במדרשים מובא שמשה גירש את ציפורה כדת וכדין. הסיבה לכך מובאת אצל רש"י. כאשר משה חזר למצרים כדי לגאול את עמו, הוא נפגש בדרך באחיו אהרן שמבקר אותו על כך שהביא עמו אשה וילדים שעלולים להסתכן במצרים, ומשכנע אותו לשלחם חזרה למדין. בספר העמק דבר נכתב: "אחר שלוחיה - עדיין דבקה דעתה בו, אף על פי שהייתה כמגורשת."
האישה הכושית.
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה, כלומר אודות שנתגרש ממנה אחר מתן תורה. על פי הפירוש המקובל האישה הכושית היא צפורה.
לפי הבבלי:
רש"י מבאר שהייתה אישה יפה, ולכן נקראת כושית, כי:
ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך: .
קברה.
מקום קבורת צפורה אינו נזכר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מאוחרת (כ-2500 שנה אחרי מותה) המופיעה לראשונה בספר המסע של תלמיד הרמב"ן 'תוצאות ארץ ישראל', צפורה קבורה לצד יוכבד ומרים בטבריה.
על פי ספר התמונה ופירושו הנלווה, צפורה נקברה במערת המכפלה שבחברון, לצד משה.
אצל יחזקאל הטראגיקן.
צפורה היא אחת הדמויות במחזה "יציאת מצרים" מאת יחזקאל הטראגיקן, מחזאי יהודי שחי באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה. המחזה לא שרד ברובו, אולם שני קטעים שבהם מופיעה צפורה שרדו. בקטע הראשון מתארת צפורה למשה את ארצה, המכונה "לוב": בקטע אחר מתוארת צפורה משוחחת עם דמות לא מזוהה בשם כּוּשׁ ואומרת לו: . סביר להניח שכוש הוא אחיה של צפורה המכונה כאמור "אשה כושית" צפורה עצמה אומרת למשה: כמו כן ייתכן שהשימוש במילה "הזר" כלפי משה לאורך המחזה, מעידה על חוסר שביעות רצון של ציפורה מהנישואים.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
מקור שמה של חברת הקוסמטיקה "ספורה" (Sephora) הוא הלחם בין שמה של ציפורה לבין המילה היוונית "sephos", שמשמעה "יופי".
דמותה של ציפורה הופיעה במספר עיבודים קולנועיים לסיפורו של משה, ביניהם בסרט "עשרת הדיברות" בגילומה של איבון דה קרלו, בסרט "נסיך מצרים" בדיבובה של מישל פייפר, ובסרט "" בגילומה של מריה ולוורדה.
39 (מספר)
39 (במילים בלשון זכר: שלושים ותשעה; בלשון נקבה: שלושים ותשע) הוא המספר הטבעי העוקב ל-38 וקודם ל-40.
במתמטיקה.
שלושים ותשע הוא הסכום של חמשת המספרים הראשוניים האי-זוגיים הראשונים (3 + 5 + 7 + 11 + 13).
שלושים ותשע הוא הסכום של שלוש החזקות הראשונות של שלוש (3+9+27).
במדע.
שלושים ותשע הוא המספר האטומי של איטריום.
ביהדות.
עונש המלקות בהלכה כולל 39 מלקות. לפי זוהר חדש על מגילת רות כבר בחטא עץ הדעת נגזרו 39 גזירות, כנגד 39 המלקות.
איסור מלאכה בשבת כולל ל"ט אבות מלאכה - 39 סוגי מלאכות האסורות בשבת.
בתרבות.
הספר 39 רמזים מספר על המירוץ למציאת 39 הרכיבים של שיקוי שיהפוך את מי שישתה אותו לאדם החזק בעולם.
כ&quot;ו בתשרי
בר מצווה.
פרשת הבר מצווה של ילד שנולד בכ"ו תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת בראשית ברוב השנים.
י&quot;ג בתשרי
כ' בתשרי
שר התעשייה, המסחר והתיירות
טדאוש רייכשטיין
טדאוש רייכשטיין (בפולנית: Tadeusz Reichstein; 20 ביולי 1897 – 1 באוגוסט 1996) היה כימאי שווייצרי, יהודי, יליד פולין, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1950 על זיהוי הקורטיזון וחשיבותו בטיפול בדלקת מפרקים.
