הלגיון הערבי הירדני היה כוח צבאי מהטובים במזרח התיכון. ציודו היה בריטי, כמו כן גם מפקדו, ג'ון באגוט גלאב, וכמעט כל הקצינים שמדרג סמג"ד ומעלה. עוד בטרם הוכרזה המדינה פתח הלגיון בהרעשה כבדה, מלווה התקפה רגלית, משטח עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת המשטרה בנהריים, שעל פי החלטת החלוקה נועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית, הפגזה שנמשכה שלושה ימים בין 27 ל-30 באפריל 1948. חלק מיחידות הלגיון ששימשו בשירות הבריטים במשימות משמר בארץ ישראל, פונו מן הארץ לקראת מועד תום המנדט. יחידות אחרות פונו אל החלק אשר נועד למדינה הערבית. כוחות של הלגיון, אשר נותרו בחלק הערבי של הארץ, נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון, וזה נפל בידי הערבים יום לפני הכרזת המדינה. לקראת כניסת הלגיון למערכה פונו הר טוב והיישובים עטרות ונווה יעקב שמצפון לירושלים. בנוסף לכך פונה בגזרת ים המלח היישוב בית הערבה וכן קליה הסמוכה. לאחר הפלישה כוחות הלגיון הערבי תפסו את לטרון וחסמו את הדרך לירושלים. שלושה ניסיונות ישראליים עקובים מדם לכבוש את לטרון נכשלו, אך נכבש שטח בו נסללה דרך עוקפת לירושלים, היא דרך בורמה. כוח אחר של הלגיון נטל חלק בקרבות בעיר ירושלים, החל מן השבוע השלישי של מאי. ב-28 במאי כבש כוח זה את הרובע היהודי. הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נבלם. קרבות עזים נערכו בקיבוץ רמת רחל, עם כוחות ירדניים ומתנדבים מצריים שהגיעו מכיוון חברון, במהלכם עבר הקיבוץ מיד ליד, עד שבסוף מאי הוכרע הקרב והקיבוץ נשאר בידי ישראל. החל מראשית יוני הלגיון הרחיב את שטח התפרסותו בשפלה. כוחותיו נכנסו ללוד ולרמלה, גרמו אבדות כבדות לכוחות האצ"ל אשר פעלו באותה גזרה מאז תחילת קרבות האצ"ל ברמלה, וב-10 ביוני כבשו זמנית את קיבוץ גזר. למחרת הם תקפו את מבואותיו המזרחיים של גוש דן, מצריפין בדרום ועד כפר עאנה (אור יהודה) בצפון. התקפות אחרונות אלה נהדפו בעמל רב, ותוך אבדות כבדות לצה"ל. כוחות קטנים של הלגיון נטלו חלק בקרבות סדום, אך לא עשו מאמץ לכבשה, והיא החזיקה מעמד עד סוף המלחמה.
החזית המצרית.
ב-15 במאי 1948, לאחר חצות, חצה חיל המשלוח המצרי את הגבול בדרום בכוח של כ-10,000 חיילים ונכנס בו ביום לעזה. החל מהשעה 6 בבוקר עברו שישה גלי מטוסים מעל תל אביב, והפציצו את נמל תל אביב ואת נמל התעופה דב הוז. גם בימים הבאים המשיכו המטוסים המצרים בהפצצות, כמעט ללא התנגדות.
בדרום נע הצבא המצרי בשני טורים, הטור המערבי, העיקרי, נע מעזה צפונה לאורך כביש החוף. הטור המזרחי נע דרך באר שבע לחברון ולירושלים, כאשר חלק ניכר מטור זה מורכב ממתנדבי 'האחים המוסלמים'. אלה נטלו חלק בקרבות רמת רחל (ר' למעלה). תחילה לא התעכבו המצרים כדי לכבוש את היישובים בנגב שהיו בדרכם, ולאחר שניסו לתקוף אותם ונהדפו, המשיכו במסעם צפונה, אך קיבוץ יד מרדכי, שהיה על ציר ההתקדמות המצרי העיקרי, נפל לידי המצרים לאחר חמישה ימי לחימה. ב-24 במאי נעצר הטור המערבי במג'דל (אשקלון). ב-28 במאי התקדם הטור המערבי צפונה לאיסדוד (סמוך לאשדוד של היום) ונעצר כשלושה ק"מ אחרי איסדוד ליד ג'סר איסדוד שפוצץ על ידי חטיבת גבעתי (מאז נקרא הגשר 'עד הלום'.) השתלטות המצרים על כביש מג'דל-אל-פאלוג'ה ניתקה את יישובי הנגב שמדרום לו, והיוותה גורם אסטרטגי מכריע בהמשך המלחמה.
