פשט הדברים מלמד על איסור לחון ולחמול על שבעת העממים, שהרי מצווה להכריתם מן הארץ. עם זאת, חז"ל הבינו שמדובר בציווי לדורות בעל משמעויות קונקרטיות. אך מכיוון שבהרחבת האיסור אין אפשרות להישאר בהבנה של איסור חמלה בלבד, נפסקו להלכה שלושה איסורים, המתבססים על שלוש קריאות שונות של המילה 'תחנם':
אחת המטרות של ההלכות הללו היא מניעת התקרבות לגויים על מנת שלא ללמוד ממעשיהם.
האיסור "לתת להם חניה בקרקע" נועד גם למנוע מהם להיאחז בארץ ישראל וכפי שכתב הרמב"ם "שאם לא יהיה להם קרקע, ישיבתן ישיבת עראי היא". לאיסור זה ישנם גם פסוקים מפורשים בדרך הפשט: וכן פסוק נוסף:
פרטי הדינים.
הרמב"ם מסביר בפירוט את הדינים הנובעים מהמצוה "לא תחנם":
חניה בקרקע.
הדינים בארץ ישראל:
הדינים בסוריא קלים יותר: מוכרים להם בתים, אבל לא שדות; ומשכירין להם בתים ושדות.
אסור לספר בשבחם, ואפילו לומר "כמה נאה עובד כוכבים זה בצורתו". קל וחומר שאסור לספר בשבח מעשיו, או לחבב דבר מדבריו. מפני שגורם להדבק עמו וללמוד ממעשיו הרעים.
מתנת חינם.
ואסור לתת להם מתנת חנם. אבל נותנים מתנות-חינם לגר תושב, שנאמר : לגר במתנה, ולנכרי במכירה.
אולם מפרנסים עניי עובדי כוכבים עם עניי ישראל (מכספי צדקה), ומאפשרים לענייהם ללקט לקט שכחה ופאה, מפני דרכי שלום.
השלכות אקטואליות.
מסירת שטחים לערבים.
בזמן המאבקים נגד מסירת שטחים בהסכמי אוסלו, הועלה על ידי אנשי ימין דתיים גם איסור זה, בטענה שהממשלה עוברת על איסור תורה במוסרה שטחים של ארץ ישראל לשליטת הרשות הפלסטינית. כך גם בזמן המאבקים נגד ההתנתקות מגוש קטיף ורצועת עזה.
מכירת דירות לערבים.
יש רבנים האוסרים למכור דירה לערבים, הנתפסים לעיתים כצאצאי הישמעאלים, מחמת איסור 'לא תחנם' שלדעתם חל גם עליהם. גם לדעת הסוברים שאין איסור לא תחנם בגויים שאינם עובדי עבודה זרה יש להימנע מלמכור דירה לערבים מחמת שיש מצווה לדאוג שהארץ תהיה בידי היהודים ולא תשתקע בידי הגוים, ולכן מותר לקנות קרקע מגוי אפילו בשבת כמבואר בשולחן ערוך.
היתר המכירה בשנת השמיטה.
לפני שנת השמיטה, נוהגים חקלאים רבים על-פי היתר המכירה, המאפשר להם למכור את אדמותיהם לנכרים על-מנת להפקיע מהן את איסורי השמיטה. אחת הטענות העיקריות נגד היתר המכירה היא, שמכירת האדמות לנכרים אסורה מהתורה משום "לא תחנם". מעבר לכך, אם המכירה בוצעה על-ידי שליח - אין לה תוקף, כי אין שליח לדבר עבירה.
תומכי ההיתר התייחסו לטענה זו בכמה דרכים.
1. איסור "לא תחנם" תלוי בקדושת הארץ לעניין המצוות התלויות בארץ. לכן האיסור חל רק בזמן שהמצוות התלויות בארץ נוהגות מן התורה. אבל בימינו קדושת הארץ נוהגת מדרבנן בלבד, וכך גם איסור "לא תחנם".
2. האיסור חל רק על מכירה הנותנת לקונה הנכרי אחיזה בקרקע. אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את האחיזה בקרקע של המוכרים היהודים, שיוכלו להמשיך ולהתפרנס מחקלאות. . .
3. האיסור חל רק על מכירה לצמיתות, או על השכרה. אולם מכירה זמנית, למשך שנת השמיטה בלבד, אינה נכללת לא בגדר "מכירה" ולא בגדר "שכירות", ולכן הדין אינו חל עליה.
