בשנת 1955 עלה אחד מציורי קיר של נודרשר לכותרות ארציות בגלל התנועה לזכויות האזרח. בציור הקיר שלו, אפוטאוזיס של סנט לואיס, שעיטר את חדר האספה של מועצת החינוך של סנט לואיס, כלל ילדים לבנים בלבד. לאור המחלוקת של שילוב גזעי בבתי הספר הציבוריים בסנט לואיס, נודרשר התנדב לצבוע מחדש שניים מהילדים שבציור הקיר כילדים אפרו-אמריקאים ובכך לשלב את נושא שוויון הזכויות במעשה סמלי.
דיקן אמני סנט לואיס.
לדברי היסטוריון האמנות ויליאם גרץ, נודרשר "היה הצייר האימפרסיוניסטי המשמעותי ביותר שבילה את כל הקריירה שלו במיזורי." במערב התיכון, נודרשר הוערך ככזה במהלך חייו, והוא ניצל את השפעתו כדי לחנך אמנים אחרים ולקדם את האמנויות באזור.
נודרשר היה האמן האחרון ששרד במושבת האמנים בסנט לואיס. הוא היה חבר באגודה הלאומית לציירי קיר, גילדת האמנים של סנט לואיס, היה נשיא האמנים העצמאיים של סנט לואיס, והיה יו"ר של הליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים. נורדשר גם הקים את אגודת ציירי אוזרק יחד עם קרל קראפט ורודולף פ. אינגרל.
נודרשר היה המייסד והמנהל של בית הספר לאמנות באוזרק בארקדיה, וניהל בית ספר קיץ בקימסוויק, מיזורי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוא שימש כמפקח האזור על פרויקט האמנויות הפדרליות של WPA באזור סנט לואיס.
במהלך כהונתו הארוכה כאמן ומורה, אימן נודרשר דורות רבים של ציירי מיזורי.
לאחר קריירה של למעלה מחמישים שנה נודרשר נפטר ממחלת לב בביתו בקלייטון, מיזורי, בגיל 79.
תיאודור הרצל (אוניית מפרשים)
תיאודור הרצל הייתה ספינת האימונים הראשונה להכשרת ימאים יהודים בימאות מעשית, ושימשה להכשרת בני נוער מתנועת בית"ר בריגה (לטביה) בשנות ה-30 של המאה ה-20.
רקע.
עיקר המאמץ של כל התנועות הציוניות התמקד בראשית המאה העשרים בהכשרת בני הנוער בעבודת אדמה, כי הדוקטרינה החלוצית גרסה באותה עת שהגשמת הציונות תושג על ידי חידוש הקשר של העם לאדמתו בארץ ישראל.
ביוזמתו של ירמיהו הלפרן הוקמה ב-1931 מחלקה ימית בבית"ר, ששמה לה למטרה לקדם את ההכשרה הימית של הנוער העברי בתפוצות. בבסיס היוזמה עמדה החשיבות האסטרטגית, הכלכלית והביטחונית של שליטה בים עבור המדינה העומדת לקום בארץ ישראל.
בשני מרכזים באירופה החלה הכשרת הצעירים היהודים: בצ'יוויטווקיה שבאיטליה הוקם בית ספר ימי להכשרת קציני ים ואילו בריגה שבלטביה החלו בהכשרת מלחים בעבודת ימאות מעשית.
רכישת אוניית האימונים.
בהתחלה הצטרפו צעירים יהודים בלטביה לדייגים מקומיים ואחרים החלו לפעול במסגרת מועדון היכטות במקום. בשנת 1934 גם נפתח קורס ניווט ימי בקן בית"ר בריגה. עם זאת, לאחר שהתברר שאין די בעבודות הדיג ובפעילות במועדון היכטות כדי להכשיר ימאים, הוחלט לקנות ספינה שתשמש כאוניית אימונים.
ביולי 1935 נרכשה בטאלין שבאסטוניה ספינת מפרש בת 26 שנים שנבנתה שם בשנת 1909. נראה שברכישת הספינה היה מעורב איש-ים לא-יהודי שאף סייע בהכשרתם הימית של צעירי בית"ר בלטביה.
הספינה שנרכשה הייתה אוניית מפרשים של 400 טון, שהייתה בנויה מעץ אורן. אמצעי ההנעה היחיד שלה היו עשרה מפרשים בשטח כולל של כ־700 מ"ר, שהיו מחוברים לשלושה תרנים מרכזיים ומוט חרטום שהתנשאו לגובה של יותר משלושים מטרים. הספינה הפליגה בעזרת המפרשים בלבד והמנוע היחיד על סיפונה היה מנוע עזר קטן (של שישה כוחות סוס) ששימש להרמת העוגן ולהפעלת מנופי המטען.
