בתקווה שיצירתיותו ותוכניותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי חופשי יותר בניו יורק, החליט מורנו בסתיו 1925 להגר מאוסטריה. התלבט בין ברית המועצות ובין ארצות הברית שבה היה גר כבר אחיו ויליאם. בסופו של דבר בחר באמריקה.
אחרי שבאוקטובר 1925 נפטר אביו, הוא נסע דרך המבורג לניו יורק בדצמבר 1925. בהזדמנות הגירתו עשה כמה שינויים דרמטיים בנתוני זהותו. שינה את שמו מיעקב מורנו לוי ליעקב לוי מורנו. שם המשפחה החדש שלו, מורנו, רמז אולי גם למעמדו כ"מורה", אולי אף למילה העברית הנטויה "מורנו", כלומר המורה שלנו. שינוי אחר היה ברישום שנת 1892 כשנת לידתו במקום 1889.יש מקשרים זאת לאסוציאציה עם שנת 1492, שנת גירוש ספרד וגילוי אמריקה, או למחאה נגד תפקידו עד אז של אח בכור ו"ילד הורי" על ידי כך הפך עצמו יותר "צעיר", בשלוש שנים, צעיר מאחיו ויליאם. זאת בתקופה שהיה זקוק יותר מתמיד לעזרה מאחרים.
פעילותו בארצות הברית.
תחילת דרכו של מורנו בארצות הברית ידעה מכשולים רבים. היה חסר כסף, תמיכה וגרין קארד, עוד לא שלט טוב באנגלית אמריקנית וגם להמצאתו שלו ושל פרנץ לורנצו לא היה המשך.
התלבט בין תיאטרון, חקר היצירתיות, סוציולוגיה ורפואה.
בנוסף לאחיו ויליאם שכמו בווינה, גם כאן התגייס לסייע לו מבחינה כספית ומוראלית, השיג לבסוף מורנו את עזרתה של ביאטריס ביצ'ר, אחייניתו של המטיף הנרי וורד ביצ'ר, אחד ממקורביו בזמנו של הנשיא אברהם לינקולן. ב-31 במאי 1928 התחתן איתה ב"נישואי אינטרס" שסייעו לו בהתאזרחות ובקליטה בארץ החדשה. יתרה מזו ביאטריס עזרה לו ליישום הפסיכודרמה אצל ילדים ועשתה לו היכרות עם מחנכים ומטפלים חשובים.
בינתיים בשנת 1927 קיבל את הרישיון לעסוק ברפואה בארצות הברית ופתח שתי קליניקות בניו יורק - אחת בשדרת 86 והשנייה בשכונה יהודית במנהטן. בשנים 1927–1929 הציג את שיטת משחקי התפקידים בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובמקומות אחרים.
השנה 1931 הייתה שנה מלאת הישגים בחייו. אחרי שבין השנים 1928–1931 עמד לרשותו אחד מאולמות הקרנגי הול, ב-5 באפריל 1931 באולם התיאטרון גילד Guild Theatre (בימינו תיאטרון אוגוסט וילסון) נחנך רשמית מיוזמתו תיאטרון האלתור Impromptu Theatre שם אימן לפי שיטות שלו שחקנים
ושחקניות מקצועיים. בתיאטרון הכיר את הלן הול ג'נינגס, סוציולוגית ודוקטורנטית בפסיכולוגיה. היא הכירה לו את המדריך שלה פרופ' גרדנר מרפי ואת המשורר, המחזאי והמתרגם ג'י. ג'י. רובינס, שהפכו למעריציו (רובינס היה המתרגם לאנגלית של ספרו של קונסטנטין סטניסלבסקי). באותה שנה בשיתוף פעולה עם הלן ג'נינגס עבד כפסיכיאטר יועץ בבית הכלא סינג סינג באוסינינג, ניו יורק. בעידודו של ויליאם אלנסון ווייט, ערך שם מחקרים לפי עקרונותיו על אוכלוסיות בית הכלא. חילק למשל את האסירים לקבוצות זיקה (affinity groups) שונות והניח על ידי כך את היסודות לסוציומטריה. לאחר מכן הציג תוצאות מחקריו בכנס בפילדלפיה של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה בשנת 1932. בכנס זה השתמש לראשונה במושג פסיכותרפיה קבוצתית.
