בתחילה הייתה מרפאתו של ד"ר טיכו ליד שער מנדלבאום, אך ב-12 בנובמבר 1929, כאשר הגיע לפתוח את המרפאה, הותקף מאחור על ידי ערבי ונדקר בגבו. ההתנקשות עוררה הדים בכל הארץ, וגם בקרב הערבים, שכן ד"ר טיכו הציל מאות ערבים מעיוורון ומרבים מהם לא ביקש שכר. התפרסמו מודעות הקוראות לציבור להתפלל להחלמתו. הממשלה הציעה פרס בן 200 לא"י עבור מידע על המתנקש.
בעיתונות הערבית נטען שההתנקשות בוצעה על ידי יהודי אשר ביקש לפגוע בו כיוון שהיה מיודד עם ערבים ובגלל היותו מתנגד לציונות כמו יעקב ישראל דה האן. ד"ר טיכו הכחיש את הדברים וטען בנחרצות שהדוקר היה ערבי. כן אמר "ככל הציונים אני נושא בכל חובות היישוב המאורגן, משלם את המיסים הציוניים לקרן היסוד, לקרן קיימת, לוועד הלאומי וכן גם למוסדות חרדים. לשום מפלגה לא השתייכתי ואינני שייך גם עתה, כי איני עוסק בפוליטיקה ומעולם לא נאמתי נאום פוליטי". כן הכחיש שכתב מאמרים נגד הציונות ואמר שמעולם לא כתב מאמרים שאינם רפואיים.
שנים מאוחרות.
לאחר ההתקפה החליט ד"ר טיכו להעביר את המרפאה לביתו, והסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת עיניים ששירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד. שמעו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון כולו. ביתם של בני הזוג, שיחד עם הגן והחורשה הצמודים אליו משתרע על שטח של כ-3 דונם, היה למקום מפגש לאינטלקטואלים, אנשי ספרות, פוליטיקאים ואמנים, במיוחד דוברי השפה הגרמנית שהגיעו לארץ ב-1933 עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה. בין היתר בני הזוג אירחו את הנציב העליון סר ארתור ווקופ, את האמנים מרדכי ארדון ומארק שאגאל, את הפילוסוף מרטין בובר, ורבים אחרים. בני הזוג טיכו אמנם צברו נכסים רבים, אך לא ניהלו אורח חיים ראוותני והיו אנשי עבודה לאורך כל חייהם. הם הטביעו חותמם האישי על ביתם, שנקרא על שמם עד היום. ד"ר טיכו היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית ובועד הפועל שלה.
אנה טיכו רעייתו, שימשה כאחות ואחות חדר-ניתוח, במרפאה בתקופת חייו עד שנפטר ב-1960, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה. היא המשיכה להתגורר, ליצור ולארח בבית עד מותה בשנת 1980. בשנות חייה האחרונות הוזנח במקצת הבית וחלקים ממנו הושכרו. בצוואתה הותירה את הבית, על אוסף האמנות שבו, למען תושבי ירושלים כאות הוקרה לעיר שכה אהבה. הבניין, ששופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, הוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20.
הנצחה.
בהלווייתו של ד"ר טיכו ספד לו שמואל יוסף עגנון: "ד"ר טיכו יכול היה לבחור לעסוק בכל תחום ברפואה, אבל בחר לעסוק ברפואת עיניים כדי שאנשים יוכלו לראות את ציוריה היפים של אשתו אנה טיכו."
בן אחיו, רופא העיניים, הפרופ' אורי טיכו המשיך את דרכו במחלקת העיניים בבית החולים הדסה ירושלים כמנהל השרות לגלאוקומה.
קרוב משפחה נוסף: ד"ר בארי טיכו, מנהל המחקרים הרפואיים בביוג'ין, חברת הביוטכנולוגיה השלישית הגדולה בעולם. "המורשת המשפחתית, מספר טיכו שזורה היטב במקצוע שבחרתי. אם יש אלמנט גנטי מובהק במשפחת טיכו, זו הרפואה. אביו, אמו ושלושת מארבעת אחיו של טיכו הם רופאים. גם רעייתו וגם בן דודו פרופ' אורי טיכו."
ד"ר טיכו מונצח במערכון הידוע של שייקה אופיר "מקרה עין" המספר כיצד התקלקלה לציונה העין, וכיצד ד"ר טיכו תיקן אותה.
בעיר באר שבע נקרא על שמו רחוב, ובירושלים רחוב אברהם טיכו - זהו הרחוב הקטן המוביל לביתו.
ד"ר טיכו נטמן בהר המנוחות.
מסג'ד אלחראם
אל-חראם
אל-מסג'ד אל-חראם
המסגד הקדוש
דוב אטלסי
דוב אטלסי (שם מדעי: "Ursus arctos crowtheri") הוא תת-מין נכחד במין דוב חום, המסווג לעיתים כמין בפני עצמו. דוב זה היה הנציג היחידי מסוג דוב בטבע ביבשת אפריקה, והוא שרד עד לעת החדשה.
תיאור ותפוצה.
הדוב היה נפוץ בהרי האטלס מאזור מרוקו עד ללוב. גודלו היה קטן יחסית לגודל שאר הדובים. החיה כיום נחשבת לחיה שנכחדה. פרוותו של דוב זה הייתה כהה, כמעט שחורה, והוא היה ללא כתם לבן על החוטם. הפרווה באזורים הפנימיים הייתה בצבע אדמדם-כתום. עובי הפרווה היה כ-130-100 מילימטרים. החוטם והטפרים שלו היו קצרים מזה של הדוב השחור, אך הפרווה שלו הייתה עבה יותר. הוא ניזון ככל הנראה משורשים, אגוזים ובלוטים.
הכחדה.
דוב זה, כמו תת-מינים אחרים של דובים, נרדף ללא רחמים בכל אזורי מחייתו, עד שאחרון הדובים ניצוד בשנות ה-70 של המאה ה-19. בעבר השתמשו הרומאים בדובים אלו בשביל קרבות הגלדיאטורים שלהם. דוב זה ניצוד למטרות שעשוע ולשם הספורט, בעוד, בשל גודלו הקטן יחסית, לא היווה סכנה ממשית לאדם ולעדריו. הדיווח האחרון על דוב זה היה בהרי תטואן שבמרוקו בידי צייד בסביבות שנת 1870, למרות שקיימים עדיין דיווחים קלים מדי פעם. ישנן השערות על כך שנשארו מספר פרטים באזור המזרחי של הרי האטלס.
מיצרי גיברלטר
חגורת בטון
חגורת בטון היא רכיב הנדסי במבנה, הבנוי מבטון מזוין, אשר נועד לסייע ביציבות המבנה ובמניעת סדקים. תפקיד החגורה הוא לסייע למבנה כנגד מאמצים אופקיים.
בדומה לקורה אשר מתוכננת לשאת עומסים אנכיים הפועלים בניצב אליה ולהתמודד עם מאמצי כפיפה, החגורה מיועדת להתנגד לכפיפה הבאה לידי ביטוי למאמצי מתיחה ולחיצה ומאמצי גזירה אופקיים. קיימים מספר סוגים של חגורות:
ממדי החגורה הם לרוב קטנים יחסית ובבנייה קונבנציונלית עוביין הוא כ-10 ס"מ על 20 ס"מ.
הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
560 לפנה&quot;ס
מיכאל אבי יונה
שיווי משקל תרמי
פרנסיסקו מדרו
פְרַנְסִיסְקוֹ אִיגְנַסְיוֹ מָדֵרוֹ גּוֹנְסָאלֶס (ספרדית: Francisco Ignacio Madero González; 30 באוקטובר 1873 - 22 בפברואר 1913) היה מדינאי ומהפכן מקסיקני, נשיאה ה-33 של מקסיקו. מדרו, בעל קרקעות יציב כלכלית, היה חלק מתנועת השכלה ליברלית בת תקופתו. מדרו היה מראשיה המקודמים של המהפכה המקסיקנית ונשיא בין 1911 להתנקשות בחייו.
מדרו היה האיש שהתניע ב-1910 את המהפכה המקסיקנית, והוביל להפלת משטרו של הרודן פורפיריו דיאס. זו הייתה המהפכה העממית המוצלחת הראשונה של המאה ה-20 (אם כי עלתה בחייהם של מעל מיליון מקסיקנים). הוא לא היה מהפכן במובן הפשוט של המילה, כי אם ליברל-דמוקרטי, שדרש רק את קיום הכתוב בחוקה, ובעיקר בחירות שקופות והוגנות שיאפשרו את החלפת המשטר. לאחר שדיאס מנע כל אפשרות להדיחו בבחירות, ואף כלא את מדרו שרץ נגדו, מדרו הכריז על מרד באמצעות הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש" ("Sufragio efectivo, no reelección").
