בנוסף, הוא ייצג אישי ציבור ובכירים במערכת הביטחונית בעניינים אחרים, כמו:
בנוסף:
פעילות עסקית.
בקיץ 2000 נכנס ויסגלס להשקעה ב"קבוצת פלד-השקעות", שהקים מפכ"ל המשטרה לשעבר רפי פלד. הקבוצה רכשה תוך זמן קצר מספר חברות והגיעה להיקף פעילות נרחב, אולם במאי 2002 ויסגלס משך את השקעתו לאחר פחות משנה והמניות החברה צנחו ב-60% תוך יומיים. בהמשך הקבוצה נכנסה לחובות, ופלד הואשם במרמה והפרת אמונים.
בשנת 2016, במסגרת חשיפת מסמכי פנמה, התגלה כי ויסגלס רשם ארבע חברות במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים, מטרתם המוצהרת, לפי טופס רישום, הייתה קידום עסקאות נדל"ן במזרח אירופה.
עמדותיו.
באוקטובר 2004 צוטט ויסגלס בריאיון ל"הארץ" כאומר שההתנתקות תשמר בטווח הרחוק את גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון ושרוב גדול של המתנחלים לא ייעקרו ממקומם. אולם, בספטמבר 2009 אמר ויסגלס שלישראל אין ברירה אלא לפנות את כל ההתנחלויות מכיוון שאין מדינה בעולם המכירה בזכותה של ישראל ליהודה ושומרון וכי ללא עזרת העולם ישראל תהיה מדינת עולם שלישי. הוא צוטט כאומר: "לאחר שהחזרנו את רצועת עזה, נחזיר במוקדם או במאוחר את כל השטחים וכל המתנחלים יצאו משם עד האחרון שבהם". באוקטובר 2011 אמר כי: "הסיכוי לשלום עכשיו הוא פחות או יותר אפס...הפלסטינים חושבים שהם קיבלו את ההצעה הטובה ביותר כשהם היו ילדים ממש רעים. איזה תמריץ יש להם להיות טובים?".
חיים אישיים.
ויסגלס נשוי ללואיז ויסגלס ואב לשלוש בנות.
יעקב מיכאל חזני
קרב גוודלקנל
קרב גוודלקנל (Battle of Guadalcanal), הידוע גם בשם המערכה בגוודלקנל, היה סדרת עימותים צבאיים, שנערכו באזור האי גוודלקנל, בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית, בין ה-7 באוגוסט 1942 ל-9 בפברואר 1943. המערכה התנהלה במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקר אמריקאים, באיים גוודלקנל, טולאגי ופלורידה שבדרום איי שלמה במטרה למנוע מהיפנים את השימוש בהם לחסימת דרכי השיט והאספקה בין ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד. בעלות הברית התכוונו תחילה להשתמש בגוודלקנל ובטולאגי כבסיסים מהם תשוגר התקפה על הבסיס היפני ברבאול. חיילי בעלות הברית הצליחו לכבוש את טולאגי ופלורידה מידי היפנים, ששהו באזור ממאי 1942, וכמו כן כבשו שדה תעופה שהיה באותה עת בבנייה בגוודלקנל (ייקרא מאוחר יותר שדה הנדרסון).
לאחר שנהדפו על ידי בעלות הברית, ניסו היפנים לכבוש מחדש את שדה הנדרסון מספר פעמים בין אוגוסט לנובמבר 1942. שלושה קרבות קרקע גדולים, חמישה קרבות ימיים וקרבות אוויר כמעט יומיומיים הגיעו לשיאם בקרב הימי על גוודלקנל בראשית נובמבר 1942, במסגרתו נהדף הניסיון היפני האחרון להנחית כוחות על האי במטרה לכבוש את שדה הנדרסון. בדצמבר זנחו היפנים את תוכניתם לכבוש את גוודלקנל מחדש, ופינו את שארית כוחותיהם מהאי במהלך שהושלם עד 7 בפברואר 1943.
