בארכיון דוד מגיד שבמכון לעמי אסיה שע"י האקדמיה למדעים בסנקט פטרבורג (לנינגרד), מצויה חוברת כתבי פולמוס עם החסידות, ובה בין היתר "איגרת ר' עקיבא איגר מפוזנא נגד החסידים". מרדכי וילנסקי, חוקר המחלוקת, בספרו "חסידים ומתנגדים", משער שזו האיגרת המדוברת עליה נסובה השמועה, ואת כתיבתה הכחיש רע"א בפני הרבי האמצעי מלובביץ'. וילנסקי אף מפקפק על מהימנות יחוסה של האיגרת לרע"א, והוא מעלה השערה כי היא זוייפה כדי לתת פרשנות אנטי-חסידית למסמך אחר בשם "תקנות שקלוב". תאריך המסמך האחר שונה, לדבריו, משנת תקמ"ז לשנת תקס"א, מאחר שבשנים תק"מ–תק"נ ישב רבי עקיבא איגר בליסא כאברך צעיר ושמו טרם התפרסם חוץ לסביבתו, וממילא אין זה סביר שיחווה דעתו בשאלה ציבורית כלל-יהודית מסוג זה. ואילו בשנת תקס"א, אף שהיה עדיין רבה של מרקיש-פרידלנד הקטנה יחסית לפוזנא - שמו כבר הלך לפניו והגיע גם לפולין ולרוסיה. השערה נוספת היא שהאיגרת נכתבה בשנים מאוחרות מהתאריך הנקוב בה, כתגובה להתפארות החסידים על כך שנכדו של רע"א, רבי יהודה לייב איגר המכונה רבי לייבל'ה מלובלין, בנו של ר' שלמה, נעשה חסידם של ר' מנחם מנדל מקוצק ושל ר' מרדכי יוסף ליינר מאיז'ביצא, והיה לאדמו"ר חסידי בעצמו. בספרו החסידי "תורת אמת" הוא מצטט מדברי סבו, רע"א. מסורות חסידיות מספרות על כך שרבי עקיבא איגר תמך בנכדו לעומת בנו רבי שלמה, שהתנגד למהלכו חריפות ואף נסע לקוצק להחזירו לביתו.
יחסו לרבנים קדומים.
בכתביו, מתייחס רע"א לרבנים קדומים בהכנעה, אף לאלו מתקופת האחרונים כמו הש"ך והפני יהושע. הוא בדרך כלל מקבל את דבריהם, ומרצה את דבריו כנגדם כקושיא ולא כמחלוקת. לרבנים ראשונים הוא מתייחס בהתבטלות גמורה, והוא דוחה את דברי עצמו כשהוא מוצא סתירה או ראייה כנגדם מדברי הראשונים.
לימודי חולין והשכלה כללית.
בזמנו התעוררה דרישה ממשלתית להכניס לתוכנית הלימודים בתלמודי התורה מלבד לימודי קודש גם לימוד מקצועות אחרים שיכשירו את התלמידים לקראת חיי המעשה. תלמידו של רע"א, הרב אהרן פולד, שבעצמו התפרנס מהשקעות בבורסה, פנה אליו באיגרת בעניין נחיצותה של הוראת "לימודים חיצוניים" לילדים וביקש את הסכמתו לקביעת שיעורים אלו כמצוות השלטונות בנימוק של "עת לעשות לה' הפרו תורתך". תשובתו של רע"א לא השתמרה, אך נראה ממכתב אחר שכתב בנושא זה באותה תקופה שקיבל חלקית את הדרישה, הוא גם רומז כי עמדתו התגבשה בלחץ השלטונות: .
יושר שיפוטי ורדיפת אמת.
רבי עקיבא איגר הטיף ליושר שיפוטי, והתרעם על רבנים שמתוך דאגה לכבודם האישי לא אבו לחזור בהם מפסקי דין שהוציאו, על אף שהיה ברור לכל משקיף אובייקטיבי, כי נפלה טעות בשיפוטו של הרב. בכתבי תלמידיו מודגשת היושרה האישית שלו עצמו, וביטול דעתו בענווה מפני דעת תלמידיו במקרים בהם החליט כי האמת איתם, וכי דעתו הראשונית בטעות יסודה. תלמידו הרב גוטמכר חולק בספרו על הוראה אחת מהוראות רבו רע"א, וכותב על כך: , ובמקום אחר הוא מתבטא: .
פולמוס חידוש הקרבת הקורבנות בזמננו.
