במקביל למאבקה על הלבוש הנשי, פעלה ווקר גם לביטל העבדות בארצות הברית, ועם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 התנדבה לשרת בצבא האיחוד. היא רצתה לשרת כמנתחת, אולם הצבא לא הסכים לקבל נשים, והיא שרתה כאחות ללא תשלום. היא השתתפה בקרב בול ראן הראשון, קרב פרדריקסברג, וקרב צ'יקמוגה. היא הייתה זו שחשפה לעיתונות את סיפורה של פרנסס הוק (Frances Hook), אשה שהתחזתה לגבר ולחמה בצבא האיחוד. הוק נפלה בשבי הקונפדרציה, וקיבלה הצעה אישית מג'פרסון דייוויס לשרת בצבא הקונפדרציה בדרגת לוטננט. הוק סרבה ואמרה שהיא מעדיפה להיות טוראית בצבא האיחוד ולא לוטננט בצבא הקונפדרציה. היא הוסיפה שהיא בוחרת להיתלות ולא להילחם כנגד הברית. לאחר שהוק שוחררה במסגרת חילופי שבויים, הגיע סיפורה אל ווקר אשר העבירה אותו לעיתונות, וקראה להעניק להוק דרגת לוטננט בצבא האיחוד. קריאותיה לא נשמעו. בספטמבר 1862 הגישה ווקר בקשה למשרד המלחמה וביקשה תעסוקה כמרגלת, בקשותיה נדחו, אולם שנה לאחר מכן היא מונתה כמנתחת בצוות הרפואי של ארמיית קמברלנד, ובכך הייתה למנתחת הראשונה בהיסטוריה של צבא ארצות הברית. לעיתים קרובות היא לא טיפלה רק בחיילים פצועים, אלא גם באזרחים משני צידי המתרס.
ב-10 באפריל 1864 היא חצתה את הגבול, טיפלה באזרחים פצועים של הקונפדרציה וסייעה לרופא צבאי של הקונפדרציה לבצע קטיעה. היא הואשמה כמרגלת, ונלקחה למעצר. היא הוחזקה בריצ'מונד, וירג'יניה, וסרבה ללבוש את הבגדים שנתנו לה הסוהרים שלה. ב-12 באוגוסט של אותה שנה היא הוחלפה תמורת מנתח של הקונפדרציה מטנסי. בשל תקופת השבי, היא סבלה מאוחר יותר בחייה מניוון שרירים, ולפיכך קיבלה קצבת נכות. היא הפכה לסופרת ומרצה, והמשיכה לפעול בעד מתינות וזכויות נשים. היא נעצרה מספר פעמים בגלל לבישת בגדי גברים, ותמיד נהגה להשיב "אני לא לובשת בגדי גברים, אני לובשת את הבגדים שלי".
לאחר המלחמה הציעו הגנרלים ויליאם שרמן וג'ורג' תומאס לנשיא אנדרו ג'ונסון להעניק לווקר את "מדליית הכבוד" - העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית. ב-11 בנובמבר 1865 חתם הנשיא על ההצעה, ובכך הייתה לאשה היחידה בהיסטוריה שקיבלה את המדליה נכון לשנת 2016. הנימוק הרשמי למדליה היה שהיא: "הקדישה את עצמה עם הלהט הפטריוטי לחיילים הפצועים והחולים... על חשבון הבריאות שלה, וגם סבלה כשבוית מלחמה ארבעה חודשים". ווקר עצמה סברה שהמדליה מגיעה לה דווקא כי יצאה לטפל באזרחים הפצועים של הקונפדרציה אף על פי שאף גבר לא העז לעשות זאת מחשש שיתפס. ב-1917 נעשו שינויים בתנאי הזכאות למדליה ונקבע כי רק חיילים שלחמו בפועל יקבלו אותה בשל כך, נמחק שמה של ווקר מרשימת המעוטרים, יחד עם עוד 911 נוספים, אשר ביניהם נמנה בין היתר באפלו ביל. עם זאת, היא לא נדרשה להחזיר את המדליה והמשיכה לענוד אותה עד מותה. זמן רב לאחר מותה, בשנת 1977, החזיר הנשיא ג'ימי קרטר את שמה לרשימת מקבלי העיטורים, יחד עם עוד חמישה נוספים.
