היא מאכלסת מגוון מצומצם של בתי גידול, ונמצאת לרוב בבתי גידול מישוריים המאופיינים בחצץ או בקרקע חולית. בארץ חיה באזור אילת ובדרום הערבה, וניתן למוצאה גם במספר מדינות במזרח התיכון ובדרום אסיה: איראן, איחוד האמירויות הערביות, אפגניסטן, טורקמניסטן, כוויית, מצרים, סוריה, עומאן, עיראק, פקיסטן וערב הסעודית.
התנהגות וביולוגיה.
שממית הערבה ניזונה מחסרי חוליות קטנים, ופעילה בשעות הלילה בלבד. מתרבה בעונת הקיץ בכמה מחזורי רבייה, כאשר בכל מחזור מוטלות עד שתי ביצים בגומחה הנחפרת באדמה.
שוגאליי 2
שוּגַאלֵיי 2 (ברוסית: Шугалей 2) הוא סרט פעולה רוסי-תוניסאי שביים מקסים בריוס, שהוכרז ב־6 בספטמבר 2020. הסרט מבוסס על סיפורם האמיתי של שני רוסים שנלכדו על ידי חמושים בלוב.
רקע כללי.
ב-5 ביולי 2019 נעצרו שני רוסים בלוב - סוציולוג, ראש קבוצת מחקר של הקרן להגנת הערכים הלאומיים מקסים שוגאליי והמתורגמן שלו סאמר חסן עלי סויפאן (הקרן הואשמה בעבר בהתערבות במספר מערכות בחירות במדינות אפריקה) שמואשמים בניסיון להשפיע על הבחירות לנשיאות.
במשרד התובע הכללי של הממשלה הזמנית של לוב בטריפולי אומרים שהרוסים ניסו להשיג פגישה עם סייף אל-אסלאם קדאפי. בפרט, הם הצליחו לבקר פעמיים את הפוליטיקאי בביתו בזינטנה. משרד החוץ הרוסי הגיש בקשה רשמית למשרד החוץ הלובי לבירור נסיבות המעצר. לרוסים לא הועמד עורך דין ולא דווח לצוות השגרירות. דיפלומטים רוסים הביעו מחאה לשלטונות לוב. ראש הקרן להגנת הערכים הלאומיים אלכסנדר מלקביץ' אמר כי "אף אחד לא מתבייש שאין בחירות". מלקביץ' ציין כי לוב אפילו לא העבירה חוק בחירות, שבהפרתו מואשמים הרוסים.
ב-22 ביולי הופיע מידע כי עורכי דין מלוב מסרבים לעבוד עם הרוסים, משום שכל מי שלפחות איכשהו יצר איתם קשר, ניסה לעזור או לברר מה עלה בגורלם. במקביל אמרו בקרן כי עובדיהם עונו בכלא והמשבר כונה "סחיטה פוליטית".
ב-1 במאי 2020 יצא הסרט "שוגאליי", שצולם ביוזמה ובתמיכת הקרן להגנת הערכים הלאומיים. ראש הקרן, אלכסנדר מלקביץ', העוקב באופן פעיל אחר גורלם של הרוסים שנלכדו מקסים שוגאליי וסמר סויפאן ומשתתף בחלקם בשחרורם, אמר כי הקרנת הסרט צריכה לערב את הציבור בסיפורם ולעזור גם בניהול משא ומתן על חזרתם. השניים שוחררו לבסוף לאחר צאת הסרט, בדצמבר 2020.
עלילה.
הסרט מתרחש שנה לאחר החלק הראשון. מקסים שוגאליי וסמר סויפאן עדיין מוחזקים בכלא מטיגה על ידי חמושים המזוהים עם ממשלת האחדות הלאומית של פאיז א-סראג'. יריבו, פילדמרשל ח'ליפה חפתר, כתוצאה מתחילת המעורבות הטורקית, משהה את המתקפה על טריפולי ומורה לסגת לקו סירטה-ג'ופרה, שבו הקרבות העיקריים מתרחשים.
כוחות סראג' ותומכיו ממדינות המערב משתמשים בתקשורת הרוסית הליברלית כדי להעביר באמצעותם את רעיון הריגול של אסירים נגד השלטונות הטריפוליטאניים. במקביל, שוגאליי וסויפאן מאולצים להודות באיסוף מודיעין במהלך משימתם הסוציולוגית, אך הם לא מסכימים. בינתיים, מקסים משחרר חדשות, כולל מידע על אורח חייהם של החמושים ושותפיהם, שנאספו במהלך המאסר. בשלב מסוים למדו החמושים על ערוצי התקשורת של שוגאליי ומעלימים כל מי שהשתתף בהעברת המסרים.
