בתקופת מלוכתם של חתושיליש השלישי ואשתו פודוחפה שמלכו במחצית המאה ה-13 לפנה"ס, הפך השימוש בכתובות מונומנטליות החקוקות באבן בשפה הלווית בכתב הירוגליפי לנרחב ביותר. כתובות אלה החליפו את האנלים של ימי מורשיליש השלישי. הכתובות התגלו בעיר חתושש וברחבי הממלכה.
ההשפעה של השפה הלווית בחצר המלוכה החתי גדלה, ועד לנפילת האימפריה החתית ברבע הראשון של המאה ה-12 לפנה"ס, משפחת המלוכה החתית הפכה דו-לשונית, בדברה לווית וחתית. זמן רב לאחר שהשפה החתית נכחדה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, השפה הלווית המשיכה להיות מדוברת בממלכות הנאו-חיתיות. לאחר הנפילה, הפכה כרכמיש שבסוריה למרכז של התרבות החתית. השליט של כרכמיש היה מבית המלוכה החתי. התרבות החתית המשיכה להתקיים בממלכות הנאו-חתיות ואיתן המשיך השימוש בשפה הלווית. החשובות בממלכות באנטוליה היו תבל , מליד (Melid היא מלטיה), גורגום, כומוח, ממלכת שמאל וקְוֵה . בסוריה התקיימו הממלכות הנאו-חתיות הבאות: פתינה, חלב, חמת, בית עדיני. בתוך אזורים אלה התקיימו גם ממלכות ארמיות כמו ארפד וארם דמשק. האוכלוסייה הייתה מעורבת לווית וארמית. החוקרים התבססו על קביעת התרבות של הממלכה, בעיקר על שפת מאות הכתובות בשפה הלווית שהתגלו בהן. ממלכת אשור החלה לפלוש בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס לכיוון מערב. ההשתלטות נמשכה כ-150 שנה והם שמו קץ לממלכות הנאו חיתיות. מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, פסק השימוש בכתיבה הירוגליפית בשפה הלווית.
לווית בכתב הירוגליפי גילוי ופיענוח.
המונח לווית בכתב הירוגליפי מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית. בתחילה חשבו החוקרים שנתקלו בטקסטים בכתב הירוגליפי כי מדובר בכתב הירוגליפי חתי. בהמשך התברר שמדובר בכתב הירוגליפי בשפה הלווית.
הדיווח הראשון על כתובת מונומנטלית נעשה ב-1850, כאשר תושב העיר נבשיר (Nevşehir ) דיווח על תבליט פירקטין שנמצא בפירקטין השוכנת 50 ק"מ דרומית לקייסרי באנטוליה. ב-1870 נוסעים שעסקו בסחר עתיקות דיווחו שמצאו בחלב שבסוריה כתובת אחרת שהוכנסה בקיר הדרומי של מסגד אל-קיקאן (Al-Qaiqan Mosque), מסגד עתיק בעיר העתיקה מהמאה ה-12 שישב על שרידי מקדש חתי. ב-1884 גילה המלומד הפולני מאריאן סוקולובסקי (Marian Sokołowski) כתובת ליד Köylütolu במערב טורקיה. הכתובת הגדולה ביותר בכתב זה נחפרה ב-1970 בילבורט (Yalburt) מצפון-מערב לקוניה. טקסטים הירוגליפיים בשפה הלווית כוללים מספר מוגבל של מילים השאולות מהשפה החתית, אכדית ושמית צפונית-מערבית.
הכתב ההירוגליפי הלווי נולד כנראה בכיזוואתנה. בתחילה שימש רק בחותמות, ובהמשך שימש בעיקר לחקיקה של כתובות מונומנטליות על גבי אבנים. גם לאחר פענוח השפה החתית, התקשו החוקרים לפענח את הכתב, כי הוא לא דמה לכתב אחר שהיה ידוע באותה עת. הקושי הנוסף נבע גם מהעובדה שלא התגלתה כתובת דו לשונית או רב לשונית כמו למשל הכתובת של אבן רוזטה, שאיפשרה לפענח את הכתב ההירוגליפי המצרי.
