שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1992 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמה של רות ג'י. סיפל (Ruth J. Siple), אלמנתו של חוקר אנטארקטי הידוע פול סיפל, שהיה נשיא הכבוד ותומך פעיל של החברה האנטארקטית; ואורח הכבוד בחנוכת התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט ב -9 בינואר 1975.
חאבי גארסיה (מאמן כדורגל)
חאבייר גארסיה קארלוס (בספרדית: Javi Gracia; נולד ב-1 מאי 1970), מוכר בקיצור כחאבי גארסיה, הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל בהווה.
גארסיה הוביל את ווטפורד לגמר גביע ה-FA השני בתולדותיה בשנת 2019, אך פוטר מאוחר יותר באותה השנה.
קריירת משחק.
גארסיה נולד בפמפלונה, נווארה, גארסיה החל לשחק בצורה מקצועית באתלטיק בילבאו. בעונת 1992/1993, שיחק במדי ליידה, אשר שבה ללה ליגה לאחר היעדרות בת 43 שנים. הוא הבקיע 12 שערים בעונה זו והייתה לעונה הטובה בקריירה שלו.
גארסיה בילה את שש העונות הבאות בצמרת הליגה, ושיחק באופן קבוע גם במדי ריאל ויאדוליד וגם בריאל סוסיאדד. בשנת 1999 חזר לשחק בליגה הספרדית השנייה וחתם בויאריאל, הוא עזר למועדון מולנסיה לעלות ללה ליגה לאחר שנת היעדרות אחת. הוא שיחק עמה באופן קבוע גם בלה ליגה.
בפברואר 2003, לאחר שכמעט ולא שיחק בעונה וחצי האחרונות שלו בויאריאל, חתם גארסיה בקורדובה מהליגה השנייה. ביוני 2004, פרש ממשחק פעיל. הוא הופיע סך הכל ב-229 משחקים בלה ליגה במהלך תשע עונות, בהן כבש 17 שערים.
קריירת אימון.
גארסיה החל את קיירת האימון שלו בקבוצת הנוער של ויאריאל, לאחר מכן אימן בליגה הספרדית השלישית, שם אימן את קבוצת Pontevedra CF.
בשנים 2008–2009, עדיין בליגה השלישית, גארסיה הצליח לעלות ליגה עם קדיס, אך פוטר באמצע העונה שלאחר מכן. בעונת 2010/2011, אימן בויאריאל ב'.
לאחר שנה ביוון, בה אימן את קרקירה חזר גארסיה לארצו, והוביל את אלמריה חזרה ללה ליגה אך עזב את המועדון ביוני 2013. ב-4 בספטמבר אותה שנה אימן לראשונה בלה ליגה כשמונה למאמנה של אוסאסונה.
ב-30 במאי 2014 מונה גארסיה למאמנה החדש של מלאגה. בשנתיים בהן אימן את הקבוצה, הוביל אותה למקום התשיעי והשמיני בהתאמה.
לפני פתיחת עונת 2016/2017 מונה גארסיה למאמנה של רובין קאזאן מליגת העל הרוסית. לאחר שסיים רק מקום התשיעי בליגה, עזב הספרדי את המועדון.
ב-21 בינואר 2018 מונה גארסיה למאמנה של ווטפורד מהפרמייר ליג כשחתם על חוזה ל-18 חודשים בעקבות פיטוריו של מרקו סילבה. בעונת 2018/2019, הוביל את המועדון לגמר הגביע האנגלי בפעם השנייה בתולדותיו. הוא פוטר ב-7 בספטמבר 2019, לאחר פתיחה גרועה של עונת 2019/2020 כשהקבוצה עם נקודה אחת בלבד.
גארסיה חזר לאמן בלה ליגה, כשמונה ב-27 ביולי 2020 למאמנה של ולנסיה. הוא פוטר ממנה קרוב לסיום עונת 2020/2021.
חיים אישיים.
הוריו של גארסיה היו מורים. הוא נשוי ואב לשלושה בנים.
פרוטון טיארה
פרוטון טיארה (במלאית: Proton Tiara, באנגלית: Proton Tiara) - היא מכונית סופרמיני מתוצרת יצרנית הרכב המלזית PROTON Holdings אשר יוצרה במלזיה בין השנים 2000 – 1996.
דגם "פרוטון טיארה" מבוסס על דגם סיטרואן AX מתוצרת סיטרואן.
