על סמך הניסיון שנצבר בלחימה בסין עדכן הצי את דרישותיו באוקטובר. נדרשה מהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות. על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית בסיוע מכלי דלק נתיקים. החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג. כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט. כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות זהה לזה של ה-A5M לפחות והקפדה על מוטת כנפיים קצרה מ-12 מטר.
צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס. ג'ירו הוריקושי, המתכנן הראשי של מיצובישי, סבר כי אפשר למלא את דרישות המפרט, אך רק אם המטוס יהיה קל ככל האפשר. צוותו עשה שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום. התכנון הסופי - כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו - היה בזמנו חדשני ביותר.
פעילותו.
בזמן המתקפה על פרל הארבור היו רק 420 מטוסי זירו בכל זירת האוקיינוס השקט. האמריקאים נתקלו בעיקר בדגם 21, לרוב רחוקים מנושאות המטוסים היפניות הרבה יותר מציפיותיהם, שכן טווח הפעולה של הזירו היה מעל 2,600 ק"מ. מטוסי הזירו היו עדיפים על כל מטוסי בעלות הברית ב-1941, ועד מהרה קנו לעצמם מוניטין מאיים. עם זאת, הזירו לא השיג עליונות אווירית מוחלטת הודות לפיתוח טקטיקות לוחמה מתאימות של בעלות הברית, ובהן טיסה במבנים המחפים הדדית זה על זה.
כאשר הופיעו בזירת האוקיינוס השקט מטוסי גראמן F6F הלקאט, F4U קורסייר ולוקהיד P-38 לייטנינג, החל הזירו חלש המנוע לאבד את בכורתו, אם כי בידי טייס מיומן היה עדיין איום גם על המטוסים האמריקאיים החדישים ביותר. הגעת המטוסים החדישים שינתה את יחס ההפלות מ-1:1 ל-10:1 לטובת האמריקאים. בשל חוסר במנועים חזקים יותר וקשיים שנתגלעו בתכנון מחליפו, נותר הזירו בייצור עד סוף מלחמת העולם השנייה ויוצרו ממנו כ-11,000 יחידות.
זירו היה מטוס שתוכנן למתקפה, ועל כן היה עדיף בתמרון ובכוח אש על חשבון הגנה. לא היו בו מכלי דלק נאטמים מעצמם או שריון כלשהו, וכמעט כל פגיעה הביאה לאובדן המטוס. האמריקאים אף פיתחו תמרונים מיוחדים להתמודדות עם כושר התמרון העדיף של הזירו כתמרון "Thach Weave" המוכר, ובו שני מטוסים חולפים זה על פני זה, בתקווה שמטוס האויב יפנה בעקבות אחד מהם. אז הם היו פונים חזרה זה לעבר זה, והזירו מצא עצמו ישירות מול המטוס השני שיכל להפילו בקלות. בתמרון זה נעשה שימוש רב ומוצלח בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי.
טאז השד הטסמני
טאז השד הטסמני או טאז (באנגלית: The Tasmanian Devil או Taz) הוא דמות בדיונית שנוצרה בשנות ה-50 ומופיעה בסרטי הנפשה של הלוני טונס. טאז הוא שד טסמני (חיית כיס החי באי טסמניה וידוע בצווחותיו המפחידות) והוא בעל דיבור קלוקל, חם מזג, רעב תמיד והורס כל הנקרה בדרכו על ידי סופת הטורנדו שהוא יוצר תוך כדי התקדמותו. טאז הוא יצור די טיפש וניתן "לסדר" אותו בקלות, אך כשהוא מבין שהערימו עליו כדאי להתרחק ממנו, הוא נחשב לדמות האלימה ביותר מבין דמויות הלוני טונס.
טאז הופיע בסה״כ ב־5 מסרטוני ה־"לוני טונס", כאשר הופעת הבכורה שלו הייתה בסרטון Devil May Hare בשנת 1954. לאחר הפצת הסרטון, אדי סלזר, שהיה ראש חטיבת האנימציה באולפני האחים וורנר באותו זמן, החליט לגנוז את הדמות, שכן סבר שהיא אלימה מדי. דמותו של טאז ניצלה לאחר זמן מה, כאשר ג'ק וורנר העלה תהייתו בפני סלזר על מה עלה בגורלו של טאז, וסיפר שקיבל "קופסאות על גבי קופסאות" של מכתבי מעריצים שרוצים לראות עוד ממנו. ארבעה סרטונים נוספים נוצרו מאז בהשתתפותו של טאז עד לסגירת חטיבת האנימציה בשנת 1968.
