לאחר טקס הלחם והמים הריבון מוריד את גלימת הארגמן, עוטה את גלימת המשיחה והולך לכיסאו של המלך אדוארד, הניצב במקום הגבוה ביותר באולם. בבסיס כיסא זה, שנבנה בימי הביניים, קיים שקע אליו מוכנסת אבן סקון (הידועה גם בשם "אבן הגורל") למשך הטקס. אבן זו שימשה בטקסי הכתרה סקוטיים עתיקים עד שהובאה לאנגליה על ידי המלך אדוארד הראשון. מאז השתמשו בה בכל טקס הכתרה בכנסיית וסטמינסטר. עד לשנת 1996 נשמרה האבן בכיסא, בכנסיית וסטמינסטר, בתקופה שבין טקסי ההכתרה. באותה שנה היא הוחזרה לסקוטלנד, שם תישאר בתצוגה בטירת אדינבורו, עד למועד טקס ההכתרה הבא.
מעת שהתיישב בכיסא זה, מורמת חופה מעל לראשו של המלך בזמן טקס המשיחה. בטקסי ההכתרה במאה השנים האחרונות, אחזו בחופה ארבעה אבירים ממסדר הבירית. חלק זה של הטקס לא שודר בטלוויזיה בשנת 1953 מפאת קדושתו. הדיקן של וסטמינסטר מוזג את השמן הקדוש לתוך כף ואז הארכיבישוף מקנטרברי מושח בשמן את המלך על ידיו, על חזהו ועל ראשו. מכל השמן דמוי הנשר והכף שבה הוא משתמש, הם כלי המלכות היחידים ששרדו מימי הביניים. טקס המשיחה מסתיים בברכה של הארכיבישוף.
עם תום טקס המשיחה מולבש המלך בתכריך colobium sindonis ומעליו בסופרטוניקה.
הלורד גרייט צ'מברלין מציג בפני המלך את הדורבנות, המסמלים אבירות. הארכיבישוף של קנטרברי, כשהוא נעזר בבישופים, מביא למלך את חרב המדינה. אז נעטף המלך בגלימה נוספת, הפעם זוהי הגלימה המלכותית והכובע המלווה אותה, זאת מעל הסופרטוניקה. לאחר מכן מביא הארכיבישוף למלך מתכשיטי המלכות. ראשית הוא מביא את גלובוס המלוכה, כדור זהב חלול שעליו אבנים יקרות וחצי-יקרות. על ראש הגלובוס יש צלב והוא מסמל את שלטונו של ישו על העולם (ראה תמונת אליזבת הראשונה בהכתרתה). הגלובוס חוזר אל המזבח מיד לאחר שהוצג למלך. בשלב הבא המלך מקבל טבעת המייצגת את ה"נישואים" שבינו לבין האומה. אחר מובאים למלך השרביטים, ראשית "שרביט היושר והרחמים" (המאופיין בכך שבראשו פסלון יונה המייצג את רוח הקודש) ו"שרביט אדוארד הקדוש" (שבתוכו משובץ יהלום קולינן I, היהלום המלוטש הגדול בעולם). בעת שהמלך אוחז בשני השרביטים, הארכיבישוף מקנטרברי מניח על ראשו של המלך את כתר אדוארד הקדוש. כל הציבור קורא "אל נצור המלך (או המלכה)", והאצילים מניחים על ראשם את כתריהם. בשלב זה נורים מטחי תותחים ממצודת לונדון ומבשרים על ההכתרה.
סוף הטקס.
ריבון חדש בא אל הכתר. הארכיבישופים והבישופים נשבעים אמונים למלך באומרם: "אני (שם הנשבע) ארכיבישוף (או בישוף) מ (מקום הכהונה) אהיה נאמן ונכון ואמונה ואמת יהיו עליך, ריבוננו האדון (או הגבירה), מלך (מלכת) הממלכה הזו ומגן האמונה וכן יורשיך וממשיכי דרכך בהתאם לחוקינו. יהי האל בעזרי." מיד אחר כך מביעים האצילים את נאמנותם: "אני (שם) הדוכס (או תואר אחר) מ (מקום) הופכים בזאת לנאמניך בחיי ובגופי ובכפיפותי. אמונה ואמת ילווך, בחיים ובמוות כנגד כל העמים. יהי האל בעזרי." בעבר היה כל אציל מביע את נאמנותו באופן נפרד, אבל המלך אדוארד השביעי קיצר את הטקס. היום מביעים כל אנשי הכמורה את נאמנותם יחד. אחריהם מביע כל אחד מאנשי משפחת המלוכה את נאמנותו בנפרד ולאחריהם כל האצילים מביעים נאמנותם יחד.
