גרהאם התכוון תחילה להיות כומר צבאי בצבא ארצות הברית, אולם הוא נדבק במחלת החזרת זמן קצר לאחר שהגיש בקשה להצבה. לאחר תקופה של הבראה בפלורידה, הוא נשכר כמבשר הראשון במשרה מלאה של YFC) Youth for Christ) (נוער למען ישו) שנוסדה במשותף על ידי טורי ג'ונסון והמבשר הקנדי צ'ארלס טמפלטון. גרהאם נסע ברחבי ארצות הברית ואירופה כמבשר ביו לאומי של הארגון YFCI. טמפלטון נירשם לסמינר התאולוגי של פרינסטון לתואר תאולוגי מתקדם וקרא לגרהאם לנהוג כמוהו, אך הוא סירב מאחר שהוא כבר כיהן כנשיא Northwestern Bible College (המכללה הצפון-מערבית למקרא).
גרהאם תכנן סדרה של כנסי התעוררות בלוס אנג'לס בשנת 1949, שעבורם הקים אוהלי קרקס במגרשי חניה. הוא משך סיקור תקשורתי ברמה לאומית, במיוחד ברשת Hearst chain השמרנית, אף כי הירסט וגרהאם מעולם לא נפגשו. מסע הבישור נמשך שמונה שבועות - חמישה שבועות מעל למתוכנן. גרהאם הפך לדמות לאומית עם כיסוי עיתונאי כבד של שירותי הכבלים וכתבי עת לאומיים.
מסעי בישור.
מרגע שהחל בשירותו למען הבשורה בשנת 1947, ניהל גרהאם יותר מ 400 מסעי בישור ב -185 מדינות וטריטוריות, בשש יבשות. במסע הבישור הראשון של בילי גרהאם, שנערך 13–21 בספטמבר 1947, באולם העירוני בגרנד רפידס, מישיגן, השתתפו 6,000 איש. גרהאם היה בן 28. הוא קרא להם מסעי בישור, הוא היה שוכר מקום גדול, כגון אצטדיון, או פארק או שדרה רחבה. כאשר המפגשים נעשו גדולים יותר, הוא היה מגייס קבוצה של עד 5,000 איש לשירה במקהלה. הוא היה מטיף את הבשורה ומזמין אנשים לצעוד קדימה (לצורך הצהרה על אמונה וקבלת ישו כמשיח ומושיע אישי). אנשים כאלה נקראו מתעניינים בבשורה וקיבלו הזדמנות לדבר באופן אישי עם יועץ, להבהיר שאלות ולהתפלל יחד. לעיתים קרובות קיבלו המתעניינים עותק של הבשורה על-פי יוחנן או חוברת לימוד המקרא (תנ"ך וברית חדשה). בשנת 1992, במוסקבה, צעדו קדימה לאור קריאתו של בילי גרהאם כרבע מכלל 155,000 הנוכחים בקהל. מסעות הבישור שלו לוו לעיתים קרובות בשירי אמונה מיוחדים.
גרהאם דחה הצעת חוזה של מיליון דולר של חברת הטלוויזיה NBC, להופיע מול השדרן הנודע ארתור גודפרי, וזאת על מנת שיוכל להמשיך במסע הבישור בלונדון, שנמשך 12 שבועות, ומסע בישור בניו יורק, במדיסון סקוור גארדן בשנת 1957, אשר נמשך מדי לילה במשך 16 שבועות.
שירות בשורה לסטודנטים.
גרהאם דיבר בכינוס שליחות של הסטודנטים של אינטרורסיטי של אורבאנה (InterVarsity Christian Fellowship's Urbana Student Missions Conference), לפחות תשע פעמים: בשנים 1948, 1957, 1961, 1964, 1976, 1979, 1981, 1984 ו -1987.
בכל כנס אורבנה, הוא איתגר את אלפי המשתתפים לקבל על עצמם התחייבות ללכת אחרי ישו המשיח עד סוף חייהם. הוא ציטט לעיתים קרובות פסוק בן שש מילים, שנכתב במהדורת כתבי הקודש של ויליאם וייטינג בורדן, בנו של אייל כסף עשיר: "אין הסתייגויות, אין נסיגה, אין חרטה" ("No reserves, no retreat, no regrets"). בורדן מת במצרים בדרכו לשירות הבשורה.
גרהאם ערך גם מפגשים אוונגליסטיים בקמפוסים של מספר אוניברסיטאות: באוניברסיטת מינסוטה במהלך "שנת הבשורה" של InterVarsity בשנים 1950–1951, שליחות בת 4 ימים באוניברסיטת ייל ב -1957, וסדרת מפגשים במשך שבוע באוניברסיטת קרולינה בספטמבר 1982.
