תפיסת הסיעוד של מייסדות בית הספר בארץ כדוגמת הנריאטה סאלד, אליס סליסברג והמנהלות הראשונות שלו, הייתה מושפעת מהמציאות האמריקנית בה נאבק הסיעוד לזכות במעמד מקצועי. בשנים האחרונות של המאה ה-19 החל הסיעוד בארצות הברית להיאבק על זכותו להכרה כמקצוע. מנהיגות הסיעוד שאפו להפוך את הסיעוד למקצוע, כפי שנהגו קבוצות עובדים אחרות בסוף המאה ה-19. הן יסדו ארגון מקצועי שנועד לדאוג לאינטרסים של הכנסה ומעמד, במקביל הן פעלו בתחום ההכשרה, כיוון שסברו כי מסגרות חינוך הן המאפשרות רכישת מיומנות, פיתוח גופי ידע וכללי התנהגות אתית – ובעיקר שימשו כאמצעי להגביה את דרישת המקצוע ולפקח על הכניסה אליו. כמו כן ראו האחיות המנהיגות בעיצוב הסיעוד כ"מדע", מכשיר פוליטי אשר עשוי לקדם את כניסתו לתחום אקדמי וכשלב במאבק להשגת מעמד מקצועי. אותן נשים לחמו גם להשגת רישוי שהעניק היבט חוקי למקצוע ולפקח על הכניסה אליו. מאבק זה זכה להישגים, אך לא הצליח להתגבר על מכשולים שונים, כמו התנגדות להכרה בסיעוד כמקצוע מצדם של הרופאים למשל, או הפמיניזציה של המקצוע. כל המרכיבים האלה השפיעו גם על בית הספר לאחיות של הדסה שהוקם בארץ ישראל. בהקמת בית הספר לאחיות, הביאו היוזמים שהיו יהודים אמריקאיים, את השיטות המודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית, בתחומי המנהל הרפואי והרפואה עצמה. יבוא שיטות אלה, הביאו למודרניזציה של המוסדות בארץ, ובית החולים הפך לגוף מודרני, הפועל גם משיקולים כלכליים, ולא גוף הפועל כמוסד צדקה קהילתי.
תנאי קבלה ומהלך הלימודים בבית הספר לאחיות בשנותיו הראשונות.
בית הספר לאחיות של הדסה היה אחד מבתי הספר המקצועיים הראשונים בארץ ישראל.  אנה קפלן הייתה הראשונה שניהלה את בית הספר. תנאי הקבלה לבית הספר היו גבוהים. למחזור הראשון הגישו מועמדות 400 נשים שמתוכם התקבלו רק 35 נשים, ורק 22 מהן סיימו בהצלחה את הלימודים. בחגיגת הסיום של המחזור השלישי ציינה חנה קלפן שמעל 450 נשים פנו ללמוד בבית הספר, 129 התקבלו, 42 סיימו, 43 עדיין לומדות ו-45 עזבו במהלך לימודיהן. נשים רבות ראו בקבלת הכשרה להיות אחות מוסמכת כדרך הקרובה ביותר להתקרב למקצוע הרפואה. עד 1943 רוב הסטודנטיות היו מהגרות ממזרח אירופה. עם הזמן עלה אחוז הסטודנטיות ילידות הארץ, ועד 1948 תשעים אחוז מהסטודנטיות היו ילידות הארץ. בית הספר לאחיות של הדסה שם לעצמו מטרה, לא רק להכשיר נשים למקצוע הסיעוד, אלא גם לחנך אותן לסטנדרטים גבוהים של היגיינה, אותם יעבירו בהמשך לאוכלוסייה בארץ ישראל. לכן הושם במהלך הלימודים דגש רב על כך שהסטודנטיות תשמורנה על רמה גבוהה של היגיינה. המפקחת על האחיות מטעם הדסה באותה העת, הגברת ברטה לנדסמן, תרגמה את יכולת השמירה על ההיגיינה כמדד להצלחה בעתיד כאחות.
