לאחר פרישתו ועזיבת הפוליטקה עבר עביד לעמוד בראש הבנק הבינלאומי הערבי. באפריל 2011 הוא הודח מתפקידו על ידי ראש הממשלה עיסאם שרף בעקבות טענות לשחיתות בזמן כהונתו כראש הממשלה. במהלך אותה השנה הוגש נגד עביד כתב אישום בעברות שחיתות ציבורית בין היתר על דו"ח של ועדת הפיקוח שם נטען כי בתקופתו של עביד כראש הממשלה שיעור השחיתות במצרים עלה באופן משמעותי וכמות ההפסדים בגין שחיתות בתקופת כהונתו הגיעה לכ-100 מיליארד לירות מצריות בעיקר בעקבות ניסוח חוקים לקוי והתנהלות שלטונית לקויה על פי הסטטיסטיקה שסיפקה סוכנות הביקורת המרכזית של מצרים באותה תקופה. במרץ 2012 הורשע עביד בעברות שחיתות והונאה במכירת קרקעות ממנה הפסידה המדינה על פי האישומים כ-700 מיליון לירות, ונידון ל-10 שנות מאסר בפועל ובנוסף הוקפאו כלל נכסיו, בתחילת חודש ינואר 2013 פסק בית המשפט לערעורים במצרים כי יערך משפט חוזר ובסופו של המשפט החוזר זוכה עביד מאשמה.
טירת דולבדארן
טירת דוֹלבַדָארן (בוולשית: Castell Dolbadarn) הייתה טירת אבן, שהוקמה על ידי ל'ואלין הגדול בלב ממלכת גוויניד', כיום מחוז גוויניד', שבצפון-מערב ויילס.
הריסות הטירה כיום כוללים שאריות חומה היקפית ויסודות של מספר מגדלים ומבנים, כאשר השריד העיקרי לטירה הוא מגדל העוז העגול. האתר פתוח למבקרים ונמצא בבעלות ותחזוקה של Cadw, המבנה הוא מבנה רשום מדרגה I.
היסטוריה.
הטירה נבנתה סביב שנות העשרים של המאה ה-13 בפתח המערבי של מעבר ל'אנבריס על גדת אגם ל'ין פדרן בצפון-מערב ויילס, כחלק ממאמץ להתגונן אל מול צבאות אנגליה ממזרח וצבאות המארשים לאורך הגבול הדרומי והמזרחי של הנסיכות הוולשית. אצילים ולשים לא נהגו לבנות טירות בתקופה זו ומרכזי השלטון היו בחצרות לא ממוגנים (llysoedd), גם מגדל העוז העגול היה מאוד לא אופייני לביצורים הוולשים, מתוך כך נראה כי בניית הטירה הושפעה רבות מהסגנון האנגלו-נורמני של שליטי אנגליה והמארשים.
בשנת 1282 ירש את הנסיכות הוולשית דוויד' אפ גריפיד' נכדו של ל'ואלין. אל מול התקדמות הצבאות האנגלים לתוך ליבה של הממלכה, דוויד' קבע את בירת הנסיכות בדולבדארן ומשם ניהל את המערכה כנגד אדוארד הראשון, מלך אנגליה. ביולי 1283 נתפס דוויד' והוא נשפט והוצא להורג בשרוסברי, טירת דולבדארן נכבשה על ידי הצבא האנגלו-נורמני, כאשר המלך אדוארד קבע את קרנארבון הסמוכה בתור המרכז השלטוני והצבאי האזורי ואף נלקחו אבנים מדולבדארן לבניית הטירה החדשה לחופי מצר מנאי.
דורותי ריצ'רדסון
דורותי מילר ריצ'רדסון (באנגלית: Dorothy Miller Richardson; 17 במאי 1873 – 17 ביוני 1957) הייתה סופרת ועיתונאית בריטית. היא כתבה את "עלייה לרגל", רצף של 13 רומנים חצי-אוטוביוגרפיים, שפורסמו בין 1915 ל-1967, אף כי ריצ'רדסון ראתה בהם פרקים של יצירה אחת. היא הייתה אחת הסופרים המודרניים המוקדמים ביותר שהשתמשו בזרם התודעה כטכניקת סיפור. ריצ'רדסון מדגישה גם ב"עלייה לרגל" את חשיבותן ואופיין המובהק של חוויות נשיות. הכותרת "עלייה לרגל" מרמזת לא רק על "מסע האמן ... למימוש עצמי אלא, באופן מעשי יותר, המסע לגילוי צורה וביטוי יצירתי וייחודי".
ביוגרפיה.