בשנים תקצ"ז–תקצ"ח (1837-38) החל מתפתח פולמוס בדבר חידוש אפשרי של הקרבת קורבנות במקום המקדש בירושלים, נושא שהיה תלוי מבחינה תאורטית בניתוחן של מספר סוגיות תלמודיות. אך מבחינה מעשית, כפי שהבהיר רבי עקיבא איגר למי שפנה אליו בנידון, תלמידו הרב צבי הירש קלישר, היה תלוי הדבר בעיקר בהסכמת השלטון המקומי המוסלמי, שלא איפשר כלל גישה להר הבית למי שאינו מוסלמי.
רע"א הלך לעולמו בעיצומו של הפולמוס, והרב קלישר, שהיה ממבשרי הציונות, ואחד הדוחפים העיקריים ליישום מעשי של היתר עבודת הקורבנות בזמננו, טען כי טיעוניו באשר להיתר עקרוני תאורטי של חידוש ההקרבה, היו מקובלים על דעתו של רבו הרב איגר, וכראיה לכך הביא את הסתייגותו שהוצגה על ידו כפרקטית בלבד, עמדה זו הוצגה בשער הקונטרס "שיבת ציון" שהדפיס בעניין זה. היו רבנים נוספים מן המסכימים ומן המתנגדים שהבינו כך את דברי רע"א, אך בגוף דבריו של רע"א במכתבו המצוטט שם נראה כי לא כך היו פני הדברים. הוא מתחיל את תשובתו במילים ברורות: , ורק אחר כך פונה לדון בשאלה הפרקטית ומזניח את הדיון התאורטי. היו שהתרעמו על השימוש בשמו של רע"א למטרת קידום האג'נדה המצדדת בחידוש הקרבת הקורבנות בניגוד לדעתו, אך למעשה נותר הדיון פתוח, והעניין נידון תאורטית גם אצל רבנים מאוחרים בהרבה, בעיקר בעקבות מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, אז התעורר הדיון מחדש בחוגים מסוימים של הימין הדתי בישראל.
הנצחתו.
שמו של רבי עקיבא איגר הונצח בישראל בקריאת רחובות על שמו באשקלון ובתל אביב (בית הכנסת שברחוב איגר 23 מופיע הרבה בתיאורי חנוך לוין מחוויות ילדותו). בירושלים הוקמה הישיבה ע"ש עקיבא איגר המשתייכת לחסידות ערלוי, בבנין "הקונסוליה הסורית", בשכונת קטמון. ובבני ברק, קיימת רשת הכוללים ע"ש רבי עקיבא איגר, המקיימת מסגרות לימוד תורה והלכה במספר בתי מדרשות. לומדי הרשת מפרסמים ספר-שנה בשם "עומקא דשמעתתא".
לרגל תערוכת 100 שנה לפטירתו של רבי עקיבא איגר, שנערכה במוזיאון היהודי בברלין בשנת 1937 הוטבעה מדליה הנושאת את דיוקנו של רבי עקיבא איגר מצדה האחד, ומצדה האחר דברי הנצחה בגרמנית. בשנת 1990 הופקה על ידי בית התפוצות, רפליקציה של המדליה המקורית. "אגודת משפחת איגר" הפיצה לכבוד אחד מכינוסי המשפחה את המדליה ובה דיוקנו של ראש המשפחה.
באפריל 2008 החליטה מועצת העיר פוזנא לקרוא על שמו את הכיכר שמול בית הכנסת האורתודוקסי החדש (נחנך ב-1907): כיכר עקיבא איגר. בכיכר מצויים שרידים של חומות העיר העתיקה, ושלטי הנצחה המזכירים את פועלו של רב העיר. בהחלטת המועצה נאמר כי "צעד זה נעשה במטרה להנציח את עקיבא איגר, שהיה רבה של הקהילה היהודית בפוזנא במשך שנים רבות, הומניסט ונדבן שלא הגביל את פעילות החסד שלו למאמיניה של היהדות בלבד".
חיבוריו וליקוטים מתורתו שבדפוס.
מאחר שיצירתו של רבי עקיבא איגר מפוזרת על פני מגוון רחב של פרסומים, החל בספרים, כתבי עת, חוברות, וכלה בדפים בודדים שפורסמו בבמות שונות. רבים מהם זכו למהדורות רבות ודפוסי צילום. נסקרו להלן העיקריים שבהם:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:פרשני המשנה]]
[[קטגוריה:רבנים אורתודוקסים]]
[[קטגוריה:רבנים הונגרים]]
[[קטגוריה:רבנים פולנים]]
[[קטגוריה:לשנו: רבנים]]
[[קטגוריה:פוזנה: רבנים]]
[[קטגוריה:משפחת איגר|עקיבא]]
[[קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת]]
[[קטגוריה:פרשני התלמוד]]
[[קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו]]
[[קטגוריה:אבות בתי דין]]
[[קטגוריה:ילידי 1761]]
[[קטגוריה:נפטרים ב-1837]]
עוזי נרקיס
עוזי נרקיס (6 בינואר 1925 – 17 בדצמבר 1997) היה מפקד פיקוד המרכז של צה"ל במלחמת ששת הימים ומייסד המכללה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה.
