צפיר הפירנאים מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שהוא הולך וגדל בטווח התפוצה ובמספריו, וכי הוא אינו מתקרב לאף אחד מהקריטריונים המאוימים של הרשימה האדומה. תת-המינים הפירנאי והקנטברי מסווגים אף הם בקטגוריית ללא חשש. עם זאת, תת-המין האפניני מסווג עדיין כ"פגיע" (VU), בשל אוכלוסייה קטנה מאוד וטווח תפוצה מוגבל. בעבר הוא היה נחשב עמין בסכנת הכחדה, אולם לאחר תוכניות שמירה קפדניות ורבייה בשבי האוכלוסייה ירדה לקטגוריה פחות מאוימת. לתת-מין זה נדרש שימור שוטף כדי להבטיח את הישרדותו בעתיד.
איומים.
האיומים על הצפיר שונים על פני הטווח שלו. באיטליה, תת-המין האפניני עלול להיות חשוף לאיומים רבים בשל המספר הקטן של האוכלוסייה והשונות הגנטית הנמוכה מאוד. תחרות עם בעלי חיים - במיוחד עם עיזים מהווה את האיום העיקרי כנראה לתת-מין זה. כרגע אין איומים מצד התפרצות מחלות לצפיר האפניני, וציד לא חוקי הוא נמוך יחסית. עם זאת, בצרפת ובספרד התפרצות מחלות מהווה את האיום העיקרי, כשמחלת הפה והטלפיים הופיעה בתת-המין הפירנאי ב-2004, ובהתפרצויות של שחין דווחו מעת לעת אצל תת-המין הקנטברי. בספרד ובהרי הפירנאים, הצפיר דר בכפיפה אחת לצד בעלי החיים המקומיים אולם לא נראה שישנה תחרות ביניהם, והצפיר אף נהנה ממספוא שמופזר לצאן ומהצמיחה המהירה של עשב ירוק וטרי בעקבות הרעייה של הצאן. האוכלוסיות של צפיר קנטרברי ופירנאי ניצודות בכבדות באופן חוקי, למעט באזורים מוגנים. הצפיר הוא אחד ממיני הציד החשובים בספרד והוא משמש כמקור פרנסה חשוב עבור הכפריים. הציד מנוהל היטב על ידי רשויות השימור הספרדיות, וההכנסות מוחזרות לקהילה המקומית. הממשלה האזורית מגדירה מכסות ציד קבועות, ועל כן הציד אינו ברמה בלתי נסבלת. בצרפת, הציד נחשב על ידי הממשלה כפעילות פנאי ונופש בלבד ללא כוונת רווח, ומכסות הציד השנתיות הם בממוצע פחות מ-10% מהאוכלוסייה הצרפתית. על כן, הציד בצרפת הוא ברמה נסבלת להוציא כמה אזורים בודדים.
שימור.
צפיר הפירנאים מופיע בנספח ג' של אמנת ברן, ובנספח V של בתי הגידול ומיני החי של האיחוד האירופאי. להלן נתוני IUCN על שימור הצפיר במדינות שבהם הצפיר מצוי:
אומדנים.
אין אומדן אוכלוסייה נוכחי לצפיר הפירנאים. עם זאת היו מספר אומדנים בעבר לתת-מינים, שמהם ניתן ללמוד בערך על הגודל הכללי של האוכלוסייה. בשנת 2002 נאמדו כ-15,000 פרטים לתת-המין הקטנברי; בשנת 2003 נאמדו כ-53,000 פרטים לתת-המין הפירנאי; בשנת 2006 נאמדו כ-1,100 פרטים לתת-המין האפניני.
הצפיר והאדם.
צפיר הפירנאים הוא החיה הלאומית של נסיכות אנדורה, והוא מהחיות הפופולריות בציד בצרפת וספרד. בשרו של הצפיר נחשב ליקר ומהפרווה השעירה האחורית שלו מייצרים כובעים. שימוש פופולרי נוסף לפרוותו הוא יצירת "שאמי" - מעין מטאטא שערוני המשמש לניקוי זכוכית ומכוניות.
