במהלך שנות ה-50 הלכה תפוצת השבועון וירדה, הן משום ששיא תפוצתו, שהיה בימי מלחמת העולם השנייה, פחת והלך עם תום הלחימה, והן משום שהטלוויזיה הלכה וכבשה את מקומה של העיתונאות המצולמת. בשנת 1957, כשתפוצתו ירדה ל-600,000 עותקים, השבועון נסגר.
חוברות השבועון נחשבות כיום כפריט אספנות.
פקאן
הפקאן (שם מדעי: Carya illinoinensis, מאוית לעיתים בטעות illinoensis) הוא עץ פרי נשיר, שמקורו בדרום-מזרח אמריקה הצפונית — מאזור שנתחם בצפונו בדרום איווה ואינדיאנה ודרום בטקסס ומיסיסיפי.
לימים, הובא עץ הפקאן לארץ ישראל, ואפשר לראותו בחצר גינות של בתים וגם בשדות.
מאפיינים.
הפקאן גדל לגובה של 25–40 מטרים. העלים מסודרים לסירוגין, אורך העלה נע בין 35 ל-40 סנטימטרים. הפרחים מואבקים על ידי הרוח, ואינם מתאימים זה לזה לצורך האבקה, לכן נחוצים שני עצים או יותר כדי להפרות זה את זה. הרבייה נעשית באמצעות הפצת זרעים, כשעומק זריעה מלאכותית היא כ-5 סנטימטרים.
עצי הפקאן מאריכים ימים ומניבים פירות עד גיל של יותר מ-300 שנה. קצב הגדילה מהיר מאוד ועל פי מקורות שונים צריכת המים שלו היא 150 ליטר לשבוע. העץ אוהב אקלים קר ויכול לגדול לממדי ענק, עד למצב בו הוא מטיל צל על פני צמחים אחרים.
עליו בעלי תכונות אללופתיות, כך למשל הם מכילים כמות גדולה של אשלגן.
צורת פרי הפקאן דומה לביצה מוארכת, אורכו 2.6 עד 6 סנטימטרים, ורוחבו 1.5 עד 3 סנטימטרים. צבע קליפתו הפנימית חום כהה וקליפתו החיצונית הירוקה, הקרויה "שומר", מחולקת לארבעה חלקים הצמודים יחד, עובייה 3 עד 4 מילימטרים, היא קשה ומחוספסת ומכילה חומצה טאנית המגינה עליה מפני פגיעת מזיקים. קליפה זו מתפקעת כאשר הפרי בשל, ארבעת חלקי הקליפה מתפצלים כלפי חוץ, והפרי נושר עם טלטול העץ ברוח או, בגידול תעשייתי, בטלטול של מנערת מכנית ייעודית המשירה את הפירות ארצה כשמכונה אחרת אוספת אותם.
תנובת הפרי היא בסתיו.
אגוזי הפקאן אכילים ובעלי טעם עשיר ודמוי חמאה. הם יכולים להיאכל כפי שהם, או לשמש לבישול — במיוחד בקינוחים מתוקים אך גם בתבשילים מתובלים. אחד התבשילים הנפוצים ביותר שהפקאן הוא חלק עיקרי בהם הוא עוגת הפקאן, מאכל מסורתי בדרום ארצות הברית. הפקאן הוא מרכיב חשוב גם בממתק הפרלין (praline), אשר בדרך כלל מקושר לניו אורלינס.
כמו כן ניתן לקלות אותם בתנור אפיה. לפני הכנסתם לתנור יש לסדוק את הקליפה ולהרטיב במי מלח.
עץ הפקאן משמש להכנת רהיטים בשל חוזקו, וכן כחומר בעירה מצוין להכנת בשר מעושן בטכניקת עישון קר או חם.
הפקאן הוא "עץ המדינה" של טקסס, אך המדינה המובילה בגידול פקאן בארצות הברית היא ג'ורג'יה, ואחריה טקסס, ניו מקסיקו ואוקלהומה. מחוץ לארצות הברית, מגדלים פקאן בישראל, אוסטרליה, ברזיל, מקסיקו, פרו ודרום אפריקה.
80 עד 95 אחוז מייצור הפקאנים העולמי, מקורו בארצות הברית, עם יבול שנתי של 150,000–200,000 טון המופקים מכ-10 מיליון עצים.
באנגלית, משמשת לעיתים המילה "Nut" (אגוז) לתיאור מי שהוא טיפש או משוגע, אך בדרום לואיזיאנה משמשת המילה "Pecan" (פקאן) באותה משמעות.
ערכים תזונתיים.
