פרלימו הייתה תנועת איכרים עד הליברליזציה הלאומית שקרתה בדרום מוזמביק ב-1980. לאחר הליברליזציה ניתן היה לפתור את הדילמה של יישום הסוציאליזם בחברה בה היו מספר קטן של פועלים. על מנת לבנות ברית פועלים-איכרים שתתחיל מהפכה של ממש, 90% מכוח העבודה הורכב מאיכרים.
פרלימו דבקה במרקסיזם וראתה בה כאידאולוגיה מדעית ודחתה את הגרסאות האחרות של המרקסיזם באפריקה אשר ניסו ליישם תורות מרקסיסטיות, כלכליות וחברתיות שונות כמו "המרקסיזם האפריקאי", "המרקסיזם הקהילתי" ו"המרקסיזם האסלאמי".
התמשכות המאבק המזוין איפשרה את ההקצנה של המרקסיזם לא רק במושבות הפורטוגליות, אלא גם בקרב תנועות לאומיות אפריקאיות אחרות, כמו אלה של דרום אפריקה, זימבבווה, נמיביה והסהרה המערבית.
לאחר שז'ואקים שיזאנו עלה לשלטון, הוא לא דגל בגישה המרקסיסטית אף על פי שבעבר ראה בגישה זו כהשראה ממדינות הגוש הקומוניסטי. בעקבות התמוטטות הגוש המזרחי ב-1989 הוא ראה באידאולוגיה המרקסיסטית כמיושנת מידי בשביל העולם המודרני. עקב זאת, הוא תמך בחוקה מתוקנת- דמוקרטית אשר אומצה בשנת 1990. לאחר שמלחמת האזרחים של מוזמביק (1976-1992) הסתיימה, השלטון של מוזמביק קרא לבחירות דמוקרטיות ורב-מפלגתיות ב-1994. מפלגת פרלימו זכתה בבחירות הראשונות ברוב גדול של קולות. המפלגה סברה שיש צורך לצמצם עקבות של ההשפעה הסוציאליסטית. חברי המפלגה פעלו לשכתב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות של מוזמביק.
1999 והלאה.
מאחר שפרלימו הזדקקה לכמה שיותר קולות היא החלה לנסות להשיג קולות נוספים מקבוצות שלא אהדו אותה בעבר כגון מנהיגים מסורתיים, קהילות דתיות ואנשי עסקים והודיעה על כוונתה לקבץ מוזמביקאים מכל המעמדות והרבדים החברתיים.
בבחירות בסוף 1999, הנשיא שיזאנו נבחר מחדש עם 52.3% מהקולות ופרלימו הבטיחה 133 מתוך 250 מושבים לפרלמנט.
בשל האשמות של הונאה בבחירות וכמה מקרים של שחיתות, ממשלת שיזאנו זכתה לביקורת נרחבת. תחת הנהגתו של שיזאנו, מוזמביק המשיכה להיחשב כמודל לצמיחה כלכלית מהירה וברת קיימא. שיזאנו החליט לא לעמוד בבחירות לנשיאות ב-2004, למרות שהחוקה אפשרה לו לעשות זאת.
בשנת 2002, במהלך הקונגרס השמיני שלה, המפלגה בחרה את ארמנדו גבוזה כמועמד שלה בבחירות לנשיאות שנערכו ב 1-2 בדצמבר 2004. ארמנדו זכה והמפלגה זכתה בכ-60% מהקולות וב-160 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית.
רנמו וכמה מפלגות אופוזיציה אחרות התלוננו על הונאת בחירות וגינו את התוצאות. משקיפים בין-לאומיים (בין השאר, חברי משלחת תצפית הבחירות של האיחוד האירופי למוזמביק ומרכז קרטר) תמכו בטענות האלה ומתחו ביקורת על ועדת הבחירות הלאומית (CNE) על כך שלא ניהלו בחירות הוגנות ושקופות.
הם פירטו מקרים רבים של התנהגות בלתי הולמת של רשויות הבחירות שהטיבו עם פרלימו. עם זאת, משקיפי האיחוד האירופי הגיעו למסקנה כי הפגמים בבחירות כנראה לא השפיעו על התוצאה הסופית של הבחירות לנשיאות.
