הרברט בלוק נולד בשיקגו. בשנת 1929, כשהיה בן 20, החל לפרסם קריקטורות פוליטיות בעיתון בשיקגו בעל השקפה ימנית, דבר שהשתקף בציוריו של הרבלוק, אך השפל הגדול שהחל באותה עת גרם להקצנתו לביקורת מחריפה והולכת נגד מדיניותו של הנשיא הרברט הובר. בין השנים 1933 ל-1943 פרסם קריקטורות ברשת עיתונים. במהלך שנות השלושים התרכזו ציוריו בהרתעה מפני סכנתו של היטלר. כן שלל בציוריו את מדיניות הבדלנות האמריקאית.
הרבלוק היה מתומכיו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניות הניו דיל שלו.
בשנת 1946 הצטרף הרבלוק לעיתון וושינגטון פוסט בו המשיך לעבוד כל חייו.
בשנות החמישים היה הסנטור ג'וזף מקארתי הנושא לביקורתו של הרבלוק, והוא הוא שטבע את הביטוי "מקארתיזם". מקארתי הגיב וכינה את הוושינגטון פוסט כ"המהדורה הוושינגטונית של הדיילי וורקר" (עיתונה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית). מקארתי הפעיל לחצים על העיתון לפטר את הרבלוק אך הרבלוק נשאר בתפקידו.
בימי כהונתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון היה הרבלוק ממבקריו החריפים. הנשיא הגיב בכך שביטל את המינוי שלו על הוושינגטון פוסט. הקריקטורות של הרבלוק מילאו גם תפקיד חשוב בחשיפת פרשת ווטרגייט.
הרבלוק זכה בפרס פוליצר שלוש פעמים: בשנת 1942, בשנת 1954 ובשנת 1979. בשנת 1994 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2013 יצא לאור סרט תיעודי על חייו של הרבלוק שנקרא הקריקטורות של הרבלוק: השחור והלבן. הסרט היה מועמד לפרס התסריט הדוקומנטרי הטוב ביותר של פרסי איגוד התסריטאים.
הרברט בלוק נפטר בשנת 2001 מדלקת ריאות.
הרברט בלוק
Nintendo
ג'נט רינו
טימותי מקווי
טימותי ג'יימס מקווי (באנגלית: Timothy James McVeigh; 23 באפריל 1968 – 11 ביוני 2001) היה טרוריסט אמריקאי, אשר הוצא להורג באמצעות זריקת רעל, בעוון פיצוץ בניין הממשל הפדרלי באוקלהומה סיטי, ב-19 באפריל 1995. בעקבות פיצוץ זה, מצאו את מותם 168 בני אדם, לרבות ילדים ופעוטות, ולמעלה מ-500 נוספים נפצעו.
ביוגרפיה.
טימותי ג'יימס מקווי נולד בלוקפורט, ניו יורק , כבן יחיד והשני מתוך שלושה ילדים, למשפחה אמריקאית קתולית. הוריו התגרשו כשהיה בן עשר, ומקווי גדל בפנדלטון , ניו יורק, תחת חסותו של אביו. יישוב מבודד זה, המשמש כפרוור נידח של העיר ניו יורק, והמכיל כ-5,000 איש בלבד - הוא על סף קריטריון של "עיר רפאים", כך מספר הכומר (האב) פול בלזר ("Father Paul Belzer"), המתגורר במקום, ואשר שימש ככומר המשפחה. לדבריו, מלבד חנות נוחות ופיצריה - אין בכפר זה כל מקור עניין או מקומות בילוי כלשהם, המשמשים לאינטראקציה חברתית, וכי אמנם בעבר היה במקום מרכז מסחרי אשר היווה מקור פרנסה עבור תושבי המקום, אך הוא נסגר ברבות השנים. יש המשערים, כי בתקופה שלאחר גירושיהם של הוריו, כמו גם אופי המקום המבודד בו התגורר, היוו נקודת מפנה בחייו של מקווי, וכי בישרו על העתיד לבוא בהמשך חייו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון בפנדלטון, התנדב מקווי לצבא ארצות הברית, חלומו הגדול משחר ילדותו. כבר בילדותו, רכש דודו של מקווי רובה עבורו, לימד אותו את "אמנות הירי", ואף אימן אותו בירי חי במטווחים. יש המשערים, כי לעניין זה תרמו העובדות של התר מכירת הנשק בארצות הברית, כמו גם היות דודו של מקווי קצין בצבא ארצות הברית שנים רבות קודם לכן - עובדה אשר עודדה את הדוד לרכוש נשק עבור מקווי. נוסף לכך, פיתח מקווי בילדותו תחביב של קריאת מגזינים וכתבי עת מקצועיים, אשר עסקו בכלי נשק ובתחמושת, לרבות פירוקם והרכבתם, והתמקצע בחלוף השנים בנושאים אלה.
