היישוב נוסד בידי מלחים יוונים ממילטוס בשם "ניקוניה" במאה החמישית לפני הספירה, במאה הרביעית לפני הספירה הייתה שם מושבה פניקית בשם "אופיוזה" וחי בה עם הנרבים שעזבו את המקום בגלל ריבוי הנחשים. בתקופתו של הרודוטוס המקום נקרא "טיראס" (Τύρας) וחי בו עם התיריטים. בורביסטה כבש את המקום בשנת 300 לפני הספירה וצירף אותו לדאקיה, אך מאוחר יותר חזר להיות מושבה יוונית. הרומאים כינו אותו בשם "המבצר הלבן" (Album Castrum) או "אלבה יוליה" (Alba Iulia) (בלי קשר לעיר אלבה יוליה שברומניה). המקום נהרס בפלישת ההונים, בשנת 375 והתחדש בשנת 545 בשם "טוריס" (Turris). הביזנטינים כינו אותו בשם "אספרון" (Asperon), שם יווני שמשמעותו "לבן", והקומנים, שבאו בעקבות הפצ'נגים, קראו למקום "אקליבה" (Acliba). היוונים (בני האימפריה הביזנטית) שבו עם השמות "העיר הלבנה" (Λευκόπολης), "המבצר הלבן" (Ασπρόκαστρον) ו"המבצר השחור" (Μαύροκαστρον), בלשון סגי נהור, שם שזכה לאיותים הלטיניים Maurocastrum ו-Moncastrum, איותים שהובילו לשמות האיטלקיים שניתנו על ידי בני ג'נובה ששלטו במקום במאה ה-14, "מונקסטרו" (Moncastro) ו"מאורוקסטרו" (Maurocastro). הרומנים בני נסיכות מולדובה, שכבשו את המקום בשנת 1407, בתקופתו של אלכסנדרו הטוב, הוסיפו את גרסתם, "צ'טאטיה אלבה" (Cetatea Albă) שמשמעותה היא "המבצר הלבן". הטורקים, הפעם העות'מאנים, שבו בשנת 1450 והביא את השם ששלט בכיפה זמן רב מכל השמות האחרים, "אקרמן" (Akkerman). העיר עברה ידיים כמה פעמים בין המולדובנים ובין הטורקים, אך האחרונים נשארו אדוני המקום ברציפות בין השנים 1484–1812. משנת 1812 המקום עבר לידי האימפריה הרוסית, אשר שלטה באזור עד להתפרקותה ב-1917. רומניה ניצלה את התפרקות האימפריה הרוסית והשתלטה על בסרביה בכלל ועל אקרמן בפרט. בתקופת השלטון הרומני הוחזר שמה המולדבי של העיר - "צ'טאטיה אלבה" (Cetatea Albă).
בקיץ 1940, בעקבות האולטימטום שהציבה ברית המועצות לרומניה עברה אקרמן לשלטון סובייטי. בחלוקה האדמיניסטרטיבית הסובייטית, שבוצעה לאחר מכן, הוקם בשטחה של דרום בסרביה "מחוז אקרמן", כאשר העיר אקרמן משמשת כמרכז המחוז. ב-28 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר שוב על ידי הרומנים. השלטון הרומני באזור החזיק מעמד כ-3 שנים - ב-22 באוגוסט 1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום במהלך מבצע יאשי-קישינב.
באותה שנה שונתה גם שמה של העיר ל"בלגורוד-דנייסטרובסקי" (פירוש השם ברוסית - "העיר הלבנה שעל הדנייסטר"). בחלוקת המחוזות החדשה שבוצעה בברית המועצות בשנת 1954 נכללה העיר בתחומי מחוז אודסה. בשנת 1992, אחרי התפרקות ברית המועצות, העיר הא חלק ממדינת אוקראינה.
בשנת 1826 נחתם באקרמן הסכם הקרוי הסכם אקרמן, בין האימפריה הרוסית ובין האימפריה העות'מאנית בנושא הדרך למינוי השליטים בנסיכות מולדובה וולאכיה.
הקהילה היהודית.