עט לייזר
שדרות שאול המלך (תל אביב)
קולגיאטיה דה סנטה מריה לה מאיור
חאבי גארסיה (כדורגלן)
מנזר סן מייאן דה יוסו
המנזר המלכותי סן מייאן דה יוסו (בספרדית: Real Monasterio de San Millán de Yuso, "יוסו" פירושו "למטה" בספרדית עתיקה), הוא מנזר קתולי השוכן בתחומי המועצה המקומית בקהילה האוטונומית לה ריוחה בצפון ספרד, על הגדה השמאלית של הנהר קארדנס (Cárdenas) באמצע העמק של סן מייאן. המנזר הוא חלק מהמתחם המונומנטלי של שני מנזרים, יחד עם המנזר העתיק יותר של סן מייאן דה סוסו (שפירושו בספרדית עתיקה "מלמעלה").
את המנזר הורה לבנות המלך , המכונה "גרסיה מנאחרה" (García el de Nájera) בשנת 1053. ההיסטוריה של הקמתו קשורה לאגדה המבוססת על נס של הקדוש (או אמיליאנו), רועה צעיר שהפך לנזיר מתבודד. כשמייאן נפטר בשנת 574, בגיל 101, קברו אותו תלמידיו במערה שבה חי, וסביבה נוצר המנזר הראשון, זה של סן מייאן דה סוסו. חמישים שנה לאחר מותו של מייאן כתב הקדוש , שהיה הבישוף של סרגוסה בתקופת הממלכה הוויזיגותית, את תולדות חייו של מייאן.
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרזו המנזרים סן מייאן דה יוסו וסן מייאן דה סוסו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ויחד עם מנזר גואדלופה, אל אסקוריאל ומנזר פובלט הם שזכו לתואר זה.
היסטוריה.
האגדה על יסוד המנזר.
גרסיה השלישי מלך נווארה היה חסיד של מייאן הקדוש. אחרי שהקים את בנאחרה שבה הייתה חצר הממלכה, הוא רצה לקחת את שרידי הגופה של הקדוש, שהייתה קבורה במנזר סן מייאן דה סוסו, למנזר שהקים. ב-29 במאי 1053 הונחו שרידי הקדוש בעגלה שנמשכה על ידי שוורים, ובכך הם התחילו את המסע, למורת רוחם הגדולה של הנזירים שנותרו פגועים בשל אובדן פטרונם. כשהגיעה השיירה למישור, בסמוך לנהר, נעצרו השוורים ולא רצו ללכת שוב. לא הייתה שום דרך לכפות עליהם להתקדם. המלך והפמליה כולה הבינו שמדובר בנס, שסן מייאן כפה את רצונו שלא לנסוע משם ולהיקבר מחדש באותו מקום. רק אז הורה המלך לבנות את המנזר החדש, שנקרא יוסו ("למטה"), בניגוד לזה ש"למעלה" (סוסו).
מההקמה ועד המאה ה-20.
עד לפחות שנת 1100, התקיימו שני המנזרים זה לצד זה, זה שלמעלה, סוסו, וזה שלמטה, יוסו. הראשון נותר נאמן למסורת: כללים של מוזערבים ואופי קהילתי נפרד לגברים ולנשים. השני, שעבר רפורמה ופעל על פי תקנון בנדיקטוס. מהמאה ה-12 יש רק קהילה אחת של נזירים, בנדיקטינים, עם מרכז ראשי, זה של יוסו (למטה). המאות העשיריות וה-11 היו התקופה הגדולה ביותר מבחינה רוחנית, דתית, אמנותית ותרבותית.
בשנת 1809 גורשו הבנדיקטינים לראשונה על פי צו של ז'וזף בונפרטה, אחיו הבכור של נפוליאון בונפרטה, שהוכתר על ידי נפוליאון למלך ספרד מ-1808 עד 1813. הם חזרו בשנת 1813. הם גורשו שוב בתקופת המאבק החוקתי בזמן שלטונו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, בין דצמבר 1820 ליולי 1823. הממשל המלכותי מכר אז את בית המרקחת במכירה פומבית ציבורית. הגירוש השלישי והאחרון של הקהילה הבנדיקטינית התרחש כתוצאה מ. מנזר יוסו נותר נטוש למשך שלושים ואחת שנים, מאז נובמבר 1835. בין 1866 ל-1868 הוקמה במנזר שלוחה של מיסיונרים פרנציסקנים מהעיר מחבל הבסקים, ואחרי עשר שנות הזנחה, בשנת 1878, התיישבו בו נזירים ממסדר הנזירים האוגוסטינים הזוכרים כמעון להכנת מיסיונרים המיועדים לפיליפינים.
