רבים שיערו (אברהם מאיר הברמן, רש"י פין ועוד; דעה זו מובאת גם ב"אוצר הגדולים"), כי חכם בשם ר' יוסף אבן פלטוי שכונה גם "אבן פלאת", שמוזכר בסיפורו של הנוסע ר' בנימין מטודלה בשנת 1160 לערך כאחד מראשי ישיבות דמשק או בגדאד תחת סמכותו של הגאון ר' שמואל בן עלי הלוי, ומכונה "יסוד הישיבה", הוא למעשה ר' יוסף אבן פלאת עצמו; אך אם נכונה ההשערה, יש לומר שהיה גם בבבל, ועל כן היו שחלקו על הזיהוי, וטענו ש"אבן פלאת" הוא תואר כבוד (מלשון פלא) ואינו ר' יוסף בן פלאת ממש, למרות שחיו באותה התקופה. אם בכל זאת נכונה ההשערה, צריך לומר שעקר ר' יוסף מדמשק אל מערב ארצות הים התיכון, או להפך – שנדד מנרבונה עד דמשק; יש לתמוך דעה זו מן העובדה הידועה לנו ששהה גם ברומא. רש"י פין סבור כי ר' יוסף נדד מפרובאנס אל דמשק, ונעשה שם לאחד מגדולי מרביצי התורה. בקינת ר' אלעזר בן יעקב הבבלי מוזכרות פטירות ר' שמואל הלוי ור' עזריה חתנו, וכן פטירת ר' יהוסף – ויש שסברו שהוא ר' יוסף בן פלטוי, ואם כן נדד מנרבונה אל דמשק, בה נפטר. עוד יש שכתבו כי ר' יוסף בן פלטוי זה היה מחכמי מצרים. ידוע עליו שחיבר פירושים לגמרא, ומובאות מפירושיו הובאו בחידושי רבינו פרחיה בן ניסים ממצריים.
חיבוריו ופסקיו.
חיבורו הידוע ביותר שנשתמר לנו הייתה תשובה יסודית שהשיב לראב"ד השני מנרבונה על כללי ברכות המצוות, שהפכה לתשובה עיקרית בהלכות ברכות המצוות – על אילו מצוות מברכים ועל אילו אין מברכים, והראב"ד השלישי בעל ההשגות כתב עליה את השגותיו; שאלתו זו של הראב"ד הופנתה הן לר' יוסף אבן פלאת והן לבעל העיטור. לצד תשובות נוספות שהפנה לראב"ד השני, השיב גם לרז"ה בעל המאור, לראב"ד השלישי, ותשובתו בדיני תרומות נשלחה אל הרמב"ם בשאלה בנושא זה, והרמב"ם השיג עליה (אם כי יש המזהים את "ר"י בן פלאט" המוזכר שם עם ר' יוסף בן פלטוי מדמשק). תשובות ר' יוסף אבן פלאת נדפסו ב"ספרן של ראשונים" לר' שמחה אסף בשנת תרצ"ה עם תולדותיו, וקונטרסו לגבי הברכות יצא לאור גם בספרו "זיכרון לראשונים", תרס"ט, לאחר שנתגלה בידי הרב והחוקר ר' שלמה אהרן ורטהיימר.
ר' יוסף חיבר גם את ספר "תיקון ברכות" או "עמק ברכה", קונטרס בדיני הברכות, שנדפס בספר הפרדס לרש"י, וגם בתשובות מהרי"ל הובאו הלכות מספרו זה. דבריו מובאים רבות בנידונים שונים בספרות הראשונים והאחרונים, ואף רבינו תם מזכירו בספר הישר. הראב"ד השלישי מביא הלכות רבות משמו: "גם מפי הרב יוסף בן פלאתי ז"ל נעזרתי, ומזה הטעם", "כדברי החכם בן בילאת ז"ל אנו נוהגין", ובכתבו "ביררנו הדברים הללו זה כמה שנים בתשובות שהשבנו על החכם אבן פלאת ז"ל", הוא רומז גם להשגות שכתב על תשובות ר"י בן פלאת, וכדרכו שהיה כותב השגות בגיליון התשובה. בזמן הרמב"ם מוזכר גם ספר  "פירוש הלכות לבן פלאת", ממנו שאב ככל הנראה רבי פרחיה בן ניסים, שמחברו הוא ר' יוסף אבן פלטוי מדמשק, שייתכן והיה ר' יוסף אבן פלאת עצמו.
בספר האשכול כתב הראב"ד השני: "ואני הכותב שמעתי בשם רבי יוסף אבן פלאת שהיו נוהגין באליומאנה", ונראה שלא שמע ממנו ממש, והעיר שם ר' חנוך אלבק שייתכן שזו הוספת המעתיק, שחי מעט אחרי הראב"ד ור"י אבן פלאת, או שהיא הוספה מאוחרת של המחבר, הראב"ד השני. וכן טען אסף, שהראב"ד שמע זאת משמו באמצעות אחרים, ולא ישירות ממנו.
מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה
מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה (באיטלקית: Maria Beatrice Ricciarda d'Este; 7 באפריל 1750 - 14 בנובמבר 1829), הייתה בתו של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ואשתו של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו, אשר כיהנה כדוכסית מאסה בין השנים 1790–1796 ובין השנים 1815–1829.
ביוגרפיה.
