"הבלט האנגלי הלאומי" נוסד בשנת 1950 כהופעות גאלה של בלט עם זוג הרקדנים הבריטי, אליסיה מרקובה ואנטון דולין. בהמשך אימצה הלהקה את השם "פסטיבל בלט", ואחר "לונדון פסטיבל בלט", וביוני 1989, "הבלט האנגלי".
מרקובה ודולין היו כוכבים מן השורה הראשונה בבלט רוס, אחת מלהקות הבלט בעלות ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20. לאחר מות מנהלה, סרגיי דיאגילב ב-1929, התפזרה הלהקה וב-1931 ייסדה אחת מן הרקדניות שלה, נינט דה ולואה, את להקת ויק-ולס בלט בלונדון, עם מרקובה ודולין כרקדנים ראשיים; ב-1933 הייתה מרקובה לפרימה בלרינה. מרקובה ודולין עזבו את בלט ויק-ולס ב-1935 לצאת לסיורי הופעות כהלהקת מרקובה-דולין ובעקבות הצלחת הופעותיהם, החליטו להקים להקה משלהם שמטרתה אחת - לצאת למסעות הופעות הן בבריטניה והן בארצות העולם, ולהביא את הבלט לקהלים, שלא נחשפו לצורת אמנות זו.
"לונדון פסטיבל בלט" נוסד ב-1950 בתמיכה כספית של האמרגן הפולני יוליאן בראונשווג. ההשראה לשם באה מן "הפסטיבל של בריטניה", שהיה חשוב ומכובד באותם ימים. בהמשך, מכל מקום, נקראה הלהקה בשמה הנוכחי, "הבלט האנגלי הלאומי". דולין היה המנהל האמנותי הראשון של הלהקה ומיצב אותה כחהקה מסיירת, הן בבריטניה והן בעולם. מסעה הראשון אל מעבר לים היה ב-1951. דולין גם שילב בשנים הראשונות כמה וכמה תוכניות חינוכיות, שתכליתן להנגיש בלט לקהל צופים חדש. דולין המשיך בתפקידו כמנהל אמנותי עד 1962, אז החליף אותו ג'ון גילפין, שהיה גם רקדן ראשי עם הלהקה מ-1950 עד 1960 ומ-1962 עד 1971. הלהקה גדלה והתעצמה במעמדה, יצאה למסעות רחבי-היקף, הן בבריטניה והן בעולם והציגה דור חדש של רקדנים - וכל אותו זמן, עמדה בסכנה של פשיטת רגל. בראונשווג עזב ב-1965 ודונלד אלברי תפס את מקומו עד 1968 ואיזן את התקציב בתוכנית הופעות בטוחה יותר. רקדנית הבלט המלכותי לשעבר בריל גריי ניהלה את הלהקה (עכשיו בשם "לונדון פסטיבל בלט") מ-1968 עד 1979. בתקופת כהונתה עלתה הרמה הטכנית, התרחבו מסעות ההופעות והוזמנו כוכבים אורחים מפורסמים וכוריאוגרפים ידועי-שם, בהם לאוניד מאסין ורודולף נורייב, שבחר בבלרינה אווה אבדוקימובה לתפקיד "הנסיכה אורורה" הראשונה בהפקת היפהפייה הנרדמת שלו ב-1975. ב-1979 התמנה ג'ון פילד למנהל הלהקה עד 1984.
ב-1984 התמנה למנהל הלהקה פיטר שאופוס, שזכה בפרס אוליבייה ובפרס איבנינג סטנדרד, הן כרקדן והן על הפקת "הסילפידה" ללהקה. לאחר כניסתו לתפקיד, יצק חיים חדשים בחהקת הבלט; הוא הצליח לשנות את השם ל"בלט האנגלי הלאומי", ייסד את בית הספר, הזמין את הנסיכה דיאנה לתת את חסותה ללהקה והציג בלטים רבים מאת כוריאוגרפים חשובים, מהם לראשונה עם הלהקה, כגון פרדריק אשטון, קנת מקמילן, כריסטופר ברוס, מייקל קלארק, ג'ון נימאייר, ז'ורז' בלנשין, אלווין איילי, רולאן פטי, מוריס בז'אר וג'ון קראנקו. רבים רואים בתקופה זו את תור הזהב, שבו הגיעה הלהקה לרמה חדשה וגבוהה יותר.
