היא נתפסה על ידי הגסטפו ונחקרה תשע פעמים במהלך המלחמה, אך היא לא מסרה כל מידע ושוחררה מפאת חוסר ראיות.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היגרה סטרובוס לארצות הברית והייתה רופאה ופסיכיאטרית ילדים.
תרדמת התבונה מולידה מפלצות
תרדמת התבונה מולידה מפלצות (בספרדית: "El sueño de la razón produce monstruos") הוא תצריב מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה גויה. התצריב נוצר בין 1797 ל-1799, והוא היצירה מספר 43 מתוך 80 בסדרת "הגחמות" (לוס קאפריצ'וס) של גויה.
תיאור היצירה.
בתצריב נראה האומן, כפי שהוא מדמיין את עצמו ישן, תוך כדי שהוא עסוק ביצירה. ניתן לראות את כלי החריטה שלו, וסביבו יצורים שונים, חיות לילה, ובייחוד אלו המייצגות בלבול (ינשוף) ובורות (עטלף). אחד הינשופים מרחף ממש מעל האומן ונראה כשומר עליו. ינשוף אחר, משמאלו של האומן, מגיש לו בטפריו מכחול. כמו כן, ניתן לזהות ביצירה שונר הרובץ ערני מאחורי האומן הישן, ומוכר מיצירות רבות אחרות שלו.
נראה שבמקור תכנן גויה שהתצריב, בו נראה האומן ישן יהיה הראשון בסדרה וכך ימסגר את הסדרה כולה כפנטזיות, או קפריזות, שאין להן קשר עם המציאות. על אף שבסופו של דבר נדחק התצריב למקום ה-43 בסדרת הקפריזות, נטען לגביו שהוא "מניפסט האמנות וההיסטוריה התרבותית באירופה" שכן הוא מציג את "המפתח לתודעת האדם הנאור והרציונלי", בחלום ובחזון התעתועים.
פרשנויות.
קיימים מספר הדפסים שנעשו על פי אותו תצריב שנוספו להם הערות בנות זמנו של הצייר ואף כאלו המיוחסות לו. מהערות אלו עולות שלוש פרשנויות מרכזיות ליצירה:
פרשנויות מודרניות:
הסטטיסטיקן הממשלתי
יום הסטטיסטיקה העולמי
יום הסטטיסטיקה העולמי נקבע בהחלטת עצרת האו"ם בשנת 2010 וביוזמת יחידת הסטטיסטיקה של האו"ם כיום המצוין אחת לחמש שנים ב-20 באוקטובר.
מטרות יום הסטטיסטיקה העולמי.
מטרותיו של יום זה הן: להעלות את המודעות הציבורית לחשיבות הסטטיסטיקה הרשמית ככלי לקבלת החלטות המבוססות על מידע עדכני ומהימן, לשפוך אור על ההישגים הרבים של המערכות הסטטיסטיות הלאומיות והבינלאומיות, לחזק את המודעות לסטטיסטיקה הרשמית של המדינות ולהגביר את אמון הציבור בה.
מטרות אלה עולות בקנה אחד עם המגמה במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, לקבל החלטות על סמך מידע, החל בנושאים הקשורים לחיי הפרט, דרך החלטות עסקיות וכלה בהחלטות מדיניות.
היסטוריה.
יום הסטטיסטיקה העולמי הראשון צוין לראשונה ב-20 באוקטובר 2010, ובפעם השנייה ב-20 באוקטובר 2015, במגוון אירועים בקהילה הסטטיסטית במדינות החברות באו"ם.
ולטר ליכל
גנרל ולטר ליכל (בגרמנית: Walter Lichel; 1 במאי 1885 - 10 בדצמבר 1969) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
ליכל נולד ב-1 במאי 1885 בשטולפ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (הסן ה-3 - פון ויטיך). בשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-147 (המזורי ה-2), ובשנת 1906 הועבר לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ואף נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף ליכל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 מונה ליכל למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1933 מונה לראש מטה המפקח הכללי של חיל הרגלים במשרד המלחמה, וב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה ליכל למנהל אקדמי באקדמיה הצבאית במינכן, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22. ב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה ליכל מפקד הדיוויזיה ה-3, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם ליכל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, וב-5 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-123. במהלך מבצע ברברוסה לחם ליכל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-28, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16. ב-5 באוגוסט 1941 נפצע ליכל באורח קשה מאוד במהלך הקרבות, ופונה לבית חולים שם שהה עד ה-31 באוגוסט 1944. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל ליכל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1 בנובמבר 1944 מונה ליכל למפקד המחוז הצבאי ה-11 בהנובר, וב-13 באפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה.
ליכל שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר ליכל בעיר ברנאו, עד למותו ב-10 בדצמבר 1969, והוא בן 84 שנים.
תדירות שידור הפולסים
בתירת אבי העורקים
בְּתִירַת אֲבִי הָעוֹרְקִים (נקראת גם דיסקציה של האאורטה באנגלית Aortic dissection) היא מצב רפואי מסכן חיים של היווצרות קרע בגלימה הפנימית – השכבה הפנימית בדופן עורק – של אבי העורקים. כתוצאה מקרע זה חודר דם לתוך דופן אבי העורקים ומפריד את הגלימה הפנימית מן השכבות החיצוניות בדופן, תוך שהוא יוצר בה חלל מדומה של זרימת דם. הסכנה במצב זה היא חסימת עורקים המסתעפים מאבי העורקים, וכן התפתחות של אי-ספיקה של מסתם אבי העורקים וטמפונדה לבבית.
