הימלר נשא את הנאומים בתקופה שבה מאמץ המלחמה הגרמני עמד בפני מכשולים מתמידים. בועידת קזבלנקה בינואר 1943 קבעו בעלות הברית כי רק כניעה ללא תנאי של גרמניה תיחשב תוצאה ראויה של המלחמה. הניצחון בקרב סטלינגרד ב-2 בפברואר 1943 היה נקודת מפנה במלחמה. נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט הודיע ב-12 בפברואר על תביעת האחראים על המלחמה ועל רצח העם, והקונגרס האמריקאי אישר זאת ב-18 במרס. חיילים אמריקאים ובריטיים נחתו בסיציליה ב-7 ביולי 1943, איטליה נכנעה וחתמה על הסכם שביתת נשק ב-8 בספטמבר, וב-1 באוקטובר שוחררה נאפולי מהכיבוש הגרמני.
הצבא האדום פתח במתקפת קיץ מוצלחת ב-17 ביולי, במהלכה פוצצו פרטיזנים ב-3 באוגוסט רבים מפסי הרכבת בעורף הגרמני של החזית המזרחית. בשבוע שבין 27 ביולי ו-3 באוגוסט 1943, בעלות הברית תקפו בהמבורג בהפצצות אוויריות במבצע עמורה , ומפעל חימוש בפנמינדה נהרס ב-18 באוגוסט. במקביל גברה ההתנגדות נגד הכובש הגרמני. מצב חירום הוכרז בנורווגיה (17 באוגוסט) ודנמרק (29 באוגוסט). מתנגדי המשטר הנאצי פעלו להחלפת השלטון בגרמניה (חוג קרייזאו) ותכננו להתנקש באדולף היטלר (ניסיונות שהביאו למבצע ואלקיריה ב-20 ביולי 1944). על בסיס מדיניות אדמה חרוכה שהופעלה ב-4 בספטמבר עקב הנסיגה הצפויה בחזית המזרחית, נקבעו גזרי דין מוות נגד המשרתים בכוחות המזוינים שסירבו לציית לפקודות, אשר הוצגו על ידי ממשל הכיבוש הגרמני בפולין (גנרלגוברנמן) ב-2 באוקטובר.
באותה תקופה, השמדת היהודים הפכה למטרה החשובה ביותר של גרמניה הנאצית. באביב 1943 החל מבצע 1005 ובו הוצאו מהקברים ונשרפו אלו שנרצחו על ידי איינזצגרופן בכל שטחי החזית המזרחית, וזאת על מנת להסתיר את רצח העם המתמשך בבורות ירי, אשר מספר ההרוגים בהם עד עת זו הגיע לכ-1.5 מיליון יהודים. הימלר הורה על חיסולם של כל יהודי הגטאות בפולין הכבושה ב-11 ביוני, ובאזורים הסובייטיים ב-21 ביוני. ארבע משרפות ותא גזים חדש הושלם באושוויץ II-בירקנאו. ב-24 באוגוסט מונה הימלר כשר הפנים, ובכך אוחדו תחתיו כל כוחות המשטרה ברייך ובשטחים הכבושים. ב-19 באוקטובר אמור היה מבצע ריינהרד להסתיים ומחנות השמדה - להיות מפורקים.
עם זאת, פעולות התנגדות יהודיות נגד רצח היהודים שיבשו את התכנון. אסירים מרדו בטרבלינקה (2 באוגוסט 1943) ובסוביבור (14 באוקטובר 1943). יהודים בגטו ביאליסטוק מרדו (16-23 באוגוסט), הדנים עזרו לרוב יהודי דנמרק לברוח.
הנאום של 4 באוקטובר 1943.
הימלר לא הכין את רוב נאומיו מראש, אם כי כתב הערות תמציתיות בכתב יד. מאז סוף 1942 הרצאותיו לא תועדו בקצרנות, אבל הוקלטו באמצעות פטיפון על גבי תקליט. הקלטות אלה הוקלדו על ידי איש אס-אס והימלר הוסיף תיקונים בכתב יד ואישר את הגרסה.
נאום שלוש השעות של הימלר ב-4 באוקטובר 1943 הוקלד ב-115 עמודים שהתגלו, להוציא דף אבוד, בין קובצי האס-אס שהוגשו למשפטי נירנברג תחת השם "מסמך 1919-PS". המסמך הוקרא ביום ה-23 של הדיון, אם כי ביום זה לא נדונה השואה. הקלטה של הנאום הזה שרדה, ואפשרה בדיקת ההבדלים הקלים בין הגרסה המודפסת לבין המקור. הבדלים אלה הם קלים, ובכל מקרה לא מעידים על שיבוש מהותי בין המקור והגרסה המודפסת.
