לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא פרולז פעלה כשליחה, והעבירה נשק וכן את פקודת הגיוס של פטריק פירס לווטרפורד, קורק, לימריק וטיפררי, וגם ארגנה שש שליחות נוספות לשאת את הפקודה לאזורים אחרים ברחבי הארץ. היא חזרה לדבלין ביום הרביעי או החמישי של המרידה, קרוב לסופה. היא חזרה עם שחר לביתה, עליו סיפרה שחיו בדירה הקטנה כשישה בני משפחתה, כולם מובטלים, ושאפילו פת לחם היה קשה להם להשיג. אך בעדותה ללשכת ההיסטוריה הצבאית, היא סיפרה שסירבה לקבל תשלום על שליחויותיה, ורק מה שיכלה לעשות עבור "קייט הוליהאן" - שם קוד לאירלנד - היה בראש מעייניה. אבטלה ועוני היו מנת חלקן של רבות מהפעילות הרפובליקניות באותה תקופה, כשאת כל זמנן ומרצן הקדישו למטרה. כפי שניסחה זאת פרולז, "היו אלה זמנים גדולים, והייתי זוחלת על ברכיי לעשות זאת שוב. כמובן שאני ענייה, אך איני ממורמרת".
לאחר המרידה פרולז הייתה מבוקשת, יחד עם חברות קומן האחרות, והיא הסתתרה בטראלי, אך מישהו הלשין עליה, והיא נעצרה ב-2 במאי 1916, והובאה למחנה ריצ'מונד, ואחר כך לכלא קילמיינהאם, בזמן שהוצאו להורג מנהיגי המרידה. האישום שהובא נגדה היה בהקשר ל"בעלותה" של העיתון של קונולי, אשר כונה בכתב האישום "העיתון השבועי המסית". הסתה הייתה פשע חמור, שווה ערך לבגידה, ויכול היה לשאת עונש מוות. ביוני, היא נשלחה לכלא באנגליה יחד עם עוד מספר מחברותיה: מרקייביץ', נשלחה לכלא איילסברי, קתלין לין נשלחה לכלא הנשים בבאת', ופרולז, מזכירתו של ג'יימס קונולי, ויניפרד קרני, הלנה מולוני בריג'יד פולי, ואלן ריאן נשלחו לכלא לואיס, כלא גברים בסאסקס. יתר הנשים מתוך כ-77 שנעצרו אחר המרידה שוחררו בדבלין לאחר זמן קצר יותר.
עם הגעתן לאנגליה, ניתנו לנשים שבעה ימים לערער על משפטן. הערעורים נשלחו לשופט בית המשפט העליון בלונדון.
המעצר של פרולז נחשב כסקנדל במשפחתה, שחלקם היו פרוטסטנטים ולא חלקו את האידאולוגיה הרפובליקנית שלה; כמה מהם החליטו לשנות את שמם לפרול (Prole) כדי לא להיות מקושרים אליה. פרולז, לאחר שענתה על שאלות בפרלמנט הבריטי והופיע בבית משפט, שוחררה יחד עם בריג'יד פולי ביולי 1916, והן חזרו לאירלנד. שם, היא מיד נבחרה כנשיאה בפועל של איגוד הפועלות האיריות במקומה של מרקייביץ', שעדיין ישבה בכלא. כשזו השתחררה מכלא איילסברי ב-17 ביוני 1917, פרולז נסעה לאנגליה לברך פניה, וליוותה אותה בחזרה לאירלנד.
חיים אישיים.
ב-1919 נישאה פרולז לג'יימס מייקל פלנגן, פעיל שמאל שהיה מכונה בשם החיבה "האזרח פלנגן". היא המשיכה לפעול למען זכויות נשים בתנועת העבודה. היא נפטרה ב-12 בדצמבר 1950.
שאהבה נפשי
שאהבה נפשי (באנגלית: Disobedience) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי-אירי בבימויו של סבסטיאן לליו, שנכתב על ידי לליו ורבקה לנקיביץ'. הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת נעמי אולדרמן. בסרט מככבות רייצ'ל מקאדמס ורייצ'ל וייס.
הסרט עוסק ביחסים אסורים בין שתי נשים בקהילה החרדית של לונדון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-10 בספטמבר 2017. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 באפריל 2018. בישראל עלה הסרט לאקרנים ב-7 ביוני 2018.
הסרט קיבל שבחים רבים מהמבקרים, אשר שיבחו את המשחק, הבימוי, הצילום, המוזיקה, התסריט והכימיה שבין וייס ומקאדמס.
