ג'ובני דה וראזאנו (באיטלקית: Giovanni da Verrazano או Verrazzano; נולד ב-1485 לערך, נפטר ב-1528 לערך), היה מגלה ארצות איטלקי שחקר את צפון אמריקה עבור בית המלוכה של צרפת. וראזאנו היה האירופאי הראשון שחקר את חוף האוקיינוס האטלנטי שבין ניופאונדלנד ודרום קרוליינה בשנת 1524.
ביוגרפיה.
ג'ובני דה וראזאנו נולד בואל די גרב בקרבת פירנצה בטוסקנה שבאיטליה בשנת 1485 לערך (המועד המדויק אינו ידוע). דה וראזאנו נולד בטירה המצוייה על אדמות של משפחתו. בשנת 1507 עבר לדייפ במטרה לעבוד כמלח על אונייה. בתחילת הקריירה הימית שלו הפליג למספר נמלים במזרח הים התיכון. הקריירה המוקדמת שלו כמו גם חייו לפני שהחל להפליג אינם ידועים בפירוט. הפלגתו לצפון אמריקה, לעומת זאת, מתוארת בפירוט רב ביומנו.
בשנת 1524 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לחקור את חופי צפון אמריקה, בין פלורידה וניופאונדלנד, במטרה למצוא מעבר ימי לאוקיינוס השקט. ב-1 במרץ בשנה זו הגיע לכף פיר (כף הפחד) ושם עגן. לאחר מכן הפליג דרומה לאורך חוף דרום קרוליינה. לאחר מכן הסתובב ונע צפונה לעבר צפון קרוליינה שם חשב שמצר פמליקו הוא למעשה מעבר ימי. בשל טעות זו נהגו ממפים ובהם אחיו של וראזאנו - ג'ירולמו דה וראזאנו בשנת 1527 לצייר במרכז צפון אמריקה את "ים וראזאנו". רק לאחר כמאה שנים התגלתה טעותו.
וראזאנו עגן מספר פעמים לאורך החוף ופגש את האינדיאנים החיים לאורכו. הוא לא ראה את מפרץ צ'ספיק ואת נהר הדלאוור. וראזאנו הפליג לאורך חופי ניו ג'רזי ונכנס לתוך מפרץ ניו יורק התחתון, עגן בנארוז - מצר הים שבין סטטן איילנד ולונג איילנד, שם פגש קבוצת אינדיאנים משבט לנאפי שחתרו אל ספינתו בקאנו - מקום המפגש הוא המקום שבו נמצא כיום גשר וראזאנו נארוז. וראזאנו ראה ותיאר ביומנו, גוף מים, אשר הוא חשב שמהווה אגם מים מתוקים, ובפועל היה ככל הנראה נהר ההדסון. וראזאנו הפליג צפונה לאורך חופי לונג איילנד, חצה את מצר בלוק איילנד ונכנס למפרץ נאראגאנסט, שם פגש את האינדיאנים אנשי שבט הנאראגאנסט, הפליג צפונה לעבר מיין, חופיה הדרום מזרחיים של נובה סקוטיה, ולעבר ניופאונדלנד ואי ניו וורלד ולאחר מכן שב לצרפת.
וראזאנו הפליג ליבשת אמריקה פעמיים נוספות - הפעם לעבר אמריקה הדרומית וברזיל. נסיבות מותו של וראזאנו אינן ברורות - חלק מההיסטוריונים סבורים כי הוא נהרג בשנת 1528 בעת מסעו השלישי ליבשת אמריקה על ידי אינדיאנים המתגוררים באנטילים הקטנים. אחרים סבורים כי הוא נתפס על ידי ספרדים, ונתלה כשודד ים בקדיז.
פרסומו כיום.
על אף שוראזאנו היה הראשון שגילה את חופי צפון אמריקה, לא זכה לתודעה לה זכו מגלים אחרים כגון הנרי הדסון, אשר נחשב שנים רבות כמגלה הרשמי של מפרץ ניו יורק התחתון והעליון ונהר ההדסון (וראזאנו לא נכנס למפרץ העליון, ורק ראה אותו מרחוק, ובפועל חשב שנהר ההדסון הוא אגם מים מתוקים), והשמות שנתן לאזורים שגילה לא נשתמרו, כך למשל, בהתאם למנהג התקופה קרא וראזאנו לאזור ארצות הברית של ימינו "פרנססה" (Francesa) על שם מלך צרפת באותה עת.
