בחלק מהמשחקים הוחלט ליצור דמות נשית של טקס, כאשר לבסוף נוצרו שתי דמויות תחת השם גוון (Gown) או פני (Penny). גוון היא טקס בצבע ורוד, קצת פחות שמנה ממנו, לבושה בחצאיות קצרות ויש לה סרטים בשיער. פני, לעומת זאת, היא סגולה ולבנה.
Runescape
שיטוריו
שיטוריו (Shito-Ryu 糸東流) היא שיטת קראטה אשר פותחה על ידי קנווא מאבוני (Kenwa Mabuni 摩文仁賢和).
מייסד השיטה והתפתחות הסגנון.
קנווא מאבוני נולד בשורי אשר באיי אוקינאווה בשנת 1889. סנסיי מאבוני היה נצר למשפחת אוניגוסוקיני, אשר הייתה משפחת סמוראים ידועה מאוד.
סנסיי מאבוני החל את דרכו ברזי אמנויות הלחימה בגיל 13 כשהוא מתאמן בשיטת שורי-טה (Shuri-Te 首里手) בביתו תחת הדרכתו של סנסיי אנקו יאסוצונה איטוסו (Anko Yasutsune Itosu 糸州安恒). הוא התאמן בחריצות במשך מספר שנים כשהוא לומד הרבה קאטות ממדריכו. זה היה סנסיי איטוסו אשר פיתח את קאטות הפינאן (Pinan Kata), אשר מקורן, כנראה, בקאטה קוסאנקו (Kusanku, או כפי שנקראת בשוטוקאן: Kankudai).
אחד מחבריו הקרובים של סנסיי מאבוני, סנסיי צ'וג'ין מיאגי (Sensei Chogun Miyagi 宮城長順), מפתח שיטת הגוג'ו ריו (Goju-Ryu), הציג אותו לסנסיי דגול נוסף מאותה תקופה, סנסיי קאנריו היגאשיונה (Sensei Kanryo Higashionna 東恩納寛量) והוא החל להתאמן בשיטת נאה-טה (Naha-Te 那覇手) תחתיו.
איטוסו והיגאשיונה לימדו שניהם גרסאות רכות-קשות של אמנות הלחימה "טה" (Te) האוקינאווית, אך שתי השיטות התמקדו בדברים שונים. תוכנית הלימודים של איטוסו כללה טכניקות ישירות ובעלות עוצמה, כמודגם בקאטות הנאיפאצ'י (Naifachi) והבסאי (Bassai), בעוד שתוכנית הלימודים של היגאשיונה, מצד שני, התמקדה בתנועות מעגליות וקצרות כמודגם בקאטות קורורונפה (Kururunfa) וסייפאי (Seipai).
שיטוריו מתמקדת הן בטכניקות קשות והן בטכניקות רכות עד היום.
סנסיי מאבוני נשאר נאמן ללימודיהם של שני מאמניו, אולם הוא גם חיפש דרכים נוספות ממדריכים אחרים, לדוגמה, סייסו אראגאקי (Seiso Aragaki), טאוואדה שימבוקו (Tawada Shimboku), סוייושי ג'ינו (Sueyoshi Jino) ו- וו חיאנהוי (Wu Xianhui), מאסטר סיני אשר נודע גם כ-גו קנקי (Go-Kenki).
סנסיי מאבוני היה ידוע בידע המקיף שלו בשיטות שונות של קאטה וביצוע הבונקאי שלהן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא כבר היה ידוע כהרשות הגבוהה ביותר בענייני קאטות אוקינאוויות וההיסטוריה שלהן והוא היה מבוקש כמורה על ידי בני זמנו.
ישנן מספר עדויות שהמומחיות שלו הייתה גם מבוקשת בסין וכן באוקינאווה ויפן. בתור שוטר, הוא אימן אנשי חוק של רשויות מקומיות, וכן, כתגובה לבקשתו של מורו איטוסו, הוא החל ללמד בבתי ספר יסודיים את שיטות ה-שורי (Shuri) וה-נאה (Naha).
כמאמץ להגביר את המודעות לקראטה ביפן, סנסיי מאבוני עשה מספר נסיעות לטוקיו ב-1917 וב-1928.
על אף שכל מה שהיה ידוע כ-טה (אגרוף סיני TE) או קראטה הועבר בסודיות קיצונית במשך דורות, השקפתו של סנסיי מאבוני הייתה שידע זה צריך להיות נגיש לכול מי שחפץ בידע זה בהגינות וביושר.
