בשנים 1988–1991 כיהן כנשיא מועצת העיתונות בישראל. בדצמבר 1991 התפטר מתפקידו בטענה שאין בו אמון ואין בידיו סמכויות, לנוכח סירוב המועצה לאפשר לבית הדין לאתיקה הטלת קנס על עיתון והשעיה מעבודה כעיתונאי על מי שעבר על כללי האתיקה.
בשנת 1991 הקים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, היה הדקאן הראשון שלה, והיה גם עורך-מייסד של כתב העת "משפט וממשל".
בבית המשפט העליון.
מ-17 בינואר 1994 ועד לפרישתו לגמלאות ב-15 באפריל 2001, כיהן כשופט בית המשפט העליון. וכיהן גם כראש ועדה לבחינת דרכי מינוי שופטים.
בפסק דין (בג"ץ 7111/95 מרכז השלטון המקומי ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב-6 בפברואר 1996) מתח זמיר ביקורת על השימוש המופרז שעושים לעיתים עורכי דין בחוקי היסוד:
על מניעים פוליטיים של עותרים לבית המשפט כתב:
זמיר דרש שהמדינה תפקח על השוק החופשי. לדבריו:
במשך השנים מילא זמיר תפקידים ציבוריים רבים. בין השאר הוא כיהן ביו"ר המועצה לבתי דין מינהליים, יו"ר המועצה לתאגידים ציבוריים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מינהליים, יו"ר הוועדה לבתי המשפט לעניינים מקומיים, יו"ר-מייסד ונשיא העמותה למשפט ציבורי, יו"ר הוועדה לבדיקת בתי הדין לעבודה, יו"ר הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת, יו"ר הוועדה להחזר הוצאות  משפטיות לחברי הכנסת,  יו"ר הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית, יו"ר ונשיא המרכז לאתיקה בירושלים, ויו"ר המועצה הציבורית של "כל זכות".
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון בשנת 2001, בגיל 70, שימש בורר ומגשר בעניינים רבים.
פרסים והוקרה.
זמיר זכה בפרסים רבים. בין השאר זכה בפרס צלטנר לעידוד המחקר במדעי המשפט ובאות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג (שניהם בשנת 1986), בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1988), בפרס ישראל לחקר המשפט בשנת ה'תשנ"ז (1997), באות אביר איכות השלטון (2002), בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה (2003), בתואר עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה (2011), בפרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל (2011) ובפרס א.מ.ת לחקר המשפט (ביחד עם פרופ' אריאל פורת) בשנת 2014.
השקפותיו.
זמיר פרסם וערך ספרים בתחום המשפט ולמעלה ממאה מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ומחוץ לישראל. הוא הרבה להתראיין ברדיו ובטלוויזיה ולפרסם מאמרים בעיתונות בנושאים שעל הפרק. הוא מתומכי האקטיביזם השיפוטי, אך עם זאת התבטא בעד ריסון בפסילת חוקים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו והרצאותיו:
עוד (תימן)
חושי הארכי
חוּשַׁי הָאֲרְכִּי, דמות מקראית הנזכרת בספרי שמואל ודברי הימים, רֵעֶה (כלומר חברו ויועצו של) המלך דוד. מוצאו המשוער ממשפחת הארכי, שהיו מתושבי הארץ הקדומים, בגבול בנימין ואפרים, קודם לכניסת בני ישראל לארץ.
מרד אבשלום.
חושי נזכר בסיפור מרד אבשלום ב וכן ברשימת פקידי דוד () בסמוך לשמו של אחיתופל הגילוני, רשימה המשקפת את המצב האדמיניסטרטיבי בממלכה ערב המרד. לעומת אחיתופל שהיה שותף לקשר כנגד דוד, הפגין חושי נאמנות גמורה לדוד ואף ביקש להצטרף למלך הבורח מירושלים. עם זאת, המלך חשש שחושי יהיה עליו למשא (ייתכן ובשל היותו זקן) וביקש ממנו לשוב אל העיר ולחבור אל אבשלום כדי שישמש כמרגל וכך יוכל לדווח על המתרחש ויסייע בסיכול המרד. חושי עושה כמצוות מלכו, מגיע אל אבשלום וקורא "יְחִי הַמֶּלֶךְ יְחִי הַמֶּלֶךְ!". אבשלום, התמה על בגידתו לכאורה של ידיד אביו, שואל את חושי: "זֶה חַסְדְּךָ אֶת-רֵעֶךָ; לָמָּה לֹא-הָלַכְתָּ, אֶת-רֵעֶךָ?" אך חושי מרגיעו באומרו שהעביר את תמיכתו אל אבשלום כיון שהעם תומך בו, ומבטיח לו את נאמנותו.
