המשחקים שהתכנו בשם "משחקי שנת החמש", דהיינו בסגנון אולימפי (אחת לארבע שנים, כשאת שנת עריכת המשחקים סופרים פעמיים: פעם כשנת המשחק ופעם כשנה הפותחת את המחזור הבא) נערכו לראשונה בשנת 28 לפנה"ס וכנראה נחוגו מאז כל ארבע שנים.
משחקי קיסריה.
מפעלו הגדול, הספורטיבי של הורדוס, השני במניין, התקפל במשחקי קיסריה, אשר נחוגו לרגל חנוכת העיר. כמעט באופן זהה למשחקי ירושלים התכנו אף משחקי קיסריה בשם "קיסריאה" (לכבוד אוגוסטוס). אף הם נחוגו כל ארבע שנים (לפחות ברמת התכנון). אף בקיסריה הוקמו מתקנים מפוארים ואדירים בתחום הספורט. גם בקיסריה נשמר המתכון היווני הקלסי המשולש של תחרויות מוזיקליות, גימנסטיות ורכיבתיות. אף לקיסריה הוזמנו טובי הספורטאים, אלא שבשונה ממשחקי ירושלים הרשה לעצמו הורדוס לחרוג מהחשש לפגיעה ברגשות היהודים וקיים באמפיתיאטרון (בקירקוס) שבנה מופעי קרבות בין גלדיאטורים מקצוענים.
במשחקי קיסריה הנהיג הורדוס חידוש ותקדים במובנים "עולמיים", בכך שחילק פרסים אף לספורטאים שהתברגו במקום השני והשלישי, וזאת מטעמים פרגמטיים של משיכת ספורטאים מפורסמים לתחרויות.
בקיסריה, בשונה מירושלים, שרדו כמעט כל המתקנים ההירודיאניים: התיאטרון, שרידי אמפיתיאטרון (צפונית לתיאטרון) והיפודרום (מזרחית לתיאטרון) ובו שרידי אובליסק שהתנשא לגובה של 10.5 מ' ועמודי הסיבוב מאבן גרניט שהיתמרו לגובה של 2.35 מ', כמעט בבחינת מכלול אחד קרוב.
משחקי קיסריה נחוגו לראשונה בשנת 12 לפנה"ס, והם זכו לדברי שבח והלל רבים מבית הקיסרות הרומית.
משחקי תחרות נוספים נערכו כנראה גם בערים אחרות שבנה הורדוס, כמו בסבאסטי (שומרון). ביריחו נחשפו שרידים מעניינים של בריכת שחיה, שהייתה חלק אינטגרלי מארמון החורף של הורדוס במקום, וכן מכלול מעניין ודי חדשני של היפודרום מלבני ותיאטרון.
תחיית המשחקים האולימפיים.
הורדוס שיווה לעצמו דימוי של נדיב ענק, מה שזכה לתואר של האידיאל ההלניסטי, ולא בכדי הוא משתבח על ידי בית הקיסרות הרומי בנוסח של "תחום שלטונו קטן מנדיבות/גדלות הרוח ("מגאלופסיכיה") הטבועה בו". במסגרת זו הוא מקים גימנסיונים, היינו בתי חינוך ספורטיביים ומועדוני ספורט ממותקנים היטב, בטריפוליס, בדמשק ובעכו. בצידון ובצור בנה תיאטראות "ובערים אחרות תיקן משרות קבועות לראשי הגימנסיונים ונתן להם את אורחותיהם שנה-שנה, ודרש מהם, כאשר עשה ליושבי האי קוס, שלא יחדלו הפרסים (פרסי התחרויות) כל הימים" (יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים, א' כ"א י"א).
הורדוס החליט להפוך את רעיון תחיית המשחקים האולימפיים לגולת הכותרת של נדיבותו בתחום התרבותי-ספורטיבי, בנוסף למניעים אחרים, פרגמטיים יותר כמו השתלבות במדיניות האימפריאלית הרומית והטיית לב אוגוסטוס בכיוון הרצוי במשא-ומתן אודות מינוי יורשו, שעתיד היה הורדוס לנהל ברומא מיד לאחר חידוש המשחקים האולימפיים.
מצב המשחקים האולימפיים באותה תקופה היה בכי רע. משברים כספיים-כלכליים הביאו לקיטוע שלשלת עריכת המשחקים, והורדוס הזרים לפרויקט השיקום והתחייה כספים רבים. באופן זה נמשכו המשחקים האולימפיים ואף נערכו ברוב הדר ופאר. בתמורה סמלית זכה הורדוס לתואר "אגונוטט", שמשמעו – עורך משחקים קבוע, או, בהשאלה מודרנית - נשיא כבוד של המשחקים. הפרויקט הנידון התנהל בשנת 8 לפנה"ס.
