ההלוואה בריבית.
ההלוואה בריבית הייתה מקצוע רווח בין היהודים כבר במאה ה-12, והפכה נושא לפולמוס בין היהודים לנוצרים.
הנוצרים: ריבית אינה מוסרית.
לטענת הנוצרים העיסוק בהלוואה בריבית, אינו מוסרי, והנוצרים אינם עוסקים במקצוע זה, לכן הם בעלי יתרון מוסרי על היהודים. מלבד זאת נאסר בתורה לקחת ריבית: 'אִם כֶּסֶף תַּלְוֶה אֶת עַמִּי אֶת הֶעָנִי עִמָּךְ לֹא תִהְיֶה לוֹ כְּנֹשֶׁה לֹא תְשִׂימוּן עָלָיו נֶשֶׁךְ' (שמות כב, כד), והעובדה שהיהודים מלווים הנה עברה על דברי התורה.
היהודים: ריבית - עניין פנימי לחברה בהסכמה על פי התורה.
היהודים טענו שאיסור הריבית הוא הסכמה חברתית כלכלית ואין להשיתו על כלל האוכלוסייה בעולם. למעשה על פי התורה הריבית הותרה ואף הומלצה במפורש כשהחייבים אינם יהודים. כפי שכתוב בספר דברים 'לַנָּכְרִי תַשִּׁיךְ וּלְאָחִיךָ לֹא תַשִּׁיךְ'.
בנוסף היהודים טענו שאין הנוצרים מקפידים כלל על עניין ריבית בינם לבין עצמם, וגם אלו שכן, נוהגים בפועל לקחת ריבית במקרים מסוימים בלי לשים לב שמדובר בכך, כמו מכירת מקח לזמן קצוב עבור כפל דמים.
לסיכום, לטענת היהודים לא נפל כל פגם מוסרי בהסתמכם על הרבית לפרנסתם, ובלעדיה הם יתמוטטו כלכלית.
הגלות.
הגלות הייתה נושא מרכזי בפולמוס בין הדתות, כפי שמתבאר בחיבור הפולמוס הנפוץ 'האיגרת של רבי שמואל המרוקני'.
טענת הנוצרים: הגלות הוכחה לטעותכם.
לטענת הנוצרים לפי מקראות והתלמוד, שהגלות היא עונש על חטאי היהודים ויהדותם, והם עדות חיה שהשית האל להורות על טעות היהודים. הרדיפות הבלתי פוסקות נגד היהודים בגלותם הם ביטוי לזעמו הנצחי של האל, שבעקבות סירובם לקבל את ישו ודבריו, מסירתו לידי הרומאים וצליבתו כתוצאה מכך הם חטא גדול יותר מעבודת האלילים שבעקבותיו היו רק שבעים שנה בגלות.
משום כך האל נטש את היהודים כלאום, לפי הבנתם בדברי מקראות שונים ופירושם בתלמוד. כפרטים, תמיד קיימת אהבת האל לחלכאים ולנדכאים.
טענת היהודים.
לדעת היהודים, על פי המקראות ופירושם התלמודי, אכן הגלות היא עונש על חטא. אך לא על חטא הפגיעה בישו, אלא על חטאי האבות, או על חטא המרת הדת של המומרים "המשומדים", בפוגעם באחריות ההדדית על פי העקרון: "כל ישראל עֲרֵבִים זה לזה". אחרים טענו שבדומה לתפיסה הנוצרית על ייסורים המכפרים עוונות של היחיד וממרקים את הנפש כדי להכין אותה טוב יותר אל העולם הבא כך הייסורים הבאים על הלאום היהודי נועדו לתפקיד זהה. היו שראו מצד שני ועל פי המקראות ופירושם התלמודי את תפקיד היהודים בגולה כדי להפיץ את האמונה בטוב, במוסרי ובאל האחד.
היהודים גם הזהירו את הנוצרים שלפי המקראות "עתיד הקב"ה להיפרע" מאלו שפגעו ביהודים כפי שנעשה בימי המקרא ובית ראשון.
והיו גם כאלו שטענו שכשם שהנוצרים אינם יכולים להסביר מדוע ישו הופיע דווקא כשהופיע, כך הם אינם יכולים להסביר מדוע אין המשיח מגיע, וכשיגיע, מדוע הגיע כשהגיע.
