גורם ההכחדה העיקרי של הטיגריס הכספי במרכז אסיה הייתה הממשלה הרוסית אשר גרמה לכך במהלך התוכניות להפיכת שטחים עצומים בטורקסטן לאזורי חקלאות בתחילת המאה ה-20. החקלאיים ואנשי הצבא הרוסי שזרמו למקום בכמויות גדולות השמידו את מרבית האוכלוסיות של הטיגריסים בכל השטחים הפוריים של הרפובליקות המרכז-אסייתיות, בעיקר על ידי בירוא יערות וייבוש ביצות ונטיעה של גידולים חקלאיים במקומם כדוגמת כותנה ואורז. ציד שיטתי התבצע גם הוא במכוון מכיוון שהטיגריס נתפס כאיום על החקלאים, ומרביתו נעשה בעיקר על ידי אנשי הצבא שהותקפו לא פעם על ידי הטיגריס כאשר רכבו עם סוסיהם; עד מלחמת העולם הראשונה, לפחות 100 טיגריסים נהרגו מדי שנה ביערות והסבכים שסביב הנהרות בטורקסטן, ופרוותם נמכרה במחירים גבוהים. כתוצאה מכריתת היערות והציד, הטיגריס הכספי שהיה בין החיות הגדולות באזור נדחק יותר ויותר לאזורי יער מרוחקים, ולאחר שגם אלה נכרתו הוא נדחק רחוק יותר לאזורי ההרים, עד ששם הושמד בהדרגה על ידי ציידים ומקומיים. במקביל התרחשה גם ירידה גדולה באוכלוסיות הטרף של הטיגריס, הן על ידי אובדן בית גידול והן על ידי ציד והתפרצות מחלות. ציד פרוע התרחש גם בכל מדינות האזור בעיקר לפרווה היקרה שמחירה עלה משנה לשנה.
להלן התצפיות האחרונות על הטיגריסים באזורים שונים:
אף על פי שהתאריך הרשמי של ההכחדה של תת-המין הוא שנת 1950, מהדיווחים דלעיל עולה כי הוא שרד לפחות עד 1970 או עד 1997. חשוב לציין שלטענת מספר חוקרים, הדיווחים על טיגריס כספי בשנות ה-90 מהווים למעשה בלבול עם נמר פרסי. ישנה אפשרות קלושה ביותר כי הטיגריס הכספי קיים עד היום באזורים נידחים.
שימור ומחקר.
בשנת 1938, הממשלה הרוסית הקימה בטג'יקיסטן אזור מוגן ראשון לתת-המין הכספי בשם "טיגרואוויה-בלקה" שפירושו "טיגריס בערוץ בלקה היבש"; השם ניתן לשמורה בעקבות שני קציני צבא רוסים שהותקפו על ידי טיגריס לאחר שרכבו על סוסיהם בערוץ יבש של נהר באזור הנקרא בלקה. שמורה זאת הייתה המעוז האחרון של הטיגריס בברית המועצות, והיא הייתה סמוכה לגבול האפגני. הפרט האחרון נצפה שם בשנת 1958. מאז 1947 הטיגריס היה מוגן בחוק באופן רשמי בברית המועצות, ובאיראן משנת 1957, כשקנסות כבדים ניתנו לציידים לא חוקיים, אם כי ההגנה באה באיחור רב מידי. הטיגריס הכספי סווג על ידי IUCN כבעל חיים "נכחד" (EX) החל משנת 2003.
פילוגנטיקה.
בתחילת המאה ה-21, חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד בבריטניה ומהמכון הלאומי לסרטן בארצות הברית אספו מהמוזאונים ברחבי אירואסיה דגימות של רקמות מ-23 טיגריסים כספיים למטרות מחקר; לאחר הערכה מחדש של הפילוגנטיקה בין תת-המינים של הטיגריס הם גילו דמיון מדהים בין הגנטיקה של הטיגריס הכספי לזו של הטיגריס הסיבירי, מה שמצביע על כך שייתכן ובעבר הם היו שייכים לתת-מין אחד שתפוצתו הייתה החל מאנטוליה עד לסיביר. התפוצה התפצלה כנראה לשתי קבוצות נפרדות ומבודדות במזרח הרחוק הרוסי ובמרכז אסיה בעקבות התפשטות של התיישבות ומסחר של בני האדם - בסביבות ה-1900, כך שאם זה נכון הבידוד בין תת-מינים אלו התרחש רק במאה השנים האחרונות.
שיחזור.
