מוזמביק שימשה באותה תקופה ארץ מקלט לארגונים שנאבקו לעצמאות ברודזיה (זימבבואה של ימינו), בדרום אפריקה ונמיביה. החל מ-1976 ועד 1977, במהלך מלחמת השחרור של זימבבואה, חיילי רודזיה פלשו לגבולות מוזמביק במטרה לתקוף את תנועת זנאלה ותנועת זאנו . כתוצאה מכך, במרץ 1976, תוך היענות לסנקציות של האו"ם, סגרה מוזמביק את הגבול עם רודזיה. מוזמביק הובילה מדיניות של התנגדות למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר שפגע קשות בכלכלתה שהייתה תלויה בעבודת פועלים ממוזמביק בדרום אפריקה.
מלחמת אזרחים 1975–1984.
כדי להתמודד עם תנועות ההתנגדות השחורות בארצותיהן, החליטו ברודזיה ובדרום אפריקה להקים תנועת התנגדות במוזמביק שתפעל נגד פרלימו. במיוחד מיוחס הרעיון להקים את תנועת ההתנגדות לראש שירות הביטחון של רודזיה, קן פלאוור(). כבר באפריל 1974, החל פלאוור לגייס תושבים מוזמביקים לתנועת ההתנגדות לפרלימו. התנועה שנקראה Mozambican National resistance (MNR) הפעילה החל מ-5 ביולי 1976 שידורי רדיו מתוך רודזיה, שהתחזו להיות משודרים מתוך מוזמביק.
עד תחילת 1979 הייתה תנועת ההתנגדות, שנודעה גם כ-Renamo, קטנה מאוד וכללה פחות מאלף לוחמים. עיקר הלחימה במוזמביק היה נגד כוחות של רודזיה שחצו את הגבול כדי לפגוע בבסיסים של תנועת ההתנגדות השחורה נגד השלטון הלבן ברודזיה. הפעילות של רנמו הייתה בתקופה זאת עצמאית, תוך סיוע לוגיסטי משמעותי מרודזיה והדרכה של שירותי הביון של רודזיה. מינואר 1979, לאור המצב הקשה של השלטון הלבן ברודזיה, דחפו אנשי שירותי הביטחון של רודזיה לפעילויות משמעותיות יותר במוזמביק ושלחו אנשי יחידות מיוחדות ללוות את לוחמי רנמו.
מהלך המלחמה 1975–1984.
על אף סגירת הגבולות, ובעזרת סיוע מתנועת רנמו, התקיימו פשיטות תכופות של חיילי רודזיה על בסיסי זאנו במוזמביק. הנשיא סמורה מאשל טען כי בין מרץ 1976 לאפריל 1977 התרחשו כ-143 תקיפות של חיילי רודזיה בשטחי מוזמביק, ונרצחו כ-875 פליטים רודזיים.
ב-1980, לאחר ניצחון תנועות הגרילה של זנאלה וזאנו במלחמת השחרור לרודזיה, ניהול תנועת רנמו שהיה עד כה בידי הרודזיים, עבר לידי אגף המודיעין הצבאי של דרום אפריקה (MID). דרום אפריקה השתמשה בתנועת רנמו במטרה להניא את ממשלת מוזמביק מתמיכתה באופוזיציה למשטר האפרטהייד, ולחסום את הגישה של זימבבואה לקיום מסחר ימי בגבולות מוזמביק. כוחה של רנמו גדל במהירות מ-500 ל-8000 לוחמים.
הממשלה החדשה בזימבבואה בראשותו של רוברט מוגאבה, חתמה על הסכם ביטחוני עם מוזמביק. מטרת ההסכם הייתה להגן על נתיבי הסחר הימי של זימבבואה, ולסייע למוזמביק במלחמותיה מול רנמו. לאחר חתימת ההסכם, מוזמביק נערכה להסלמה, שכן קיומו של הסכם זה ופתיחה מחודשת של גבולות מוזמביק עם זימבבואה, גרמו ליצירת מתחים שהגיעו בעיקר מדרום אפריקה ומרנמו.
ב-1981 כוחות רנמו החלו להסתנן מדרום אפריקה לתוך מוזמביק, כך שעד 1983 כוחות הגרילה של רנמו הפכו לפעילים בכ-9 מתוך 10 מחוזות במוזמביק, למעט מחוז קאבו דאגלו. התוצאה הייתה שממשלת מוזמביק נאלצה לפרוס כוחות משמעותיים נגד המורדים.
