בחורף שנת 243/242 לפנה"ס, לאחר חמש שנות לחימה ללא הכרעה, הקימו הרומאים מחדש את הצי המלחמתי. הם הבינו כי לא יוכלו לנצח את הקרתגים כל עוד הם שולטים בים ומשיטים ללא הפרעה תגבורות ואספקה אל כוחותיהם הנלחמים בסיקיליה. ואומנם, לאחר השמדת הצי הקרתגי בקרב אייגוסה (241 לפנה"ס) לא נותרה לקרתגים כל ברירה אלא להיכנע. על פי חוזה השלום נדרשו הקרתגים לפנות את סיקיליה כולה, וליליבאום עברה לידי הרומאים.
טלה בר
טלה בר (נולדה ב-1934) היא חוקרת, סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
טלה בר נולדה בקיבוץ עין חרוד.
למדה בלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית בירושלים, וכן למדה לשון וספרות עברית לתואר ראשון ושני באוניברסיטת לונדון, ולשון וספרות אנגלית בקולג' וסלי באוניברסיטת אוקספורד.
טלה בר תרגמה כ-20 ספרים מהספרות האנגלית הקלאסית לעברית, ובהם אהבה וגאווה, שהוא תרגום לרומן "Pride and Prejudice" מאת הסופרת הבריטית ג'יין אוסטן. עוד תרגמה מכתביהם של ד.ה. לורנס, ג'ון גולסוורתי, הנרי ג'יימס, אדגר אלן פו, אוסקר ויילד, והאחיות שרלוט ואמילי ברונטה.
הוציאה ספרי פרוזה בעברית וכן כתבה מאמרים בכתבי העת "קשת" ו"דבר לילדים", במגזין האינטרנט "האייל הקורא", ב"במעריב ברשת" ובאתר "ויקה-ישראל". כותבת גם סיפורים ומאמרים באנגלית, שפורסמו בכתבי-עת שונים, באינטרנט ובדפוס.
כתבה מאמרים, שרוכזו לאחר מכן בספר "אלתו של עגנון - מוטיבים פגאניים ביצירתו", וכן ערכה מחקר ספרותי ומיתולוגי על טריסטן ואיזולדה אשר התפרסם כספר. עוד פורסמו באינטרנט ספריה האלקטרוניים "גאיה" וארץ-גן", וכן ספר אגדות לילדים בשם "הנסיכה לכלוכית".
בין ספריה בעברית - 'מיכל - בת המלך' (בהוצאת גוונים- חלונות), וכן 'אלה' ו'ונוס - אגדות למבוגרים' (שניהם בהוצאת אסטרולוג).
ספר שירים בשם "עונות" יצא בהוצאת "סער", ושירים וסיפורים נוספים מפרי עטה מתפרסמים באתר האינטרנט "במה חדשה".
אהבה וגאווה
מרסלה
האינתיפאדה הצרפתית
המהומות בצרפת (2005)
מהומות צרפת (2005) (בצרפתית: Émeutes de 2005 dans les banlieues françaises) שבישראל כונו גם האינתיפאדה הצרפתית היו גל מהומות והפגנות אלימות מצד מהגרים-מוסלמים ומהגרים ממדינות אפריקה שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה. המהומות התבטאו בעיקר בהפגנות אלימות, הצתות והריסת רכוש פרטי וציבורי, אך כללו גם התקפות כנגד בני אדם, לרבות רצח. אלו המהומות החמורות ביותר שידעה צרפת מאז הפגנות הסטודנטים במאי 1968.
המהומות פרצו ב-27 באוקטובר 2005 כאשר מאות צעירים מאוכלוסיית המהגרים המוסלמית והאפריקאית של פרוורי פריז התנגשו עם כוחות המשטרה הצרפתית. המהומות פרצו בעקבות מותם של 2 צעירים ממוצא אפריקני משכונת העוני קלישי סו בואה שהתחשמלו למוות משנאי, אחרי שלטענת קרוביהם ברחו והסתתרו משוטרים שרדפו אחריהם. הקהילה המוסלמית האשימה את ממשלת צרפת במותם ומאות צעירים פתחו בהפגנות אלימות ומסע הרס ברחובות. המהומות התפשטו עד מהרה גם לסן-סן-דני. ביום התשיעי, המהומות התפשטו גם לערים אחרות ברחבי צרפת ואילו בימים ה-11 וה-12 המהומות התפשטו לערים נוספות באירופה. ב-20 הלילות של המהומות נשרפו כ-9,000 כלי רכב, נפצעו כ-126 שוטרים, נרצחו שני אזרחים והמשטרה ביצעה כ-2,900 מעצרים. ב-17 בנובמבר חלה רגיעה במהומות (רק 98 כלי רכב הוצתו), והמשטרה הכריזה על חזרה לשגרה.
