בסתיו 1165 הכריז הקיסר מנואל רשמית על בלה-אלכסיוס ועל בתו מריה כיורשיו ואילץ את כל הנכבדים הביזנטים להישבע להם
שבועת אמונים. רק אנדרוניקוס קומננוס, בן דוד של מנואל, העז לגנות את המעשה, באומרו: "איזה שגעון אחז את הקיסר לפסול את כל הגברים הרומאים כבלתי ראויים להתחתן עם בתו, ולבחור לעומת כולם, דווקא את הנוכרי והפולש הזה ולהפכו לקיסר הרומאים ולאדון מעל כולנו?". לפי עדותו של הכרוניקן ניקטס כוניאטס, בשנת 1166 השתתף בלה-אלכסיוס יחד עם הקיסר בסינוד הכנסייה האורתודוקסית ועם פטריארך קונסטנטינופול, לוקס כריסוברגס. באביב 1166 בלה-אלכסיוס ליווה את הפורטוסטראטור אלכסיוס אקסוך במתקפה ביזנטית מחודשת נגד הונגריה כתגובת תגמול על פלישה הונגרית חדשה לסירמיום.
ב-11 באפריל 1166, על אף שלבלה-אלכסיוס ולארוסתו היה קשר קרבה משפחתית, אישר הקיסר את החלטת הפטריארך לפיה נאסרו נישואים בין קרובי משפחה עד הדרגה השביעית. בסתיו 1166, שינה הקיסר את שעתו והציע את בתו למישהו אחר - למלך סיציליה החדש, גוליילמו השני.
ב-1167 פרצה עוד מלחמה בין הונגריה לאימפריה הביזנטית. זאת אחרי שבלה-אלכסיוס הכריז, לפי הכרוניקה של ראהווין, שטוען את כס המלכות של אחיו. גם היינריך ממיגלן ציין בכתביו שהרבה הונגרים הצטרפו לצבאו של בלה-אלכסיוס, בטענה ש"מלכות הונגריה שייכת לו כחוק". ב-8 ביולי 1167 חל שוב קרב בסירמיום שבו הכחידו הביזנטים את הכוחות ההונגריים. נחתם שוב הסכם שלום, שהפעם שם קץ למלחמות בין הונגריה לאימפריה ואישר את חסותם של הביזנטים בדלמטיה המרכזית, בבוסניה ובסירמיום.
ה"קיסאר" אלכסיוס 1172-1169.
הקלפים נטרפו כשב-14 בספטמבר 1169 אשתו של הקיסר מנואל, מריה מאנטיוכיה, ילדה בן בשם אלכסיוס, לימים אלכסיוס השני קומננוס. מנואל ביטל את אירוסי בתו לבלה-אלכסיוס וגם לקח ממנו בחזרה את התואר "דספוט" בהחליפו בתואר הנחות יותר של "קיסאר". באביב 1170 נשא בלה-אלכסיוס את גיסתו של הקיסר, אגנס מאנטיוכיה או אנה לבית שאטיון, לאישה והזוג הצעיר עשה עליית רגל לארץ הקודש. בירושלים הם תרמו 10,000 בזנטים לאבירים ההוספיטלרים כגמול על קבלת פניהם. בתעודת המענק כינה בלה-אלכסיוס את עצמו "הדספוט אלכסיוס, דוכס הונגריה, דלמטיה וקרואטיה" תוך התעלמות מהתואר האחרון שקיבל מהקיסר.
שלטונו.
הכתרתו כמלך הונגריה 1173-1172.
אחיו של בלה, המלך אישטוואן השלישי מת באסטרגום ב-4 במרץ 1172. ארנולד מליבק ששהה באותם ימים בעיר כתב שנפוצה שמועה כי המלך הורעל על ידי תומכי בלה, אך אף מקור אחר לא אישר זאת. אלמנתו של אישטוורן, אנגס מאוסטריה (1182-1154) עזבה את הממלכה, וכשהיא בהריון מבעלה המנוח.
לדברי קינאמוס, משלחת הונגרית ביקרה אז אצל הקיסר מנואל בסרדיקה (כיום סופיה, בירת בולגריה) וביקשה "לפי עקרון הצדק" שבלה יחזור להונגריה ושיוכתר למלך.
קינאמוס מוסר שהקיסר מנואל הכיר בו כמלך, אחרי שבלה נשבע כי כל חייו יישאר נאמן לקיסר ולאימפריה הביזנטית ולא יפגע באינטרסים שלהם. באיגרת משנת 1196 החתומה על ידי הקיסר איסאקיוס השני אנגלוס ציין כותב האיגרת שבאותה הזדמנות נשבע בלה שלעולם לא יתמוך במאבק הסרבים נגד האימפריה הביזנטית.