ברגע זה, פייז סראג' נקלע למצב קשה בגלל הרוסים, שכן מצד אחד לא ניתן לשחרר אותם, משום שהאסירים יכולים לחשוף נתונים מסוכנים. כמו כן, לא ניתן להרוג את שוגאליי וסואיפן מכיוון שהדבר יביא לסיבוכים שונים. ואז הוחלט להעביר את האסירים מהכלא המיליטנטי לתנאים נוחים יותר. לאחר מכן, דיפלומטים רוסים שעסקו בנושא שחרור בני ארצם מאבדים מידע על מקום הימצאם של האסירים.
הסרט מסתיים בכתוביות הקובעות כי גורלם של שוגאליי וסויפאן נותר עלום.
פייר וידאל-נאקה
פייר וידאל-נאקה (בצרפתית: Pierre Vidal-Naquet; 23 ביולי 1930 – 29 ביולי 2006) היה היסטוריון צרפתי-יהודי, מומחה לחקר יוון העתיקה, אך התעניין (והיה מעורב עמוקות) גם בהיסטוריה העכשווית, ובמיוחד במלחמת העצמאות של אלג'יריה, שבמהלכה התנגד לשימוש בעינויים על ידי הצבא הצרפתי, פעל נגד הדיקטטורה של משטר הקולונלים ביוון ותמך במאמצי השלום בסכסוך הערבי-ישראלי במזרח התיכון, וטען כבר בשנת 1967 בעד הצורך בהקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הקדיש חלק מפעילותו האינטלקטואלית למאבק נגד הזינוק בהכחשת השואה.
ביוגרפיה.
משפחתו של וידאל-נאקה השתייכה לקהילה היהודית הספרדית השורשית בקרפנטרה שליד אביניון. הוא נולד בפריז וגדל בסביבה בורגנית, רפובליקנית וחילונית. אביו לוסיין היה עורך דין, שהצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. ביוני 1940 עברה המשפחה למרסיי. אביו של וידאל-נאקה נעצר על ידי הגסטפו ב-15 במאי 1944, ונשלח יחד עם אמו ביוני 1944 לאושוויץ, שם נרצחו. בגיל 14 הסתתר וידאל-נאקה בבית סבתו בדרום צרפת. שם הוא קרא הרבה, כולל האיליאדה, והכיר את בן דודו, הפילוסוף ז'אק ברונשוויג.
לאחר לימודיו בבית הספר התיכון Lycée Carnot בפריז, התמחה בתולדות יוון העתיקה. הוא קרא את הספר "התבוסה המוזרה" של מארק בלוך, ספר שמנסה להסביר את הגורמים לתבוסה בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, שהיה אחד ממקורות ההשראה שלו כהיסטוריון. וידאל-נאקה לימד תחילה היסטוריה בבית הספר התיכון באורליאן ב-1955, לפני שהלך לאוניברסיטה של ​​קאן (1956–60) ואז ליל (1961–62). הוא הושפע מז'ורז' דומזיל וקלוד לוי-שטראוס והיה חבר בקבוצת ההיסטוריונים של "אסכולת פריס", שהורכבה במקור מז'אן-פייר ורנאן, ניקול לורו, מרסל דטיאן והוא עצמו. עבודתם תחדש את הגישות לחקר יוון העתיקה.
וידאל-נאקה כתב יחד עם חברו ז'אן-פייר ורנאן כמה ספרים. עם זאת, אף שוורנאן היה "חבר" המפלגה הקומוניסטית של צרפת (PCF), וידאל-נאקה מעולם לא היה שייך למפלגה פוליטית כלשהי, למעט לתקופה שהיה חבר המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU), אך ראה בה רק כמקום לדיונים פוליטיים כדברו.
בשנים 1962 עד 1964 עבד במרכז הלאומי למחקר מדעי, בשנים 1964 עד 1966 לימד באוניברסיטת ליון ואחר כך מונה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
חיים אישיים.
פייר וידאל-נאקה היה אתאיסט, נשוי ואב לשלושה ילדים.
מחקריו.
