נדחף אל ידי יונל ברטיאנו, ראש המפלגה הלאומית-ליברלית, הסכים אוורסקו להרכיב שוב את הממשלה. בבחירות במאי 1920 מפלגתו זכתה ברוב מוחץ.
בעת כהונתו פוזרה המועצות שניהלו את ענייני טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה. ב-4 ביוני 1920 חתמה ממשלת אוורסקו את הסכם השלום בטריאנון שנכפה על ידי מעצמות ההסכמה על הונגריה והקימה במסגרת הממשלה מזכיות מדינה לענייני המיעוטים האתניים.
אף על פי שהצליח לבצע את איחוד המטבעות והתחיל רפורמה פיננסית ואגררית, במהרה ציפיות מצביעיו התבדו.
ברומניה - "רגאט" (ללא האזורים שהצטרפו בשנת 1918) הולאמו כ-2 מיליון הקטאר. מעל 1 מיליון הקטאר הולאמו בטרנסילבניה. אולם האיכרים נחלו אכזבה גדולה, מפני שקצב יישום הרפורמה היה איטי מאוד ואף לא קיבלו את חמשת ההקטארים (50 דונם) המובטחים. אוורסקו הציע בשלב מסוים להלאים את מפעלי הפלדה ברשיצה בניגוד לרצון ה"ליברלים". ב-13 בדצמבר 1921 ננטש על ידי בן בריתו, יונל בריטיאנו, נאלץ אוורסקו להתפטר מראשות הממשלה.
ממשל אוורסקו השלישית.
אחרי תקופה באופוזיציה, שוב בברית עם ברטיאנו, נדרש לעמוד, פעם שלישית, בראשות הממשלה.
הגיע מהר לסכסוך עם הליברלים ונאלץ שוב להתפטר. בבחירות הפרלמנטריות הבאות לא הצליח לעבור את הסף המינימלי של 2% מהקולות ומפלגתו לא נכנסה לפרלמנט.
סוף שנותיו.
אף על פי שנשאר סנטור, יצא אוורסקו בהמשך למדבר הפוליטי עד שנת 1938 כשהמלך קרול השני שזכר את תמיכתו בשנת 1930 בהחזרתו לכס המלכות, מינה אותו לשר מדינה, ואחר כך ליועץ מלכותי. אוורסקו הועלה בימי קרול השני לדרגת מרשל.
אוורסקו נפטר בשנת 1938.
קישורים חיצוניים.
Magazin al Fundaţiei "Mareşal Alexandru Averescu, Cadran militar buzoian,Anul III. nr.5, martie 2009, Buzău, "Străjer în calea furtunilor"
אריה לובין
אריה לובין (באנגלית: Arieh Leo Lubin; 6 בדצמבר 1897 – 17 בינואר 1980) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
אריה לאו לובין נולד בי"א בכסלו תרנ"ח בשיקגו שבארצות הברית בבית שאופיין ברוח יהודית ותרבות עברית וציונית. בגיל 16 שלח אותו אביו ללמוד בגימנסיה הרצליה בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, חזר לארצות הברית ולמד במכון האמנות של שיקגו. ב-1918 התנדב ל"גדוד 39 של קלעי המלך" (האמריקני) של הגדודים העבריים, שם התיידד עם אברהם מלניקוב, מנחם שמי ונחום גוטמן. לאחר המלחמה סיים את לימודיו בשיקגו ונסע לאירופה במסגרת מלגה שקיבל, שם שהה שנה באנגליה, פריז ובלגיה. בין השאר למד באקדמיה לאמנות גראנד שומייר ואצל הצייר והפסל אנטואן בורדל. ב-1923 חזר לארץ ישראל וקבע בה את ביתו. בשנת 1930 יצא לסיור ממושך באיטליה, צרפת ומספר מקומות במזרח התיכון. עם שובו ארצה התיישב בתל אביב.
בשנת 1924 השתתף בתערוכת האמנים במגדל דוד שבירושלים. בשנת 1947 הוצגה תערוכת-יחיד שלו במוזיאון תל אביב. בשנים 1948, 1950, 1960 השתתף בביאנלה של ונציה. בשנים 1953, 1958 בביאנלה בסן פאולו. השתתף גם בתערוכות מגדל דוד בירושלים ובתערוכות האוהל בתל אביב.
לובין היה בין ראשוני האמנים שהתיישבו בקריית האמנים בצפת בשנות ה-50. בשנת 1968 הוקדשה ללובין תערוכה רטרוספקטיבית שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
אריה לובין נפטר בתל אביב בכ"ה בטבת תש"מ ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אוסף מכתבים של לובין, משנות העשרים של המאה ה-20, שמקורו בעזבון בת שבע ויצחק כץ, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
עבודתו האמנותית.
לובין מייצג בכמה מרישומיו וציוריו מגמה של התיישרות על-פי הקו של גישות אמנותיות עכשוויות בשנות העשרים. כמה רישומים נעשו בסגנון קוביסטי. ה"דומם" שלו נעשה בהשפעת הסגנון הפוריסטי של לה קורבוזיה ואוזנפאן, שהגיע אליו דרך כתב העת "הרוח החדשה" בעריכתם. השפעה נוספת באה מצדו של פבלו פיקאסו. עצם השאיפה לינוק מאמנות עכשווית בארץ המנותקת יחסית מהשפעות וממידע תרבותי הייתה בבחינת ציון דרך.
החל מ-1929 לבשו ציוריו של לובין אופי אחר לחלוטין. הוא נטש את הסגנון הקוביסטי והפוריסטי והתקרב לסגנון פיגורטיבי פוסט-אימפרסיוניסטי, המושפע מפול סזאן, והתמקד בעיקר בציור נוף. לקראת שנות הארבעים עבר לצייר בעיקר דמויות מזרחיות, ערבים ותימנים היושבים ומעשנים נרגילה או משוחחים בהתרגשות. הדמויות המזרחיות הן בבואות נאמנות להווי הערבי, שלובין למד להכירו בקפדנות ובהתמדה. בציורים אלו נגלה לובין בעל הסגנון האישי והמקורי, והודות להם יצא לו מוניטין. פול סזאן והמזרח הם מוריו הנאמנים והם דרים ביצירותיו בכפיפה אחת, עבודותיו מצטיינות בצבעוניות רבה.
קישורים חיצוניים.
אגאתרכידס
אגאתרכידס (ביוונית: Ἀγαθαρχίδης) היה היסטוריון וגאוגרף יווני שחי במאה ה-2 לפנה"ס. כיום מוכרים בעיקר ספריו של אגאתרכידס "אודות הים האריתראי" (הים האדום), שבהם הוא מתאר את הגאוגרפיה, הפאונה והאנתרופולוגיה של אזור זה.
חייו.
המידע שיש בידינו על אגאתרכידס הגיע בעיקר מתוך הקדמתו שלו לחיבורו "על הים האדום" ומסוף הספר החמישי שלו, וכן מתוך הקדמתו של פוטיוס לקטעים הרבים שהוא מביא מתוכו. מלבד חומר זה ישנן פיסות מידע אקראיות ממקורות אחרים.
אגאתרכידס נולד כנראה בקנידוס (כיום בטורקיה), שהייתה אז עיר יוונית. הוא שימש בתפקידים שונים בחצר המלוכה של בית תלמי באלכסנדריה.
אגאתרכידס לא גדל עם משפחתו שלו, אלא על ידי קינאוס, אדם בעל מעמד רם בבית המלוכה של תלמי השישי (פילומטור). במשך תקופה ארוכה אגאתרכידס עבד כמזכירו של הרקלידס למבוס , שבשנת 169 לפנה"ס נשא ונתן בשם חצר המלוכה התלמיי עם אנטיוכוס אפיפאנס, בעת פלישתו למצרים. פוטיוס טוען כי חסותו של הרקלידס למבוס היא זו שאפשרה לאגאתרכידס להשיג הכרה ספרותית. פירושו של דבר הוא שאגאתרכידס היה במגע קרוב עם חצר המלוכה התלמי בין השנים 170–145/4 לפנה"ס, תקופה של משבר פנימי גדול. בשנת 145/4 לפנה"ס נסתיימה תקופת שירותו במצרים, עם עלייתו לשלטון של תלמי השמיני פיסקון. בתקופת שלטון הטרור שלו פרצה מלחמת אזרחים והאינטלקטואלים היוונים נמלטו ממצרים. אגאתרכידס, שהיה אז כבר אדם זקן ותשוש, ברח לאתונה, שם חי את שארית חייו.
ספריו של אגאתרכידס אודות הים האדום נכתבו בגוף ראשון, ומהם ניתן ללמוד כי הוא נטל חלק במערכה צבאית בדרום מצרים. בתקופה זו היה לו תפקיד חשוב בבית המלוכה, ומשערים שהוא ליווה את אחד מבניו של תלמי השמיני בקרבות אלו. למרות שאין פרטים נוספים על חייו, נראה שהוא מת בסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
כתביו.
