לאחר התפטרותו מתפקידו בממשל, התמנה פארלי ליושב ראש מועצת המנהלים של תאגיד הייצוא של חברת קוקה קולה, תפקיד שכאילו נתפר לפי כישוריו של פארלי. הוא שימש בתפקיד זה עד לפרישתו ב-1973. בבחירות המקדימות למשרת מושל ניו יורק ב-1942 תמך פארלי במועמד שנבחר בסופו של דבר, ג'ון בנט, אל מול המועמד המועדף על הנשיא רוזוולט, ג'יימס מיד. בבחירות הכלליות נוצח מיד על ידי מועמד הרפובליקנים תומאס דיואי. פארלי קיבל קול אחד בלבד בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1944. חשיבותו כבעל כוח פוליטי ארצי חזרה כאשר ידידו הוותיק, הארי טרומן נבחר כנשיא לאחר פטירתו של רוזוולט.
ב-1948 פורסמה האוטוביוגרפיה השנייה של פארלי, "סיפורו של ג'ים פארלי: השנים עם רוזוולט". בספר זה שיבח פארלי את השקפותיו בנוגע לחשיבותו לממשל, הגן על מורשתו, וכלל לא דיבר בחיבה על הבוס לשעבר שלו, רוזוולט. הוא המשיך לתאר באריכות את מעמדו רב החשיבות ואת תחומי האחריות הרבים מספור בבית הלבן של רוזוולט. עם זאת, לדבריה של מזכירתו של רוזוולט, גרייס טלי , בספרה "פ.ד.ר: הבוס שלי" (F.D.R: My Boss), שיצא לאור ב-1949, "...למעט תפקידו כמנהיג המפלגה, בתוך הקבינט הוא תרם מעט מאוד או בכלל לא לעיצוב מדיניות הממשל". טלי ממשיכה ומתייחסת לספרו של פארלי כ"המנון של שנאה כלפי רוזוולט". למעשה, בספרו תיאר פארלי את הפנטזיה שלו כיורש אפשרי לרוזוולט בבחירות של 1940, שכן הוא העריך יתר על המידה את הפופולריות שלו על סמך התשבחות שהוא קיבל לעיתים קרובות כאיש הממשל. למעשה, הסבירה טלי, "ג'ים שגה כאשר הוא חשב שמחיאות הכפיים שהוא קיבל בפתיחתם של משרדי דואר חדשים היו מחיאות כפיים שהופנו אליו אישית".
ב-1974 הוענקה לפארלי מדליה על ידי אוניברסיטת נוטרדאם , שהיא אות הכבוד הוותיק והמכובד ביותר שמוענק לאמריקאים קתולים. הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המדינתית והארצית עד ליומו האחרון.
ג'יימס פארלי נפטר בגיל 88, בניו יורק, ב-9 ביוני 1976. הוא היה אחרון חברי הקבינט של רוזוולט שנותרו בחיים. פארלי נטמן בבית הקברות גייט אוף הייבן שבהאות'ורן, ניו יורק.
מורשתו והנצחתו.
פארלי היה האדם היחיד ששימש בו-זמנית כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק, וכמנהל הכללי של הדואר. הכבוד שרחשו לפארלי חצה את הקווים הפוליטיים. לקראת סוף הקריירה שלו, היה פארלי כבר מדינאי וותיק והוא דחף לרפורמות בשיטות מימון מסעות הבחירות וצמצום ההשפעה של קבוצות ההשפעה והשחיתות בפוליטיקה.
הדיוקסיה הקתולית של ניו יורק כללה את פארלי ברשימת האישים החשובים שלה לכבוד שנת ה-200 שלה שצוינה ב-2007. "פרס ג'יימס א. פארלי" הוא הפרס המכובד ביותר שמוענק על ידי איגוד כתבי האגרוף לאלו שמגלים הגינות ויושרה בספורט האגרוף. "התא של פארלי" הוא השם שניתן לקבוצת מושבים בשורה הראשונה של יציעי היאנקי סטדיום הקרובים לקו הבסיס הראשון. פארלי ואישים אחרים נהגו לפקוד את המושבים הללו. בשנותיו האחרונות נהג פארלי לתרום את הכרטיסים הללו למועדוני הנוער בניו יורק ובסביבה.
