בשנת 1984 יצא לאקרנים סרטו "זרים" (Stranger than Paradise) אשר זכה להצלחה ביקורתית וקופתית. הסרט, שצולם בשחור לבן, מספר את סיפורן של מספר דמויות, מהגרים הונגרים בארצות הברית. בסרט השתתף מוזיקאי הג'אז ג'ון לורי אשר הופיע ברבים מסרטיו של ג'ארמוש לאחר מכן. האווירה הצינית והמרירה, העצובה כמעט, שהצליח ג'ארמוש למסוך לסיפורן של דמויותיו, והפסקול שכלל את שירו של סקרימינג ג'יי הוקינס, "I Put a Spell on You", כמו גם הדיאלוג ואפיון הדמויות הייחודיים לג'ארמוש בישרו לקהל כי המדובר ביצירה של יוצר בעל סגנון משלו. הסרט נחשב לאחד מטובי סרטיו של ג'ארמוש, כמו גם למבשר ומייצג נאמן של הזרם "העצמאי" בקולנוע האמריקאי של שנות השמונים. בסרט זה ניכרת גישתו של ג'ארמוש גם בהקפדה על הפסקול, המהווה חלק בלתי נפרד מהאווירה, ובעבודה עם מוזיקאים הן לפני המצלמה והן מאחוריה. הוא זכה פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1984, וכן בפרס האגודה הלאומית למבקרי הקולנוע לשנת 1985 עבור הסרט הטוב ביותר.
סרטו הבא של ג'ארמוש "נרדפי החוק" Down by Law (1985) היה אף הוא הצלחה אומנותית וביקורתית. הסרט, שצולם אף הוא בשחור לבן (על ידי הצלם האהוב על ג'רמוש, רובי מולר אשר עבד אף עם הבמאי וים ונדרס על סרטים כ"פריס טקסס" ו"בואנה ויסטה סושיאל קלאב"), מהווה שיתוף פעולה בין ג'ארמוש, ובין שלושה מן השחקנים האהובים עליו, המופעים ברבים מסרטיו, ג'ון לורי, הזמר טום וייטס והקומיקאי האיטלקי רוברטו בניני שזו הייתה חשיפתו הראשונה לקהל האמריקני (לצד אשתו ניקולטה בראסקי). בסרט המשיך ג'ארמוש בסגנונו המוכר. הסרט מצולם בשחור לבן ומביא את סיפורם של שלושה אסירים הנמלטים מן הכלא לביצות לואיזיאנה. דמותו הסהרורית של בניני, שידיעתו באנגלית מתמצה במשפט "I Scream, You Scream, We All Scream for Ice Cream”, מהווה אך רקע קומי להתרכזותו של ג'ארמוש בדמויותיהם של וייטס ולורי, ולמשחק המשובח שהצליח להפיק משחקניו, כמו גם לצילום השחור לבן, יוצר האווירה הג'ארמושית המיוחדת. הסרט הוקרן בפתיחת פסטיבל הקולנוע של לונדון, וזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן.
שני סרטיו הבאים התאפיינו שניהם במספר סיפורים המתרחשים סימולטנית. הסרט "רכבת מסתורין" מ-1989 סיפר שלושה סיפורים שמתרחשים באותו הלילה, במלון קטן בממפיס. "מונית לילה" (Night on Earth) משנת 1991 היה פרויקט שאפתני יותר. בסרט הביא ג'ארמוש את סיפורן של דמויות הנוסעות במונית במקומות שונים על פני כדור הארץ כרומא, לוס אנג'לס והלסינקי. על אף הופעתו של בניני בראש צוות שחקנים בינלאומי מוכר כוינונה ריידר וג'ינה רולנדס.
שנות ה-90.
לאחר סרט זה המשיך ג'ארמוש בעשיית קולנוע עם סרטים כ"איש מת" (1995), מערבון בכיכובו של ג'וני דפ ו"" עם פורסט ויטאקר בו נראה מפנה לכיוון של פילוסופיה מזרחית. אומנם, יש הטוענים כי ג'ארמוש עשה מפנה לסרטים מן "הזרם המרכזי" ואיבד את קיסמו ה"עצמאי" בסרטיו הראשונים.
