יש לבצע רפורמות בהתאם לניתוח של ההשפעות הסביבתיות שיש לצמיחה כלכלית בלתי מרוסנת, ושל ההשלכות שיש להתייחסות לטבע כאל עלות חיצונית. צריך גם לקחת בחשבון הכלכלי את ההשלכות החברתיות והסביבתיות שיש לשוק חופשי.
ניתוק הקשר שבין הידרדרות הסביבה ובין הצמיחה הכלכלית.
היסטורית, תמיד היה קשר הדוק בין צמיחה כלכלית ובין הידרדרות סביבתית: כאשר קהילות מתפתחות, הסביבה שוקעת. אפשר לראות זאת בבירור בתרשימים המתארים גודל של אוכלוסיות, צמיחה כלכלית ומדדים סביבתיים.
לפעמים מדמים את הכלכלה שאינה בת קיימא לסרטן ממאיר משום שהיא מחסלת את שירותי המערכות האקולוגיות של כדור הארץ – המערכות שמהוות את בית הגידול שלה עצמה. יש חשש שאם לא ייבלם ניצול המשאבים, תקרוס הציוויליזציה המודרנית כפי שקרסו הציוויליזציות העתיקות שניצלו את משאביהן ניצול יתר. הכלכלה המסורתית עוסקת בעיקר בצמיחה ובהקצאה יעילה של משאבים, אבל מטרתה של הכלכלה האקולוגית היא לשמור על גודל בר קיימא, ולא לגדול גידול מתמיד. יש לה מטרות נוספות, והן חלוקה הוגנת והקצאה יעילה, על פי הסדר הזה. מועצת העסקים העולמית לפיתוח בר קיימא (WBCSD) הכריזה ש"אי אפשר להצליח בעסקים בחברות שנכשלות". מחקרים בתחום הקיימות מנסים לצמצם את המשאבים (מים, אנרגיה או חומרי גלם, למשל) הנדרשים לצורך ייצור, צריכה וסילוק של יחידת מוצר או שירות, אם דרך ניהול כלכלי משופר, דרך עיצוב המוצר או בעזרת טכנולוגיות חדשות וכו'..
מנהלי דיזנגוף סנטר טוענים כי הקיימות מאפשרת להם להרוויח יותר.
הטבע כעלות חיצונית.
המושג שירותי המערכות האקולוגיות מעיד על החשיבות הכלכלית של הטבע ועל כך שכבר אי אפשר להתייחס אליו כאל משאב בלתי מוגבל וחינמי.
בדרך כלל, כשסחורה או שירות נעשים נדירים, עולה מחירם. המחיר משמש כגורם מרסן והוא מעודד חסכנות, חדשנות טכנולוגית ומוצרים חלופיים. אלא שכל זה נכון רק כשהמוצר או השירות שייכים למערכת הכלכלית. מקובל להתייחס לשירותי המערכות האקולוגיות כאל עלויות חיצוניות ולא לתמחר אותן. משום כך הם מנוצלים ניצול יתר ומידרדרים. מצב זה מכונה הטרגדיה של נחלת הכלל.
אחת הגישות לפתרון הדילמה הזאת היא לנסות "להפנים" את העלות ה"חיצונית" באמצעות מיסים סביבתיים, תמריצים, רישיונות זיהום סחירים ועידוד תשלום עבור שירותי המערכות האקולוגיות. יש הטוענים שגם מטבעות מקומיים, המקושרים עם קהילות מחרוזת (קהילות סחר חליפין), עם כלכלת מתנה ועם בנקי זמן, הם אמצעי התומך בכלכלות המקומיות ובסביבה.
המיתון העולמי ביחד עם מדיניות מתאימה שקבעו ממשלות שונות, יביאו כנראה לצניחה השנתית הגדולה ביותר בפליטות פחמן דו-חמצני מזה ארבעים שנה.
הזדמנויות כלכליות.
אם מתייחסים אל הסביבה כאל עלות חיצונית, אפשר להפיק ממנה תועלת לטווח קצר על חשבון הקיימות. אבל נהלים עסקיים בני-קיימא משלבים שיקולים אקולוגיים וחברתיים בשיקולים הכלכליים, ומעודדים הערכה של חברות על פי שורה תחתונה משולשת.