ווקר הייתה פעילה גם בתנועה למתן זכות הצבעה לנשים. ווקר טענה שלמעשה חוקת ארצות הברית מאפשרת לנשים להשתתף בבחירות, והדבר רק זקוק לאישור רשמי מצד הקונגרס. עמדותיה לא היו מקובלות בקרב שאר הנשים החברות בתנועה, והיא נכשלה בניסיון להיבחר כראש שלה. היא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-21 בפברואר 1919, בגיל 86, שנה לפני שנכנס לתוקפו התיקון התשיעי בחוקת ארצות הברית אשר מעניק זכויות הצבעה לנשים. היא נקברה בבית הקברות המקומי בעיירת הולדתה, כשהיא לבושה בחליפת גבר שחורה במקום בשמלה.
האיצטדיון האולימפי במינכן
דייוויד סדאריס
דייוויד ריימונד סדאריס (באנגלית: David Raymond Sedaris; נולד ב- 26 בדצמבר 1956) הוא סופר והומוריסטן אמריקאי.
סדאריס הגיע לראשונה לתודעה הציבורית ב-1992 כאשר מאמרו "SantaLand Diaries" (יומני ארץ-סנטה) שודר בNPR, המאמר מתאר את חוויותיו של סדאריס בשנתיים שעבד בתור אלף בחנות "מייסיס" בחג המולד.
סדאריס פרסם כתשעה ספרים בנוסף למאמרים והקלטות שהתפרסמו בעיתונים וברדיו.
ספריו הם אוספים של מאמרים וסיפורים קצרים המבוססים לרוב על חייו האישיים: ילדותו ויחסיו עם משפחתו, חוויותיו
מצרפת ולונדון (בהן התגורר מספר שנים), התמודדות עם זהותו כהומוסקסואל, שאיפותיו האומנותיות,
חיבתו למורבידיות, שימוש בסמים ועוד. בנוסף כתב גם סיפרי חיות.
ביוגרפיה.
סדאריס נולד בג'ונסון סיטי, ניו יורק וגדל בראלי, צפון קרולינה,
הילד השני מתוך שישה. אימו היא שרון אליזבט ואביו הוא לואיס הארי "לו" סדאריס. אימו הייתה
פרוטסטנטית ואביו יווני-אורתודוקסי ממוצא
יווני וסדאריס גדל על ערכי הנצרות היוונית האורתודוקסית.
בשנות העשרה והעשרים שלו עסק באומנות חזותית ומשחק כאשר כישלונותיו בתחומים אלו מתוארים ברבים מסיפוריו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד תקופה קצרה באוניברסיטת מערב קרולינה שלאחריה עבר, ולבסוף נשר, מאוניברסיטת קנט באוהיו ב-1977.
סדאריס עבר לשיקגו ב-1983 והחל לימודים ב"בית הספר למוסד האומנות של שיקגו" אותו סיים ב-1987.
קריירה.
לאחר שעבד בשלל עבודות שונות ומשונות בראלי, שיקגו וניו יורק, התגלה לבסוף סדאריס על ידי המפיק ושדרן הרדיו
איירה גלאס במועדון בשיקגו. סדאריס הופיע במועדון כשהוא מקריא את יומניו מ-1977, גלאס הזמין אותו להשתתף בתוכניתו "The Wild Room".
סדאריס תיאר את המפגש ביניהם כך: "אני חייב הכל לאיירה... חיי השתנו לחלוטין, כאילו מישהו נופף במטה קסמים".
בעקבות הצלחתו בתוכנית הוזמן סדאריס להופיע ב"Morning Edition" של NPR ב-23 בדצמבר 1992, שם הקריא את "יומני ארץ-סנטה". הקראה זו, יומיים
לפני חג המולד, המתארת את חוויית חג המולד בקניון מנקודת מבטו של עובד זוטר וממחישה תמונה גרוטסקית של החג כולו זכתה להצלחה
רבה.
בעקבות זאת, החל סדאריס להקליט פינה חודשית בNPR שהתבססה על יומניו ונערכה והופקה על ידי גלאס,
בנוסף חתם על חוזה להוצאת שני ספרים עם המו"ל "Little, Brown and Company".
ב-1994 הוציא סדאריס את סיפרו הראשון "Barrel Fever" (קדחת החבית), אוסף מאמרים פרי עיטו. ב-1995, הפך למשתתף קבוע בתוכניתו החדשה של
איירה גלאס "This American Life" ברשת "Chicago Public Radio" והתחיל לפרסם מאמרים בעיתונים אסקווייר והניו יורקר. ב-1997
פרסם את ספרו השני "Naked" (ערום), אסופת מאמרים שזכתה בפרס ה"Randy Shilts Award" עבור כתיבה הומוסקסואלית לא בדיונית.
