החוק קובע את התנאים להתקיימותה של עוולה אזרחית בשל פרסום לשון הרע. עוולה זו שייכת מהותית למשפט הנזיקי, וככזו חלות עליה חלק גדול מהוראותיה של פקודת הנזיקין, המהווה את מסגרת הדינים הכללית המגדירה מהן התנהגויות בנות פיצוי. הפיצויים יינתנו באופן שיעמיד את הנפגע במצב בו היה נתון אלמלא פורסמו דברי לשון הרע נגדו. מטרות נוספות למתן הפיצויים הן שיקום הפגיעה בשמו ובמעמדו של הנפגע בחברה וכן הרתעה וחינוך הציבור לערכים. בנוסף, חוק איסור לשון הרע מאפשר לנפגע מפרסומה של לשון הרע לקבל פיצוי בשיעור של עד 50 אלף ש"ח ללא הוכחת נזק. מטרתו העיקרית של הפיצוי, בדומה למקובל בדיני הנזיקין הכלליים, היא הצהרה על עצם קיומה של הזכות המוגנת והענקת סעדים על הפרתה. אפשרות זאת לפיצוי ללא הוכחת נזק חלה גם על חברות, חרף הוראה שנחזית כסותרת בפקודת הנזיקין הכללית.
במקביל לעוולת לשון הרע המעוגנת בחוק איסור לשון הרע, קיימות בפקודת הנזיקין שתי עוולות מסגרת: עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה. עוולות אלו עשויות לחול במקרים בהם התביעה על פי חוק איסור לשון הרע כשלה. כך לדוגמה, במקרה של תביעת רשלנות, יצטרך התובע להוכיח שעל הנתבע הייתה החובה לצפות שהתנהגותו הרשלנית תפגע בשמו הטוב. עשה כן, יהיה זכאי לפיצויים בגין הנזקים אותם הוכיח. עם זאת, המגמה הנוכחית בפסיקה נוטה לדחות תביעות המוגשות תחת עוולות המסגרת, מקום בו עמדו לנתבע ההגנות לפי חוק איסור לשון הרע.
סקירת הדין ויסודות העוולה האזרחית של פרסום לשון הרע.
העוולה האזרחית מוגדרת ב לחוק איסור לשון הרע כ"פרסום לשון הרע לאדם אחד או יותר זולת הנפגע". גיבוש העוולה דורש שני יסודות עובדתיים, יסודות "הפרסום" ו"לשון הרע".
הפסיקה קובעת באופן עקרוני כי אין דרישה ליסוד נפשי, ועל התובע לפי חוק איסור לשון הרע להוכיח את היסודות העובדתיים בלבד.
יסוד הפרסום.
החוק מגדיר ב "פרסום" כהעברת מסר מכל סוג שהוא לאדם אחד או יותר מלבד הנפגע. החוק מספק מענה לנפגע בגין פרסום לשון הרע נגדו בכל אמצעי, כגון: פרסום כתבה בעיתון, משלוח מכתב, ראיון טלוויזיוני לרבות שימוש בטכנולוגיות שונות כגון האינטרנט.
לצורך גיבוש העוולה נדרש כי הפרסום יהיה לאדם אחד לפחות מלבד הנפגע. מכאן עולה כי העברת מסר בין התובע לנתבע בלבד לא תחשב כעוולת לשון הרע; אולם אם במסגרת תקשורת זו נחשף לדברים גם אדם שלישי, עשוי המפרסם להיות חשוף לתביעת לשון הרע. בפסק הדין בעניין תומרקין נגד העצני, נפסק כי כיתוב על מעטפה שנשלחה בדואר יכול להחשב כ"פרסום" מכיוון שלפי הנסיבות עלול היה להיקרא על ידי אדם שאינו הנמען. בפרשה זו, קראה מזכירתו של העצני את הרשום על גבי המעטפה בזמן שטיפלה בדואר, וכך מולאה דרישת החוק להגעת הפרסום לאדם נוסף מלבד הנפגע.
