גיבון וטרי שלא היו מודעים למצבו של קרוק המשיכו בתוכניותיהם כרגיל. כוחותיהם נפגשו בתחילת יוני ליד שפך נהר הרוסבד. הם בחנו יחד את תוכניתו של טרי שעיקרה היה לשלוח את כוחו של קסטר דרומה לאורך נהר הרוסבד בעוד שאר כוחותיהם המשותפים של טרי וגיבון מתקדמים מערבה לכיוון נהרות הביגהורן והליטל ביגהורן. ב-22 ביוני טרי הורה לרגימנט הפרשים ה-7 שהיה מורכב מ-31 קצינים ו-566 חיילים תחת פיקודו של קסטר להתחיל בפטרול ורדיפה לאורך נהר הרוסבנד עם הרשאה לסטות מהתוכניות המקוריות אם נתקלים ב"סיבה סבירה"-כלומר אינדיאנים. פקודה זו שימחה מאוד את קסטר שכן העניקה לו חופש פעולה מלא והוכיחה את הערכתו של טרי כלפיו. לקסטר הוצעה גם יחידת המקלעים אך הוא וויתר על השימוש בה מתוך מחשבה שהיא תאט את התקדמות כוחותיו.
בעוד כוחותיהם של טרי וגיבון התקדמו לעבר נהר הליטל ביגהורן, בערבו של ה-24 ביוני הגיעו סייריו של קסטר לתצפית הנקראת "קן הנשרים", 23 ק"מ מזרחה מנהר הליטל ביגהורן. ב-25 ביוני בזריחה דיווחו הסיירים שהם רואים עדר עצום של סוסי פוני וסימנים למחנה האינדיאני (מאות מדורות של ארוחות בוקר) במרחק 24 ק"מ מהם. הקצין שהתלווה לסיירים שהיה עייף מצעידת הלילה לא ראה דבר. כששאר הכוח הצטרף ניסה קסטר עצמו לאתר את הסימנים אך לא הצליח.
קסטר תכנן מתקפת פתע על האינדיאנים בבוקר שלמחרת (26 ביוני) אבל אז הוא קיבל דיווחים שהאינדיאנים גילו את העקבות שהושארו בידי חייליו. בהניחו שנוכחותו נחשפה הוא החליט לא לחכות יותר ולתקוף את האינדיאנים מיד.
בבוקר 25 ביוני קסטר חילק את 12 פלוגותיו לשלושה גדודים כהכנה לקראת ההתנגשות הבלתי נמנעת.
שלוש פלוגות (G,A ו-M) ניתנו תחת פיקודו של מייג'ור מרכוס רינו, שלוש פלוגות (H,D ו-K) ניתנו תחת פיקודו של קפטן פרדריק בנטין, חמש פלוגות (I,F,E,C ו-L) נשארו תחת פיקודו הישיר של קסטר והפלוגה הנותרת (B) ניתנה תחת פיקודו של קפטן תומאס מק'דאגל ותפקידה היה ללוות את שיירת האספקה והתחמושת האיטית.
למעשה האינדיאנים שראו את עקבותיו של הכוח היו אינדיאנים שעזבו את המחנה שלהם והם לא דיווחו על העקבות. סייריו של קסטר הזהירו אותו לגבי גודל המחנה האינדיאני. אחד מהסיירים, מיץ' בוייר, מצוטט כמי שאמר "גנרל, אני הייתי עם האינדיאנים האלה 30 שנה כבר וזהו המחנה הגדול ביותר ששמעתי עליו".
חששו הגדול של קסטר היה שהמחנה האינדיאני יתפרק וכל האינדיאנים יתפזרו. הכוח התחיל בהתקדמות לעבר האינדיאנים בצהריים וקסטר התכוון לתקוף באור יום מלא
מבנה רגימנט הפרשים ה-7.
הרגימנט ה-7 הוקם מייד לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. הרבה מחיילי הרגימנט היו בוגרי מלחמת האזרחים כולל רוב הקצינים הבכירים. חלק גדול מהחיילים שירת תקופה של ארבע וחצי שנים במצודת ריילי בקנזס. בתקופה זו הם השתתפו במספר קרבות גדולים, בהן טבח ואשיטה ובאינספור התכתשויות זניחות שבהם הם ספגו אבדות של 36 הרוגים ו-27 פצועים. שישה חיילים נוספים מתו בטביעה ו-51 מתו ממחלת הכולרה.
