הסרט מבקש להציג את אייכמן, לפי דברי סיוון, כ"פושע מודרני במלוא מובן המילה, פושע מכתבה", ברוח הביקורת נגד המשפט שהעלתה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים". אייכמן מוצג בסרט כפקיד יבשושי ובלתי־מאיים, שאינו מבין את גודל המעמד שבו הוא נתון, מותקף שוב ושוב על ידי הרטוריקה המתלהמת של התובע גדעון האוזנר, ממעיט בחשיבות מעשיו, ואף אינו יודע אל־נכון איפה הוא נמצא. תחושת ההזרה של אייכמן עצמו, כפי שהיא מוצגת בסרט, מצטרפת לתחושת ההזרה של הצופים למראה הפושע הנאצי הרגיל למראה, הפסקול המאיים, והעריכה המבלבלת־במתכוון. כאשר אייכמן אינו מבין את שאלות השופטים לאשורן, עוברים אלה לפתע לדבר בשפתו - בגרמנית.
טענות להטעיה.
גורמים שונים ובהם ארכיון הסרטים היהודי על שם סטיבן ספילברג, שהחומרים הארכיוניים מצויים ברשותם, העלו טענות כנגד הסרט על סילוף חומרי התיעוד ההיסטוריים עד כדי יצירת מצג שווא. האוניברסיטה העברית בירושלים אף הגישה תלונה ליועץ המשפטי לממשלה בנושא. התלונה התבססה על מחקרו של הלל טרייסטר, מנהל ארכיון ספילברג, השוכן בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים. למשל, באחת הסצנות בסרט נשאל העד פנחס פרוידיגר האם פגש את אייכמן, משיב בחיוב, ומיד אחר כך אומר שהפגישה הייתה מרגיעה. הצופים מבינים מכך שהוא מתכוון לפגישתו עם אייכמן, והדבר מחזק את הצד האנושי בדמותו, שביקש הסרט ליצור. למעשה, אמירתו של העד התייחסה בכלל לפגישה אחרת, שאייכמן לא נכח בה, והיא הודבקה לשאלה על הפגישה עם אייכמן בעריכה.
טארום
טארום (ברומנית: TAROM, בראשי תיבות: Transporturile Aeriene Române S.A. - מוביל אווירי רומני בע"מ) היא חברת התעופה הלאומית של רומניה. 97% ממניות החברה שייכים למדינה (משרד התחבורה הרומני). בסיס החברה הוא נמל התעופה הבינלאומי אנרי קואנדה שבאוטופן. חברת התעופה מפעילה קווים סדירים פנימיים ובינלאומיים לאירופה ולמזרח התיכון.
תולדות החברה.
מקור החברה הוא עוד ב-1920 כאשר נוסדה חברת התעופה הרומנית-צרפתית CFRNA. החברה השתמשה במטוסים צרפתיים להסעת נוסעים ודואר, מפריז לבוקרשט, תוך חניות ביניים בערים האירופיות שבדרך. ב-1925 הפכה העיר גאלאץ ליעד הפנימי הראשון של החברה. ב-1930 שינתה החברה את שמה ל-LARES. ב-1937 התאחדה LARES עם חברת התעופה המתחרה SARTA. ב-8 באוגוסט 1945 נוסדה החברה בתצורה הנוכחית כחברה משותפת רומנית-סובייטית בשם TARS וב-18 בספטמבר 1954 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, TAROM. בראשית שנות ה-60 נכללו ביעדי החברה בירות אירופה, וב-1966 ביצעה החברה את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה. מ-1974 ביצעה החברה טיסות סדירות לשדה התעופה קנדי בניו-יורק. עם הקמת הגוש הקומוניסטי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הצטיידה החברה במטוסים מתוצרת סובייטית, אולם לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991 ציידה טארום את הצי שלה במטוסים מתוצרת מערבית.
ב-29 באוקטובר 2016 הוציאה החברה משירות את שני מטוסי האיירבס A310 המיושנים שלה.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
פעילות החברה בישראל.
נכון לדצמבר 2018, החברה מפעילה 8 טיסות שבועיות מנמל התעופה הבינלאומי הנרי קואנדה באוטופן סמוך לבוקרשט לנמל התעופה בן-גוריון.
בנוסף, מפעילה החברה 3 טיסות שבועיות בקו לנמל התעופה הבינלאומי יאשי.
תאונות.