בשנת 1955 הוא הוזמן על ידי סטודנטים להוביל את השליחות באוניברסיטת קיימברידג', בארגון של (CICCU -Cambridge Inter-Collegiate Christian Union), עם הכומר הלונדוני והתאולוג ג'ון סטוט כעוזר הראשי שלו. הזמנה זו התקבלה במורת רוח רבה כפי שהשתקף ממאמרי העיתון טיימס הלונדוני.
אגודה אוונגליסטית.
בשנת 1950, ייסד בילי גרהאם את האגודה האוונגליסטית הנושאת את שמו BGEA) ) כאשר המטה שלה שכן במיניאפוליס. בשנת 1999 עברה האגודה לשרלוט, בקרוליינה הצפונית, . המשימות שנכללו ב BGEA היוו:
באפריל 2013, התחילה האגודה ב "My Hope With Billy Graham" ("התקווה שלי עם בילי גרהאם"), את ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה שלה, כשעודדה את חברי הכנסייה להפיץ את הבשורה בפגישות קבוצתיות קטנות לאחר הצגת מסר בוידאו של גרהאם. "הרעיון הוא שהמאמינים הנוצרים יעתיקו את הדוגמה של השליח מתי בברית החדשה ויפיצו את הבשורה בבתיהם". הסרטון, נקרא "The Cross" ("הצלב"), הוא התוכנית המרכזית בסדרת "התקווה שלי" באמריקה ושודר גם בשבוע של יום הולדתו ה -95 של גרהאם. בריאיון עם האתר השמרני האמריקני (WorldNetDaily (WND כתב גרהאם כי "אנחנו קרובים לקץ הימים".
תנועת זכויות האזרח.
במסעי הבישור המוקדמים של גרהאם עדיין הונהגה הפרדה גזעית, אך הוא החל לשנות את גישתו בשנות החמישים. במהלך עצרת שנערכה ב -1953 בצ'טאנוגה שבטנסי, קרע גרהאם את החבלים שהקימו המארגנים לצורך הפרדה גזעית. בזיכרונותיו סיפר כי הוא אמר לשני סדרנים לעזוב את מחיצת ההפרדה "או שאתם יכולים להמשיך ולקיים את מסע ההתעוררות בלעדי". הוא הזהיר את הקהל הלבן, "היינו גאים וחשבנו שאנחנו טובים יותר מכל גזע אחר, מכל עם אחר ... גבירותיי ורבותיי, אנחנו הולכים להיות מושלכים לגיהנום בגלל הגאווה שלנו."
בשנת -1957, הפכה עמדתו של גרהאם כלפי השילוב הבין גזעי פומבית יותר כאשר הרשה לרועי העדה השחורים תומאס קילגור וגארדנר טיילור לשמש כחברים בוועד הפועל של מסעי הבישור בניו יורק והזמין את הכומר מרטין לותר קינג (שאותו פגש לראשונה במהלך החרם על אוטובוס מונטגומרי ב -1955), להצטרף אליו לדוכן בכינוסי ההתעוררות שנמשכו 16 שבועות בניו יורק, התאספו שם כ 2.3 מיליון איש במדיסון סקוור גארדן, באצטדיון ינקי ובטיימס סקוור כדי לשמוע אותם. באוטוביוגרפיה שלו נזכר גרהאם שבמהלך הזמן הזה הוא וקינג פיתחו ידידות קרובה ושהוא בסופו של דבר היה אחד האנשים הבודדים שפנו אל קינג בכינויו "מייק", כינוי שקינג הרשה להשתמש בו רק לחבריו הקרובים ביותר. בעקבות ההתנקשות בחייו של קינג ב -1968, התאבל גרהאם וקונן על כך שארצות הברית הפסידה "מנהיג חברתי ונביא". באופן פרטי, ייעץ גרהאם לקינג ולחברים אחרים של SCLC - (מנהיגות הנוצרים הדרומית).
על אף הידידות ששררה ביניהם, נתגלע בשנת 1958, מתח בין גרהאם וקינג, כאשר ועדת החסות של מסעי הבישור שהתקיימו בסן אנטוניו, טקסס ב -25 ביולי, דאגה לכך שגרהאם יוצג על ידי המושל הגזען של המדינה, פרייס דניאל. ב -23 ביולי שלח קינג מכתב לגרהאם והודיע ​​לו כי העובדה שאפשרו לדניאל לדבר במסע הבישור שהתרחש בלילה לפני הבחירות הדמוקרטיות המוקדמות של המדינה "עלולה להתפרש כהסכמה שלך להפרדה גזעית ולאפליה". יועצו של גרהאם, גריידי וילסון, השיב לקינג כי "אף על פי שאנחנו לא רואים עין בעין בכל נושא, אנחנו עדיין אוהבים אותו במשיח".
