ראשון הנענים להצעת פורת (1969) היה מפעל "סולתם", בו יוצרו כלי נשק ותחמושת עבור צה"ל, לאחר שקצין הביטחון ועוד מנהל בכיר שלהם צפו במקרה בהדגמת ההמצאה שבוצעה בפני מח"ט חטיבת השריון בה שירת פורת (אל"ם משה בריל) על-גבי הגדר המפרידה בין ימ"ח השריון בו היו מאוחסנים הטנקים שלו (מחנה מנסורה), לבין מפעל סולתם. פורת ייצר את הגלאים הדרושים למערכת זו בביתו ופנה למפעל "ביטא הנדסה ופיתוח בע"מ" בבאר שבע בבקשה לייצר את לוח הבקרה הדרוש. בהמשך, עם קבלת הזמנות נוספות שהגיעו מיישובי ספר, במימון של הסוכנות היהודית (1970: מעוז חיים, כפר רופין, היאחזויות הנח"ל ארגמן, מחולה, דקלה ועוד) חתם פורת על הסכם לשיתוף פעולה עם עמרי טלמון, מנכ"ל ביטא, והם החלו לעבוד יחדיו בפיתוח, ייצור, תכנון והרכבה של הגדר האלקטרונית הזאת. עם העלייה הדרמטית שחלה בקבלת הזמנות נוספות, עזב פורת את מקום עבודתו בקמ"ג ועבר לעבוד בביטא בעסקי הגדר, כאשר הוא משכלל מדי פעם את הגדר שלו ומוציא דגמים נוספים, למשל מערכת "יעל 5" המיועדת להתקנה על-גבי גדר קונצרטינות או מערכת יעל 7, דגם שיועד לתפעול במארבי בטן, הבנוי על חוט דייגים דק וכמעט בלתי נראה, המתוח באוויר וכאשר מחבל נתקל בו - הוא מפעיל מטען שמתפוצץ עליו (אישור דגם צה"ל ניתן ביום 10 באוגוסט 1971) ומערכות "יעל 15" ו"יעל 18" המהוות את דור ב' של מערכות התיילים המתוחים (ראו בהמשך).
בתקופה זו התרחשו מספר פיגועים גדולים בהם נהרגו עשרות אזרחים, בהם הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים, הפיגוע בקרית שמונה, והפיגוע במעלות. בכל המקרים הללו לא התגלו המחבלים בעת חציית הגדר (או סמוך לכך). צה"ל הוזעק למקום הפיגוע עם פתיחת אש המחבלים במקום. זמן מה לאחר הפיגוע במעלות נתקבלה ההזמנה הראשונה להתקנת המערכת על גדר הגבול בגזרת אצבע הגליל.
מהר מאוד השתנתה תמונת אבטחת גבול הצפון בכל קטע בו הותקנה המערכת. התרעה מידית נתקבלה עם הנגיעה הראשונה של המחבלים בגדר, דבר שהותיר לצה"ל את הזמן הדרוש לאיתורם והריגתם בטרם ביצוע מזימתם. התקנת המערכת לאורך גבול הצפון נעשתה ברובה בשנת 1975 ובהמשכה בוצעו התקנות גם בגזרות הגבול האחרות.
ב-10 במאי 1974 ביטל שר הביטחון משה דיין את איסור הפרסום ומתן פטנט להמצאתו של פורת. זאת לפני התקנת הקטע הראשון של המערכת על גדר הגבול, אבל אחרי שמב"ת סיימה להעתיק אותו.
וכך, ב-26 בספטמבר 1975, כשבע שנים לאחר שהגיש את בקשתו, אושרה ההמצאה כפטנט רשום בישראל. מאותו רגע הורשה פורת לרשום פטנטים על המצאותיו ברחבי העולם.
רשימת הפטנטים (החשובים יותר) שנרשמו בארצות הברית:
על המצאותיו קיבל אישור יצוא ממשרד הביטחון, והגדר האלקטרונית החלה להימכר גם לשאר העולם. היא הותקנה במקומות רבים: בדרום אפריקה, ברודזיה, בכור גרעיני בהולנד, בכורים גרעיניים בטאיוואן, בשדה התעופה של סיאול בקוריאה הדרומית, בהודו - בגבול עם פקיסטן, באקוודור, באוסטרליה וניו זילנד, בארצות הברית, בסין ועוד.
מערכת "יעל 15".