לניצחון בעלות הברית בגוודלקנל נודעה חשיבות אסטרטגית רבה. קרב גוודלקנל, יחד עם המערכה באיי שלמה והמערכה בגינאה החדשה, סימנו את המעבר של בעלות הברית ממגננה למתקפה בזירת האוקיינוס השקט, מתקפה שהביאה בסופו של דבר לכניעת יפן ולסיום מלחמת העולם השנייה.
רקע.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפניים את צי ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי. בהתקפה הטביע הצי הקיסרי היפני את מרבית צי אוניות המערכה האמריקאי, ובעקבותיה נכנסו האימפריה היפנית וארצות הברית באופן רשמי למצב של מלחמה. המטרות הראשונות של ההנהגה היפנית היו לנטרל את הצי האמריקני, לכבוש אזורים עשירים במשאבים בדרום-מזרח אסיה, ולהקים בסיסים אסטרטגיים שנועדו להגן על האימפריה היפנית ברחבי האוקיינוס השקט ובאסיה. על מנת לקדם מטרות אלה כבש הצבא היפני הקיסרי את הפיליפינים, את תאילנד, את מלאיה, את סינגפור, את איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), את האי וייק, את איי גילברט, את בריטניה החדשה ואת גואם. מדינות נוספות, כולל האימפריה הבריטית, אוסטרליה, והולנד, שהותקפו אף הן בידי היפנים, הצטרפו לארצות הברית במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט.
ב-23 בינואר 1942 כבשו היפנים את עיר הנמל החשובה רבאול שבבריטניה החדשה. כדי להגן על אגפיהם, תכננו היפנים לכבוש את האי טולאגי שבקבוצת איי שלמה במערב, את העיר לאה, את סלמאואה ואת פורט מורסבי שבגינאה החדשה במזרח. ב-13 במרץ כבשו היפנים את לאה ואת סלמאואה בנחיתות מן הים, אך התקפות אוויר של מטוסים אמריקניים על צי הפלישה השמידו שלושה רבעים מכלי השיט היפניים. בשל האיום הברור שהציבו מטוסי בעלות הברית באזור, דחו היפנים את הנחיתות בטולאגי ובפורט מורסבי עד הגעת כוח ימי מספיק להתמודד מולם.
ב-3 במאי פתח הצי היפני במבצע MO, שבו כבש כוח ימי קטן את טולאגי, אך הניסיון להעביר חיילים לפורט מורסבי מספר ימים לאחר מכן נכשל, כשנושאות המטוסים משני הצדדים נלחמו אלו באלו בקרב ים האלמוגים. כחודש לאחר מכן נפגשו נושאות המטוסים של שני הצדדים פעם נוספת בקרב מידוויי, בו הנחיל הצי האמריקני תבוסה קשה לצי היפני כשטיבע ארבע נושאות מטוסים והשמיד 270 מטוסים. חשיבותו של קרב מידוויי נעוצה לא רק בכך שהיה הניצחון המשמעותי הראשון של בעלות הברית על יפן שעד אז לא נוצחה, אלא גם בעובדה שקרב זה דלדל בצורה ניכרת את מספר נושאות המטוסים שנותרו לאימפריה היפנית. עד קרבות אלו היו בעלות הברית בעמדת מגננה באוקיינוס השקט, אך ניצחונות אלה אפשרו להן ליטול את היוזמה האסטרטגית מידי היפנים.
