כל החברות של פרוציו למבורגיני המשיכו לפעול. בנו, טונינו, עיצב אוסף של בגדים ואבזרים תחת המותג Tonino Lamborghini, כמו גם עיצב את דגם ה- Town Life מכונית מיקרו שנחשפה בתערוכת בולוניה בשנת 1999. בתו של פרוצ'יו, פטריציה למבורגיני, מנהלת את יקב המשפחה באחוזתו באומבריה. בשנת 1995 טונינו בנו של פרוצ'יו, הקים מוזיאון לכבוד מורשתו של פרוציו למבורגיני בשם Centro Studi e Ricerche Ferruccio Lamborghini.
במאי 2017 לוהק השחקן הספרדי אנטוניו בנדרס לשחק את פרוציו למבורגיני בסרט ביוגרפי אודות חייו.
פרוצ'יו למבורגיני
אדולף הירמי-הירשל
אדולף הירמי-הירשל (בהונגרית: Adolf Hirémy-Hirschl, 31 בינואר 1860 טמשוואר - 1933 רומא) היה צייר אוסטרי ממוצא יהודי-הונגרי שהתיישב באיטליה.
קורות חיים.
ילדותו ושנות לימודיו.
אדולף הירמי-הירשל נולד כאדולף הירשל במשפחה ממוצא יהודי בעיר טימישוארה (בימינו ברומניה), אז טמשוואר, בחבל באנאט -("הוויבודות הסרבית והבאנאט של טימיש") שהשתייכו באותה תקופה לאימפריה האוסטרית.
כבר בגיל 14, בשנת 1874 הוא נרשם ללימודים באקדמיה לאמנויות בווינה, אותם סיים בשנת 1882. עם מוריו נמנו אוגוסט אייזנמנגר וצייר האוריינטליסט לאופולד קרל מילר. בעזרת מלגה בשווי 3,000 קרונות נסע בהמשך למצרים כמלווה של מורו, מילר, ובשנים 1884-1882 בזכות פרס רומא ביקר לראשונה בבירת איטליה. התגורר במגדל של ארמון ונציה שהייתה בניין השגרירות ההבסבורגית שליד הכס הקדוש. ביקר בהזדמנות זו בשנת 1883 בתערוכה הבינלאומית של רומא.
הקריירה האומנותית.
הירשל זכה בשלהי המאה ה-19 בפרסים רבים בתערוכות בווינה, בין השאר בפרס הקיסר בשנת 1891 וב"מדליית הזהב הממלכתית הגדולה" בשנת 1898. בשנת 1901 קיבל מדליית זהב גם ב"תערוכת האמנות הגדולה" של ברלין.
בשנות ה-1890 היה להירשל רומן עם אשה נשואה מן החברה הגבוהה של וינה, איזה רוסטון (בשמה המלא איזבלה אנרייט ויקטוריה רוסטון), מה שגרם להדרתו. בסופו של דבר, ב-1898 האישה התגרשה מבעלה ונישאה לאהובה הצייר. לזוג נולדה בת, מוד.
מתוך תרעומת על יחס החברה הווינאית כלפיו החליט הירשל לשוב לאזרחותו ההונגרית והוסיף לשם משפחתו את השם ההונגרי "הירמי". הוא עזב את וינה והתיישב ברומא, בה השתתף בשנים 1908-1904 בתערוכות של האמנים המקצוענים והחובבים" (Amatori e Cultori delle Belle Arti).
בשנת 1904 70 תמונות שלו הוצגו בתערוכה רטרוספקטיבית לכבודו. בשנת 1911 התקבל באקדמיה די סן לוקה. ב-1915-1913 כיהן הירמי-הירשל כיושב ראש אגודת האמנים הגרמנים (Deutscher Künstlerverein) ברומא
בימי מלחמת העולם הראשונה ואחריה, בשנים 1915–1920 נאלץ לעזוב את רומא. בחלק מהזמן עבד כצייר מלחמה בערי הנמל האוסטריות דאז טריאסט וקאטארו.
יצירותיו.
הירמי-הירשל התמחה בעיקר בציורים בהשראת היסטוריה ומיתולוגיה. יצירות רבות שלו נושאות נינוח של שגב ודקדנס.
הוא התיידד עם גוסטב קלימט בעת פעילותם במסגרת ה-Künstler Compagnie, "קואופרטיב האמנים של וינה", לפני הקמת מגמת הזצסיון הווינאי, אך להבדיל ממנו דבק בגישה אמנותית אקדמיסטית.
הוא צייר תמונות בעלות ממדים גדולים בנוסח קארל פון פילוטי בנושאים דרמטיים היסטוריים ומיתולוגיים כגון:"מעברו של חניבעל את האלפים", פלישת הוונדלים ברומא" או "הדבר ברומא" (1884, יצירה שאבדה) ,שזיכו אותו בהצלחה רבה בצומת בין המאה ה-19 ומאה ה-20. בתמונות אלה בולטות דמויות בעירום או שגופותיהן עטויות במעטה שקוף כחלחל. בגין התמונה "תהלוכת נישואים ברומא הקדומה" זכה בפרס הקיסר בשנת 1891. (שנה קודם לכן הזוכה הראשון בפרס זה היה גוסטב קלימט). ברומא הוא יצר הירמי-הירשל גם תמונות נופים ים תיכוניים ודיוקנאות.
נותרו אטיודים רבים של הירמי-הירשל בפחם או גיר, על דמויות ובדים שנועדו להיות הכנה לציוריו. האמן הצטיין בהם כרב אמן של רישום. האטיודים שלו לציורים כמו "נשמות על גדת אכרון" ו"Sic Transit..." בוצעו תכופות על נייר בצבע כחול, לוונדר או כתום שהעצימו את משחקי האור ביחס לצורות שצייר. דמויות העירום שצייר נודעו בחושניותם ו"מיניותם הישירה והגלויה".
אחד המאפיינים לרישומיו הוא ה"פרגמנטציה", "ניסיון מתמיד לשכלל חלק מסוים", שנחשב באותו זמן "אמצעי לחמוק מהשלמה וסינתזה". כמה מציוריו נחשבים "סימבוליסטים".
נושא החוזר בציוריו הוא הים ועולם המים, גם כן בסצנות קשורות למיתוסים או לדת, שבהם יש סוברים כי הושפע על ידי ארנולד בקלין. כך למשל בציור על פרומטאוס (1892) המנוחם על ידי אונדינות, "הפנטסיה הימית" (1894) שבו הופיע משורר במנגן בנבל רכוב על דולפין ומסביבו סירנות, "אפרודיטה" (1893), "בית קברות על שפת הים", "גלים נשברים". הירמי-הירשל צייר מאוחר יותר גם תמונות המוקדשות למצבי רוח טהורים כמו "בדידות", "המתנה", "שעות עצובות", או לשלבים שונים של השינה.
הירמי-הירשל יצר גם אטיודים של תמונות נוף בפסטל, צבע מים וגואש. הוא היה גם חבר באגודת החרתים של רומא (Gruppo Romano Incisori Artisti). היה מיודד עם הצייר מקס רדר (1866–1947) ועם היסטוריון האמנות והאוצר פדריקו הרמנין דה רייכנפלד (1868–1953)
הציור "אחשוור בקץ העולם" משנת 1888 בוצע על ידי לוח מוגבל של צבעים – כחול, אפור, שחור, לבן, עם נגיעות של זהוב ובגוונים החמים השמורים בייצוג בשר הגוף העירום של האישה שבקדמת התמונה.
בכותרת התמונה צוין כי מדובר ב"דמות האדם האחרון בתוך שממה קוטבית, הלכודה בין מלאך התקווה לשלד המייצג את המוות. לפניו נשכבת דמות אשה, גילום האנושות המתה המוקפת בעורבים מאיימים... האור הקדום נראה קורן מהמלאך המרוחק, המרחף על פני הרקיע הסוער".
בתמונה חשובה אחרת של הירמי-הירשל – "הנשמות המתות על גדת אכרון" נראה המון נשמות מתים הממתין להיות מועבר מעבר לנהר אכרון. מרחוק נראית הסירה של כארון. באמצע הציור רואים את דמותו המרשימה של האל הרמס פסיכופומפוס שקהל רב של נשמות מתחנן אליו לחסוך מהן את דרכן האחרונה אל השאול.
היסטוריה של קפריסין
האי קפריסין שוכן על נתיבי התחבורה הימית באגן המזרחי של הים התיכון. מיקומו זה תרם להיותו מרכז תרבותי ומסחרי חשוב, שתרבותו החומרית משפיעה ומושפעת מיסודות תרבותיים שהגיעו אליו והופצו ממנו בסחר הימי הקדום. תנאיו הגאוגרפיים של האי קפריסין - מרבצי הנחושת שבו ונמלי עגינה נוחים - משכו את המעצמות הגדולות ששלטו בתקופה העתיקה באגן הים התיכון, ולהשפעתן התרבותית נודעת חשיבות בעיצוב תרבותו של האי. האי התפרסם בקשרי המסחר ובעיקר בכל הקשור להובלה ימית ולטכנולוגיה מתקדמת בבניית אניות. כן היה האי אחד המרכזים החשובים באגן הים התיכון לייצור נחושת, והמילה הלטינית לנחושת (cuprum) מקורה בשם האי.
פרהיסטוריה.
האי קפריסין היה מבודד מהיבשת במשך מיליוני שנים ובמהלך הפליסטוקן התפתחו בו בעלי חיים אנדמיים כמו פילים ננסיים כמו פלאולוקסודון קפריסאי והיפופוטם קפריסאי גמדי. בני האדם הראשונים הגיעו לקפריסין בשלהי התקופה האפיפלאוליתית, לפני כ-11,500 שנים. הם היו ציידים-לקטים וככל הנראה לא הכו שורש באי. לפני כ-10,500 שנים החלו קבוצות נאוליתיות של איכרים יורדי-ים להקים יישובי קבע באי, במקביל לפריחת תרבויות התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' בלבנט ובאסיה הקטנה. בעלי החיים הייחודיים שחיו עד אז באי (הפיל וההיפופוטם הננסיים) נכחדו בשלב זה. אחד האתרים הידועים משלב זה הוא כירוקיטיה, שתושביו גידלו דגנים והביאו מארצות מוצאם חיות משק בעיקר משלושה מינים - עזים, כבשים וחזירים, כמו גם חיות בר רבות כגון שועלים ויחמור פרסי, שלא היו מוכרות בעבר באי. הבקר הובא לאי כאלפי שנה מאוחר יותר.
בשנת 2004, שרידים של חתול בן כשמונה חודשים התגלו בקבר יחד עם בעליו, באתר ארכאולוגי נאוליתי בקפריסין, ותוארכו לכ-7500 לפנה"ס. החתול, הדומה לזן חתול הבר האפריקאי, נראה כעדות העתיקה ביותר בעולם להחזקתו כחיית מחמד, ומעיד כי קשרי אדם-חתול החלו כבר מלפני 9500 שנה, ולא בתקופת מצרים העתיקה כפי שסברו מדענים בעבר.
בארות מים שהתגלו על ידי ארכאולוגים במערב קפריסין, הם מן הבארות העתיקים ביותר בעולם, וגילם נע בין 9000 ל-10,500 שנים, התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב'. הבארות מלמדות על התחכום של המתיישבים הראשונים, והמודעות המוגברת שלהם לסביבה.
תקופת הברונזה.
בעת העתיקה נודעה קפריסין בשם אלשיה, וכך הופיעה בתעודות היסטוריות. עדות לכך נמצאת במגילת ון אמון המתוארכת למאה ה-11 לפנה"ס, אשר מספרת את סיפור מסעו של ון אמון, כהן מצרי, לגבל, לקנות עצי ארז הלבנון. לאחר שברח מאויביו הגיע לאלשיה. ב מופיע גם השם אלישה כאחד מבני יוון, מה שמלמד גם על התפיסה של קפריסין כיוונית בתקופת כתיבת ספר בראשית.
תקופת הברונזה הוא הזמן בו החלו להיבנות באי הערים הראשונות, כגון אנקומי. כרייה שיטתית של נחושת החלה, ומשאב זה נסחר באופן נרחב. יוונים מיקניים אכלסו את האי מן השלב המאוחר של תקופת הברונזה (בסביבות 1600 לפנה"ס), אך השם היווני של האי היה קיים כבר מן המאה ה-15 לפנה"ס.
המאות 1200-1300 לפנה"ס היו תקופה של שגשוג מקומי. ערים כמו אנקומי נבנו מחדש, נבנו בניינים רבים ורחובות מתקדמים. בניינים רשמיים גדולים שנבנו מאבן גזית נועדו לשמירה על הסדר החברתי. חלק ממבנים אלה מכילים מתקנים לעיבוד ואחסון שמן זית. מקדש עם מזבח קרנות נבנה מאבני גזית. מקדשים אחרים אותרו באנקומי, קיטיון וקוקליה. לצורת הפריסה של הערים וטכניקות הבנייה החדשות ניתן למצוא את הקבלות הקרובות ביותר בסוריה, במיוחד באוגרית.