ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם ד"ר גסטר בעיתון "רומנול" (הרומני) מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומניים. בתגובה הוא גורש מרומניה על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו. אחרי שהות קצרה בווינה, הוא התיישב בלונדון, ב-16 באוקטובר באותה שנה. בשנת 1887 הוא נבחר לרב הראשי הספרדי (חכם), המנהיג הרוחני של הקהילות היהודיות הספרדית והפורטוגזית באנגליה. הוא נשא לאשה את בתו של מיכאל פרידלנדר, מזרחן וראש המכללה היהודית Jews' College בלונדון. בשנים 1886–1891 לימד משה גסטר באוניברסיטת אוקספורד קורסים לספרות סלבונית שחלקם פורסמו בלונדון בשנת 1886 ("Greco-Slavonic Literature", "ספרות יוונית-סלבונית"). בין השנים 1890–1896 כיהן כרקטור של המכללה היהודית ע"ש ליידי ג'ודית מונטיפיורי בראמסגייט, אותה ניסה לפתח ברוח תנועת ההשכלה היהודית, לפי דגם הסמינר בברסלאו, שבו למד. בבריטניה מילא גסטר את התפקיד של יושב ראש ואחר כך סגן יושב ראש של "החברה לפולקלור", שהייתה החברה לחקר הפולקלור הוותיקה והיוקרתית בעולם. כמו כן היה יושב ראש "החברה להיסטוריה יהודית" וסגן יושב ראש של "החברה המלכותית האסייתית".
השינוי בגישת השלטונות הרומנים כלפיו.
כעבור שנים לא רבות המלך קרול ביטל את צו הגירוש והעניק לו בשנת 1891 את העיטור הלאומי הרומני להישגים יוצאי דופן Bene Merenti- דרגה א (עד אז היה לו דרגה ב) והזמין אותו לחזור. למרות תיקון העוול והכיבוד הוא דחה את ההזמנה ובשנת 1893 זכה באזרחות הבריטית. בשנת 1895 לבקשת השלטונות הרומנים כתב דו"ח על מערכת החינוך בבריטניה. הדו"ח פורסם ברומניה ושימש כבסיס לרפורמה של החינוך שם.
בשנת 1929, גסטר ביקר ברומניה וזכה לקבלת פנים חמה. הוא התקבל גם על ידי מלך רומניה, הוענק לו אות כבוד ומונה, כחבר כבוד, לאקדמיה הרומנית.
פעילותו הציונית.
מאחר שהיה מעורב ופעיל בתנועת "חובבי ציון" ברומניה, באופן טבעי השתתף ד"ר גסטר, בהתלהבות, גם בתנועה הציונית המדינית מראשית דרכה. הוא נבחר לסגן יושב ראש בקונגרסים הציוניים השני, השלישי, הרביעי והשביעי. לאחר נאומו בקונגרס הציוני השני, נישא גסטר על כתפי הצירים על פני כל האולם. הוא ייסד את הפדרציה הציונית האנגלית ועמד בראשה. על קרבתו ומסירותו להרצל מעידה גם העובדה שלאחד מילדיו קרא בשם "תאודור הרצל".
בשנת 1907 ביקר בארץ ישראל ובעוד כמה מארצות המזרח התיכון ועל כך כתב ביומניו ובאיגרות ששלח אל בני ביתו.
בנושא ההגדרה העצמית של העם היהודי, התנגד גסטר לכל פשרה טריטוריאלית, אפילו כפשרה זמנית, והיה חסיד נחוש של יישום הציונות המדינית אך ורק בארץ ישראל. בהיותו מבאי ביתו של הלורד הרברט סמואל (נשותיהם היו חברות ילדות) ניצל כל הזדמנות כדי להטיף לידידו בזכות הציונות ואף העניק לו ספרי היסטוריה יהודית. בימי מלחמת העולם הראשונה הוא לקח חלק במשא ומתן עם השלטונות הבריטים בנוגע להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, משא ומתן שהביא ל"הצהרת בלפור". לימים התקיים מעמד חתימת הצהרת בלפור ומסירתה לויצמן בביתו של משה גסטר.
כחכם העדה הספרדית הוא הוציא לאור סידורי תפילה מתורגמים לאנגלית שישמשו את בני הקהילה. כמו כן ערך ספר על תולדותיה של הקהילה הספרדית בלונדון.
