במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, עמירם לוין, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, ביצעו יחידות מובחרות פשיטות על כוחות האבטחה של חזבאללה בכפרים מהם פעל הארגון בדרום לבנון. הפשיטה הראשונה בוצעה בשנת 1995 ביוזמת מפקד חטיבת גולני, אל"ם משה קפלינסקי, שגם פיקד על הפעולה. הכוח, סיירת גולני בפיקוד רב-סרן ארז נהיר, ארב בהצלחה לכוח האבטחה שהציב חזבאללה בכפר שקרא ופגע במספר פעילים. המבצע היה אבן דרך, והיווה פתח לסדרת מבצעים דומים, ובהם מבצע גוף חימום, פשיטה שביצע כוח מסיירת צנחנים, בפיקוד רב-סרן יוסי בכר, במהלכה ארב והרג שישה פעילי חזבאללה שהיוו את כוח האבטחה של הארגון בפאתי הכפר זוותר אל־שרקיה.
באפריל 1997 זיהה כוח תצפית מגדוד 869 שהיה במוצב טייבה,שברצועת הביטחון בדרום לבנון, כוח אבטחה של החזבאללה בפאתי הכפר ע'נדוריה ודיווח על כך לכוחות פיקוד הצפון. הדיווח הגיע ליחידת אגוז, ומפקדה, סא"ל משה תמיר, יזם פשיטה במטרה לפגוע בכוח האבטחה. מפקד אוגדת הגליל, תא"ל יום טוב סמיה, אישר את התכנית.
מהלך המבצע.
בליל המבצע, עם רדת החשכה, יצאה פלגה מיחידת אגוז, בפיקודם של תמיר ומפקד הפלגה, סרן רון וייזל, ממוצב צד"ל בתנועה רגלית לעבר ע'נדוריה. הכוח מיקם עמדת תצפית וכן עמדה ובה כוח רתק, עליה פיקד סגן פיני יוסף, ולאחר מכן התגנב לפאתי הכפר. הכוח זיהה חוליית אבטחה בת שמונה פעילי חזבאללה, והרג את חבריה. בתגובה נפתחה לעבר הכוח אש מעמדות חזבאללה בכפר. כוח הרתק בפיקוד יוסף השיב באש למקורות הירי, והכוח נסוג כשהוא נעזר גם במסוקי קרב של חיל האוויר שחיפו עליו בנסיגה. הכוח שב לקו המוצבים של צה"ל וממנו התפנה לישראל. על פי
ויליאם וילארד וירץ
ויליאם וילארד וירץ (באנגלית: .William Willard Wirtz Jr; 14 במרץ 1912 – 24 באפריל 2010) היה פוליטיקאי ופרופסור למשפטים אמריקאי, שכיהן בין 1962 ל-1969 כמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת הנשיאים ג'ון פ. קנדי ולינדון ג'ונסון. וירץ היה אחרון חברי הקבינט של הנשיא קנדי.
וירץ הרחיב את תוכניות ההכשרה לעבודה, הגדיל את הסיוע למובטלים שאיבדו את עבודתם לסחר חוץ, יצר תוכניות אוריינות לעובדים ומתח ביקורת על הדעות הקדומות של איגודי הבנייה נגד כהי עור.
ביוגרפיה.
וירץ נולד ב-14 במרץ 1912 בעיר דקאלב , אילינוי. בנם של אלפא בלה וויליאם וילארד וירץ האב, מאמן פוטבול, כדורסל ובייסבול מצפון אילנוי. הוא למד באוניברסיטת צפון אילינוי. בזמן שהיה סטודנט בקולג' בלויט פגש את ג'יין קוויסנברי, עמה התחתן ב-1936. לזוג וירץ נולדו שני בנים.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו בבית הספר הרווארד למשפטים ב-1937, ומיד מונה לפקולטה של קולג' המשפטים של אוניברסיטת איווה על ידי הדיקן של בית הספר (ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד) ויילי ראטלדג'. וירץ היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן מ-1939 ל-1942. במלחמת העולם השנייה היה עוזר ליועץ המשפטי של מועצת הרווחה המלחמתית של ארצות הברית. וירץ חזר ללמד משפטים בנורת'ווסטרן עד שחדל ב-1954. אחד מתלמידיו הבולטים באוניברסיטה הוא ג'ון פול סטיבנס (שופט העליון בעל אורך הכהונה השלישית באורכה בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית).