ריצ'רדסון נולדה באבינגדון בשנת 1873, השלישית מבין ארבע בנות. לאחר שנולדה הבת הרביעית, החל אביה (צ'ארלס) להתייחס לדורותי כבן. ריצ'רדסון "גם ייחסה את ההרגל הזה לרצון הנערי שלה עצמה". היא התגוררה בוויטפילד, בית אחוזה גדול באלברט פארק (שנבנה על ידי אביה בשנת 1871 וכיום נמצא בבעלות בית הספר אבינגדון. משפחתה עברה לוורת'ינג, מערב סאסקס בשנת 1880 ואז לפוטני, לונדון, בשנת 1883. בלונדון היא למדה בבית ספר פרוגרסיבי שהושפע מרעיונותיו של ג'ון ראסקין, ושם "עודדו התלמידים לחשוב בעצמם". בבית ספר זה היא למדה צרפתית, גרמנית, ספרות, לוגיקה ופסיכולוגיה. בגיל שבע עשרה, ועל רקע הקשיים הכלכליים אליהם נקלע אביה, היא פנתה לעבוד כאומנת ומורה, תחילה בשנת 1891 במשך שישה חודשים, בבית ספר משלים (בית ספר לנשים צעירות המתמקד בהכנה לכניסה לחברה) בהנובר. בשנת 1895 זנחה ריצ'רדסון את עבודתה כאומנת כדי לטפל באמה ששקעה בדיכאון קשה, ובסופו של דבר אף התאבדה באותה שנה. אביה של ריצ'רדסון פשט את הרגל בסוף 1893.
בשנת 1896 עברה ריצ'רדסון להתגורר בחדר בעליית גג, ברחוב אנדלסיי 7, בלומסברי, לונדון, שם עבדה כפקידת קבלה / מזכירה / סייעת בניתוחי שיניים ברחוב הארלי. בזמן ששהתה בבלומסברי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ריצ'רדסון חברה לסופרים רדיקלים, כולל קבוצת בלומסברי. בשנת 1904 היא יצאה לחופשה ברמת ברן (אוברלנד) בשווייץ, (בגרמנית: Berner Oberland) במימון אחד מרופאי השיניים עמם עבדה, ומקום זה היה למקור הרומן שלה "אוברלנד". הרברט ג'ורג' ולס (1866–1946) () היה מכר שלה והתפתח ביניהם רומן קצר שהוביל להריון ואז להפלה, בשנת 1907. ולס היה נשוי לחברה לשעבר לספסל הלימודים של ריצ'רדסון. בעת חופשה מהעבודה שהתה בפוונסי, סאסקס ונסעה לשווייץ לחורף. היא התפטרה מעבודתה ברחוב הארלי ועזבה את לונדון "כדי לבלות את השנים הבאות בסאסקס ... בחווה המנוהלת על ידי משפחה קוויקרית". התעניינותה של ריצ'רדסון בקוויקרים הביאה אותה לכתיבת """העבר וההווה של הקוויקרים" ולעריכה של האנתולוגיה "לקט מתוך עבודותיו של ג'ורג' פוקס", ששניהם פורסמו בשנת 1914. היא בילתה חלק ניכר משנת 1912 בקורנוול, ואז בשנת 1913 שכרה חדר בסנט ג'ון ווד, לונדון, אף שהיא גרה במקביל גם בקורנוול.
על אף שפרסמה מאמר לראשונה בשנת 1902, קריירת הכתיבה של ריצ'רדסון, כעיתונאית פרילנסרית, החלה הלכה למעשה סביב 1906, עם מאמרים תקופתיים שכתבה בנושאים שונים, ביקורות ספרים, סיפורים קצרים ושירים. בנוסף היא תרגמה במהלך חייה שמונה ספרים לאנגלית מצרפתית וגרמנית. נושאי ביקורות הספרים של ריצ'רדסון והמאמרים המוקדמים שלה נעו "עבור בין ויטמן וניטשה לפילוסופיה הצרפתית ופוליטיקה בריטית" מנעד נושאים המדגים הן את "טווח תחומי העניין שלה והן את חדות מחשבתה". החל משנת 1908 ריצ'רדסון כתבה באופן קבוע מאמרי פרוזה קצרים, "מערכונים" ל"סקירות שבת", ובסביבות שנת 1912 "דחק בה אחד המבקרים לנסות לכתוב רומן". היא החלה לכתוב את "גגות מחודדים", בסתיו 1912, כששהתה אצל ג'יי.די ברספורד ואשתו בקורנוול, והספר פורסם בשנת 1915.