לבסוף, היהודים טענו שהצלחה מדינית ושלטונית פוליטית אינה מוכיחה על אהדת האל, אחרת הצלחת המוסלמים (באותה תקופה בחלקיה השונים של ספרד) תוכיח את נחיתות הנצרות.
הנזירות.
הנוצרים: הנזירים הנוצרים מוכיחים מסירות יתר לעומת היהודים.
לטענת הנוצרים פרישוּת הנזירים הנוצרים מהנאות המאכל ובעיקר מהנאה מינית מוכיחים שלנוצרים מסירות רבה העליונה על הדת היהודית הירודה וחסרת המסירות.
היהודים: הנזירים הנוצרים - תופעה שולית של מצג שווא.
לטענת היהודים תופעת הנזירוּת אצל הנוצרים שולית ומוצגת כמצב שווא שאינה מתקיימת. וכאשר היא מתקיימת היא מנוגדת לטבע האדם, ולמצוות פרו ורבו, המצווה הראשונה המופיעה בתורה לאדם.
שלילת הדתות מתוך דבריהם.
הוויכוחים בהקשר המקראי אמנם היוו חלק ניכר מתחום הוויכוח, אולם ככל שהכירו הדתות אחת את רעותה, החלו להתפתח טיעונים שלפיהם העקרונות של הדת שכנגד וכתביה סותרות ושוללות אותה עצמה.
ממשות ישו.
היהודים: עדות לקיומו של ישו מאוחרת בלבד.
טיעון יהודי אשר חזר על עצמו בוויכוחים, שאף לתקוף את עצם מציאותו של ישו. טיעון זה התבסס על כך שהעדות על חייו של ישו עצמו מופיעה אך ורק בכתבי הבשורה של הספרות הנוצרית אשר נכתבו רק דור או שניים לאחר מות ישו, ותוכנם וסגנונם הופך אותם לטקסטים נגועים ומוטים ולכן אין לקבל את דבריהם.
הנוצרים: התלמוד וכתבי יוסף בן מתתיהו יוכיחו.
לעומת טענה זו ציינו הנוצרים את העדות הפלוויאנית, המופיעה בכתבי יוסף בן מתתיהו, המהווה מקור חיצוני שנכתב על ידי אדם שאינו נוצרי בן הזמן, המאשר את ישו ומעשיו כמציאות.
כמו כן, אפילו התלמוד מזכיר את ישו מספר פעמים בתור אדם שעשה ניסים, שנתפרש על ידי התלמוד כ"כשפים".
תשובת היהודים: התלמוד הוא על תקופה אחרת, וזיוף בדברי יב"מ.
לגבי ישו המופיע בתלמוד (הלא מצונזר) הצביעו היהודים על כך שמדובר בתקופה שונה לחלוטין ואין זה ישו שהם מאמינים בו.
בספרות הוויכוח המאוחרת, וכיום בספרות המחקר, הוטל ספק באמינותה ומקוריותה של העדות הפלוויאנית של יוסף בן מתתיהו והיא הוצגה כהוספה מאוחרת.
התלמוד.
טיעוני קש של הנוצרים.
ישנם חוקרים המשערים שהדת הנוצרית היא ממשיכה את כת האיסיים המתבדלת. לפיכך סבורים שהוויכוחים עם היהודים המופיעים בברית החדשה משקפים עמדות אלו.
לנוצרים הייתה היכרות מעטה ישירה עם היהדות של ימי הביניים, ואת ידיעותיהם שאבו מספרים. חלק מהוויכוחים בברית החדשה הם עם זרמים שכבר לא היו קיימים ובוודאי לא היו חלק מהזרם היהודי המרכזי שמולם התנצחו בימי הביניים. דוגמה לוויכוח כזה בברית החדשה הוא פולמוס נגד הצדוקים וסירובם להאמין בתחיית המתים ובחיים לאחר המוות. עם זאת, קיימים בברית החדשה אזכורים לוויכוחים בין ישו (ואחרים) לבין הפרושים. אך גם בזה לא היה מדובר בוויכוח עם דעות עדכניות של היהודים על קהילותיהם השונות מגוון דיעותיהם בימי הביניים.
לפני תקופת הוויכוחים הראשונה עדיין השפעת התלמוד הבבלי (ובמידה רבה גם המשנה) לא היו ברורים לנוצרים, עד שנחשפו אליו כאמור. הדבר נעשה בעיקר דרך יהודים משומדים כלומר שהמירו את דתם לנצרות.
