מותו של סימון דה מונפור, זמן לא רב לאחר מות האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, הביאו לשינוי במהלך מסע הצלב, שאיבד מתנופתו ונשאר ללא מנהיג. רמון השביעי והרוזן דה פואה ניצלו את הנסיבות והביסו צבא של אבירים צפוניים. האפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, פנה אל מלך צרפת וביקשו לסייע בידי הבן הבכור של סימון דה מונפור, אמורי דה מונפור.
התחזקותו של רמון השביעי ובני בריתו.
לאחר מות סימון דה מונפור לא הצליח בנו אמורי דה מונפור, לשחזר את ניצחונות אביו. המרקיז רמון השביעי (לאחר מות אביו, רמון השישי, ב-1222 ירש את תואר הרוזן) מפרובאנס, הרוזן דה פואה ויתר בני בריתם מחבל לנגדוק, כבשו בהדרגה, מידי הצלבנים, רבות מהאחוזות שהאחרונים השתלטו עליהן לפני כן. דה מונפור ויתר על זכויותיו, על האחוזות שנכבשו ממנו, לטובת מלך צרפת ונסוג לאחוזותיו שבצפון צרפת. ב-1223 הלכו לעולמם הרוזן דה פואה ופיליפ השני מלך צרפת. יורש כס המלכות הצרפתי, לואי השמיני, היה בתחילת מלכותו עסוק במלחמתו נגד אנגליה, אולם ב-1225 הגיע להסכם עם האפיפיור, שתמורת דיכוי הקתריזם, יסופח חבל לנגדוק לצרפת וב-1226 חידש את מסע הצלב נגד רמון השביעי ובני בריתו.
עמדת בית המלוכה הצרפתי.
בתחילת מסע הצלב האלביגנזי הציע האפיפיור אינוקנטיוס השלישי לפיליפ השני, מלך צרפת, לעמוד בראשו, אך המלך סירב מכמה סיבות ובראשן תהליך החרמת הקרקעות והעברת בעלותן על ידי הכנסייה, מעשה שהיווה, בעיני המלך, פלישה לתחום הסמכויות החילוניות. בנוסף לעניינים העקרוניים, המלך היה טרוד במלחמה נגד ג'ון, מלך אנגליה והעדיף שהאצילים הלוחמים יתרכזו במשימה זו.
לאחר תחילת מסע הצלב הצטרף לסימון הרביעי דה מונפור, במצוות המלך, בן המלך, מי שעתיד היה להיות לואי השמיני, מלך צרפת וקיווה לזכות בחלק מהשלל. הנסיך לואי נכנס במאי 1215, לטולוז, לצד דה מונפור, אך האחרון התנער ממנו במהרה.
ב-1222 פנו אל המלך שני בעלי התביעות על רוזנות טולוז, המרקיז רמון השביעי, בנו של רוזן טולוז, רמון השישי ואמורי דה מונפור, בנו וממשיך דרכו של סימון דה מונפור - שניהם הציעו למלך את הריבונות על רוזנות טולוז, אך המלך סירב. ב-1223, לאחר מות המלך פיליפ, המלך לואי השמיני נמנע מלהושיט סיוע משמעותי לאמורי דה מונפור והאחרון, שב-1224 עזב את קרקסון ונאלץ לסגת לצפון צרפת, הציע למלך את כיבושי אביו, שהוא לא הצליח להחזיק בהם. לואי השמיני קיבל את הצעת אמורי והרחיב את ריבונות צרפת גם על חבל לנגדוק וביוני 1226 הוביל בעצמו מסע צלב מחודש אל החבל. ערים שונות בחבל נכנעו זו אחר זו ללא מלחמה, פרט לאביניון שהייתה שייכת באופן רשמי לריבונות הקיסר הגרמני. אביניון עמדה במצור שלושה חודשים ונכנעה בספטמבר. המלך חלה בחודש נובמבר ומת. אשתו, בלנקה, נסיכת קסטיליה, ששלטה בשם בנה הקטין, אישרה לאמבר דה בוז'ו להמשיך לעמוד בראש מסע הצלב. ב-1227 נכבשה מחדש לאבסד וב-1228 נכבשו ואריי וטולוז. המלכה נכנסה למשא ומתן עם רמון השישי וב-1229 נחתם הסכם פריז שסיים רשמית את המלחמה בין האצולה הדרומית ובין בית המלוכה, אך רדיפת הקתרים נמשכה, גם לאחר זאת.
האינקויזיציה.
לאחר שחבל לנגדוק הוכפף למלך צרפת, הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה שנועדה להוביל את תהליך דיכוי שרידי מרכזי התמיכה של הקתריזם. האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד.
היו קתרים שניסו לשמור על פולחנם בהימלטות למבצרים דוגמת פנולדה ומונטסגור או על ידי התקוממויות - ב-1235 גורשה האינקוויזיציה מאלבי, נרבון וטולוז. רמון רוג'יה מבית טרנקבל הוביל מרד צבאי ב-1240, אך נוצח בקרקסון ונמלט עם חסידיו למונראל, שם עמדו במצור, אך לאחר זמן קצר נכנע תמורת הרשות לצאת לגלות בממלכת אראגון. רמון מבית טולוז ניסה לעורר מרד ב-1242, במקביל לפלישה האנגלית, אך ההדיפה המהירה של האנגלים הביאה גם לכישלונו.
קתרים שהגיעו לדרגת כהונה (פרפקטי), כמעט אף פעם לא התכחשו לדתם והלכו אל מותם כשנתפסו, לעומתם המאמינים מהשורה (קרדנטס), שהתכחשו לאמונתם, חייהם ניתנו להם, אך נענשו בין היתר בכך שהורחקו, לפחות לזמן מה מהקתולים ועל החלק החיצוני של בגדיהם אולצו לתפור צלב צהוב.
ב-1243/4 צרו הצלבנים על מצודת מונסגור בהרי הפירינאים. במחוז טולוז, לאחר מצור ארוך נפלה המצודה ו-205 קתרים הובלו אל "שדה הנשרפים" ונשרפו כולם חיים על המוקד.
האינקוויזיטור הידוע, ברנרדו גי הדומיניקני, היה ראש האינקוויזיציה בטולוז החל מ-1307 ובמשך 15 שנה דן כ-900 כופרים, על פי הרישומים, אחרון הפרפקטה הקתרי הועלה על המוקד ב-1321.
הנקודה היהודית.
בדרום צרפת, להבדיל מצפונה, בפרובאנס ובחבל לנגדוק, חיו יהודים רבים עוד מימי האימפריה הרומית, בעיקר בערים. מגורי היהודים לא היו מופרדים פיזית ממגורי הנוצרים ובעיר טולוז, בתוך המרכז המאוכלס ביהודים, התגוררו גם משפחות נוצריות. בערי פרובאנס היהודים החזיקו באזרחות של ממש ובכל האזור הייתה פתיחות רבה כלפיהם והם השתלבו בחיים העירוניים ואף הגיעו לעמדות נכבדות בממשל של חבל לנגדוק. משפחת קמחי, ממנה יצאו דקדקנים רבים, כמו הרד"ק, חיה באזור זה ומלומדים יהודים נוספים שנהנו מהסובלנות הדתית שהייתה מקובלת בסביבה זו.
תרבות פופולרית.
מסע הצלב האלביגנזי שימש רקע לספרים שונים בנושא, וביניהם יצירות של הסופר השנוי במחלוקת אוטו ראן.
קוויבק-סיטי
דוד ילין (הראשון)
דוד ילין (1803 – 1863) היה אבי משפחת ילין בארץ ישראל, שימש כשד"ר.
ביוגרפיה.
ילין נולד בעיר לומז'ה בפולין, שם נשא לאשה את ליבה ונולדה להם הבת חוה. בשנת 1834 הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בעקבות נדר שנדר כי יעלה לארץ ישראל בתקווה לזכות בכך להולדת בן לאחר שנות עקרות רבות. בתחילה התמהמה עקב תחינות מקורביו שחששו מהמסע הקשה, אולם אחרי שחלה וכמעט שמת החליט שאם יחלים לא יידחה עוד את עלייתו. המשפחה הגיעה ארצה דרך נמל עכו וחשבה להתיישב בעיר צפת, אולם מפני שרוב היישוב האשכנזי בה היה מורכב מחסידים וילין השתייך לזרם הפרושים, הוחלט לבסוף לעלות לעיר ירושלים בה הייתה קהילת פרושים תלמידי הגר"א. עם עלייתו לארץ שינה את שם משפחתו לשם "טביא" שפירושו בארמית - צבי, אולם אנשי ירושלים היו מכנים אותו בשם ר' דוד לומזֶר על שם עיר הולדתו.
בירושלים עסק ילין במסחר והקים אגודה מסחרית למניות. כמו כן ייסד וניהל את "הבנק הירושלמי" שנחשב לאחד הבנקים הפרטיים הראשונים בירושלים.
ילין עודד וקרא לרכישת אדמות מחוץ לחומת העיר העתיקה ובמסגרת פעילותו זו רכש את אדמות ארטס שליד בית לחם ואת אדמת שכונת כרם אברהם, ובמשך כעשר שנים היה אחד הממונים על כולל ורשה-פולין. הוא גם היה מבין אלה שקיוו שיעלה בידם וביד אנשי היישוב לחזור לעבודת אדמה, אך לא עלה בידו להגשים שאיפה זו.
בשנת 1860 הצליח דוד ילין לרכוש כרם זיתים בקאלוניה. לאחר מותו, המשיך את מפעלו בנו יהושע ילין, אף שגם הוא לא התיישב במוצא אלא בסוף חייו.
בשנת 1863 בחול המועד פסח, בעת שהתהלך דוד ילין כמנהגו לסובב ולהקיף את חומת ירושלים, נתקל באבן ונפל על פניו. בעקבות כך חלה במחלה קשה וממושכת עד פטירתו.
משפחתו.
דוד וליבה אימצו תינוק יתום בשם אריה לייב הורביץ, שהוריו נספו במגפת הכולרה ואנשים חששו לטפל בו מחשש להידבקות. בשנת 1842, לאחר כעשרים שנות עקרות, ילדה ליבה את בנם, יהושע ילין, על שם אביו של דוד. לימים היו יהושע ילין ואחיו המאומץ אריה לייב הורביץ מהשבעה שהקימו את שכונת נחלת שבעה.
בתו של דוד, חוה, נישאה ליהודה פ"ח (פ"ח - ראשי תבות של פיתוח חותם, תרגום לעברית של שם המשפחה הקודם שהיה שניצר, חרט בעברית). לחוה ויהודה פ"ח נולדה בת, רבקה, שנישאה לדוד כהן, שחיבר לוח שנתי בגימטריות. בין ילדיהם של רבקה ודוד כהן: לוי כהן, שהיה אחד מחמשת המורים המוסמכים הראשונים בסמינר למורים "עזרה" בירושלים, ואלכסנדר סנדר כהן, שהיה מבין 66 מייסדי אחוזת בית היא העיר העברית הראשונה תל אביב. גם נכדתו של דוד ילין, רחל דנין (בתו של יהושע ילין ואשת יחזקאל דנין) הייתה ממייסדי אחוזת בית. לאחר שיהודה פ"ח הלך לעולמו נישאה חוה ליהודה בלומנפלד וילדה שתי בנות נוספות, אולם היא ושתי בנותיה נספו במגפת הכולרה.
נכדו דוד ילין היה אחד ממייסדי האקדמיה ללשון העברית.
פרננדו דה מגלנס
קוויבק סיטי
קוויבק סיטי (בצרפתית: Ville de Québec או Québec; מבוטא: קבק או ויל דה קבק , באנגלית: Quebec ) היא בירת הפרובינציה קוויבק אשר בקנדה.
קוויבק סיטי שוכנת על גדת הנהר סנט לורנס, והיא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה, אחרי מונטריאול. העיר העתיקה של קוויבק היא העיר המבוצרת היחידה בצפון אמריקה, צפונית למקסיקו, שחומותיה עדיין קיימות, והיא הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
קוויבק סיטי היא אחת הערים העתיקות ביותר בצפון אמריקה. מאחר שקוויבק סיטי הייתה העיר הראשונה שנוסדה במטרה להפוך להתיישבות קבועה ולא כתחנת מסחר, היא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית.
בעיר עצמה חיים 516,622 תושבים ובאזור המטרופוליני חיים 765,706 תושבים (2011). האתר המפורסם ביותר בעיר הוא טירת פרונטנאק (Château Frontenac), מלון היסטורי שבולט על קו האופק של העיר. אתרים חשובים נוספים הם האספה הלאומית של קוויבק, המוזיאון לאומנויות יפות והמוזיאון לציויליזציה.
אטימולוגיה ומינוח.