גילה רכש את קולטוק בסכום של שמונה מאות אלף דולרים וניתב את פעילותה לפיתוח שבבים שמקליטים ומשמיעים קול ודיבור, הוא גילה כי ניתן להתקין את השבבים הללו במשיבונים אוטומטיים במקום הקלטות הישנות והעתיק את מקום מגוריו לטוקיו למשך שלוש שנים, שם היו רוב יצרני המשיבונים. קולטוק שינתה את שמה ל-די.אס.פי. גרופ ושלטה בחמישים אחוזים מהשוק העולמי עבור שבבים למשיבונים ופנתה לייצור שבבים לטלפונים סלולריים, שוק שהיה בתחילת דרכו.
גילה פיצל את די.אס.פי. גרופ לשתי חברות שהונפקו בשנים 1991 ו-1993: DSPG - שפיתחה שבבים למשיבונים ו-DSPC שפיתחה שבבים לטלפונים סלולריים.
לפני ההנפקה פרשו מהחברה שני מנהלי המחקר והפיתוח שלה שבתאי אדלסברג וליאון ביאליק והקימו את חברת אודיוקודס. מנהלי די.אס.פי. גרופ חשו כי הם בוגדים בחברה והתכוונו לתבוע אותם. אולם גילה החליט להשקיע בהם שני מיליון דולרים. בנובמבר 1997 פרש גילה מהחברות שהקים ועבר לארצות הברית, ניסה להשתלט על סאיטקס ונכשל. מניית חברת DSPC ירדה ושיקפה שווי שוק של מאתיים מיליוני דולרים. גילה ניסה למכור את DSPC תמורת יותר ממיליארד דולרים, אולם המחיר נראה אסטרונומי עבור חברה המונה מאתיים וחמישים מהנדסים. במשך זמן קצר שכר מאה מהנדסים חדשים, על מנת להראות אמון בחברה ומגמת התפתחות עתידית ביוני 1999 גילה שב לחברה כמנכ"ל וכעבור ארבעה חודשים בלבד, ב-16 באוקטובר 1999, הודיע במסיבת עיתונאים על עסקת הענק עם אינטל.
ב-1999 הונפקה אודיוקודס ו-די.אס.פי. גרופ מימשה מניות בשווי של מאתיים מיליוני דולרים, פי מאה מהשקעת גילה בה.
גילה השקיע בשנת 1999 בחברת גנדן השקעות, שהקימו נוחי דנקנר ואבי פישר. גנדן תהפך להיות בעלת השליטה באיי די בי חברה לאחזקות, אז הקונצרן הגדול בישראל, ששלט גם בסאיטקס. בשנת 2005 מכר את מניותיו בחברה.
גילה ייסד את קרן ההון סיכון גילה ונצ'רס וכן חברות רבות ביניהן חברת וואיו, חברת סנטור, חברת נוגהטק שנמכרה לצורן, חברת ארקאדיאן נטוורקס.
ביולי 2000 הנפיק גילה בבורסה של לונדון את חברת זן-ריסרצ' לפי שווי של 380 מיליון דולר. ב-2001 שקע שווי השוק של החברה בעשרות אחוזים. ב-2002 המניה כמעט התרסקה, גילה רכש מניות רבות והדבר התפרש כעשיית הון על חשבון המשקיעים.
ב-2005 עשתה גילה ונצ'רס אקזיט ראשון כשמכרה את חברת ההדמיה סנטור לפיליפס תמורת מאתיים שמונים מיליון דולר.
בדצמבר 2005 מכר גילה את החזקותיו בגנדן. הוא ניסה לגייס כספים לחברת ארקדיאן נטוורקס, ספקית תקשורת של פס רחב, והשקיע בה בעצמו 20 מיליון דולר. ב-2009 הודיעה החברה כי היא מופסדת ב-14 מיליון ש"ח ושהיא זמינה למכירה.