בילדותו, הוגדר מקווי כ-"ילד פעלתן, הדורש תשומת לב מיוחדת".
בבגרותו, החזיק מקווי בדעה, אשר הייתה משותפת באותה העת לאזרחים אמריקניים רבים, בדבר:
מקווי השתתף בקרבות מלחמת המפרץ, הצטיין בתפקידו כתותחן ואף עוטר בכוכב הארד. הוא נחשב חייל למופת, ושאף להצטרף לכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית (הכומתות הירוקות). אולם, הוא נחל מפח נפש עצום: עם סיום שירותו הצבאי בעיראק וחזרתו לארצות הברית, סבל מקווי מנקע בקרסולו, כמו גם משחיקה פיזית של גופו, אשר נגרמה לו בעטייה של המלחמה עצמה, כמו גם בעטיים של התנאים האקלימיים המדבריים הקשים - בהם היא נערכה. הוא הרגיש, כי לא יוכל לעמוד בדרישות הפיזיות המחמירות הנדרשות, במהלך המיונים לחיל היוקרתי. מאוכזב וממורמר, החליט מקווי לנטוש את שירותו הצבאי, ולהתחיל, לכאורה, מנקודת מבטהּ של החברה, "חיים נורמטיביים".
אולם, מקווי חש שאינו כתמול שלשום. לאחר עזיבתו את הצבא, חש מקווי כי חלומו הגדול התנפץ, והחל לרדת לעולמות של מטה. הוא הפך טיפוס נודד, עבר מדי פרק זמן מסוים ממקום אחד למשנהו, השתתף בתערוכות ובמפגני ירי, המשיך לקרוא ללא הפסק מגזינים וכתבי עת, העוסקים בכלי נשק - "לאורכם ולרוחבם", ואף השתתף בכנסים של מיליציות וארגונים מיליטנטיים, גזעניים וקיצוניים, החותרים במסווה להפלת השלטון בארצות הברית. על אף שאין ראיות מוצקות לכך, יש המשערים כי נכח, בין היתר, בכינוסים מטעם ארגון ה"קו קלוקס קלאן" הגזעני.
במהלך התערוכות והכנסים בהם השתתף, הפיץ מקווי עותקים של הספר "יומני טרנר", תוך הפצת האידאולוגיה החריפה שלו, והתססה קיצונית כנגד הממשל האמריקאי ו"מעשיו השפלים", לדעתו.
השקפתו.
מקוויי הגדיר עצמו ליברל ומתנגד קיצוני לממשל האמריקני. כמו כן, היה ידוע כקורא חריף של הספר הקיצוני והשנוי במחלוקת - "יומני טרנר", אשר מתאר מעשי טרור דומים לזה שהוא בעצמו ביצע. צילומים של עמודים 61 ו-62 נמצאו במעטפה במכוניתו של מקוויי. עמודים אלו מתארים מתקפת מרגמות על בניין הקפיטול האמריקאי אשר בוושינגטון.
מקווי פיתח שנאה תהומית כלפי הממשל הפדרלי. בראיונות שנערכו עמו לפני הוצאתו להורג, ואשר רוכזו בספר "טרוריסט אמריקאי" , טען מקווי כי שנאה זו החלה להתפתח בעקבות זוועות ופשעי מלחמה, בהם חזה, לטענתו, בעת שירותו הצבאי בעיראק. אולם להיטותו להצטרף לכוחות המיוחדים לאחר המלחמה מצביעה על נקודת התחלה מאוחרת יותר, ככל הנראה האכזבה שחש כשנדחה.
עוד נטען, כי למקווי היו קשרים מסוימים עם הצבא הרפובליקני הארי, קבוצה טרוריסטית גזענית שדגלה בעליונות הגזע הארי, אשר פעלה בארצות הברית בתחילת ואמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
הפיגוע.
בבוקר 19 באפריל 1995, החנה מקווי משאית שכורה ובה חומר נפץ מאולתר במשקל של כ-2.3 טונות, מול בניין אלפרד פ. מורה, הממוקם בלב אוקלהומה סיטי, ואשר אכלס את מוסדות הממשל הפדרלי במדינה. לאחר שהצית את פתיל ההשהיה, הסתלק מהמקום. המשאית התפוצצה כמתוכנן בתשע בבוקר, שעת פתיחת העסקים והמשרדים שבסביבה, וגרמה נזק אדיר בנפש וברכוש. כשלוש מאות מבנים ניזוקו או נהרסו מעוצמת הפיצוץ.
167 גברים, נשים וילדים נהרגו מיידית כתוצאה מעוצמת הפיצוץ. מאוחר יותר מת הקורבן ה-168, כאשר גוש בטון נחת עליו, בעת ניסיונות כוחות החילוץ וההצלה לחלצו. למעלה מחמש מאות אזרחים נוספים - נפצעו.מתוך 168 הנספים, 19 מהם היו ילדים ופעוטות, אשר שהו בעת הפיצוץ בפעוטון בתוך הבניין.
כשעה לאחר הפיצוץ נעצר מקווי, בעודו מנסה להימלט צפונה: שוטר תנועה עירני עצרו ללא קשר לאירועי היום, משום שלרכבו לא הייתה לוחית רישוי. רק לאחר מכן התברר, שהוא מבוקש בחשד החמור הרבה יותר. שותפו משכבר הימים לתכנון הפיגוע, טרי ניקולס , אשר שרת עם מקווי במהלך המלחמה בעיראק, נעצר אף הוא - זמן קצר לאחר לכידתו של מקווי.
תזמון הפיגוע ליום 19 באפריל - שנתיים בדיוק לאחר סיום המצור בווייקו, שהסתיים במותם של עשרות מאמיניו של דייוויד כורש המבוצרים - לא היה מקרי. מקווי ביקר בוייקו טרם הפריצה, וצפה בסרטים תיעודיים וסרטי תחקיר העוסקים בפרשה. הוא זעם על טיפולו של הממשל הפדרלי במשבר, ולדבריו, אירוע זה היה המניע למעשהו.
מיד לאחר הפיגוע, כינס נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, מסיבת עיתונאים דחופה, בה מסר הודעה קצרה לתקשורת - ולעם האמריקאי כולו:
מהלך משפטו ומותו.
מקווי נשפט בבית משפט מחוזי פדרלי בדנוור, קולורדו. משפטו אמור היה להיערך בבית המשפט הפדרלי המחוזי באוקלהומה סיטי, אך הוא הועבר לדנבר, לאחר שכל השופטים הפדרליים באוקלהומה נפסלו על ידי בית הדין לערעורים מלשבת בדין. נקבע כי הם לא יוכלו להיות אובייקטיביים די הצורך, משום שבניין בית המשפט שלהם נפגע קשות בפיצוץ.
פרקליטיו של מקווי הגישו אינספור ערעורים כנגד פסק הדין, כולל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך משפטו, טען פרקליטו של מקווי, כי מרשו כלל לא היה קשור לפיגוע, וכי בשעת הפיצוץ נמצא הרחק ממוקד האירוע, בניגוד להאשמות החמורות אשר עלו כנגד מקווי, כי הסתלק מהמקום לאחר שהפעיל מתג מתוזמן בקדמת המשאית. עוד טען הפרקליט, כי למרות הימצאותו של מעון יום בקומת הקרקע של הבניין, לא הייתה כל עדות לכך שמקוויי ידע על כך, או פגע במכוון בילדים.
ב-1997, הורשע מקווי בכל אחד עשר הסעיפים בהם הואשם, ביניהם שמונה סעיפים של רצח, ובסעיפים נוספים של קנוניה ושימוש בנשק להשמדה המונית. הסיבה להרשעה בשמונה סעיפי רצח בלבד נבעה מהעובדה, שהסמכות הפדרלית ששפטה אותו הייתה מוגבלת, ואמונה אך ורק על שיפוט בעוון רצח קורבנות, שהיו עובדי ממשל. על הליך שיפוטו בעוון רצח שאר האזרחים, הייתה אמונה מדינת אוקלהומה. למרות שיטת השיפוט ה"מוזרה", כביכול, את מקווי, גזר עליו בין כה וכה חבר המושבעים אשר נכח במהלך משפטו - עונש מוות.
אנחת רווחה עמוקה שררה בקרב בני משפחתם של הקורבנות, אשר המתינו כל אותה העת מחוץ לכותלי בית המשפט, בציפייה שאכן הצדק ייצא לאור. רבים התחבקו ודמעות הקלה זלגו מעיניהם.