אסון התעופה הגדול ביותר של החברה התרחש ב-31 במרץ 1995, כאשר טיסה 371 אשר בוצעה באיירבוס A310-324 (YR-LCC) בקו בוקרשט-בריסל התרסקה שתי דקות לאחר המראתה. כל 60 נוסעי המטוס ואנשי הצוות נספו.
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא טארום באתר Airliners.net
ZSU-23-4
ZSU-23-4 "שילקה" (מכונה גם "גאנדיש") היא מערכת נ"מ מתנייעת בעלת ארבעה תותחים מונחי מכ"ם. ZSU הוא קיצור ברוסית של Zenitnaya Samokhodnaya Ustanovka, "מערכת נ"מ בעלת הנעה עצמית". 23 הוא הקליבר של התותחים (23 מ"מ) ו-4 הוא מספר התותחים במערכת. התותח קרוי על-שם נהר שילקה ברוסיה. הכינוי שניתן לו בקוד דיווח נאט"ו הוא "אול" ("Awl"; "מרצע") (כנראה עקב בלבול עם המילה הרוסית "שילו" ל"מרצע"). המערכת מוכרת גם בשם גאנדיש על-שם מכ"ם בקרת הירי שלה.
היסטוריה.
פיתוח ה-ZSU-23-4 "שילקה" החל בסוף שנות החמישים. האב-טיפוס הראשון הושלם ב-1961 והוא אושר לשימוש ב-1962. השילקה הוצגה לציבור לראשונה במהלך מפגן בכיכר האדומה במוסקבה בנובמבר 1965. ייצור סדרתי החל ב-1965 ונמשך עד 1983. השילקה החלה להיכנס לשירות מבצעי ב-1966. בנוסף לייצור לברית המועצות, השילקה יוצרה גם בצ'כוסלובקיה תחת רישיון. בסך-הכל יוצרו בין 6,000 ל-7,000 יחידות.
המערכת נכנסה לשימוש נרחב במדינות ברית ורשה ומדינות פרו-סובייטיות אחרות. לאחר התפרקות ברית המועצות המשיכו מדינות שהרכיבו אותה לייצר גרסאות של ה"שילקה" כגון ה-4M4 תוצרת אוקראינה וה-4M5 תוצרת בלארוס.
השימוש המבצעי הראשון בשילקה נעשה על ידי מצרים וסוריה במלחמת יום הכיפורים. השילקה הוכחה כאפקטיבית במיוחד כנגד מטוסים מנמיכי טוס של חיל האוויר הישראלי שניסו לחמוק מסוללות ה-SA-6. השילקה אחראית לכ-30% מאבדות כלי הטיס של חיל האוויר הישראלי במלחמה.
השילקה הייתה בשימוש גם במלחמת המפרץ ואפשר שגם בעימותים שונים בין הודו לפקיסטן.
כשנכנסה לשירות, עלתה ה-ZSU-23-4 ברמתה על כל מערכות הנ"מ הקני שהיו בשימוש נאט"ו באותה תקופה, והיא עדיין נחשבת למערכת נ"מ אפקטיבית נגד כלי טיס מנמיכי טוס. על פי ההערכות השילקה מדויקת יותר ב-50% מה-M163 VADS האמריקני (החמוש ב-M61 וולקן), ובעלת טווח אפקטיבי גדול בכ-66% מאותה המערכת.
תיאור.
המערכת, המותקנת על-גבי שילדת GM-575 {שילדה למטרות כלליות} משולבת ברכיבים מטנק PT-76 כוללת ארבעה תותחי AZP-85 בקוטר 23 מ"מ המקוררים על ידי נוזלים ומקושרים למכ"ם רכישה ועקיבה מסוג RPK-2 גאנדיש המספק מידע למחשב בקרת האש. קוטר אנטנת התוף של המכ"ם הוא 1 מטר, וניתן לקפלה אם רוצים להקטין את גובה הכלי. מערכת אופטית זמינה אף היא לצוות לשימוש באווירת לוחמה אלקטרונית. בגרסאות מאוחרות של השילקה ניתן להתקין תותח חלופי (זוג תותחי 2A38M בקוטר 30 מ"מ) ומכ"ם שונה. הרכב שוקל 20.5 טון, בעל טווח של 450 ק"מ ומהירות מרבית של 50 קמ"ש. בנוסף לתותח ניתן להתקין על גג הרכב פוד של שישה טילי קרקע-אוויר מסוג SA-18, או טילי SA-16 על צדי הרכב.
