במהלך שלטונם של שושלת מינג ושושלת צ'ינג הסיניות התקיימו יחסים דיפלומטים עם ממלכת פרס, והתקיימה השפעה הדדית בתחומי התרבות והאמנות.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949 והקמת הרפובליקה האסלאמית של איראן בשנת 1979, בעקבות המהפכה האיראנית, התחזקו היחסים בין המדינות, וכיום מתקיים שיתוף פעולה הדדי בין המדינות בתחומי ביטחון, סחר וכלכלה, מכירות נשק ושיתוף פעולה מדיני.
היחסים כיום.
יחסי סחר.
הרפובליקה העממית של סין מוצאת באיראן יעד עבור היצוא שלה ומקור לאספקת צורכי האנרגיה הגוברת שלה. במרץ 2004, תאגיד Zhuhai Zhenrong, מפעל סיני בבעלות המדינה, חתם על חוזה ל-25 שנים לייבא 110 מיליון טון של גז טבעי נוזלי (LNG) מאיראן. אחרי חתימת החוזה הזה נחתם חוזה אחר נוסף בין סינופק לאירן, שנחתם באוקטובר באותה השנה. החוזה, ששוויו 100 מיליארד דולר למשך 25 שנה, מוסיף נפח של 250 מיליון טונות של LNG לחשבון האנרגיה של סין, שהופק משדה ידבראן באיראן.
בשנת 2001 היקף הסחר בין סין לאיראן היה 3.3 מיליארד דולר.
עלי אכבר סהלי, הנציג האיראני לשעבר של רשות העתיקות, אמר כי שתי המדינות "משלימות זו את זו. לסין יש תעשייה גדולה ולאיראן יש משאבי אנרגיה".
יחסים פוליטיים.
היום, איראן ממשיכה ליישר קו מבחינה פוליטית עם הרפובליקה העממית של סין כנגד האיחוד האירופי וארצות הברית שמקדמים מדיניות שנועדה לבודד את איראן מבחינה פוליטית וכלכלית. לאיראן מעמד של משקיפה (ושואפת להיות חברה) בארגון השיתוף בשנגחאי, בו לסין יש תפקיד מוביל.
ביולי 2004 הדגיש דובר הפרלמנט האיראני, גולם עלי חדאד-אדל, את תמיכת סין בתוכנית הגרעין האיראנית. שר החוץ של סין, Li Zhaoxing, אמר גם כי ארצו מתנגדת לכך שאיראן תובא בפני מועצת הביטחון של האו"ם בגלל תוכנית הגרעין שלה, ואמר כי הממשלה האיראנית אימצה גישה חיובית מאוד בשיתוף פעולה עם IAEA.
היחסים התרבותיים.
אמנם ליבת היחסים היא בתחומים הכלכליים, ובעיקר המסחר בנפט ובגז כמו גם והקרבה הרעיונות בין המדינות שלצד רוסיה מהוות את הגרעין של המדינות המתנגדות להגמוניה המערבית בקביעת הסדר העולמי, אך כגורם משלמים מתקיימים גם יחסים תרבותיים. בתרבות הפופולרית הפנו הסינים מבט לאיראן בתחום הספרות והטלוויזיה ובשלל אירועים תרבותיים שמעידים כי סין פועלת לבנות תדמית חיובית למדינה על מנת לגבות ולהעמיק את היחסים, שהתקבלה על פי רוב בזרועות פתוחות. כך למשל הסינים ארחו כאורחי כבוד את האיראנים ביריד הספרים הגדול במדינה, שיתפו פעולה בתחום הטלוויזיה ועוד.
נציגויות דיפלומטיות.
איראן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-2 קונסוליות בגואנגג'ואו ושנגחאי. מאידך, סין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
גרשון ג'ייקובסון
גרשון בער ג'ייקובסון (נכתב פעמים: יעקובסון; ט"ו בסיוון תרצ"ד, 30 במאי 1934 – כ' באייר תשס"ה) היה עיתונאי אמריקאי חסיד חב"ד, מייסד ועורך העיתון אלגעמיינער זשורנאל.
ביוגרפיה.