גוראל
גוראל (שם מדעי: "Nemorhaedus" קרוי גם צפיר אסייתי וצְפִיר הַהִימָלָאִים), הוא סוג של פרסתן אסייני דמוי עז קטנה משבט הצפירים שבתת-משפחת היעלים, הכולל 4 מינים החיים בדרום ומזרח אסיה. בעבר הסוג כלל 6 מינים נוספים גדולים יותר, שהועברו לבסוף לסוג נפרד - סרו. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי צ'ארלס המילטון סמית. השם הרשמי - גוראל, מקורו בכינוי שניתן לאחד מהמינים במערב קשמיר. שמו המדעי של הסוג נגזר משתי מילים לטיניות: "nemoris" = "יער", "haedus" = תיש צעיר. הצירוף של שתי המילים פירושו "עז קטנה החיה ביער" ומתייחס לדמיון של הגוראלים לעיזים קטנות ולבית גידולם המיוער.
מאפיינים.
הגוראלים מתאפיינים בקרניים חדות דמויות פגיון המתעקלות לאחור, ולשני הזוויגים יש קרניים. הפרווה דמוית הצמר שלהם עבה וכהה יותר בחורף מאשר בקיץ, והיא מורכבת משערות רכות וצפופות. צבע הפרווה הוא לרוב גוונים שונים של חום, ולכל המינים בסוג יש את הסימנים הבאים: כתם גדול ובהיר דמוי סינר בחלק העליון של הגרון, רגליים בצבע בהיר יותר משאר הגוף עם כתמים כהים על הברכיים, לוע כהה ושפתיים בהירות, וזנב בצבע חום כהה-שחרחר. הגוראלים נבדלים מקורביהם הסרואים בדברים הבאים: הם קומפקטיים וקטנים במידות גוף, יש להם אוזניים קצרות ורחבות, זנבם ארוך ושעיר יותר, קרניהם קצרות יחסית, אין להם רעמה שעירה על העורף או בלוטות ריח עגולות סמוך לעין. הסרו הטאיוואני שהוא גם הסרו הקטן ביותר, דומה מאוד לגוראלים עד שהוא מכונה אף "גוראל טאיוואני", והמאפיין העיקרי שמבדיל אותו מהגוראלים הוא נוכחות בלוטת הריח העגולה סמוך לעין. למרות שהגוראלים חולקים קווי דמיון רבים עם העיזים, הם מוצקים יותר ובעלי פרסות רחבות וכבדות לעומתם. לנקבת הגוראל יש ארבע פטמות בניגוד לנקבות העיזים שלהם רק שתי פטמות.
הגוראלים פעילים בעיקר בשעות הבוקר והערב, ובמזג אוויר נוח הם יהיו פעילים בכל שעות היום. בשעות הלילה הם נחים באזורי מסתור בין הצוקים. בית גידולם הוא בעיקר מדרונות הררים תלולים ומיוערים - בדרך כלל בגבהים של 2,000 מטר מעל פני הים. תזונתם מורכבת בעיקר מעשבים, שיחים, עלים ואגוזים. המינים יהיו טריטוריאליים בעיקר בעונת הרבייה, ובשאר השנה יחיו בקבוצות קטנות של 12-3 פרטים (משתנה בין המינים); זכרים מבוגרים נוטים לחיות בגפם. ההריון של הנקבה נמשך בממוצע 6 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד בדרך כלל. טורפיהם של הגוראלים הם בעיקר נמרים ודולים אך גם טורפים קטנים יותר כשונרים. בעת סכנה הם נוטים לברוח לאזורי הצוקים, ופרסותיהם מסייעות להם לתמרן ולדלג בזריזות בין הסלעים.
