בגיל 16 וחצי נישא לבתו הצעירה של הרב יהלום, והיה סמוך על שולחנו, אולם לאחר שנה ורבע לערך נפטר חותנו, והרב בורשטין נסע ללמוד בעיר מוצאו של חותנו - קיידאן. על תקופת לימודו בקיידאן מסופר שלמד עשרים שעות ביממה בשקידה, לעיתים בעמידה כדי לא להירדם. בגיל 18 הוזמן לכהן כר"מ בישיבת סלובודקה. הוא נשאר שם מספר שנים, עד שעזב את הישיבה בשל אי הסכמה בנוגע לסדרי הלימוד שקבעה הנהלת הישיבה, וכן בשל התנגדותו לשיטת המוסר. היה בין החותמים על מכתב נגד שיטת המוסר בשנת ה'תרנ"ז, וכתב מאמר חריף כנגד בעלי המוסר. בעקבות זאת זכה להתקפות כנגדו מצד תומכי שיטת המוסר.
כהונות רבנות.
הוא סירב להצעה לכהן בוויסוקי במקום רב אחר בגלל המחלוקת, ובסביבות גיל 24 נתמנה לרב בציטוביאן למשך כשנה וחצי. בשנת 1892 נתמנה לרב בריטובה, בה כיהן עד שנת 1897, ולאחר מכן כיהן כרב בערים אניקשט, סלנט ושדובה, ולבסוף נתמנה לרב של טאורגה (טבריג), שנתנה לו את כינויו "הרב מטבריג". בעיר זו ייסד 'קיבוץ' של תלמידים, וחשובי התלמידים מישיבת סלבודקה וישיבת טלז באו לשמוע את שיעורו בתלמוד ירושלמי. בשנת 1912 הוא השתתף בכינוס היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח מטאורגה. לאחר שהואשם על ידי הרוסים בריגול למען גרמניה וניצל רק בנס בעזרת הכומר המקומי, הוא נמלט לפנים רוסיה והיה לראש ישיבה בבוגורודסק ששפת הלימוד בה, בשונה משאר הישיבות, הייתה עברית. לאחר עליית הבולשביקים לשלטון הישיבה נדדה לסרטוב ובהמשך נסגרה והוא נאלץ שוב לנדוד, והיה לרב העיר צ'רקסי באוקראינה.
עלייתו לארץ ישראל.
לאחר תקופה בצ'רקסי שב לטבריג, וממנה עלה לארץ ישראל בתקווה שהדבר ישפר את מצב בריאותו. לקראת עלייתו וכוונתו להתמודד על תפקיד רבה של תל אביב, קיבל מכתב המלצה מהרב מאיר שמחה הכהן. בכ"ו באלול ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. לאחר חזרת הרב קוק ממסע ההתרמה בארצות הברית בעבור מוסדות התורה בירושלים בכ' בכסלו תרפ"ה, התוודע לרא"א בורשטין והזמינו באדר לכהן יחד עמו כראש ישיבת מרכז הרב, והוא עבר לירושלים. הרב בורשטין תפס מקום מרכזי בישיבה, ולשיעוריו באו גם תלמידים רבים מישיבות אחרות, ביניהם גם כאלה שהסתייגו מדרכה של "מרכז הרב".
הרב בורשטין הספיק לשמש כראש ישיבה במשך כתשעה חודשים בלבד, עד שנפטר בפתאומיות בי"ט בכסלו ה'תרפ"ו (דצמבר 1925). כאשר קיבל הרב צבי יהודה הכהן קוק את הידיעה על פטירתו הוא בכה עליו במשך שלושה ימים. הרב קוק ציווה לכתוב על מצבתו את הכיתוב: "ארז הלבנון אדיר התורה, בחיר גאוני הזמן... הגאון האמיתי פאר הדור...". לאחר מותו המשיכו תלמידיו ללמוד את שיטתו בשיעורים שקיימו לזכרו, אך הוא לא הותיר חותם בישיבה לאורך זמן.
משפחתו.
הגאון מטבריג הוא אביו של ראובן ברקת, יושב ראש הכנסת השביעית. חתנו, משה פרנקל, הוציא לאור ספר בשם "נר אהרן" בו קיבץ שיעורים, תשובות וחידושים שכתב. נכדו שנקרא על שמו, , היה לוחם האצ"ל שנהרג בקרב על רמלה במלחמת העצמאות.
קוויאר
קוויאר הוא מאכל ביצי דגים מעובדות ומומלחות של כמה מיני דגים.