ימי הורדוס אנטיפאס ואגריפס.
את ההתלהבות הספורטיבית, הכוללת רבדים פוליטיים, סוציו-כלכליים ותרבותיים, היטיב הורדוס להנחיל לבניו אחריו. מבין יורשיו הזדקרה דמותו של הורדוס אנטיפאס (4 לפנה"ס-39 לספ'), שקיבל תחת ידו את השלטון על הגליל ועבר הירדן היהודי במינוי רומי.
אנטיפאס בנה מחדש את העיר ציפורי כבירת הגליל, ושרידי תיאטרון שנחשפו בה מעידים על קיום תחרויות ומופעים מוזיקליים ומימיים במקום.
בין השנים 17 ל-22 לספ' בנה אנטיפאס עיר נוספת בשם טבריה על-שם הקיסר טיבריוס כמרכז כלכלי חשוב. טבריה נבנתה במתכונת של עיר פוליס לכל דבר, ובין המבנים שהקים בה אנו מוצאים סטדיון שנבנה מחות לעיר בסמוך לכנרת ושהכיל בין 15 ל-20 אלף צופים. הקהל לא ישב על מושבי אבן אלא על מיגבהות קרקע שנתמכו בחומת אבן חיצונית. אנטיפאס הקים בעיר תיאטרון, וכששה ק"מ צפונית לטבריה, ביישוב מגדל (טריכאי) נבנה היפודרום בעל תכולת צופים רבה.
נכדו של הורדוס, מרקוס יוליוס אגריפס, המשיך במסורת המשפחתית, התרבותית-ספורטיבית. אגריפס ערך משחקים בקיסריה, שייתכן ונמשכו ברציפות כל ארבע שנים מימי סבו הורדוס. אגריפס תרם לעיר בריטוס שבפרוניקיה הסורית תיאטרון מפואר ואמפיתיאטרון מרשים.
על מידת התנופה הספורטיבית ביהודה והמודעות החיובית כלפיה שתרמו להן הורדוס ומשפחתו נלמד מטקסט מעניין במשנה המגולל בפנינו תחרות ספורטיבית בין כוהנים במקדש, כשהזוכה התכבד במצוות תרומת המזבח.
לחם ושעשועים.
מרוץ המרכבות.
תפארתה של רומא ותרבותה נחו על האירועים רוויי יסודות הראווה והמיפגן. מהחשובים שבהם מזדקרת תחרות נהיגת המרכבות אשר התקיימה בקירקוס - מתקן ענק, אובאלי, המכיל זירת מרוצים ויציעי קהל. מקורה של התחרות נעוץ היה בנוהג לטיני קדום: מששבו הלטינים ממלחמותיהם העונתיות, מן האביב לסתיו, נהגו להעלות קרבן תודה לאלים. היה זה לא אחר מאשר סוס המרוץ של המנצח, שבהקזת דמו תטוהר העיר ובפולחן שלדו היא תוגן.
בהבדל מיוון נערכו התחרויות הרומיות במתקן מפואר - קירקוס, כשהמרהיב מבין קרקסאות רומא היה הקירקוס מקסימוס, שממדיו - אורכו 600 מטרים ורחבו 200, חבקו קהל שיא של כרבע מיליון צופים. מסלול המרוץ נבנה על גבי הרמה הטבעית הנמוכה של העמק במרכז העיר וקרקעיתו הרכה והספוגית ריככה את נפילת הרוכבים.
בשונה מן ה"היפודרומוס" היווני לא עלה מספר המרכבות המתחרות הרומיות על תריסר, וזאת כדי להקטין את סיכויי ההתנגשויות והחיכוכים, ולא לפגום מתוך כך בהנאת הקהל. חדורי טעם זה ומרצון לשוות למתקן יתר קישוטיות ועיטוריות אדריכלית, בנו הרומאים שדרה (Spina) במרכז ה"קירקוס", שסובבו המרכבות במאוצתן. כדי שלא ייפגם שדה-ראייתם של הצופים נבנתה זו אלכסונית לציר המרכזי של ה"ספינא" (הוא ה"קוטר" הארוך של ה"קירקוס") ותוכנן יציע בולט לצופים אשר ישבו בפאתיו, וכך צוידו הללו באפשרות טובה יותר לצפות בכניסת המרכבות לסיבוב הראשון.