מחקריו ההיסטוריים עסקו ביוון העתיקה, בהיסטוריה היהודית וגם בהיסטוריה בת זמננו. חברו ההיסטוריון ז'אן פייר ורנאן אמר בראיון באוגוסט 2006:
בשנת 1987, ערך את "האטלס ההיסטורי". אטלס המתעדת את ההיסטוריה העולמית באמצעות תיעוד תרבויות בודדות, מערכות פוליטיות וחברות. הוא כולל בעיקרו עמודים כפולים המוקדשים למגמה או אירוע ספציפי בהיסטוריה העולמית, המוצגים עם מפות, טקסט, ציר זמן ואיורים. עורך המהדורה העברית של האטלס היה פרופ' אלי בר-נביא שגם שיתף פעולה עם וידאל-נאקה בעריכת הגרסה המקורית של האטלס.
בשנת 1991, פרסמה הוצאת עם עובד, במסגרת סדרת ספרי העיון ספרית אפקים, קובץ ממאמריו בספר בשם "רוצחי הזיכרון". בספר שלושה שערים ותחומים. השער הראשון כולל דיונים בפרקים נבחרים של ההיסטוריה היהודית המתמקדים בדמותו וביצירתו של יוסף בן מתתיהו. השער השני כולל מאמרים על ההיסטוריה של יהודי צרפת בעידן המודרני ובמרכזם מאמר על אלפרד דרייפוס, החלק השלישי של הספר כולל את המאמר ששמו ניתן לקובץ כולו, על המאבק בניסיונות להכחיש את השואה ולסלף את זכרה.
אקטיביזם.
וידאל-נוקט הגדיר את עצמו כ"היסטוריון אקטיביסט", ותוך כדי לימודיו לא הפסיק לעסוק במאבקים פוליטיים. הוא היה חבר ב"וועד האודין" יחד עם ג'רום לינדון, הוא היה אחד המתנגדים הבולטים ביותר לשימוש בעינויים על ידי הצבא הצרפתי במהלך מלחמת אלג'יריה (בשנים 1954 עד 1962). יחד עם ז'אן פול סארטר ו-119 אחרים, הוא חתם על המניפסט של ה-121, קריאה לאי ציות אזרחי נגד המלחמה באלג'יריה. הוא גם התנגד למשטר הקולונלים ביוון.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, לאחר שמצרים סגרה את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות, חתם על גילוי דעת התומך בישראל, יחד עם מאות אנשי רוח צרפתים ובראשם ז'אן-פול סארטר. לאחר המלחמה תמך במאמצי השלום במזרח התיכון והיה פעיל ב"ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום". עם התמשכות הכיבוש הישראלי החל לבקר את מדיניות ישראל. ב-2004 הכריז: "אני רואה באריאל שרון פושע מלחמה". וידאל-נאקה גם ביקר את השימוש שמדינת ישראל עושה בזכר השואה ואמר "הציונות מנצלת את הטבח הנורא (שביצעו הנאצים ביהודים) בדרך שהיא לעיתים שערורייתית למדי". הוא סבר שליהדות צרפת, כמו גם למיעוטים אחרים, יש זכות לשמור על השוני והנבדלות שלהם בתוך המסגרת של המדינה. בראיון לעיתון הארץ ב-2002 אמר:
יחד עם מישל פוקו וז'אן-מארי דומנאק, ב-8 בפברואר 1971, הוא חתם על המניפסט שלGroupe d'informations sur les prisons, אשר פעלה לאפשר לאסירים ועצורים לדבר עם התקשורת, ואפשר לתקשורת בצרפת לסקר את הנעשה בבתי הכלא, לאחר שהדבר הוגבל בצרפת. התנועה שהוקמה בעקבות המניפסט הביא לרפורמה ושיפור בתנאי הכליאה בצרפת.
וידאל-נאקה היה פעיל גם בגנות הכחשת רצח העם הארמני. במחקריו ומאמריו ביקר רבות את מכחיש השואה רובר פוריסון. בהקשר של הכחשת רצח העם הארמני כתב על פוריסון:.
ספריו.
בעברית:
בצרפתית:
בילבורד טורקיה
בילבורד טורקיה (בטורקית: Billboard Türkiye) היה מגזין בשפה הטורקית שפעל תחת מגזין הבילבורד בטורקיה והיה אחראי על פרסום המצעדים במדינה, כמו גם על פרסום המצעדים הבינלאומיים במדינה. המגזין עסק בעולם המוזיקה הטורקי ופורסם מדי שבוע.
את המגזין ייסדו בנובמבר 2006 וסגירתו הייתה בשנת 2010.
המצעדים הטורקיים.