ב-25 ביוני 1949 התחתן הפנר עם חברתו לאוניברסיטה מילדרד ויליאמס, שילדה לו את כריסטי הפנר (היום מנהלת חברת פלייבוי) ואת דייוויד. לפני חתונתם סיפרה ויליאמס להפנר שהיה לה רומן, והוא תיאר רגע זה כ"רגע הכי הרסני בחיי". הזוג התגרש ב-1959, אחרי עשר שנות נישואים. אחרי הגירושין בילה הפנר עם נשים רבות (אלפים, על פי טענתו), וניהל קשרים עם מספר נשים במקביל. לדבריו אף התנסה במין עם גברים.
ב-1985, בגיל 59, לקה הפנר בשבץ מוחי קל, ובעקבותיו מיתן מעט את חייו.
ב-1 ביולי 1989 הוא נישא לקימברלי קונראד, נערת השנה דאז של המגזין. קונראד ילדה לו שני בנים, מרסטון גלן (1990) וקופר ברדפורד (1994). הם נפרדו ב-1998, אך התגרשו רק במרץ 2010. מאז הפרידה ניהל הפנר מערכות יחסים שונות, ובשיאן היו לו שבע בנות זוג בעת ובעונה אחת. בדצמבר 2010, בגיל 84, הודיע הפנר על כוונתו להינשא לחברתו קריסטל האריס, בת 24. ביוני 2011 הודיע שהחתונה בוטלה חמישה ימים לפני האירוע.
תוכנית הדוקו-ריאליטי "השפנפנות של יו" שודרה במשך שש עונות ב, בשנים 2005–2010, ותארה את חייו באחוזת פלייבוי עם שלוש בנות זוג (ביניהן הולי מדיסון). הופקה לה גם תוכניות ספין-אוף.
הפנר תמך במפלגה הדמוקרטית, ותרם לה כספים רבים.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
תחנת צ'רינג קרוס
תחנת הרכבת צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross railway station) היא תחנת רכבת במרכז העיר לונדון בירת אנגליה. התחנה היא אחת מ-17 התחנות המנוהלות על ידי חברת נטוורק רייל. הרכבות העוצרות בתחנה שייכות לחברות סאות'איסטרן וסאות'רן.
התחנה נמצאת באזור צ'רינג קרוס של לונדון, ונקראת, כשם האזור, על שם ה-12 והאחרון מבין צלבי אלינור, שהוצב בסמוך. חזית תחנת הרכבת פונה לרחוב הסטרנד, ואילו בחלקה הדרומי נמצא קצהו הדרומי של גשר הנגרפורד המשמש את הרכבות המגיעות לתחנה. מול החזית ניצב מונומנט הצלב של צ'רינג קרוס שהוא צריח בסגנון נאו גותי המייצג את נקודת המרכז המדויקת של לונדון.
בשעות השיא, יוצאות מהתחנה 35 רכבות מדי שעה.
היסטוריה.
קודם לבניית התחנה, עמד במקום זה שוק הנגרפורד. תחנת הרכבת הראשונה במיקום זה נבנתה על ידי חברת סאות' איסטרן רילוויי ונפתחה לציבור ב-11 בינואר 1864. התחנה תוכננה על ידי סר ג'ון הוקשו, בסגנון ויקטוריאני טיפוסי. גג התחנה היה בנוי כיפת ברזל שכיסתה את השטח שבו עמדו ששת הרציפים. שנה מאוחר יותר נפתח לציבור מלון צ'רינג קרוס, שתוכנן על ידי האדריכל אדוארד מידלטון בארי, ב-15 במאי 1865. המלון נבנה בסגנון הרנסאנס הצרפתי. לרגל פתיחת התחנה והמלון, הוצב בכיכר שבפתח המלון העתק של אחד מצלבי אלינור, הדומה לצלב שעמד במקום מאז המאה ה-13 ועד שנת 1647.
גג התחנה המקורי התמוטט ב-5 בדצמבר 1905. ששה אנשים נהרגו בתקרית (שני פועלים שעבדו על הגג באותה עת, מוכר ספרים, ושלושה הולכי רגל שהלכו בסמוך למבנה התחנה). מספר הנפגעים הקטן יחסית היה הודות לעובדה שההתמוטטות אירעה שלא בשעת העומס, ובשל כך שהגג התמוטט באיטיות, דבר שאיפשר לעומדים על רציפי התחנה לברוח ממנה בטרם התמוטט הגג. בעת תחילת העבודות להסרת חלקי הגג שלא התמוטטו, ואשר היו בסכנת התמוטטות, הוצבו פיגומי עץ מעל התחנה. במקום מבנה הגג האלגנטי בעל הכיפה הגדולה, נבנה ב-1906 גג ברזל פשוט.
