שני שירים עבריים אחרים נכתבו ביישוב בימי מלחמת העצמאות, לאחר פרסום שירו של מאנגר (עליו ראו להלן). אחד, מאת שחקן התיאטרון והפזמונאי שמואל פישר, שביקש להגיב ישירות לשירו של מאנגר. שירו של פישר נקרא 'שיר על עץ' ולמעשה אין זה תרגום אלא גרסה ציונית פולמוסית, נעדרת ליריות ועמוסת פאתוס תעמולתי. פישר נשאר מחויב למנגינה המקורית של לסקובסקי, אך את המילים והתוכן שינה לחלוטין. האווירה המזרח-אירופית המושלגת שבשירו של מאנגר הוחלפה במרחבי הנגב הארץ ישראלי; עץ השִׁקְמָה הוא עץ בודד אך מוכר היטב לכל אדם בערבה והוא מעין תחליף אֵם. שלא כמו "האמא המאנגרית", שמנסה לעצור את בנה ומונעת ממנו לפרוח, האמא של פישר שולחת את בנה מן העיר ("הקריה הרחוקה") אל ההתיישבות החקלאית בנגב, שם הוא ישקה בזיעת אפיו את השדות, ישמור ויילחם. לדברי מאיר נוי, השיר הושר בימי המלחמה 'בחזית ובעורף [...] בהתרגשות רבה". השיר הוקלט על ידי יפה ירקוני בשנת 1955 ועל ידי איתן מסורי (נכלל באלבומו "שירי כחול-לבן", 1986).
שיר מפורסם הרבה יותר משני אלה הוא של נתן אלתרמן. השיר, שנקרא 'על אם הדרך', פורסם לראשונה ב"טור השביעי" של אלתרמן בעיתון "דבר" בערב פסח תש"ז (1947). זהו שיר מעפילים, וכמו שירו של שלונסקי גם הוא מתכתב עם שירי העם ביידיש שקדמו למאנגר: "אֶל זֶה הָעֵץ אֵי-פַּעַם, בֵּן, / אֲבִי-אִמְּךָ הִגִּיעַ. / [...] / נָשָׂא בִּבְכִי תְּפִלַּת מִנְחָה, / עִם אֱלֹהָיו בִּשְׁנַיִם. // עַל כָּךְ סֻפַּר, עַל כָּךְ הֻגַּד, / בְּשִׁיר יָפֶה, שָׁכוּחַ. / [...] / עַל הַסִּיּפוּן נִצָּב הוּא רָם, / חָבוּק בְּחֶבֶל פֶּלֶד, / הָעֵץ הַשָּׂב מִשִּׁיר הָעָם, / מִזֶּמֶר הַקַּפֶּלוֹת.". שירו של אלתרמן הולחן בידי נעמי שמר ב-1971 (כלומר, שנתיים לפני שתרגמה בעצמה את שירו המקורי של מאנגר), תוך שקיצרה לא מעט את הנוסח המקורי של השיר. השיר בוצע על ידי להקת חיל הים עם הסולנית חיה ארד בתוכנית 'שירת הים'.
שירו של מאנגר.
פרסום השיר והתקבלותו.
השיר התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 בעיתון הוורשאי "נײַע פֿאָלקסצײַטונג", שבוע לאחר שעזב מאנגר לפריז. ממשלת קוזה-גוגה שללה ממנו את אזרחותו הרומנית, ובעקבות זאת סירבו שלטונות פולין להאריך את אישור השהייה שלו, למרות פניותיו החוזרות ונשנות. מאנגר כתב את השיר לפני שעזב, וביום נסיעתו לפריז השאיר אותו במערכת העיתון, שבו כתב בקביעות עד לגירושו מפולין, כדי שיפורסם עם עזיבתו. השיר קשור בעזיבתו מאונס של מאנגר את ורשה: בשיר העם עוזב היהודי בבכי כדי לעלות לציון, ואילו מאנגר נאלץ לעזוב את ורשה ולצאת לגלות נגד רצונו.
כותרתו המקורית של השיר, שאותה שינה מאנגר מאוחר יותר, הייתה "איציק מאנגער – א פויגל" (איציק מאנגר – ציפור), והיא מראה עד כמה אישי היה השיר (גם בשיר עצמו נזכר השם 'איציק', כשהאֵם פונה לדובר בשמו). כעבור כעשרים שנה העיד מאנגר כי כתב את השיר "לזכר אמי – אם יהודייה פשוטה, שלא ידעה קרוא וכתוב, אבל ניחנה בים של אהבה שעלול היה להכביד על הכנפים החזקות ביותר".