הן בויכוח טורטוסה והן בויכוח ברצלונה את הוויכוח הובילו יהודים מומרים אשר הכירו את התלמוד. הנוצרים ערכו את הוויכוחים האלו במעמד של קהל רב והוזמנו אליהם חכמי היהודים היותר מפורסמים באותם מדינות. הטענות המרכזיות הובאו מתוך דברי התלמוד, כראיות לכך שהמשיח כבר בא, ושמשיח זה הוא ישו. בקיאותם של נציגי היהודים בדברי התלמוד עמדו להם לשכנע את המון היהודים שאין בטענות הנוצרים ממש, ולכן דרך זו של הוויכוחים לא צלחה מבחינת הנוצרים.
ספרות הפולמוס.
ניצחון ישן.
בין הספרים שנכתבו על ידי יהודים במסגרת הפולמוס המתנגד לנצרות (הפולמוס האנטי-כריסטולוגי) יש למנות את ספר נצחון ישן. ספר זה נכתב ככל הנראה בתחילת המאה ה-14, וכלל אסופת טענות אנטי נוצריות שנלקחו בין היתר מספר יוסף המקנא (שנכתב כחמישים שנה קודם באמצע המאה ה-13) וספר הטענות לר' משה מסאלרנו.
לפי סגנונו לשונו ואף תכנו קבע החוקר אפרים אלימלך אורבך שספר זה נערך בגרמניה.
עיקרו של הספר הוא פירוש לפסוקי התורה, תוך התמודדות עם טענות הנוצרים לגבי אותו פסוק. כך למשל:
. פוקרים המינים על שוני שמות הללו ה' אלוהים, ואומרים הן אב ובן (כוונתם להראות שיש שתי אלוהויות על פי כתוב זה) ויש להשיב: והפיל השם האחד להודיע כי הוא אחד ולא שניים.
ספרות תיעוד הוויכוחים.
היו ספרים שתיעדו משני הצדדים את הוויכוחים הפומביים, וביניהם ויכוח פריז, ברצלונה, טורטוסה ומיורקה.
ספרי פולמוס יהודי-נוצרי נוספים.
קיימים ספרי פולמוס יהודי-נוצרי נוספים.
קאסטאווי קי
קאסטאווי קי (באנגלית: Castaway Cay – "הקי של אלה שהושארו על ידי ספינתם") הוא אי פרטי באיי הבהאמה המשמש אתר עצירה לספינות קו הספנות של דיסני: דיסני מג'יק ודיסני וונדר. האי נקרא בעבר "קי גורדה" (Gorda Cay) ושמו שונה עת נרכש בשלמותו על ידי חברת וולט דיסני (הדבר ייחודי - שכן חברות הספנות האחרות הנוסעות באזור הים הקאריבי חוכרות את האיים ולא רוכשות אותם). בשל רכישת האי יכולה חברת וולט דיסני לשלוט באופן מוחלט במתרחש בו, ואף הנפיקה בולים המאפשרים שליחת מכתבים מהאי, וכן דולר דיסני הוא הילך חוקי באי.
עלות רכישת האי המשוערת הייתה 25 מיליון דולרים.
כמו יתר פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני, לאי יש תמה, וכל מבני האי בנויים בהתאם - האי מתאר כפר שנבנה על ידי קבוצת אנשים שספינתם נטרפה בים - ה"כפר" בנוי מ"שרידי הספינה הטרופה", אולם הכפר הוא למעשה מלון מפואר.
בחופי האי מוצגת ספינת "ההולנדי המעופף", המופיע בסרטי שודדי הקאריביים: " ו".
באי נבנה רציף מיוחד המתאים לספינות קו הספנות, והמבקרים באי אינם נדרשים להגיע אליו בסירות.
היות שהאי פרטי, נשלט מספר המבקרים בו בכל רגע נתון, על מנת למנוע צפיפות וכדי שהאי ייראה ריק.
כל תושבי האי הם אנשי צוות שכירים של חברת וולט דיסני, כמו כן באי יש חוף מיוחד נפרד המיועד לאנשי הצוות של הספינות והאי המאפשר להם לנוח בנפרד מהמבקרים.
מוצרי המזון ומוצרי הצריכה של האי מובאים על ידי ספינות קו הספנות. מי השתייה באי הם מי ים מותפלים.
הפולמוס היהודי נוצרי
קו הספנות של דיסני
קולנוע אקספרסיוניסטי
קולנוע אקספרסיוניסטי גרמני
העדות הפלוויאנית