בעבר, בתקופות בהן היה שגשוג כלכלי באתיופיה, נהגו לערוך חגיגות מפוארות ומתמשכות על ידי משפחת הכלה. החגיגות כללו מספר רב של אורחים ושחיטת שוורים, והטקס המוסלמי המסורתי הורכב ממספר שלבים:
כיום טקסי החתונה קצרים יותר ומצומצמים יותר, מאחר שאנשים מעדיפים להימנע מבזבוז סכומי כסף גדולים. שחיטת השוורים הומרה בשחיטת עז או כבש ובמשקאות מקומיים, ההכנות לחתונה הפכו פשוטות יותר, והטקס כולל חילופי טבעות פשוטים וסעודה קטנה עם המשפחה.
טקס החתונה הנוצרי בכנסייה האורתודוקסית.
נישואי כנסייה הם טקס חתונה שמתבצע בקרב חסידי הדת הנוצרית באתיופיה. טקס חתונה דתי זה מורכב משלבים שלכל אחד מהם משמעות משלו וייצוג סמלי. בטקס נוכחים השושבינים, קרובי הזוג והחברים. למי שמתחתן בכנסייה האורתודוקסית אסור להתגרש, אלא אם אחד מבני הזוג מבצע עבירות חמורות כמו בגידה.
נישואים בקהילות באתיופיה.
טקסי חתונה בקרב אנשי אמהארה.
אנשי אמהרה גרים באזור הרמה המרכזית של אתיופיה. ב האמהרים היו המעמד השולט במדינה, אך כעת הם מהווים רק שליש מאוכלוסיית המדינה. אנשי האמהארה הם חקלאים והמבנה החברתי שלהם מתבסס על כמות האדמות שבבעלות המשפחה.
בתרבות אמהארה, המסורת דורשת מהוריו של החתן למצוא אישה עבורו. לפני שהורי הילד מתחילים במשא ומתן בנושא הנישואים, הם בודקים בקפדנות שאין קשר משפחתי כלשהו למשפחת הילדה. גם אם סנדק הילד קשור למשפחת הילדה, אי אפשר לקבל אישור לנישואים. כאשר אין ספק שבני זוג לעתיד קשורים זה לזה, הוריו של הילד שולחים שדכן, שתפקידו לשכנע את הוריה של הילדה. לאחר שהם מסכימים, מתקיימת פגישת הורים ולאחר שההורים מסכימים על התנאים, הזוג הצעיר מתארס.
מרגע האירוסים, הארוסות נוהגות ללבוש קישוט מסוג מיוחד אשר מסמן שאינן רווקות ומיועדות למישהו. כאשר הצעירים בוגרים מספיק כדי להתחתן, ההורים מחליטים על כמות הנדוניה והציוד שכל אחד מבני הזוג מקבל; ההורים והזקנים מחליטים אילו מתנות הבעל לעתיד צריך לתת להורי הכלה לעתיד ובאיזה סדר. בסיום התהליך, מועד החתונה נקבע ובמהלכו הזוג ייפגש לראשונה. בעבר, נערה צעירה הייתה צריכה "להיבדק" על ידי אישה מבוגרת, כדי לגלות האם היא בתולה. אם הנערה אינה בתולה, האירוסים בטלים, וכל משפחתה של הילדה הייתה זוכה לאות קלון. בימינו מנהג זה דעך.
כחלק מההכנות לחתונה עוסקים קרובי הכלה באיסוף אלכוהול, ט'לה (בירה אתיופית מסורתית), טאג' (יין דבש אתיופי מסורתי) והכנת רטבים ותבשילים למסיבה.
קבלת הפנים בחתונה מתרחשת ללא נוכחותם של החתן והכלה. לאחר קבלת הפנים נערך חוזה הנישואים על ידי עורך הטקס: "הזוג הנשוי צריך לשמור על החוזה שמגביל אותם, לא משנה באיזו רעה הם עלולים להיתקל". בשלב הבא ישנה תהלוכה להבאת הכלה, השושבין מביא את הכלה ומושיב אותה על פרד, כאשר היא מכוסה לגמרי ברעלה. הוא מתיישב מאחור ופותח מטרייה גדולה מעל ראשה. השושבין מוביל את הכלה לעבר החתן, ברגע שהם נפגשים, טקס החתונה מסתיים ומתחילה סעודת חתונה. לאחר החתונה, החתן לוקח את אשתו לבית הוריו.
