ב-1993, לאחר שגאת'רי עבר טיפולי גמילה מאלכוהול ומסמים, ופרייזר עברה טיפולי פסיכותרפיה, הם הוציאו את אלבומם השביעי, Four-Calendar Café, ששיקף לדבריהם את היציאה מהתקופה הבעייתית. האלבומים שהוציאו בתקופה זו התאפיינו בצליל קרוב יותר למוזיקת פופ, וגם שירתה של פרייזר הפכה לפשוטה יותר. תקליטים אלו זכו להצלחה מסחרית.
בסוף 1993 נפרדו גאת'רי ופרייזר, אך המשיכו לשתף פעולה בלהקה עד 1997. בשנים אלה ניהלה פרייזר רומן עם ג'ף באקלי.
שנותיה האחרונות של "קוקטו טווינס", 1995-1997.
בשנים 1995–1997 הוציאו קוקטו טווינס אלבום שמיני, Milk and Kisses, ומספר מיני-אלבומים, שבהם חזרו לצליל האוורירי שאפיין את שירי הלהקה בשנות השמונים, וכן שיתפו פעולה עם אמנים אחרים.
בשנת 1997 הלהקה התפרקה, בזמן הקלטת אלבום תשיעי, על רקע הבדלי השקפות שאינם ניתנים לגישור. חלק מהשירים הוקלט באופן חלקי בלבד, והאלבום מעולם לא ראה אור.
לאחר הפירוק.
במהלך המאה ה-21 יצאו אלבומי "קוקטו טווינס" מחדש בפורמטים שונים, וכן יצאו לאור מספר אוספים של שירי הלהקה. בשנת 2007 החלו חברי הלהקה לשדר פודקאסטים שבהם הושמעו הקלטות ייחודיות של שיריהם.
חברי הלהקה ניסו להתאחד לקראת פסטיבל מוזיקה בקליפורניה בשנת 2005 אך ביטלו את ההופעה. הפעם היחידה בה הצליחו להתאחד הייתה בשנת 2007 בטקס פרסי המוזיקה של המגזין "Q" בלונדון.
בשנת 2013 יצא בצרפת ספר על תולדות הלהקה, "Des Punks Célestes" ("הפאנקיסטים השמימיים").
מעריצי הלהקה נפגשים אחת לשנה לאירוע בשם Cocteaufest, שבו מושמעים שירי הלהקה ונמכרים פריטי אספנות. האירוע החל בשנת 2003 בבוסטון ונחגג מאז ברחבי העולם.
קריירות סולו.
חברי קוקטו טווינס נותרו פעילים מבחינה מוזיקלית גם לאחר פירוק הלהקה. גאת'רי וריימונד הוציאו מספר תקליטי סולו. כמו כן הקימו חברת תקליטים בשם Bella Union ובה הפיקו אלבומים לאמנים רבים, ביניהם ג'ון גרנט.
פרייזר שיתפה פעולה עם מוזיקאים רבים, ובשנת 2001 שרה את שיר הנושא בסרט "". היא שרה, בין היתר, עם פיטר גבריאל, יאן טירסן ו-Massive Attack, שאיתם גם יצאה לסיבוב הופעות ב-2006. בשנת 2012 יצאה לסיבוב הופעות סולו, שבו שרה משירי קוקטו טווינס.
דיסקוגרפיה.
אלבומי הלהקה:
בנוסף לאלבומים אלה ראו אור אוספים רבים, וכן מספר אלבומים בהם שיתפו פעולה עם המלחין האמריקאי הרולד באד.
דוקטוס ארטריוזוס
לאוניד פטשקה
לאוניד פטשקה (נולד ב-3 במאי 1964) הוא מלחין, מנצח, פסנתרן ונגן ג'אז ישראלי. אחד המוזיקאים דוברי הרוסית המפורסמים ביותר בישראל שעיקר עיסוקו הוא ג'אז. עלה לישראל בשנת 1990. בשנת 2000 נכלל ברשימת 100 נגני הג'אז הטובים ביותר של המאה העשרים על ידי המכון האמריקאי לביוגרפיות.
ביוגרפיה.
