בסוף המקורי אודרי לא שורדת את ההתנפלות של אודרי 2 עליה ומתה בזרועותיו של סימור, וברגעיה האחרונים מבקשת ממנו שייתן לצמח לאכול אותה אחרי שתמות. לאחר שסימור מאכיל את הצמח באודרי המתה הוא עולה לגג החנות במטרה להתאבד, שם הוא פוגש באיש מכירות שמצהיר בפניו על כוונתו לחתוך דוגמיות מהצמח ולהפיץ את אודרי 2 ברחבי אמריקה. סימור מחליט לחזור לחנות ולהתעמת עם הצמח שמנצח בעימות ואוכל את סימור.
הסרט מסתיים בשיר של שלוש בנות המקהלה המלוות את הסרט, בו הן מספרות על השתלטותם של הצמחים על אמריקה ומציגות תמונות אימה של ערים שמושמדות על ידיהם, המזכירות את סרטי גודזילה וקינג קונג.
במהלך השנים דלפו הסצינות של הסוף המקורי לאינטרנט, אך אלה היו עותקים לא רשמיים בשחור לבן ובאיכות נמוכה, וללא עריכת סאונד ואפקטים קוליים. באוקטובר 2012 יצאה לחנויות מהדורת בלו ריי מיוחדת של הסרט, שכללה את הסרט בגרסתו המוכרת שהוקרנה בשנות השמונים, כמו גם שחזור מיוחד של גרסת הבמאי, שכולל את הסיום המורבידי שנגנז, מה שאיפשר לראשונה לצפות בסרט כפי שיוצריו רצו שיהיה.
משלוש יוצא אני
יוסי סידר
פינק
אלישה בת' מור (באנגלית: Alecia Beth Moore; נולדה ב-8 בספטמבר 1979), הידועה בשם הבמה פינק (נכתב P!nk), היא זמרת-יוצרת אמריקאית ממוצא יהודי. בתחילת דרכה היא הייתה חברה בלהקה "Choice", אך חברת התקליטים "LaFace Records" בחרה להחתים רק אותה על אלבום סולו. הלהקה עצמה התפרקה ב-1998. פינק הוציאה את אלבומה הראשון, "Can't Take Me Home", בשנת 2000. האלבום סיפק שני שירים שנכנסו לעשירייה הראשונה במצעד הפזמונים האמריקאי; "There You Go" ו-"Most Girls". היא קיבלה הכרה נוספת על השתתפותה בשיר הנושא של הסרט "מולן רוז'", "Lady Marmalade". השיר זכה להצלחה בינלאומית ולזכייה בפרס גראמי. כמו כן, הפך לשיר הראשון שלה שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי. אלבומה השני, "M!ssundaztood", שיצא בשנת 2001, הפך לאלבום המצליח ביותר שלה עד היום עם מכירות של למעלה מ-12 מיליון עותקים, וכלל שלושה להיטים שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעדים בארצות הברית; "Get the Party Started", "Don't Let Me Get Me" ו-"Just Like a Pill".
אלבומה השלישי, "Try This", זכה להצלחה פחותה מקודמו, אך הוא זיכה אותה במועמדות נוספת לפרס גראמי. בשנת 2006 הוציאה את אלבומה הרביעי, "I'm Not Dead". מאלבום זה יצאו הלהיטים: "Stupid Girls", "U + Ur Hand" ו-"Who Knew". אלבומה החמישי, "Funhouse", יצא בשנת 2008 וכלל את הסינגל, "So What", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי. ב-2010 יצא אלבום האוסף, "". האלבום סיפק את הלהיטים "Fuckin' Perfect" ו-"Raise Your Glass" שגם הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי. אלבומה השישי, "The Truth About Love", היה הראשון מבין אלבומיה שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ומכר למעלה מ-7 מיליון עותקים ברחבי העולם. האלבום סיפק שלושה להיטים נוספים שנכנסו לעשירייה הפותחת של מצעד הפזמונים האמריקאי, "Blow Me (One Last Kiss)", "Try" ו-"Just Give Me a Reason". הסינגל האחרון הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים ברחבי העולם כולל ארצות הברית ונחשב לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר של שנות ה-2010. ב-2014 היא הוציאה אלבום בסגנון פולק בשם "rose ave." בחלק מהרכב מוזיקלי הנקרא "You+Me". ב-2017 היא הוציאה את אלבומה השביעי, "Beautiful Trauma". האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ומתוכו יצא הסינגל הראשון, "What About Us".