עלילה.
רונית קרושקה היא צלמת יהודייה, חוזרת בשאלה, החוזרת לקהילת ילדותה בקהילה החרדית של לונדון כדי ליטול חלק בהלוויית אביה, רב הקהילה. בהגיעה לשם היא פוגשת את אסתי ודוד, חברי ילדות שלה.
היא מגלה שאסתי נישאה לדוד, ודוד הוא שאמור לרשת את מקומו של רב הקהילה, שגידל אותו כבן טיפוחיו.
הפגישה המחודשת בין אסתי לרונית מעוררת בשתיים את רגשות האהבה ההדדית ביניהן, אותם רגשות שהובילו לקשר הרומנטי שהתפתח בין השתיים בצעירותן, קשר שכשנחשף לאביה של רונית הביא לבסוף לבריחתה מלונדון לניו יורק.
אסתי משתפת את רונית בכך שהתחתנה עם דוד אף על פי שהיא לסבית משום שרב הקהילה לחץ עליה לעשות כך, למרות שאינה אוהבת אותו. היא מבקשת מדוד להיפרד ממנה, אך מתקשה להתחיל חיים משותפים עם רונית.
דוד מתלבט, אך לבסוף מסכים לאסתי לעזוב ומוותר על מקומו כרב הקהילה, כשאסתי מגלה לו שהיא בהיריון, וכי היא רוצה להיות חופשיה באמת.
בסצנת הסיום דוד ואסתי נפרדים, ורונית חוזרת לניו יורק.
הפקה.
פיתוח.
ב-29 בספטמבר 2016, דווח כי רייצ'ל וייס לוהקה לתפקיד ראשי. בסרט שיעבד את ספרה של נעמי אלדרמן עם סבסטיאן לליו כבמאי על פי תסריט של לליו עצמו ורבקה לנקיביץ'. ב-4 באוקטובר 2016, רייצ'ל מקאדמס הצטרפה לצוות השחקנים, ואחריה אלסנדרו ניבולה כבעלה של מקאדמס, ב-7 בדצמבר 2016. הסרט מומן על ידי Film4 הפקות וחברת FilmNation Entertainment. מתיו הרברט הצטרף לצוות ההפקה כמלחין.
צילומים.
צילומי הסרט החלו בלונדון בינואר 2017.
רחוב הסטר (סרט)
רחוב הסטר (אנגלית: Hester Street) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1975 בבימויה של ג'ואן מיקלין סילבר. התסריט עובד על בסיס הנובלה של אברהם קאהאן, "יעקל: סיפור מן הגטו בניו יורק", שיצאה ב-1896.
עלילה.
בעשור האחרון של המאה ה-19, המהגר היהודי יענקל (בספרו של קאהאן הוא נקרא בגרסה הליטאית, יעקל) פודגורני הגיע מתחום המושב ללואר איסט סייד שבניו יורק על מנת להתבסס כלכלית ולהביא את אשתו גיטל ובנם יוסל'ה. הוא נסחף במהרה בחופש ובפתיחות שהציעה לו אמריקה ופנה להיטמע ללא עכבות, ככל יכולתו. הוא אימץ את השם "ג'ייק" והצטרף לחוג של מהגרים יהודים דומים לו, המשתדלים לדבר רק אנגלית – רצוצה ככל שתהא – ולרכוש את התרבות המקומית, ועיסוקם העיקרי הוא ללעוג ל"ירוקים" שהגיעו זה מקרוב. על אף שעברו שנים והוא הרוויח די כסף במתפרה שהוא עובד בה, הוא לא טרח לרכוש את כרטיסי האנייה לגיטל ויוסל'ה ואף נכנס לקשר רומנטי עם צעירה יהודייה בשם מאמי פיין.
