הקופצים היו מצוידים בצמד משקוליות ("האלטאראס" ביוונית), דמויי מגהץ, עשויים מאבן או יצוקי מתכת, ושמשקלם נע בין ק"ג אחד לחמישה. הקופץ לא הירפה מהן מרגע הקפיצה ועד הנחיתה. טרם זינק הושיט הקופץ את שתי ידיו לפנים, הניפם לאחור, זינק ותוך כדי כך הניף שוב את ידיו במהלך הקפיצה עד לנחיתה. טכניקה זו העניקה לקופץ מעין מקדמה, ובהיותו באוויר ובהנפת ידיו לאחור ולפנים העביר את מרכז הכובד של גופו לפנים וכך "הרוויח" עוד כמה סנטימטרים.
יכול להיות שהשימוש במשקוליות נבע מאותה סיבה נפוצה של יצירת קשיים אובייקטיביים, ואולי המשקוליות סמלו, במשקלן, תחושה של "אפוד הקרב" של הלוחם.
המתמודדים היו בוחרים לעיתים משקוליות כבידות כדי להציג בפומבי את יכולתם מול הקהל. קודם לקפיצה היו המתמודדים מציגים את ה"מגהצים" מול הקהל תוך כדי הפגנת גופם האתלטי. לכל מתחרה היו שלוש קפיצות, כשכל אחת נמדדה וסומנה על ידי נעיצת יתד בבור הקפיצה.
משקוליות של מנצחים מפורסמים הונצחו אחר כבוד במקדשים מקומיים, ללמדנו שוב על הזיקה האמיצה שהתקיימה ביוון בין הספורט לדת. בכל מקרה תמונת מצב זו זימנה למקדשים אופציה מוגברת של עלייה לרגל.
זריקת דיסקוס.
הדיסקוס, שהיה עשוי אבן או יצוק מתכת ומשקלו נע בין 1.25 ק"ג ל-5 ק"ג ואף ליותר, היה במקורו כלי נשק להטלה, כפי שנזכר בכתבי הומרוס. לאמיתו של דבר מקור שמו של הדיסקוס היה "חפץ להטלה". לאביזר זה הייתה משמעות דתית-פולחנית, שהתחברה לגלגל השמש, אותו נהג אפולו. הדיסקוס אמור היה, כך לפחות לפי התיעוד המיתולוגי לשחזר את מהלך מסלולה של השמש ה"מקיפה" את העולם ממזרח למערב. על רקע זה מסתבר הנוהג לחרוט הקדשות על גבי הדיסקוסים ולגנזם במקדשים.
ידוע על הסכמים פוליטיים בין ערים ביוון, אשר הונצחו על גבי דיסקוסים מפורסמים, של מנצחים ידועים במשחקי הקודש. הראשון שבהם היה הסכם השלום בין איפיטוס המלך, ממרכז הלאס למלך ספרטה המפורסם, המחוקק ליקורגוס, אשר נחקק על גבי דיסקוס בשנת 880 לפנה"ס.
הדיסקוס נזרק מתחום קשתי שנמתח על הקרקע ונפילתו סומנה על ידי נעיצת יתד. לכל מתמודד ניתנו חמש הזדמנויות לזריקה, והטובה מבין כולן נחשבה ונרשמה. מכירים כשמונה סגנונות של זריקה, ובכולם נזרק הדיסקוס, כשהוא ניצב כלפי הקרקע, ולא אופקי כבימינו. לעיתים הטילוהו מתוך מקלעת של רצועות עור, מה שיתפתח לימים לענף יידוי פטיש.
אחד מן הספורטאים היוונים האגדיים היה פאילוס, שמסופר עליו כי בגיל 30 "ירה" את הדיסקוס למרחק של 48 מ'.
הטלת כידון.
ענף זה זכה לתנופה בעקבות המלחמות הפלופונסיות בין אתונה לספרטה (431-404 לפנה"ס), כשעלתה חשיבותן של היחידות קלות הנשק וכן של הפרשים. הכידון התנשא לגובה של קומת אדם, ראשו קהה או עטוף במעין "כובעון".
המטיל נעזר ברצועת עור דקה וקצרה, בת כ-30 ס"מ, שלופפה בחוזקה במרכז הכידון, ויצרה, מתוך כך, טבעות שכבתיות-אופקיות. את הסרח שנותר (בין 7 ל-10 ס"מ) כרך המטיל סביב האצבע של היד המטילה, כמעין לולאה, כשידו זו אחזה בכידון קרוב לשליש הקדמי של גוף הכידון.