חייו.
טדאוש רייכשטיין נולד בוולוקלווק שבפולין לאיזידור וגסטבה רייכשטיין. את ילדותו בילה בקייב שבאוקראינה, שם עבד אביו כמהנדס. את השכלתו רכש תחילה בפנימייה בעיר יינה בגרמניה ואחר כך עקר עם משפחתו לציריך שבשווייץ, שם קיבל אזרחות. בשנת 1916 הוא החל בלימודי כימיה במכון הטכנולוגי הפדרלי (ETH) בציריך וסיים תואר ראשון בשנת 1920. בשנת 1922 סיים דוקטורט בכימיה, הוא חקר את הרכבו הכימי של מרכיב הטעם בקפה קלוי. הוא עבד בתעשיית המזון עד לשנת 1929 והתמקד בעיקר בחקר טעמי הקפה והציקוריה. רייכשטיין התחתן בשנת 1927 עם הנרייט, בת אצולה הולנדית ולזוג נולדה ילדה אחת.
בשנת 1929 החל לעבוד כמרצה במכון שבו למד. בשנת 1938 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה פרמצבטית (תרופתית) באוניברסיטת בזל. הוא בנה באוניברסיטה מכון חדש לכימיה אורגנית ועמד בראשו.
בשנת 1933, כאשר עבד בציריך, הצליח להפיק ויטמין C (חומצה אסקורבית) באופן מלאכותי, זאת באופן עצמאי ממחקרו של סיר וולטר נורמן הוורת', אשר זכה בשנת 1937, במשותף עם הכימאי השווייצרי פאול קארר בפרס נובל על מחקריו בוויטמין C. בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אדוארד קנדל ופיליפ שווולטר הנץ' על עבודתם בחקר הורמונים המופרשים מהקורטקס של בלוטת יותרת הכליה, עבודה ששיאה היה בבידוד וזיהוי הקורטיזון וגילוי חשיבותו בטיפול בדלקת מפרקים.
בשנת 1947 הוענק לרייכשטיין תואר דוקטור לשם כבוד בסורבון בפריז ובשנת 1952 התקבל כחבר (שאינו בריטי) לחברה המלכותית בלונדון.
רייכשטיין נפטר בבזל שבשווייץ בגיל 99. ההליך התעשייתי העיקרי להפקת ויטמין C עדיין נושא את שמו (The Reichstein Process).
לאובן
לאובן (בגרמנית: Leoben) היא עיר במדינת שטיריה שבאוסטריה, על גדות נהר מורה. העיר, שהיא ה-15 בגודלה באוסטריה, משתרעת על פני שטח של 107.74 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,804 תושבים נכון לשנת 2001. לאובן היא מרכז התעשייה של שטיריה עילית ובה בתי ספר רבים ואוניברסיטת לאובן, המתמחה בכרייה. העיר מורכבת מתשע שכונות.
היסטוריה.
שמה הראשון של העיר היה "ליובינה" והוא ניתן לה על ידי המלך-ילד לודוויג, אחרון שושלת הקרולינגים, בשנת 904. בשנת 1260 העיר נפגעה מרעידת אדמה (רעידת אדמה נוספת פגעה בעיר בשנת 1794 וגרמה להרס רב). אסון נוסף פגע בעיר בשנת 1262, כאשר תושבי העיר גורשו על ידי המלך אוטוקאר השני מבוהמיה. בסוף המאה ה-13 העיר קיבלה זכויות של עיר, ובשנת 1396 מונה בה שופט מיוחד ליהודים.
בשנת 1480 נשרפה באש כנסיית מאריה אם ואסן שבפרבר העיר "ואסן". בשנת 1613 התיישבה בעיר קבוצה ישועית ופעלה בעיר רה-קתוליזציה (חידוש הקתוליות), וב-1660 נפתחה בעיר כנסייה ישועית, סנקט קסאפר צו לאובן.
ב-1797 נחתמה בה שביתת הנשק שקדמה להסכם קמפו פורמיו, "שלום לאובן". ב-1805 העיר נכבשה על ידי הצרפתים.
ב-1850 התקיימו בעיר הבחירות החופשיות הראשונות לראשות העיר. ב-1854 פרצה בעיר מגפת כולרה. בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא האדום את העיר, ולאחר מכן הוחלף בידי הבריטים.