אז מגיעה מרוסיה הידיעה שאביו של ג'ייק מת. מוכה חרטה והלם ואכול רגשות אשם הוא מזמין את הכרטיסים. חבריו נרעשים לשמוע שיש לו אישה ובן, אם כי הוא לא מגלה זאת למאמי וממשיך את הקשר אתה. כשגיטל מגיעה לאליס איילנד, היא נחרדת לראות את בעלה מגולח ולבוש "כמו פריץ". קצין ההגירה מנפץ את אשליות ההשתלבות של ג'ייק כשהוא שואל אותו באנגלית תקנית ובהתנשאות לאיזו מטרה הוא מביא את האישה למדינה; הלה ממלמל בשפתו הקלוקלת וצורח על גיטל ביידיש שתציג את שטר הכתובה שלהם, שהקצין מעלעל בו בחוסר הבנה אך מאפשר להם לעבור. בני הזוג שלא התראו שנים מגלים עד כמה השתנו: ג'ייק מנסה להסביר לאשתו שעליה להסיר את פאתה הנכרית ושכיסוי ראש איננו מקובל, והיא מסרבת בתדהמה. הוא מתעלם מצרחותיה וגוזז את פאות הראש של יוסל'ה, ותובע מגיטל לקרוא לו אך ורק "ג'ואי" במטרה להפכו ל"יאנקי מן המניין." הוא גם לא מסוגל לגעת באשתו הזרה והמוזרה, המתלבשת כנהוג ברוסיה ומדברת רק יידיש.
כדי לממן את שכר הדירה של מגוריהם החדשים, מכניסים בני הזוג כדייר-משנה את ברנשטיין, עמיתו לעבודה של ג'ייק במתפרה. ברנשטיין הרווק המזדקן היה בחור ישיבה ברוסיה ואיבד את כל מעמדו כשהיגר, אך הוא ממשיך לדבוק בערכים הישנים, על אף שכל מכריו לועגים ובזים לו (הבוס שלהם, רוכל לשעבר, משפיל אותו בבקשות חוזרות לספר מה היה ברוסיה, ואז עונה בתמימות מעושה: "איזו מין ארץ היא אמריקה! הרוכל נעשה לבוס, ובחור הישיבה יושב ליד המכונה"). ג'ייק מתקשה להסתיר את כעסו כשהוא נוכח שאשתו מעריצה את ברנשטיין יודע הספר – הלה גם מסביר לה שעליה להיות אסירת תודה על אף המתח בבית, שכן בעלים רבים לא טורחים אפילו לגרש את נשותיהם כשהם מהגרים, כל שכן להביא אותן לאמריקה. גיטל גם פוגשת בגב' קוברסקי, בעלת הדירה שלהם, ההופכת לחברתה היחידה אף שהיא מוזרה ביותר בעיניה: קוברסקי רואה עצמה כאדוקה מאוד (והיא אכן כזו, במונחים אמריקניים) אך מסבירה לה ש"הן חיות במדינה מתורבתת" ועליה להסיר את מטפחתה וללבוש מחוך. גיטל מנסה ללמוד אנגלית במאמץ רב ולהשתלב כדי להתגבר על ניכורו של בעלה.
מאמי, שג'ייק שכנע להעביר לו את כספה כדי לפתוח עסק ביחד, מגלה שהוא נשוי. בין השניים פורץ ריב קשה. הוא שב הביתה ורואה את גיטל עם מה שהוא בטוח שהוא פאה נכרית יקרה ומטופחת: הוא מתחיל לתלוש אותה בזעם אך צרחת הכאב של אשתו מבהירה לו שזה שיערה הטבעי, שהפסיקה לכסות כדי לרצותו. גב' קוברסקי מגיעה ומאיימת לקרוא לרשויות, וג'ייק הנבוך והמבולבל יוצא לרחוב בכעס ומבלה את הלילה בריבים ובהתהוללות. שני בני-הזוג מתחילים להבין שאין מנוס אלא להתגרש. הוא משכנע את מאמי שיישא אותה אחרי שיוציא גט מגיטל – על אף החילון השטחי שעברו, קהילת המהגרים המזרח-אירופאים שג'ייק אנוס להימצא בתוכה לא תקבל נישואים אזרחיים – הנעשית בתורה תקיפה וממולחת יותר. האנגלית שלה משתפרת, היא לומדת להתלבש בסגנון המקובל ומתחילה להתעניין בברנשטיין. לבסוף, גיטל מצליחה לסחוט ממאמי וג'ייק סכום ניכר בתמורה להסכמתה להתגרש ומשכנעת את ברנשטיין להתחתן עמה ולפתוח בית-עסק ביחד. השניים עורכים את הגירושין אצל רב מקומי ישיש, השואל את הבעל לשמו המדויק. הלה עונה "ג'ייק" אך מתקן ל"יענקל" מול הרמת הגבה של הרב. לאחר מכן, מספרת גב' קוברסקי לרבנית שברנשטיין התחיל כבר ללמד את יוסל'ה אל"ף-בי"ת, וגיטל מתקנת אותה: "לא, שמו ג'ואי!" שני הזוגות החדשים פונים לדרכם.
הפקה וקבלה.