מטוסי חיל האוויר הישראלי התקיפו ב-29 במאי את הטור המערבי (ר' להלן), וצה"ל ערך התקפה קרקעית על ראש הטור ב-2–3 ביוני, במסגרת מבצע פלשת. ההתקפה הקרקעית נכשלה, תוך אבדות כבדות לתוקפים, אך המצרים לא התקדמו הלאה צפונה, אלא פנו לתקיפת היישובים והמשלטים הסמוכים לציר התקדמותם בנגב. קיבוץ ניצנים נפל בידי המצרים, אך נגבה ושאר היישובים החזיקו מעמד. בליל 10–11 ביוני כבשה חטיבת הנגב את ביר עסלוג' ובכך שיבשה את ציר האספקה המצרי לבאר שבע.
אוויר וים.
בימים הראשונים שלאחר הפלישה הייתה לחילות האוויר הערביים עליונות, והם אכן ניצלוה לתקיפות בקווי החזית ובעומק הארץ, כמעט ללא התנגדות. חיל האוויר המצרי הפציץ את תל אביב מיום הכרזת המדינה, ועד להפוגה הראשונה, וכן בגל הפצצות שני בזמן 'קרבות עשרת הימים' ביולי 1948. הפצצות אלה, שפגעו גם במספר ערים סמוכות, גרמו למותם של מעל 150 איש, רובם הגדול היו אזרחים.
לנוכח עליונות זו נאלצו מטוסי חיל האוויר הישראלי לפעול בעיקר בלילות. רק לאחר כשבועיים חל שינוי במצב. מטוסי Avia S-199 של חיל האוויר הישראלי, שהגיעו לארץ מפורקים לחלקים והורכבו במהירות, הוזנקו ב-29 במאי לעבר הטור המצרי שעשה דרכו צפונה במקביל לחוף הים התיכון. הנזק שגרמו לא היה רב, כאמור, אך המצרים לא המשיכו צפונה. למחרת תקפו מטוסי חיל האוויר טור עיראקי שעשה דרכו מערבה באזור 'המותניים הצרים' של ישראל בשרון. גם כאן נעצרה התקדמות הערבים. מספר ימים אחר כך רשמו מטוסי חיל האוויר הפלות ראשונות, וכן הפציצו לראשונה עיר בירה ערבית - עמאן. עם זאת, גם בימים הראשונים של יוני עדיין נהנו הערבים מעליונות אווירית. תחום בו רשם חיל האוויר הצלחה רבה היה תחום התובלה והאספקה, ובעיקר מבצע בלק להטסת ציוד לחימה מצ'כוסלובקיה.
חיל הים, אשר עיקר כלי השייט שלו היו ספינות מעפילים מוסבות, לא השפיע רבות על הלחימה בשלב זה. ב-4 ביוני קרבו שתי ספינות מצריות אל חופי תל אביב. חיל האוויר וחיל הים חשו למקום ותקפו את הספינות, ואם כי סבלו אבדות ולא השיגו פגיעות משמעותיות במצרים, סבו ספינות המצריות על עקבותיהן, ובלא שנתבררה כוונתן.
הקמת צבא הגנה לישראל.
תוך כדי הקרבות פורסמה על ידי הממשלה הזמנית, בראשות דוד בן-גוריון, "פקודת צבא ההגנה לישראל" ב-26 במאי 1948. בפקודת היום שהוציא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ב-31 במאי נאמר בין היתר:
צה"ל הושתת רובו ככולו על ארגון 'ההגנה': רמטכ"ל 'ההגנה' וחברי מטכ"ל 'ההגנה' הוסיפו לשמש בתפקידיהם, חטיבות 'ההגנה' הפכו לחטיבות צה"ל, והשירותים השונים של 'ההגנה' הפכו לחילות צה"ל. עוד קודם לכן (ר' למעלה) הוכרז גיוס חובה ובו גויסו גם מי שלא היו חברי ארגוני המחתרת השונים.
משהוקם צבא הגנה לישראל לא היה יותר מקום לקיום כל גוף צבאי זולתו, וב-1 ביוני 1948 חתם ראש אצ"ל מנחם בגין בשם הארגון על הסכם עם ממשלת ישראל לפיו כל חברי האצ"ל יתגייסו לצה"ל, הנשק והציוד של האצ"ל יימסרו לצה"ל והאצ"ל יחדל לפעול כגוף נפרד "בתחומי מדינת ישראל ובתחום ממשלת ישראל". ארגון הלח"י נתבטל בתחומי מדינת ישראל עוד קודם לכן ואנשיו התגייסו לצה"ל. עם זאת, בירושלים המשיכו האצ"ל והלח"י להתקיים כיחידות עצמאיות ולא כחלק מצה"ל.
