נעשה שימוש בטיפול זה מאז 1999. התוצאות ועדויות הבטיחות של קרוס לינקינג הודגמו כחיוביות מאוד במספר רב של מאמרים שפורסמו בכל העולם. בספטמבר 2006, טיפול הקרוס לינקינג אושר על ידי כל 25 המדינות החברות בגוש האירו. קרוס לינקינג מבוצע כיום על פציינטים כבר מגיל 10 על מנת למנוע את הידרדרות הקרטוקונוס.
ב-18 באפריל 2016, אושר טיפול הקרוסלינקינג (באמצעות מכשירי Avedro) על ידי ה־FDA.
פיתוחים עתידיים וניסיוניים.
בשנת 2016 דווח על קבוצת חוקרים מאוניברסיטת אוקלנד אשר פיתחו טיפות עיינים חדשניות לטיפול בקרטוקונוס. אלו אמורות לעבות את הקרנית (בדומה למטרת הקרוסלינקינג) בשיטה חדשנית ולהביא בעצם לעצירת התקדמות המחלה. החוקרים דיווחו על הצלחה בניסוי על קרנית אנושית בתנאי מעבדה, וכעת נבדקות ההשפעות על כבשים.
טיפול זה נמצא בפיתוח, אך ייתכן ובעתיד יהווה כלי יעיל לטיפול במחלת הקרטוקונוס.
אנטוניו סטרדיווארי
אנטוניו סטרדיווארי (באיטלקית: Antonio Stradivari; 1644 - 18 בדצמבר 1737) היה יצרן-אומן איטלקי של כלי קשת. הצורה הלטינית של שמו, "סטרדיוואריוס", היא שם המותג של מוצריו אז והיום.
הידיעות על אנטוניו סטרדיווארי שאובות בעיקר מחיבורם המקיף של ארתור, אלפרד וויליאם היל מ-1902.
סטרדיווארי נולד בעיר קרמונה שבאיטליה ב-1644 (לפי גרסאות אחרות ב-1649 או 1650) לאלסאנדרו סטרדיווארי ואנה מורוני. ייתכן שבין השנים 1667 ו-1679 הוא שימש כשוליה מתלמד בסדנתו של אחד מבוני הכינורות הנודעים בתקופתו, ניקולו אמאטי, אך מחקרים שבדקו זאת לא אימתו השערה זו.
ביולי 1667 נישא לאלמנה הצעירה פרנצ'סקה פרבושי ( Ferraboschi), ונולדו להם שישה ילדים. פרבושי נפטרה ב-1699, וסטרדיווארי נישא לאנטונינה מאריה זמבלי, להם נולדו חמישה ילדים.
ב-1680 הוא הקים סדנה משלו בפיאצה סן דומיניקו בעירו קרמונה וקנה עד מהרה שם ותהילה. הוא החל לשפר את הדגמים המוכרים של אמטי. הקימורים שופרו ועובי העץ במקומות השונים בכלי הוגדר מחדש במדויק. השבלול בקצה צוואר הכלי עוצב מחדש וגם טכניקת הצביעה והלכה.
אנטוניו סטרדיווארי מת ב-18 בדצמבר 1737 וקבור בבזיליקה סאן דומיניקו בעירו קרמונה.
על כל אחד מהכלים מצויה כתובת בלטינית הכוללת את שנת הייצור: "... antonius stradivarius cremonensis faciebat anno"
הכלים שיוצרו בין השנים 1698 ל-1725 נחשבים לטובים והאיכותיים ביותר. זוהי "תקופת הזהב" של סטרדיוואריוס ששיאה בשנת 1715. הכלים שיוצרו בין השנים 1726 ו-1730 טובים מעט פחות.
על הכלים שיוצרו בשנים שלאחר 1730 מצויה הכתובת sub disciplina stradivarii שמעידה ככל הנראה שהכלים יוצרו על ידי בניו של סטרדיווארי, אומובונו (1697–1742) ופרנצ'סקו (1671–1743), כנראה תחת השגחתו של האב, או על ידי קארלו ברגונצי, אמן כינורות שעבד בסדנתו של סטרדיווארי.
מלבד כינורות ייצר סטרדיווארי גם צ'לו, ויולות, גיטרות מנדולינות ואפילו נבל אחד. בסך הכול יוצרו 1,100 כלים מהם שרדו עד היום כ-650 כלים.