טכניקה זו העניקה לכידון, מרגע הטלתו, תנועה סיבובית-בליסטית, תאוצה ושיוט יציב באוויר. בדרך זו הוגדל גם רדיוס הזרוע המטילה, ומתוך כך התברך המטיל, המיומן ללא ספק, ביתרון רב-חשיבות וגם לא נזקק לריצה ארוכה לפני ההטלה, ממש כפי שפעל בשדה הקרב. הכידונאי היה איפוא מצוי תמיד במצב הכן בתוך המערך הלוחם.
במקרא (שמואל א' יז, 7) נאמר על נשקו של גלית הפלישתי, שהיה הלני-אגאי במוצאו, "וחץ חניתו כמנור אורגים". כלומר, ל"כתב הצבאי" של המקרא, אשר "כיסה" את האירוע, נראה כידונו של גלית כמנור האורגים, על שום השרוכים אשר השתלשלו מקדמת כידונו.
פנתאטלון.
מכלול ספורטיבי-תחרותי זה שנגזר מהיוונית, ומשמעו "קרב חמישה", כלל את הענפים הבאים בסדר זה: ריצה, קפיצה, הטלת כידון, זריקת דיסקוס והיאבקות זקופה.
סדרת תחרויות זו ביקשה להבליט את ההרמוניה והאיזון בין זריזות, כוח, מהירות, התמדה וסבולת, תכונות שלהן פילל כל ספורטאי להגיע ושיחר לפיתחן. ואכן המנצח בתחרויות אלה רשם לעצמו את ההישג המכובד ביותר שבספורט היווני, בבחינת פסגת ההצלחה, בבחינת "סופרמניות", אשר האלים חפצים ביקרו.
היוונים חפצו לעודד את התחרות בפנתאטלון כדי להילחם נגד החד-צדדיות של האתלטים ושאיפתם להתמקצעות.
היוונים פיתחו שיטת ניקוד מיוחדת, כזו שנועדה להביא את צמד המתחרים הטוב ביותר בארבעת הענפים הראשונים לגמר המרשים של ההיאבקות.
מרוץ מרכבות הסוסים.
ענף זה התפתח במקורו כחלק מגיוון אימוני הרכבים והפרשים והתקיים בהיפודרומוס (מושג שנגזר מצמד המלים: היפוס=סוס, דרומוס=מסלול ריצה), שבעיקרו לא היה אלא שדה שהוכשר לאחר הקציר לשם עריכת התחרויות, כשהצופים יושבים למרגלות צלעות ההרים שמסביב ורואים את התחרויות.
מדובר על מבנה מלבני, שלעיתים היה מעוגל בצדדיו, ובעל אורך שנע בין סטדיון אחד לארבעה סטדיונים (באתונה הגיע אורך ההיפודרומוס לכדי שמונה סטדיונים). קצותיו סומנו על ידי עמודים, והגם שבמרכזו הורמה תלולית עפר נמוכה לא נמנעו התנגשויות חזיתיות ואף התהפכויות של מרכבות. בכך הושגה לעיתים תחושה של אווירת קרב אמיתית. להתנגשויות גרמה גם העובדה שמספר המרכבות המתחרות היה לעיתים מוגזם. באולימפיה התחרו בו-זמנית בין 40 ל-60 מרכבות ובדלפוי נרשמה פעם עדות שיא של התרסקות 40 מרכבות במרוץ אחד.
נקודת התורפה הייתה בשני קצות המסלול שסומנו על ידי עמודים גבוהים. כל פינה נקראה בשם "טרקסיפוס" (אימת הסוס) והרכבים היו מקריבים לדמון זה קרבנות לפני המרוץ.
הזוג המרכזי של הסוסים נרתם ליצול, לציר המרכזי של המרכבה, ואילו הקיצוניים נקשרו-נרתמו לעול. הוקפד שהסוס השמאלי יהיה החזק ביותר, מכיוון שעליו נשענה המרכבה בשעת הסיבוב, ואילו הסוס הימני היה צעיר ו"מטורזן", מלא אנרגיה, כדי למשוך אחריו את שאר השלישייה.
כבמסלולי הריצה ביקשו היוונים לשפר את קו הזינוק. המרכבות, שהיו רתומות לצמד סוסים או לרביעייה, ניתנו במכלאות שיצרו מבנה קשתי, דמוי ראש חץ, בזווית מיוחדת למרכז המסלול. הללו הוזנקו במרווחי זמן קצובים, כדי שתגענה כולן ליישורת באותו זמן. המנצח שסיים ראשון את 12 הסיבובים/ההקפות זכה, בדומה לאתלטים, בזר ענפי הזית, הדפנה, הכרפס, או כפות תמרים, הכול כמינהג המקום.