בשנת 2000 פרסם סדאריס את ספרו השלישי"Me Talk Pretty One Day" (אני לדבר יפה יום אחד), אסופת מאמרים שנכתבה ברובה בתקופה של שבעה חודשים בפריז ומתארת את הסתגלותו למדינה ולשפה. הספר זכה ב "Thurber Prize for American Humor".
באפריל 2001 דווח במגזין וראייטי כי סדאריס מכר את זכויות ההסרטה של "Me Talk Pretty One Day" לבמאי ויין וונג שהחל
להתאים ארבעה פרקים מהספר עבור סרטי קולומביה. וונג סיים את כתיבת התסריט והחל כבר בליהוק כאשר סדאריס פנה אליו וביקש לעצור את הפרויקט
מאחר שהוא ואחותו חששו מהדרך שבה תוצג משפחתם בסרט. סדאריס תיאר את השיחה עם אחותו במאמר "Repeat After Me".
על תגובתו של וונג אמר סדאריס כי "הוא היה נסיך אמיתי... לא רציתי שהוא יכעס עלי אבל הוא היה כל כך בוגר לגבי זה. בכל מקרה לא ראיתי אף פעם איך זה
יכול להפוך לסרט".
ב-2004 פרסם סדאריס את ספרו הרביעי "Dress Your Family in Corduroy and Denim" (הלבש את משפחתך בקורדורוי ודנים)
אשר הגיע ב-20 ביוני 2004 למקום הראשון של הניו יורק טיימס בקטגוריית הלא בדיוני. הגרסה המוקלטת לספר, בהקראתו של סדאריס עצמו
הייתה מועמדת לפרס גראמי עבור אלבום מדובר. באותה שנה הוא אף היה מועמד לפרס גראמי עבור האלבום הקומי הטוב ביותר עבור "Live at Carnegie Hall"
ב-2008 יצא ספרו הבא של סדאריס, "When You Are Engulfed in Flames" (כשאתה אפוף בלהבות). שמות נוספים שנדחו עבור הספר היו "All the Beauty You Will Ever Need" (כל היופי שאי פעם תזדקק לו) ו"Indefinite Leave to Remain" (עזיבה לא מוגדרת להישארות).
בדצמבר של אותה שנה קיבל סדאריס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בינגהמטון.
באפריל 2010 תחנת הרדיו BBC Radio 4 החלה לשדר תוכנית בארבעה חלקים בשם "פגוש את דייוויד סדאריס", סדרת מאמרים בהקראתו של סדאריס לפני קהל
חי. ביוני 2011 תחנת הרדיו הדיגיטלית BBC Radio 4 Extra החלה עונה שנייה לסדרה עם שישה חלקים. נכון ל-2016 שודרו 5 עונות של הסדרה.
בספטמבר 2010 פרסם סדאריס את ספרו "Squirrel Seeks Chipmunk: A Modest Bestiary" (סנאי מחפש טמיאס: סיפורי חיות צנועים), אסופת
סיפורי חיות למבוגרים.
באפריל 2013 יצא לאור ספרו התשיעי של סדאריס " Let's Explore Diabetes With Owls" (הבא נחקור סוכרת עם ינשופים)
ב-2014 השתתף סדאריס בסרטו הדוקומנטרי של העיתונאי דייוויד ת'ורפ "", אשר חוקר את הסטריאוטיפים לגבי מבטא הומוסקסואלי.
"המשפחה הכישרונית".
יחד עם אחותו איימי יצר דייוויד סדאריס מספר מחזות תחת השם "The Talent Family" (המשפחה הכישרונית)
ביניהם נכללים: "Stump the Host" (הכשל את המארח) מ-1993, "Stitches" (תפרים) מ-1994 ו"The Little Frieda Mysteries" (המסתורין
של פרידה הקטנה) מ-1997. כל המחזות הופקו והוצגו ב"La MaMa Experimental Theatre Club".
הניו יורקר.
סדאריס כתב במרוצת השנים למעלה מ40 מאמרים בניו יורקר.
חיים אישיים.
סדאריס מתגורר במחוז הורסהאם במערב סאסקס יחד עם בן זוגו יו המריק המוזכר ברבים מסיפוריו. סדאריס מתאר אותם כ"מסוג הזוגות
שלא יתחתנו". הוא ידוע בסביבת מגוריו בכך שהוא נוהג לאסוף אשפה להנאתו וישנה אף משאית זבל מקומית שנקראת על שמו.
סיים (פירושונים)