גורמים.
גורם מיידי.
ההפגנות פרצו כאשר שני בני נוער משכונת העוני קלישי סו בואה (Clichy-sous-Bois) בפרוור הפריזאי סיין סן דני (Saine-Saint-Denis), זיאד בנה (Ziad Benna) בן ה-18 ובנאו טראור (Banou Traoré) בן ה-15, התחשמלו למוות אחרי שהסתתרו ליד שנאי ונגעו בו. לטענת קרוביהם, השניים שיחקו כדורגל, כאשר שוטרים ניגשו אליהם וביקשו לבדוק את תעודות הזהות שלהם. הצעירים ברחו מהם וטיפסו אל תחנת הממסר, שם הסתתרו תחת השנאי. לטענת משטרת פריז, כל מעורבות מצידם באירוע הסתיימה כ-22 דקות לפני התאונה. צעיר שלישי, בן 21, נפצע קשה מההתחשמלות אך שרד. המהומות פרצו אחרי שדווח ששני הצעירים שמתו היו בני מיעוטים משכונת עוני.
ישנה מחלוקת לגבי העובדה האם המשטרה רדפה אחרי הצעירים שהתחבאו או לא. לדברי התובע המקומי, פרנסואה מולן (François Molins) הצעירים אכן האמינו שכן אך בפועל המשטרה רדפה אחרי חשודים אחרים. מולינס ושר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (Nicolas Sarkozy) טוענים שהנערים לא "נרדפו פיזית" בידי המשטרה. לעומת זאת, חבר של הנערים טען שהשוטרים רדפו אחריהם בעקבות האשמה שגויה בשוד ושהנערים פחדו מהחקירה.
מותם של השניים עורר מרבצם מתחים שכבר היו קיימים בין החברה הצרפתית למהגרים מארצות מוסלמיות באפריקה. מפגינים אמרו לסוכנות הידיעות AP שהמהומות הם ביטוי לתסכול שהם חשים כתוצאה מהאבטלה הגואה וההטרדות מצד המשטרה. אחד מהם אמר "אנחנו חיים בגטו. כולם חיים בפחד. השכונות שבהן פרצו המהומות ידועות כריכוזי אוכלוסיות מהגרים מוסלמים ממדינות צפון אפריקה, עובדה שמוסיפה למהומות גם נופך של מתח בין-גזעי ומתח דתי.
מהלך האירועים.
מהלך האירועים לפי ימים:
נתונים.
מקור: המשטרה הצרפתית, צוטט ב-ynet ב-7.11.2005
מקור: לה-מונד (צרפתית), ה-17 בנובמבר
תגובת הממסד הצרפתי.
בתגובה להפגנות הכריז שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי שעל המשטרה להתחמש באמצעים לפיזור הפגנות שאינם קטלניים על מנת להילחם באלימות האורבנית. ממשלת צרפת הצטיידה עוד לפני המהומות באמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל-הרג.
אחרי הלילה הרביעי של ההפגנות, הכריז סרקוזי על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי אלימות עירונית והודיע ש-17 פלוגות של משטרת ההפגנות (המקבילה הצרפתית ליס"מ הישראלי) ו-7 פלוגות של המשטרה הניידת יוצבו במוקדי האלימות. סרקוזי אמר שהוא מאמין שחלק מהאלימות מאורגנת על ידי כנופיות, "זה לא נראה לי ספונטני לחלוטין", הוא אמר. בלשי משטרה נשלחו לזהות "מנהיגי כנופיות, סוחרי סמים ובוסים גדולים".