בין השנים 1986 – 2004 צילם אוסף של אפיזודות בכיכוב שחקנים שהופיעו בסרטיו השונים בשם "קפה וסיגריות", אשר התחיל כסרט בן שש דקות בכיכובו של בניני בשנת 1986. סצנה נוספת בכיכובו של סטיב בושמי באורך שמונה דקות צולמה בשנת 1989 ובשנת 1993 צולמו 12 דקות נוספות בכיכוב המוזיקאים טום וייטס ואיגי פופ. בשנת 2004 יצא לאור הגרסה המלאה בת 11 אפיזודות, המזכירה מאוד את התנופה והאווירה המיוחדת בסרטיו המוקדמים.
שנות ה-2000.
בשנת 2005 ביים את הסרט "פרחים שבורים". הסרט מציג מספר כוכבים הוליוודיים כביל מארי ושרון סטון, וזכה להצלחה קופתית וביקורתית. הסרט הוא סיפורו של איש עסקים הולל המתמודד עם העובדה כי מרומן אקראי שאירע תשע עשרה שנים בעברו, נולד לו בן אותו אינו מכיר. בפסטיבל קאן ב-2005, הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בפרס גרנד פרי.
ב-2009 ביים את הסרט "גבולות השליטה". בסרט כיכב איזאק דה בנקולה, יליד חוף השנהב, המגלם אדם מסתורי, מתבודד, הפועל מחוץ לחוק בספרד. צילומי הסרט נעשו בין היתר במדריד ובסביליה. בסרט השתתפו שורה של כוכבים בני לאומים שונים, ביל מארי האמריקאי, השחקנים הבריטים טילדה סווינטון וג'ון הרט, השחקן יליד מקסיקו גאל גרסיה ברנאל והשחקנית הישראלית היאם עבאס.
ב-2013 ביים סרט ערפדים בשם "רק האוהבים שורדים", עם טום הידלסטון, טילדה סווינטון, מיה ווסיקובסקה, ג'ון הרט, אנטון ילצ'ין וג'פרי רייט.
ב-2016 ביים את הסרט "פטרסון", בכיכובו של אדם דרייבר, אודות נהג אוטובוס שכותב שירה. שני גיבוריו הם האיש והעיר שחולקים שם אחד — פטרסון. האיש הוא נהג אוטובוס (בכיכובו של השחקן אדם דרייבר) שהוא גם משורר לעת מצוא, והעיר היא פטרסון, ניו ג'רזי. זהות השמות של העיר והאיש אינה המצאה של ג'ארמוש. היא מבוססת על הרעיון מהפואמה "פטרסון" מאת המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס. באותה שנה יצא סרט תיעודי בבימויו בשם "תן לי סכנה" אודות איגי פופ.
ב-2019 ביים את סרט הזומבים "המתים אינם מתים", בו חזר לשתף פעולה עם אדם דרייבר, ביל מארי, איגי פופ, טום וייטס, RZA וטילדה סווינטון. בתפקידים קטנים מופיעים סטיב בושמי, דני גלובר, קלואי סביאני, רוזי פרז וקרול קיין . הסרט פתח את פסטיבל קאן וזכה לביקורות מעורבות.
נו-מטאל
נוּ-מטאל (Nu Metal) הוא תת-ז'אנר של מטאל אלטרנטיבי. הנו-מטאל נוסד באמצע שנות ה-90 והתאפיין בעבודת גיטרות לא דומיננטית, סגנון שירה המושפע מההיפ הופ ומהפאנק, ומבני שירים שנשאלו מן הרוק האלטרנטיבי יותר מאשר מן המטאל המסורתי. הנו-מטאל מאופיין בשילוב של הבי מטאל עם סגנונות אחרים כדוגמת היפ הופ או מוזיקה אלקטרונית.
היסטוריה.
תחילת הז'אנר.