גסטר היה מגדולי החוקרים בתחום הפולקלור היהודי והרומני. עבודתו החשובה ביותר בתחום הפילולוגיה הייתה לדעת רבים ה"כרסטומטיה הרומנית" („Crestomaţia română”), בשני כרכים פרסם 200 כתבי יד רומנים מהמאות ה-16 עד 18. במרץ 1929 נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית. את אוסף הכתבים הרומניים שלו שלח לפני מותו לספרית האקדמיה הרומנית.
הנצחה.
זכרו מונצח ברחוב על שמו במושבה הגרמנית בירושלים.
קישורים חיצוניים.
Enciclopedia literaturii române de la origini până la 1900, Editura Academiei RSR, Bucureşti 1979
בית הספר לקצינים ע&quot;ש רא&quot;ל חיים לסקוב
מסגד חאסן השני
יעקב מישורי
יעקב מישורי (נולד ב-1952) הוא צייר ומורה לאמנות ישראלי. כותב מאמרים על אמנות והוראת אמנות.
חייו ויצירתו.
מישורי נולד בישראל. בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כסבל, עבודה אשר הייתה מקור פרנסתו עד גיל 40. במקביל עסק בציור. את ידיעותיו המקצועיות, את שליטתו הטכנית, את ידיעותיו התאורטיות ואת גישתו השיפוטית, כמו גם את השקפותיו החריגות והייחודיות רכש באמצעות התנסות ולימוד עצמי בלבד. תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1978 בגיל 26, בגלריה ג'ולי מ. שבתל אביב. מאז הציג תערוכות יחיד רבות והשתתף בתערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל ובעולם. הוא זכה בפרסים מטעם משרד החינוך וקרן שרת ויצירותיו מצויות באוספים פרטיים נבחרים ובאוספי המוזיאונים. בשנת 2019 פרסם ספר פרוזה ראשון, "סוף".
מישורי הוא אמן נונקונפורמיסט מהבולטים שבציירי ישראל. ציוריו השתנו תדיר לאורך השנים והם נתפשו על ידי קהילת האמנות כפרובוקטיביים ביותר. בשנות ה-80 הוא כונה על ידי המבקר אדם ברוך כ"פרא אציל" וכ"גיבור שלא הלך בשדות", כפרפרזה על ספרו הידוע של משה שמיר. מישורי הוא אמן פוסטמודרני מובהק: הוא מצייר מתוך אהבת מלאכת הציור אך גם מתוך מבט מרוחק וביקורתי ומערער על העשייה הזו. יצירתו מושפעת מתרבות גבוהה ומתרבות פופולרית גם יחד: מאמנות הרנסאנס ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20. הוא נוטל מכל הבא ליד לרבות; פרסומות, גרפיטי, עטיפות של תקליטים, מגזיני אופנה, צילומים פורנוגרפיים וכיוצא בזאת. מישורי מקפיד לחדש ולהפתיע בתערוכותיו, למשל, בסגנון חדש בנושא אחר בזהות אמנותית שונה, ביחסים אחרים בין הגבוה לנמוך. הוא נע, על פי הצורך, ממופשט לפיגורטיבי, מגאומטרי לאופטי, מדקורטיבי לפופ ארט מקומפוזיציה ניגודית ונשכנית לפטרן (pattern) ולניגודים קומפלמנטריים. הוא החל את דרכו מדיוקנאות עצמיים מאופרים שעניינם בירור ויזואלי בשאלות של זהות מינית ועבר לציורים מתעתעים המערערים על זהויות נוספות.
מישורי לימד ב"מדרשה" - בית ברל, בבצלאל והיה ראש המחלקה לאמנות במכון אבני. בסוף שנות ה-90 הקים את קבוצת "פלורסצנט" וכיום הוא מורה לציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות שבהרצליה. בעבודתו מוצא מישורי כר נרחב ליישום השקפותיו המקצועיות, כפי שהובעו במאמריו בהזדמנויות רבות. מישורי תומך ללא סייג בניתוק בין האקדמיה לבין האמנות. לדעתו, כפי שהיא משתקפת ממאמריו, התאוריה והפרשנות הפכו מדייר משנה לבעל הבית ולכן יש להיפרד. הצמידות המעיקה הזו היא בעיניו מקור לשרלטנות בתחומי העשייה. מישורי יוצא בהתקפות חריפות על עולם האמנות, אמנים ומגמות, לעיתים עד כדי בוז מוחלט, בפרודיה, פארסה ובציניות. בזמן אמת הוא תקף, בין היתר, את אסכולת "דלות החומר" וקרא לחזרה לעושר ציורי הבעתי ואסתטי.