Yets'agula g īzē, המונח לירח הדבש האתיופי, נמשך כשבוע עד שלושה חודשים, תלוי בעושר משפחתם של בעלי השמחה. במהלך תקופה זו, השושבין גר עם בני הזוג. האישה לא יכולה לעזוב את בית חמיה במהלך היום ויכולה לצאת רק בלילה. אחרי ירח הדבש הזוג חוזר להוריה של האישה. הנישואים נחתמים כאשר האישה נכנסת להריון או אם שני הצדדים אוהבים זה את זה עד כדי כך שהם מחליטים להישאר יחד אף על פי שאין להם ילד.
טקסי חתונה בקרב אנשי העפר והסומלי.
בני העפר שחיים בצפון מזרח אתיופיה הם נוודים שהתאסלמו במאה העשירית לספירה. על פי חוקי דת זו, כל אדם יכול לשאת עד ארבע נשים, אך בפועל רק העשירים ביותר יכולים לזכות בפריבילגיה זו. בתקופת האימפריה האתיופית, גבר שרצה להתחתן נאלץ להביא מתנות מיוחדות לאביה של האישה הנבחרת. בין המתנות הללו היו מגן, בקבוק ריק לאחסון מים ופיסת עור לשבת עליה בזמן התפילה. השלב הבא כלל משא ומתן על איכות וכמות בעלי החיים המוצעים לאב הכלה. אם שני הצדדים הגיעו להסכמה, אושרו הנישואים. סוג המתנות היה תלוי בעושר האישי של החתן, ונע בין 10 ל-100 גמלים או 100 עד 400 עזים וכבשים. אם החתן לא היה עשיר דיו היה עליו להשיג (או לגנוב) את המספר המוסכם של הבקר. רק ברגע שאב הנערה מקבל מתנות, ניתן להיערך לטקס חתונה. הנישואים יכולים להתקיים על ידי קאדי או חאדג'י מקומי. אם אין אף אחד קרוב לדרגה זו, ניתן להתיר "רק מישהו שיכול לקרוא את הקוראן".
בקרב אנשי העפר מקובל שגבר בונה את הצריף שלו רגע לפני שהוא מתחתן. האחריות הראשונה של האישה היא להביא לבעל עז או כבשה, שעל פי כללי הקוראן הוא היה הורג. האישה טובלת את ידה הימנית בדם של בעל החיים, מפזרת אותו על דלתות הצריף ואת השאר מורחת על מצחה. לאחר מכן האישה נכנסת לצריף והגבר מכה בה בשוט שלוש פעמים. טקס זה מסמל את תפקידו הדומיננטי בבית ובנישואים. לאחר טקסים אלה, הגבר והאישה מתקבלים על ידי הקהילה כזוג נשוי.
כמו אנשי העפר, הסומלים שגרים באתיופיה הם נוודים מוסלמים, אשר מהווים 6% מאוכלוסיית אתיופיה. כשגבר רוצה להתחתן הוא נדרש להציע לאב הכלה אקדחים וחפצים דומים. עם זאת, בניגוד למנהגים של עמים אחרים, לאחר שהחותנים קיבלו את חתנם לעתיד, אין משא ומתן לגבי הכמות המוצעת. האישה אשר נמשכה בשמנים ריחניים שאמורים לעורר את תשוקתו של הגבר, נלקחת לטיול על סוס. לאחר שהיא חוזרת, המשא ומתן מתחיל.
טקסי חתונה בקרב אנשי ארמייה.
אנשי ארמייה הם חלק מקבוצה אתנית שחיה בדרום אתיופיה. בימינו הם מהווים 34% מאוכלוסיית אתיופיה, אשר כמעט כולם מוסלמים והרוב משתייך לזרם הסוני. אנשי ארמייה הם חקלאים או מגדלי בקר. בקרב קהילה זו, יש אמונה חזקה שילד בן 16–18 צריך למצוא לעצמו אישה, ונערה בגילאי 12–16 מוכנה להתחתן. כמו במקרה של בני העפר וסומליה, החוק מאפשר פוליגמיה והיא שכיחה מאוד.
לאחר שהגבר בוחר אישה, הוא הולך יחד עם שדכניות לביתה ומביא לה בשר, קפה ולחם. אם אביה של הילדה בעד הנישואים, הוא קורא לשכניו, ובתו מתחילה לרקוד עם חבריה, ובסופו של הריקוד ארוסה יציע לה טבעת על מחרוזת פניני זכוכית. לאחר מכן אב הכלה מקבל 6–80 שוורים כפיצוי על אובדן בתו. אם האב מהסס לתת לבתו רשות להתחתן, היא תמיד יכולה לברוח עם אהובה.
