כחלק מיסוד הקשר הסיבתי, יש להוכיח תחילה שאכן נגרם נזק כלשהו לניזוק, ובהמשך, שאותו הנזק נגרם דווקא בשל התרשלותו של המזיק. יסוד הקשר הסיבתי פוצל בפסיקה לקשר סיבתי עובדתי ולקשר סיבתי משפטי. הקשר הסיבתי העובדתי הנהוג בדין הישראלי, מוגדר כ"סיבה בלעדיה אין" - כלומר האם היה הנזק נגרם לולא אשמת המזיק. זהו מבחן טכני, אשר פעמים רבות יכול להרחיק לכת עד מאוד, ולהרחיב את העוולה. בפסיקה הושמעה לא אחת הדעה, למשל בפסקי-הדין גבאי, נגר וחננשוילי, כי ההרחבה הזו עשויה להוביל לתוצאות בלתי מתקבלות על הדעת. נבחן לדוגמה את המקרה האבסורדי הבא: אדם נהג במהירות מופרזת מחיפה לתל אביב, ובהמשך נהג כחוק עד ירושלים, שם דרס הולך רגל שהתפרץ במפתיע לכביש. אילו לא היה נוהג ברשלנות, במהירות מופרזת בין חיפה לתל אביב, לא היה מגיע באותו הרגע הגורלי לדרוס את הולך הרגל, ועל כן מתקיים קשר סיבתי עובדתי, אף על פי שמהירותו המופרזת כלל לא היוותה סיבה לדריסת הולך הרגל. לכן, יצרה הפסיקה נדבך נוסף - הקשר הסיבתי המשפטי, אשר משמש מעין "בלם", או "מסננת", במטרה למנוע תוצאות בלתי מתקבלות על הדעת. כלומר, גם אם מתקיים קשר סיבתי עובדתי, כפי שמתקיים בדוגמת הנסיעה לירושלים, יכול בית-המשפט לקבוע כי אין אחריות במסגרת עוולת הרשלנות, היות שלא מתקיים קשר סיבתי משפטי. הקשר הסיבתי המשפטי נועד אם כן להכריע האם רצוי, כעניין של מדיניות משפטית, להטיל אחריות ברשלנות במקרה הנדון. בהקשר זה בודק בית-המשפט שלושה משתנים:
סוגי נזקים.
ניתן להבחין בין נזקים שונים בשלוש צורות עיקריות:
(א) נזק מוחשי (שהוא נזק פיזי לגוף או לרכוש, למשל פציעה או שריפת מכונית) מול נזק לא מוחשי (שמאופיין בהיעדר פגיעה פיזית, למשל במקרה של פגיעה בשמו הטוב של אדם), (ב) נזקי גוף (הן נזקים פיזיים כגון פציעות והן נזקים נפשיים כגון דיכאון) מול נזקי רכוש, (ג) נזקים ממוניים (קרי, נזקים בעלי ערך כלכלי מובהק. במקרה של נזקי גוף ממוניים, מדובר למשל על הוצאות רפואיות או על אובדן יכולת השתכרות עתידית בגין נכות) מול נזקים לא ממוניים (קרי, נזקים שהמאפיין העיקרי שלהם אינו כלכלי. במקרה של נזקי גוף לא ממוניים מדובר על כאב, סבל וקיצור תוחלת חיים).
סקירת הדין.
חשיבות עוולת הרשלנות ושכיחותה.
עוולת הרשלנות היא העוולה הנזיקית הנפוצה ביותר כיום במשפט הישראלי, כפי שציין השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. אחד הגורמים להיותה של עוולת הרשלנות פופולרית כל-כך, הוא גמישות העוולה והיקפה. זאת היות שככל שהעוולה גמישה יותר ובעלת תחולה רחבה יותר, כך היא מסוגלת להכיל מספר רב יותר של אירועים ומקרים עובדתיים. כתוצאה מכך היא הופכת לשימושית יותר, ובאופן טבעי עולה תדירות השימוש בה במערכת המשפט. כפי שיובהר להלן, גמישות עוולת הרשלנות, ותחולתה הרחבה במשפט הישראלי, הם תולדה של האופן בו הפסיקה פירשה את העוולה במשך השנים. בנוסף להיות העוולה פופולרית במיוחד, נודעת לה חשיבות עיונית ומשפטית רבה, שכן לפי הצהרת הפסיקה והספרות האקדמית, היא המנוע המרכזי התורם להתפתחות דיני הנזיקין, ומשמשת כמכשיר העיקרי להרחבת תחולת דיני הנזיקין במשפט הישראלי. חשיבותה של העוולה אף זיכתה אותה בכינוי "מלכת העוולות" מפי השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. על אף שבמרוצת השנים נוספה על פקודת הנזיקין חקיקה ספציפית המסדירה את ההסדרים הנזיקיים בתחומים שונים, כגון תאונות דרכים ואחריות למוצרים פגומים, לא נפגעה בכורתה של עוולת הרשלנות.
