בכנימות דו-הוריות קיימת דו-צורתיות מינית בולטת מאוד בין הזכרים והנקבות. גופה של נקבה בוגרת דמוי שק מוארך או מעוגל, היא חסרת כנפיים, מצוידת בגפי פה, ומתפתחת בדרך של גלגול חסר. הזכר הבוגר קטן מן הנקבה, בעל זוג אחד של כנפיים (הכנפיים האחוריות הפכו לבוכניים בדומה לסדרת הזבובאים), והוא עובר גלגול מלא בהתפתחותו. הזכר הבוגר חסר גפי פה, איננו ניזון, והוא חי מספר שעות עד שלושה ימים, במהלכם הוא מפרה את הנקבה.
מחזור החיים של כנימת מגן מתחיל בדרגת הזחלן אשר בוקע מביצה שהוטלה על ידי הנקבה. כאשר מוצא הזחלן צמח פונדקאי מתאים הוא מחדיר אליו את גפי הפה, מתחיל למצוץ את מוהל הצמח, ובאתר זה ישלים את התפתחותו. מחזור החיים של הנקבה כולל 2 עד 4 דרגות זחל (בהתאם למשפחה), ואילו התפתחות הזכר כוללת 2 דרגות זחל, טרום-גולם, גולם וזכר בוגר.
הקבוצה של כנימות מגן כוללת כ-300 מינים הנחשבים למזיקים קשים מאוד בגידולים חקלאיים באזורים שונים של העולם ובהם: "קמחית ההדר", "איצריית ההדרים", "כנימה אדומה", "כנימה שחורה" (המזיקות בהדרים); "קמחית קנה סוכר" הפוגעת בקני סוכר; "קמחית הגפן" בענבים; "כנימת סאן חוזה" בעצי פרי ורדניים; "קמחית האננס" פוגעת קשה במטעי אננס בכל אזורי הגידול שלו; מינים שונים של "מאטסוקוקוס" הם מזיקים קטלניים ביערות של עצי אורן.
קיימים מספר מינים של כנימות מגן הנחשבים לחרקים מועילים ובעלי ערך כלכלי לאדם. מגופן של נקבות בוגרות במשפחות שונות מפיקים צבע אדום המשמש לצביעה בתעשיית מזון, לצביעת בדים וצמר ולהכנת חמרי-צבע לציור. לפי המסורת, תולעת השני המוזכרת בתנ"ך, היא מין של משפחת הכרמיליים. כנימת קוצ'יניל ממשפחת "Dactylopiidae" מתפתחת אך ורק על מינים של צבר במרכז ודרום אמריקה, ומכינים ממנה צבע אדום. כנימת אררט ("Porphyrophora hamelii") גדלה על שורשים של מיני דגניים בארמניה ואסיה המרכזית וגם היא שימשה ומשמשת להכנת צבע אדום.
קום המדינה
דייויד לינץ'
מרעית
קסר אלסר
דריג'את
דֻרַיְגַ'את (דְרֵיגַ'את) (בערבית: دريجات או الدريجات א-דריג'את) הוא יישוב ערבי בצפון הנגב בקרבת תל ערד.
החל מנובמבר 2012 נכלל היישוב במועצה האזורית החדשה אל קסום. לפני כן נכלל היישוב בתחומי המועצה האזורית אבו בסמה, שפורקה לשתי מועצות אזוריות נפרדות.
היסטוריה.
היישוב הוקם על ידי פלאחים (איכרים ערבים) מדרום הר חברון, שהתיישבו באזור באמצע המאה ה-19, והוא היישוב היחיד של פלאחים באזור הנגב. תושבי דריג'את אינם בדואים והם נבדלים מהם במנהגיהם בתרבותם וכן מבחינה חברתית. עם הבדואים שסביבם קשורים בני כפר הדריג'את קשרי מסחר בלבד והם אינם נוהגים להתחתן או אף להתרועע עמם. התושבים הביאו עמם את תרבות החיים במערות בצלע ההר, המקובלת גם כיום בדרום הר חברון, ורק לאחר הקמת המדינה החלו לבנות מבני קבע. ניתן לחזות בכפר בשלושת שלבי הבניה שהוא עבר: השלב הקדום - מגורים במערות אשר חצבו התושבים הראשונים (חלקן משמשות כיום לתיירות); שלב הביניים - בתי אבן אשר יש כאלו שעדיין מתגוררים בהם; והשלב השלישי בתים הבנויים באופן מודרני.
