פרדיקס, שניסה לשמור על אחדות הממלכה ולמנוע מהמושלים לפרוש ממנה, נחשד בשאיפת הכתר לעצמו. אי לכך התארגנה כנגדו ברית שכללה את תלמי, ליסימכוס, אנטיפטרוס, קרטרוס ואנטיגונוס. פרדיקס שלח את היווני אאומנס, מזכירו לשעבר של אלכסנדר, בראש צבא אל מערבה של אסיה הקטנה, על מנת לבלום את צבאותיהם של קרטרוס ואנטיפטרוס ממקדוניה, ליסימכוס מתראקיה ואנטיגונוס מפריגיה. באותה עת יצא פרדיקס בעצמו אל מצרים, על מנת להכניע את תלמי, אך הוא הובס על גדת הנילוס בשנת 321 לפנה"ס ונרצח על ידי קציניו, כנראה בסיועו של תלמי.
לאחר מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים בטריפרדסוס שבסוריה. אנטיפטרוס נבחר כעוצר הממלכה, אך מיד חזר למקדוניה ולקח איתו את שני מלכי-הבובה; סלוקוס נתמנה למושל בבל והארצות שממזרחה (דהיינו מדי, פרס, פרתיה, באקטריה, סוגדיאנה ועוד), ותלמי צירף לשלטונו את ארץ ישראל ודרום סוריה. פריגיה, ממלכתו של אנטיגונוס, הורחבה, והוא קיבל את הפיקוד על הצבאות באסיה, ולקח על עצמו את המשך המלחמה באומנס באסיה הקטנה.
בינתיים, במוקדון, מינה אנטיפטרוס את פוליפרכון ליורשו, במקום בנו קסנדרוס. פעולה זו ומותו של אנטיפטרוס כשנה לאחר מכן יצרו מלחמה חדשה כשניסה קסנדרוס לתפוס את השלטון במוקדון מידיו של פוליפרכון. זה האחרון כרת ברית עם אומנס, ומינהו לשר צבא ראשי באסיה, ואילו קסנדרוס התחבר אל תלמי ואל בן בריתו, אנטיגונוס.
אנטיגונוס המשיך לרדוף את אומנס באסיה הקטנה, ובשנת 320 לפנה"ס הצליח להטיל עליו מצור במבצר נורה שבדרום הרי הטאורוס, אך נוצח על ידו ב-317 לפנה"ס בקרב פאסיטיגריס, ליד אספהאן שבפרס. הקרב המכריע התחולל ליד העיר שושן בפרס, ובו בגדו באומנס הקצינים המוקדונים של צבאו ומסרוהו לידי אנטיגונוס, שהוציאו להורג. לאחר מכן גירש את סלאוקוס ונטל את שטחי שלטונו, ובכך הפך אנטיגונוס לשליט על רוב שטחי האימפריה של אלכסנדר הגדול.
ניסיונו של אנטיגונוס לאחד את הממלכה.
התחזקותו של אנטיגונוס הביאה את שאר הדיאדוכים (תלמי, סלאוקוס, ליסימכוס וקסנדרוס, שהצליח לבסוף לתפוס את השלטון מידיו של פוליפרכון) לכרות ברית כנגדו. ב-315 לפנה"ס יצא אנטיגונוס במסע מלחמה נגד קסנדרוס, שאיתו כרתו ברית שאר הדיאדוכים. תחילה הייתה ידו של אנטיגונוס על העליונה, אך בסתיו 312 לפנה"ס הובס בנו דמטריוס פוליורקטס (מאשתו סטרטוניקי ) בקרב גדול ליד עזה על ידי תלמי וסלאוקוס. לאחר הקרב נסוג תלמי למצרים מתוך חשש לעימות עם אנטיגונוס עצמו, אך סלוקוס הצליח לשכנעו לתת לו גדוד מצבאו, ובעזרת גדוד זה ביסס את שלטונו בבבל ובארצות שממזרחה. בשנת 311 לפנה"ס נחתם לבסוף הסכם שלום בין הצדדים, אשר לא כלל את סלאוקוס. אנטיגונוס ובנו, אשר ביססו את שלטונם באסיה הקטנה ובסוריה, הפנו את משאביהם לחיסולו של סלאוקוס, אך הוא הצליח להביס את אנטיגונוס ואף הרחיב את ממלכתו מזרחה.
העימות הבא פרץ כשפלש תלמי אל יוון. דמטריוס כבש את אתונה ב-307 לפנה"ס, וניצח את תלמי בקרב הימי הגדול קרב סלמיס בקפריסין (306 לפנה"ס). בעקבות הניצחון הכתיר אנטיגונוס את עצמו ואת בנו כמלכים. הוא פלש למצרים בדרך הים והיבשה, אך נסוג חזרה לסוריה לאחר שצבאו בפיקוד דמטריוס טבע בסערה ליד רפיח. ב-305 לפנה"ס הלכו בעקבותיו שאר הדיאדוכים והכתירו עצמם למלכים, אך אנטיגונוס לא התיאש; אדרבא ואדרבא, כאשר יצא סלאוקוס למסע מלחמה במזרח, ניצל זאת אנטיגונוס והתכונן למלחמה. דמטריוס בנו כבש חלקים נרחבים מיוון והתכונן להנחית מהלומה מכרעת על קסנדרוס, כשקרא לו אנטיגונוס לשוב לאסיה ולהתגונן מפני צבאותיהם של ליסימכוס, אשר חצה את הבוספורוס לאנטוליה; תלמי, אשר כבש את ארץ ישראל; וסלוקוס, ששב בינתיים מן המזרח עם כ-500 פילים הודים.
הקרב המכריע, קרב איפסוס התחולל בפריגיה במערבה של אסיה הקטנה, בין צבאם של אנטיגונוס ודמטריוס לבין צבא סלאוקוס וליסימכוס, שכן תלמי נסוג בחזרה לארץ ישראל לאחר ששמועה התגנבה לאוזנו כי אנטיגונוס עומד לתקפה. צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב, אנטיגונוס עצמו נהרג, ודמטריוס הצליח רק בקושי להימלט משדה המערכה.
אנטיגונוס היה הדיאדוך האחרון אשר שאף לאחד את האימפריה של אלכסנדר בראשותו. הוא היה השליט המשפיע ביותר במלחמות הדיאדוכים ברוב הזמן עד למותו, וניתן לו מקום חשוב בדברי הימים של התקופה ההלניסטית. שושלתו המשיכה, דרך דמטריוס בנו, לשלוט במוקדון עד לכיבושה על ידי רומא ב-168 לפנה"ס.
ה'תקע&quot;ג
ה'תש&quot;ה
ה'תש&quot;ד
ה'תש&quot;ג
ה'תש&quot;ב
ה'תש&quot;א
ה'ת&quot;ש
ה'תרצ&quot;ט
לאפית
ה'תרצ&quot;ח
כיוון שהמשמעות המיידית של המילה "תרצח" מתקשרת לרצח, נהוג לעיתים לכנות שנה זו תרח"ץ - כינוי ששומר על הערך הגימטרי של השנה, אך משנה את משמעותה המילולית.
ה'תרצ&quot;ז
ה'תרצ&quot;ו
אירועים.
בשנה זו מתחוללים מאורעות תרצ"ו, המרד הערבי נגד הבריטים במהלכו נטבחו ונרצחו עשרות יהודים.
שדה קבוצות
ה'תרצ&quot;ה
ה'תרצ&quot;ד
אלגברה מעל קבוצה
ה'תרצ&quot;ג
ה'תרצ&quot;ב
ה'תרצ&quot;א
אקילה סטראצ'ה
אקילה סטראצ'ה (באיטלקית: Achille Starace; 18 באוגוסט 1889 – 29 באפריל 1945), היה מנהיג פשיסטי באיטליה בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני.
ביוגרפיה.
סטראצ'ה נולד לסוחר עשיר ביין ובשמן, ובצעירותו למד במכון הטכנולוגי בלצ'ה והשיג תואר בראיית חשבון. ב-1909 הצטרף לצבא איטליה וב-1912 עלה לדרגת קצונה. במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה במדליית הגבורה הצבאית מכסף, על גבורתו במלחמה. לאחר המלחמה עזב את הצבא, ועבר לטרנטו שם יצר לראשונה מגע עם חוגים שלימים יהפכו למפלגה הפאשיסטית.
סטראצ'ה היה לאומן נלהב, והצטרף אל הפשיסטים בטרנטו, ועד מהרה היה למזכיר הפוליטי של סניף התנועה. ב-1920 פעל בדרום טירול להשלטת המפלגה הפאשיסטית שם. ב-1921 שבה את תשומת לבו של מנהיג המפלגה, מוסוליני, שמינה אותו כאחראי על כל מחוז דרום טירול. באוקטובר 1921 סטראצ'ה היה לסגן המזכיר הכללי של המפלגה הפאשיסטית. הוא השתתף במצעד על רומא והוביל קבוצה של חולצות שחורות בתמיכה במינויו של מוסוליני לראשות הממשלה, אירוע שהוביל להשתלטות הפשיסטים על איטליה.
