באמירה זו ביחס לעיקרי הדת, שכטר מתבסס על דברי חז"ל בנוגע למצוות שעליהן "יהרג ובל יעבור" (החלטת לוד ומקומות שחז"ל מעידים עליהם שהם מכריעים). שכטר מציע את העיקרים הללו - לשומרי מצוות ולמי שאינם שומרי מצוות - כמכנה משותף. את שבע מצוות בני נח הוא מציע כמסגרת מוסרית לאנושות כולה.
השכטריסטים.
בהיותו מורה מן המניין בבית-הספר הריאלי בחיפה, החלו להימשך אחריו תלמידים, שדבריו החודרים על החינוך לערכים ועל ערכי היהדות מצאו מסילות ללבותיהם. אותם תלמידים היו מצטרפים אליו לשיחות נוקבות בשעת ההפסקות ולאחר הלימודים, וכן בחוגים שנוצרו ביוזמתו וביוזמתם, בבית-הספר ובביתו אחר-הצהריים, ונסתיימו בשעות הלילה המאוחרות. בפגישות אלה נתלבנו תדירות ערכי האדם והיהדות. אותם תלמידים מעולים שהתגבשו סביב ד"ר שכטר בתחילת שנות החמישים החליטו להתעמק בתפיסות ובדרכים שקיבלו ממנו ולהופכן לאורח חיים. הללו, שנתכנו על שמו בשם "שכטריסטים", התגייסו לנח"ל, עברו גילגולים שונים, עד שבשנת תש"ך (1960) עלו על הקרקע בלב הגליל המרכזי, ביודפת. יודפת היה היישוב היהודי הראשון באותו חבל ארץ, והיווה דוגמה ומקור השראה ליישובים יהודיים שנוסדו שם בעקבותיו. גם בשנים הבאות היה שכטר נפגש עם תלמידיו, בביתו וביודפת, והיה ממשיך לשוחח עמם ולפתח אותם הנושאים. יודפת, כיום יישוב פורח, עבר שינויים מאז, אך אחדים מבין ראשוניו ומבין אלה שבאו בעקבותיהם המשיכו לקיים קשרים עם יוסף שכטר עד יומו האחרון. אחרים פנו להשפעות מתנועת גורדייף.
ספריו.
שכטר היה כותב פורה: בישראל עסק בעיקר בשאלת קיום המחשבה הדתית בעולם המודרני ובנושאי החינוך היהודי בישראל; ככלל עסק בשפה, במשמעות ובאמונה בהקשר של מדע ודת. להלן מרבית ספריו:
כן כתב עבור תלמידי תיכון מבוא לתנ"ך, מבוא לתלמוד ומבוא לסידור, וליקט מבחר מתוך "ספר האגדה" לח"נ ביאליק וי"ח רבניצקי; כתב על הוראת התורה והוראת האגדה בבית הספר התיכון, וחיבר הדרכות נוספות עבור מורים; ערך אסופות כתבים משל יעקב קלצקין, קובץ כתבים של סרן קירקגור (עם אילן כרוך), "פרקי חסידות: מבחר מאור הגנוז" למרטין בובר (מהדורה מוערת, עם יהודה ארליך), קובצי מבחר ממדרש בראשית רבה, מ‫מכילתא דרבי ישמעאל ומבחר מבואר משנה תורה לרמב"ם; והוציא (בהוצאה עצמית, בשנות ה-70) ספר על "מוריץ שליק: אישיותו והגותו".
הסכם לונדון (1987)
ברדלי ויטפורד
פואתיים
פואתיים (שם מדעי: Rubiacea) היא משפחת שיחים, בני שיח ועשבים מסדרת הגנציינאים. נציגים בולטים של המשפחה הם הדבקה, הפואה המצויה, הצלבית ("Crucianella maritima") וצמח הקפה, וכן איקסורה מאוי המשמש בגינות נוי ועץ הכינין שממנו יש תרופה למלריה.
תיאור הפואתיים.
עלי בני משפחת הפואתיים הם נגדיים או דוריים תמימים. הפרחים נכונים, דו-מיניים על פי רוב וערוכים בסיומות רפות או קרקפות. הכותרת דמוית גלגל, פעמון, מסמר או משפך ובעלת 5-4 אונות. על פי רוב לפרח 4 אבקנים ושחלה תחתית. הפרי אגוזית או עשוי 2 פרודות, אגוזיות יבשות או עשוי להיות במינים מסוימים ענבה או הלקט.
שולת!!
