כהן החל את דרכו הפוליטית במפלגת העבודה, וכיהן כמזכיר כללי של בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה. בשנת 1974 החל לכהן כממונה על אגף המיעוטים במפלגה. ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה התמודד בבחירות המקדימות, הוצב במקום ה-37 ברשימת מפלגת העבודה ונבחר לראשונה לכנסת. בשנת 1998 נבחר כמזכ"ל המפלגה.
כהן כיהן כחבר הכנסת בכנסות 12, 13, 14 ו-15. בכנסת ה-13 היה יושב ראש הקואליציה.
בין השנים 2002-1988 היה חבר בוועדות הכנסת הבאות: ועדת הכספים, וועדת החוץ והביטחון ויו"ר ועדת המשנה לכוח אדם בצה"ל, הוועדה לביקורת המדינה ויו"ר הוועדה לצרכנות וועדת הכנסת. כמו כן, היה חבר הוועדה למינוי שופטים.
בשנת 1989, במסגרת וועדת המשנה לכח אדם ולמשאב האנושי בצה"ל, ניהל מאבק לאחר שחשף את תופעת הפטורים מצה"ל, שהגיעו באותה העת לכ-20% מכלל הגברים, בטרם מועד שירותם הצבאי ועוד כ-14% אשר קיבלו פטורים בעת שירותם הצבאי. תוך תפיסה כי שאלת גיוס הנוער לצבא היא בעלת חשיבות לאומית ולה השלכות רבה לצה"ל בפרט ולמדינת ישראל בכלל. כהן ראה בתפיסתו של דוד בן-גוריון כי "צה"ל הוא צבא העם" כערך עליון בהיותו כור היתוך לכלל בניו. בנוסף פעל במשך שנים רבות לחייב את ערבי ישראל בשירות לאומי, כדרך לשלבם בחברה הישראלית. בקיץ 1989 ניהל כהן את ההסדר להצלת קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שנקלעה למשבר כספי והייתה על סף פירוק.
בשנת 1991 כהן מונה כיושב ראש התנועה לקליטת החייל המשוחרר וכן כיושב ראש עמותת ח.מ.ד "חיילים, משוחררים, דיור". במטרה לטפל במצוקת הדיור לזוגות צעירים, ממדי הבעיה היו כה גדולים שרק מעורבות ממשלתית יכלה להתמודד עמה. כהן יזם את פרויקט "דיור לחיילים משוחררים" שנועד לחיילים משוחררים ולחיילי מילואים, ואימץ מודל אשר נתן פתרון מעשי למצוקת הדיור של הדור הצעיר. בסיסו של הפרויקט היה לאפשר רכישת דירה בהנחה משמעותית ובמסגרת זו, נבנתה שכונת "נאות יצחק" בעיר לוד ובה נמכרו מאתיים חמישים דירות ובמחירים שהיו נמוכים בעשרות אחוזים ממחיר השוק באותה העת (70 אלף דולר לדירה). לאות תודה והערכה לתמיכתו הנלהבת של מר יצחק רבין, החליט כהן לקרוא לפרויקט נאות יצחק, במקום נאות חמד. בעקבות הצלחת הפרויקט, ביקשו ראשי ערים נוספות שיוקם בשטחן פרויקט דומה אולם הצלחת הפרויקט הייתה בעוכריו שכן, על פי הוראה של שר האוצר ושר השיכון, נשללה מהעמותה הזכות לפטור ממכרז וכך הופסק הפרויקט.
באוגוסט 2000, מונה לשר העבודה והרווחה. בממשלת האחדות הלאומית בראשות אריאל שרון מונה לשר בלי תיק, וביוני 2001 כשר הממונה על רשות השידור. במסגרת תפקידו כשר הממונה התמודד עם המחלוקת על מינוי מנכ"ל לרשות, במקום אורי פורת שפרש באותה עת. ניר חפץ, היה המועמד המועדף על ראש הממשלה אריאל שרון, אך המינוי עורר התנגדות עקב חוסר הניסיון הטלוויזיוני של חפץ. כהן מצידו ביקש למנות את נחמן שי. לאחר שנה של דיונים מונה לבסוף יוסף בראל למנכ"ל.
חוקים שיזם.
במסגרת פעילותו הפרלמנטרית יזם כהן שורה של חוקים, כאשר החשובים ביניהם היו: "חוק קליטת חיילים משוחררים", "חוק לקיצור שירות המילואים" ו"חוק האזרחים הוותיקים":
לאחר הפרישה מהכנסת.