באותה שנה, ממשלת דרום אפריקה דחקה ברנמו לתקוף דרכים המובילות לביירה , ששימשה את הארצות מלאווי, זמביה וזימבבואה כמקום מפגש לצורך דיונים. באותו הזמן, סכר קבורה-באסה סיפק 10% מהחשמל בדרום אפריקה ובכל זאת רנמו תקפה את תחנת הכוח ההידרו חשמלית בקבורה-באסה, והפסיקה את קווי החשמל, מה שהוכיח כי דרום אפריקה לא שלטה ישירות ברנמו, אלא רק סיפקה תמיכה.
ב-1982, רנמו קיבלה סיוע צבאי מדרום אפריקה והרחיבה את היקף פעולותיה בעיקר באזורי כבישים ורכבות במוזמביק. דרכים אלו שימשו את מדינות קו החזית בתחומים שונים (פוליטיים וכלכליים). עקב פעולות רנמו, כלכלת מוזמביק נפגעה בשל חוסר היכולת לקיים מסחר סדיר בין המדינות השכנות והובילה להיווצרות בצורת, רעב, עוני ולעקירת מספר גדול של תושבי מוזמביק מבתיהם. במאי 1982, ממשלת מוזמביק, בשיתוף ממשלת זימבבואה, החלה לקדם מבצע גדול שמטרתו להפוך את ביירה לחסינה מפני התקפות רנמו. ממשלת מוזמביק עודדה חימוש של אזרחי ביירה, בעוד שממשלת זימבבואה שלחה כ-1000 חיילים להגן על הדרכים המובילות לביירה.
באותה שנה, רנמו הוסיפה טקטיקת לחימה חדשה, שכללה חטיפת עובדים זרים והפחדתם במטרה לגרום להם לעזוב את הארץ. טקטיקה זו נבעה כחלק מרצונה של רנמו לגרום להתמוטטות כלכלית של מוזמביק, ואכן כתוצאה מכך עובדים זרים רבים היגרו לזימבבואה.
ב-1983, פרלימו הוציאה לפועל את "מבצע הייצור" (Operation Production) והעבירה בכפייה עשרות אלפי מובטלים עירוניים לאזורים כפריים. באותה שנה, מוזמביק סירבה להיות חברה בקומקון - גוף שיתוף הפעולה הכלכלי של הגוש הסובייטי. כתוצאה מכך, ברית המועצות התנגדה לספק סיוע צבאי וכלכלי למוזמביק, וזה גרם להחרפת העוני והרעב בדרום מוזמביק. עם האיום להתדרדרות מצב העוני במוזמביק, תחת לחץ של ארצות הברית, התחיל משא ומתן לשלום בין מוזמביק ודרום אפריקה וב-16 במרץ נחתם "הסכם נקומאטי".
השלב השני 1984–1990.
הסכם נקומאטי.
הסכם נקומאטי נחתם ב-16 במרץ 1984, בין ממשלת הרפובליקה העממית של מוזמביק לבין ממשלת הרפובליקה של דרום אפריקה. הסכם זה כלל את עקרונות הריבונות, אי ההתערבות ואי תוקפנות בענייני הפנים של מוזמביק. מטרת ההסכם הייתה לגרום לדרום אפריקה להפסיק את תמיכתה ברנמו, תמורת השבתת הפעולות הצבאיות של מוזמביק בשטחי דרום אפריקה. כתוצאה מחתימת ההסכם התקפותיה של רנמו נגד ממשלת מוזמביק החריפו. לאחר חתימת ההסכם היו מאמצים רבים בדרום אפריקה ליישב את הסכסוך בין פרלימו ורנמו, אך ללא הצלחה. באוקטובר 1984 פרסמו בדרום אפריקה שהושג הסכם נוסף שידאג למימוש הפסקת האש, אך ברנאמו לא קיבלו את הפסקת האש.
מאמצים אלו פסקו לאחר לחצים מהצבא הדרום אפריקאי וקבוצות מתנגדים. בעוד שפרלימו עמדה בתנאי ההסכם, דרום אפריקה הפרה את ההסכם ב-1985 בכך שסיפקה תמיכה וסיוע לרנמו.
התחדשות הלחימה.
התקפות רנמו החריפו לאחר חתימת הסכם נקומאטי. נספרו כ-165 תקיפות בממוצע בחודש.
התקפות אלו התרחשו בעיקר באזור מפוטו, עיר הבירה של מוזמביק, מדינת מלאווי ובמחוזות נמפולה וטטה.
