במסכת חולין מובאת מחלוקת האם "בהמה בחייה לאברים עומדת" או "לאו לאברים עומדת". כלומר, האם ניתן להגדיר בהמה חיה כמות שהיא, כאיברים. או שרק לאחר שחיטת הבהמה ניתן לומר שלפנינו "איברים", כיוון שאז ודאי בשר הבהמה עומד לניתוח לאברים, אבל קודם לשחיטתה אין להתייחס לבהמה כאל "איברים", אלא אם כן נתלש חלק ממנה - אז יש לפנינו אבר.
על סמך הדיון בשאלה זו מסביר התלמוד שתי מחלוקות הלכתיות מעשיות. המחלוקת הראשונה עוסקת באדם שבלע בעל חיים שלם בבת אחת בעודו חי. רבי אלעזר ברבי שמעון סובר ש"בהמה בחייה לאיברים עומדת", ונמצא שהאדם הזה אכל אבר מן החי. לעומתו, דעת רבי ש"בהמה בחייה לאו לאברים עומדת" ולכן לא עבר האוכל על איסור זה.
המחלוקת השנייה עוסקת באדם שאכל חתיכת בשר מבהמה שהיא טרפה. רבי יוחנן וריש לקיש נחלקו האם עבר על שני איסורים (טרפה ואבר מן החי) או על איסור אחד בלבד (טרפה), בהתבסס על הכלל אין איסור חל על איסור. לפי אחת האפשרויות המובאת להסבר המחלוקת, סבר רבי יוחנן כי "בהמה בחייה לאברים עומדת", ולכן במקרה שלפנינו קיימים שני האיסורים כיוון ששניהם חלו בבת אחת עם לידתה של הבהמה. ואילו ריש לקיש סבר ש"בהמה בחייה לאו לאיברים עומדת", ולכן אין איסור אבר מן החי חל על הבהמה כיוון שכבר קיים עליה איסור טרפה.
רבי יוחנן וחזקיה נחלקו במקרה של גוי שאוכל מבהמה מפרכסת האם הוא עובר על איסור אבר מן החי. חזקיה סבור שהבהמה נחשבת כעומדת במצב אמצעי, לא חיה ולא מתה, ולכן אין האוכל עובר על איסור אבר מן החי. לעומת זאת, רבי יוחנן סבור שהבהמה נחשבת לחיה לגמרי, והאוכל אותה עובר על איסור אבר מן החי.
חידוש.
אבר מן החי מוגדר כחידוש, מכיוון שאף על פי שהתורה אינה מחייבת בדרך כלל אדם האוכל עצמות של דבר אסור כמו טרפה ונבלה, שהרי אין בהם טעם, באבר מן החי חייבה התורה בכל אכילת אבר שיש בו כזית, גם אם שיעור זה נוצר רק משילוב של בשר, עצמות וגידים.
היות שאיסור זה מוגדר כחידוש, קיים כלל האומר כי - 'אין לך בו אלא חידושו', כלומר אין לכלול בחידוש אלא את המינימום המוכרח לו. מכיוון שכך, ייתכן שהאוכל אבר מן החי יתחייב רק אם אכלו כולו כאחד. אבל במקרה שהאוכל חילק את האבר ואכלו כך, אפילו אם אכילת החצאים נעשתה בתכיפות, תוך כדי אכילת פרס, לא יתחייב האוכל. למעשה, רבי יוחנן וריש לקיש, הסכימו על כך, שאדם שחילק את שני החצאים לפני שהכניסם לתוך פיו, אינו עובר על איסור אבר מן החי, שכן אכל כל חצי כזית בנפרד, ומעולם לא הייתה אכילה אחת של כזית. אך כאשר האוכל חילק את האבר לשנים רק לאחר שהגיע סמוך לבית הבליעה שלו, סובר רבי יוחנן שהדבר נחשב לאכילה אחת. וזאת מכיוון שלדעתו אכילה מוגדרת לפי הנאת הגרון, כלומר החיך, וממילא די בכך שהאבר הגיע שלם אל החיך כדי לחייב את האוכל. ריש לקיש חלוק על הדבר, ולדעתו אכילה מוגדרת לפי הנאת המעיים. מכיוון שכך, צריך שהאבר כולו יבלע בשלימות כדי לחייב את האוכל.
אושויץ
אברהם יהושע השיל מאפטא
הרב אברהם יהושע העשיל מאפטא (נקרא גם הרבי מאפטא, ולפי זה כונה ביידיש: אפטר רב (Apter Ruv), והאוהב ישראל, על שם ספרו; תק"ח, 1748 – ה' בניסן תקפ"ה, 1825) היה אדמו"ר. אבי שושלות אפטא-זינקוב (מז'יבוז') וקופיטשניץ.
