התיישבות של יהודים באזור ידועה החל מראשית המאה ה-13; בבית העלמין היהודי נמצאה מצבה שתאריך הפטירה שרשום עליה הוא כ"ה אב ד' אלפים תתקס"ג, ובתיארוך הלועזי - שנת 1203 - לפני למעלה מ-800 שנה, והיא העדות הפיזית לחיים יהודיים הקדומה ביותר בפולין כולה.
ב-13 בפברואר 1453 (ה'רי"ג) הגיע לברסלאו שליח האפיפיור ג'ובאני דה קפיסטרנו. הוא הסית נגד היהודים, ובתחילת חודש מאי גרם לנוצריי העיר להעליל על ראשי הקהילה היהודית שהם שלחו אישה נוצרייה לגנוב עבורם את לחם הקודש. 318 מבני הקהילה נתפסו ובהוראת קפיסטרנו נחקרו בעינויים. קפיסטרו פסק גזר דין מוות על 41 מנכבדי הקהילה היהודית, שהועלו על המוקד בכ"ז בתמוז (4 ביולי). שאר היהודים גורשו מן העיר. העלילה גרמה להתפרצויות אנטישמיות בכל רחבי שלזיה, עד שהביאה לגזירת גירוש כללית על יהודי שלזיה והחרמת ילידהם הקטנים ומטלטליהם. קהילה יהודית בברסלאו קמה מחדש לאחר גזירות ת"ח-ת"ט.
בשנת 1870 חיו בעיר כ-17,500 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו לברסלאו יהודים רבים ממחוזות פוזן ושלזיה העילית-הדרומית, שסופחו לפולין, וכך גדלה קהילת יהודי ברסלאו לכ-23,240 נפשות בשנת 1925, שהיוו כ-4.2% מכלל תושבי העיר. בזאת הייתה העיר לקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה. במאה ה-19 בלטו בין יהודי העיר: מנהיג הזרם הרפורמי אברהם גייגר, מנהיג הקונסרבטיבים זכריה פרנקל וההיסטוריון היינריך גרץ.
קהילת ברסלאו נותרה בגודל זה עד לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה (בשנת 1933 התגוררו בעיר 20,202 יהודים).
אירועי אנטישמיות כלפי יהודי הקהילה.
יהודי הקהילה סבלו מאנטישמיות עוד לפני השואה: כבר באמצע תקופת רפובליקת ויימאר הואשמו יהודי ברסלאו ברצח ילד נוצרי ומצבות בבית-הקברות היהודי חוללו. לקראת סוף 1932 אירעו באוניברסיטה בעיר מעשי אלימות בקשר למינוי מרצה יהודי, עד שהנהלת האוניברסיטה הסתלקה מן המינוי.
רבני העיר.
ב-1849 התפצלה רבנות הקהילה: הרב גדליה טיקטין, בנו של הרב שלמה זלמן, הנהיג את הקהילה האורתודוקסית. והרב ד"ר אברהם גייגר שהתמנה עוד בחיי אביו של הרב טיקטין כמשנה-לרב, הנהיג את הקהילה הרפורמית. ב-1856 אוחדה שוב הקהילה.
מוסדות מרכזיים.
קהילת ברסלאו הקימה מוסדות ציבור וחינוך, ביניהם בית החולים היהודי המודרני הראשון בגרמניה. התבלט במיוחד בית המדרש לרבנים של הרב זכריה פרנקל, שהוקם בשנת 1854 והיה הראשון מסוגו בגרמניה, שילב לימודי יהדות ברוח קונסרבטיבית עם לימודים כלליים לקראת התואר דוקטור. בית המדרש נסגר בהוראת הגרמנים בשנת 1938.
בברסלאו הוקמו גם כמה בתי כנסת מפוארים:
גורל יהודי הקהילה בשואה.
עם עליית הנאצים לשלטון גברו ההתפרעויות ופעילים יהודים צעירים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית נרצחו. כבר לפני חרם האחד באפריל 1933 חדרו אנשי ס"א לבניין בית-המשפט המחוזי וגירשו בכוח שופטים ועורכי-דין יהודים. חוקי ההפליה של השלטון נגד היהודים הוצאו לפועל במלוא חומרתם. במרוצת הזמן נאלצו הסוחרים היהודים, בלחץ החרם הרשמי והבלתי רשמי, לחסל את עסקיהם או שהללו נכללו באריזציה הרשמית. משנה לשנה גדל מספר העובדים היהודים המפוטרים.
ליל הבדולח.