למעשה, הרבה מאסטרים מאותו דור כסנסיי מאבוני החזיקו בדעות דומות לגבי העתיד של הקראטה:
סנסיי גיצ'ין פונאקושי (Gichin Funakoshi 船越義珍), מפתח שיטת השוטוקאן (Shotokan 松濤館) ובן דורו של סנסיי מאבוני, גם נסע ליפן בשנות ה-20 של המאה ה-20 לשם קידום הקראטה.
בשנת 1929, סנסיי מאבוני כבר עבר לגור באוסקה שביפן על מנת לשמש כמאמן במשרה מלאה בשיטת לחימה אשר נקראה במקור על ידו האנקוריו (Hanko-Ryu), אשר מתורגם ל 'שיטה קשה למחצה'.
כמאמץ לקבל הכרה מהבוטוקוקאי היפני (Japanese Butokukai), הרשות השלטת בכל הנוגע לאמנויות לחימה מוכרות ביפן, סנסיי מאבוני ומאמנים אחרים בני זמנו שינו את שמן של אמנויות הלחימה שלהם ל- 'קרא-טה' (Kara-ריקה, Te-יד), ולא 'יד סינית' על מנת שהשם יישמע יותר יפני.
מאמינים שבערך באותו זמן בו סנסיי מאבוני הציג את שיטתו לבוטוקוקאי, הוא גם שינה את שמה לשיטוריו (Shito-Ryu) כהוקרה למקורותיה העיקרים.
סנסיי מאבוני גזר את השם מאות הקאנג'י הראשונה של מאסטר איטוסו ומאסטר היגאשיונה.
עם תמיכתו של סנסיי ריושו סאקאגאמי (Ryusho Sakagami), סנסיי מאבוני פתח מספר דוג'וים של שיטת השיטוריו באזור אוסקה, כולל באוניברסיטת קנסאיי (Kansai) ודוג'ו הקראטה-דו קאי (Karate-do Kai). עד היום, הנציגות הגדולה ביותר של חניכי שיטוריו היא ביפן מרוכזת באזור אוסקה.
סנסיי מאבוני הוציא לאור מספר ספרים בנושא והמשיך לערוך את שיטת ההוראה.
בשנותיו המאוחרות, הוא פיתח מספר קאטות רשמיות, כדוגמת אאויאגי (Aoyagi), אשר נועדו ספציפית להגנה עצמית של נשים. אולי יותר מכל מאסטר אחר במאה ה-20, סנסיי מאבוני היה חדור במנהגים וההיסטוריה של הקראטה-דו, ועם זאת הייתה לו מחשבה מספיק מתקדמת כדי להבין ששיטה זו יכולה להגיע לכל מקום בעולם.
עד היום, שיטוריו מכירה בהשפעותיהם של מאסטר איטוסו ומאסטר היגאשיונה: שיטת הלימוד של קאטות בשיטוריו מועברת לרוב בצורה כזו שניתן לראות את שתי שושלות היוחסין.
בישראל השיטה מלומדת בכל הארץ. מדי שנה תלמידים יחידים נבחרים לתחרות המכביה ומייצגים את ארץ ישראל.
קאטות.
בשיטוריו יש מעל 60 קאטות (יותר מכל השיטות). המרכזיות והמוכרות הן:
דררת קרמר
דְּרָרַת קְרַמֵר (שם מדעי: "Psittacula krameri"), המוכרת גם בשם דררה ירוקה, או דררה מצויה, היא מין תוכי טרופי החי בלהקות בתפוצה טבעית באפריקה ובאסיה, בעיקר בתת-היבשת ההודית ובמרכז אסיה. המין התיישב דרך קבע בארץ ישראל, ונחשב באזור למין פולש.
תיאור.
לדררת קרמר יש גוף קטן. צבעה ירוק בהיר וזנבה ארוך ומדורג. אורכה הממוצע הוא 41 סנטימטרים, מתוכם 23 סנטימטרים אורך זנבה. אורך כנפיה 15–17.5 סנטימטרים, ומוטת הכנפיים היא 34–39 סנטימטרים. חלקו העליון של מקורה אדום והתחתון שחור. לזכר הבוגר צווארון שחור בין הסנטר לצדי הצוואר. בעורף הוא נעשה ורוד בהיר. לצעירים יש נוצות זהבהבות, המקורים אדומים והזנב ארוך.
צבען של רוב נוצות הדררה הוא ירוק. צבעם של הבטן, הפנים והחלק התחתון של הכנפיים הוא צהוב וירוק, אולם בהיר מצבע הנוצות. אצל הזכר, העורף והחלק האחורי של הראש הם בעלי גוון כחול. לזכר גם יש פס שחור המתחיל בסנטר ונגמר באזור הלחיים. ובעורף יש לו פס ורוד המשלים את הפס השחור ויוצר מראה של טבעת מסביב לצוואר. בצוואר הנקבות, לעומת זאת, לא קיימת טבעת זו. הטבעת מתחילה להופיע בגיל 18 חודשים, ובגיל 32 חודשים היא כבר ברורה לגמרי. נוצות הזנב האמצעיות הן ירוקות וחלקן כחולות. במבט מלמטה, נוצות הזנב בצבע צהוב, כאשר האמצעיות נוטות לצבע שחור. חלקו האמצעי של זנב הנקבה הוא לרוב קצר משל הזכר. המקור אדום עד אדום כהה עם קצה שחור. העיניים בצבע צהבהב (אצל הנקבות – אפור-לבן), הרגליים קצרות, בצבע ירוק-אפור, אצבעות הרגליים ארוכות – שתיים פונות לפנים ושתיים פונות לאחור.
משקלה של הדררה נע בין 100 ל-200 גרמים ויש לה כוח רב. הדררות מסתובבות בקבוצות של עד תשעה פרטים וכן עפות גם לבד. עם זאת, לעיתים ניתן לראות קבוצות המונות עד מאות דררות המעופפות יחדיו במעגלים רחבים. תוחלת חייה בשבי יכולה להגיע ל-20 שנים, אך נצפו פרטים שהגיעו גם לגיל 30 ובטבע עד 15 שנים. בין הדררות נפוצים הצבעים: ירוק, צהוב, אפור, כחול ולבן.
בשעת מעוף הדררה מחפשת זרמי אוויר ובכך חוסכת אנרגיה, אבל כושר הניווט שלה איננו טוב ביותר. לדררה יכולת דיבור מעטה. שריקתה חזקה מאוד, עד שאפילו מגובה של כ-50 מטר אפשר לשמוע את שריקותיה. כשמחתימים אותה או מרגילים אותה ל"אכילת יד" היא ידידותית, אך לעיתים מסוגלת לנשוך נשיכה חזקה. לרוב אינה פוגעת כלל.
הדררה משמיעה צעקות חזקות בעיקר בזמן תעופה ושהייה על עצי קינון. בשבי, היא נותנת אמון בבעליה יחסית מהר. הדררה אוהבת ללעוס, לכרסם ולהתקלח.
מוצא ותפוצה.
מקור הדררה הוא במערב פקיסטן, צפון הודו, נפאל וסרי לנקה, משם התפשטה למערב אפריקה – גינאה, סנגל, דרום מאוריטניה (אזור מרוקו ואלג'יר), צפון סומליה, צפון אתיופיה וסודאן. חיה בשטחים פתוחים עם עצים, סנים (סנה), יערות יבשים או שולי יערות פתוחים. ניתן למצוא דררות כמעט תמיד באזורים מיושבים. הדררות פושטות על מטעי פירות וקפה. הדררות נפוצות מאוד ברחבי העולם, אולם באזורים רבים הן שוהות באופן עונתי בלבד.
בישראל.
בית הגידול של הדררה הוא נוף עצים. בישראל, הדררה מוגדרת כמין פולש. עקב אופייה האופורטוניסטי והאגרסיביות שלה במאבק על נקודות קינון, הדררה דוחקת מינים מקומיים ומשתלטת על אזורי מחיה רבים. בעבר נקשרה התפשטות הדררה להתיישבות אדם, וכן הצטברו תצפיות רבות על פלישה גם לתחומי מחייה מבודדים. הדררה היא אחת מכמה מיני תוכאים שפלשו לישראל (בישראל אין מינים מקוריים של תוכים). הדררות הראשונות הובאו לישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 לפינות חי, ומדי פעם ברחו לטבע. החל משנות ה-80 נצפו דררות שמצליחות לגדל גוזלים בטבע.
כיום הדררה היא הציפור החמישית בתפוצתה בישראל, וניתן למצוא אותה ברוב אזורי הארץ, בטבע ובסביבות עירוניות. בישראל הדררות נזונות בין היתר מאגוזי פקאן, שסק, שקדים, חמניות ופירות.
כתוצאה מאוכלוסייתה ההולכת וגדלה הפכה הדררה לעוף המזיק לחקלאות. בגלל היותה מין פולש ומזיק, הדררה אינה מין מוגן, ומותר לצוד.
תזונה.