מרדכי אנילביץ
ג'יאנגסו
גְ'יָאנְגְסוּ (בסינית: 江苏; בפין-יין: Jiāngsū) הוא מחוז במזרח סין. שטחו 102,600 קמ"ר, ואוכלוסייתו המונה 84.7 מיליון נפש מורכבת רובה ככולה מבני האן. בירתו - נָאנגִ'ינג (南京/Nánjīng), שימשה אף כבירה של סין כולה בתחילת שושלת מינג ושוב בתחילת המאה העשרים תחת הרפובליקה הסינית.
ג'יאנגסו היה מחוז מפגר יחסית עד שושלת סונג (960–1279), אז התגלה כמרכז מסחרי חשוב בגלל מסלולי מסחר שנפתחו על ידי התעלה הגדולה. הפרובינציה פרחה במיוחד בדרום, שם שיחקו העיירות סש'וזו וינג'ז'ו תפקיד חשוב בייצור המשי והחלו לפתח מעמד מסחרי משמעותי. בעוד שג'יאנגסו הדרומי הפך לשם נרדף לעושר ומותרות, החלקים הצפוניים שלו נותרו לא מפותחים וחסרי כל. השגשוג נמשך דרך שושלות מינג וצ'ינג ועם פלישת המערב לסין בשנות הארבעים של המאה העשרים, ג'יאנגסו הדרומי נפתח להשפעה מערבית. במהלך מרד טאיפינג הקימו הטייפינגים את נאנג'ינג כבירתם, וכינו אותה Tiānjīng או 'בירה שמימית'.
מחוז זה נהנה מהאדמה הפורייה בסין, והוא רווי בתעלות השקיה השואבות את מימיהן הן מנהר היאנגצה והן מהתעלה הגדולה של סין העוברים דרכו. ג'יאנגסו היא גם מרכז תעשייתי חשוב, והעיר סוּג'וֹאוּ (苏州/Sūzhōu) ידועה במיוחד בייצור המשי שלה. קרבתו לשאנגחאי הפכה את דרום המחוז למרכז כלכלי משגשג.
סמל גואטמלה
סמל גואטמלה זהה לציור שבמרכז דיגלה. הוא מורכב מהציפור הלאומית, קורוקו הדור (קצאל), שהיא סמל לחופש, והתאריך 15 בספטמבר 1821, התאריך בו זכתה מרכז אמריקה לעצמאות מספרד.
כמו כן, מופיעים בסמל רובים מוצלבים וחרבות מוצלבות, המסמלים את מוכנותה של גואטמלה להגן על עצמה במידת הצורך במלחמה, ועלי זית, כסמל לשלום הנכסף.
דייב בארי
דייב בארי הבן (באנגלית: Dave Barry; נולד ב-3 ביולי 1947) הוא הומוריסט, סופר ועיתונאי אמריקאי, חתן פרס פוליצר לפרשנות בשנת 1988.
מ-1983 ועד לינואר 2005 פרסם בארי טור קבוע בעיתון ה"מיאמי הראלד" (מיאמי, פלורידה). הטור התפרסם, בנוסף להראלד, במאות עיתונים נוספים ברחבי העולם, ביניהם "הארץ ו"בלייזר" הישראליים.
בין השנים 1993–1997 שודרה ברשת CBS סדרה בשם "עולמו של דייב", המבוססת על חומרים שכתב. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות, עד שהופסקה. כיום היא משודרת מפעם לפעם בשידורים חוזרים.
ביוגרפיה.
בארי נולד בארמונק, ניו יורק, בה אביו שימש ככומר. הוא למד בבית-הספר התיכון "פלזנטוויל" (Pleasantville), בו נבחר לליצן הכיתה בשנת 1965. בשנת 1969 הוא השלים תואר ראשון באנגלית בקולג' האוורפורד (Haverford College), מוסד אשר המוטו שלו, לפי בארי, הוא "וואלה? גם אנחנו לא שמענו עליך". שם הוא ניגן ב-Federal Duck (הברווז הפדרלי), להקת רוק של תלמידים.
בתור בנו של כומר, התחמק בארי משירות צבאי במלחמת וייטנאם תחת הטענה שהוא מתנגד-מצפונית מסיבות דתיות, אפילו שבריאיון בשנת 2001 עם ה-"Fort Worth Star-Telegram" הוא הודה בכך שכבר מגיל צעיר החליט שהוא אתאיסט.
בארי החל את דרכו בעיתונאות בעבודה אצל עיתון מקומי בווסט צ'סטר, פנסילבניה, שם הוא כתב על "סדרה של ישיבות עירוניות משעממות למכביר, אשר חלקן נמשכות עד היום הזה". בשנת 1975 הוא הצטרף לחברת ייעוץ, שם הוא לימד כתיבה אפקטיבית לאנשי עסקים.
בשנות ה-70 התחתן בארי עם אשתו השנייה, בת', ובשנת 1980 נולד להם בן, רוברט. הזוג התגרשו באמצע שנות ה-90.
בשנת 1983 הוצע לבארי תפקיד במיאמי הראלד ובעקבות זאת הוא עבר לגור בפרוורי מיאמי. בשנת 1988 הוא זכה בפרס פוליצר לפרשנות "בזכות השימוש שלו, האפקטיבי באופן עקבי, בהומור ככלי להצגת תובנות רעננות על עניינים רציניים".
בשנת 1992 הקים בארי עם מספר סופרים אחרים להקת רוק בשם The Rock Bottom Remainders (שאריות התחתית) למטרות צדקה. בתקופות שונות נמנו בין חברי הלהקה אמי טאן, ברברה קינגסלובר, סטיבן קינג ומאט גריינינג. הניגון של הלהקה הוגדר על ידי בארי כ"לא איכותי, אך מאוד קולני".
בשנת 1996 נשא בארי לאשה את מישל קאופמן, כתבת ספורט יהודיה שעבדה איתו במיאמי הראלד. בשנת 2000 נולדה להם בת, סופי.
ב-20 באוקטובר 2004 הכריז בארי שייקח הפסקה מכתיבת טוריו השבועיים עד להודעה חדשה, ושימשיך להקדיש מזמנו לכתיבת ספרי הומור וספרי ילדים.
יצירותיו.
רוב היצירה של בארי מורכב מטוריו ההומוריסטיים שכתב כל שבוע במיאמי הראלד בשנים 2005-1983, ומספריו - רובם רבי מכר - שהיו קבצים של טורים אלה. בנוסף כתב בארי ספרים הומוריסטיים על נושאים מוגדרים כגון כושר, נישואין וכו', ושני רומנים הומוריסטיים. הוא כתב גם מספר קטעים רציניים, שהבולטים מתוכם הם פרק על הירושימה ב"גדול ביפן" וטור שעסק בתאונת אופניים של בנו רוברט.
סגנונו בהומור.
בארי מושך אחריו קהל קוראים עצום בעזרת סגנון כתיבה ישיר, פשוט אך לא עממי. להלן חלק מהיסודות המאפיינים את כתיבתו.
השקפותיו.
בכתיבתו, בארי אינו נוקט בדרך כלל עמדות בנושאים פוליטיים, אולם הוא מבקר רבות את מה שהוא רואה כהוצאות כספיות מופרזות וכפעילויות חסרות תכלית (כגון יצירה בחוק של "חרק מדינתי רשמי") על ידי ממשלות ארצות הברית ברמה הפדרלית, המדינתית והעירונית. אכן, בארי תיאר בראיונות את השקפתו הפוליטית כחירותנית.
בארי אמר על העצרת הכללית של האו"ם שחלק עיקרי מהפעילות שלה הוא "לגנות את ישראל על כל דבר, ובכלל זה כתמי שמש".
שירת האזינו
שירת האזינו היא קטע שירי המופיע בספר דברים, פרשת האזינו, . תוכן השיר עוסק בסקירת ההיסטוריה של עם ישראל, מאז צאתם ממצרים, כניסתם לארץ, הגלות, ועד הגאולה העתידה.
בתורה.
השירה נאמרה לבני ישראל באמצעות משה רבנו לפני מותו (ומכאן שמה הלועזי: "Song of Moses", מילולית: שירו של משה). ה' ציווה את משה לקרוא את השירה לעם כדי שתהיה עדות ואזהרה על העתיד לבוא עליהם כאשר יחטאו, שלא יחשבו בזמן הגלות שאין ה' בקרבם:
תוכן.
השירה פותחת בפנייתו של משה אל השמים ואל הארץ, שהם קיימים כל ימי העולם, שיהיו עדים לברית בין הקדוש ברוך הוא לבין עם ישראל.
בהמשך, מוכיח ה' את עם ישראל על שלא השכילו להעמיק בהבנת הטובות שעשה עימם, מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ, ובגדו בו לעבוד אלהים אחרים. הפסוק מתאר את כל חסדי ה' עם ישראל, ואת מעשי ישראל שעשו אחר כך בארץ להמרות את פיו.
כתוצאה ממעשים אלו, ה' מסתיר את פניו מישראל והעמים מכים בהם. אך מפני שהגויים מייחסים את ניצחונם לעצמם, ואינם מבינים כי מה' הייתה זאת להעניש את ישראל, לכן ה' ישיב את השראת השכינה לישראל, וינקום בעמים שהרעו לעם ישראל. בנימת נחמה זאת מסתיימת השירה - .
מנהגים.
השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
מנהג ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא. בשיטת כתיבה זו, חלק מהשורות אינן שוות, אלא אחד הטורים או שניהם מתקרבים לאמצע השורה, וכן נוהגים יהודי תימן.
על פי מסורת בחסידות חב"ד מהמהר"ל, צריך כל יהודי להיות בקי בשירת האזינו בעל פה. כמשתמע מלשון הפסוק ().
קישורים חיצוניים.
מושב (להקה) - מזמור - האזינו השמים
אסכולת שיקגו
כלכלה ניאו-קלסית
119 לפנה&quot;ס
שוק העבודה בכלכלה ניאו-קלסית
133 לפנה&quot;ס
מועדון ווינקס
פלאטון
פלאטון (באנגלית: Platoon, מחלקה בצבא) הוא סרט קולנוע אמריקאי על מלחמת וייטנאם משנת 1986, שנכתב ובוים על ידי אוליבר סטון בכיכובם של טום ברנג'ר, וילם דפו וצ'ארלי שין. זהו הסרט הראשון בטרילוגיית הסרטים על מלחמת וייטנאם אותם ביים אוליבר סטון. השני בטרילוגיה הוא נולד בארבעה ביולי משנת 1989 בכיכובו של טום קרוז, המבוסס על סיפורו האמיתי של רון קוביק, חייל אמריקאי משותק, בוגר מלחמת וייטנאם, פעיל פוליטי שמתנגד למלחמה ותומך בזכויות האדם לאחר שהוא מרגיש שהמדינה עבורה הוא נלחם בגדה בו. והשלישי, אשר גם הוא מבוסס על סיפור אמיתי, הוא שמים וארץ משנת 1993, בכיכובם של טומי לי ג'ונס והשחקנית ג'ואן צ'ן אשר מתרכז במלחמה מנקודת המבט הנשית ומספר את סיפורה המרגש של בת כפר קטן העוברת על בשרה את מוראות המלחמה.
אוליבר סטון עצמו התגייס בשנת 1967 לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים, שובץ בדיוויזיית החי"ר ה-25 ובהמשך בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת), ולחם במלחמת וייטנאם. סטון נפצע פעמיים במהלך שירותו וזכה באותות כוכב הארד בעבור גבורה בשדה הקרב ובלב הארגמן הניתן על פציעה בעת לחימה. לשירותו הצבאי השפעה גדולה על יצירתו. עם סיום שירותו וחזרתו לארצות הברית החל בכתיבת התסריט, שמהווה אנטי-תזה לתפישת המלחמה כפי שהוצגה בסרט "הכומתות הירוקות" (1968) בכיכובו של ג'ון ויין. הסרט נוקט בגישה ביקורתית נוקבת כלפי המלחמה ומבוסס בחלקו על התנסויותיו של הבמאי. את דמותו של גיבור הסרט, כריס טיילור, עיצב סטון במידה רבה על בסיס סיפורו האישי.
עלילה.
ההגעה לווייטנאם.