הנמענים, סיבה ותכלית.
הימלר נשא את הנאום הראשון בבית העירייה ולא בארמון האימפריאלי כפי שהונח בטעות לעיתים קרובות. מבין הנהגת האס-אס נכחו 33 גרופנפיהררים, 51 אוברגרופנפיהררים ושמונה בריגדפיהררים מכל רחבי הרייך. רבים מהם באו מהאזורים הכבושים במזרח אירופה. עקב כך חלקים גדולים מהנאום עסקו במצב הרעוע בחזית המזרחית, תוך ניסיון להסביר את ההצלחות הצבא הסובייטי כשילוב של אכזריות הקומוניסטים וחולשת בעלות בריתה של גרמניה.
רק שתי דקות של נאום עסקו בהשמדת היהודים. הימלר הניח שקהלו מיודע לירי ההמוני, לחיסול הגטאות ולקיומם של מחנות השמדה. הנאום נישא כדי להצדיק את הפשעים שכבר בוצעו ולחייב את המאזינים ל"ייעוד הנעלה" שהואצל עליהם. לכ-50 קצינים ובעלי תפקידים שלא נכחו נשלח עותק של הנאום, והוטל עליהם לאשר את קבלתו.
אדוארד הזקן, מלך אנגליה
ניצה גונן
ניצה גונן (נולדה ב-8 בספטמבר 1956) היא יוצרת, תסריטאית, במאית ומפיקה של דרמות טלוויזיה וקולנוע, סרטים תיעודיים ותוכניות טלוויזיה.
ראשית חייה והשכלה.
ניצה היא בתם של בצלאל ורבקה לוינסון ולה אח ואחות. מצד אמה התיישבו ראשוני המשפחה בארץ ב-1810 בצפת ולאחר מכן בטבריה. אביה, ממוצא רוסי עלה עם משפחתו מפולין ב-1933.
גונן נולדה וגדלה בתל אביב. בחמש השנים הראשונות ללימודיה למדה בבית הספר הדתי דיזנגוף לבנות, אחר-כך עברה לבית ספר אהבת ציון. למדה בתיכון עירוני י', אליאנס. בצה"ל שירתה כמקפלת מצנחים ובמקביל כתבה בעיתון למרחב בנושאים חברתיים וכלליים.
בתום שירותה הצבאי נסעה לפריז ולמדה עם מלגה מהממשלה הצרפתית בשני בתי ספר: בית הספר לטלוויזיה וקולנוע בפריז STUDIO – ECOLE DE L'O.R.T.F והשני בית הספר הגבוה לעיתונאות בפריז C.F.J.
עם שובה לישראל החלה לעבוד כבמאית בטלוויזיה החינוכית ובמקביל סיימה תואר ראשון בספרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. עברה השתלמות ב-BBC בנושא סדרות דרמה לטלוויזיה; קורס לבימוי מוזיקה במרכז למוזיקה – משכנות שאננים; סמינרים בארגון "מדאה" ארגון על אירופאי ליוצרים מאירופה והים התיכון בנושא הפצה ופיתוח פרויקטים.
קריירה.
סרטיה, בעיקר בתחום הדרמה והדוקומנטרי עוסקים במצבים אנושיים וחברתיים. חלק מסרטיה, כמו "דור שני", "צייד הנאצים האחרון", "אבאל'ה בוא ללונה פארק" ו"הגן שבו היה המרד" עוסקים בנושאים הקשורים בדור השני לשואה. הסרט "הבונקר", למשל, מלווה אמן ישראלי שעוסק בכפייתיות באמנותו ברייך השלישי.
גונן עוסקת בחלק מסרטיה בתרבות ואמנות ישראלית. למשל, "הילד כבר לא חולם" עוקב אחר הפקת האופרה הילד חולם לפי מחזה של חנוך לוין ומוזיקה של גיל שוחט. יצירות נוספות העוסקות בתרבות ואמנות הן "החצר האחורית של אביגדור סטימצקי", שדן במופשט בציור הישראלי, הסדרה "המחדשים" שעוסקת במחדשי המוזיקה ותרבות העדות, "מנדלסון חוזר לליפציג" ו"חלומות בכתונת משוגעים".
