העיתון הראשון שנוסד באזור הלבנון, המסמל את הלידה האמיתית של העיתונות הפרטית בעולם הערבי, היה חדיקת אל-אח'באר ("גן הידיעות"). מייסדו, ח'ליל אל-ח'ורי, איש רוח בן העיר ביירות מן העדה היוונית-אורתודוקסית, היה בן 22 בלבד כאשר פרסם את הגיליון הראשון בראשית שנת 1858. את הכסף לפרסום העיתון, וכן את הרישיון הממשלתי, השיג בזכות הקשרים שיצר עם כמה מנכבדי העיר בחוגי הספרות והמדע אליהם השתייך. העיתון נמנע מלהתעמת עם השלטון, ואף לעיתים שימש כפרסום רשמי מטעמו (עובדה שסייע בידו להמשיך להתפרסם למעלה מחמישים שנה, ואף להפוך לעיתון כמעט רשמי של מחוז ביירות). עם זאת, החידוש הגדול בעיתון היה בהיותו לא רק מקור אמין למידע שוטף על ההתפתחויות הפוליטיות והכלכליות ברמה המקומית והעולמית, אלא גם ככלי מחנך שביקש להנחיל את ההשכלה והידע המודרני המערבי לחברה הערבית, ולהרחיב את אופקיה, בהתאם לשאפתנות ולתחושת השליחות של מייסד העיתון.
למן הגיליונות הראשונים כבר הופיעו בעיתון, לראשונה בשפה הערבית, כתבות בנושאים מדעיים, בנושאים חברתיים (כגון חשיבות החינוך בחברה, ובקרב הנשים בפרט או עיסוק בעקרונות המשפט המערבי), בסוגיות הקשורות לתחיית המורשת הספרותית והלשונית הערבית, וכן מוספי ספרות בהם נכתבו יצירות מופת מן הקלאסיקה הערבית, לצד תרגומי יצירות מלשונות זרות, ואף פרוזה ושירה מאת משכילים ערביים מקומיים, לרבות ח'ורי עצמו. בדרך זו, הפך העיתון לזירה של התדיינות בין המשכילים והאינטלקטואלים המקומיים. אומנם, לא ידוע בדיוק מה הייתה השפעתו של העיתון על הזירה הציבורית הכללית, על פי ח'ורי עצמו מעגל המנויים עמד על כ-400 איש, מספר צנוע, אך כזה שמעיד על כך שבשלב הזה כבר עלה הביקוש למוצר בקרב האינטליגנציה המקומית באופן משמעותי. עיתון זה סלל את הדרך לפרסומם של עיתונים נוספים בשפה הערבית שכמו האחרון, החלו לעסוק במגוון נושאים מעבר לדיווחי החדשות.
במהלך שני העשורים שלאחר יציאתו לאור של "חדיקת אל-אח'באר", הופיעו בזירה המקומית הלבנונית כעשרים פרסומים פרטיים נוספים ביוזמת אנשי רוח מקומיים או ביוזמת גורמים מסיונרים. העיתון הבולט מבין אלה, היה אל-ג'ואאב ("ידיעות ממרחקים"), שנוסד על ידי אחד ממבשריה הגדולים של עידן "הנהדה" בשפה ובספרות הערבית, אחמד פארס אל-שידיאק. גם עיתון זה פעל ידי ביד עם השלטון, ואף זכה למימון שלטוני חלקי, אך הכישרון הספרותי והעריכתי של שידיאק, לבנוני בן העדה המארונית (שהתאסלם מאוחר יותר), הפך את העיתון לפופולרי בתקופתו, וזכה על פי דיווחים מאנשים בני התקופה, לתפוצה בכל רחבי העולם הערבי, עד לסגירתו הסופית בשנת 1883. זה ככל הנראה היה העיתון הערבי הראשון שבאמת הופץ בכל המרחבים בהם היו דוברי ערבית, ודן באופן רציני בפוליטיקה העולמית.
