ציר העולם - “Axis mundi”.
במיתולוגיות רבות, מתואר מקום שנמצא במרכז העולם ולפעמים משמש גם כנקודת מפגש בין רמות שונות של היקום, כמו גן עדן וגיהנום. ציר העולם, או בלטינית “Axis mundi”, מסומן לעיתים קרובות על ידי הר, עץ, אבן או אובייקט מיתולוגי אחר. לדוגמה, במסורת הכנענית העתיקה, הר חרמון נחשב כציר העולם (כך לפי ספר חנוך א'). העץ יגדראסיל במיתולוגיה הנורדית נמצא במרכז העולם, מחבר את תשעת העולמות השונים, ומשמש כמקום מפגשם היומי של האלים וכסביבת המחיה של יצורים מיתולוגיים. עוד דוגמאות הם הר האולימפוס במיתולגיה היוונית, הר מרו בהינדואיזם ג'ייניזם ובודהיזם, קוסקו במיתולוגיה של האינקה והכעבה באסלאם.
האל המת.
מיתוסים רבים, בעיקר במזרח הקרוב, מספרים על אל שמת, ולפעמים חוזר לחיים. דוגמאות לכך, למשל, מהווים המיתוסים על האל המצרי אוסיריס ועל האל המסופוטמי תמוז. גם האל היווני דיוניסוס וישו הם דוגמאות לדמויות אלוהיות שמתות וחוזרות לחיים.
דוב ים הכף
טבילת גרים
ארגון הפליטים הבין-לאומי
ארגון הפליטים הבין-לאומי (באנגלית: The International Refugee Organization; בראשי תיבות: IRO) הוא ארגון אשר הוקם ב-1946, כדי לטפל בבעיית הפליטים שנוצרה בעקבות מלחמת העולם השנייה. התפקיד העיקרי של הארגון היה ליישב מחדש אנשים שמסיבות חוקיות אינם יכולים לחזור למדינת מוצאם. בשנת 1952 הופסקה פעילות הארגון. את מקומו תפסה נציבות האו"ם לפליטים האחראית על פליטים מכל העולם, למעט הפליטים הפלסטינים, המטופלים על ידי אונר"א.
26 מדינות היו חברות בארגון הפליטים הבין-לאומי: אוסטרליה, איטליה, איסלנד, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, בריטניה, גואטמלה, דנמרק, הולנד, הונדורס, הפיליפינים, הרפובליקה הדומיניקית, סין, ונצואלה, לוקסמבורג, ליבריה, נורווגיה, ניו זילנד, פנמה, פרו, צרפת, קנדה ושווייץ. במהלך שנות פעילות הארגון שוקמו בין 5 ל-10 מיליון פליטים בשיתוף פעולה עם כ-60 סוכנויות מקומיות ובין-לאומיות.
הקמת הארגון.
הארגון הוקם ב-20 בפברואר 1946, בעקבות המלצת החלק הראשון של העצרת הכללית, המועצה הכלכלית והחברתית, אשר ניתנה ב-16 בפברואר 1946. הוועדה המליצה על הקמת גוף בינלאומי שיהיה אחראי על הגדרת מיהם האנשים הזכאים לסיוע והגנה ודיווח על מספר הפליטים ומיקומם. בישיבה השנייה הוועדה החליטה להקים ועדת כספים של ארגון הפליטים הבינלאומי. דו"ח הוועדה וטיוטת החוקה נקראו שוב בישיבה השלישית והועברו לאספה הכללית כדי לקבל החלטה בקשר לנושאים שהועלו בישיבה זו.
החוקה.
חוקת הארגון נחתמה בפלאשינג מדו, ניו יורק, ב-15 בדצמבר 1946. על פי החוקה, פליט הוא אדם אשר נאלץ לעזוב את מדינתו בשל חשש מסוים מרדיפות על רקע גזע, דת, לאום, השתייכות לקבוצה או דעה פוליטית מסוימת. החוקה ציינה את שדה הפעולה של הארגון, ועיגנה את האמירה שנויה במחלוקת ביחס לכך שטיפול בפליטים ממוצא אתני גרמני שגורשו או יגורשו מארץ לידתם לגרמניה, אינו באחריות הארגון.
