ביולי 1955 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית וגם הוועדה הטכנית של הליגה הערבית קיבלה אותה. אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית, בטענה כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ישראל וירדן החלו בפעילות לפיתוח מפעלי המים לאחר מערכת סיני. ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנחל הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים. בעקבות העבודות בירדן נקטה ישראל יוזמה משלה להטיית מי הירדן דרומה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון הביא בחשבון את מדיניותה של ארצות הברית בשאלת המים, לפיה כל תוכנית לניצול מי הירדן חייבת לעמוד במכסת המים שנקבעה בתוכנית ג'ונסטון. ממשלת ישראל, שקיבלה תמיכה וגיבוי מהאמריקנים, העדיפה הסכם לשיתוף פעולה עם שאר מדינות האזור בנושא המים, אולם הייתה נחושה להטות את מי הירדן אל הנגב בהסכמת הערבים או בלעדיה.
העמדה הסורית.
הסורים הציגו בפני מוסדות הליגה הערבית מספר טיעונים להתנגדות למפעל המים שיזמה ישראל:
השתלשלות האירועים.
המלחמה על המים התנהלה במשך 15 שנים, בארבע גזרות:
גזרת אגם הכנרת (1951–1957).
נהר הירדן נשפך אל הפינה הצפון-מזרחית של אגם הכנרת. מי הנהר מביאים מן הגליל מזון עשיר לדגה, אשר מתרכזת בחלק זה של האגם. באזור עבר קו הגבול, 10 מטרים ממזרח לקו המים. הסורים הקימו ברצועה זו מוצבי לחימה, מהם התנכלו לדיג הישראלי באמצעות תפיסת רשתות וסירות דיג. תחילה היו חילופי אש מנשק קל, זה המשיך לירי מקלעים, תותחי 20 מ"מ מספינות משוריינות של חיל הים ועד שימוש סורי בטילים נגד טנקים. כדי לפגוע בכושר הצבאי הסורי ממזרח לכנרת, בוצעו מדי פעם פשיטות ופעולות תגמול, הבולטות שבהן: מבצע עלי זית ומבצע סנונית.
ייבוש אגם החולה (1953–1957).
מדינת ישראל ביקשה לצרף לקרקעותיה החקלאיות כ-600 אלף דונם של אדמה חקלאית ופורייה, באמצעות ייבוש אגם החולה, שגרם לא מעט בעיות – מחלות, יתושים והצפות. ייבוש האגם נתפס כחשוב משום שיקטין את כמות המים המתאדים ויגדיל את כמות המים הניתנים לניצול, בין היתר לצורך מוביל המים הארצי. הוא גם יוסיף אדמות לעיבוד חקלאי ויגביר את אחיזתה של ישראל בשטח המפורז.
העבודות לייבוש החולה החלו בראשית 1951, חלקן היה אמור להתבצע באזור המפורז וחלקן על אדמות בבעלות ערבית. כבר לאחר חודשיים פתחו הסורים באש אל עבר טרקטורים שעבדו בשטח, שהיה כולו בריבונות ישראלית. שתי תקריות רחבות היקף התרחשו באזור: האחת, כאשר מוצבים סורים פתחו באש לעבר סיור ישראלי שעשה דרכו לאל-חמה והרגו שבעה מאנשיו. השנייה, הייתה בתל מוטילה, שמצפון לכנרת, במהלכה נהרגו 40 חיילי צה"ל.
נושא ייבוש החולה הועלה בפני מועצת הביטחון של האו"ם. בין השאר טענו הסורים שהם תוקפים משום שחלק מהשטחים המיועדים לייבוש שייכים לערבים פלסטינים, שגורשו על ידי ישראל במלחמת העצמאות, וכי שטח האגם המיובש יוכל לשמש כשטח תמרון לשריון ישראלי שיתקוף את הגולן. לבסוף נמצא פתרון לפיו, ישראל הצליחה לבצע את העבודות בלא להזדקק לאדמות שבבעלות ערבית. באוקטובר 1953 החלו לעבוד באגם שני מחפרי ענק משוריינים כדי לכרות את שתי התעלות – המזרחית (הירדן) והמערבית, שעתידות לנקז את מי האגם. באוקטובר 1957 הושלמו העבודות ונפתח ה"פקק" – סכר המים שהוקם זמנית במוצא הדרומי של הירדן מן האגם. בכל שנות העבודה הפריעו הסורים לעבודות על ידי אש שנורתה ממוצביהם, ובשני הצדדים היו נפגעים רבים.
הטיית נהר הירדן בגשר בנות יעקב (1953–1956).
תוואי מוביל המים הארצי - חלופת תעלת ההטיה (או בשמה האחר חלופת תעלת הירדן ההררי), ראשיתה בשטח המפורז המרכזי, מדרום לימת החולה בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון המזרחי. התכנית נועדה להסיט את מי הירדן ההררי דרומית לגשר ולהפנותם את מרביתם בכוח הגרביטציה בתעלה פתוחה למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה - מאגר צלמון ומאגר אשכול ומשם לנגב.. חלק מהמים יועדו לייצור חשמל הידרואלקטרי בנפילתם לכנרת ולחזור ולהשאב בשעות הלילה בתעריף חשמל מוזל למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה.
ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות על "תעלת הירדן". הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, וטרפדו את העבודות שם באמצעות ירי. במקביל הם מחו לאו"ם על העבודות שמבצעת ישראל. ישראל הפסיקה את העבודות עד לקבלת החלטה בעניין במועצת הביטחון. בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים. אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה. לבסוף, כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.
תגובת מדינות ערב: הטיית החצבאני והבניאס (1963–1967).
