האירוע המכונן בחייו של הרב אבולעפיה אירע בקטלוניה כשזכה, לפי עדותו, בשנת 1270 לגילוי נבואי המצווה עליו להיפגש עם האפיפיור ו"לדבר עמו בענייני יהדות". ב"ספר העדות" שחיבר תשע שנים מאוחר יותר כתב על כך: "בשנה התשיעית ההיא עוררהו ה' ללכת לרומי רבתי כאשר ציווה בברצלונה...". אלמנטים נבואיים נוספים מתגלים בכתביו: הוא מכנה עצמו בשמות שונים כמו "אברהם הרואה", "רזיאל" ו"ברכיאל"; הוא מגלה סודות מיסטיים כמו קץ הימים, ומנמק זאת בכך שגילויים אלו מתאפשרים בזכות העובדה שהמשיח עומד להתגלות, ולו ידוע זמן בואו. כך כתב באיגרת "וזאת ליהודה":
בשנת 1271 קיבל, לדבריו, חיזיון נבואי נוסף, כפי שהעיד בספרו "אוצר עדן הגנוז":
קבלה נבואית.
חוקרי הקבלה מחלקים את תורת הקבלה לשני זרמים עיקריים: קבלה תיאוסופית-תיאורגית וקבלה אקסטטית. הקבלה התאוסופית-תיאורגית עוסקת בעיקר בלימוד המבוסס על מהות האלוהות (האין-סוף) ועשר הספירות ועל ההנחה כי מעשי האדם עשויים להשפיע על האלוהות. נציגיו הבולטים של זרם זה הם ספר הזוהר ותורת האר"י. הקבלה האקסטטית עוסקת בהיבט החווייתי של הקבלה, תוך שימוש בטכניקות מעשיות, ושואפת על ידי כך להגיע לאקסטזה רוחנית, ששיאה הוא דבקות באל והארה רוחנית, כמו הנבואה. החסידות מיזגה שני זרמים אלו למקשה אחת.
הרב אברהם אבולעפיה לא דחה את קבלת הספירות, אלא טען שהיא נחותה מהקבלה הנבואית, וכך כתב באיגרת "וזאת ליהודה":
בשל היותו של הרב אבולעפיה הנציג הבולט של זרם הקבלה האקסטטית נגרר לעיתים לפולמוס עם חסידי השיטה התיאוסופית-תיאורגית, וכך כתב בספר "גן נעול":
באיגרת "וזאת ליהודה" הרב אבולעפיה אף תקף בחריפות חלק ממקובלי הספירות והאשים אותם בשלילת אחדות האל:
הרב אבולעפיה לא היה הראשון שעסק בקבלה האקסטטית, אך מה שמייחד ומבליט אותו לעומת מקובלים אחרים שעסקו בה, מלבד שמיזג את תורת הנפש של הרמב"ם בקבלת חסידי אשכנז, הוא הפירוט הרב של הטכניקות המעשיות בהשגת הנבואה. הרב אבולעפיה משתית דרך ברורה להולכים בדרכו, החל מאופן וסדר הנשימות הראוי, תנועות ראש וידיים, דמיון האותיות, התעטפות בטלית והנחת תפילין, וכן בתנאים הנלווים לשימוש בהזכרת השם, כמו ההכנה הנפשית הראויה והתבודדות במקום המיוחד לשם כך והתרחקות מענייני העולם הגשמי.
העיסוק בתורתו בעת החדשה.
בשל חרם הרשב"א פחת במידה משמעותית העיסוק בכתבי הרב אבולעפיה עד המאה ה-18. היו מגדולי המקובלים שהכירו בו כסמכות בעלת משקל אף קודם לכן, וכך אנחנו מוצאים את הרמ"ק מצטט קטע ארוך מספרו "אור השכל" העוסק בשמות הקודש, ורבי חיים ויטאל מזכיר בספרו שערי קדושה את שיטותיו המדיטטיביות של אבולעפיה כדרכים מקובלות של התבודדות האמורות להביא לרוח הקודש. אך עם זאת ספריו לא נלמדו בשיטתיות. את נקודת המפנה בהתייחסות אל הרב אבולעפיה הביאו תיאורו של הספר "חיי העולם הבא" וטיהורו של הרב אבולעפיה על ידי החיד"א במאה ה-18 בספרו הביבליוגרפי "שם הגדולים":
כוונת החיד"א היא לציטוטיו של ר' חיים ויטאל מספר "חיי העולם הבא" בספרו "שערי קדושה". בזכות החיד"א, שהיה מגדולי הפוסקים וכן מראשוני ההיסטוריונים של הכתיבה היהודית, התהפך מעמדו של הרב אבולעפיה מן הקצה אל הקצה והוא הפך מדמות בזויה, נלעגת ומוחרמת לדמות מכובדת, מוערכת ולגיטימית.
