על-פי היבטים ייחודיים אלו הסיקו פרשנים שונים, כי עבר לא היה עוד חוליה "רגילה" בשושלת הדורות, אלא אביה של קבוצה אתנית בפני עצמה ("בני עבר"), ומכאן ההסבר ההולם ביותר לשם "עברים", הלא הם צאצאיו של עבר.
מהות המונח במקרא.
המקרא משתמש במונח "עברי" בצורה מכוונת, להדגשת משמעות מסוימת שיש בו ואין במונחים אחרים, כגון "בני ישראל". גם כאן ישנן מספר דעות בין המפרשים והחוקרים, מה המשמעות המהותית של המונח במקרא, מעבר לשאלת מקורו האטימולוגי.
"עברי" לעומת נכרי.
על-פי פשט הפסוקים, השימוש בביטוי "עברים" נעשה ככינוי מושאל לבני ישראל בהנגדה לעמים אחרים (מצרים בספרי בראשית ושמות, פלשתים בספר שמואל, תערובת אומות בספר יונה וכדומה), כאשר בדרך-כלל מתלווה לכינוי אסוציאציה של בוז וגנאי. ואכן, דעה זו היא המקובלת בין החוקרים. הסבר זה עדיין לא פותר את פשר אזכורם של העברים בספר בראשית, בטרם היות עם ישראל, וכן את פשר המונח "עבד עברי" – מדוע שייך כאן עברי דווקא, ולא פשוט "בן ישראל" או "ישראלי".
עברים = עבדים-פליטים.
הרב יואל בן נון, בהתבסס על דיעותיהם השונות של פרופ' גרינברג ונאמן, הציע הסבר מאחד, בתוספת פרשנות מקורית משלו. לפי בן נון, השימוש בביטוי "עברים" אכן מתאר את האבות ובני ישראל (ולא קבוצות אחרות), אך "רק כאשר הם עבדים או עבדים למחצה, מהגרים או פליטים, או אנשים בעלי מעמד חברתי מיוחד וחריג, אשר נחשבים מכובדים וגם מסוכנים בעיני המעמדות השליטים באלף השני לפנה"ס" . בהתבסס על ההנחה כי יש קשר מסוים בין העברים לבין הח'בירו, בן נון רואה בעברים מעמד שהוא גם שבטי-אתני (ממוצא משפחתי אחד) וגם חברתי-סוציאלי (כמו הח'בירו), שהאבות השתייכו אליו. המקרא משתמש במונח זה כביטוי למעמד חברתי נמוך של הדמויות: כך לדוגמה מוסבר על-ידו הפסוק "וַיָּבֹא הַפָּלִיט וַיַּגֵּד לְאַבְרָם הָעִבְרִי" – כלומר, לאברם הפליט. וכן "וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם עִבְרִי אָנֹכִי" – כלומר, פליט אנכי, הנמלט מפני האלהים. גם השימוש המרובה בביטוי "ה' אֱלֹהֵי הָעִבְרִים" בתחילת ספר שמות, בא להדגיש בפני פרעה כי המצווה עליו אינו אלהים "פרטי" של עם מסוים, אלא אלהיהם של כל המדוכאים והעבדים בעולם, וכן מוסבר גם הביטוי החריג "עבד עברי" כמעין כפילות – עבד = עברי.
למרות מקוריותו, הסבר זה מעורר מספר תמיהות, שהצד השווה שבהן הוא האסוציאציה השלילית שיש לפיו במונח "עברי": מדוע בחר הפליט לפנות דווקא לאברם "הפליט" הבזוי (שאולי קרוב לו מבחינת מעמדו, אך במה יוכל לסייע?), ומדוע יוסף מתעקש להציג עצמו כעברי, והלא בכך הוא משפיל את עצמו בעיני המצרים ואולי אף מסכן את עצמו, ואיך ייתכן כי שר המשקים מדגיש בפני פרעה כי "וְשָׁם אִתָּנוּ נַעַר עִבְרִי" (וכל שכן בהנחה והעברים מזוהים עם הח'בירו, שנואי נפשם של המצרים), ומהי אותה "ארץ העברים" שאמורה להיות מוכרת למצרים – הרי לא סביר כי הכוונה לארצם של הפליטים חסרי הארץ, ועוד.
עברים ככינוי חיובי לממשיכי דרכו של עבר.
