תורגסט ביסס את האחיזה במובלעות הוויקינגיות באמצעות הקמת מבצרים. אחד החשובים שבהם נבנה במרכז האי, לחופו הדרומי של האגם לוך רי בלנסטר. לחופו הדרום-מערבי של האגם לוך ליין שבאותה פרובינציה, ועל האי שבאגם, הוקמו מבצרים נוספים. לביסוס השליטה באלסטר, תורגסט בנה מבצר לחופו של לוך ניי.
בשנת 845 תורגסט נלכד על ידי מלך מידה (אחת הממלכות האיריות) — מאל סאכנייל מאק מאל רואנייד. בהוראתו של המלך האירי, תורגסט הוטבע באגם לוך אוול, בלנסטר. הוויקינגים איבדו את השלטון בשטחים שכבשו, אך נשארו באי כמתיישבים. בשנת 851 הוויקינגים הנורווגים אף גורשו מדבלין על ידי הוויקינגים הדנים.
שלטונה של שושלת אי אימאר.
בשנת 853 הנורווגים שבו לשלוט, אחרי ששטחי ממלכת דבלין נכבשו באמצעות צי בפיקודו של אולאף — בנו של מלך נורווגיה. אולאף נהפך למלך דבלין. בשנת 863 הוא הפך את שני אחיו — איוואר ואסל — שהגיעו לאירלנד אחריו, לשותפיו לכתר. שני האחים הללו נהפכו לשליטי הממלכה בפועל, ואילו אולאף חזר לנורווגיה. איוואר היה המלך הדומיננטי, והשושלת ששלטה בדבלין כ-200 שנה נקראת על שמו שושלת אי אימאר (לפי הגרסה האירית של שמו הנורדי). הוא הרחיב את הממלכה ושלט, בין השאר, בלימריק וסביבתו (ללא רצף טריטוריאלי עם שטח הממלכה סביב דבלין).
ב-864 איוואר סיכם עם אחיו אולאף להשהות את ההתפשטות באירלנד ולהתרכז בבריטניה הגדולה. בשנים 870-865 הם ניהלו שם בהצלחה מלחמות נגד הפיקטים ונגד ממלכת סטרת'קלייד. בשנת 867, אחרי שאחד האחים והמלך השותף אסל מת, אולאף הגיע אל ממלכת דבלין כדי לשלוט לצד אחיו איוואר. ב-871 אולאף חזר לנורווגיה ומת תוך זמן קצר. איוואר נשאר כמלך היחיד של דבלין, עד מותו ב-873. בשנת 902 הוויקינגים הנורווגים גורשו שוב מממלכת דבלין שהקימו — הפעם על ידי קרבאל מאק מוירקיין, מלך לנסטר (אחת הממלכות האיריות).
בשנת 917 הוויקינגים הקימו מחדש את ממלכתם, אחרי שסיגטריג, אחיו של המלך האחרון לפני הגירוש, כבש את דבלין. במקביל, אחיו או בן דודו (או דודתו) — ראגנאל — כבש את ווטרפורד (מושבה ויקינגית בדרום-מזרח אירלנד). ב-918 ראגנאל כבש גם את יורק הוויקינגית (כפי שהחוקרים מכנים את ממלכת נורת'מבריה שבאנגליה בתקופת שלטונם של מלכים נורדים — בשנים 954-867). הוא מלך בשתי הממלכות עד מותו ב-921. באותה שנה, סיגטריג ויתר על מלכות דבלין והחליף את ראגנאל כמלך יורק. אחיו (או בן דודו) של סיגטריג — גודרודר — החליף אותו כמלך דבלין.
בדברי ימי אלסטר, גודרודר מכונה "המלך האכזר ביותר של הסקנדינבים", משום שערך פשיטות ביזה אל שטחי הממלכות האיריות לנסטר ואוסרייגה. ב-924 הוא ניסה לכבוש את לימריק, שנשלטה על ידי סבו, אך נהדף. ב-927, אחרי מותו של סיגטריג השני, שמלך ביורק (נורת'מבריה), גודרודר נבחר על ידי הוויקינגים הדנים המקומיים גם למלך יורק (יחד עם בנו של סיגטריג). כעבור שישה חודשים, הם גורשו משם על ידי מלך אנגליה — אתלסטאן. המאבק בין ממלכת אנגליה לממלכת דבלין על יורק (נורת'מבריה), נמשך בהפוגות עד שנת 954, שבה האזור סופח סופית על ידי האנגלים.