חלק מיצירתה הקולנועית של גונן עוסק בבעיות קיום מקומיות. כך למשל, הסדרה "דימונאים" עוסקת בחיים של צעירים בפריפריה, וסרטים שהפיקה, "חמוצים" (בבימוי דלית קימור) ו"שלוש פעמים מגורשת" (בבימוי אבתיסאם מראענה), עוסקים בחיים של נשים ערביות בישראל. עיסוק בהתמודדות עם מוגבלויות בא לידי ביטוי ב"ארבעה ילדים שלי", על התמודדות עם תסמונת דאון, "יונתן ילד אחר", שעוסק בהתמודדות עם אוטיזם, ו"בעולם אחר אין מילים" שהפיקה (בימוי איתי לב ויעל רייך), העוסק בפגיעת ראש.
חלק מהדרמות שביימה הן עיבוד של יצירות ספרות. כך למשל, הסרט העלילתי "סודות משפחה" הוא עיבוד קולנועי ל"שלפשטונדה" מאת יהודית קציר ו"כבשים" היא דרמת טלוויזיה לפי "ענבלים" מאת אמנון שמוש. גונן ביימה את דרמות הטלוויזיה "כידונים ואורכידיאות" מאת סביון ליברכט ואת "שם נרדף" מאת ליברכט ועליזה אולמרט.
גונן שימשה כבמאית ראשית של הטלוויזיה החינוכית וחלק מסגל הניהול של התחנה בין השנים 1982–1987. היא הקימה ומנהלת את חברת ההפקות גון הפקות בע"מ מ-1996, בה היא מביימת את סרטיה בשיתוף פעולה עם חברות הפקה אחרות. היא שימשה כבמאית-מעצבת של סדרות טלוויזיה וביימה שידורים חיים מקונצרטים ואופרות ועד למופעי תרבות, משפטים ציבוריים ותוכניות אקטואליה.
גונן לימדה בימוי והפקת קולנוע דוקומנטארי בחוג לקולנוע - מכללת ויצו ב-2012/13, בימוי דרמה בחוג לתקשורת במכללת ספיר ב-2004, בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב ב-1990–2000 ובמגמה לקולנוע ב"בית צבי" ב-1982–1984. היא מוזמנת להרצות על סרטיה ועל נושאי קולנוע שונים בפקולטות לאמנויות, מכללות וחוגים לתקשורת וקולנוע ברחבי הארץ, בסל תרבות, אמנות לעם ובסינמטקים. היא מרצה לעיתים על השואה בקולנוע בבית התפוצות ובסמינרים של יד ושם.
שימשה ומשמשת כחברה בצוותי שופטים ולקטורים כמעט מדי שנה בפסטיבלים בארץ, בוועדות ציבוריות שונות בנושאי קולנוע ותיאטרון, כלקטורית ובוועדות קבלה באוניברסיטה.
ניצה גונן מתגוררת בתל אביב, גרושה ולה שני ילדים.
פרויקטים בולטים.
סרטים תיעודיים.
השתתף בפסטיבל הוט דוקס בקנדה, פסטיבל קופנהגן, פסטיבל לייפציג, פסטיבל סלוניקי, פסטיבל מינכן ובפסטיבלים רבים נוספים. שודר ברשות השנייה, Axess television – Sweden, TVE – Spain, VPRO Holland, MBC –Middle East, YLE Teema- Finland, Against Gravity – Poland.
שודר ברשות השנייה וב-YES, PBS national- U.S.A &amp; Canada, DR1-Denmark, EBS-Korea, Global Voices - PBS WORLD channel - USA, MBC-Dubai, RAI SAT-Italy, RTE-Ireland, SBS-Australia, SVT-Sweden, VPRO-Holland, YLE Teema –Finland. Kamer Ton - Russia.
כל הסרטים השתתפו בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם ושודרו בארץ בערוצים מרכזיים בפריים טיים. חלקם הגדול השתתפו בתחרות אופיר ושודרו בתחנות רבות בחו"ל.
בימוי מוזיקה.
במאית של עשרות רבות של קונצרטים ואופרות בהרכבים גדולים ומגוונים, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואחרות, עם המנצחים - זובין מהטה, קורט מזור, ג'יימס לוויין, פנחס צוקרמן, הוזוואה, יצחק פרלמן, ג'וזפה סינופולי, יונאיצ'י הירוקמי, דניאל בארנבוים, אשר פיש, דן אטינגר, לורנס פוסטר ועוד רבים.
במאית סרטים, תוכניות וסדרות בנושאי מוזיקה קלה, ג'אז וקלאסית וכן קליפים והופעות של זמרים ישראלים ביניהם אריק איינשטיין, יזהר כהן, יהודית רביץ, אהוד בנאי, ירדנה ארזי, יהודה פוליקר ועוד.
במאית של כתבות רבות בנושאי מוזיקה קלה וקלאסית לתוכניות תרבות ואקטואליה.