בהלת הזהב בקליפורניה משכה זרים להוטים רבים לקליפורניה בשלהי שנות הארבעים של המאה ה-19. תקופה זו הייתה הרסנית עבור השסטה מכיוון שאלפי כורים החלו לפעול על אדמות השבט וחסמו נתיבי מים שונים. התעוררו סכסוכים בעקבות חוסר הכבוד של הזרים אל בני השסטה ואל אדמותיהם. בני השסטה נחלשו מאוד ואף רבים מתו בעקבות מחלות לא מוכרות שהביאו עמם הזרים הפולשים וכן בעקבות סכסוכים ולחימה עם אותם זרים.
בשנת 1851 נחתם הסכם שלום בין הממשלה הפדרלית לבין קבוצה שייצגה את קהילת השסטה, זאת כדי להפסיק את המתח ואת הלחימה שהתקיימה בין הקהילה לבין הכורים הרבים שפעלו באזור. הוסכם שתהיינה שמורה של בני השסטה, שם לא יעבדו כורים.
בשנת 1855 החלו מלחמות ה"רוג" (). אינדיאנים באזור דרום המדינה אורגון, וביניהם בני השסטה שהתגוררו באזור זה, המשיכו להילחם עם הכורים מחפשי הזהב. המלחמות הסתיימו בשנת 1886.
בשנת 1887 הקונגרס העביר חוק שנתן היתר למכור את האדמות בהן ישבו בני השסטה למתיישבים הלבנים שהגיעו לאזור, חוק אשר גרם לתחילת פירוקה של קהילת השסטה. בהמשך לכך, בשנת 1938 בניית הביא לעקירתם של אינדיאנים רבים באזור, כולל רבים מקהילת השסטה.
אורח חיים.
בני השסטה מיקמו את כפריהם בקרבת נהרות, כגון נהרות השסטה, הקלאמת והסקוט. רוב בני הקהילה חיו בקליפורניה בעוד שחלק קטן מהם התגוררו בגבול עם אורגון. בני השסטה היו נוודים במחצית מזמנם, וצדו חיות על מנת לאכול מזון. במהלך עונת הקיץ, הם התגוררו ב"ויגוומים" (), מעין צריפים העשויים מבוץ ועץ, ובמהלך עונת החורף שהו ב"בתי בורות", שעזרו לשמור על חום גופם בחורפים הקרים. אנשי השסטה התגוררו בכפרים שכללו מספר משפחות. בכל כפר היה ראש קהילה, שירש את התפקיד מאביו, ותפקידיו כללו יישוב סכסוכים בין בני הכפר והטפה להתנהגות מוסרית ונכונה. לאשתו של ראש הקהילה הייתה אחראיות דומה בקרב הנשים בקבוצה. כאשר התעוררו מחלוקות בשבט, אלו יושבו על ידי תשלום של סכום כסף לשני הצדדים. לכל אדם היה ערך כספי קבוע שעליו היה לשלם, אשר נקבע על ידי מעמדו בקבוצה והמצב הכלכלי של משפחתו.
מסחר.
הכסף ששימש את בני השסטה למסחר הורכב משנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. לעיתים אף צדפות גדולות שימשו לכסף, אך אלו נחשבו כבעלי ערך פחות יותר מהשנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. השסטה סחרו בצנוברים ועורות זאב וצבאים תמורת בלוטים, דלועים וסירות קאנו. הבלוטים בעלי הביקוש הרב ביותר בשבט היו בלוטים מעץ האלון הכהה, אשר הושגו על ידי מסחר עם שבט קרוק (Karok), ששכנו מערבית לשטחם של אנשי השסטה. שבט הקרוק אף סיפק לאנשי השסטה מלח, מינרל ששימש את אלו לבישול במידה רבה.
מזון.
המאכלים העיקריים שאנשי השסטה אכלו היו בשר צבי ובלוטים. בני הקבוצה אף נהגו לאכול דובים, ציפורים, סלמון, צלופחים, סרטנים, חגבים וצרצרים. חלוקת העבודה התבצעה כך שהגברים היו צדים ודגים, ואילו הנשים היו אוספות בלוטים, אגוזים וחרקים. נשים וילדים אספו מולים וצדפות על ידי צלילה לקרקעית הנהר שהיה בקרבת בני השבט, נהר הקלמאת'. המזון נאפה ובושל ב"תנורי אדמה", כלומר בורות אש אשר לכדו חום ואפשרו אפייה ובישול. את המזון הניחו בתוך סלים על אבנים רותחות בתוך "תנורי האדמה", ולעיתים היו מבשלים את המזון ישירות על האש, ללא סלים. גרגרי מנזניטה () שימשו להמתקת המזון וכדי להכין משקה סיידר. בשר ודגים שנותרו לאחר ארוחות אוחסנו בבורות או בסלים על מנת שישמשו את בני השסטה בהמשך.
תרבות וטקסים.
הטקס המרכזי של בני השסטה היה הטקס שלפני יציאה למלחמה. נשים השתתפו בריקוד המלחמה, שנמשך כמה לילות ונועד להביא מזל לבני השסטה במלחמה המתקרבת. טקס מיוחד נוסף שהתרחש כלל שירה, ריקודים ותפילות, והוא התקיים לפני שקבוצת גברים יצאה למסע ציד.
טקס ההתבגרות של הבנים כלל מסע ציד, דיג והימורים, בעוד שטקס ההתבגרות של הבנות היה חשוב יותר מבחינה חברתית מזה של הבנים וכלל ריקוד בפומבי. כאשר גבר ואישה היו מעוניינים להינשא, על הגבר היה לשלם למשפחתה של אישה סכום מסוים עבורה. גברים עשירים בדרך כלל נישאו לנשים רבות. בני הקהילה לא ראו גירושין בעין יפה ועל כן מעט זוגות התגרשו בקהילה.
כאשר היה נערך טקס בקהילה, הגברים היו חובשים כתר נוצות וכן מעיל נוצות. הכתר המפואר היה עשוי מצדפות, חרוזים, עורות של חיות, מקלות עץ קטנים ונוצות. הכתר סימל מעבר משגרה רגילה לטקס ייחודי. הבגדים של בני השסטה בשגרה היו עשויים מעורות של צבאים ומחתיכות עץ. בני הקהילה נהגו לענוד שרשראות צדפים, קישוטים על האוזניים ועל האף, וכן הרבו לצבוע את עצמם בצבעי גוף.
מחלת מקצוע
אופטימיזם
כוח ההרתעה הערבי
כוח ההרתעה הערבי (בערבית: قوات الردع العربية, תעתיק לעברית: קוואת א-רדע אלערביה) היה כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
עם החרפת ב-17 וב-18 באוקטובר 1976, התכנסה הליגה הערבית לוועידת ריאד, בה הושג הסכם הפסקת אש, והוקם כוח ההרתעה הערבי כדי לאכוף את הפיקוח על יישום הפסקת האש. בשל היותה ועידה לא-רשמית הייתה הוועידה בעלת מעמד שולי ולא מחייב. מצב זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי: 30,000 חיילים.
בוועידת קהיר החליטה הליגה על הגדלת כוח שמירת השלום הערבי, שמנה עד אז 2,300 חיילים, ל-30,000. כוח התערבות שנוצר, הורכב במרביתו מכוחות סוריים, עם תרומה סמלית של מדינות ערביות אחרות, ובכלל זאת סעודיה ולוב. הכוח אמנם נשלח מלכתחילה לבקשתו של ראש ממשלת לבנון סולימאן פרנג'יה, ואמור היה להיות תחת פיקודו של נשיא לבנון, אולם למעשה היה הכוח תחת פיקודה הישיר של סוריה.
בראשיתו כלל הכוח 30,000 חיילים, מתוכם 25,000 חיילים שנשלחו מטעם סוריה. עיראק (יריבתה המרה של סוריה באותה העת) התנגדה לכוח, לאור חששה כי כוח זה יאפשר לסוריה להגביר את השפעתה בלבנון, בחסות כלל-ערבית. אולם, כשהכוח הפך לעובדה קיימת, ניסתה לשלוח את חייליה דרך סוריה (המעבר היבשתי היחיד ללבנון), אולם המשטר הסורי מנע את כניסתם. באביב 1979, לאחר שהליגה הערבית האריכה את מנדט הכוח, הסודאנים, הסעודים וחיילים מאיחוד האמירויות עזבו את הכוח, וכך הוא הפך לכוח סורי בלבד.
למעשה, הכוח יצר נראות של כוח פאן-ערבי, ובכך הכשיר בדיעבד את פלישתה של סוריה ללבנון במאי 1976 (חצי שנה טרם יצירת הכוח).
הסכם שתורא.
כדי להבהיר את ההסכמות שהושגו בהסכם קהיר מאוקטובר 1976, בנוגע לפעילות הפלסטינית בדרום לבנון, נציגי לבנון, סוריה (במסווה של כוח ההרתעה הערבי) והפלסטינים נפגשו בשתורא החל מה-21 ביולי 1977. ההסכם שהושג בין הצדדים ארבעה ימים לאחר מכן, תאם במרביתו את העמדה הסורית. במסגרתו: הכוחות הפלסטיניים ייסוגו 15 ק"מ מהגבול עם ישראל, וצבא לבנון יהיה אחראי על הבטחת האזור ממנו ייסוגו. כוח ההרתעה הערבי יאבטח את רצועת החוף המערבית, יסייע בשיקום צבא לבנון, ויחד עם צבא לבנון יהיה אחראי על הביטחון בכל המדינה. חיילי הכוח החלו להתפרס ב-30 ביולי באזורים האסטרטגיים בבקאע, סביב ביירות, באזור צידון וטריפולי. אולם שום סעיף מלבד זה בהסכם, לא יושם בסופו של דבר, בשל חוסר יכולתו של צבא לבנון לפנות את אש"ף מבסיסיו בדרום.
ביוני 1983 בחרה הממשלה הלבנונית שלא להאריך את מנדט הכוח, וכך למעשה סיימה את קיומו. סוריה לא הסיגה את כוחותיה, והבטיחה להשאירם "כל עוד נוכחותם נחוצה לממשלה הלבנונית". החלטה 1559 של מועצת הביטחון אילצה את סוריה לסיים את כיבושה הצבאי בלבנון ב-2005.
אורביסון
שארל דבאס
שארל דבאס (בערבית: شارل دباس; 1885–1935), היה נשיאה הראשון של לבנון בתקופת המנדט הצרפתי. דבאס היה יווני-אורתודוקסי ולא מארוני כמו מרבית הנשיאים שבאו אחריו.
דבאס מונה לנשיא פעמיים על ידי הנציב הצרפתי, בעיקר על רקע היותו נשוי לצרפתייה. לפני שנכנס לזירה הפוליטית היה עורך עיתון בצרפתית שיצא לאור בלבנון. לאורך כהונתו כנשיא סירב דבאס להשתמש במכונית השרד שלו אלא לנסיעות רשמיות, וראה במשרה את פסגת הקריירה שלו. גם כששכב על ערש דווי בפריז ב-1935, עדיין קיווה לשוב ללבנון ולתפוס בשנית את כס הנשיאות.
אלפרד ג'ורג' א-נקאש
אלפרד ג'ורג' א-נקאש (בערבית: ألفرد جورج النقاش; 1887–1978) היה מדינאי לבנוני נוצרי-מארוני שכיהן כראש ממשלת לבנון וכנשיא המדינה בזמן המנדט הצרפתי על לבנון.
הוא התמנה לנשיאות על ידי השלטונות הצרפתיים לאחר התפטרותו של אמיל אדה באפריל 1941, ולפני שהושבע לתפקיד כיהן פייר ג'ורג' ארלאבוס כנשיא זמני במשך 6 ימים. הוא כיהן בתפקיד עד 18 במרץ 1943. בבחירות בשנת 1943 התמודד לפרלמנט במחוז ביירות.
כיום קרוי אחד הרחובות המרכזיים בביירות על שמו.
כג יורדי הסירה
ג'נגו (להקה)
עמיר רוסיאנו
מבצע ברודסייד
מינרלים סיליקטיים
מינרלים סיליקטיים – קבוצת מינרלים המבוססת על סיליקטים (תרכובת של אניון שבמרכזו אטום צורן אחד או יותר המוקף בליגנדים של אטומי חמצן שמטענם החשמלי שלילי). המינרלים הסיליקטיים הם הקבוצה החשובה ביותר בין המינרלים יוצרי הסלעים, כ-95% מקרום כדור הארץ בנוי ממינרלים סיליקטיים.