אירועי מהפכת 1848 הציבו את פאלאצקי בקדמת הבמה כמעט ללא התרעה מוקדמת. עלייתה המהירה של הרוח הפאן-גרמנית סביב האספה הלאומית של פרנקפורט לחצה את הצ'כים להזדקק לחלופות משלהם. הניסיון לגבש הסכמה בין שתי האוכלוסיות בבוהמיה וללחוץ במשותף על וינה התמוטט כשהקיסר פרנץ יוזף שמט את הקרקע מתחתיה בהענקת רוב הוויתורים שהצ'כים חפצו בהם. ב-11 במרץ קמה בפראג מועצה רדיקלית שתבעה שוויון זכויות מלא ורפורמות ליברליות מקיפות. פאלאצקי התייחס אליה בריחוק, ואף מונה על ידי המושל רודולף שטדיון לוועדה הזמנית שהקים הממשל הקיסרי כמשקל-נגד. אך הוא צבר תנופה כשסירב להזמנה לפרנקפורט ונימק זאת במאמרים שפרסם ב-8 וב-11 באפריל, בהם התנגד למגמת האיחוד של הליברלים הגרמנים ודרש מתווה פדרטיבי ברוח המתווה האוסטרו-סלאבי. הוא גם ביאר שרק ממשל ריכוזי חזק בווינה יוכל לערוב להצלחת תוכניותיו, והבנה זו אפיינה את המדיניות הצ'כית במהלך המהפכה. החתירה לאוטונומיה פלורליסטית שתישען על הקיסר העלתה אותם על מסלול התנגשות הן עם הגרמנים והן עם המהפכנים הליברלים ההונגרים, שתבעו ריבונות בכל שטחי ממלכתם הרב-לאומית. ב-10 באפריל התמזגו הוועדה הזמנית ואספת פראג. פאלאצקי קיבל הצעה להתמנות לשר החינוך הבוהמי. הוא ניסה לקדם את משנתו אצל ראש הממשלה הזמנית, לאופולד פון תון, אך זה התעניין יותר בהישגים פוליטיים ממשיים לצ'כים וברפורמות אזרחיות, כמו גם בשימור מעמד האצולה. כשפרץ מרד אלים בפראג ביוני, היה זה פאלאצקי שהתערב אצל הפורעים כדי לשחרר את פון תון שנפל לידם. הצבא דיכא את ניסיון ההפיכה, ועמדתו של תון הפכה בהתמדה לריאקציונרית ביחס למאורעות המשתנים במהירות. ההיסטוריון התפטר מהממשלה ב-12 ביוני.
בבחירות לרייכסראט שנערכו כמעט מיד לאחר מכן, נבחר כציר מטעם פראג. האספה התכנסה בווינה ב-22 ביולי. הצ'כים, שאוימו על ידי הפאן-גרמנים והמהפכה ההונגרית גם יחד, נדחקו לתמוך בקיסר. פאלאצקי וחתנו לדישלאש ריגר, ראשי נציגיהם, התייצבו לצדו. בספטמבר ובאוקטובר, דיבר ההיסטוריון בשבח הצבא הקרואטי המלוכני שיצא לדכא את ההונגרים ולא הביע אהדה להתקוממות בווינה, שבעטיה פונה הרייכסראט לקרומייריז' והוכרז משטר צבאי בבירה. אבל ניסיונו החוזר לקדם את האוסטרו-סלאביזם בחודשי המהפכה האחרונים התברר שוב ככישלון. הממשל המרכזי סלד מערעור נוסף של הסדר שהושג בעמל וכבר חזה את הצורך בפשרה פרגמטית עם הכוחות הפוליטיים העיקריים. יוז'ף אטווש, שנטש את המהפכה ההונגרית לגלות במינכן, כתב שחזונו ההרדריאני תלוש מן המציאות ולא יוכל להיות ייושם אלא באמצעות טיהור אתני מקיף; ההסדר החדש יוכל להישען רק על המבנים הקיימים. ממורמר ומיואש, פאלאצקי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-12 בינואר 1850.
דעיכה.
