אלבר קלוד (בצרפתית: Albert Claude; 24 באוגוסט 1899 - 22 במאי 1983) היה דוקטור לרפואה וחוקר תאים. קלוד זכה בשנת 1974 ביחד עם כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על גילוייהם המתייחסים לתפקיד ולמבנה הארגוני של המרכיבים בתא בעזרת פיתוח השיטות העיקריות של הפרדה וניתוח מרכיבים של תאים חיים.
ראשית חייו.
אלבר קלוד נולד בלונגלייה שבבלגיה. הוא היה הילד הצעיר לאביו פלורנטין ז'וסף קלוד ולאימו מרי-גלדיס ואטריקואן. כשהיה בן 7 אמו נפטרה מסרטן השד והמשפחה שהייתה בקשיים כלכליים עברה לעיר אטוס (Athus), עיר משגשגת בייצור פלדה. כשהיה בן 12, קלוד עזב את בית הספר והלך לעבוד במפעל פלדה, דבר שהיה נפוץ באותה התקופה. שנה לאחר מכן, התבקש ללכת לעזור לדודו אשר סבל מדימום מוחי. הרופא שבא לבקר לעיתים קרובות הרשים את קלוד הצעיר בידע הרחב שלו והטביע בקלוד את חלומו להיות רופא.
ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירת במודיעין הבריטי ובמהלך שירותו נאסר ועונה במחנות הגרמנים. לאחר ששוחרר קיבל את מדליית בעלות הברית.
אף על פי שלא היה בעל תעודת סיום בית ספר תיכון, ב-1922 התקבל לאוניברסיטת לייז' (Liege) במסלול מיוחד ליוצאי צבא. כשש שנים לאחר מכן, סיים קלוד את התואר הרפואי שלו והדיסרטציה שכתב זיכתה אותו במלגה מהממשלה במכון לסרטן בברלין וכך את החורף שבין 1928–1929 עבד במעבדה של פרופסור אלברט פישר בחקר תרביות של רקמות. בקיץ של 1929 הצטרף לאוניברסיטת רוקפלר ונשאר בקשר עם המוסד בכל המשך חייו.
קלוד התחתן והתגרש מג'וליה גילדר והם הולידו ילדה בשם פיליפה, שבמשך השנים הפכה לחוקרת מוח.
עבודתו המדעית והישגים.
לפני עבודתו של קלוד היו שתי אפשרויות ללקיחת דגימה מתאים: הראשונה, לכתוש את התאים והשנייה להשתמש במיקרוטום, מכשיר לחיתוך רקמות. אמנם בשתי השיטות הללו לא ניתן להפיק תמונה מלאה של הסידור התוך-תאי ברזולוציה של מיקרוסקופ אלקטרונים. לכן הניחו כי פנים התא הוא מסה כאוטית של חומר ולא הייתה תמונה ברורה של פנים התא, היה כמעט בלתי אפשרי לעסוק בחקר התאים,
קלוד אשר הבין את חשיבות הפענוח פנים התא, בנה מכשיר שבעזרת צנטריפוגה (centrifugation) הצליח לשבור ולטוות תאים נגועים כדי לבודד את הגורמים שלהם. בעזרת שיטה זאת גילה את המבנה התוך תאי ואת תפקידי האברונים שבו. על גילויים אלה זכה קלוד ב-1974 בפרס נובל לרפואה או פיזיולוגיה ביחד עם שותפיו כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה. בין השנים 1949 עד 1970 עבד כמנהל במרכז הרפואי ולמחקר אונקולוגי על שם ז'ול בורדה בבריסל. שנתיים לאחר שסיים תפקיד זה התמנה למנהל של המעבדה לחקר ביולוגיה תאית ואונקולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלונדון.
יהודה פולקמן
משה יהודה פולקמן (24 בפברואר 1933 – 14 בינואר 2008 Moses Judah Folkman) היה מדען יהודי-אמריקאי שעסק בתחום מדעי הרפואה. פולקמן ידוע בעיקר בשל מחקרו על אנגיוגנזה (angiogenesis) בגידולים, תהליך שבו הגידול מושך כלי דם כדי להזין את עצמו. הוא התחיל את תחום המחקר האנגיוגנזי, שהוביל למציאת טיפולים רפואיים הכוללים מניעה של נאו-וסקולריזציה. לעיתים הוא מכונה "אבי האנגיוגנזה". מפרסיו הרבים: (Charles S. Mott Prize (1997), Massry Prize (1997),Keio Medical Science Prize (1998 ופרס וולף ברפואה (1992).
קורות חיים.
שנות ילדותו.
יהודה פולקמן נולד בשנת 1933 בקליבלנד, אוהיו, כבן לשושלת של רבנים. אביו היה רב ואת המשיכה למדע החדירה בו אמו, בסיפורים על חוקרים ידועים כאייזק ניוטון, לואי פסטר ומארי קירי.
קריירה מדעית.
בגיל 15 התקבל פולקמן ללימודים באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובתקופה זו עבד במשרה חלקית במעבדה של ד"ר רוברט זולינגר, שם רכש במהרה מיומנויות כירורגיות והפך למשתתף פעיל בתחום הכירורגיה האקדמית. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו בשנת 1952 עבר פולקמן ללמוד בבית הספר לרפואה של הרווארד, שם התקבל בברכה במעבדות של ד"ר רוברט גרוס, שהיה אז המנתח הראשי של בית החולים לילדים של בוסטון. במהלך עבודתו תחת ד"ר גרוס עזר פולקמן לפתח מחמצן בועות למכונת לב ריאה ותכנן אב-טיפוס לקוצב הלב המושתל הראשון.
עם סיום לימודיו בשנת 1957 החל פולקמן לעבוד כמנתח מתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס. עבודתו שם הופסקה כאשר הוא גויס לכוחות המזוינים של ארצות הברית והצוב במרכז הרפואי של צי ארצות הברית. במהלך ניסויים שערך עבור הצי שעסקו בהחזקת איברים בחיים ללא אספקת דם גילה פולקמן שגידולים סרטניים שהושתלו בבלוטת התריס שנלקחה מארנב ולא קיבלה אספקת דם לא התפתחו מעבר לגודל של מילימטר אחד, לעומת גידולים שהושתלו בעכברים חיים (שם הייתה אספקת דם רציפה) וגדלו ללא שליטה. בעקבות כך החליט פולקמן לכוון את מחקרו בכיוון האנגיוגנזה.
לאחר שנתיים של שירות בצי חזר פולקמן לבית החולים הכללי מסצ'וסטס וסיים שם את ההתמחותו כמנתח. הוא שימש כעוזר מנתח בביה"ח של בוסטון, ולאחר מכן התמחה התמחות נוספת בכירורגית ילדים בבית החולים לילדים של פילדלפיה בהנחיית צ'ארלס אוורט קופ. בשנת 1967 הוא מונה למנתח הראשי של בית החולים לילדים של בוסטון והיה לאדם הצעיר ביותר שנשא בתפקיד זה. הוא מונה לפרופסור לכירורגיה פדיאטרית וביולוגיה תאית בבית הספר הרפואי של הרווארד, ולמעשה היה הפרופסור הצעיר ביותר בהיסטוריה של בית הספר הרפואי.
מותו.
יהודה פולקמן נפטר ב 14 בינואר 2008 מהתקף לב, והשאיר אחריו אשה, שתי בנות ונכדה אחת.
עבודתו על אנגיוגנזה.
