זאק כועס על שילה, בעלת חוכמת הרחוב, כשהוא מרגיש שהיא לא לוקחת את האודישן ברצינות. כשהיא נחשפת, היא מגלה שאמה התחתנה בגיל צעיר וגם אביה לא אהב ולא טיפל בהם. כשהייתה בת שש, היא הבינה שהבלט מספק לה הקלה מהחיים האומללים שלה. קריסטין המפוזרת היא חסרת שמיעה מוזיקלית, ומקנאה בכך שהיא לא מסוגלת לשיר.
מארק, הצעיר מבין הרקדנים, מספר את החוויות הראשונות שלו עם תמונות של נשים ערומות והחלום הרטוב הראשון שלו, בזמן שהרקדנים האחרים חולקים את זיכרונות גיל ההתבגרות שלהם: גרג מספר מתי גילה שהוא הומו, דיאנה נזכרת בכיתתה הנוראה למשחק בבית ספר התיכון, דון נזכר בעבודה הראשונה שלו במועדון לילה, ריצ'י מספר איך הוא כמעט הפך לגנן בגן ילדים, ג'ודי משקיפה על ילדותה הבעייתית וקוני מבכה את הבעיות של להיות נמוך. לבסוף, ואל שופעת החזה מסבירה, כי אנשי הליהוק לא מחשיבים רק את הכישרון בהתקבלות להפקות במה, וסיליקון וניתוחים פלסטיים בהחלט יכולים לעזור.
הרקדנים יורדים למטה ללמוד שיר לשלב הבא של האודישן, אבל קאסי נשארת על הבמה כדי לדבר עם זאק. היא רקדנית ותיקה שהיו לה כמה הצלחות ראויות לציון כסולנית. יש להם היסטוריה משותפת: זאק ליהק אותה בעבר, והם חיו יחד במשך כמה שנים. זאק אומר לקאסי שהיא טובה מדי בשביל הלהקה ושהיא לא צריכה להיות באודישן הזה. היא מסבירה לו שהיא אינה מצליחה למצוא עבודה כסולנית ומוכנה לחזור ללהקה, שבמסגרתה היא יכולה לפחות להביע את אהבתה לריקוד. זאק שולח אותה למטה כדי ללמוד את הריקוד.
זאק קורא לפול לבמה, והוא חושף באופן רגשי את ילדותו וניסיונו בתיכון, את תחילת הקריירה שלו במופעי דראג, בהשלמה עם הגבריות שלו וההומוסקסואליות שלו, ותגובתם האולטימטיבית של הוריו כשגילו על אורח חייו. פול נשבר ומנוחם בידי זאק. מערכת היחסים המורכבת בין קאסי לזאק עולה על פני השטח. זאק מתעמת עם קאסי, והם משחזרים את מה שהשתבש במערכת היחסים שלהם ואת הקריירה שלה. הוא טוען כלפי שאר הרקדנים שעליהם לרקוד בדבוקה אחת כמו מכונה, ושכנראה לעולם לא יוכרו באופן אינדיבידואלי. קאסי מגנה על הרקדנים ומשיבה לו: "אני אקח את הלהקה, אם אתה תיקח אותי!".
במהלך הריקוד, פול נופל ופוגע בברכו, שעברה ניתוח לאחרונה. אחרי שהוא מועבר לבית החולים, נבחני האודישן נעים בחוסר אמון, כשהם תופסים שהקריירה שלהם יכולה להסתיים ברגע. זאק שואל את הרקדנים שנותרו מה יעשו כשהם כבר לא יוכלו לרקוד. הם עונים לו, בראשותה של דיאנה, שלא משנה מה יקרה, הם לא מתחרטים על בחירתם. לבסוף נבחרים שמונה רקדנים: מייק, קאסי, בובי, ג'ודי, ריצ'י, ואל, מארק ודיאנה.
שיר הסיום, "לה" ("One"), מתחיל בקשת של אורות בודדים המאירים על כל אחת מ-19 הדמויות, כשעליהם תלבושות הופעה זהות ונוצצות. כשכל רקדן מצטרף לקבוצה, קשה פתאום להבחין ביניהם. באופן אירוני, כל משתתף שנחשף עד כה באופן אינדיבידואלי, נראה עכשיו כדמות אנונימית באנסמבל שאינו נגמר.
עיבוד קולנועי.