לקראת אמצע המאה ה-10 בירת הממלכה דבלין נהפכה לעיר מסחר משגשגת. ממלכת דבלין הגיעה לשיא כוחה בתקופת מלכותו של אולאף קוואראן (947-945, 980-952). הוא הרחיב את שטח הממלכה סביב דבלין, אך אחרי השיא, הממלכה החלה להיחלש עקב מלחמות עם האנגלים על השליטה בממלכת נורת'מבריה שבצפון אנגליה. האירים ניצלו את המצב כדי לדחוק את רגלי הוויקינגים מחלק מהשטחים שכבשו. אחת מנקודות המפנה היה קרב טארה ב-980, שבו אולאף קואראן נוצח על ידי מאל סאכנייל מאק דומנייל — מלך מידה (אחת הממלכות האיריות) והמלך העליון של אירלנד (בו זמנית).
אולאף קוואראן ויתר על כס המלכות, ואילו ממלכת דבלין הכירה בכפיפותה למלך אירלנד. מאל סאכנייל מאק דומנאיל העלה לשלטון בדבלין את בנו היחיד של אולאף קוואראן מנישואיו הראשונים — גלוניאירן, שהיה אחיו למחצה (אמם התאלמנה מאחד ממלכי מידה הקודמים, לפני שנישאה למלך דבלין). בזכות תמיכתו של המלך האירי, גלוניאירן מלך בדבלין עד 989, בעוד אחיו למחצה מאמו החורגת מודרים משלטון. ב-983 הוא סייע למלך העליון לדכא את המרד של מלך לנסטר ובעל בריתו הוויקינג — איוואר מווטרפורד. אחרי שגלויאירן נרצח על ידי העבד שלו, מאל סאסכנייל מאק דומנאיל כבש את דבלין וקיבל פיצוי כספי על רצח אחיו.
המלך סיגטריג זקן-משי, ששלט בשנים 1036-995, ניהל במשך כשני עשורים מדיניות לוחמנית נגד רוב הממלכות האיריות. הוא גם הכפיף למרותו את הממלכות הוויקינגיות של קורק וווטרפורד בדרום אירלנד (מושבות ויקינגים ללא קשר יבשתי עם דבלין, שהתנתקו ממנה לפני תקופת שלטונו). עצמאותה של ממלכת דבלין התערערה שוב ב-1014 — עקב קרב קלונטארף בין המלך העליון של אירלנד בריאן בורו למלך לנסטר שמרד בו. הכוח העיקרי שניצב מול מלך אירלנד הורכב ברובו דווקא משכירי חרב ויקינגים מממלכת דבלין ומאיי אורקני.
בורו נפל בקרב, אך צבאו ניצח אחרי שגרם אבדות כבדות לוויקינגים. מאז, ממלכת דבלין נאלצה לשלם מיסים למלכים העליונים של אירלנד, כמו הממלכות האיריות שבורו הכפיפן למרותו עוד ב-1002. למרות זאת, ממלכת דבלין שמרה על עצמאותה בענייני פנים ועל שליטתה במסחר הבינלאומי הגובר עם הוויקינגים שבאיים הבריטיים.
בשנת 1036 סיגטריג זקן-משי הודח מכס המלכות דבלין על ידי אכמארקאך, שהגיע מממלכת האיים או מהמושבה הוויקינגית ווטרפורד בדרום-מזרח אירלנד. ב-1038 הוא הודח מכס המלכות על ידי אחיינו של זקן-משי — איוואר השלישי. ב-1046 אכמארקאך הדיח את איוואר ומלך שנית בדבלין עד 1052.
המאבק בין ממלכות לנסטר ומנסטר על השליטה בדבלין.
בשנת 1052 ממלכת דבלין נכבשה על ידי דיארמייט מאק מאל נא מבו — מלך לנסטר (אחת הממלכות האיריות). הוא המליך בדבלין את צאצאיו: קודם את בנו — מורכאד מאק דיארמטה 1070-1052, ואחרי מות בנו את נכדו — דומנאל מאק מורכאדה (למעשה, מלך לנסטר הוא ששלט בדבלין). ב-1072 מת דיארמייט, שמשנת 1063 אף היה המלך העליון של אירלנד. יורשו בתפקיד זה — טוירדלבאך או בריאין, שהיה קודם רק מלך מנסטר, ניצל את מעמדו החדש כדי לכבוש את לנסטר ודבלין. זאת הייתה תחילתו של מאבק ארוך על השליטה בדבלין בין הממלכות האיריות לנסטר ומנסטר, וכן הוויקינגים המקומיים.