התחנה והמלון ניזוקו על ידי הפצצות מטוסי הלופטוופה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ושוקמו לאחריה.
בשנת 1990 הוחלף גג התחנה הפשוט בצורתו, במבנה משרדים ומרכז קניות רחב-היקף. מבנה זה נבנה בסגנון פוסט-מודרני, בתכנונו של האדריכל טרי פארל, ומרמז בצורתו על תחנות הרכבת של המאה ה-19.
רכבת תחתית.
מתחת לשטח התחנה מצויות שתי תחנות של הרכבת התחתית של לונדון המשמשות אותה - תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס ותחנת הרכבת התחתית אמבנקמנט.
אריה אלואיל
אריה אַלוַאִיל (לעיתים נכתב אלוייל, אלויל) (Arieh Allweil; 11 במרץ 1901 - 7 במאי 1967) היה צייר ומאייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1937).
ביוגרפיה.
אלואיל נולד בעיירה בוברקה (בויבריק) שליד לבוב, בגליציה (אוסטריה; לאחר המלחמה בפולין; כיום באוקראינה). בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1918, עקר עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בבית הספר התיכון. כשחזר לבוברקה, הקים שם את קבוצת השומר הצעיר בעיירה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל בראשה כחלוץ. אלואיל היה ממקימי ביתניה עילית, שהייתה ניסיון ההתיישבות הראשון בארץ של השומר הצעיר.
בשנת 1921 נסע ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות בווינה. בזמן שהותו בווינה הציג מספר ציורים בתערוכה של קבוצת ה-Kunstschau מיסודו של גוסטב קלימט.
בשנת 1926 חזר אלואיל דרך פריז ואיטליה לארץ ישראל. הוא התיישב בתל אביב, אך שהה תקופות ארוכות במקומות שונים בארץ ישראל על מנת לצייר, בעיקר בשפיה, ירושלים, וגבעת המורה. משנת 1952 בילה תקופות ארוכות במעונו בצפת, במקביל לביתו בתל אביב.
אלואיל היה נשוי 4 שנים למשוררת והסופרת אסתר ראב (1894–1981). בשנת 1938 נישא לרחל בוגרשוב (1908–1996), ציירת ומורה לילדים בכיתה א', בתו של ד"ר חיים בוגרשוב (מחנך עברי, ממקימי גימנסיה הרצליה, פעיל ציוני וחבר הכנסת השנייה), והיה נשוי לה עד מותו.
אלואיל נפטר בצפת ב-7 במאי 1967. נקבר בבית העלמין בצפת.
אלואיל היה אב לשתי בנות ובן מאשתו השנייה, רחל:
רות שפרלינג (נולדה ב-1939), פרופסור אמריטה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אלמנתו ושותפתו המדעית של יוסי שפרלינג (1939–2013), פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן; נאוה (נולדה ב-1943); והלל (1947–2002). אלואיל היה אחיו של המהנדס אשר אלואיל, מבכירי המהנדסים בישראל, ודודו של האדריכל אברהם אלואיל.
בשנת 1970 נקרא על שמו רחוב בצפת.
תקופות אמנותיות.
עבודות מוקדמות, שנות העשרים.
עבודות האמנות הראשונות של אלואיל הן מן התקופה בה היה חלוץ בביתניה עילית. בציור שמן משנת 1920, התמונה, בה נראה הצריף הקטן של הקומונה על רקע הרי הגליל והשמים, משקפת את תחושת הבראשיתיות שהרגישו החלוצים אך גם את הבדידות הקשה שאפיינה את חייהם.
אלואיל עיצב שתי מצבות קבר לשני אנשי השומר הצעיר שמתו בנסיבות שונות: דב אופר, שנרצח בידי ערבים, ונתן איכר, עולה מאוסטריה שהתאבד. למצבתו של נתן איכר בבית הקברות בכנרת חרט אלואיל בשיש ציור המכיל דימויים קשים וביניהם תרנגול כפרות שחוט, יתוש ענק והדימוי המרכזי, פנים מפלצתיות/שטניות.
