ביין מפוצץ כמעט את כל הגשרים בגות'אם ולוכד בתוך המנהרות את רוב כוח המשטרה של העיר ומכריז בפני העולם על תוכניתו השטנית: הוא חושף שהפך את כור ההיתוך הגרעיני של תעשיות ויין לפצצה גרעינית ומטיל מצור על העיר בכך שמכריז שכל מי שיפר את המצור יגרום לו להפעיל את הפצצה מרחוק ולהשמיד את כולם. ממשלת ארצות הברית נאלצת להיכנע לדרישותיו, וגות'אם מבודדת משאר העולם. הוא מכריז על אנרכיה, משחרר את אסירי כלא בלאקגייט, חושף בפני תושבי גות'אם את האמת על הארווי דנט, ומסית אותם להשתולל ברחובות ולבזוז את העשירים. הכנופיה שלו הופכת ל"משטרה" החדשה ומסייעת להריסת העיר. בינתיים בבור הכלא, ויין נרפא ולומד מהרופא הכלוא שם פילוסופיה חדשה לגבי הפחד ממוות, הוא מצליח לברוח מהבור וחוזר לגות'אם. באטמן חוזר כאשר נותרה פחות מיממה עד שהפצצה תתפוצץ בכל מקרה. בעזרת לושיוס פוקס וסלינה קייל הוא מחמש את עצמו מחדש והוגה תוכנית לנטרול הפצצה והבסת ביין. באטמן מוביל את פוקס למסוק העטלף ושם פוקס מאלתר מתקן שיחסום את הפעלת הפצצה מרחוק. באטמן מציל את גורדון ואת בלייק, שמנסה לחלץ את השוטרים אך כמעט ונהרג על ידי בריוניו של ביין. באטמן מוביל אותם לתוכנית להצלת העיר: שוטרי גות'אם יחולצו מההריסות ויובילו מרד כנגד ביין, בזמן שגורדון יאתר את הפצצה וישתיל עליה את ההתקן המונע את הפעלתה מרחוק. באטמן מוביל את המרד, מתעמת עם ביין ומצליח להביס אותו. הוא חוקר אותו כדי לגלות איפה נמצא מתג הפעלת הפצצה, אך נדקר בגבו על ידי מירנדה, שמתגלה כטליה אל-גול, בתו של ראס-אל-גול. בזמן שטליה אל-גול יוצאת להפעיל ידנית את הפצצה ולמנוע את ניטרולה, קייל מגיעה על ה"באט-פוד", יורה בביין ומצילה את באטמן. הם יוצאים למרדף אחרי טליה אל-גול ואחרי שהם תופסים אותה עם הפצצה הם מגלים שהיא הציפה את הבונקר ובכך מנעה אפשרות לנטרל את הפצצה. באטמן מחליט לחבר את הפצצה אל מסוק העטלף ולטוס עמה אל עבר המפרץ, הרחק מהעיר. סלינה, פוקס וגורדון מבינים שבביצוע מעשה זה, באטמן ימות, שכן ככל הידוע להם אין במסוק טייס אוטומטי ובאטמן יאלץ לטוס עד הסוף ולהקריב את עצמו. סלינה מעריכה את האלטרואיזם של ברוס ומנשקת אותו. באטמן רומז לגורדון שהוא ברוס ויין, ומעודד אותו בכך שבכל אדם חבוי גיבור. הוא עולה על המסוק וטס עם הפצצה, עד שהיא מתפוצצת הרחק מגות'אם, ובכך מציל את העיר בעוד שהוא נחשב כמת. באפילוג נרמז שוויין למעשה ביים את מותו, וכעת הוא חי באושר ביחד עם סלינה קייל, שחזרה למוטב. בכך נחתמת הטרילוגיה ומסתיימת אגדת באטמן.
הסרט הפך לשובר קופות והרוויח למעלה ממילארד דולר, ואף עקף את קודמו בטרילוגיה "האביר האפל". רוב הביקורות שקיבל הסרט היו טובות, בעיקר שבחים על משחק מצוין ועלילה מותחת אך מספר ביקורות מתחו ביקורת על חורים בעלילה וסיום מאכזב לסאגת גיבורי-על.