ערך תזונתי של אגוזי פקאן (קלופים), ל-100 גרם:
בית הלוחם
בית הלוחם הוא מרכז ספורט-שיקום ופעילות חברתית לנכי צה"ל ובני משפחותיהם, המופעל על ידי ארגון נכי צה"ל. השירותים שבית הלוחם מעניק אמורים לענות על צורכי אוכלוסיית נכי צה"ל והם נגישים מבחינה פיזית ומבחינה ארגונית לאוכלוסייה זו.
מרכזי בית הלוחם הכוללים בריכת שחיה מקורה ורחבה, מדשאות, חדר כושר, אולמות ספורט, חדרי משחקים, מועדוני קריאה, אולם תרבות וחדרי פעילות ייחודיים כמו קליעה למטרה, סנוקר ועוד. לצד כל אלה קיימת פעילויות העשרה במסגרת חוגים רבים בתחומים מגוונים לחברי הבית, ולבני משפחותיהם.
מרכזי בית הלוחם פועלים באמצעות תקציבים מאגף השיקום במשרד הביטחון, ומתרומות של נדבנים מהארץ ומחו"ל. חברי ארגון נכי צה"ל יכולים להיות חברים בבית הלוחם ולשלם על ההשתתפות בפעילותו בעלות נמוכה וסמלית. בתי הלוחם הוקמו לפי הסדר הבא בתל אביב, חיפה, ירושלים, בית הלוחם הבא צפוי לקום בעיר אשדוד.
בנוסף, מפעיל ארגון נכי צה"ל את מרכז הנופש "בית קיי", בנהריה.
בית הלוחם תל אביב.
בשנות ה-60, לאחר שראו בתים דומים באנגליה ובפינלנד, החליטו בארגון הנכים להקים בית לוחם בתל אביב. בתחילת 1966 הוצגו תוכניות למבנה שהוכנו על ידי אברהם יסקי, יעקב גיל וחייקה פרידמן והוחל בגיוס תרומות של 3 מיליון לירות לצורך הקמתו, בחסות אשת ראש הממשלה, מרים אשכול. במסגרת מסע גיוס הכספים הוקדשו ההכנסות ממופעים שונים למען בניית הבית. בין השאר, תרם ארתור רובינשטיין את ההכנסות מהסרט שהוכן עליו ומרלן דיטריך וסמי דייוויס ג'וניור קיימו מופעים מיוחדים בישראל. עיריית תל אביב הקצתה עבור המבנה מגרש בן 15 דונם בשכונת אפקה שבצפון תל אביב. בפברואר 1968 נחתם חוזה בין ארגון הנכים ועיריית תל אביב על הקמת הבית ובמאי 1968 הונחה אבן פינה לבית. סולל בונה זכתה במכרז להקמת המבנה והבנייה החלה ביוני 1970. הבנייה התקדמה ולאחר מספר דחיות הבנייה הושלמה בסוף שנת 1974. יוסקה לוטנברג ניהל את הבית במשך שנים רבות (כ-30 שנה). על תכנון בית הלוחם זכו יסקי וגיל בפרס רוקח במרץ 1976. ב-2016 נחנכה מחדש בבית הלוחם הבריכה האולימפית לאחר שקורתה מחדש ולצידה הוקמה בריכה טיפולית נפרדת וחדר מכונות חדש לתפעול הבריכות וחימומם. השדרוג עלה כ-30 מיליון שקל.
בית הלוחם חיפה.
בשנת 1968 הוחלט על הקמת מבנה בחיפה שישמש במשותף כמרכז יד לבנים ובית הלוחם. בתחילת 1969 הוקצה לבית הלוחם מגרש בשטח 25 דונם על המורדות המערביים של הכרמל הצרפתי ליד סטלה מאריס ומרכז חינוך ליאו באק. בספטמבר 1969 הוכרז על תחרות אדריכלים לתכנון המבנה בו זכה האדריכל דוד ינאי בינואר 1970. במרץ 1971 הוגשה תביעה לבית המשפט לבטל את התחרות, אך התביעה נדחתה. תוכנן לקיים הנחת אבן פינה לבית יד לבנים באוקטובר 1969. בפברואר 1971 נתקבלה תרומה גדולה עבור הקמת המבנה מארגון ברית שלום בפילדלפיה והוסכם שהבית ייקרא על שם הארגון. טקס הנחת אבן פינה התקיים בספטמבר 1971 לכבוד חברי ארגון ברית שלום שתרמו מיליון דולר להקמת המבנה. בשנת 1974 הושלמה הכשרת המגרש לבנייה והתקיים מכרז לבניית השלד. במכרז זכה הקבלן לבזובסקי שהגיש הצעה נמוכה בהרבה מההצעה הנוספת היחידה שהוגשה, זו של סולל בונה. ביולי 1977 הגיש האדריכל ינאי תלונה במשטרה בה נטען שהקבלן בנה את המבנה באיכות ירודה וכי דרש סכומים מנופחים בחשבונות כוזבים. בעקבות זאת המשטרה פתחה בחקירה. ארגון הנכים ועיריית חיפה התייצבו לצידו של הקבלן ופיטרו את האדריכל ינאי. לטענת המשטרה, ארגון הנכים ואנשי העירייה הפריעו לחקירת המשטרה, אף על פי שהם היו הקרבנות של מעשי המרמה. ינאי פנה לבג"ץ בדרישה למנוע את פיטוריו, אך השופטים הפנו את ינאי להגיש תביעה אזרחית וטענו שבג"ץ אינו המקום לבירור עובדות המקרה. לעזרתו של ינאי הוקם ועד ציבורי שביקש להאבק בשחיתות וכלל את מרדכי וירשובסקי, מאיר זורע, יוחאי בן נון ויעקב רודיטי, יו"ר אגודת האדריכלים בישראל. בהמשך הוגשו כתבי אישום שהסתיימו בהרשעת נציגי הארגון. כמו כן, המעורבים הגישו תביעות נזיקין הדדיות.
תוכנית בית הלוחם כללה פירמידה שהייתה אמורה להבנות מבטון, אולם במהלך הבנייה היא הומרה לפלדה.
חקירת המשטרה עכבה את המשך בניית בית הלוחם. העבודות היו אמורות להתחדש בינואר 1979 בפיקוחו של האדריכל בצלאל הוד שנבחר להחליף את דוד ינאי. בקשה של ינאי לעצור את הבנייה עד בירור תביעתו נגד העירייה על פיטוריו נדחתה על ידי בית המשפט, והבית נפתח לבסוף בשנת 1985. אולם הספורט של בית הלוחם נחנך בנובמבר 1986. בית המשפט הוציא צו שאסר על בניית בית יד לבנים הצמוד לבית הלוחם שלא דרך האדריכל דוד ינאי ובעקבות זאת החליטה העירייה לבנות את בית יד לבנים באתר אחר.
בית הלוחם ירושלים.
בשנת 1994 הוקם בית הלוחם בירושלים, בשכונת מנחת.
בית הלוחם באר שבע.
בית הלוחם בבאר שבע, שהוחלט על בנייתו והוקצה לו מגרש בשנת 1971, נפתח בסוף שנת 2010. המבנה פרוש על 17 דונם, והושקעו בו כ-80 מיליון שקל.
האדריכל הראשי שתכנן את בית הלוחם באר שבע הוא איתן קימל. בשנת 2011 הוענק לאיתן קימל, מיכל אשכולות, אילן כרמי ושחף זית ממשרד זה פרס רכטר לאדריכלות על תכנון בית הלוחם באר שבע. בית הלוחם מהווה המשך לאדריכלות הבטון החשוף המאפיינת רבים ממבני הציבור בבאר שבע, והתכנון משלב בין הבטון והזכוכית ובין המרחב המדברי העוטף אותו.
בית קיי - מרכז נופש.
בבית קיי פועל מרכז שיקום מכון פיזיותרפיה, הידרותרפיה וריפוי בעיסוק המעניק טיפול לנכי צה"ל, בני משפחה של נכי צה"ל,  נפגעי פעולות איבה ומשפחות שכולות. המרכז שופע דשאים וירק, ומעניק לנו סביבה רגועה ושלווה.
סמל גאורגיה
סמל גאורגיה אומץ ב-1 באוקטובר 2004 והוא מבוסס על הסמל הגיאורגיאני מימי הביניים - סמל בית המלוכה של בגרטיוני.
הסמל מורכב משני אריות עומדים כתומכים המחזיקים שלט אצולה ועליו גאורגי הקדוש - הקדוש של גאורגיה, הורג דרקון. מעל מגן האבירים מופיע כתר בית המלוכה של גאורגיה ומתחתיו המוטו של המדינה, הרשום באלפבית הגאורגי: ძალა ერთობაშია ("דזאלה אֶרתוֹבּאשיה" - "באחדות הכוח").
סמל זה החליף את סמל הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה שהיה בשימוש בין 1918–1921 ולאחר תום העידן הסובייטי החליף את הסמל הסובייטי בשנת 1991.
סמל ברבדוס
סמל ברבדוס אומץ, עם מתן עצמאות לאי בשנת 1966 על פי צו מלכותי של מלכת בריטניה - המלכה אליזבת השנייה.