כמה מחכמי ישראל בימי הביניים, הציעו, כי "עברי" אינו רק עניין של גניאולוגיה, אלא גם של אידאולוגיה:
לכך יש להוסיף את מסורת חז"ל (בראשית רבה לז ז) לפיה עבר היה נביא, שקרא לבנו פלג על שם פילוג האנושות, שאירע שנים רבות אחרי הולדתו ואם כן, ניתן לפרש את הביטוי "בני עבר" במשמעות דומה לזו של "בני הנביאים" (מלכים ב ב ג ועוד), כלומר – תלמידים.
על-פי גישה זו, המונח "עברים" היה - במקורו לפחות - ביטוי חיובי ואוהד לקבוצת האנשים שהלכה בדרכו של עבר, איש רוח שהטביע את חותמו על תקופתו במשך מאות שנים. כך ניתן להסביר את רוב האזכורים של העברים במקרא בצורה בהירה יותר – הפליט פונה לאברם העברי, שייצא נגד 4 המלכים שהיו אמנם מבני-בניו של שם, אך נהגו באכזריות בניגוד לדרכם של העברים. יוסף מציג עצמו במכוון כעברי ולא ככנעני, כדי לזכות בהערכתם של המצרים, שמן הסתם הכירו את קבוצת העברים הגדולה שהתפרסה על-פני ארץ העברים, ואת אבי שושלתם, עבר, שנודע בחכמתו בעולם העתיק. גם משה ואהרן בעמדם לפני פרעה מדגישים את גדולתו של ה' בכך שהוא אלהי העברים המפורסמים. אלא שהחל מתקופת שעבוד ישראל במצרים, הופך המושג עברי לשם נרדף לעבד, ובמקום כינוי לשבח הוא הופך לכינוי גנאי, וכמעט ולא מופיע יותר במקרא.
ארץ העברים.
"ארץ העברים" (בראשית מ טו), המתוארת על ידי יוסף כמקום ממנו נגנב והובא למצרים, הוא מונח יחידאי במקרא. עם זאת, ודאי שהיה זה חבל ארץ שהמצרים הכירו אותו היטב, וודאי שלא נקרא כך רק על שם משפחת יעקב המצומצמת שגרה בו מספר שנים.
רמזים במקרא ליישובים עבריים קדומים.
החוקר בן-ציון לוריא הציע, על סמך רמזים רבים במקרא, כי הכוונה לחבלי ארץ באזור שכם והר אפרים, ובאזורים רחבים בצפונה של ארץ ישראל. בחבלים אלו ישבו שבטים עבריים קדומים, עוד לפני תקופת האבות, וצאצאיהם הם שמתוכם קם עם ישראל. ראיותיו לכך הן:
אֶבְּלָה – בית המדרש של שם ועבר?
העיר אֶבְּלָה הייתה עיר-מדינה חשובה בשלהי האלף השלישי לפני הספירה וכן בין 1800 ל-1650 לפנה"ס. בחפירות שנערכו בה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצא - בין השאר - ארכיון ובו למעלה מ-20,000 לוחות-חמר ועליהן כתובות בניב שמי, ובכתב הדומה לכתב היתדות השומרי. בלוחות נמצאו למשל השמות: עבר-אום (עבר?), אב-ר-אום (=אברם/אברהם?), איס-ר-איל(-ום) (=ישראל?), א-ס-או (=עשו?), וכן שמות של אתרים מקראיים ידועים: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד. ממצא חשוב נוסף הוא שני לוחות ובהם רשימה גאוגרפית ורשימת ציפורים, שכמותן נמצאו במקומות אחרים. לדעת החוקרים, ממצא זה יכול להוכיח כי באבלה היה מרכז ללימוד ולהכשרת סופרים וחכמים: "הלקסיקונים, כמוהם כטקסטים אחרים בעלי אופי דידקטי או ספרותי, נכתבו בידי סופרים מומחים כחלק מתוכניות הלימודים בבתי-הספר שהכשירו צעירים מבני העשירים להיות סופרים, מקצוע שהיה המפתח למשרות ציבוריות חשובות".
על סמך ממצאים אלו, הציע זאב ארליך כהשערה, כי המרכז הלימודי באבלה הוא המכונה על ידי חז"ל "בית המדרש של שם ועבר" (בראשית רבה סג, תלמוד בבלי מסכת מגילה יז. ועוד הרבה). השערה זו משתלבת יפה עם השערותיו של לוריא לעיל על יישוב עברי קדום באזור סוריה, וכן עם ההשערה שהוצגה לעיל לפיה עבר היווה "אב רוחני" לתלמידיו ממשיכי דרכו.