צמיחה המכלה את שירותי המערכות האקולוגיות מכונה לעיתים צמיחה לא כלכלית כי היא מובילה לירידה באיכות חיים. צמצום של צמיחה מהסוג הזה יכול ליצור הזדמנות עבור עסקים מקומיים. פסולת תעשייתית, למשל, יכולה להיות משאב כלכלי. הפחתת כמויות הפסולת יכולה להניב יתרונות, כגון הקטנה של עלויות הסילוק, פחות קנסות סביבתיים וביטוח אחריות זול יותר. היא יכולה גם לשפר את התדמית הציבורית ובעקיפין – להגדיל את נתח השוק. גם התייעלות אנרגטית יכולה להגדיל את הרווחים דרך הקטנה של ההוצאות.
תפיסת הקיימות כהזדמנות עסקית הובילה להקמתם של ארגונים כגון קונסורציום הקיימות של האגודה ללמידה ארגונית ומועצת העסקים העולמית לפיתוח בר קיימא (WBCSD).
התרבות של עסקים בני קיימא יכולה ליצור מגזר חדש של משרות – מגזר "הצווארון הירוק".
היבטים חברתיים.
נהוג לתאר קיימות במונחים של מדע ושל סביבה, אבל ביצוע השינוי הוא אתגר סביבתי הכורך בתוכו, בין השאר, משפט בינלאומי ולאומי, תכנון עירוני ותחבורה, סגנון חיים וצרכנות אתית. "היחסים שבין זכויות האדם לבין רמת החיים, שבין העוצמה התאגידית לבין צדק סביבתי, שבין העוני העולמי לבין פעולה אזרחית – כולם מצביעים על כך שאחריותם של אזרחי העולם היא חלק בלתי נפרד מכל עניין כמעט, גם ממה שבמבט ראשון נראה כמו סתם בחירה צרכנית אישית."
אאורופה נוסטרה, הפדרציה הכלל-אירופאית למורשת תרבותית, פועלת לקדם, ברמה האירופאית, סטנדרטים גבוהים של איכות בתחום שימור המורשת, אדריכלות ותכנון עירוני וכפרי וכן לפעול למען פיתוח מאוזן ובר-קיימא של הסביבה הטבעית, הבנויה, הכפרית והעירונית.
שלום, ביטחון, צדק חברתי.
הפרעות חברתיות כגון מלחמה, פשע ושחיתות, מסיטים משאבים מהתחומים שבהם הם הכי נדרשים, פוגעים ביכולתן של חברות לתכנן את העתיד, ומסכנים את רווחת הציבור באופן כללי. אסטרטגיות בתחומים שונים מכוונות להשגת חברה מקיימת יותר, והן כוללות חינוך משופר והעצמה פוליטית של נשים, במיוחד במדינות המתפתחות; יתר תשומת לב לצדק חברתי, ובמיוחד בין עניים ועשירים בתוך כל מדינה ובין המדינות; וצדק בין-דורי. דלדול של משאבי הטבע, ומים מתוקים בכללם, עלול להוביל למלחמות על המשאבים. היבט זה של הקיימות מדגיש את הצורך בהסכמים בינלאומיים לניהול משאבים חוצי גבולות, כגון אקוויפרים ונהרות, ולהגנה על מערכות עולמיות, כמו האוקיינוסים והאטמוספירה.
היחסים בין בני האדם והטבע.
מוריי בוקצ'ין טען כי הרעיון שבני האדם הם שליטי הטבע משותף לכל החברות ההיררכיות. הוא אמר שהקפיטליזם ויחסי השוק, אם לא מרסנים אותם, מסוגלים לדרדר את כדור הארץ כולו למעמד של משאב ותו לא. הטבע איננו אלא סחורה: "השוק חומס את רוח האדם, ההון - את כדור הארץ."
בוקצ'ין קבע שרוב הפעילויות שצורכות אנרגיה והורסות את הסביבה הן חסרות היגיון, כי הן תורמות רק מעט לאיכות החיים ולרווחה. את המפתח לפתרון הוא ראה בהבנה של התהליכים ההופכים חברה אורגנית לחברה היררכית ושל מנגנוני העבודה הנותנים לגיטימציה להיררכיה ואף יוצרים אותה.