בשנות ה-90 עם ירידת ההבי מטאל החלו לקום להקות מטאל חדשות אשר יצאו מן המסגרת המטאלית ושילבו בין המטאל הקלאסי למוזיקה האלטרנטיבית. למשל האינדסטריאל מטאל, אשר שילב בין מטאל למוזיקה האלקטרונית, החל לפרוח עם עלייתם של מרלין מנסון, וייט זומבי וניין אינץ' ניילז והראפ מטאל עם רייג' אגיינסט דה משין וביוהזארד. בנוסף לכך להקות גראנג' רבות כמו אליס אין צ'יינס וסאונד גרדן שילבו בין מטאל לגראנג' וזכו לפופולריות גדולה. לעומת זאת קמה בארצות הברית תנועת הגרוב מטאל בהנהגת פנתרה, אשר החליפה את הריפים המלודיים של הת'ראש מטאל בריפים כבדים ועוצמתיים בעיקר מהשפעת ההארדקור פאנק. להקות גרוב מטאל רבות כמו משין הד וספולטורה צברו פופולריות ענק והגרוב מטאל הפך במהרה לז'אנר השולט במטאל האמריקאי. באמצע שנות ה-90 קם גל חדש של להקות אשר שילב בין ארבעת הסגנונות, הראשונות מביניהן היו קורן, לימפ ביזקיט, דפטונס וקואל צ'יימבר. לאותו גל של להקות לא היה סגנון מוגדר אך המשותף לכולן היה החלפת המלודיה שבגיטרות (הנהוגה במטאל) בריפים קלים וקליטים (כנהוג במוזיקה האלטרנטבית) וריפים כבדים ועוצמתיים (כמו בגרוב מטאל). הגל החל לצבור פופולריות ועוד להקות מהאותו גל החלו להיות הלהקות המובילות ברוק ובמטאל האמריקאי. התקשורת ומבקרי המוזיקה נתנו לאותו גל את השם "נו מטאל" (בספרדית: מטאל חדש) מאחר שראו בגל זה כיורש של סצנת ההבי מטאל של שנות ה-80 שנכחדה ובנוסף לכך להבדילו מההבי מטאל הקלאסי אשר היה שונה ממנו במבנה הבסיסי.
ההצלחה במיינסטרים.
בסוף שנות ה-90 הפך ה"נו מטאל" לז'אנר המוביל ברוק ובמטאל בעולם. להקות הנו מטאל החלו לצאת לסיבובי הופעות עם גדולי המטאל כמו מטאליקה, אוזי אוסבורן ואיירון מיידן. הפסטיבל אוזפסט של אוזי אוסבורן החל לארח להקות נו מטאל רבות ובכך זכו להקות הנו מטאל לפופולריות גם בקרב מטאליסטים רבים. להקות נו מטאל רבות החלו להופיע בתוכניות בMTV וקליפים רבים של נו מטאל שודרו בתוכניות הרוק של MTV. אך למרות הצלחתו החל הז'אנר לספוג ביקורות רבות ולהיות מוחרם בקרב מטאליסטים רבים. מעריצי המטאל המסורתי טענו כי ה"נו מטאל" אינו מטאל מאחר שאינו מחיל את המאפיינים הבסיסיים של ההבי מטאל, בנוסף לכך ההצלחה המסחרית של הז'אנר בMTV גרמה גם היא לביקורות רבות כלפי הלהקות בטענה שהן משתמשות במטאל לצרכים מסחריים, הצלחת הנו מטאל גרמה לוויכוח המתמשך עד היום בין המטאליסטים- האם הנו מטאל נחשב כמטאל, והאם תרם למטאל מאחר שכמעט והכפיל את כמות מעריצי המטאל בעולם או שהזיק לו מאחר שגרם למטאל להתמסחר. למרות הביקורות זכו להקות הנו מטאל לפופולריות רבה והיוו מין גישור בין קהל המטאל לקהל הרוק האלטרנטיבי של מוזיקת המיינסטרים.
הירידה בפופולריות.