הלאזים או הצ'אנים (בלאזית: ლაზეფე, בגאורגית: ლაზები, או ჭანები, בטורקית: Laz) הם קבוצה אתנית שהתגוררה בתחילה לחוף הים השחור על גדות מחוזות צפון-מזרח טורקיה ומערב גאורגיה. השפה המדוברת בפיהם קרובה למגרלית ומעט מרוחק יותר מהגאורגית (ממשפחת השפות הכרתווליות). בגאורגיה הם מוגדרים בדרך כלל כ"קבוצה טריטוריאלית-תרבותית" של הגאורגים. למרות זאת, ישנם לאזים בטורקיה הדוחים אף את המושג "כרתוולים" מתוך מטרה לשייך את עצמם כחלק מקבוצה אתנית לאזו-מגרלית או לזאנים שגירשו את הגאורגים.
הלאזים השתייכו בעבר לדת הנוצרית בתקופת האימפריה הביזנטית והממלכה הגאורגית המאוחדת, אבל כיום כמעט כולם הם סונים מוסלמים. הם דוברים שפה משלהם הנקראת לאזית. הלאזים צוינו כבר מימי קדם כפולקלור דייגים על ידי הטורקים (למעשה, רובם הם איכרים המגדלים תה ותירס) מכיוון שהאנשובי היה חלק ניכר מהתזונה שלהם. תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, הם התגוררו בלאזיסטן. המסורות הפולקלוריסטיות שלהם דומות לאלו של הגאורגים, במיוחד של המגרלים, עם השפעות טורקיות.
ההיסטוריה של לאזונה.
הלזים מתגוררים באזור גאוגרפי המצוין כיום כ"לאזונה" (ლაზონა). כיום, כל האזור הוא חלק מהרפובליקה של טורקיה. ההיסטוריה שלהם מתוארכת אחורה לפחות למאה ה-6 לפנה"ס. כאשר הממלכה הגאורגית הראשונה במערב הייתה ממלכת קולכיס, שכיסתה את שטח מערב גאורגיה המודרנית והנפות הטורקיות המודרניות: טרבזון וריזה. בין תחילת המאה ה-2 לפנה"ס והשנים המאוחרות של המאה ה-2, ממלכת קולכיס, יחד עם הממלכות השכנות, הפכה לזירה מאבק אלים והרסני בין הכוח המקומי החזק של הקיסרות הרומית לבין ממלכת ארמניה והממלכה שהתקיימה תקופה קצרה פונטוס. כתוצאה ממערכה רומאית מבריקה של המצביאים פומפיי ולוצולוס, ממלכת פונטוס נהרסה לגמרי על ידי הרומאים, וכל השטחים כולל קולכיס, סופחו לתוך האימפריה הרומית כפרובינציות.
הממלכה הקודמת של קולכיס אורגנה מחדש על ידי הרומאים לפרובינציה בשם לזיקום שנוהלה על ידי לגטי רומאי. התקופה הרומית סומנה על ידי הלניזציה של המחוז במושגים של שפה, כלכלה ותרבות. לדוגמה: החל מתחילת המאה ה-3, האקדמיה לפילוסופיה היוונית-לטינית של פאסיס הייתה מפורסמת יחסית בכל רחבי רומא. בתחילת המאה ה-3, שונה סטטוס הפרובינציה הרומית לזיקום למידת מה של אוטונומיה, כך שבסוף אותה מאה התפתחה לעצמאות מלאה ונוסדה ממלכת לזיכה (מכסה את ה של סמגרלו, אג'ריה, גוריה ואבחזיה) על בסיס של נסיכויות קטנות של זאנים, סוואנים, אפסלים וסנוג'ים. ממלכת לזיכה התקיימה 250 שנה עד שבשנת 562 הוא סופחה לאימפריה הביזנטית. באמצע המאה ה-4, אימצה לזיכה את הנצרות כדת הרשמית של הממלכה. אירוע זה קודם על ידי שמעון הקדוש, משנים-עשר השליחים של ישו, שהטיף בכל רחבי ממלכת לזיכה, ומצא את מותו בסוואנירי, מערב לזיכה. וזאת לפי משה מצ'וריינה, "אויבי הנצרות קטעו אותה ל-2 חצאים במסור".