בסוף 2009, מגזין הבילבורד דירג את פינק במקום הראשון ברשימת "זמרי הפופ של העשור" ובמקום 13 ברשימת "זמרי העשור".
מכירות אלבומיה ושיריה של פינק הסתכמו ברחבי העולם בכ-135.3 מיליון עותקים.
שמונה משיריה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים במצעד הבילבורד האמריקאי. היא זכתה בשלושה פרסי גראמי, פרס אמי, פרס הבריטס ובשבעה פרסים בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV כולל פרס על שם מייקל ג'קסון על הישגיה בתחום הקליפים המוזיקליים.
ביוגרפיה.
ילדותה.
פינק נולדה באלקינס פארק, פנסילבניה, לג'יימס מור, חייל, וג'ודית קוגל, אחות. אביה היה קתולי ואמה יהודיה, ופעם התייחסה למוצאה האתני כ"אירית-גרמנית-ליטאית-יהודיה". היא גדלה בדוילאסטאון שבפנסילבניה. אביה ניגן בגיטרה ושר שירים עבורה, ומגיל צעיר חלמה להיות כוכבת רוק.
פינק לקחה שיעורי פיתוח קול והחלה להופיע במועדונים בגיל 14.
היא הושפעה מהאמנים: בט מידלר, ג'ניס ג'ופלין, סטיבן טיילר, מדונה, בילי ג'ואל, אינדיגו גריילס, דון מקליין, טופאק שאקור ונוטוריוס בי. איי. ג'יי.
1995–2000: תחילת הקריירה ו-Can't Take Me Home.
בשנת 1995, בגיל 16, הצטרפה פינק ללהקת R&amp;B בשם "Choice" שכללה שתי בנות נוספות. הלהקה הוציאה סינגל בשם, "Key to My Heart" אשר הופיע בפסקול הסרט "קאזאם" והבטיח לה חוזה הקלטות להפקת אלבום אשר לא יצא לפועל. ההרכב התפרק בשנת 1998.
באפריל 2000 הוציאה את אלבומה הראשון, "Can't Take Me Home", שזכה להצלחה גדולה. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפול בארצות הברית, עם מכירות של 2 מיליון עותקים, ומכר בסך הכול בעולם 4 מיליון עותקים. שני הסינגלים מהאלבום, "There You Go" ו- "Most Girls", הפכו ללהיטים והגיעו לעשרת הגדולים במצעדי המכירות בארצות הברית.
2001–2002: M!ssundaztood.
בשנת 2001 לקחה חלק בגרסה החדשה לשיר "Lady Marmalade לצידן של הראפרית ליל קים, זמרת הR&amp;B, מיה, וזמרת הפופ, כריסטינה אגילרה, עבור הפסקול לסרט מולן רוז'. השיר הגיע למקום הראשון במצעדים רבים בעולם, זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיתוף הפעולה הטוב ביותר בפופ" ובפרס בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV בקטגוריית ה"וידאו קליפ הטוב ביותר".
פינק החלה לעבוד עם לינדה פרי, הסולנית לשעבר של להקת Non Blondes 4. יחד, הם כתבו והפיקו את רוב השירים באלבום "M!ssundaztood", שיצא לאור על ידי חברת אריסטה רקורדס, בנובמבר 2001.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Get the Party Started", אשר נכתב והופק על ידי פרי, הגיע לחמשת הגדולים בארצות הברית ובארצות נוספות. כמו כן זכה בשני פרסי MTV. הסינגלים "Don't Let Me Get Me", "Just like a Pill" ו-"Family Portrait" הצליחו במצעדים והושמעו תכופות ברדיו. הצלחת הסינגלים הביאה את האלבום למעמד אלבום זהב ופלטינה ביותר מ-20 מדינות, עם מכירות של 13 מיליון עותקים ברחבי העולם
והיה לאלבום השני הכי נמכר בבריטניה באותה שנה.
