תמונות של רוכלים מופיעות בספרות ובאמנות כבר מהמאה ה-12. תמונות כאלה היו פופולריות מאוד בקרב הציירים והצלמים האוריינטליסטים של המאה ה-18 והמאה ה-19. דימויים מסוימים מתארים רוכלים בצורה משונה, ואילו אחרים מראים חזיונות רומנטיים אידיאליסטים של רוכלים בעבודה.
אטימולוגיה.
המילה רוֹכֵל הייתה בשימוש כבר בעברית המקראית. בשיר השירים נכתב . בלשנים קושרים בין השורש ר.כ.ל ובין השורש ר.ג.ל והמילה רֶגֶל, הלא דרכו של הרוכל היא התקדמות ברגל. על פי סברה זו באופן דומה גם המילה סוֹחֵר מתארת את מי שמוכר מרכולתו ממקום למקום ולמעשה, הולך סחור סחור.
מילה אחרת הנקשרת משורש ר.כ.ל היא רכיל, ונזכרת כמצוות לא תעשה בפרשת קדושים: . בספר משלי נקשר הביטוי עם גילוי סוד אך בספר בירמיהו ובספר יחזקאל המילה רָכִיל נקשרת למרמה ושפיכות דמים. האיסור ללכת רכיל מתפרש לפי תרגום השבעים כלהוליך שולל אך לפי חז"ל מדובר במעשה של דיבור – הלשנה או הוצאת דיבה. בלשנים מוצאים קשר אפשרי בין המילה רכיל לבין המילה רוכל. על קשר זה עמדו חז"ל בתלמוד הירושלמי: . גם רש"י קשר קשר דומה: .
היסטוריה.
רוכלים ידועים עוד מימי קדם ואולי אף קודם לכן. לדברי היסטוריון השיווק אריק שו, הרוכל הוא "אולי הסוג היחיד המתבסס על נוהלי שיווק קמעוני שהתפתח מהתקופה הנאוליתית ועד ימינו." הפילוסוף הפוליטי, ג'ון סטיוארט מיל כתב כי "עוד לפני שמשאבי החברה התירו הקמת חנויות, ההיצע [לצרכנים] היה באופן אוניברסלי בידיהם של סוחרים נודדים, כאשר הרוכלים שעלולים היו להופיע פעם בחודש, העדיפו את היריד, שחזר רק פעם בשנה".
בדרך כלל, רוכלים עברו מדלת לדלת, הסתובבו ברחובות או התמקמו בשוליים של מקומות מסחר רשמיים כמו שווקים באוויר הפתוח או בירידים. בעולם היווני-רומי שווקים פתוחים שימשו לקוחות עירוניים, ואילו רוכלים מילאו את הפערים בהפצה על ידי מכירתם ללקוחות כפריים או מרוחקים.
בכמה כלכלות העבודות של מכירה ממקום למקום הושארו למיעוטים נוודים, כמו צוענים או ינישים שהציעו מגוון סחורות ושירותים. בארצות הברית של המאה ה-19 היה לרוב מקצוע של קהילות מהגרים, בייחוד איטלקים, יוונים ויהודים. הרוכלים הצבעוניים יותר היו אלה שפעלו כפרפורמרים, מרפאים או מגלי עתידות.
מבחינה היסטורית, רוכלים השתמשו במגוון כלי תחבורה: הם הלכו ברגל כשהם נושאים את מרכולתם; באמצעות אדם או עגלה או קרון ברתומים לבעלי חיים או באמצעות מכשירי נשיאה מאולתרים. אברהם גודמן, שהיה רוכל יהודי בארצות הברית בשנות ה-40 של המאה ה-19, דיווח כי הוא התהלך רגלית והשתמש במזחלה כשבדרכים נערם השלג. כשנאלץ לחצות מרחקים ארוכים יותר הוא נשא את סחורתו על גבי תרמיל והתנייד באמצעות סירה קטנה.
כאשר פרחו עיירות השוק באירופה של ימי הביניים, רוכלים מצאו תפקיד הפועל בשולי הכלכלה הפורמלית. הם קראו ישירות לבתים והעבירו תוצרת לדלת ובכך חסכו ללקוחות זמן לנסוע לשווקים או לירידים. עם זאת, הלקוחות שילמו מחיר גבוה יותר עבור נוחות זו. חלק מהרוכלים פעלו מפונדקים או מטברנות, שם הם נהגו לעיתים קרובות כסוכן ולא כמשווק. רוכלים מילאו תפקיד חשוב במתן שירותים למחוזות מבודדים גאוגרפית, כמו באזורים ההרריים של אירופה, ובכך קישרו מחוזות אלה עם נתיבי מסחר רחבים יותר.
עד המאה ה-18, כמה רוכלים עבדו אצל יצרנים תעשייתיים, שם הם נהגו כסוג של נציג מכירות נוסע. באנגליה, רוכלים אלה היו ידועים כ"אנשי מנצ'סטר". הם הועסקו על ידי מפעל או יזם ומכרו סחורה מחנות לחנות ולא מבית לבית. בכך, פעלו כסוג של סיטונאים או מתווכים. הם הקדימו את נציג המכירות המודרני.
בארצות הברית נרשמה עלייה במספר הרוכלים בסוף המאה ה-18 וייתכן כי אז הגיעה לשיא של עשרות שנים, ממש לפני מלחמת האזרחים האמריקאית. עם זאת, מספרם החל לרדת במאה ה-19. ההתקדמות בייצור תעשייתי המוני והובלת מטענים כתוצאה מהמלחמה הניחו את התשתית לתחילתן של רשתות קמעונאיות והפצה מודרניות, ששחקו בהדרגה את הצורך ברוכלים מדלת לדלת. העלייה בפופולריות של הקטלוגים להזמנה בדואר הציע דרך נוספת עבור אנשים באזורים כפריים או באזורים מרוחקים אחרים כדי להשיג פריטים שלא היו זמינים בחנויות או בשווקים מקומיים. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשהזינוק בייצור למלחמה נגדע בפתאומיות, נרשמה עלייה קצרת מועד במספר הרוכלים. היו חיילים שחזרו מהקרב ולא מצאו עבודה ולכן פנו לרוכלות, אשר הציעה לרוב הכנסה הגונה.
ברחבי חלק גדול מאירופה, חשדות לפעילות פלילית נקשרו עם רוכלים כבר במאה ה-15. הרשויות האנגליות הנפיקו תקנות להרתעת קמעונאיות קטנות מסחר עם רוכלים. התקנות, אשר גובו על ידי הכנסייה, חיזקו עמדות סטראוטיפיות שליליות כלפי רוכלים ורבות מהן נמשכו עד המאה ה-20. בכלכלה המודרנית סוכני מכירות מדלת לדלת מהווים זן חדש של רוכלים. אלו מעודדים לרוב להתלבש באופן מכובד כדי לעורר את אמון הלקוחות והציבור הרחב. מבנה כלכלי זה מהווה צורה אגרסיבית של שיווק ישיר על ידי חברות המקדמות את מוצריהן, לפעמים כדי לעזור בהשקת חידושים ולפעמים על בסיס קבוע. במקרים בודדים הרוכלות סוכני המכירות מהווים את ליבת העסק.
חיי רוכל.
מעט מאוד רוכלים השאירו רישומים כתובים. רבים היו אנאלפביתים וכתיבת יומנים הייתה נדירה בקרב הרוכלים. מרביתם טיפלו בעסקאות במזומן והשאירו אחריהם מספר רשומות חשבונאיות או לא כמו קבלות, חשבוניות או פנקסי יום. עם זאת, מספר קטן מאוד של רוכלים ניהל יומנים וניתן להשתמש בהם כדי להבין את חיי היומיום של הרוכל. אפרים ליסיצקי (1885–1962), מהגר מרוסיה, הגיע לארצות הברית בשנת 1900 וזמן קצר לאחר מכן החל לעסוק ברוכלות. האוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1959 תחת הכותרת, "In the Grip of the Cross-Currents", מתארת את מפגשיו השונים עם בעלי הבתים ואת הקשיים שחווה בביצוע המכירה כשדלת אחר דלת נטרקה בפניו.
לאחר שהגיע לאמריקה בשנת 1842, אברהם גודמן כתב ביומנו על חוויותיו ואותו יומן פורסם על ידי הארכיון היהודי-אמריקאי. ביומן יש פירוט על חוויותיו ומחשבותיו על חייו של הרוכל. כאשר ניסיונותיו הראשונים של גודמן למצוא עבודה כפקיד לא צלחו, ב־29 בספטמבר הוא כתב: "הייתי צריך לעשות כמו כל האחרים; עם חבילה על גבי הייתי צריך לצאת אל תוככי הארץ, למכור מוצרים שונים". השבועות הראשונים היו קשים והוא מצא את אורח החיים הזה כבד, לא בטוח ובודד.
דרכי תחבורה.
בעת המודרנית, רוכלים ממשיכים לנוע רגלית, אך משתמשים גם באופניים, עגלות יד, עגלות רתומות לסוסים או כלי רכב ממונעים כמו אופנועים כאמצעי תובלה. כדי לסחוב את מרכולתם, משתמשים הרוכלים בתרמילים ייעודיים, מריצות, עגלות יד או סלי נשיאה מאולתרים. רוכלים על ריקשה הם מחזה נפוץ יחסית ברחבי אסיה.
חקיקה ורגולציה.
מספר מדינות חוקקו חוקים להגנה על זכויות הרוכלים, וגם כדי להגן על הציבור מפני מכירת סחורות נחותות. במדינות רבות של ארצות הברית, רוכלים נדרשים להגיש בקשה לרישיון. בהודו יש חוקים מיוחדים שנחקקו, על ידי מאמצי המתכננים המעניקים לבגרים זכויות גבוהות יותר בהשוואה לאנשי עסקים אחרים. לדוגמה, לנהגים יש זכות קדימה על כלי רכב ממונעים.
בבריטניה, רוכלות מוסדה על ידי חוק הרוכלים משנת 1871, אשר מספק "תעודת רוכלות", ותקף עד ימינו אלה. לרוב תעודה זו מונפקת על ידי המשטרה. בסוף המאה העשרים השימוש בתעודות כאלה הפך לנדיר מכיוון שחקיקה אזרחית אחרת הציגה רישיון לסחר רחוב. החל משנת 2008 תעודות רוכלות נותרו חוקיות אם כי מספר מועצות מקומיות ביקשו למגר רוכלים באמצעות חוקי עזר מקומיים או דרך מנגנוני אכיפה אחרים כמו דרישה להצגת רישיון סוחר רחוב.
בישראל הרוכלות מוסדרת בחוק רישוי עסקים, תשכ"ח-1968.
בית העלמין הישן בבאר שבע
בית העלמין הישן בבאר שבע הוא בית הקברות היהודי הוותיק של באר שבע, שראשיתו בימי מלחמת העולם הראשונה. בית הקברות שוכן בפאתיה המערביים של העיר, משני צידיה של דרך ג'ו אלון המובילה לקיבוץ חצרים, בין השכונות .
בית הקברות היה היחיד ששימש לקבורת יהודים בבאר שבע עד להקמת בית הקברות החדש בהמשך דרך ג'ו אלון בשנת 1986, וכיום רק מעטים נקברים בו.
תולדות בית העלמין.
החל מהקמת באר שבע ב-1900, וביתר שאת במהלך מלחמת העולם הראשונה התגבשה בביר א סבע (באר שבע) קהילה יהודית קטנה. בהיעדר שטח המיועד לקבורה יהודית, קברו יהודי באר שבע את נפטריהם בבית הקברות היהודי בחברון או בחוות רוחמה, שתי אפשרויות שהיו יקרות ומסורבלות, וכבר מ-1916 ניסו להשיג שטח לקבורה בבאר שבע עצמה, כאשר הותר להם לקבור את מתיהם בפינת בית הקברות המוסלמי.
בחורף של אותה שנה הצליחו אנשי הקהילה, בסיוע עסקנים מירושלים ובראשם הראשון לציון הרב נסים יהודה דנון ויוסף חי פאניז'יל, לשכור חלקת אדמה כ-800 מטר ממערב לעיר,על אם הדרך המובילה לח'אן יונס. באביב החלו לקבור במקום יהודים שנפטרו מהמגפות הקשות שהשתוללו בעיר באותה העת, בהם אליהו יהושע ריבלין, רוקח ירושלמי בן למשפחת ריבלין שגויס לשמש כרוקח צבאי בחזית הדרומית ונפטר ממחלת החולירע. מקום קברו המדויק אבד, ומצבתו נמצאה לאחר מלחמת העצמאות בשימוש משני במבנה ערבי בעיר העתיקה.
ב-15 בינואר 1917 הפציץ מטוס של גיס התעופה המלכותי הבריטי את תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע. 16 פועלים יהודים מירושלים ומיפו, בהם שני זוגות של אבות וילדיהם, נהרגו בהפצצה, חלקם במקום וחלקם מתו מפצעיהם למחרת. 16 החללים נקברו בחלקה. בהמשך, הועברו 7 חללים לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, ונותרו בקבר האחים כיום 9 חללים, שבעה גברים ושתי נשים.