בקרב אנשי ארמייה המוסלמים, מבוצע "אימאם" (טקס נישואים), ובקרב הארמים שאינם שייכים לאף דת מונותאיסטית טקס הנישואים נערך באמצעות שבועה בשם 'ראקו'. טקס ה'ראקו' מורכב ממזיגת דם של בעל חיים על הכלה ומריחת חמאה על גופה. לאחר טקס זה היא נחשבת מאוחדת באופן בלתי נפרד מבעלה.
מנהגי נישואים בקרב יהדות אתיופיה.
היהדות באתיופיה היא אורתודוקסית, אך יש לה מאפיינים ייחודיים. בעוד שבתחומי הלכה שונים נמצאו הבדלים רבים בין המסורת האתיופית לזו ההלכתית, דווקא בנושאי חופה וקידושין, ההבדלים אינם משמעותיים. באתיופיה לדוגמה לא נוהגים לשבור כוס ונוסח הכתובה שונה, אך ישנה הקפדה על נוכחות עדים בעת הטקס. בנוסף, לא נהוג לקדש על היין, מאחר שהיה מזוהה עם התרבות הנוצרית ונחשב כעבודת אלילים.
טקס הקְשֵרָה.
טקס הקשרה הוא טקס יהודי הנערך בבית החתן כשלושה ימים לפני מועד החתונה. הקֶשֵרַה הוא חוט או סרט הצבוע באדום ובלבן, הצבע הלבן מסמל את טוהר החתן והאדום – את טוהר הכלה.
הטקס נערך כך: הכהן מניח את הקשרה ליד רגלי החתן. אחר כך הוא מעביר את החוט למעלה, דרך הברכיים ללב שלו, ולבסוף קושר את החוט על המצח של החתן.
ריקודים.
נהוג בחגיגות ובשמחות, גם בחתונה נוהגים לרקוד ולשיר. לכבוד החתן רוקדים הגברים ולכבוד הכלה רוקדות הנשים. הריקוד האתיופי יכול להימשך שעות רבות. יש שרוקדים במעגלים נפרדים - מעגל נשים לחוד ומעגל גברים לחוד ויש שהמעגלים מתערבבים זה בזה. בריקוד משולבות תנועות כתפיים ורקיעות. "אסכסתה" היא התנועה המיוחדת של הכתפיים בזמן הריקוד. אפשר להניע את הכתפיים יחד באותו כיוון או כל כתף בכיוון אחר: מעלה-מטה, קדימה - אחורה, באלכסון: כתף אחת למעלה והשנייה למטה - או שהכתפיים מסתובבות: כתף אחת קדימה והשנייה אחורה. סגנון הריקוד משתנה מאזור לאזור.
נכסים במעמד החתונה.
נדוניה היא תשלום הניתן בכסף, מתנות או נכסים על ידי משפחת הכלה, בעת האירוסין. עם זאת יש הנוהגים להעניק לזוג הון או נכסים באופן שווה, הן על ידי משפחת הכלה והן על ידי משפחת החתן. התשלום הניתן עבור הכלה מצד החתן, נקרא מוהר.
במחקר שנערך נראה כי בפועל חתנים מביאים פי עשרה יותר מאשר הכלות לתא המשפחתי המשותף. יתרה מזאת, שני שלישים מהנשים במחקר דיווחו על כך שלא הביאו עימם נכסים לתא המשפחתי במסגרת הנישואים.
ניכר כי אופי המענק תלוי בסוג הכלכלה הנפוצה באזור המגורים של המשפחה. כך למשל, בכפרים בהם יש עודפים חקלאיים, התשלום נעשה על ידי העברת קרקעות, במקומות בהם הכלכלה מבוססת על מסחר, 'המוהר' מבוסס על תכשיטים או מזומן וכדומה. הקרקע נחשבת לנכס בעל הערך היקר ביותר, לאחר מכן בעלי חיים ולבסוף תבואה ונכסים פשוטים יותר.
ההיבט הכלכלי בנישואים נתפס כמשמעותי מאוד באתיופיה, ואף משפיע על הליך השידוכים. למשל כאשר הוריה של ילדה עניים, יש קושי להשיא אותה. במקרים אחרים, ההורים מעדיפים שהילדים ירכשו השכלה ויתחילו לעבוד בטרם יתחתנו, כדי שיוכלו לשאת בנטל הכלכלי של החתונה ועלויות הנישואים. במחקר שנערך נמצא כי לימודים בבית הספר נפוצים יותר בקרב גברים, וכך גם בתחום התעסוקה.