אביה של שוורץ, שאף הוסמך לרב במהלך לימודי הישיבה שלו, אך ויתר על התפקיד לטובת עיסוקו בחקלאות, שמר על אורח חיים דתי כל חייו, אך מאידך, העניק חופש בחירה לילדיו ואף עודד אותם לרכוש השכלה גבוהה. ב-1929 החלה חיה שוורץ ללמוד, בעצתו של לבנון, באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים]. אביה פנה לחברו הרב קוק, שהיה רבה הראשי של ישראל, וביקש ממנו לארח את חיה בתקופת לימודיה, תחת השגחתו. כך היה, ושוורץ התגוררה בביתו של הרב קוק, אשר שימש למגורים וגם כבית כנסת, והייתה לו לבת בית. זאת עד סיום לימודיה ב-1931, עת נסגר בית הספר בצלאל בפתאומיות, בשל קשיים כספיים.
בהמשך השתלמה בציור אצל ישראל פלדי (ב-1931), יוסף זריצקי (ב-1933), ובאקדמיה סקאנדינאב בפריז, אצל הציירים פריאז וגרומר.
ב-1931 כבר הייתה בין אמני ישראל הנכבדים אשר יצירותיהם הוצגו בפתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות. באותה שנה גם נישאה.
שנה לאחר מכן, ב-1932, הוצגו יצירותיה שוב, גם הם במוזיאון תל אביב, בחסותם של חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף. מי שהפגיש בין ביאליק לשוורץ, היה הסופר יהודה בורלא, ידידה הטוב. ביאליק נכח בביתה של שוורץ ואף נפגש עם אביה, ואלה מצאו נושאי שיחה משותפים כתלמידי ישיבה לשעבר.
בעזרת הכסף שצברה ממכירת יצירותיה מימנה שוורץ נסיעה לפריז, שם למדה באקדמיה סקאנדינאב והציגה את ציוריה בסטודיו ששכרה. בין ידידיה, איתם נפגשה, בילתה וציירה בעיר האורות, היו שמשון הולצמן, מאנה כץ, מישל קיקואין וחיים סוטין. ב-1937 חזרה לישראל, והצטרפה לאגודת הציירים, בה הייתה לחברה הצעירה ביותר.
שוורץ המשיכה לצייר ולהציג את יצירותיה בישראל ומחוצה לה. יצירותיה הוצגו במוזיאונים בישראל ותערוכות וגלריות ברחבי העולם, ובהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, מוזיאון ישראל בירושלים, הביאנלה של ונציה, גלריות לאמנות בפריז, מרסיי, לונדון, רומא ועוד. היא הייתה מדור המייסדים של קריית האמנים צפת ב-1949 והתגוררה רוב חייה בין צפת, פריז, תל אביב ויפו, שם גם בנתה את הסטודיו לאמנות שלה, אותו פתחה אחת לשנה למבקרים. בשלהי שנות ה-60, כשנשאלה על ידי גורמים בעירייה איזה מזל היא נושאת, השיבה להם, ובכך זכתה בכבוד שהרחוב בו התגוררה, הלא הוא רחוב "מזל דגים" ביפו העתיקה, קרוי כך עד היום.
ירושלים, פריז וצפת היוו השראה בציורי הנוף הרבים שלה. שוורץ אהבה גם לצייר פנים, נערות פרחים ודוממים, ויותר מכל בלטה הצבעוניות ביצירותיה.
חיים פרטיים.
בשנת 1931 נישאה למשה סטולוב, יליד פולין שעלה לבדו לארץ, עובד כפיים שלימים הפך לקבלן בניין.
בשנת 1939 נולדה בתה, אלישבע (אלישבע שמחן, פרופסור לרפואה, המתגוררת כיום בירושלים).
חיה שוורץ נפטרה בשנת 2001 בשנתה, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
ליגת העל הרוסית בהוקי קרח
יק כהנוב
שבט בני קינוקאע
שבט בני קינוקאע (או בנו קינוקאע; בערבית: بنو قينقاع) היה אחד משלושת השבטים היהודיים שהתגוררו בקרבת העיר ית'רב (אל-מדינה) שבחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית) אשר בחצי האי ערב במאה ה-7. שני השבטים העיקריים האחרים היו שבט בני נצ'יר (بنو نضير) ושבט בני קורַיט'ה (بنو قـريظة). שבט בנו קינוקאע גורשו בעת מה שמכונה "קרב בני קינוקאע" לאחר ששברו את "חוקת אל-מדינה".