בסוף 2007 גילה עניין ב-Aria, חברה איטלקית פרטית קטנה מאומבריה שנוסדה שנתיים קודם לכן ושאפה להקים רשת אינטרנט בכל איטליה. הוא גייס עם שותפים סכום של 100 מיליון דולר להשקעה בחברה. החברה זכתה במכרז במספר הרב ביותר של רישיונות באיטליה, תמורתם הייתה צריכה לשלם 47.5 מיליון אירו. גילה, ביחד עם גולדמן זאקס וקרן השקעות רוסית רכשו 60% מ-Aria תמורת 55 מיליון אירו. Aria הכריזה על שיתוף פעולה עם חברת אלווריון הישראלית. כעבור זמן קצר החברה נקלעה לקשיים ולא הצליחה לעמוד בפרויקטים ששמה לעצמה. בפברואר 2010 הודח ממנה גילה ובמרץ 2010 החברה נהפכה לפושטת רגל. ריקרדו רוג'ירו, מנהל החברה, חשוד בפרשיית שחיתות הקשורה למאפיה.
ביולי 2010 תבע בנק דיסקונט בבית המשפט המחוזי בתל אביב את גילה וחברה בשם "סייקל גרופ", שגילה היה ערב לחובותיה. סייקל הוקמה בראשית שנות התשעים על ידי אחיו, יחיאל גילה ועל ידי אשר גולן.
בשנת 2001 הקים גילה את "מרכז גילה לחינוך אזרחי ולדמוקרטיה" באוניברסיטה העברית והוא אחד מהתורמים לרשת החינוך הדו-לשוני "יד ביד". ברחבי ארצות הברית משקיע גילה בתוכניות המקדמות חינוך יהודי והכרת ישראל ושיתוף פעולה בין ארגונים יהודים בישראל ובארצות הברית.
כיום (2011) גילה הוא יו"ר "J Street", שדולה אמריקאית שמטרותיה קידום פתרון בדרכי שלום לסכסוך הישראלי-ערבי ולישראלי-פלסטיני.
ביולי 2006 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים.
גילה התגורר באחוזה בעמק הסיליקון ליד סן פרנסיסקו וכיום מתגורר באיטליה.
וחטנג הראשון גורגסלי
וחטנג מלך גאורגיה
וחטנג
יעקב הרצוג
הרב ד"ר יעקב דוד הרצוג (21 בדצמבר 1921, כ' בכסלו ה'תרפ"ב – 9 במרץ 1972, כ"ג באדר תשל"ב) היה משפטן ודיפלומט ישראלי.
ביוגרפיה.
יעקב הרצוג נולד בשנת 1921 בדבלין שבאירלנד לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (לימים הרב הראשי האשכנזי השני לישראל) ושרה, ונקרא על שם הרב יעקב דוד וילובסקי, רבו של אביו. הוא אחיו הצעיר של חיים הרצוג, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל, ודודו של יצחק הרצוג הנשיא ה-11 של מדינת ישראל.
הרצוג גדל באירלנד, עלה לארץ ישראל בשנת 1937, והוסמך לרבנות ולדיינות ("יורה יורה ידין ידין") על ידי הרב איסר זלמן מלצר בשנת ה'תש"ח. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים משפטים והוסמך לעורך דין ואחר כך קיבל תואר ד"ר במשפט בינלאומי מאוניברסיטת אוטאווה.
הרצוג שירת בשירות הידיעות של "ההגנה". לאחר הקמת המדינה הצטרף למשרד הדתות שם שימש אחראי על הדתות הנוצריות בישראל. בתפקידו זה גילה את כישוריו הדיפלומטיים, בהיותו בקשר עם ראשי העדות והכנסיות וגם עם הוותיקן. בהדרגה הצטרף לצוות משרד החוץ בו שירת בתפקידים בכירים. בשנים 1948 עד 1954 היה יועץ לענייני ירושלים במשרד החוץ, ראש מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ בשנים 1954 עד 1957, ויועץ מדיני לראש הממשלה דוד בן-גוריון בשנים 1956 עד 1957.
