בתקופת לימודיו התפרנס כקוסם ומנטליסט, וב-1972 הייתה הופעתו הטלוויזיונית הראשונה בערוץ הראשון בפריים טיים.מעל ל-20 שנים מאוחר יותר, הוא הופיע בתוכנית "מי יפיל את המאסטר". החל משנות התשעים הוא מבקר מסעדות וחבר במסדר אבירי הגריל. ב-1998 הוא הופיע בפסטיבל דו-אומן (עם אלברט עמר) בתפקיד עצמו בהצגה "שניים על מיתה".
את לימודי הפיסול למד אצל עפרה צימבליסטה ודוד זנדלוביץ', ופיסול באבן למד בפיאטרה סנטה שבאיטליה. את לימודי הצילום למד במדרשה למורים לאמנות (כיום בית ברל). קרסו ייצג את ישראל בסימפוזיון אמנותי בבולגריה ופסלים רבים שלו נמצאים באשקלון, בכפר סבא (הפסל נגנב), בנתניה, במוזיאון הפתוח תפן, בכפר הנוער מנוף, במכון וינגייט ובבית החולים הלל יפה. שלושה מפסליו מוצגים במוזיאון בהולנד ובמוזיאון אתנוגרפי בבולגריה .
מתערוכותיו:
פעילות נוספת.
קרסו שימש כדירקטור חיצוני בחברת הראל, במשכן האומנויות, בחברת CMT, בקרן המחקרים של המרכז הרפואי ועוד.
חיים אישיים.
קרסו נשוי למספרת הסיפורים והמתרגמת נימה קרסו ולהם ארבעה ילדים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:נוירולוגים ישראלים]]
[[קטגוריה:סגל המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי]]
[[קטגוריה:סגל הטכניון: רפואה]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת בר-אילן: פסיכולוגיה]]
[[קטגוריה:סגל המרכז הרפואי הלל יפה]]
[[קטגוריה:בעלי תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת תל אביב]]
[[קטגוריה:מבקרי מסעדות ישראלים]]
[[קטגוריה:דירקטורים ישראלים]]
[[קטגוריה:סגל 103fm]]
[[קטגוריה:משתתפי אף פעם לא מאוחר]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945]]
אמנות אפריקאית שבטית
אמנות אפריקאית שבטית היא תחום יצירה המכיל מגוון רב פריטי אמנות בעלי משמעויות דתיות, שבטיות או רגשיות. המגוון האמנותי נע ממסכות, פסלים, בד ים וטקסטיל, כלי בית, כלי פולחן, צילוק, קעקועי גוף ועוד, כלומר מפרטי אמנות מוכרים כמו פיסול ועד לפרטי אמנות בעלי ערך שימוש.
האמנות האפריקאית השבטית היא
לתרבות של עמים ילידים שונים. באומנות האפריקאית השבטית מתבטאים מסורותיהם, רוחניותם ומערכתם הפוליטית השבטית של השבטים האפריקאים, מלאכות היצירה נעשות כולן בידי תושבים מקומיים חסרי השכלה אקדמית שבדרך כלל הכשרתם נעשית באופן לא פורמלי, למשל בדרך של העברה מאב לבן.
היצירות האפריקאיות נחשפו בעיקר על ידי אנתרופולוגים וחוקרים מערביים, מתוך סיבות אלה ועל אף מורכבות טכנית וסימבולית ביצירות, יש המכנים את תחום האמנות השבטית באופן מנמיך ומטעה כאמנות "פרימיטיבית". גישה זו הייתה נפוצה בעיקר בעבר וכיום ישנה פתיחות והערכה רבים יותר בעולם היצירה כלפי עבודות שבטיות בכלל ואפריקאיות
מאפייני האמנות האפריקאית השבטית.
יש הטוענים כי אין באמנות האפריקנית תפיסת אמנות מערבית מודרנית של אומנות לשם אומנות. שלושה מאפיינים חוזרים בה מחזקים טענה זו; ראשית, הסגנונות האמנותיים של היצירות נקבעים בהתאם למסורות הייצוג השבטיות. שנית, אין חוקים ברורים לגבי קומפוזיציה, צבע או צורה – אין עקרונות ברורים או קווים מנחים. שלישית, ליצירה ומרכיביה בדרך כלל משמעות מאגית או פולחנית כלשהי.