החוקה שיקפה חודשים רבים של ניסיונות לשילוב כמה נקודות מבט מנוגדות בנוגע למטרות הארגון. בזמן שההיבט ההומניטרי של הארגון הודגש על ידי כולם, הייתה אי הסכמה חדה לגבי התקציבים והסדרים כספיים, מדיניות ושיטות הארגון. המדינות המערביות (ארצות הברית, אירופה ובריטניה) העדיפו לנקוט במדיניות פתוחה של הגדרה רחבה יותר של עקורים ופליטים, בניגוד למדינות המוצא (כולל ברית המועצות), שהעדיפו מדיניות של יישוב מחדש והגדרה קפדנית.
אנה אליזבת דיקינסון
אנה אליזבת דיקינסון (באנגלית: Anna Elizabeth Dickinson; 28 באוקטובר 1842 – 22 באוקטובר 1932) הייתה נואמת, כותבת ויוצרת אמריקאית אשר פעלה למען זכויות נשים, ביטול העבדות וקידום נושאים חברתיים נוספים. היא הייתה האישה הראשונה שנאמה מול הקונגרס האמריקאי, והתפרסמה בזכות הרהיטות והחיבור הרגשי שהצליחה ליצור בנאומיה. לעיתים כונתה "ז'אן ד'ארק האמריקאית", על שם המנהיגה הצבאית הצרפתייה מן המאה ה-15.
חיים אישיים.
אנה דיקינסון נולדה בפילדלפיה בשנת 1842, והייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של ג'ון ומארי דיקינסון, קווייקרים ממוצא אנגלי אשר השתייכו לזרם האורתודוקסי. אביה של דיקינסון היה נואם נגד העבדות בארצות הברית, ונפטר מהתקף לב כשהייתה בת שנתיים. כדי להצליח לפרנס את המשפחה תוך כדי גידול הילדים, פתחה אמה בית ספר בביתם ונהגה להשכיר חדרים לדיירים זמניים. כבר כילדה הייתה ידועה אנה כקוראת ספרים נלהבת, ונהגה לבטא את דעותיה בציבור.
קריירה.
כבר בגיל 15 הצטרפה דיקינסון לאחותה הגדולה סוזן במעגל העבודה, על מנת לתמוך כלכלית במשפחתה. בהתחלה עבדה כמתעתקת בפילדלפיה, אחר כך כמורה במספר בתי ספר, ובגיל 19 החלה לעבוד במטבעת ארצות הברית. תפקיד זה הפך אותה לאחת מהנשים הראשונות שהועסקו על ידי הממשל הפדרלי בארצות הברית.
קריירה כנואמת.
דיקינסון החלה את פועלה למען זכויות נשים וביטול העבדות בגיל 13, כאשר כתבה חיבור אשר פרסם ויליאם לויד גאריסון בעיתון שייסד וערך, "The liberator" ("המשחרר"). העיתון היה מזוהה עם התנועה לביטול העבדות והתפרסם בארצות הברית בשנים 1831–1865. בחיבורה העבירה דיקינסון הצעירה ביקורת נזעמת על התעללות שספגה מורה בקנטקי, שהייתה פעילה לביטול העבדות. ב-1861, כשהייתה בת 18, נשאה בפילדלפיה את נאומה הראשון שנקרא "The Rights and Wrongs of Women". לנאום זה נקנו כ-800 כרטיסים והוא זכה להצלחה רבה, המיוחסת להשתייכותה לקהילת הקווייקרים, המעודדת מעורבות ציבורית של נשים. היא החלה לצבור פופולריות ואף העבירה ביקורת על תפקוד הממשל הפדרלי, מהלך שהוביל לפיטוריה. היא המשיכה לנאום בערים שכנות, וכעבור שנה הוזמנה לכנס השנתי של החברה האמריקנית נגד עבדות, אשר התקיים בפילדלפיה. באותו כנס נכח גם ויליאם לויד גאריסון. הוא התרשם מחוכמתה ונחישותה והציע לעזור לארגן עבורה נאומים אם אי פעם תגיע לבוסטון. היא נענתה להצעה ויצאה לסבב נאומים בחסות החברה נגד עבדות במסצ'וסטס, אשר זכה להצלחה רבה והתרחב לכל מדינות ניו אינגלנד.
