בשירים החדשים יתופף המתופף החדש Heikki Saari. באלבום קיים שילוב בין שירת גראולינג לבין קולות נקיים כפי שהיה באלבום האחרון Till Death Unites Us. נורת'ר הוציאה קליפ לשיר הראשון מהמיני אלבום החדש שלהם שניקרא Frozen Angel ומהווה חלק מפסקול הסרט הפיני V2 ובקליפ ניתן לראות קטעים נבחרים מהסרט. במיני אלבום ניתן להבחין בסגנון נגינה שונה במעט מהסגנון הרגיל של נורת'ר. בשיר Frozen Angel קיים שילוב בין שירת גראולינג לבין קולות נקיים כאשר לינדרוס וראנטה מבצעים את חלקם כל אחד לפי תורו ובשיר Close Your Eyes הם שרים שנייהם בו זמנית כפי שעשו בפזמון השיר "Wasted Years" מהאלבום Till Death Unites Us.
N הוא אלבומה באורך מלא החמישי של הלהקה אשר יצא בשנת 2008. האלבום מכיל את השירים הבאים:
1. ""My Antichrist"
2. "Frozen Angel"
3. "Down"
4. "To Hell"
5. "Savior"
6. "Black Gold"
7. "We Rock"
8. "Always &amp; Never"
9. "Tell Me Why"
10. "If You Go"
11. "Self-Righteous Fuck"
12. "Forever And Ever""
קדם צבאי
מואנג'ודארו
מואנג'ודארו (אורדו: موہن جوڈڑو הינדית:मोएन-जोदड़ो) הייתה אחת מערי תרבות עמק האינדוס. חורבותיה נמצאות כ-80 ק"מ מדרום-מערב לעיר סוקור שבפקיסטן והיא מוכרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. העיר נשמרה במצב טוב יותר מאשר העיר האראפה (שנמצאת במרחק של כ-600 ק"מ ממנה), ומהווה מקור מוצלח יותר למידע על התרבות ששכנה באזור. היא נבנתה במאה ה-26 לפנה"ס וננטשה במאה ה-17 לפנה"ס, ככל הנראה בשל שינוי במסלול הנהר אשר סיפק את צורכי התושבים. ארכאולוגים גילו את חורבות העיר בשנות העשרים של המאה ה-20, ואתר החפירות נמצא בסכנה עקב עליית מפלס מי התהום בעמק נהר האינדוס.
שפת תושבי עמק האינדוס טרם פוענחה, ושמה האמיתי של העיר, כמו גם של ערים נוספות שנתגלו באזור, ובאזור פונג'ב וגוג'ראט אינו ידוע. "מואנג'ודארו" בשפת הסינדהי פירושו "תל המתים".
מואנג'ודארו היא עיר מרשימה בהתחשב בעתיקותה. הייתה זו עיר מתוכננת, אשר התבססה על רשת של רחובות ומבנים שנבנו מלבנים עשויות בוץ אפוי, לבנים שיובשו בשמש, ועץ חרוך. בשיאה התגוררו בה כ-35,000 נפש. הייתה לה מערכת ביוב מתקדמת, מבנים חד-קומתיים ודו-קומתיים, ובית מרחץ ציבורי גדול. בית המרחץ נבנה מעל שכבה של זפת טבעית, אשר מנעה את דליפת המים. בעיר גם הייתה באר גדולה, אסם ושוק מרכזי. היה בה גם בניין ובו כבשן תת-קרקעי, ככל הנראה לחימום מי רחצה. העיר מחולקת לשני חלקים: המצודה והעיר התחתונה. רוב שטחה של העיר התחתונה טרם נחשף, אך במצודה נחשף בית המרחץ, אזור מגורים שבו התגוררו כ-5,000 בני-אדם, ושני אולמות גדולים.
העיר נהרסה ונבנתה מחדש לפחות שבע פעמים, ככל הנראה בשל הצפת נהר האינדוס. הערים נבנו אחת על חורבות השנייה.
