שלף קלע 649 נקודות במדי מכבי בגביעי אירופה. הוא שיחק במכבי עד סוף עונת 2004/05, אז עזב אותה מכיוון שקיבל מעט מאוד דקות מהמאמן פיני גרשון.
בעונת עבר שלף לשחק בקבוצת אנטוורפ ג'יינטס מהליגה הבלגית תחת הדרכתו של המאמן הישראלי אריק שיבק. ב-23 באוגוסט 2007, לאחר שנתיים במדי אנטוורפן וזכייה בתואר נוסף - הגביע הבלגי, הודיע שלף על פרישה מכדורסל בגלל פציעה בגב.
שלף שיחק בכל נבחרות ישראל בגילאים השונים (קאדטים, נוער ועתודה) וכן שנים רבות בנבחרת ישראל ואף שימש שנים רבות כקפטן הנבחרת.
בקיץ 2008 מונה גור שלף למנהל המקצועי של מכבי תל אביב במקום מוני פנאן. בקיץ 2013 הוחלף על ידי ניקולה וויצ'יץ'. מאז הוא משמש כ בערוץ הספורט.
פרשיות מעוררות מחלוקת.
ב-1 בינואר 2003, דקות ספורות לפני משחק אימון בכדורסל של נבחרת ישראל, קינטר את שלף אוהד של הפועל תל אביב בקריאות על אביו המנוח, עמי שלף. שלף בתגובה זרק כדור שפגע בצופה המקנטר, ולאחר מכן קפץ ליציע הקהל, השיג את האוהד המקניט, דחף אותו והפילו לקרקע. על כך הועמד לדין בעבירה של תקיפה. במשפטו טען שלף להגנת "זוטי דברים". השופטת דחתה טענה זו וציינה: "סבורני כי תגובתו של הנאשם באותו מעמד הייתה חסרת פרופורציה, חריגה ומיותרת בהשוואה לאמירות שהושמעו לעברו. המדובר, יש לזכור, בתקיפת אוהד - שהינו קטין בן 17, שנעשתה בתוך אצטדיון, אל מול קהל גדול שבא לחזות במשחק ידידות ספורטיבי, ובמקום זאת היה עד, שלא בטובתו, לחזיון אלימות, בו מילא קפטן נבחרת ישראל תפקיד מרכזי" (פ 1697/04 מדור תביעות פלילי ת"א נ' גור שלף). בעקבות זאת הגיעו הצדדים לעסקת טיעון לפיה לא יורשע שלף בפלילים אך יעסוק בעבודות לתועלת הציבור.
האיבה בין שלף לאוהדי הפועל הוביל לתקרית נוספת כאשר במהלך דרבי סוער בשנת 2005 הוביל שלף, אז קפטן מכבי תל אביב, את שחקני הקבוצה לבצע שכיבות סמיכה במהלך פסקי הזמן של קבוצתו. בהמשך התנצל שלף על התנהגותו וטען כי נגרר לפרובוקציה של אוהדי הפועל.
בשנת 2018 שוב נקלע שלף לעימות עם אוהדי הפועל. בסיומו של דרבי בו שימש כפרשן ספג שלף נאצות מהיציע ובתגובה ביצע תנועות מאיימות לעבר האוהדים. לבסוף נאלץ לעזוב את האולם תחת ליווי מאבטחים.
פנויים פנויות
פנויים פנויות (פו"פ) הם גברים ונשים שאינם נשואים או שאינם נמצאים במערכת יחסים רומנטית. בדרך כלל מתלווה למונחים פנוי או פנויה הקשר של חיפוש או המתנה פאסיבית לבן או לבת זוג.