כהן פרש מהחיים הפוליטיים במאי 2002, עת מונה ליושב-ראש הדירקטוריון של הבנק לפיתוח התעשייה, אשר היה בבעלות ממשלתית ובאותה העת עמד בפני קריסה. כהן הוביל את הבראת הבנק ואת תהליך ההפרטה שלו.
בסוף שנת 2011 מונה ליושב ראש דירקטוריון חברת "שוק סיטוני לישראל", אשר תפקידה היה להקים שוק סיטונאי חדש במקום זה שפעל בתל אביב עד 2006, בסמוך למחלף מסובים. במטרה להקטין את פערי המחירים בשיווק תוצרת חקלאית מסוג פירות וירקות ולפתור את כשל השוק בתחום.
אורי סביר
אוריאל (אורי) סביר (7 בינואר 1953 – 14 במאי 2022) היה דיפלומט, פובליציסט, ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד החוץ וכחבר הכנסת בכנסת ה-15.
ביוגרפיה.
סביר נולד וגדל בירושלים. ביסודי למד בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1967) ובתיכון החל ללמוד בגימנסיה העברית רחביה, אך לא סיים את לימודיו שם, כי משפחתו נסעה לשליחות דיפלומטית לחו"ל. אביו, ליאו סביר, היה ממקימי שירות החוץ של מדינת ישראל, ושימש בין היתר כציר בשגרירות ישראל בגרמניה ושגריר ישראל בפינלנד.
אורי סביר היה בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בינלאומיים.
קריירה כדיפלומט ופוליטיקאי.
החל את דרכו בתפקידים שונים במשרד החוץ, ציר הסברה בשגרירות בקנדה, ואחר כך קצין העיתונות בקונסוליה בניו־יורק. בשנת 1984 מונה על ידי ראש הממשלה שמעון פרס לתפקיד יועצו לענייני תקשורת והיה חבר בפורום היועצים הבכירים של פרס. במסגרת תפקידו, היה מעורב בארגון ביקור היסטורי של פרס במרוקו, ב-22 ביולי 1986, בו נפגש עם המלך חסן השני, וכוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים בין המדינות. כמו כן, היה מעורב בארגון "פסגת אלכסנדריה" בין פרס לנשיא מצרים חוסני מובארכ, ב-11 ו-12 בספטמבר 1986, בה חודשו היחסים בין המדינות, לאחר המשבר ביחסים בעקבות מלחמת לבנון הראשונה והמחלוקת על טאבה.
לאחר הרוטציה בממשלת האחדות בסוף 1986, המשיך סביר עם פרס כיועצו בתפקיד שר החוץ. בשנת 1988 מונה לקונסול ישראל בניו יורק. בתפקיד הקונסול בניו יורק הפך לדמות מוכרת בתקשורת האמריקאית והבינלאומית, לאחר שנהג להתראיין תכופות - בעיקר בתקופת מלחמת המפרץ. ב-1992 חזר לישראל ומונה לסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ.
במרץ 1993 מונה על ידי שמעון פרס למנכ"ל משרד החוץ, בעת שכיהן כשר החוץ בממשלת יצחק רבין השנייה, הוא נכנס לתפקידו ב-1 במאי 1993. במסגרת תפקידו היה מעורב במשא ומתן על הסכם אוסלו, הוא עמד בראש המשלחת של ישראל לשיחות, החל מהשיחות החשאיות בנורווגיה בתיווך טריה לארסן, דרך המשא ומתן להסדר הביניים ועד לפתיחת המשא ומתן להסדר הקבע. בנוסף, היה מעורב במגעים לקראת משא ומתן לשלום עם סוריה, בשילוב עם הסכם וחסות כלכלית של ערב הסעודית.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז. בפברואר 2001, פרש ביחד עם אמנון ליפקין-שחק ודליה רבין שהקימו את מפלגת "הדרך החדשה", אך שבוע אחר כך פרש מהחיים הפוליטיים ולא הצטרף יחד עם דליה רבין לממשלת שרון הראשונה.
פעילות למען השלום.
סביר היה ממקימי מרכז פרס לשלום ב-1996 ועד 1999 שימש כמנכ"ל המרכז. לאחר שפרש מחברותו בכנסת ב-2001 כיהן כנשיא כבוד של המרכז.