תולדותיו.
הרבי מאפטא היה נצר למשפחות רבניות מפורסמות מצד שני הוריו, ואביו, הרב שמואל, שכיהן כראב"ד ניישטאט, היה מחשובי רבני פולין. עוד בילדותו הפגין יכולות מבטיחות. הוא למד אצל רבי אלימלך מליז'נסק, ונודע כבקי גדול בתלמוד. החל את דרכו כרב העיירה קולבסוב (Kolbuszowa) בפולין, ובתק"ס (1800) הסכים להתמנות לרב באפטא (Opatów). בתקס"ח (1808) הוזמן להיות רב ביאשי, נסיכות מולדובה, על ידי הבנקאי החסיד יחיאל דניאל, שהבטיח להעמיד לרשותו בית שבו יוכל לארח את הבאים ללמוד איתו תורה.
התנגד לכמה הדפסות של חצרות חסידים אחרות: הוא חלק על דרכו של הרבי צבי הירש מזידיטשוב והתנגד ליוזמתו להדפסה והפצה מחודשת של ספר הזוהר, וכן התנגד (ואף נאמר שקילל) למי שביקש להדפיס את ספר סיפורי מעשיות של ר' נחמן מברסלב.
בתקע"ו (1816), לאחר פטירת האדמו"ר של מז'יבוז' ולאחר מחלוקות בקהילת יאשי, עזב והתיישב במז'יבוז', עירו של הבעש"ט וערש החסידות, שם היו בקרבתו חסידים רבים. הוא המשיך לשמור על קשרים עם הקהילות החסידיות של נסיכות מולדובה, ונקרא לעיתים לפתור בעיות הלכתיות שהתעוררו שם. תכונתו הבולטת ביותר הייתה אהבתו לעם היהודי.
חיבר שני ספרים: "תורת אמת" (לבוב, ה'תרי"א) ו"אוהב ישראל" (ז'יטומיר ה'תרכ"ה), שעל שמו כונה ה"אוהב ישראל".
נקבר במז'יבוז בסמוך לקבר הבעש"ט, ואוהל מיוחד מציין את קברו. האגדה החסידית מספרת שמלאכים נשאו את גופתו וקברוה בבית הקברות בטבריה, שם מוצבת אבן סמלית לכבודו. ביאסי הוקם בית כנסת על שמו. בית כנסת נוסף על שמו יוסד לאחר קום המדינה בחיפה (רחוב עבאס), על ידי אחד מצאצאיו.
הרב מאפטא מוזכר כדמות מפתח ברומן "הכנסת כלה" של ש"י עגנון.
צאצאיו.
על צאצאיו נמנה אברהם יהושע השל, תאולוג ורב אמריקאי.
מתלמידיו.
רבי אברהם יהושע העשיל היה בסוף ימיו לזקן צדיקי הדור והשפעתו הייתה עצומה במזרח אירופה. רוב אדמור"י החסידות שחיו אחריו היו מתלמידיו.
שפירית
קיבוץ גבת
הרב מאפטא
תרצ&quot;ד
נותר
בהלכות קרבנות, נותר הוא קרבן שלא נאכל בזמן שנקבע בתורה לאכילתו, או לא הוקרב על המזבח בזמן שקבעה התורה להקרבתו. יש מצווה להקריב את הקורבן ולאוכלו בזמנו עד תומו, כך שלא יוותר ממנו לאחר הזמן שנקבע לאכילתו. אם עבר הזמן וטרם הספיקו לבצע בקורבן את המצווה הדרושה בו - אסור לאכול אותו או להקריב ממנו, ומצווה לשרוף אותו. האוכל נותר במזיד נענש בכרת, ואם עשה בפני עדים והתראה, בית דין גוזר עליו מלקות. אם היה זה בשוגג, חייב חטאת.
האיסור להותיר מן הקורבן.
בתורה מוזכר כמה פעמים איסור להשאיר את בשר הקורבן מעבר לזמנו:
פסוקים אלה עוסקים בחלקי הקורבן הראויים לאכילה. איסור דומה נאמר גם על החלקים הטעונים הקרבה: "וְלֹא יָלִין חֵלֶב חַגִּי עַד בֹּקֶר" (שמות כג, יח).
מן הפסוקים על קורבן תודה נלמד האיסור גם ביחס לקורבנות שעליהם לא נאמר הדבר במפורש.
על איסור הותרת הקרבן אין לוקים, מפני שהשארת הקורבן איננה מעשה אקטיבי, ואין מלקות על לאו שאין בו מעשה. נימוק נוסף: מכיוון שלאחר השארת הקורבן חלה מצוות עשה לשרוף את השאריות ובכך לתקן את התקלה שנוצרה - ההשארה היא לאו הניתק לעשה (תלמוד בבלי, פסחים פג, א).
הזמן הקצוב להקרבת הקורבנות ואכילתם.
הזמן המוקצב משתנה בין סוגי הקרבנות השונים. לדוגמה: קרבן שלמים נאכל ביום הקרבתו, בלילה שלאחר מכן ועוד יום נוסף (עד הלילה). ובלשון המשנה : לשני ימים ולילה אחד. לאחר זמן זה אם לא אכלו את הקרבן הוא נהפך לנותר.
איסור האכילה ומצוות השריפה.
איסור האכילה נלמד מהפסוק "לא יאכל כי קדש הוא" (שמות כ"ט, ל"ד). העונש על אכילת הנותר הוא כרת: "וְאֹכְלָיו עֲו‍ֹנוֹ יִשָּׂא, כִּי-אֶת-קֹדֶשׁ ה' חִלֵּל; וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא, מֵעַמֶּיהָ." (ויקרא י"ט, ח').
מצוות שריפת הנותר.
ישנה מצוות עשה לשרוף את הנותר באש, כיוון שנאמר "וְהַנּוֹתָר, מִבְּשַׂר הַזָּבַח--בַּיּוֹם, הַשְּׁלִישִׁי, בָּאֵשׁ, יִשָּׂרֵף" (ויקרא ז', י"ז).
שולמית כהן
פרובינציות איראן
איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (בפרסית: אֹסְתאן, ברבים אֹסְתַנְהא) ששלטונם נמצא בדרך כלל בעיר הגדולה בפרובינציה, המכונה עיר הבירה (, מַרְכַז) של הפרובינציה. ראש הפרובינציה הוא המושל (, אֹסְתאנְדאר), הממונה על ידי שר הפנים האיראני, וכפוף לאישור של המג'לס.
עד 1950, איראן הייתה מחולקת ל-12 פרובינציות בלבד, באותה שנה נוצרו מחוזות שהוכפפו לפרובינציות הקיימות. בין השנים 1960–1981 כל המחוזות קודמו בהדרגה למעמד של פרובינציות. בשנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית באיראן, נוספו עוד תשע פרובינציות, האחרונה היא פרובינציית אלבורז, שבירתה היא העיר כָּרָג'.
כל פרובינציה מחולקת למחוזות המכונים שַהְרֶסְתאן (). כל אחד מהשהרסתאנים מחולק לנפות, המכונות בח'ש (). בכל אחת מהנפות, העיר הגדולה ביותר היא בירת הנפה, ובה יושבת המועצה המקומית של הנפה.
בהתאם לנתונים הסטטיסטיים ממרץ 2005, באיראן התקיימו:
פוליטיקה מקומית באיראן.
מועצות הערים והכפרים נבחרות על ידי הציבור בכל הפרובינציות של איראן, והן האחראיות על מנהל אזור בחירתן. חברי מועצות הכפרים והערים נבחרים בבחירה ישירה לכהונה של עד ארבע שנים.
בהתאם לסעיף 7 בחוקת איראן, מועצות מקומיות אלו, יחד עם המג'לס, הן "הגופים המקבלים את ההחלטות והמנהלים את המדינה". עם זאת, סעיף זה של החוקה לא יושם עד הבחירות המקומיות הראשונות שנערכו 20 שנה לאחר המהפכה האסלאמית, ב-1999. המועצות אחראיות לבחירת ראשי הערים (בעבר הייתה סמכות זו בידי הנשיא), ואלה חייבים לציית להחלטות המועצות. המועצות גם מפקחות על פעילות העיריות. מועצות אלו אחראיות לתכנון ותיאום השתתפות אזור הבחירה שלהם בתוכניות כלל לאומיות של רווחה, חינוך, תרבות וכלכלה.
קומ&quot;קון
ציונים כלליים
פרגוי
הטבח בקולומביין
ד'אסיזי פרנצ'סקו
צופן גנטי
לאו הניתק לעשה
לאו הניתק לעשה הוא סוג של לאו (מצוות לא תעשה) בתורה, אך בשונה מלאו רגיל, לאו זה ניתן לתיקון על ידי קיום מצוות עשה שמתקנת את העבירה.
העובר על לאו הניתק לעשה אינו נענש עליו בעונש מלקות.
הגדרתו.
בתלמוד מתקיים דיון על הגדרתו של לאו זה:
המקור לאי הענישה.