו השלישי של אהוד בנאי "השלישי", אשר יצא בשנת 1992. השיר, שהולחן ונכתב על ידי בנאי, מתאר את מערכת היחסים של הדמויות המקראיות דוד ושאול, מנקודת מבטו של בנאי, אשר שואב השראה מתיאור יחסיהם של השניים ב.
מהשיר עולה אהבתו של שאול לדוד, אשר קשורה לנגינתו של דוד שמרגיעה את שאול, אך באותו הזמן נוכחותו מפריעה לו.
בנאי מתאר בשירו את הפרדוקס קיומי בו נתון שאול: ככל שהוא משתגע מקנאתו בדוד כך הוא הולך ונזקק לו ולנגינתו המרפאת.
בסרט "חייב לזוז", מספר בנאי שהשיר נכתב על הקשר בינו לבין יוסי אלפנט.
ספטארול
אֱש (אות גדולה: Æ, אות קטנה:æ. שם האות נכתב "æsc" או "ash") היא ליגטורה של האותיות a ו-e אשר שימשה כאות באנגלית עתיקה ובלטינית ומשמשת כיום כאות בנורווגית, איסלנדית, דנית ופארואזית.
מקור שם האות הוא משם של הרונה האנגלו-סקסית ᚫ, ששמה הוא "æsc", שמשמעותו "עץ המילה". בהגייה אנגלית בימינו יותר מקובל לקרוא לאות "ash". האות הייתה בשימוש גם בשוודית עתיקה, עד שהוחלפה באות ä. באנגלית עתיקה, האות ייצגה את התנועה בין a ו-e, אשר ידוע בתור תנועה קדמית, כמעט-פתוחה, בלתי-מעוגלת, אך השימוש בה הופסק בעקבות מעתק הגאים. כיום האות מייצגת תנועה זו ב-IPA. באיסלנדית ובלטינית, האות מייצגת את הדיפתונג /ai/, ובחלק המערבי של דנמרק (ראו איור), משתמשים באות לציון יידוע. קיימת גם גרסה קירילית של האות, אשר קיימת באוסטית.
טאונציינשטראסה
אפרים מזרחי
אפרים מזרחי (1897 – 1961) היה ראש המועצה המקומית של עפולה.
קורות חיים.
אפרים מזרחי נולד בטבריה בשנת 1897 כבן למשפחה מעולי כורדיסטן שהתיישבה בעיר. בצעירותו שירת במשטרת המנדט בטבריה. לאחר מכן עבר לעפולה ועבד בה כסוכן של חברת זינגר למכונות תפירה. בה בעת היה גם מורה לשפה הערבית.
אפרים מזרחי פנה לפעילות ציבורית. שנים אחדות היה חבר מועצת העיר ושימש כסגן ראש המועצה המקומית בעפולה. מחודש אוגוסט 1932 ועד לחודש מרץ 1933 כיהן כראש המועצה המקומית של עפולה.
בתקופת כהונתו פעל אפרים מזרחי רבות לקליטתם של עולי בוכרה שהגיעו לעפולה בגל עלייה שהחל בשנת 1931 והקימו בה את שכונת הבוכרים. השכונה הוקמה כאשר ציון פנחסוב מתושבי ירושלים קנה בעפולה שטח נרחב בצידה המזרחי של העיר, כיום רחוב קהילת ציון, וחילק לכל משפחה מעולי בוכרה חלקת קרקע לבנות עליה את ביתה ובמרכז השכונה הוא הקים בית כנסת. אפרים מזרחי היה מקובל על עולי בוכרה שנתנו בו אמון והוא מצידו פעל למען רווחתם. בשנת 1932 הגיע אפרים מזרחי לתל אביב לפגישה עם ראש העיר מאיר דיזנגוף וביקש ממנו לסייע בבניין העיר עפולה.
אפרים מזרחי היה פעיל גם בקונגרסים העולמיים של יוצאי ספרד. היה פעיל בארגון ההגנה ולאחר הקמת מדינת ישראל שימש מתורגמן בממשל הצבאי בנצרת.
אפרים מזרחי נפטר בשנת 1961. בעפולה נקרא רחוב על שמו.
פוסאקו שיגנובו
פוסאקו שיגנובו (ביפנית: 重信 房子; נולדה ב־28 בספטמבר 1945) היא המייסדת והמנהיגה לשעבר של ארגון הטרור הבין‏־לאומי – הצבא האדום היפני.
חייה המוקדמים.
פוסאקו שיגנובו נולדה ב־28 בספטמבר 1945 במחוז סטאגאיה שבטוקיו. אביה היה מורה באחד מבתי הספר של הטרקויה בו למדו ילדים עניים מהאי קיושו, ומאוחר יותר היה למייג'ור בצבא הקיסרי היפני, ושירת במנצ'וריה. לאחר שסיימה את לימודי התיכון, פוסאקו שיגנובו עבדה בתאגיד קיקומן והחלה ללמוד באוניברסיטת מייג'י, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בכלכלה פוליטית והיסטוריה.
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא הצטרפה לתנועת הסטודנטים שמחתה באותה עת כנגד העלאת שכר הלימוד, ובהמשך הייתה לאקטיביסטית במסגרת תנועות סטודנטים שמאלניות, ולבסוף הפכה לאחת המנהיגות הבולטות בתנועות אלה.
הצבא האדום היפני.
בפברואר 1971 נסעה יחד עם פעיל שמאל נוסף, צויושי אוקדירה, למזרח התיכון על מנת ליצור קשרים בין‏־לאומיים עבור סיעת הצבא האדום היפנית, אך עם הגעתם למזרח התיכון היא עזבה את סיעת הצבא האדום בשל מחלוקות אידאולוגיות, וסכסוך אישי בינה לבין מנהיג הארגון צונאו מורי. לאחר מכן, סיעת הצבא האדום חברה לפלג מאואיסטי של המפלגה הקומוניסטית של יפן ויחד הקימו את הצבא האדום המאוחד. מששמעה פוסאקו שיגנובו על טיהורים פנימיים שבוצעו בצבא האדום המאוחד בחורף 1971–1972, היא הביעה זעזוע וצער על כך.
פוסאקו שיגנובו נשארה במזרח התיכון במשך 30 שנה. ההגירה שלה התבססה על רעיונות של סולידריות מהפכנית בין‏־לאומית, לפיהם תנועות מהפכניות מכל העולם צריכות לשתף פעולה על מנת להוביל בסופו של דבר מהפכה קומוניסטית עולמית. מטרתה העיקרית בזמן שהותה במזרח התיכון הייתה לתמוך במאבק הפלסטיני. בתחילה היא הצטרפה לחזית העממית לשחרור פלסטין, אך בהמשך הצבא האדום היפני הפך לארגון עצמאי. במספר מכתביה היא מציינת שמטרתה הייתה "לגבש ברית מהפכנית בין לאומית נגד האימפרליסטים של העולם".
במהלך חייה במזרח התיכון נולדה מיי שיגנובו, ביתה של פוסאקו שיגנובו ושל פעיל בכיר בחזית העממית לשחרור פלסטין. כיום מיי שיגנובו היא עיתונאית יפנית.
מעצר.
פוסאקו שיגנובו שבה ליפן ביולי 2000. היא נעצרה באוסקה ב־8 בנובמבר באותה שנה. עם הגעתה לטוקיו חיכו לה מספר כתבים והיא צעקה לעברם "אני אמשיך להילחם" כשהיא מרימה את אגודליה.