בסוף אפריל או בתחילת מאי 1172 הגיעו בלה ואשתו לסקשפהרוואר. כפי שציין האפיפיור אלכסנדר השלישי במכתב מ-1179 "כל נכבדי ממלכת ההונגרים" בחרו בבלה בפה אחד כמלך. עם זאת טקס ההכתרה נדחה, מכיוון שלוקאש, הארכיבישוף של אסטרגום, סירב לקיים את הטקס. הוא האשים את בלה ב"סימוניה" על כך שהעניק גלימת פאר כמתנה לשליח הארכיבישוף.
לפי השערת ההיסטוריונים, חשש למעשה לוקאש שהשלטון של בלה יגביר את השפעת הנצרות האורתודוקסית הה"סכיזמטית". אולם רוב הברונים והכמרים הבכירים נשארו נאמנים לבלה. הנסיך עצמו ביקש מזור אצל הכס הקדוש. ואכן האפיפיור אלכסנדר השלישי אישר לארכיבישוף של קאלוצ'ה למשוח את בלה כמלך ו"להניח את הכתר על ראשו". ההכתרה התקיימה ב-18 בינואר 1173. המלך החדש הוציא אז צ'רטר שבו אישר מחדש את זכותם של הארכיבישופים של אסטרגום להכתיר את מלכי הונגריה. נראה שבזמנו של בלה השלישי אוחדו הכתרים הנקראים "יווני" ו"לטיני" ב"כתר הקדוש של הונגריה".
סכסוכי פנים וחוץ 1173–1178.
בשנים הראשונות לשלטונו התעלם המלך בלה מלוקאש, הארכיבישוף של אסטרגום. הארכיבישוף של קאלוצ'ה היה גם זה שבשנת 1174 הטביל את בנו בכורו של בלה, אימרה. ברם, הענקת הסקרמנטים לבני המשפחה המלכותית, נעשתה עדיין, ללא הפסקה, על ידי הארכיבישוף של אסטרגום.
לפי כרוניקה בוהמית ("Continuatio Gerlaci abbatis Milovicensis"), בלה כלא את אחיו הצעיר, גזה, אולם בשנת 1174 או 1175 הצליח הלה להימלט מן המאסר ולברוח לאוסטריה, בליווי השופט המלכותי לורינץ (או לרינץ). כשסירב היינריך יאזומירגוט, דוכס אוסטריה, להסגיר את גזה, ארגן בלה השלישי כתגובה, פשיטות ביזה בשטח אוסטריה, יחד עם דוכס בוהמיה, סובייסלב השני. בו זמנית, שלח בלה לקיסר מנואל סיוע צבאי במלחמה נגד הטורקים הסלג'וקים מהסולטנות רום. אולם ב-17 בספטמבר 1176 נחלו כוחותיהם המאוחדים של הביזנטים וההונגרים תבוסה בקרב מיריוקפאלון.
הנסיך הנמלט גזה פנה לסובייסלב השני כדי לתווך לו פגישה עם הקיסר הגרמני פרידריך הראשון, אבל סובייסלב עצר אותו ובשנת 1177 הסגיר אותו לאחיו, המלך בלה. גזה נשלח שוב לכלא, הפעם גם אמם, אופרוסינה הושמה בהסגר. כעונש על תפקידו של סובייסלב בתפיסתו של גזה, הדיח אותו הקיסר פרידריך ומינה בבוהמיה דוכס אחר, פרידריך (בדז'יך) משושלת פשמיסל. כמו כן הורה הקיסר לדוכס אוסטריה החדש, לאופולד החמישי להתערב בבוהמיה. בלה הגיב במהירות, איים על אוסטריה בפלישה, ואילץ את הדוכס לאופולד לסגת מהאדמות הצ'כיות.
מסעות צבאיים, פעילות דיפלומטית ורפורמות - 1194-1178.
בשנת 1178 העליב אנדראש, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, שהיה למשך זמן רב חביב על בלה השלישי, את המלך. המלך זעם ונישל אותו ואת מקורבו, ה"פרובוסט" של סקשפהרוואר, ממשרדיהם והפקיע את רכוש הארכיבישוף. מצידו, הטיל האפיפיור אלכסנדר שלישי על בלה עונשים כנסייתיים. בסופו של דבר התפייס המלך עם הארכיבישוף לוקאש של אסטרגום, שמחל לו והטיל חרם על אנדראש מקאלוצ'ה. הסכסוך הסתיים בפשרה שתווכה על ידי הכס הקדוש: אנדראש ביקש מחילה מהמלך, והוחזר למעמדו כארכיבישוף.