בהמשך פעולתו של פורת בחברת ביטא פותחה מערכת "יעל 15". מערכת זו מהווה את דור ב' של מערכות ההתרעה מסוג תיילים מתוחים. המערכת, המבוססת אף היא על עקרון הפעולה הבסיסי של מערכת "יעל 5", כוללת כמות בלתי מוגבלת של תיילים ממוכשרים הפרוסים לגובה הגדר (בבתי סוהר הותקנו מערכות בנות 45 תיילים) הממוכשרים כולם על ידי גלאי יחיד.
הגלאי מטיפוס אלקטרוני, אטום למים וללא חלקים נעים, מותקן למכלול התיילים הממוכשרים באמצעות "חוט מאסף" באופן שהפעלת כוח על כל אחד מהם גורמת ליצירת סיגנל אלקטרוני בתוכו, אנלוגי לעצמת הכוח המופעל. סיגנל זה מועבר ללוח הבקרה בו נעשה עיבודו באמצעות מחשב ומתקבלת ההחלטה על מתן ההתראה לרבות הצגת נתונים על עצמת הסיגנל שנתקבל. המערכת נבחנה על ידי חיל החימוש, קיבלה את אישור הדגם ב-14 בנובמבר 1985 ונכנסה מיד לשימוש בצה"ל.
מערכת "יעל 18".
מחבלים שבאו מלבנון חתכו את הגדר באזור משגב עם, נכנסו לשטח ישראל והציבו מארב בנקודת החדירה. סיור צה"ל שמיהר להגיע למקום עם קבלת ההתרעה נתקל באש המחבלים, ושניים מחיילי הסיור נהרגו. בעקבות אירוע זה הציע פורת את מערכת "יעל 18".
מערכת זו נועדה לתת התרעה מוקדמת לפני הגעת המחבלים לגדר הגבול עצמה. המערכת כללה חוט תיל בודד שנמתח ע"ג הקונצרטינה התחתונה שבמערך הקונצרטינות הפרוס לאורך הגבול בצדו הלבנוני של גדר הגבול לאורך קטעים של עד 300 מטר כאשר במרכזם גלאי מטיפוס יעל 15. המערכת הוצגה בפני הגורמים המתאימים בצה"ל (כולל הדגמה באזור האירוע הנ"ל) אולם לא זכתה למימוש.
עם הופעת מערכת "יעל 15" בשוק נעשה מובן מאליו כי זה סוף התקופה של מערכות הדור הראשון. תגובת המתחרה מב"ת לאתגר הייתה רכישת קו הייצור של המערכת מידי בעלי חברת ביטא (חברת כלל תעשיות בע"מ) והעברתו לחברת "מגל מערכות בטחון" שבבעלותה, דבר שהביא לחיסול ביטא תוך פרק זמן קצר.
על מנת להבטיח את המשך קיומה של המערכת לרבות עמידה בהתחייבויות קיימות (פרויקטים בביצוע) עבר חיים פורת יחד עם צוות מצומצם של עובדים מומחים למערכת, לעבודה בחברת מגל. הוא עבד שם שנים רבות, עד שפרש לגמלאות. מערכת "יעל 15" נמצאת בשימוש עד היום סביב אתרים אסטרטגיים רבים בישראל וברחבי העולם.
שימוש בישראל.
בשנות ה-70 הותקנה גדר מערכת אלקטרונית בגבול הצפוני של ישראל כדי למנוע חדירת מחבלים. בהמשך הותקנה גדר מערכת בבקעת הירדן. בעת פינוי סיני בשנת 1982 הותקנה גדר מערכת ברפיח. בשנות ה-90 הוקמה גדר המערכת סביב רצועת עזה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט על הקמת גדר מערכת לאורך קו התפר.
בשנת 2006 הוחלט על הקמת גדר מערכת בגבול בין ישראל למצרים. הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים הושלמה בדצמבר 2013.
מרי לורה שריל
מרי לורה שריל (אנגלית: Mary Lura Sherrill; 14 ביולי 1888 - 27 באוקטובר 1968) הייתה כימאית אמריקאית, ידועה בזכות הישגיה במחקר כימי, במיוחד עבור הסינתזה של תרכובות נגד מלריה. נוסף על כך, היא ידועה בשל הוראתה באוניברסיטת 'Mount Holyoke' (מאונט הוליוק). בשנת 1947 זכתה במדליית גרוון-אולין.
ראשית חייה.
שריל נולדה בסליסבורי, שבצפון קליפורניה בביתם של מיילס ושרה (בוסט) שריל. היא למדה בבתי ספר ציבוריים בצפון קליפורניה, עד שהחלה את לימודיה האקדמיים במכללה לנשים של רנדולף-מייקון, שם היא סיימה תואר ראשון בכימיה בשנת 1909. ההתעניינות שלה בכימיה התפתחה בזכות אחד מהמורים שלה בשנת הלימודים הראשונה, פרננדו מרטין ווד.
לימודים והוראה.
שריל המשיכה את החינוך שלה על ידי שילוב של הוראה ומחקר. היא עבדה כעוזרת בכימיה ברנדולף-מייקון בזמן הלימודים לתואר השני בפיזיקה, שאותו קיבלה בשנת 1911. היא המשיכה ללמד ברנדולף-מייקון עד 1916.
במהלך השנה האקדמאית - 1916–1917, שריל למדה באוניברסיטת שיקגו תוכנית לדוקטורט. משנת 1917 עד שנת 1920, היא למדה באוניברסיטת שיקגו בקיץ, ולימדה בחורף. היא עבדה ברנדולף-מייקון במהלך השנים 1917-1918, ובמכללה לנשים של קרוליינה הצפונית ב - 1918–1920. מורה הרוחני היה יוליוס שטיגליץ, וממנו היא הושפעה. למחקר שלה לתוארה השני, למדה את הסינתזה של כדורי שינה, ושיטות סינתזת אסטר (סוג של תרכובת אורגנית) של חומצה סליצילית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שטיגליץ גויס באופן פעיל ככימאי, לסיוע למאמץ המלחמתי. שריל עבדה עמיתת מחקר בשירות הלוחמה הכימי (CWS) בשנים 1920–1921. מחקרה עסק בסינתזה של גז לגרום התעטשות, והיא קיבלה פטנט על הייצור המסחרי שלה.
לאחר המלחמה, שטיגליץ המליץ על שריל לאמה פרי קאר, ראש המחלקה לכימיה ב"הר הוליוק". שריל עבדה כעוזרת מחקר בשנים 1921–1923, בעוד שסיימה את תֵזָת הדוקטורט שלה. היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1923.
בבית ובעבודה ב"הר הוליוק".
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה, שריל הועלתה לדרגת פרופסור לכימיה (1924), ולאחר מכן לפרופסורית מן המניין (1931). היא הפכה ליו"רית המחלקה ב-1946. היא ואמה פרי קאר הפכו לחברות נאמנות, בחיים, בעבודה, ובנסיעות משותפות. עמיתם, לוסי ווסטון פיקט, נזכרה:
המחלקה לכימיה בהר הוליוק הייתה מאורגנת כקבוצת מחקר, שבה, חברי סגל, סטודנטים לתואר שני ותואר ראשון עבדו יחד. שריל דגלה בשילוב של הוראה, מחקר וחקירה פעילים, בשל היתרונות שלה למורים ולתלמידים. קבוצת "הר הוליוק" חקרה את הספקטרוסקופיה האולטרה סגולה של מולקולות אורגניות. תרומתה של מרי שריל לקבוצה הייתה הסינתזה והטיהור של תרכובות אורגניות, כהכנה לבחינה ספקטרוסקופית. זו הייתה עבודה חיונית, אם תוצאות הניתוח היו משמעותיות. שריל עבדה בתחילה עם הספקטרוגרף - פרי, אחרי 1926 עם הספקטרוגרף - קוורץ הילגר, ולאחר 1930 עם הספקטרוגרף - פריזמה פלואוריט. מאוחר יותר, המעבדה השיגה שני ספקטרופוטומטרי בקמן.
ב - 1928–1929, לשריל הוענקה מלגה ללמוד טכניקות טיהור חדשות, שנעשה בהן שימוש בחו"ל. היא ביקרה את ז'אק אררה בבריסל ואת יוהנס דידריק ואן דר ואלס באמסטרדם. עם אררה, היא גם חקרה את הקשר בין רגעי דיפול ומבנה מולקולרי. מרי שריל גם ביקרה באירופה בשנת 1936, כשלמדה בבריסל, באוקספורד, ובאוניברסיטה של וינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השגת כינין לטיפול במלריה נהייתה קשה. הבנת הפעולה של תרכובות אורגניות ומציאת טיפולים אלטרנטיביים למלריה הפכו להישג חשוב של עבודה למאמץ המלחמתי. שריל ואחרים, כולל אמה פרי קאר, מרי רוט מרקורי, אלינור אנדרסון וז'אן קרופורד עבדו על הסינתזה של תרופות נגד מלריה למשרד המלחמה של המחקר והפיתוח המדעיים (OSRD).