התחמושת כללה 320 פגזים, כאשר 130 פגזים היו מאוכסנים במחסניות של 5 ושאר 190 הפגזים היו ללא מחסנית. פגזים חודרי שריון יכלו לשמש כנגד מטרות כבדות. מהירות הלוע היא בין 890 ל-920 מ"ש, תלוי בסוג הפגז. התותח האוטומטי יכול לנוע בין זוויות של -5° ועד +85°. קצב הירי הוא בין 120 ל-130 פגזים לדקה, אך מכיוון שצריך להחליף מחסנית הקצב במציאות היה בין 50 ל-60 פגזים בדקה. הירי האנכי המקסימלי הוא 2,500 מטר, בעוד שהטווח האנכי המקסימלי הוא 6,500 מטר.
הרכב יכול לחצות מכשולים אנכיים בגובה של עד 0.67 מטר, תעלות ברוחב 2 מטר, מים בעומק 0.9 מטר ולטפס שיפועים בזווית של 25°. מערכת ההנעה והתושבת הייתה זהה לזו של התותח המתנייע SU-76M. המנוע היה גם זהה אך הפיק 160 כ"ס במקום 140 ב-SU-76M.
מצב שימור.
רכב ה-SU-11 הניסיוני נמצא בתצוגה במוזיאון הטנקים בקובינקה ברוסיה.
Type 63
Type 63 הוא רכב קרבי משוריין מסוג מערכת נ"מ מתנייעת מתוצרת סינית, המבוססת על הטנק הבינוני הסיני Type 58 (שהיה בעצמו העתק סיני של הטנק T-34-85 הסובייטי).
תיאור.
ה-Type-63 יורש את התובה שלו מ-Type 58, אך הצריך מוחלף על ידי צריח בצורת קופסה פתוחה, חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים בקוטר 37 מ"מ Type 63 כפול. התותחים נטענים באופן ידני במחסניות בעלות 5 פגזים כל אחת. בעוד שה-Type 63 היה שווה למערכות נ"מ של אותה תקופה, כמו ה-M42 "דאסטר", התותחים היו צריכים להיות מכוונים ידנית, בגלל העדר מערכות הרמה הידראוליות. כתוצאה מכך ה-Type 63 היה לא יעיל נגד מטוסים נמוכים ומהירים. למרות זאת, בזכות קצב האש נמצא כי כלי הרכב יעיל בתור נשק תמיכה.
היסטוריית שירות.
ה-Type 63 סופק לצבא צפון וייטנאם מסין בזמן מלחמת וייטנאם. צבא צפון וייטנאם עשה בו שימוש באופן נרחב בזמן המלחמה, אך רק מספר מועט של כלי רכב היו זמינים בגלל חוסר בציוד נ"מ נאות. הוא נשאר בשירות בווייטנאם ובסין גם לאחר המלחמה עד סוף שנות ה-80. לפחות רכב אחד נתפס על ידי צבא דרום וייטנאם בזמן "מתקפת הפסחא" ב-1972.
וולגר אסטרחן
וולגר אסטרחן (ברוסית: Футбольный клуб Волгарь Астрахань) היא קבוצת כדורגל הממוקמת בעיר אסטרחן, שבדרום רוסיה.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1960 בשם פישצ'ביק ולאחר מכן הפכה לקבוצת טרוד. משנת 1964 הקבוצה נקראת בשם וולגר. משנת 2007 ועד 2013 נקראה בשם וולגר גזפרום אסטרחן.
לאורך כל התקופה הסובייטית, שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות ולא הצליחה להעפיל לליגה הסובייטית הבכירה.
משנת 1991 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה ומאז 2014 התמודדה בליגת המשנה הרוסית. בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי והתמודדה בטורניר העפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל אך הפסידה לאנז'י מחצ'קלה ונשארה בליגת המשנה.
עד עונת 2018/2019 הספונסר של הקבוצה הייתה חברת גזפרום אסטרחן, קבוצת בת של תאגיד גזפרום, שהתנערה ממנה בסוף עונת 2017/2018 והקבוצה נאלצה לרדת לליגה השנייה בשל אובדן הספונסר, למרות שסיימה במקום העשירי בליגה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי.
