יַצֶּקֶת (או: ברזל יצוק, באנגלית: cast iron) היא סגסוגת המכילה בעיקר ברזל ופחמן (בין 2.14% ל-6.67%), וכמויות קטנות של חומרים אחרים, כמו צורן (Si), מנגן (Mn), גפרית (S) וזרחן (P). לעיתים מוסיפים גם מרכיבים כגון כרום, ניקל, ונדיום וחמרן להשגת מאפיינים פיזיים וכימיים רצויים. היצקת מאוד פריכה בדרך כלל. הייצור השנתי של היצקת נאמד ב-781 מיליון טון, מתוכם 330 מיליון בסין.
מבדילים בין יצקת לבנה, בה הפחמן נמצא בתרכובת צמנטיט (Fe3C), ויצקת אפורה (בה הפחמן נמצא בגרפיט). כמו כן מבדילים בסוגי יצקות לפי אחוז הפחמן, וקלות התכתם. יצקת היפואוטקטית (2.14%-4.3% פחמן), יצקת אוטקטית (4.3% פחמן) ויצקת היפראוטקטית (4.4%-6.67%).
היצקת שימושית מאוד בתעשייה: מיצקת מיצרים מכונות ומתקנים לבתי חרושת, כולל: אריגה, טוויה, חיתוך מתכות במסגרייה, פסלים, מחבתות וכן כלים שונים. היצקת מופקת בכבשנים או תנורי יציקה, לרוב מברזל גולמי (pig iron). ברזל גולמי ממוצה ממינרלים עתירי תרכובות ברזל המצויים בעפרות מחצבים מתאימים. ההפקה הזו מתבצעת בכבשנים עצומים הקרויים תנורי רם. יצקת הברזל משמשת לעיתים כשלב ביניים לפני הפקת פלדה שבה אחוז הפחמן נמוך מ-2.14%, אך ניתן להפיק פלדה גם בתהליכים אחרים.
לה רושל
לה רושל (בצרפתית: La Rochelle) - עיר נמל במערב צרפת לחופו של האוקיינוס האטלנטי, במפרץ ביסקאיה. העיר נמצאת כ-125 קילומטר צפונית לבורדו והיא בירת המחוז השאראנט הימי (Charente Maritime). בעיר מתגורים כ-76,000 תושבים. העיר מחוברת בגשר שאורכו 2.9 ק"מ לאי איל דה רה, אי צר שאורכו כשלושים קילומטר.
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה התשיעית לספירה. יש עדות לקיומו של יישוב בשם 'רופלה' (Rupella) במקום בו שוכנת כיום לה רושל. העיר התפתחה כעיר נמל שעיקר מסחרו הוא עם אנגליה. בין השנים 1360 ל־1453 הייתה העיר תחת שלטון אנגליה. עד למאה ה־15 הייתה הנמל של לה רושל הגדול שבנמלי צרפת. מסחרו של הנמל התבסס בעיקר על מלח ויין.
שלטונה של אנגליה בעיר הביא להיווצרותה של קהילה פרוטסטאנטית גדולה. עקב כך בסוף המאה ה־16 ותחילת המאה ה־17 הייתה העיר מרכז של הוגנוטים. צבא קתולי צר על העיר בשנת 1572 אך לא היה יכול לכובשה. מעמדה של רושל כעיר מקלט להוגנוטים אף אושר באדיקט של נאנט.
בשנת 1627 הורה ראש עיריית לה רושל לפתוח באש על הצי הצרפתי המלכותי. עקב כך הטילו המלך לואי ה-13 ושליחו הקרדינל רישלייה מצור בן ארבעה עשר חודשים על העיר. בסופו של המצור נכנעה העיר (30 באוקטובר 1628) ואיבדה את זכויות היתר שלה כעיר עצמאית אך שמרה את מעמדה כעיר מוגנת להוגנוטים.
מאז ואילך התרבו מעשי הדיכוי כנגד הוגנוטים. מעשי הדיכוי כנגד ההוגנטים הגיע לשיאם כשהאדיקט של פונטנבלו ביטל את האדיקט של נאנט, אותו המסמך שהעניק זכויות להוגנוטים בצרפת. הוגנוטים רבים מלה רושל הגרו מהעיר אל צפון אמריקה. חלקם הקימו את רושל החדשה שבמדינת ניו יורק.
'גילוי' אמריקה וההתיישבות הלבנה בצפונה הביאו לשגשוגה של העיר. העיר הייתה מעורבת בסחר עם המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה, קנדה והאיים האנטילים. בנמל העיר נסחרו במיוחד סוכר (ממרכז אמריקה ומן האיים הקריביים) ועבדים (מאפריקה). בנוסף, נמל העיר שימש לייבוא פרוות מקנדה. אלו היו ימי הפיתוח של העיר ונבנו בה מבנים מפוארים.
אובדן המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה במאה ה־18 וכן חוסר היציבות בימי המהפכה הצרפתית הביאו לאובדן מעמד הבכורה לו זכה נמלה של לה רושל. כמו כן גם ימי שלטונו של נפוליאון היו קשים ללה רושל שכן המסחר עם אנגליה נאסר. באתם שנים שקעה העיר מהבחינה הכלכלית
בשנת 1890 נבנה בסמוך לעיר נמל חדש ועמוק אשר אפשר לאוניות בעלות נפח גדול להיכנס אליו. במלחמת העולם השנייה, שימש נמלה של העיר כבסיס צוללות גרמני. לה רושל הייתה העיר האחרונה בצרפת ששוחררה מידי הנאצים, ב-7 וב-8 במאי 1945. העיר ואתריה לא סבלו מהרס משמעותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים עברה העיר פיתוח מואץ. נבנו בה פרברים חדשים ואוכלוסייתה גדלה לכדי חמישים אלף נפש. כיום ממוקם בעיר נמל הנפט הגדול ביותר באוקיינוס האטלנטי. כמו כן ישנו בעיר רובע עתיק מעניין במיוחד. בעיר ממוקמות תעשיית מזון שונות וכן מרכז לתעשיות בתחום הספנות. בעיר מערכת תחבורה ציבורית ידידותית לסביבה הפועלת על חשמל.
במחשבים, BBS (ראשי תיבות של Bulletin Board System – "מערכת לוח מודעות") היא מערכת מחשב המאפשרת למשתמשים להתקשר למחשב עליו מותקנת תוכנה המספקת שירותים מגוונים. חיבור זה בוצע בעבר בעזרת קו טלפון אנלוגי, אף על פי שכיום החיבור נעשה בדרך כלל בעזרת פרוטוקול Telnet, על גבי רשת האינטרנט. מטרת ההתחברות הייתה ביצוע פעילויות חברתיות ובידוריות שונות, בעזרת תוכנה מתאימה. המשתמשים יכולים להוריד ולהעלות קבצים שונים, להאזין למוזיקה וחדשות, לשחק משחקים, לקרוא חדשות, ולהחליף מסרים עם משתמשים אחרים.
בימי הזוהר שלהם (מתחילת שנות השמונים עד אמצע שנות התשעים), ביביאסים רבים תופעלו כתחביב, ללא גביית תשלום, על ידי הסיס־אוֹפ (SysOp, מפעיל המערכת). אחרים גבו דמי מנוי, או הופעלו על ידי ספקי חיבור אינטרנט, כשירות ללקוחותיהם. התקיימו גם "מגה" ביביאסים, שהופעלו על ידי חברות מסחריות גדולות דוגמת AOL, AppleLink, GEnie ו־CompuServe, ששירתו מאות אלפי לקוחות. חברות אלה הפכו בשלב מאוחר יותר לספקיות חיבור אינטרנט.
הביביאסים היו מבשרי רשת האינטרנט בצורתה הנוכחית, וכללו רבות מהפונקציות שכוללת היום רשת האינטרנט. הביביאסים היו תופעה חברתית מאוד, ונעשה בהם שימוש כדי לפגוש אנשים, לנהל דיונים בקבוצות דיון ולפרסם מאמרים. הם גם היו תופעה מקומית, כיוון שחיבור באמצעות שיחת טלפון אל ביביאס רחוק הייתה יקרה. על כן, רבים מהמשתמשים של ביביאס ספציפי התגוררו באותו אזור, ופגישות חברים פנים אל פנים היו נפוצות.
לפני החיבור ההמוני לרשת אינטרנט, רשתות ביביאסים סיפקו תקשורת אזורית ובינלאומית באמצעות לוחות הודעות, וחלקם אף סיפקו קישור לתיבת דואר אלקטרוני ברשת האינטרנט. שיטות שונות איפשרו למשתמשים להעביר קובצי מידע ולתפעל תוכנות במחשב מרוחקים, תוך שימוש בהודעות טקסט פשוטות. רוב רשתות הביביאסים לא היו מחוברות בזמן אמיתי, אלא כל ביביאס ברשת היה יוצר קשר עם ביביאסים אחרים, מרכזיים יותר, בזמנים קבועים, כדי לעדכן את מערכות ההודעות והקבצים שלו.
רשת הביביאסים הגדולה ביותר הייתה FidoNet הבינלאומית, שעדיין פועלת כיום. רשתות רבות אחרות פעלו במתכונת דומה ל־FidoNet, אך בקנה מידה קטן יותר, כמו רשתות אולטינט ו־CNet הישראליות. עם התפשטותה של רשת האינטרנט דעך כוכבם של שירותי הביביאס הסגורים, והם נעלמו ברובם עד סוף שנות התשעים. גורל דומה ציפה לשירותי ביביאס אינטרנטיים דוגמת Hotline, שעיקר תוכנם היה תוכנות פרוצות ופורנוגרפיה. שירותים אלו הומרו בהדרגה בתוכנות שיתופיות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 חיבורים רבים ל BBS בוצעו בעזרת תוכנה "Terminate"
ביביאסים בישראל.
הביביאסים הישראלים התבססו לאורך שנות השמונים על תוכנות ללא ממשק משתמש גרפי, ולקוחותיהם העיקריים היו בני נוער תושבי האזור בו היה ממוקם שרת הביביאס. הביביאסים הראשונים בישראל היו הופעלו בשנת 1984. הראשון הוקם על ידי ד״ר אלכס בורקט מהטכניון על מחשב קומודור 64 ונקרא TCUG או Technion Commodore Users Group, והשני הופעל על ידי רונן מגיד, נער צעיר שהתגורר בבסיס חיל האוויר חצור והריץ ביביאס בשם METeleboard על מחשב מסוג Apple IIe. רבים משירותי הביביאס יצרו סביבם קהילות משתמשים, ורובם הציעו את שירותיהם חינם, ופעמים רבות רק בשעות מסוימות ביום או באופן לא רציף. מיעוט מבין שירותי הביביאס גבו תשלום על שירותיהם, אף כי גם כאן, לעיתים קרובות הייתה זכות גישה חינם לידידיו של נותן השירות, תמורת טובות הנאה, וכדומה. תביעת התשלום הייתה קשורה בדרך כלל בהיצע של תוכנות בלתי חוקיות או תמונות פורנוגרפיות.
בשנת 1991 סיפקה צ'יף יישומים שירותי תקשורת מחשבים באמצעות פריסה ארצית של רשת מערכות ביביאס שנקראה CICS, לפני עידן האינטרנט. החברה סיפקה שירותים אלו לציבור הרחב ללא תשלום או בתשלום סמלי בלבד.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הופיעו תוכנות הביביאס הראשונות שצוידו בממשק משתמש גרפי. התוכנה הבולטת הראשונה הייתה TeleFinder, שהתבססה על שרת ותוכנת לקוח למחשבי מקינטוש (מאוחר יותר הוצאה גם גרסת תוכנת לקוח למחשבי חלונות). מתחרתה העיקרית בתחום הביביאסים הייתה תוכנה שכוונה לקבוצות עבודה סגורות בשם FirstClass, שאף היא התבססה תחילה על שרת ותוכנת לקוח למחשבי מקינטוש, ובהמשך היגרה את תוכנת הלקוח ואחר־כך גם את השרת לסביבת חלונות. הביביאס הראשון שהתהדר בממשק משתמש גרפי בישראל היה "ביבישני", שהופעל על ידי חברת "שני", שעסקה אז ביבוא מודמים. בתקופת הזוהר שלו, בשנים 1992–1994, מנה ביבישני קרוב לאלף מנויים (חינם) והיה אז הביביאס הגדול בישראל. ״ביבישני״ הציע ממשק גרפי דמוי ״מכתבה״ (finder), שבו יכלו משתמשים לנווט לתיקים שונים. תיקים אלה כללו, בדרך כלל, מידע, קובצי תוכנה ותיקים. לביביאס הייתה אפשרות לשליחת הודעות בין המשתמשים הרשומים, שיחה (פתוחה לכל המחוברים על הקו) וכן אפשרות לשליחת מסרים מיידיים בין משתמשים מחוברים (בנוסח שהועתק מאוחר יותר בתוכנת ICQ).