צבי דינשטיין נולד בתל אביב בשנת 1926. הוא למד בבית הספר התיכוני למסחר ושירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים בכפר גלעדי. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1947 עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת ז'נבה. בינואר 1948 גויס על ידי שאול אביגור לפעולות "ההגנה" באירופה, ובמאי 1948 החל לעסוק בפעילות רכש ולאחר זמן קצר הגיע פנחס ספיר כדי לעמוד בראשה (קשרי העבודה בין דינשטיין לספיר נמשכו שנים רבות). בשנת 1954 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת ז'נבה. בהמשך הקריירה עבד במשרד האוצר במגוון תפקידים. בין השאר היה מנהל לשכת המענק באוצר וסגן המפקח על מטבע חוץ. באוגוסט 1955 מונה לסמנכ"ל משרד האוצר והחל מ-1 בינואר 1956 היה המפקח על מטבע חוץ, תפקיד בו החזיק עד אמצע שנות ה-60. באמצע שנת 1959 הביע את דעתו שביטול הפיקוח על מטבע חוץ בתנאים הקיימים עלול להיות הרה אסון, אך פעל להקלות במנות קטנות. בינואר 1960, עם הקמת רשות ההשקעות במשרד האוצר, הועמד בראשה, במקביל לתפקידו כמפקח על מטבע חוץ. בתפקידו זה ביקר בארצות הברית ובאירופה כדי לשכנע משקיעים להשקיע בישראל. כן עסק בהכנת תשתית של הטבות למשיכת המשקיעים.
בדצמבר 1962 מונה על ריכוז ענייני הדלק במשרד האוצר. כן עמד בראש ועדה שבחנה את שירותי הטלפון בישראל והמליצה להעבירם לידי חברה שבשלב ראשון יהיו מניותיה בידי הממשלה. להמלצות התנגדו עובדי משרד הדואר, מנכ"ל המשרד, חיים בן מנחם והשר אליהו ששון ולא יושמו (הן יושמו כעבור 22 שנה, עם הקמתה של חברת "בזק"). בינואר 1965 צורף למשלחת שניהלה שיחות עם השוק האירופי המשותף.
לאחר פרישתו של שמעון פרס מתפקיד סגן שר הביטחון, מונה במאי 1965 ליועץ מיוחד לשר הביטחון לוי אשכול לריכוז פעולות הרכש, הפיתוח המדעי והמחקר במשרד.על פי חוקר הגרעין הישראלי, אבנר כהן, בתקופה זו שימש דינשטיין כאחראי גם על תחום הגרעין במשרד הביטחון ופעל לביצוע שינויים מבניים לאיחוד הגופים שעסקו בפיתוח הגרעין הצבאי בארץ. בכך הציב עצמו כיריב של מנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה דאז, מוניה מרדור. דינשטיין לא צלח בניסיונו להשלים את האיחוד המסגרות, אולם על פי עדויות חוקרים, בתקופת כהונתו בתפקיד הפכה ישראל למעצמה גרעינית
נבחר לראשונה לכנסת ב-1965 וכיהן כסגן שר הביטחון עם הקמת הממשלה ה-13, אך התפטר מהתפקיד כאשר משה דיין התמנה לשר הביטחון. ביולי 1967 התמנה לסגן שר האוצר תפקיד בו החזיק עד תום כהונת ממשלות ישראל ה-13 וה-14. בתפקידו מונה לאחראי על העניינים הכלכליים של השטחים המוחזקים ועל גיוס השקעות הון בחוץ לארץ. היה מעורב במגעים עם איראן להקמתו של קו צינור אילת-אשקלון.
היה ראש משלחת משרד הביטחון באירופה וכן יו"ר ונשיא המכון הישראלי לנפט ולאנרגיה משנת 1960 ועד לשנת 1989. היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של הבנק לפיתוח התעשייה בין השנים 1972 ו-1977 והיה הציר הכלכלי של ישראל לארצות צפון-אמריקה במשך כשנתיים, החל משנת 1977.
כן כיהן כיו"ר חברת "ויטה, טית-בית - יצהר", היה בין מייסדי מת"ב וכיהן בה כדירקטור. כיהן כדירקטור גם ב"מרכז בלפור למחקר האנרגיה", בבתי הזיקוק, הפניקס חברה לביטוח, פ.י.ב.י. אחזקות והדר, וכחבר במועצות המנהלים של מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית. בשנת 1999 רכש תמורת 31 מיליון ש"ח 64% מהחברה הציבורית פיכה פלסט, ושמה הוסב לדורות נכסים. החברה, שבה היה פעיל גם חתנו, גדעון ישפה, ביצעה השקעות שונות, בהן בנכסים בבריטניה, אך הסתבכה כלכלית, ודינשטיין היה נתון לחקירה של רשות ניירות ערך.
רחוב בהרצליה נקרא על שמו של דינשטיין.
משפחתו.
דינשטיין היה נשוי לאיה (בתו של ארתור רופין) עד למותה ב-2009. גיסו הוא יגאל ידין. אחיו הוא פרופ' יורם דינשטיין, מומחה למשפט בינלאומי, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב. דינשטיין נפטר ב-10 באפריל 2012. אמו, ריבה (רבקה) דינשטיין לבית פישלין, ילידת 1904, נפטרה כשנתיים אחריו, בת 110.
הערות שוליים.
פורט וורת'
פורט וורת' (באנגלית: Fort Worth) היא העיר החמישית בגודלה במדינת טקסס שבארצות הברית. שטח העיר 774.1 קמ"ר. כמות התושבים בעיר, נכון ל-2022, היא 935,508, והיא העיר ה-13 בגודלה בארצות הברית.
פורט וורת' ממוקמת בצפון מדינת טקסס, והיא המרכז השני בחשיבותו באגד הערים דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון, הרביעי בגודלו בארצות הברית, שאוכלוסייתו מונה כ-7.5 מיליון תושבים (2018).
בין דאלאס לפורט וורת' נמצא נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'.
היסטוריה.
ראשיתה של העיר במצודה שהוקמה ב-1849, בימי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ונקראה על-שם גנרל ויליאם ג'נקינס וורת'. התיישבות אזרחית החלה במקום כמעט מיד, וב-1860 הייתה פורט וורת' לבירת המחוז. הפגיעה בכלכלת הדרום לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית לא פסחה על פורט וורת' שהדרדרה ואוכלוסייתה קטנה מאוד, אך בשנות השבעים של המאה ה-19 החלה להתאושש ולצמוח. העיר נעשתה לתחנה חשובה בנתיב הובלת הבקר (מכאן כינוייה 'עיר הפרות', Cowtown), כנקודת עצירה לבוקרים וכנקודת משיכה לסוחרי בקר מהמזרח. במקביל התפתחה לצומת מרכזי של תקשורת ותחבורה, כתחנה המזרחית ביותר בקווי רכבת למערב, ושתי המגמות השתלבו בשנות התשעים של המאה ה-19 כאשר נעשתה העיר למרכז חשוב של תעשיית השחיטה ואריזת הבשר, והוקמה בה בורסה לסחר בבקר (הפעילה עד היום) שכונתה "וול סטריט של המערב הפרוע".
שרפה שארעה ב-1909 הובילה להקמתו של סכר, שיצר את אגם וורת', ואיפשר אספקת מים סדירה לעיר.
בחלק הראשון של המאה ה-20, לאחר גילוי הנפט בטקסס, נעשתה פורט וורת' לאחד המוקדים העסקיים של ענף הנפט. בתקופת מלחמת העולם השנייה נעשתה גם למרכז חשוב תעשיית התעופה.
גאוגרפיה.
פורט וורת' שוכנת בצפון טקסס, והיא העיר השנייה בגודלה במטרופולין דאלאס-פורת וורת'. שטחה הכולל הוא 904 קמ"ר. היא נמצאת ברום ממוצע של 216 מ' מעל פני הים, בשטח מישורי ברובו.
אקלים.
האקלים הוא אקלים סובטרופי גשום, הקיץ חם ולח והחורף מתון יחסית. הטמפרטורה המרבית בקיץ מגיעה בממוצע ל-35 מעלות צלזיוס בחודש החם ביותר, יולי, והטמפרטורה המינימלית בחודש הקר ביותר, ינואר, היא 1.1 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים רבה: בעיר יורדים 863.4 מילימטר של משקעים בממוצע לשנה, אשר יורדים בכל חודשי השנה, ובמיוחד בחודשי האביב והסתיו. העיר מועדת לפגעי טבע רבים: סופות רעמים, סופות ברד, סופות טורנדו, סופות הוריקן ושיטפונות.