נולד במוסקבה לפריידא ולסימון יעקובשווילי. מוצא משפחת יעקובאשוילי הוא מהעיר כוטאיסי שבגאורגיה כילד נאסר אביו על ידי הק.ג.ב. והוגלה לסיביר, בילדותו נשלח ללמוד בבית ספר הקומוניסטי מחשש השלטונות, אך בשעות הצהריים היה לומד עם מורה פרטי לימודי יהדות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם אמו ואחיו ללנינגרד, ומשם לסמרקנד משם עברו את הגבול לאזור בשליטת רוסיה. לאחר המלחמה שוחרר אביו ויצאו מרוסיה עם קבוצה גדולה של חסידי חב"ד לצרפת שם הקימו את ישיבת תומכי תמימים בברינואה, והחל ללמוד שם.
בשנת תשי"ב עברו המשפחה לטורונטו, שם נפטרו הוריו, שם קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו ותואר שני מבית הספר לעיתונאות לתארים מתקדמים באוניברסיטת קולומביה. לאחר זמן עבר עם אחיו ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770.
בשנת תשט"ז נישא את לצביה ליפסקר, והיה כתוב בעיתון "דער מארגען זשורנאל". בתחילת שנות ה-60 הצטרף לעיתון ידיעות אחרונות ככתב בניו יורק במקומו של הסופר אלי ויזל ששימש עד אז כעיתונאי מטעמם.
בשנת תשכ"ח (1968) לאחר מלחמת ששת הימים הוא נסע כעיתונאי לביקור במצרים. ב-1971 לאחר שהעיתון טאג מארגן זשורנאל נסגר, החל להוציא את העיתון אלגעמיינער זשורנאל שהחל לצאת בשפת ביידיש כשהוא משמש כעורך ראשי.
כעורך ראשי באחד העיתונים החשובים ביותר של יהדות ארצות הברית היה מוזמן לאסיפות רבות.
נפטר בשנת תשס"ה, ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, ולו שלושה בנים ושתי בנות. בנו הרב סימון ג'ייקובסון הוא המנהל והמוציא לאור ובנו הרב יוסף יצחק ג'ייקובסון עורך את העיתון בשפת היידיש.
ארגון להתיישבות יהודית ברוסיה
הארגון להתיישבות יהודית ברוסיה
הארגון להתיישבות היהודית ברוסיה (ביידיש: ייִדישע קאָלאָניזאַציע אָרגאַניזאַציע אין רוסלאַנד) היה ארגון בחסות קומוניסטית בצפון אמריקה, שהוקדש לתמיכה בהתיישבות יהודים בהתנחלויות קולקטיביות חדשות, ראשית ברפובליקה הסובייטית האוקראינית שהוקמה בדרום רוסיה (סטברופול) וברפובליקה היהודית הסוציאליסטית בירוביג'ן בברית המועצות. הארגון הוקם בארצות הברית בשנת 1924 והתפשט במהרה לקנדה.
בשנת 1934 נוסף לארגון ICOR המקורי ארגון התרמה וסולידריות חדש, הוועדה האמריקאית להתיישבות יהודים בבירוביג'ן (אמביג'אן). שני הארגונים התמזגו לארגון מאוחד בשנת 1946.
היסטוריה ארגונית.
הקמה.
הכינוס המייסד התקיים בעיר ניו יורק בדצמבר 1924 והמשימה הראשונית של הארגון הייתה לגייס כסף למימון חוות קולקטיביות יהודיות בקרים ולתת אלטרנטיבה הומניטרית ליהודים העומדים בפני אנטישמיות באירופה. הארגון הונע ממצבם של יהודי מזרח אירופה שהתמודדו עם עשרות שנים של פרעות ופוגרומים (כולל כמעט עשור של מלחמה) באזור התנחלות ואיום מתמיד של אנטישמיות במדינות המקלט שלהם במרכז ומערב אירופה. לחלופין, הבטיחות היחסית והברכה בעולם החדש הניבו את מה שרבים ראו כמגמה להתפוגגות התרבות, השפה וה"לאום" היהודי. במקור, הוועדה עבדה בשותפות עם תורמיה האמריקאים ורשויות ברית המועצות כדי לתמוך בחוות קולקטיביות יהודיות גדולות שהוקמו באזורי תחום המושב, בעיקר בדרום אוקראינה וחצי האי קרים. "קולחוזים" (חווה קולקטיבית) אלה משכו רבני שטעטל יהודים מאוקראינה וביילורוסיה שברחו לערים הגדולות, כמו גם אלה שביקשו לקחת חלק בכלכלה של הימים הראשונים של ברית המועצות.
כאשר ב-1928 נטשה ברית המועצות את רעיון ההתיישבות היהודית בחצי האי קרים ואישרה במקום זאת את הקמתה של הרפובליקה האוטונומית היהודית במזרח ברית המועצות, הארגון שיתף פעולה עם הקומזט, הסוכנות הסובייטית שמאפשרת התיישבות יהודית, ושותפה, האוזט.
אחד מפטרוניה הראשונים היה ג'וליוס רוזנוולד, שתרם יותר מ-2 מיליון דולר לארגון. רוזנוולד ורבים אחרים מיהודים אמריקאים בולטים ועשירים תרמו למאמצי הארגון ותרומותיהם סייעו למעמד הביניים והמעמד הבינוני של העיתונות היידישאית בארצות הברית, שנשאו פניות למימון ותמיכה.
התרחבות.
האגף הקנדי הפך לארגון נפרד בשנת 1935. הארגון היה פעיל בקרב המהגרים היהודים הדוברי-יידיש שח הדור הראשון והשני ונועד להוות ארגון יריב לתנועה הציונית והתעוררותה למולדת יהודית בארץ ישראל. בשנות השלושים של המאה העשרים הארגון היה מעורב גם בהפגנות נגד גרמניה הנאצית ועודד חרם על סחורות גרמניות וגם התרמה למען החטיבות הבינלאומיות שנלחמו במלחמת האזרחים בספרד.
הארגון היה קשור למפלגה הקומוניסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של קנדה ובאופן כללי עקף את קו המפלגה של הקומינטרן. פעילות הארגון שקעה לאחר חתימת הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
אמביג'ן.
הוועדה האמריקאית להתיישבות יהודים בבירוביג'ן (אמביג'ן) הוקמה ב-27 בפברואר 1934, בישיבה שהתקיימה במלון ריץ-קרלטון בעיר ניו יורק. בפגישה נאם לורד מארלי, דודלי לי אמן, חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת העבודה ודובר מוביל של פרויקט בירוביג'אן בבריטניה.
מאחורי הקמת הארגון החדש היה ויליאם וו. כהן, בנקאי וסוכן מניות שהיה חבר קונגרס מהמחוז ה-17 בניו יורק בשנים 1926-1928. כהן ראה בהקמת אזור אוטונומי יהודי בברית המועצות כ"מקלט להצלה ושיקום של אלפי יהודים רבים הסובלים בתופת של מרכז ומזרח אירופה" ותמך בהקמת אמביג'ן בכספו.
אמביג'ן החל בפעולות רשמיות בספטמבר 1935 עם הקמת משרד בשדרת מדיסון 285 בניו יורק. לורד מארלי נבחר לתפקיד נשיא הכבוד עם כהן כנשיא הארגון.
דמות מפתח מאחורי הקלעים אצל אמביג'ן הייתה ג'ייקוב מ. בודיש, חבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית ועובד אמטורג, משרד הסחר הסובייטי בניו יורק. קשריו ההדוקים של בודיש עם שגריר ברית המועצות אלכסנדר טרויאנובסקי ומעמדו במנגנון המפלגה הקומוניסטית הפכו אותו לצינור האידיאלי לקבלת מידע לאמבידג'ן בנוגע להתפתחויות בברית המועצות. בקיץ 1935 נסע בודיש לבירוביג'ן לסיור באזור ולנהל שיחות עם גורמי ממשל בנוגע לתפקידו העתידי של אמביג'ן.
לאחר שיחותיו של בודיש ב -1935, הרשויות הסובייטיות נתנו לאמביג'ן אישור להמשיך במאמצים לסבסד את הגירת יהודי אירופה לבירוביג'ן. בחירת מתיישבים, בעיקר מפולין, ליטא, רומניה וגרמניה, הייתה אמורה להיערך על ידי אמביג'ן בהתייעצות עם גורמים סובייטים. תוכנן להעביר לאמביג'ן מענק של 350 דולר למשפחה שנבחרה לסייע בעלויות המעבר.
מאמצי אמביג'ן משכו מגוון רחב של אמריקאים לחברות בשורותיה, כולל תנאי משמעותי מהמעמד הבינוני והגבוה, חלקם לא יהודים. העמלות בארגון עלו 5 דולר.
בשנת 1946 התמזגו אמביג'ן והארגון להתיישבות יהודית ברוסיה לכדי ארגון מאוחד.
פירוק.