היחס בין עוולת הרשלנות לעוולות נזיקיות אחרות.
דוגמה להגמשה והרחבה של עוולת הרשלנות, ניתן לראות באופן שבו הגדירה הפסיקה את היחס בין עוולת הרשלנות לעוולת אחרות בפקודת הנזיקין. פקודת הנזיקין מורכבת משני סוגי עוולות:
עוולות אלו נקראות עוולות המסגרת, או עוולות הסל, וניתן למנות בהן את עוולת הפרת חובה חקוקה ועוולת הרשלנות. נשאלת השאלה, מה הדין במקרה בו לא ניתן לעשות שימוש בעוולה פרטיקולרית כלשהי, האם יכולה עוולת הרשלנות, "לקלוט" את עילת התביעה? לצורך הבהרה נשתמש בדוגמה הבאה: דני ויוני כרתו חוזה לאספקת סחורה. עידו מונע מיוני לספק את הסחורה, כלומר מביא אותו להפר את החוזה עם דני, וכתוצאה מכך נגרם לדני נזק. באיזו עוולה יכול דני לתבוע את עידו? העוולה הטבעית המכירה בתביעתו של דני, היא עוולת "גרם הפרת חוזה שלא כדין", לפי סעיף 62 לפקודה, המוזכרת לעיל כאחת העוולות הפרטיקולאריות. אולם נניח ודני אינו מצליח מסיבה כלשהי להוכיח את קיומה של העוולה. האם יוכל דני לתבוע את עידו במסגרת עוולת הרשלנות?
לסוגיה זו ניתן מענה בפסק-הדין בעניין גורדון, העוסק באדם שקיבל דוחות חניה רבים על-שמו, לאחר שמכר כדין את רכבו, ולאחר שהודיע לעירייה שהוא אינו בעל הרכב הנוכחי. היות שלא שילם את הדוחות, בסופו של דבר נשפט בגין אי-תשלום הדוחות הללו, ואף נשלח למאסר. הוא תבע את עיריית ירושלים בגין נזק אשר נגרם לו כתוצאה מהגשת כתבי אישום כלפיו ועונש המאסר שריצה על לא עוול בכפו. העוולה הטבעית להכלת התביעה היא עוולת הנגישה, לפי סעיף 60 לפקודה, העוסקת בפתיחת הליכים משפטיים לשווא כנגד אדם. אולם עוולה זו דורשת שהמזיק פעל בזדון, כלומר עשה מעשה מכוון במטרה לפגוע בניזוק, ואילו במקרה זה לא הוכח כי העירייה פעלה בזדון, אלא בהיסח-דעת או בחוסר תשומת-לב. לכן נדרש בית-המשפט לשאלה האם ניתן להטיל על המזיק אחריות במסגרת עוולת הרשלנות. השופט ברק, טבע את ההלכה, לפיה עוולת הרשלנות אכן יכולה לקלוט לתוכה תביעות נזיקיות אשר לא נקלטות במסגרת עוולה פרטיקולארית אחרת. עוולת הרשלנות משמשת מעין "רשת ביטחון", היות שדיני הנזיקין בנויים "רשתות על גבי רשתות", כך שאם אין לתביעה מקום בגדר עוולה אחת, היא יכולה לחסות בצילה של עוולת מסגרת אחרת, ובפרט בצילה של עוולת הרשלנות. באופן דומה, נפסק בעניין אחר, שהיעדר תחולתו של ענף משפטי אחד, אינו שולל את תחולתו של ענף משפטי אחר.
אולם, על אף האמור לעיל, בית-המשפט נזהר בדבריו ושומר לעצמו את האפשרות לקבוע בכל מקרה ומקרה את היחס הקונקרטי בין העוולות הפרטניות לבין עוולת הרשלנות, כך שאין להסיק באופן אוטומטי שכל עוולה פרטיקולרית נבלעת בעוולת הרשלנות. בסיכומו של דבר, ניתן להניח שבמרבית המקרים יהיה בית-המשפט נכון להחיל את עוולת הרשלנות גם כשנשללת תחולת של עוולה פרטיקולרית אחרת, אולם יש לבחון כל מקרה לגופו.
