עוד בטרם נכתבה אמנת אונסק"ו, כבר נעשו מאמצים על ידי מספר מדינות לשמור על המורשת הבלתי מוחשית שלהם. יפן הייתה המדינה הראשונה לשמר ולקדם את תרבותה המוחשית והבלתי מוחשית באמצעות חוק, כשחוקקה ב-1950 את "החוק להגנה על נכסי התרבות". במסגרתו נקבעו נכסים תרבותיים בלתי מוחשיים ומוכרים ה"מחזיקים" במסורות של האומנות ואומנות הבמה, הידועים באופן בלתי רשמי כ"האוצרות הלאומיים החיים של יפן". מדינות אחרות, כולל קוריאה הדרומית, הפיליפינים, ארצות הברית, תאילנד, צרפת, רומניה, צ'כיה ופולין יצרו מאז תוכניות דומות.
בשנת 2003 אימץ אונסק"ו את האמנה לשמירה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית, והיא נכנסה לתוקף ב-20 באפריל 2006. האמנה ממליצה למדינות ולחוקרים לתעד את מצאי המורשת התרבותית הבלתי מוחשית בשטחן, וכן לעבוד עם הקבוצות המשמרות מורשת תרבותית בלתי מוחשית כדי להבטיח את המשך קיומה. האמנה גם מציעה להקים קרנות שהכספים אליהם ייתרמו בהתנדבות על ידי הגופים החברים באונסק"ו ואלו יחולקו על מנת לסייע בתחזוקת המסורות המוכרות רשמית של מורשת תרבותית בלתי מוחשית. אונסק"ו יצרה גם תוכניות אחרות של תרבות בלתי מוחשית, כגון רשימה הקרויה "הכרזה על יצירות מופת של המורשת שבעל פה והבלתי מוחשית של האנושות (Masterpieces of the Oral and Intangible Heritage of Humanity). רשימה זו החלה בשנת 2001 עם 19 פריטים ועוד 28 נרשמו בשנת 2003 ועוד 43 בשנת 2005. בחלקה, הרשימה המקורית נתפסה כדרך לתקן את חוסר האיזון ברשימת אתרי המורשת העולמית, שכן זו כללה כמה תרבויות בחצי הכדור הדרומי שאינן מייצרות מונומנטים או ביטויים תרבותיים פיזיים אחרים. רשימה זו הוחלפה בשנת 2008 על ידי רשימות המורשת תרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו להתנהל ויכוחים על הגנה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית באמצעות זכויות קניין רוחני, כמו גם על הרצון לעשות זאת באמצעות מסגרת משפטית זו והסיכונים של מסחור הנגזרים מאפשרות זו. הנושא נותר פתוח בחוגי המשפטנים.
אימא רוסיה
חיים של אחרים (תוכנית רדיו)
"חיים של אחרים" היא תוכנית רדיו, בהגשת ערן סבאג, המשודרת בימים א'-ד' בתחנת הרדיו גלי צה"ל. התכנית משודרת מאז 2008 ועוסקת מידי ערב בדמות או נושא היסטורי שונה.
בתוכנית מוצגות מדי יום ביוגרפיות של דמויות ופרשיות היסטוריות. רבות מן הדמויות נמנות עם מבקרי התרבות, מהפכנים, מתקני עולם, פילוסופים, אנשי תרבות הנגד, מוזיקאים (בעיקר אמני בלוז ומוזיקאי רגאיי ג'מייקנים) ואמנים מאסכולות שונות. כחלק מהתפיסה האידיאלוגית של השידור התוכן ההיסטורי משולב במוזיקה שורשית שחורה (Roots Music) - בלוז ורגאיי. התכנית הייתה חלוצה בשידור מיסיסיפי-בלוז כקו מוזיקלי ראשי. עם הזמן החל סבאג לשלב עם הבלוז מוזיקת רגאיי שורשית, וכן מוזיקה אפריקנית. נתח ניכר בתוכנית מוקדש לעיסוק בהיסטוריה של יבשת אפריקה, תרבותה וגיבוריה.