מחצית מהפלוגות ברגימנט בדיוק סיימו שירות משטרתי בן 18 חודשים בדרום כשקראו להן למצודת לינקולן כדי להרכיב מחדש את הרגימנט לקראת המערכה. כחמישית מהחיילים גויסו במהלך 7 החודשים שקדמו לקרב ואומנו בצורה בסיסית בלבד. לא היה להם ניסיון ממשי בקרב. הרבה מהמגויסים הטריים היו מהגרים מאירלנד, אנגליה וגרמניה. עדויות ארכאולוגיות הובילו להשערות שהרבה מחיילי הרגימנט סבלו מתת תזונה ותנאים פיזיים ירודים, למרות העובדה שהרגימנט נחשב ליחידה המצוידת ביותר בצבא.
מתוך 45 הקצינים ו-718 החיילים של הרגימנט, 14 קצינים (כולל מפקד הרגימנט - קולונל סמואל ד. סטורגיס) ו-152 חיילים לא היו עם הרגימנט בזמן הקרב ושהו במשימות אחרות. שיעור זה של חיילים שהופרדו מהיחידה (כ-22%) היה רגיל במסעות מלחמה מהסוג הזה.
בנוסף למחסור הכרוני בקצינים ששרר ברגימנט, 3 מתוך 12 מפקדי הפלוגות הופרדו מהרגימנט למשימות אחרות. שניים נוספים לא שירתו אף לא יום אחד עם הרגימנט ה-7 מאז שמונו לתפקידם ביולי 1866. בנוסף היו תקנים לעוד שלושה קצינים בדרגת סגן משנה שלא אוישו.
השערות מודיעיניות קודם הקרב.
מספר הלוחמים האינדיאנים.
צבא ארצות הברית פעל תחת הנחה שגויה לגבי גודל הכוח האינדיאני. הנחות הצבא התבססו על מידע לא נכון – שנמסר על ידי סוכני הצבא האינדיאנים - על 800 אינדיאנים בלבד שנמצאים באזור. הסוכנים ביססו את המידע על בסיס מספר חברי שבט הלקוטה בהנהגתו של שור יושב שעזבו את השמורות רשמית במחאה על המדיניות של ממשלת ארצות הברית. מספר זה היה נכון אך הסוכנים לא לקחו בחשבון שמאות אינדיאנים עזבו בצורה לא רשמית את השמורות מספר שבועות לפני הקרב במטרה להצטרף לכוחותיו של שור יושב ולמחות כנגד מדיניות השמורות של הממשלה.
קסטר מבלי לדעת ניצב כנגד מאות אינדיאנים נוספים ל-800 שעליהם ידע. כל תוכניות הצבא היו מבוססות על המספר השגוי.
קסטר ספג ביקורת אחרי הקרב על כך שלא חיכה לתגבורת ועל כך שפיצל את כוחותיו. ניתן לשער שפעולותיו אלו בוצעו גם כן על סמך ההנחה השגויה שהוא עומד מול כוח קטן בהרבה. ההיסטוריון ג'יימס דונובן טוען שכשקסטר שאל את מתורגמנו מה גודל הכוח שמולם הוא העריך אותם בכ־1500 עד 2500 לוחמים.
בנוסף, דאגתו העיקרית של קסטר הייתה למנוע מלוחמי הלקוטה והשאיין לברוח. הוא לא דאג מהצורך להילחם בהם. כשסייריו של קסטר ראו את המחנה לראשונה מתצפית קן הנשרים הם ראו רק מספר גדול של סוסי פוני. כשצפו במחנה מקרוב יותר (מרחק של 4 ק"מ מהמחנה) הם ראו רק נשים מתכוננות ליום וילדים מובילים סוסים למרעה. אף על פי שסייריו אמרו לו שזהו המחנה הגדול ביותר שהם ראו מעודם הניח קסטר שלאינדיאנים יש מעט מדי לוחמים כדי להגן על המחנה. בנוסף הוא חשב שרוב הלוחמים ישנו עדיין בטיפים (אוהלים אינדיאנים) שלהם.
קסטר רצה לצפות על המחנה האינדיאני יום נוסף ולתקוף רק למחרת אבל חיילים שחזרו אחורה לאסוף חבילות שנפלו בדרך גילו שהם נעקבים על ידי אינדיאנים. בנוסף סיירים דיווחו על עקבות סוסים בנקודות תצפית על הכוח המתקדם. ידיעות אלו הבהירו שהאינדיאנים מודעים לכוח המתקרב. קסטר חשש שהמחנה יתפרק ללהקות קטנות שאחריהן יצטרך לרדוף ולכן הוא החל להתכונן למתקפה מיידית.
תפקידם של האינדיאנים הלא לוחמים באסטרטגיה של קסטר.