בשונה משאר הענפים היה העיסוק בספורט זה נחלתם של בני האצולה ושל ספורטאים מתבגרים-מזדקנים. מסיבה זו לא נדרשו הרכבים להתחרות בעירום, כשאר האתלטים.
עד אמצע המאה החמישית לפנה"ס נערכו גם תחרויות של מרכבות הרתומות לפרדות, וכמו כן תחרויות משולבות של דהרה וריצה, כשבסיבוב האחרון זינקו הרכבים מעל סוסיהם וסיימו את המסלול בריצה, כשהם מושכים את הסוסים ברתמות או באפסרים.
תחרויות רכיבה על סוסים התקיימו מאז שנת 648 לפנה"ס. הרכבים, ללא אוכפים, שלטו בסוסים בעזרת הלחץ שהפעילו ברכיהם, בעזרת המושכות והשוט.
ענפים נוספים.
היוונים השתעשעו והתאמנו בכל מיני תחרויות ומשחקים, אם כי לא נכללו ברפרטואר המקודש, האולימפי למשל. ונציג כאן את השלושה היותר מפורסמים:
ראשית - משחקי כדור. נודעו סוגים שונים של כדורים שנבדלו בגודלם ובמשקלם. על פי רוב היה הכדור עשוי עור וממולא בנוצות, מוך וגזרי בדים. נפוצו משחקי כדור שבהם שולבו הטעיות, הקפצות ומסירות. הסיבה המרכזית שענף זה לא שולב בכלל ענפי התחרויות הרשמיות נבעה מהיותו קבוצתי. הספורט היווני היה כולו על טהרת האינדיבידואליות. היווני יצא מנקודת מוצא מאוד הגיונית, שמנצח יכול להיות רק אחד, ואין לחלק את הפרס בין קבוצת ספורטאים.
שנית - הרמת אבנים. זו הייתה חביבה במיוחד על המתאבקים לפיתוח שריריהם וכוחם בכלל. שרדו אבנים ועליהן כתובות המספרות אודות "שעשוע" זה, כאותה אבן בזלתית עצומה שנמצאה באי סנטוריני ומשקלה כ-480 ק"ג. עליה התנוססה הכתובת הבאה: "אומסטאס בנו של קריטובולוס הרים אותי מעל הקרקע". יש הסבורים שמדובר במשפט סאטירי-עוקצני כביטוי לניסיונות כושלים של אתלטים להתמודד מול אבנים כבדות מאוד. היוונים לא שבצו ענף זה בכלל התחרויות הרשמיות בשל הנזקים הגופניים שהוא גרם לספורטאים ובשל ריחוקו מעולם האימון הצבאי.
שלישית - שחיה. ענף זה לא נקלט ברשימת התחרויות הרשמיות מכיוון שהוא היה כה שגרתי ונפוץ, ויווני שלא ידע לשחות נחשב לבור ועם הארץ. סגנון השחיה הנפוץ היה הסגנון הטבעי - "שחיית כלב" - סגנון הגריפה הידוע. סגנון זה יתפתח לימים לסגנון חתירה. למרות הציורים ששרדו והעדויות הספרותיות שסופרו קשה להעריך האם הכיר היווני גם סגנונות אחרים. יש להניח שאילו השחיה הייתה מקבלת מעמד תחרותי רשמי היו צומחים ממנה סגנונות מגוונים.
שקיעת הספורט היווני.
הספורט היווני שקע במקביל לשקיעת המרכזים ההלניים ביוון. כמו שיוון ידעה שיאים היסטוריים במאה החמישית לפנה"ס, השתקף הדבר אף בפעילות הגופנית, האתלטית והספורטיבית. במחקר קיים ויכוח האם האתלטיקה היוונית החזיקה מעמד, על פי הנורמות הקלסיות, לאורך כל המאה החמישית או אף פחות מכך.
אפשר לטעון כי ברגע שהפעילות הגופנית היוונית איבדה את תו הצורפים שלה, כלומר את החובבנות המסוימת, החל תהליך שקיעתה. הסיבות לכך היו אלה:
נישואים של זוגות מאותו המין
נישואים של זוגות מאותו המין (נקראים גם נישואים חד-מיניים, נישואים גאים או נישואי להט"ב) הם נישואיהם של שני אנשים מאותו המין, שנחתמו בטקס אזרחי או דתי. יש תיעודי נישואים חד מיניים, החל מהמאה הראשונה.