בליל הבדולח נהרסו כל בתי הכנסת בעיר, כולל בית-הכנסת הליברלי ('בית הכנסת החדש') המפואר. בעקבות המעצרים והפגיעות בנפש וברכוש גברה ההגירה, ועד אמצע 1939 ירד מספר היהודים בכמחצית (10,309 נפש).
תגובות פנימיות בקהילה.
ההתדרדרות במצבם של יהודי ברסלאו הובילה גם שינויים פנימיים בתוך הקהילה, שנבעו מתגובות למצב וניסיון להתמודד עמו. במטרה להתמודד עם קשיי התקופה, הנהגת הקהילה הרחיבה את רשת מרכזי ההכשרה וההסבה המקצועית כדי לקדם את העלייה לארץ-ישראל וההגירה. בברסלאו ניכרה באותן השנים עלייה בכוח התנועה הציונית בתוך הקהילה, כתגובה למאורעות. כך חל גידול מתמיד במספר התלמידים שלמדו בבית הספר הציוני שהוקם בשנת 1920, וכן בני נוער רבים הצטרפו לתנועות הנוער החלוציות שבעיר. לאחר פרסום חוקי נירנברג בסוף 1935 הושווה מספר הנציגים הציונים בוועד הקהילה למספר הנציגים הליברלים, נוכח גידול בכוח השפעת הציונים על חברי הקהילה. שני העיתונים היהודיים שיצאו לאור בעיר בחל משנת 1924 – ביטאון הקהילה (Gemeindeblatt Jüdisches Breslauer), ו'העיתון היהודי למזרח גרמניה' (Jüdische Zeitung für Ostdeutschland), תרמו לחיזוק התודעה היהודית ולעמידה הנפשית של היהודים נוכח האנטישמיות הגואה.
השילוחים להשמדה.
ב-31 במרס 1941 עדיין נותרו בברסלאו 9,184 יהודים. בספטמבר אותה שנה רוכזו רובם ב'בתי יהודים' מיוחדים, ובנובמבר הוחל בהעברת היהודים למחנות מעבר זמניים בשלזיה. בין המגורשים היו מורים, והם ניסו לקיים מסגרת לימודים גם בתנאי המחנה, ואולם, כעבור ימים מספר הופסק הניסיון, עם שילוח המגורשים למזרח. מאז תכפו גירושים ישירים מברסלאו, רובם אל מחנות ההשמדה ומיעוטם לגטו טרזינשטט. מתוך כ-2,500 המגורשים לטרזינשטט שרדו כ-160 בלבד.
לאחר השואה.
בשנות המלחמה נותרו בעיר כ-150 יהודים, כמעט כולם בזכות בני זוגם הארים. אחרי כיבוש ברסלאו בידי הצבא האדום וסיפוחה לפולין התרכזו בעיר כ-10,000 יהודים, רובם ככולם פליטים ממזרח אירופה, וזמן מה חודשה פעילותם של מוסדות הקהילה. אך ב-1968 מנהיגה של המפלגה הקומוניסטית הפולנית, גומולקה, איפשר ליהודים לעזוב את פולין, רוב יהודי ורוצלב ניצלו אפשרות זאת. כיום מתגוררים בוורוצלב כ-70 יהודים בלבד.
הנצחת הקהילה.
בוורוצלב כיום ישנם מספר אופני הנצחה לקהילה היהודית שאיננה עוד, מהם ייחודיים למקום.
פרנסואז ז'ירו
פרנסואז ז'ירו (במקור לאה פרנס גורג'י, בצרפתית: Françoise Giroud ; נולדה ב-21 בספטמבר 1921 בלוזאן שבשווייץ ונפטרה ב-19 בינואר 2003 בפריז שבצרפת) הייתה עיתונאית, מחברת ופוליטיקאית צרפתייה.
ביוגרפיה.
פרנסואז ז'ירו הייתה תלמידה בתיכון מולייר (פריז) והחליטה לעזוב בגיל 14 את בית הספר ולהתחיל לעבוד. לאחר שסיימה תואר כקלדנית, התחילה לעבוד בחנות ספרים בפריז.
הקריירה של פרנסואז ז'ירו התחילה בתור מזכירתו של אנדרה ז'יד, עבודה שהושגה בזכות קשרים משפחתיים.
לאחר שמשפחתה עזבה לדרום צרפת בעקבות מלחמת העולם השנייה החליטה ז'ירו להישאר בפריז ובאותה שנה היא עוברת טבילה וכך מסתיים תהליך התנצרותה, אותו עוברת יחד עם אמה. בזכות קשריה של אמה עם הכומר היא משנה את תאריך הטבילה מ-1942 ל-1917 וכך נמנעת מבעיות עם הנאצים ומקבלת אישור עבודה בפריז.
