ב-2012 שיחקה גאנינג בתפקיד אורלה בסדרת הטלוויזיה "White Heat" של ה-BBC. בהמשך שיחקה בתפקיד מליסה יאנג בדרמה של ה-BBC "מה שנשאר". בשנת 2013 הופיעה בפרק בסדרה "Great Night Out" של ITV בדמות סאמר.
ב-2014 גילמה גאנינג את דמותה של שאן ג'יימס בסרט "גאווה" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לקולנוע. עוד באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "That Day We Sang" שכתבה וביימה ויקטוריה ווד.
עוד הופיעה גאנינג בסרט הטלוויזיה "The Woman in Red" ובסדרת הטלוויזיה "רצח בדם קר" של רשת סקיי אטלנטיק.
האישה הטובה (סדרת טלוויזיה רוסית)
האישה הטובה (ברוסית: Хорошая Жена) היא סדרת דרמה המשכית משפטית בהפקה רוסית, מהווה רימייק לסדרה האמריקאית באותו שם.
רקע כללי.
הסדרה עוקבת אחר אליסה פיליפובה (אלכסנדרה אורסוליאק), אשתו של פיוטר פיליפוב (אלכסנדר דומוגארוב), התובע של מחוז לנינגרד, אשר בגד בה ונעצר על מעשי הונאה ונכלא. אליסה, שהפסיקה לעסוק בעריכת דין לאחר נישואיה, חוזרת לעסוק במקצוע. היא מתחילה לעבוד כעורכת דין זוטרה בחברה שאחד משותפיה, ויטאלי קלינין (דמיטרי מילר) היה חברה ללימודי המשפטים. היא מתחרה על מקום העבודה עם עורך דין צעיר וזוכה לבסוף במשרה. במקביל בעלה מנהל מאבק לשחרורו מהכלא, מצליח בו ואף חוזר למשרד התובע.
במישור האישי, אליסה מחליטה להיפרד מבעלה, לאחר שהיא מגלה שבעלה בגד בה פעם נוספת עם אחת החוקרות במשרד בו היא עובדת כעת.
הפקה.
צילומי הסדרה החלו במוסקבה ובסנקט פטרבורג בפברואר 2018 והושלמו באוגוסט אותה שנה.
מקסים דלוגי
מקסים דלוגי (ברוסית: Максим Длуги) (נולד ב-29 בינואר 1966 במוסקבה) הוא שחמטאי אמריקאי ממוצא יהודי בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה.
מקסים דלוגי נולד במוסקבה, למד לשחק שחמט אצל סבו ובחוג פיונירים. בשנת 1977 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניויורק.
בשנת 1984 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנת 1985 הוא זכה באליפות העולם לצעירים והיה חבר נבחרת ארצות הברית באליפות העולם לנבחרות עד גיל 26 (זכתה במקום השני).
בשנת 1990 דלוגי נבחר לנשיא הפדרציה לשחמט של ארצות הברית. הוא עזב את השתתפותו בתחרויות השחמט והתרכז בקריירה עסקית.
בשנת 2010 קידם, יחד עם גארי קספרוב, את מועמדותו של אנטולי קרפוב לנשיא פיד"ה.
דלוגי משתתף מפעם לפעם בתחרויות שחמט מהיר.
מקסים דלוגי באולימפיאדת השחמט.
בשנת 1986 השתתף דלוגי באולימפיאדת שחמט:
עירום (קריס, סנטה מוניקה)
עירום (קריס, סנטה מוניקה) הוא תצלום שצולם על ידי אדוארד וסטון בשנת 1936. הוא מראה אישה עירומה שזרועותיה מחובקות סביב רגליה בזמן שהיא יושבת על שמיכה באור שמש בהיר כנגד פתח הדלת החשוך. האיזון הדינמי של האור והחושך מדגיש את הקימורים והזוויות של גוף האישה; באותו זמן פניה ורוב גופה נסתרים מהעין, מה שגורם למתבונן להתרכז בזרועותיה, רגליה, ידיה וכפות הידיים והרגליים שלה. זו תמונת עירום המתרכזת בצורות הגוף במקום במיניות. הדוגמנית הייתה ההשראה של וסטון ושותפתו, קֶריס וילסון, שאיתה התחתן שנה לאחר מכן.
רקע.