הלקט
הֶלְקֵט הוא פרי יבש המשמש מעין קופסה המכילה את הזרעים. ההלקט מורכב משתי שחלות או יותר הצמודות טרם ההבשלה ונפתח כאשר הפרי מבשיל. כאשר ההלקט מבשיל, השחלות המופרדות בתוכו נקראות קְשָׂווֹת (ביחיד קַשְׂוָה), וכל אחת מהן מכילה זרע אחד או יותר.
קיימים שלושה סוגי הלקטים: האחד נופל לקרקע והקשוות נפרדות זו מזו; במקרה אחר הקשוות מתבקעות ומפזרות את הזרעים; ובמקרה שלישי נוצרים נקבים או חורים בהלקט המאפשרים את יציאת הזרעים.
ההלקט אינו אגוז משום שהוא משחרר את הזרעים עם ההבשלה, ואילו האגוז הוא שחלה מורכבת המכילה זרע יחיד ואת מעטפת הפרי.
ישנם מינים רבים היוצרים הלקט. בין המוכרים הם הנופר, פרג, כותנה, ערבה, ומיני הסחלבים השונים.
טילעוד
מעגן הדייג
אמלין פנקהרסט
אמלין פנקהרסט (באנגלית: Emmeline Pankhurst; 14 ביולי 1858 – 14 ביוני 1928) הייתה אחת המייסדות של התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה, ופעילה מרכזית בתנועה זו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
תחילת חייה.
נולדה כאמלין גולדן במנצ'סטר שבאנגליה, לזוג הורים בעלי דעות פוליטיות רדיקאליות. אביה, רוברט גולדן, היה איש עסקים מצליח, והשתתף במאבקים למען ביטול העבדות ולביטול חוקי הדגן; אמה, סופיה קריין, הייתה פמיניסטית אדוקה, וכבר בשנות 1870 המוקדמות החלה ללכת אמלין לישיבות למען זכויות לנשים. לאחר מספר שנים בהן למדה בבית ספר במנצ'סטר, אמלין נשלחה לבית ספר בפריז בגיל 15.
ב-1878 חזרה אמלין למנצ'סטר וזמן קצר לאחר מכן היא פגשה עורך דין בשם ריצ'רד מרסדן פנקהרסט. ריצ'רד היה סוציאליסט נלהב ותומך חזק של התנועה הסופרג'יסטית. הוא היה אחראי לתיקון חוק מוניציפלי ב-1869 שאיפשר לנשים לא נשואות שבבעלותן בית להצביע בבחירות מקומיות. והוא כתב וקידם את "חוק הנשים הנשואות" משנת 1870 ו-1882 שהתיר לנשים נשואות להחזיק ברכוש או בהכנסות בהן זכו לפני או אחרי נישואים.
למרות פערי הגילים ביניהם (הוא היה בן 44 והיא בת 20), אמלין וריצ'רד נמשכו זה לזה, ובשנת 1879 הם נישאו בסלפורד. אמלין ילדה 4 ילדים בשש שנות הנישואים הראשונות: כריסטבל (1880), סילביה (1882), פרנק (1884) ואדלה (1885).
ייסוד ארגונים סופרג'יסטים.
לכל אורך השנים בני הזוג פנקהרסט המשיכו להילחם למען זכויות נשים, וב-1889 הם עזרו לייסד את "הליגה לזכות הצבעה לנשים", למאבק למען התרת זכות הצבעה לנשים נשואות בבחירות מקומיות.
בשנת 1895 אמלין נתמנתה לאפוטרופוס במסגרת חוק העניים. במסגרת תפקידה זה היא ביקרה פועלים רבים במפעלים ובמקום מגוריהם והיא נדהמה מהסבל ואומללות של הדיירים, במיוחד מהיחס לו זכו הנשים. דבר זה חיזק את אמנותה בחשיבות המאבק למען זכויות בחירה לנשים.
בני הזוג פנקהרסט היו פעילים מאוד גם במפלגת הלייבור העצמאית, וריצ'רד ניסה מספר פעמים להיבחר לבית הנבחרים הבריטי ללא הצלחה. בשנת 1898 נפטר ריצ'רד עקב כיב פפטי בקיבה.
אמלין המשיכה להיות מעורבת בפוליטיקה, אבל במשך הזמן התערער ביטחונה בארגוני הנשים הפוליטיים הוותיקים ובשנת 1903 היא ייסדה את "איגוד הנשים החברתי והפוליטי" (WSPU), שלימים פנה לדרכים מיליטנטיות. חברותיו הן הראשונות שכונו "סופרג'טס" (להבדיל מהמונח הכללי "סופרג'יסטיות"), כינוי לפעילות מהזרם הנצי יותר של המאבק. בין חברות הארגון היו אנני קני, אמילי דייוויסון, והמלחינה דיים אתל מרי סמית'.
גם בנותיה של אמלין, כריסטבל פנקהרסט וסילביה פנקהרסט, הצטרפו לארגון ובהמשך תרמו לתנועה הסופרג'יסטית באופנים שונים. בתה הנוספת, אדלה פנקהרסט , היגרה לאוסטרליה שם היא הייתה פעילה, ראשית במפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה ולאחר מכן בתנועה הפאשיסטית הראשונה באוסטרליה.
מאבק מיליטנטי.
עד שנת 1905 התמעט העניין של העיתונות בבריטניה בנושא זכויות הנשים. העיתונים דווחו רק לעיתים רחוקות על פגישות הארגונים ופעמים רבות סירבו לפרסם מאמרים של תומכי הנושא. בשנת 1905 חברות הWSPU החליטו על טקטיקות חדשות ונועזות יותר כדי לזכות בתשומת לב ציבורית ולקדם את עניינן.
קו המאבק של פנקהרסט וחברותיה היה בלתי מתפשר, והן טענו כי כל עוד אין לנשים זכות הצבעה ויכולת ייצוג בפרלמנט והממשל הן לא תשתפנה פעולה עם מוסדות המדינה. הסופרג'יסטיות הוציאו עיתון וקיימו תהלוכות והפגנות רבות. בהמשך, המאבק הפך יותר גם מיליטנטי. הן הפריעו לאסיפות פוליטיות רבות בדרישה שהדוברים יתייחסו לשאלת זכויות ההצבעה של נשים, וקראו לנשים שלא להשתתף במפקד האוכלוסין, היות שכל עוד אין להן זכות הצבעה, הן לא נחשבות לאזרחיות.
ב-13 באוקטובר 1905, אנני קני וקריסטבל פנקהרסט השתתפו בישיבה בה נאם אדוארד גריי, שהיה אז שר בממשלה. שתי הנשים שיסעו את הנאום שוב ושוב בצעקות "האם הממשלה הליברלית תיתן זכות הצבעה לנשים?", וסירבו להפסיק. אחד השוטרים שהוזעקו לפנותן טען כי הן בעטו וירקו עליו והן הואשמו בתקיפה ונעצרו. קריסטבל ואנני
נמצאו אשמות בתקיפה ונקנסו ב-5 שילינג האחת. משסרבו לשלם הן נשלחו לכלא. פרשה זו גרמה לזעזוע בבריטניה.
בשנת 1907, עברה פנקהרסט ללונדון והצטרפה למאבק המיליטנטי של שתי בנותיה. עד שנת 1914 היא נאסרה מספר פעמים, אם כי בשל מעמדה החברתי הגבוה, היא נהנתה בתחילה מתנאים טובים יותר בהשוואה לתנאים של אסירות סופרג'יסטיות אחרות שבאו ממעמד הפועלים. מעשיה היוו השראה לנשים רבות ללכת בעקבותיה ולבצע פעולות של מרי אזרחי.
בכלא, הסופרג'יסטיות המשיכו בקו תקיף וקיימו שביתות רעב וצמא, וכתוצאה מכך רבות מהן חלו באופן קשה. בתקופה אחת של 18 חודשים השתתפה פנקהרסט ב-10 שביתות רעב. בתגובה לכך שלטונות הכלא האכילו בכפייה אלימה את האסירות. בשנת 1913, בתגובה לגל של שביתות רעב, יזמה הממשלה הבריטית חוק שנודע כ"חוק החתול והעכבר" לפיו שוחררו אסירות ששבתו רעב עד שהיו חזקות מספיק, ולאחר מכן הן נכלאו בחזרה.
ב-1912 הסופרג'יסטיות החלו להשתמש בהצתות וחומרי נפץ נגד רכוש. אחת מהן התאבדה בהפגנתיות. הסופרג'יסטית אמילי דייוויסון נהרגה לאחר שהשליכה את עצמה במחאה תחת סוסו של מלך בריטניה ג'ורג' החמישי במהלך מרוץ דרבי ב-1913, וסיפור מותה הכה הדים.
לא כל הסופרג'יסטיות הסכימו עם הקו הבלתי מתפשר ועם הדרך המיליטנטית שהנהיגה פנקהרסט והיו מספר פיצולים בתנועה כתוצאה מכך. האוטוביוגרפיה של פנקהרסט ,"הסיפור שלי", יצאה לאור בשנת 1914.
מלחמת העולם הראשונה.