אם המלך נשוי, אזי אשתו תוכתר למלכה בטקס פשוט מאוד, זאת בטרם ישבעו אמונים אנשי חצר המלוכה. אם מלכה היא הריבון, אזי בעלה (אם קיים) לא יוכתר בנפרד. טקס הלחם והמים אשר הופסק באמצעו, יושלם בשלב זה.
עם תום התפילה יוצא המלך מאולם ההכתרה ונכנס לכנסיית אדוארד הסמוכה, כאשר לפניו הולכים משרתיו הנושאים את חרב המדינה, חרב הצדק הרוחני, חרב הצדק עלי אדמות וחרב הרחמים (לאחרונה יש חוד קהה). הכתר והשרביטים אשר נישאו על ידי המלך וכן כל מלבושי המלכות שעטה עליו בעת הטקס, מונחים לפני המזבח. המלך מסיר מעליו את הגלימה המלכותית והכובע וכן את אדרת הארגמן ועוטה אדרת סגולה ועליה גלימה אימפריאלית עשויה קטיפה סגולה. אחר כך הוא שם על ראשו את כתר האימפריה הממלכתי ונוטל לידו את השרביט עם הצלב ואת הגלובוס ועליו הצלב ועוזב את אולם הכנסייה בעוד הנוכחים שרים כולם את ההמנון הלאומי.
מוזיקה.
המוזיקה המנוגנת בטקסי ההכתרה היא מוזיקה קלאסית בעיקרה עם השראה דתית. היצירה שנוגנה לעיתים קרובות ביותר בטקסים אלה היא "צדוק הכהן", יצירה דתית של גאורג פרידריך הנדל, המבוססת על פסוקים מן התורה. היצירה הוזמנה על ידי המלך ג'ורג' השני לטקס הכתרתו בשנת 1727 ומאז נוגנה בכל טקס הכתרה, יותר מכל יצירה אחרת. יצירתו של הוברט פרי "הייתי מאושר" הולחנה כדי ללוות את כניסתו של המלך אדוארד השביעי לאולם הכנסייה בעת הכתרתו, במהלך היצירה קיים קטע מעבר שבמהלכו יכולים מלומדי המלך מבית הספר של וסטמינסטר לממש את זכותם להיות ראשוני בני העם להכריז על הריבון בצעקותיהם "יחי" בעת כניסת המלך לאולם. יצירה זו וכן יצירתו של צ'ארלס וילרס סטנפורד Gloria in Excelsis נוגנו אף הן באופן קבוע בטקסי ההכתרה האחרונים, כמו גם ההמנון הלאומי "אל נצור המלך/המלכה". יצירות אחרות שנוגנו בהכתרתה של אליזבת' השנייה היו מאת סר ג'ורג' דייסון, גורדון ג'ייקוב, סר ויליאם הנרי האריס, הרברט האוולס, סר ויליאם וולטון, סמואל סבסטיאן וולזלי, רייף וון ויליאמס והמלחין יליד אנגליה ותושב קנדה הילי וילאן. הייתה זו בקשתה המפורשת של המלכה אליזבת' כי תהיה השתתפות גדולה יותר של המשתתפים בטקס מאשר בטקסים קודמים, בקשה שעולה בקנה אחד עם החלטתה לשדר את הטקס בשידור חי בטלוויזיה. בהתאם לבקשה זו תוזמרה מחדש יצירתו של רייף וון ויליאמס, משנת 1928, המבוססת על מזמור תהילים ק', לצורך השתתפות הקהל, יחד עם אורגן ותזמורת, יצירה שמאז נעשה בה שימוש דומה באירועים משמחים אחרים בתרבות האנגלית.
משתה ההכתרה.
באופן מסורתי, מיד לאחר תום טקס ההכתרה היה מתחיל משתה שהתקיים באולם וסטמינסטר בארמון וסטמינסטר (הידוע בשם בנייני הפרלמנט הבריטי). אלופו של המלך (משרה שבה מחזיקה משפחת דימוק שבאחוזת סקיבלסבי) רוכב לתוך האולם על סוסו, כשהוא לבוש בשריון המלך ולצידו רוכבים שני אצילים נוספים. בעת כניסתם מכריז הכרוז:
בשלב זה היה אלופו של המלך זורק את כפפתו; הטקס הזה חוזר על עצמו באמצע האולם ולפני שולחן המלך. אחר כך שותה המלך לחיי אלופו מגביע זהב שאותו מושיטים לאלוף. הבישופים והאצילים פצחו בשלב זה בקריאות עידוד למלך ואז פותחים בסעודה שבה מוגשות מנות רבות. בני משפחות אנשי החצר לא השתתפו בסעודה, אלא צפו במחזה מגזוזטראות בשולי האולם. בסעודה זו היה תפקיד אף למשרת הראשי של אנגליה, הקצב הגדול של אנגליה והקצב הראשי של סקוטלנד.