מפקדי 'ההגנה' וצה"ל.
האנשים הבאים היו המפקדים הבולטים של 'ההגנה' ואחר כך צה"ל בזמן המלחמה:
בתפקיד הרמטכ"ל שימש יעקב דורי. עקב מחלה התקשה דורי לפקד על הצבא ומי ששימש רמטכ"ל בפועל היה ראש אגף המבצעים יגאל ידין.
אלוף צבי איילון, סגן הרמטכ"ל. פיקד על חזית המרכז אשר תחום עיסוקה העיקרי היה הקרבות בירושלים. תחתיו שרתו יצחק רבין, מפקד חטיבת הראל, ודוד שאלתיאל ואחריו משה דיין מפקדי חטיבת עציוני.
אלוף יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, פיקד על רוב המבצעים הגדולים של צה"ל בכל החזיתות, כמו מבצע יפתח בצפון, מבצע יורם ומבצע דני, לכיבוש לוד ורמלה, במרכז. מונה בהמשך למפקד חזית הדרום, אשר הייתה חזית הלחימה העיקרית עד לסוף המלחמה.
אלוף דוד מרכוס (מיקי סטון) סייע להטמיע את תורת הלחימה ברמות של גדודים וחטיבות בקרב המפקדים הבכירים בצה"ל. כמו כן היה מפקד חזית ירושלים עד שנהרג.
אלוף משה כרמל היה בתחילה מפקד חטיבת כרמלי ובהמשך מפקד חזית הצפון. פיקד על המבצעים לכיבוש החלק הערבי של חיפה ולשחרור הגליל. בין אלה: מבצע בן עמי, מבצע יצחק, מבצע דקל, מבצע ברוש ולבסוף מבצע חירם. תחתיו שרתו משה מן, מישאל שחם ונחום גולן, מפקדי חטיבת גולני, וכן מפקדה השני של חטיבת כרמלי מרדכי מקלף. בהמשך נוספו תחת פיקודו חטיבה 7 בפיקודו של בן דונקלמן וחטיבת עודד בפיקודו של אורי יפה ואחריו יצחק פונדק.
אלוף דן אבן היה בתחילה מפקד חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3) שהופקדה על הגנת מרכז הארץ - מהירקון בדרום ועד זכרון יעקב בצפון. באוגוסט 1948 הוא התמנה למפקד החזית המזרחית, אך נאלץ לעזוב בסוף אותה שנה עקב מצב בריאותו.
אלוף יצחק שדה, ממייסדי הפלמ"ח ומפקדו הראשון. במלחמת העצמאות פיקד בהצלחה על קרבות משמר העמק, ובהצלחה פחותה, על מבצע יבוסי. יזם את הקמת חטיבת השריון הראשונה של צה"ל – חטיבה 8 ופיקד עליה בכיבוש לוד ורמלה. כן נטלה החטיבה בפיקודו חלק במבצע יואב. בנובמבר 1948, לאחר שבעה ניסיונות כושלים לכיבוש משטרת עיראק סווידאן פיקד שדה על הניסיון השמיני והמוצלח. החטיבה נטלה חלק במבצע אסף ובמבצע חורב.
סגן-אלוף נחום שריג פיקד על חטיבת הנגב.
מפקד חיל האוויר היה האלוף אהרן רמז. קדם לו, לזמן קצר, ישראל עמיר, ובימי שירות האוויר, פיקד על השירות יהושע אשל. מפקד חיל הים היה האלוף פול שולמן שפעל יחד עם גרשון זק.
ההפוגה הראשונה.
ב-10 ביוני 1948 הסכימו הצדדים להצעת המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט, להפסיק את האש. למחרת היום נכנסה לתוקפה הפוגה בת ארבעה שבועות. הקרבות עם הצבאות הסדירים של מדינות ערב פסקו, אולם 'צבא ההצלה', לא ראה עצמו כפוף להחלטות האו"ם, ותפס משלטים בגליל התחתון. צה"ל אכן ניצל את ההפוגה להתעצמות ולהתארגנות, כמו גם להפקת לקחים לנוכח התנסותו לראשונה בלחימה כנגד צבאות סדירים. כפי שהתברר בהמשך, ההפוגה היטיבה עם צה"ל יותר מאשר עם הערבים.