פנויים ופנויות מהווים קבוצה נרחבת באוכלוסייה, בני גילים שונים, מצבם האישי עשוי להיות רווק, גרוש או אלמן (ומקביליהם הנשיים), ואפשר גם לכלול בהם גם נשואים הנמצאים בהליכי פרידה או גירושים (פרודים). אף על פי שאין תחום גילאים מוגדר שניתן להכליל בקבוצה זו, אפשר להניח כי הפנוי או הפנויה עד אמצע שנות ה-20 לחייהם, לא ייכללו בהגדרת פנוי או פנויה, אם כי הדבר תלוי גם בקבוצת האוכלוסייה אליה הם משתייכים. כך למשל, בחברה דתית, קבוצות הפו"פ מתגבשות כבר בגיל צעיר יותר.
פנויים ופנויות המחפשים דרך להתקשר עם בני זוג, עושים זאת בדרכים שונות, ובהן: משרדי שידוכים, אתרי היכרויות באינטרנט, מדורי היכרויות בעיתונים, היכרויות אישיות יזומות. כמו כן קיימים מועדוני היכרויות המקיימים טיולים משותפים, מסיבות, וערבי מפגש חברתיים.
תופעת הפו"פ מקבלת ביטוי נרחב באמצעי התקשורת. בין היתר במדורי ייעוץ בעיתונים, בסדרות טלוויזיה כמו סקס והעיר הגדולה או בתוכניות מציאות כמו דאבל דייט, קחי אותי שרון, הרווק.
בירושלים העתיקה הייתה תקנה משנת תק"ז (1707) כי רווק מעל גיל 20 לא יגור בתוך ירושלים, אולם תקנה זו אינה נהוגה בירושלים המודרנית, גם לא בקרב דתיים.
Live at the Troubadour 1969
Live at the Troubadour 1969 הוא אלבום הופעה חיה של הזמר טים באקלי. האלבום הוקלט בזמן הופעה במועדון הטרובדור שבלוס אנג'לס ב-3 וה-4 בספטמבר, 1969.
סוגיית הפצצת אושוויץ
הפצצת אושוויץ היא סוגיה בחקר השואה. במרכזה עומדת השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת מסילות הרכבת המוליכות אליו, למרות פניות אל הממשלות השונות שהחלו ביוני 1944. על פי הערכות שונות, ייתכן וניתן היה להציל עשרות אלפי יהודים מהשמדה על ידי הפצצה כזו, ובעיקר למנוע לפחות חלק משואת יהודי הונגריה. בעלות הברית ניהלו מערכה נרחבת של הפצצות אסטרטגיות ברחבי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולפיכך ניתן היה להעלות את האפשרות להפציץ את מחנה המוות כדי למנוע את המשך ההשמדה. הדיון בסוגיה זו עוסק גם בשאלת ומידת יעילותה, וסובב סביב כמה שאלות: מה וכמה ידעו בעלות הברית אודות השמדת היהודים בכלל, ואודות אושוויץ בפרט; אם אכן היה מידע על המחנה ועל ההשמדה המתבצעת בו, יש לשאול האם הייתה קיימת אפשרות טכנית לביצוע הפצצה כזו, והאם אפשר היה להוציאה לפועל בזמן לפני סיום תהליך ההשמדה. וגם אם הייתה אפשרות כזו, שאלה חשובה נוספת היא האם בעלות הברית לא ביצעו את התקיפה מסיבות פוליטיות.
למעשה, מחנה ההשמדה אושויץ 2 - בירקנאו הופצץ בטעות כחלק מהפצצת מפעלי התעשייה הסמוכים במונוביץ ב-13 בספטמבר 1944. על בירקנאו הוטלו שבע פצצות, שהרסו תא גזים אחד והרגו כ-50 מאנשי צוות המחנה.
רקע.
מחנה הריכוז וההשמדה אַוּשְׁוִויץ (מגרמנית: Auschwitz; בפולנית: Oświęcim) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה. היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים.