בשנות לימודיו בווינה, חזר אלואיל לדימויים ולחוויות מתקופת ביתניה בסדרה של שמונה תחריטי אבן בשם "טורא אפורא" (Graues Band). התחריטים, בעלי סגנון אקספרסיוניסטי גרמני מובהק, מציגים דימויים סיוטיים של עינוי וסבל נפשי. יש הטוענים כי בציורים אלו מבטא אלואיל את החוויות הטראומטיות של חיי הקומונה בביתניה עילית.
בשנות לימודיו צייר את נופיה העירוניים של וינה וצייר גם בדרזדן. בזמן שהותו בווינה היה חבר בקבוצת הקונסטשאו (Kunstschau), אשר הציגו בה בין השאר גוסטב קלימט ואגון שילה. הוא הציג מציורי בתערוכות הקונסטשאו בשנת 1925.
בתקופה זו אלואיל נפגש עם הצייר והסופר אוסקר קוקושקה. על המפגש כותב אלואיל בהערות אוטוביוגרפיות שכתב בשנת 1956:
שנות השלושים והארבעים.
אריה אלואיל היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל וממקימי מוזיאון תל אביב. עם פתיחת מוזיאון תל אביב, ב-2 באפריל 1932, נערכה תערוכה לציירים הארצישראלים הבולטים באותה תקופה, וביניהם אלואיל.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, הציג בתערוכה בגלריה של אגודת האמנים בבית הבימה ובמוזיאון תל אביב.
בשנים אלה התעצב סגנון הציור של אלואיל. המעבר מאירופה לארץ ישראל השפיע בצורה עמוקה על סגנון ציורו. במילותיו של אלואיל: "לצייר מיער וינה התכחש הנוף הארצישראלי. הצבע הסמיך הכחול והאפור הפך קלוש צהבהב. השמש הלוהטת קרע את תמונותיי הכהות... נוף ארץ ישראל דחה מציורי כל עקבות קוביזם, גם פוביזם."
בשנות השלושים בילה אלואיל במשך שנתיים בירושלים וצייר את בתי הכנסת ברובע היהודי, את העיר העתיקה וההרים סביבה. לאחר מכן נטה אלואיל לצייר באזור שפיה, זכרון יעקב וצפת. הוא פיתח את אהבתו הגדולה לציורי טבע ונוף, שמהם צייר מאות. ציורי הנוף מאופיינים בקווי מתאר מרוככים ובצבעוניות פסטורלית לרוב. בציורים ניכרת החיבה העמוקה של אלואיל לנוף הארצישראלי והעניין הבלתי נלאה בפרטיו: גבעות, שדות מעובדים, עצי זית ועוד. על תהליך הציור כותב אלואיל:
"את תמונות הנוף אני עושה מול הטבע בלבד. תחילה באופן אבסטרקטי בשטחים מלאים בעיקר של צבע נייטרלי ובסוף בצלילי צבע מרובים וברשום פרטים. ייתכן ורק עתה התקדמתי בתפיסת הציור והנוף הארצישראלי מזמן שפסקתי ללכת לפאריס."
במקביל לציורי השמן פיתח אלואיל סדרה של עבודות בהדפס לינול שיצאו כספרים. בספרים עיצב אלואיל את אותיות הטקסט בקליגרפיה אישית וצירף להם איורים, גם הם בטכניקת חיתוך הלינול. בין הספרים שיצאו בין השנים 1939–1949 נכללים כמה מספרי התנ"ך כמו מגילת רות, מגילת אסתר, מגילת איכה וספר עמוס. כמו כן הכין אלואיל הגדה של פסח לחיילי צה"ל. בספרים אלה חיבר אלואיל בין הסיפורים והנבואות המקראיות לבין אירועי אותה התקופה - מלחמת העולם השנייה, השואה, והקמת מדינת ישראל. בכך היה אלואיל מן האמנים הישראליים הבודדים שהתייחסו ביצירתם לשואה במהלך התרחשותה.
גרפיקה וטיפוגרפיה.
אלואיל אייר כמה ספרים, ביניהם "סיפורי ח.נ. ביאליק לילדים", שיצא לאור בשנת 1953, וכן הגדה של פסח, ובה 40 ציורים שיצאה לאור ב-1956.
הוראת אמנות.