עוד בשנות ה-20 הועלו דעות של העתקה הספר "הדון השקט" ולמעשה היא נכתבה על ידי מישהו אחר, שנהרג או נפטר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1929 בהנחיית יוסיף סטלין הוקמה וועדה לבדיקת הנושא. מסקנות הוועדה היו ששולוחוב אכן חיבר את הספר.
בנוסף לביקורת על נאמנותו למשטר הסובייטי, אלכסנדר סולז'ניצין וסופרים דיסידנטים אחרים האשימו את שולוחוב בפלגיאט בספרו "הדון השקט". הראיות היו נסיבתיות ברובן: גילו הצעיר של שולוחוב בזמן חיבור הספר ובעיקר, הפער האיכותי לכאורה בין יצירת המופת הזאת לבין שאר כתביו. מה שסיבך עוד את המצב היה אי-יכולתו של שולוחוב להציג אי-אילו טיוטות של ה"דון השקט", בטענה, שהן הושמדו על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה. מחקר השוואתי ממוחשב משנת 1984 של חוקר השפות הסלאביות הנורווגי גייר קייטסא (Geir Kjetsaa), הוכיח לכאורה ששולוחוב הוא אכן מחברו של "הדון", אך גם מחקר זה ספג ביקורת בטענה שהניתוח הממוחשב לא היה מהימן. בשנת 1987 התגלו כמה אלפי דפים של רשימות וטיוטות של היצירה ואמיתותם נבדקה והוכחה. כיום הונחו פקסימיליות בספרייה הממשלתית.
מעבר לים
מעבר לים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של יעקב גולדווסר, שיצא לאקרנים בשנת 1991. הסרט הוא דרמה משפחתית העוסקת ביחס של ניצולי השואה לישראל בראשית ימיה ובהתלבטות האם להישאר בארץ או להגר ממנה, כפי שהם נראים דרך עיניו של ילד.
עלילה.
בסרט, מככבים אריה מוסקונה ודפנה רכטר בתור מנחם ורוזה גרינברג, זוג ניצולי שואה קשה-יום. חברם, מוריס גרינשפן (מוטי גלעדי), עשה את הונו בקנדה בעסקאות מפוקפקות, והוא טיפוס נאלח אשר מפציר בזוג ההורים להגר מן הארץ אל החיים הטובים בקנדה. הילד, חיים "חיימון" גרינברג (אורי אלטר), ער לקונפליקטים ההולכים ומתעצמים בבית הוריו לנוכח הקשיים הכלכליים והתערבותו של החבר המסתורי, שאף מחזר בחשאי אחרי אמו. אחותו, מירי (מילי אביטל), היא נערת טיפש-עשרה שנשבית בקסמו של שולץ "האונטרוולטניק" (פושטק) (יאיר לפיד), משתתפים נוספים בסרט: אושיק לוי כנהג המונית, שכנם וחברם של ההורים, שי אידלסון כגבי חברו הטוב של חיימון ובנו של נהג המונית, וסיני פתר בתפקיד הדוד לייזר מן הקיבוץ, שמייצג את האנטיתזה הציונית לגלותיות והחלקלקות של מוריס. בסופו של דבר, לאחר משבר שמאיים על עולמו של הילד המספר, מחליטה המשפחה להישאר בארץ.
הפקה והפצה.
את התסריט כתב חיים מרין, שהיה זה הסרט השלישי שביים יעקב גולדווסר על פי תסריט שכתב. התסריט הושלם כבר בשנת 1986, אך קשיים בגיוס משקיעים דחו את הפקתו מספר שנים. הסרט הופק לבסוף בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות ותקציב נוסף שסיפקה הטלוויזיה הישראלית. העלילה מבוססת במעט על הביוגרפיה של גולדווסר, שבגיל 12 היגר עם הוריו לאוסטרליה, אך הם חזרו לאחר שנה. את הסרט צילם צלם הקולנוע דוד גורפינקל בקיבוץ ניר אליהו.
הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (יעקב גולדווסר), השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך). הסרט גם נבחר כמועמד ישראלי לפרס האוסקר לסרט הזר.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
קאמיקאזה
Portable Network Graphics
שר התקשורת
אהרן ראובני
אהרן ראובני (שִימשֶלֶביץ') (י"א באב תרמ"ו, אוגוסט 1886 – 10 בספטמבר 1971) היה סופר עברי ומתרגם מהשפות אנגלית, צרפתית ורוסית. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1969). בנו של צבי שַמַשי ואחיו של יצחק בן-צבי.
חייו.
נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1886. מילדותו היה אינדיבידואליסט, סקרן והרפתקן. בגיל צעיר פרש מלימודים מסודרים, ובגיל 17 נסע לארצות הברית. הוא קיווה להכיר את העולם החדש, ואכן הכיר אותו, אך רק מלמטה. הוא סבל מאבטלה ורעב, לעיתים ישן ברחוב, ורכש ידע ממקור ראשון על עולמם של עלובי החיים. היה זה "כור היתוך" שטבע חותם על חייו ועל יצירתו. עם פרוץ מהפכת 1905 ברוסיה מהר למצוא עבודה על אניה, שהפליגה לרוסיה. מטרתו הייתה להשתתף במהפכה, אך לדאבונו היא כבר דוכאה כשהגיע. עם שובו הצטרף לאחיו הגדול, יצחק בן-צבי, בארגון ההגנה היהודית בפולטבה. שלושה שבועות לאחר חזרתו פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה 'סליק', שבו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ. כל בני המשפחה נעצרו, למעט יצחק, שהצליח להתחמק. לאחר שנתיים של מעצר בכלא מקומי נשלחה המשפחה לגלות בסיביר. המקום היה קשה, אך לא סגור ושמור כמחנה. ראובני ראה את השהות שם כהזדמנות ללמוד ולחקור את האזור ותושביו.
לאחר כשנה החליט ראובני שמיצה את "מחקרו", השיג תעודות מזויפות, וברח מהמקום ביחד עם צעיר נוסף. השניים הגיעו ברגל, ואחר כך ברכבת לאירקוטסק, משם לגבול רוסיה סין, ומשם לעיר חרבין שבצפון-מזרח סין. שם עלה בידם של השניים לקבל עבודה במחנה אמריקני בהוואי. אחרי חודשיים של עבודה בהוואי כמתורגמן חזר ראובני לשאנגחאי ומשם החל במסע לארץ ישראל. המסע - שהיה לו גם אופי "אנתרופולוגי" - נמשך כשנה, ועבר בסינגפור, ציילון, הודו, פורט סעיד ואיסטנבול. לבסוף, בשנת 1910 הגיע ראובני ליפו.
לאחר הגיעו לארץ התגורר ראובני בירושלים והתפרנס מכתיבה, בין היתר במסגרת עיתון האחדות, עיתון מפלגת 'פועלי ציון' בארץ ישראל, שאחיו יצחק בן-צבי היה בין מנהיגיה. חברו הקרוב ביותר היה הסופר יוסף חיים ברנר, אשר תרגם אחדים מסיפוריו של ראובני מיידיש לעברית, ועזר בפרסומם של סיפורים אחרים.
ב-1916 נשא ראובני לאשה את אסתר שרה (סופי) בת ד"ר אהרן יוסף ירמנס.
לאחר מאורעות תר"פ (1920) השתתף במשלחת של ועד העיר ליהודי ירושלים, שנסעה ללונדון כדי לתבוע את סידור מעמדה המדיני של ירושלים וארץ ישראל.
בשנת 1929 פרש ראובני בהפגנתיות ממפלגת 'פועלי ציון' ותקף בחריפות את הסתדרות העובדים ובמיוחד את ברל כצנלסון. בעקבות התקפות אלו נוצר קרע בינו לבין מחנה השמאל בארץ ישראל, והוא נכנס לעמדה פוליטית מבודדת. גם מבחינה ספרותית ראובני פעל כיחיד. הוא לא הצטרף לשום קבוצה, בוודאי לא ל'חבורת ביאליק' ו'חבורת שלונסקי' - שתי הקבוצות הניצות שריכזו את מרב הכוח הספרותי באותה תקופה. כתוצאה מבידודו הפוליטי והספרותי, החלו הבמות המרכזיות של התקופה להסגר בפניו. בשנות ה-30 יצירותיו לא זכו לכל התייחסות, ונראה כי נעלם מן המפה הספרותית בארץ. אך בשנות ה-40 חל שינוי ביחס אליו, והחלו להתפרסם ביקורות חיוביות על יצירתו, ובעיקר על הטרילוגיה 'עד ירושלים', המתארת את ירושלים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1955 זכה ראובני בפרס ירושלים על מפעלו הספרותי. בשנות ה-60 נתן זך, דן מירון וגרשון שקד כתבו ביקורות נלהבות על 'עד ירושלים', ובשנת 1969 הוא זכה בפרס ביאליק על יצירה זאת.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה באו"ם ב-29 בנובמבר 1947 התנהל דיון ציבורי על בחירת שם למדינה החדשה, שעמדה לקום. ראובני טען שהוא הראשון שהציע (בדצמבר 1947) את השם "ישראל"
הגותו ומורשתו.
כתיבתו מגוונת מאוד: מאמרי עיתונות, שירה וסיפורת, מסות ספרותיות, תרגומים מספרות אירופה, ואף מחקרים עיוניים במקרא, ענייני חברה ובתולדות עם ישראל וארצו. בסיפוריו הקצרים היה מהראשונים שתיארו את ימי העלייה השנייה.
היצירה הידועה ביותר של ראובני היא הטרילוגיה "עד ירושלים", שהופיעה מחדש בשנת 1987 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה. הספר זכה בפרס ביאליק ובפרס אוסישקין לספרות.
ויליאם דוראנט
ויליאם קראפו "בילי" דוראנט (באנגלית: William Crapo "Billy" Durant; 8 בדצמבר 1861 - 18 במרץ 1947) היה חלוץ תעשיית הרכב בארצות הברית, והראשון שייצר מערכת של חברות שמייצרות סוגי מכוניות שונים.
חייו.
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, כנכד למושל מישיגן הנרי קראפו. נשר מבית ספר תיכון, ועד 1890 הפך ליצרן מוביל של כרכרות סוסים בפלינט, מישיגן. כשהפך למנהל חברת ביואיק ב-1904, הפגין הצלחה גדולה ולאחר זמן קצר הפך לנשיא החברה. ב-1908 הקים את ג'נרל מוטורס ומיד לאחר מכן מכר חלק ממניותיו ועם הרווחים קנה את אולדסמוביל. רכישותיו כללו את אוקלנד (כיום פונטיאק), קדילאק וחברות נוספות.
ב-1910 נכנס דוראנט לקשיים כלכליים והעביר את השליטה בג'נרל מוטורס. ב-1911 הקים יחד עם לואי שברולה את חברת שברולט. ב-1915 הצליח לחזור לראשות ג'נרל מוטורס אך הפסיד אותה שוב ב-1920.
ב-1921 הקים את חברת דוראנט מוטורס, תחילה עם מותג אחד בלבד, אך מאוחר יותר, כמו בג'נרל מוטורס, רכש מספר מותגי מכוניות. הזול מביניהם נקרא "סטאר". למרות זאת, הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו, והמשבר הכלכלי העולמי של 1929 שלאחריו הגיע השפל הגדול חיסלו סופית את החברה ב-1933.
בשנות ה-20 הפך דוראנט ל"שחקן" מוביל בוול סטריט וביום שלישי השחור חבר למשפחת רוקפלר ואיילי הון אחרים לקניית מספר גדול של מניות כדי להראות לציבור את ביטחונם בשוק המניות, אך ניסיונו נכשל.
אולסטארס
שומע חופשי
האולסטאר
אבי בלשניקוב
אַבְרָהָם (אָבִי) בָּלַשְׁנִיקוֹב (נולד ב-20 במרץ 1966) הוא איש ציבור ישראלי, יו"ר המסלול האקדמי המכללה למינהל ונציגו בישראל של איש העסקים היהודי-אמריקני רון לאודר. בעבר כיהן כסמנכ"ל מכון היצוא (2002–2005), מנכ"ל משרד התקשורת (2005–2006), מנכ"ל הכנסת (2006–2009), מנכ"ל משרד מבקר המדינה (2009) ויו"ר ערוץ 10 (2012–2013).
ביוגרפיה.