ז'ירו נעצרה על ידי הגסטאפו ב-1944 בגלל קשריה עם המורדים ושוחררה בסוף המלחמה.
עם סיום המלחמה, תחילה ז'ירו לעבוד ככתבת ראשית במגזין חדש ופמיניסטי בשם "אל".
ב-1953 היא הביעה את התנגדותה למלחמה באלג'יריה, מה שהוביל אותה ואת בעלה להקים את המגזין החדש - "ל'אקספרס".
חיים אישיים.
ז'ירו היא אמא לשני ילדים, אשר אחד מהם מת במהלך תאונת סקי בעודו צעיר. בסוף שנות החמישים הייתה בהיריון נוסף ונאלצה לעשות הפלה שבעקבותיה התפתח היריון חוץ-רחמי, בו טיפלה על ידי ניתוח, וכך הפכה לעקרה. בעקבות האירועים הללו בעלה עזב אותה והתחתן בשנית עם אישה בת 20 ולכן היא נכנסה לדיכאון עמוק ואף ניסתה להתאבד.
לאחר ניסיון התאבדות כושל זה, היא עברה פסיכואנליזה עליה היא מדברת בספרה "שיעורים פרטיים". ב-1984 נכנסת ז'ירו שוב לדיכאון בעקבות מות החבר החדש שלה.
ז'ירו הייתה יהודייה אשר גדלה כקתולית בעקבות נסיבות חיצוניות ונהייתה לאתאיסטית מתוך שכנוע עצמי. היא הכחישה את יהדותה לאורך כל חייה בגלל הבטחה שהבטיחה לאמה.
היא החליטה לספר על יהדותה רק לנכדה הקטן באביב 1988.
הדברים הללו נודעו בעקבות רומן שנכתב על ידה והתפרסם לאחר מותה.
פוליטיקה.
למרות תמיכתה בפרנסואה מיטראן ב-1974, היא היוותה חלק ממפלגתו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן והפכה למזכירת המדינה האחראית על מעמד האישה בצרפת בין יולי 1974 לאוגוסט 1976. ב-1977 התמודדה לראשונה בבחירות עירוניות ברובע החמישה-עשר של פריז, בעקבות בעיות אישיות החליטה להפסיק להתמודד בבחירות ואת הפוליטיקה היא עוזבת סופית ב-1979 בשנה זו גם הוציאה לאור את ספרה "קומדיית הכח". היא מחליטה להקים יחד עם ברנאר-אנרי לוי ועוד מספר אינטלקטואלים את התנועה "פעילות נגד רעב".
במהלך כל חייה הפוליטיים היא נאבקת למען המתת חסד.
שירים.
טקסטים של שירים אותם כתבה:
בנוסף לכך, כתבה שירים לטינו רוסי.
הפליצו בגאווה
הפליצו בגאווה (באנגלית: Fart Proudly; מוכר גם בשמות "מכתב לאקדמיה המלכותית" ו"לאקדמיית ההפלצה המלכותית") הוא שמו המקובל של מאמר אודות נפיחות אשר נכתב בסביבות שנת 1781 על ידי בנג'מין פרנקלין, בעת שירותו כשגריר ארצות הברית בצרפת.
המאמר נכתב בתגובה להזמנה מהאקדמיה המלכותית של בריסל. פרנקלין האמין שהסביבה האקדמית באירופה באותה תקופה נגועה ביומרנות ועסוקה בעניינים לא-מעשיים. בשל כך נענה להזמנה בחיבור מאמר סרקסטי ועוקצני בו הוא מציע להפנות משאבי מחקר למציאת דרכים לשיפור ריחן של נפיחות אנושיות, עד לרמה שיהיה אפשר להשתמש בהן כבושם. בנוסף עוסק המאמר באופן ההשפעה של אכילת מאכלים שונים על ריח הנפיחות, והוא מסתיים במשחק מילים לעגני לפיו, להבדיל מההשלכות המעשיות של מאמר זה, מאמרים אחרים שווים "בקושי פרד'ינג" (farthing).
המאמר לא הוגש בסופו של דבר לאקדמיה, אך הודפס במכונת הדפוס של פרנקלין וחולק בתפוצה מצומצמת, בין השאר לג'וזף פריסטלי, כימאי הידוע בעבודתו בתחום הגזים.
במשך שנים המאמר לא הוכלל ברפרטואר הכתבים המפורסמים של פרנקלין, אך יצא לאור לבסוף בשנת 1990, ונכון ל-2022 הוא זמין גם ברשת.
בלדה על סוס עם כתם על המצח