השם קוויאר בא מהמילה הפרסית خاگ‌آور ("Khag-avar") שפירושה "מייצר ביצי הדגים". השם בפרסית משמש למעשה על מנת לתאר את דג החדקן עצמו ותוצרו, ביצי הדגים שמהן מיוצר הקוויאר. ברוסיה משתמשים במילה "איקרה" ("икра"), שפירושה "ביצי הדגים" או "ביצי חיות ים".
בימי הביניים היה הקוויאר מזון עממי של איכרים רוסים אך כיום מחירו גבוה במיוחד והוא קיבל את הכינוי "הזהב השחור". עקב מחירו הגבוה, מתייחסים לקוויאר בתרבות המערבית כאל מותרות וכסממן לסטטוס ועושר. במדינות מזרח אירופה ובתרבויות אחרות, על אף היותו מעדן יקר, הקוויאר הוא חלק נפוץ מסעודות חגיגיות, כגון חתונות ומסיבות חג. ידוע כי במזרח הרחוק שימש הקוויאר לרפואה מונעת והתייחסו אליו כאל מעדן המעניק בריאות, כח וחיוניות.
הקוויאר נמכר באופן מסחרי בכל רחבי העולם כמעדן ונאכל כקישוט למנה או כמתאבן, כאשר צורת אכילה נפוצה היא על גבי בליני. מקובל להגיש את הקוויאר אל השולחן בתוך כלי קיבול קטן המונח בכלי קיבול גדול יותר המלא בקרח. הקוויאר נאכל באמצעות כלי עץ, זהב או פלסטיק, אך לא בכלי כסף או פלדה, מכיוון שאלו עלולים לפגום בטעמו ובצבעו. במיוחד רווח השימוש בכפית קוויאר ייעודית, העשויה בדרך כלל מצדף.
בארצות הברית חוגגים ב-18 ביולי את "יום הקוויאר".
סוגי קוויאר ומקורם.
קוויאר אמיתי.
קוויאר יוצר במקור מביצי דגים של שלושה מינים שחיים בים השחור ובים הכספי ושייכים למשפחת החדקניים:
קוויאר המופק משלושת מיני החדקניים האלו יקר מאוד והוא נקרא לעיתים "קוויאר אמיתי" או "קוויאר שחור", אם כי צבעו לא תמיד שחור ולמעשה ככל שהצבע בהיר יותר כך האיכות גבוהה יותר.
סוגי קוויאר אחרים.
על מנת להפיק קוויאר במחיר זול יותר וכן על מנת להתמודד עם הדלדלות אוכלוסיית החדקנים בטבע, החלו להפיק קוויאר ממיני חדקניים אחרים (כגון קלוגה, שטירל, חדקן האגם חדקן סיבירי וחדקן לבן), מהכלאות שלהם עם המינים ה"מקוריים", וכן מדגים שאינם ממשפחת החדקניים (כגון חדקן שיניים אמריקאי, סלמון, טרוטה וקרפיון). הקוויאר המופק מסלמון ומטרוטה הוא בגווני אדום-כתום ולכן מכונה "קוויאר אדום".
קיים גם קוויאר המופק מביצי חלזונות.
קוויאר הוא מוצר מהחי, אך קיים חיקוי עשוי מסויה או מאצות ים שנמכר בשוק הצמחוני.
קוויאר אמיתי יכול להקרא רק "קוויאר", אך מוצר שאינו קוויאר אמיתי מציין בשמו את הדג ממנו הופק (למשל "קוויאר סלמון").
ייצור של קוויאר.
בעבר כל הפקת הקוויאר בעולם הייתה מבוצעת באזור תפוצתם הטבעי של החדקניים מדגים שגדלו בטבע. קוויאר המופק בדרך זו נחשב למובחר יותר, וכ-85% ממנו מגיע מאיראן ומרוסיה, שתיים מהמדינות השוכנות לחופי הים הכספי. שוויו הרב של הקוויאר הוביל לדיג אינטנסיבי של החדקניים ומספרם בטבע הלך ופחת. מלבד דיג היתר, זיהום מים והחדרת מין פולש (מנמיופסיס) לים השחור ולים הכספי בידי האדם הובילו את החדקניים לסכנת הכחדה וכתוצאה מכך התדרדרה תפוקת הקוויאר.
במאמץ לשימור אוכלוסיית החדקניים, אסרה CITES ב-2001 ייצוא קוויאר על ארבע מתוך מחמש המדינות המקיפות את הים הכספי: רוסיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן וקזחסטן. האיסור בוטל לאחר 9 חודשים. ברוסיה נקטו גם בהפסקת דיג לשנה ובאיראן הוגבל הייצוא. בספטמבר 2005 אסר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את ייבוא קוויאר הבלוגה מהים הכספי וחודש לאחר מכן נאסר ייבוא קוויאר בלוגה גם מהים השחור. האיסורים וההגבלות הובילו לעלייה במחירי הקוויאר ולמאבק בדיג ובסחר לא חוקי.
בשל הירידה בהיקפי ייצור הקוויאר ועל מנת להגן על החדקניים בטבע החלו חלופות שונות להתפתח, בהן חלופות זולות יותר מביצי סלמון צפון אטלנטי וקרוביו. קוויאר שמגיע ממיני חדקן אחרים משיג מחירים גבוהים גם הוא. הקוויאר הזהוב של מין השטירל נחשב בעבר למעדן מלכים, אך כיום שכיחות המין קטנה והוא נמצא במצב שימור פגיע. גידול החדקניים בבריכות דגים צמח בשנים האחרונות, בייחוד באורוגוואי, קליפורניה וצרפת. גידול חדקניים בבריכות וייצור קוויאר מבוצע גם בישראל. הראשונה להפיק קוויאר בישראל הייתה חברת "קוויאר הגליל" מקיבוץ דן. הקוויאר אינו כשר, והחברה אינה משווקת את תוצרתה בישראל מחשש שהרבנות תשלול את הכשרות של חברת האם "דגי הדן" המוכרת דגי פורל כשרים. החברה השנייה בישראל המייצרת קוויאר היא "Jordan River Black Caviar". כיום הרוב המוחלט של קוויאר בעולם מגיע מחוות גידול.
בראשית המאה ה-20 היו קנדה וארצות הברית הספקיות העיקריות של קוויאר לאירופה. את הקוויאר הן הפיקו מחדקן האגם באזור המערב התיכון, ומחדקן קצר אף וחדקן אטלנטי שמשריצים בנהרות החוף המזרחי של ארצות הברית. כיום חדקן קצר אף מוגדר במצב שימור "פגיע" ברשימה האדומה של IUCN.
הכנת הקוויאר ואריזתו.
תהליך ההכנה.
בדרך כלל הפקת קוויאר מסחרית כרוכה בהימום הדג באמצעות חבטה בראשו, זאת על מנת למנוע מהדג לחוש מצוקה ולשחרר בגופו חומר המעניק לביצים טעם מר. לאחר מכן מבוצע חתך בבטן הדג ומוצאות ממנו השחלות. יש מגדלים המנסים הוצאה כירורגית של ביצי הדגים מחדקן חי, על מנת לאפשר לנקבה לייצר עוד ביצים בתקופת חייה. לאחר הוצאת השחלות מהדג, מופרדות מהן הביצים באמצעות שפשוף עדין על גבי רשת והן נאספות לקערה. בשלב הבא הביצים נשטפות, ומומלחות על ידי מומחה שמחליט על כמות המלח. על מנת להגיע לקוויאר ברמה הגבוהה ביותר, מבוצע כל התהליך בצורה ידנית.
לאחר ההמלחה, הקוויאר מיושן בטמפרטורה של 2 עד 4 מעלות צלזיוס, ומשם מועבר לאריזה בקופסאות פח, זכוכית או חרסינה. כל היצרנים בעולם נדרשים לארוז את הקוויאר על פי תקנות מוקפדות. האריזה חייבת להכיל סימן ברור שמעיד אם היא נפתחה והתווית חייבת לכלול מידע בפורמט אחיד אודות המין שממנו הופק הקוויאר, מקום גידולו (בר/שבי), מדינת הייצור, שנת הייצור ועוד.
שיטות הכנה.
להלן שיטות ההכנה השונות מסודרות על פי איכות התוצר:
ערכים תזונתיים.
בין המרכיבים החיוניים המצויים בקוויאר, שניים מהם בולטים בנוכחותם – חומצות שומן מורכבות (הידועות גם כקבוצת אומגה 3) ופוספוליפידים.
כשרות.
הקוויאר כשר רק אם הוא מופק מביצי דגים כשרים, דוגמת הסלמון.
קוויאר שחור אינו כשר מכיוון שהוא מופק מביצי חדקניים שהם חסרי קשקשים. יחד עם זאת, בעבר הייתה מחלוקת לגבי כשרות דג השטירל, אחד מסוגי הדגים מהם הכינו קוויאר זהוב. קיימים היום מאכלים דמויי קוויאר כמו קוויאר שחור ואדום מאצות ים.
עין איה