החוק מפריד בעניין זה בין פרסום בכתב לבין פרסום שאינו בכתב. פרסום שאינו בכתב צריך לענות על דרישה כפולה. ראשית, עליו להיות מיועד לאדם אחד או יותר מלבד הנפגע. שנית, עליו להגיע בפועל לאדם כזה, אם כי אין הכרח שיגיע בפועל לאותו אדם אליו היה מיועד. פרסום בכתב, בשונה מהפרסום שבעל-פה, יכול להיחשב כפרסום גם אם לא יועד ולא הגיע לאיש, ובלבד שלפי הנסיבות היה עשוי להגיע לאדם אחד מלבד הנפגע.
האחריות לפרסום - כולל פרסום באינטרנט.
האחריות לפרסום חלה באופן עקרוני על המפרסם הישיר. החוק קובע ב כי על העוולה האזרחית יחולו הוראות פקודת הנזיקין העוסקות באחריות שילוחית. הוראות אלו מרחיבות את האחריות לפרסום גם למעגל האנשים המסייעים או מייעצים לפרסום, וכן למעבידיו או שולחיו של המפרסם.
לחוק קובעים תנאים בהם תורחב האחריות, כאשר מדובר בפרסום באמצעי תקשורת או פרסום בדפוס. במקרים אלה תורחב האחריות גם לגורמים אחרים הלוקחים חלק בתהליך פרסום המסר, כגון העורך, האחראי על אמצעי התקשורת, מחזיק בית הדפוס והמפיץ בפועל. החוק מגדיר "אמצעי תקשורת" כשידורי רדיו, טלוויזיה ועיתונות ולא מזכיר אתרים מוסדרים באינטרנט, כמו פורומים וחדרי שיחות, שלא היה קיימים בעת חקיקת החוק.
בתי המשפט נחלקו בשאלה אם ניתן להחיל את גם על האינטרנט. חלקם הבחינו בין אתרי אינטרנט שיש להם חשיפה רחבה, כמו רשתות חברתיות, ואתרים שיש בהם פחות גולשים או שאינם נגישים לקהל הרחב. במקרה אחד קבע בית המשפט כי מנהל של קבוצת פייסבוק שלא הסיר פוסט הכפשה נושא באחריות לפרסום, אף שהוא לא היה המפרסם הישיר (ת"א 7685-10-16). במקרה אחר, בית המשפט המחוזי קיבל ערעור של אישה שפרסמה ביקורת על בית עסק, דבר שגרם לסגירתו, ופטר אותה מתשלום הפיצויים בנימוק שהביקורת שלה הייתה מידתית והוגנת, וכן הייתה מחובתה האזרחית (ע"א 5001-02-18).
יסוד "לשון הרע".
יסוד "לשון הרע" מוגדר בסעיף 1 לחוק כך:
הסעיף אינו דורש פגיעה בפועל, אלא מסתפק בכך שהפרסום היה עלול לפגוע במשלח ידו של אדם, להשפילו או לעשותו מטרה לשנאה, לבוז או ללעג בעיני הבריות. כלומר, המחוקק ויתר על יסוד התוצאה בעוולת לשון הרע ובכך פטר את התובע מלהוכיח שאכן נגרם נזק לשמו הטוב. יתרה מכך, העוולה אינה דורשת כי לאדם אכן היה שם טוב קודם לפרסום.
מטרת החוק היא להגן על זכותו של כל אדם כי הערכתו בעיני אחרים לא תיפגע. משום כך, אין משמעות לכוונת המפרסם או לצורה בה הבין הנפגע את המסר, והפסיקה בודקת האם היה בפרסום לשון הרע לפי ראות עיניו של האדם הסביר והממוצע.
חוק איסור לשון הרע מגן על שמו הטוב של האדם, שנגזר מכבוד האדם ומזכותו לקניין, שתי אלה הן זכויות יסוד, המוגנות ב. החוק מגן גם על הפרטיות, זאת משום שפרסום משפיל הנוגע לחיים הפרטיים הוא פרסום שבדרך כלל אין בו עניין ציבורי. מקור הגישה הזו במשפט האנגלי והמשפט הישראלי ב-1965. המשפט האנגלי והישראלי עד 1981 לא הכירו בפרטיות כערך חברתי מוגן במשפט הפלילי, או עוולה אזרחית. לפני 1981 הפרטיות הייתה ערך חברתי משני ומוגן בדרכים אחרות, וההגנה על הפרטיות, נתלוותה להגנה על ערכים אחרים. למשל, חוק איסור לשון הרע נועד להגן בין היתר גם על הפרטיות.