היה פעיל דמוקרטי וכותב נאומיו של עדלי סטיבנסון, במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1952. וירץ מונה לתת מזכיר העבודה ב-1961. ב-25 בספטמבר 1962 נכנס לתפקידו כמזכיר העבודה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא בממשלים של הנשיאים ג'ון פ. קנדי ולינדון ג'ונסון, תקופה בה זכה לתשבחות על פעילותו כנגד השביתות של איגודי העובדים בשנות ה-60. אחת ממשימותיו הגדולות כמזכיר העבודה הייתה להתמודד עם המחסור של החקלאים בכוח אדם. המחסור נוצר עקב ביטול "תוכנית ברסרו"() שיצאה לדרכה ב-1942. התכנית הבטיחה לעובדים המקסיקנים בארצות הברית קיום תנאי מחיה סבירים (סניטציה, מחסה הולם ומזון), שכר מינימום של 30 סנט לשעה ומתן הגנה מפני כוחות חמושים. סיום התכנית הוביל למחסור בעובדים בענף החקלאות, מה שהוביל את וירץ להחליט על תוכנית בחודשי הקיץ שבמסגרתה יועסקו תלמידי תיכון בני 17 בעבודות חקלאיות במקום המהגרים המקסיקנים. 18,000 נערים גויסו לתוכנית, אך בפועל רק 3,300 מהם עבדו בסופו של דבר בשדות. רבים מהנערים עזבו תוך זמן קצר או ארגנו שביתות ומחאות כנגד תנאי העבודה הקשים הכוללים חום קיצוני ומגורים רעועים. אחרי קיץ אחד בלבד, בוטלה התכנית.
תחת הנשיא ג'ונסון הוא תמך בהוראה מתקנת ובהשקעה בנושרים ממוסדות החינוך. בנוסף תמך גם בתוכניות הכשרה למובטלים. יחסיו עם ג'ונסון עמדו בסכנה על רקע מברק ששלח וירץ לנשיא, בו הביע את חששו מההתערבות האמריקנית במלחמת וייטנאם.
אחרי כהונה של כ-7 שנים במחלקת העבודה של ארצות הברית, עזב את תפקידו והחל לעבוד במשרדי עורכי דין בוושינגטון די. סי.. על שמו נקראה בשנת 2000 הספרייה הרשמית של מחלקת העבודה.
חיים אישיים.
וירץ היה נשוי לג'יין קויסנברי (1913–2002) ולהם שני בנים. הוא נפטר בשיבה טובה בדיור מוגן בוושינגטון די. סי. ב-24 באפריל 2010. וירץ היה במותו חבר הקבינט הזקן ביותר בזמנו ואחרון חברי הקבינט של ג'ון קנדי.
ו' וילארד וירץ
סירין בנת שמעון
סירין בנת שמעון (בערבית: سيرين بنت شمعون) הייתה שפחה מצרית קופטית, אשר נשלחה בשנת 628 על ידי מושל מצרי, ביחד עם אחותה, מאריה אל-קבטיה, אל מוחמד, אחרון נביאי האסלאם. בדרכה ממצרים לחצי-האי ערב היא התאסלמה, ומאוחר יותר אף פגשה את מוחמד, ובכך הפכה למעשה להיות אחת מהצחאבה.
היא נישאה למשורר חסן אבן ת'אבת, עמו היא הביאה לעולם את עבד אל-רחמן אבן חסן.
פאפיראסן
פּאַפּיראָסן (קרי: "פָּפִּירוֹסְן"; יידיש: "סיגריות") הוא פזמון מפורסם שנכתב בידי הרמן יבלוקוף במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, ונקשר כיום לעיתים קרובות בזיכרון השואה.
רקע.
יבלוקוף מספר בזיכרונותיו כי הוא חיבר את "פאפיראסן" באירופה לפני הגירתו, לאחר שהיה עד למאמצי הישרדותם של יתומים עניים, שהזכירו לו את ילדותו בזמן הכיבוש הגרמני של גרודנו במלחמת העולם הראשונה, אז התפרנס כרוכל סיגריות. הלחן הוא נעימה של כמה שירים מזרח-אירופיים, בהם השיר הרוסי "Милаша-молдаванка" ("מילָשָה-מולדָבנקה"). השיר זכה לפרסום ולפופולריות ב-1932, לאחר שיבלוקוף השמיע חלק ממנו במסגרת תוכנית רדיו שערך בתחנת הרדיו הניו-יורקית היידית החשובה WEVD.