רחל פייג וישניא
רחל פייג וישניא (16 במאי 1950 - 6 בפברואר 2015) הייתה היסטוריונית ישראלית שהתמחתה בהיסטוריה של העת העתיקה, ופרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. וישניא עסקה בעיקר ברומא העתיקה, ובפרט בחקר הרפובליקה הרומית ומוסדותיה, וכן בחקר מעמד האישה בתרבות הקלאסית.
חייה ומחקריה.
וישניא נולדה בשנת 1950 לדוד וג'מי פייג. לפי וישניא, להוריה הייתה השפעה ניכרת עליה ובמילותיה: "(הם)עיצבו במידה לא מבוטלת את הוויתי". בילדותה שהתה עם הוריה במשך תקופה בארצות הברית. וישנא שירתה בצה"ל כקצינה.
בתחילת לימודיה לתואר שני, וישניא עסקה בחקר ההיסטוריה של ברית המועצות, ועבדה במכון קמינגס לחקר רוסיה ומזרח אירופה, אולם לאחר שהשתתפה בסמינר שהעביר פרופסור בנימין כהן, היא החליטה לשנות התמחות ולעסוק בעולם העתיק. כהן המשיך להוות מקור השפעה והשראה ניכר על וישיניא לאורך הקריירה שלה. בשנת 1989 היא סיימה את לימודיה לתואר דוקטור, והצטרפה לסגל של החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 יצא לאור באנגלית ספרה "State, Society and Popular Leaders in Mid-Republican Rome 241-167 BC". חיבור היסטורי זה עוסק בהיבטים פוליטיים וחברתיים בתקופת הרפובליקה הרומית התיכונה, בהתבסס באופן ניכר על ניתוח ביקורתי של כתבי טיטוס ליוויוס.
בשנת 2009 יצא לאור ספרה "בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית העתיקה"'. ספר זה עוסק בבחינה של אופי המשטר הרומי בתקופת הרפובליקה, תוך התמקדות בבחירות למשרות השונות, ובראשן הקונסולאט, המשרה הבכירה ביותר במדינה הרומית. חלק ניכר מהספר מודגש לתרגום מבואר לעברית של "מדריך לניהול מערכת בחירות", כתב יד המיוחס לקווינטוס טוליוס קיקרו, שמטרתו הייתה להבטיח את בחירת אחיו, מרקוס טוליוס קיקרו, למשרת הקונסול. במקור, וישניא התכוונה להוציא לאור רק את התרגום לעברית הנ"ל. בשיחתה האחרונה עם פרופסור כהן לפני שנפטר, טען זה שלא ניתן להוציא לאור את התרגום ללא הסבר מקיף על המערכת הפוליטית של שלהי הרפובליקה הרומית. בהמלצתו וישניא הרחיבה את הספר, כך שיקיף את הנושאים של חברה ומשטר ברפובליקה הרומית המאוחרת, והוסיפה לספר תרגום של אחד מכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, "באצטלת המועמד".
וישניא הייתה חברה פעילה במערכת כתב העת זמנים בין השנים 2004–2009. בשנת 2005 היא ערכה קובץ מיוחד בתוך גיליון 90 של "זמנים", שעסק בזנות בעולם העתיק, וכתבה את ההקדמה שלו. בין 2005 לבין 2014, וישניא שימשה כעורכת ועורכת ראשית של כתב העת המדעי "Scripta Classica Israelica", שנתון האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
וישניא נפטרה לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן בשנת 2015.
גונוויל ברומהד
מייג'ור גונוויל ברומהד (; 29 באוגוסט 1845 בוורסאי, צרפת - 9 בפברואר 1891 באללהאבאד, הודו הבריטית) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב שירותו במלחמת הזולו. בקרב רורק'ס דריפט הצליחו 139 לוחמים תחת פיקודו להדוף קרוב ל-4,000 לוחמי זולו. על גבורתו בקרב עוטר ברומהד בצלב ויקטוריה - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ברומהד נולד ב-29 באוגוסט 1845 בעיר ורסאי שבצרפת. הוא היה צעיר הבנים של מייג'ור אדמונד ברומהד ואשתו ג'ודית. למשפחתו היה עבר צבאי מפואר: סבא-רבה שלו לחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים תחת פיקודו של ג'יימס וולף, סביו לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אביו לחם בקרב ווטרלו ושלושת אחיו הגדולים שירתו בצבא הבריטי.
