קלייר נולד בפריז כ"רנה שוֹמֵט" (Chomette), בנו של סוחר בסבון. בשנת 1917 התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס. בשנת 1918 הפך לעיתונאי ופרסם מאמרים תחת שם העט "רנה דפרה". בנוסף, כתב שירים לזמרת הפופולרית דמיה, תחת שם העט "דנסני". קלייר, בעל השאיפות האומנותיות, לא זכה להצלחה רבה ונותר אלמוני. הוא הסתופף בשולי החברה הבוהמית הפריזאית, והופיע כשחקן במספר סרטי ראינוע של התקופה. הוא תיעב את המשחק, אך הוקסם מן הבימוי. בשנת 1922 נסע לבריסל שם שימש אחיו כעוזר לבמאי, ובמשך מספר חודשים למד שם את אומנות הבימוי.
בשנת 1924 כתב את התסריט לסרט "הקרן המטורפת" (Rayon diabolique). באותה השנה נפגש עם הצייר והמשורר הצרפתי האוונגרדי פרנסיס פיקבייה. פיקבייה הגה רעיון לסרט אוונגרדי בשם "אנטרקט", והציע לקלייר לביימו. קלייר קיבל על עצמו את בימויו של הסרט, הנחשב לאחד הסרטים האוונגרדים הראשונים, ומושפע מאוד מזרם אומנות הדאדא. קלייר, שרצה לשמור את שמו האמיתי (שומט) לתהילתו העתידית כסופר, בחר להיקרא "רנה קלייר", ובשם זה נודע מעתה ואילך.
קלייר לא המשיך זמן רב בדרך הקולנוע האוונגרדי. השפעתו של צ'ארלי צ'פלין הראתה לו כי הקולנוע הוא בעיקרו צורת בידור, וכי העשייה האוונגרדית יוצרת נתק בין האמן וההמון. לאור זאת החל לביים סרטים קליטים ומסחריים יותר. הראשון שביניהם "הפנטום ממולן רוז'" (1925) ולאחריו באו יצירות כ"כובע הקש האיטלקי" (1927). הצלחתו בקופות הייתה מעורבת, אך הצלחתו הביקורתית הייתה גדולה. סרטיו אלו נחשבים ליצירות מופת, אם כי יצירותיו הגדולות באו לאחר עידן הראינוע.
בשנת 1930 ביים את הסרט הצרפתי המדבר הראשון "תחת גגות פריז" עם פולה אילרי ואלבר פרז'אן בתפקידים ראשים. הסרט הקנה לו מוניטין בינלאומיים. בשנה זו כתב גם את התסריט לסרט מיס אירופה. בשנת 1931 ביים את הסרט שנחשב לסירטו הגדול והחשוב "לנו החירות" (À nous la liberté). הסרט עוסק בבריחתו של אסיר מן הכלא, ובעבודתו לאחר מכן בבית החרושת. הרמיזה המשתמעת מן הסרט היא כי העבודה בבית החרושת המודרני אינה שונה מן השהות בכלא. סרט זה מושפע מאוד מן היצירה הצ'פלינית. על אף הביקורת החברתית הנוקבת העולה ממנו, אין קלייר מביא פתרון חד וחלק לבעיות החברתיות, אלא מסיים את סרטו בפנטזיה בה פועל בית החרושת ומייצר באופן אוטומטי אלפי גרמופונים שלצליליהם פוצחים הפועלים הפריזאים בריקוד. סרטו של צ'פלין, "זמנים מודרניים" שיצא מספר חודשים לאחר צאת סרטו של קלייר, היה דומה ברוחו ובנושאיו לסרט זה, וקלייר האשים את צ'פלין בפלגיאט. השניים בילו שנים רבות בבתי המשפט, לדרישת חברת ההפקה של קלייר, ולמורת רוחו המפורשת. יש הטוענים כי חברת ההפקה של קלייר "טוביס" אשר עברה בשנת 1935 לשליטה גרמנית, שימשה כלי בידיו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס לפגוע בצ'פלין ובקלייר באמצעות ליבוי הסכסוך ביניהם.
