ערבית פלסטינית הוא ניב בתת-קבוצה של השפות הערביות הלבנטיניות שמדוברת על ידי הפלסטינים. ערבית פלסטינית, בדומה לערבית סורית וערבית עיראקית, הושפעה באופן ניכר מן הארמית, שדוברה באזור לפני הערבית.
השפה הערבית היומיומית המדוברת בקרב הפלסטינים מגוונת מאוד וכוללת מספר רב של ניבים. כל הניבים משתייכים לענף המזרחי של הניבים הערביים, והם נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: ניבים דרום-סוריים שמדוברים בקרב הפלסטינים, ערביי ישראל והדרוזים, וניבים בדואיים, שמדוברים בקרב הבדואים.
טרם התפתחות האלפבית הערבי, האלפבית הארמי היה בשימוש על ידי השבטים הערביים שחיו באזור הלבנט (כגון הנבטים).
תרבות.
ביגוד מסורתי.
תיירים שונים שביקרו בארץ ישראל במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, תיארו לעיתים רבות ברשימותיהם את מגוון התלבושות של האוכלוסייה הערבית המקומית באותה התקופה. רבים מן הבגדים היו רקומים בעבודת יד, והיצירה והתחזוקה של הפריטים הללו מילאה תפקיד משמעותי בחייהן של הנשים המקומיות.
עד שנות ה-40, התלבושות המסורתיות של האוכלוסייה הפלסטינית שיקפו בעיקר את מצבן הכלכלי של הנשים, נשואות או רווקות, כפריות או עירוניות, ואת זהות מחוז המוצא שלהם. בעלי ידע בתחום אבחנו וקראו את המידע מן המרקם, הצבעים, והמוטיבים של תלבושות הנשים.
הגברים נהגו ללבוש תלבושות אחידות בדרך כלל, בווריאציות קטנות בהתאם לאזור המוצא שלהם, למעמד ולגיל שלהם. כיסויי הראש המסורתיים הם פריט הלבוש המסורתי העיקרי של הגברים הפלסטינים בעבר ובהווה, אשר משקפים את הייחודיות של אזור המוצא שלהם.
בעוד שרוב האוכלוסייה הפלסטינית אימצה את הלבוש המערבי, חלק אחר ממשיך ללבוש את התלבושות המסורתיות כביטוי להזדהות ולגאווה במורשת שלהם.
מלאכת יד.
מלאכות היד המסורתיות כוללת מגוון רחב של עבודות יד בהם עסקה האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל במשך מאות שנים כאשר חלק גדול מתוכן נמצאות בשימוש נפוץ גם בתחילת המאה ה-21. עבודות היד הפלסטיניות הבולטות ביותר כוללות בין היתר עבודות רקמה פלסטינית ואריגה, קדרות כלי חרס, יצירת סבונים, יצירת זכוכית, וגילוף של עצי זית.
המטבח הפלסטיני.
המטבח הפלסטיני מושפע בעיקר מהמטבחים השונים של האימפריות השונות אשר שלטו בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה. כמו כן, קיים דמיון רב בין המטבח הפלסטיני למטבחים לבנטינים אחרים, לרבות המטבח הלבנוני, המטבח הסורי, והמטבח הירדני.
בין המאכלים, ידועות המיזיטות (Meze) המסורתיות השונות במטבח הפלסטיני (מבחר מתאבנים המוגש לצד המנות העיקריות בארוחות) קיימות גם בתרבויות ים תיכוניות נוספות. המיזיטות הנפוצות כוללות חומוס, טאבולה, באבא גנוש ולבנה.
אמנות.
לפני הקמת מדינת ישראל היה מצבם של הפלסטינים דל בכל שטחי האמנות, אף בהשוואה לארצות הערביות האחרות.
ספרות.
עד להקמת מדינת ישראל, לא הייתה בארץ ישראל הוצאת ספרים ערבית גדולה ומפותחת. הספרים הוצאו על ידי מוסדות חינוך, המיסיון ובתי דפוס או בתי מסחר לספרים. באותו שלב החלו בתי המסחר להתפתח בהדרגה לבתי הוצאה. ב-1943 נוסדה ביפו ספריית ההשאלה הראשונה, בבית המסחר של האחים טאהר, ובעקבותיו יצאו גם בתי מסחר אחרים. היבול הספרותי הפלסטיני היה דל מאוד בכמותו: בין השנים 1919–1932 הופיעו בארץ בסך הכל 54 "ספרים" (ובכלל זה גם חוברות) ערביים. בין השנים 1933–1944 יצאו 155 "ספרים" (ובכלל זה כל חוברות התעמולה של המרד הערבי הגדול). בשנים 39–1938 למשל, כמחצית מהספרים שיצאו היו ספרי לימוד. בתקופה זו, שבין 1919–1944, מלבד ספרי הלימוד, לא היה אף ספר פלסטיני אחד שהיה נפוץ מספיק לכדי הוצאת מהדורה שנייה (המהדורה הראשונה כללה פחות מאלף עותקים) ואף סופר פלסטיני לא זכה אפילו לכסות את הוצאות הדפוס. בספרות הפלסטינית בתקופה זו מטושטש הגבול שבין ספרות יפה ופובלציסטיקה, וכמו ברובה של הספרות הערבית בכלל, טושטש גם הגבול בין תרגום ליצירה מקורית שעברה "עיבוד". מעטים מאוד היו הסופרים הפלסטינים שהכתיבה היא מלאכתם העיקרית - כמעט כולם היו מורים או עסקנים ציבוריים. יבול הספרים היה דל במיוחד בהשוואה לריבוי הכתיבה בעיתונים.
שירה.
בשירה הפלסטינית שקדמה להקמת מדינת ישראל בלט אחוז הנושאים הלאומיים ורובה הייתה לימודית-פובלציסטית. בניגוד לשירה ברוב הארצות הערביות, לא היו בשירה הפלסטינית הרבה שירי תהילה ותשבחות לשליטים, מאחר שהארץ לא נשלטה על ידי שליט ערבי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה השירה הפלסטינית לאמצעי פוליטי. המשוררים הפלסטינים נוטים לכתוב על תחושת האובדן והכמיהה למולדתם האבודה. משוררים פלסטינים בולטים כוללים בין היתר את מחמוד דרוויש, סמיח אל קאסם ותאופיק זיאד.
מוזיקה.
לפני הקמת מדינת ישראל לא זכו הלהקות והתזמורות המקומיות, ובהן זמרים וזמרות, לפרסום מעין זה של להקות מצריות. הם מצאו את פרנסתם בתחנות רדיו ובמסיבות.
לאחר הקמת המדינה החלו השירים של האמנים הפלסטינים לעסוק לרוב בשאיפותיהם של הפלסטינים למדינה משלהם, במאבק בכיבוש הישראלי, בכמיהה לשלום ובכמיהה למולדתם האבודה.
בסוף שנות ה-90 פרחו סגנונות הראפ והיפ הופ הפלסטיניים אשר הושפעו בעיקר מסצנת הראפ וההיפ-הופ האמריקאית ושילבו מנגינות ערביות וקצב מערבי יחד עם מילים בערבית, אנגלית ואפילו עברית. בסגנון שולב ההקשר המחאתי של סגנון הראפ וההיפ-הופ אך קיבל גוון מקומי של מחאה פוליטית. הרכב ההיפ הופ הפלסטיני-ישראלי דם נחשב ללהקת ההיפ הופ הפלסטינית מצליחה ומוכרת בראשית המאה ה-21.
תיאטרון.
במרץ 1919 דווח ב"חדשות הארץ" על הצגת תיאטרון בקלוב הערבי ביפו: חמש מערכות על עריצותו של ג'מאל פשה, כאשר בתמונה האחרונה הוא עומד מול גופותיהם של לוחמי מחתרת ערבים שהוציא להורג בתלייה, עטופות בסדינים לבנים ועל כל אחד מהם הכתובת "התחייה הערבית". בסוף הסצנה, הושר ההמנון ששרו אנשיו של האמיר פייסל והשחקנים הניפו את דגלי הלאום הערבי.
בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
בשנות ה-40 היו מצויות להקות תיאטרון מעטות, במסורת המסורתית המזרחית, אולם אף אחת מהן לא זכתה לפרסום בציבור הערבי בארץ. היו בארץ שני איגודים מתחרים של אמני התיאטרון הערבים, שניהם בהנהגת סופרים מחברי מחזות: "אגודת השחקנים הערבים" בראשות ח'ליל ביידס ו"התאחדות האמנים הפלסטינים" בראשות נסרי אל-ג'וזי.
בשנת 1970 נוסד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה ובשנת 1977 נוסד בירושלים תיאטרון אל-חכוואתי, התיאטרון הלאומי הפלסטיני.
קולנוע.
הקולנוע הפלסטיני הוא חדש יחסית לקולנוע הערבי בכללותו. סרטים פלסטינים רבים מופקים בתמיכת ארגונים באיחוד האירופי, ארצות הברית ומדינת ישראל. חלק מהסרטים מופקים באנגלית, בצרפתית ואף בעברית. הופקו למעלה מ-800 סרטים אשר עוסקים בחייהם של הפלסטינים, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובנושאים קשורים נוספים. סרטים פלסטינים ידועים הם: "גן עדן עכשיו" ו"ג'נין ג'נין".
מייק לארגי
מייק לארגי (באנגלית: Mike Largey; נולד ב-1 בינואר 1961) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בישראל בהפועל תל אביב, והיה לזר הראשון אי-פעם שמונה לקפטן של קבוצת כדורסל ישראלית.
גובהו של לארגי 2.04 מטרים. הוא שיחק בשני תפקידי הפורוורד. לאחר שסיים את לימודיו במכללת אפסלה שבניו ג'רזי (1979–1982), נבחר על ידי הוושינגטון בולטס בסיבוב השלישי של הדראפט ה-NBA, כבחירה ה-58 הכוללת.
שנותיו בהפועל תל אביב.
לישראל הגיע בשנת 1983 והצטרף לקבוצת הפועל תל אביב בהדרכת המאמן יהושע רוזין. הקבוצה, שסיימה את העונה הקודמת במקום השביעי והגרוע ביותר בתולדותיה עד אז, החתימה בנוסף אליו גם את ההמתאזרח וילי סימס. יחד עם לבן מרסר, פיני חוזז, ג'ון ויליס, דני ברכה ואחרים, זכתה הקבוצה ב-1984 בגביע המדינה, אחרי ניצחון במשחק הגמר על הפועל רמת גן בתוצאה 73–79. רמת גן הייתה זו שהדיחה את מכבי תל אביב בחצי הגמר. במשחק הגמר שנערך ב-2 באפריל 1984, הצטיין לארגי וקלע 25 נקודות. בליגה הודחה הפועל תל אביב על ידי הפועל רמת גן בחצי גמר הפלייאוף, אך לא לפני שניצחה את מכבי תל אביב בדרבי העירוני, לראשונה מזה שש שנים בתוצאה 80–84. גם במשחק זה הוביל לארגי את קלעי הפועל עם 25 נקודות.
בשנת 1985 העמידה הפועל תל אביב את אחת הקבוצות הטובות בתולדותיה. היא נצמדה לאלופה הנצחית, מכבי תל אביב, בפתח העונה, גם אחרי הפסד צמוד בדרבי 87–88. בדרבי השני של אותה עונה הביסה הפועל את מכבי 80–96, בניצוחם של לארגי, שקלע 26 נקודות, ומרסר שהוסיף 25. את העונה הסדירה סיימה הפועל שנייה למכבי, כאשר גורל האליפות הוכרע בסדרה של שלושה משחקים בין שתיהן, בגמר הפלייאוף. בסדרת הגמר של 1985 הצליחה הפועל לגבור על מכבי בהיכל הספורט יד אליהו 84-73, בתום משחק שאותו הובילה בשלב מסוים ב-27 נקודות. כפי שהיה רגיל במשחקים מול מכבי, גם במשחק זה הרבה לארגי לקלוע וסיים עם 28 נקודות.