בשנת 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שב בן נתן לווינה והפעם כאיש ארגון המוסד לעלייה ב' (במסווה של עיתונאי) שהפעיל, ביחד עם שאול אביגור, אפרים דקל ואחרים, את תנועת הבריחה, שעסקה בהעפלה של ניצולי השואה לארץ ישראל, על ידי הובלתם בכלי-רכב ממרכז אירופה לאיטליה, אליה הגיעו במסע רגלי בהרי האלפים, וממנה הפליגו בספינות מעפילים לארץ ישראל. בן נתן היה מפקד הבריחה באוסטריה עד שנת 1947. הוא אסף באותה תקופה חומר אודות פושעי המלחמה הנאצים, אשר שימש לאחר מכן כיסוד למרכז שמעון ויזנטל בווינה.
בסוף שנת 1947 נשלח בן נתן על ידי הסוכנות היהודית לעבוד בלשכתו של דוד בן-גוריון.
לאחר קום מדינת ישראל היה בן נתן, שכונה בפי כל "ארתור היפה", לבכיר במחלקה המדינית של משרד החוץ, שבראשה עמד בוריס גוריאל (גורביץ'). עד שנת 1950 לערך העביר את רוב זמנו באירופה, בעיקר בפריז, והפעיל משם את מה שהייתה למעשה זרוע מודיעין החוץ של המדינה הצעירה. אנשיו ופעיליו ניהלו אורח חיים פזרני, נהנתני וחובבני, ויותר משאספו מודיעין איכותי העלו את חמתם של אנשי גופי המודיעין האחרים בישראל, שבה התנהלו החיים במחסור ובצנעה. כשנשלחו אנשי אגף המודיעין ושירות הביטחון הכללי לאירופה, בעידודם של ראשי הגופים האלה בנימין גיבלי ואיסר הראל, ראו בכך בן נתן ואנשיו פיחות במעמדם ונטו לזלזל בערכים הסוציאליסטיים של עמיתיהם. הדברים הגיעו לידי כך שבן נתן ואנשיו הכריזו במרץ 1951 על שביתה ואיימו להתפטר כולם ("מרד המרגלים"), וחלקם אף השמידו מסמכים. המחלקה פוזרה לבסוף בהוראתו הישירה של "מר מודיעין", ראובן שילוח, ומתוך חורבותיה נולד המוסד.
בשנת 1953 השתלם בן נתן במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה ולאחר מכן נשלח למשימת איסוף מודיעין באתיופיה ובקרן אפריקה, בכיסוי של נציג הממשלה בחברה לייצור שימורי בשר "אינקודה" שהייתה בבעלות ישראלית (כיסוי זה שימש גם לפעילותו של איש המודיעין דוד קרון), עד שבשנת 1956 נקרא על ידי אנשי משרד הביטחון לשוב לפריז כנציג משרד הביטחון ולנצל את קשריו בה במסע השכנוע שנועד להשיג לישראל כור גרעיני. בשובו לארץ נתמנה אשר בן נתן לממלא מקום מנכ"ל משרד הביטחון ובפברואר 1960 מונה למנכ"ל המשרד. ב-1964 עוטר באות לגיון הכבוד על תרומתו ליחסים בין ישראל לצרפת.
עם כינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל למערב גרמניה ב-1965 נבחר בן נתן כשגריר הישראלי הראשון בגרמניה. בין השיקולים לבחירתו לתפקיד היסטורי זה לאור אירועי השואה, בו כלול ייצוג מדינת ישראל כלפי העם הגרמני, היו בקיאותו בשפה הגרמנית והיותו איש ביטחון שיסמל את כוחה ומעמדה של המדינה. בעיתונות התקופה נאמר גם כי אחד השיקולים היה גם הופעתו הנאה והמרשימה של בן נתן, השונה מן הסטריאוטיפ של היהודי עליו חונך דור שלם של גרמנים בתקופה הנאצית. בן נתן שימש כשגריר בגרמניה עד לשנת 1969.