לאוניד פטשקה, פסנתרן ומלחין, נולד בשנת 1964 בבאקו שבאזרבייג'ן. הוא החל ללמוד לנגן על פסנתר בגיל 4 בבאקו. אמו עבדה כמורה לשפה ולספרות רוסית, ואביו היה מהנדס מטוסים. בפעם הראשונה לאוניד ניגן בפני קהל בגיל 6. בגיל 7, פטשקה ניגן את הקונצ'רטו של מנדלסון עם התזמורת הסימפונית של באקו. עם סיום בית הספר למוסיקה בקאזאן בשנת 1983, הוא נרשם ללימודים באקדמיה הרוסית גנסין למוזיקה. הוא למד את שני הקורסים הראשונים כפסנתרן ומלחין קלאסי, ולאחר מכן הועבר למחלקת פופ-ג'אז, שבה למד בכיתתו של פרופ' איגור בריל, מחבר של אחד מספרי לימוד ג'אז הפופולריים ביותר בשפה הרוסית. לאחר סיום הלימודים, פטשקה הפך לאחד מהמוזיקאים הצעירים המבוקשים ביותר בברית המועצות, עם הרבה קונצרטים והופעות במערב. פטשקה היה אחד האמנים הראשונים בברית המועצות שיצא לסיבוב הופעות בארצות הברית כמוזיקאי ג'אז.
בשנת 1981, לאוניד פטשקה הפך לזוכה הסובייטי הראשון בתחרות הג'אז הבינלאומית, שהתקיימה בפולין. בשנת 1982, עשה את סיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית. בזמן הסיור הוצע לו להישאר בארצות הברית, אך הוא סירב בגלל החשש לגורלם של הוריו. בשנת 1986 הוא זכה במקום ראשון בתחרות של אלתור על פסנתר בווילנה ומאוחר יותר הופיע בפסטיבלים רבים בברית המועצות. בסוף 1980 כבר היה בעל מוניטין בברית המועצות, לקונצרטים שלו היו מגיעים אלפי אנשים, הוא נסע לסיבובי הופעות למדינות רבות, ובמקביל עבד בטלוויזיה המרכזית ברוסיה. פטשקה ניגן קונצרטים ורסיטל בכל רחבי העולם, כולל רסיטל סולו בקרנגי הול בניו יורק בשנת 1988, אולם קונצרטים של אוניברסיטת בוסטון ומוזיאון המדינה לוס אנג'לס לאמנות.
פטשקה היה פסנתרן הג'אז הסובייטי הראשון שזכה בפרס השני בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בקאליש, פולין בשנת 1987 וזכה בפרס הראשון של חברת התקליטים פגארט. כמו כן הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הפסנתרנים בלוס אנג'לס בשנת 1988, ובפרס המיוחד בתחרות פסנתרני הג'אז בצרפת בשנת 1989.
בשנת 1990 עלה לישראל, עם העלייה ההמונית מברית המועצות. בהתחלה המוזיקאי היה צריך להתחיל הכל מהתחלה, הוא ניגן במסעדות וברים והקהל העיקרי שלו היה עולים מברית המועצות לשעבר. בשנת 1991 הוא זכה בפרס הראשון בפסטיבל הג'אז באילת. בשנת 1994 פטשקה ארגן את פסטיבל הג'אז הראשון באשדוד. שלוש שנים לאחר מכן, הוא החל להופיע ברוסיה והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים. בשל צמיחת הפופולריות שלו ברוסיה ובמדינות חבר העמים בשנת 2000 פטשקה הוזמן לארצות הברית לנגן ג'אז בבית הלבן ונכלל ברשימה היוקרתית של "100 הנגנים מצטיינים של המאה ה-20" שהורכבה על ידי המכון הביוגרפי האמריקאי. בשנת 2003 הוא קיבל את מדליית הכנסת כהכרה בהישגיו ושירותיו לישראל.
פסטיבל הג'אז באשדוד.
בשנת 2009, בתמיכתו של סגן ראש העיר החדש בוריס גיטרמן והחברה העירונית לתרבות הפנאי באשדוד, פטשקה מקים פסטיבל ג'אז בינלאומי באשדוד בשם Super Jazz Ashdod. כוכבי ג'אז רבים ומפורסמים השתתפו בפסטיבל במשך השנים, ביניהם: מייק סטרן, רנדי ברקר, לני וויט, משפחת קרלינג, ריי בראון, ג'וניור, ביל אוונס ועוד.