קסטר התכוון לעשות שימוש במערכה באינדיאנים לא לוחמים.
תכנונו היה לתפוס נשים, ילדים, זקנים ומוגבלים על מנת שישמשו בני ערובה ומגנים אנושיים ולאלץ את הלוחמים האינדיאנים להיכנע בעזרת איומים על בני הערובה.
שנתיים לפני הקרב כתב קסטר בספרו "חיי במישורים":
משתתפים בקרב.
סיירים ומתורגמנים בולטים.
לרגימנט ה-7 הצטרפו מספר סיירים ומתורגמנים:
משתתפים משבט האראפאהו.
בהיסטוריה המודרנית מקובל להחשיב את אנשי האראפאהו כחלק מהכוח הלוחם אך למעשה חמשת האינדיאנים משבט האראפאהו נקלעו למחנה האינדיאני בטעות במהלך מסע ציד שערכו. לוחמי הלקוטה שתפסו אותם חשדו בהם שהם סיירים של הצבא ותכננו להוציא אותם להורג. רק ההתערבות של שני ירחים, מנהיג משבט השאיין הצילה אותם ממוות.
מהלך הקרב.
התקפתו של רינו.
לאחר שסייריו של קסטר הזהירו אותו שאינדיאנים מזהירים את המחנה הוא שלח את שלישו ויליאם קוק למסור לרינו פקודת התקפה. רינו נצטווה לרדת במורד מה שנקרא לאחר מותו פלג רינו, לחצות את נהר הליטל ביגהורן ולהסתער על הכפר מדרום. הפקודות ניתנו אף על פי שקסטר עדיין לא ידע את מיקומו המדויק ואת גודלו האמיתי של הכפר.
רינו וחייליו חצו את נהר הליטל ביגהורן בסביבות 3 בצהריים בקצה פלג רינו. רינו דהר במהירות צפונה מוסתר על ידי חורשה עבותה בגדה הדרומית של הנהר. בתחילה רכבו בחזית אחידה של שתי פלוגות ולבסוף כשהתקרבו אל הכפר הצטרפה הפלוגה השלישית ויצרה חזית אחידה של שלוש פלוגות. אותה חורשה שהסתירה את רינו מהאינדיאנים הסתירה מאידך את גודלו האמיתי של הכפר מרינו וכך הוא לא ידע מול מה הוא ניצב עד לרגע האחרון. משחצה רינו את קו העצים הוא הבין לראשונה מה ניצב מולו. הוא חשש מפני רכיבה אל תוך מלכודת ולכן הורה לחייליו לעצור ולרדת מהסוסים. הוא סידר את חייליו בשורת לחימה. בסידור זה כל חייל רביעי מחזיק את סוסיהם של שלושה חיילים שיורים. שיטה זאת גרעה 25% מכוח האש של רינו. הקצינים עמדו בעורף השורה היורה ומאחוריהם עמדו החיילים שהחזיקו בסוסים.
משום ששורתו של רינו הייתה מוגבלת עם החורשה שבימינה החלו האינדיאנים לאגף את צידה השמאלי של השורה. רינו שנוכח שהוא בנחיתות מספרית (לפי הערכתו חמישה אינדיאנים על כל חייל שלו) הוביל נסיגה מהירה לתוך החורשה שם התבצרו חייליו. האינדיאנים המטירו אש על האמריקאים במטרה להוציא אותם ממחסותיהם. בנקודה זו רינו הבין שזמנו אוזל. הוא צעק לחייליו "מי שרוצה להינצל שיבוא אחריי!" ופתח בנסיגה מבוהלת לגדה השנייה של הנהר. הגדה בנקודה הזאת הייתה בגובה של כשני מטרים והסוסים סירבו בתחילה לרדת לנהר. האמריקאים חצו לבסוף את הנהר כשהאינדיאנים מזנבים בהם. בנקודה זו ספג רינו את מירב הנפגעים.
מאוחר יותר דיווח שנהרגו שלושה קצינים ועשרים ותשעה חיילים. קצין נוסף וכ-15 חיילים נעדרו. רוב הנעדרים נשארו באזור החורשה אף על פי שבסופו של דבר רובם התאחדו חזרה עם הכוח. ייתכן שהנסיגה המבוהלת והחפוזה של רינו הואצה בעקבות מותו של "סכין מדממת", הסייר של רינו בן שבט האריקארה. הוא רכב בצמוד לרינו וכשנפגע מכדור בראשו ניתז הדם שלו על פרצופו של רינו. מאוחר יותר רינו חשב שנפצע בעצמו בגלל הדם וחבש את ראשו.
רינו ובנטין על גבעת רינו.