המחקר האקדמי על תורתו של הרב אבולעפיה החל בשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר משה לנדאור בחן את כתבי היד של הרב אבולעפיה. לנדאור ייחס בטעות את כתיבת ספר הזוהר לרבי אברהם אבולעפיה. במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו חוקרים כמו צבי גראף, משה שטיינשניידר ואהרן ילינק לנתח את שיטתו של הרב אבולעפיה. ילינק הקדיש כמה מחקרים לכתביו והבהיר כי לא הרב אבולעפיה הוא מחברו של ספר הזוהר.
במאה העשרים הרחיב במעט גרשם שלום את המחקר אודותיו וקבע את דמותו של הרב אבולעפיה כאחד מיוצריה החשובים של הספרות הקבלית.
כיום מי שעומד בשורה הראשונה במחקר על הרב אבולעפיה הוא משה אידל, אשר חיבר שורה ארוכה של מחקרים על הרב אבולעפיה ושיטתו הקבלית.
ספריו וחיבוריו.
הרב אבולעפיה חיבר חיבורים רבים בפילוסופיה ובקבלה עיונית ובקבלה מעשית נבואית,
ובהם נותרו הספרים:
בעולם החרדי החל מאמץ לפרסם את כתביו של הרב אבולעפיה, ויצאו לאור ספריו: "חיי העולם הבא", "אמרי שפר", "אור השכל", "ספר החשק", "גן נעול", "אוצר עדן הגנוז", ועוד.
גם בזרם הקבלה המודרנית זוכה דמותו של הרב אבולעפיה לעדנה מסוימת בכך שמתייחסים לשיטתו כאל מעין "מדיטציה יהודית".
יצחק בר לווינזון
יצחק דב בר לווינזון (בכתיב יידי: יצחק בער לעווינזאהן; ריב"ל; כ"ט באלול ה'תקמ"ח, 1 באוקטובר 1788, קרמניץ, רוסיה – כ"ב בשבט ה'תר"ך, 15 בפברואר 1860, קרמניץ) היה חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית. ריב"ל, שבצעירותו ספג את ערכי תנועת ההשכלה מראשי המשכילים בגליציה, פעל להפצת רעיונות אלו בין היהודים בתחום המושב. בין חיבוריו הרבים, כמעט כולם בעברית: ספרי הסברה לשינוי הערכים בחברה היהודית המזרח-אירופית ("תעודה בישראל", "בית יהודה"); חיבורים להגנה על היהדות מן הנצרות ובפרט מן המיסיון הנוצרי ("זרובבל", "אפס דמים"); מחקרים בחכמת ישראל, בתולדות עם ישראל ובלשון העברית; וחיבורים סאטיריים אנטי-חסידיים ("עמק רפאים", "דברי צדיקים"). בחלק מפעולותיו שיתף פעולה עם פקידים בממשלתו של הצאר ניקולאי הראשון.
קורות חייו.
ריב"ל נולד בעיירה קרמניץ שבפלך ווהלין, רוסיה, ליהודה לווין. קיבל חינוך מסורתי בתורה ובתלמוד, אך שלא כמקובל אצל היהודים בתחום המושב באותה תקופה למד גם את התנ"ך במלואו ואת השפה הרוסית. ב-1807 נישא ועבר לעיירה ראדזיווילוב. לאחר תקופה קצרה התגרש מאשתו, ולאחר מכן לא נישא שוב ולא הוליד ילדים. הוא למד שפות נוספות (גרמנית, צרפתית ולטינית), והתפרנס מהוראה בבתים פרטיים ומעבודות תרגום עבור השלטונות הרוסיים בעת פלישת נפוליאון. בשל מחלה נסע ב-1813 לברודי שבגליציה, אוסטריה.
בשנים הבאות נדד בין ערי גליציה והתיידד עם ראשי המשכילים שם: יהודה ליב מיזס, שי"ר ויצחק ארטר בלבוב, מנדל לפין ויוסף פרל בטרנופול, רנ"ק ומאיר הלוי לטריס בז'ולקווה ואחרים. אישים אלו השפיעו עליו ברעיונות ובחיבוריהם, בחכמת ישראל (שי"ר, רנ"ק), בספרות יפה (ארטר, לטריס), בסאטירה אנטי-חסידית (מיזס, פרל) ובכלל בערכיה ומטרותיה של תנועת ההשכלה. בגליציה גם הוציא לאור את חיבוריו הראשונים, ובהם ספר לימוד השפה הרוסית ליהודים, שלא השתמר בידינו, והסאטירות האנטי-חסידיות "מגלה סוד" ו"עמק רפאים", שכתב בעקבות "מגלה טמירין" של יוסף פרל.
בראשית שנות העשרים חזר ריב"ל לקרמניץ. בעקבות רדיפות שנרדף שם בשל משכילותו החל לנדוד כמורה פרטי בעיירות אוקראינה, ברדיצ'ב, אוסטרהא, נמירוב וטולצ'ין, ואולם עקב מחלה שלקה בה נאלץ לחזור ב-1823 לקרמניץ, ובה השתקע עד פטירתו. בעשרות השנים הבאות הוציא לאור מביתו בעיירה זו את ספריו, נפגש עם משכילים יהודים ונוצרים והתכתב עמם, תוך שהוא סובל ממחסור חומרי ומבריאות לקויה, עד שכונה "הנזיר מקרמניץ". את מחקריו ביהדות ובנצרות המשיך בין השאר בעזרת הספרייה של הליצאום הקתולי בעיירה ומספרים עבריים שהצליח להשיג. הוא ניסה לארגן את משכילי מזרח אירופה במסגרת מאורגנת ולהוציא כתב עת, אך ללא הצלחה.
ב-1823 פנה לראשונה לשלטונות בהצעה רשמית לשיפור מצבם של היהודים בתחום המושב, שכללה רפורמות בחינוך היהודי ומתן חלקות קרקע ליהודים לשם חקלאות. באותה שנה סיים את ספרו "תעודה בישראל", אולם הוצאתו לאור התעכבה עד 1828 בשל מחסור בכסף. לאחר הוצאת הספר קיבל ריב"ל מענק מהצאר ניקולאי הראשון על פעולתו להטבת מצב היהודים. ב-1829 סיים את ספרו "בית יהודה", ולאחר משא ומתן ממושך עם הצנזורה הצליח להוציאו לאור ב-1839. ב-1833 הציע ריב"ל הצעה לשלטונות בעניין החמרת סדרי הצנזורה על ספרים עבריים והדפסתם ברוסיה, והשלטונות קיבלו את הצעתו בשינויים שונים. במסגרת השינויים נסגרו כל בתי הדפוס בתחום המושב מלבד דפוס ראָם (רוֹם) בווילנה ועוד שני בתי דפוס בוורשה ובז'יטומיר. היסטוריונים (החשוב בהם שמעון דובנוב) האשימו את ריב"ל בנזק שגרם לדפוס העברי ברוסיה מתוך האמון המופרז שלו בשלטון הצאר, ואולם היסטוריונים אחרים (כגון יוסף קלוזנר) טענו כי ריב"ל בחר ברע במיעוטו והציל מה שאפשר היה להציל. קשריו עם השלטונות העלו את קרנו בעיני המשכילים, והגנו עליו מפני התנכלויות מצד קנאים במחנה האורתודוקסי. בשנות השלושים היה פעיל בייסוד חוות חקלאיות ליהודים בתחום המושב.
לאחר מספר עלילות דם ברוסיה התבקש ריב"ל על ידי ראשי הקהילה, שידעו שהוא מקורב לשלטון, לכתוב ספר להגנה על היהדות מטענות עלילת הדם. ריב"ל חיבר ב-1834 את "אפס דמים", והוציא אותו לאור ב-1837; בשנים הבאות תורגם הספר לרוסית, גרמנית ואנגלית. במהלך השנים חיבר ספרים נוספים כנגד טענותיהם של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים על היהדות בכלל והתלמוד בפרט. חלק מחיבורים אלו – "ימין צדקי", "אחיה שילני חוזה", "זרובבל" ואחרים – לא יכלו להידפס בגבולות האימפריה הרוסית מחמת הצנזורה, או שהודפסו לאחר פטירתו ובעילום שמו. ככל הנראה, פעילותו נגד המיסיונרים ודברי הסנגוריה שכתב על התלמוד היוו חלק מהסיבות, שהשלטונות הרוסיים לא שיתפו אותו בצעדי ה"השכלה מטעם" שהוביל מקס ליליינטל; הסיבות האחרות הן, כמשוער, משכילותו והתנגדותו לחסידות, שהיו מקשות עליו להתקרב לרוב היהודי בתחום המושב ולשכנע אותם בצורך ברפורמות.