בדצמבר 2014 יצא לאקרנים סרטה הדוקומנטרי של שרגל, "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?", העוסק בחיפוש אחר גיבורי סדרת הספרים "ילדי העולם" שכתבו בין היתר אלי יאנס ואסטריד לינדגרן, וצילמה אנה (חנה) ריבקין-בריק. הסרט היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר לשנת 2015. לצורך הפקת הסרט נעזרה שרגל במימון המונים לאחר שלא קיבלה מימון מגופי התמיכה המרכזיים לקולנוע ישראלי. הצלחת הסרט וגורמים נוספים הביאו להוצאה לאור מחודשת של שבעה מספרי סדרת "ילדי העולם" שצילמה ריבקין-בריק: "אלה קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "דירק הילד מהולנד", "סיאה הילדה מאפריקה", "לילבס ילדת הקרקס", "נואי הילדה מתאילנד" ו"גנט הילדה מאתיופיה" וכן את הספר השמיני, "הרפתקה במדבר". הקרנת הבכורה של סרט ההמשך "אפריקה!", התקיימה ב-8 ביולי 2016.
שני הסרטים הפכו לטרילוגיה עם השלמת הסרט השלישי, "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?" שבכורתו התקיימה באוקטובר 2017.
במאי 2016 השלימה שרגל את סרט התעודה "כדור בגב", ששודר ביום הזיכרון לחללי צה"ל בשידורי קשת.
בתולים
בתולים הוא תיאור למצבם של גבר או אישה אשר מעולם לא קיימו יחסי מין.
בתולים בדתות השונות.
יהדות.
ההלכה היהודית עוסקת בנושא בתולי אישה מכמה היבטים ומבחינה בין הדרכים שבהן הבתולים מבותקים.
ההגדרה ההלכתית לבתולה אינה אישה שלא קיימה יחסי מין אלא אישה שקרום הבתולים שלה שלם. בדרך כלל ישנה חפיפה בין שתי משמעויות אלה, משום שקיום יחסי מין וגינליים על פי רוב מביא לקריעת קרום הבתולים. עם זאת ישנן נשים בעלות קרום בתולים גמיש שאינו נקרע וכן ניתן לאחות קרום בתולים קרוע באמצעות ניתוח. כמו כן, קרום הבתולים עשוי להקרע גם ללא קיום יחסי מין (בלשון ההלכה: מוכת עץ).
ביהדות ישנה משמעות רבה להיותה של רווקה - בתולה, ועל פי היהדות הנורמה היא להישאר בבתולים עד הנישואים, כפי שמשתקף מהפסוקים בתנ"ך "וכי יפתה איש בתולה אשר לא ארשה ושכב עמה", ובהתאם לאיסור שנקבע על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
על פי פרקי דרבי אליעזר וספרות הגאונים היה נהוג בארץ ישראל שהחתן מוציא את הבתולים באצבע ולא בדרך של קיום יחסי מין רגילים.
נצרות.
הנצרות הקתולית, בהנהגת האפיפיור, נוקטת בקו שמרני ומטיפה לשמור על הבתולים עד לאחר החתונה. על פי המסורת הנוצרית מריה, אמו של ישו נשארה בתולה גם לאחר שהתעברה.
היבטים חברתיים.
בחברה נהוג להרחיב את ההגדרה כך שתכלול אישה או גבר שלא קיימו יחסי מין, אף כאלה שבהם לא נקרע קרום הבתולים. ישנן תפישות שונות בנוגע לאקטים המיניים הגוררים איתם אובדן של הבתולים, כאשר רוב ההטרוסקסואלים אינם מחשיבים מין אוראלי כאקט מיני בפני עצמו, ולכן גם לא כאקט הפוגע בבתולים, בעוד חלק גדול מהלסביות רואות בקונילינגוס אקט מיני לכל דבר.
איבוד בתולים שלא במסגרת הנישואים נחשב במשך תקופה ארוכה למעשה בלתי ראוי. המחשה לכך ניתנת במחזהו של ויליאם שייקספיר, "חלום ליל קיץ" (המתרחש באתונה העתיקה, אך משקף את הכללים החברתיים של אנגליה בסוף המאה ה-16), שבו אומר דמטריוס להלנה: "כל אוצרך, הלנה, הוא שמך הטוב, בתולייך; ואת אלה את מוכנה לאבד?" באיבוד הבתולים יש גם כיום אקט סמלי ורגשי חזק אף שבחברות רבות חלפה התקופה בה נתנו לדבר זה חשיבות רבה. ישנם נשים וגברים שמטעמי שמרנות ולא דווקא מטעמי דת מתנזרים מיחסי מין ונשארים בתולים עד גיל מסוים או עד הנישואים.
בחודש מאי 2008 התעוררה סערה בצרפת, כאשר בית משפט פסל נישואים אזרחיים של זוג מוסלמי, לאחר שהבעל טען כי אשתו לא הייתה בתולה, ובכך שיקרה לו בנוגע לפרט רב חשיבות בחוזה הנישואים.
באינדונזיה נדרשות המתגייסות למשטרה להיות בתולות ולעבור בדיקה המוודאת זאת.
באלבניה עד היום קיימת תופעה של "בתולות מושבעות".
למניעת הבעיות הכרוכות בהיעדר בתולים, יש העוברות ניתוח המשחזר את בתוליהן, כדי ליצור את הרושם שנישאו בבתוליהן.
אובדן הבתולים בספרות ובקולנוע.
במאי הקולנוע האיטלקי, ברנרדו ברטולוצ'י, שאחדים מסרטיו עוסקים במיניות, הפך את אובדן הבתולים לשיאו של סרטו "לגעת ביופי" (1996). גיבורת הסרט, לוסי בת ה-19, מתארחת בחווה בטוסקנה השייכת לידידי משפחתה, יוצרת קשר עם בני זוג שונים, ובסופו של הסרט מוצאת בן זוג שאתו קיימה יחסי מין מתחת לעץ בשולי החווה. בעת שהשניים הולכים איש לדרכו, אומר בן הזוג ללוסי: "גם בשבילי זו הייתה הפעם הראשונה".
אובדן הבתולים מהווה סצנה מרכזית גם בסרטו "החולמים" (2003). כחלק ממשחק בין תאו ואיזבל, תאומים צרפתיים, וידידם מתיו, מצווה תאו על מתיו לשכב עם איזבל, השמחה לציווי זה. מתיו מסרב תחילה, אך לבסוף נכנע. בתום יחסי המין מגלה מתיו שאיזבל הייתה בתולה, לאחר שהוא רואה את דם בתוליה.
גם בסרטי נעורים כדוגמת סדרות הסרטים אסקימו לימון, אמריקן פאי ובסרט "חמודות קטנות", מיוחסת חשיבות רבה לאובדן הבתולים.
פרלמנט (ממלכת צרפת)
הפרלמנט () היה מוסד פוליטי בעל סמכויות שיפוטיות בעיקר, שפעל בצרפת לפני המהפכה הצרפתית. הפרלמנט הראשון היה הפרלמנט של פריז שהתפתח ממועצת המלך בשנת 1307. הוא נמצא בתוך ארמון המלך מימי הביניים באיל דה לה סיטה שבפריז.
ב-1443, בעקבות מלחמת מאה השנים, העניק שארל השביעי, מלך צרפת פרלמנט לחבל לנגדוק. בהמשך, ועד למהפכה הצרפתית הוקמו בצרפת פרלמנטים רבים בערים אראס, מץ, נאנסי, קולמאר, דיז'ון, בזאנסון, גרנובל, אקס-אן-פרובאנס, פרפיניאן, טולוז, פאו, בורדו, רן ורואן.
חברי הפרלמנט השתייכו ברובם לאצולת הגלימה, והחברות בפרלמנט עברה בירושה.
תפקידי הפרלמנט.
ישבו בצמרת המדרג השיפוט, ששימשו בית משפט עליון וערכאה סופית לערעורים באזוריהם. לפרלמנטים היו גם סמכויות מנהליות נרחבות, שהציבו אותם בעמדת עימות קבוע עם המושלים והנציבים המקומיים. מעל לכל, היה להם תפקידי מכריע בתהלי החקיקה. על מנת לקבל תוקף משפטי היה כל מחוק חייב להירשם ברשומות הפרלמנט, ולפרלמנט הייתה הזכות לשלוח למלך מכתבי מחאה המצביעים על כל הפגמים שמצאו בחקיקה החדשה. באמצעות הליך זה של דחיית חובת רישום החוק ברשומות, הפרלמנט בעת ההמתנה לתשובת המלך, יכלו הפרלמנטים לעכב ולהכשיל את מדיניות הממשלה.ומאז מותו של לואי הארבעה עשר הם שכללו את הטכניקה והפכו אותה למנגנון התנגדות מרכזי. מכתבי המחאה מנוסחים בקפידה היו חילופי תקשורת חשאית בין המלך לבין מערכת בתי המשפט שלו, אבל באותה תקופה נהגו הפרלמנטים לרתום לצדם את דעת הקהל באמצעות הדפסת המכתבים ומכירתם. במקרים רבים נהגו גם לכתבו את המכתב מחדש לאחר שהתקבלה תשובת המלך, ומאוחר יותר באותה מאה אף הרחיבו את אמצעי ההתנגדות ונקטו גם שביתו ולעיתים היו אפילו התפטרויות המוניות. עם זאת, כולם ידעו כי בסופו של דבר המלך הוא הפוסק האחרון.
שופטי הפרלמנטים מנו כ-1,200 איש. יחד עם כ-1,000 בעלי תפקידים בערכאות ריבוניות אחרות בממלכה, שעסקו בעיקר בשיפוט מיוחד בתחומי מימון וכספים. הם היו "אצולת הגלימה". כל הכהונות בבתי המשפט הריבוניים הקנו למחזיקיהן תואר אצולה, אבל באותה עת רק קומץ מחברי הפרלמנטים עדיין חבו את מעמדם כאצילים למשרותיהם. לרוב כבר עמצדו לזכותם במשפחתם כמה דורות של אצילים, ובתקופה זו החליטו פרלמנטים אחדים שלא לקבל לשורותיהם אף אדם שלא היה לו ייוחס כזה. האצילים המיוחסים האלה שלטו בפרובינציות שלהם בכל העניינים המקומיים, ומשום כך התפתחו לעיתים תכופות עימותים בינם לבין הנציבים והמושלים. בפריז הם שלטו בעניינים הנוגעים לכלל המדינה. לא זו בלבד שהפרלמנט ובתי משפט ריבוניים נוספים בעיר הגדולה נהנו מסמכויות ומתחומי שיפוט נרחבים יותר בהשוואה למקביליהם בפרובינציות. אצולת הגלימה הפריזאית אף סיפקה את מרבית האצילים שהתקדמו למשרות נציבים יועצים מדיניים ושרים.
ויקיפדיה עברית
חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי
חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי הוא התאגדות של רבנים בעלי השקפה ציונית דתית שהשתייכה לתנועת הפועל המזרחי.
היסטוריה.
חבר הרבנים הוקם בקיץ 1948 על ידי קבוצת רבנים הפועל המזרחי, בראשם הרב כתריאל פישל טכורש והרב שאול ישראלי.
במהלך שנות השבעים דעכה פעילותו עקב מאבקים פנימיים. בשנת 1979 נפטר הרב טכורש, מייסד חבר הרבנים, והרב ישראלי פרש ממנו כבר בראשית שנות השבעים. מובילי חבר הרבנים בשנות השמונים היו הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי - רב העיר רמת גן, והרב יוסף גליקסברג - רב העיר גבעתיים.
חוק בנפורד
חוק בנפורד, או חוק הספרה הראשונה, הוא כלל היוריסטי ואמפירי אודות ההסתברות של הופעת ספרות בנתונים של אוכלוסיות טבעיות גדולות. החוק נתגלה ב-1881 על ידי המתמטיקאי והאסטרונום סיימון ניוקום. הוא נקרא על שמו של הפיזיקאי פרנק אלפרד בנפורד, שגילה אותו מחדש ב-1938.
חוק בנפורד תקף, אמפירית, עבור ערכים המפוזרים על-פני כמה סדרי גודל. הוא חל על אוכלוסיות מגוונות - גובהי בניינים, אורכי כבישים, חשבונות חשמל, מחירי מניות, הוצאות בחברות גדולות ועוד.
לפי הגרסה החלשה של החוק, השכיחות של הספרה 1, כספרה המובילה, גבוהה מזו של 2, וכן הלאה, עד לספרה 9 שהיא הנדירה ביותר. לדוגמה, אם רשימת גודלי האוכלוסייה ביישובים בישראל הייתה: 31,000, 48,000, 112,000, 2,500, מהתמקדות בספרות הראשונות בכל מספר - ספרות נמוכות (1 או 2) מופיעות בשכיחות גבוהה יותר מאשר ספרות גבוהות (8 או 9).
גם ניוקום וגם בנפורד הגיעו להשערה מתוך בחינת אותה ראיה: ההתבלות הלא-אחידה של הדפים בטבלאות לוגריתמים.
בדברים בהם המספרים גדלים באופן יחסי, קל להבין את הסיבה להתפלגות כזו, כדי שיישוב יעבור מ-100 תושבים ל-200, עליו לגדול ב-100%, אך המעבר מ-500 ל-600 דורש צמיחה של 20% בלבד.