כל האירועים בשבוש מלווים בסעודות. אותן סעודות מציגות את אנשי הקהילה, ובראשם צירל, בצורה גרוטסקית, תאוות המזון היא אחת הביקורות של עגנון על החברה. כשרואה הירשל את ה"בר-ווז", כלי ההגשה המפואר, הוא מתאר אותו כקפוא ומתנשא כמו החברה. כמו כן, כשמגיע השלב שבו הירשל צריך להפסיק לאכול כדי לא להתגייס לצבא, ניתן להבחין שהאכילה אצלו מקבילה לשיגעון, כלומר ככל שהוא מרזה הוא מתרחק מהחברה. גרשון שקד מתאר את מוטיב הסעודה כמוטיב נובליסטי שמציג את תלותו של הירשל באמו, ובכך את השליטה הגרוטסקית שלה בו. כמו כן, גורס שקד שיש הקבלה בין סעודות שונות ברומן שמוכיחות את אובדן הזהות של הירשל.
מוטיב הסעודה מתקשר למוטיבים רבים של אכילה בספרות עגנון. כמעט בכל סיפוריו מובאת האכילה אצל עגנון כדרך להתבוללות ולחטא.
מוטיב התרנגול.
את התרנגול ניתן למצוא במספר רב מסיפורי עגנון. על פי רוב, בא התרנגול בהשוואה כלשהי לבני האדם, ודוגמה בולטת היא הסיפור "התרנגול ותפילת בני אדם" שבספר "תכריך של סיפורים".
כפי שמאבחנת זיוה שמיר, גם ברומן זה למוטיב יש מקום חשוב. התרנגול, או הגבר כפי שנקרא מספר פעמים, נחשב בעיני רבים לסמל ל"סירוסו" של הירשל. התרנגול מוצג כגברי וכשולט בחייו, בניגוד להירשל, ה"מסורס" והפסיבי. התרנגולים הם אלו שלא מאפשרים להירשל לישון בלילה, והם באים בהקשר של אלימות לראשו של הירשל. על פי רוב, אפשר למצוא את התרנגול בסמיכות לסממנים פאליים כגון "כרבולותיהם היו זקורות וקום בפיהם".
יש שיטענו כי התרנגול משמש גם כסמל לחברה, שלא מאפשרת להירשל להיות מה שהוא רוצה להיות - הם לא מאפשרים לו לישון והם לוחצים עליו תמיד. הירשל רוצה להרוג את התרנגולים, כלומר להילחם בחברה, אך בסופו של דבר הוא לא פועל בנידון.
בהקשר לתרנגול אפשר לראות את אמו של הירשל, צירל. נהוג להתייחס אל צירל כמנסה לגרום לסירוס רגשותיו של הירשל. דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בסצנת המרתף בתחילת הסיפור, כאשר היא מסבירה לו כי נורמות החיים הן מעל לכל רגש.
אפיון דמויות.
עגנון משתמש ברומן זה במספר טכניקות ספרותיות לצורך תיאור דמויות. הטכניקה המרכזית היא מבע משולב, טכניקה שבה תודעתו של המספר ותודעתה של דמות משתלבות וכך ניתן ללמוד יותר על הדמות ועל עולמה הפנימי. לעיתים ניתן ללמוד בעזרת המבע המשולב גם על מצבים מורכבים בין דמויות (הירשל ואמו, הירשל ודודו, הירשל ובלומה, צירל ובלומה וכיוצא באלה). דוגמה אחת למבע משולב היא: "ישבה בלומה בבית קרוביה... יושבת לה בלומה בתוך כותלי ביתה והספר פותח לפניה פתחי עולם... מה נאה נר השבת בחדרה של בתולה צנועה בשעה שהיא נינוחית מיגיעתה וקוראת בספר. חייכם שאין לבלומה נאכט להתדיין עם מזלה." בראשית הקטע מתוארת בלומה בקוראה את הספר, ולאחר מכן עובר המספר לתאר את מחשבותיה. הסימן הראשון לכך הוא המעבר לזמן הווה במשפט השני שבציטוט (במקור מופיע בראש הפסקה הבאה). ניתן לראות שבלומה מתוארת בגוף שלישי, אף על פי שהדברים הנאמרים הם לכאורה מפיה. אולם המספר הוא זה שמנסח בלשונו את החולף בתודעתה של בלומה.