כעבור כחודשיים, בחודש יוני, נדפס השיר שוב – הפעם תחת הכותרת הסתמית "ליד" (שיר) – בכתב העת הספרותי הניו-יורקי הוותיק "די צוקונפֿט" (שם הוקדש לאברהם לְיֶסין). בהמשך נדפס השיר בספר שיריו של מאנגר "וואָלקענס איבערן דאַך" (עננים מעל הגג), שראה אור בשנת 1942 בלונדון בהוצאה 'אַליינעניו' (לבדי), הוצאה עצמית של המחבר, ששימשה אותו לבדו. מאוחר יותר נכלל השיר בקובץ שיריו "ליד און באַלאַדע" (ניו יורק 1952), שראה אור לרגל יובלו של המשורר.
ב-1966 היה השיר בין אלה שקרא מאנגר בתקליט "איציק מאנגער לייענט איציק מאנגער" (איציק מאנגער קורא איציק מאנגער), שהופק בישראל ביוזמתו של שלום רוזנפלד.
השיר זכה להצלחה מידית בוורשה. הוא היה לשיר פופולרי ביותר (אולי גם בזכות הלחן; ראו להלן), כמו גם לשירו הפופולרי ביותר של מאנגר. הוא צוטט והושר לעיתים מזומנות, לרבות בגטו ורשה ובגטו לודז' בעת המלחמה. יש התולים את הפופולריות הרבה של השיר, גם בימינו, בנושאו האוניברסלי של אדם צעיר הניצב על סף ההתבגרות ומנסה למצוא את דרכו העצמאית בעולם, או בהשתמעויות האלגוריות שלו.
תוכן.
תמות ומבנה.
השיר הוא בלדה העוסקת בכיסופיו של הדובר, הילד איציק, בן דמותו של המשורר, להפוך לציפור כדי שיוכל לנחם את העץ, שננטש על ידי כל ציפוריו ונותר בודד וחשוף לרוחות – כיסופים המסוכלים על ידי אמו האוהבת והחרדה (ארכיטיפ של האם היהודייה). לשיר אחד-עשר בתים מרובעים.
בשני הבתים הראשונים מסופר על העץ העומד על אם הדרך, שחוח, בודד לאחר שכל ציפוריו עזבו אותו והותירו אותו מופקר לסופה. בפתיחה זו של השיר מזהה חוקר ומבקר הספרות י"ח בילצקי את "נימת החורבן". בבית השלישי מתחיל הדיאלוג בין הבן לאמו, המהווה את עיקר השיר. הבן שואף לצאת לדרך עצמאית. השיחה בין השניים מלאה רגש. בבתים ג'–ד' שח הדובר לאמו שאם לא תפריע לו, הוא יהפוך לציפור, יעוף אל העץ, ישב עליו וירדים אותו בשיר לחורף. האֵם (בית ה') חרדה לבנה, שמא יקפא מקור על העץ (הרקע להתרחשות הוא אפוא אירופה הקרה, ערש מולדתו של המשורר). אולם הבן בשלו (בית ו'), ותוך כדי שיחה הופך לציפור. האם (בתים ז'–ט') אינה מרפה: היא ממררת בבכי ומבקשת מבנה היקר – איציק ("'איציק קרוין", איציק עטרת ראשי) – שייקח אִתו סוודר, יגרוב ערדליים ויחבוש כובע חם, שלא יתקרר חלילה, ושילבש גם אפודה, שכן אם לא ישמע בקולה – ימצא עצמו בין המתים. הדובר, אשר הפך לציפור, מרגיש כי אמו העמיסה עליו יותר מדי והוא אינו יכול לעוף: "אֲנַסֶּה לָׂעוּף... לַשָּׁוְא / עוֹד כָּנָף אָרִימָה, – / נֶטֶל רַב עַל דַּל-כָּנָף / הֶעֱמִיסָה אִמָּא." (בתרגום סבר). והבן מכיר בעצב בכך שאהבתה של האם חיבלה במעופו, לא אפשרה לו להיות ציפור: "נֶעֱצָב, אֶל פְּנֵי אִמִּי / דֹּם אֶשָּׂא עֵינַיִם... / לֹא נָתְנָה לִי חִבָּתָה / טוּס כְּעוֹף שָׁמַיִם." ("ס'האָט איר ליבשאפט נישט געלאָזט / ווערן מיך א פויגל"; 'אהבתה לא נתנה לי / להיות לציפור).
פרשנות.
יצחק בקון עמד על כך שבשיר ניצב סמל של אם – העץ, שציפוריו-ילדיו פרחו ממנו – כנגד דמות ריאלית של אם. הטרגדיה של האם בשיר מגולמת במיתוס עץ-אם. בין שתי ישויות האם – המיתית והריאלית – יש מתח, או דיאלקטיקה: הבן מוצא עצמו בקונפליקט בין משאת נפשו, מעוף אל העץ-האם, לבין דרישותיה של האם הריאלית.
הבן-הציפור, בניגוד לאֶּׁחיו הציפורים, אינו מבקש לעזוב את העץ-האם ולהרחיק לאחת מארבע רוחות השמים, אלא לשבת עליו ולהנעים לעץ בשירתו את ימי הזקנה. הדרך הייחודית שהוא בוחר בה, בניגוד לזו של הקולקטיב, היא לא לִרחוק מהקן, אלא לגמול לאם-העץ, שערסלה אותו כילד, ולערסל אותה בחורף חייה, וזאת באמצעות אמנות: שירה וזמרה. עזיבת הקן אינה דרמטית, שכן הוא מבקש להרחיק רק עד צמרת העץ; ובכל זאת, אמו נוקטת בשיטות שונות כדי למנוע את עזיבתו. ראשית, היא מפעילה מניפולציה של דמעות, שיידע מה גדול הכאב שהוא מסב לה. הסיבה המפורשת לדמעות אינה חששה מבדידותה או מעצמאותו של הגוזל, אלא חששה שיקפא מקור על העץ; דבריה, "מיר פארפרוירן" (תקפא לי), הם צורה מילולית סטנדרטית ביידיש (כמו גם בעברית מדוברת), אולם ב"תקפא לי" זה של האם יש גם כדי להציע שהיא מתייחסת לבנה כאל שלוחה שלה. תשובתו של הבן, "על עינייך היפות צר לי, אמא" (אמירה שניתן לזהות בה יסוד אדיפלי), אינה מרככת את עמדת האם – שלאחר שבנה הופך ממש לציפור, פורצת בבכי של ממש. הבכי מלווה במניפולציה נוספת: היא שוב אינה אוסרת על בנה לעזוב, אלא רק מורה לו להתעטף היטב בבגדים מחממים, שאם לא כן צפויה לו סכנת מוות; כלומר, היא מצווה על הגוזל הרך, שרק הפך לציפור ומבקש רק לפרוש כנפיים, "שיקשור את צווארו וראשו, יכביד בערדליים על צעדיו ויחנוק את נשימתו בגופייה העבה, שלבית החזה הקטן שלו [...] הגוזל רוצה להמריא, להגשים את ייעודו, להפוך לאמן הזקוק לחופש. אך האֵם מעמיסה עליו את זוטות החיים המקבעות אותו למקומו ואינן מאפשרות לו לפרוש כנפיים. לאה גרפינקל ניסתה למפות את הסיטואציה:
טכניקה עיקרית של האם היא דיבורה לגוזלה בלשון חיבובים כשהיא מונעת ממנו את העזיבה על ידי העמסת הבגדים הכבדים והמטען הרגשי. לדברי גרפינקל, "לשון חיבובים אינה מותירה מקום למרד, לכן הגוזל של מאנגר אינו מורד ונשאר". ולבסוף, האֵם אמנם עושה כל שביכולתה לעכב או אף למנוע את פריסת הכנפיים של גוזלה, כדי שלא יקיים אינטראקציות שיבואו על חשבון הקשר בינה לבינו – במילים אחרות, שהיא תוסיף להיות בת-השיח היחידה בעולמו. אפשרות נוספת שיש להביא בחשבון היא שהדיאלוג הוא איננו אלא דיאלוג פנימי של הבן, הנקרע בין היסודות השונים בתודעתו, ובסופו של דבר חושש לצאת לדרך עצמאית משלו.
השיר כמוטיב עממי המוכנס לסדר השירה האמנותית.
מאנגר העריך במיוחד את התרבות העממית היהודית ואת שיר העם. לדעתו, "המוזיקלי ביותר במסורת השירה היהודית היה שיר העם היהודי"; "שירי עם הם עיניים שבעדן מביט העם אל תוך הנשמה"; וב-1939 כתב: "האם אפשרית בכלל ספרות חיה ללא בסיס פולקלורי? התשובה היא לא באלף רבתי. הפולקלור החי הוא האדמה השחורה ממנה צומחת אורגאנית הספרות החיה והמשפיעה". עניינו בשירה העממית חרג מגבולות היצירה היהודית; ב-1936 פרסם אנתולוגיה של תרגומיו ליותר מ-50 שירי עם משל 13 עמים.
לדברי המשורר נתן יונתן, שתרגם משירת מאנגר,
חוקרת ספרות היידיש רות וייס קובעת כי
והמבקר י"ח בילצקי רואה בשירו של מאנגר 'על הדרך עץ עומד' עדות ל"דרך הארוכה שעשתה ספרות יידיש משיר העם הפרימיטיבי לשיר האמנותי". לדבריו,
דימוי הציפור.