קודם לשנות ה־80 נעשו ניסיונות מועטים ביצירת "מטבח בטוח" לדוגמה "בית וילי" של פרנק לויד רייט משנת 1934 ו"בית ג'ייקובס" משנת 1936. במטבחים אלה הואר המטבח בחלונות בתיקרתו שאיפשרו גם אוורור.
שילוב המטבח מחדש בחדר המגורים (לאחר כ־150 שנות הפרדה) מקורו בשינוי נקודת המבט לגבי הבישול: לא עוד צורך הדורש זמן שיש לצמצמו למינימום, אלא אומנות שניתן לעשותה בפני האורחים ובני המשפחה ובחברתם. גישה זו השתלבה בצמצום הפופולריות של ארוחות "המזון המוכן" או "המזון הקפוא" שהיו פופולריות בשנות ה־50 וה־60. כמו כן אפשרו מטבחים פתוחים לאם המשפחה לשמור על ילדיה שהיו בחדר המגורים בעודה מבשלת.
המטבחים הפתוחים אפשרו מגמות של אופנות בעיצוב המטבח, שהפך יותר ויותר אופנתי, ו"נושא לשיחה" עם האורחים.
תכנון המטבח הביתי.
תכנון המטבח הוא מושג חדש יחסית. במשך מאות שנים נבנה המטבח כאחד מחדרי הבית, חדר מרכזי ביותר, אך לא נעשה במערב אירופה תכנון מיוחד לריהוט המטבח (בניגוד לעקרונות הפנג שווי המסורתיים בסין שהקפידו גם על מיקום ריהוט המטבח).
העיצוב המודרני של המטבח מקורו בספרה של קתרין ביצ'ר "תזה של כלכלה ביתית" (A Treatise on Domestic Economy) משנת 1843. בספר זה, שנערך מחדש על ידי אחותה הרייט ביצ'ר סטו ויצא לאור בשם "ביתה של האישה האמריקאית" (The American Woman's Home) בשנת 1869 נעשה לראשונה תכנון של מטבח מודרני על פי שיקולים ארגונומיים.
המטבח כלל מדפים על הקירות, שטחי עבודה נרחבים המחולקים לתפקידיהם השונים: הכנת מזון ובישולו.
כריסטין פרדריק פרסמה בשנת 1913 סדרת מאמרים הדנים בניהול המטבח בעקבות העקרונות הטיילוריסטים של המטבח המודרני. מאמרים אלה השפיעו על האדריכלים ומתכנני המטבחים בגרמניה ואוסטריה ובהם ברונו טאוט, ארנה מייר ומרגרט שוט ליהוטצקי.
בארצות הברית נערכו בשנות ה־30 וה־40 ניסיונות להביא לסטנדרטיזציה וייעול של המטבח, ונקבע "משולש המטבח" על שלוש הפונקציות שלו: אחסון מזון, הכנתו ובישולו (פונקציות שהוגדרו עוד בספר של קתרין ביצ'ר), וכי שלוש הפונקציות צריכות להשפיע על מיקום הריהוט במטבח שיקל על ביצוע הפעולות בו.
הדרישה שלא יהיה ריהוט מטבח המפריע במעבר מפעולה לפעולה הביא לעיצוב חמישה סוגי מטבחים:
סוגי מטבח אחרים.
מטבח מוסדי.
מטבחים מוסדיים מצויים במסעדות, בתי מלון, בתי חולים מחנות צבא ומוסדות ציבוריים אחרים. מטבחים אלה הם מטבחים תעשייתיים החייבים לציית לתקנות וחוקי בריאות הציבור.
מטבחים אלה משמשים בדרך כלל לניסוי טכנולוגיות בישול חדשות. כך לדוגמה, "התנור חוסך האנרגיה" של בנג'מין תומפסון נוסה לראשונה במטבחי מסעדות במאה ה־19 ועברו למעלה מ־30 שנה עד שהחל שימוש בתנור במטבחים פרטיים.
מטבחים אלה מאופיינים לרוב בקירות אריחים (בדומה לחדרי אמבטיה בבתים פרטיים), ובמשטחי פלדת אל חלד – משטחים אשר קל לנקות ולחטא אותם – והם עמידים בפני חומרי ניקוי.
שיטות בישול המזון המהיר הביאו לכך שמטבחי מסעדות המזון המהיר רק "מסיימות" את הכנת המזון המוכן במטבחים מרכזיים. לכן מטבחי מסעדות אלה כוללים אמצעי חימום בלבד ולא אמצעי בישול ("מטבח מחמם").
מטבחים צפופי מקום כגון מטבחי ספינות, צוללות ורכבות עוררו תמיד קשיים לטבחים העובדים בהם והפתרון כלל בדרך כלל הכנת המזון מראש וחימומו עבור הנוסעים. המצאת תנור המיקרוגל, שנועד במקור עבור אסטרונאוטים בחלליות, הקלה על חימום המזון במטבחים קטנים אלה.
מטבחים לימודיים.
החל מאמצע המאה ה־20 נהוג ללמד שיטות הכנת מזון בבתי ספר. לצורך זה נבנו כיתות מיוחדות, שבהן הותקנו תנורים וכיורים אישיים לתלמידים, וכן עמדות הדגמה כלליות עבור המורה המכילות את מלוא הציוד המקובל במטבחים.
פונטו פיחו
קן וילבר
קנט ארל "קן" וילבר (באנגלית: Kenneth Earl "Ken" Wilber; נולד ב-31 בינואר 1949) הוא פילוסוף אמריקני. כותב בעיקר על "גישה אינטגרלית" לידע האנושי.
ביוגרפיה.
וילבר נולד באוקלהומה. במהלך לימודיו באוניברסיטת דיוק, הושפע מתאוריות בודהיסטיות. הוא עזב לאוניברסיטת נברסקה, וסיים שם תואר ראשון בביולוגיה וכימיה ותואר שני בביוכימיה. הוא בעל ניסיון רב במדיטציה בשיטת זן. ב-1973 סיים את כתיבת ספרו "הספקטרום של התודעה", בו עסק ביצירת "גישה אינטגרלית" לידע האנושי כך שיאורגן במסגרת של מערכת מורכבת, והניח את הבסיס למה שהוא מכנה "הפסיכולוגיה הטראנס-פרסונלית". הספר נדחה על ידי מספר הוצאות ספרים, ופורסם רק ב-1977. בעקבותיו הרצה וילבר באירועים שונים על רעיונותיו. ב-1978 סייע להוצאתו לאור של העיתון "ReVision". ב-1983, נישא וילבר לטרי. בין השנים 1984–1987 עזב וילבר את רוב עיסוקיו במטרה לטפל בטרי, שחלתה בסרטן השד. בינואר 1989, נפטרה טרי. לאחר פטירתה, הוציא ב-1991 את הספר "Grace and Grit" על חוויותיהם המשותפות בתקופה זו.
בהמשך פרסם וילבר ספרים ומאמרים רבים בנושא "הגישה האינטגרלית של התודעה", ביניהם "פסיכולוגיה אינטגרלית" (1999) ו"קיצור תולדות הכול" (2000). ב-2002 פורסם הרומן "Boomeritis", על תקופת ה"בייבי בום" בארצות הברית. וילבר גר מ-1987 בבולדר שבקולורדו, וממשיך בהרצאות וכתיבה על רעיונותיו. ספריו תורגמו ללמעלה מ-30 שפות. הוא סייע בהקמת "האוניברסיטה האינטגרלית" בעיר מגוריו, העוסקת בלימודים בינתחומיים על פי מה שהוא ותומכיו רואים כעקרון-המארגן האינטגרלי. לצד האוניברסיטה פועל "המכון האינגטרלי", המארח מורים רוחניים מכל המסורות והדתות, אשר מחפשים יחד את תרומתם הייחודית למערך הכולל של התודעה והחברה האנושית, במה שהם רואים כעידן שאחרי בלעדיותן של האמיתות הגדולות.
הגישה האינטגרלית.
לטענת וילבר, "גישה אינטגרלית של התודעה" מורכבת מארגון כל התובנות מתחומים כגון פסיכולוגיה, פוסטמודרניזם, רוחניות, מדע אמפירי ועוד, למערכת מורכבת אחת, המייצגת מיפוי של מושג התודעה. כך הוא מציג מודל אינטגרלי עקבי כמפה של התפתחות בקוסמוס במלואו. בספרו "תודעת הקוסמוס במלואו", וילבר מציע שנתייחס אליו כמספר סיפורים ויוצר מפות; תיאוריו מכוונים אל שאלות אוניברסליות והמפות מאגדות מספר פרספקטיבות של היקום.
וילבר שיתף פעולה עם מספר כותבים מתחומים שונים, והציע גישת מיפוי התפתחותית מלאה בשם AQAL, שמייצגת את גרעין עקרונות המיפוי של הגישה האינטגרלית. AQAL משמשת למיפוי כל הפרספקטיבות, קווי ההתפתחות, השלבים, הסוגים והמצבים. וילבר מדגיש ש"המפה אינה הטריטוריה", ומיפוי טוב מהווה דרך להשיג תמונה טובה יותר של המציאות. כעקרון-מארגן, העיקרון האינטגרלי מציע גישה חדשה שמאפשרת לא לבטל גישות אחרות, אלא לזהות את הגישות והתורות השונות כשלבים בהתפתחות של החשיבה האנושית כולה.
וילבר מעודד את חקר המדע כממד אובייקטיבי חיצוני, והרוחניות כממד סובייקטיבי פנימי, וכך הוא מאפשר להכיר שהם שני ממדים שונים שאינם ניתנים לרדוקציה (תיאור מלא של ממד אחד על ידי מושגים מהממד האחר) וחיוניים להכרת המציאות כמאוחדת ב"אמת-יפה-טוב". בשל היכולת למפות את הממד הסובייקטיבי, אשר נחשב להפכפך בקריטריונים של חשיבה מדעית מודרנית בגלל הסובייקטיביות, וגם הפכפך בקריטריונים של חשיבה פוסט-מודרנית בגלל הטענה ליכולת מיפוי התפתחותי (היררכי), התפרסם וילבר כ"פילוסוף של הרוחניות", תחום בו הוא מתרכז בעבודתו כיום.
ואלנסיין
וָאלֶנְסְיֶין (בצרפתית: Valenciennes), עיר תעשייתית במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס בצרפת.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2006 מנתה העיר 43,198 תושבים. שטח העיר 13.84 קמ"ר. צפיפות: 2,983 תושבים לקמ"ר. בשנת 1975 החלה ירידה במספר תושביה, אך מ-1990 מספר התושבים נמצא בתהליך עליה הן בעיר והן באחדים מפרווריה. בשנת 1999 התגוררו בשטח היישוב העירוני כולל הפרוורים 399,677 תושבים (מקום 14 בגודלו בצרפת).
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת על הנהר סכלדה (צרפתית: Escaut), כמאתים ק"מ מצפון לפריז וכמאה ק"מ מדרום לבריסל.
היסטוריה.
ואלנסיין מופיעה לראשונה במסמכים רשמיים של קלוביס השני מלך הפרנקים משנת 693. בחוזה ורדן (843 ) נכללה העיר בממלכת לותארינגיה, בין ממלכות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית. בשנת 881 פלשו הנורמנים לדוכסות אֵיְנו, שוואלנסיין הייתה חלק ממנה. ב-1008 סבלה העיר מרעב ותושביה נדבקו במגפת דבר. ב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה, ששלט גם בהולנד ובזילנד. ב-1433, עברה העיר לחסותו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים, והפכה לחלק מנחלותיו בארצות השפלה הבורגונדיות. ב-1477, לאחר מות שארל הראשון דוכס בורגונדיה, הפכה ואלנסיין עם כל ארצות השפלה הדרומיות לנחלת בית הבסבורג מאוסטריה. בשנת 1556, אחרי שקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התפטר, עברה ואלנסיין, כחלק של ארצות השפלה, לשלטון בנו, פליפה השני מלך ספרד. ב-1677, צבאו של לואי הארבעה עשר כבש את העיר והיא הפכה לחלק של צרפת בהתאם להסכם ניימכן (1678). ביולי 1793 נכבשה העיר ונחרבה על ידי כוחות אנגלו-אוסטריים, אך שוחררה על ידי צבא המהפכה הצרפתי באוגוסט 1794. במלחמת העולם הראשונה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1914, ושוחררה על ידי חיילים בריטיים וקנדיים ב-1918. ב-10 במאי 1940 הופצצה העיר על ידי הגרמנים, ופרצה דליקת ענק שהחריבה את מרכז העיר. ואלנסיין שוחררה ב-2 בספטמבר 1944 על ידי צבא ארצות הברית.
כלכלה.
כבר במאה ה-15 התפרסמה ואלנסיין כמרכז תעשיית בדי תחרים שיוצרו מחוטי פשתן. גם כיום קיימת בעיר תעשיית טקסטיל מפותחת. ב-1718 נתגלו מרבצי פחם בסביבות העיר וב-1734 הוקמה חברה לכריית פחם. כיום מתבססת העיר על תעשיית מכוניות, בתי זיקוק ותעשיות מטלורגיה, אלקטרוניקה, צבעים ותרופות.