השתלשלות היסטורית וגבולות העוולה לאור הפסיקה.
עוולת הרשלנות הופיעה לראשונה במסורת הדין הבריטי, באמצע המאה ה-18. עד אז, דיני הנזיקין האנגלים עסקו רק בעוולות הדורשות יסוד נפשי של כוונה, בעוד שעוולת הרשלנות כאמור אינה דורשת שהמזיק התכוון לגרום נזק. התחום הראשון שהתפתחה בו עוולת הרשלנות היה רשלנות של בעלי מקצוע, כגון נפחים וסנדלרים. כיום, עוולת הרשלנות חלה על כל פרט בחברה, וכמעט בכל תחום. כך למשל, בפרשת גורדון, קבע השופט ברק, כי רשימת המצבים עליה משתרעת עוולת הרשלנות לעולם אינה סגורה: היא נקבעת בהתאם לתחושת הצדק והמוסר החברתי, וצורכי החברה המשתנים. משמעותה של הלכה זו, ומכאן גם חשיבותה, היא שעוולת הרשלנות עשויה לחול על אין-ספור סיטואציות עובדתיות, בהתאם לשיקול דעתו של בית-המשפט, ובכך היא מעניקה לבית-המשפט מרחב פעולה ניכר ביצירת והכוונת נורמות התנהגות הרצויה בחברה. אליבא דברק, גישה זו היא הכרחית אם מבקשים לשמור על חיוניותה של פקודת הנזיקין, שכן לולא גמישות זו לא תוכל הפקודה להתמודד עם הבעיות החדשות שמזמנת המציאות. רק על ידי יצירת עוולה גמישה ורחבה, ניתן יהיה להעניק הגנה ראויה למלוא האינטרסים המוגנים על ידי הפקודה.
אולם למרות הפירוש הגמיש שהפסיקה העניקה לעוולת הרשלנות, ישנה עדיין מחלוקת כיום סביב השאלה על אילו סוגי נזקים חלה העוולה. ישנם נזקים אשר לגביהם אין מחלוקת באשר לתחולת עוולת הרשלנות, כגון נזקי גוף. לדוגמה, אם טל חפרה בור במדרכה, ומאיה נפלה לתוכו ושברה את ידה, אין חולקים על-כך שמאיה זכאית לתבוע מאת טל פיצויים במסגרת עוולת הרשלנות. אולם ביחס לסוגי נזק אחרים, הפסיקה התחבטה במשך השנים בשאלת הכללתם במסגרת עוולת הרשלנות. הקביעה על אילו סוגי נזקים חלה העוולה, קובעת במידה רבה את גבולותיה של העוולה. גבולות אלו משמשים מעין "מסננת", או "בלם", מפני הרחבת יתר של האחריות ברשלנות, יחד עם יסוד חובת הזהירות. משמעות ה"בלם" היא כי לעיתים, גם אם מתקיימים כל יסודות העוולה, לא תוטל על המזיק אחריות במסגרת עוולת הרשלנות, אם הנזק אשר התרחש הוא כזה שהפסיקה אינה רוצה להכיר בו כבר פיצוי במסגרת עוולת הרשלנות.
כך למשל, באופן היסטורי הפסיקה לא הכירה בנזק הממוני הטהור - נזק כלכלי-כספי, שלא נוסף עליו נזק גוף או נזק פיזי כלשהו. הספרות האקדמית מציינת כי ההבחנה בין נזק ממוני לנזק לגוף מבוססת על השוני באינטרס הנפגע, כלומר פיצוי בגין נזק גוף נועד להגן על זכותו של אדם לשלמות הגוף, ואילו פיצוי בגין נזק ממוני מטרתו להגן על זכות הקניין של הפרט. למרות גישת הפסיקה בעבר, בשנים האחרונות חל שינוי במגמת הפסיקה, וישנה נטייה כיום להכיר בנזק ממוני טהור כבר פיצוי. החריג הראשון בו הכירה הפסיקה, היה בפסק-הדין ויינשטיין, שם קבע השופט אגרנט כי ניתן לפצות ניזוק בגין נזק ממוני טהור, במצב בו בעל מקצוע הציג כלפיו מצג שווא. זאת בתנאי שהמצג היה במהלך העסקים הרגיל ובתנאי שהניזוק הסתמך על המצג. אחריות דומה ליצירת מצג שווא הוטלה גם על המדינה בפסק-הדין בעניין אילנקו.&lt;BR&gt;