בשנים 1957 עד 1960 היה ציר בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובשנים 1960 עד 1963 שירת כשגריר בקנדה. נודע בשל ויכוח מפורסם שניהל ב-31 בינואר 1961 עם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, אשר השווה את הנכבה לשואה.
בספטמבר 1963 קיים בלונדון מפגש ראשון עם חוסיין, מלך ירדן.
בשנת 1965, עם התפטרותו של הרב ישראל ברודי מתפקידו כרב ראשי של בריטניה, הוצע התפקיד להרצוג. לאחר התלבטויות רבות הוא ניאות לקבל עליו את התפקיד, אולם מסיבות בריאותיות תוכניתו לא יצאה לפועל.
משנת 1966 ועד מותו בשנת 1972 שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, בתקופת כהונתם של לוי אשכול וגולדה מאיר. תרם לשיפור הקשרים עם הוותיקן לאחר מלחמת ששת הימים, וניהל מגעים דיפלומטיים עם המלך חוסיין.
ויכוח הרצוג-טוינבי.
ב-31 בינואר 1961 בהיותו שגריר ישראל בקנדה קיים הרצוג ויכוח פומבי עם ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, הוויכוח נערך ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה. הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בעקבות פרסום הדברים ביקש הרצוג, להעמיד את ההיסטוריון על טעותו. הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר. הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי נאלץ להסכים לחלק מטיעוניו ולמתן מעט את הצהרותיו.
הוויכוח זכה לפרסום רב. הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל. בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה. ולמרות זאת עורר הוויכוח עניין עצום בציבור בישראל. הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה ויצאו כתקליט כפול. תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
חיים אישיים.
נישא לפנינה שחור , בתו של זלמן שחור, מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: שירה, אליעזר ויצחק.
נפטר מדום לב בגיל 51 בכ"ג באדר תשל"ב, 9 במרץ 1972.
הנצחה.
אתרים ומוסדות-חינוך רבים, בעיקר בזרם הציונות הדתית, מנציחים את זכרו. תיכון קריית יעקב הרצוג, המכינה למדרשית נעם בכפר סבא, שנוסדה באלול תשל"ב כחצי שנה לאחר פטירתו; מרכז יעקב הרצוג ללימודי היהדות שבעין צורים, מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים באלון שבות, ישיבת ההסדר מעלות יעקב במעלות-תרשיחא והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
אורן יפתחאל
אורן יפתחאל (נולד ב-1956) הוא פרופסור מן המניין לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה.
אורן יפתחאל נולד בחיפה וגדל בקיבוץ מצובה שבגליל. בוגר תיכון אזורי סולם צור. לאחר שירות בגולני סיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1983 בלימודים עירוניים בטכניון של מערב אוסטרליה בפרת', קיבל בשנת 1986 את התואר השני בתכנון ערים ואזורים באוניברסיטת קרטין באוסטרליה והשלים ב-1990 את הדוקטורט בפיתוח אזורי באוניברסיטת מערב אוסטרליה ובטכניון בחיפה. בשנים 1991–1992 עשה פוסט-דוקטורט בטכניון.
עבד כמתכנן עירוני באוסטרליה ובישראל. בשנות השמונים כיהן כמתכנן במספר חברות ייעוץ ובמחלקת התכנון של העיר פרת' ועסק בתכנון עירוני ואזורי. בשנים 1991 עד 1993 היה שותף בפרויקט התכנון הלאומי "ישראל 2020", ובאמצע שנות התשעים היה שותף להכנת תוכנית פיתוח לבאר שבע. בסוף שנות התשעים החל לעבוד עם קהילות בנגב, ובעיקר עם תושבי ערי הפיתוח ושכונות באר שבע, ולאחרונה כמתכנן ראשי במועצה האזורית לכפרים הבדווים הלא מוכרים. לאחרונה הוביל צוות משולב של המועצה הבדווית וארגון "במקום" להכנת תוכנית הכרה ופיתוח ליישובים הבדואים כחלופה לתוכניות הממשלה.