רקע.
במאה ה-7, שבט בנו קינוקאע התגוררו בשני מעוזים בחלק הדרום-מערבי של העיר ית'רב, כיום אל-מדינה, התיישבות שהחלה במועד לא ידוע. אף על פי שבני השבט של בנו קינוקאע נשאו בעיקר שמות ערביים, הם היו יהודים, הן מבחינה אתנית והן מבחינה דתית. לא הייתה להם אדמה והם התפרנסו ממסחר ומלאכה, כולל צורפות. השוק של ית'רב היה ממוקם באזור של היישוב שבני קינוקאע חיו בו. אנשי השבט בנו קינוקאע היו בקשרי ברית עם השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) ותמכו בהם בסכסוך שלהם עם השבט הערבי היריב של בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws).
הגעתו של הנביא מוחמד.
בספטמבר 622 הגיע מוחמד לית'רב (אל-מדינה) עם קבוצה של חסידיו, שקיבלו מקלט על ידי חברים מכל השבטים הילידים של העיר, שנודעו בכינוים "אנצאר". הוא החל לכונן חוזה, הידוע בשם "חוקת אל-מדינה", בין המוסלמים, האנצאר, לבין השבטים היהודיים השונים של ית'רב. חוזה זה הכיל תנאים המסדירים את ענייני הממשל של העיר, וכן את ההיקף ואת טיב היחסים הבין-קהילתיים. תנאי ההסכם, על פי מקורות מוסלמיים מסורתיים, כללו החרמת שבט קורייש, הימנעות מ"הרחבת כל תמיכה בהם", סיוע זה לזה אם יש התקפה בידי צד שלישי וכן "הגנה על אל-מדינה, במקרה של התקפה מגורם זר"
אופיו של מסמך זה, כפי שנרשם על ידי אבן אסחאק ונמסר על ידי אבן הישאם, הוא נושא למחלוקת בין היסטוריונים מודרניים, שרבים מהם סבורים כי "חוזה" זה ייתכן והוא קולאז' של הסכמים, בעל פה ולא בכתב, של תאריכים שונים, וכי לא ברור מתי הם נעשו או עם מי.
גירוש.
במרץ 624, מוסלמים בהנהגתו מוחמד ניצחו את אנשי מכה משבט בנו קורייש בקרב בדר. אבן אסחאק כותב כי מיד לאחר מכן פרץ סכסוך בין המוסלמים לבנו קינוקאע (בני הברית של שבט בנו אל-ח'זרג'). כאשר אישה מוסלמית ביקרה בחנות של תכשיטן בשוק של קינוקאע, היא הוטרדה. הצורף, יהודי, החזיק את בגדיה כך שכאשר קמה, היא הייתה עירומה. גבר מוסלמי שהגיע בעקבות המהומה, הרג את בעל החנות כנקמה. כנקמה, יהודים משבט קינוקאע התנפלו על המוסלמי והרגו אותו. אירוע זה הסלים את המצב לידי שרשרת של מעשי נקמה, והאיבה בין המוסלמים לבנו קינוקאע גדלה.
מקורות מוסלמים מסורתיים רואים מאורעות אלה כהפרה של חוקת אל-מדינה. מוחמד עצמו ראה זאת כ"קָזוּס בֵּלִי". אולם היסטוריונים מערביים אינם מוצאים באירועים אלה את הסיבה הבסיסית להתקפתו של מוחמד על קינוקאע. לדברי פרנסיס אדוארד פטרס, הנסיבות המדויקות של הפרה לכאורה של החוקה של אל-מדינה לא מצוינת במקורות. לדברי פרד דונר, המקורות הקיימים אינם מבהירים את הסיבות לגירוש בני קינוקאע. דונר טוען שמוחמד פנה נגד קינוקאע משום שכבעלי מלאכה וסוחרים הם היו בקשרים הדוקים עם סוחרים ממכה. וינסק רואה באירועים אלה שהובאו על ידי ההיסטוריונים המוסלמים, כמו סיפורו של הצורף היהודי, כבעלי ערך אנקדוטלי. הוא כותב שהיהודים התייחסו באופן מעורר מחלוקת כלפי מוחמד וכקבוצה בעלת עוצמה עצמאית ומשמעותית, הם היוו סכנה גדולה. וינסק מסיק אפוא כי מוחמד שהתחזק מניצחון בקרב בדר, החליט מייד לחסל את האופוזיציה היהודית כנגדו. נורמן סטילמן סבור גם שמוחמד החליט לצאת כנגד יהודי אל-מדינה בעקבות התחזקותו בקרב בדר.
