במקום נמצאו חריטות סלע רבות המונות למעלה מ-40,000. זהו המכלול הגדול ביותר של חריטות סלע המוכר בנגב ובסיני, וזמנם החל מן התקופות הפרהיסטוריות עד לעת המודרנית. בשלהי התקופה הכלקוליתית ובתקופת הברונזה הקדומה חלה עלייה במספר החריטות. הציורים נעשו בטכניקה של חריטה בפטינה שעל פני הסלע. חלק מהחריטות מזכירות סצינות מקראיות או מרמזות על אמונה באל אחד, ובהן דמויות אדם העומדות בפני סמלים אבסטרקטיים כמו דמות אדם מתפלל בידיים מורמות העומד בפני פס. לדעת ענתי החריטה מרמזת על פולחן האל המופשט שלא ניתן להביע את דמותו. את חריטת הסלע המתארת נחשים, עקרבים ושרף (לטאה ארסית), מקשר ענתי אל הפסוק (). חריטת סלע נוספת, המתארת את המטה והנחש, מיוחסת על ידי ענתי אל הפסוק בשמות ז' ט"ו: .
מסגרת מלבנית המחולקת לעשרה חלקים מתארת על פי ענתי את עשרת הדיברות. המסגרת מחולקת ל-2 חלקים, 3 חלקים, 3 חלקים ושוב ל-2 חלקים, ולפי ענתי אלו עשרת הדיברות הנחלקות באופן הבא:
חריטות של אליפסה שבתוכה מעגל וסביבו קווים מכונה על ידי ענתי "עין האלוהים".
ממצאים ייחודיים.
לרגלי ההר נמצאו 12 מצבות הערוכות בשתי שורות של שש מצבות כל אחת, כשלא רחוק, מצפון, חצר קטנה ובמת אבן. 12 המצבות מסמלות, לדעת ענתי, את 12 שבטי ישראל, כפי שמתואר בשמות כ"ד (ד'-ה'): .
על אחת משתי הפסגות של ההר נמצאה נקרה בסלע היוצרת מחסה טבעי. מחסה על פסגת ההר הוא מחזה נדיר בחצי האי סיני. בשמות ל"ג (כ"א-כ"ב), הר סיני אכן מתאפיין בכך: . בנוסף, על הרמה של הר כרכום יש שרידים של מקדש מתקופת ה-BAC עם במת אבן (היכול להיתפס כמזבח) הפונה למזרח. את המקדש מקיפים תילי קבורה בדמות גלי אבנים, גאוגליפים וחרותות סלע, בהן חרותות המתארות עקבות רגלים, הידועות כקשורים בפולחן.
בספר שמות יש אזכור של מקדש שנראה על ידי משה על הר סיני - () ושל מזבח (). ב-1998 נתגלה טומולוס שנמצא בנקודה הבולטת ביותר על ההר ובו מזבח שעליו אבן לבנה חתוכה בדמות סהר ולידה כלי צור שככל הנראה שמשו לחיתוך האבן. לפני המזבח הובערה אש, ולאחר הטקס האתר כוסה באבנים. לדעת ענתי, הטומולוס הוא גלעד המציין את הקדשת ההר לירח או לאל ירח מתקופת הברונזה הקדומה שנקרא סין. אליבא דענתי הר סיני הוא הר האל סין.
על ההר ישנם עצי אשל המספקים פרחים אכילים (שמתפרשים כעצי מן) ובעלי חיים שניתן לתפוס במלכודות. על ראש ההר, בערוץ הסלעי של נחל כרכום, סדרה של גבים שנמשכת לאורך של כ-200 מטרים עד לראש המפל. זהו מקור המים היחיד על ההר השטוח והצחיח, ומיקומו בראש הר מהווה תופעה מיוחדת ונדירה. את הממצאים האלה מקשר ענתי אל התיאור התנכ"י לפיו כשמשה עלה עם אהרון על ההר הם אכלו ושתו: (). בנוסף לכך, בספר במדבר מוזכרים שמות התחנות ביציאת מצרים ומתוארת ההגעה לרפידים ().
לדעת ענתי רפידים ממוקמת ללא ספק לרגלי הר סיני מכיוון שלקברות התאווה, התחנה הבאה, הגיעו לאחר הר חורב (שם נוסף להר סיני). לדעתו, מתיאור זה נובע כי לאחר שלא מצאו מים ברפידים, מקום שאמורה הייתה להיות בו באר מים, פנה משה לעבר מקום במדבר שם ידע כי קיים מקור מים. כלומר, הטקסט המקראי רומז כי אף על פי שהחנייה לרגלי הר סיני הייתה במדבר ולא בנווה מדבר, עדיין היו בו מספיק מים להשקות את האנשים. הר כרכום מתאים לתיאור הזה גם בגבים וגם בבאר כרכום הקרובה, שאותה מזהה ענתי עם רפידים.
ממצא נוסף הוא אתר יישוב מתקופת הברזל (מהאתרים הבודדים באזור מתקופה זאת), והחרסים שנמצאו זהים לחרסים מאותה התקופה שנמצאו בנגב המרכזי. התקופות הארכאולוגיות המיוצגות בהר כרכום תואמות את הסיפור המקראי: בהתאם למקרא, לאחר שמשה הוביל את בני ישראל הרחק מהר סיני, המבקר הבא בהר סיני היה אליהו הנביא. פער הזמן הארכאולוגי בהר כרכום מסוף תקופת ה-BAC ועד להתיישבות בתקופת הברזל (תקופתו של אליהו לפי ענתי) תואם את סיפור המקרא.
התנגדות לתאוריה של ענתי.
רוב רובה של קהילת החוקרים אינו מקבל את התאוריה של ענתי בדבר זיהויו של הר כרכום עם הר סיני. לטענת תומכי התארוך המאוחר או המוקדם של יציאת מצרים, הבעיה העיקרית בתאוריה של ענתי היא פער בין זמן יציאת מצרים המוצעת במאה ה-13 לפנה"ס או מאה ה-15 לפנה"ס, לבין הממצאים הקדומים יותר בהר כרכום מהאלף הרביעי, השלישי והשני לפנה"ס. ענתי גורס כי יש לתארך את סיפור יציאת מצרים לסוף האלף השלישי לפנה"ס, הוא מביא מספר טיעונים כדי לאשש את התאוריה שבה הוא מחזיק. כך לדוגמה הוא טוען שסיפורי האבות משקפים תקופה של שבטי נוודים למחצה, שעוסקים בחקלאות ובעיקר במרעה באזורים פוריים. בתור שכאלה הגיעו למצרים והתיישבו, וקשה לשער שמבחינה פוליטית דבר זה יכול היה להתרחש לאחר השושלת המצרית השישית, כי המשטר בשושלת זו הפך סגור יותר. אורח החיים של תקופת האבות אופייני לתקופה הכלקוליתית ולתקופת הברונזה הקדומה, וקשה לשער שתיאורים מקראיים אלה משקפים תקופה מאוחרת יותר מבחינה אתנולוגית. עוד טוען ענתי כי בכל מזרח סיני ודרום הנגב אין ממצאים המצביעים על נוכחות אנושית במשך המאות ה-13 וה-14 לפנה"ס, ומאידך יש פעילות אנושית ענפה המתבטאת בממצאים ארכאולוגיים רבים בכל אזור המדבר מתקופת BAC, דהיינו מהאלף השלישי בקירוב. ישראל פינקלשטיין תוקף בחריפות את התאוריה של ענתי, וגורס כי תאריך הופעת ישראל בכנען נקבע על ידי נתונים רבים שהצטברו במהלך חפירות וסקרים מרובים והוא כה מבוסס עד כי לא ניתן לערער עליו.
פינקלשטיין טוען עוד כי המקרא מתייחס למספר טופונימים (שמות מקומות) בדרך המסע של יציאת מצרים. מכל הטופונימים המוזכרים ניתן לזהות בוודאות רק שניים: קדש ברנע (עין קודרת) ועציון גבר (ליד אילת של היום). את כל יתר הטופונימים לא ניתן לזהות. מהמקרא עצמו אין שום דרך לקבוע באיזה חלק של המדבריות הדרומיים המשתרעים מהנגב לקצהו הדרומי של סיני מצויים אתרים אלו. כמו כן לא ניתן להסתמך על שמות מודרניים או מאוחרים של הטופונימים הללו מכיוון שלא הייתה במדבר המשכיות יישובית. על כן ההצעות שניתנו לזיהוי על ידי ענתי אינן תקפות. ענתי גם משתמש בשמות כגון "צין" ו"פארן" לאזורים הקרובים להר כרכום בלי לדון בבעיות הקשורות למיקומם. יתר על כן, טוען פינקלשטיין כי החומר התנ"כי קובץ מאות שנים לאחר שהאירוע המדובר קרה, על כן אין אפשרות להתייחס לסיפור תנ"כי זה כאל תיאור היסטורי מדויק. כשמתייחסים למכלול העובדות הזה לא פלא שאין בידינו מידע רב יותר על יציאת מצרים היום מאשר לפני 150 שנה.
אשר לפירושים שנותן ענתי לחריטות הסלע, למצבות ולממצאים האחרים טוען פינקלשטיין כי לא קשה למצוא פירושים מקראיים. דבר זה אפשרי כמעט בכל מקום בדרום: בנגב, במנזר סנטה קתרינה, בצפון סיני ועוד. הפירושים של ענתי, לדעתו של פינקלשטיין, שייכים יותר לתחום האמונה ולא לזה של הארכאולוגיה. ריכוז הממצאים בהר כרכום אינו ייחודי: מצבורי אתרים דומים בגודלם נמצאים בחלקים אחרים בנגב ואף צפיפות הממצאים לקמ"ר גדול יותר באתרים אלו מאשר בהר כרכום. פינקלשטיין מצביע על חוסר היכולת לקבוע תאריך מדויק לחריטות הסלע גם לפי הציורים ובוודאי שלפי הפטינה שקשורה בדברים נוספים מלבד הזמן, לדוגמה: במיקרו אקלים.
לטענתו, לאחר שמתעלמים מהפירושים הדחוקים של ענתי ומהמידע המוטעה, נותרת העובדה כי קיים רכס בנגב עם מצבור רב יותר של אתרי התיישבות אנושית מאשר רכסים הנמצאים בקרבתו המיידית, וכי הר כרכום שונה מרוב חלקי הר הנגב במצבור חריטות הסלע הגדול יותר מבמקומות אחרים. את מצבור החריטות מסביר פינקלשטיין בקיום הנוודי והפסטורלי המצוי בהרי הנגב: אזורים מורמים זוכים לכמויות משקעים גדולות יותר וכך מספקים מרעה גדול יותר לעדרים. בחורף הנוודים משתמשים במרעה שבמקומות הנמוכים ובאביב הם עולים לאזורים הגבוהים יותר. בנגב, בקיץ העדרים נלקחו מזרחה לרכסי הר חריף, הר לוז, הר שגיא והר כרכום. להר כרכום היה יתרון נוסף בדמות באר כרכום שסיפקה את המים לעדרים. זו הסיבה לריכוז הגבוה של אתרי יישוב. גם ההסבר לכמות הגדולה של חריטות סלע טמון בדרך החיים הנוודית. העובדה כי הרכס מוקף במצוקים תלולים הפכה אותו למושך יותר כי כך היה קל יותר לשמור על העדרים. במהלך שהותם של הרועים באתר, הם חרטו ציורים בסלע.
ישנם חוקרים המקבלים את דעת ענתי כי אלו הם ממצאים מימי בני ישראל, אך לא את הזיהוי עם הר סיני, שהרי בני ישראל הסתובבו שנים רבות במדבר גם אחרי שעקרו מהר סיני. בעקבות שמו הערבי של המקום "ג'בל עדיד" זיהה ישעיהו פרס ואחריו לוי ורוטשטיין את ההר דווקא עם חור הגדגד הנזכר כתחנה במסעי בני ישראל ().
תיירות להר ותופעת "הסנה הבוער".
המיקום המבודד יחד עם הממצאים הארכאולוגיים העשירים והפולקלור המקשר את הר כרכום עם הר סיני המקראי הפכו את המקום ליעד טיולים עבור מטיילים ישראלים ואף תיירים זרים לא מעטים. בין היתר תופעה אופטית של החזרת אור שמש על אחת מפאות ההר בסמוך ליום הקצר ביותר בשנה זכתה לשם "הסנה הבוער" והפכה לתופעה שמושכת מטיילים רבים להגיע לאזור בדצמבר מדי שנה. תופעה זאת התגלתה ב-2004.
חלוקה מנהלית של אסטוניה
על החלוקה של השלטון המקומי במדינה על ידי הממשלה המרכזית הוחלט ב-1 בינואר 1990. אסטוניה מחולקת ל-15 מחוזות (באסטונית: Maakond) כאשר בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (Maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי הממשלה לקדנציה בת חמש שנים. בשנת 2017 בוצע עדכון גבולות המחוזות.
מחוזות משנה.
כל מחוז מחולק לנפות. כל נפה (omavalitsus) היא מעיין ממשלה-עצמית עם נציגות משלה ורשויות מבצעות. מבחינה אדמיניסטרטיבית קיימים שני סוגי נפות: