ולסקו החל את הקריירה שלו במולט, קבוצה קטנה בקטלוניה. ב-1942, בהיותו בן 20, חתם בברצלונה, מהקבוצות הבכירות שבכדורגל בספרד. בתחילה לא שותף במשחקיה והשוער הבכיר בקבוצה היה ליואיס מירו. ולסקו ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב-19 במרץ 1944, במחזור ה-23 של עונת 1943/1944, במשחק מול סלטה ויגו שהסתיים בתוצאה 2-2. בזכות יכולתו הטובה במשחק עמד בשער הקבוצה ב-3 המשחקים שנותרו עד סוף העונה, כולל בקלאסיקו בו הפסידה ברצלונה לריאל מדריד 2-1, וברצלונה סיימה את העונה במקום ה-6 בלבד. בעונה הבאה, עם ז'וזפ סמיטייר כמאמן, הפך ולסקו לשוער הראשי בקבוצה והוא פתח ב-15 מתוך 26 משחקי הליגה, מסייע לקבוצתו לזכות באליפות שנייה בתולדותיה.
בעונת 1945/1946 בכל משחקיה של ברצלונה בליגה, בה הגיע ברצלונה למקום השני, וכן במשחק קופה דה אורו ארחנטינה בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו 5-4 וזכתה בתואר. בסוף עונת 1946/1947, בה המשיך מעמדו בהרכב הקבוצה להיות איתן, הוחלף סמיטייר באנריקה פרננדס. בעונת 1947/1948 הגיע ולסקו להישג שיא בקריירה שלו: הוא עמד בשער הקבוצה בכל 26 מחזורי הליגה, ספג 31 שערים בלבד, ממוצע של 1.19 שערים למשחק, ובזכות כך שהיה הנמוך ביותר מבין כל השוערים בליגה, זכה בפרס ריקרדו זאמורה; הפרס נוסד רק ב-1959 אך הוענק רטרואקטיבית לכל השוערים שהיו ראויים לו. יכולתו הטובה בשער בפרט ושל הקבוצה בכלל הביאה לכך שהיא זכתה באליפות נוספת, כשהיא גוברת על ולנסיה במאבק על התואר.
ההצלחה של ברצלונה המשיכה גם בעונת 1948/1949. עם ולסקו בשערה, היא זכתה באליפות שנייה ברציפות, לראשונה בתולדותיה, וכן בקופה אווה דוארטה (הגרסה הקודמת של הסופר קאפ הספרדי) לאחר ניצחון 1-0 על סביליה. במהלך קיץ 1949 נערכה המהדורה הראשונה של הגביע הלטיני, שבו נפגשו אלופות צרפת, איטליה, פורטוגל וספרד, וולסקו זכה עם ברצלונה בתואר לאחר שניצחה את סטאד ריימס ואת ספורטינג ליסבון.
במהלך עונת 1949/1950 נפגע ולסקו בעינו, פגיעה בגללה כמעט ואיבד את ראייתו, אך התערבות טובה של הרופאים מנעה את האובדן. בזמן היעדרותו תפס את מקומו אנטוני רמלייטס, שבזכות יכולתו המשיך לעמוד בשער ברצלונה גם לאחר החלמתו של ולסקו מהפציעה. לאחר שברצלונה סיימה את עונה זו ללא אף תואר, החלה תקופה מוצלחת ביותר בהיסטוריית המועדון תחת הנהגתו של פרדיננד דאוצ'יק, וולסקו שימש לרוב שוער מחליף לרמלייטס. בעונת 1950/1951, בה ערך 10 הופעות בליגה, זכתה בגביע הספרדי, וולסקו נכנס כמחליף לרמלייטס במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה את ריאל סוסיאדד 3-0, בדקה ה-87. בעונת 1951/1952, בה ולסקו שיחק בשני משחקי ליגה בלבד, זכתה ברצלונה בדאבל - זכייה הן בגביע והן באליפות הליגה. עונת 1952/1953 הייתה זהה לקודמתה: ברצלונה זכתה בדאבל שני ברציפות, וולסקו המשיך לשחק בהזדמנויות מועטות, כולן במחזורים האחרונים של העונה.