4. האיסור חל רק על שבעת העממים, או על גויים עובדי עבודה זרה. אבל אין איסור למכור למוסלמים ישמעאלים. . . ולדבריו, זו אחת הסיבות שלא תיקנו היתר מכירה בזמן התלמוד: .
5. האיסור אינו חל על נכרי שממילא כבר יש לו קרקע בארץ ישראל: .
6. במקום שיש הפסד גדול ליהודי אם לא ימכור, התירו לו למכור. לדוגמה:
7. האיסור אינו חל כאשר ארץ ישראל שייכת בפועל לשלטון נכרי, כמו שהיה בזמן הכיבוש העותמאני, כשכל הקרקעות נחשבו לרכוש המלך, והחקלאים היהודים נחשבו לחוכרים בלבד: . .
לא תחונם
מלכיט
מלכיט, מינרל בקבוצת המינרלים הקרבונטים.
בעל קושי בינוני (3.5-4 בסולם מוס), מבנה מונוקליני 2\m ושבירה דמוית קונכייה.
מקור המילה מיוונית ופרושה: אבן ירוקה, ואכן המאפיין העיקרי של המלכיט הוא צבעו, צבע ירוק עז (שמעניק לו אטום הנחושת Cu). בגלל צבעו, רכותו ונוחות שבירתו המלכיט שימש בעבר כפיגמנט לאיפור (המצרים הקדמונים). כמו כן, הוא שולב באלמנטים ארכיטקטוניים של ארמונות שליטים (המאה ה-18 וה-19 ברוסיה) ומשמש כאבן חן המשובצת בתכשיטים עד ימינו.
המלכיט (שילוב של אטומי נחושת, פחמה (קרבונט CO3) והידרוקסיל) נוצר קרוב לפני השטח באזורים מחומצנים של בצרים סולפידיים כאשר מים עשירים בקרבונט מגיבים עם מינרלים נושאי נחושת. הוא מופיע בטבע יחד עם המינרל אזוריט (המכיל גם הוא הידרוקסיל, קרבונט ונחושת: Cu3(CO3)2(OH)2) ועם אבני גיר.
מלבד חן ויופי משמש המלכיט את האדם כמקור אפשרי של נחושת. מחצבים של מלכיט אפשר למצוא בהרי אורל שברוסיה, בדרום מערב ארצות הברית (אריזונה), אוסטרליה, אפריקה (זאיר ונמיביה). בישראל נתן למצוא מלכיט בבקעת תמנע.
פרו ורבו
מרכז החלל קנדי
מרכז החלל על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי (באנגלית: John F. Kennedy Space Center (KSC)), הוא אתר השיגור של חלק ניכר ממשימות החלל הבלתי מאוישות של נאס"א ושל כל המשימות המאוישות, הנמצא ליד קייפ קנוורל באי מריט, פלורידה, ארצות הברית.
אורכו של מרכז החלל הוא כ־55 קילומטר, רוחבו כ־10 קילומטר ושטחו כ־567 קילומטר רבוע, והוא מעסיק כ־17,000 עובדים. במרכז יש אתר מבקרים והוא מציע סיורים לקהל הרחב.
המשימות המאוישות שנשלחות לחלל נשלטות ממתחם שיגור 39 (Launch complex 39), הכולל בתוכו גם האנגר להרכבת כלי הטיס. כשישה קילומטר מזרחה מההאנגר ישנם שני כני שיגור, וכשמונה קילומטר דרומה משם עומד המבנה התעשייתי של המתחם.
מרכז החלל קנדי אחראי אך ורק לשיגורים ממתחם שיגור 39. שאר ההמראות והפעולות מתקיימות בבסיס חיל האוויר בקייפ קנוורל שמופעל על ידי חיל האוויר האמריקאי.
היסטוריה.
האזור היה בשימוש על ידי הממשלה כבר מ־1949 כשהנשיא הארי טרומן ייסד את Joint Long Range Proving Grounds בקייפ קנוורל, לניסויי טילים. מיקום זה היה אידיאלי מפני ששיגור הטילים מתבצע ונוחת באוקיינוס האטלנטי, ובנוסף האזור קרוב מאוד לקו המשווה, יותר מכל מקום אחר בארצות הברית. הקרבה לקו המשווה מאפשרת את האצת הטיל בזכות סיבוב כדור הארץ.
בשנת 1951 ייסד חיל האוויר האמריקאי את המרכז לבדיקת טילים של חיל האוויר על יד בסיס חיל האוויר פטריק.
