השימוש בהגה יד מבוצע לעיתים רחוקות ובעיקר בעת כניסה ויציאה מן הנמל או בעת מעבר בתנועה, כמו כן רב החובל או הקצין במשמרת יכול לצוות על החזקת הגה בכל רגע בהתאם לשיקול דעתו. ברוב האוניות נמצא היום בשימוש הגה אוטומטי אשר שומר על קורס הקבוע מראש, כמו כן הוא מבצע שינויי קורס ומודיע על כך מבעוד מועד.
כל מלח יכול לקבל תעודת הגאי. תעודה זו היא אחד מתנאי החובה להסמכה לחובל.
פקודות הגה.
על מנת למנוע טעויות או בלבול בזמן תמרון קיים סטנדרט לפקודות ההגה, בזמן תמרון כאשר רב החובל או נתב נמצאים בגשר הם אלו אשר נותנים את הפקודה, מקובל שקצין המשמרת יחזור עליה בקול רם ולאחר מכן ההגאי יחזור עליה שוב ובכך כולם אישרו כי שמעו את הפקודה.
לאחר ביצוע פעולת ההגה מקובל לחזור על הפקודה ולציין כי היא בוצעה.
כאשר ניתנת פקודה להגאי לשינוי קורס יש לנקוב בקורס כאשר כל ספרה תאמר בנפרד, לדוגמה 85 מעלות יאמר: אפס, שמונה, חמש מעלות.
ולא שמונים וחמש מעלות. בדומה לכך הקורס 265 יהיה שניים, שש, חמש מעלות ולא מאתיים שישים וחמש מעלות. כמו כן כל הפקודות יאמרו ויענו באנגלית בלבד, הפקודות ניתנות בפורמט הבא:
פקודות לוח ההגה.
EASE TO 5 - העברת ההגה חזרה ל 5 מעלות (כאשר ההגה יהיה לדוגמה 10 מעלות), לאחר הביצוע יש לענות כמו לפקודה לשינוי ההגה.
החלפת הגאי.
כאשר יש צורך בהחלפת ההגאי, יש לוודא מספר דברים
יצחק ארד
יצחק ארד (11 בנובמבר 1926 – 6 במאי 2021) היה לוחם במחתרת כנגד הנאצים, איש הפלמ"ח, קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, היסטוריון ויושב ראש הנהלת יד ושם במשך שנים רבות. נודע במיוחד בשל פעילותו בהנצחת זכר השואה.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים - פרטיזן במלחמת העולם השנייה.
הוא נולד בעיירה שווינציאן בפולין (כיום נמצאת העיירה בליטא) ושם גדל. אביו היה חזן ושר בילדותו בבית הכנסת. לשיר בבית הכנסת.
הוא למד בבתי ספר תרבות ויבנה בפולין ובצעירותו היה שייך לתנועת "הנוער הציוני". וורשה בה למד בבית ספר תיכון תחכמוני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש ורשה בידי הנאצים החליטו הוריו שעדיף לשלוח את ילדיהם חזרה לליטא. בדצמבר 1939 גנבו רחל ויצחק את הגבול ושבו למשפחה בשוויינציאן שבליטא. ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, מצא את עצמו שוב תחת הכיבוש הגרמני. הוא נמלט מאקציה ראשונה ואחר כך עבר, כמו שאר היהודים, לתחומי הגטו בעיר.
בהמשך הוא הועסק על ידי הגרמנים במיון נשק שלל סובייטי וארגן קבוצה מחתרתית שגנבה נשק ממחסני הצבא הגרמני. בפברואר 1943 ברחו חברי הקבוצה אל יער נארוץ' והצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטית על שם צ'פאייב באזור וילנה, ובהמשך עבר ליחידה של פרטיזנים ליטאים בגדוד של בריגדת מרקוב. היחידה אליה הצטרף הייתה לא יהודית, וארד נאלץ להתמודד עם האנטישמיות של חבריו לנשק. פרט לחדירה לגטו וילנה באפריל 1943 על מנת להיפגש עם מנהיג המחתרת, אבא קובנר, שהה ארד עם הפרטיזנים עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום, כשהוא לוחם כנגד הנאצים ומשתפי הפעולה עמם בבלארוס, תוך שהוא נושא את הכינוי המחתרתי "טולקה", שליווה אותו גם בשנים שלאחר מכן. בעקבות פעילותו ארד עוטר באות הפרטיזן דרגה א'. בהמשך התגייס ארד לצבא האדום ונלחם בשורותיו עד תום המלחמה, עת עזב את ליטא ועבר עם הבריחה לאיטליה.
הפלמ"ח וצה"ל.
בדצמבר 1945 עלה ארד לארץ ישראל במסגרת תנועת ההעפלה, באוניית המעפילים "חנה סנש", והתגורר כדייר משנה אצל המלחין יהודה שרת בקיבוץ יגור.
בתחילת שנת 1946 התגייס לקורס טיס של הפלמ"ח וקיבל רישיון טיס בריטי. במקביל הוא הדריך מניסיונו כפרטיזן בקורס קציני חבלה של הפלמ"ח באשדות ובאפיקים. הוא שירת כטייס בתחילת מלחמת העצמאות ובין השאר טס לגוש עציון לאחר ששיירת נבי דניאל הותקפה. הוא היה אמור לצאת לקורס טיס על מטוסי מסרשמיט בצ'כוסלובקיה, אולם לאחר שהתברר כי הוא עיוור צבעים הוא עבר להיות קצין החבלה של חיים לסקוב במבצע נחשון. עם הגדוד החמישי של הפלמ"ח לחם בקרבות בירושלים ולקראת סוף המלחמה השתתף במבצע חורב.
בהפוגה בין הקרבות, ביוני 1948, נשא לאישה את חברתו מיכל לבית פינקלשטיין, בת מושב ירקונה, שהכיר במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הוצב תחילה כמפקד פלוגה בחטיבה 7 ולאחר מכן כמפקד גדוד 9. התקדם בסולם הדרגות והתפקידים בחיל השריון והשתלם בבית ספר לפיקוד ומטה. במבצע סיני נקרא לקבל את הפיקוד על גדוד טנקים 227 M4 שרמן שמפקדו, סא"ל , נפל בקרב רפיח. שימש מ"מ קצין שריון ראשי, קצין אג"ם של גייסות השריון, סגן מפקד חטיבה, מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ראש מה"ד אימונים. בזמן מלחמת ששת הימים שהה בלימודים והיה ללא תפקיד צבאי מוגדר, אך סייע ליצחק חופי בעבודתו כמפקד מחלקת המבצעים במטכ"ל. אחרי המלחמה שימש ראש מטה אוגדת מילואים. הוא עשה תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בנושא השואה אותו קיבל ביוני 1968.
ביולי 1968 נתמנה לקצין חינוך ראשי, ובכך היה הראשון שהגיע לתפקיד זה מפיקוד ביחידות שדה. בתפקידו נאלץ ארד להתמודד עם המציאות החדשה של המצאות חיילים הרחק ממקומות מגוריהם בעקבות מלחמת ששת הימים והוא נתן עדיפות לדאגה לחינוך ובידור לחיילים קרביים ולהסברת עמדת ישראל לחיילים העומדים בחזית, תוך הדגשה שהסכסוך הישראלי-ערבי אינו תוצאה של מלחמת ששת הימים אלא מקורו 50 שנה קודם לכן.
בעקבות פנייתו של יגאל אלון אליו לקחת את ניהול יד ושם לידיו, פרש ארד מצה"ל ב-1972 בדרגת תת-אלוף, אך שב לשירות בן שלושה חודשים במהלך מלחמת יום הכיפורים והיה אחראי לאימון לוחמי שריון לפני צאתם לחזית.
קריירה אקדמית, הנצחת השואה.
ארד שימש כיושב ראש הנהלת יד ושם בין השנים 1972 ל-1993. גם לאחר פרישתו המשיך לעסוק בענייני המוסד, תוך שהוא נותן ייעוץ ותמיכה אקדמית.
מקביל לתפקידו ביד ושם עשה בבית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג שבאוניברסיטת תל אביב את הדוקטורט שלו בנושא "שואת יהודי וילנה ומאבקם נוכח הכליון". את הדוקטורט, אותו קיבל בשנת תשל"ד 1974 עשה תחת הנחייתו של פרופסור דניאל קארפי. שימש גם כמרצה על היסטוריה יהודית שם.
הוא חקר את מלחמת העולם השנייה ואת השואה, ופרסם ספרים רבים בנושאי השואה, הן כסופר והן כעורך. בין המפעלים החשובים שבהם השתתף, הוצאת האנציקלופדיה של השואה, מחקר מקיף בחמישה כרכים, שיצא לאור בשנת 1990.
בשנת 2004 העניק מוסד יד ושם לארד את "פרס הזיכרון על שם יעקב בוכמן" המוענק מדי שנה לסופרים, אמנים וחוקרים העוסקים בהנצחת השואה. ארד זכה בפרס על ספרו "תולדות השואה - ברית המועצות והשטחים המסופחים".
ב-6 במאי 2021 ארד נפטר בגיל 94, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת, לצד אשתו מיכל.
משפחתו.
היה נשוי למיכל (1927 - 2015) ולשניים נולדו שני בנים ובת. לבני הזוג 11 נכדים והתגוררו ברמת השרון. נכדתו, עדי, התנדבה לשירות בצה"ל ומשמשת כאישה הראשונה בתפקיד ראש מדור ניווטים ביחידת מגלן.
רדיפה על רקע פעילות בתקופת השואה.
בשנת 2008 ביוזמת ארווידאס אנושאוסקאס החלו משטרת ליטא והתובע הכללי של ליטא בחקירה נגד ארד"בחשד למעורבותו ברצח אזרחים ליטאים במסגרת פעילותו כפרטיזן בתקופת השואה... על פי דרישתם של גורמים מהימין הקיצוני". יד ושם הציג זאת כחלק מ"סימפטום מדאיג של שכתוב ההיסטוריה". לאחר כחצי שנה נסגר התיק.
לקריאה נוספת.
כמה מן המאמרים שפרסם בכתבי עת שונים:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
גאורגה גאורגיו-דז'
גֶאוֹרְגֶה גֶאוֹרְגִיוּ-דֶז' (ברומנית: Gheorghe Gheorghiu-Dej); נולד בשם: גאורגה גאורגיו (ברומנית: Gheorghe Gheorghiu); השם באלפבית פונטי בינלאומי: ˈɡe̯orɡe ɡe̯orˈɡi.u deʒ; (8 בנובמבר 1901, ברלאד – 19 במרץ 1965, בוקרשט); היה פוליטיקאי רומני, הנהיג בפועל את המפלגה הקומוניסטית הרומנית ("מפלגת הפועלים הרומנית") - על שני גלגוליה - בשנים 1944–1965, ושלט ברומניה בסגנון סטליניסטי בין השנים 1948–1965.
גאורגיו-דז' כיהן כמזכיר כללי, או ראשי, של המפלגה הקומוניסטית בין השנים 1945–1954 וכן מ-1955 עד למותו ב-1965. בין 1952–1955 היה גם ראש ממשלה, ובשנים 1961–1965 החזיק גם בסמכויות ראש המדינה, כ"נשיא מועצת המדינה" של רומניה; בפי העם נקרא גם בשם המקוצר "דז'". תקופת שלטונו התאפיינה בנאמנות לברית המועצות, תוך הנהגת משטר בסגנון סטליניסטי בתוך רומניה, עד סוף שנות החמישים של המאה ה-20. ב-1958 הצליח לשכנע את מנהיגי ברית המועצות להסיג מרומניה את שארית כוחות הצבא האדום, ששהו על אדמתה מאוגוסט 1944. גאורגיו-דז' היה קומוניסט שמרן בתחום הכלכלה וביחסו לזכויות האזרח בארצו, אך הוא החל בשנותיו האחרונות - בגיבוי חבריו בהנהגת המפלגה - להוביל מפנה במדיניות החוץ הרומנית בכיוון הגדלת העצמאות ביחס לברית המועצות, עד כדי עימות רעיוני עם המנהיגות הסובייטית.
קורות חייו.
רקע משפחתי, פעילותו במחתרת ומאסרו.