נעוריו.
עוזי נרקיס נולד בירושלים לפרידה ויצחק נרקיס, יוצאי פולין. אביו היה מעובדי בית הנכות בצלאל בירושלים והיה האחראי על מכירת התוצרת האמנותית של תלמידי בית הספר בצלאל. דודו הוא מרדכי נרקיס (יצחק ומרדכי נרקיס היו שני גיסים שנישאו לשתי אחיות ונשאו שם משפחה זהה). שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל, שליד בית הספר בצלאל. זיכרון הילדות הראשון שלו היה הסתתרותו במרתף, בגיל ארבע, בימי מאורעות תרפ"ט, אירוע שלטענתו עיצב את מהלך חייו. בנעוריו למד בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1934 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים ובחורף של שנת 1937 הצטרף לארגון ההגנה. בתום לימודיו בגימנסיה הצטרף ל"חוג העולה" של תנועת הנוער לאחר שהצטרף להגנה שימש כבלדר. לימים סיפר כי בנערותו נהג ללכת מדי שבת עם חבריו לבקר בכותל המערבי. כמו כן, יצא עם חבריו למסעות ארוכים ברחבי ארץ ישראל.
בפלמ"ח.
ב-1941 הצטרף לפלמ"ח ולאחר קורס מפקדי כיתות יצא לאשדות יעקב בה עבד במשך שנה בבית חרושת לקופסאות ריבה. ביולי 1944 יצא לקורס מפקדי מחלקות. פעולתו הקרבית הראשונה הייתה השתתפות בהריסת גשר אלנבי ביוני 1946 במסגרת ליל הגשרים. בימי תנועת המרי העברי שהה גם ברמת רחל והשתתף בפעולות נגד הבריטים, ובפרט פיצוץ פסי רכבת .
החל ללמוד פילוסופיה, ערבית וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית אך עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לפלמ"ח ומונה על ידי יגאל אלון למפקד אזור ים המלח. בינואר 1948 הוא התמנה למפקד גוש עציון במקום דני מס. לאחר הדיפת ההתקפה הערבית על גוש עציון בג' בשבט תש"ח, דרש נרקיס תגבורת של תחמושת ואמצעים רפואיים ולבקשתו נשלחה מחלקת הל"ה. ב-25 במרץ 1948 סיים נרקיס את תפקידו כמפקד גוש עציון, לבקשתו ומונה לסגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח, במסגרת חטיבת הראל, אשר חנתה בקריית ענבים. הוא השתתף באבטחת שער הגיא לקראת בואה המתוכנן של שיירת חולדה ולחם ברחבי ירושלים והדרך אליה. ב-8 באפריל 1948 הוא נשלח בראש כוח תגבורת לעזרת מגיני הקסטל, הביא להם רימוני יד וחזר לבסיס בקריית ענבים. לאחר לכתו נכבש הקסטל על ידי הכוחות הערביים.
בליל ה-27 באפריל 1948, הלילה הראשון של קרב סן סימון הוביל כוח שביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין. נרקיס השתתף גם בקרב השני בו נכבש המנזר ושכונת קטמון. ב-10 במאי השתתף נרקיס בקרב על בית מחסיר ויצא יחד עם החבלנים לפוצץ את בתי הכפר. ב-18 במאי הוביל כח שתקף את הר ציון כפעולת הסחה במסגרת ניסיון לפרוץ לעיר העתיקה ולבוא לעזרת הנצורים ברובע היהודי. הכח הצליח לכבוש את הר ציון כמעט בלי משים, אך ההתקפה על העיר העתיקה נכשלה. בלילה הבא הצליחה מחלקה שלו, בפיקוד דוד אלעזר, לחדור דרך שער ציון אל העיר העתיקה, ולהתחבר אל מגיני הרובע היהודי. אולם לאחר שתגבורת מתאימה לא הגיעה הוא הורה לחייליו לסגת משער ציון. בריאיון לאחר מלחמת ששת הימים הוא הסביר: