על אף שלא שימש אותה עוד כאצטדיון הביתי במרוצת שתי העונות הבאות, העבירה הקבוצה משחקים ספורים לאולימפיק פארק עד לסגירתו ב-2009. האצטדיון נהרס בשנת 2011.
אצטדיון דוקלנדס.
עם פתיחתה של עונת , העבירה מלבורן את משחקיה לאצטדיון דוקלנדס (או אצטדיון אתיחאד). המעבר לאצטדיון גדול משמעותית מקודמו, בעל 56 אלף מקומות ישיבה, הוכיח את עצמו הן מקצועית והן מבחינת כמות הקהל. ממוצע הקהל הביתי עלה לכ-28 אלף צופים בממוצע, כעשרת אלפים יותר צופים בממוצע מאשר השנייה אחריה. מקצועית, באותה העונה זכתה הקבוצה באליפות הפרמיירשיפ והצ'מפיונשיפ, כשגמר הפלייאוף מתקיים באצטדיון. לעיני יציעים מלאים, הביסה מלבורן 6-0 את אדלייד יונייטד, הניצחון הגבוה אי פעם בגמר הפלייאוף, וזכתה בתואר. גם האליפות
עד לסיום בנייתו של האצטדיון הריבועי במלבורן, שנפתח לאירוח משחקים לקראת עונת , המשיכה מלבורן לארח את משחקיה בדוקלנדס. במרץ 2016 הודיעה הקבוצה על המשך אירוח משחקי מפתח (כגון משחקי דרבי ומשחקי פלייאוף) לעשר שנים נוספות.
האצטדיון הריבועי במלבורן.
בטרם עונת , תכננה הקבוצה לעבור לשחק באצטדיון חדש הנבנה מזרחית לאולימפיק פארק, שעלות בנייתו הוערכה בכ-190 מיליון דולר. התכנון המקורי היה לאצטדיון בן 20 אלף מושבים (עם אפשרות להרחבה של כחמשת אלפים מקומות נוספים). התכנונים המוקדמים נבחנו מחדש, עם סירובה של הקבוצה להתחייב לאצטדיון בעל תכולה קטנה. ב-23 במאי 2007, הודיעה הקבוצה כי תצטרף כמייסדת ודיירת שותפה באצטדיון החדש, שכעת תכולתו תעמוד על כ-30 אלף מקומות. על אף שהתכנונים מאפשרים הרחבה לכ-50 אלף מקומות, שיפוץ מסוג זה אינו סביר בעתיד הקרוב, שכן במסגרת המכרז האוסטרלי למונדיאל 2022 נמצא כי הרחבה כזו יקרה מאוד.
כיום, משמש האצטדיון כמרכז התפעולי והניהולי של המועדון, וכן כאצטדיון הבית במירב משחקי הליגה של הקבוצה הבוגרת. כמו כן, גם קבוצת הנוער וקבוצת הנשים של המועדון עושות בו שימוש לעיתים. מלבורן קבעה את כמות הצופים הגבוהה ביותר של מועדון כדורגל כלשהו באצטדיון, והשני מכל אירועי הספורט ששוחקו בו, כש-29,843 צופים חזו בקבוצה גוברת בגמר הפלייאוף לעונת בתוצאה 3-0 על סידני. באותה העונה חגגה הקבוצה תואר נוסף באצטדיון - הגביע האוסטרלי. מלבורן אירחה באצטדיון את פרת' גלורי, וגברה עליה 2-0.
קרדיניה פארק.
ב-22 באוגוסט 2007 אירחה הקבוצה לראשונה משחק בית בקרדיניה פארק שבעיר ג'ילונג, במסגרת גביע אתגר קדם-העונה.