האמנות האפריקאית בעלת מוטיבים רבים מופשטים, אין ניסיון לדייק את המציאות ביצירה אלא להבליט ולהדגיש מאפיינים מסוימים בשל סיבות מאגיות או פולחניות. ההיררכיות השבטיות גם הן באות לידי ביטוי בתחום; האמונה האפריקאית מבוססת על מושגים מופשטים, כאשר במרכזה המושג של "כוח חיוּת". כוח זה הוא יסוד הקיום, כאשר קיימת היררכיה שבה מעל לכל הכוחות עומד האל הנותן חיים לכל שאר הכוחות, אחריו מבחינה היררכית באים אבות השבט הקדומים המשמשים כמתווכים בין האלוהים לאדם, מבין האנשים החיים – זקני השבט הם בעלי החיוּת הרבה מכל חברי השבט ועל כן פעמים רבות הם אלו שיעסקו בפולחן וכן גם ביצירת האמנות. תפיסה נוספת מקובלת בנוגע לאמנות השבטית היא אנימיזם. מה שמאחד בין אמנות שבטית אפריקאית לבין התרבות השבטית האפריקאית היא הדת שנוגעת בכל תחומי החיים, רבות מן היצירות השבטיות האפריקאיות נוצרו לשם טקסי דת ופולחן, יצירת קשר עם אלים מסוימים בהתאם לשלבי החיים, קבלת ברכות שונות ועוד.
המטרה בשימוש האדם בטקסי פולחן מאגיים היא השבת ה"סדר" וחיזוק כוחו. כאמור יש קושי להצביע על סוג אחד של אמנות אפריקאית שבטית שכן זו מבטאת את מאפייניו הייחודיים של כל שבט; היא למעשה מנציחה מיתוסים שבטיים כך שפרטי האמנות הנוצרים מתוכה הם כמו מספרים סיפור. שונות זו מתבטאת גם בחומרי הגלם ליצירות, האמנות השבטית האפריקאית שונה משבט לשבט בהיבט זה שכן כל שבט מתבסס על חומרי הגלם הנגישים לו ביצירת אמנותו, עם זאת ועל אף הייחודיות השבטית ניתן לזהות גם מן המשותף.
גם חלוקה מגדרית קיימת ומשפיעה על התנהלות האומנות השבטית כאשר נהוג כי נשים מתעסקות בעיקר באומנות דו ממידית כגון: בדים, טקסטילים, קליעת סלים, וקדרות בעוד גברים מתעסקים בתחומים הדורשים עבודת כפיים מיומנת יותר כמו גילוף ועבודת מתכת. מאפיין נוסף של האמנות האפריקאית השבטית הוא היותה נוגעת בכל תחומי החיים בשבט, מקישוט עצמי ועד לכלי בית, יחסי אישות, טקסי פולחן ועוד. כאשר מעטות מהיצירות של האומנות השבטית האפריקאית נועדו למעשה להיות פריטי קישוט והמטרה של מרביתן היא להחיות ערכים, רגשות ואמונות של קבוצות אתניות שונות ביבשת.
סוגים ודוגמאות.
מסכה.
למסכות תפקיד פולחני ורוחני חשוב באפריקה. בזמן טקסים מהווה המסכה כוח משיכה לכוח החיוּת. כוח החיות יכול להיות טוב או רע, ותפקיד המסכה הוא "לאלף" את הכוח הזה ולקלוט אותו לטובת השבט. האדם העוטה את המסכה רוקד והופך להיות מדיום, פעמים רבות המסכה תלבש דמות של חיה.
החיות מסמלות באפריקה מושגים מופשטים:
חיות נפוצות המופיעות כמסכות הן: צבוע, נשר, בפלו, קרוקודיל, אנטילופה ועוד. מסכות רבות בעלות קרניים, אלה מסמלות כוח. בדומה לפיסול דמות אדם, אין ניסיון לעצב את החיה כפי שהיא, אלא יש רצון לתאר את כוחה על ידי סימול תכונותיה.