קרן וינשל-מרגל
UR116 2014
דייוויד מויר
שביתת הענבים בדליינו
שביתת הענבים בדליינו הייתה שביתת פועלים חקלאיים נגד מגדלי הענבים בקליפורניה. השביתה החלה ב-8 בספטמבר 1965, ונמשכה יותר מחמש שנים. בין היתר, בשל חרם צרכני נגד ענבים שנקטפו ושווקו באופן לא מאוגד, השביתה הסתיימה בניצחון משמעותי עבור הפועלים החקלאיים, והובילה לחתימת חוזה העבודה הראשון עם התאגידים החקלאיים.
השביתה החלה כאשר הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים, ובה בעיקר פועלים פיליפינים מדליינו, במנהיגותם של פיליפ ורה קרוז, לארי איטליונג, בנג'מין גיינס, ופיט ולאסקו, ערכה עזיבה המונית של פועלים מחוות גידול ענבים תוך דרישה לקבלת שכר שווה לשכר המינימום הפדרלי.
שבוע לאחר פתיחת השביתה, אגודת פועלי החקלאות הלאומית, ארגון צ'יקנו בעיקרו, בראשות סזאר צ'אבס, דולורס הוארטה, וריצ'רד צ'אבס, הצטרפה לשביתה, ובסופו של דבר שתי הקבוצות התמזגו, ויצרו את איגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW) באוגוסט 1966.
באמצעות פעולותיה העממיות—חרם צרכנים, צעדות, התארגנות קהילתית והתנגדות בלתי אלימה—התנועה צברה תשומת לב לאומית למצוקתם של פועלים שהיו בין מקבלי השכר הנמוך שבאומה. עד יולי 1970, UFW הצליח להגיע להסכם קיבוצי עם מגדלי הענבים, שהשפיע על יותר מ-10,000 פועלים חקלאיים.
רקע.
בעת המהפכה המקסיקנית ב-1910, נמלטו מקסיקנים רבים לארצות הברית. באותה העת, הביקוש לפועלים חקלאיים בארצות הברית היה גדול, והוסדרה על ידי הממשלה ויזת עבודה המיועדת במיוחד עבור פועלים אלו ב-1920. חוק ברסרו, כפי שכונה, אמנם הסדיר את סטטוס העבודה החוקית של המהגרים המקסיקנים, אך הוא לא הבטיח להם שכר מינימום, הגנה משפטית מפני ניצול, או זכויות אחרות, והפועלים הצ'יקנו הפכו למעמד מוחלש ועני, הסובל מגזענות ואפליה.
באותה תקופה, גם בשל הביקוש הגדול לפועלים, הייתה הגירה משמעותית של פועלים מהפיליפינים, אשר במחוז דליינו בקליפורניה נקראו "המאגונג של דליינו". כמו מהגרים אסייתים אחרים, ובעיקר הסינים אשר מספרם היה גדול אף יותר, הפיליפינים סבלו מאפליה על פי חוק וכן על פי תכתיבים חברתיים.
התנאים בהם עבדו הפועלים החקלאים היו קשים, ואף נגדו את החוקים הקיימים בתקופה. ילדים ובוגרים עבדו כ-15 שעות ביום, מבלי שיסופקו להם שירותים או אוכל. המקסיקנים היו מקבלים כ-90 סנט לשעת עבודה, ועוד 10 סנט לארגז ענבים. הפיליפינים עד 30 סנט לשעה פחות מזה. הפועלים נדרשו לשלם כשני דולר ליום עבור צריפי הפח בהם חיו ללא מים זורמים או חשמל. משום כך, כל הפועלים ומשפחותיהם חיו מתחת לקו העוני.
הפועלים הפיליפינים התארגנו באיגודי עובדים יחסית מוקדם, כחלק מהמאבק נגד ניצולם ואפלייתם. בדליינו, האיגוד החקלאי הגדול ביותר של הפועלים הפיליפינים היה הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים (National Farmworkers Association (NFWA)), שהיה חלק מאיגוד העובדים הארצי AFL-CIO, ובראשה עמד לארי איטליונג, יליד הפיליפינים אשר היגר בגיל 14 לארצות הברית, והיה בעל היסטוריה של ארגון ואיגוד עובדים, בין היתר באלסקה ובסיאטל במפעלי שימורים. האיגוד לא היה מוכר על ידי תאגידי החקלאות.
פתיחת השביתה.