בתקופת השואה חוברו בגטאות פולין וליטא מילים חדשות, קונטקסטואליות, לשיר. אחד הידועים שבהם הוא שירה של ריקלה גלֶזֶר (ריקלע גלעזער) מגטו וילנה, "ס'איז געווען אַ זומערטאָג" ("היה זה יום קיץ"), על טבח היהודים ביער פונאר. השיר הושר בין היתר על ידי חוה אלברשטיין.
לאהוב את וינסנט
לאהוב את וינסנט (באנגלית: Loving Vincent) הוא סרט קולנוע מונפש ואקספרימנטלי המתאר את קורותיו של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, ובפרט את נסיבות מותו. זהו סרט הקולנוע הראשון באורך מלא שמצויר כולו ידנית בצבעי שמן לפי סגנונו של ואן גוך. את הסרט כתבו וביימו ו בהפקה בריטית-פולנית שמומנה על ידי קרן קולנוע פולנית ומיזם גיוס כספים מ-Kickstarter.
הפקה.
ב-2008, קוביילה שהגתה את הרעיון ליצירת סרט מאויר בציורי שמן רצתה תחילה סרט קצר באורך שבע דקות. היא הגתה את הרעיון לסרט ממכתביו הרבים של ואן גוך. הסרט מורכב מכ-65,000 ציורי שמן שנוצרו על ידי 125 אמנים מרחבי העולם, אולם בסיום הפקת הסרט נותרו רק כ-1,000 ציורים. הפקת הסרט נעשתה בדרך של צילום סצנות במסך ירוק, ולאחר מכן נוספו ציוריו של ואן גוך. בסיום הפקת הסרט, כל צייר צייר על בסיס קנבס את הסצנות המיועדות לו. עקב העבודה המרובה, תהליך הפקת הסרט לקח כ-6 שנים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי באנסי, וזכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר וכן למועמדות לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90. כמו כן, הסרט זכה להצלחה כלכלית מרשימה עם הכנסות של 42.1 מיליון דולר על בסיס תקציב של 5.5 מיליון דולר.
עלילה.
כשנה לאחר מותו של וינסנט ואן גוך, הדוור ג'וזף רולין ביקש מבנו, ארמנד, להעביר את מכתבו האחרון של ואן גוך לאחיו, תיאו. ג'וזף תוהה מדוע וינסנט התאבד וזאת לאור שרק שבועות בודדים לפני מותו הוא סיפר לאחיו במכתביו שמצבו הנפשי ובריאותו השתפרו. תחילה ארמנד לא רוצה להעביר את מכתביו של וינסנט, אך לבסוף הוא מתרצה לאחר הפצרותיו של ג'וזף. ארמנד נסע לשכונת מונמארטר שבפריז, ושם הוא פגש את פייר טאנגי שסיפר לו שתיאו מת כחצי שנה לאחר מותו של וינסנט. הוא הציע לארמנד לפגוש את ד"ר פול גאשה. וינסנט גר עם גאשה לאחר שחרורו מהאשפוז במוסד, ושניהם חלקו אהבה לציור. כמו כן, גאשה פקד את הלווייתו של וינסנט.
ארמנד מגיע לאובר-סור-אוּאז, היכן שגאשה התגורר, אך התברר לו שהלה נסע למספר ימים. ארמנד החליט להישאר בכפר עד לשובו ולשהות בפונדק שבו וינסנט נפטר. בפונדק הוא פגש את אדלין רבוקס שחיבבה את וינסנט וגם הופתעה ממותו הפתאומי. היא הציעה לארמנד לפגוש את הדייג המקומי שסיפר לו שוינסנט התיידד עם בתו של ד"ר גאשה, מרגריטי. כשארמנד פגש את מרגריטי, היא הכחישה את הקשר וכעסה עליו ברמזו שוויכוח בין אביה לוינסנט גרם להתאבדותו הפתאומית.