עד 1852 אולץ פאלאצקי להתפטר גם מתפקידיו במישור התרבותי, כמו יושב-ראש הוועדה המארגנת של התיאטרון הצ'כי (שקם ממש לאחר פרישתו). את שנות ה-50, תקופה של אבסולוטיזם מחודש, בילה בעיקר בעבודה על ההיסטוריה שלו, שנימתה לבש גוון אנטי-גרמני בלתי מתפשר. הוא עבר לתאר אותם כאויבים מושבעים. רק ב-1860, אחרי ששורת כישלונות צבאיים אילצה את החצר הווינאית להתחיל בחלוקה-מחדש של הכח ולבחון פשרות, הוא שב לזירה הציבורית. הוא נבחר כציר ללנדטאג הבוהמי החדש ב-1861, והקיסר אף כיבד אותו במינויו לבית העליון של הרייכסטאג לכל ימי חייו. פאלאצקי ניסה לחדש את היוזמה האוסטרו-סלאבית במידת מה, וחתר לייצוג שווה לשלוש הקבוצות הגדולות באימפריה. אך הוא נותר מבודד בממשל שחתר בהתמדה להתבססות על דואליזם אוסטרי-הונגרי, כשלאחרונים ניתן מעמד בכורה בממלכתם שהפך אותם לשותפים בכח בשימור הסדר הקיים, על חשבון העממים הקטנים יותר. חתנו ריגר השיג אוטונומיה תרבותית גדלה לצ'כים, ובהמשך אף חויבה הפקידות בבוהמיה להיות דו-לשונית והוקמו מוסדות רבים שהתנהלו בשפה, אך הם נותרו בצל מאזן הכוחות הפוליטי החדש. ב-1867 אורגנה האימפריה מחדש כאוסטרו-הונגריה, ובפראג פרצו התפרעויות. את שנותיו האחרונות בילה פאלאצקי בכתיבה – לצד מפעלו הגדול, חיבר מאמרים רבים ועוד מספר ספרים – ובמחאה חסרת תוחלת כציר בלנדטאג. הוא נקלע לפולמוס עז עם היסטוריונים גרמנים-בוהמיים, שגינו את הצגת עמם כגורם זר ועוין.
פאלאצקי הוכר עוד בחייו כ"אב האומה" הצ'כית, וחוגים לאומיים כיבדו אותו. הוענקו לו אזרחויות כבוד ביישובים רבים. ההיסטוריה של בוהמיה אותה חיבר, שהציגה נרטיב רציף של העם הצ'כי כיישות מגובשת ונפרדת מהגרמנים בבוהמיה, ופעילותו הציבורית הפכו אותו בעיני הבאים אחריו לחשוב ולגדול מבין המעוררים הלאומיים (buditelé). הפוליטיקאים הצ'כים שהמשיכו את מורשתו שאלו במידת-מה את חזונו האוסטרו-סלאבי, והרעיון של מדינה רב-לאומית פלורליסטית עמד גם בתשתיתה של צ'כוסלובקיה. גם העוינות עם הגרמנים בבוהמיה, שהקפיד לטפח, הפכה לסממן מרכזי של הזירה הציבורית ולמקור לחיכוך בלתי-פוסק שחדל רק עם גירושם ב-1945. הוא עשה יותר מכל אחד אחר להפיכת המורשת ההוסיטית למוקד שסביבו התגבשה הלאומיות הצ'כית; יאן הוס, יאן ז'יז'קה ומנהיגים אחרים הפכו בידי יורשיו לגיבורים נערצים, למרות הניגוד בין רובם לאתוס של אומה צ'כית עתיקה, דמוקרטית בבסיסה ושוחרת שלום שהקפיד לתאר בכתביו. אחת מההשלכות ארוכות-הטווח של עבודתו הייתה הניכור שנוצר בין העם לכנסייה הקתולית, אותה תיאר באופן שלילי ביותר (האסכולה שלו גם התעלמה מכך שההוסיטים השלימו ברובם עם רומא). הממשלה ניסתה להקים כנסייה הוסיטית חדשה במאה ה-20, אך זו חסרה שורשים, והציבור הצ'כי הפך לפחות נוצרי מכל עמי אירופה.
גביע מרקוסור
גביע מרקוסור (בספרדית: Copa Mercosur) היה מפעל גביע אזורי בכדורגל שפעל בין 1998 ל-2001 והפגיש בין הקבוצות הבכירות בארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, פרגוואי ואורוגוואי.
