בחודש ספטמבר 1968 ביקשה לאוס לרכוש מישראל תת-מקלעים מסוג "עוזי" וחודשים אחדים לאחר מכן, בינואר 1969 קיבלה התעשייה האווירית לישראל הצעה מלאוס לשפץ לה מטוס מסוג DC-3 דקוטה. בכך, נחתמו היחסים המעשיים בין לאוס וישראל עד 23 בפברואר 1976, כאשר לאוס הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות השתלטות כוחות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס)" הקומוניסטים על המדינה.
חידוש היחסים.
היחסים הדיפלומטיים עם לאוס חודשו רק ב-6 בדצמבר 1993. שגריר ישראל בווייטנאם הגיש כתב האמנתו לנשיא לאוס ב-4 במאי 1994. בימים 24–29 באוגוסט באותה השנה ביקר בישראל שר החוץ של לאוס, והבטיח לשקול מחדש את דפוסי הצבעתה של ארצו על ישראל שהוגדרה לעיתים כלא ידידותית בארגונים בינלאומיים בעוד ישראל הבטיחה להעניק ללאוס סיוע בשעת הצורך. במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי-טכני בין שתי המדינות. מאז, ובפרט מסוף שנות התשעים, אישים ומשלחות שונות מלאוס נוהגים לבקר בישראל מדי שנה.
בשלהי 2014 פורסם מדד האנטישמיות בעולם, שבו התוצאות הציגו שלאוס היא המדינה בעלת אחוז האנטישמיות הנמוך ביותר בעולם (0.2% בלבד).
איליין פייגלס
איליין פייגלס (באנגלית: Elaine Pagels; נולדה כהייזי ב-13 בפברואר 1943) היא היסטוריונית דת אמריקאית, הידועה בשל כתביה על הבשורות הגנוסטיות. פרופסור לדת באוניברסיטת פרינסטון, מחזיקת הקתדרה ע"ש הרינגטון ספיר פיין.
פייגלס ערכה מחקר מקיף על הנצרות הקדומה ועל גנוסטיקה. רב-המכר "The Gnostic Gospels" (1979) בוחן את המחלוקות בתוך הכנסייה הנוצרית המוקדמת, ואת הדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית. "Modern Library" בחרו בספרה בתור אחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים.
ראשית חייה ולימודים.
פייגלס נולדה ב-13 בפברואר 1943 בקליפורניה לוויליאם הייזי , בוטנאי באוניברסיטת סטנפורד, וללואיז סופיה ון דראטון. על פי פייגלס, היא הייתה מוקסמת מהבשורה על-פי יוחנן מאז נעוריה, מפני שהיא מצאה אותה "הכי רוחנית מארבע הבשורות". היא נטשה את הכנסייה האוונגלית שאליה הצטרפה בנעוריה לאחר מותו של ידיד יהודי, שכן הכנסייה הודיעה כי הוא לא "יוולד מחדש". אך נותרה מוקסמת מכוחה של הברית החדשה. היא התחילה ללמוד יוונית כאשר התחילה ללמוד במכללה, וקראה את הבשורות בשפתם המקורית, שהייתה עבורה חוויה חדשה. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד. B.A סיימה ב-1964 ו-M.A. בשנת 1965. לאחר תקופה קצרה שבה למדה לרקוד בסטודיו של מרתה גרהם, היא החלה ללמוד ל-Ph.D. בדת באוניברסיטת הרווארד בתור תלמידתו של הלמוט קוסטר והייתה חלק מקבוצה שלמדה את כתבי-היד מספריית נגע חמאדי.
עבודה אקדמית.
לאחר השלמת הדוקטורט שלה בשנת 1970, היא החלה לעבוד במכללת ברנארד . היא עמדה בראש מחלקת הדת מ-1974 עד שעברה לפרינסטון בשנת 1982. בשנת 1975, לאחר שלמדה את איגרות פאולוס והשוותה אותם לגנוסטיקה ולכנסייה הקדומה, כתבה פייגלס את הספר "The Gnostic Paul" ("פאולוס הגנוסטי") אשר טוען כי פאולוס לא היה מתנגד לגנוסטיקה כפי שמקובל לחשוב ומשערת שהשפעתו על הכיוון של הכנסייה הנוצרית המוקדמת הייתה גדולה מספיק כדי לעורר יצירה של כתבים שמיוחסים לשמות עט כגון איגרות הרועה (הראשונה והשנייה לטימותיאוס וטיטוס), כדי לגרום לו להיראות אנטי-גנוסטי.
מחקרה של פייגלס על כתבי-היד שנתגלו בנגע חמאדי היה הבסיס לספרה "The Gnostic Gospels" ("הבשורות הגנוסטיות"; 1979), מבוא פופולרי לספריית נגע חמאדי. היה זה רב-מכר, והוא זכה בפרס הספר הלאומי בקטגוריה "דת/השראה", שהייתה קיימת רק בשנת זכייתה; ובפרס מעגל מבקרי הספר הלאומי. "Modern Library" בחרו בספר לאחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים. היא נעזרה בתזה הידועה של ולטר באואר, שאותה הציג לראשונה בשנת 1934, שלפיה הכנסייה הנוצרית נוסדה בחברה התומכת בקיומן של השקפות סותרות. ביקורת על הספר ב-"The Sunday Times" הובילה את Channel 4 הבריטי לשדר סדרה בת שלושה פרקים המבוססת על הספר, בשם "Jesus: The Evidence". התוכנית עוררה זעם בבריטניה, וסימנה רגע משמעותי בשינויים שעבר השידור בנושאי דת באותה עת. כתנועה הגנוסטיקה הייתה לא עקבית והיו מספר תחומים של אי-הסכמה בין הפלגים השונים, ובשל אותו חוסר ארגון פוליטי ותאולוגי קרסה לבסוף. על פי הפרשנות של פייגלס, גנוסטיקה "משכה נשים כי היא התירה השתתפות נקבית בטקסים מקודשים".
ב-1982 עברה פייגלס לאוניברסיטת פרינסטון כפרופסור להיסטוריה של הנצרות הקדומה. בעזרת מלגת עמיתי מקארתור (1980–1985), היא חקרה וכתבה את הספר "Adam, Eve, and the Serpent" ("אדם, חוה והנחש"), אשר בוחן את בריאת העולם ואת תפקידה בפיתוח של עמדות מגדריות בנצרות המערבית. גם ב-""The Gnostic Gospels" וגם ב-"Adam, Eve, and the Serpent", פייגלס מתמקדת במיוחד בדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית. בין הספרים האחרים שחיברה "Reading Judas: The Gospel of Judas and the Shaping of Christianity"" ("לקרוא את יהודה: הבשורה על-פי יהודה ועיצוב הנצרות"; 2007), ו-"Revelations: Visions, Prophecy, and Politics in the Book of Revelation" ("התגלויות: חזיונות, נבואה ופוליטיקה בספר ההתגלות"; 2012).
באפריל 1987 מת בנה מארק אחרי חמש שנים של מחלה, וביולי 1988 מת בעלה היינץ פייגלס בתאונת טיפוס הרים. טרגדיות אישיות אלה הובילו אותה להעמיק במודעות רוחנית ואחר כך החלה במחקר שהוביל לספרה "The Origin of Satan". ספר זה טוען כי דמותו של השטן הפכה לדרך עבור יהודים ונוצרים לערוך דמוניזציה ליריביהם הדתיים והתרבותיים, כלומר, עובדי האלילים, פלגים נוצריים אחרים ויהודים.
"Beyond Belief: The Secret Gospel of Thomas" ("מעבר לאמונה: הבשורה הסודית של תומאס"; 2003), ספרה שהיה רב-מכר של "הניו יורק טיימס", השווה את הבשורה על-פי תומאס עם הבשורה על-פי יוחנן, וטוען כי קריאה מעמיקה של היצירות מראה כי בעוד הבשורה על-פי תומאס לימדה את המאמינים ש"ישנו אור בתוך כל אדם, והוא מאיר את כל היקום [-] אם אינו מאיר, ישנו חושך", הבשורה על-פי יוחנן מדגישה כי התגלות אלוהים בתור ישו היא "אור העולם". על פרשנותה של פייגלס, הבשורה על-פי תומאס טוענת, כמו בשורות חיצוניות אחרות, שישו לא היה אלוהים, אלא מורה אנושי שביקש לחשוף את האור האלוהי בכל בני האדם. נקודת המבט החיצונית סותרת את ארבע הבשורות שנכנסו לברית החדשה. פייגלס טוענת כי הבשורה על-פי יוחנן נכתבה כניסיון סתירה של השקפות המוצגות בבשורה על-פי תומאס, הלא-קאנונית. היא מבססת את המסקנה שלה על התאוריה שבבשורה על-פי יוחנן, תומאס הקדוש מתואר כבעל אמונה מעטה שאינו יכול להאמין בלי לראות, ועל כך שהבשורה על-פי יוחנן שמה דגש על אלוהותו של ישו כמרכז האמונה, עמדה שלפי ניתוחה של פייגלס היא סימן-היכר של אורתודוקסיה מוקדמת. "Beyond Belief" כולל גם את מסע החקר האישי של פייגלס למשמעות בתקופה של אובדן ושל טרגדיה.
ב-2012 קיבלה פייגלס את פרס הווארד. טי ברמן של אוניברסיטת פרינסטון על הישג ייחודי במדעי הרוח, עבור, כפי שאחד מחברי ועדת הפרס כתב, "היכולת שלה להראות לקוראים שהטקסטים העתיקים שהיא לומדת עוסקים בשאלות הגדולות של הקיום האנושי, אף על פי שהם עשויים לדון בהם בשפה מיתולוגית או תאולוגית שונה מאוד משלנו".
חיים אישיים.
פייגלס נישאה לפיזיקאי התאורטי היינץ פייגלס ב-1969. ב-1986 אימצו בת. באפריל 1987 מת בנם מארק בגיל שש, ולאחר 15 חודשים מת בעלה בתאונת טיפוס. מלבד בתם המאומצת, אימצו היינץ ואיליין פייגלס בן נוסף לאחר מותו של מארק. היא נישאה שנית לפרופסור למשפטים קנט גרינאוולט ביוני 1995.
טיפול דיאלקטי התנהגותי
תרפיה התנהגותית דיאלקטית, או טיפול דיאלקטי התנהגותי (באנגלית: Dialectical behavior therapy, DBT) היא שיטת טיפול פסיכולוגי מבוססת ראיות. השיטה פותחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי פרופסור מרשה לינהאן (Marsha M. Linehan), חוקרת פסיכולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון, ונועדה במקור לטיפול בהפרעת אישיות גבולית ובנטייה אובדנית כרונית. השיטה משמשת כיום לטיפול בטווח נרחב של בעיות נפשיות על ספקטרום הוויסות הרגשי, וכן בדפוסי התנהגות לא יעילים ואימפולסיביים כמו פגיעה עצמית, נטייה אובדנית ושימוש בסמים.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי מבוסס מחד על טכניקות קוגניטיביות-התנהגותיות השמות דגש על שינוי - שיפור היכולת לוויסות רגשי, עבודה על כישורים ומיומנויות בינאישיות, שיפור היכולת להתמודדות עם לחצים ושיפור בוחן מציאות; ומאידך על רעיונות של קבלה עצמית, תיקוף, סובלנות ועמידות למצוקה רגשית וקשיבות (מיינדפולנס), הלקוחה ממקורות בודהיסטיים.
המונח ׳דיאלקטיקה׳ הושאל על ידי לינהן מעולם הידע הפילוסופי, והוא מבטא את רציונל הטיפול, המנסה ליישב יחד את שני הניגודים הללו, בין שינוי וקבלה, ובאופן כללי לקבל את קיומן המקביל של עמדות מנוגדות בכל תחום בחיינו. הטיפול עוסק בניגודים ובמורכבות הן בעולמו של המטופל והן בקשר בין המטפל והמטופל, באתגר הקבלה של הניגודים הללו ובאמצעים להשגת גמישות ואיזון ביניהם.
תיאור השיטה.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי פותח כאמור על ידי מרשה לינהאן בעיקר כטיפול ממוקד ומבוסס ראיות מטופלות (בעיקר נשים) הסובלות מהפרעת אישיות גבולית ומתקשות בוויסות רגשי. לינהאן עצמה סבלה מקשיים נפשיים אלו בהיותה מתבגרת, וסימנה את יעד חייה, אותו מימשה, בפיתוח תוכנית התערבות עבור מקרי קצה רגשיים.
עם השנים הותאם והורחב טיפול DBT למצבים קליניים נרחבים יותר, בהם הפרעות אכילה, התקפי זעם, הפרעות מצב רוח, התמכרויות ועוד.