לאחר עליית הפשיסטים לשלטון מונה סטראצ'ה למפקח מטעם המפלגה בסיציליה והיה לחבר הוועד המנהל של המפלגה. הוא מונה למפקד בכוח המשטרה שהיה מורכב מאנשי החולצות השחורות בטריאסטה ב-1923 לאחר שפרש ממשרת סגן מזכיר המפלגה. ב-1924 נבחר לפרלמנט האיטלקי, ומונה ל"מפקח ארצי של המפלגה". בשנת 1926 שב לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה, ובשנת 1928 מונה למזכיר סניף מילאנו של המפלגה.
בשנת 1931 הגיעה הקריירה שלו לשיא כשמונה למזכיר המפלגה. המינוי היה כתוצאה מנאמנותו הקנאית למוסוליני. בתפקידו החליף את ג'ובאני ג'ורטי שהיה בעל מוניטין של יושר אישי, בניגוד למוניטין שיצאו לסטראצ'ה בתפקידיו הקודמים. כמזכיר המפלגה היה למומחה בניהול עצרות המונים ומצעדים. סטראצ'ה היה ממקדמיו הבולטים של פולחן האישיות של "הדוצ'ה". הוא שהנהיג את "ההצדעה הפאשיסטית" כלפיו, וציווה כי צעקות ההמון באירועים ציבוריים יכוונו כלפיו. כאשר דיבר עם מוסוליני בטלפון היה עומד בדום, ואף ציפה כי אחרים ינהגו כך. סטראצ'ה הנהיג את לבישת המדים כחובה בכל מגזרי החיים האיטלקיים, החל מגיל הילדות, בו הייתה החברות בתנועת הנוער "באלילה" חובה. סטראצ'ה פעל לכך שכל בעלי התפקידים בשירות המדינה יהיו מן המפלגה הפאשיסטית. במהלך שנות השלושים היה סטראצ'ה לפניו המוכרות של הפאשיזם, שני אך למוסוליני בהשפעתו על חיי היום יום של האיטלקים באיטליה הפאשיסטית.
למרות שסטראצ'ה הצליח בהגברת החברות במפלגה, הוא נכשל בניסיונו לארגן את תנועת הנוער "באלילה" לפי דוגמת ההיטלר יוגנד בגרמניה וליצור הלך רוח לאומי של התלהבות אותנטית מן הפאשיזם, כשם שהעם הגרמני התלהב מן הנאציזם. עצרות ההמונים שארגן היו מתוזמרות היטב, אך מלאכותיות. עם זאת, נאמנותו הקנאית למוסוליני השאירה אותו בתפקידו במשך 8 שנים, יותר מכל מזכיר אחר של המפלגה לפניו או אחריו.
ב-1935 סטראצ'ה, שנשא בדרגת גנרל בארגון החולצות השחורות, לקח חופשה ממשרותיו על מנת להשתתף בפלישה לאתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. הוא זכה להצלחה כאשר צר על העיר גונדר. באוקטובר 1939 פוטר מתפקידו לטובת אטורה מוטי הפופולרי. הוא המשיך לכהן כראש המטה הכללי של החולצות השחורות, תפקיד בו נשא עד 1941 כאשר פוטר בשל חוסר יעילות.
לאחר הדחתו של מוסוליני על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה בשנת 1943 סטראצ'ה נעצר על ידי ממשלתו של פייטרו באדוליו. על אף העובדה שמזה כשנתיים לא החזיק בכל עמדת כוח, היה עדיין מזוהה עם הפאשיזם, ועם פולחן האישיות של מוסוליני. לאחר שובו של מוסוליני משביו, כאשר הקים את ממשלת הבובות בצפון איטליה המכונה הרפובליקה של סאלו ניסה סטראצ'ה לשוב ולקבל את חסדו של הדוצ'ה. אך מוסוליני אסר אותו, והעמיד אותו למשפט בוורונה, על שכהונתו כמזכיר החלישה את המפלגה. לבסוף שוחרר ועבר למילאנו. עם התמוטטות המשטר הפאשיסטי של סאלו, באפריל 1945 נעצר על ידי פרטיזנים אנטי פאשיסטים. ב-29 באפריל 1945 הובא אל המקום בו הוחזקה גווייתו של מוסוליני, לאחר שנורה על ידי הפרטיזנים יום קודם לכן. הוא הספיק להצדיע לגופה, בטרם נורה אף הוא. גוויותיהם של מוסוליני, פילגשו קלרה פטאצ'י, סטראצ'ה ומנהיגים פאשיסטים אחרים נלקחו אל תחנת דלק ליד מילאנו, וההמון התעלל בהן.
אנציקלופדיה מיתיקה