מספרי לוקאס
במתמטיקה, מספרי לוקאס הם סדרה של מספרים טבעיים הקרויה על שמו של המתמטיקאי הצרפתי אדוארד לוקאס (1842-1891). הגדרתה דומה לזו של סדרת פיבונאצ'י: כל איבר בסדרה הוא סכום שני קודמיו. היא נבדלת מסדרת פיבונאצ'י בתנאי ההתחלה: האיבר האפס והאיבר הראשון הם 2 ו-1 בהתאמה. זהו מקרה פרטי של סדרת לוקאס.
תחילת הסדרה היא:
...2,1,3,4,7,11,18,29,47,76
ההגדרה הרקורסיבית של הסדרה היא:
מאפיינים.
כמו כל סדרה בה כל איבר מוגדר באופן רקורסיבי כצירוף ליניארי של האיברים הקודמים, ניתן לבטא את סדרת לוקאס בנוסחה סגורה על ידי סכום של שתי סדרות הנדסיות (כאשר formula_2 הוא יחס הזהב):
מכיוון שהרכיב השני בסכום שואף ל-0 כש-n שואף לאינסוף, ניתן גם לחשב את מספרי לוקאס (מלבד השניים הראשונים) באמצעות עיגול חזקות של יחס הזהב:
כל איבר בסדרה שווה לסכום שני מספרי פיבונאצ'י המופיעים משני צדדיו של האיבר המקביל לו בסדרת פיבונאצ'י:
formula_5
לדוגמה, האיבר הרביעי בסדרה הוא 7 השווה לסכום של 2 ו-5, האיברים השלישי והחמישי בסדרת פיבונאצ'י.
קרבן חגיגה
מבנה האבן הגדול בעיר דוד
מבנה האבן הגדול הוא מבנה מתקופת הברזל בארץ ישראל שנחשף בעיר דוד בקיץ 2005, על ידי משלחת ארכאולוגית בראשות ד"ר אילת מזר. מזר העלתה את ההשערה כי המבנה שימש כארמונו של דוד המלך, השערה שתרמה לחשיפה הציבורית של הממצא, אולם חוקרים אחרים לא הסכימו להצעת התיארוך של מזר, ומתארכים את המבנה לתקופות מאוחרות יותר.
רקע.
בשנת 1997 כתבה מזר שעל פי ניתוח הטקסט המקראי, סביר שארמונו של דוד שכן באזור מסוים בצפון עיר דוד, והיא הציעה לחפש שם את שרידיו. ההצעה לא נענתה עד שמזר בעצמה השיגה מימון והתחילה לחפור שם בפברואר 2005. החפירות נערכו בתמיכת מרכז שלם, האוניברסיטה העברית ועמותת אלע"ד.
תיאור.
הממצא מורכב מקירות אבן ברוחב כשני מטרים. מגודל הממצא ומיקומו, נראה כי אלו שרידי יסודות של מבנה ציבורי גדול: מצודה, מקדש או ארמון. חרסים מתחת למבנה מעידים כי הוא נוסד בשלב כלשהו לאחר המאה האחת עשרה לפנה"ס. כמו כן, נמצאו בחלק הצפוני של המבנה שני שלבים מאוחרים יותר בבנייה, וחרסים המצביעים על כך שהמבנה היה מאוכלס עד למאה השישית לפנה"ס (תקופת חורבן ירושלים). במקום נמצאו בולות עם השמות "יהוכל בן שלמיהו בן שבי" ו-"גדליהו בן פשחור" שרים שפעלו בסוף ימיה של ממלכת יהודה, אשר נזכרים בספר ירמיהו.
פרשנות.
מזר תיארכה את הממצא באמצעות סוגי החרסים השונים שנמצאו מעל ומתחת למבנה. החרסים שמתחת תוארכו על ידיה לתקופת הברזל I שמעל תקופת הברזל II. על פי "סנדוויץ" זה, ניתן לומר שהמבנה עצמו מתוארך לתקופה כלשהי באמצע. מזר הציעה שהמבנה שייך למאה ה-10-11 לפנה"ס, תקופת שלטונם של דוד ושלמה על פי הכרונולוגיה המסורתית.