פארלי היה האורח הראשון בתוכנית הוותיקה של רשת NBC, פגוש את העיתונות. הוא נודע גם בשל "תיק פארלי" , סדרה של תיעודים על אישים שקיימו פגישות עמו או עם רוזוולט, שאותם היה מכין לקראת הפגישה עם הנשיא ובהם היה כל המידע האישי או הכללי אודות האיש שנאסף מפגישות קודמות או על סמך מקורות אחרים.
ב-1962 קיבל פארלי מדליית זהב מ"אגודת מאה השנים של ניו יורק" , כאות הוקרה לתרומתו יוצאת הדופן לעיר ניו יורק.
פארלי נהג לומר שבאמצע אוקטובר, כשבועיים לפני הבחירות, אלו שהחליטו כבר על המועמד לנשיאות שלו הם יצביעו, כבר לא ישנו את דעתם. הוא היה ידוע ביכולתו לזכור שמות של אנשים שעמם נפגש ופרטים אישיים עליהם.
"בניין ג'יימס א. פארלי" הוא בניין הדואר המרכזי של ניו יורק והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. על שמו קרויים גם בית ספר יסודי וגשר זיכרון בסטוני פוינט.
בית יולדות אמהות
בית יולדות אמהות היה בית יולדות שהוקם ברחוב הצנובר (שדרות הנשיא 19) ברובע כרמל, חיפה.
בית היולדות נוסד ב-20 בספטמבר 1945 ופעל עד ינואר 1963. ב-10 השנים הראשונות לפעילותו יולדו בבית היולדות 1,500 תינוקות.
היסטוריה.
לאחר הקמתו שימש המבנה ברחוב הצנובר (ברחוב שבו שכן בית יולדות מולדה ובו נמצא כיום בית הארחה רוטנברג בשדרות הנשיא) כבית מגוריהם של אברהם רוטנברג (אחיו של פנחס רוטנברג) ואשתו הרופאה הד"ר פיניה רוטנברג.
השניים תרמו את ביתם הפרטי לצורך הקמת בית החולים, ועברו להתגורר בבית סמוך ברחוב יפה נוף.
לאחר ביצוע שינויים מבניים שנדרשו להתאמת המבנה ליעודו החדש, נפתח "בית יולדות אמהות" ב-20 בספטמבר 1945, ובו 20 מיטות אשפוז.
לאחר 10 שנות פעילות וכ-1,500 לידות, נקלע בית החולים לקשיים , וכעבור מספר שנים, בינואר 1963, הופסקה פעילותו. חודש לאחר מכן נפטרה ד"ר פיניה רוטנברג בבית חולים בשווייץ.
בית היולדות קיים קשר הדוק עם משפחת המלוכה הירדנית. הקשר למלך עבדאללה נוצר באמצעותו של אברהם רוטנברג אחיו הצעיר ויד ימינו של מייסד חברת החשמל, אשר ירש את תפקידו כמנכ”ל החברה עם מות האח המייסד בשנת 1942 וכיהן בתפקיד עד 1957. במלחמת העצמאות שימש אברהם איש הקשר למלך עבדאללה שעם משפחתו
עמד בקשרי ידידות מאז בניית התחנה ההידרואלקטרית בנהריים.
בחצר רחבת הידיים עמד אוהל גדול שניתן למייסדת בית החולים הגינקולוגית ד"ר פיניה רוטנברג כמתנה מהמלך עבדאללה, שליטה של ירדן, שנשותיו וגם זיין א-שריף, מלכת ירדן רעייתו של בנו הבכור טלאל, מלך ירדן, הגיעו ללדת במוסד הזה את נסיכי השושלת.
בית יולדות מולדה.
לפני שניהלה את "בית יולדות אמהות" הייתה הד"ר רוטנברג שותפה עם הגניקולוג הד"ר רודולף מאייר בניהול "בית יולדות מולדה" שנפתח בשנת 1934 ופעל עד שנת 1958, אך בשנת 1945 השותפות ביניהם פורקה
בית היולדות מולדה שכן בשדרות הנשיא 82. תוכנן על ידי האדריכל שמואל רוזוב.
גימנסיה כרמל.
במקום בו שכן "בית יולדות אמהות" בשדרות הנשיא 19, ממוקמת גימנסיה כרמל (נכון לשנת 2020)
ויד
ויד (בהונגרית: Vid) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בויד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 138 תושבים, ובשנת 2019 רק 112 תושבים.
יהודי ויד.
