לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרזו דנציג וסביבותיה כעיר חופשית במעמד מיוחד, בחסות חבר הלאומים. אוכלוסיית העיר הייתה ברובה הגדול גרמנית, ומ-1933 שלטה במועצתה המפלגה הנאצית. אחת העילות הרשמיות לפרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה תביעתה של גרמניה לקבל לידיה את השלטון בדנציג והסירוב שבו נתקלה. עם פרוץ המלחמה, ב-1 בספטמבר 1939, התחולל בבית הדואר בעיר קרב קצר בין פקידי הדואר הפולנים לבין הכוחות הנאצים, שהסתיים בתבוסת הפולנים והוצאתם להורג. לאחריו סופחה העיר לגרמניה. בשלהי המלחמה התרכזו בעיר מאות אלפי פליטים מפרוסיה המזרחית, שנמלטו מהצבא האדום המתקדם, ובחלקם ניסו להתפנות מערבה דרך הים. העיר ספגה הפצצות כבדות וב־30 במרץ 1945 נתפסה בידי הכוחות הסובייטים.
מ-1945 ואילך.
בתום מלחמת העולם השנייה גורשה האוכלוסייה הגרמנית ברובה הגדול, ובמקומה יושבו בעיר פולנים, בעיקר פליטים ממחוזות במזרח פולין שעברו לשליטת ברית המועצות. מרכז העיר העתיק שוקם בשנות החמישים והשישים, והעיר הפכה למרכז תעשייתי חשוב בפולין הקומוניסטית הודות לנמל והמספנות.
בספטמבר 1980 הוקמה במספנות על שם לנין שבגדנסק תנועת סולידריות, אשר סימנה את תחילת היסדקות הקו הנוקשה של המפלגה הקומוניסטית בפולין.
הקהילה היהודית.
סוחרים יהודים פעלו בעיר החל מהמאה ה-15, אולם בתחילה נאסרה התיישבות יהודית בתחומי העיר עצמה, ובתקופת שלטונה של ממלכת פולין הוטלו הגבלות על מגורי יהודים בחלקים שונים בעיר ועל עיסוקיהם, הגבלות שהוסרו רק ב-1814.
בתקופת העיר החופשית דנציג, שבין המלחמות, מנתה הקהילה היהודית למעלה מ-10,000 נפש. הנציבים מטעם חבר הלאומים ניסו להגן על מעמדם של היהודים גם לאחר השתלטות הנאצים על הסנאט של העיר, אך מסוף 1937 הידרדר מצבם של היהודים במהירות והם היו נתונים לפוגרומים, לביזה ולאפליה חוקית בהתאם לחוקי נירנברג. מרבית היהודים עזבו, ועד פרוץ המלחמה ירד מספרם ל-1,600. בפברואר-מרץ 1941 גורשו כמעט כל היהודים שנותרו בעיר.
קהילה זעירה הוקמה בעיר לאחר המלחמה, וב-2016 נמנו בה כ-90 חברים.
אנדרה מורואה
אנדרה מוֹרוּאָה (לעיתים מורוא; בצרפתית: Andre Maurois) הוא שם העט של אמיל סלומון וילהלם הרצוג Emile Salomon Wilhelm Herzog; 26 ביולי 1885 – 9 באוקטובר 1967), סופר יהודי-צרפתי.
חייו.
נולד בעיר אלבף (Elbeuf) שבחבל נורמנדי בצרפת למשפחת יצרני טקסטיל שנמלטה מחבל אלזס לאחר שנכבש על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה (1870). היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון של אלבף, ואחר כך בזה של העיר רואן. קיבל תואר ראשון בספרות והמשיך את לימודיו בפילוסופיה באוניברסיטה של העיר קאן שבנורמנדי. מגיל 18 עד 26 עבד במפעל לטקסטיל של אביו. הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, ובהשפעת התנסותו כתב בשנת 1919 את הספר "שתיקתו של הקולונל ברמבל". הוא היה עיתונאי, ואף כתב ספרי ביוגרפיה ורומנים היסטוריים. ב-1923 פרסם את "אריאל" - ביוגרפיה של המשורר הבריטי פרסי ביש שלי. ב-1924 נפטרה אשתו, ובשנה שלאחריה נפטר אביו, ומורואה עזב את העסק המשפחתי ונישא לאחייניתו של הסופר מרסל פרוסט. ב-1926 שימש כמרצה באנגליה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1929 הוזמן להרצות בארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון שבמדינת ניו ג'רזי. בשנת 1938 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית במקום רנה דומיק.
במלחמת העולם השנייה נמלט לארצות הברית, ושם עבד כמרצה באוניברסיטת הרווארד. מספרים שבהרצאתו הראשונה שם אמר: "אני אמור לדבר עמכם אנגלית, שכידוע אינה שפת אמי וגם לא שפת אמכם". ב-1942 פרסם את "פרדריק שופן". ב-1943 שירת בצבא בעלות הברית בצפון אפריקה, ועם סיום המלחמה ב-1945 חזר לצרפת. המשיך לכתוב ולפרסם ביוגרפיות: "מרסל פרוסט" (1949), "ז'ורז' סאנד" (1953), "ויקטור הוגו" (1954). אנדרה מורואה נפטר בפריז ב-1967.
עובדיה ברטנורה
יוסף דב סולוביצ'יק
שמעון בן לקיש
שמעון החשמונאי
אוריאל דה קוסטה
טרנס גלה בולה
הכנסייה היוונית-אורתודוכסית
השלטון המקומי
שנג'ואו 1
שנג'ואו 1 (בסינית: 神舟一号) היא החללית הסינית הבלתי מאוישת הראשונה במסגרת תוכנית שנג'ואו של תוכנית החלל הסינית, אשר שוגרה ב-19 בנובמבר 1999. היא הקיפה את כדור הארץ 14 פעמים ושבה ונחתה בשלום במונגוליה הפנימית.
שנג'ואו 1 הייתה שונה מהחלליות שבאו בעקבותיה: במקום להשתמש בתאים סולריים מתקפלים, הותקנו בה תאים סולריים קבועים. כמו כן, לא חלו שינויים במסלול במהלך טיסתה. לדברי צ'י פאז'ן, אחד המעצבים הראשיים של החללית, רק 8 מתוך 13 תת-מערכות היו מבצעיות. שנג'ואו 1 תוכננה בעיקר כדי לבדוק את המשגר מסוג צ'אנג ז'נג (Long March 2F). המרכיבים שנבדקו במהלך המשימה היו הפרדת מיכלולים, שליטה, יציבות, עילוי, כניסה מחדש לאטמוספירה, מגן החום ומערכת הנחיתה. החללית נשאה מטען של 100 קילוגרם זרעים, כדי לבחון את השפעות החלל עליהם.
אטרוסקיים
ריקונקיסטה
כלי טיס של צה&quot;ל
ערך זה מציג את רשימת כלי הטיס בשירות צה"ל, בעבר וההווה.
רובם המוחלט של כלי הטיס המפורטים להלן הופעלו ומופעלים על ידי חיל האוויר הישראלי. כלי טיס בודדים היו קשורים לחילות אחרים. לגביהם ראו בהערות.
תאים המודגשים בתכלת הם של כלי טיס הנמצאים בשירות פעיל.
תאים המודגשים באפור הם של כלי טיס שהוזמנו וטרם נכנסו לשירות פעיל.
מטוסי קרב, הפצצה ותקיפה.
מקרא:
מטוסי הדרכה ואימון.
מקרא:
מטוסי סיור, פיקוד, שליטה ובקרה, התראה מוקדמת, ולוחמה אלקטרונית.
מקרא:
מקרא:
מטוסים אמפיביים.
מקרא:
מסוקי קרב.
מקרא:
מסוקי תובלה וסער.
מקרא:
כלי טיס בלתי מאוישים.
מקרא:
רחפנים של זרוע היבשה.
כחלק מתוכנית רב-שנתית גדעון זרוע היבשה של צה"ל תעבור שינוי גדול כחלק מתפישת שדה הקרב המשולב, ובין השאר תקלוט ותפעיל רחפנים.
מקרא:
בנות הברית
המאה ה־19
יוהאן כריסטיאן באך
יוהאן כריסטיאן באך (גם: "באך הלונדוני", בגרמנית: Johann Christian Bach; 5 בספטמבר 1735 - 1 בינואר 1782), מלחין בן התקופה הקלאסית ובנם האחד-עשר של יוהאן סבסטיאן באך ואנה מגדלנה באך.
מראשית לימודיו ועד 1762.
אביו, וייתכן שגם בן דודו מדרגה שנייה, יוהאן אליאס באך, לימדו מוזיקה את יוהאן כריסטיאן הצעיר. רווחת הסברה שהספר ה-II של הפסנתר המושווה נכתב ושימש להדרכתו של יוהאן כריסטיאן. יוהאן כריסטיאן שימש כמעתיק אצל אביו. עם מות אביו ב-1750, עבר יוהאן כריסטיאן ללמוד אצל אחיו למחצה, קארל פיליפ עמנואל באך, בברלין.
ב-1754 נסע לאיטליה, שם למד הרמוניה אצל ג'ובאני בטיסטה סמרטיני, ובין השנים 1760 ו-1762 החזיק במשרת נגן עוגב בקתדרלה של מילאנו, שבשבילה כתב שתי מיסות, רקוויאם, טה דאום ועוד. בסביבות התקופה הזו הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות.
הוא היה היחיד מבניו של יוהאן סבסטיאן שכתב אופרה באיטלקית, החל מאריות המבוססות על אופרות של אחרים וכלה בפסטישים. התאטרו רג'ו בטורינו מינה אותו לכתוב ארטאסרז, סדרת אופרות שהוצגה ב-1760. הדבר הוביל להזמנות נוספות ולהצעות מוונציה ומלונדון להלחין למענם אופרות. הוא נענה להזמנה מלונדון ונסע לשם ב-1762, ובלונדון העביר את שארית חייו. משום כך, הוא נקרא לא פעם "באך הלונדוני". הקתדרלה של מילאנו שמרה לו משרה פתוחה, בתקווה שישוב אליהם.
החיים בלונדון.
במשך עשרים שנה הוא היה המוזיקאי הפופולרי ביותר באנגליה: יצירותיו הדרמטיות, שהופקו בתיאטרון המלך, התקבלו בלבביות מצד הקהל.
הראשונה מביניהן, אוריון, הייתה הראשונה מבין מספר יצירות מוזיקליות שעשו שימוש בקלרינט. סדרת האופרות האחרונה שלו, חנינתו של סקיפיון ("La Clemenza di Scipione") מ-1778, נותרה פופולרית בקהל הלונדוני במשך שנים רבות ומציגה קווים מקבילים מעניינים עם האופרה האחרונה של מוצרט בסוגה זו, חנינתו של טיטו ("La Clemenza di Tito") מ-1791, דבר המעלה השערה שהמלחין הצעיר יותר שאב השראה מיצירתו של המבוגר ממנו.
יוהאן כריסטיאן מונה לשר המוזיקה של המלכה, וחובותיו כללו שיעורי מוזיקה לה ולילדיה, וליווי בפסנתר, למלך, שניגן בחליל. הקונצרטים שלו, יחד עם קארל פרידריך אבל באולמות כיכר הנובר, הפכו תוך זמן קצר לאחד ממקומות הבילוי החביבים על הציבור. המוזיקאים המפורסמים ביותר בתקופה זו הופיעו בקונצרטים הללו, כדוגמת הצ'לן ג'ובאני בטיסטה צ'ירי. יוהאן כריסטיאן באך גם פרש את חסותו על הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והביאו אל חצר המלכות האנגלית, שם ירש את משרתו של באך לאחר שזה הלך לעולמו.
יחסיו והשפעתו על מוצרט.
במהלך שנותיו הראשונות בלונדון, באך התיידד עם מוזיקאי צעיר אך מבטיח ביותר בשם מוצרט, אז בן שמונה, אשר היה שם כחלק מהמסעות האינסופיים שארגן אביו ליאופולד כדי להציג אותו כילד פלא. מלומדים רבים סוברים שיוהאן כריסטיאן באך היה אחת ההשפעות החשובות ביותר על מוצרט, אשר למד ממנו כיצד לשוות מרקם זוהר ומושך לב למוזיקה שלו. ניתן לזהות ישירות השפעה זו בסונאטה לפסנתר בסי במול של מוצרט (KV 315c, סונאטת לינץ מ-1783-1784) שניכרת בה השפעתן של שתי סונאטות של באך, שמוצרט עשוי היה להכיר; ובעקיפין בניסיונו של באך בסונאטה מוקדמת (הסונאטה לפסנתר בדו מינור, אופוס 5 מס' 6) לשלב בצורה אפקטיבית יותר את הסגנון הגאלאנט של ימיו עם המוזיקה הפוגלית.