חקלאות, ובעיקר גידול עזים וכבשים הייתה מקור הפרנסה המסורתי בכפר, אך כיום מתפרנסים רבים מן התושבים ממקצועות חופשיים ומתיירות. בכפר 0% אבטלה ורבים מבני ובנות הכפר ממשיכים את לימודיהם במוסדות אקדמאיים בישראל ומחוצה לה.
במשך כל שנות קיומו של הכפר מן המאה ה-19, לא עזב מעולם בן כפר הדריג'את את ביתו לצמיתות, ותמיד חזרו אליו בני הכפר להקים בו את ביתם. כיום מונה היישוב כ-850 תושבים וכל תושביו הם צאצאיו של אותו מייסד מן המאה ה-19 ונשותיו.
הכרה חוקית.
משך שנים לא הוכר הכפר על ידי המדינה, לא סופקו לו שירותים והבנייה בו נחשבה לא-חוקית. תושבי היישוב נאבקו על הכרת המדינה בהם, לצד כפרים בדואים בנגב. תחילה תכננה המדינה לצרף את היישוב ליישובים בדואים סמוכים, אך בעקבות לחץ מהתושבים והכרה בהבדלים שבין האוכלוסיות, זכה לבסוף הכפר למעמד של יישוב מוכר עצמאי ב-2004.
ככפר בלתי מוכר לא היה היישוב מחובר לרשת החשמל הארצית, ואספקת החשמל הגיעה בעבר מגנרטורים שהופעלו מספר שעות ביום. ב-2006 הוחל בתוכנית נסיונית לאספקת חשמל שמקורו באנרגיה סולארית, הנקלטת בקולטי שמש בכפר, לבתים, לעמודי תאורה ולמבני ציבור. כיום חלק מבתי הכפר זוכים לאספקת חשמל ממקור סולארי ואף ניתן למצוא בו את המסגד הראשון והיחיד במזרח התיכון הפועל באופן סולארי בלבד.
שאר בתי הכפר לא חוברו לרשת החשמל הארצית והם אינם זוכים לאספקת חשמל סדירה, אלא על בסיס גנרטורים בלבד.
ביר הדאג'
בִּיר הַדַּאג' (בִּאְר הַדַּאג') (בערבית: بئر هداج), הנקרא גם בְּאֵר חַיִל, הוא כפר בדואי באזור הנגב הצפוני, בקרבת הקיבוץ רביבים והיישוב הקהילתי רתמים. היישוב הוא בעל אופי חקלאי ושטח שיפוטו הוא כ-6,500 דונם. עד שנת 2012 כל בתיו היו בנויים שלא כחוק.
מקור השם.
ליישוב כאמור יש שני שמות. ביר הדאג', הנפוץ יותר, וגם באר חיל. שני השמות מקורם בבארות הסביבה.
ביר הדאג', היא באר עתיקה המדופנת באבני גזית, בהן חריצים עמוקים שנחרצו במשך שנות השימוש הרבות בבאר. המים נשאבו במתקן אנטיליה, עליו מעיד מבנה קמרוני בעל פתחים בתקרתו, ושתי בריכות אגירה משני העברים הבנויות גזית ומטויחות. באר הדאג' נמצאת על הגדה המזרחית של נחל הבשור, וכ-2–3 ק"מ מבאר חיל. בגג הקימרון שני פתחים לשרשרת האנטיליה, ומערכת שקעים ותעלות לכיוון המים אל הבריכות. בפתח הקימרון תקועים היו שני אדנים של הרכבת הטורקית, לביטחון שואבי המים.
באר חיל ממוקמת במרכז אפיק נחל הבשור, שכאן הוא צר ביותר. מבנה הבאר מורם מעל אפיק הנחל. בנוי מאבני גוויל מלוכדות בבטון, לגובה כשני מטר. את הבאר מכסה כיפת בטון בעלת פתח מלבני מקורות ברזל. כיפה טיפוסית לבארות המשוקמות, הרבות בנגב, פרי יוזמת שלטון המנדט הבריטי לסיוע לבדווים.