הכתב הלווי הוא כתב פיקטוגרפי שבו הסימנים השונים מתארים בעלי חיים, צמחים, חפצים ועוד. הכתב כונה בתחילה "הכתב ההירוגליפי החתי". כיוון הכתיבה של הכתב הוא על פי הכיוון אליו פונים פני האנשים או בעלי חיים המופיעים על גבי הכתובות. ברור שהכתב נכתב בשיטת בוסטרופידון, כלומר "שיטת חריש השור", בה נכתבות השורות תוך שינוי כיוון הכתיבה והאותיות בכל שורה. לאחר שהתגלו מספר חותמות שבהן בעל החותם חקק את שמו בכתב הירוגליפי וכתב יתדות, חלה התקדמות בפיענוח הכתב. ההתקדמות הגדולה בפענוח הכתב החלה לאחר שבשנת 1946 התגלתה בקאראטפה בטורקיה כתובת אזתוד, שהיא כתובת דו-לשונית בפיניקית ולוּוית, שנחקקה משני צידי שערי העיר. הפיענוח נעשה בהדרגה. הוא לקח עשרות שנים ונעשה על ידי חוקרים שונים. הפיענוח העלה שלא מדובר בכתב הירוגליפי של השפה החתית, אלא של שפה קרובה הלווית. בשנת 2000 פרסם החוקר האנגלי דייוויד הוקינס (J. David Hawkins) את קורפוס הכתובות הנאו-חתיות, שכלל את הכתובות בשפה הלווית.
לווית בכתב יתדות.
המונח לווית בכתב יתדות מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית שנמצאו על גבי לוחות בארכיון של העיר חתושש. הכתב זהה לכתב היתדות שהיה בשימוש בשפה החתית. בקטלוג של החתיתולוג הצרפתי עמנואל לרוש (Emmanuel Laroche), הכולל את קורפוס הטקסטים העתיקים בשפות החתיות (Catalogue des Textes Hittites), הטקסטים בשפה הלווית מסופררים בין CTH 757–773. רובו עוסק בטקסים. הלוחות בשפה הלווית כתובים במספר ניבים. קל לזהות את ניב הלווית מכִּיזוּוַאתנַה ממלכה מהאלף השני לפנה"ס שהתקיימה בדרום-מזרח אנטוליה, לווית מ-Istanuwa, ולווית אמפריאלית. הניב האימפריאלי הוא ניבם של הסופרים בחתושש במאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
נישוויז
ראובן ששון
הרב ראובן ששון הוא רב ציוני דתי. כיהן כראש ישיבת ההסדר ברמת השרון, כרב קהילת 'ראשית' במקום, וכר"מ בישיבת רמת גן. מעביר שיעורים רבים בישיבות ומקומות שונים ומחבר ספרים תורניים. כתב עבור הרב חיים כהן את סדרת הספרים "טללי חיים". כתב את סדרת הספרים "באור פניך" של מכון "מלאה הארץ דעה".
ביוגרפיה.
גדל בילדותו ביישוב פסגות, למד בישיבת נתיבות יוסף במצפה יריחו, בישיבת בית אל ובישיבת הר המור.
בשנת התשס"ט הקים את ישיבת ההסדר ברמת השרון כשלוחה של ישיבת רמת גן. הישיבה הוקמה כחלק מן הגרעין החינוכי המקומי, של בוגרי ישיבת מצפה יריחו. משכנה של הישיבה בבית הכנסת "בר יוחאי" שבשכונת מורשה. בשנת התשע"ד נפתח בה כולל דיינות שבראשו עמד הרב אורי גנץ. בישיבה כ-90 תלמידים, מתוכם כ-25 אברכים. נשיא הישיבה הוא הרב נחום רכל.
בשנת תשע"ח הקים את מכון "ומלאה הארץ דעה" ללימודי פנימיות התורה.
בשנת תשע"ט עזב את ראשות הישיבה ברמת השרון, אך הוא עדיין מתגורר במקום ומעביר שיעורים בישיבה.
משלב את תורת הרב קוק עם החסידות וכתבי האר"י.
החל משנת תש"פ מוציא ספר אחת לחודשיים בסדרת "באור פניך", בנושאים שונים. סביב ספרים אלה התפתחה קהילה של אנשים המנויים לתוכנית זו.
חיים אישיים.
נשוי לאלישבע ואב לתאומים. גר ברמת השרון.
מחיבוריו.
סדרת טללי חיים.
טללי חיים - "מבואות ושערים לפנימיות התורה ולעבודת ה', שיחות וממדי עומק", היא סדרה ובה ששה עשר כרכים. הספרים נכתבו על ידי הרב ששון ונאמרו על ידי הרב חיים כהן ("החלבן") בשיעוריו.
רפאל מרדכי מלכי
רבי רפאל מרדכי מלכי (1640 לערך–28/29 ביולי 1702) היה איש הלכה, איש ציבור ורופא. עלה לירושלים מאיטליה בשנת 1677, בה נמנה עם חשובי הרבנים עד לפטירתו. חיבר פירוש על התורה וכן גם כתבים הלכתיים ורפואיים.
קורות חייו.
רבי רפאל מרדכי מלכי נולד בשנת 1640 לערך, למשפחת אנוסים בחצי האי האיברי, שם חי חלק מחייו כנוצרי בחברה נוצרית ולאחר זמן מה שב ליהדותו. פרק זמן ארוך עבר עליו באיטליה, וקרוב לוודאי שבארץ זו רכש את הכשרתו הרפואית ואת ניסיונו. הוא עלה לירושלים מאיטליה בשנת 1677, ובה התבלט בהיותו איש הלכה ורופא מובהק, עד לפטירתו בשנת 1702. רבי רפאל מרדכי היה בעל נכסים, נמנה עם ראשי הקהילה היהודית בירושלים ונהג לרפא חולים ללא שכר. הוא הוזמן לטפל ברבי יהודה חסיד שחלה עם הגיעו לירושלים בראש חודש סיון בשנת 1700. כתב פירוש על התורה, חיבור הלכתי של שאלות ותשובות, ומאמרים ברפואה. כתביו הרפואיים וההלכתיים נשמרו ומידע רב כלול בהם אודות מצב הרפואה בירושלים בזמנו, המחלות והתרופות השכיחות, וכן רמת הרופאים האחרים בני זמנו.
בירושלים למד בישיבת בית יעקב מיסודו של רבי ישראל יעקב חאגיז, עד לסגירתה בשנת 1689. בישיבה זו שימש חתנו רבי חזקיה די סילוה ולרבי מרדכי עצמו היה בה תפקיד חשוב. באותם הימים השבתאות פשטה בירושלים, ואף המשפחה שמימנה את הקמת בית המדרש "יעקב פירירה" לאחר סגירת בית המדרש "בית יעקב", נמנתה על השבתאים. רבי מרדכי, שהתנגד מאוד לתופעה זו, כתב בתחילת שנות התשעים של המאה השבע עשרה כי בזמנו אין ביכולתו להבדיל עוד בין שבתאים ללא שבתאים, כל כך פשטה השבתאות בסתר.
בני משפחתו.
בניו של רבי רפאל מרדכי מלכי המשיכו אף הם בלמדנות ובפעילות ציבורית. בנו רבי עזרא מלכי חיבר את הספר "שמן למאור", פירוש על ההגדה של פסח, והחיבור על הרמב"ם שנקרא "מלכי בקודש". בנו משה מלכי היה לראש הקהילה בצפת. חתניו היו רבי חזקיה די סילוה, מחבר הספר "פרי חדש" ורבי משה חגיז, מראשי הלוחמים בשבתאות בירושלים.
פירושו על התורה.
רבי רפאל מרדכי מלכי חיבר ספר פירושים וחידושים על התורה. זהו חיבור עצום בגודלו שלא נדפס עדיין ונשתמר בכתב יד, יצירה אנציקלופדית הכוללת כל מה שידע מחברה בכל תחום מתחומי הידע האנושי: הלכה, קבלה, אסטרונומיה, גאוגרפיה, היסטוריה, אנטומיה ופרמקולוגיה. כן מובאות בחיבור דעותיו בכל עניין מן העניינים הנזכרים בו, ובייחוד בבעיות שהעסיקו את עם ישראל בזמנו: גלות וגאולה, שבתאות וקבלה; בעיקר כולל החיבור ביקורת חברתית נוקבת על החברה היהודית במערב אירופה ובארץ ישראל בזמנו. הפירוש מהווה מקור מידע היסטורי עשיר על יהודי ירושלים בסוף המאה השבע עשרה. ליקוטים מן הפירוש פרסם אליעזר ריבלין בירושלים בשנת 1923.
דוגמה לדעותיו החברתיות המובאות בפירושו זה ניתן לראות בפירושו לפרשת יתרו, בו גיבש רבי רפאל מרדכי מלכי את "האמנה החברתית" של היישוב היהודי בארץ ישראל, בה הוא תיאר את החברה האידיאלית בארץ ישראל. בחברה זו, כך הוא מתאר, יקבעו אלה המממנים את פעולות הקהילה לאילו מטרות ישמש הכסף. כלומר, בעל המאה הוא בעל הדעה. אך יש גם לכבד את דעתם של תלמידי חכמים ולכבד את קביעותיהם בעניינים חברתיים.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת ימין משה בירושלים.
Día de Cataluña