על פי שיטת הבעל שם טוב כל תנועה בעולם, מהווה השלמה של כוונת הבריאה. אפילו ליצורים הנחותים ביותר יש תפקיד בהשלמת "הכוונה העליונה בסוד הבריאה כולה", ואם כן מעמדם אינו נופל ממעמד כל הנבראים גם הרמ"מ מוויטבסק מסכים ש"אין שום עשב יבש ונעקר, ואין שום אבן נזרק, כי אם בזמן ובמקום הראוי לו". וכן אחז בתוקף הרה"ק מקומרנא.
וכן בעל ה'דברי חיים' מצאנז כותב ש"אפילו ציפור לא ניצוד בלתי השגחה מלמעלה", ה'דברי חיים' מסביר שעל אף שהאדם הוא היחיד הראוי מחמת חשיבותו להשגחה פרטית, מאחר שכל הנבראים נוצרו בשביל האדם, מקבלים אף הם השגחה פרטית לתועלתו.
עוד מגדולי החסידות שאחזו וביארו כי ההשגחה הפרטית כוללת את כל הבריאה: רבי פנחס מקוריץ; רבי שניאור זלמן מלאדי "אדמו"ר הזקן"בעל התניא והשולחן ערוך, מייסד חסידות חב"ד. ובנו ר' דב בר שניאורי ("האדמו"ר האמצעי"); ר' חיים אלעזר שפירא ממונקאטש בספרו מנחת אלעזר; בעל צפחת השמן; שומר אמונים (ראטה); שו"ת משנה הלכות.
הראי"ה קוק ראה את הפרטים כהופעות של הכלל, ולפיכך גרס שההשגחה הכללית חודרת עדיהם, אלא שההשקפה הדתית נוטה להכיר את ההשגחה על הפרטים, ואילו ההשקפה הפילוסופית נוטה להכיר את ההשגחה הכללית.
כמו כן כתבו בעל ה'דברי חיים' ובעל שו"ת משנה הלכות כי לפי מה שביארו כמה מבעלי הדעות הסוברות כי אין השגחה פרטית על שאר הברואים או אומות העולם, שבדבר הנוגע לבני אדם ולעם ישראל, ואפילו לאחד מהם, יש השגחה פרטית, אם כן מחויב שיש השגחה פרטית על כל הבריאה. שכן כל הבריאה היא לצורך האנושות ועם ישראל.
בנצרות.
בנצרות ישנה אמונה בהשגחה פרטית על האדם ואף על בעלי החיים, אמונה הנובעת מדבריו של ישו:
אמונה זו מוצאת את ביטוייה אצל אבות הכנסייה, כמו אוריגנס ואוגוסטינוס, שפיתח עמדה זו וטען שמכיוון ששלטונו של אלוהים מתרחש ביקום מלא באינדיבידואלים עצמאיים באופן יחסי אשר נבדלים בטבעם ובתפקידם, הדבר מרמז על שליטה וממשל אחיד מצד ישות עליונה אחת. האמונה הנוצרית בדבר השגחה פרטית פותחה ובוטאה במלואה בשיא ימי הביניים אצל התאולוג תומאס אקווינס במכלול התאולוגיה ובחיבורו הפחות ידוע "אמת". תפיסתו של אקווינס את ההשגחה, כדאגה של אלוהים לעתיד העולם, פותחה על ידו והורחבה גם על ידי תומיסטים מאוחרים יותר. תפיסת השגחה זו היא עמדתה הרשמית של הכנסייה הקתולית.
בנצרות האורתודוקסית תפיסת ההשגחה נקבעה על ידי יוחנן הקדוש מטובולסק, שתיאר אותה כך: "ההשגחה היא רצון אלוהי, השומרת על הכול ומנהלת בחוכמה את הכול".
בלותרניזם ההשגחה היא שימור הבריאה האלוהית, ניהול היקום ושיתוף פעולה עם המעשים שקורים בו. הלותרנים מאמינים, כי העולם קיים למען הכנסייה הנוצרית, וכי אלוהים מנחה את כל הקורה בו לרווחתה ולצמיחתה. לפי מרטין לותר, ההשגחה האלוהית החלה כאשר אלוהים ברא את העולם עם כל הנחוץ לחיי אדם, דברים פיזיים וחוקי טבע.