אגאתרכידס כתב ביוונית אטית, ועל פי פוטיוס, סגנון כתיבתו היה דומה לזה של תוקידידס.
מרבית כתביו של אגאתרכידס לא שרדו. פוטיוס מוסר שבנוסף לחיבור "אודות הים האריתראי" בחמישה כרכים, שבו סקר את הארצות סביב הים האדום, אגאתרכידס כתב חיבור "אודות אסיה" בעשרה כרכים, שבו סקר את קורות הדיאדוכים, וחיבור "אודות אירופה" בארבעים ותשעה כרכים, שבו סקר את תולדות יוון, ככל הנראה משנת 323 לפנה"ס ועד נפילת מוקדון. אתנאיוס מצטט מתוך חיבור בשם "היסטוריה של אירופה", שהוא כנראה אותו חיבור שעליו מדבר פוטיוס. מספרים אלו שרדו קטעים בודדים.
הוא חיבר גם מספר חיבורים קטנים נוספים, אולם לא ידוע עליהם דבר מלבד שמותיהם. החיבורים האבודים שידוע שכתב, היו אוסף סיפורי פלאות, קיצור של שירה מיתולוגית, ויצירה אתית על חברות.
החיבור על אירופה עסק בתולדות העמים ההלניים, ככל הנראה עד זמנו של אגאתרכידס עצמו. מתוך 49 הכרכים שרדו 15 קטעים קצרים, כולם אצל אתנאיוס מלבד אחד אצל יוספוס.
החיבור על אסיה עסק בארצות אסיה ואפריקה, כולל מצרים, אתיופיה ולוב. הוא כתב בו על האימפריות האשורית, הבבלית והפרסית ועל תקופת שלטון אלכסנדר ויורשיו. הכרך השמיני עסק בשלטון אלכסנדר ואילו תקופת יורשיו נפרשה על פני שני הכרכים האחרונים של החיבור, וככל הנראה הגיעה עד מותו של הדור הראשון של היורשים בשנות ה-280 לפנה"ס. מתוך 10 הכרכים שרדו רק חמישה קטעים. בין חמשת כרכי החיבור על הים האדום, ניתן לשחזר במידה רבה את תוכנם של השני והחמישי. חלקים גדולים מהם שרדו אצל דיודורוס סיקולוס, סטראבון ופוטיוס.
בחיבור "אודות הים האריתראי", שאותו השלים אגאתרכידס כנראה בשנת 113 לפנה"ס, לאחר חזרתו מהמסע, הוא מתאר באריכות את הגאוגרפיה והאנתרופולוגיה של אזור קרן אפריקה:
דרום מצרים, אתיופיה הגדולה של תקופתו, והחוף משני צדיו של הים האדום. החיבור מתרכז בבעיות הקיום, המאבק היומיומי להישרדות, והסתגלותם של התושבים לחום, רוחות, משאבי מים מוגבלים, אזורים מדבריים והים המאתגר. בין אלה בולט תיאור מכרות הזהב במדבר הדרום-מערבי של מצרים (ואדי אל-עלאקי ), שהיו ידועים לשמצה בשל ניצול אסירים פוליטיים, שבויי מלחמה ומשפחותיהם. באפילוג לחיבור, אגאתרכידס כותב כי בחר שלא לכתוב על האיים בים האדום ותושביהם, מאחר שגילו אינו מאפשר לו לקחת על עצמו את המשימה. ניתן לשער שהשלים את החיבור זמן קצר לאחר הגעתו לאתונה, כשכבר היה אדם זקן.
אגאתרכידס מתייחס בחיבור זה למקור השם אריתראה, והוא מתאר את אורחות החיים של תושבי המקום. בין החיות שאותן הוא מזכיר ניתן לציין את הפיל, הג'ירף והקרנף. כמו כן, אגאתרכידס היה הראשון שגילה את הנמטודה אשר גורמת למחלת הדרקונקוליאסיס ("מחלת התולעת הגינאנית"), והראשון שהבין את הסיבה להצפות הנילוס.
בין הרבים שציטטו את אגאתרכידס בספריהם ניתן להזכיר גם את פליניוס הזקן.
כיום, אחד המכתשים על הירח קרוי על שמו של אגאתרכידס.
אגאתרכידס על היהודים.