בשנת 1863 פנה אל דיקינסון בנג'מין פרנקלין, יו"ר הוועדה הרפובליקנית של מדינת ניו המפשייר, וביקש שתנאם בעד המפלגה הרפובליקנית. בתקופה בה נשים כמעט ולא היו מעורבות בפוליטיקה בארצות הברית, היה זה כשלעצמו הישג מרשים עבור בחורה בת 21. באותה תקופה התחוללה מלחמת האזרחים בארצות הברית. בנאומיה עודדה דיקינסון את המשך הלחימה, וגינתה את המפלגה הדמוקרטית שתמכה בפורשים מהאיחוד. היא הוזמנה לסדרת נאומים גם בקונטיקט, ועד שהגיעה לניו יורק התהילה שצברה הביאה לאולם קהל של כ-5,000 אנשים. בשנת 1864 נאמה בפני הקונגרס האמריקאי והייתה האישה הראשונה שעשתה זאת. באולם נכחו אנשי צבא, דמויות ציבוריות ופוליטיקאים חשובים, ביניהם נשיא ארצות הברית דאז אברהם לינקולן.
קריירה לאחר מלחמת האזרחים.
בתום מלחמת האזרחים, פנתה דיקינסון לתנועת Lyceum, שארגנה אירועים חברתיים ונאומים. היא עבדה במסגרת התנועה תמורת משכורת שאפשרה לה לתמוך באמה ואחותה, ונאמה בנושאים רבים: שיקום ארצות הברית, נשים עובדות, מורמונים, רשע חברתי, והדמות ההיסטורית הנערצת עליה- ז'אן ד'ארק.
בשנת 1868 פרסמה את ספרה הראשון "What Answer?", שעסק בנישואים בין-גזעיים. ב-1876 כתבה את ספרה "A Paying Investment" שעסק בנושאים חברתיים שונים, וב-1879 יצא לאור ספרה השלישי, "(A Ragged Register (of People, Places, and Opinions", ספר זיכרונות אישי.
כשהפופולריות שלה כנואמת החלה לדעוך, ואתה גם הכנסתה, פנתה דיקינסון לתחום התיאטרון. ב-1876 הופיעה במחזה שכתבה בעצמה, "כתר קוצים" (A Crown of Thorns), וקיבלה ביקורות נוקבות. היא כתבה מספר מחזות נוספים, רובם לא הופקו או לא פורסמו כלל. אחרי הופעה שתוארה כ"נלעגת" בתור המלט במחזה הנודע של ויליאם שייקספיר, פרשה דיקינסון מהחיים בחזית הציבורית.
את 40 השנים האחרונות לחייה בילתה בעיירה גושן במדינת ניו יורק, בביתם של זוג חברים. היא נפטרה מספר ימים לפני שמלאו לה 90 שנה.
קציעה עלון
קציעה עלון (נולדה ב-1971) היא חוקרת ספרות, פמיניסטית מזרחית, מרצה, פעילה חברתית, אוצרת, מבקרת אמנות ובעלת הוצאת הספרים "גמא". ממייסדות תנועת "אחותי – למען נשים בישראל". כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2017. עלון היא חברת מערכת בכתב העת "תיאוריה וביקורת", וכיהנה כראש התוכנית ללימודי מגדר במכללה האקדמית בית ברל. מאז שנת 2019, משמשת כראש החוג לספרות באוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה.
עלון נולדה בשנת 1971 בירושלים, למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, שירתה בצבא כקצינת הוראה.
בוגרת תואר ראשון בתולדות האמנות ותקשורת באוניברסיטה העברית. בתואר השני, עסקה ביחסי יהודים נוצרים, ואת הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופ' רות קרטון-בלום, בנושא הפרוזה של אהרן אפלפלד תוך עמידה על הקשרים שבין שיח השואה לבין השיח הפוסט קולוניאלי, החוקר את השפעות הכיבוש.
בשנת 2014 הקימה את הוצאת הספרים "גמא".
דודה הוא הסופר והמשורר צדוק עלון. עלון מתרגלת את "ספר הידע".
מלמדת בסמינר הקיבוצים ועמיתת מחקר במרכז אליישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון.
כתיבתה.
כתיבתה של עלון מאופיינת בעיסוק במושג 'מזרחים'. תוך כדי כך, היא מציגה עולם שלם של שירה, מאמרים ואמנות, כולם נכתבו על ידי יהודים מזרחיים, בהם היא מתבוננת וכותבת את פרשנותה. כמו כן, היא עוסקת בהצטלבויות של פמיניזם ומזרחיות, אותו ניתן לראות בספרה "שוברות קירות" שנכתב בשיתוף עם שולה קשת.