סירטו הבא של קלייר "המיליארדר האחרון" (1934) היה סאטירה חברתית כושלת, העוסקת במדינה דמיונית בה בוטל השימוש בכסף. לאחר כישלון הסרט הסכים קלייר לעבוד בלונדון. קלייר שהה בלונדון וביים שם כשנתיים, ובשנת 1938 שב לפריז. בשנת 1939 החל בהסרטת סרט בשם "אוויר נקי" אשר לא הושלמה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם תבוסת צרפת בשנת 1940 נמלט קלייר לספרד ומשם לפורטוגל ולארצות הברית. ממשלת צרפת של וישי שללה את אזרחותו הצרפתית. לימים תוחזר לו אזרחותו, ועמה מושב של קבע באקדמיה הצרפתית, השמור, כידוע ל"בני אלמוות".
קלייר התקבל באהדה בהוליווד ויצר שם מספר סרטים. סרטיו בתקופה זו הם יצירות קונבנציונליות יותר מהסאטירות המתוחכמות שביים בצרפת, כשם שסרטיו האנגליים לא הגיעו לרמה זו. נראה כי קלייר הוא יוצר צרפתי, אשר אין באפשרותו לבצע את המעבר לתרבות האמריקאית כשם שעשו אחרים. עם זאת גם סרטים אלו נחשבים לסרטים ברמה אמנותית גבוהה, והם אהובים ומקובלים על קהל צופי הקולנוע בארצות הברית.
בשנת 1946 שב לצרפת, ויצר את "השתיקה היא מוזהבת" (1947) ו"היפהפייה והשטן" (1949). בשנת 1955 יצר את סרטו הצבעוני הראשון "התמרון הגדול". והמשיך בעשיית סרטים עד לפרישתו בשנת 1965. סרטיו מתקופה זו שלאחר המלחמה היו טראגי-קומדיות עצובות ומרירות, אך רוויות באהבת אדם, אשר לא הצליחו לשחזר את הצלחתו כבמאי לפני המלחמה.
בשנת 1960 התקבל לאקדמיה הצרפתית, והיה הקולנוען הראשון שעשה כן. באותו הזמן החל "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, אשר מרד בחוקי הקולנוע והתעשייה ליצירתם היה קלייר שותף.
לאחר פרישתו מבימוי פעיל הקדיש עצמו קלייר לכתיבה ולביקורת, כמו גם לתיאטרון ולאופרה. בשנת 1974 שימש כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן. קלייר מת בפריז בשנת 1981.
פרד מונוסון
פְרֶד (אֶפְרָיִם) מוֹנוֹסוֹן (באנגלית: Fred Monosson; 1892 – 22 בדצמבר 1972) היה תעשיין, נדבן ופעיל ציוני יהודי-אמריקאי מבוסטון, ארצות הברית, שיזם והקים את היישוב נוה מונוסון.
קורות חייו.
פרדריק אפרים מונוסון נולד במוסקבה שברוסיה לאדולף (אברהם) ולבסי (בת שבע) לבית רבינוביץ', שניהם במקור מן העיר נבהרדק שברוסיה הלבנה. אביו, שהיה מנכבדי הקהילה היהודית, חלפן כספים עשיר ובעל בנק פרטי קטן, נרצח ב-1892 על ידי שודדים. אמו, שהייתה בת למשפחת רבנים ידועה, הפכה בעקבות האסון להיות אנטי-דתית, ושבה זמן קצר לאחר הרצח לנבהרדק. בשנת 1904 החליטה האם להגר עם שלושת ילדיה הקטנים, פרד, איזידור ודוד, לארצות הברית והשתקעה בברוקליין שבמסצ'וסטס.
החיים בארץ החדשה לא היו קלים, ופרד התלמיד עזר לפרנסת המשפחה במכירת עיתונים ובניקוי שלג מהמדרכות. באותה תקופה החלו מחלקי העיתונים בשביתה גדולה, ומונוסון שימש כמתווך בין השובתים לבין המוציאים לאור.
בדצמבר 1913 נשא לאשה את מיני לבית פולי (1894–1977), ולזוג נולדו שלושה ילדים: אליס, רות ואדולף.
מונוסון החל לעבוד בבית חרושת למעילי רוח, תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטת בוסטון. מספר שנים לאחר מכן הקים בעצמו מפעל לייצור מעילי גשם – "Cosmopolitan Manufacturing Co" בקיימברידג'. מונוסון היה מעורב בפעילות ציבורית רחבה בקהילה היהודית והעסקית. בין היתר שימש כסגן נשיא האיגוד המקצועי של פועלי המחט בבוסטון, כנשיא איגוד יצרני מעילי הגשם וכסגן נשיא ארגון עובדי המתפרות בארצות הברית.
מונוסון עשה את עיקר הונו מייצור מעילי גשם וזכה לכינוי "מלך מעילי הגשם של בוסטון". הוא היה מהראשונים בתעשייה שהשמיעו מוזיקה לעובדים כדי להנעים את זמנם ולהגביר את פריון העבודה.
במקביל לפעילותו העסקית נרתם מונוסון לפעילות ציונית. עם תום מלחמת העולם השנייה הוא ביקר במחנות העקורים באירופה וסייע רבות לניצולים. לפני קום המדינה הוא גייס תרומות ושלח לארץ בגדים חמים, תרופות ומצרכי מזון. בשנת 1951 נבחר פרד מונוסון כציר לקונגרס הציוני וכיהן כיו"ר המגבית היהודית. מונוסון שימש כיו"ר קרן קיימת לישראל בארצות הברית וכפעיל בוועד למען החייל. הוא תרם רבות לגופים אלו וכן לבתי חולים ולילדים חרשים-אילמים בישראל ובארצות הברית. הוא שימש גזבר הסתדרות ציוני אמריקה היה בין מקימיו של בית ציוני אמריקה וכיהן כיו"ר שלו. כמו כן הקים פקולטה לחקר ישראלי-אמריקאי של בעיות משפטיות בישראל ליד הפקולטה למשפט באוניברסיטת הרווארד.
מונוסון נהג לבקר פעמיים בשנה בישראל, אחת מהן בערב יום העצמאות כאורח על בימת הכבוד במצעד צה"ל. דמותו הססגונית בלטה; הוא היה נהג ללבוש מעיל מהודר, ציפורן אדומה או לבנה קישטה את דש מעילו ומטפחת לבנה ששמו נרקם עליה בצבצה מכיס המעיל. הוא היה מצויד במצלמת סטילס ובמסרטה ותיעד ביסודיות את כל ביקוריו ופועלו. לאחר מות בנו תרמו נכדיו את אוסף הסרטים שצילם.
בעקבות פעילותו הענפה כנדבן וציוני נלהב זכה מונוסון לכבוד ולהערכה מראשי המדינה, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת העבודה גולדה מאיר ושר החוץ משה שרת.
הקמת נווה מונוסון.
גולת הכותרת של פעילותו למען מדינת ישראל החלה בשנת 1953, כשבאחד מביקוריו הרבים בארץ פגש בשדה התעופה לוד את עובד המכס אריק וולף, שבשיחה עִמו ספר לו שבכל יום הוא מגיע לעבודה מנתניה הרחוקה. תגובתו הראשונה של מונוסון הייתה: "אם כך, למה שלא נקים יישוב קרוב לשדה התעופה שייועד לעובדי השדה?". גרסה שונה של סיפור הקמת היישוב סיפר המשפטן חיים כהן: לפי גרסתו, בעת ביקור בארצות הברית בשנת 1951, העניק לו מונוסון כמתנה תריסר מעילי גשם, וכהן דחה אותו. מונוסון שאלו בנושא, וכהן השיב שלדעתו אין זה מכובד שעובדיה של מדינת ישראל יקבלו מתנות. הוא הציע להביא לו מתנה, במקום שיקבל מתנה מהנדבן. לאחר שראה כהן שאין בביתו של מונוסון תנ"ך, העניק לו תנ"ך במתנה. הדבר הרשים את מונוסון וגרם לו להחליט לתרום את הסכום הדרוש להקמת יישוב בישראל על שמו.
מכל מקום, עובד המכס וולף גייס חמישה אנשים: חבריו לעבודה במכס אברהם וינר ואברהם קרסין, נציג מהמשטרה אברהם ויינרב ונציג של עובדי אל על שלמה עפרוני. פרד מונוסון הבטיח שיפעיל את קשריו להקמת היישוב בתנאי שייקרא על שמו. מונוסון גייס את הקק"ל תוך זמן קצר יחסית, ולאחר בדיקת שלוש חלופות נקבע שהיישוב הכפרי "נווה אפרים מונוסון" יקום באזור שבין אור יהודה ליהוד. ב-4 בדצמבר 1953 הונחה אבן הפינה ליישוב בנוכחות מונוסון ואישים נכבדים. התושבים החדשים זכו להלוואות בתנאים נוחים מאוד מפרד מונוסון.