האיחוד מחדש של לזיכה עם ממלכת אבחזיה לתוך האימפריה הביזנטית בשנת 562 הביאו ל-150 שנות יציבות יחסית שהופסקה בתחילת המאה ה-7 כאשר הופיעו הערבים הופיעו באזור ככוח אזורי חדש.
תפוצה גאוגרפית.
הממלכה הקדומה קולכיס והממלכה שירשה אותה לזיכה הייתה ממוקמת באותו מחוז בו היו ממוקמים דוברי הלאז של היום, ותושביו דוברים כנראה ורסיה תורשתית של אותה שפה. קולכיס הייתה מקום מושבם של יאסון והארגונאוטים המפורסמים מהמיתולוגיה היוונית.
כיום רוב דוברי הלאזית מתגוררים בצפון טורקיה, ברצועת האדמה לאורך החופים הדרום מזרחיים של הים השחור, בנפות פזאר (Atina), ארדשן (Artaşen), פינדיקלי (Viče) של נפת ריזה, ונפות: ארהבי (Arkabi), הופה (Xopa), בורשקה בנפת ארטווין. ישנם גם קהילות בצפון מזרח אנטוליה קרמורסל (נפה) שבנפת קוג'לי, אקשקוסה שבפרובינציית דוזסה, נפת סקריה ופרובינציית ברטין), היו מהגרים רבים שהתיישבו מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וכיום גם איסטנבול ואנקרה. רק קבוצה קטנה של לאזים מתגוררת בגאורגיה, בעיקר באג'ריה. (ההערכה היא של כ-30,000 דוברי לאז, מתוכם כ-2,000 איש בסארפי).
לאזים עבור אלה שאינם לאזים.
הטורקים קוראים להם "לאז" לכל תושבי פרובינציות הים השחור מזרחית לנפת סמסון. השם לזכה מתייחס בדרך כלל לשפה הלאזית, מצביע על הדיאלקט בנפת טרבזון של טורקית לאלה שאינם לאזים, אף על פי שלאמיתו של דבר היא שפה דרום קווקזית, ללא קרבה לשונית לטורקית. מצד שני הלאזים נוטים להפריד את עצמם מהתושבים האחרים של המחוז. כמו כן מי שאינם לאזים, מסרבים לקבל את השם ומעדיפים לקרוא לעצמם "קרדניזי" (שמשמעותו: מהים השחור).
מ&quot;ט שערי טומאה
מ"ט שערי טומאה הוא ביטוי ביהדות המשמש לתאר את מצבם של עם ישראל בסוף גלות ושעבוד מצרים.
כיום משמש הביטוי, לעיתים, לתאר אדם הנמצא בשפל המדרגה מבחינה מוסרית או רוחנית.
49 מידות כנגד 7 הספירות הנמוכות : חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד ומלכות. כל ספירה היא מידה (תכונת אופי) באדם, המורכבת משבע הספירות לאיזון.
מקור והסבר.
המקור העיקרי לביטוי מצוי בספר הזוהר חדש המסביר את שורש ספירת העומר, בזוהר תחילה מסופר כי ישראל שרו במצרים, נטמאו ולכלכו את עצמם בכל מיני טומאה וזה לשונו:
יש שסברו שבני ישראל יכולים היו להיגאל משעבוד מצרים רק כל זמן שלא הגיעו לשער הנו"ן, ולכן יציאת מצרים נעשה בחיפזון כדי למנוע את הירידה לשער הנו"ן. כך למשל כותב בעל החסד אברהם:
יש שכתבו שבמהלך 49 הימים שבין יציאת מצרים למתן תורה, יצאו בני ישראל כל יום משער טומאה אחד, כך שלאחר מ"ט יום יצאו ממ"ט שערי טומאה ונכנסו למ"ט שערי קדושה. ועל פי הזוהר אמרו כי כנגד זה ציוותה התורה לספור את ספירת העומר בכל שנה בין יום טוב הראשון של פסח לבין חג השבועות.