ב-13 בדצמבר 1985 סרטי קולומביה שיחררו לאקנים את הסרט המוזיקלי "שורת המקהלה" - עיבוד קולנועי של המחזמר, בבימויו של ריצ'רד אטנבורו, בכיכובו של מייקל דאגלס. הסרט היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר, 2 פרסי גלובוס הזהב ו-2 פרסי באפט"א אך קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע והיה לכישלון מסחרי בקופות הכרטיסים לאחר שהופק בתקציב של 25 מיליון דולר אך הכניס רק 14 מיליון דולר.
תיבנין
תזה (מגזין)
תזה הוא מגזין סטודנטים בהוצאת חברת נ.כ.ס - חברת בת של אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה.
במהלך השנים העיתון עבר גלגולים רבים והשתנה הפורמט בו הוא יוצא לאור. כיום תזה מעוצב כמגזין ומופץ לא רק בקמפוס, אלא גם בקיוסקים ובחנויות ברחבי תל אביב ומופיע גם בגרסה מקוונת. בהתאם לכך גם תכניו השתנו, וכיום הוא אינו מתמקד רק בכתיבה ודיווח על עניינים הקשורים לקמפוס, אלא מסקר נושאים רבים מתחומי עניין הנוגעים לחיי הסטודנטים. בין עורכי וכתבי העיתון הבולטים לאורך השנים ניתן לציין את ניר חפץ, רון לוינטל, גדי חגאי, תלם יהב, ירון פרוסט, אילה רווח, גל מור, ערן אבני וימימה עברון. בשנת 2005 עודכן פורמט העיתון לפורמט מגזיני ושולבו תכנים ממדריך "Time Out תל אביב" וכתבות אופנה פרסומיות.
בשנת 1999 נפסקה עבודת העורך עמית אדלר לאחר שפרסם שני גיליונות בלבד. היה זה לאחר שיו"ר אגודת הסטודנטים פסל גיליון נושא תחת הכותרת "סקס בקמפוס". במקומו של אדלר מונה לעורך ליאור וייץ. וייץ עצמו התפטר מתפקידו כעורך ב-2001 בשל מעורבות של גורמים מסחריים בתוכן העיתון לטענתו לאחר שנפסלה לפרסום כתבה שעסקה בין השאר במועדון הפוקוס שבבעלות אגודת הסטודנטים. במקומו של וייץ מונה לעורך העיתון העיתונאי יובל יועז, שפרש מתפקידו לאחר חודשים ספורים, שבהם ערך חמישה גליונות. את מקומו תפס רון לוינטל, שערך את העיתון עד לבחירתו לחבר מועצת העיר תל אביב.
בחודש מאי 2000 הוגשה תלונה במשטרה כנגד מערכת העיתון בגין מאמר שפורסם בו תחת הכותרת: "דע את אויבך, או: גבולות הפלורליזם", בו הושוו חוזרים בתשובה למצטרפים למפלגה הנאצית. את התלונה הגיש ח"כ מאיר פרוש מסיעת יהדות התורה בטענה כי המאמר "מאמר רווי שטנה כנגד הציבור הדתי כולו". היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את התיק לאחר התנצלות פומבית שפורסמה בכלי התקשורת ובגיליון שלאחר מכן.
בשנת 2006 התפטרה כל מערכת העיתון, בת 30 כתבים, במחאה על התנהלות אגודת הסטודנטים אשר פיטרה את עורכת העיתון, תיאודורה קרצ'בסקי, על רקע אי הסכמות על תוכני העיתון ופרסום של מאמרי ביקורת כנגד אגודת הסטודנטים. בעקבות זאת מינתה חברת נ.כ.ס את יעל שפריר לעורכת העיתון וגייסה מערכת כתבים חדשה.
בשנת 2012 התמנה לתפקיד רועי שושן, שערך שינויים מהותיים בעיתון ובאנשי המערכת. בין היתר, עבר העיתון לפורמט ברודשיט ונושאי הסיקור התחלפו בתחקירים וכתבות עומק שחרגו מהתחומים הסטודנטיאליים בלבד שהיו נהוגים עד אז. כך, למשל, התפרסמו וסוקרו בהרחבה המחאה החברתית, התנהלות האוניברסיטה בטיפול בתלונות על הטרדה מינית, מאבק החופים, יחס הרשויות לדיירי רחוב, תופעת ההתאבדויות בקרב סטודנטים באוניברסיטת תל אביב ועוד. בשנת 2013 התפטרה מערכת העיתון במחאה על צנזור כתבה ביקורתית שעסקה בהתנהלות לא תקינה לכאורה של יו"ר אגודת הסטודנטים לשעבר בועז טופורובסקי. זאת לאחר שטופורובסקי איים בתביעת דיבה, ויו"ר נ.כ.ס - גיל גולדברג, מחליפו בתפקיד של טופורובסקי - סירב לגבות את שושן.