כלי המיתר שיצר נחשבים לטובי הכלים ונמצאים בבעלותם של גדולי הנגנים כיום או מוחזקים על ידיהם בהשאלה. הצ'לו "דוידוף סטראד" נמצא בבעלות הצ'לן יו-יו מה, הצ'לו "דופונט סטראד" היה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכינור "הדוכסית פוליניאק" שייך לכנר הישראלי גיל שחם, והכינור "סוייל סטראד" - כינור מ-1714 - בבעלותו של יצחק פרלמן. זה האחרון נחשב לגדול הכלים של סטרדיוואריוס.
האוספים החשובים ביותר של כלי סטרדיוואריוס המוצגים לקהל מצויים כיום ברשות ארמון המלוכה הספרדי - שלושה כינורות, שני צ'לו וויולה, ובספריית הקונגרס האמריקני - שלושה כינורות, צ'לו וויולה. "קרן סטרדיוואריוס" מחזיקה אוסף גדול יותר המושאל בחלקו לגדולי המבצעים כיום.
מצויים בשוק כלי מיתר שהם חיקויים מוצהרים של כלי סטרדיוואריוס, והדבר מצוין עליהם, ובמקביל להם גם זיופים ברמות איכות שונות.
התמרת פורייה הרציפה
שיבומי
שיבומי הוא רומן מאת טרווניאן (שם העט של רודני ויליאם ויתקר). הספר הוא מז'אנר הפעולה והדרמה, ומזכיר גם אירועים היסטוריים אשר התחוללו במציאות בשנות השבעים של המאה ה-20. הספר ראה אור ב-14 במאי 1979. בישראל ראה אור הספר בשנת 1980, בהוצאת זמורה ביתן. בספר, מותח המחבר ביקורת קשה על התרבות המערבית-אמריקאית, ומעלה כנגדה על נס את התרבות היפנית הישנה כתרבות האידיאלית. גיבור הסיפור, ניקולאי הל, הוא אירופאי במוצאו אך יפני ברוחו, "מומר לתרבות יפן" כמאמר אחת הדמויות בספר.
ניקולאי הל הוא רוצח שכיר מקצועי ומבוקש. בניגוד לתדמית הנפוצה של רוצחים שכירים בספרות הוא אינו קשוח, רצחני ובעל דם קר: ניקולאי הוא רוצח מתוך אידאולוגיה. הוא רואה עצמו כמוציא להורג בשכר של טרוריסטים ופושעים נגד האנושות. עם זאת, לא היסס הל להרוג גם חברי תנועות סוציאליסטיות וגם את חברי הקו קלוקס קלאן; בבלפסט ביצע פעולות מטעם הממשלה הבריטית וגם מצד ה-IRA. ניקולאי מכנה את פעולותיו בשם "להטוטים", וגובה עליהם סכומים הנאמדים במאות אלפי דולרים, אם כי חלק גדול מהסכום מוקדש לביצוע ה"להטוט" ולא לכיסו של ניקולאי עצמו. ניקולאי הוא רוצח מוכשר במיוחד, והוא אינו משתמש רק בכלי נשק רגילים כגון אקדחים ורובים: הודות לאמנות לחימה מיוחדת שלמד בצעירותו הנקראת בשם הרוג/עירום, יכול ניקולאי להרוג בעזרת חפצים יומיומיים כגון עפרונות, קשים לשתייה וכרטיסי אשראי.
ניקולאי הל מתגורר בעת עלילת הספר במחוז הררי בדרום-מערב צרפת - ארץ הבסקים, באחוזת טירה מן המאה השבע-עשרה, שבה אין מכשירים חשמליים או מודרניים למעט קו טלפון בודד, שדרכו מיודע ניקולאי על כל אדם הקרב לטירתו. ניקולאי כרת ברית עם תושביו הבסקים של האזור. הוא מבצע "להטוטים" עבור אט"א, המחתרת הבסקית, ובתמורה מגינה המחתרת על ביתו ההררי.
הדמויות הראשיות.
מוריס דה לאנדה, הקרוי גם הגמד - הוא אכן גמד, וידידו הטוב של ניקולאי. מקצועו של מוריס קרוי בשם 'סרסור מידע'. הוא מומחה בהפקת מידע עסיסי לסחיטת ממשלות וארגונים. ניקולאי השתמש לא אחת בשירותיו של דה-לאנדה על מנת למנוע התערבותן של ממשלות בפעולותיו.
עלילה.
הסיפור מחולק לפרקים המתארים את העלילה העכשווית, ופרקים המתארים את עברו של ניקולאי במזרח הרחוק, לסירוגין.