סמדר לביא
סמדר לביא (נולדה ב-1955), היא אנתרופולוגית, ופעילה חברתית מזרחית המתגוררת בארצות הברית. לביא חברה בקבוצת המחקר ע"ש ביאטריס ביין, המסונפת למחלקה ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. היא פרופסור אורחת במכון לחקר מדעי החברה במאה ה-21 באוניברסיטת קורק, אירלנד. ללביא דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989) ובין השנים 1990–1999 הייתה חברת סגל באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס, ראשית כמרצה ואחר כך כפרופסור חבר.
היא מתארת את תחומי התמחותה כ"אנתרופולוגיה של מצרים, ישראל, ופלסטין, עם דגש על גזע, מגדר ודת".
בין כתביה, "הפואטיקה של כיבוש צבאי" (1990) ו"עטופות בדגל ישראל: אימהות מזרחיות חד הוריות והעינוי הבירוקרטי" (2014).
ביוגרפיה.
ילדות וקריירה מוקדמת.
נולדה ביפו ב-1955 לזלמן לביא שעלה לארץ מליטא ב-1946, ולשושנה גמליאל שעלתה מתימן ב-1929. בילדותה עברה המשפחה לחולון ושם גדלה. בילדותה ובנעוריה הייתה כתבת נוער ב"דבר לילדים", "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער", והייתה חברה בפרלמנט הנוער הארצי. סיימה בהצטיינות לימודי תיכון בקונסרבטוריון למוזיקה שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בתל אביב.
שירתה בצה"ל כמדריכה לידיעת הארץ בפיקוד המרכז. לאחר שירותה הצבאי עבדה כשנה במחלקת טיולי סיני של החברה להגנת הטבע, והתחילה בעבודת השדה שלה בקרב הבדואים בדרום סיני.
את לימודי התואר הראשון שלה עשתה בין 1976–1979 באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ללימודי התואר, בעזרת מלגה שקיבלה מקרן פורד, ערכה עבודת שדה אנתרופולוגית בחקר הבדואים של דרום סיני. הקלטות מעבודה זו שנערכו ונרשמו על ידה הופקדו בפונותיקה הלאומית שבבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. היא התמידה להשתתף בהפגנות של תנועת הסטודנטים "קמפוס".
קריירה אקדמית בארצות הברית.
ב–1979 החלה את לימודיה במסלול הישיר לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבלה מענק נסיעות במסגרת תוכנית פולברייט. תחומי התמחותה כוללים לימודי תרבות, שיח מיעוטים ותאוריות ביקורתיות על יחסים בין-גזעיים, קולוניאליזם, לאומיות, תאוריה פמיניסטית לא-לבנה, תאוריה ספרותית, חקר הסימבוליקה והריטואל, ההיסטוריה של האנתרופולוגיה הבריטית, וחברה ותרבות במזרח התיכון, וכפי שהיא מתארת זאת, "עם התמקדות במצרים, ישראל ופלסטין". במשך שנות לימודיה בברקלי בילתה חודשים מספר כל שנה בהמשך עבודת המחקר שלה בדרום סיני, והייתה חברה במרכז המחקרים האמריקאי בקהיר.
בתקופת לימודיה בברקלי עסקה גם בפעילות פוליטית, פמיניסטית ואנטי-גזענית. ב-1982 ארגנה את הקורס הראשון בברקלי שעסק בקשר שבין הפלסטינים לבין המאבק המזרחי. באותה שנה נמנתה עם מייסדי "כאפיות" (הוועד של ברקלי למען חופש אקדמי בשטחים הכבושים), והייתה פעילה בארגון במשך כעשור. "כאפיות" ארגן את הקמפיין הראשון בארצות הברית למשיכת השקעות מישראל שיועדו להתנחלויות. בשנת 1991 נמנתה עם מארגני ההפגנות באזור סן פרנסיסקו נגד מלחמת המפרץ הראשונה.
לביא קיבלה את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה מברקלי, ב-1989. לאחר שנה של פוסט-דוקטורט במכון ללימודי המזרח התיכון של ברקלי החלה ב–1990 לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, במחלקות לאנתרופולוגיה ולתיאוריה וביקורת. ב-1994 מונתה לפרופסור-חבר לאנתרופולוגיה ותיאוריה וביקורת.
ב-1991, בעת העלייה מברית המועצות המתפרקת, פרסמה לביא מאמר במוסף הספרותי של הטיימס (TLS) ובו אמרה כי על ישראל לפתור ראשית את בעיות תושביה לפני שהיא קולטת יהודים נוספים. היא טענה שהעלייה מברית המועצות תבוא על חשבון הקידום המעמדי-כלכלי והתרבותי של המזרחים והערבים בישראל וקראה לממשלת ארצות הברית לפתוח את שערי ההגירה בארצות הברית ליהודים היוצאים מברית המועצות, וציינה כי פעולה זו "תבלום את המומנטום הישראלי לערוך אירופיזציה מחודשת של ישראל, ותאפשר לרוב המזרח תיכוני של תושבי ישראל לתבוע בחזרה את מה שהוא רואה כמרכזיותו ביצירת זהות ישראלית אותנטית".
חזרתה לישראל.
בסוף 1983 נישאה לדוקטורנט אמריקאי לפיזיקה בשם פורסט ראוז, ולשניים נולד בן. ב–1999 שבה לישראל עם בנה, בעקבות משבר משפחתי. מסיבות משפטיות לא יכלה לביא לצאת מישראל לארצות הברית בין השנים 1999 ל-2005.
על פי בקשת נשיא האוניברסיטה התפטרה ממשרתה באוניברסיטת קליפורניה. ניסיונותיה של לביא למצוא משרה אקדמית קבועה באוניברסיטאות בישראל עלו בתוהו, ומ-2001 ועד 2007 לימדה לסירוגין, כמרצה אורח, במכללת בית ברל. מ-2007 עד ספטמבר 2009 כיהנה כפרופסור אורח בקתדרה על שם יוברט המפרי במכללת מקאלסטר במינסוטה.
בראשית 2002 פרסמה לביא מאמר שבו התייחסה למספרן הזעום של פרופסוריות מזרחיות בנוף האקדמי הישראלי. בין השאר כתבה:
אקטיביזם.
לביא חברה בארגונים פוליטיים, פמיניסטים ואנטי גזעניים רבים.
לביא היא ממייסדי "כאפיות" (CAFIOT – ראשי תיבות באנגלית של "ועד ברקלי למען חופש אקדמי בשטחים הכבושים") והייתה חברה בארגון בין 1982–1989.
ב-2001 הצטרפה לביא לתנועת "אחותי – למען נשים בישראל", בה הייתה חברת הוועד המנהל בשנים 2003–2005, ועסקה בעיקר בהעלאת התנועה לזירה הפמיניסטית הבינלאומית. בין 200–2003 הייתה אחת מנשות הקשר של התנועה עם "הקרן החדשה לישראל", וחברה בקולקטיב של עלון התנועה. בשנים 2003–2004 הייתה אשת הקשר של הארגון עם "פרופסורים/ות למען שלום ישראלי-פלסטיני".
ב-2002 הצטרפה לתנועת "הקשת הדמוקרטית המזרחית", בה פעלה בוועדת התרבות, בוועדה לשינוי תוכני הלימוד, ונמנתה עם נציגי "הקשת" בקואליציית הארגונים נגד גזענות. לביא חברה בוועדה המייעצת של "פרלמנט נשים". היא ממקימות "קואליציית נשים למען אמהות וילדים". לביא מתראיינת רבות בתקשורת הכתובה והאלקטרונית בישראל על פמיניזם וצדק חברתי וכותבת ומרצה על נושאים אלה בפורומים שונים.
לביא הייתה ממייסדות "קואליציית נשים למען אימהות וילדים", וניהלה אותה יחדיו עם פרופ' אסתר הרצוג וחנה בית הלחמי בין 2003–2006. בשנים 2002–2008, שירתה לביא בוועדה המייעצת של פרלמנט נשים. באותן שנים, הייתה פעילה גם בארגון שהייתה בין מייסדיו, הקואליציה המזרחית-פלסטינית נגד אפרטהייד באנתרופולוגיה הישראלית.
ב-21 במאי 2013 זכתה באות הוקרה מטעם "ליבי במזרח - הקואליציה להקצאה שוויונית של משאבי התרבות בישראל" על מצוינות אקדמית ועל עמל חייה בשירות קהילות המזרח בישראל, במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
ב-2015 העבירה האגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה החלטה בהצבעה לתמוך בחרם על מוסדות אקדמיים ישראליים, עליה לביא חתומה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
מקס הזועם