בוקצ'ין ייסד את תחום האקולוגיה החברתית. תחום זה מבוסס על האמונה שכל הבעיות האקולוגיות שהאנושות סובלת מהן היום אינן אלא סימפטום, והן נובעות מליקויים בתפקוד החברתי. שלא כמו רוב החוקרים, המאמינים שכל בעיותינו ייפתרו אם ניישם המלצות של מחקרים בפיזיקה, בביולוגיה, בכלכלה וכדומה, בוקצ'ין טוען שהבעיות ייפתרו רק אם נבין את התהליכים החברתיים הנסתרים ונתערב בהם תוך החלת העקרונות והשיטות של מדעי החברה.
פילוסופיית האקולוגיה העמוקה מגבשת עקרונות למען רווחתם של כל המינים החיים על פני האדמה ולטובת העושר והמגוון שלהם. אלה יתאפשרו רק אם אוכלוסיית בני האדם תצטמצם באופן משמעותי ויושם קץ להתערבות האנושית בעולם הלא-אנושי. כדי להגיע לכך, דוגלים אנשי האקולוגיה העמוקה במבנים כלכליים, טכנולוגיים ואידאולוגיים בסיסיים המשפרים את איכות החיים ולא את רמת החיים.
חינוך ומודעות חברתית.
מוסדות חינוך רבים משקיעים בלימודי קיימות ואיכות הסביבה. כבר מגיל ינקות ילדים לומדים על הטבע, איכות הסביבה ומחזור. בנוסף, מתקיימים בבתי ספר שונים ברחבי הארץ, כחלק מהתוכנית הלימודית, סיורים מיוחדים וימי התנדבות בנושא הקיימות. רחל עברון פונה בגישה דתית במאמרה "חינוך לקיימות: בין שמירת מצוות לשמירת טבע" מציעה למובילי החינוך להכיר בחשיבותו של החינוך הסביבתי, שעיקרו ללמד על מנת לקיים – לקיים את עולמו של הקב"ה. במספר מוסדות להשכלה גבוהה נפתחו מסלולי לימוד אקדמיים לתואר בקיימות, כגון בית הספר ללימודי קיימות ומדעי הסביבה של המרכז הבינתחומי הרצליה, המכון לחינוך לקיימות שבמכללת דוד ילין ועוד. החינוך והעלאת המועדות החברתית לנושא הקיימות נובעים מתפיסת העולם הטוענת שככל שאנשים רבים יותר ייחשפו לתחום, כך תצליח החברה האנושית לשמור על כדור הארץ למען הדורות הבאים.
יישובים.
אחת הגישות לאורח חיים בר קיימא, המיושמת בכפרים האקולוגיים, למשל, חותרת ליצירה של קהילות עצמאיות החיות בפשטות ומספקות את צורכי עצמן, בדגש על צורכי המזון. מכיוונה של תנועת העירוניות המתחדשת מגיעות גישות אחרות, והן מצליחות לצמצם את הנזקים הסביבתיים באמצעות שינויים בסביבה הבנויה היוצרים ערים בנות קיימא ותחבורה בת קיימא. תושבי שכונות עירוניות קומפקטיות נוסעים פחות ומזיקים פחות לסביבה על פני קשת של מדדים, בהשוואה לתושבי הפרוורים.
בסופו של דבר, מידת ההתקדמות של בני האדם לקראת קיימות תהיה תלויה בקיומן של תנועות חברתיות בקנה מידה גדול שישפיעו הן על הבחירות שיעשו הקהילות והן על הסביבה הבנויה. קיימות מקומית עשויה להיות תנועה כזו, בזכות כוחו של השלטון המקומי לעצב מציאות פיזית, כלכלית וחברתית, ולהוביל תהליכים של שינוי תודעתי והתנהגותי.
מידע רב עומד לרשותו של כל אדם שמעוניין להקטין את הנזק שהוא, באופן אישי, גורם לסביבה, באמצעות שינויים קטנים, לא יקרים וקלים ליישום באורח חייו. אבל השינויים הנדרשים כדי להקטין את הצריכה של האנושות כולה עד לגודל בר קיימא, הם נרחבים הרבה יותר וצריכים לקרות בכל הרמות וההקשרים החברתיים.
האו"ם הכיר בחשיבותו של החינוך לעניין, והכריז על העשור שבין 2005 ו-2014 כעשור של החינוך לפיתוח בר-קיימא במטרה "לעודד את כולנו לאמץ התנהגויות חדשות שיבטיחו את עתידנו".
שימוש חוזר.