אף על פי שהופעה של גרהאם עם דניאל ניפצה את תקוותיו של קינג לקיים מסעי בישור משותפים עם גרהאם בעומק הדרום, נשארו השניים עדיין חברים, וקינג סיפר לקהל צופי טלוויזיה קנדיים ​​בשנה שלאחר מכן, כי גרהאם נקט בעמדה "חזקה מאוד כנגד ההפרדה הגזעית". לגרהאם וקינג היו גם דעות מנוגדות בנושא מלחמת וייטנאם. לאחר נאומו של קינג "מעבר לווייטנאם", שבו גינה את ההתערבות האמריקאית בווייטנאם, גרהאם גינה אותו ואחרים על ביקורתם על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
באמצע שנת 1960 קינג וגרהאם נסעו יחד לכינוס העולמי הבפטיסטי העשירי של הברית הבפטיסטית העולמית. בשנת 1963, גרהאם שילם ערבות עבור שחרורו של קינג מהכלא במהלך כינוס בירמינגהם. גרהאם ערך מסעי בישור משולבים בבירמינגהם, אלבמה, בחג הפסחא ב -1964, בעקבות הפצצת הכנסייה הבפטיסטית של רחוב שש עשרה, וסייר שוב באלבמה בעקבות האלימות שלוותה את צעדת סלמה הראשונה למונטגומרי ב -1965.
אמונתו של גרהאם עוררה את השקפתו המתבגרת על גזענות והפרדה; הוא אמר לאחד מחברי קו קלוקס קלאן (Ku Klux Klan) כי השילוב הבין גזעי היה נחוץ בעיקר מטעמים דתיים: "אין בסיס מקראי להפרדה הגזעית", טען גרהאם. "הקרקע לרגלי הצלב היא במפלס אחד, וזה נוגע ללבי כאשר אני רואה לבנים עומדים כתף אל כתף עם שחורים לרגלי הצלב."
תנועת לוזאן.
הידידות בין גרהאם לג'ון סטוט הובילה לשותפות נוספת בתנועת לוזאן, אשר גרהאם היה מייסדה. היא נבנתה על בסיס הקונגרס העולמי של גרהאם משנת 1966 על בישור בברלין, בשיתוף עם "Christianity Today (כתב העת הנוצרי:" נצרות כיום) כינס גרהאם את מה שמגזין "טיים" תיאר כ"פורום אדיר, אולי הכינוס הנרחב ביותר של נוצרים שנערך אי פעם". עם 2,700 משתתפים מכ -150 מדינות שהתכנסו לכינוס הבינלאומי על בישור בעולם. כינוס זה התקיים בלוזאן, שווייץ (16-25 ביולי 1974), והתנועה שאלה את שמה מן העיר המארחת. מטרתו הייתה לחזק את הכנסייה העולמית למען הבישור בעולם, ולעסוק במגמות אידאולוגיות וסוציולוגיות שהשליכו על כך. גרהאם הזמין את סטוט להיות האדריכל הראשי של אמנת לוזאן, שהוצאה מכינוס, אשר, לדברי גרהאם, "סייעה לאתגר ולאחד נוצרים אוונגליסטים במשימה הגדולה של בישור עולמי". התנועה נותרה כפרי מורשתו של גרהאם, עם נוכחות בכל אומה כמעט.
ריבוי תפקידים.
גרהאם מילא תפקידים מרובים שתמכו זה את זה. גרנט ואקר מונה 8 תפקידים עיקריים שמילא גרהאם: מבשר, סמל, דרומי, יזם, אדריכל (או בונה גשרים), צליין, כומר ולבסוף מעמדו כדמות הפרוטסטנטית המוכרת בארצות הברית, במשותף עם מרטין לותר קינג והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
כבונה גשרים, גרהאם הושיט ידו בכוונה לתוך העולם החילוני. כיזם, לדוגמה, הוא בנה ביתן משלו ליריד העולמי בניו יורק ב -1964 בשנת 1969 הוא הופיע כאורח בתוכנית טלוויזיה שוודי אלן הנחה. הוא שוחח איתו בעניינים תאולוגיים.