כבר בצאתו, זכה האלבום לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. אמיר שוורץ מ-ynet טען כי האלבום הוא "כנראה המתנה הכי גדולה שחובבי הרוק הישראלי יכלו לבקש – וגם לקבל - לחג האורים". דודי פטימר ממעריב אונליין תיאר את האלבום כ"האלבום הכי טוב שיצא השנה" ו"אחד האלבומים הטובים בכל הזמנים". נדב מנוחין מוואלה! NEWS אמר כי האלבום הוא "מרשים וגדול מסך חלקיו, אפקטיבי ומהנה מאוד, ובאיזשהו מקום - פשוט מתנה להתנחם בה בשלהי השנה האיומה שמתקרבת סוף-סוף אל תומה", אך "לא מאוד מפתיע". מיקי נירון ממאקו כתב כי "אפשר לקבוע די בקלות שמדובר באלבום הישראלי הכי טוב שיצא כאן השנה".
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום ארבעה וחצי כוכבים ואמר: "שני יוצרים שהשאירו אגואים מחוץ לאולפן, וחברו למוזיקה שנותנת את התמצית של שניהם במעין לכידות אומנותית עילאית."
קרטון (ציור)
קַרְטוּן (מאנגלית: Cartoon) הוא סגנון ציור ואנימציה המתאפיין בדמויות לא-ריאלסטיות ולעיתים מוקצנות. הקרטון כמעט תמיד משמש כדי להעביר בדיחה או סאטירה. אדם המצייר דמויות בסגנון זה נקרא קרטוניסט (מאנגלית: Cartoonist). לעיתים קרובות ציורי קרטון מביעים אף תנועה, בעזרת 'קווי מהירות'. מקורו של הקרטון בימי הביניים, והתייחס לציור התכנון ליצירה עצמה (רישום). בשנת 1843 הופיע לראשונה ציור קרטון בהגדרה המודרנית שלו במגזין פאנץ'. הקרטון שימש להעברת הומור וסאטירה, ולאחר מכן הופיע לראשונה בתור קומיקס ב-1895 ברצועות של הילד הצהוב. מאז מזוהה הקרטון לרוב עם קומיקס. בראשית המאה העשרים החל מושג הקרטון להתייחס גם לאנימציה של סרטים מצוירים, כגון מיקי מאוס או סרטים נוספים מבית חברת וולט דיסני.
הגדרה.
ההגדרה הכללית של קרטון היא איור או סדרת איורים המצוירים בצורה לא ריאליסטית בכוונה להצחיק. הקרטון נע בין סקיצה לציור המדמה, מעביר מסר או מתאר פעולה כלשהי או אדם בעל עניין ציבורי. השימוש בקרטון להגדרה זו נעשה לראשונה במגזין פאנץ' בשנת 1843. איור הקרטון הבולט הראשון שייך לג'ון ליץ' .
ניתן לחלק את השימוש בקרטון לשלוש מדיות, קומיקס, הנפשה וקריקטורה. ציורי קרטון מודרניים מכילים כמעט תמיד בועות דיבור או לכל הפחות כיתוב. קרטוניסטים רבים הופיעו במהלך המאה התשעה עשרה ופרסמו את עבודותיהם בעיתונים וכתבי עת, ביניהם גארי לארסון, ביל הולמן, ג'ורג' ליכטי ואחרים. רבים מחשיבים את האמן פיטר ארנו (שפרסם בעיתון ניו יורקר) לאבי הקרטון המודרני.
קרטון פוליטי.
קרטון פוליטי או איור עיתונות, בדומה לקריקטורה הוא איור קרטוני המעביר מסר, כמעט תמיד בעיתונאות. על אף שגם הקרטון הפוליטי מטרתו להצחיק, הוא מחזיק בדעה ומסר רציניים יותר ומשתמש לרוב בסאטירה או אירוניה להעברת המסר. הקרטון הפוליטי משמש לרוב כדי להציג עמדה לגבי נושא אקטואלי עכשווי. קרטון פוליטי יכול לבוא בצורת קריקטורה או קומיקס, ויהיה בו תמיד לכל הפחות בועת דיבור. אמנים מפורסמים שהשפיעו על זרם זה של הקרטון הם דייוויד לאו, הרבלוק וג'רלד סקארף. טעות נפוצה היא לחשוב שכל איור עיתונות הוא קרטון פוליטי - איור עיתונות יכול להיות מצויר גם בסגנונות אחרים, אך כל קרטון פוליטי הוא בהכרח איור עיתונות.
קרטון ברצועות קומיקס.