לכל תותח יש קצב ירי של 1,000 פגזים לדקה, ולארבעת התותחים יש קצב מצטבר של 4,000 פגזים לדקה. כדי למנוע חימום יתר, קצב הירי מופחת לצרורות של 50 פגזים לתותח, ולכן מגבילים את קצב האש של השילקה ל-200 פגזים לדקה. אם התותחים התחממו יתר על מידה, הם ימשיכו לירות גם אם המפעיל הפסיק ללחוץ על ההדק. הצריח מיוצב לחלוטין ומאפשר ירי תוך כדי תנועה, אך דיוק הירי פוחת בכחצי כאשר בתנועה. טווח ההגבהה הוא בין -4° ל-+85°. טווח הירי האופקי המרבי הוא 7 ק"מ, וטווח הירי האנכי הוא 5.1 ק"מ. טווח הירי האפקטיבי נגד מטוסים הוא בין 2 ל-2.5 ק"מ. בתקיפת מטרות קרקעיות, הטווח האפקטיבי שלו הוא 2 ק"מ.
מכ"ם הגאנדיש פועל בטווח התדרים J, ומסוגל לגלות כלי טיס במרחק 20 ק"מ. המכ"ם מסוגל לעקוב אחר המטרה וקשה יחסית לגלות אותו. אולם, מתחת לגובה של 60 מטר (200 רגל), המכ"ם מציג החזרי שווא רבים. למרות זאת, טייסים מחשיבים את השילקה למערכת נשק מסוכנת מאוד.
הצוות של השילקה מורכב מארבעה אנשים: מפקד, נהג, תותחן ומפעיל מכ"ם.
פריסה.
על-פי תורת-הלחימה הסובייטית, צוותה מחלקה של ארבע שילקות לכל גדוד ממוכן או שריון בשילוב עם סוללת SA-6 לטווח בינוני וסוללת SA-9 לטווח קצר. בשל העובדה שהשילקה היא מערכת פגיעה יחסית, השילקות נמצאות בדרך-כלל קרוב לחזית הלחימה אך מאחורי הכוח העיקרי. בדרך כלל פועלות השילקות בצמדים, כאשר יחידה אחת נמצאת במרחק 150 ל-200 מטר מהשנייה.
תפוצה.
השילקה נכנסה לשימוש במדינות הבאות: אלג'יריה, איראן, אנגולה, אפגניסטן, בולגריה, ברית המועצות, הודו, הונגריה, וייטנאם, ירדן, לאוס, לוב, מצרים, ניגריה, עיראק, פולין, פרו, קוריאה הצפונית, סומליה, סוריה, קובה, תימן.
לאפגניסטן יוצאה גרסה של השילקה ללחימה קרקעית ממנה הוסר המכ"ם. הסרת המכ"ם אפשרה הכפלת כמות התחמושת הזמינה לירי.
לפחות תשע שילקות נפלו שלל בידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ולמשך תקופה קצרה אף ניסו בחיל-האוויר להכניס אותן לשירות במערך הנ"מ, אך הרעיון ננטש לבסוף. כיום מופעלות חלקן ביחידת ביום האויב המשמשת לאימון טייסי החיל בהתמודדות עם הגנה אווירית.
גאנדיש
גנדיש
שילקה
ZSU-23-4 שילקה
יוסף פיצ'חדזה
יוסף פיצ'חדזה (נולד ב-28 במרץ 1965 בגאורגיה) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי. משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
קורות חייו.
פיצ'חדזה נולד וגדל בטביליסי שבגאורגיה. בשנת 1971, כשהיה בן שש שנים, עלה עם משפחתו לישראל. לאחר שירותו הצבאי, סיים לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. את סרטו הראשון יצר ב-1990, סרט קצר בשם "חולם ברוסית" שאותו כתב, ביים והפיק. ב-1993 כתב, ביים והפיק סרט קצר נוסף בשם "ימים רעים".
סרטו העלילתי הארוך הראשון של פיצ'חדזה היה הסרט "לנגד עיניים מערביות", שאותו כתב, ביים והפיק בשנת 1996. בסרט שיחקו השחקנים אייל שכטר, ליאת גליק, עזרא כפרי וכרמל בתו. הסרט צולם על ידי שי גולדמן בשחור לבן.
בשנת 2000 כתב, ביים והפיק את סרטו "בסמה מוצ'ו" בכיכובם של מנשה נוי ומוני מושונוב, סרט שגם הוא כקודמו צולם על ידי שי גולדמן. הסרט זכה להצלחה ולביקורות חיוביות בעיתונות והשתתף במספר פסטיבלים לקולנוע בעולם, ביניהם בצרפת.