בהמשך הוזמן בשנת 1933 לבצע, שוב יחד עם הלן ג'נינס, מחקר דומה בבית ספר ממלכתי לבנות (New York State Training School for Girls) בעיירה הדסון במזרח מדינת ניו יורק. המחקר התפרש על שנתיים ועשה שימוש בשיטות שהמציא: סוציומטריה, פסיכודרמה, סוציודרמה ופסיכותרפיה קבוצתית. את תוצאותיו מורנו הציג בפני כנס של החברה הרפואית בניו יורק ב-4 באפריל 1933, תאריך שהוכרז על ידו כיום לידת התנועה הסוציומטרית.
ב-1931 הקים מורנו גם עיתון בשם "אימפרומפטו" ("Impromptu") שהיה מיועד להפיץ את תורתו התיאטרלית - טיפולית. מאוחר יותר, בשנת 1937 ייסד עוד כתב עת, "סוציומטריה - עיתון היחסים הבינאישיים" בו פורסמו עבודות חשובות לא רק פרי עטו, אלא גם של מרגרט מיד או גורדון אולפורט.
בשנת 1934 מורנו הוציא לאור את המונוגרפיה המפורסמת שלו "מי שורד?", הנחשבת מעין "תנ"ך" של הסוציומטריה. במחקריו שנסבו על מבחנים סוציומטריים בבית ספר הציבורי 181 בברוקלין בשנת 1937 מורנו ראה "השלב שני בהתפתחות הסוציומטריה".
בשנת 1936 מורנו התיישב לבסוף בצפון מדינת ניו יורק
בעיירה ביקון, על גדות הדסון, כמאה ק"מ צפונה מניו יורק.
רכש שם בניין בית ספר ישן, המוקף בפארק גדול וייסד בו קליניקה פסיכיאטרית פרטית "בית ההבראה ביקון היל" Beacon Hill Sanatorium עם תיאטרון טיפולי ומרכז לימוד. בית ההבראה פעל כמו קהילה טיפולית. עזרה לו מאוד בפרויקט הזה אשה עשירה בשם גרטרודה פרנשו טון, סופרג'יסטית, פעילת שמאל ומיליונרית, אמו של השחקן פרנשו טון.
המטופלים בבית ההבראה התבקשו לשחק (enact) בתיאטרון את חייהם מבעבר וההווה ואת הפנטזיות שלהם על עתידם. ליד המכון הקים גם הוצאה לאור משלו בשם "ביקון האוס" Beacon House.
בבית ההבראה בביקון היל היו מתכנסים תכופות מורנו, ידידיו וחסידי הגותו ומכאן פרצה תורת הפסיכודרמה ויישומה אל כל רחבי העולם.
אמנם לא קיבל מורנו תפקידי פרופסור קבועים באוניברסיטאות אך התאפשר לו להרצות לתקופות קצובות באוניברסיטאות ניו יורק בבית הספר החדש למחקרים חברתיים (1938-1937) ובאוניברסיטת קולומביה (1940-1939) ולהשתתף באופן פעיל בכנסים ובקונגרסים לפסיכיאטריה.
אחרי גירושיו ב-1936 מביאטריס ביצ'ר, נשא בשנת 1938 לאשה את פלורנס ברידג ( 1912-) ב-25 שנה צעירה ממנו. מנישואים אלה נולדה לו בשנת 1939 הבת רגינה.
אחרי שבשנת 1934 הנהיג לראשונה את הטיפול בפסיכודרמה בבית החולים הממשלתי סט. אליזבט בעיר וושינגטון, ב-8 ביוני 1941 הוקם בבית חולים זה תיאטרון לפסיכודרמה ונוצרה משרה למטפל בשיטה זו.
בשנות ה-1940 המאוחרות הפסיכודרמה הונהגה כשיטת טיפול במוסדות פסיכיאטריים שונים ברחבי ארצות הברית, למשל בבית חולים פסיכיאטרי בבוסטון ובבתי חולים המיועדים לנכי הצבא האמריקאי בלוס אנג'לס, במדינות קנזס, ארקנסו ועוד.
המכון הסוציומטרי בניו יורק.
בשנת 1941 פגש מורנו את סלין זרקה טומן (ילידת 1917), יהודייה הולנדית, אז בת 24, שהגיעה מארץ שנכבשה על ידי הנאצים וחיפשה טיפול הולם לאחותה שחלתה במחלה פסיכוטית. זרקה תהפוך ל"מוזה" שלו, יד ימינו בעבודותיו ולאשתו.
ב-1942 כבר כתבו את מאמרם המשותף הראשון. יחד איתה ייסד מורנו את ASGPP -החברה האמריקאית לפסיכותרפיה קבוצתית ולפסיכודרמה, הארגון המקצועי הראשון למטפלים בפסיכותרפיה קבוצתית.
במסגרת זו הותוו קווי היסוד ללימוד הפורמלי של הפסיכודרמה במכונים לפסיכודרמה.
אז פתח מורנו גם את המכון הסוציומטרי ואת התיאטרון לפסיכודרמה בשדרות פארק 101 (Park Avenue 101) בניו יורק. זה היה מה שכינה מאוחר יותר השלב שלישי בהתפתחות הסוציומטריה. התחיל להציג בערבי סוף שבוע, ססיות פתוחות בפני אנשי מקצועות שונים שהיו סקרנים להכיר את שיטותיו. אלו נמנו דמויות חשובות בהתפתחותה העתידית של הפסיכותרפיה הפרטנית והקבוצתית שמו פריץ פרלס, ס.ה. פוקס (Foulkes) ואריק ברן. מורנו המשיך בפעילות זו עד שנות 1970 המוקדמות. בשנת 1962 העביר את זירתה לכתובת אחרת בניו יורק: 236 West 78th Street.
משנת 1945 פרסם את עיתונו השני "סוציאטריה" - "Sociatry", מ-1947 "סוציאטריה - עיתון לטיפול קבוצתי ובין-קבוצתי", שהפך לימים ל"עיתון (ג'ורנל) לטיפול קבוצתי, לפסיכודרמה ולסוציומטריה".
בינתיים ביוזמת הנרי מאריי הוקם בשנת 1949 תיאטרון לפסיכודרמה גם באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 1949 אחרי שהתגרש שנה קודם לכן מפלורנס, התחתן מורנו עם זרקה טומן. בשנת 1952 נולד להם בנם, ג'ונתן.
פעילותו הבינלאומית.
אחרי מלחמת העולם השנייה פעל מורנו להפצת השימוש בפסיכודרמה בעולם.
החל משנת 1950 התחיל סיורים בעולם - בצרפת (1947), בבריטניה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, איטליה וצ'כוסלובקיה (1959).
כמו כן שלח את תלמידיו ללמד את תורתו בארצות שונות. החל מ-1957 עמד מורנו בראש מועצה בינלאומית לפסיכותרפיה קבוצתית, שנקראה לאחר מכן האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית. ב-1961 ייסד אקדמיה כלל-עולמית לפסיכודרמה ולפסיכותרפיה קבוצתית. הקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכודרמה התקיים בשנת 1964 בפריז.
בשנת 1967 נאלץ הזוג להפסיק את עבודתם הטיפולית בקליניקה בביקון אך המשיך יחד עם אשתו את הסמינרים הלימודיים.
בשנת 1973 הקים את האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית IAGP אך בחר לא להיות יושב ראשו על מנת שייצג את כל המגמות בתחום זה.
יעקב לוי מורנו נפטר ביקון, ניו יורק, ב-14 במאי 1974 אחרי שורה של אירועים מוחיים.
לפי בקשתו גופתו הובאה לשריפה ולקבורה במשפרת זימרינג בווינה.
לאחר מותו המשיכה רעייתו, זרקה, את עבודתו. אשה יצירתית ואנרגטית, התמודדה בעצמה עם משבר בריאותי קשה כשחלתה בסרקומה בכתפה הימנית ונאלצה לעבור את כריתתה בשנת 1958
באוגוסט 2000 מכרה אלמנתו את הקליניקה בביקון ועברה לגור בצ'ארלוטסוויל על יד בנם,
ג'ונתן מורנו, המכהן כפרופסור לאתיקה רפואית באוניברסיטת וירג'יניה.
בין תלמידיו הבולטים של מורנו נמנים אן-אנסלן שיצנברגר (נולדה 1919) ורימונד קורסיני.
מורשתו.
במונוגרפיה "עתידו של עולם האדם" (" The Future of Man's World")
תאר מורנו איך פיתח את תורותיו הסוציולוגיות והפסיכולוגיות תוך כדי ניגוד ל"מטריאליזם הכלכלי של מרקס, המטריאליזם הפסיכולוגי של פרויד והמטריאליזם הטכנולוגי" של העידן התעשייתי המודרני.
עמדתו, כפי שהציג אותה באוטוביוגרפיה, מבוססת על משולש:
השפעותיו על התיאטרון ועל תחום הפסיכודרמה.
בין השנים 1950–1960 השפיעו רעיונותיו של מורנו על "קבוצת התיאטרון" (Theatre Group),
אולפן שחקנים (Actor's Studio), "התיאטרון החי" (Living Theater).