מכיוון שהטיגריס הכספי זוהה כבעל גנטיקה קרובה מאוד לטיגריס הסיבירי, היו דיונים רבים האם כדאי להקים אזור מוגן ובטוח באזור התפוצה ההיסטורי של הטיגריס הכספי במרכז אסיה ולהביא לשם פרטים של טיגריס סיבירי. אחד מהמקומות שהוצעו לפרויקט השיחזור, כאזור פוטנציאלי להקמת אוכלוסייה של תת-המין היה הדלתא של נהר אמו דריה. מבדיקה של יזמים וחוקרים מטעם ארגוני השימור עלה, כי על מנת להחזיק אוכלוסייה משמעותית של כ-100 פרטים סיבירים, יידרש שטח של לפחות 1,900 קמ"ר הכולל בתי גידול מתאימים עם אוכלוסיות עשירות של טרף לטיגריסים. מכיוון ששטח כזה אינו זמין בעקבות החקלאות באזורים הפוטנציאלים בדלתא, ההצעות של שיחזור האוכלוסייה אינן ישימות בשלב זה.
בשבייה ובמוזאונים.
אף על פי שהטיגריס הכספי הוחזק בתקופות מסוימות בשבי - כפי שניתן לראות את התמונות משנת 1899 בגן החיות של ברלין, לא נעשו פעולות להקמת אוכלוסיית-רבייה בשבי. טיגריס כספי שבוי תועד גם אצל המלך האפגני - ראזי מוחמד איוב חאן; הלה קיבל במתנה גור טיגריס מאחד מנכדיו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר - הנסיך הפרסי ג'יסאר מסעוד. ישנה תמונה של המלך האפגני לצד גור הטיגריס בביתו בטהראן, לאחר שהלה נמלט מאפגניסטן כתוצאה מהמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
השרידים שנותרו מהטיגריס הכספי הם מספר עורות ופוחלצים במוזאונים ברחבי העולם, וכן תמונות בודדות של טיגריסים חיים או טיגריסים שניצודו. בין המוזאונים שבהם ניתן לראות עורות או פוחלצים של הטיגריס הכספי ניתן למנות את מוזיאון הטבע הבריטי, מוזיאון הטבע האיראני, המוזיאון הזואולוגי הסיבירי, בית הספר לרפואה בבאקו שבאזרבייג'ן, המכון לזואולוגיה באלמה-אטה שבקזחסטן, והמוזיאונים הזואולוגים במוסקבה ובסנט פטרבורג שברוסיה.
פיפה מצויה
פיפה מצויה המכונה גם קרפדת סורינאם (שם מדעי: "Pipa pipa") היא מין של צפרדע החיה בנהרות ובביצות באמריקה הדרומית.
מאפיינים.
צפרדע זו היא מין שטוח של קרפדה - מה שעוזר להסוואתה כעלה צף במים. היא חיה בביצות, אדמות לחות וג'ונגלים באמריקה הדרומית בסורינאם (כפי ששמה מרמז), ברזיל, בוליביה, אקוודור, קולומביה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, טרינידד וטובגו וונצואלה.
אורכה של קרפדה זו 10-13 ס"מ ואף יותר. היא שטוחה מאוד, צבעה חום והמראה שלה דומה לעלה. הרגליים צפופות, מופרדות אחת מהשנייה בקרומי עור. לצפרדעים אלה יש קרומים חיצוניים, ואין להם שיניים או לשון.
הקפדה טורפת הניזונה מחרקי מים, תולעים, דגים קטנים ומזון דומה. היא מסתווה באמצעות השתטחות על קרקע הביצה וכשטרף מתקרב מזנקת אליו ובעזרת ידיה מקרבת אותו לפיה ובולעת במהירות.
קרפדה זו ידועה בכך שהיא מגדלת את הצאצאים ברקמת עור על גבה, כך הם בטוחים עד לבקיעתם מהביצים כצפרדעים בוגרות.
הפיפה המצויה לא קרובה לסכנת הכחדה.
צפרדע חץ זהובה
צפרדע חץ זהובה (שם מדעי: "Phyllobates terribilis"; משמעות השם המדעי: "מטפס עצים קטלני") היא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים, המכונות גם צפרדעי חץ הרעל על שם רעלם החזק ששימש את האינדיאנים במשיחת חצים מורעלים. צפרדע זו אנדמית לחופי האוקיינוס השקט של קולומביה. צפרדע זו היא המין בעל הרעלן הקטלני ביותר במשפחתה ואחת מהחיות הרעילות הקטלניות ביותר בעולם.