האצטדיון הוותיק, המונה כ-34 אלף מקומות, אירח פעם נוספת את הקבוצה במשחק הבית שלה מול מואנגטונג יונייטד במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האסיאתית ב-2014, כאשר האצטדיון הריבועי ואצטדיון דוקלנדס היו תפוסים באותו התאריך. מספר חודשים אחר כך, לקראת עונת , חתמה הקבוצה על אירוח משחק בית אחד בכל עונה בשלוש העונות הבאות (עד לעונת . בינואר 2017, הורחב ההסכם לשתי העונות נוספות.
שחקני ומאמני עבר.
נבחרת העשור.
במרץ 2015 חשף המנהל המקצועי דאז, ריצ'רד וילסון, את נבחרת העשור של מלבורן ויקטורי (2005-2014). וילסון עצמו עמד בראש ועדת הבחירה שכללה מלבדו גם את מאמן העבר אנג'ה פוסטקוגלו, המנהל המקצועי לשעבר גארי קול, כדורגלן הנבחרת בעבר רובי סלייטר, ועיתונאי הספורט מייקל לינץ'. מתוך 107 שחקני המועדון בכל הזמנים (עד לאותו הזמן), 39 עמדו בקריטריון הבחירה (30 משחקי ליגה לפחות), ומהם נבחרו סגל העשור (11 שחקנים במערך 4-3-3, וחמישה מחליפים), וכן מאמן העשור וקפטן העשור. נבחרי העשור היו:
מאמני עבר.
"כתב נטוי" - מאמן זמני
תארים והישגים.
תארים.
פרמיירשיפ:
צ'מפיונשיפ:
משה סולובייצ'יק (פירושונים)
פוסידון (כלי שיט תת-מימי)
פוסידון(ברוסית: "Посейдон", קוד דיווח נאט"ו: "Kanyon"), הוא כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם) תת-מימי דמוי טורפדו שפותח על ידי רוסיה.
המשימה העיקרית של הכשב"ם היא לשאת ראשי נפץ גרעיניים לחופי אויב ולהבטיח נזק בלתי הפיך לערי החוף של המדינה על ידי יצירת אזורי ענק של זיהום רדיואקטיבי, צונאמי ותוצאות הרסניות אחרות של פיצוץ גרעיני רב עוצמה.
הכשב"ם יכול להוביל פצצת קובלט או פצצה תרמו-גרעינית של עד 100 מגה-טון אל הנמלים הימיים של האויב וערי החוף או לפגוע בצי עצמו על ידי הטבעת קבוצת קרב שלמה.
מערכת נשק זו היא נשק יום הדין. הכשב"ם הוא דמוי טורפדו בגודל של צוללת זעירה. הכשב"ם יכול לנוע במהירות של 185 קמ"ש אם כי הערכות עדכניות מצביעות על מהירות של 100 קמ"ש. טווח השיגור הוא 10,000 ק"מ בעומק מרבי של 1,000 מטר, מה שמאפשר לו לחצות את האוקיינוס האטלנטי למשל. לכלי יש תכונות חמקנות והוא חסין גם כנגד איכון אקוסטי. קוטרו כ-1.6 מטר ואורכו 24 מטר. קוטר ראש הנפץ 1.5 מטר ואורכו 4 מטר, דהיינו בעל נפח של 7 מ"ק, נפח דומה לזה של פצצת הצאר, הפצצה העוצמתית ביותר מאז ומעולם, אך בעל עוצמה כפולה.
רב אקצ'סי
רָב אָקְצֶ'סִי (בטורקית: Rav akçesi) היה מס אשר יהודי האימפריה העות'מאנית שילמו עבור החזקת רב ראשי בקהילותיהם.
במחצית השנייה של המאה ה-15, היה הרב משה קפשאלי מקורב לסולטאן מהמט השני ולאחר כיבוש קונסטנטינופול הכיר בו הסולטאן כנציג היהודים בממלכתו. תמורות הזכות לייצוג נפרד נדרשו בני הקהילה לשלם מס לסולטאן, אותו הבטיח קפשאלי לשלם. התיעוד הראשון לתשלום המס על ידי משה קפשאלי הוא מיולי 1480. ממועד זה הוחל בתשלום המס עבור החזקת רב ראשי בקהילות השונות והוא נגבה בדרך כלל באופן פרוגרסיבי. בתחילה היה שמו של המס ג'יזיה אי רב (בטורקית: Cizye-i Rav) - מס גולגולת מיוחד עבור רב, ובהמשך קיבל את שמו הנפוץ רב אקצ'סי.
מס זה שולם דרך כלל במזומנים, אך עם זאת תועדו גם מקרים בהם העבירו הקהילות שווי ערך בתוצרת חקלאית, ביגוד ומוצרים שונים, או רכשו מוצרים שונים עבור השלטון המקומי העות'מאני.
כך למשל, מתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים עולה, כי ב-1655 יהודי מונסטיר רכשו ביגוד ופריטי לבוש עבור חיל היניצ'רים העות'מאני שחנה בעיר, כמס אקצ'סי. המיסוי על האוכלוסייה הלא-מוסלמית היה גבוה במידה רבה לעומת המיסוי על האוכלוסייה המוסלמית וזאת כחלק ממגמה כללית של איסלום שהובלה על ידי השער הנשגב. הרציונל היה שנטל המיסים הרב יוביל את התושבים הלא-מוסלמים להמרת דת.
לוואלי המקומי בכל איילט הייתה סמכות לבצע שינויים במיסוי, וכן להמליץ בפני השער הנשגב לפטור את הקהילה ממס בעיתות מצוקה.
סופי שול - הימים האחרונים
סופי שול - הימים האחרונים (בגרמנית: Sophie Scholl – Die letzten Tage) הוא סרט גרמני המתאר את תפיסתה, משפטה, והוצאתה להורג של סופי שול. הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2005 והיה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006.
עלילה.
בשנת 1943 סופי שול ואחיה הנס שול חולקים דירה במינכן. הם לומדים יחד באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן וחברים שניהם בקבוצת מחתרת הקרויה "הוורד הלבן" אשר מתנגדת לשלטון הנאצי בצורות לא-אלימות. חברי הקבוצה מסיימים להדפיס את העלון השישי שלהם, אולם הם הדפיסו יותר עלונים משהם יכולים להפיץ באמצעות הדואר. הנס מציע לפזר את העלונים באוניברסיטה, וסופי מתנדבת לסייע לו. למחרת בבוקר, הם מתחבקים ואז הולכים אל האוניברסיטה. הם מפזרים את העלונים ליד חדרי ההרצאות. הנס מניח ערימת עלונים על המעקה, אולם סופי דוחפת אותם והם מתפזרים. בזמן שהיא עושה זאת, שרת באוניברסיטה רואה אותם וממהר להסגירם לגסטאפו. הם מובלים למעצר ונחקרים. סופי אמנם טוענת שהם רק דחפו את העלונים מהמעקה ולא כתבו אותם, ושהם נושאים מזוודה ריקה כיוון שהם מתכננים לבקר את הוריהם ורוצים לקחת עמם בגדים בחזור, אולם ראיות חדשות שמתקבצות מצביעות בבירור על כך שהם מתנגדי המשטר וכתבו את העלונים. חברם ושותפם לקשר כריסטוף פרובסט נעצר גם הוא. שלושתם עומדים למשפט בפני בית הדין העממי, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות. הוריהם של הנס וסופי מורשים לבקר אותם טרם ביצועו, ומביעים תמיכה במעשיהם. ראשיהם של שלושתם נערפים בגיליוטינה. הסרט מסתיים כאשר מטוסי חיל האוויר הבריטי מנחיתים אלפי עותקים מעלוני הוורד הלבן בשמי מינכן.
הוברבורד (כלי תחבורה)
נסיכות אנהלט-צרבסט
נסיכות אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Fürstentum Anhalt-Zerbst) הייתה נסיכות באימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1796 אוחדה עם נסיכות אנהלט-דסאו, לאחר היכחדות הקו הזכרי של שליטיה.
היסטוריה.