בסיכום עונת 2019/2020 זכתה באליפות הדרום של ליגת הכדורגל המקצוענית והעפילה לליגה הלאומית.
יחסי ארצות הברית–סמואה
יחסי ארצות הברית–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין מדינת סמואה העצמאית.
היסטוריה.
על פי מחלקת החוץ האמריקאית היחסים בין שתי המדינות הם "לבביים וחמים". מאז שנת 1967 ארצות הברית תומכת בסמואה כלכלית וחברתית באמצעות מתנדבים מטעם צבא ארצות הברית המגיעים לסמואה ומגישים עזרה בתחומי החינוך והביטחון. כיום פועלים בסמואה 30 מתנדבים אמריקאים בלבד, אך בתקופות מתוחות מבחינה פוליטית וקשות מבחינה הומניטרית יכול מספר המתנדבים להגיע ל-1,700. בתחום החינוך השפיעה ארצות הברית על לימוד השפות בבתי הספר, והביאה להוספת לימוד השפה האנגלית לתוכנית הלימודים במדינה כשפה שנייה. ארצות הברית כמעט ואינה מגישה עזרה לסמואה מלבד בתחומים אלה.
שגרירות ארצות הברית בסמואה היא שגרירות מהסוג הקטן ביותר שקיים בעולם – שגרירות אותה מאייש פקיד אחד בלבד לשירותים קונסולריים. קיימות שגרירויות "אדם אחד" של ארצות הברית גם במקומות נידחים נוספים. השגריר האמריקאי הנוכחי לניו זילנד ולסמואה (תושב ולינגטון) הוא דייוויד הואבנר.
בשנת 2012 ארצות הברית וסמואה חתמו על הסכם בנוגע לכל האזור הימי הקרוב לסמואה.
פלורה טריסטן
פלורה טריסטן, בשמה המלא פלורה-סלסטין-תרז-אנרייט טריסטן אי מוסקוסו לנה (בצרפתית: Flora Tristán, 7 באפריל 1803 פריז (בזמנו בכפר סן-מאנדה) - 14 בנובמבר 1844 בורדו) הייתה סופרת פעילה חברתית צרפתייה וחלוצה של הסוציאליזם והפמיניזם. הייתה בעלת שורשים ספרדים-פרואנים.
היא נודעה בזמנו כמחברת של רשמי מסעות, רומן אוטופי וביקורת חברתית, אך נשארה מפורסמת על ידי תרומתה לתורות הפמיניסטיות המוקדמות, שדגלה ברעיון האינטרנציונליזם וסברה שקידום זכויות הנשים תלוי באופן ישיר בקידום מעמד הפועלים.
ההיסטוריונית ס' ג'ואן מור ראתה בהגותה "סינתזה אוטופית" של פמיניזם וסוציאליזם.
טריסטן כתבה מספר ספרים, בהם ידועים "נדודיה של פאריה" (1838), "טיולים בלונדון" (1840) ו"איגוד הפועלים" (1843), ספר שבה דגלה באיגוד עולמי של הפועלים והפועלות, חמש שנים לפני "המניפסט הקומוניסטי" של קרל מרקס. נחשבת לאחת הנשים העיתונאיות או הכתבות הראשונות.
טריסטן הייתה חמת מזג ולדברי הידיד שלה, אלפונס קונסטאן, ראתה עצמה מתפקדת כמעין "אשה-משיח".
היא הייתה סבתו של הצייר פול גוגן.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
פלורה טריסטן נולדה בשנת 1803 ביישוב סן מאנדה, שרובו הפך לימים, ב-1860 לחלק מהרובע השנים עשר של פריז. היא הייתה בת של מריאנו טריסטן אי מוסקוסו, קולונל בחיל הים הספרדי, אציל פרואני, שנולד בארקיפה בפרו. משפחת האב הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר בדרומה של פרו. אחי האב, פיו דה טריסטן כיהן כמשנה למלך של פרו. האם, אן-פייר לנה (Laisnay), הייתה צרפתייה פריזאית שנמלטה לספרד בימי המהפכה והכירה את בעלה לעתיד בבילבאו.
בני בני הזוג נישאו ב-1802 בביתה של אן לנה בבילבאו על ידי האב רונסלן. עם זאת תעודת הנישואין לא הועברה על ידי החתן לרשויות הספרדיות ומשום כך לא הגיעה אף למרשם האוכלוסין הצרפתי. בני הזוג עברו לגור בפריז והתגוררו בבית גדול ברחוב ווז'יראר.
כשבגיל ארבע, ב-7 ביוני 1807 התייתמה טריסטן מאביה, הוריה עדיין לא מיסדו את נישואיהם בפני השלטונות והאב לא השאיר צוואה. נכסיו בפרו ובספרד עברו לחזקת קרובי המשפחה מפרו ובשנת 1808, כשצרפת נמצאה במצב מלחמה עם ספרד, רכושו מצרפת הופקע על ידי השלטונות הצרפתיים. בנסיבות אלה תנאי המחיה של המשפחה הורעו מאוד. ילד שני, מריאנו פיו אנריקה, שנולד שבועיים אחרי מות האב, חי רק עשר שנים ומת בשנת 1817. הילדים גדלו בתנאי עוני בבית אחר בפריז, אחר כך החל משנת 1810 ביישוב ל'אי-לה-רוז, לא רחוק מפריז. טריסטן חלמה מילדותה על ייחוסים דמיוניים - לקיסר האצטקי מונטזומה או לסימון בוליבר. ב-1818, אחרי מות הילד, חזרו טריסטן ואמה לגור בפריז, הפעם ברחוב פואר, בשכונה עממית. טריסטן למדה ריקוד וצביעה על חרסינה.
בגיל 17, בפברואר 1817, לדבריה, בלחץ אמה, כדי להיחלץ מן העוני, התחתנה עם מעביד שלה, החרט אנדרה-פרנסואה שאזאל (1796–1860), אחיו של הצייר אנטואן שאזאל, אדם מבוסס אך בעל אופי אלים וקנאי. לשאזאל היה בית מלאכה ברובע מונמארטר.
במספר מכתבים שלה אל שאזאל בשנת 1821 לפני נישואיהם טריסטן הביעה כלפיו רגשי אהבה שנראו כנים (המכתבים נחשפו על ידי בעלה בפומבי בעת משפטו בשנת 1837).
חייה הבוגרים.
טריסטן ראתה בנישואיה מוסד שהעניק גושפנקא למעמדה הנחות, חסר האוטונומיה, כמו של מכונה המעמידה צאצאים, מעמד שהפך לנצחי אחרי ביטול האפשרות לגירושין עם הרסטורציה של המלוכה בצרפת בשנת 1815.
ב-1822 נולד לה בנה הראשון, שנפטר כעבור עשור. ביוני 1824 נולד בנה השני, ארנסט-קאמי, ב-2 במרץ 1825, בעוד היא בהריון, היא עזבה את הבית עם שני ילדיה וחזרה לבית אמה, שבו נולדה ב-16 באוקטובר 1825 בתה אלין-מרי, לימים אמו של הצייר פול גוגן.
לא ידוע הרבה על חייה של טריסטן בשנים אחרי פרידתה מבעלה. בשנת 1826 עבדה כמלווה של משפחה אנגלית שחיה בצרפת וחזרה ללונדון. ב-1829 הכירה באכסניה בפריז קפטן של הצי הסוחר בשם זאקארי שאברייה, שהתוודע בפרו לאחיו הקטן של אביה, פיו טריסטן אי מוסקוסו שעמד בראש משפחת טריסטן בפרו.
טריסטן כתבה לו מכתב שבו תיארה את הקשיים שבה חיה יחד עם גיסתו ואחייניו, וביקשה ממנו להכיר בחוקיותם כילדי אחיו ולהבטיח להם את חלקם בירושתו של מריאנו המנוח.
פיו טריסטן השיב במילים חמות, ושלח סכום של כסף אולם דחה את הכרתה כיורשת אחיו בגלל מעמדה כממזרה.
בפרו.
על אף התשובה המאכזבת של דודה, באפריל 1833 הפליגה טריסטן מבורדו לפרו, אל עיר אביה, ארקיפה. נסעה על סיפון אוניית הקיטור "מקסיקן" בפיקוד מכרה, זקארי שאברייה, איתו ניהלה רומן לאורך ששת חודשי המסע.