בשנת 1902 היה יושב ראש קונגרס מינסק. בקונגרס הציוני השישי ("קונגרס הבוכים") בשנת 1903 הנהיג את הסיעה של הציונים הרוסיים שהתנגדה לתוכנית אוגנדה ויחד עם 128 חברי הקונגרס עזב את המליאה כמחאה על קבלת התוכנית. כנגד התוכנית כתב צ'לנוב מספר מאמרים בשם הכולל: "ציון ואפריקה". יחיאל שימש יושב ראש הקונגרס ה-3 של ציוני רוסיה בהלסינקי בשנים 1905–1907. התוכנית העיקרית שנידונה שם הייתה גיוס משאבים לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
בתפקידים ציוניים בכירים.
בקונגרסים הציוניים הכללים נבחר צ'לנוב כחבר אוצר התיישבות היהודים וכחבר בקרן קיימת לישראל. מתוקף תפקידו החדש ביקר בשנים 1907–1909 בארץ ישראל ורכש אדמות ליד הכנרת, במקום בו הוקם היישוב החקלאי מגדל. בשנים הבאות השקיע את מאמציו בכתיבה על נושאי חינוך ופיתוח הציונות בעתיד, וכן המשיך בכתיבת מאמרים כנגד תוכנית אוגנדה. ב-1911 עבר לברלין, שהפכה למרכזה הקבוע של התנועה הציונית עד שנת 1921 ועמד בראש חברת "גאולת הארץ" שהקים אוטו ורבורג. ב-1911 נבחר לוועד הפועל של הקונגרס הציוני, שהיה הגוף בעל הסמכויות הגדולות ביותר בקונגרס. באותה שנה, האגודה "שארית ישראל" ממוסקבה, שהוא היה אחד מראשיה רכשה את אדמת הכפר הערבי ג'ממה בנגב הצפוני, והקימה על שטחה את חוות רוחמה. במסגרת תפקידו השתתף ב-1912 בחנוכת הטכניון בחיפה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם ההנהלה הציונית לקופנהגן, ומשם ללונדון, בה שותף בפעולתם המדינית של ד"ר חיים ויצמן ונחום סוקולוב.
קו מדיניות בשנותיו האחרונות.
צ'לנוב דגל בקו שעל התנועה הציונית להישאר נייטרלית במלחמה ולא להתערב לטובת אף צד. הוא התנגד נמרצות להקמת הוועדה לענייני המזרח על ידי ציוני גרמניה, שכן זה היה עלול להביא לדעתו לאנטישמיות ברוסיה. הוא התנגד ליוזמה של זאב ז'בוטינסקי להקמת גדודים עבריים בתמיכת בריטניה, וכן ליוזמתם של חיים ויצמן ונחום סוקולוב לגיוס התמיכה היהודית באימפריה הבריטית. צ'לנוב קיבל בקור רוח את הצהרת בלפור (1917), והתנגד לתהלוכות שמחה בעקבותיה.
קונגרס ציוני רוסיה ב-1917.
לאחר מהפכת פברואר נהפכו כל המפלגות ברוסיה חוקיות, ובין 24 ל-31 במאי התקיים הקונגרס הכללי של כל ציוני רוסיה, ששם יוצגו המפלגות עם כל המצעים האפשריים. המפלגות הגיעו להסכמה על קווי מדיניות במצב החדש.
במהלך אחת משליחויותיו למען התנועה הציונית בלונדון בשנת 1918 נפטר יחיאל צ'לנוב מדלקת ריאות בעקבות סיבוכים של השפעת הספרדית, בן 54 במותו.
הותיר אחריו אשה, רבקה, שעלתה לארץ ישראל ב-1922 עם שני בניה (זאב ובנימין) ובתה הד"ר פני צ'לנוב-קריגר שנישאה לד"ר משה קריגר.
שרידיו הועלו לישראל בשנת 1961, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הנצחתו.
המושב תלמי יחיאל בדרום הוקם על שמו. בערים רבות בארץ קרואים על שמו רחובות, בהן בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בפתח תקווה, בחולון ובראשון לציון.
מורינגה רותמית
מורינגה רותמית (מוֹרִינְגָה רָתְמִית, שם מדעי: "Moringa peregrina") היא צמח סודאני לא בשרני, שמוצאו טרופי, והוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות. למורינגה יש פרחים ורודים והפירות הם בצורת אפונה המורכבת משלושה חלקים. מזרעי המורינגה מפיקים שמן.