בשנות ה-50 וה-60 הביא מאבק ציבורי של יוצאי איטליה המתגוררים בעיר ניו יורק להגברת תהילתו של וראזאנו, ובהמשך נקרא על שמו גשר וראזאנו נארוז.
רחוב ליברטי 28
רחוב ליברטי 28 (באנגלית: 28 Liberty Street; לשעבר: צ'ייס מנהטן פלאזה 1, באנגלית: One Chase Manhattan Plaza) הוא גורד שחקים המצוי בדאונטאון מנהטן - חלקו הדרומי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היסטוריה ותאור המבנה.
המבנה הוקם בשנת 1961. גובהו 248 מטרים ויש בו 60 קומות (וכן 4 קומות מרתף). המבנה הוא ה-10 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-36 בגובהו בארצות הברית וה-94 בגובהו בעולם.
המבנה, שנבנה בסגנון מודרני (הסגנון הבינלאומי) ולו חזית זכוכית ופלדה לבנה ושחורה, תוכנן על ידי גורדון בנשפט מחברת האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל.
לאחר הקמתו שימש המבנה את בנק צ'ייס מנהטן, ובו שכן משרדו של דייוויד רוקפלר. כיום משמש המבנה את חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס.
המבנה נראה מרחוק מגושם ביחס למבנים הסמוכים לו - שנבנו בתקופה מוקדמת יותר, וזאת בעיקר בשל השתקפות מבני הלבנים שסביבו בחלונות הזכוכית של גורד השחקים. המגדל מצופה אלומיניום - מתכת זולה יותר, וזאת על מנת לחסוך בעלויות (ולא להשתמש בפלדת אל חלד היקרה יותר).
פפירוס איפוור
פפירוס אִיפּוּוֶר (Ipuwer) או השיחה של איפוור עם אדון הכול הוא פפירוס מצרי עתיק (כתוב בכתב היראטי). שמו הרשמי של הפפירוס הוא "ליידן מספר 344", כמספרו במוזיאון הארכאולוגי הלאומי שבליידן, הולנד. הפפירוס מתאר תקופה של מאבקים פנימיים ותהפוכות חברתיות במצרים, וישנן מספר השערות במחקר לנסיבות שמאחורי כתיבתו.
תיארוך.
הפפירוס עצמו מתוארך לסוף המאה ה-13 לפני הספירה. בימינו מוסכם על ידי מספר חוקרים שהפפירוס הוא עותק של פפירוס שחובר בסוף השושלת ה-12 ותקופת הביניים השנייה (סביבות המאות ה-20 עד ה-17 לפנה"ס).
התוכן.
הפפירוס מתאר תקופה קשה הבאה על מצרים. אין הסכמה מהו אופיו של הטקסט: האם מדובר בקינה בהשראת התוהו של תקופת הביניים השנייה, במעשייה היסטורית המתארת את נפילת הממלכה הקדומה כמה מאות שנים לפני כן, בנבואה קדומה על העתיד לבוא, ואולי אף שילוב כלשהו של אלמנטים אלו.
מצרים מתוארת בפפירוס במצב של אנרכיה וכאוס - אסונות טבע, הפיכת מעמדות, מרד העבדים באדוניהם, תקופה שבה הכול בוזזים, שודדים ורוצחים. העשירים נעשו עניים, העניים עשירים, ומלחמה, מגיפות, רעב ומוות נמצאים בכל מקום. הנשים הפכו לעקרות ואינן מסוגלות להרות. אנשים נקברים בנהר. המדבר מתפשט במצרים, יישובים נהרסים, פראים באים מבחוץ להתיישב במצרים, והמלך נלקח בידי עניים. סממן של התרסקות החברה הוא הקינה על כך שמשרתים עוזבים את שירותם ונוהגים במרדנות.
פרשנויות.