בעונת 1953/1954 שב ולסקו לשחק בעקביות בשער הקבוצה והוא פתח ב-22 מ-30 מחזורי הליגה, אך ברצלונה כשלה בזכייה באליפות וסיימה במקום ה-2, אחרי ריאל מדריד. ולסקו עמד בשער הקבוצה גם במשחקי הגביע והוא הגיע עמה לגמר הטורניר, בו היה שותף לתבוסה 3-0 על ידי ולנסיה. בעונה הבאה שב לשמש שוער מחליף לרמלייטס, והוא לא שותף באף משחק. ב-1955 עזב את ברצלונה ועבר לסבדל, קבוצה נוספת מקטלוניה, ששיחקה בשנים אלה בליגה השנייה. בסוף העונה פרש, אך שב כדי לשחק לתקופה קצר במרקנטיל, קבוצה קטנה מקטלוניה, וכן למספר משחקים בסבדל פעם נוספת ב-1958.
ולסקו אמנם לא נולד בקטלוניה אך בילה את מרבית חייו באזור זה, ולכן השתתף במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה. הראשון ב-1944 והשני ב-1948. ולסקו לא זכה לייצג את נבחרת ספרד, למרות היכולת הטובה שהציג, והוא שותף רק במשחק אחד של נבחרת המילואים של המדינה, ספרד ב'.
קריירה כמאמן.
לאחר פרישתו החל ולסקו לעבוד כמאמן, תחילה בסבדל בה שיחק ב-1958. תחת הדרכתו הגיעה הקבוצה למקום ה-2 בליגה השנייה בעונת 1958/1959 והיא השתתפה בפלייאוף העפלה לליגה הראשונה, אך היא הובסה על ידי גרנדה ונשארה בליגה השנייה. ולסקו נשאר במועדון בעונה הבאה, אך לא כמאמן הראשי אלא כחלק מצוות האימון של הקבוצה. בהמשך שנות ה-60 של המאה ה-20 אימן מספר קבוצות בקטלוניה: ל'הוספיטלט, אאורופה, סנטס וגרנוליירס.
סטיבן וורד
סטיבן וורד (באנגלית: Stephen Ward; נולד ב-20 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן אירי המשחק בעמדת המגן השמאלי והקשר באיפסוויץ' טאון ונבחרת אירלנד.
קריירה.
וורד נולד בדבלין, גדל במחלקת הנוער של הום פארם ופורטמרנוק. הוא החל את הקריירה בבוגרים בקבוצה בוהמיאנס. ב-15 באוגוסט 2003 כבש צמד בהופעת הבכורה שלו בגביע האירי.
ההצלחה שלו בקבוצה עוררה עניין ובינואר 2007 חתם בוולברהמפטון וונדררס לשנתיים וחצי מהליגה האנגלית השנייה. ב-3 בפברואר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד פלימות' ארגייל, ולאחר התחלה טובה בקבוצה עם שלושה שערים בשישה משחקים נבחר לשחקן המצטיין של פברואר. עונתו השנייה בקבוצה הייתה פחות מוצלחת, כאשר שיחק בעמדת הקשר השמאלי ולאחר מכן סבל מפציעה שבעקבותיה לא שיחק ארבעה חודשים. בעונת סייע לקבוצה להעפיל להפרמייר ליג. ב-29 בדצמבר 2010 הבקיע את שערו הראשון בפרמייר ליג, שהיה לשער הניצחון בניצחון 1-0 על ליברפול. בעונת , השנייה שלו בפרמייר ליג, הבקיע שלושה שערים ובסיומה ירד עם הקבוצה בחזרה לצ'מפיונשיפ.
בקיץ 2013 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון עד לסיום העונה, וורד כבש ארבעה שערים אך לא העפיל עם קבוצתו לפרמייר ליג לאחר שהפסידו בפלייאוף לדרבי קאונטי.
ב-14 באוגוסט 2014 חתם לשלוש שנים בברנלי, ב-4 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד לסטר סיטי.
נבחרת אירלנד.
וורד זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-11 במאי 2011 לקראת משחקי הידידות נגד ו ומוקדמות יורו 2012 נגד . ב-24 במאי 2011 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 5-0 על צפון אירלנד בה כבש את שערו הבכורה. וורד נכלל בסגל ביורו 2012, בו נבחרתו סיימה במקום האחרון בשלב הבתים. ב-14 במרץ 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
עזרא גולדין
עזרא גולדין (בכתיב יידי: גאָלדין; לונה, 1868 תרכ"ח – ריגה, 2 במאי 1915) היה סופר ומשורר עברי.
נולד בעיר לונה שבמחוז הורדנה, בלארוס ליצחק. עד גיל עשר למד בעירו, ולאחר מכן נסע לוולקוביסק ללמוד אצל הרב אברהם פסח סג"ל. רב העיר אברהם שמואל דיסקין מחבר הספר "לבני בנימין" בחנו, והתרשם ממנו לטובה. כשהיה בן 12 עבר לביאליסטוק כדי ללמוד אצל צבי הירש שור, מחבר הספר "צבי וחמיד", שם שהה שנה. בשנת 1886 עבר לעיר ורשה, שם גרה אחותו, ושנה לאחר מכן כתב את ספר שיריו "שירי נוער". בספר שירים מקוריים, וכן שירים מתורגמים מרוסית, ונושאיו ציוניים. גולדין הושפע משירת רוסיה. בוורשה למד פולנית וגרמנית. במהרה עבר לכתוב ספרות פרוזה, וכתב סיפורים ביידיש ובעברית בעיתונות התקופה. ב-1893 עבר לעיר לודז', ועד סוף אותו עשור חיבר בה את עיקר יצירתו הסיפורית. בראשית המאה העשרים הפסיק לכתוב ספרות והחל לעבוד בטקסטיל. כמו כן נשא באותה תקופה נאומים באסיפות וכתב פילטונים לעיתון מלודז'. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לפני הכיבוש הגרמני, ברח מלודז', ולאחר זמן התיישב בריגה, שם נפטר כעבור שנה.
סיפוריו שראו אור כספרים הם: "שכול ואלמון" (1893), "אם ובת" (1893), "למקום תורה" (1894), "קרח מכאן ומכאן" (1896) ו"דמון יהודי" (1900). ב-1896 ערך קובץ ספרותי בשם "הזמן" (ווארשא תרנ"ו), בהשתתפותם של סופרי הדור, בהם ביאליק, טשרניחובסקי וי"ל פרץ.
תנועת הצופים בגרמניה
תנועת הצופים בגרמניה כוללת כ-150 ארגונים והתאחדויות שונות עם כ-260,000 צופים וצופות.
היסטוריה של צופי גרמניה.
תנועת הצופים בגרמניה החלה בשנת 1909. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצופיות הגרמנית הייתה חלק מתנועת הנוער הגרמנית, ביחד עם תנועת הואנדרפוגל. קבוצה נוספת, שאמנם התקיימה לזמן קצר יותר, אשר הושפעה רבות מהצופיות הגרמנית, הייתה ה- Deutsche Jungenschaft vom 1.11.1929, אשר הוקמה על ידי אברהרד קובל (Eberhard Koebel).
הצופים הגרמנים פרחו עד לשנים 1934-1935, כאשר כמעט כל ארגוני הצופים נסגרו וחבריהם אולצו להצטרף אל הנוער ההיטלראי.
במערב גרמניה ובמערב ברלין, הצופים הוקמו מחדש לאחר שנת 1945, אך צופים היו אסורים במזרח גרמניה עד שנת 1990 לטובת ארגון הפיוניר (Thälmann Pioneers) ולטובת הנוער הגרמני החופשי.
היום קבוצות צופים קיימות בכל רחבי גרמניה.
ארגוני צופים גרמנים.
כיום קיימים כ-150 ארגונים והתאחדויות של צופים בגרמניה, רובם מעורבים מגדרית.
ארגוני הצופים החשובים ביותר או הגדולים ביותר הם:
קשר עם צופי ישראל.
בחודש מאי 1988 נחתם בדיסלדורף הסכם בין ארגון הגג של צופי גרמניה (ה-RING) ובין התאחדות הצופים והצופות בישראל, אשר ממסד את הקשר הרציף בין תנועת הצופים בישראל לבין זו בגרמניה. משנה זו ואילך, צופים מכל המגזרים בישראל השתתפו בלמעלה מ-200 משלחות חילופי נוער בין המדינות, עם למעלה מ-3,000 משתתפים. כחלק מאותו הסכם, על כל משלחת לעסוק בעבר המשותף של שתי המדינות ובשואה.
חילופי המשלחות כוללות בעיקר משלחות נוער, אך גם משלחת מרכזים מסורתית מדי שנה, משלחת חניכי צמי"ד מידי 4 שנים ומשלחת של ראשי הארגונים מידי 5 שנים.
משלחות נוער.
משלחות הנוער בין ישראל וגרמניה כוללות אירוח אצל משפחות מקומיות, ביקורים משותפים במחנות ריכוז או באתרי זיכרון לשואה, השתתפות יחד במחנות קיץ של הצופים, סמינרים משותפים ודגש על הצופיות הבינלאומית.
משלחות מרכזים.