כיוון שהאחיות נועדו להפיץ את הידע שלהם לכלל האוכלוסייה בארץ ישראל, שמו דגש רב על בחירת הסטודנטיות. רק נשים רווקות ללא ילדים בין הגילאים 19 ל-30 יכלו להגיש את מועמדותן ללימודים. כל מועמדת נדרשה להציג תעודת גמר לימודי תיכון. אם לא הייתה בידן תעודת גמר, היה על המועמדות לעבור בחינה בעברית, בנושאי ספרות עברית ותנ"ך. סטודנטיות נדרשו גם לדעת לטינית. כל מועמדת עברה בדיקה גופנית כדי לבדוק שהיא בבריאות טובה ושאין לה מומים. אלה היו אחת מהדרישות המחמירות ביותר. במהלך הלימודים הושם דגש רב על משמעת. על הסטודנטיות היה להקפיד למלא אחר הוראות מבלי להטיל בהם ספק, לדבר בקול נמוך ורגוע, לנוע בצורה רגועה ולהשתדל לא להרעיש. בכל בוקר הסטודנטיות התכנסו באולם כדי לעבור בדיקה יסודית של המראה החיצוני שלהן. סדר היום היה נוקשה ביותר ועל הסטודנטיות היה לשמור על זמנים. על הסטודנטיות היה ללכת לישון מוקדם ונאסר עליהן להכניס אורחים לחדריהם. פעם בשבוע הותר לסטודנטיות לצאת ממתחם בית הספר ולחזור עד חצות. במשך השנים הוסרו חלק מהאיסורים, אך עדיין הייתה שמירה קפדנית על משמעת וחוקים.
רבים ראו בבית הספר לאחיות של הדסה לא רק מוסד המכשיר נשים לסיעוד אלא ככלי שבעזרתו הפיצו את התרבות המערבית, המודרנית בארץ ישראל. הקמת בית הספר לאחיות, הוא אחד ממפעליו המשמעותיים של ארגון הדסה בארץ ישראל. חינוך מקצועי לנשים היה נושא שכמעט ולא שמעו עליו בחלק זה של העולם. במשך דורות חיו רוב הנשים חיים סגורים ומוגנים, תנועתן הוגבלה לרוב לבית ולחצר, רובן לא נטלו חלק במסחר או בהתמחויות כלשהן, הן לא השתתפו כלל בחיי החברה, הכלכלה או הפוליטיקה של הקהילה. ההכשרה המקצועית של האחיות הובילה לשינוי בתפיסה הנשית. בית ספר לאחיות של הדסה לקח חלק בהפיכת העשייה הסיעודית בארץ ישראל מפעילות מצומצמת של נשים שעזרו לרופאים למקצוע ממוסד. הקמת בית הספר חוללה מהפכה בתחום החינוך לסיעוד בארץ בכך שהוקם מוסד חינוכי לאחיות שהלימודים בו נמשכים שלוש שנים ומבוססים על תוכנית לימודים וגוף ידע כתוב ובסופם מתקיימות בחינות וניתנת הרשאה ממשלתית.
בית הספר בשנותיו המאוחרות 1934–1948.
במהלך השנים חלו שינויים בבית הספר המעידים על התבססותו כמוסד חינוכי. תנאי המגורים של התלמידות שופרו, לתלמידות ניתנה אפשרות לניהול עצמי בתוך מסגרת בית הספר, חולקו מלגות הצטיינות לתלמידות, והחל בתשלומי שכר לימוד. כמו כן דרישות הקבלה לבית הספר עלו והובילו לירידה בשיעורי הנשירה של סטודנטיות במהלך הלימודים. למרות כל השינויים, על הסטודנטיות היה להמשיך לעבוד קשה ולשמור על תקנות בית הספר. בית הספר הפך ממוסד אשר סיפק אחיות מוסמכות לארץ לבית ספר גבוה למקצוע האחות תוך קשר עם האוניברסיטה העברית. בשנים אלו החלו לקום בתי ספר לאחיות נוספים בארץ ישראל. בית הספר של הדסה שימש דגם עבור מרבית בתי הספר הנוספים לאחיות בארץ בראשית דרכם.
שולמית קנטור.
