הטבח בשגרירות טהראן עורר שערורייה דיפלומטית. כדי להסדיר את היחסים עם רוסיה, השאה שלח את נכדו כוזרב-מירזא לפטרבורג. משימתו הייתה להשיג קבלת התנצלות על רצח השגריר והקלה בנטל הפיצויים. בין המתנות העשירות שהגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון היה היהלום המפורסם של השאה. בסופו של דבר, הטבח לא גרם לסיבוכים חמורים ביחסים בין רוסיה לפרס, ותשלום הפיצויים נדחה בחמש שנים.
ניקולאי הראשון, לאחר שקיבל את היהלום, אמר: "אני מעביר את התקרית המצערת בטהראן לשכחה נצחית".
זיכרון.
במלאת 75 שנה לאירועים יצר הפסל ולדימיר בקלמישב, באמצעות כספים שנאספו על ידי המושבה הרוסית בפרס, אנדרטת ברונזה לגריבוידוב, שהוקמה ליד בניין השגרירות בו התרחש הטבח. בשנות השישים השגריר הסובייטי גריגורי זייצב, כשהחליט שהאנדרטה מזכירה לאיראנים אירוע לא נעים בהיסטוריה של היחסים בין רוסיה לפרס, הורה לקרב אותה לבניין מגורים, אך מאוחר יותר הוחזרה האנדרטה למקומה המקורי.
בשנת 1928 כתב הסופר יורי טיניאנוב את הרומן "מותו של וזיר-מוכתר", שעל בסיסו צולמה בשנת 2010. הספר והסרט מציגים סצינות מהטבח בשגרירות טהראן.
ברונו שיירו
ברונו שיירו (בצרפתית: Bruno Olivier Cheyrou; נולד ב-10 במאי 1978 בסירן) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדות הקישור. הוא אחיו של כדורגלן העבר בנואה שיירו.
קריירה.
שיירו שיחק במחלקת הנוער של ליל, יחד עם אחיו, בנואה. בשנת 1998 הוא נקלט בקבוצה הבוגרת וגם בה שיחק לצד אחיו. בשנת 2002 עבר שיירו לליברפול וכונה אז "הזיידן החדש". שיירו לא עמד בציפיות ובהחלטת מאמן הקבוצה דאז, רפאל בניטס, הוא הושאל בשנת 2004 למרסיי (כדורגל) ועונה לאחר מכן הושאל לבורדו. בשנת 2006 נמכר לסטאד רן בה שיחק מספר עונות. בשנת 2010 שיחק שיירו באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית.
בשנת 2010 עבר שיירו לנאנט שם שיחק שנתיים. בשנת 2015 שיחק בליגה האזורית בצרפת עד לפרישתו ממשחק פעיל.
בשנים 2002–2004 שיירו שיחק בנבחרת צרפת ורשם 3 הופעות.
יוזף מהופר
יוזף מהופר (בפולנית: Józef Mehoffer; 19 במרץ 1869 - 8 ביולי 1946) היה צייר ואמן דקורטיבי פולני, אחד האמנים המובילים של תנועת פולין הצעירה, חבר אגודת שטוקה, ואחד האמנים הפולנים הנערצים ביותר בתקופתו.
חיים.
מהפר נולד ברופשיץ, הגיע ממשפחה של פקידות. סבו יוזף אדלר פון מהופר (נולד ב־1786 בברנו) - היה עיתונאי, סופר, מהאצולה האוסטרית שהתיישבה בגליציה בסביבות 1808. האב וילהלם היה יועץ לבית הדין הארצי. לאחר שגליציה קיבלה אוטונומיה בתוך המלוכה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, אביו הפך לשופט והיה נשיא בית המשפט המחוזי.
אמו אלדונה לבית פוליקובסקה, דאגה לגדל חמישה בנים. אבי נפטר מוקדם, בשנת 1873, כאשר יוזף היה רק בן 4.
עבודה.
למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל ולדיסלב לוסצ'קביץ', ואחר כך באקדמיה לאמנויות בווינה, וכן בפריז באקדמיה קולארוסי. שם החל מהופר לצייר דיוקנאות, לעיתים קרובות של אנשים בעלי חשיבות היסטורית. מאוחר יותר הרחיב את עבודתו לכלול טכניקות שונות, כגון אמנות גרפית, ויטראז', טקסטיל, רישומי גיר, תחריטים ואיורי ספרים. הוא הפיק עיצובי תפאורה לתיאטרון ועיצב רהיטים מסוגננים.