העלים של הצמח מנוצים פעמיים. העלעלים נושרים ומה שנשאר זה צירי העלה המקבלים תפקיד הטמעה, והם נושרים כהתאמה למחסור במים, משום שהצמח גדל בעיקר בנאות מדבר. הוא מכונה גם The Ben tree.
מורינגה רותמית הוא עץ נדיר, הגדל בארץ לאורך בקע ים המלח בתפוצה מקוטעת. הוא נראה כרותם גדול, והוא בולט בפריחתו היפה, בגווני ורוד-לבן, מן האביב ועד לסוף הקיץ. פריו הוא תרמיל ארוך, הנותר תלוי על העץ גם לאחר פיזור הזרעים. מורינגה רותמית הוא צמח מוגן בישראל.
בת משפחתה, מורינגה מכונפת, נחשבת כיום כאחד מעצי המרפא המוכרים ברפואה העממית.
האלפבית הבשקירי
האלפבית הבשקירי (בשקירית: Башҡорт әлифбаһы, הגייה מקורבת: בַּשְׁקוֹרְתְּ אֶלִיפְבַּהֻו) הוא גרסה של האלפבית הקירילי שבו נכתבת השפה הבשקירית. בעבר נכתבה השפה הבשקירית באלפבית הלטיני, ולפני כן בכתב הערבי. כיום יש ניסיונות לחזור לשימוש באלפבית לטיני.
היסטוריה.
לפני שאימצו שיטות כתיבה אלפביתיות השתמשו הבשקירים בלוגוגרמות (או אידאוגרמות). כלומר, כל גרפמה ייצגה אובייקט פיזי מסוים. שתי דוגמות מוצגות משמאל:
עם קבלת האסלאם במאה ה־10 החלו הבשקירים להשתמש בכתב הערבי. נשתמרו תעודות כתובות באופן זה מהמאה ה-14 ומהמאה ה-15. בשנת 1923 נוצרה שיטת כתיבה ייחודית לשפה הבשקירית, גם היא על בסיס האלפבית הערבי, שכללה 33 אותיות במקום ה־22 שירשו מהאלפבית הטטרי.
ב־1928 הוחלף האלפבית הבשקירי לאלפבית המבוסס על האלפבית הלטיני, ובשנת 1940, אימצו אלפבית המבוסס על האלפבית הקירילי.
כיום מפותחת מערכת כתיבה חדשה, המבוססת על האלפבית הלטיני, אשר מתוכננת להחליף את האלפבית הנוכחי לקראת שנת 2010.
כתיבת והגיית האלפבית הבשקירי.
האלפבית מבוסס הקירילית.
אלפבית זה התקבל בשנת 1940, והאות Ё נוספה אליו בשנת 1950, וכך קיבל את צורתו הנוכחית. בטבלה הבאה מפורטות אותיות האלפבית הבשקירי, שמותיהן, והגייתן בשיטת האלפבית הפונטי הבינלאומי ובעזרת אות עברית, בעזרת ניקוד או בעזרת סימן שהגייתו מקבילה או דומה. כמו כן, מצוינים קודי היוניקוד של האותיות.
האלפבית מבוסס הלטינית.
הווריאנט הלטיני של האלפבית הבשקירי התקבל בשנת 1928 כחלק מהמעבר לאלפבית הטורקי המאוחד עבור כל השפות הטורקיות שדוברו תחת שלטון ברית המועצות. אלפבית זה דומה לאלפביתים מבוססי לטינית אחרים, ולרוב האותיות בו יש את הצלילים שיש להן באלפביתים לטיניים אחרים. מקורן של האותיות ו־ הוא קירילי ולא לטיני.
המקבילות הקטנות (miniscule) של האותיות B ו־L אינן b ו־l כמו במרבית האלפביתים הלטיניים באירופה, אלא ו־ בהתאמה. זאת כדי למנוע בלבול בין L קטנה ל־i גדולה, ובין B קטנה ל־ (האות המציינת חינכוך). הגרש הבודד איננו אות ומשמש לציון העיצור הסדקי הסותם (כמו הצליל של האות אל"ף במילה קוראים, בניגוד לקורים).
למטה מפורטות אותיות הווריאנט הלטיני של האלפבית הבשקירי, והגייתן בשיטת האלפבית הפונטי הבינלאומי. כמו כן, מצוינים קודי היוניקוד של האותיות.
סלוודורה פרסית
סלוודורה פרסית (שם מדעי: "Salvadora persica"), צמח ממשפחת הסלוודוריים, ספק עץ ספק שיח ירוק עד, יוצר גושי ירק גדולים ודחוסים. בעל גזע עקום, מחוספס וסדוק.