מוחמד אסף את בנו קינוקאע בשוק ואמר להם כך:
ושבט בנו קינוקאע מגיב:
שיבלי נומאני וסאפי אל-מובארקפרי רואים בתגובה זו הכרזת מלחמה. על פי המסורת המוסלמית, פסוקים 3:10-13 בקוראן נתגלו למוחמד בעקבות חילופי הדברים הללו. לאחר מכן, צר מוחמד על הבנו קינוקאע למשך ארבעה עשר או חמישה עשר יום, ולפי אבן הישאם, מצור שלאחר מכן נכנע השבט ללא תנאי. מה שבטוח, על פי ויליאם מונטגומרי ואט, שהיה סוג כלשהו של משא ומתן. בעת המצור, היה לקינוקאע כוח לוחם של 700 איש, 400 מהם משוריינים. ואט מסיק מכך שמוחמד לא היה יכול לצור בהצלחה כה גדולה על כוח כה גדול ללא תמיכת בני הברית של קינוקאע (השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג').
לאחר כניעת בנו קינוקאע, עבדאללה אבן אובאיי, ראש השבט של בנו אל-ח'זרג', התחנן עליהם, על פי אבן אסחאק.
על פי ואט, עבדאללה אבן אובאיי, ניסה לעצור את הגירוש, והתעקשותו של מוחמד הייתה שקינוקאע יצטרכו לעזוב את העיר, אבל היה מוכן להקל בתנאים אחרים; טענתו של אבן אוביי הייתה שנוכחותם של קינוקאע עם 700 לוחמים יכולה לסייע לנוכח ההתקפה הצפויה של אנשי מכה. בגלל התערבות זו ומקרים אחרים של מחלוקות אחרות שלו עם מוחמד, קיבל עבדאללה אבן אובאיי את הכינוי של מנהיג "הצבועים" (מונאפיקין) במסורת המוסלמית.
לאחר הגירוש.
הבנו קינוקאע עקרו תחילה אל היישובים היהודיים בוואדי אל-קורה , מצפון לעיר אל-מדינה, ומשם לדרעא שבסוריה, ממערב לסאלחד. במרוצת הזמן הם התבוללו עם הקהילות היהודיות שהיו קיימות באזור זה עוד קודם, וחיזקו אותן מספרית.
מוחמד חילק את הרכוש של הבנו קינוקאע, כולל הנשק והכלים, בקרב נאמניו, כשהוא נוטל עבור המדינה האסלאמית חמישית מהשלל בפעם הראשונה. כמה מבני השבט בנו קינוקאע בחרו להישאר במדינה ולהתאסלם. אחד מהם היה עבדאללה אבן סלאם, שהפך למוסלמי אדוק. למרות שכמה מקורות מוסלמים טוענים כי הוא המיר את דתו מיד עם בואו של מוחמד למדינה, חוקרים מודרניים נוטים יותר להאמין למקורות המוסלמים האחרים, המצביעים על כך ששמונה שנים לאחר מכן, 630, הייתה השנה של ההתאסלמות של אבן סלאם.
פמיניזם אפריקני
סטיב ראסל (פוליטיקאי)
סטיב ראסל (באנגלית: Steve Russell; נולד ב-25 במאי 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כנציג המחוז החמישי של אוקלהומה בבית הנבחרים של ארצות הברית. קודם לכניסתו לפוליטיקה שירת כקצין בצבא ארצות הברית, פיקד על גדוד שהיה חלק מהכוח שלכד את סדאם חוסיין במלחמת עיראק.
ביוגרפיה.
ראסל נולד באוקלהומה סיטי, בנם של קלייד ודונה. הוא למד באוניברסיטה הבפטיסטית וואשיטה בארקנסו במסגרת מלגה שקיבל מתוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית וסיים תואר ראשון בנאום ב-1985.
לאחר הלימודים גויס לצבא וב-1987 סיים מסלול בבית הספר של הריינג'רס. שירת כמפקד פלוגה רובאית, מפקד פלוגת מרגמות, מפקד פלוגת בראדלי ומדריך בבית הספר לחי"ר בפורט בנינג והוצב בין היתר באזור הארקטי. ב-1998 סיים לימודיו במכללה לפיקוד ומטה של הצבא בפורט לוונוורת' וכן תואר שני בהיסטוריה.