מריה באטריצ'ה נולדה ב-7 באפריל 1750 במודנה, לארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולמריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, בתם של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה וריצ'רדה גונזאגה. נישואי הוריה לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד. לאחר מות אחיה הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה מריה באטריצ'ה ליורשת הוריה.
מכיוון שהייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'ו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם אביה ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, שמריה ביאטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו. אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה ביאטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו.
בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה. בשנת 1790 מתה אמה מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, ומריה ביאטריצ'ה עלתה במקומה לשלטון בדוכסות מאסה וקרארה.
בשנת 1796 פלישת נפוליאון למילאנו אילצה את מריה ביאטריצ'ה ומשפחתה לברוח מהכוחות הצרפתים. גם אביה ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה נאלץ לברוח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הצ'יסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לאביה דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג. בשנת 1803 מת אביה ארקולה השלישי, ובעלה פרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה. בחוזה פרסבורג בשנת 1805 ויתר פרדיננד על דוכסות ברייזגאו שצורפה לדוכסות הגדולה של באדן, ובשנת 1806 מת פרדיננד ונקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לבנה הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה. מריה באטריצ'ה השאירה את ניהול הדוכסות בידי שריה, ואילו היא עצמה שהתה רוב הזמן בווינה. ב-14 בנובמבר 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה.
משפחתה.
ב-15 באוקטובר 1771 התחתנה מריה באטריצ'ה עם הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
אברהם סיני
אברהם סיני (נולד ב-כ"ט בכסלו ה'תשכ"ד, 15 בדצמבר 1963) הוא גר ישראלי ממוצא לבנוני-מוסלמי, שבמהלך שירותו בארגון הטרור חזבאללה, שימש כמודיע עבור צה"ל והמוסד.
ביוגרפיה.
נולד בשם אברהים יאסין (בערבית: إبراهيم ياسين) בשנת 1963 בכפר מתואלי בבקעת הלבנון, שם גדל, לצד שמונת אחיו, כמוסלמי שיעי. בגיל צעיר היגרה משפחתו לצפון לבנון, מקום מושבם של הפלנגות הנוצריות. בשנת 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, חזרה משפחתו לדרום לבנון בשל חשש לחייו של אחיו הבכור ששירת בצד"ל (צבא דרום לבנון), ונחשד למשתף פעולה עם המוסד הישראלי. על פי עדותו, כבר בתקופה זו הוא הזדהה באופן מוחלט עם הצד הישראלי במלחמה וראה בו כוח משחרר. הוא סבר כי יחד עם צד"ל הפעילות הישראלית תסייע ליציבות האזור, תמגר את הטרור הפלסטיני ותקל על חיי התושבים. לפיכך, הוא החליט לרגל עבורם ויחד עם אחיו הוא יצר קשר עם קצין ישראלי והיו מוסרים לו מידע על הנעשה בבקעה.
בשלב מסוים התעורר חשדם של אנשי החזבאללה כי יאסין משתף פעולה עם ישראל, ולאור העובדה שגם שני אחיו שירתו בצד"ל החליטו לחטוף את שלושת האחים ואביו. הוא נכלא באשמת בגידה ונחקר באופן סדיר על ידי אנשי הארגון שניסו לעמוד על טיב קשריו עם צה"ל ועל המידע שהעביר להם. במהלך חקירותיו עבר יאסין עינויים קשים שכללו קשירות, בעיטות ומכות חשמל. לדבריו, כבר בחקירתו הראשונה קשרו אותו שוביו לקיר וגירדו את עור גבו בסכין. באחת מחקירותיו בה נכח לדבריו עימאד מורנייה, הביאו עמם חוקריו את בנו בן תשעת החודשים. לאחר שהבינו כי הוא אינו מתכוון לשתף עמם פעולה שפכו נפט על התינוק והציתו אותו למוות אל מול עיניו.
בשנת 1986, לאחר שנה בשבי החזבאללה, שוחרר יאסין בעקבות סולחה משפחתית שתיווך בן דודו של אביו, מבכירי חזבאללה, עם אנשי הארגון. במסגרת אותה עסקה הוא היה אמור להפוך לקצין מודיעין של חזבאללה, והיה צריך לאסוף עבורם מידע מהשטח נגד ישראל, תחת עינו הפקוחה של קרובו. יאסין שב לביתו, אך הזוועות שעבר לא נשכחו, הוא רצה לנקום בארגון ובמקום לרגל עבורו הוא החל להדק את קשריו עם צה"ל. תחת תיווכו של אחיו, יאסין שב ונפגש עם הקצין הישראלי לו דיווח בעבר, ורכש את אמונו. לאחר שעבר סדרת מבחנים מטעם המוסד הוא נשתל בארגון חזבאללה והחל לשמש כסוכן עבורם. נקבע כי פעם בחודש יגיע יאסין לגבול ישראל ויעביר להם מידע רלוונטי לגבי בסיסים, מבוקשים ופעילות כללית של הארגון. במקביל החל להתקדם בשורות הארגון ובמשך השנים הגיע לדרגת קצין מודיעין שם נחשף לחלק ניכר מן הסודות והמידע של הארגון. במשך למעלה מעשר שנים המשיך יאסין את פעילותו כסוכן כפול בו ביצע משימות רבות למען המוסד ומסר מידע רב ערך למפעיליו. בשנת 1997, היה מעורב במשימה סודית שסיכנה את חייו. באותה תקופה פתחה ישראל את שעריה לפליטים מדרום לבנון. יאסין, אשתו וחמשת ילדיו עברו להתגורר בעיר צפת.