טקטיקת הלחימה של רנמו שונתה והתעצמה, תוך התמקדות בפגיעה פיזית והטלת מומים באזרחים על מנת לעורר תחושת פחד בקרב האזרחים. טקטיקות אלו נועדו לשבש את המרקם החברתי ולערער את הלגיטימציה של הממשלה הנוכחית, מאחר שהממשלה לא יכלה להגן על אזורים נרחבים במדינה. כמו כן, רנמו פגעה במערכות חשובות של מוזמביק על ידי התקפות באמצעי התחבורה, בתי חולים, בתי ספר וכל תשתית שייצגה תמיכה סוציאלית מצד הממשלה.
בפברואר 1985 רנמו טענה כי ביצעה כ-87 פעולות צבאיות, וגרמה ליותר מ-500 נפגעים. בנוסף, יזמה פעולות של פשיטה על כפרים, והכריחה כפריים לשמש כסבלים או חיילים.
כמו כן, התנועה ביצעה תקיפות בבסיסים במפוטו, בגאזה וניתקה את מסילות הרכבת המקשרות בין מוזמביק ודרום אפריקה. כתוצאה מתקיפות רבות מצד רנמו, הנשיא מאשל הודיע בחגיגות ה-10 לעצמאותה של מוזמביק, כי מוזמביק תישאר במצב של מלחמה.
במאי 1985 החלו שמועות שדרום אפריקה תספק סיוע למוזמביק. באוגוסט, כוחות מאוחדים של פרלימו וחיילי זימבבואה לכדו את מפקדי רנמו כאשר הם פשטו על קאזה בננה (Casa Banana). בפשיטה התגלו מסמכים שחשפו את תמיכתה של דרום אפריקה ברנמו עוד מאז הסכם.
חשיפה זו גרמה למבוכת ממשלת דרום אפריקה, שטענה כי הפרה את ההסכם רק בצורה טכנית.
בסוף השנה, מוזמביק זכתה לתמיכה וסיוע ממדינות המערב וביניהן ארצות הברית ובריטניה.
בנוסף, בריטניה הציעה אימונים צבאיים לכוחות פרלימו, ועוד 5000 חיילים מזימבבואה הצטרפו לכוחות הפרלימו.
1986 - השנה הקשה ביותר במלחמת האזרחים.
שנת 1986 הייתה אחת השנים הקשות של מלחמת האזרחים.
אחד המשברים הקשים שפקדו את ממשלת מוזמביק בתחום הכלכלי, נבע ממזימות של רנמו שביצעו הרס של מסילות הברזל וגרמו לפגיעה בהכנסות מוזמביק ממסחר. בעקבות זאת, ניתוח מצבה הכלכלי של הממשלה הראה כי המלחמה מול רנמו תופסת נפח של כ-42% מהכנסותיה. הפסד כלכלי נוסף של כ-90 מיליון דולר בשנה נבע מהחלטת ממשלת דרום אפריקה שלא להעסיק יותר עובדים ממוזמביק או לחדש חוזים חדשים.
הנשיא מאשל ביקש מהנשיא הייסטינגס באנדה ממלאווי להסגיר את המורדים שבארצו לממשלת מוזמביק, אך בניגוד לכך, הנשיא באנדה פעל בעקבות לחצים ממדינות קו החזית וגירש את כוחות רנמו מארצו. בעקבות זאת, כוחות רנמו התאגדו באזור צפון מוזמביק וגרמו לאלימות ולהרס רב באזור הגבול.
ב-19 באוקטובר מאשל נהרג כשמטוסו התרסק בדרכו חזרה לאחר שנפגש עם הנשיאים קנת קאונדה ורוברט מוגאבה. סיבת ההתרסקות מעולם לא הוסברה אך דרום אפריקה הואשמה. לאחר ששרידי המטוס נמצאו בגבולות דרום אפריקה, התגלו מסמכים המראים כי זמביה ומוזמביק תכננו להפיל את הייסטינגס באנדה. ז'ואקים שיזאנו , שר החוץ של מאשל, הגביר את הלחץ על ראש ממשלת מלאווי לסיום תמיכתו ברנמו על ידי חסימת המעברים של רנמו דרך מוזמביק. כתוצאה מכך, הופסק הסיוע של מלאווי לרנמו, והוצבו 300 חיילים לעזור בשמירה על הרכבת של נקאלה . למרות הפסקת תמיכתה של מלאווי ברנמו, רנמו לא נחלשה וקיבלה תמיכה וסיוע מאזורים שונים שעודדו את תנועות המתנגדים.
המשך המלחמה.