רוני קרצנר ושקד זיכלינסקי נבחרו להרכיב את המערכת מחדש. זיכלינסקי מונה לעורך הראשי, מינה את קרצנר לסגנו, ויזם שינוי מהותי וכולל במתכונת העיתון. בשנת 2014, עם עזיבתו של זיכלינסקי, מונה קרצנר לעורך הראשי של העיתון. בשנה 2015 שימשה אורין ויינברג כעורכת הראשית של העיתון ובשנת 2016 החליפה אותה בתפקיד ליטל ליכט. בשנת 2017, מונה זוהר ברונפמן לעורך ולצידו עורכת הדיגיטל דורי בן-אלון. ב-2018, לאחר מינויה של בן-אלון לעורכת הראשית, היא הרכיבה את מערכת המגזין מחדש.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
בית הקברות הלאומי ארלינגטון (באנגלית: Arlington National Cemetery) הוא בית קברות לאומי אמריקאי בארלינגטון, וירג'יניה שהוקם בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית. בית הקברות נבנה על אדמות בית ארלינגטון לשעבר אחוזת משפחתה של מרי, אשתו של רוברט לי, שהיה ממפקדי צבא הקונפדרציה. בית הקברות נמצא מול וושינגטון הבירה, מעבר לנהר הפוטומק, ליד בניין הפנטגון, ואף מחובר לרכבת התחתית של וושינגטון.
חללים מכל מלחמות ארצות הברית קבורים בבית הקברות, ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ועד הפעולות הצבאיות באפגניסטן ועיראק בשנים האחרונות. החללים מלפני מלחמת האזרחים נקברו מחדש אחרי 1900.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון ובית הקברות הלאומי האמריקני לחיילים וטייסים (U.S. Soldiers' and Airmen's Home National Cemetery) מנוהלים על ידי מחלקת הצבא (Department of Army), בעוד בתי הקברות הלאומיים האחרים מנוהלים על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים או על ידי שירות הפארקים.
בית ארלינגטון ("אחוזת קסטיס-לי") ואדמותיו מתוחזקים על ידי שירות הפארקים הלאומי כאתר זיכרון לרוברט לי.
אתרים מיוחדים בבית הקברות.
אנדרטאות לזכר אסטרונאוטים.
אתר הזיכרון למעבורת החלל צ'לנג'ר נחנך ב-20 במאי 1986, לזכר צוות טיסה STS-51-L, שנהרגו בשיגור ב-28 בינואר 1986. על מצבת הזיכרון חרוט השיר High Flight של ג'ון ג'ילספי מגי הבן (.John Gillespie Magee, Jr). אף על פי ששרידים רבים זוהו, ונמסרו למשפחות החללים לקבורה פרטית, השרידים שלא זוהו הובאו למנוחות תחת המצבה. שניים מאנשי צוות הטיסה (פרנסיס סקובי ומייקל סמית) קבורים גם הם בבית הקברות.
בצמוד לאנדרטת הצ'לנג'ר נמצאת מצבת זיכרון דומה לחללי מעבורת החלל קולומביה, אשר התפרקה עם כניסתה לאטמוספירה ב-1 בפברואר 2003. המצבה נחנכה ביום השנה הראשון לאסון. במקום קבורים גם שניים מחללי המעבורת קולומביה, מייקל אנדרסון ודייוויד בראון.
אתרים חשובים נוספים.
אתרים פופולריים נוספים בבית הקברות הם אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית (ידועה גם בתור "אנדרטת איוו ג'ימה"), וקברו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. קנדי קבור ביחד עם אשתו ז'קלין קנדי-אונאסיס, ושניים מילדיהם. בסמוך לקברו בוערת אש התמיד. גם אחיו, הסנאטורים רוברט קנדי וטד קנדי, קבורים בסמוך. קבריהם מסומנים על ידי צלבי עץ פשוטים ולוחות מצבה לרגלי הקברים.