בקלוויניזם, ההשגחה היא אבן יסוד בתאולוגיה שהתווה ג'ון קלווין, במסגרתה אלוהים הוא הריבון המוחלט והאדם הוא חסר אונים לחלוטין. לפי קלווין חופש הבחירה הוא אשליה, ומבוסס על חוסר הבנתנו את שלמותו של האל, שקובע עבור כל נשמה את גורלה לפי תוכניתו (פרדסטינציה). תפיסה זו קיימת כיום בקרב קהילות נוצריות פרוטסטנטיות רבות המזוהות עם הקלוויניזם.
אותיפורון (דיאלוג סוקרטי)
יהדות פיסא
משפט הדיברגנץ
איי דרום ג'ורג'יה ודרום סנדוויץ'
לפני עיוור לא תיתן מכשול
לפני עיוור לא תיתן מכשול היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, האוסרת להכשיל את העיוור בדרך. בהלכה, המצווה פורשה פרשנות מרחיבה, והיא כוללת איסור לתת עצה מטעה לאדם בעניין שאינו מבין בו (הכשלה תבונית), או לגרום לאדם לעבור עבירה (הכשלה מוסרית).
האיסור מופיע בספר ויקרא:
קללה על העוברים על האיסור, מופיעה בפרשת הקללות בהר גריזים והר עיבל:
משמעות האיסור.
בפרשנות המקרא.
הרמב"ן מפרש כפשוטו של מקרא, שיש איסור להכשיל אדם עיוור ולגרום לו ליפול, למשל לשים לפניו אבן. פרשנות זו הייתה מקובלת גם אצל השומרונים.
לעומתם, רש"י שמתבסס על תורת כהנים, מעדיף בשני המקומות פרשנות אלגורית לפסוקים, וסובר שמדובר בעצה מטעה שאותו אדם יפול בה כאשר ינסה ליישם אותה: "לפני הסומא בדבר לא תתן עצה שאינה הוגנת לו; אל תאמר מכור שדך וקח לך חמור, ואתה עוקף עליו ונוטלה הימנו".
גם התרגומים על הפסוק "ארור משגה עיור בדרך" מפרשים באופן אליגורי, שהאיסור הוא להטעות עובר אורח כאשר מבקש מידע לגבי הדרך, שהוא כעיוור בעניין הזה.
המהר"ל (גור אריה) ותלמידו הכלי יקר מחזקים את טענתו של רש"י שלא מדובר בעיוור של ממש אלא ב"עיוורון תבוני", מכיוון שהפסוק האוסר נחתם במילים "אני ה'", ובכל מקום שכזה הכוונה לאיסור המסור לליבו של אדם, שאין אדם אחר יכול לדעת, ורק ה' רואה ומתרה, ואילו בנתינת מכשול של ממש, העיוור או אדם אחר יכולים לגלות מי הכשיל אותו.
לעומתם, המשך חכמה יוצר סינתזה משני הפירושים, וסובר שהאיסור הראשוני הוא הכשלה פיזית של עיוור כדברי הרמב"ן, ואף לכרות בור ברשות הרבים, שהנופל לתוכו נחשב כעיוור בהתייחסות לבור, אלא שאיסור זה מורחב, וכולל גם איסור להכשיל אדם שעיוור מחמת קוצר דעתו בנתינת עצה שאינה הגונה להחזיקו בדרכו הרעה. המשך חכמה מרחיב עוד יותר את ה"עיוורות השכלית" גם ל"עיוורות מנטלית ורגשית" הבאה מחמת כעסו או יצרו של האדם. פירוש מרחיב זה מקובל גם בלשון ימינו כאשר רבים משתמשים בביטוי לפני עיוור גם לגבי פיתוי, על אף שהמפותה מודע לכך שהוא עובר על איסור. למשל, השופט חיים כהן התבטא לגבי החוק האוסר משחקי מזל: "המעוות אשר החוק בא לתקנו אינו רק עידוד השאיפה להתעשרות קלה ולא בעמל ובמשפט כי אם גם - ואולי בעיקר - שימת מכשול לפני עיוור שבמקום שיוציא אדם את כספו למחייתו ולמחיית ביתו, מניחו על קרן הצבי של המזל".
בהלכה.
אצל חז"ל רואים הרחבה של עיקרון זה לעיקרון המוסרי. בין המקרים שהם מביאים להדגמת האיסור הם מביאים דוגמה של הגשת כוס של יין לנזיר או נתינת אבר מן החי לבן נוח. במקרים אלו, הגמרא מסייגת שהאיסור הוא רק כאשר האדם לבדו איננו נגיש לעשיית האיסור, למשל כאשר כוס היין נמצא בעבר אחד של הנהר והנזיר נמצא בעבר השני ואינו יכול להגיע אל הכוס אם לא יושיטו לו אותו.