לפי הזמנתו של בלה, הגיעו להונגריה נזירים ציסטרציאנים שהקימו בשנים 1184-1179 את המנזרים הציסטרצאניים באגרש, זירץ, סנטגוטהרד ופיליש. בשנות ה-1180 החל בלה בבניית ארמון מלכותי מפואר וקתדרלה חדשה באסטרגום. עם זאת המשיך המלך במנהגו לא לשהות זמן רב בארמונותיו ולבקר תכופות בכל רחבי ממלכתו. לפי כתובת שנמצאה על לבנה ביישוב בולקסי (כיום מגליץ' - בסרביה) פרש בלה את חסותו על טקס טבילה לנצרות של מתיישב גרמני באותו כפר.
בחצר הקיסרים בקונסטנטינופול למד בלה את חשיבותו של מנהל מאורגן היטב. לפי הכרוניקה המאוירת מווינה הוא הנהיג בהונגריה אותו מנהג של הגשת בקשות וקובלנות שהיה נהוג בחצר הרומית והביזנטינית. יש רמזים לכך שבימי שלטונו התחילה לפעול בממלכה קנצלריה מלכותית ראשונה כמשרד נפרד. בלה היה מודע לחשיבות הרישומים בכתב ובשנת 1181 הורה להוציא כתב זכויות לכל העסקות שהתקיימו בנוכחותו.
בלה נשאר בן ברית של האימפריה הביזנטית, אך מבלי לוותר על השטחים נמצאו בעבר תחת חסותו בדרום הממלכה.
ב-24 בספטמבר 1180 מת הקיסר מנואל הראשון, ותוך ששה חדשים דאג בלה להחזיר את דלמטיה תחת ריבונותו, אולם לא נשארו תעודות מפורטות על כך מאותם הימים. הארכידיאקון תומאש מספליט מן המאה ה-13 ציין כי "אזרחי ספליט שבו לחסות ההונגרית". לפי אותו תומאש גם זאדאר קיבלה את ריבונותו של בלה. כפי שציין ההיסטוריון ג'ון פיין, בלה קנה מחדש את השליטה בדלמטיה ככל הנראה ללא שפיכות דמים ובהסכמה ביזנטית, מכיוון שהמנהיגים הביזנטים העדיפו לבסוף שהאזור יימצא בשליטתו מאשר תחת חסות הרפובליקה של ונציה.
גם פרטי הכיבוש מחדש של סירמיום נשארו עמומים. אנדרוניקוס הראשון קומננוס האשים את אמו של הקיסר הצעיר אלכסיוס השני על כי הסיתה את גיסה, בלה השלישי, לזרוע במאי 1182 הרס וחורבן באזורי בלגרד וברניצ'בו (בהונגרית באראנץ'), מה שתומך בהשערה כי באותה תקופה נמצאה סירמיום תחת הכיבוש ההונגרי. באותו חודש נפלה הקיסרית האלמנה כשבויה בידי אנדרוניקוס קומננונס שהורה על רציחתה בסוף אותה שנה. במחצית הראשונה של שנת 1183 המשיך בלה השלישי לנצל את האנארכיה שרק הלכה וגברה באימפריה הביזנטית כדי להתקדם אל עבר ניש וסרדיקה. בסרדיקה הוא מצא תיבה ובה שרידי הקדוש איוואן מרילה ופקד "להובילה אחר כבוד לארצו ולהטמינה בטקס מיוחד בכנסיית אסטרגום. לפי מאק, נסוג בלה אחר כך מן האזורים שמדרום לדנובה, אך פול סטיבנסון סבר כי שמר אותם בידיו.
בשלהי שנת 1183 רצח אנדרוניקוס קומננוס גם את הקיסר אלכסיוס השני. עד מן התקופה, אוסביוס מתסלוניקי כתב שמתנגדי אנדרוניקוס שיגרו אגרות לכמה מלכים, וביניהם בלה שלישי, עם בקשה לתקוף את אנדרוניקוס. לפי אנסברט וכרוניקנים מערב-אירופיים אחרים, אכן בתחילת שנת 1185 פלש בלה לתוך האימפריה הביזנטית. אחרי נפילתו של אנדרוניקוס בספטמבר אותה שנה, חתם בלה הסכם שלום עם הקיסר החדש איסאקיוס השני אנגלוס. יתרה מזו, איסאקיוס התחתן עם בתו של בלה, מרגרטה מהונגריה, ובלה העניק לבתו ולאיסאקיוס את אזורי ניש ובאראנץ' כנדוניה. בהזדמנות זו הוחזרו לסרדיקה גם שרידי איוואן הקדוש מרילה.
במאי 1186 התחתן בלה עצמו עם מרגריט מצרפת, אחות המלך הצרפתי פיליפ השני