פוליטיקאים מהשמאל מתחו ביקורת על גישתו של סרקוזי וקראו להגברת המימון לדיור, חינוך ויצירת מקומות עבודה, וכמו כן קראו להימנע מ"דמגוגיה מסוכנת". סרקוזי זכה לביקורות נוספות אחרי שהתבטא במילים קשות כנגד המתפרעים וקרא להם "חלאות" ו"אספסוף" (המילים בצרפתית היו "racaille" ו "voyous").
במהלך ביקורו בשכונה Clichy-sous-Bois היה שר הפנים אמור להיפגש עם משפחות הנערים שנהרגו. ברם, במהלך ביקורו נורה רימון גז מדמיע לתוך מסגד בשכונה, והמשפחות ביטלו את הפגישה. אחיו של טראור אמר: "אין שום סיכוי שניפגש עם סרקוזי חדל האישים. מה שקרה במסגד הוא ביזיון." המשפחות נפגשו עם סרקוזי לבסוף ב-3 בנובמבר.
עזוז בגאג, נציג השר לקידום שוויון הזדמנויות (ministre délégué à la promotion de l'égalité des chances, משרד שמוקדש למלחמה באפליה, הצהיר מספר הצהרות בנוגע למהומות, ובהם הביע התנגדות להצהרותיו "הבלתי מדויקות עם סמנטיקה של מלחמה" של סרקוזי, שלטענתו לא עוזרות בהרגעת המצב.
ב-5 בנובמבר גורמי ממשלה טענו שקיימת "יד נעלמה" המתאמת את המהומות. התובע הכללי של פריז איב בו (Yves Bot) אמר לרדיו "אירופה 1" דברים ברוח זו. סוכנות הידיעות רויטרס הביאה תגובות של תושבי השכונה Aulnay-sous-Bois שהגיבו על הדברים הללו: חלק טענו שההצהרות הללו לא מוצדקות, ואילו אחרים חשדו שהמהומות קשורות לסחר בסמים. מקורות לא מזוהים העלו חשד שמאחורי המהומות עומד תיאום של קיצונים איסלאמים.
ב-6 בנובמבר ביקש ראש הממשלה וילפן מהאימאם של מסגד פריז, דליל בובאקור, לקרוא להרגעת הרוחות. האימאם סירב והטיח האשמות בוילפן. אחרי פגישה עם וילפן אמר סרקוזי ש"אנחנו מנסים למנוע כל ניסיון לפרובוקציה" והוסיף ש"אלימות איננה הפתרון, יש לתת כוח למשטרה", וכי "אחרי שהמשבר יחלוף, כולם יצטרכו להבין שיש אי צדק במספר שכונות".
ב-7 בנובמבר הכריז נשיא צרפת ז'אק שיראק ש"הרפובליקה נחושה להיות חזקה יותר מאשר אלו שרוצים לזרוע אלימות ופחד. החוק חייב להיות המילה האחרונה". הכרזה זו גובתה למחרת (ה-8 בנובמבר) באמצעים, כאשר לראשונה מאז 1955 אשררה ממשלת צרפת חוקי חירום המאפשרים לראשי המחוזות להטיל עוצר על שכונות שלמות. מי שיפר את העוצר צפוי לעונש של קנס ועד חודשיים מאסר. המהגרים הכריזו שהם רואים בכך הכרזת מלחמה עליהם, אך המהלך עצמו זכה לתמיכה גורפת (73% בעד) בקרב הציבור הצרפתי. העוצר הופעל במספר מקומות החל מליל ה-9 בנובמבר.
בעקבות הטלת העוצר וירידת כמות ההצתות ב-50% הכריז ז'אק שיראק: "אנו נמצאים בתהליך שבו החוק והסדר שבים על כנם". כמו כן אמר ש"יהיה עלינו להסיק את כל המסקנות ממשבר זה בבוא העת ואנו נעשה זאת באומץ רב ובצלילות מחשבה עילאית. עלינו להגיב בצורה חזקה ומהירה לבעיות שאין כל ספק לגביהן - בעיות שרבים מדיירי הפרוורים הסובבים את עירנו מתמודדים מולן".
בסופו של דבר, המהומות החלו לדעוך וב-17 בנובמבר הכריזה המשטרה על חזרה לשגרה. ברם, בערב חג המולד (25 בדצמבר) הוצתו שוב למעלה ממאה כלי רכב.
תגובת העולם.
אזהרות נסיעה.