בשנת 1989 נישא למשוררת אפרת מישורי ולהם בן. בשנת 2011 התגרש, וב-2014 נישא לליסה פרץ, עורכת מוסף "גלריה" של עיתון "הארץ".
המטרופולינים הגדולים באסיה
לוון
לֵוֶון (בהולנדית: Leuven, בצרפתית: Louvain, בגרמנית: Löwen) היא עיר בבלגיה.
לוון היא בירת מחוז ברבנט הפלמית, וממוקמת בחלקו המזרחי של המחוז. העיר משתרעת על שטח של כ-57 קמ"ר, וגרים בה כ-93,000 תושבים (2008). מאז ינואר 1977 לוון כוללת את השכונות: הוורלה (Heverlee), מרכז לוון (Leuven Centrum), קסל-לו (Kessel-Lo), וילסלה (Wilsele), ווייכמאל (Wijgmaal).
היסטוריה וסמלים.
השם "לוון" מוזכר לראשונה בשנת 891 כלווניום (Luvanium) או כלובן (Loven). משמעות שם המקום היא ככל הנראה "ביצה ביער".
העיר גדלה סביב המבצר שלפי מסורת מקומית קשור ליוליוס קיסר. המבצר פורק במהלך המאה ה-17 ובהמשך במקום נבנה מנזר של המסדר הבנדיקטי שנקרא "Keusersberg". במהלך מלחמת העולם השנייה במנזר הוסתרו ילדים יהודים רבים על ידי הנרי ריינדרס שעל פעילות זו הוכר כחסיד אומות העולם. בעזרת ארמאן תיירי גם יהודים מבוגרים הוסתרו בשטח המנזר.
לוון ידועה בעיקר בזכות אוניברסיטת לוון, האוניברסיטה העתיקה ביותר בארצות השפלה שהוקמה בשנת 1425, ונחשבת עד היום לאחת האוניברסיטאות הטובות בבלגיה ובאירופה.
במלחמת העולם הראשונה נכנס הצבא הגרמני לעיר במסגרת הפלישה לבלגיה והעיר ניזוקה רבות. הגרמנים הרגו את ראש העיר, את רקטור האוניברסיטה ואת כל קציני המשטרה. ב-25 באוגוסט 1914 הציתו הגרמנים את ספריית האוניברסיטה בתגובה על התנגדות תושבי העיר לכיבוש. מאות אלפי ספרים וכתבי יד נדירים מהתקופה הגותית ומתקופת הרנסאנס אבדו ומחאה גדולה התעוררה בעולם. לאחר המלחמה נבנתה הספרייה מחדש בעזרת מימון אמריקני ובעזרת כספי הפיצויים מגרמניה.
בשנת 1968, כחלק ממאבק השפה, החלק דובר הצרפתית התפצל מהחלק הפלמי, והקים אוניברסיטה נפרדת במתחם הנקרא לוון החדשה (Louvain-la-Neuve) בשטח ולוניה.
בשנת 1975, לרגל יובל ה-550 להקמת האוניברסיטה, העניקה האוניברסיטה לעיר את הפסל פונסקה. הפסל הפך במהרה לאחד מסמלי העיר.
לוון מוכרת גם בזכות מבשלות הבירה הרבות שבה, וביניהן סטלה ארטואה, השייכת כיום לתאגיד InBev הבינלאומי לבירה, שלוון היא מקום מושבו והוא אחד מהמעסיקים הגדולים בעיר.
ויסות שערי ניירות הערך קודם למשבר מניות הבנקים בישראל
פעולות ויסות שערי ניירות ערך מקובלות בבורסה של משק אשר בו מתקיים שוק הון לא מפותח. זה היה המצב, במשך תקופה ארוכה, גם במדינת ישראל, וקודם לכן בארץ ישראל, בין השנים 1935–1975. כך למשל, בשנות ה-60, כאשר החל המסחר במלווה קצר מועד, החל בנק ישראל לווסת את שערי המלוות. הוא שמר על התשואה ברמה שתאפשר הנפקת מלוות חדשים במסגרת המדיניות המוניטרית שנקט.