הזהות העברית.
עִבְרִיּוּת בניגוד ליהודיות.
עם חזרתו של עם ישראל לארצו בראשית המאה ה-20, החל המונח "עברי" להופיע בכתבים ובפרסומים שונים, ואף בביטויים כגון "הגדוד העברי" "עבודה עברית" ועוד. למונח נלוותה אסוציאציות מהתנ"ך וחזרה לעבר הקדום של עם ישראל, לפני הגלות הארוכה, אך תוך מחויבות להיסטוריה של עם ישראל לדורותיו. הקהילה היהודית בארץ ישראל נקראה "היישוב העברי" ובשם זה היא מופיעה במגילת העצמאות של מדינת ישראל.
מספר אנשי רוח והוגי דעות ביקשו לצקת לזהות העברית החדשה את תרבות המיתולוגיה הכנענית כפי שנחשפה בתעודות שונות ובעיקר בכתבי אוגרית. אנשים אלו, ובראשם עדיה חורון, יונתן רטוש ואהרן אמיר, הקימו את תנועת "העברים הצעירים", שנודעה בכינויה (שניתן לה דווקא על ידי מתנגדיה) "הכנענים", במטרה ליצור את הזהות העברית החדשה, תוך ניתוק מכוון ומודע מהזהות היהודית הגלותית.
על פי רעיונותיהם כל עמי הקדם "השמיים המערביים" הם עברים. זה כולל את האמורים, המואבים והעמונים, וכן את החיקסוס (שהשתלטו על מצרים באמצע האלף השני לפני הספירה), ואף באנשי קרתגו, דוברי העברית. חניבעל היה, לפיכך, גיבור עברי. כל מקום שבו שהו העברים - הוא ארץ עבר. לדעתם שיבת העם העברי לארצו מחייבת התנתקות מן היהדות באופן מוחלט, וחזרה לרוח השורשית, המקורית, והעברית, העולה ובוקעת מתוך יצירת עמי הקדם המתגלה בגילויים הארכאולוגיים.
עִבְרִיּוּת כביטוי לאוניברסליות.
באמצע המאה ה-20, פיתח הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו") את הרעיון לפיו ישנה זהות עברית מובחנת, והיא המייצגת את הפן האוניברסלי של עם ישראל, בנוסף לזהות הישראלית-לאומית והזהות היהודית-דתית.בהתבסס על דמותו הייחודית של עבר (אבי "בני עבר", נביא, מחנך) ושל ממשיך דרכו, אברהם העברי (שתפקידו ההיסטורי היה "וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה" (בראשית יב ג), ואכן הוא מתואר כמי שדאג לשבויים, לסדום ועמורה ועוד), מוצגת הזהות העברית כבעלת תפקיד מרכזי בסיוע לאנושות כולה לתקן את דרכה, תוך שמירה על ייחוד לאומי - זאת בניגוד לקוסמופוליטיות המיוצגת על ידי שושלת נחור אחי אברהם, שנטמעה לבסוף בין הארמים. הפן האוניברסלי מודגש בכפילות שבתיאור שושלת עבר - האזכור הראשון (בראשית י כא ואילך) מהווה חלק מתיאור השושלות הכללי של בני נח, ואילו האזכור השני (שם יא י ואילך) מתאר את הייחוד הלאומי של השושלת המוביל בקו ישר מאדם, דרך נח, שם ועבר, עד לאברהם וראשית עם ישראלאחד ההיבטים הבולטים לזהות אוניברסלית זו הוא השפה העברית: שפה זו הייתה לפי המסורת השפה המשותפת לכל האנושות לפני פילוגה במגדל בבל, אלא שלאחר בלבול הלשונות היא נשארה נחלתם של עבר וממשיכי דרכו העברים, ובאחרית הימים היא השפה שעתידה לשוב ולאחד את האנושות, על-פי נבואת צפניה (ג ט): "כִּי אָז אֶהְפֹּךְ אֶל עַמִּים שָׂפָה בְרוּרָה לִקְרֹא כֻלָּם בְּשֵׁם ה'".
המונח "עברי" בשפות אחרות.