חושי סיכל את עצת אחיתופל הטובה, לתקוף את מחנה דוד הנמלט מוקדם ככל האפשר, בהזהירו את אבשלום מפני פזיזות. בתשובה לפניית אבשלום, לאחר ששמע את עצת אחיתופל, הדגיש חושי הארכי שהעצה שיעץ אחיתופל אינה טובה "בַּפַּעַם הַזֹּאת". דברי חושי נחלקים לשניים: הוא מסביר מדוע לדעתו טעה אחיתופל הפעם, ומציע הצעה משלו כיצד להתמודד עם דוד ואנשיו. גם חושי מדגיש כי הציר המרכזי לניצחון הוא המומנטום, אך בניגוד לעצת אחיתופל לנצל את המומנטום מיידית ולהכריע את המערכה, טען חושי שהמומנטום יטה לטובת אבשלום במהלך קרב גדול ומכריע. לדברי חושי, אם יצאו אבשלום וצבאו מיד לקראת דוד הם יפעלו מבלי שגורם הפתעה יהי לצידם ויסכנו את הישגיהם השבריריים. במקום זה חושי הציע לאסוף צבא ענק מכל אנשי ישראל, ולזכות בניצחון מכריע. בדבריו נזהר חושי להזכיר את אבשלום כמי שעומד בראש הפירמידה וכמי שכל פעולה נסבה סביבו, עם זאת, כשחושי עבר לתאר את הגורל הצפוי לדוד, הוא מקפיד לדבר עליו בגוף שלישי ונמנע מאזכור שמו. דברי חושי לאבשלום עמוסים בדימויים ציוריים שיצרו ערפול ומאידך שבו את לבו של אבשלום, ומעל לכל נמנע חושי מלהתייחס לעצמו ובכך האדיר את דמותו של אבשלום. מטרתו האמיתית של חושי הייתה להרוויח זמן בתקווה שהמרד ידעך ודוד המלך ייהנה מפסק זמן להתארגנות. בסיכומו של דבר בחר אבשלום לנהוג על פי עצת חושי אך המספר המקראי מציין כי החלטתו של אבשלום לא נבעה מתהליך "אנושי" בו מעורבת חכמת חושי ומחשבת אבשלום בלבד, אלא הייתה כאן מעורבות אלוהית ישירה.
קבלת עצתו של חושי על ידי אבשלום סיפקה זמן יקר למחנה דוד לארגן את ההתנגדות לאבשלום (תוך שחושי מעדכן גם את דוד בדבר הצפוי), ולמעשה, עצתו של חושי היא שהכשילה את מרד אבשלום והצילה את דוד.
בספר הברית השלם נכתב בשם חז"ל שחושי גוי היה.
השם חושי.
השם חושי נזכר גם כשם אביו של בענא, אחד מנציבי שלמה המלך, ויש לשער שהמדובר באותו האיש. באשר למקור השם "חושי", ההשערות במחקר הן כי מדובר בצורה מקוצרת של שם אחר, ככל הנראה שם כדוגמת "אחישי" או "אחושי" (כמבנה השם המקראי "אבישי").
דת'קור
דת'קור (deathcore) הוא תת-ז'אנר של הדת' מטאל, המהווה מיזוג של מטאלקור ודת' מטאל. הסגנון נחשב יחסית חדש ועיקרו התחיל בשנות ה-2000.
מאפיינים.
בדומה ללהקות הדת' מטאל החריפות ולהקות הגריינדקור, הדת'קור מכיל בדרך כלל שירים בעלי מבנה ואסתטיקה אשר מזכירים יותר את סגנון המטאלקור. הדת'קור שאל מן הדת' מטאל את המהירות, את המוזיקה הכבדה, את שני סוגי הגראולינג (גבוה ונמוך) והשימוש בריפים. בדת'קור קיים שימוש בסגנון הבלאסטביט של התופים. השבירות בסגנון נראות לעיתים קרובות, והן מבדילות בין סגנון המטאלקור לסגנון הדת' מטאל. המאפיין שמציג את השינוי בצורה הטובה ביותר הוא סגנון הגראולינג של הסולן, שמשתנה עם שבירות הכלים. הליריקה לא תמיד מתאימה לעורקי מוזיקת הדת' מטאל, אבל הגרואל המסורתי נמצא בשימוש. להקות הדת'קור הראשונות הושפעו רבות מהגריינדקור.