כמעט כל רצועות הקומיקס המתפרסמות מאז סוף המאה התשע עשרה (בין אם בעיתונים, כתבי עת או ברשתות חברתיות) מצוירות בצורת קרטון. בארצות הברית רצועות קומיקס לא מוכרות בשם "קרטונס" (Cartoons) כפי שהם בבריטניה אלא נקראים פשוט "קומיקס" או "מצחיקים" (funnies), אך יוצרי הקומיקס מכונים (על ידי החברה וגם על ידי עצמם) כ- "קרטוניסטים". רצועות קומיקס קרטוניות בנויות כמעט תמיד במבנה של בדיחה (סטריפ) שבסופם של כמה פאנלים מגיע "פאנץ' ליין" - משפט מחץ שגרום להתרחשויות בפאנלים הקודמים להיות מצחיקות. כמה קרטוניסטים של רצועות קומיקס ראויים לציון הם סקוט אדמס, צ'ארלס מ. שולץ, וביל ווטרסון.
אנימציה.
בעקבות הדמיון הרב שהיה בין רצועות קומיקס לסרטים מצוירים בעבר, קרטון מתייחס גם להנפשה (אנימציה), כאשר סרטים רבים צוירו בסגנון קרטוני. בעוד שההנפשה מתייחסת לכל סוג של תמונות הנעות במהירות גבוהה כדי ליצור אשליה של תנועה, הקרטון מתייחס רק לסרטי הנפשה קצרים, המאוירים בצורה קרטונית, לרוב סרטי ילדים, תוכניות טלוויזיה, סרטים קצרים (סרטונים) וכו'. בשנות השמונים משמעות המונח התעוותה מעט כאשר רבים השתמשו במושג קרטון בהתייחסות לדמויות אנימציה, ולא לכל התוכן. המונח המעוות התקבע עוד יותר כשהוא נשמע שוב ושוב בסרט הקאלט מי הפליל את רוג'ר רביט בו קיים "עולם הקרטון" משנת 1988, ואחריו בשנת 1990 המושג הופיע רבות בסדרת הטלוויזיה המונפשת עלילות טייני טון.
התייחסות לסגנון.
בספרו של סקוט מקלאוד, להבין קומיקס: האמנות הנסתרת מעין, הוא כותב על הקרטון: "הקרטון, שמעביר את הדגש מהמראה של העולם הגשמי אל המחשבה ועל הצורה, מתמקם לו בעולם הרעיונות. באמצעות סגנון ריאליסטי מסורתי אמן הקומיקס יכול לתאר את העולם שבחוץ ובאמצעות הקרטון, את העולם שבפנים. כשמשתמשים בסגנון קרטוני כדי לספר סיפור, נראה שבעולם הבדיוני הזה מפעמת רוח חיים. חפצים דוממים עשויים להיראות בעלי זהויות משלהם, כך שאם אחד מהם יתחיל פתאום לשיר, זה לא ייראה מוזר כלל". בהמשך הספר יוצר מקלאוד טבלה משולשת, ובקטגוריית קרטון הוא מציין את הספרים בון, , מיקי מאוס, טינטין, פינאטס, אסטריקס ועוד.
המדשאה הצפונית של הבית הלבן
המדשאה הצפונית של הבית הלבן (באנגלית: The North Lawn) היא מדשאה בתחום הבית הלבן בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. המדשאה גובלת בבית הלבן שמדרום לה, ובשדרת פנסילבניה שמצפון לה.
צמחייה צפופה מסתירה מהמדשאה את בניין משרד האוצר של ארצות הברית, שממזרח למדשאה, ואת בניין הרשות המבצעת הישן, שממערב למדשאה.
המדשאה היא חלק מפארק הנשיא.
תיאור המדשאה.
שביל גישה שצורתו חצי עיגול, מובילה מהשער הצפון מערבי אל עבר האכסדרה הצפונית של הבית הלבן, ומשם השביל חוזר לכיוון שדרות פנסילבניה אל השער הצפון מזרחי.
במרכז המדשאה בריכה עגולה ובה מזרקה.
שימושים.
ראשי המדינה זרים המבקרים את נשיא ארצות הברית, נכנסים דרך שביל הגישה אל האכסדרה הצפונית, שם הם מתקבלים באופן רשמי.
תא כתבי הבית הלבן, המסקרים את הבית הלבן, מדווחים על פי רוב כשהם עומדים בקצה המדשאה, שהאכסדרה הצפונית מהווה רקע לדיווחם.
לפני טקס השבעת נשיא, מוקמת במת צפייה בקצה המדשאה, המשמשת כמקום מושבו של הנשיא בעת צפייתו במצעד העובר בשדרת פנסילבניה.
היסטוריה.
בתוכנית העיר וושינגטון מעשה ידי פייר שארל ל'אנפן, תוכננה מדשאה ובה שביל גישה רשמי מצפון לבית הנשיא.
שדרת פנסילבניה נסללה, באישורו של הנשיא תומאס ג'פרסון, והפרידה בין המדשאה לבין כיכר לה פייט.
אדריכל הנוף אנדרו ג'קסון דייוויס, תכנן מחדש את המדשאה בשנת 1850, בסגנון פחות פורמלי.
בשנת 1848, הוצב במרכז המדשאה פסל ברונזה של נשיא ארצות הברית לשעבר תומאס ג'פרסון ביוזמתו של הנשיא ג'יימס פולק; בשנת 1871 הוצבה במקום הפסל בריכת נוי ומזרקה המופעלת על ידי מנוע קיטור, וכן במדשאה נשתלו ערוגות פרחיים עונתיים.
במהלך המאה ה-19, המדשאה הייתה פתוחה לציבור, אשר היה יכול ללכת לאורך שביל הגישה. הנשיא אברהם לינקולן נהג לשאת נאומים מחלון הבית הלבן למאזינים שנאספו על המדשאה.
בשנת 1902, שכר הנשיא תיאודור רוזוולט, את משרד האדריכלים מקים, מיד ווייט לבנות מחדש את חלקו הצפוני של הבית הלבן, ובמסגרת עבודתו התבקש המשרד לעצב מחדש את גני הבית הלבן, בצורה פשוטה יותר.
בשנת 1934 שכר הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט את פרדריק לו אולמסטד ג'וניור כדי לתכנן מחדש את המדשאה. אולמסטד הבין כי צריך מחד לתת פרטיות לנשיא ומשפחתו, ומאידך לאפשר את הניראות הציבורית של הבית הלבן. אולמסטד עיצב את המדשאה הנוכחית, הפתוחה לשדרה מחד, והכוללת צמחייה עבותה משני צדדיה לתת פרטיות לגן מבנייני המשרדים הסמוכים. עצי הגן שנשתלו הן עצי תאשור, אולמוס, מגנוליה, אדר וערמון אמריקאי.
סקר החרום
אוקלהומה! (סרט, 1955)
אוקלהומה! (באנגלית: !Oklahoma) הוא סרט מוזיקלי משנת 1955 בבימויו של פרד זינמן המבוסס על המחזמר המוצלח אוקלהומה! של רוג'רס והמרשטיין (1943) המבוסס על המחזה "הלילך צומח בירוק" (Green Grow the Lilacs) מאת ליין ריג'ס (1931).
בתפקידים הראשיים - גורדון מקריי ושירלי ג'ונס (בהופעת בכורה בקולנוע).
הסרט צולם בו זמנית בשיטת Todd-AO וסינמסקופ.
ב-1999 הופק סרט טלוויזיה של המחזמר הזה.
העלילה מתרחשת בטריטורית אוקלהומה בשנת 1906 טרם להפיכתה למדינה בארצות הברית (1907), ביחסי אהבה בין שני זוגות ובמתח שבין הבוקרים לחוואים בשל סכסוכים מקומיים על זכויות מים וגידור.
תקציר העלילה.
הבוקר קרלי מקלין (גורדון מקריי) רוכב על סוסו בתוך שדה תירס במזג אוויר נפלא ושר "איזה בוקר נהדר" ('Oh, What a Beautiful Mornin). הוא מגיע לביתה של הדודה אלר (שרחוט גרינווד) כדי לפגוש שם את ידידתו לורי ויליאמס (שירלי ג'ונס) המתגוררת שם עם דודתה. קרלי רוצה להזמין אותה לנשף ריקודים אבל לורי ביישנית ודוחה את חיזוריו. הוא שר לה כי יסיע אותה בכרכרה עם גג מקושט ("The Surrey With the Fringe on Top").
לתחנת הרכבת של קלרמור מגיע ויל פרקר (ג'ין נלסון) שחזר מקנזס סיטי. הוא מוקסם מהעיר המודרנית ושר לכולם על נפלאותיה ("Kansas City ") והם יוצאים במחול בתחנה. ויל קנה שם מתנות לחברתו אדו אני (גלוריה גראהם), בתו של החוואי אנדרו קרנס (ג'יימס וויטמור), איתה הוא רוצה להתחתן.