לבסוף, הכוחות האתיופים שנותרו בדרום-מזרח נתפסו. ראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד המשיכו לשלוט במחוזותיהם ובערים גובה וירגעלם לאורך חודש נובמבר. ב-23 בנובמבר שיירה ממונעת תחת פיקודו של קפטן טוצ'י חדרה לאזור, ועוררה מרד על ידי אנשי סידאמה המקומיים; ירגעלם נפלה בידי האיטלקים ב-1 בדצמבר, וראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד נמלטו אל ההרים של מחוז בלה. מיד לאחר מכן החל בין הצדדים מרדף של חתול ועכבר, עד שהאחרונים מבין אלפי החיילים האתיופים נדחקו לאזור ממנו לא הצליחו להימלט, ליד אגם שאלה, והושמדו על ידי מספר רב יותר של חיילים איטלקים, בקרב שנקרא הקרב על גוגטי, ב-18 בפברואר 1937. ראס דסטה הצליח להימלט מהקרב לבדו, אך נרדף והוצא להורג כעבור כמה ימים. עם מותו של ראס דסטה, כל ההתנגדויות המאורגנות של האתיופים נגד האיטלקים דעכו.
המתקפה על רודולפו, המרקיז של נגהילי.
למרות שליטתו הבלתי מעורערת על מזרח אפריקה האיטלקית החדשה בתחילת פברואר 1937, המרקיז של נגהילי עדיין לא סמך על התושבים. במהלך השנה הקודמת, בעקבות כיבושה של ג'יג'יגה על ידי אנשיו, המרקיז נכנס לבדוק כנסייה אתיופית כאשר לפתע נפל דרך חור מוסתר ברצפה. דבר זה גרם לו להאמין כי הוכן עבורו מראש כמלכודת. "מאז התקרית הזאת", כתב הסופר אנטוני מוקלר, " אפשר לציין את תחילת הפרנואידיות, שנאה וחשדנות של המרקיז כלפי הכמורה הקופטית". למרות כל זאת, כדי לחגוג את הלידה של הנסיך של נאפולי, המרקיז של נגהילי הודיע שהוא אישית יחלק צדקה לעניים ביום שישי, 19 בפברואר, בארמון גנטה ליאול.
בקהל שהתאסף באותו יום שישי בבוקר, היו שני נערים אריתראים המתגוררים באתיופיה בשם אברה דבוץ' ומוגוס אסגדום. כיוון שהבינו שעתידם מוגבל במושבה האיטלקית, הם הגיעו לאתיופיה כדי להירשם לבית ספר מנליק השני, היכן שנחשפו לאירועים האחרונים. מסתבר שבזכות הסתגלותו של אברה לממשל החדש, הוא השיג עבודה בלשכה המדינית הפשיסטית, בה נחשב יעיל בעקבות מוצאו האריתראי, ידיעת השפה האיטלקית, והיכרותו עם העיר. עם זאת, לדברי ריצ'רד פנקהרסט, אברה דבוץ' התנגד במרירות נגד האיטלקים, במיוחד נגד מנהגיה הגזעניים. לפני שעזב את משכנם, אברה הציב את דגל איטליה על רצפת העץ, תקע בו כידון, ואז קשר את דגל אתיופיה על הכידון.
הטקס הרשמי החל, כפי שניתן היה לצפות. המרקיז של נגהילי נשא נאום, מטוסים איטלקים חגו מעל העיר, ובשעה 11 פקידים החלו להפיץ את הבטחת הנדבה לכהנים ולעניים.
אברה ומוגוס הצליחו להתגנב דרך הקהל לתחתית המדרגות של הפאסיל גמב, ואז החלו לזרוק רימונים. ,לפי אחד הדיווחים, הם הצליחו לשגר 10 מהם לפני שנמלטו מהבלבול שגרמו. על פי ריצ'רד פנקהרסט, הם הובהלו מהזירה על ידי אדם שלישי שהיה מעורב, נהג מונית בשם סימיון אדפרס. פנקהרסט גם טוען כי אותו נהג מונית היה זה שסיפק את הרימונים שאברה ומוגוס זרקו.
בין ההרוגים היו נושא המטריה של הבישופ קרלוס. בין הפצועים היו הבישופ עצמו, סגן-המושל הכללי ארמנדו פטרטי, גנרל חיל האוויר ליוטה, וכן המשנה עצמו, שרימון אחד התפוצץ לידו, ו-365 רסיסים נכנסו לגופו. המשנה של נגהילי הובהל לבית החולים האיטלקי שם נותח מיד, וניצל. גנרל ליוטה איבד את רגלו בהתקפה.
במשך תקופה קצרה הסתתרו אברה ומוגוס במנזר העתיק דברה ליבאנוס אבל מיד המשיכו הלאה, בחיפושם אחר מקלט בסודאן האנגלו-מצרית. היכן שהוא בתוך גוג'ם, התושבים המקומיים, אשר תמיד חושדים בזרים, רצחו אותם.
פעולות תגמול.
התגובה האיטלקית הייתה מיידית. לפי דבריו של הסופר מוקלר: "המשטרה האיטלקית ירתה לתוך המון קבצנים ועניים שהתאספו לחלוקת נדבות; ועוד נאמר כי המזכיר הפדרלי, גידו קורטז, אף ירה באקדחו אל תוך הקבוצה של הנכבדים האתיופים שעמדו סביבו".
במשך שארית היום, וגם בשבת וראשון, האיטלקים הרגו את האתיופים עם פגיונות ואלות. הם שפכו על בתי המקומיים דלק והעלו אותם באש. הם פרצו לתוך בתים של יוונים וארמניים מקומיים ועשו לינץ' במשרתיהם. חלקם אפילו עמדו בתנוחות שונות מעל גופות הקורבנות בשביל שיצלמו אותם. בשלושה ימים, האיטלקים הרגו 30,000 אתיופים באדיס אבבה בלבד. היום הראשון לטבח כבר הונצח כ"12 ביכתית" (19 בפברואר האתיופי) על ידי אתיופים מאז. באדיס אבבה ישנה אנדרטה שנקראת באותו שם לזכר הקורבנות האתיופים של ההתקפה האיטלקית.
ניסיון הרצח סיפק לאיטלקים סיבה ליישם את תורת הסדר של מוסוליני. בתאריך 3 במאי 1936 הוצא צו, המצווה להוציא להורג את ה"צעירים אתיופים" - קבוצה קטנה של אינטלקטואלים שקיבלו השכלה גבוהה ממכללות אירופאיות ואמריקאיות. באותו היום של ההתנקשות, הוקם בית-דין צבאי, ועד רדת הלילה 62 אתיופים נשפטו ונורו. "הטבח שביצע גרציאני סימן את החיסול כמעט המוחלט של הרכיב האינטלקטואלי של ההתנגדות", כתב באהרו זוודה.
אלפי אתיופים מכל המעמדות נשלחו למחנות-מעצר בדנאן שהיו באוגאדן ונוקרה באיי דחלק. התנאים בדאנן היו עוינים, והמרקיז של נגהילי פקד כי האסירים יקבלו רק את המינימום של מזון ומים. כפי שמציין האיטלקי סבאצ'י: "מתקנים רעועים, הכוללים בתי שימוש, האקלים הלח, מלריה, דלקות קיבה, ומחלות מין גבו את חייהם של רבים, בעיקר של אלה שנאלצו לעבוד בתעלות ההשקיה או במטעי הבננות וקני הסוכר" אחוז האסירים שמתו בדנאן עמד על כעשרה וחצי אחוזים.
התנאים בנוקרה היו אפילו יותר גרועים מאשר בדנאן, על פי דבריו של סבאצ'י. העצורים שנשלחו לשם הצטרפו ל-500 אסירים שנשפטו למאסרי עולם בעוון פשעים פוליטיים רציניים, ובכך הגדילו את מספר האסירים הכולל ל-1,500. האסירים סבלו מחוסר של מים מתוקים, מכות שמש, מלריה ודיזנטריה.
פעולת התגמול האחרונה קרתה בחודש מאי. חוקרים גילו כי אברה ומוגוס נשארו תקופה קצרה בדברה ליבאנוס, וראיות נסיבתיות קלות העלו אפשרות כי לנזירים היה ידע מוקדם על תוכניותיהם של השניים. המרקיז של נגהילי (ידוע יותר בתור מרשל רודולפו גרציאני), היה מודע למזלו הרע בג'יג'יגה, היה משוכנע כי הם היו שותפים מלאים, וב-19 במאי שלח מברק למפקד המקומי: "לכן הוצא להורג על הסף את כל הנזירים ללא הבחנה כולל סגן ראש המנזר". למחרת, ביום החג האתיופי של הנזיר תקלה היימנות, 297 נזירים פלוס 23 עוזרים נורו — כל האוכלוסייה של המנזר.
טקס החתונה באפריקה
טקסי החתונה באפריקה כוללים אלמנטים רבים של חגיגיות המתבטאים בצבעים עזים, מנהגים ומסורות מיוחדות, מוזיקה מסורתית, לבוש חתונה צבעוני וייחודי והילולות גדולות. אחד המאפיינים החשובים הוא הקירוב בין המשפחות אשר בא לידי ביטוי במאפייני הטקס השונים. טקס החתונה בין גבר לאישה הוא חגיגה מיוחדת של ההמשכיות הטבעית של החיים בכל חלקי אפריקה. במרבית הקהילות ברחבי אפריקה הכלה משחקת תפקיד מאוד מיוחד והיא מקבלת את הכבוד המרבי, מכיוון שהיא מהווה חוליה מקשרת בין אבא לבין הילד שלו שטרם נולד ולכן היא מגלמת תפקיד חשוב ביותר במשפחה. כלה עשויה לשאת ילד חזק ברחמה וזה אחד הדברים החשובים ביותר עבור האפריקאים. במקומות מסוימים של מזרח ודרום אפריקה משפחת החתן עוברת לכפר של הכלה כי הם מאמינים שזהו תהליך חשוב שישמח את הכלה וייצור בסופו של יום משפחה בריאה. מסביב לאפריקה, חתונות אפריקאיות מסורתיות נכחדות עם הנורמליזציה של חתונות אפריקאיות מערביות לבנות.
סוגי חתונות.
בכל ההיסטוריה של החתונות באפריקה המוסד מתחלק באופן כללי לשלוש צורות עיקריות:
נישואין בלכידה.
בסוג ראשון של הנישואין, הכלה נחטפת לפני החתונה או בשלב כלשהו במהלכה על ידי חברים של בני הזוג והיא תשוחרר אך ורק לאחר שהחתן יקיים משא ומתן עבורה וישלם כופר הולם. החטיפה יכולה להתרחש מספר פעמים במהלך החתונה וזה באחריות החתן לשים לב שהכלה שלו לא נעלמת. בסוג השני של הנישואין בלכידה בני המשפחה והחברים של החתן חוטפים את הכלה. ברגע שמגלים על החטיפה יפגשו בני המשפחה והחברים של הכלה עם בני המשפחה והחברים של החתן ויקיימו קרב מדומה או החלפת מתנות ו/או תשלום בתמורה להחזרת הכלה.
נישואין ברכישה.
נישואין בהם החתן רוכש את הכלה מהוריה. הרכישה באה לידי ביטוי באמצעות חליפין של חיות משק או רכוש אחר בעל ערך עבור החתן ומשפחתו בתמורה לאישה. יחסי חליפין אלו היוו בעבר תנאי לקיום החתונה וכיום מתבצעים בצורה סימבולית על מנת לשמר את המסורת. לדוגמה, בשבט זאיר החתן מביא שתי טבעות נחושת או חץ לכלה ולמשפחתה ובזה הזוג הופך להיות מאורס באופן רשמי. בהמשך יוחלפו מתנות נוספות במהלך טקס החתונה, ביניהם סכין שנתן החתן לאבי הכלה אשר מסמל כי הבעל החדש אחראי מעתה לשלומה של האישה ולרווחתה. לעומת זאת, בשבט "ין זולו" החתן נותן בקר (חיית משק) למשפחתה של הכלה במטרה שישמש כביטוח לפרנסה עבור הכלה למקרה בו הנישואין לא יסתדרו והיא תאלץ לחזור למשפחתה.
נישואין בהסכמה/מבחירה.
נישואין כפי שאנו מכירים אותם, בהם החתן והכלה בוחרים להיות ביחד ולכן מתחתנים. ידוע גם בשם "זיווג של אהבה". אנו רואים את סוג נישואין זה קורה יותר ויותר באפריקה עם תהליך המודרניזציה ביבשת.
פוליגמיה באפריקה.