על פי הגישות הנתמכות על ידי מרבית ההיסטוריונים, הפפירוס מתאר את נפילתה של ממלכת מצרים הקדומה מספר מאות קודם לכן, או לחלופין, נכתב על רקע השתלטותם של החיקסוס על מצרים (בערך 1750 לפנה"ס). היו ששיערו בעבר כי הפפירוס מהווה מעין נבואה קדומה (כחלק מהרצון לראות את מצרים כערש הנבואה), אך גישה זו לא התקבלה. השערה מאוחרת יותר הציעה כי הפפירוס נכתב בתור מטפורה ואגדה בלבד. בפרשנות זו היצירה היא בלתי היסטורית ביסודה, העוסקת בנושא העל-זמני של "סדר אל מול תוהו". על פי צורת קריאה זו, התיאורים של נהרות דם ומרידות עבדים באיפוור יכולים להוות תיאור כללי של קינה על כך ש"העולם התהפך" ולא דיווח על אירוע היסטורי מסוים.
הפסקאות האחרונות של היצירה מכילות דיאלוג בין הדמויות שמזוהות רק בתור "איפוור" ו"הוד מלכותו אדון הכול" (ביטוי שיכול לשמש כהתייחסות לאל השמש או למלך). אף על פי שחלקים אלו ביצירה נפגעו קשות, נראה שהם עוסקים בגורמים לרוע ולתוהו בעולם ובאיזון שבין האנשים לאחריות האלוהית עליהם. השיחה מהווה את אחת הבחינות העתיקות ביותר בעולם הספרות של שאלת התיאודיציה.
בתרבות הפופולרית.
בספרים פופולריים, בסרטי טלוויזיה ובאתרי אינטרנט יש המציגים את פפירוס איפוור כעדות היסטורית למכות מצרים וליציאת מצרים. טענה זו מתבססת על התיאורים על מרד עבדים באדוניהם, ומספר ביטויים כגון (בתרגום חופשי): "אכן, הנהר הוא דם. השותה ממנו, דוחה [אותו] כאנושי וצמא למים. אכן, דלתות, עמודים וקורות נשרפות, בעוד היכל הארמון עומד איתן".(II, 9-10) "אכן, זהב, לפיס לזולי, כסף וטורקיז, קרנליאן ואחלמה [...] תלויות בצווארי משרתות" (III, 3). "אכן, כל המתים הם מיוחסים. אלו שהיו מצרים [הפכו] זרים וגורשו". (IV, 4).". השערות פופולריות נוספות מציעות שגם תאורי הפפירוס וגם תאורי יציאת מצרים הן תוצאת תופעות טבעיות של ההתפרצות המינואית באיי סנטוריני.
השערות אלו אינן מקובלות במחקר, משום שרוב התיאורים בפפירוס אינם תואמים לתיאור יציאת מצרים, ומשום שגם תיארוך חיבור הפפירוס וגם תיארוך ההתפרצות המינואית קדומים לתאריכים המיוחסים כיום במחקר ליציאת מצרים במאה ה-13 או לכל המוקדם במאה ה-15 לפנה"ס.
נהר הדלאוור
נהר הדלוור
בניין מט לייף
בניין מט לייף (באנגלית: MetLife Building), שבעבר נקרא בניין פאן אם (באנגלית: Pan Am Building) הוא בניין משרדים המצוי בשדרת פארק 200, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היסטוריה.
בעת שהסתיימה בניית המבנה, ב-7 במרץ 1963, היה בניין פאן אם אחד ממבני המשרדים הגדולים ביותר בעולם וכן הבניין החמישים בגובהו בארצות הברית.
המבנה נבנה עבור חברת התעופה פאן אמריקן, ששמה הופיע על החזיתות הדרומית והצפונית של המבנה, והלוגו שלה - צורת גלובוס - הופיע על החזיתות המזרחית והמערבית של המבנה. בשנת 1981 רכשה חברת הביטוח מטרופוליטן לייף את המבנה, ובשנת 1991, כאשר פאן אם הפסיקה להשתמש במבנה, הוסר הלוגו שלה והוצב במקומו הלוגו של חברת מטרופוליטן לייף, ואף שמו של המבנה שונה.
בשנת 2005 מכרה חברת מט לייף את המבנה בסכום של 1.72 מיליארד דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם בארצות הברית עבור בניין משרדים. המבנה נמכר לקבוצה של טישמן ספייר, לקרן הפרישה של עובדי ניו יורק ולקרן הפרישה של מורי ניו יורק.