עם הגעת האונייה לריגה, שונה שמה, והיא נקראה "תיאודור הרצל". השם נכתב באותיות שחורות על שני צידי החרטום ובחדר האוכל הוצב פרופיל עשוי שיש של חוזה מדינת היהודים. הספינה הפליגה בדגל לטביה אך בירכתיה התנוסס דגל כחול ולבן.
בדוח שנשלח מריגה למחלקה הימית של בית"ר נכתב:
פעילות האונייה.
צוות הספינה כלל בתחילה ארבעה לטבים לא-יהודים (רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים והטבח). שאר אנשי הצוות, כחמישה עשר במספר, היו כולם חניכי בית"ר. במשך הזמן גם תפקיד רב המלחים עבר לידי הימאים היהודים, ששוחחו בעברית על הסיפון.
מיד לאחר הגעתה עלתה על הספינה קבוצת החניכים הראשונה של בית"ר, חניכי קורס הניווט שנפתח ב-1934. לפחות לחלק מהם כבר הייתה תעודת ימאי של השלטונות הלטביים. במשך כמה שבועות הכינו רב החובל ורב המלחים את הימאים העבריים להפלגות, ובכלל זה הם למדו: (א) את התפקידים השונים שעל כל אחד לבצע בעמדתו בזמן התמרונים השונים שעל האונייה לבצע, בהתאם למצב הים והרוח; (ב) את אופן ההעלאה וההורדה של המפרשים; (ג) כיצד לטפס על התרנים כדי לטפל במפרשים העליונים; (ד) את אופן קשירת האונייה לרציף; (ה) וכיצד לבצע עבודות תחזוקה שונות ובהן, גירוד וצביעה, תיקון מפרשים, וטיפול בחבלים.
ב-1 בספטמבר 1935, יצאה ה"תיאודור הרצל" להפלגתה הראשונה כאוניית אימונים של ימאים יהודים, חניכי בית"ר בלטביה. אחד החניכים תיאר את עזיבת הנמל כך:
הפעילות על סיפון ה"תיאודור הרצל" התנהלה בשתי משמרות, האחת בראשות רב החובל והשנייה בראשות הקצין הראשון. כל אחד מאנשי המשמרת מילא את תפקיד ההגאי במשך שעה, ובשעות הלילה גם את תפקיד הצופה בחרטום. שאר אנשי המשמרת עסקו בעבודות ימאות שונות – טיפול במפרשים, בעוגנים, במדידת מהירות ההפלגה ועומק המים, בשאיבת מי ים שחדרו לספינה וכדומה. בימים שבהם היה הים שקט, עסקו אנשי המשמרת גם בתיקון מערכת המפרשים, בעבודות תחזוקה שונות ובניקוי הספינה.
כל חניך קיבל את הכשרתו במשך שתי עונות, דהיינו במשך שנים-עשר חודשים שבהם היה עליו להשתתף בכל הפלגות הספינה, בעבודות התחזוקה, וכן בעבודות הטעינה והפריקה בנמלים. היו מקרים שבהם הטעינה והפריקה נעשו בידיים, לאחר שמנוע העזר להרמת המטענים התקלקל. השעות החופשיות בהפלגה או בנמלים נוצלו ללימודים תאורטיים.
במהלך שנות פעילותה התמודדו החניכים גם עם סערות, שבחלקן היו קשות מאוד: הצוות כולו נאלץ לעבוד ברציפות בכל שעות היום והלילה כדי לשאוב מי ים שחדרו לספינה, לתקן מפרשים שנקרעו ברוח ובכמה מקרים אף לזרוק לים חלק מהמטען, כדי להציל את האונייה מטביעה. במיוחד ציינו החניכים את הקושי והסכנה בטיפוס על התרנים או בהליכה על מוט החרטום בעת הסערות.
רבי החובלים של ה"תיאודור הרצל" פקפקו בהתחלה ביכולתם של החניכים. "זאת אינה מלאכה יהודית", טען אחד מהם, אבל לאחר חודשים אחדים שינה את דעתו. החניכים היהודים עמדו בכל המשימות כאילו היו ספנים מנוסים. רב חובל אחר ביטא את הערכתו במילים אלה: "עם ספנים כאלה מוכן אני להפליג מעבר לאוקיינוס".