שנות  בתחילת שנות ה-30 היו קשות עבור וסטון, שלמרות פרסומו היחסי באותה תקופה חי בעוני. בתחילת 1935 הוא סגר את הסטודיו שלו בגלנדייל ועבר לגור בבית עם שלושת הבנים שלו ברט, קול וניל ברחוב מסה 446 בסנטה מוניקה, קליפורניה. הבית היה מבנה בונגלו צנוע בעל שני חדרי שינה, עם לא הרבה מרחב אישי עבור ארבעתם. למרות זאת, מאוחר יותר באותה שנה הוא ביקש מווילסון להצטרף אליו, והיא נענתה ועברה מיד אחר כך. חמשתם הצליחו לחיות באותו המקום למשך כמה שנים.
וסטון ווילסון לקחו את חדר השינה הראשי, אשר כלל מרפסת שיזוף גדולה שמביטה מערבה על הים והשמש. בחדר זה הוא צילם את וילסון, שעשתה את תנוחתה על שמיכת צמר מפני שהרצפה הצבועה בצבע כסף הייתה חמה מדי לעורה החשוף. לאחר מכן היא אמרה:
בשונה מתמונות קודמות של וסטון, הוא לא השאיר כל סימן לכוונותיו או רגשותיו בנוגע לתצלום זה. במשך שנים רבות הוא ניהל יומנים נרחבים על הצילום שלו, אותם הוא כינה "Daybooks" ("ספרי יום"), אולם הוא הפסיק לכתוב אותם בפתאומיות שנתיים לפני שהתמונה הזו צולמה. מאוחר יותר הוא כתב "אני מאשים בצחוק את קריס אשר מנעה את התפתחותי כסופר ‒ וייתכן שיש אמת בטענה זו ‒ אבל האמת היא שלא היה לי הרבה זמן, ולא מספיק בדידות הכרחית בשביל לשמור על יומן אינטימי." מאז, הפך התצלום לאחד התצלומים המפורסמים ביותר שלו, ואחד הסמלים של הצילום במאה ה-20.
ביקורת.
מבקרת הצילום ננסי ניוהול כתבה כי בתצלום זה וילסון "השתמש באור כמו באזמל. האור שהוא כה אוהב את הטוב ביותר כמעט צירית עם העדשה ‒ אותה זווית האור, בה הפלאש של צלמים חדשים משטח פנים וגורם לחלל לקרוס לתוך הצללים המזויפים שלו. כאן העור מלא הזוהר מתעגל עם הצל, והצל עצמו, מתוך מיתון עדין לחלל עמוק, הוא שחקן פעיל כמו האור."
מבקר נוסף כתב, "בדיוקן קריס מדגמנת בעירום... וסטון מצליח להעביר את העירום שלה כסוג של אומנות. הוא הצליח ללכוד את הצד הרגשי של קריס וגם יצר תחושה מרגיעה של רגשות עבור המתבוננים ביצירת אמנות זו. הדרך בה האור נופל עליה יוצר צללים על מנת ליצור על גופה גפי מתאר ומסגרת, הממחישים את האופי העדין של גופה כשלם. ווסטון משתמש ברקע ובקדמה פשוטים על מנת למשוך את כל תשומת הלב לתמונה הראשית (קריס)".
כותבים אחדים הבחינו כי בתצלומיה של קריס וילסון, וסטון מביע את הראייה שלו על עירום. לפני כן, בכל צילומי ההתנסות שלו על גוף האדם הוא צילם חלקי גוף בלבד ‒ פלג גוף עליון, שדיים, ירכיים, רגליים ‒ מבודדים לחלוטין. עם התמונה הזאת, "הוא עבר מצילום אנונימי של גוף לצילום של אישה, והתמונות של האישה הזאת, המדגמנת בשקט או בדיונות החול, היו אייקוניות."
היבטים טכניים.
וסטון צילם את התמונה באמצעות המצלמה הטכנית שלו מסוג 8 X 10 Ansco עם עדשת Zeiss 21 ס"מ. כמו כל התמונות שלו, הוא השתמש בחשיפה אחת של התמונה.
בגלל הניגוד הקיצוני בין השמש הבהירה על העור והצללים הכהים בפתח, ההדפסים מסרט צילום זה דרשו שימוש בטכניקת "החזרה ושרפה" (Dodging and Burning ), שהיא טכניקה המשמשת למניפולציה באור. תיאור נרחב של מה שווסטון עשה כדי להוציא את ההדפסה הסופית של תצלום זה ניתן על ידי בנו, קול וסטון. הוא אמר שכל הצללים על הגוף, במיוחד על זרוע ימין (הנראית בצד שמאל בתמונה), הוחזר אחורה (הואר), ואילו השמיכה בצד ימין של ההדפסה עברה תהליך שרפה (החשכה). כל הדפס נבדק לאחר מכן בזהירות, תוך כדי פיתוח בחדר חשוך, כדי לוודא שיש את האיזון הנכון בין אור לחושך באזורים האלה.
הדפסים.
כל ההדפסות של תמונה זו הן על נייר ג'לטין כסוף. משוער שווסטון יצר כמה עשרות הדפסות של התמונה בעצמו, ומאוחר יותר ביקש מבנו ליצר עותקים נוספים. ההדפסים המקוריים הם בגודל 24.2 X 19.3 ס"מ.
עותקים של ההדפסה נמצאים כיום במכון האמנות של שיקגו. המרכז לצילום יצירתי, בית ג'ורג' איסטמן, מוזיאון פול גטי, מוזיאון האמנות של מילווקי, מוזיאון האמנות נלסון-אטקינס, מוזיאון נורטון סימון ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
הדפסה מקורית משנת 1936 שנוצרה על ידי וסטון נמכרה במכירה פומבית ב-2003 עבור 260,000 דולר ובשנת 2009 ב-109,800 דולר.
אריאל סורין
אריאל סורין (בספרדית: Ariel Sorín; ולד ב-26 באפריל 1967, בואנוס איירס) הוא שחמטאי ארגנטינאי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-34 בארגנטינה לפי מד כושר.
סורין באולימפיאדת השחמט.
בשנים 1994–2004 השתתף סורין ב-3 אולימפיאדות שחמט:
הכפיל (ספר)
הכפיל (ברוסית Двойник, דְבוֹיְניק) הוא רומן רוסי מאת פיודור דוסטויבסקי העוסק בתחושותיו הפנימיות ובמאבק של אדם בשם גוליאדקין עם כפיל זהה לו, העולה עליו בכל קנה מידה. הספר פורסם לראשונה ב-30 בינואר 1846 ויצא בגרסה מתוקנת על ידי דוסטויבסקי עצמו ב-1866.
תקציר העלילה.
הסיפור עוסק במאבק פסיכולוגי פנימי של הדמות הראשית, יעקב פטרוביץ גוליידקין, פקיד נוירוטי הנפגש באמצע חייו עם אדם הזהה לו לחלוטין מבחינה חיצונית אך בניגוד אליו הכפיל היה בעל ביטחון עצמי, אגרסיבי ומוחצן. בכל מובן מביס הכפיל את גוליאדקין. ואף בעבודתו הוא פוגע במעמדו ולועג לו בפומבי.
גוליאדקין הוא חבר מועצה. היה במקום התשיעי בטבלת הדרגות הרוסית שנוסדה על ידי פיוטר הגדול. טבלה המסמלת את מקומו החברתי של הפקיד. גוליאדקין הלך לטיפול אצל הפסיכיאטר דוקטור רוטנשפיץ, שחשש לשפיותו ואומר לו שהתנהגותו מסוכנת. הוא רושם לו "חברה מאושרת" כתרופה. וגוליאדקין מחליט לנסות את זה, ועוזב את המשרד. הוא נוסע למסיבת יום הולדת של קלרה אולסופיינבה, בתו של מנהל המשרד שלו. מאחר שהוא כלל לא הוזמן, חבורה של משוגעים גורמת לגירושו. בדרכו הביתה דרך סופת שלג, הוא פוגש את הכפיל שלו, אדם שנראה בדיוק כמוהו. ושאר הרומן עוסק ביחסים המתפתחים ביניהם.
בתחילה, גוליאדקין המקורי (הדמות הראשית) וגוליאדקין המשני (הכפיל שלו) הופכים לחברים, אבל גוליאדקין המשני מנסה להשתלט על חייו של המקורי, והם הופכים לאויבים מרים. מאחר שלגוליאדקין המשני יש קסם אישי, חדות, וכישורים חברתיים שלגוליאדקין המקורי חסר. בסיומו של הסיפור, גוליאדקין המקורי מתחיל לראות הרבה העתקים של עצמו, ותוך סצנה פסיכוטית הוא נגרר לבית משוגעים על ידי דוקטור רוטנספיץ.
השפעות.