הביטוי האופייני של בתירה של אבי העורקים הוא הופעה פתאומית של כאב עז וחד בחזה. הבדלי לחץ דם בין הגפיים או היעדר דפקים בגפיים עלולים לרמז על איסכמיה של איברים. אישוש האבחנה של בתירה מבוצע בבדיקות דימות רפואי, שהשכיחות בהן הן טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואקוקרדיוגרפיה. הטיפול בבתירת אבי העורקים תלוי במעורבות של אבי העורקים העולה. בתירה במקטע זה מחייבת טיפול מידי בניתוח להסרת קטע הגלימה הקרוע ובנייה מחדש של אבי העורקים תוך שימוש בשתל סינתטי. בבתירה המוגבלת לאבי העורקים היורד עיקר הטיפול הוא טיפול תרופתי להורדת לחץ הדם, אולם הולך ועולה השימוש בהכנסת תומכן בצנתור. למרות הטיפול, עדיין קיימת תמותה לא מבוטלת כתוצאה מבתירה של אבי העורקים וסיבוכיה.
בתירת אבי העורקים תועדה לראשונה ב-1760 בנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. בשנת 1802 טבע ז'אן פייר מוֹנואר (Maunoir) את השם בתירת אבי העורקים, אולם ב-1819 טבע ממציא המסכת, רנה לאנק, את המונח מִפְרֶצֶת בּוֹתֶרֶת, אשר הפך שגור לתיאור המחלה. לימים התברר שזהו שם מטעה, שגם פגע בהבנת מנגנון התפתחות המחלה, מאחר שאין הכרח שמפרצת תהיה בבסיסה של בתירת אבי העורקים.
אפידמיולוגיה.
המקרה המתועד הראשון של בתירת אבי העורקים מיוחס לנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אשר מת בשנת 1760 כתוצאה מטמפונדה לבבית על רקע בתירת אבי העורקים. במשך קרוב למאה השנים שחלפו מאז, אובחנו המקרים של בתירת אבי העורקים רק בנתיחות שלאחר המוות, אך בשנת 1855 אבחן לראשונה הרופא ויליאם סוויין מיורק בתירה של אבי העורקים באדם חי.
ב-1863 סקר הרופא הבריטי תומאס בוויל פיקוק את 80 המקרים של בתירת אבי העורקים שתועדו עד שלב זה בספרות האירופית והאמריקנית. הייתה זו סקירתו השנייה בנושא, לאחר שב-1843 סקר 19 מקרים. השוואת ממצאי הסקירה של פיקוק למחקרים אפידמיולוגיים מהמאה ה-20 העלתה כי הגיל הממוצע להופעת בתירת אבי העורקים היה נמוך יותר בתקופתו של פיקוק, וכי מיקומן של מרבית הבתירות אז היו באזור מקורב (פרוקסימלי, סמוך) ללב. ההבדל הראשון נעוץ בעלייה בתוחלת החיים מאז תקופתו של פיקוק, בטיפול הניתוחי המוקדם בהצרת אבי העורקים ובמתן טיפול תרופתי ליתר לחץ דם, אשר דחה את התפתחות הבתירה. את ההבדל השני ניתן להסביר בכך שהבתירות המקורבות הן מסוכנות יותר להתפתחות טמפונדה, ולכן הובילו יותר למוות ולנתיחה שלאחר המוות שבה התגלתה הבתירה.
שיעור ההיארעות השנתי המשוער של בתירת אבי העורקים נע סביב 3 מקרים ל-100,000 איש. הגיל הנפוץ להופעה של מצב זה הוא בעשורים ה-7–8 לחיים, כאשר גברים לוקים בבתירה פי שניים מאשר נשים, אך נשים נוטות להתייצג בגילאים מבוגרים יותר. מחקרים הראו כי בתירת אבי העורקים שכיחה יותר בחודשי החורף (אוקטובר–ינואר), וכי לאורך שעות היממה השכיחות של בתירת אבי העורקים גבוהה יותר בשעות הבוקר, ובמיוחד בין השעות 8–9 בבוקר.
אטיולוגיה.
גורם הסיכון החזק ביותר להופעה של בתירת אבי העורקים הוא יתר לחץ דם. לפי מחקר שנערך על המרשם הבינלאומי לבתירת אבי העורקים (IRAD), 72% מהאנשים שלקו בבתירת אבי העורקים סבלו מיתר לחץ דם. גורם סיכון משמעותי נוסף הוא טרשת עורקים, הקיימת ב-31% מהאנשים עם בתירת אבי העורקים. גורמי סיכון אלה מאפיינים בעיקר את האוכלוסייה המבוגרת הלוקה בבתירת אבי העורקים.
מחלות גנטיות ומומים מולדים הם מגורמי הסיכון המולדים ללקות בבתירה של אבי העורקים. בקבוצת מחלות אלו נכללות מחלות רקמת חיבור (מחלות קולגן) כגון תסמונת מרפן ותסמונת אהלרס-דנלוס, וכן מסתם ותיני דו-פסיגי והצרת אבי העורקים, לרבות תסמונת טרנר אשר פעמים רבות הצרת אבי העורקים נלווית אליה. דוגמה לקשר החזק בין תסמונת מרפן לבתירת אבי העורקים באנשים צעירים היא השיעור של החולים בתסמונת מרפן מבין הלוקים הצעירים בבתירה, שיעור אשר עומד על 50%. מחלות אלו משפיעות על מבנה הדופן של העורק, ובמיוחד הגלימה האמצעית. קרובים מדרגה ראשונה של אנשים שלקו בבתירה של אבי העורקים נמצאים בסיכון מוגבר ללקות בכך גם כן.