בין 1990 ל-2006 כיהנו כמנהלי הלהקה איוואן נאגי (עד 1993), דרק דן (עד 2001) ומאץ סקוג (עד 2006), אז נכנס תפקיד ויין אגלינג, לשעבר ראש הבלט הלאומי ההולנדי. באפריל 2012, לאחר הודעתו הפתאומית של אגלינג על פרישתו בפברואר, יצאה הודעה על מינויה של תמרה רוחו, רקדנית ראשית בבלט המלכותי, לתפקיד מנהלת הלהקה החל בסוף העונה, באוגוסט 2012.
אבא אמנא
מעולם לא שרתי לאבי
מעולם לא שרתי לאבי (באנגלית: I Never Sang for My Father) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1970 בבימויו של גילברט גייטס, עם מלווין דאגלס, ג'ין הקמן ואסטל פרסונס בתפקידים הראטשיים.
התסריט נכתב על ידי רוברט אנדרסון והוא מבוסס על מחזה שלו באותו שם שהועלה בברודוויי בשנת 1968.
זו דרמה משפחתית שעוסקת בזיקנה וביחס בין ילדים מבוגרים להוריהם הקשישים.
תקציר העלילה.
ג'ין גאריסון (ג'ין הקמן) הוא פרופסור בקולג' בניו יורק. הוא מגיע לשדה התעופה כדי לקבל את הוריו הקשישים, שחזרו מחופשים בפלורידה. היו הם טום גאריסון (מלווין דאגלס) בן ה-80 ומרגרט גאריסון (דורותי סטיקני).
מרגרט חלשה לאחר התקף לב וג'ין מסיע אותה בכסא גלגלים. ג'ין הוא אלמן מאשתו קרול. הוא הכיר רופאה גרושה עם ילדים בשם פגי ת'אייר שמתגוררת בקליפורניה שם יש לה קליניקה משגשגת לגינקולוגיה.
ג'ין מתלבט מה לעשות, מצד אחד הוא רוצה לפתוח פרק ב' בחייו עם פגי בקליפורניה ומצד שני הוא לא מסוגל לנטוש את הוריו הקשישים בניו יורק. הוא מתלבט ביחד עם חברתו לעת מצוא, נורמה (לבליידי פאואל).
לג'ין יש גם אחות, אליס (אסטל פרסונס) שגרה עם בעלה וילדיה בשיקגו. שניהם קשורים יותר לאם שהיא בעל אופי רגוע ומבין לעומת האב הקשוח. יחסיה של אליס עם טום הם קרירים לאחר שהוא גירש אותה מהבית וניתק את היחסים איתה שנים רבות בגלל שהתחתנה עם יהודי. גם ג'ין דואג לאביו יותר משהוא אוהב אותו.
מרגרט מתה מהתקף לב והבעיה היא מה יהיה עם טום?. ג'ין מהסס להעלות את הבעיה אבל אליס שהגיעה ללוויה, לא מהססת ואומרת לטום שכדאי שיעבור למוסד לדיור מוגן או שיטופ בבית על ידי מטפל קבוע. על זה מתפרץ טום על ילדיו ואומר שהוא מתפקד טוב וימשיך להיות לבד בדירה.
אליס אומרת לג'ין שיעבור לקליפורניה ויבנה את חייו שם ולא יהרוס אותם כאן בניו יורק. ג'ים מבקר בכמה מוסדות סיעודיים ונחרד למראה האנשים השוהים שם.
פגי מגיעה בטיסה מקליפורניה ונפגשת עם טום. ג'ין מודיע לאביו כי בכוונתו לעבור לקליפורניה והוא מוכן לקחת אותו לשם. מתנהלת שיחה ארוכה בין טום לג'ין ובו מיידע אותו טום על הילדות הקשה שהייתה לו כשאביו השיכור נטש את הבית ואמו מתה כשהיה בן עשר וכי כל חייו עבר קשה כדי לפרנס אותם ולא היה לו זמן איכות אתם כמו לאם. ג'ין אומר לו ששר לאמא שירים אבל לא לאבא.
לבסוף הם נפרדים בטריקת דלת. ג'ין עובר לקליפורניה והאב נשאר בניו יורק ומדי פעם הם מתראים עד שמצבו מידרדר והוא מועבר למוסד סיעודי ומת.
אבא כהן בר דלא
אבא כהן בר דליה
חימקי (כדורגל נשים)
חימקי (ברוסית: Женский футбольный клуб Химки) היה מועדון כדורגל נשים מקצועני רוסי מהעיר חימקי, מחוז מוסקבה, שהתמודד במשך עונה אחת בליגת העל הרוסית והעפיל לחצי גמר הגביע.