שולמית קנטור, הייתה הדמות המשמעותית באותה העת, היא הייתה האחראית לתמורות בבית הספר ושימשה כמנהלת בית הספר בין השנים 1934–1948. קנטור נולדה בשנת 1894 בביירות. היא למדה את מקצוע הסיעוד באוניברסיטה האמריקאית בביירות. בשנת 1919 היא עלתה לארץ ישראל. על אף שלא היה לה ניסיון מקצועי רב, השליטה שלה בשפה העברית יחד עם השכלתה כאחות אפשרו לה להיות מורה ביחידה הציונית הרפואית האמריקאית. בשנת 1921 נישאה ללואיס קנטור והתפטרה מעבודתה. בשנת 1933, נפטר בעלה, וקנטור נותרה מפרנסת יחידה לארבעת ילדיהם ולכן חזרה לעבוד כאחות. היא למדה במשך שנה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ומיד אחר כך מונתה לאחות ראשית ומנהלת בית הספר לאחיות של הדסה בירושלים. עם כניסתה לתפקיד היא שינתה והוסיפה תכנים לתוכנית הלימודים, ביניהם קורסים למיילדות, וסיעוד בחדרי ניתוח. כמו כן שימשה קנטור כיועצת מקצועית בהקמת בתי ספר לאחיות נוספים ברחבי הארץ. בשנת 1948, עם קום המדינה, ייסדה קנטור את מחלקת האחיות במשרד הבריאות. היא ניהלה את מחלקת האחיות עד שנת 1955. אחר כך חזרה להדסה שם לימדה קורסים בסיעוד ובמשך שנים רבות, המשיכה לשמש כיועצת בהקמת בתי חולים ובתי ספר לסיעוד. שולמית קנטור היא דמות משמעותית שלקחה חלק חשוב בביסוס הסיעוד כמקצוע בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה.
בית הספר שינה את שמו במהלך השנים והוא נקרא היום: "בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית". משנת 1948 ועד היום התפתחו קורסים בתחומי בריאות הציבור, המיילדות, חדרי הניתוח ובהמשך במנהל. בנוסף לקורסים אלה, פותחו קורסים על בסיסים בסיעוד לאחיות מוסמכות בטפול נמרץ לב (1982), בטיפול נמרץ כללי (1983) ובסיעוד אונקולוגי אשר הושק ב-1990.
בשנת 1953, הוקם בקריית יובל המרכז לבריאות הקהילה ע"ש סאלי ופיליפ לאון. הלימודים במרכז זה כללו יחידת לימוד ייחודית שעסקה בבריאות המשפחה וסיעוד קהילתי. תוכנית זאת נמשכה עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
יוזמה נוספת של בית הספר התקיימה בשנות ה-60 בשיתוף פעולה עם משרד החוץ, במסגרת יוזמה זאת, עסק בית הספר בהכשרת אחיות ומיילדות מאפריקה.
בין השנים 1967–1983 נוהל בית הספר על ידי יהודית שטיינר-פרויד, שהייתה בוגרת בית הספר, מחזור 1941–1944.
בשנות פעילותו הרבות, פרסם צוות בית הספר ותלמידיו כמות גדולה של מחקרים בינלאומיים בתחום הסיעוד. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים פעלה שטיינר-פרויד להפוך את בית הספר לאוניברסיטאי, בהמשך המהלך הצליח, ובשנת 1975 הפך לחלק מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, מעמדו של בית הספר, הביא להגעת מרצות אורחות מדי שנה, לרוב מאוניברסיטאות בארצות הברית. המרצות האורחות משתלבות ומשתתפות במחקר של בית הספר, ובצוות הלימוד בו.
בית הספר זכה בפרסים שונים, בשנת 1982 בחגיגית השבעים לבית החולים הדסה, זכה בית הספר בפרס הנרייטה סאלד שהוענק לו על ידי עיריית ירושלים.
בית הספר מציע לימודי בוגר ולימודי מוסמך בלימודי סיעוד מוסמך קליני. תוכנית זאת החלה בשנת 2001. בית הספר מציע תוכניות לימוד שונות, הכוללת מגוון של קורסים. בין היתר בית הספר עוסק גם בהסבת אקדמאים ללימודי סיעוד, הכוללים מגוון מקצועות כמו סיעוד בחדר ניתוח ייעוץ הנקה ומקצועות נוספים. בין הכלים שבית הספר מעניק לבוגריו, הוא פיתוח רגישות לצורכי החולים.
משכן בית הספר ומגורי התלמידות.