למרות הקשיים הראשוניים עמם נאלצו להתמודד "חדיקת אל-אח'באר" ו"אל-ג'ואאב", כגון הדיווח המאוחר על אירועי השעה, קשיים בהדפסת העיתון (הפקת גיליון אחד עד שלושה במשך דקה תמימה), קשיי עריכה ולשון, והקושי הברור בהכשרת קהל קוראים רחב, הרי ששני עיתונים אלה, בניגוד לאחרים בני זמנם, החזיקו מעמד תקופה ארוכה למדי, וזכו לפופולריות יחסית במונחי התקופה. כמו כן, שני העיתונים הופיעו בתדירות שבועית, ועסקו בנושאים שמעבר לדיווחים חדשותיים גרידא.
עיתונים אלו סללו את הדרך ליציאתם לאור של ראשוני המגזינים בשפה הערבית. כזה היה למשל המגזין אל-ג'ינאן ("הגנים"), שנוסד על ידי דמות בולטת נוספת בעידן "הנהדה" של הספרות והלשון הערבית, בוטרוס אל-בוסתאני, בסיוע של בנו סלים, ובן דודו סולימאן. בוסתאני, מארוני במוצאו שעבר לאמונה הפרוטסטנטית מאוחר יותר, השתמש בכישוריו הנרחבים כמחנך, מתרגם, עורך ולשונאי, על מנת להוציא לאור בינואר 1870 כתב עת מקיף ביותר, אשר עסק במגוון נושאים היסטוריים, גאוגרפיים, ספרותיים, פלוסופיים, לשוניים, ומדעיים. נושאים אלו היו קשורים הן במדע מערבי או היסטוריה אירופאית (כ"מהפכה הצרפתית"), והן בסוגיות הקשורות לשירה והספרות הערבית. כמה שנים מאוחר יותר נוסדו עוד שני עיתונים חשובים נוספים, אל-מוקתטף ("המבחר") משנת 1876, והמגזין אל-הלאל ("הסהר") שנוסד בשנת 1892, על ידי אחד מגדולי סופרי עידן "התחייה" בתרבות הערבית, ג'ורג'י זידאן. גם שני כתבי עת אלו עסקו במגוון רחב של נושאים תרבותיים ומדעיים.
חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1875, נוסד בביירות מגזין חדשותי חשוב אחר, ת'מראת אל-פונון ("פירות המדעים"), בעריכתו של עבד אל-קדר אל-קבאני, לבנוני בן העדה המוסלמית הסונית, שהחזיק מעמד עד שנת 1908, וזכה לתפוצה לא מבוטלת. עיתון זה נוסד על ידי אינטלקטואלים מוסלמים, ששמו למטרה להרחיב את הפצת הידע, כנראה כתגובת נגד לעיתונים ביוזמת הנוצרים. שבועון זה היה פרו-עות'מאני ומסורתי בטעמו הספרותי והתרבותי, וזכה לתמיכה של האליטה המוסלמית הסונית בלבנון. הוא היה פחות אטרקטיבי ממתחריו הנוצריים, ושיקף את הדיסוננס בין החידוש של המדיה והשמרנות של המסר שלו. שנה לאחר שנוסד "ת'מראת אל-פונון", נוסד עיתון חשוב לא פחות, שעסק בעיקר בחדשות מקומיות ופוליטיקה עולמית, בשם לסאן אל-חל ("לשון הנסיבות").
התמסדות העיתונות הערבית.
למן הרבע האחרון של המאה ה-19, ירד קרנה של לבנון, ומצרים הפכה למובילה בתחום העיתונות הפרטית. היותה של מצרים מחוז בעל מעמד אוטונומי מבחינה פוליטית לצד התפתחותה הכלכלית המרשימה, (שכללה את פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, ופיתוחן המואץ של קהיר ואלכסנדריה), עודדו מהגרים רבים מן האזור להתיישב בה. אחוז משמעותי מן המהגרים למצרים באותה תקופה באו מאזור לבנון וסוריה, בעקבות סכסוכים בין העדות, מצוקה כלכלית, ואף כתוצאה משלטון הדיכוי שהונהג בימי הסולטאן עבדול חמיד השני, שעלה לשלטון בשנת 1876. הגירה זו הביאה עמה רבים מחלוצי העיתונות הפרטית בשפה הערבית, שהצטרפו לקהילת הזרים בקהיר, שבימי הח'דיו אסמאעיל פאשא גדלה פי שבעה. פיתוחה המואץ של קהיר, כניסת שירות דואר מצרי אוטונומי, ובעיקר הכנסת שירותי טלגרף, חייבו את כניסתה של העיתונות הפרטית לזירה המצרית, זאת על אף שבאותה עת קהילת הזרים במצרים קיבלה עיתונים מחוץ לגבולות מצרים. יתרה מזאת, באותה תקופה היו כבר במצרים עיתונים מקומיים בלשונותיהם השונות (איטלקית, צרפתית ויוונית).