בתחילת 1939 נשלח אליהו בן חורין לשוודיה במטרה לגייס כספים לקניית אונייה אחרת, שתחליף את ה"תיאודור הרצל" כאוניית אימונים להכשרת הימאים היהודים בים הבלטי, אבל מלחמת העולם השנייה, שפרצה בשנה זו, טרפה את הקלפים.
כדי לממן את פעילותה של ה"תיאודור הרצל", עסקה הספינה בהובלת מטענים בין נמלי הים הבלטי. במהלך ארבע שנות פעילותה פקדה האונייה 27 נמלים בתשע מדינות, עברה 9,146 מיילים ימיים והעבירה 7,300 טון סחורות.
החניכים.
החניכים שהוכשרו על גבי ה"תיאודור הרצל" היו ברובם צעירים ממשפחות אמידות, בחלקם סטודנטים. על ה"תיאודור הרצל" הם לא רק למדו, אלא קיבלו על עצמם את כל תפקידי צוות הספינה, ואף התנדבו לשמש כסבלים וכסוורים.
במהלך שנות הפעילות הוכשרו על ה"תיאודור הרצל" 42 חניכים, אבל רק 20 מהם קיבלו תעודת גמר. 15 אחרים עזבו לפני תום תקופת ההכשרה, ושבעה לא עמדו בדרישות.
לפחות שישה מהבוגרים המשיכו לבתי ספר ימיים והוסמכו כקציני ים. חלק מהם למדו בבית הספר הימי בלטביה, שאחד מתנאי הקבלה אליו היה ניסיון ימי של תשעה חודשים מהם ארבעה על אוניית מפרשים. ארבעה אחרים — יאיר אגנוס, משה אידלמן, זאב קור וחיים רפאלי — המשיכו לקורס של בית"ר בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה. עם הגעתם לאיטליה הם מונו לתפקידים אחראיים באונייה "שרה א'", ששימשה שם את בית הספר. המינוי עורר קנאה והתמרמרות בין שאר התלמידים שהגיעו לצ'יוויטווקיה מ-15 ארצות, אך התקבל מתוך הכרה ברורה שהחניכים שהפליגו על ה"תיאודור הרצל" כבר היו ימאים מושלמים בהגיעם לאיטליה.
התהודה לפעילות.
הופעתם של מלחים יהודים בנמלים השונים לאורך חופי הים הבלטי עוררה עניין רב בקרב הציבור הרחב בכלל ובקרב הקהילות היהודיות בפרט. עיתונים במדינות שונות הקדישו מאמרים לספינה ולצוותה. בכמה מדינות, ובהן לדוגמה שוודיה, נערכו ביקורים של הקהל הרחב על ה"תיאודור הרצל" ואנשי צוותה הוזמנו לביקור גומלין על אוניות הצי השוודי.
הופעתם של המלחים העברים במדיהם הצחורים, שעליהם סמל המנורה ועוגן שזורים זה בזה, עוררה בקהילות היהודיות התרגשות רבה, בעיקר בקרב בני הנוער. המלחים הוזמנו להתארח בבתיהם של יהודים מקומיים ואלה בתורם התארחו על הספינה.
בלוח השנה שהוציאה קרן תל חי בשנת ה'תשצ"ז נכתב כי:
בוגוליובוב
בוגוליובוב (ברוסית: Боголюбов, בלטבית: Bogoļubovs) הוא שם משפחה.
הוועד המייעץ לצי
הוועד המייעץ לצי (באנגלית: Naval Consulting Board) היה גוף שהוקם בארצות הברית טרם כניסת המדינה למלחמת העולם הראשונה על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית ג'וזפוס דניאלס, בעצתו של הממציא תומאס אלווה אדיסון, על מנת להכין את הכוחות הימיים האמריקניים לקראת כניסה אפשרית לעימות שהתרחש באירופה, ובעקבות איום הצוללות הגרמניות על הארסנל הימי הבריטי והאמריקאי. בוועד פעלו בעיקר אנשי טכנולוגיה ומדענים מתוך התעשייה האמריקאית, והוא לא כלל אנשי אקדמיה. הוועד פעל לאורך שנות המלחמה ותרם לפיתוח אמצעים לאיתור צוללות. לקראת סוף המלחמה הוכפף הוועד למועצה הלאומית למחקר, שהביאה להישגים מדעיים וטכנולוגיים טובים יותר לאיתור צוללות.
היסטוריה.
הרקע להקמת הארגון.