זהות הנפגע מפרסום לשון הרע.
הנפגע לפי סעיף 1 לחוק מוגדר כאדם או תאגיד מסוימים, שאת זהותם והיותם המטרה לפרסום המשמיץ מסוגל האדם הסביר להסיק מהפרסום. כך לדוגמה, היה על אישה שתצלומה הופץ על גבי כרטיסי ברכה להוכיח שאכן ניתן לזהותה, ומשלא עשתה כן דחה בית המשפט את תביעתה. יתרה מזו, לא די בכך שיש בפרסום משום לשון הרע על אדם מסוים, ועל התובע להוכיח כי פרסום לשון הרע אכן מתייחס אליו עצמו.
שאלה נפרדת היא מהו הדין כאשר נפגע הפרסום הוא אדם שנפטר או ציבור בני אדם שאינם תאגיד. לבחינת נושא זה ראו "לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור".
הגדרת פרסום כלשון הרע.
על מנת לקבוע אם פרסום כלשהו הוא מבזה משפיל או פוגע באופן המקים עילת תביעה בלשון הרע, יש לפרשו ולהבין מהי המשמעות העולה ממנו.
המבחן האובייקטיבי: מטרת חוק איסור לשון הרע היא למנוע פגיעה בשמו הטוב של אדם, כפי שהוא נתפס בעיני הבריות. לאור מטרה זו, בוחן בית המשפט את משמעותו של המסר במבחן אובייקטיבי לפיו הפרסום יהווה "לשון הרע" אם האדם הסביר היה רואה אותו כך. מכאן נגזרת המסקנה כי אין חשיבות לכוונתו של המפרסם לפגוע או לשאלה האם הנפגע אכן נפגע מהפרסום. הפרשנות שנותן בית המשפט לפרסום תהיה לפי המובן "שקורא סביר היה מייחס למילים" שהוא מובנן הטבעי והפשוט. מכיוון שכך, בפרשנות פרסומי לשון הרע לא מייחס בית המשפט חשיבות לכוונת המפרסם או לדרך בה הבינו הנפגע או קורא המסר את תוכנו.
ה"אדם הסביר" הוגדר בתחילה כאדם ממוצע, אשר לפי הבנתו יש לפרש את משמעות המסר. בית המשפט השתמש בביטויים כגון "האדם ברחוב", "האדם הרגיל", או אדם "שאיננו המשכיל ביותר או האיש הירוד ביותר מבחינת התפתחותו". פרשנות זו של בית המשפט מעלה קושי, שכן שמו הטוב של אדם יכול להיפגע גם כאשר רק חלק קטן מהציבור יבין את הפרסום כפוגע. על מנת להתמודד עם קושי זה, ריכך בית המשפט במרוצת השנים את המבחן הפרשני, ובפסק הדין בעניין תומרקין נגד העצני נפסק כי במקרים מסוימים יפורש פרסום בדרך בה יובן על ידי חלק מהציבור ולא על ידי הציבור בכללותו. בפרשה זו, שלח תומרקין להעצני מעטפה עליה כתב את האותיות KZ, שמשמעותן היא "מחנה ריכוז". בית המשפט קבע כי מרביתו של הציבור בישראל אינו מכיר את משמעות אותיות אלו, אך פסק כי השאלה בפרשנות הפרסום היא "אם ישנו ציבור, שאליו עשויה הייתה המעטפה להגיע, ואשר לגביו משמעות אותן אותיות היא ברורה".
בעיני מי נבחן "לשון הרע": סוגיה מעניינת עוסקת בשאלה האם יכול אדם השייך לקבוצת מיעוט בחברה לתבוע בגין הוצאת לשון הרע כאשר הפרסום נתפס כפוגעני רק בעיני החברה בה הוא חי, אך אינו נחשב ככזה בחברה בכללותה. הסוגיה מעלה את השאלה מיהו האדם הסביר לפיו תבחן לשון הרע. כלומר, האם יהא זה האדם הסביר מתוך החברה בכללותה או שמא יבחנו הדברים לפי האדם הסביר מקבוצה מצומצמת יותר בחברה.