מאפיינים.
הצמח לבנבן עם גפיים תלויים ברפיון. קליפת השורש בצבע חום בהיר, כאשר השכבות הפנימיות לבנות. ריחו כשל צמח ה"קרס" וטעמו חם וחריף.
משתמשים בענפיו כמברשת שיניים.
עליו גדולים ובשרניים ומשמשים מאכל אהוב ליעלים ולשפנים.
הוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות, בדרך כלל במדבר, במעיינות ובערוצי נחל.
סלוודורה פרסית היא צמח מוגן בישראל.
חגי מרום
סקוריטטה
סקוריטטה (ברומנית: Securitate) הוא הכינוי המקובל של "מחלקת ביטחון המדינה" (Departamentul Securităţii Statului) ברומניה, בתקופת השלטון הקומוניסטי במדינה. ארגון דומה התקיים לפני מלחמת העולם השנייה וכינויו היה "סיגורנצה".
הסקוריטטה הוקם ב-30 באוגוסט 1948 בצו 221 של נשיאות האספה הלאומית הגדולה של הרפובליקה העממית הרומנית. תחילה כונה בשם "המינהלת הכללית לביטחון העם" (Direcţia Generală a Securităţii Poporului) או בקיצור DGSP. המנהל הראשון היה גאורגה פינטיליה (Gheorghe Pintilie), שהיה ידוע גם בשמו הרוסי פנטליי בודנרנקו (Pantelei Bodnarenko). לראש הסקוריטטה היה מעמד של שר במועצת השרים (הממשלה הרומנית), ותחתיו היו כמה סגנים: אלכסנדרו ניקולסקי (Alexandru Nicolski, שנולד בשם בוריס גרונברג – Boris Grünberg) וולדימיר מאזורוב (Vladimir Mazurov), שהיו סוכנים סובייטים.
על פי צו 221 הוטל על הסקוריטטה "להגן על הישגי הדמוקרטיה ולבצר את ביטחון הרפובליקה העממית הרומנית כנגד תככי האויבים הפנימיים והחיצוניים". על פי צו 50, מיום 30 במרץ 1951, שונה השם הרשמי ל"המינהלת הכללית לביטחון המדינה" (Direcţia Generală a Securităţii Statului) ועל פי צו 264 מאפריל באותה שנה הוכפף לה גם "שירות המודיעין המיוחד" – Serviciul Special de Informaţii או, בקיצור: SSI.
ב-30 בדצמבר 1989, לאחר המהפכה הרומנית, החליטה "מועצת חזית ההצלה הלאומית" על פירוק הסקוריטטה. במקומו הוקמו ב-1991 מספר ארגונים ובראשם שירות המודיעין הרומני.
אהרונסונית פקטורובסקי
אהרונסונית פָקְטוֹרוֹבְסְקִי (שם מדעי: "Aaronsohnia factorovskyi") הוא מין בסוג אהרונסונייה במשפחת המורכבים.
מאפיינים.
הצמח הוא עשבוני חד שנתי קטן, גובהו 10–30 ס"מ, העלים קרחים, גזורים פעמיים לאונות מוארכות, צומחים מתחתית הצמח. התפרחות צומחות על גבעול ארוך חסר עלים. קוטר התפרחת כ-10 מ"מ, צורתה כשל חצי כדור. המצעית חרוטית. כל הפרחים צינוריים, צבעם צהוב עז. הזרעים גליליים, אורכם כ-2 מ"מ, על גבם מספר פסים כהים, והם בעלי אוזנית שאורכה כ-0.5 מ"מ.
משרעת תפוצתו מזרח-סהרו-ערבית, צומח בישראל, ירדן, עיראק וערב הסעודית. בארץ מצוי בנגב המזרחי, בבקעת ים המלח ובמדבר יהודה. במקומות אלו הוא יוצר לעיתים מרבדים שלמים.
הצמח נאסף לראשונה במדבר יהודה. בשנת 1927 הוא תואר על ידי פרופ' אלכסנדר איג כמין ואף סוג חדש למדע, וקרא לו על שם חבריו, הבוטנאים אהרון אהרונסון ואליעזר פקטורובסקי (פקטורי).
גרגור רסיאק
חוקי מגדבורג
סאלם (עמק יזרעאל)
סאלם (בערבית: سالم) הוא כפר ערבי בעמק יזרעאל ליד צומת מגידו. הכפר סמוך לקו הירוק ולגדר ההפרדה ועד מלחמת ששת הימים היה ידוע כמרכז הברחות בין ישראל וירדן. שייך למועצה המקומית מעלה עירון.