מעורכי התכנית בעבר: ענבר מאור, שאולי מלמד, אחינעם קפון, יובל שילר ונעמי קנטור-יצחייק. בין מפיקי העבר נמנים: שירה אל עמי, איתמר אוחנה, נגה סמדר, אורי גולי דולב-השילוני, שקד הילה שובל.לי רודוי ועמליה נוימן. על צוות התכנית היום נימנים, נמרוד קהלני ואלון אביטל.
השיר Green Onions של בוקר טי וה-M.G.'s (Booker T. &amp; the M.G.'s) הוא אות פתיחה של התוכנית.
מחוץ לרדיו.
לתוכנית קהל מאזינים אדוק, שפעיל כקהילה. התכנית מתקיימת גם כפודקאסט ביישומון גלי צה"ל ובאתרים icast ו-Mixcloud, והחל משנת 2011 כמה פעמים פגשה את מאזיניה במסגרת מופעים מיוחדים מול קהל בשם "ערבי חיים של אחרים". המופעים, בהנחיית סבאג, עוסקים בדמויות מרכזית מגיבורי התכנית והם כוללים הופעות מוזיקאים, הרצאות מפי מומחים וכן מוקרנים ומוקראים בהם קטעים ארכיוניים נדירים. כולם הועברו בשידור חי בגלי צה"ל. ערב התכנית הראשון הוקדש להוגה הדעות והמורה, איש העלייה השנייה, אהרן דוד גורדון והתקיים במועדון הבארבי. ערב התכנית השני, התקיים באותו מקום והוקדש למהפכן הקומוניסטי היהודי לאון טרוצקי. ערב התוכנית השלישי התקיים במועדון רדינג 3 והוקדש למשורר הרוויזיוניסטי אורי צבי גרינברג. שני ערבי התכנית האחרונים התקיימו במועדון התיאטרון, כשהרביעי הוקדש לקיסר אתיופיה האחרון היילה סלאסי, והחמישי הוקדש לציון 100 שנים למהפכת אוקטובר.
יצחק זוהר
קניון לב חדרה
קניון עופר לב חדרה הוא הקניון המרכזי בחדרה. גודלו 60,000 מ"ר והוא מונה כ-120 בתי עסק.
היסטוריה.
הקניון ניצב במרכז העיר בין הרחובות רוטשילד והגיבורים. הוא משתרע על פני 3 קומות וכולל כ-500 מקומות חנייה. הקניון נפתח בשנת 1988 על ידי האחים רויכמן שהיו בעלי חברה לבניית תשתיות, והיה לקניון הראשון בעיר. עם פתיחתו נקרא באופן רשמי "קניון לב חדרה ע"ש פייגה רויכמן", שהייתה אם המשפחה. לצורך בנייתו נהרסו בית גורביץ ובית גולדנברג שהיו בתים בסגנון אקלקטי, ונבנו בשנת 1924 על ידי משפחות ממייסדי חדרה.
כשנה לאחר פתיחת הקניון נפתח בו מתחם של בתי קולנוע, אך הוא נסגר בהמשך. אולפני רדיו אמצע הדרך שכנו אף הם במרתפי הקניון אך הועברו לנתניה.
בעקבות סכסוך שפרץ בין האחים חולקו נכסיהם בין עסקי התשתיות והקניון, ושניים מן האחים זכו בקניון. בהמשך נמכרה מחצית מהקניון לחברת בריטיש ישראל
בשנת 2011 רכשה בריטיש ישראל מקבוצת מליסרון שבשליטת חברת אחים עופר נכסים, את המחצית השנייה בבעלות על הקניון בסכום של 260 מיליון שקלים. בכך השיגה קבוצת קניוני עופר בעלות מלאה על הקניון, ושמו שונה ל"קניון עופר לב חדרה".
דני טופוס
דני טופוס (נולד ב-1950) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד בעבר על גדוד 17 ועל החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
שירות צבאי.