תיאור.
המנזר הוקם בסגנון רומנסקי כיאה לתקופה. הוא נהרס ונבנה מחדש במאה ה-16, ב מהמאות ה-17 וה-18.
כניסה ואולם המלכים.
לתוך המנזר נכנסים דרך דלת בארוק מהמאה ה-17 עם עמודים קורינתיים ותבליט של מייאן הקדוש על סוס. זו עבודתם של האדריכל פבלו דה בסבה (Pablo de Basave) והפסל דייגו דה ליסראגה (Diego de Lizarraga). מהלובי נכנסים לאולם המלכים (Salón de los Reyes). החדר קיבל כינוי זה מארבעת הציורים של המלכים שתמכו במנזר. שלטי האצולה של גרם המדרגות המלכותי הם של המנזר ושל קסטיליה. הם מתוארכים ל-1697. זוהי הבנייה הגדולה האחרונה של אבות המנזר הבנדיקטיני. בחדר זה יש רפרודוקציות של כתבי היד העתיקים, ובהם "קודקס 60" (ראו בפסקת "ערש השפה").
הקלויסטר.
הקלויסטר בקומת הקרקע ידוע גם בכינוי "של התהלוכה" (Claustro procesional). חואן פרס דה סולארטה (Juan Pérez de Solarte) החל את בנייתו בשנת 1549. זהו מבנה בסגנון רנסאנס עם קמרונות גותיים. קשתות מחודדות ומכופפות בין תמוכות שבראשן מצויים צריחונים גותיים עם ווים, לא דקים במיוחד ובעבודה גסה. הדלת אל הכנסייה, מעוטרת בסגנון מנייריסטי, והיא יצירתו של אנדראס דה רודי (Andrés de Rodi) האיטלקי. הדלת מתוארכת ל-1554 ונותנת מושג על סוג העיטורים שתוכננו לקומה התחתונה של הקלויסטר, ואשר מעולם לא בוצע.
העיטורים שבקומה העליונה קלאסיים. עמודים טוסקניים, עם אפריז של טריגליפים, מטופות וכותרות מעוטרים בשלוש שושנות. הקומה מעוטרת בעשרים וחמישה ציורים של חוסה בחס (José Bejes) המתארים את הניסים השונים של מייאן הקדוש, על פי הביוגרפיה שכתב בראוליו הקדוש, בישוף סרגוסה.
הכנסייה.
בכנסייה שלוש ספינות, עם קמרון כוכבים וכיפה יפה. הבנייה התחילה בשנת 1504 בפקודת אב המנזר האח מיגל דה אלסגה (Fray Miguel de Alzaga) והסתיימה כעבור שלושים ושש שנים. סגנון גותי דקדנטי. הכנסייה נועדה לשימוש הנזירים, ולכן החלק הקדמי, מבית המקהלה המרכזי, שעבר דרך המקום המקודש אל המקום בו נשמרו שרידי הקדושים, נועד רק להם. החלק האחורי, מהרטרוקווייר לדלת, היה השטח בו השתמשו עמאים כשהיו יכולים להיכנס לכנסייה. כלומר יש שני חללים ליטורגיים באותו בניין.
המושבים לחלק התחתון של בית המקהלה נוצרו על ידי נגר פלמי, מטרו פרבריסיו (Matero Frabricio), בסביבות שנת 1640, בעקבות הקווים והדגם שעיצב נזיר מסן חואן דה בורגוס. הקישוט מאחורי המזבח הוא מהמאה ה-17 ובו ציורים של האח . החלק המרכזי מייצג את מייאן הקדוש בקרב הסינאס (Hacinas במחוז בורגוס) נגד המורים. הנוצרים, במאבקיהם נגד המוסלמים, בחרו במייאן הקדוש כפטרון שלהם, וכך, גונסאלו דה ברסאו בספרו "חייו של סן מייאן" מספר לנו את ההבטחה של הנדרים האגדיים, מצד אחד של רמירו השני, מלך לאון לסנטיאגו ומצד שני של למייאן הקדוש.
הרטרוקווייר.