בעקבות פרויקט ספוטניק, הלוויין הסובייטי הראשון בחלל, שיצא לדרך ב־4 באוקטובר 1957 החליטה ממשלת ארצות הברית על ייסוד נאס"א ב־29 ביולי 1958, והאזור הפך לאתר השיגור שלה.
בין הטילים והמשגרים שנוסו היו טילי רדסטון, יופיטר, יופיטר C, פרשינג (Pershing), פולאריס, תור, אטלס, טיטן ומינטמן (Minuteman).
ההכרזה על תוכנית שתשגר אדם לחלל בתוך חללית מקפת, גרמה לשורת פיתוחים מהירה באזור. נאס"א החלה לקנות את האי מריט, ובשנת 1962 היה בבעלותה 210 קמ"ר משטח האי כולו. לאחר מכן התנהל משא ומתן עם ממשלת פלורידה על שטח נוסף כ־140 קמ"ר. ביולי 1962 הוחלט לתת לאזור שבבעלות נאס"א את השם המרכז לפעולות שיגור (Launch Operations Center), ושמו שונה בנובמבר 1963 ל"מרכז החלל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר רצח הנשיא.
תוכניות החלל האמריקאית לשיגור חלליות המקיפות את כדור הארץ (תוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו) פעלו באותה תקופה (עד שנות ה־70 המוקדמות). תוכנית מרקורי הייתה לשלוח אדם לחלל בחללית שתקיף את כדור הארץ, כמענה לתוכנית החלל הסובייטית. התוכנית החלה באוקטובר 1957 והחלליות בתוכנית זו נישאו על גבי הטיל הבליסטי הבין־יבשתי אטלס LV-3B. מהידע שנצבר בתוכנית מרקורי, פותח הטיל טיטן 2 שיוכל לשאת אנשים ולהגשים את מטרת העל של התוכנית כולה. ואכן ב־23 במרץ 1965, יחד עם ג'ון יאנג וורג'יל גריסום המריאה חללית ג'מיני 3 בהצלחה.
מטרתה של תוכנית אפולו הייתה לתת תשובה לתוכנית החלל הסובייטית שרצתה להנחית אדם על הירח. לכבוד התוכנית נחנך מתחם חדש שפיקח על השיגורים וצויד במיטב הטכנולוגיה, בעלות של 800 מיליון דולר אמריקאי. המתחם כלל את האנגר בו הוחזקו משגרי סטורן 5 ששימשו את החלליות בתוכנית אפולו. לפני פיתוח המשגר סטורן 5 התבצעו ניסויים בטילים כמו סטורן 1 ששימש את משימת אפולו 1. הניסוי הראשון של המשגר סטורן 5 התבצע לראשונה במשימת אפולו 4 ב־9 בנובמבר 1967. השיגור המאויש המוצלח הראשון בתוכנית התבצע במשימת אפולו 7 ב־11 באוקטובר 1968. אפולו 8 ששוגרה ב־21 בדצמבר 1968, הייתה הטיסה המאוישת הראשונה סביב הירח, והטיסה המאוישת הראשונה של סטורן 5. אפולו 9 ו־אפולו 10 היו הטיסות המאוישות הראשונות של רכב הנחיתה הירחי. שיא התוכנית הגיע במשימת אפולו 11, היא שוגרה ב־16 ביולי 1969. משימה זו הנחיתה לראשונה אדם בירח. המשך התוכנית הביא איתו עוד 6 משימות שבחמש מתוכן נחתו אסטרונאוטים על הירח, ובוטלו 3 משימות. משימת אפולו 18 בוטלה, אך הוחלט על שיתוף פעולה עם הסובייטים במשימת אפולו־סויוז שהתבצעה בשנת 1975.
מרכז החלל קנדי אחראי גם לשיגורי כל משימות מעבורות החלל. לאחר בצורת של 6 שנים, המריאה הקולומביה למשימת STS-1 ב־1981. מעבורת החלל הייתה הכלי הראשון של נאס"א לשימוש חוזר ולכן נבנה עבורן מסלול נחיתה מיוחד באורך 4.6 ק"מ, אולם נחיתת מעבורת לא התבצעה במרכז החלל קנדי עד 1984. מעבורת החלל צ'לנג'ר במשימת STS-41-B הייתה הראשונה שנחתה במרכז החלל קנדי. עד אז כל הנחיתות של מעבורות החלל נעשו בבסיס חיל האוויר בקליפורניה, והוחזרו לפלורידה על גבי מטוסי בואינג 747. הטיסה ה־25 בתוכנית הייתה הראשונה שלא צלחה עקב התפוצצות הצ'לנג'ר 73 שניות לאחר ההמראה.