מחנות אושוויץ שכנו סמוך לעיר הפולנית אושוויינצ'ים (בנוסח הגרמני, אושוויץ), שבדרום פולין, כ-50 קילומטר ממערב לקרקוב, וכ-290 קילומטר מדרום לוורשה. העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הויסלה. מיקומה הגאוגרפי של אושוויינצ'ים, מדרום לשלזיה הפרוסית-גרמנית הוביל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בחבל מאז חלוקת פולין, למקם לידה צומת רכבות חשוב.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים: אושוויץ I, שהיה מחנה הריכוז הראשוני ושימש מרכז מנהלי למערכת המחנות, ובו נרצחו כ-75,000 אינטלקטואלים פולנים וכ-15,000 שבויי מלחמה סובייטיים; מחנה אושוויץ II (בִּירקֶנַאוּ) (Birkenau), שבו התבצעה עיקר השמדת היהודים, ובו נרצחו בין מיליון ומאה אלף למיליון ושלוש מאות וחמישים אלף יהודים, וכ-22,000 צוענים; ומחנה אושוויץ III (מוֹנוֹבִיץ) (Monowitz), שפעל כמחנה עבודה עבור חברת אִי גֶה פַארבֶּן. מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
ההוראה להקמת המחנה ניתנה על ידי היינריך הימלר ב-27 באפריל 1940, וב-14 ביוני 1940 הובא למחנה משלוח ראשון של אסירים, 728 אסירים פולניים מהעיר טרנוב שבגליציה שהיו רובם ככולם אסירים פוליטיים. חלק מהמגורשים במשלוח זה היו צעירים יהודים מטארנוב. כל המגורשים היהודים נרצחו בתוך ימים אחדים. במרץ 1941 החליט הימלר על הגדלת קיבולת המחנה ל-30,000 איש, ועל הקמת מחנה שבויים ענק בבירקנאו, סמוך למחנה המקורי. המחנה החדש נועד להכיל 100,000 איש, בעיקר לכליאת שבויי מלחמה סובייטיים ממבצע ברברוסה שנועד להיפתח באותו קיץ. המחנה הראשון נקרא אושוויץ I, והשני - אושוויץ II. במקביל להקמת בירקנאו, הוחלט על הקמת תשלובת מפעלים, שתהיה מחנה מונוביץ, אושוויץ III.
לקראת אמצע 1942 הוחל ברצח ההמוני באושוויץ II, תחילה בתאי גזים ארעיים, ולאחר מכן, באביב 1943, בתאי גזים קבועים. ההשמדה נמשכה עד נובמבר 1944. באמצע ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, פינו הגרמנים את המחנה, והצעידו את רוב האסירים מערבה בצעדת מוות. ב-27 בינואר שחררו חיילים סובייטיים את המחנה, ומצאו בו כמה אלפי אסירים חולים וגוססים.
היקף הידיעות של בעלות-הברית אודות השואה.
דיווחים ועדויות.
עדויות שונות מראות כי ידיעות על התרחשותו של רצח שיטתי והמוני של יהודים הגיעו למערב, למדינות שנכבשו בידי הנאצים ולמדינות החופשיות כבר בחודשים הראשונים לביצוע הפתרון הסופי. ב-13 במרץ 1942 ערך נציג ארגון הג'וינט במזרח אירופה, ברטרנד ג'ייקובסון (Bertrand Jacobson), מסיבת עיתונאים, ובה מסר כי הנאצים רצחו קרוב לרבע מיליון יהודים באוקראינה (כיום ידוע שהערכתו הייתה נמוכה בהרבה מהנתונים האמיתיים). בתחילת אוגוסט 1942 קיבל גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ מידע מהתעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן. ריגנר העביר ב-29 באוגוסט 1942 מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. לאחר שסילברמן העביר את המידע לווייז, מסר גם תת-השר סמנר וולס את תוכנו לידיעת וייז. המברק נקרא מברק ריגנר. בנובמבר של אותה שנה הגיע ללונדון יאן קרסקי, איש המחתרת הפולנית. קרסקי הסתנן בסוף שנת 1942 לתוך גטו ורשה וגם למחנה באזור לובלין, וכך יכול היה להביא איתו ידיעות מכלי ראשון על הנעשה במחנות.