עברו של ניקולאי.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' הל נולד בשאנגחאי, בסביבות שנת 1925. אמו הייתה אלכסנדרה איבנובה, אצילה רוסיה בעלת נכסים ממוצא גרמני, ואביו היה הרוזן הגרמני הלמוט פון קייטל צום הל. השניים מעולם לא נישאו, ולפי דברי הספר, ראתה אלכסנדרה ברוזן הל "חומר הולם להרבעה". הרוזן חזר לגרמניה עוד לפני לידתו של ניקולאי, והאחרון לא ראה אותו משך כל חיו. ניקולאי למד צרפתית, רוסית, גרמנית ואנגלית כשפות אם, ומן ילדי הרחוב, שאתם התרוצץ בילדותו ברחובות שנגחאי, למד סינית. בהיותו נער כבשו היפנים את שנגחאי, והגנרל קישיקאווה טקאשי השתכן בביתם המפואר של אלכסנדרה וניקולאי. במהרה התיידד ניקולאי הנער עם הגנרל המבוגר, וחלק אתו את תחביבו, משחק הגו. בזמן שהותו של הגנרל נפטרה אלכסנדרה איבנובה, וזמן מה לאחר מכן הועבר הגנרל לחזית מנצ'וריה. לפני העברתו הספיק הגנרל לשלוח את ניקולאי אל אוטקה סן, ידידו הוותיק של הגנרל ואומן גו המתגורר בכפר נידח בהרי יפן.
אצל אוטקה סן למד ניקולאי גו, והתקרב ביתר שאת אל התרבות היפנית. בערך בזמן הכיבוש האמריקני מת אוטקה, וניקולאי הגיע לטוקיו ההרוסה והכבושה, בודד וחסר כל. בטוקיו מצא עבודה כמתרגם ומפענח צפנים סודיים בשירות הצבא האמריקני. כך גילה כי הגנרל, אביו המאמץ קישיקאווה טקאשי, נשבה על ידי הסובייטים במנצ'וריה, עונה במשך שנה ב"מחנה לחינוך מחדש" סובייטי, והובא ליפן על מנת לעמוד למשפט כפושע מלחמה, האשמה שלא הייתה ולא נבראה; וודאי נראתה מגוחכת נוכח העינויים שעבר בשבי הסובייטי. ניקולאי נפגש עם הגנרל בכלאו, והלה סיפר כי ניסה להתאבד מספר פעמים בשביו אך נכשל. נוכח הסבל הנורא שעבר הגנרל, וסיומו האפשרי היחידי של משפט הראווה שעמדו הסובייטים לערוך לו - הוצאה להורג, החליט ניקולאי להקל על סבלו של הגנרל, והרגו בעזרת עיפרון, בטכניקת "הרוג/עירום" שאותה למד. תחילה סירב לכך הגנרל, וחשש לשלומו ולחיו של ניקולאי נוכח מה שבוודאי יתפס בידי הסובייטים כרצח ואובדן אחד משבויי המלחמה העיקריים שלהם, אך לבסוף הסכים הגנרל לקיצור ייסוריו על מנת שלא יאלץ לעמוד בהשפלה הכרוכה במשפט ראווה. היה זה מעשה של חסד אחרון מצד ניקולאי: הוא ידע היטב שבעשותו כך יכלא לאורך זמן רב. אולם למען האמת, הייתה זו הערכה אופטימית למדי: ניקולאי הוחזק בידי הצבא האמריקאי ועבר שלושה ימים של עינויים, מכות, ושיטות חקירה אכזריות ללא כל מטרה ממשית, שבסופן אולץ להודות בהיותו מרגל קומוניסטי, ובסופו של דבר הושלך לבידוד בכלא. שלוש שנים שהה ניקולאי בכלא ביפן, במהלכן למד את השפה הבסקית בדרך ייחודית ביותר.
כל האמור לעיל, עברו של ניקולאי, שזור במהלך העלילה המתהווה ואינו מסופר כפרק אחד.
העלילה המאוחרת.
תחילת העלילה המאוחרת נמצאת אי שם באמצע שנות השבעים. תא הנקרא "חמישית מינכן" בראשותו של אסא שטרן, סוכן לשעבר של ארגון ביון ישראלי, מתארגן על מנת לנקום במבצעי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. התא מגלה ניסיון של כמה ממבצעי הטבח לחטוף מטוס בריטי משדה התעופה הית'רו בלונדון, ומתארגן על מנת לעצרם. לרוע המזל, מגלות מדינות ערב את התא, ודורשות מ'חברת האם' לעצרם בעזרת הCIA הכפוף לה. הCIA מבצע פעולת חיסול רעשנית וקטלנית בשדה התעופה של רומא, ושניים משלושת חברי התא שיצאו ללונדון נהרגים.