הוא גדל והתחנך במחוז לינקולנשייר, ובשנת 1867 התגייס כמו כל משפחתו לצבא הבריטי. ב-28 באוקטובר 1871 הועלה לדרגת לוטננט. הוא כונה "גאני" בידי עמיתיו. במשך השנים נהפך ברומהד לכבד שמיעה, אולם לטענת ההיסטוריון איאן נייט, עובדה זו לא הפריעה לו לפקד על אנשיו. הוא נודע כמפקד שקול מנוסה ואחראי. הוא שרת במושבת הכף ולחם במלחמות קוסה. במאי 1878 הוא קיבל פיקוד על פלוגה ב' של הגדוד השני של הרגימנט ה-24.
מלחמת הזולו.
עם פרוץ מלחמת הזולו בשנת 1879 סופחה הפלוגה של ברומהד ל"טור הפלישה מס' 1", כהכנה לקראת הפלישה לממלכת הזולו. עם זאת, הפלוגה שלו הושארה עם תחילת הפלישה במיסיון השוודי "רורק'ס דריפט". בתחילה שהה במיסיון גם "טור הפלישה מס' 2" בפיקודו של לוטננט קולונל אנתוני דורנפורד, אולם זה עזב את המיסיון ב-21 בינואר בהוראתו של המפקד העליון של הפלישה, לורד צ'למספורד.
בשעות הצהריים של ה-22 בינואר הגיעו שני פרשים ודיווחו על קרב איסאנדלוואנה ותוצאותיו המחרידות. יתירה מכך, "קרן" של הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה נעה אל רורק'ס דריפט. המפקד הבריטי הבכיר באזור, מייג'ור הנרי ספולדינג עזב את האזור זמן קצר לפני כן, ולפיכך תפס ברומהד יחד עם קצין נוסף בשם ג'ון צ'ארד את הפיקוד על המוצב המאולתר. בתחילה שקל ברומהד להורות על פירוק המוצב ועל נסיגה, אך הוא וצ'ארד הסכימו עד מהרה שלוחמי הזולו קלי הציוד ידביקו עד מהרה את השיירה הבריטית המסורבלת, ועל כן החליטו להילחם.
כבר על תחילת הקרב, כשנראו קרוב ל-4,000 לוחמי זולו נעים אל עבר רורק'ס דריפט, נמלטו חלק מהילידים שלחמו בצבא הבריטי. החיילים הבריטים הזועמים ירו בהם מאחורי גבם, וברומהד וצ'ארד התעלמו מכך. נותרו להם כעת 139 אנשים בלבד. התפתח קרב אכזרי וקשה: הבריטים ירו אש מדויקת אל הזולו שהסתערו בשורות צפופות, אולם הזולו דילגו על גופות חבריהם וניסו לטפס על המתרסים המאולתרים של הבריטים. עם זאת, הם נאלצו לעשות זאת כשיד אחת מטפסת והשנייה אוחזת בנשק, כך שהבריטים דקרו אותם בכידוני הרובה שלהם ללא כל בעיה. במהלך הקרב ברומהד הסתובב בין אנשיו, חילק פקודות, העביר תגבורות מגזרה לגזרה, ובו זמנית נלחם באומץ עם רובה וכידון.
הקרב המשיך לאורך הלילה, אולם לקראת הבוקר דעכה התלהבותם של הזולו, והם נסוגו. בהמשך אף הגיעה התגבורת בפיקודו של לורד צ'למספורד. תוצאות קרב רורק'ס דריפט היו מדהימות: 17 הרוגים בריטים ו-12 פצועים, מול 351 הרוגים של הזולו.
אחריתו.