בדוגמה זו, משתמש עגנון במבע המשולב כאמצעי לאירוניה, כאשר הוא נצמד לתודעתה המושפלת של בלומה.
כמו כן, משתמש עגנון באפיון עקיף כדי לתאר את הדמויות. כלומר, הוא לא מתאר אותן בצורה ישירה, אלא מתאר את פעולותיהן, סביבתן, מראן, דיבורן וכיוצא בזה, ובכך מוצגות תכונותיהן באופן עקיף. בנוסף, משתמש עגנון במספרים לא מהימנים כדי לתאר פנים שונות של הדמות, כך שהקורא לומד על הדמות דרך מחשבותיהן של דמויות אחרות עליה. כיוון שמחשבות הדמויות האחרות מובאות במבע משולב, הן אינן עוּבדות, אלא דעות בלבד. צורת אפיון זו מאפשרת היכרות עמוקה עם הדמות המאופיינת, כמו גם עם הדמות המספרת. כל הטכניקות הללו הן טכניקות אופייניות לעגנון בכל יצירותיו.
השמות כאמצעי אפיון.
ב"סיפור פשוט", כמו בסיפורים רבים של עגנון (למשל: "פרנהיים", "תהילה" ועוד) מהווים שמות הדמויות כלי לאפיון אותה דמות, בין אם באמצעות אירוניה (אפיון בעקיפין), ובין אם בישירות תקיפה. כך, למשל, פירוש השם "הירשל" ביידיש הוא אייל. החופש שמבטא השם עומד בניגוד לדמותו של הירשל הכבולה, המעוכבת. האירוניה שבשמו של הירשל, המנוגד למהותו הפסיבית, עומדת בניגוד לישירות שבה מביע המספר את מהותה של בלומה דרך שמה: פירוש השם הוא "פרח" (בלום), ובעברית הוא "מעוכבת". בכך מאפיין המחבר את בלומה כיפה ואף מפתה (מבחינת הירשל), אך גם כמי שנשמרת לעצמה ואיננה נענית לחיזוריו של הירשל העומד להינשא לאחרת. דרך נוספת שבה משתמש המספר כדי לאפיין דמויות הוא באמצעות שם אונומטופאי: למשל, צירל - האותיות הצורמות של שמה של האם מבטאות, באופן עקיף, את אישיותה וכן מהוות חלק מהביקורת עליה. (סיבה נוספת של עגנון לבחירה בשם זה הוא שצירל ביידיש הוא תכשיט - סימן לחומרנותה)
הקשר ליהדות.
כמו ברבים מספרי עגנון, חלק נכבד מלשון הספר בנוי על בסיס ביטויים מספרות חז"ל. כמו כן, קיימות אנלוגיות רבות בין דמויות הספר לבין דמויות בספרות האגדה היהודית או בתנ"ך. במהדורה מיוחדת שהוציאה הוצאת שוקן הוספו הערות, הפניות והסברים למקורות התלמודיים והמקראיים שעליהם מתבססת שפת הספר.
משמעות השם "סיפור פשוט".
במשך שנים התנהל ויכוח בעולם הספרות בקשר למשמעות שמו של הספר. היו רבים שתפסו אותו כאירוני: סיפור שהיה אמור להיות פשוט מאוד ונסתבך כל כך.
מולם הייתה קבוצה, שבראשה חוקר הספרות פרופ' דב סדן, שגרסה כי המשמעות שונה לחלוטין, וכי המילה "פשוט" איננה מתייחסת לפשטות. על פי דב סדן ותומכיו, כוונת השם "סיפור פשוט" היא בהחלט לא Simple Story (על אף שכך תורגם לאנגלית וכן ליידיש: א פשוטע מעשה), אלא - המילה "פשוט" היא במובן של סיפור שהתפשט, כמו אש המתפשטת. זהו כביכול סיפור שקורה במקומות רבים בצורה זאת או אחרת, וזהו סיפור מפורסם שהרומן רק מביא אותו לידי כתב. אחת הסיבות לשם זה, לדעת סדן, היא שהוא נותן לסיפור פן אוניברסלי, ומבהיר שמדובר לא רק ב"שִבוש", אלא בחברה היהודית בכלל. כמו כן, עגנון הרבה לכתוב סיפורים ידועים וסיפורי עם בגרסתו שלו, בטענה שתפקידו של הסופר אינו רק לבדות סיפורים, אלא גם לכתוב את סיפוריהם של אחרים.
עגנון ציין בכמה מקרים, שכוונתו הייתה כפי שסדן גורס. עם זאת, ישנם עדיין רבים שחושבים שהכוונה הייתה לפשטות כפי שהיא. עם זאת, יש גם חוקרים הטוענים, שהשם מתייחס לשני הרבדים ואין סתירה בין הפירושים, זאת אומרת - סיפור שאמור להיות פשוט ונסתבך - תופעה כללית המתפשטת וחוזרת על עצמה.
תהודתו.
סיפור פשוט נשזף בעיניהם של חוקרי ספרות רבים, והוא אחת היצירות העבריות המודרניות שנכתב עליהן המספר הרב ביותר של מאמרים. למרות שפתו הייחודית והמיושנת, הספר ממשיך לקנות לו קוראים גם כיום, עשרות שנים לאחר שנכתב. הוא מופיע בתוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות, במשקל של רומן (למרות אורכו), ולמעשה זהו הטקסט הארוך (ארוך מסיפור קצר) היחיד שמוקדשת לו שאלה ספציפית במבחן, ושלעיתים מצוטט באופן נרחב בתוכו.
בנווה צדק שבה עגנון חי ויצר, הוקמה בשנת 2003 "סיפור פשוט" - חנות ספרים הנקראת על שם הרומן. המוטו של החנות שנלקח מתוך הרומן: "יושבת לה בלומה בתוך כותלי ביתה והספר פותח בפניה פתחי עולם".
עיבודים לתיאטרון.
הרומן זכה לעיבודים רבים לתיאטרון. להלן כמה מהם:
לקריאה נוספת.
מאמרים.
על תרגומים לשפות זרות
על העיבודים לתיאטרון
גוסטב פון קאהר
גוסטב ריטר פון קאהר (בגרמנית: Gustav Ritter von Kahr; 29 בנובמבר 1862 - 30 ביוני 1934) היה פוליטיקאי גרמני שמרני ששימש כראש ממשלת בוואריה מהשנים 1920 עד 1921.
ביוגרפיה.
פון קאהר נולד בוייסנבורג (Weißenburg) שבבוואריה למשפחה פרוטסטנטית. ריטר הוא תואר אצולה זוטר ופירושו אביר. הוא למד משפטים והפך לעורך דין. ב-1917 מונה לראש רשות השלטון המקומית בבוואריה העילית. הוא הודח מתפקידו במהפכת נובמבר 1918 אך שב לתפקידו לאחר דיכוי ההפיכה. הוא תמך במיליציה הימנית של גאורג אשריך (Georg Escherich) ה-Einwohrenwehr, סייע לה לגייס כספים ממקורות פרטיים, ובהדיפת טענות כלפיה מצד בעלות הברית והביא את ממשלת בוואריה עילית לתמוך במיליציה.
עם פרוץ הפוטש של קאפ ב-13 במרץ 1920 הצטרף פון קאהר לחבורה של אנשי ימין שדרשו מראש ממשלת בוואריה, יוהאנס הופמן, להכריז על מצב חירום במדינה ולמסור בידי הגנרל ארנולד פון מוהל, מפקד צבא גרמניה בבוואריה, סמכויות חירום שבלעדיהן לא יוכל, לטענתו, להגן על הממשלה. הופמן, סירב להיכנע לאולטימטום והתפטר מהממשלה ואיתו התפטרו שאר השרים הסוציאליסטים. ב-16 במרץ 1920, נבחר פון קאהר לתפקיד ראש הממשלה על ידי בית הנבחרים של בוואריה על חודו של קול, בתמיכה של מפלגות המעמד הבינוני.
בחודשיה הראשונים, ממשלתו של פון קאהר התנגדה לפירוק המיליציה של אשריך וסירבה בעניין זה לכל הדרישות של הממשלה המרכזית של גרמניה ושל בעלות הברית. עם זאת, פון קאהר הצהיר שהוא תומך באחדות גרמניה ומתנגד לתקיעת טריז בין בוואריה ושאר גרמניה. אולם במאי 1921, לאחר לחץ בלתי פוסק מצד בעלות הברית, החליט פון קאהר לדרוש את פירוק המיליציה, וכך אכן נעשה בתחילת יוני 1921.
לאחר צו של ממשלת גרמניה נגד הקבוצות הימניות, פון קאהר התפטר מתפקידו ב-1 בספטמבר 1921.