כדי לעצור את ההתפשטות היפנית בדרום מערב האוקיינוס השקט, וכדי להגן על קווי התחבורה הימית בין ארצות הברית ואוסטרליה, הגה אדמירל ארנסט קינג, מפקד הצי האמריקני, את תוכנית הפלישה לאיי שלמה. המתקפה, כך טען, תמנע מהיפנים שימוש באיים אלה וכתוצאה מכך תסיר את האיום על דרכי התקשורת והאספקה של בעלות הברית, וגם תספק להן מאחז בדרום מערב האוקיינוס השקט. הפלישה לאיי שלמה תיערך במקביל לכיבוש גינאה החדשה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, כשהמטרה הסופית היא כיבוש הבסיס היפני ברבאול. אף שהנשיא פרנקלין רוזוולט נתן את הסכמתו לתוכנית, נאלצו מפקדי זירת האוקיינוס השקט להיאבק על קבלת כוח אדם ומשאבים בשל תמיכת ארצות הברית במדיניות "אירופה תחילה" של וינסטון צ'רצ'יל. לפיכך התנגד גנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, לתוכניתו של קינג והעלה את השאלה מי יפקד על המערכה. קינג השיב שהצי וחיל הנחתים ינהלו את המערכה בעצמם, והורה לאדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד זירת האוקיינוס השקט, להתחיל להכין תוכניות לכך. בסופו של דבר, ב-2 ביולי, ניצח קינג בוויכוח, ותוכנית הפלישה המשיכה בברכת המטות המשולבים.
אסטרטגיה וכוחות.
היפנים.
לאחר שכבשו את טולאגי, הקימו בו היפנים בסיס מטוסים ימיים, ובראשית יוני נחתו יחידות בינוי בגוודלקנל והחלו בהכנות לבניית שדה תעופה. בראשית אוגוסט שהו בגוודלקנל 2,818 חיילים, ובסביבות טולאגי שהו כ-900 חיילים, רובם מיחידות בינוי. תפקידיהם של בסיסים אלה היה לספק הגנה לבסיס היפני המרכזי ברבאול, לאיים על נתיבי התקשורת והאספקה של בעלות הברית ולשמש אזור היערכות לקראת המבצעים המתוכננים נגד פיג'י, קלדוניה החדשה וסמואה. עם השלמת שדה התעופה תכננו היפנים לשלוח לגוודלקנל 45 מטוסי קרב ו-60 מפציצים על מנת שיספקו חיפוי אווירי לכוחות הצי בעודו עושה דרכו לדרום האוקיינוס השקט.
התבוסה בקרב מידוויי, ובעיקר אובדן המטוסים בו, הביאו את הפיקוד היפני לבטל את הפלישות לפיג'י, לסמואה, ולקלדוניה החדשה. תחת זאת הוקם ברבאול הצי השמיני, שמטרתו הייתה להגן על הכיבושים בדרום האוקיינוס השקט, והפיקוד עליו נמסר לתת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שהשתתף בהתקפה על פרל הארבור ובפשיטה באוקיינוס ההודי. לרשותו של מיקווה עמדו ארבע סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות, שמונה משחתות, וחמש צוללות. בנוסף, חנה ברבאול הצי האווירי ה-11, בפיקודו של תת-אדמירל נישיזו צוקהארה. לצי האוויר היו באזור 39 מטוסי קרב מסוג A6M זירו, 16 מפציצים מסוג אאיצ'י D3A, 32 מפציצי מיצובישי G4M, ו-25 מטוסים ימיים ומטוסי סיור נוספים.
הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי, בפיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, חנתה אף היא ברבאול, ואזור איי שלמה וגינאה החדשה היו בתחומי פעילותה. באותה עת הייתה מרבית הארמייה עסוקה בלחימה בגינאה החדשה, והדפה את הכוחות האוסטרליים לכיוון פורט מורסבי בקרב שביל קוקודה, בעוד יחידות בודדות נשארו ברבאול, ועמדו בכוננות להיפרס לאזורים אחרים. מכיוון שהארמייה הייתה מרוכזת בפעילות בגינאה החדשה, לכוחות הנותרים לא נותר ציוד רב, ומלבד מספר טנקי צ'י-הא, לא היו ברשותם קני ארטילריה רבים.
היפנים, דרך שימוש במודיעין אותות, היו מודעים לפעילות רחבת ההיקף של כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, אך הסיקו שהכוחות נועדו לחיזוק אוסטרליה או לחיזוק פורט מורסבי שבגינאה החדשה.
בעלות הברית.