היסטוריה.
המועדון נוסד בתחילת 2007 וכבר קיבל מקום בליגה הבכירה לנשים ברוסיה, שם תפס את מקומה של קבוצה אחרת ממחוז מוסקבה, קבוצת "פריאליט" ראוטוב, שבעליה החליטו להעביר את הקבוצה להתמודדות בתחרויות חובבים. את עמוד השדרה של חימקי יצרו שחקניות "פריאליט" לשעבר ובראשם המאמן אלכסיי קוריאגין.
באליפות רוסיה 2007, המועדון תפס את המקום הרביעי, שתי נקודות אחרי מועדון אחר מפרברי מוסקבה, נאדז'דה נוגינסק. ב-16 משחקים הקבוצה ניצחה 9 משחקים והפסידה 7 פעמים. הניצחון הגדול ביותר הושג על "אורורה" בסנקט פטרבורג (4:0), המועדון ספג את התבוסה הגדולה ביותר ממועדון "רוסיאנקה" ממחוז מוסקבה (0:6). מלכת השערים של המועדון הייתה כריסטינה אנוחינה (7 שערים). רשימת 33 השחקניות הטובות ביותר בעונת 2007 כללה שתי שחקניות חימקי, המגינה נטליה סרטובצבה והקשרית סבטלנה צידיקובה .
בגביע הרוסי בשנת 2007 העפילה חימקי לשלב חצי גמר הגביע, אחרי שגברה בשלב 16 האחרונות על קבוצת "ShVSM איזמאילובו" ובשמינית הגמר על נאדז'דה נוגינסק, בשתי הפעמים המשחק הוכרע בדו-קרב פנדלים. בחצי הגמר הפסיד המועדון לזבזדה 2005 מהעיר פרם (0:2, 0:3), שזכתה בהמשך בגביע.
בסוף עונת 2007 המועדון חדל להתקיים, בעקבות קשיים כלכליים. בעונת 2017/2018 תוכנן להקים את המועדון מחדש, אך ההחלטה לא הגיעה לכדי יישום.
אבא כהן בר דליא
סיפורי המסתורין של רות רנדל
סיפורי המסתורין של רות רנדל (באנגלית: The Ruth Rendell Mysteries) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת פשע, שהופקה על ידי רשת TVS, ובהמשך על ידי Meridian Broadcasting בשיתוף חברת Blue Heaven עבור רשת ITV. בין 2 באוגוסט 1987 ל-11 באוקטובר 2000, שודרו 12 עונות של הסדרה. הסופרת רות רנדל יצרה את הסדרה, ושש העונות הראשונות התמקדו בדמות הספרותית שלה, פקד רג' וקספורד, בגילומו של ג'ורג' בייקר. שידורים חוזרים של עונות אלה שודרו בשם "סיפורי המסתורין של המפקח וקספורד". העונות המאוחרות יותר התמקדו בסיפורים קצרים שכתבה רנדל, כשווקספורד הופיע בשלושה סיפורים נוספים בלבד.
במקרים אחדים הורחב המקור הספרותי של רנדל, או רכיבים אחדים מסיפורים שונים שולבו יחד בפרק אחד. מספר קטן של פרקים התבססו על הרומנים של רנדל, בהם "The Strawberry Tree" בכיכובו של סיימון וורד, "Going Wrong" בכיכובו של ג'יימס קליס, "A Case of Coincidence" בכיכובם של קית' בארון ורונלד פיקאפ, "Front Seat" בכיכובה של ג'נט סוזמן, ו-"The Lake of Darkness" בכיכובו של ג'רום פלין. המפקח וקספורד הופיע בסך הכל ב-55 פרקים, לצדם של רעייתו דורה (לואי רמזי), ושל סגנו מפקח בילוש מייק ברדן (כריסטופר רייבנסקרופט). 29 פרקים התמקדו בדמויות אחרת.
שש העונות הראשונות יצאו בפורמט VHS, אבל לא הופצו על גבי DVD בגלל זכויות של Television South. שאר העונות יצאו על גבי DVD במארז "Best Of".
סיפורי המסתורין של רות' רנדל
Black Skinhead
Black Skinhead הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי קניה וסט, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, Yeezus. השיר יצא לאור ב-19 ביוני 2013, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים דאף ג'אם.
רקע וכתיבה.