בשנת 1971 פרסם פולקמן בכתב העת הרפואי "New England Journal of Medicine" היפותזה שלפיה צמיחת גידולים תלויה באנגיוגנזה, ומניעת אנגיוגנזה תוכל לשמש כטיפול יעיל בגידולים סרטניים. במאמר זה טבע פולקמן את המושג אנטי-אנגיוגנזה. על פי פולקמן, קיום של גידול סרטני מחייב הימצאותם של כלי דם שיזינו את הגידול, ובאמצעות הפסקת זרימת הדם אל הגידול ניתן להרעיב אותו עד לנסיגה מוחלטת. אף על פי שהתאוריה נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים רבים בתחום, פולקמן המשיך במחקרו יחד עם הצוות שלו, ומהר מאוד זיהה כאחד מגורמי האנגיוגנזה את גורם הגדילה הפיברובלסטי (FGF), אך המחקר הראה שזה אינו הגורם היחיד. פולקמן יצר קשרים עם חברות ביוטכנולוגיה, ובשנת 1974 נחתם עם התאגיד מונסנטו הסכם למימון המחקר למשך 10 שנים. רוברט לנגר עבד באותו הזמן במעבדות של פולקמן, והתמקד במחקר על שילוח תרופות.
בסוף שנות ה-80 התגלו שני גורמי אנגיוגנזה נוספים על ידי קבוצות מחקר ששאבו השראה מעבודתו של פולקמן: האנגיוגנין והVEGF, ומרגע זה החל חיפוש אחר טיפולים. לאחר שתם ההסכם עם מונסנטו הפרויקט מומן על ידי שתי חברות נוספות, והחוקרים גילו את מעכב האנגיוגנזה פומאגילין (fumagillin) המופק על ידי הפטריה Aspergillus Fumigatus. ניסיון של מחקר מקביל לפתח את הפומאגילין הוביל לפיתוח מעכב האנגיוגנזה TNP-470. פולקמן ניסה אותו על מקרי המנגיומה, ולאחר חצי שנה של טיפול, הגידולים הצטמצמו משמעותית, בנוסף לירידה בכמות ה FGF בשתן. בשנת 1991 התגלו שני מעכבי אנגיוגנזה נוספים - אנגיוסטטין ואנדוסטטין, והמחקר הלך וצבר עניין בקרב הציבור הרחב.
בשנת 2004 מעכב האנגיוגנזה אווסטין היה הראשון שאושר על ידי ה FDA כטיפול בסרטן. עוד כ10 מעכבי אנגיוגנזה נוספים אושרו, והם משמשים בימינו לטיפול בכ 1.2 מיליון חולי סרטן בעולם.
רוברט לנגלנדס
רוברט פלאן לנגלנדס (באנגלית: Robert Phelan Langlands; נולד ב-6 באוקטובר 1936) הוא פרופסור אמריקאי-קנדי למתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון. גילה את הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות. לנגלנדס זכה במספר פרסים, בהם פרס וולף (1996) פרס שאו (2007), במשותף עם ריצ'רד טיילור, ופרס אבל (2018).
ביוגרפיה.
נולד בניו וסטמינסטר בקולומביה הבריטית שבקנדה לקטלין ג'והאנה ורוברט לנגלנדס.
בית ספרו הראשון היה בית ספר קהילתי בשם "האקדמיה של סנט אן" (St. Ann’s Academy), את לימודיו היסודיים והתיכון למד בניו וסטמינסטר ובווייט רוק (White Rock), עיירה סמוכה.
ב-1956 התחתן עם שרלוט לוריין שברי (Charlotte Lorraine Cheverie) ולהם ארבעה ילדים.
את התואר הראשון והשני רכש באוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה וב-1960 סיים דוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בשנים 1960–1972 היה חבר סגל באוניברסיטאות פרינסטון, ייל, ברקלי ובון. כיום פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, במשרד בו השתמש בעבר אלברט איינשטיין.
מחקר.
גילויו הגדול של לנגלנדס היה מציאת הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות, שלושה תחומים מרכזיים במתמטיקה, שעד אז לא נמצא שום קשר ביניהם. תורת המספרים עוסקת במספרים בכלל ובמספרים ראשוניים בפרט, תורת ההצגות עוסקת בהצגת חבורות ותבניות אוטומרפיות הן חלק מניתוח הרמוני המתעסק בתנועה.
כמו כן לנגלנדס הוא זה שהגה והציע את תוכנית לנגלנדס, אחת התוכניות הגדולות והשאפתניות ביותר במתמטיקה המודרנית.
יוהאן דייזנהופר