"Missundaztood" ו-"Get the Party Started" היו מועמדים לפרסי גראמי בקטגוריות "אלבום הפופ הטוב ביותר" וביצוע הפופ הטוב ביותר לזמרת", בשנת 2003.
2003–2004: Try This.
בתחילת שנת 2003 הוציאה פינק את הסינגל "Feel Good Time", ששימש כפסקול הסרט "" וגם נתנה הופעת אורח בסרט.
השיר נכלל גם באלבומה השלישי, "Try This", אשר יצא לאור בנובמבר 2003. האלבום הגיע לעשרת הגדולים בארצות הברית, קנדה, אנגליה ואוסטרליה, אך המכירות היו נמוכות ממכירות האלבום הקודם עם 3 מיליון עותקים בכל העולם. הסינגל "Trouble", זכה בפרס גראמי (השני של פינק) בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של אמנית במוזיקת הרוק", בשנת 2004. הסינגל "Feel Good Time" היה מועמד בקטגוריית "שיתוף הפעולה הטוב ביותר במוזיקת הפופ".
2006–2007: I'm Not Dead.
אלבומה הרביעי, "I'm Not Dead", יצא לאור באפריל 2006 בהוצאת "LaFace Records". הסינגל הראשון, "Stupid Girls", הפך ללהיט וזיכה אותה בפרס טקס פרסי ה-MTV, ולמועמדות בפרס גראמי בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר של אמנית במוזיקת הפופ".
הסינגלים "Who Knew" ו-"U + Ur Hand" הצליחו באירופה ובארצות הברית. הסינגל הרביעי, "Nobody Knows", יצא לאור רק באירופה ובאוסטרליה. סינגל נוסף, "Dear Mr. President", הוא מכתב עבור נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש. האלבום מכר 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
2008–2010: Funhouse.
אלבומה החמישי של פינק יצא באוקטובר 2008. באוגוסט 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "So What". השיר, שעסק בגירושיה מבעלה, הגיע למקום הראשון בארצות הברית בארבעה מצעדי בילבורד שונים, למקום הראשון במצעדים של עשר מדינות נוספות והפך לסינגל המצליח ביותר שלה. הוא זכה בפרס בטקס פרסי MTV בקטגוריית ה"וידאו קליפ הטוב ביותר".
סינגלים נוספים שיצאו מהאלבום: "Sober", "Please Don't Leave Me" ,"Funhouse", "I Don't Believe You", "Bad Influence" ו-"Ave Mary A". האלבום מכר עד כה 7 מיליון עותקים בעולם.
ב-24 בפברואר 2009 החלה פינק את מסע ההופעות שלה בצרפת.
ב-2010 התארחה בשיר "Won't Back Down" מתוך אלבומו של אמינם, "Recovery".
בנובמבר 2010 הוציאה אלבום אוסף בשם "" שמתוכו יצאו הסינגלים "Raise Your Glass" שהגיע למקום הראשון בבילבורד. האלבום מכר עד כה 4 מיליון עותקים.
ו-"Fuckin' Perfect" אשר הגיע למקום השני
2012–2016: The Truth About Love.
אלבומה השישי של פינק יצא לאור ב-14 בספטמבר 2012 על ידי חברת התקליטים "RCA Records" ומתוכו הוצאו לאור שישה סינגלים. הסינגל הראשון נקרא "(Blow Me (One Last Kiss", ואילו הסינגל השני, שנקרא "Try", הוא בלדה, אחת מתוך מספר לא מועט של בלדות שנמצאות באלבום. פינק ביצעה את ההופעה הראשונה שלה מאז שנת 2010 בטקס פרסי ה-VMA עם הסינגל הראשון של האלבום.