היסטוריה.
התיישבות לא חוקית.
ראשיתו של היישוב בשנת 1993, כשהוא הוקם כפזורה לא חוקית על ידי 200 בדואים משבט אל-עזאזמה. האחרונים נדדו מאזור הפזורה ברמת חובב, עקב התפשטות של מחלת הסרטן בקרב התושבים כתוצאה מרעילות החומרים הדולפים מרמת חובב. הבדואים שברחו מרמת חובב התיישבו באזור אשלים, שבתחום המועצה האזורית רמת נגב. לאחר משא ומתן עם שר התשתיות הלאומיות דאז, בנימין בן אליעזר, עברו התושבים מרחק של כשני קילומטרים אל מיקומם הנוכחי. למרות שהתושבים על פי ההסכם היו אמורים להישאר שם כשבועיים, הם נשארו, והפתרון הזמני הפך לקבוע.
ההכרה ביישוב.
הממשלה החליטה לפעול להקמת היישוב באר חיל (ביר הדאג') בחודש ינואר 1999, אלא שהפרויקט ועבודות התכנון שלו התעכבו זמן רב, לאחר שהתברר כי המיקום המוצע נכלל בתחום בטיחות של האתר המיועד לתחנת הכוח הגרעינית העתידית להפקת חשמל, המאושרת בתוכנית המתאר המחוזית.
היישוב הוכר בשנת 2003 לפי החלטת הממשלה על הקמת יישובי קבע לבדואים בנגב, כחלק מהמועצה האזורית אבו בסמה. החל מנובמבר 2012 נכלל היישוב בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, שהיא אחת משתי המועצות שהחליפו את מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה. בעת ההכרה היו בפזורה הבדואית שבאזור כ-3,500 נפש.
פיתוח היישוב.
על קרקעות המקום אין לאף שבט תביעת-בעלות מהסוג שמשבש ניסיונות הסדרה במקומות רבים אחרים. בהקמת היישוב ניתנה לכל משפחה בדואית מהפזורה אפשרות לקבל מהמדינה 5 דונמים בתוך היישוב וכן שטח חקלאי נוסף מחוץ ליישוב.
המדינה השקיעה (נכון ל-2012) למעלה מ-15 מיליון שקלים בתשתיות ובפיתוח, ובסה"כ על פי מינהל מקרקעי ישראל, יושקעו כ-150 מיליון שקלים. היישוב תוכנן בשיתוף ובהבנה עם התושבים, ומבוסס על החזון לאפשר לבני שבט אל-עזאזמה להמשיך ולקיים את אורח חייהם המסורתי, במסגרת ישוב מסודר בעל תשתיות מתקדמות, מערכות בריאות וחינוך.
עד שנת 2013 בביר הדאג' הוקמו שבעה בתי ספר, בתי ספר יסודיים ותיכוניים, בהם של רשת אורט, וכן מרפאה ותחנה לבריאות המשפחה, ועוד.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היישוב מדורג במקום האחרון במדד החברתי-כלכלי לשנת 2015.
בעיות בהסדרת ההתיישבות.
כל התוכניות המוצעות עוקבות אחר עקרון אחד בסיסי – פינוי תמורת פיצוי. כל בדואי שייכנס להסכם הסדרה עם המדינה יזכה לפיצוי מסוים המורכב ממינונים שונים של קרקע וכסף, בטווחים שבין 1–5 דונם וסכומים בסדרי גודל של 100,000-200,000 ש"ח.
למרות שהיישוב ביר הדאג' מוכר ויש לו תוכנית בניין עיר מאושרת, הכוללת קרוב ל-1,000 מגרשים שבין חצי דונם לחמישה דונם שחלקם פותחו והוכשרו, מגרשים אלו נותרים ריקים, בגלל שהמשא ומתן של הבדואים עם המנהל נתקע. עיקר המחלוקת הייתה סביב גודל הפיצוי. תושבי הפזורה באזור דרשו 30 דונם למשפחה, אך לבסוף הושגה הסכמה על מגרשים קטנים יותר עם אפשרות לשטחי חקלאות ותעשייה נוספים מחוץ למגורים.