אחרי בציר שיא בסתיו 1965, דרשו הפועלים הפיליפינים שכר של 1.40 דולר לשעה, ו-25 סנט לארגז, ואף ביקשו לערוך בחירות לאיגוד המקצועי שייצג אותם מול התאגידים. התאגידים סירבו להם, ו-1,500 חברי NFWA החליטו לצאת לשביתה נגד מגדלי הענבים של דליינו ב-8 בספטמבר 1965. היו ניסיונות קודמים לשבות, לפעמים בהצלחה חלקית, כמו במאי של אותה שנה, כאשר הפועלים זכו להטבת שכר, אך לא לחוזה המבטיח את זכויותיהם. פעמים רבות, איגודי הפועלים השונים (שבמסגרת תעשיית הענבים היו מחולקים בעיקר לאיגודים של מקסיקנים ואיגודים של פיליפינים) פעלו אלה נגד האינטרסים של אלה. עד כמה שהמקסיקנים היו מנוצלים בעצמם, הפיליפינים הרוויחו עוד פחות מהם, והיו חיכוכים בין הקבוצות. לפעמים, המקסיקנים היו מנצלים את השביתה של הפיליפינים כדי לתפוס את מקומות העבודה שלהם.
אך הפעם, הדברים התפתחו אחרת. איטליונג, עם מנהיגי הפועלים פיליפ ורה קרוז ופיט ולאסקו, פנה למארגן איגוד הפועלים הצ'יקנו, סזאר צ'אבס, והזמין אותו להוביל את אנשיו ולהצטרף לשביתה. צ'אבס ערך כינוס בכנסייה המקסיקנית המקומית (Iglesia Nuestra Señora de Guadalupe) ב-16 בספטמבר, יום העצמאות המקסיקני, על מנת לאפשר לחברי אגודת פועלי החקלאות הלאומית (National Farmworkers Association (NFA)) להחליט אם ברצונם להצטרף למאבק בדליינו. הגיע להתכנסות קהל משוער של יותר מאלף מאתיים חברי ארגון ותומכים, שביטאו את תמיכתם הנלהבת לשביתה בקריאות "Huelga !Huelga!", שפירושה בספרדית "שביתה".
כמו איטליונג, צ'אבס היה מאגד עובדים ותיק. יליד אריזונה, למשפחה מקסיקנית-אמריקאית שאיבדה את חוותה בשפל הגדול, צ'אבס גדל כפועל עונתי נודד. כשהמשפחה השתקעה במחוז דליינו היא היה לחלק מתנועת הפועלים המתהווה, ואשר התפרצה לבמה הלאומית בשנות השישים.
משביתה לחרם.
תגובת החוואים לשביתה לא איחרה לבוא, והמשטרה, בשירותם, עצרה שובתים רבים, ואף ניסתה לפזר מפגינים בכוח. רבים מנפצעו. צ'אבס שלח שני פועלים וסטודנט פעיל לעקוב אחר משלוח ענבים של אחד החוואים נגדם שבתו, והגיעו לנמל באוקלנד, שם שכנעו את עובדי הנמל לסרב להעמיס את המשלוח. כתוצאה, עשרת אלפים טונות של ענבים הושארו להירקב על הרציפים. אירוע זה הצית את ההחלטה לעורר חרם ככלי מרכזי במאבק נגד מגדלי הענבים.
הצלחה מוקדמת זו הובילה לשורה של הפגנות ברציפים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו. איגודי עובדי הנמל פעלו בסולידריות עם הפועלים החקלאיים, וסירבו לטעון ענבים מחוות לא מאוגדות.
החרמות המוצלחות ברציפים הובילו את צ'אבס להשיק בדצמבר 1965 חרם רשמי נגד שני התאגידים הגדולים ביותר אשר היו מעורבים בתעשיית הענבים בדליינו, שנלי תעשיות וחברת דיג'ורג'יו.
הסרט הדוקומנטרי "The Wrath of Grapes" (1985) תיעד כיצד התאגידים הפנו טקטיקות של איומים ואלימות נגד המפגינים, בין אם דרך המשטרה או חברות אבטחה פרטיות. חברת מ. קרטאן, למשל, שכרה חבורת בריונים ושילחה אותם לפזר באלימות הצבעת פועלים למען איגוד בדליינו. הם תקפו מפגינים, שברו שולחנות, ואף ריסקו את הקלפיות.
הרחבת המאבק.