על גבי השדרה, משני קצותיה, התנוססו שני עמודי אבן גדולים, ובתווך הזדקרו פסלי אלים (שלכאורה "הביטו בעין יפה" על התחרויות), ואף אובליסקים המתנשאים לגבהים אשר הובאו לרומא כשלל מלחמותיה במזרח. המפורסם שבהם היה האובליסק של רעמסס השני שהועתק מהליופוליס בהוראת אוגוסטוס (ומפאר היום את ה"פיאצה דל-פופולו" שברומא).
המרוץ החל בתקיעת חצוצרה. המחצצר המתין לאות וסימן מאחד האורחים המכובדים (קונסול או פרייטור) אשר זרק אל-על מטפחת לבנה. או-אז ניתן האות והמרכבות פרצו לדרכן, נהוגות בידי רכבים מיומנים, כאלה שידעו כי הצלחתם מותנית בכושרם להתגבר על המכשול הקריטי בדמות נקודת הסיבוב וביכולתם של שני הסוסים הקיצוניים, ואשר לא נרתמו על כן לייצול, כשני הסוסים הפנימיים, אלא נקשרו באמצעות ריתמה חופשית יותר.
המרכבה הייתה רתומה כרגיל לארבעה סוסים. עם זאת התחרו גם מרכבות הרתומות לשלושה סוסים ואף לצמד, והיו מקרים שבהם הגיע מספר הסוסים הנרתמים לשישה, שמונה ואף עשרה. הסוסים נקנו בחוות מיוחדות באיטליה, יוון, אפריקה וספרד. הם החלו את אימוניהם מגיל 3, ושנתיים אחר כך כבר נטלו חלק בתחרויות. אגדות רבות ושירי תהילה נכתבו אודות סוסי ניצחון מפורסמים.
בדומה לנשר ולדולפין היווני, תלו הרומאים ביצים שהורדו לתוך תעלת מים שעל ה"ספינא", כדי לסמל את מספר הסיבובים שנותרו.
המוצא החברתי של הרכבים היה נחות בדרך כלל. הללו היו עבדים משוחררים שחלקם התעשר תוך פרק זמן קצר, הודות לניצחונותיהם. עם זאת מדובר במעטים בלבד, ועל פי כתובות על המצבות אנו למדים על גילם הצעיר של הרכבים הנפטרים (בין 20 ל-24 שנים), פרי התאונות הקטלניות. התאונות ארבו למרכבות במיוחד בהקפת עמוד הסיבוב משני קצות ה"Spina": אם התקרבה המרכבה יותר מדי לסף העמוד הסתכנה בהתרסקות; אם עברה המרכבה רחוק ממנו, הפסידה לעיתים את הבכורה.
עולם התחרויות הנידון, על השלכותיו השונות, עלויותיו והוצאותיו, הצמיח הקמתן של אגודות-מועדונים (Factiones) שבראשן עמדו יזמים עשירים. כל אגודה החזיקה צי של רכבים, מאמנים, רופאי בהמות, שומרי אורוות, תופרי אוכפים ועוד. אגודות-מועדונים אלה נקראו על שם צבעי הטוגה שעיטרה את כתפי הרכבים. תחילה נפוצו שני צבעים (אדומים ולבנים), ומתחילת המאה הראשונה לספירה נוספו גם "ירוקים" ו"כחולים". צבעים אלה הוסיפו להגברת המתח והעניין בקרב הצופים, שהתפלגו באהדתם (על פי צבעי הרכבים) ועודדו בשאגות רמות את מושאי אהדתם.
בד בבד עם צמיחת המועדונים, וכתוצאה מתפוצתם, פשה נגע ההימורים בזירת הספורט התחרותי ברומא. ניצחונה של מרכבה אחת היה מעשיר ומרושש כאחד. תקווה זו, לזכות בכסף רב וקל, ללא זיעת אפיים, משלה בקהל הרומי שגדש את יציעי ה"קירקוס". בתקופת הרפובליקה ניסו רבים וטובים להילחם בנגע זה ולעוקרו, אך ללא הצלחה יתירה. בתקופת הקיסרות פשט הנוהג בתמיכה קיסרית ובעידודה.
כדי לרתק את הקהל, שלעיתים שקע בשיעמום של שגרה, היו מבצעים רכבים נועזים תרגילי אקרובטיקה מסוכנים על גבי הסוסים. למשל, שני רוכבים דוהרים ועוברים בקפיצה, זה מסוסו של זה, או מתכופפים כדי להרים פיסת בד שהונחה על המסלול, היו מרתקים את הקהל. לעיתים נערכו בזירת ה"קירקוס" מעין קרבות מבוימים בין לוחמים-רכבים.
שעשועי הדם.