בויד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
יחסי הונג קונג–ספרד
יחסי הונג קונג-ספרד הם היחסים הבין-לאומיים בין הונג קונג לספרד.
קונסוליות כבוד.
לספרד יש קונסוליה במרכז הונג קונג. משרד הכלכלה והסחר של הונג קונג בבריסל מייצג את הונג קונג בספרד.
יחסי סחר.
בשנת 2015 סך המסחר בין הונג קונג לספרד עמד על 2.8 מיליארד דולר.
ספרד היא השותפה העסקית העשירית בגודלה של הונג קונג באירופה. בשנת 2015 סכום הייצוא להונג קונג הסתכם בכ־298 מיליון דולר, כאשר ציוד שידור, תנורי החשמל ועלונים היו המוצרים העיקריים. מנגד, הונג קונג היא השותפה העסקית השמינית בגודלה של ספרד באסיה. בשנת 2015 סכום היצוא לספרד הסתכם בכ-956 מיליון דולר, כאשר שעוני מתכת, בשר ותרופות הם המוצרים העיקריים.
ביקורים רשמיים.
שר התחבורה והשיכון של הונג קונג, אנתוני צ'אונג, הגיע לביקור רשמי במדריד במאי 2017.
תחבורה.
ביוני 2016 החלה קת'אי פסיפיק בטיסות ישירות בין הונג קונג למדריד.
מצודת אלמינה
מצודת אלמינה הוקמה על ידי הפורטוגלים בשנת 1482 בשם קסטלו דה סאו ז'ורז'ה דה מינה, הידועה גם בשם קסטלו דה מינה או פשוט מינה (או פייטוריה דה מינה), באלמינה, גאנה (לשעבר חוף הזהב).
המצודה הייתה נקודת המסחר הראשונה שנבנתה במפרץ גינאה והבניין האירופי העתיק ביותר שקיים מדרום לסהרה. המצודה, שהוקמה לראשונה כיישוב סחר, הפכה מאוחר יותר לאחת התחנות החשובות ביותר במסלול סחר העבדים האטלנטי. ההולנדים כבשו את המבצר מהפורטוגלים בשנת 1637, לאחר ניסיון לא מוצלח בשנת 1596 והשתלטו על כל חוף הזהב הפורטוגלי בשנת 1642. סחר העבדים נמשך תחת ההולנדים באמצעות חברת הודו המערבית ההולנדית עד 1814. בשנת 1872, חוף הזהב ההולנדי, כולל המצודה, הפכו לשטח בריטי.
חוף הזהב, שהיא כיום גאנה, קיבל את עצמאותו בשנת 1957 מבריטניה והמדינה הפכה לבעלת השליטה במצודה. מצודת אלמינה היא אתר היסטורי והיווה מקום מרכזי לצילומי סרט הדרמה של ורנר הרצוג משנת 1987, קוברה ורדה. המצודה מוכרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
לפני הפורטוגלים.
האנשים שחיו לאורך חוף מערב אפריקה באלמינה בסביבות המאה החמש עשרה היו ככל הנראה בני פנטה. מוצאם האתני קשור ביחס לא בטוח ל"אקאן", כשלעצמו מילה המסמלת מקוריות ממילת השורש "קאן", שהיא ראשונה או מקורית. בין אבותיהם היו סוחרים וכורים שסחרו זהב בים התיכון והמזרח הקרוב מימי הביניים. אבותיהם של דוברי האקאן של היערות הגיעו מצפון ליער.
האנשים בחוף מערב אפריקה התארגנו לאוכלוסיות רבות שהוצבו על פי קווי קרבה. המשפחה הייתה חשובה ביותר בחברה, וראשי המשפחה אוחדו בקהילות תחת סמכות מקומית מוכרת. לאורך חוף הזהב בלבד התקיימו יותר מעשרים ממלכות עצמאיות. אלמינה שכבה בין שתי ממלכות פנטה שונות, פטו ואגאפו. מערב אפריקאים טיפחו קשרים עתיקים עם חלקים אחרים של העולם. סחר במתכות נפוצות, צורות אמנותיות איקוניות והלוואות חקלאיות מראים שקשרים חופיים בסהרה שגשגו. הפורטוגלים בשנת 1471 היו האירופאים הראשונים שביקרו בחוף הזהב, אך לא בהכרח המלחים הראשונים שהגיעו לנמל.
הגעת הפורטוגזים.