טופוס נולד וגדל בנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר טופוס הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ובתום שב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם טופוס במלחמת יום הכיפורים ולאחריה פיקד על גדוד בבית הספר לקצינים ועל גדוד נח"ל היאחזויות 904. בסוף יוני 1982 מונה למפקד גדוד 17, קורס המ"כים של חטיבת גולני, בחטיבת ביסלמ"ח. במהלך הקרבות על ביירות הוביל טופוס את גדודו בשורת קרבות קשים. לאחר המלחמה מונה למפקד מחנה 80, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ומפקד מחוז דן בפיקוד העורף.
Oral Fixation Tour (אלבום)
Oral Fixation Tour (בעברית: טור קיבעון אוראלי) הוא אלבום ההופעה החיה השלישי של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה. אלבום ההופעה נתמך על גבי סיבוב ההופעות "Oral Fixation Tour", אשר היה לסיבוב ההופעות הגדול ביותר של הזמרת עד היום.
האלבום במהרה זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-1 בשבעה מצעדי אלבומים שונים סביב רחבי העולם. בגרמניה האלבום מכר 160,000 עותקים, במקסיקו מכר 100,000 עותקים, בקולומביה 200,000 עותקים, בארצות הברית 100,000 עותקים, ובנוסף מכר עותקים רבים אחרים סביב רחבי העולם.
בארצות הברית האלבום הגיע למקום ה-6 במצעד הבילבורד 200 והפך לאחד מהאלבומים המצליחים ביותר של הזמרת, למרות היותו אלבום הופעה.
ב-"AllMusic", המבקרים נתנו לאלבום דירוג של 3.5 כוכבי זהב, והוא בין אלבומי ההופעה המוערכים ביותר של הזמרת.
רקע.
באמצע סיבוב ההופעות "Oral Fixation Tour", שאקירה הוציאה את האלבום, ובמהרה זכה האלבום להצלחה ולאהדה רבה. האלבום הצליח למכור כמויות רבות של עותקים, להיכנס למצעדים רבים, ולקבל ביקורות טובות. האלבום כולל שלל גרסאות, רצועות, רמיקסים וכולי. לאלבום צורפו כל השירים של הזמרת מתוך אלבומי האולפן השישי והשביעי שלה; "Oral Fixation, Vol. 2" ו-"Fijación Oral, Vol. 1". שני אלבומים אלו הפכו במהרה לאלבומים המצליחים ביותר של הזמרת ביחד עם אלבום אולפנה החמישי, "Laundry Service".
משה בן נאים
ארביד לינדמן
סלומון ארביד אכטס לינדמן (בשוודית: Salomon Arvid Achates Lindman; 19 בספטמבר 1862 – 9 בדצמבר 1936) היה קצין צי בדרגת אדמירל משנה, טייקון ופוליטיקאי שמרן שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1906 – 1911 ובין השנים 1928 – 1930.
לינדמן היה גם מנהיג המפלגה השמרנית בין השנים 1912 – 1935, למעט תקופה קצרה ב-1917 כאשר הוא כיהן כשר החוץ. שתי תקופות כהונתו כראש הממשלה בישרו את הנהגת הדמוקרטיה הפרלמנטרית ואת זכות הבחירה האוניברסלית בשוודיה.
ראשית חייו.
ארביד לינדמן נולד בעיירה אוסטרביברוק (Österbybruk) שבמחוז אופסלה כבנם של אכטס לינדמן ושל רעייתו, אבה דהלגרן. הקריירה שלו כקצין צי הגיעה לשיאה כאשר הוא קודם לדרגת אדמירל משנה בכוחות המילואים של הצי. במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא היה ידוע בעיקר בכינוי "האדמירל". בין השנים 1892 – 1903 היה לינדמן המנהל הכללי של חברת הנייר Iggesunds Bruk ולאחר מכן ועד 1923 הוא היה המנהל הכללי של חברת הבת שלה, Strömbacka bruks AB. ב-1904 הוא גם היה למנהל הכללי של חברת התקשורת הממשלתית Televerket.
קריירה פוליטית.
ב-1902 דחה לינדמן את ההצעה להיות שר האוצר בממשלתו השנייה של אריק גוסטב בוסטרם, אך ב-1905 הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר הוא מונה להיות שר הצי בממשלתו הרחבה של כריסטיאן לונדברג וחבר בבית העליון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי).