עיצוב הפנים של הדיאבלו SV-R הופשט מכל תוספות המנעמים, במקום זאת הוספה מסגרת מהונדסת במיוחד בתא הנוסעים כדי להגן על יושביו מפגיעה במהלך התהפכות במקרה של תאונה, הוספו מושבי מרוץ והגה נשלף. חלונות הזכוכית הצדדים הוחלפו בפרספקס קבוע עם פתחי הזזה כפי שנהוג במכוניות מרוץ באופן מסורתי. בצד החיצוני, הפנסים החשמליים הקופצים הוחלפו גם עם יחידות קבועות (דומה לאלו שהופיעו מאוחר יותר על מכוניות הכביש בשנת 1999) או עם תעלות פתוחות לבלמים הקדמיים. ספוילר עמוק וגדול יותר הוסף, ואילו הפגוש האחורי הוחלף עם מכלול פיזור אור וה"כנף" המסורתית של הדיאבלו הוחלפה בספוילר מתכונן עשוי סיבי פחמן. חצאיות צד נוספו לצורך שיפור האווירודינמיקה, אבל זה השאיר מרווח גחון כל כך קטן שמגבהי אוויר פנאומטיים הותקנו גם כן כדי להעלות את המכונית בנתיב העצירה. ניתן לראות שקעים דומים היו בשימוש בפרארי F430 צ'לנג' המאוחרת יותר. נעשה שימוש בגלגלי OZ חלולים וקלים בעלי נעילה מרכזית, אם כי מאוחר יותר הם הוחלפו ליחידות Speedline חזקות יותר. נעשה שימוש בקפיצים בעלי שיעור ליניארי עם בולמי זעזועים מבית Koni והתאמו להיות פי שניים יותר נוקשים מאשר המתלים של הדיאבלו SV המקורית. עם כל השינויים, הדיאבלו SV-R שקלה 1,385 ק"ג, 191 ק"ג פחות מאשר הדיאבלו SV המקורית.
מתחת למכסה מנוע נשאר המנוע V12 המסורתי בנפח 5.7 ליטר, אבל הוא שופר ל-533 כ"ס עם 61 קג"מ של מומנט, באמצעות מערכת דלק מתוקנת ותזמון שסתומים משתנה, אשר יופיעו מאוחר יותר בדגמי הייצור של הדיאבלו. המנוע שודך לתיבת הילוכים בעלת 6 יחסי העברה. כל מכונית נמכרה עם תמיכת מפעל עונתית ואפשרות כניסה למרוצי "עיצוב-אחד" בהם כל המכוניות זהות. כל התיקונים והתחזוקה בוצעו על ידי אנשי למבורגיני עצמם.
הזוכה הראשון בסדרת המרוצים היה חבר סדיר בקבוצת BPR (קיצור של British Racing Partnership), תומאס בשר, אשר נעשה מעורב בצד העסקי של המותג בשנים מאוחרות יותר. סך הכל יוצרו 31 דוגמאות מהדיאבלו SV-R. רק מעט מאלו הוסבו לשימוש בכביש, כולל אחת בארצות הברית שקיבלה מכסה מנוע, פגוש קדמי ופגושים סביב הגלגלים התאומים לדיאבלו VT 6.0 אשר נצבעה עם כוכבים ופסים בהשראת הדגל האמריקאי.
דיאבלו GTR.
לאחר ניהול קמפיין במשך 4 שנים עבור הדיאבלו SV-R, ב'דיאבלו סופרטרופי' למבורגיני השיקה מכונית חדשה לגמרי לסדרת 2000. בדיוק כמו שהדיאבלו SV-R הייתה מכונית אשר מוכנה למרוצים, הדיאבלו GTR, הוצגה בתערוכת המכוניות של בולוניה בשנת 1999, שהמירה את הדיבלו GT אשר הייתה מרשימה גם כך, למכונית מסלול עם שיפורי כוח, עיצוב פנים פשוט יותר והפחתה במשקל.
סביבת הפנים בדיאבלו GTR הופשטה כדי לחסוך במשקל; מיזוג האוויר, סטריאו, החסינות מפני רעש וחום הוסרו. במקומם, הותקנו מושב מרוץ עם רתמה בעלת 6 נקודות אשר משמשת כחגורת בטיחות, הגה ומערכת כיבוי אש מבית MOMO, מסגרת מהונדסת במיוחד בתא הנוסעים כדי להגן על יושביו מפגיעה במהלך התהפכות במקרה של תאונה, פתח אוורור וחלונות פרספקס קבועים עם פתחי הזזה.
הדיאבלו GT הייתה מצוידת כבר בגוף מעוצב באופן קיצוני, אבל הדיאבלו GTR לקחה את זה קצת יותר קדימה עם תוספות כמו ספוילר אחורי גדול במיוחד משודכת ישירות לשלדה כמו מכונית מרוץ אמיתית, חישוקי מגנזיום חלולים מבית Speedline בחתך של 18 אינץ', מגבה אוויר פנאומטי להעלאת המכונית על בנתיב העצירה במסלולי המרוצים (כמו בדיאבלו SV-R, היא הייתה נמוכה מדי בשביל המסגרת שנועדה להגן על יושביה מפגיעה במהלך התהפכות) ומתג כיבוי דלק על הפגוש הקדמי השמאלי למקרי חירום.
הדיאבלו GTR ניצלה את אותו מנוע V12בסיסי בנפח 6.0 ליטר שערך את הופעת הבכורה שלו בדיאבלו GT המותרת לנסיעת כביש. עם זאת, נוספו לה מערכות דלק והצתה מתוקנות, גופי מצערת בודדים, מערכת צינור דינמית לצריכת אוויר, תזמון שסתומים משתנה, מוטות חיבור טיטניום, וגל ארכובה קל. שיפורים אלה אפשרו את למנוע לייצר 590 כ"ס ב-440 קילוואט ו-65 קג"מ של מומנט.
שלושים מכוניות תוכננו, ארבעים נבנו, 40 שלדות הוכנו לצורך החלפת מכוניות שנהרסו בתאונות מרוצים.
המכונית זכתה בגביע אליפות האומות האוסטרליות השנתי בשנים 2003 ו-2004.
כוונון חיצוני.
דיאבלו VTTT.
הלמבורגיני דיאבלו VTTT (במקור: viscous traction twin turbo) היה ייצור מוגבל מאוד (6 יוצרו בשנת 1995, 2 יוצרו בשנת 1998, למרות שיש האומרים כי יוצרו 7 סך כל), שינוי של הדיאבלו VT הסטנדרטית, הוצעה כשדרוג מסחרי מיוחד על ידי פלטינום מוטורס, סוכנות למבורגיני של דרום קליפורניה. עם פורק עודפים הנשלט אלקטרונית, עם מקררים בנויים בהתאמה אישית, עם שסתומים מהסוג התחרותי עם מוביל המתאים למרוצים, ראשי צילינדר עם יציאות מלוטשות ומערכת הזרקת דלק אלקטרונית שתוכנתה מחדש. שינויים במערכות ההינע ויחידת כוח כללו מצמד כפול לוחות כדי להתמודד עם המומנט הנוסף עם תיבת הילוכים בעלת יחס העברה חדש וקצר כדי לשפר את ההאצה. שינויים במערכות ההינע ויחידת כוח כללו מצמד כפול לוחות עשוי קוולאר כדי להתמודד עם המומנט הנוסף עם תיבת הילוכים בעלת יחס העברה חדש וקצר כדי לשפר את ההאצה. הבלמים שודרגו עם צלחות בילום מחוררות ומאווררות ורפידות בלם מסיבי פחמן. הדיבאלו VTTT הכילה מתג האצה חיצוני עם שלוש הגדרות מנוע שונות שכללו חנייה עצמית מוגבלת מאוד ושתי רמות לחץ של מגדשי טורבו (0.41 בר ו-0.62 בר).
השינויים הנרחבים לדיאבלו VT הכילו תוספות נרחבות, שכמעט הכפילו את המחיר הסטנדרטי של המכונית ל-500,000 דולר.
עם כמעט 750 כ"ס בסיוע מגדש טורבו מלא, ה-VTTT הצליחה להגיע למהירות של 357 קמ"ש עם המכונית כוונה ל-650 כ"ס או 410 קמ"ש עם ניצול מלא של 750 כ"ס. זאת למרות שאף מספר רשמי לא הופק בשל הנדירות של הרכב, והעובדה שזה לא היה מודל ייצור מהמפעל.
עונת 1973/1974 בליגה הלאומית
עונת 1973/1974 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-18 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1973/1974 היו בני יהודה תל אביב והפועל חדרה. העונה החלה ב-24 בנובמבר 1973 והסתיימה ב-22 ביוני 1974. בתום העונה סיימה מכבי נתניה במקום הראשון וזכתה באליפות. המבקיע המצטיין של העונה היה בני אלון מהפועל חיפה שכבש 15 שערים.
בסיום העונה הכח מכבי רמת גן ומכבי חיפה השתתפו עם ארבע הקבוצות הראשונות של הליגה הארצית במשחקי המבחן. התוצאה מכך, לעונת 1974/1975 הכח מכבי רמת גן נותרה בליגה הלאומית, מכבי חיפה ירדה לליגת המשנה ושמשון תל אביב חזרה לליגה הלאומית.
משחקי מבחן.
במשחקי המבחן השתתפו 4 הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בליגות המשנה האזוריות: הפועל עכו ושמשון תל אביב מבית הצפון ; מכבי שעריים והפועל מרמורק מבית הדרום, ושתי הקבוצות שסיימו במקומות ה-15 וה-16 בליגה הבכירה: הכח מכבי רמת גן ומכבי חיפה. כל קבוצה שיחקה משחק אחד נגד חמש הקבוצות האחרות, ושתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים, הכח מכבי רמת גן ושמשון תל אביב, שיחקו בליגה הבכירה בעונה לאחר מכן. מכבי חיפה ירדה לליגת המשנה. הפועל מרמורק, הפועל עכו ומכבי שעריים נשארו בליגת המשנה. המשחקים נערכו במגרשים נייטרלים לקבוצות: אצטדיון בלומפילד בתל אביב ואצטדיון הקופסה בנתניה.
המשחקים נערכו בחמישה מחזורים שהחלו מיד לאחר סיום הליגה הסדירה בין התאריכים: 29 ביוני 1974 - 20 ביולי 1974.
בל-באני
בל-באני (משמעות השם: האל הוא יוצרי) היה מלך אשור בין השנים 1691-1701 לפנה"ס. הוא היה המלך הראשון בשושלת שהקים, שנקראה לאחר מכן "השושלת האדסית", על שם אביו המלך אדאסי. שלטונו מסמן את פתיחתו של שלב היסטורי חדש באשור, וזאת לאחר תקופה של מהומות שבהם עלו לשלטון שבעה מלכים לא חוקיים, שכל אחד מהם כונה ברשימות המלכים האשוריות "בנו של אף אחד" כי שם האב לא היה ידוע והוא לא היה משושלת המלוכה. הוא היה המלך ה-48 שהופיע ברשימות המלכים האשוריות ומלך 10 שנים. לאחר מותו מלך אחריו בנו המלך ליבאיה.
ביוגרפיה.
בל-באני היה בנו של אדסי, האחרון משבעת המלכים הבלתי חוקיים שהתחרו במשך 6 שנים על המלוכה. הוא היה נערץ על ידי מלכים מתקופת האימפריה נאו-אשורית כמו אסרחדון (681 עד 669 לפנה"ס) וגם על ידי בניו אשורבניפל ושמש-שום-אוכין שמלך בבבל, על כך שהחזיר את הסדר והיציבות לאחר תקופה של מהומות, והקים שושלת שהתקיימה זמן רב. הוא קיבל מעמד של אב קדמון מיתי לשושלת שלהם. אסרחדון תיאר את עצמו כ"צאצא קיים של בל-באני, הבן של אדסי, נצר יקר של בלתיל". "בלתיל", שמשמעותו היא "עיר החוכמה", היה שמו של אחד המתחמים העתיקים לאל אשור בחלק הפנימי ביותר בעיר אשור.
אינגוואר פיודור קמפראד
בילי דונובן
ויליאם (בילי) ג'ון דונובן ג'וניור (באנגלית: .William John Donovan, Jr, נולד ב-30 במאי 1965) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המאמן את קבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA. דונובן שימש במשך 19 שנים כמאמן קבוצת פלורידה גייטורס, קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פלורידה המשחקת בליגת המכללות בארצות הברית. דונובן הוביל את הקבוצה לשתי זכויות בגמר טורניר אליפות המכללות בשנים 2006 ו-2007. בנוסף רשם 4 זכיות בטורניר האליפות של האזור הדרום-מזרחי ו-6 פעמים סיים כאלוף העונה הרגילה. דונובן זכה 3 פעמים בתואר מאמן העונה של האזור הדרום-מזרחי והוא אחד משני מאמנים יחידים בתולדות ליגת המכללות שהגיעו למאזן של 500 ניצחונות, בטרם מלאו להם 50 שנים.