בשנת 2001 הקים את פורום גלוקל (The Glocal Forum), יחד עם איש העסקים השוודי יאן סטנבק, ארגון בינלאומי בתחום שיתוף הפעולה בין ערים; במטרה לעודד את קידום השלום והפיתוח בינלאומי במגזר הלא ממשלתי. הארגון הדגיש את התפקיד המרכזי של ערים ביחסים בינלאומיים, ובחזון ה"גלוקליזציה". במאי 2004 הפיק הארגון קונצרט צדקה למען ילדים החיים באזורי עימות, שנערך ברומא והופק על ידי קווינסי ג'ונס.
בשנת 2011 הקים את מיזם "יאללה - מנהיגים צעירים", שמטרתו להפגיש צעירים במרחבי המזרח התיכון לפעילויות שונות, ולטפח דור חדש של פעילים למען השלום ושיתוף פעולה אזורי. בין השאר המיזם הביא שישה צעירים מישראל, ומהרשות הפלסטינית להשתתף באימוני קבוצת הכדורגל ברצלונה, וארגן מחנה הקיץ במרכז הפיתוח של מיקרוסופט ישראל, בהשתתפות סטודנטים מצטיינים מהרשות הפלסטינית.
כתיבה ופובליציסטיקה.
בשנת 1998 פרסם את הספר "התהליך, מאחורי הקלעים של הכרעה היסטורית" המגולל את סיפור שיחות השלום, תחילה פורסם באנגלית ואחר כך בעברית. בשנת 2006 פרסם, בהוצאת "ידיעות אחרונות", את הספר "מר ישראלי בבחירות 2006". ספר היתולי על הבחירות שנערכו באותה השנה, באמצעות אוסף סיפורים קצרים המצביעים על רדידות הדיון הציבורי. בשנת 2007 פרסם את הספר "קודם שלום: מודרניזציה של תהליכי שלום" (ידיעות ספרים). בשנת 2018 פרסם את הספר "העתיד על פי פרס" (ידיעות ספרים).
סביר כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" ומאז 2015 ועד מותו, בעיתון "מעריב השבוע".
בשנת 2018, יצא לאקרנים סרטם התיעודי של מור לושי ודניאל סיון "יומני אוסלו", המבוסס בחלקו על יומנו האישי של סביר ואחרים. הסרט היה מועמד לפרס אמי, בקטגוריית הסרט התיעודי ההיסטורי הטוב ביותר.
חיים אישיים.
היה נשוי לעליזה, ששימשה כסמנכ"ל ומנהלת מחלקת חינוך לשלום ולתרבות במרכז פרס לשלום. בתם, מיה סביר, היא סופרת.
סביר נפטר ב-14 במאי 2022 בגיל 69. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו
דניאל בריילובסקי
דניאל אלברטו בריילובסקי (בספרדית: Daniel Alberto Brailovsky; נולד ב-18 בנובמבר 1958) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ממוצא יהודי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל. את הקריירה החל באורוגוואי, ומאוחר יותר שיחק במועדוני צמרת בליגת העל הארגנטינאית ובמכבי חיפה ונבחרת ישראל.
קריירה כשחקן.
בריילובסקי נמנה עם סגל נבחרת ארגנטינה לקראת מונדיאל 1982, יחד עם דייגו ארמנדו מראדונה. מכבי חיפה קלטה אותו לשורותיה לאחר שנה בה שבת מפעילות לאחר שמכרה את רוני רוזנטל. בשלב זה סומן בריילובסקי כמניה בטוחה. בריילובסקי הופיע במדי מכבי חיפה 61 פעמים וכבש במדיה 11 שערים, אולם בתקופתו לא הגיעה הקבוצה להישגים משמעותיים וסיימה במרכז טבלת הליגה. באמצע שנות ה-80 זומן בריילובסקי לשורות נבחרת ישראל על ידי המאמן מיליינקו מיחיץ'. בנבחרת שיחק 18 משחקים וכבש 3 שערים.
לאחר מספר שנים במכבי חיפה, צוטט יושב ראש הקבוצה יצחק אביעד באומרו כי אינו מתכוון לחדש את חוזהו של בריילובסקי בגלל עלותו הגבוהה. הנהלת המועדון חזרה בה והייתה מוכנה לסגת אם יסכים להפחית משכרו אך בריילובסקי העדיף לעזוב את ישראל ולפרוש מכדורגל.
בעבר היה חבר במועדון ימי הכוח.
קריירה כמאמן.