בשנת 1970 נתמנה אשר בן נתן כשגריר ישראל בצרפת. כאשר תקף בן נתן את צביעותה של צרפת במזרח התיכון העיר על כך העיתון "לה מונד" כי כך אין מתנהגים, אך דווקא נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, שיבח אותו על התנהגותו התקיפה למען האינטרסים של ארצו והוסיף כי היה שמח "לו השגרירים שלי יהיו דומים לשגריר הישראלי". בן נתן סיים את תפקידו כשגריר ישראל בצרפת בשנת 1975 ולאחר מכן שימש כיועץ מדיני לשר הביטחון, שמעון פרס.
בשנת 1978 התמודד על ראשות עיריית תל אביב מטעם המערך, מול ראש העיר המכהן, שלמה להט. לאחר שלא נבחר, עמד בראש האופוזיציה במועצת העיר במשך זמן מה עד שפרש בשנת 1980.
בשנים 1984–1988 שימש יועצו של פרס בעת שזה כיהן כראש ממשלת ישראל ושר החוץ. בן נתן שימש כיו"ר יד דוד בן-גוריון וכנשיא אגודת ישראל-גרמניה. לספר זיכרונותיו שראה אור בשנת 2002 קרא בן נתן בשם "החוצפה לחיות". בשנת תשנ"ט-1999 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
בן נתן היה נשוי לרות עד למותה ב-2012 ואב לבן ובת. בנו נהרג במלחמת יום הכיפורים כקצין שריון במילואים. בתו מירי נשואה לגינקולוג פרופ' ציון בן רפאל.
אשר בן נתן נפטר ב-2014, בגיל 93. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
מקורות.
על עלילות המחלקה הפוליטית של משרד החוץ בספרם של דן רביב ויוסי מלמן, "Every Spy a Prince" (בוסטון 1990).
אמי טאן
אמי טאן (באנגלית: Amy Tan; בסינית: 譚恩美; נולדה ב-19 בפברואר 1952) היא סופרת אמריקנית ממוצא סיני. כותבת בעיקר על יחסי אמהות-בנות ועל חייהם של בני הדור הראשון למהגרים סיניים בארצות הברית. בשנת 1993 עובד ספרה הפופולרי "חוג שמחת המזל" לסרט מצליח.
ביוגרפיה.
אמי טאן נולדה ב-1952 באוקלנד קליפורניה לאביה ג'ון, מהגר מסין, מהנדס חשמל שהפך לכומר בפטיסטי, ואמה דייזי, מהגרת מסין ששמרה על אמונות סיניות ברוחות רפאים, קללות ועין הרע.
בהיותה בת 15 נפטרו אביה ואחיה, הגדול ממנה, ממחלת סרטן במוח. מתוך אמונה בקללה הרודפת אותם, לקחה אמה אותה ואת אחיה הצעיר לאירופה, שם נשלחה ללמוד בבית ספר בשווייץ, במוֹנְטְרֶה. באותה תקופה התאהבה אמי בחבר, שהיה מעורב בסחר סמים וכמעט נישאה לו בחשאי. למרות זאת הצליחה לסיים את לימודי התיכון שנה אחת מוקדם יותר.
סיפור חייה של האם ומשפחתה לבד שימשו כחומר עשיר ומרתק לסיפורים ששולבו בספריה. דייזי, אמה של טאן, הייתה עדת ראייה להתאבדותה של אמה וטאן סברה שסבתה, אמה והיא עצמה סבלו כולן מדיכאון. יחסיה המורכבים של אמי עם אמה היו רצופים מריבות קשות דבר שהוביל אותה להחלטה שלא להביא ילדים לעולם.
טאן למדה ב-5 מכללות, ביניהן אוניברסיטת העיר סאן חוזה ובאוניברסיטת ברקלי - וקיבלה תעודת B.A באנגלית ובלשנות וכן – M.A בבלשנות, שניהם מאוניברסיטת קליפורניה בסן חוזה. עבדה כמומחית לפיתוח שפה אצל ילדים עם מוגבלות, ולאחר מכן כמנהלת פרויקט של משרד החינוך של ארצות הברית, של ילדים לקויי למידה. בשנת 1983 עבדה ככותבת עסקית פרילנסרית של חברות טלקומוניקציה כמו IBM ו-AT&amp;T.
קריירה ספרותית.
ב-1985, החלה טאן לכתוב ספרות. סיפור ראשון שלה התפרסם ב-1986 מבלי שהתכוונה באמת להמשיך כסופרת.
ב-1987, לאחר ביקור ראשון בסין, מולדת הוריה, לשם נסעה עם אמה, כתבה את ספרה הראשון: "חוג שמחת המזל" שהפך לרב מכר. בשנת 1999 לקתה טאן במחלת ליים ואת מאבקה במחלה תיעדה בספרה "היפוכו של גורל, אסופת הרהורים".
אמי טאן כתבה כ-9 ספרים- 7 מהם תורגמו לעברית - והרבה מאמרים. ספריה תורגמו לכ-35 שפות. סיפרה "חוג שמחת המזל" עובד בשנת 1993, לסרט בו שימשה גם כמפיקה-שותפה עם רון באס, והיה מועמד לפרס BAFTA ו- WGA. על כל פעולתה כסופרת, זכתה טאן בפרסים רבים כולל פרס הזהב של חבר העמים Commonwealth Gold Award.
סיפור שלה "לב בן אלמוות" עובד להצגה ברחבי ארצות הברית וצרפת, היא הופיעה בדמות עצמה באחד מפרקי הסימפסונים ומרבה להופיע.
בנוסף על כישרונותיה והצלחותיה כסופרת, נגעה טאן גם בעולם המוזיקה: כתבה את הליברטו של "בתו של מרפא העצמות" עבור האופרה בסן פרנסיסקו, הופיעה כזמרת רקע במספר מסגרות, ואף החלה לאייר בעיתון טבע.
איימי מרצה במספר אוניברסיטאות ברחבי העולם כולל בסטנפורד, באוקספורד, בסין, ובקטר.
חיים אישיים.
היא נשואה מאז 1974 ללו דמאטיי (Lou DeMattei). הזוג חי בסוסליטו, קליפורניה ולזוג אין ילדים, מבחירה.
אארומקסיקו
אָאֵרוֹמֶקְסִיקוֹ (בספרדית: AeroMéxico, נהגה בספרדית: אָאֵרוֹמֵחִיקוֹ) היא חברת התעופה הלאומית של מקסיקו והגדולה ביותר במדינה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי. החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות במקסיקו וכן טיסות בינלאומיות ליעדים באירופה, אסיה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה וצפון אמריקה.
תולדות החברה.
החברה נוסדה בספטמבר 1934 על ידי אנטוניו דיאס לומברדו. טיסתה הראשונה התבצעה בקו אקפולקו–מקסיקו סיטי. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לצמוח במהירות: נקנו כמה חברות מקסיקניות קטנות, נקנו מטוסי דאגלס DC-3 ו-DC-4 ונפתחו קווים לארצות הברית ואירופה. בהמשך הוחלפו מטוסי ה-DC-4 במטוסי DC-6 ומטוסי "בריסטול בריטניה". בשנת 1959 הפכה החברה לחברת התעופה הלאומית של מקסיקו.
בשנת 1961 קנתה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה מדגם DC-8. בתחילת שנות ה-70 החליטה ממשלת מקסיקו לאחד את פעילות כל חברות התעופה שביצעו טיסות מקומיות ולשייך אותן לאארומקסיקו. בשנת 1974 קיבלה החברה לראשונה את מטוסי הדאגלס DC-10-30, מטוסיה רחבי הגוף הראשונים. באותה שנה קיבלה החברה גם מטוסי דאגלס DC-9-30 ראשונים שהיוו את הבסיס לטיסות המקומיות והאזוריות.
ב-31 באוגוסט 1986 התרסק מטוס דאגלאס DC-9-30 כשהתקרב לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. כל האנשים שהיו על המטוס נהרגו. זוהי הייתה התאונה הקשה היחידה בתולדות החברה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 קיבלה החברה את מטוסי הבואינג הראשונים שלה מדגם בואינג 767 שהחל להחליף בהדרגה את מטוסי ה-DC-10. בשנת 2000 יסדה החברה יחד עם דלתא איירליינס, אייר פראנס וקוריאן אייר את ברית חברות התעופה סקאיי טים.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2020:
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא אארומקסיקו באתר Airliners.net
רוקד עם זאבים