מבחן אמריקאי
קורינה
יהושע בן גמליאל
יהדות גרמניה המזרחית
יהדות גרמניה המזרחית מהווה ביחד עם יהדות גרמניה המערבית את המשכה ההיסטורי של יהדות גרמניה הנאצית. רוב היהודים בגרמניה המזרחית היו פליטים שנעקרו מביתם על ידי שלטונות גרמניה הנאצית וחזרו לביתם לאחר מלחמת העולם השנייה, או יהודים סוציאליסטים וקומוניסטים שחזרו או עברו אל גרמניה המזרחית מהצד המערבי כדי להתיישב ולהיות שותפים בהקמת מדינה קומוניסטית. הקהילה היהודית במדינה הייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der jüdischen Gemeinden in der DDR).
החוקה המזרח גרמנית הבטיחה חופש פולחן דתי והתארגנות דתית, וקבעה שמעשי איבה דתית וגזעית הם פשעים פליליים. אף על פי כן ראו השלטונות את קיומה של פעילות דתית אינטנסיבית בעין לא יפה ולמעשה הוגבלו. בקהילות הגדולות נערכו תפילות קבועות בימי שישי ושבת. אף על פי שרשמית מותר היה ליהודים לקיים את מנהגיהם, בפועל לא הייתה כמעט פעילות דתית. מדיניותה הרשמית של גרמניה המזרחית הייתה אנטי-ציונית מובהקת ופרו-ערבית, דבר שהוביל לעלייה מעטה של יהודים מהמדינה. לא הייתה אפליה אנטישמית נרחבת, אך יחסו של הצבור בחלקו הגדול היה עוין ליהודים.
היסטוריה.
יהודי גרמניה המזרחית הקפידו להניף את דגל ישראל באירועים הרשמיים של הקהילות, עד לשנת 1952.
כחלק מגל אנטישמיות שפקד את הגוש המזרחי בתחילת שנות ה-50, ב-1952 נקטה ממשלת גרמניה המזרחית בפעולות "אנטי-ציוניות" שגרמו להדחתם של יהודים ממשרות ממשלתיות מפלגתיות ומעמדות כלכליות וכן אירעו כנגדם התקפות בעיתונות חיפושים ומאסרים. עם פתיחת משפטי פראג בנובמבר 1952, הואשם פאול מרקר בתקשורת המזרח-גרמנית בקשר עם הנאשמים במשפט. מכתבים ששלח מרקר לנשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק, שבהם הזם את הטענות נגדו, לא הועילו, ובתחילת חודש דצמבר 1952 הוא נעצר. ב-20 בדצמבר 1952 התפרסם כתב האשמה נגדו, שבו הואשם בהיותו "סוכן אימפריאליסטי ציוני". כתוצאה מכך נמלטו כ-500 יהודים למערב אירופה בשנה זו ובשנה שלאחריה. לאחר מכן שופר במקצת היחס כלפי היהודים. ב-1953 נחקקו מספר חוקים שהגדירו מחדש מיהו יהודי.
בינואר אותה שנה פוזרה אגודת נרדפי הנאצים, שרבים מבכיריה היו יהודים. עם מותו של סטלין במרץ 1953, פסקו הרדיפות האנטישמיות. רוב חברי המפלגה שהודחו, טוהרו מאשמה והוחזרו אליה. המשטר החל להעניק סיוע כלכלי לקהילות היהודיות.
ב-1961 החל להופיע ביטאון הקהילה "נכריכטנבלאט" ("עלון החדשות").
ב-30 במאי 1961 קיבל הרב מרטין ריזנבורגה, המנהיג של הקהילה היהודית בברלין המזרחית, מדליה ביום הולדתו ה-65. רוב היהודים הוכרו כנרדפי המשטר הנאצי לשעבר וקיבלו קיצבה חודשית.
באפריל 1971 העבירה המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות מידע חשאי למפלגות הקומוניסטיות האחיות, ובהן זו המזרח-גרמנית, בו ביקשה מהן להתגייס למאבק בציונות. המשטר בגרמניה המזרחית גייס לכך את התקשורת והאקדמיה ומוסדות רשמיים התבקשו לגבש עמדות לצורך ניהול ויכוחים אידאולוגיים עם הקהילות היהודיות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 פרץ גל אנטישמיות חדש, שהמשטר עשה ככל יכולתו למנוע פרסום מידע עליו. כמחאה על ההשוואות בין פעולות צה"ל למעשי הנאצים במלחמת העולם השנייה, סירב יושב ראש הקהילה היהודית, הלמוט אריס, להשתתף באירועים הרשמיים לציון יום השנה של ליל הבדולח בנובמבר 1983.