כבר בסוף המאה ה-19, האגודה התיאוסופית תכננה וניבאה את לידתו של קרישנמורטי, שנועד להפוך למורה המואר של המאה העשרים. מאז שנות השלושים של המאה העשרים חדרו השפעות הינדואיסטיות ובודהיסטיות אל הספרות והפילוסופיה המערבית, ובעקבותיהן החל גל של התעניינות ועיסוק במושג ההארה. מגמה זו התחזקה מאוד לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה. בתקופה זו הפכו אזרחים אמריקאים רבים למעורבים מאוד בכלכלת יפן, ובמסגרת קשריהם עם המדינה נחשפו לגישה הזן בודהיסטית. במערב, המורה פטר דנוב זכה להארה בשנת 1897 בבולגריה בגיל 33, לאחר ששהה כשש שנים בארצות הברית.
החל משנות ה-70 של המאה העשרים, זכו מספר מוארים מודרניים לפרסום (בעיקר בהודו). הם קידמו תורות בעלות צביון בודהיסטי או הינדואיסטי, אשר נוסחו והותאמו לתרבות המערב. בין המוארים המודרניים הללו ניתן למנות את פאפאג'י, את הגורו מהרישי, את ראמאנה מהרישי, את יו.ג'י קרישנמורטי ואת אושו. "מוארים" ממדינות המערב החלו להופיע באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אשר חלקם היו תלמידים של המוארים ההודיים. ביניהם ניתן למנות את אנדרו כהן, עזיז כרישטוף ואת הישראלים שלמה קאלו וטיוהאר.
לתורות השונות המופצות בשמם של המוארים המודרניים יש קווי דמיון לעקרונות בודהיסטיים וזן-בודהיסטיים, אך הן אינן כוללות את היסוד החברתי-כלכלי של הבודהיזם, המעודד פרישות וחיים במסגרת נזירית.
בתרבות המערבית לא מקובלת האמונה בגילגול נשמות, ועל כן היבט זה של ההארה (הפסקת גילגולי החיים) תופס בה מקום זניח למדי. בעוד שישנם הסברים ופילוסופיות המצליחים ליישב את עקרון גלגול הנשמות עם תפישות לוגיות ורציונליות, אין להם חשיבות רבה, וזאת מכיוון שהם נושאים אופי אינטלקטואלי, בעוד ההארה מבוססת על התנסות חווייתית. הבודהה עצמו היה נוהג להשיב על שאלות היפותטיות מסוג זה בשתיקה או בביטול, והמליץ להפנות את המרץ לטובת השגת שחרור כבר בגלגול החיים הנוכחי.
ההארה ופסיכולוגיה.
חלק מתופעת ההארה הומשגה במונחים פסיכולוגיים על ידי פרויד וממשיכיו. מזווית הראייה הפסיכואנליטית, האדם המואר הוא אדם שזיכך את השמור בלא-מודע, ואיננו הולך עוד שולל אחרי ארכיטיפים (מושג מרכזי בהגותו של קארל יונג). בזכות כך הוא חי בערנות מלאה לרצונותיו, לצרכיו ולמתרחש סביבו, כאשר הוא חפשי מתגובות אוטומטיות, מסערות נפש ומהתניות עבר.
הארה ביהדות.
מושג ההארה כפי שהוא מופיע בפילוסופיות המזרח ובדתות המזרח הוא חלק מהתפישה הפאנתיאסטית (או האתאיסטית, לחלופין), ולפיכך שונה מהותית מהמודל התאולוגי המונתיאיסטי עליו נשענת היהדות המסורתית. לפיכך ביהדות שאיפתה של החוויה הרוחנית אינה בתחום ההארה והראיה, אלא בתחום השמיעה וההקשבה.
החל מראשית המאה ה-19 חדרו השפעות פאנתיאיסטיות ליהדות, שאיפשרו את קיומו של מודל ההארה כחלק מהמיסטיקה היהודית. דוגמה מובהקת למופע הארתי כזה ניתן למצוא בכתבי רבי נחמן מברסלב, ובעיקר בקטעים המתייחסים להתבטלות האדם ולהיכללותו ב"אָיִן".
