הארמייה של פטון חצתה את הריין ב-22 במרץ, ליד נירשטיין ואופנהיים, מדרום מערב לפרנקפורט. הדיוויזיות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה, מכיוון שקסלרינג הורה להחיש תגבורות כדי להרוס את ראש הגשר ברמאגן, על חשבון הגזרה של פטון. ב-24 בחודש החל "מבצע ביזה". קבוצת הארמיות של דיוורס חצתה את הריין בין מנהיים לוורמס, וקבוצת הארמיות של מונטגומרי בריס ובוזל. לצד המתקפה האמפיבית הופעלו גם שתי דיוויזיות מוטסות: השישית הבריטית וה-17 האמריקאית, ב"מבצע נבחרת". בתוך שלושה ימים ביססו בעלות הברית ראש גשר בעומק של 30 קילומטרים. המבצע נערך לעיניהם של וינסטון צ'רצ'יל ואלן ברוק. כיבוש גרמניה נחשב ל"יהלום שבכתר" מבחינת מצביאי בעלות הברית. מונטגומרי בראדלי ופטון, הגישו כל אחד בנפרד תוכנית כיבוש אחרת לאייזנהאואר שבה ליחידה שלהם יינתן תפקיד משמעותי יותר. אחד מכישרונותיו הבולטים של אייזנהאואר כמצביא הייתה לדעת לתווך ביניהם.
התוכנית שעיבד אייזנהאואר הייתה איגוף של חבל הרוהר, אשר היה האזור התעשייתי החשוב ביותר של גרמניה, וגם היו בו אתרי שיגור רבים של טילי ה-v ששוגרו על בריטניה. התוכנית המקורית הייתה שהמבצע יבוצע בידי קבוצת הארמיות של מונטגומרי, אולם ברגע האחרון, ב-30 במרץ העביר אייזנהאואר את התפקיד לבראדלי. יתרה מכך, הוא שלל ממונטגומרי את הארמייה התשיעית של סימפסון והחזיר אותה לידי קבוצת הארמיות של בראדלי. בחבל הרוהר החזיקה קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרלפלדמרשל ולטר מודל. היטלר פקד כי חבל הרוהר הוא מצודה שאין לסגת ממנה או להיכנע, והורה להרוס את מפעלי התעשייה שם כדי שלא יפלו בידי בעלות הברית, אך מודל התעלם מכך. תוכניתו של אייזנהאואר הייתה שהודג'ס יכתר את מודל מצפון וסימפסון מדרום. פטון נשלח אל לייפציג ודרזדן, ומונטגומרי אל המבורג ודנמרק.
התוכנית המקורית הייתה שבעלות הברית יעלו גם על ברלין - בירת גרמניה, אשר כוחות הצבא האדום כבר שעטו אליה במהירות. אולם אייזנהאואר החליט להוציא את ברלין מרשימת היעדים. במסגרת ההסכמים שנעשו בין בעלות הברית, סוכם שברלין תיכלל בתחום ההשפעה הסובייטית, ואייזנהאואר לא רצה לפגוע ביחסים המורכבים בין רוזוולט וצ'רצ'יל לסטלין. כיבוש ברלין היה חשוב מאוד עבור סטלין, שרצה לסמל בכך את ניצחונו הסופי על היטלר. אייזנהאואר, בלי להתייעץ בבריטים ואפילו לא בסגנו ארתור טדר, שלח מברק (שנודע כ-"SCAF-252") לסטלין בו הבטיח לו שברלין תיוותר שלו. סטלין עצמו לא בטח בבעלות הברית, וחשד שהתקדמותם של פטון ומונטגומרי תוסט למעשה אל הבירה הגרמנית. ב-1 באפריל הוא קרא אליו את קונייב וז'וקוב, ועל ידי כך שעורר יריבות ביניהם דאג שברלין תיפול במהירות האפשרית בידי צבאו.
ב-4 באפריל הושלם כיתור כיס הרוהר, אולם התנגדות הכוחות הגרמניים בו נמשכה. ב-18 בחודש פיזר מודל את קבוצת הארמיות שלו, וכ-317,000 גרמנים נכנעו לידי בעלות הברית. מודל עצמו נמלט ליער כאשר נודע לו שעומדים להעמידו לדין על פשעי מלחמה. הוא התאבד ב-21 באפריל לאחר ששמע את נאום התעמולה האופטימי של גבלס לרגל יום הולדתו של היטלר יום קודם לכן. בינתיים כוחותיו של פטון כבשו את לייפציג, דרזדן ופרנקפורט וגמאו מחצית מגרמניה כשהיעד הסופי שלהם הוא גבול גרמניה-צ'כוסלובקיה. ב-4 באפריל שחררו כוחותיו של פטון את מחנה הריכוז אוהרדרוף, וב-15 באפריל נכנסו חיילים בריטים אל ברגן-בלזן. חשיפת זוועות הנאצים זיעזעה את אייזנהאואר ופטון עד כדי כך, שב-19 באפריל שלח אייזנהאואר בקשה לג'ורג' מרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית החדש הארי טרומן.