במחצית הראשונה של המאה ה-15, כתב נזיר נוצרי בשם גריגורה צמבלאק (Grigore Ţamblac) או סמבלאק (Samvlac) את סיפור חייו של "הקדוש יון החדש", שסבל עינויים קשים בעיר אקרמן, שבסיומם נקשר לזנבו של סוס פראי שגרר אותו על פני רחובות העיר עד לשכונת היהודים. בהזדמנות זו מוסיף הנזיר כמה אגדות על היהודים. ספר זה תורגם לרומנית בשנת 1645 ותוכנו פורסם בשנת 1884 בכתב עת להיסטוריה. על פי חישובי ההיסטוריונים הרומנים, התרחש האירוע לפני שנת 1320, כך שבמועד זה מספר היהודים בעיר הצדיק קיומה של שכונה נפרדת. לפי דעתו של ההיסטוריון היהודי, הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי, מקורם של יהודי אקרמן בבני העם הכוזרי שהתגיירו במאה ה-8.
הקהילה היהודית של אקרמן גדלה מאוד בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית. לפי מרשם האוכלוסין שבוצע בשנת 1897 התגוררו בעיר כ-5600 יהודים. היהודים היוו כ-20% מאוכלוסיית העיר. פרעות המאות השחורות לא פסחו על העיר - בפוגרום שבוצעה על ידם בשנת 1905 נרצחו 8 יהודים וכמה עשרות נפצעו.
בין היהודים שהתגוררו באקרמן נמנים יעקב שמואל טרכטמן - העסקן והעיתונאי העברי; משה אברמסון - איש העלייה הראשונה; ובנו, טוביה אברמסון - ממתנדבי הגדודים העבריים, חבר גדוד העבודה וארגון השומר, ברוך קמין, שהיה מצנחני היישוב וחבר הכנסת ונעמי הנריק - פסלת ישראלית, שפסלה את אנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
בוג'אק
חבל בּוּגָ'אק, הידוע גם בכינוי "דרום בסרביה", הוא חבל ארץ על חוף הים השחור בין הנהרות דניסטר ודנובה. כעת החבל שייך לאוקראינה, שאליה הוא מקושר בשני גשרים מעל לדניסטר. החבל גובל במולדובה וברומניה ובמהלך ההיסטוריה היה חלק מנסיכות מולדובה, מהאימפריה העות'מאנית, מהאימפריה הרוסית ומרומניה.
החבל הוא ערבה וכיום הוא מחולק ל-9 נפות הכוללות 481,000 תושבים.
ביוכימאי
ביוכימאי הוא אדם העוסק בביוכימיה.
הכשרה למקצוע ביוכימאי ניתנת באוניברסיטאות, במסגרת המחלקה לביוכימיה, בהתמחויות שונות.
ביוכימאים פעילים באוניברסיטאות, בהוראה ובמחקר בענפי הביוכימיה הרבים. ביוכימאים מועסקים גם בתעשיית התרופות, בתעשיית המזון, בייצור אמצעי לוחמה כימית ועוד.
אין מחלקים פרס נובל לביוכימיה, אך ביוכימאים נמנים עם מקבלי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה ופרס נובל לכימיה.
בילגורוד דניסטרובסקי
צ'טאטאה אלבה
סולם (כלי)
ביזנץ
Skateboard
תשלום עיתי ותשלום חד פעמי
איגנץ ואגהלטר
איגנץ ואגהלטר (בגרמנית: Ignatz Waghalter; 15 במרץ 1881 - 7 באפריל 1949) היה מלחין ומנצח יהודי-פולני-גרמני.
חייו.
לימודים.
ואגהלטר נולד למשפחה יהודית דלת-אמצעים בוורשה ונסע לברלין בגיל 17, שם החל את לימודיו אצל פיליפ שארוונקה. הנער עורר את עניינו של יוזף יואכים, כנר גדול וידיד קרוב של יוהנס ברהמס. בעזרת יואכים התקבל ואגהלטר לאקדמיה לאמנות של ברלין, שם למד קומפוזיציה וניצוח בהדרכת פרידריך גרנסהיים. המוזיקה הקאמרית המוקדמת של ואגהלטר גילתה דמיון מלודי מובהק, העתיד לאפיין גם את יצירותיו הבאות. רביעיית מיתרים מוקדמת, ברה מז'ור, אופוס 3, זכתה לשבחי יואכים. הסונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5, קיבלה את פרס מנדלסון היוקרתי בשנת 1902, כשהמלחין היה בן 21 בסך הכל.
קריירה.
ואגהלטר התמנה ב-1907 למנצח האופרה הקומית בברלין, שם צבר לו מוניטין. בהמשך באה תקופת כהונה קצרה בתיאטרון העירוני באסן (1911-1912). מינויו של ואגהלטר למנצח ראשי בדויטשאופרהאוס ביסס את מעמדו בשורה הראשונה של המוזיקה הגרמנית. בית האופרה החדש נחנך בניהולו של ואגהלטר ב-7 בנובמבר 1912 בהצגת "פידליו" של בטהובן. ואגהלטר עודד את ביצוע יצירותיו של פוצ'יני, שהאופרות שלו לא זכו עד אז באהדת הקהל הגרמני. הביצוע הראשון בגרמניה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני התקיים בניצוחו של ואגהלטר במרץ 1913 בדויטשה אופר ברלין. הצלחתה הגדולה הבטיחה מקום של כבוד לאופרות של פוצ'יני ברפרטואר של בתי האופרה הגרמניים.
שלוש מן האופרות של ואגהלטר עצמו זכו להצגות בכורה בדויטשה אופר: "מנדראגולה", המבוססת על קומדיה של מקיאוולי מתקופת הרנסאנס, בינואר 1914; "נוער", המבוססת על יצירה טרגית ריאליסטית של המחזאי הגרמני מקס האלבה, בפברואר 1917; ו"סטאניאל", בהשראת מעשיה פנטסטית פולנית, במאי 1923. המלודיות הנלהבת של היצירות האלה ציינה את ואגהלטר כאחד המלחינים האופראיים הליריים ביותר בגרמניה שלפני 1933.
ואגהלטר עזב את הדויטשה אופר ב-1923. הוא נסע לארצות הברית, שם שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדינת ניו יורק, בעונת 1924-1925. הקשר העמוק שלו לחיי התרבות של ברלין הניע אותו לדחות את ההצעה להישאר בתזמורת האמריקאית ולחזור לגרמניה. הוא חיבר אופרטות אחדות והיה פעיל כמנצח אורח. ואגהלטר התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של ריגה, לטביה לעונת 1931-1932. זמן קצר אחרי שובו לברלין, עלו הנאצים לשלטון. ב-1934 יצא ואגהלטר לגלות, תחילה לצ'כוסלובקיה ואחר לאוסטריה, שם חיבר את האופרה האחרונה שלו, "אחשוורוש ואסתר". שבועות אחדים אחרי כניסת הנאצים לאוסטריה, נמלטו ואגהלטר ואשתו לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגיעו לניו יורק, הקים ואגהלטר תזמורת קלאסית של נגנים אפרו-אמריקאים, שלא האריכה ימים. אבל ההזדמנויות לניצוח שהוצעו לו היו מוגבלות, והוא מת באלמוניות יחסית בניו יורק, ב-7 באפריל 1949, בגיל 68.
ואגהלטר היה אמנם אחד מרבים בקרב המוזיקאים עתירי הכישרון, גרמנים ויוצאי מרכז אירופה, שחייהם והקריירות שלהם נופצו עקב השואה, אך האלמוניות הממושכת שאליה שקע, לעומת סדר הגודל של חשיבותו ומעמדו עד 1933, יוצאת דופן לפי כל קנה מידה. את גורלו של ואגהלטר אפשר אולי להסביר, במידה רבה, במהפך הקיצוני שחל באסתטיקה המוזיקלית לאחר מלחמת העולם השנייה. ואגהלטר לא ערך ניסויים באטונאליות ומחויבותו למלודיות הציבה אותו הרחק ממחוזות האוואנגרד המוזיקלי. אבל חקירה ביקורתית מאוחרת יותר של האטונאליות ובמקביל לה, התחדשות העניין במלחינים, שיצרו בניב מלודי, מעודדות בחינה מחודשת של ואגהלטר. הדויטשה אופר ברלין (היורשת של הדויטשה אופרהאוס) ביצעה בהפקה קונצרטנטית את "נוער" של ואגהלטר בשנת 1989 והקלטה חדשה של המוזיקה הקאמרית המוקדמת שלו יצאה למכירה במרץ 2006. את האותנטיות הרגשית ועוצמת הליריות של ואגהלטר, יחד עם האיכות הטכנית הגבוהה של חיבוריו, יש אולי להעריך באופן הנכון ביותר כביטוי מובהק של תרבות מוזיקלית אבודה, שהכחדתה הייתה בין התוצאות הטרגיות של הברבריות, ששיסעה את אירופה תחת שלטון הפאשיזם.
יצירות נבחרות.
האוטוביוגרפיה של ואגהלטר, Aus dem Ghetto in die Freiheit יצאה לאור בצ'כוסלובקיה ב-1936
תשי&quot;ד
היפרטריכוזיס