מיד לאחר הכיבוש ב-1072, טוירדלבאך המליך בדבלין את גודרודר אולאפסון — קרוב משפחתו של המלך אכמארקאך, ששלט בה לפני הכיבוש של דיארמייט. דומנאל המודח מונה במקום סבו למלך לנסטר (למעשה, טוירדלבאך הוא ששלט שם). ב-1075 טוירדלבאך הדיח את גודרודר מכס המלכות וגירש אותו מדבלין. גודרודר הגיע לממלכת האיים — ממלכה נורדית-גאלית, שאיחדה את האי מאן בים האירי ואיים לחופה המערבי של סקוטלנד. הוא החל לגייס שם צי ויקינגי להשבת הכתר, אך מת באותה שנה.
במקומו של גודרודר, טוירדלבאך מינה למלך דבלין את דומנאל מאק מורכאדה מלנסטר, שהוא עצמו הדיחוֹ מאותו כס שנתיים קודם לכן ומינה אותו (פורמלית) למלך לנסטר. מחליפו של דומנאל כמלך לנסטר היה בן הדוד של אביו — דונכאד מאק דומנייל רמייר. דומנאל מת בשנה, בה הומלך בדבלין (1075). כתוצאה מכך, הממלכה עברה לחסות ישירה יותר של ממלכת מנסטר, אחרי שטוירדלבאך מינה למלכהּ את בנו — מוירכרטאך או בריאין. בשנת 1086 טוירדלבאך מת. דונכאד מאק דומנייל רמייר ניצל את המצב וסיפח את דבלין לממלכת לנסטר.
מוירכרטאך, שהודח מכס המלכות של דבלין, ירש את אביו ונהפך למלך מנסטר. כעבור שנה, ב-1087, הוא ניסה להשיב לעצמו את דבלין. למרות שניצח את צבא לנסטר בקרב ראית' אטאיר, הוא לא הצליח לכבוש מידיהם את שטח הממלכה הוויקינגית שסיפחו. ב-1089 דונכאד — מלך לנסטר ודבלין — נהרג על ידי מלך אי פאלג (ממלכה אירית נוספת). מוירכרטאך ניצל את המצב וסיפח את דבלין לממלכת מנסטר. ב-1091 הוויקינגים שבו לשלוט בדבלין. מי שגבר על האירים היה מלך האיים — גודרד קרובאן (נכדו או נינו של אולאף קוואראן — מלך דבלין במאה ה-10).
בשנת 1094 דבלין נכבשה שוב על ידי מלך מנסטר — מוירכרטאך. הוא הפך אותה לממלכת חסות תחת השלטון של בנו — דומנאל מאק מוירכרטאך, או אחיינו — דומנאל מאק טאידק. ב-1102 דבלין עברה לידיו של מלך נורווגיה — מגנוס השלישי. השתלטות זו הייתה מתואמת עם בן בריתו — מוירכרטאך, מלך מנסטר. ב-1103 מגנוס השלישי נהרג באלסטר, ודבלין עברה שוב אל חסותה של ממלכת מנסטר האירית. מי שהומלך בה (ייתכן ששנית) היה בנו של המלך מוירכרטאך — דומנאל מאק מוירכרטאך.
בשנת 1115 מלכי לנסטר ואוי פאלג, שבאותה שנה מלכו בלנסטר בשיתוף, ניסו לכבוש את דבלין בכוחות מאוחדים. הם הובסו על ידי דומנאל מאק מוירכרטאך ונהרגו בקרב. מלך לנסטר הבא — דיארמייט מאק אנה מיק מורכאדה — הצליח לגבור על דומנאל ולהשתלט על דבלין כבר באותה שנה. ב-1117 הוא מת שם. מי שירש אותו כמלך לנסטר, היה בנו של המלך שנהרג שנתיים קודם לכן — אנה מאק דונכאדה מיק מורכאדה. דומנאל מאק מוירכרטאך ממנסטר ניצל את הוואקום השלטוני הקצר בלנסטר, כדי לכבוש מידה את דבלין, אך ב-1118 שוב איבד את כס המלכות. הפעם, דבלין נכבשה על ידי טיירדלבאך או קונכובייר — מלך קונאכט (ממלכה אירית במערב האי).