גוראל אדום
גוראל אדום (שם מדעי: "Naemorhedus baileyi"; מכונה בסינית צ'י באן לינג), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, והוא תת-אנדמי לאזורים ההררים של משולש הגבולות בורמה, סין והודו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי הזואולוג הבריטי רג'ילנד לניס פוקוק. בניגוד למיני הגוראל האחרים, את מין זה ניתן לזהות בנקל בשל צבע פרוותו האדמדם והייחודי, לעומת הצבע האפור-חום כהה של שאר המינים. לגוראל האדום יש חפיפה בתפוצה עם גוראל ההימלאיה ועם גוראל סיני.
מבחינה חיצונית, המין הדומה ביותר לגוראל האדום הוא קרובו הסרו האדום שגדול ממנו באופן ניכר, ולשניהם יש חפיפה בתפוצה בצפון מיאנמר. שמו המדעי של הגוראל נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לכך שהגוראל דומה לעז קטנה ובית גידולו הוא ביערות. "baileyi" - הוא על שם מגלהו לויטננט קולונל פרידריק מרשמן ביילי שחקר בהרחבה את אזור גבול סין-בורמה לפני מלחמת העולם הראשונה. הגוראל האדום הוא המין הקטן והנדיר שבסוג גוראל, ויש לו שני תת-מינים.
טקסונומיה ותת-מינים.
הגוראל האדום מסווג בסוג גוראל הכולל 3 מינים נוספים מלבדו - גוראל אמור, גוראל סיני וגוראל ההימלאיה, והוא משויך לשבט צפירים שבתת-משפחת היעלים בו נמצאים מרבית המינים של קבוצת "אנטילופות העז". בין המינים בקבוצה זאת ניתן למנות את הסרו, הטאקין, הצפיר, ועוד. השם של הקבוצה מתייחס לכך שלמרות הדמיון של המינים לעיזים, יש להם מאפיינים אקולוגים או חיצוניים הדומים לאנטילופות. בעבר סווגו בסוג גוראל גם 6 מיני הסרו. בעוד ש-3 מיני הגוראל האחרים נחשבים לעיתים כמין אחד בשל הדמיון שלהם אחד לשני, הגוראל האדום היה מוכר תמיד כמין נפרד.
האזכור הראשון של "עיזים אדומות" הוא מ-1863, אך בפועל הגוראל האדום התגלה למערב רק בסביבות 1911 או לפני כן על ידי הלויטננט קולונל הבריטי פרידריק מרשמן ביילי, שביצע מספר מסעות מחקר באזור טיבט. הדגימה שניצודה על ידו הייתה בעלת פרווה חומה שגרמה לחוקרים לכנות בתחילה את המין "גוראל חום", אף על פי שביילי ציין שראה גם עורות בצבע אדמדם בהיר אצל המקומיים באזור הרי מישמי. הדגימה "האדומה" הראשונה נאספה על ידי הרוזן קרנברוק באזור ההררי של צפון בורמה יחד עם קפטן פ. קינגדון וורד בשנת 1931. אף על פי שהדגימה הייתה יוצאת דופן בצבעה, היא קיבלה שם מדעי נפרד רק ב-1961. נתינת השם הנפרד באותה שנה באה בעקבות רכש של שטיח אדום שנעשה מ-3 עורות של גוראלים שלא זוהו על ידי הזואולוגים; לאחר שהוכח הדמיון שלהם לדגימת העור של קרנברוק החליטה הזואולוגית האמריקאית ליבי היימן לתת להם שם נפרד.
למרבה האירוניה, דגימת העור האדומה קיבלה מעמד של מין נוסף של גוראל, וגרמה לבלבול במשך שנים רבות. מכיוון שהיימן בעצמה הציעה שהדגימה החומה והאדומה עשויות להיות שייכות לאותו מין בשל הקרבה שלהם בתפוצה (סין ובורמה), הטקסונומים הגיעו לבסוף למסקנה כי ההבדל המשמעותי בין הדגימות נובע בעיקר משינוי צבע הפרווה בין העונות, כשהדגימה החומה של ביילי ניצודה בקיץ, ואילו הדגימה האדומה של קרנברוק ניצודה בחורף. על כן, בסופו של דבר הוסכם כי הגוראל האדום מחולק לשני תת-מינים:
אנטומיה.
קרניים.