באמצעות המסכה ניתן, בנוסף לתפקידה הפולחני, להעביר ידע מדור לדור, להציג תפיסות עולם חברתיות ופוליטיות. בהיבט של יצירת המסכה, מרבית המסכות האפריקאיות השבטיות עשויות עץ, חלקן מקושטות וצבועות. אמנות יצירת המסכות עוברת מדור לדור ומאב לבן לצד הידע הפולחני על משמעויות הסמלים והצורות. מבחינה דתית משמעות חבישת המסכה הוא לא להסתיר את האדם אלא להתחבר לזהות חדשה – זהותה של המסכה, האמונה הרווחת בשבטים היא שלמסכה כוחות על טבעיים ועל כן הלובש אותה במהלך הטקס מתנתק מזהותו האנושית ומקבל את דמות האב הקדמון השוכנת במסכה. בדומה לכלל תחומי האמנות השבטית, גם למסכות יש ייחודיות בהתאם לשבט. כלומר, שבטים שונים יהיו בעלי עקרונות אמנותיים שונים במסכה.
למשל מסכות מאזור גבון בעלות סנטר ופה גדולים כסמל לסמכות, מסכות מאזור סיירה לאון פה ועיניים קטנות מייצגים ענווה ומצח רחב מסמל חכמה, מסכות מאזור חוף השנהב בעלי עיניים עצומות מעט המסמלות שליטה עצמית ואיפוק ועוד.
מסכת שנהב מבנין.
מסכה מוכרת של המלכה אידה מהאימפריה הקדומה של בנין, המסכה עשויה שנהב מה שמצביא על היותה מלכותית, היא נוצרה בצורת פניה של המלכה ועל פי המסורת נעשה בה שימוש על ידי בנה של המלכה אך לא כמסכה אלא כמעין תליון שנהג לענוד בעת מלחמה. שימוש נוסף שנעשה במסכה הוא בעת טקסי פולחן שמטרתם הגנה על אדמות השבט וגירוש רוחות רעות מהאדמה.
פיסול.
החומר המוכר ביותר עבור יצירת פסלים שבטיים אפריקאים הוא עץ, שכן זה חומר גלם קל לעיבוד ונפוץ במרבית אזורי היבשת. חומרים נוספים המשמשים עבור פיסול הם ברזל, מתכת, אבן, קרמיקה, נחושת ועוד. הפסלים האפריקאיים המוקדמים שנמצאו מדרום לסהרה היו פסלי טרקוטה, מעין סוג של קרמיקה ומקורם בשבט הנוק בניגריה.
ככל הנראה, מטרת הפסלים האפריקאים היא לבטא או לייצג ערכים או מיתוסים מסוימים, פסלים רבים מייצגים חולי, פריון, אהבה, לחמה וכדומה. אין רצון או כוונה לפסל את דמות האדם באופן ריאליסטי כך שכמעט תמיד נראה בפסלי דמות אדם עיוות פיזי כלשהו או יותר, כאשר לעיוות, כמו לכל חלק אחר באמנות האפריקאית השבטית ישנה סיבה, לרוב רוחנית או מאגית אך לעיתים מדובר גם בסיבות אסתטיות ותפיסת אידיאל יופי השונה מאידיאל היופי המערבי המוכר.
לפיסול האפריקאי השבטי שתי מטרות עיקריות, הראשונה היא להוות מקום משכן לכוחות על טבעיים ולאבות הקדומים של השבט. השנייה היא היותו של הפסל ראי להשקפת העולם בשבט. הפיסול האפריקני מאחד בתוכו יסודות נטורליסטיים יחד עם צורות מופשטות ואקספרסיביות, הוא בדרך כלל סטטי וסימטרי כיון שהפסלים מגולפים מגזעי עצים או ענפים כאשר צורת העץ הבסיסית העץ נשארת ובאה להדגש את גושיות הפסל. מסיבה זו, רוב הפסלים האפריקנים עשויים בצורת גליל.
האמן האפריקאי חש את תכונות החומר שבידיו ומגלף אותו בהתאם לצורתו הטבעית. לעומת תרבויות אחרות, שבהן עיקר הפסל הוא החזית שלו, באפריקה האמן מעניק תשומת לב לצד האחורי כמו לקדמי עד שנוצרת צורה תלת ממידית יפה. האמנות האפריקאית משתמשת בצורות הטבעיות הראשוניות: כדור, חרוט, גליל ואליפסה ומשלבת בתוכה צורות מנוגדות. כך נוצר מעין שילוב בין הצורות העגולות, המזכירות תכונות נשיות ורכות וצורות זוויתיות ומוארכות המעוררות אסוציאציות של זכריות ואגרסיביות. לפסלים המשמשים לצורך כישוף יש מאפיינים מיוחדים כמו: הוספת ציפורניים, חרוזים ושיני חיות המעניקים להם עצמה.
תרבות שבט הנוק ופסלי טרקוטה.