הצפרדע בעלת צבעים זהובים. היא בעלת גוף קטן שאורכו 55 מ"מ בממוצע. רגליה הארוכות עוזרות לה לקפץ ומצוידות בכריות לאחיזה המאפשרות טיפוס על צמחים. יש לה שיניים קטנות בלסתה. הצפרדע פעילה בשעות היום ומבלה רוב זמנה על צמחייה בקרקע היער. בניגוד לרוב הצפרדעים חיה בחבורות של 2–6 פרטים.
צפרדעים אלו ניזונות מחרקי יער שונים כמו נמלים, טרמיטים וחיפושיות, שחלקם רעילים. הצפרדע משתמשת בארס של החרקים על מנת להפוך בעצמה לרעילה ומסוכנת לאויביה.
הצפרדע חיה בטבע רק בחופי האוקיינוס השקט של קולומביה, בעיקר ביערות גשם לחים.
לצפרדע שלושה מופעים:
צפרדע חץ שחורה-ירוקה
צפרדע חץ שחורה-ירוקה (שם מדעי: "Dendrobates auratus") היא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים המכונים גם צפרדעי חץ הרעל על שם רעלם החזק ששימש את האינדיאנים במשיכת חצים מורעלים. צפרדע זו חיה במרכז אמריקה וצפונה של דרום אמריקה וגם בהוואי שבאוקיינוס השקט. למרות תפוצתה הקטנה היא אינה נמצאת בסכנת הכחדה.
תיאור.
צבעיה של הצפרדע מהווים אות אזהרה לטורפיה בדבר היותה רעילה ביותר. הצפרדע ניזונה מקרדיות, חיפושיות ונמלים ארסיות ומשתמשת ברעל הקטלני שלהן על מנת להפוך לרעילה. בשבי צפרדע זו מאבדת את רעילותה.
אורכה של הצפרדע ממוצע למשפחתה ומגיע ל-25–42 מ"מ. גוון עורה ירוק כהה עם כתמים כהים הנפרשים לאורך הגוף. הבולט ביניהם הוא הכתם שמתחיל מהעורף עד לקצה עמוד השדרה ומתלכד עם כתמים באזורי אגן הירכיים. למרות שמה, הצפרדע מופיעה לעיתים בצבעים נוספים כגון ירוק מתכתי, ירוק ברקת, טורקיז, צהוב חיוור, ואף כחול. הכתמים עשויים להיות חומים או שחורים ואף להופיע בדוגמת חברבורות כמו שיש לצפרדע Oophaga sylvaticus.
הצפרדע בעלת אצבעות ארוכות עם כריות הדבקה, המאפשרות לטפס במעלה העצים. היא חיה על העצים וישנה בחורים בעץ.
צפרדעים ממין זה מתרבות על קרקע היער, שומרות על ראשניהן בתוך צמחים מטפסים הגדלים במקווי מים ומגינות עליהם מטורפים ומטפילים. הראשנים ניזונים מאצות וחסרי חוליות קטנים החיים בתוך הצמחים.
צפרדע חץ אנתוני
צפרדע חץ אנתוני (שם מדעי: "Epipedobates anthonyi") היא מין של צפרדע ממשפחת הדנדרובטיים המכונים גם צפרדעי חץ הרעל על שם ארסם החזק ששימש את האינדיאנים במשיכת חצי רעילים.
הצפרדע חיה בטבע ביערות גשם, ביצות ומקווי מים טרופיים באקוודור ופרו. היא מאוימת בטבע על ידי כריתת היערות וזיהום הסביבה.
אורכם של הצפרדעים 19-26 מ"מ והם בעלי עיניים גדולות, ראש קטן וגפיים חזקות. הגוף אדום עם כמה פסים אנכיים ירוקים-לבנים ועוד פס אנכי באמצע. הם משוטטים בפסולת העלים של היער ומחפשים חרקים קטנים למאכל והם פעילי יום בעיקרם. הם ארסיים מאוד ויש להם טורפים מעטים ביותר עקב כך.
כמו רוב צפרדעי החץ הם מתרבים בלהקות טריטוריאליות לקרקע היער. הזכר שומר על הביצים לאחר ההזדווגות ומטמין אותם מתחת לעלים עד שהראשנים בוקעים ואחרי הבקיעה הוא מעביר אותם למחסה ולאזורים לחים בהם יוכלו להתפתח.
אניליוס