משתה הכתרה לא נערך מאז הכתרתו של ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הכתרתו של ג'ורג' הרביעי הייתה הטקס המורכב ביותר בהיסטוריה. אחיו, ויליאם הרביעי, אשר מלך אחריו, ביקש להפחית בהוצאות האדירות של המשתה וביטל אותו, דבר שהפך למנהג מאז. בשנת 1902 נשקל קיום משתה לכבוד הכתרת אדוארד השביעי, אבל נפילתו למשכב ביטלה את התוכניות. אף על פי שאין עורכים עוד משתה הכתרה, המאכל Coronation Chicken (תרנגולת ההכתרה), אשר הוגש בארוחה הבלתי רשמית לכבוד הכתרת המלכה אליזבת השנייה, הפך למתכון פופולרי ביותר באנגליה ומחוצה לה.
הכתרה כקיסר.
הודו הייתה מושבה בריטית החל מן המחצית השנייה של המאה השמונה עשר ועד לשנת 1947, אז הכריזה הודו על עצמאותה. אולם התואר קיסר הודו ניתן לראשונה רק למלכה ויקטוריה.
ויקטוריה קיבלה את התואר קיסרית הודו בשנת 1877 מבלי שנכחה בטקס הכתרה רשמי. אף הבא אחריה, אדוארד השביעי, לא הוכתר בטקס רשמי בתואר הזה. ג'ורג' החמישי, לעומתם, ביקר בהודו לרגל הכתרתו יחד עם אשתו בשנת 1911. חצר המלכות, או ה"דורבאר", לא התקיימה בכלכותה (בירת הודו נכון לאותה עת), אלא בדלהי, זאת מסיבות פוליטיות. כדי שלא לקיים טקס משיחה וטקס הכתרה, שהם טקסים דתיים נוצריים במהותם, בלב אומה הינדית, נכנס המלך ג'ורג' החמישי לחצר כאשר על ראשו כתר המלכות. כיוון שהחוק בבריטניה אוסר על הוצאת תכשיטי המלכות מתוך המדינה, היה צורך ליצור כתר מיוחד לכבוד הטקס, הידוע מאז בשם הכתר הקיסרי של הודו. לאחר שהוכרז על כניסתו של הקיסר לתפקידו, נשבעו לו אמונים כל נסיכי הודו. מאז הוכרזו החלטות מדיניות מסוימות בדורבאר (חצר המלך), כגון ההחלטה להעביר את הבירה מכלכותה לדלהי. הסיבה האמיתית לקיום הדורבאר הייתה כדי להכריז על שינויים מדיניים ולהפגין את כוחו של הקיסר ולא כדי להכתיר את הקיסר. טקס דומה לא התקיים מאז והתואר הקיסרי ננטש על ידי ג'ורג' השישי בשנת 1948 (שנה לאחר הכרזת עצמאותה של הודו).
כריזוקולה
כְריזוֹקוֹלָה הוא מינרל סיליקטי המכיל נחושת ומים ונוסחתו CuSiO3·nH2O. הכריזוקולה נוצר כתוצאה מתהליך שניוני. בתחילה מתרחש תהליך של ריכוז הנחושת בתהליכים מגמתיים הידרותרמיים שבהם תמיסות מימיות חמות המכילות נחושת עוברות דרך סלעים והנחושת שוקעת בהם (כמו בצ'ילה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו) או בשקיעה של נחושת מומסת מתוך מים ששטפו סלעי יסוד שבמקור ריכוז הנחושת בהם היה נמוך (כמו בבקעת תמנע). הכריזקולה נוצרת כאשר בצר הנחושת עובר חמצון
הכריזוקולה נחשבה בעבר כמינרלואיד יותר מאשר כמינרל, משום שרוב הזמן היא אמורפית ורק בטמפרטורות גבוהות היא מתגבשת למבנה תלת-ממדי פילוסיליקטי - סיליקט במבנה בצורת לוחיות של Si4O10.
השימוש העיקרי בכריזוקולה הוא כמקור משני לכריית נחושת, כמו כן משמש המינרל כאבן קישוט בשל צבעו הנאה הכחול-ירוק וכן בשל דמיונו לאופאל, אם כי כריזוקולה טהורה פריכה מדי למטרה זו ורק דגימות המכילות גם קוורץ ניתנות לליטוש.