תחבורה.
בדומה לערים רבות שהתפתחו במהירות לאחר מלחמת העולם השנייה, התחבורה בפורט וורת' נשענת בעיקר על הרכב הפרטי. לפי סקר של מפקד האוכלוסין האמריקני מ-2017, 93.3% מהעובדים בפורט וורת' נסעו לעבודתם ברכב, לעומת 85.3% בכלל ארצות הברית.
את התחבורה הציבורית בעיר וסביבותיה מפעילה חברת טריניטי מטרו, והיא כוללת 40 קווי אוטובוס ושני קווי רכבת קלה, אחד לדאלאס דרך אירווינג ואחד לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'.
נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' השוכן באמצע הדרך בין הערים הוא אחד העמוסים בעולם. ב-2015 עברו דרכו כ-64 מיליון נוסעים. נוסף עליו פועלים בעיר שלושה שדות תעופה אזרחיים קטנים יותר, בבעלות העיר, ובסיס אווירי של צי ארצות הברית.
בעיר פועלת תחנת רכבת המשרתת שני קווי רכבות נוסעים של חברת אמטרק - קו "טקסס איגל" משיקגו לסן אנטוניו וקו "הארטלנד פלייר" המחבר את פורט וורת' לאוקלהומה סיטי.
וריאציה
איגוד התעשיות האלקטרוניות
איגוד התעשיות האלקטרוניות (באנגלית The Electronic Industries Alliance, בראשי תיבות: EIA) היה ארגון שנוסד בשנת 1924 ואוגד כברית תעשיות האלקטרוניקה בארצות הברית ומקום מטהו היה במחוז ארלינגטון, וירג'יניה. חברי הברית פיתחו סטנדרטים כדי להבטיח שהציוד של יצרנים שונים יהיה תואם וניתן להחלפה.
מכון התקנים האמריקני שיתף את הארגון בקביעת תקנים בנושאי רכיבים אלקטרוניים, מוצרי אלקטרוניקה, תקשורת מחשבים ואבטחת רשתות מחשבים .
ה־EIA פרסם תקנים בנושאי החיבורים הפיזיים שבין מחשבים אישיים והתקנים חיצוניים (מדפסות, מודמים, ושאר רכיבי הציוד של תקשורת הנתונים). בין התקנים; RS-170, EIA-708 וכן תקנים לתקשורת טורית, בהם EIA-422, RS-449, EIA-485, RS-232d.
היסטוריה.
בשנת 1924 הקימו 50 יצרני רדיו בשיקגו קבוצת סחר בשם "איגוד יצרני הרדיו". ארגון זה נועד לשלוט ברישוי המספר הגדול של פטנטים לרדיו, כך שלכל חבר תהיה גישה לכל הפטנטים הרלוונטיים הנחוצים לבניית משדרי רדיו, אנטנות ומקלטים. עם הזמן, טכנולוגיות אלקטרוניות חדשות הביאו חברים חדשים, חברים שאינם יצרנים ושינויים בשמות.
שמות בסדר כרונולוגי:
התפרקות.
בשנת 2007 הודיע האיגוד שהוא יתפרק לחטיבותיו השונות, והחל מ־11 בפברואר 2011 הוא חדל להתקיים.
ה־EIA חילק את פעילותו לענפים הבאים:
ארגון שיתוף הפעולה לתקנים גלובליים (GSC) המאגד 12 ארגוני תקינה בינלאומיים, שנוסד בשנת 1990 בארצות הברית, ממשיך את דרכו.
קרב בית צור
קרב בית צור, הקרב הרביעי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שנערך בשנת 164 לפנה"ס, הוא העימות הישיר הראשון בין המורדים לדרג מדיני בכיר של האימפריה הסלאוקית. התערבות זו של הדרג הבכיר נבעה מכישלון המושלים המקומיים לדכא את המרד ולהחזיר את השקט ליהודה. הקרב הסתיים בניצחון החשמונאים, טיהור וחנוכת בית המקדש, והסכמה סלאוקית לתת ליהודים חופש דת.
רקע.