הוא קרא למצביעים למנוע את הבחירה מחדש השישית של פורפיריו דיאס, אשר מדרו ראה כאנטי-דמוקרטי והצליח לגייס כמה ממושלי מדינות הצפון של מקסיקו לצידו, כמו גם שודדי דרכים, פנצ'ו וייה, ואת אמיליאנו ספאטה מנהיג איכרים מהדרום. המהפכה הצליחה, ומדרו נבחר וכיהן כנשיא מקסיקו בשנים 1911–1913. מדרו אכזב את תומכיו מימי המרד כיוון שלא מילא את הבטחותיו לחלק אדמות באופן נרחב לאיכרים. כך התחילה תקופת התקוממויות נגד בהנהגת ספאטה. לאחר תפיסת השלטון של ויקטוריאנו ורטה, נרצח מדרו על ידי קצינים מתומכי דיאס בעת שהועבר למעצר, אחד מהם קודם בהמשך לדרגת גנרל. הטענה הרשמית הייתה שמדרו וסגנו נרצחו עקב ניסיון חילוץ כושל של חמושים.
ביוגרפיה.
פרנסיסקו איגנסיו מדרו גונסאלס נולד בפארס, קואווילה, בשנת 1873. הוא היה בן למשפחת בעלי קרקעות עמידה, בצעירותו אביו שלח אותו ללמוד השכלה גבוהה מחוץ למקסיקו. מדרו למד במכללת הר מריה הקדושה באממיצבורג, מרילנד (1886–1888) ולאחר מכן למד מספר שנים בבית ספר לעסקים בפריז וסמסטר אחד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא היה נמוך, רזה וחיוור ובהמשך חייו היה לצמחוני והתנזר משתיית משקאות חריפים. כמו כן היה אדם רוחני שכן בבית הוריו חונך לפי חינוך דתי במכללת ישועים קתולים. מדרו היה מאמין מתון בשיטת הממשל של הדמוקרטיה, ועם שובו למקסיקו הוא לקח חלק בארגון התנועה הפוליטית הדמוקרטית על שם בניטו חוארס והנהיג את המפלגה הפוליטית בקואווילה (התקיימה בין 1904–1905) בניסיון לא מוצלח להתמנות למושל המדינה.
במהרה הגיע מדרו למסקנה כי המאמצים לסיים את הדיקטטורה הלאומית של ה"קאודיו" פורפיריו דיאס, יחייבו תנועה דמוקרטית לאומית, ולשם כך הוא תמך במאמצים של תנועות עצמאיות ועידד הקמת ארגונים פוליטיים. בראיון משנת 1908 בפני עיתונאי אמריקאי, דיאס טען כי מקסיקו מוכנה לקראת דמוקרטיה וטען כי יתפטר מנשיאות המדינה בשנת 1910. הצהרה זו עוררה שיטפון של תנועות פוליטיות חדשות ושפע של פעילות פוליטית. מדרו השתמש במצב פוליטי זה לחזק את פרסומו עם הוצאתו לאור של ספרו רב המכר: La sucesión presidencial en 1910 ("הירושה הנשיאותית של 1910"), בו קרא לבחירות כנות, השתתפות המונית בתהליך הפוליטי, ואיסור על בחירה מחודשת לכהונת הנשיא.
המצב הפוליטי הפך קדחתני עוד יותר כאשר דיאס שינה את דעתו בשנת 1909 והצהיר כי בכוונתו להתמודד לבחירה מחודשת בשנת 1910. מדרו סייע בארגון מפלגה שקראה להגבלת כהונותיו של נשיא, והפך למועמד מטעמה של המפלגה לנשיאות עם הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש" ("Sufragio efectivo, no reelección"). לקראת הבחירות התקיימה התקוממות אזרחית שנמחצה בתגובה צבאית. לנכוח העובדה שגורמים בצבא הביעו תמיכה באופוזיציה של מדרו, דיאס הורה על דחייה וביטול של הבחירות. הכרזה זאת, שנגדה את הצהרתו מזה שנתיים קודם לכן, הובילה לפרוץ המהפכה המקסיקנית. ערב הבחירות המבוטלות מדרו נעצר באשמת זיוף מרד והעלבת רשויות השלטון.