במקביל, ב-11 באפריל כבש סימפסון את מגדבורג, אולם למגינת לבם של תושבי העיר האמריקאים נסוגו ממנה והיא עברה לשליטת הסובייטים. כיבוש מגדבורג פתח בפני האמריקנים אפשרויות חדשות לכיבוש ברלין, ואייזנהאואר החל חוזר בו מההבטחה שנתן לסטלין. למחרת היום צלחו האמריקנים את נהר האלבה והקימו ראש גשר מדרום לדסאו. גשרים נבנו על האלבה וב-14 באפריל חצו אותם כלי רכב של הדיוויזיה המשוריינת ה-2, מוכנים ומזומנים לכבוש את ברלין. סימפסון העריך שהכיבוש יהיה קל, כיוון שהגרמנים כבר הבינו שהסוף אבוד והיו להוטים להיכנע לאמריקנים ולא לסובייטים. יתירה מכך, מרבית יחידות האס אס שהושקעו בהגנה על ברלין הוצבו כנגד הסובייטים. סימפסון ואנשיו היו נרגשים ולהוטים מאוד מהמחשבה על היוקרה שתיפול בחלקם. אולם ברגע האחרון אייזנהאואר התייעץ עם בראדלי בנושא, ובראדלי העריך שכיבוש העיר יעלה במחיר של 100,000 הרוגים - הערכה שהוא עצמו הודה מאוחר יותר שהייתה מוגזמת לחלוטין. אייזנהאואר החליט שמחיר זה כבד מדי בהתחשב בעובדה שבלאו הכי הוא יאלץ לפנות את העיר לאחר המלחמה. סימפסון נקרא אל ויסבאדן ב-15 באפריל ובשדה התעופה פגש את בראדלי שהודיע לו שעליו לבלום את התקדמותו על האלבה. סימפסון חזר למפקדתו מדוכדך. בדיעבד, החלטתו של אייזנהאואר נחשבת להחלטה נבונה. ייתכן שלו היו האמריקנים ממשיכים הדבר היה אף מגיע לכדי קרבות כנגד הצבא האדום.
בינתיים, כוחותיו של דיוורס התקדמו ביער השחור, ובתחילת החודש כבשו הצרפתים את קרלסרוהה, שטוטגרט דרמשטט. כיבוש שטוטגרט הצית מחלוקות בין האמריקנים לצרפתים. דה גול דרש ממפקד הארמייה הצרפתית גנרל דה לאטר, להחזיק בשטוטגרט ולקיים בה ממשל צבאי צרפתי "לא משנה מה האמריקאים אומרים וחושבים". בניגוד לכך אייזנהאואר ודיוורס דרשו ממנו למסור אותה לידי האמריקנים. לאטר מילא, כמובן, אחרי פקודותיו של דה גול והאמריקאים נאלצו לוותר. ב-22 באפריל כבשו הצרפתים את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם. חיילי הארמייה השביעית של פאץ' כבשו את נירנברג ומינכן ונכנסו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה. ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה האמריקנית ה-69 אל נהר האלבה, וחייליה היו הראשונים לפגוש חיילים סובייטים. ב-26 באפריל נערך מפגש בטורגאו בין מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל אמיל ריינהרדט למפקד דיוויזיית המשמר ה-58 ולדימיר רוסקוב. ה-25 באפריל ידוע מאז כ"יום האלבה". במקביל, ב-19 באפריל כבש מונטגומרי את המבורג, וחייליו נלחמו במשך שבוע על ברמן שנפלה ב-26 באפריל. ב-29 באפריל נפלה ליבק, והכוחות הגרמניים ביוטלנד נותקו.
סופו של הרייך.
ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. היטלר מינה את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. ממשלה זו זכתה לכינוי "ממשלת פלנסבורג". הפעולות הראשונות של הממשלה היו דאגה לכך שחיילי הוורמאכט יסורו למשמעתה ודאגה לכך שחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לסובייטים. לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה למרות שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה. לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה. כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את מדיניות האדמה החרוכה של היטלר להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית ("צו נרון").
ב־3 במאי הגיע האדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג למפקדתו של מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה ליד לינבורג. הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שיקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו. לבסוף, אחרי שפון פרידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי). ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס. לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד הOKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
אולם לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר. לכן הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין. הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום. מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, פון פרידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה. בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: מרשל האוויר הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קארל ספאץ, ומפקד הארמייה הצרפתית הראשונה ז'אן דה לאטר דה טסיני. בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
למרות הכניעה, התנהל עוד קרב גדול אחד באירופה – הקרב על פראג. קרב נוסף, קטן בהיקפו, שהתקיים לאחר הכניעה הוא ההתקוממות הגאורגית בטסל. לאחר הכניעה המשיך דניץ לקיים ממשלה גרמנית בפלנסבורג, שלא הוכרה על ידי בעלות הברית, ולמעשה שלטה רק על תחום מושבה. ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ סופית על "רייך אלף השנים" שחזה היטלר, 12 שנים בלבד לאחר הקמתו.
בריכת טוטו וינגייט