וסטינגהאוס
וסטינגהאוס אלקטריק (באנגלית: Westinghouse Electric) הוא תאגיד אמריקאי רב-לאומי, שנוסד על ידי ג'ורג' וסטינגהאוס ב-1886 במטרה לייצר ולשווק חשמל ומוצרי חשמל. ב-1995 נרכשה החברה על ידי CBS, ושינתה את שמה ל-CBS Corporation ב-1997, לפני שנמכרה לחברת Viacom. בשנת 1999 הקימה החברה חברה-בת Westinghouse Electric Company העוסקת בייצור חשמל בתחנות כוח גרעיניות.
חברת וסטינגהאוס קיבלה את הזכויות על פטנט זרם החילופין שהמציא ניקולה טסלה והפעילה לראשונה גנרטור לייצור חשמל הרחק מהמקום בו השתמשו בחשמל הנוצר. החברה הייתה חלוצה בהעברת חשמל למרחקים ארוכים ובמתח גבוה. בין האנשים הידועים שהועסקו בחברה היו ג'ורג' וסטינגהאוס, ניקולה טסלה וויליאם סטנלי. החברה הייתה היריבה ההיסטורית של ג'נרל אלקטריק.
מלחמת הירושה האוסטרית
מלחמת הירושה האוסטרית (בגרמנית: Österreichischer Erbfolgekrieg) היא מלחמה שהתרחשה בין השנים 1740–1748 בין אוסטריה ופרוסיה, לאחר שמלך פרוסיה, פרידריך השני, כבש את שלזיה מידי אוסטריה במחאה על כך שמריה תרזה ירשה את אביה משושלת הבסבורג בתור קיסרית האימפריה הרומית הקדושה בטענה שלא ייתכן שאישה תירש את הקיסרות, והוא צריך להיות היורש. מריה תרזה, כאשה, נחשבה לחלשה, ולכן עוד כמה נסיכים (כמו קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה) טענו גם הם לירושת האימפריה.
במלחמה היו מעורבים כמעט כל הצבאות באירופה. בנות בריתה של פרוסיה היו צרפת, ספרד ובוואריה, בעוד שבנות בריתה של אוסטריה היו בריטניה והולנד, אויבותיה המסורתיות של צרפת, וגם סקסוניה וסרדיניה. המלחמה התפשטה גם מחוץ לאירופה והרחק ממנה, והגיעה עד למאבקים בין בריטניה וצרפת על שליטה במושבות ברחבי העולם.
המלחמה הסתיימה בהסכם אקס לה שאפל בשנת 1748. שלזיה נשארה בידי פרוסיה, ואוסטריה מסרה כמה דוכסויות בצפון איטליה לאויבתה, ספרד, ולבעלת בריתה, סרדיניה, ובריטניה קיבלה שטחים רבים מידי צרפת ברחבי העולם.
רקע.
הסיבה המיידית למלחמת הירושה האוסטרית הייתה מותו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1740, וירושת נחלות בית הבסבורג באוסטריה, הונגריה, קרואטיה, ארצות השפלה האוסטריות, בוהמיה ואיטליה.
כאשר קרל ירש את אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1711, הוא היה היורש האחרון בקו הירושה הזכרי; פירוש הדבר היה שנחלותיו יחולקו לאחר מותו, בשל החוק הסאלי שמנע מנשים לרשת את אביהן. הסוגיה המשפחתית הפכה לאירוע אירופי כולל, בשל המתיחות בתוך האימפריה הרומית הקדושה, אשר הקיסר בה נבחר רשמית על ידי שבעה נסיכים-בוחרים. מלחמת שלושים השנים בין השנים 1618–1648 חילקה את האימפריה לאזורים פרוטסטנטים וקתולים, והחלישה במידה ניכרת את הקשרים המחזיקים אותה יחד, ובנוסף באמצע המאה ה-18 מדינות כמו בוואריה, פרוסיה וסקסוניה גדלו באופן דרמטי הן בגודלן והן בכוחן. אותו הדבר היה נכון גם לגבי ההבסבורגים, שראו עתה את תואר הקיסר כתואר תורשתי למעשה, אם כי לא להלכה (הקיסר זיגיסמונד היה הקיסר האחרון ששלא היה מבית הבסבורג). התעצמות הכוחות השונים באימפריה הובילו למלחמה שעיצבה מחדש את מאזן הכוחות האירופי, ואילו התביעות המשפטיות השונות היו בעיקרן תירוצים למעשי הלוחמה.
הסנקציה הפרגמטית של 1713 הבטיחה את ירושת בית הבסבורג, בכך שאפשרה אף לנשים לרשת, והיא אושרה על ידי הנחלות ההבסבורגיות השונות, הדיאטה הקיסרית, ספרד, רוסיה, פרוסיה, בריטניה וצרפת. עם זאת, כאשר נולדה בתו של קרל - מריה תרזה בשנת 1717, נישל קרל מהירושה את שתי אחייניותיו מריה יוזפה ומריה אמליה, שהיו נשואות בהתאמה לשליטי בוואריה וסקסוניה, ובעקבות כך הם סירבו להחלטת הדיאט הקיסרי. בנוסף, למרות הסכמה פומבית לסנקציה הפרגמטית שניתנה בשנת 1735, חתמה צרפת על הסכם סודי עם בוואריה בשנת 1738, והבטיחה לתמוך ב"טענות הצודקות" של קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה.
קרל תמך בטענת פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה לכס הפולני במלחמת הירושה הפולנית, ואחר כך תמך ברוסיה, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין השנים 1735–1739. ההפסדים בלוחמים, כסף וטריטוריה בשתי מלחמות בעלות ערך אסטרטגי נמוך אלו, החלישו את אוסטריה בדיוק בזמן הלא נכון, ואילו קרל גם לא הכין את מריה תרזה לתפקידה החדש, ולא שיתף אותה בכל תפקיד בממשלה. דיפלומטים רבים ומדינאים היו ספקנים בכך שאוסטריה תוכל לשרוד את התחרות הצפויה שתיווצר בעקבות מותו של קרל, מה שאירע לבסוף באוקטובר 1740.
סקירה צבאית ואסטרטגיות.
ניתן לחלק את המלחמה לשלוש מערכות שונות אך קשורות; הראשונה, מערכה לשליטה על שלזיה בין פרוסיה ואוסטריה. השנייה, מערכה שבה צרפת התכוונה להחליש את אוסטריה בגרמניה, ואילו ספרד ביקשה לכבוש מחדש שטחים באיטליה שאבדו לאחר מלחמת הירושה הספרדית; השלישית הייתה מערכה של בריטניה נגד צרפת כחלק מתחרות עולמית גוברת על העליונות האימפריאלית. בסופו של דבר, הכיבוש הצרפתי של ארצות השפלה האוסטריות נתן להם דומיננטיות ברורה על הקרקע, בעוד הניצחונות הימיים של בריטניה הפכה אותה לדומיננטית יותר בים.
במשך רוב המאה ה-18 נהגה צרפת במלחמותיה באותו אופן: היא הותירה את מושבותיה להגן על עצמן, והייתה מציעה רק סיוע מינימלי (על ידי שליחת רק מספר מצומצם של חיילים או חיילים חסרי ניסיון), מתוך הבנה שבלחימה למען המושבות היא עלולה להפסיד בכל מקרה. האסטרטגיה הזאת נכשלה במידה מסוימת לגבי צרפת: הגאוגרפיה, בצירוף העליונות של הצי הבריטי, הקשתה על הצי הצרפתי לספק אספקה משמעותית ותמיכה למושבות הצרפתיות. כמו כן, כמה גבולות ארץ ארוכים הפכו את הצבאות המקומיים לנחוצים עבור שליטי צרפת. בהתחשב בצרכים צבאיים אלה, הממשלה הצרפתית, באופן לא מפתיע, ביססה את האסטרטגיה שלה באופן גורף על הצבא באירופה: היא תשמור את רוב צבאה ביבשת אירופה, בתקווה שכוח כזה ינצח קרוב יותר לבית. בתום מלחמת הירושה האוסטרית החזירה צרפת את כיבושיה האירופיים, תוך שהיא מקבלת בחזרה את נחלותיה האבודות מחוץ לצרפת, כמו לואיסבורג, ושיקמה במידה רבה את המצב הקיים בכל הנוגע לצרפת.