ב־1991 טאז קיבל סדרה משלו בשם "טאז-מאניה", אשר שודרה בישראל בערוץ הילדים במהלך שנות התשעים, ובעקבותיה זכה לפופולריות מחודשת. בסדרה הוצגה משפחתו הבורגנית (שהורכבה משדים טסמניים חכמים יחסית, שיודעים גם לדבר ולבושים בבגדים).
כוח פוליטי
גרדום
גרדום הוא מתקן, בדרך כלל עשוי עץ, המשמש להוצאה להורג בתלייה.
גרדום בדרך כלל בנוי בצורת האות 'ר' או 'ו' - קורה אנכית שלקצה העליון שלה מחוברת קורה אופקית ממנו משתלשלת לולאת חנק. ישנם דגמים מורכבים יותר של גרדומים שבהם הקורה האופקית נשענת על שתי קורות אנכיות. הגרדום בטייברן בלונדון עוצב בצורה משולשת, עם שלוש קורות אופקיות ושלוש קורות אנכיות מה שאפשר לתלות פושעים משלושת צדדיו.
ישנם גרדומים קבועים הממוקמים במקומות ציבוריים, המשמשים גם כסוג של הרתעה בפני ביצוע עבירות שיש עליהן עונש מוות. לעיתים נהגו להשאיר את גופות המוצאים להורג על הגרדום למען "יראו וייראו". במקומות אחרים מותקן הגרדום בין כותלי בית סוהר. לעיתים, לשם העצמת אימת המוצא להורג, מוקם הגרדום בסמוך למקום מאסרו תוך שהוא שומע את הלמות עבודות הבנייה.
בעבר נהגו לקשור את לולאת החנק סביב צווארו של הנחנק המוצא להורג בעוד הוא עומד על סולם, או על עגלה קשורה לסוס. סילוק סולם או הסעת העגלה גרמו למוצא להורג ליפול, תלוי בלולאה, ולהחנק אט אט. בגרדומים מודרניים משתמשים בדלת קטנה ברצפה הנפתחת באמצעים מכניים. פתיחת הדלת גורמת לנפילה של המוצא להורג שמת במהירות משבירת המפרקת וחניקת הגרון
גרדום בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי נגזר בארץ ישראל עונש מוות על 11 מלוחמי המחתרות. תשעה מהם הוצאו להורג בתלייה, בגרדום שהותקן בכלא עכו (ראו עולי הגרדום).
לאחר ששלושה מלוחמי האצ"ל, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס, נידונו למוות, ניסה האצ"ל למנוע את תלייתם, באמצעות חטיפה של שני סרג'נטים בריטיים, ואיום להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין. שלטונות המנדט הבריטי לא נכנעו לאולטימטום זה, ובעקבות לוחמי האצ"ל נתלו גם שני החיילים הבריטיים החטופים.
המקום בו בוצע גזר הדין נקרא "חורשת הסרגנ'טים", חורשה באזור נתניה הממוקמת על יד בית העלמין.
גרדום במדינת ישראל.
במדינת ישראל הוקם גרדום לשם הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
תוכנית שנג'ואו
תוכנית שֶׁנְג'וֹאוּ (בסינית: 神舟) היא תוכנית החלל המאוישת של סין, המופעלת על ידי סוכנות החלל הסינית כחלק מתוכנית החלל הסינית, במסגרתה שוגר הטייקונאוט הסיני הראשון לחלל במשימת שנג'ואו 5 ב-15 באוקטובר 2003. בכך הצטרפה סין למועדון היוקרתי של מעצמות שהצליחו לשלוח אדם לחלל בכוחות עצמן - יחד עם רוסיה (אז כברית המועצות) ששיגרה את הקוסמונאוט הראשון שלה ב־12 באפריל 1961, וארצות הברית ששיגרה את האסטרונאוט הראשון שלה ב־5 במאי 1961.