המפעל נוסד על ידי CONMEBOL, התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית, ופעל במקביל לגביע מרקונורטה, בו השתתפו קבוצות משאר המדינות החברות ב-CONMEBOL (בחלק מהמהדורות השתתפו בו גם קבוצות מ-CONCACAF).
טורנירי הגביע האזורי החליפו את טורניר סופרקופה סודאמריקנה, שהפסיק את פעילותו שנה קודם לכן. בשנת 2000 התמזגו גביעים אלו עם גביע קונמבול, הגביע השלישי בחשיבותו, על מנת ליצור טורניר יחיד למחצית השנייה של השנה. בשנת 2001 הפסיקו הגביעים האזוריים את פעילותם, ובמקומם נוצר מפעל חדש, קופה סודאמריקנה.
לאורך ארבע המהדורות של המפעל זכו בו ארבע קבוצות שונות, מתוכן שלוש ברזילאיות וארגנטינאית אחת. הזוכה האחרונה (2001) הייתה סן לורנסו, שניצחה בגמר את פלמנגו. העפלתה של סן לורנסו לגמר הייתה העפלתה היחידה של קבוצה שאינה ברזילאית לגמר המפעל.
השתתפות במפעל.
לקראת ייסוד המפעל חילקה CONMEBOL עשרים הזמנות לקבוצות מחמש המדינות המשתתפות על מנת שישחקו במפעל. ההחלטה על הקבוצות המשתתפות נעשתה תוך התחשבות בהישגים היסטוריים ונוכחיים ובחשיבותה בתוך המדינה בה היא פועלת, וללא קשר למיקומן בליגה באותה העונה. ההזמנה הראשונית הייתה תקפה לעשר שנים, אך השיטה התפתחה כך שאם קבוצה נמצאת בכושר ירוד, ניתן להחליפה בקבוצה אחרת מאותה המדינה שנמצאת בכושר טוב יותר ועומדת בתנאי ההשתתפות.
לכל אחת מהמדינות נקבע מספר שונה של נציגות בכל עונה. מברזיל הוזמנו שבע קבוצות, מארגנטינה הוזמנו שש, מצ'ילה שלוש, ומפרגוואי ואורוגוואי הוזמנו שתי קבוצות.
23 קבוצות נטלו חלק במפעל, ו-18 מתוכן נטלו חלק בכל ארבע המהדורות. המשתתפות בטורניר היו:
שיטת המפעל.
עשרים הקבוצות המשתתפות חולקו בשלב הראשוני לחמישה בתים בני ארבע קבוצות כל אחד. הקבוצות המוגרלות לכל בית שיחקו ביניהן בשני סיבובים (בית וחוץ), ובתום שישה מחזורים העפילו חמש הקבוצות בראשי הבתים ושלוש הסגניות הטובות ביותר אל שלב הפלייאוף.
הפלייאוף החל בשלב רבע הגמר. הוא נערך בשיטת נוקאאוט, והקבוצות נפגשו ביניהן בשיטת בית-חוץ עד לשלב הגמר. החל משלב זה להפרש השערים לא הייתה משמעות, כך שאם הושגו שתי תוצאות תיקו או שהושג ניצחון לכל קבוצה, נקבע שוויון בין הקבוצות ללא התחשבות בפער שערים או בחוק שערי חוץ. אם מצב זה התרחש בשלבי רבע הגמר או חצי הגמר, עברה ההכרעה לדו-קרב בעיטות עונשין. אם מצב זה התרחש בגמר המפעל, הוכרע הגמר במשחק שלישי (למעט מהדורת 2001, אז הוכרע הגמר בדו-קרב פנדלים).
הישגים אישיים.
מלך השערים של קופה מרקוסור בכל הזמנים הוא רומאריו הברזילאי. לזכותו 24 שערים בטורניר, מתוכם 12 במדי פלמנגו ו-12 במדי ואסקו דה גאמה. במהדורה של שנת 2000, כבש רומאריו שלושער במשחק השלישי והמכריע, בו גברה ואסקו דה גאמה על פלמיירס בתוצאה 4-3. בין שעריו היה שער הניצחון לזכות קבוצתו, שלוש דקות בתוך תוספת הזמן.
מלכי השערים של הטורניר לפי עונה הם:
תומאס קראפט
תומאס קראפט (בגרמנית: Thomas Kraft, נולד ב-22 ביולי 1988 בקירכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים.