לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1947, החל סטיירון לעבוד כעורך בבית ההוצאה לאור מקגרו-היל בניו יורק. סטיירון תיעד לימים את הייסורים שנגרמו לו בעבודה זו בפסקאות אוטוביוגרפיות ב"בחירתה של סופי". לאחר שהצליח לגרום למעסיקיו לפטרו, החל לכתוב את ספרו הראשון. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר, סיפורה של משפחה בלתי מתפקדת מווירג'יניה, ששיאה בהתאבדות של אישה צעירה. הספר "לשכב בחשיכה" (1951) קיבל ביקורות נלהבות, אך אז גויס סטיירון להילחם במלחמת קוריאה, ונמנע ממנו לקדם את הקריירה הספרותית שלו. בשנת 1952 שוחרר בשל בעיה בעינו, ופרסם את הנובלה המלחמתית "המצעד הארוך" בשנת 1953.
סטיירון עבר להתגורר בפריז, שם התיידד עם רומן גארי, ג'ורג' פלימפטון, פיטר מתיסן, ג'יימס ג'ונס, אירווין שו ואחרים. קבוצה זו ייסדה את המגזין הספרותי "פריס רוויו" ב-1953. בעת ביקור ברומא חידש את היכרותו עם משוררת צעירה בשם רוז בורגונדר, והשניים נישאו ב-1953, ונותרו נשואים עד למותו של סטיירון. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
התנסויותיו של סטיירון מחוץ לארצות הברית השפיעו על יצירת הספר "שרוף בית זה" בשנת 1960, שעסק בחיי אינטלקטואלים אמריקנים בריביירה הצרפתית. הספר התקבל בביקורות מעורבות, וחלק מן המבקרים טענו כי מדובר במלודרמה וכי המבנה הספרותי אינו מהודק דיו.
המחלוקת בדבר נאט טרנר.
סטיירון נפגע מהביקורות שאותן ספג ספרו "שרוף בית זה", ובמשך שנים עסק במחקר לכתיבת ספרו הבא, זכרונותיה הפיקטיביים של דמות אמיתית בשם נאט טרנר, מנהיגו שחום העור של מרד עבדים בווירג'יניה בשנת 1831, מרד שנכשל והסתיים בתלייתם הפומבית של טרנר ושישה עשר מאנשיו. כאשר יצא "הווידויים של נאט טרנר" לאור, ספג ביקורת מצד מבקרים אפרו-אמריקאים, בשל היותו תיאור סטריאוטיפי של שחור עור, וכי סטיירון הלבן, שמשפחתו הייתה בעלת עבדים, אינו יכול לכתוב בגוף ראשון את סיפורו של טרנר, העבד השחור.
במיוחד הייתה שנויה במחלוקת פסקה בה מפנטז טרנר על אונס של אישה לבנה. כמה מהמבקרים טענו כי פסקה זו היא חזרה מסוכנת על צידוק דרומי מסורתי לביצוע לינץ'.
מבקרים רבים אחרים טענו כי על אף פגמיו, טרנר נותר דמות חזקה, אהודה והרואית במהלך כל היצירה. על אף המחלוקת הפכה היצירה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה, ובשנת 1968 הביא הספר לזכייתו של סטיירון בפרס פוליצר.
יצירותיו המאוחרות.
ספרו הבא של סטיירון, "בחירתה של סופי" (1979) עסק בניצולת שואה לא יהודייה. בחירה זו בעיסוק בשואה דרך עיניו של קורבן שאינו יהודי עוררה אף היא מחלוקת. הספר, המתאר משולש אהבים בין סופי, אהובה היהודי המבריק נתן, ומעריצה הצעיר סטינגו, הפך לרב-מכר, אך עורר מחלוקת דומה לזו שעורר הספר "וידויו של נאט טרנר", שכן נטען כי סטיירון אינו בעל היכולת להבין את ניצולי השואה, ולהעביר את חוויותיהם בצורה אותנטית. ב-1982 יצאה לאור גרסה קולנועית, בבימויו של אלאן ג'יי פאקולה ובכיכובה של מריל סטריפ, שזכתה בחמישה פרסי אוסקר. הייתה זו יצירתו הבדיונית האחרונה של סטיירון.
בשנת 1985, עת היה בשיא הצלחתו הספרותית, לקה סטיירון בהתקף חמור של מחלת הדיכאון, ואף אושפז. התקף זה הביא לכתיבת ספרו "חשיכה נראית" (1990), שבו התמודד עם מחלתו באומץ ובכנות. בין יצירותיו האחרות מחזה בשם "In the Clap Shack" שעלה על הבמה בשנת 1973, ואוסף של מאמרים בשם "This Quiet Dust" שיצא לאור בשנת 1982.
בנוסף ליצירותיו הספרותיות היה סטיירון גם פעיל פוליטי. סטיירון היה ליברל בדעותיו, ובין היתר היה פעיל לזכויות היהודים בברית המועצות. בשנת 2000 ערך ביקור בקובה ביחד עם גבריאל גרסיה מרקס וארתור מילר, במהלכו נפגש עם פידל קסטרו. לטענתו, לא היה הביקור פוליטי, אלא נועד לעמוד מגוף ראשון על המצב בקובה, ולהביע התנגדות לבידודה.
סטיירון מת מדלקת ריאות ב-1 בנובמבר 2006.
מקלד
חוזה ורסאי
חוזה ורסאי (או אמנת ורסאי) הוא הסכם שלום בין גרמניה למדינות ההסכמה, והוא גם החוזה הראשון שנחתם במסגרת ועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-28 ביוני 1919. חוזה ורסאי נחתם באולם המראות שבארמון ורסאי, אותו האולם בו הוכרז ב-1871 על איחוד גרמניה.
ההסכם הופר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר. באופן גלוי והופר ההסכם לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
רקע היסטורי.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בהתמוטטות צבאית וכלכלית של גרמניה, אולם מבלי שגרמניה עצמה נכבשה. הגרמנים ביקשו הפסקת אש ביער קומפיין שבצרפת ב-11 בנובמבר 1918. ההסכם נכתב ברובו על בסיס תוכנית ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שקרא ל"שלום ללא מנצחים ומנוצחים".
ועידת השלום נפתחה ב-18 בינואר 1919, בפריז. במהלך הוועידה היו התכנסויות רבות משתתפים, פעלו 16 ועדות מומחים, אך הסמכות העליונה ניתנה לוועד ה-10 שכלל את ראשי המדינות ושרי החוץ של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן. במהלך הוועידה גובשו ההסכמים במשא ומתן בין "ארבעת הגדולים", נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת איטליה ויטוריו אורלנדו וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג'.
וילסון החזיק בגישה אידיאליסטית ורצה להגיע להסכמים הוגנים, שלא יהיו מבוססים על נקמה בגרמניה ובעם הגרמני, לאפשר את מימוש זכות ההגדרה העצמית ולהקים את חבר הלאומים, שבו הוא תלה תקוות למניעת מלחמות נוספות בעולם.
לעומתו, ז'ורז' קלמנסו ביקש להבטיח את ביטחונה של צרפת באמצעות החלשתה המוחלטת של גרמניה, כך שלא תוכל לעולם לתקוף את צרפת, גם אם יהיה הדבר כרוך בהשפלתה. הוא דרש שצרפת, שנפגעה קשות במלחמה, תשתקם על חשבון גרמניה בעזרת תשלום פיצויים והעברת שטחים גרמניים לשלטון צרפת. דייוויד לויד ג'ורג' הבריטי רצה להגיע להסכם של פשרה שיחליש מעט את גרמניה, אבל לא יחזק יותר מדי את צרפת, כך שהשתיים יאזנו אחת את השנייה, ולא יפריעו להגמוניה הבריטית בעולם. לעומת זאת אורלנדו, נשיא איטליה, לא נקט עמדה בולטת בקשר לאירופה בכלל, אלא פעל למען השגת שטחים למדינתו (עם זאת, איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של וילסון, על עיקרון הגדרה עצמית. אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919).
סעיפי ההסכם.
440 סעיפי ההסכם מחולקים לפי מספר תחומים, ועיקריהם הם:
הקמת חבר הלאומים.
סעיפים 1–26 היוו את אמנת חבר הלאומים, והנספח שאחריהם פירט את החברות המייסדות שלו.
השלכות.
ההסכם הופר כבר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר. הוקם חיל אוויר סודי תחת המעטה של "מועדוני טיס", טייסים וחיילים גרמנים הורשו להתאמן בברית המועצות, והוקמו בסיסי ניסוי למטוסים ולטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לשריון בקאזאן) כתוצאה מהסכם עם הממשלה הסובייטית, והצבא התחיל בחימוש מחדש ב-1935, ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ההסכם הופר בגלוי.
תשלומי הפיצויים הכבדים שגרמניה נדרשה לשלם הביאו להתמוטטות כלכלתה, ומצב התוהו ובוהו שנגרם עקב כך תרם משמעותית להתחזקותם של גורמים קיצוניים ובהם המפלגה הנאצית.
ההגבלות המספריות שהוטלו על הצבא הגרמני הובילו אותו לפתח טקטיקות לחימה חדשות כדי להתגבר על הנחיתות המספרית שלו. כמו כן שוחררו קצינים רבים מהשירות, ורק הקצינים הטובים ביותר הורשו להישאר.
ההסכם הגביר את ההשפלה שגרמניה חשה אחרי התבוסה במלחמת העולם הראשונה, ונחשב בעיני רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עברית משנאית
העברית המשנאית
עברית תנ&quot;כית
העברית המקראית
העברית של התנ&quot;ך
העברית של המשנה
העברית של חז&quot;ל
חכמינו זכרונם לברכה
חכמינו זיכרונם לברכה
חכמינו ז&quot;ל
הארווארד
גרייט בר
גרייט בר (מאנגלית: Great Bear; מילולית: דוב גדול) הוא יער גשם ממוזג בדרום מערב קולומביה הבריטית שבקנדה. הרוחות העולות מן הים אל רכסי ההרים גורמות לכמות משקעים מרובה באזור שבין ההרים לחוף.
גרייט בר הוא אחד מיערות הגשם הממוזגים הגדולים ביותר שיד האדם עוד לא נגעה בהם. בפברואר 2006 התגבש הסכם בין הממשלה המקומית וקואליציה רחבה של ארגוני שימור הסביבה, ציידים ובעלי אכסניות שהכריזו על פארק לאומי לאורך 250 ק"מ על רצועת החוף. השטח המוגן של הפארק כולל כ-18,000 קמ"ר, פי שניים משטחו של פארק ילוסטון, ועוד 46,900 קמ"ר שלא יהיה מוגן באופן מוחלט אבל ינוהל על פי תוכנית משותפת כדי לשמר את היער.
האזור משמש כבית גידול למאות מינים, ביניהם, פומה, זאב, סלמון, דוב גריזלי ותת סוג ייחודי בצבע לבן של דוב שחור אמריקני, בשם דוב קרמוד.
זסטוונה
זאסטוונאה
ספרות בלגית
המונח ספרות בלגית מתייחס לספרות אשר נוצרה בבלגיה, מדינה בה קיימות שלוש לשונות רשמיות: צרפתית (ובכלל זאת השפה הולונית), הולנדית (הקרויה בבלגיה פלמית) וגרמנית. לפיכך, גם הספרות במדינה זו נכתבת בשלוש לשונות אלו, ובמיוחד בצרפתית ובהולנדית/פלמית.
ספרות בשפה הצרפתית בבלגיה.
במאה ה-14 נשלטה בלגיה באופן דומיננטי על ידי הוולונים. תושבי הצפון הפלמי היו ברובם לא משכילים וחסרי השפעה תרבותית. חצר המלוכה גם היא הייתה דוברת צרפתית. בתקופת מלחמות הדת באירופה והרפורמציה תחת רדיפותיהם של קרל החמישי ופיליפה השני ברחו אינטלקטואלים דוברי פלמית להולנד השכנה. האליטה נותרה דוברת צרפתית.