התכנון של החללית שנג'ואו החל בשנת 1992 (פרויקט 921/2), כשבשלב הראשון בוצעו ארבע טיסות לא מאוישות ב-1999, 2001 ו-2002 על גבי שנג'ואו 1, שנג'ואו 2, שנג'ואו 3 ושנג'ואו 4. בעקבות הניסויים והבדיקות שבוצעו על הטיסות הלא מאוישות הוחלט לשגר על גבי השנג'ואו 5 את טייס החלל הסיני הראשון, אלוף-משנה יאנג ליוואי. במרץ 2005.
מטרתה העיקרית של תוכנית שנג'ואו הייתה לשגר את הטייקונאוטים הסיניים לעבר תחנת חלל הסינית וגם לשמש כרכב הצלה לצוות תחנת החלל. מטרה זו הושגה במלואה ב-26 ביוני 2013 עם נחיתת החללית שנג'ואו 10 כשכל אנשי הצוות נחתו בשלום.
משמעות השם שנג'ואו הוא "ספינה אלוהית". השם נבחר גם כיוון שהוא זהה בהגייתו לשם עתיק של סין מתקופת המדינות הלוחמות.
מבנה החללית ונתונים טכניים.
החללית שנג'ואו מזכירה את החללית הרוסית סויוז, אף על פי שהיא גדולה מעט יותר. הדמיון ביניהן אינו מפתיע, כיוון שהסינים עבדו בצמוד לרוסים החל מ-1994 וקיבלו גישה מלאה לתוכניות המקור של החללית סויוז.
בדומה לסויוז, שנג'ואו מורכבת משלושה חלקים (מודולים): מקדימה הרכיב המסלולי (Orbital module), באמצע תא הנחיתה (Reentry capsule) ובירכתיים מכלול שירות (service module).
במכלול המסלולי יש מקום לניסויים, אזור שירות ואזור מחיה. תא הנחיתה מכיל כיסאות לאנשי הצוות, וכאמור זהו החלק היחיד שחוזר לפני כדור הארץ. מכלול הנחיתה של שנג'ואו גדולה ב-13% יותר מזה של החללית סויוז.
מכלול השירות מכיל מערכות לקיום חיים וציוד/מערכות נוספות הדרושות לתפעול החללית. שני זוגות של תאים סולריים, זוג אחד בממכלול הקדמי וזוג נוסף במכלול השירות בעלי שטח כולל של כ-40 מ"ר ויוצרים הספק חשמלי של 1.5 קילו ואט.
המכלול המסלולי מצויד במערכות הנעה ומערכות שליטה עצמאיות משלו, דבר המאפשר טיסה אוטונומית לאחר שחרור תא הנחיתה. בעתיד יוכלו המכלולים הללו להישאר בחלל וליצור תחנת חלל קטנה. במשימות הלא מאוישות שהתבצעו במהלך התוכנית, לאחר שתא הנחיתה חזר לכדור הארץ, הרכיב המסלולי נשאר בחלל והמשיך לתפקד. במשימת שנג'ואו 5 הוא תפקד 6 חודשים לאחר השיגור.
נתונים טכניים עיקריים
היסטוריה.
התוכנית הראשונה של סין לשלוח אדם לחלל החלה בשנת 1968 ותאריך השיגור נקבע ל-1973. למרות שסין שיגרה לוויין לא מאויש בשנת 1970 ושמרה מאז על תוכנית לא מאוישת פעילה, לא התבצע ניסיון לשיגור אדם לחלל עקב מחסור בתקציב וחוסר עניין פוליטי בנושא.
תוכנית החלל המאוישת הנוכחית של סין אושרה ב-1 באפריל 1992 בדמות פרויקט 921/2 (פרויקט שמטרתו ליצור תחנת חלל סינית מאוישת), והעבודות החלו ב-1 בינואר 1993. הטיסות הלא מאוישת הראשונות שוגרה ב-19 בנובמבר 1999 שבעקבותיה שונה השם ל-שנג'ואו על ידי מנהיג סין באותה תקופה ג'יאנג דזה-מין. מאוחר יותר שוגרו 3 טיסות לא מאוישות נוספות בהם התבצעו ניסויים ונבדקו גבולות היכולת של הכלי, כמו כן הן הכילו בעלי חיים שונים שבדקו את העמידות שלהם לתנאים בחלל ובתוך כלי הטיס.