טיל רב-שלבי
הנס שפר
הנס שפר (בגרמנית: Hans Schäfer; 19 באוקטובר 1927 - 7 בנובמבר 2017) היה כדורגלן גרמני, ששיחק לאורך כל הקריירה בפ.צ. קלן בתפקיד הקשר השמאלי, ושימש כקפטן נבחרת גרמניה המערבית, במדיה שיחק בשלושה טורנירי גביע העולם ואף זכה באחד מהם, במונדיאל 1954.
קריירת מועדונים.
נולד בקלן שבגרמניה. שיחק בפ.צ. קלן במשך 17 עונות ברציפות, החל משנת 1948, עד לפרישתו בשנת 1965. שפר זכה עם הקבוצה באליפות גרמניה בשנת 1962, טרם הקמת הבונדסליגה, וכעבור שנתיים, בעונת הבכורה של הבונדסליגה, זכה שפר באליפות השנייה שלו עם הקבוצה. בשנת 1965 פרש שפר ממשחק פעיל, לאחר שכבש 254 שערים ב-394 הופעות, והפך לסמל בפ.צ. קלן. בשנת 1963 זכה שפר בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
קריירה בינלאומית.
שפר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במונדיאל 1954 שפר סייע לנבחרת מערב גרמניה לזכות בטורניר, לראשונה בתולדותיה, כאשר הוא כובש ארבעה שערים. במונדיאל 1958, בו סיימה גרמניה המערבית במקום הרביעי, ובמונדיאל 1962, בו הודחה גרמניה המערבית ברבע הגמר, שימש שפר כקפטן הנבחרת. לאחר מונדיאל זה, פרש מהנבחרת. סך הכל צבר שפר 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, 16 מתוכן כקפטן, וכבש 15 שערים.
טרם פטירתו בנובמבר 2017, בגיל 90, היה שפר הכדורגלן החי המבוגר ביותר שזכה במונדיאל כלשהו.
גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג
גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Georg, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 17 בנובמבר 1582 – 2 באפריל 1641) היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1635–1641.
ביוגרפיה.
גאורג נולד ב-17 בנובמבר 1582 בצלה שהשתייכה לנסיכות לינבורג, לוילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולדורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ודורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג.
לאחר מותו של פרידריך אולריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג, חולקו בשנת 1635 שטחי בית ולף; גאורג קיבל את נסיכות קאלנברג שכללה את שטחי נסיכות גטינגן לשעבר, ואילו אחיו אוגוסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג קיבל את שטחי נסיכות לינבורג.
גאורג העביר את מקום מגוריו להנובר, שעל שמה נקראים צאצאיו בית הנובר. ב-2 באפריל 1641 מת גאורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
משפחתו.
בשנת 1617 התחתן גאורג עם אנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ואשתו מגדלנה מברנדנבורג. ממנה היו לו 8 ילדים:
ז'אק מאהפר
ז'אק מָאהְפַר (פרסית: ژاک ماهفر; נולד 14 במרץ 1931) הוא איש עסקים יליד אספהאן שבמרכז איראן. הוא עוסק שנים רבות בסחר תרופות. הוא הגה רעיון להקים בתי חרושת לייצור תרופות באיראן, אולם התוכנית נגנזה עם פרוץ המהפכה האסלאמית של האייתוללה ח'ומיני. הודות לפעילות פילנתרופית ענפה באיראן, אירופה, ישראל וארצות הברית, הוא זכה לתעודות הוקרה רבות, ביניהם אות לגיון הכבוד של צרפת ועיטור נשיא מדינת ישראל.
משפחה והשכלה.
ז'אק מָאהְפַר נולד בשכונת היהודים ג'וּבָּארֶה, באספהאן שבמרכז איראן. שם לידתו היה זכריה. אמו נקראה מַנְזָל ואביו חָג' הילל מָאהּ-גֶרֶפְתֶה. משפחה בת שבע הנפשות (הכוללת שלושה בנים ושתי בנות) חיה בחדר אחד בנוי מטיט, בעל מחסן אחורי ומרתף טחוב ואפל. זו הייתה שכונת היהודים הענייה, ליד שתי האחרות שנקראו דַּרְדַשְׁת וגוֹלְבַּהָאר. השכונה, בעלת סמטאות צרות, וכולה בנויה מבתי טיט.