העיתון הפרטי הראשון בערבית במצרים, ואדי אל-ניל ("עמק הנילוס"), פורסם לראשונה בשנת 1867, וזכה לתמיכה ורישיון ממשלתי מטעם הח'דיו אסמאעיל פאשא, שראה בכך עוד דרך לקידום ארצו אל המודל האירופאי אותו העריץ. אך העיתון החשוב יותר שנוסד באותה תקופה, היה זה שנוסד על ידי שני מהגרים שבאו למצרים בגלי ההגירה מאזור הלבנט. שני המהגרים היו האחים סלים ובשארה תקלא, בני העדה היוונית-קתולית, שהיגרו לאלכסנדריה הקוסמופוליטית מביירות, ובשנת 1876 ייסדו את העיתון "אל-אהראם" ("הפירמידות"). ייחודו של "אל-אהראם" היה באמינות ובפירוט הידיעות בתחומי פנים וחוץ שפרסם, תוך הסתמכות על סוכנויות הידיעות הבינלאומיות שהאחים תקלא היו מנויים עליהן. אמינותו של העיתון בנתה לו ציבור מנויים של מאות צרכנים. יכולתו לתמרן מבחינה פוליטית, על אף נסיבות התקופה, ולשמור על רישיונו, הביאה לכך שבשנת 1881 הפך "אל-אהראם" משבועון ליומון. בשנת 1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר, ועד היום זהו היומון המוכר והפופולרי ביותר במצרים.
האירועים הפוליטיים שהתרגשו על האזור בשנים שבין השליש האחרון של המאה ה-19, עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה, והעמקת המעורבות האירופאית באזור, השפיעו על התפתחות העיתונות. בין שנת 1879, ועד הכיבוש הבריטי של מצרים בשנת 1882, החלו לצאת לאור במצרים ביטאונים קצרי ימים שביקרו את אוזלת ידו של השלטון, והביעו את מורת רוחם מהשתלטותם של זרים על מצרים. כאלה היו למשל העיתונים מיצר אל-פתאת ("מצרים הצעירה"), אל-עצר אל-ג'דיד ("העידן החדש"), אל-וטן ("המולדת"), וכן אבו נט'רה ("בעל המשקפיים"), בעריכתו של יעקב צנוע, מצרי ממוצא יהודי, שבאמצעות הקריקטורות החתרניות שלו, הביע ביקורת חריפה כלפי שלטון בית המלוכה המצרי, והח'דיו העומד בראשו.
בשנת 1882 זינק כבר מספר האנשים בציבור במצרים שנחשף למסרים העיתונאים, וכבר היה בעל מודעות פוליטית ממשית. בזכות האספקה הסדירה של חדשות מן הארץ ומחוצה לה, החל להכיר האדם הפשוט שידע לקרוא, או שהאזין לאדם היודע לקרוא, את העולם בו הוא חי, והחלה להיווצר תודעה לאומית קולקטיבית מצרית. למן הכיבוש הבריטי, המשיכו רק עיתונים מעטים להתפרסם, והתנופה דעכה למספר שנים. אולם הכיבוש הבריטי יצר גם תנאים נוחים להמשך התפתחותה של העיתונות המצרית מספר שנים מאוחר יותר. העידן הבא שהחל בעיתונות הערבית, כלל גל חדש של יוזמות פוליטיות ועיתונאיות, שבמוקדו המאבק לשחרור לאומי. במאבק זה היוותה העיתונות הערבית גורם חשוב, שייצר יותר ויותר קהלים בציבור דובר הערבית שהיו צמאים למידע.