חלק מן הלהקות משתמשות במונח דת'קור כדי לתאר מוזיקה שמשלבת בין הארדקור פאנק לבין דת' מטאל, ולכן ישנם חילוקי דעות על להקות מסוימות אם סיווגן הוא דת'קור או אחר.
יוענה ז'בוטינסקי
יוענה ז'בוטינסקי (נקראת בציבור גם יוהנה; 1884 – 22 בדצמבר 1949) הייתה אגרונומית, אשתו של זאב ז'בוטינסקי ואמו של ערי ז'בוטינסקי.
קורות חיים.
נולדה בשם אנה (יוענה) מַרקובנה גלפרין (הלפרין) ב-1884 בעיר אודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). למדה חקלאות והוסמכה כאגרונומית.
בגיל 11 פגשה לראשונה בזאב ז'בוטינסקי, שהיה בן 15, במפגש מכרים משותפים. ב-1907 נישאו, וב-26 בדצמבר 1910 נולד בנם היחיד, ערי.
בעלה זאב הרבה להיעדר מביתו במסעות רבים בעקבות עיסוקיו הפוליטיים והמדיניים, והמשפחה התיישבה במקומות שונים בעולם, בהם ירושלים (1928), פריז וניו יורק.
יוענה סייעה לבעלה בדרכו הפוליטית, ביסוד תנועת בית"ר, הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים), האצ"ל והייתה האחראית על ניהול ענייניהם הכספיים.
כיהנה כנשיאה העולמית של קרן תל חי.
נודעה בדאגתה לזאב בעלה, באצילותה ובנועם הליכותיה.
ז'בוטינסקי נפטרה ב-1949 בניו יורק ממיחוש בלבה, בגיל 65. נקברה לצד בעלה בקבר זמני.
ב-15 במרץ 1964 התיר ראש הממשלה לוי אשכול להעלות את עצמות בני הזוג ז'בוטינסקי למנוחת עולם במדינת ישראל, על פי בקשתו האחרונה של ז'בוטינסקי מ-1935 להעלות את עצמותיו לארץ ישראל רק בפקודה של ממשלה עברית.
ביולי 1964 נפתח קברו של ז'בוטינסקי בלונג איילנד, וארונותיהם של בני הזוג הועלו לישראל ונקברו זה לצד זה ב-9 ביולי בחלקת משפחת ז'בוטינסקי, סמוך לחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים, קרוב לקברו של בנימין זאב הרצל.
שמה העברי הייחודי "יוענה" נגזר מהביטוי "ה' ענה"; בחלק מהמקרים נכתב שמה יוהנה.
על שמה נקרא כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי ורחובות במספר ערים.
הראקליטוס
Einherjer
Einherjer (אינהרייר) הייתה להקת ויקינג מטאל/בלאק מטאל שהוקמה ב-1993 בהאוגסנד, נורווגיה.
חלק מאלבומיה הם בעלי סממנים פולקלוריסטיים מובהקים בעוד חלק אחר מאלבומיה הם יותר בכיוון של בלאק מטאל מסורתי. הליריקה של אינהרייר עוסקת באגדות הנורדיות העתיקות (המיתולוגיה הנורדית), ולכל אלבום יש עלילה נורדית וסיפור עם שונה.
שמה של להקה לקוח מהמיתולוגיה הנורדית, כאשר המונח אינהרייר מיוחס לגיבורים (הלוחמים) שמתו בקרב והגיעו להיכל הגיבורים המתים, ולהאלה, ובמותם הם יושבים לצידו של ראש האלים אודין.
הלהקה התפרקה בשנת 2004 לאחר ששחררו את אלבום האחרון 'Blot' בדצמבר 2003.
בדצמבר 2004 הקימו רוב חברי ההרכב שהתפרק יחד עם חברי ההרכב המקורי להקת ת'ראש מטאל העונה לשם Battered.
ג'ון בולטון
ג'ון רוברט בולטון (באנגלית: John Robert Bolton; נולד ב-20 בנובמבר 1948) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשל הנשיא דונלד טראמפ החל מ-9 באפריל 2018, עד לפיטוריו בספטמבר 2019.