ב-10 ביוני 1964 הושלם בישראל מפעל המוביל הארצי שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ודרומה.
בוועידת הפסגה הערבית הראשונה שנערכה בשנת 1964 בקהיר התקבלה ההחלטה להטות שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס – ולגרום פגיעה קשה במשק המים הישראלי. על פי התוכנית, יוקם סכר על הירמוך התחתון (שבממלכת ירדן), שימנע מישראל את השימוש במי הירמוך; סוריה תחפור תעלה ובעזרתה תטה את הבניאס ותחברו לירמוך; ולבנון תטה את החצבני עד לבניאס. התוכנית נועדה לשלול מישראל כשליש מכמות המים שתוכננו לזרום במוביל הארצי, בנוסף, צמצום זרימת המים יגרום להמלחת אגם הכנרת בשל מניעת מים מתוקים משני הנהרות הללו.
הסורים היו הראשונים שהזדרזו להתחיל בעבודות ההטיה, והחלו להכשיר את תוואי התעלה מדרום לבניאס. עם תחילת העבודות, הזהירה ישראל את סוריה שהיא לא תשלים עם הטיית שניים ממקורות הירדן. מאחורי הקלעים פעל אלי כהן בדמשק. באחד הנשפים לכבוד עלייתה של מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה הוזמן גם מוחמד בן לאדן, קבלן עבודות ציבוריות ומהנדס מתקן ההטיה. אלי כהן, שאף הוא הוזמן, יזם שיחה עם בן לאדן מתוך שידע מי עומד מולו בכוונה לדלות ממנו פרטים אודות המתקן. בן לאדן אשר ידע כי אלי כהן מקורב לצמרת הבעת' ולאמין אל-חאפז, נשיא סוריה בעת ההיא, במיוחד, הרגיש חופשי לדבר עמו. בפני כהן נחשפה התוכנית לפרטיה. יתרה מזאת, הוא הצליח לגלות כי רק על ידי הפצצה ופגיעה ישירה אפשר להרוס את מתקן ההטיה, ואין כל סיכוי לכוח רגלי לפעול באזור שכן כל האזור שמסביב למתקן ההטיה, ממוקש.
כאשר נכנס ציוד מכני הנדסי לאזור החרמון, ישראל הזהירה את הסורים בירי מנשק קל. ההסלמה לא איחרה לבוא, הארטילריה הסורית פתחה באש על היישובים הישראלים בעמק החולה וצה"ל השיב באש ארטילריה וטנקים והשמיד את הצמ"ה. הסורים העבירו את עבודות ההטיה לגזרה המרכזית, מול קיבוץ גדות. במאי 1965 טנקים ישראלים נכנסו לאזור המפורז המרכזי והשמידו את הציוד הסורי, התגובה הייתה הפגזה סורית. בסה"כ הסורים הכשירו תוואי לתעלה שאורכו 40 ק"מ, והכינו תעלה מדופנת שאורכה 1.5 ק"מ בדרום הגולן.
לעבודות הצטרפה גם לבנון, לאחר לחץ מצד מדינות ערב. בכינוס ממשלות ערב דרשה סוריה לרכז כוח אווירי ערבי שינטרל את העליונות האווירית הישראלית. מצרים דבקה בעמדתה, לפיה אינה מוכנה עדיין להסתכן בעימות עם ישראל. סוריה הבינה שהיא לבד במערכה נגד ישראל והחליטה לאמץ אסטרטגיה עקיפה – נוסף על פעילות הצבא הסורי (חדירות לשטח ישראל, ירי וכו'), תמיכה וטיפוח של חוליות פלסטיניות לביצוע פיגועים, במטרה לשבש את החיים בישראל ובעיקר לפגוע במתקני המים. המתח באזור גבר והתדרדר במהירות. ב-14 ביולי 1966 תקף חיל האוויר הישראלי והשמיד את הציוד המכני שעבד במקום ואת התעלה שנחפרה. זה היה ניסיונם האחרון של הסורים להטות את מקורות הירדן.
בסוף יולי 1965, הלבנונים הבינו שהם לא יצליחו בהקמת מפעל ההטיה בזמן שישראל ממשיכה לתקוף את העבודות על המפעל, ולכן הם החליטו להפסיק את הבנייה. הסורים לעומתם המשיכו בעבודות בקטעים שונים, אך הן התנהלו באיטיות, ולאחר מכן גם הסורים הפסיקו את העבודות על מפעל ההטיה. גם שנים לאחר סיום מפעל ההטיה, אפשר לראות קטעים מניסיון זה ליד נחל סמך ובאזור דרום הכנרת. יש הטוענים כי 'המלחמה על המים' למרגלות הגולן הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת ששת הימים. היא נפסקה רק כאשר צה"ל כבש את רמת הגולן ביוני 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים נמצאים כלל מקורות הירדן בשטחה הריבוני של מדינת ישראל.
כיום ניתן להבחין בקטע תעלה מדופן למוביל הישראלי בגזרת כורזים, ובדרום הגולן ישנן שתי תעלות הטיה שהסורים לא השלימו בנייתן.
טהור
פקלניצה
הפארק הלאומי פקלניצה (קרואטית Nacionalni park Paklenica) הוא פארק לאומי ברכס ולביט, כ-40 ק"מ מצפון לזאדר בדלמטיה שבקרואטיה. שטחו של הפארק הוא 96 קמ"ר והוא נמצא במרחק של קילומטר בודד מהעיר סטאריגרד-פקלניצה שעל חוף הים האדריאטי. האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1949 ומשמעות שמו בקרואטית היא "נקרה קטנה", באה מנוף הקרסטי שמאפיין את השטח.