היא התחתנה עם האמן אלן אודל (1888–1948) בשנת 1917 - דמות בוהמית מובהקת, הקשור לחוג האמנותי שכלל את אוגוסטוס ג'ון, יעקב אפשטיין ווינדהאם לואיס. הוא היה צעיר ממנה בחמש עשרה שנים, חולה שחפת ואלכוהוליסט, והיה צפוי שלא יאריך ימים. עם זאת, הוא הפסיק לשתות וחי עד 1948. אודל היה רזה מאוד וגובהו "מעל שישה רגל עם שיער סביב החלק החיצוני של ראשו שהגיע עד מותניו", אותו מעולם לא קיצר. הוא גם לעיתים רחוקות נטל את ציפורני אצבעותיו. משנת 1917 עד 1939 בילו בני הזוג את חורפיהם בקורנוול ואת ימי הקיץ שלהם בלונדון; ואז נשארו לצמיתות בקורנוול עד מותו של אודל בשנת 1948. היא פירנסה את עצמה ואת בעלה באמצעות כתיבה פרילנסרית לכתבי עת במשך שנים רבות, מכיוון שאלן הרוויח מעט כסף מהאמנות שלו.
בין 1927 ל־1933 פרסמה ריצ'רדסון 23 מאמרים על סרטים במגזין האוונגרדי הקטן, "מקרוב", (Close Up") בו הייתה מעורבת חברתה הקרובה ברייהר.
בשנת 1954 היא נאלצה לעבור לבית אבות בפרבר בלקנה בקנטהאם, קנט, שם נפטרה בשנת 1957. הפרקים האחרונים (ספרים) של "עלייה לרגל", שיצאו לאור במהלך חייה של ריצ'רדסון, היו "אופק בהיר" ("Clear Horizon") בשנת 1935 ו"גבעת הגומה" ("Dimple Hill") ומהדורת האוסף של 1938. מהדורת האוסף התקבלה בצורה גרועה ובשארית חייה פרסמה ריצ'רדסון רק שלושה פרקים מכרך נוסף בשנת 1946, ואת היצירה "עבודה בעיצומה", "בחיים ובמכתבים".
הפרק האחרון (הספר ה-13) של "עלייה לרגל", "אור הירח של חודש מרץ", לא פורסם עד 1967, והוא מהווה את הסיכום לכרך הרביעי של מהדורת האוסף; אף על פי ששלושת הפרקים הראשונים הופיעו כ"עבודה בעיצומה", "חיים ומכתבים", בשנת 1946. הרומן הזה לא הושלם. ככל הנראה בגלל המכירות הגרועות וקבלת הפנים המאכזבת של מהדורת האוסף מ-1938, שגרמה לה בגיל 65 להפסיק להאמין בעצמה.
זרם התודעה.
בסקירה של ספרה "גגות מחודדים" ("האגואיסט", אפריל 1918), מיי סינקלייר יישמה לראשונה את המונח "זרם תודעה" במסגרת דיוניה על החידושים הסגנוניים של ריצ'רדסון. "גגות מחודדים" היה הכרך הראשון ברצף של 13 רומנים שכותרתו "עלייה לרגל", רומן זרם התודעה השלם הראשון שפורסם באנגלית. את המונח טבע ויליאם ג'יימס בשנת 1890 בספרו "עקרונות הפסיכולוגיה". במכתב למוציאה לאור סילביה ביץ ' בשנת 1934, ריצ'רדסון מעירה כי " פרוסט, ג'יימס ג'ויס, וירג'יניה וולף ודר' ... כולם השתמשו ב'שיטה החדשה', אם כי בו זמנית, באופן שונה מאוד".
ריצ'רדסון שנאה את המונח, וכינתה אותו בשנת 1949 "מטאפורה חסרת משמעות למרבה הצער" "שהושאלה ... על ידי מאי סינקלייר מהאפיסטמולוגים, ... כדי לתאר את עבודתי, כשתוך הביקורת הספרותית הזו היא דוחפת את הקריירה הלא שפויה שלה ".
"עלייה לרגל".
מרים הנדרסון, הדמות המרכזית ברצף הרומן "עלייה" "לרגל", מבוססת על חייה של הסופרת בין 1891 ל -1915. עם זאת, ריצ'רדסון ראתה את "עלייה לרגל" כרומן אחד שעבורו כל אחד מהכרכים האישיים היו "פרקים". "עלייה לרגל" נקראה כיצירה של סיפורת ו"מבקריה לא חשדו שתוכנה היה עיצוב מחדש של החוויה של דורותי ריצ'רדסון עצמה", וכן לא ראו בו רומן מפתח .
סופרת פמיניסטית.