מהופר זכה לשבחים בינלאומיים על חלונות הויטראז'ים שלו בכנסיית קולגייט סנט ניקולס הגותית בפריבורג, שווייץ שנוצרו בשנים 1895–1936. עיצובים אחרים של ויטראז'ים שלו כוללים את קפלת ראדזיוויל בבאליצה (1892), קפלת גראוור באופבה (1901), קפלת הצלב הקדוש בוואוול (1904), קפלת הקבר בגולוצ'וב (1906), קפלת אורגלמייסטר וינה (1910), קתדרלה בפשמיש (1940), כנסייה בדבניקי ליד קרקוב (1943) ועוד.
קיים ויטראז' שתוכנן על ידי מהופר בכנסיית הלב הקדוש של ישו בטורק (מרכז פולין); באותה כנסייה יש גם ציורי קיר מעשה ידי מהופר.
מהופר בחן אמצעי ביטוי שונים במהלך הקריירה שלו כדי לכלול מגוון של אומנויות יישומיות בפרויקטים שלו. הוא ייצר הרבה עטיפות ספרים, קישוטים וכרזות. מהופר - מלבד הרבגוניות שלו באמנות הסטודיו - התפרסם בזכות ציורי הקיר שלו שהזכירו לעיתים קרובות אמנות מימי הביניים. לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם סטניסלב ויספיאנסקי ויאן מטייקו.
משפחה ומוות.
יוזף מהופר היה נשוי לידוויגה יאנקובסקה, נולד לו בן זביניייב (1900–1985).
הוא נפטר משחפת ב־8 ביולי 1946 בוודוביץ' ונקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב.
נחום ויספיש
חטיפת הדיפלומטים הרוסיים בעיראק
חטיפת הדיפלומטים הרוסיים התרחשה ב-3 ביוני 2006 בבגדאד, עיראק, כאשר חמושים עיראקים ארבו למכונית השייכת לשגרירות רוסיה. ויטלי טיטוב (קצין סוכנות הביון) נהרג במהלך ההתקפה. ארבעת האנשים האחרים שנמצאו ברכב – פיודור זייצב (מזכיר השגרירות השלישי), רינתאט אגליולין (טבח), אולג פדוסייב (קצין סוכנות הביון) ואנטולי סמירנוב (נהג) נחטפו. ב-19 ביוני 2006, מועצת מוג'אהדין של עיראק, קבוצה המזוהה עם אל-קאעידה, קיבלה אחריות על המתקפה, והוציאה אולטימטום לרוסיה: בתוך 48 שעות אמורה ממשלת רוסיה להסיג את כוחותיה מצ'צ'ניה ולשחרר את כל האסירים המוסלמים. ב-25 ביוני פרסם הארגון הצהרה לפיה מבין ארבעת בני הערובה, שלושה נערפו והרביעי נורה. להצהרה צורף סרטון שהראה מספר שניות של עריפת ראשו של בן ערובה אחד, גופתו הערופה של השני וירי של החטוף השלישי.
ב-28 ביוני הורה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשירותים החשאיים של רוסיה למצוא ולחסל את המחבלים האחראים לחטיפתם והוצאתם להורג של הדיפלומטים. ניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי, ציין שהצו יבוצע "ללא קשר לזמן והמאמץ הנדרשים". ההערכה היא כי צו דומה הוצא לחיסולו של זלימחאן ינדרבייב, ממלא מקום נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. ינדרבייב נהרג בפיצוץ מטען חבלה בדוחה, קטר בפברואר 2004. עם זאת, ראש מחלקת המדיניות וסגן העורך הראשי של העיתון "דיילי ג'ורנל", אלכסנדר גולץ, בפרשנות לרדיו ליברטי הטיל ספק ביכולתם של השירותים הרוסים לחסל טרוריסטים במדינה שיש בה מלחמת אזרחים.
אחד מחוטפי הדיפלומטים הרוסים, איש אל-קאעידה עומר עבדאללה דאד, נלכד על ידי האמריקאים ב-19 בדצמבר 2006. הוא הודה במעורבותו בחטיפה; הוא ערף באופן אישי את ראשם של שניים מהדיפלומטים. מארגן החטיפה, מאהר אל-זוביידי, נהרג במהלך היתקלות עם כוחות אמריקאים באוקטובר 2008. שותף טרור אחר, חבר אל-קאעידה אחמד סאלח, נידון למוות על ידי הרשויות העיראקיות במאי 2010. העדות שנמסרה ממנו סייעה לכוחות המיוחדים במציאת מקום קבורתם של גופותיהם של העובדים ההרוגים משגרירות רוסיה.
גופות הדיפלומטים שנהרגו נמצאו באפריל 2012.
א-שורוק (עיתון)
א-שורוק (בערבית: الشروق – "הזריחה"; בתעתיק מדויק: אלשרוק) הוא בין העיתונים הבולטים במצרים בשנים האחרונות, שהוקם בשנת 2009. העיתון יוצא באופן יום יומי, מופץ בכמה מדינות ערביות ומדבר בעיקר על פוליטיקה, אקטואליה וספורט.
העיתון הושק על ידי הוצאת הספרים דאר א-שורוק בפברואר 2009 על ידי מייסד ובעלי העיתון אבראהים אל-מועלם , שהוא גם הבעלים של העיתון המוכר א-תחריר. הוא פורסם כעיתון עצמאי על ידי "החברה המצרית להוצאה לאור בערבית ובאנגלית" והשתכן ברחוב מוחמד כאמל מורסי, גיזה. לאחר ההפיכה המצרית בשנת 2013 שהדיחה את הנשיא מוחמד מורסי, ההוצאה נסגרה ליומיים בעקבות לחץ ציבורי בתגובה למאמר שפרסם בלאל פאדל. המאמר עסק בהתערבותו של העיתונאי מוחמד חסיינין הייכל במרוץ לנשיאות, בו נבחר עבד אל-פתאח א-סיסי.
העיתון עוסק בתחומים שונים, חשובים יותר או פחות, ומתאים לקהל מגוון; מתפרסמות כתבות שעוסקות בסכסוך שהתרחש בין אלג'יריה למצרים במוקדמות מונדיאל 2010 ובסוגיות פוליטיות מורכבות וראיונות בלעדיים עם לוחמים איסלאמים קיצוניים. בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 2009 העיתון חשף מסמך שכותרתו "אל-בדיל אל-ת'לית' בין אל-אסתבדאד ואל-אסתסלאם" (האלטרנטיבה השלישית בין דספוטיזם לכניעה) שנכתב על ידי עבוד א-זומור וטארק א-זומור, שני פוליטיקאים איסלאמיסטים בכירים במערכת הפוליטית הצבאית של מצרים.
אמנם, הגרסה המודפסת של העיתון אינה בין עשרת העיתונים הנפוצים ביותר במצרים, אך תפוצת העיתון היא עצומה, ובשנת 2011 עמדה על 150,000 עותקים בכל יום. מאידך, גרסתה המקוונת של העיתון דורגה במקום השלישי בקרב העיתונים המקוונים הפופולריים ביותר במזרח התיכון בשנת 2012.
בין 2008 ל-2009 שימש האני שוכר-אללה כעורך הראשי של העיתון. החל משנת 2014 העורך הראשי הוא עמאד א-דין חוסיין.
סיישרו איטגאקי
סַיְישֶׁרוֹ אִיטְגָאקִי (ביפנית: 板垣 征四郎; 21 בינואר 1885 – 23 בדצמבר 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי ושר המלחמה של האימפריה היפנית בין 1938–1939. איטגאקי היה מיליטריסט ומראשי התוכנית לפלישה היפנית למנצ'וריה אשר אחריה שירת בתור ראש מטה צבא קוואנטונג, הזרוע הצבאית של יפן במנצ'וריה.
לאחר ההפסד לברית המועצות במהלך קרב חלקין גול בשנת 1939, איטגאקי פוטר מתפקיד שר המלחמה ובהמשך פיקד על מספר ארמיות עד לכניעת האימפריה היפנית בסיום מלחמת העולם השנייה. עם סיום המלחמה, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק דן את איטגאקי בפשעי מלחמה והוא הוצא להורג בתלייה.
ביוגרפיה.