הרמב"ם פוסק כי בהלוואה בריבית המלווה, הלווה ומי שמתווך ביניהם או מסייע לדבר, כולם, בנוסף לאיסורים המיוחדים לכל אחד, עוברים על "לפני עיוור לא תתן מכשול".
בשולחן ערוך מובא כי המלווה כסף בלא עדים עובר על "לפני עיוור לא תתן מכשול", מכיוון שהוא עלול לגרום ללווה לכפור בהלוואה שנעשתה בסתר. מקרה נוסף שנאמר בו "לפני עיוור לא תתן מכשול" הוא אב המנסה להעניש בהכאה את בנו הגדול, שעלול לגרום לבנו להחזיר לו, ולעבור על מצוות כיבוד אב ואם.
במשנה בעבודה זרה מובא שיש איסור לסחור עם עובדי אלילים ביום חגם ושלושה ימים לפני כן. לדעת ר"ת האיסור הוא למכור להם מוצרים שמיועדים להקרבה לעבודה זרה, ונמצא שהמוכר להם עובר על "לפני עיוור לא תתן מכשול".
בספר חסידים ניתנות דוגמאות נוספות:
הרב שלמה זלמן אוירבך דן בעקבות דבריו של הרמ"א שפוסק שאסור להאכיל לחם וכל דבר שמחייב נטילת ידיים למי שלא נטל ידיו, משום "לפני עיוור", ובניגוד לו סובר שמותר לתת אוכל לפני מי שלא נוהג לברך, מכיוון שאחרת המכשול עלול להיות גדול יותר, מכיוון שיגרום לשנאת התורה, ולכן על פי תפיסתו יש לשקלל את המכשולים השונים.
במחשבת ישראל.
הרמח"ל שכלל את איסור לפני עיוור במידת הנקיות, ועומד על היסוד הנפשי שבו, מסכם את התפיסה של איסור זה באופן הבא:
במדינת ישראל.
חוקים רבים במדינת ישראל אוסרים פעולות של הנחת מכשול לפני עיוור, בין אם מכשול פיסי כמו מפגע שעלול לגרום לנזק ובין אם מכשול של הטעיה. בנוסף, היו מקרים בהם בית המשפט פטר אדם מעונש או הקל בעונשו, לאחר שמצא שהרשויות עברו על לפני עיוור לא תתן מכשול. כך למשל, בית המשפט העליון זיכה אדם מהרשעה בהחניית רכב בגן ציבורי לאחר שקבע שהעירייה נמנעה מלהציב במקום שלט או כל סימן אחר המבהיר שהמקום אסור בחנייה ועל כן הציבה מכשול לפני עיוור. במקרה אחר בית המשפט הורה על שחרור ממעצר של אדם שסוכן משטרתי שכנעו למכור לו סם, בנימוק שהמשטרה שמה למעשה מכשול לפני עיוור כאשר הכשילה את העורר שהיה בתחילתו של הליך גמילה. במקרה אחר בו הורשעו נאשמים בשיבוש הליכי משפט, בית המשפט הקל בעונשם לאחר שנקבע שהמשטרה שמה מכשול לפני עיוור בכך שכלאה את הנאשמים יחד באותו תא.
העיקרון של לפני עיוור שימש את בית המשפט גם בדונו בדין אזרחי. בית המשפט המחוזי פסל התניה על תחולת ביטוח חובה כנוגדת את תקנת הציבור מכיוון שההתניה מציבה לפני הציבור, אשר אינו ער לדקויות לשוניות בפוליסה, מכשול שיגרום לרבים לנהוג ללא שיש להם כיסוי ביטוחי ברכב. במקרה אחר דחה בית המשפט תביעה של צלם שדרש פיצוי על שימוש בתמונות שצילם ללא ציון שמו, לאחר שנקבע שהצלם לא התריע על השמטת שמו בעת הגהת העתקות השמש ובכך הניח מכשול לפני עיוור.
קבוצת מנדלברוט
קבוצת מנדלברוט היא קבוצה של מספרים מרוכבים. למרות ההגדרה הפשוטה, תנאי השייכות לקבוצה עדין ביותר, ובקרבת השפה מופיעה התנהגות פרקטלית של דמיון-עצמי בכל קנה מידה. קבוצת מנדלברוט תוארה לראשונה על ידי בנואה מנדלברוט בשנת 1979, וקרויה על שמו. הקבוצה מהווה אובייקט מחקר בסיסי ומעניין בתחום מחקר הפרקטלים, ובעזרתה חוקרים תופעות במערכות דינמיות מרוכבות.
היסטוריה.