מחוז פרדוביצה שימש במהלך ההיסטוריה כיחידה מנהלית בגבולות שונים, לראשונה הוקם ב-1850 והשתרע בין העיר צ'סקי ברוד לגבול בוהמיה-מוראביה. בין 1949 ל-1960 היה מחוז פרדוביצה אחד מ-19 מחוזות צ'כוסלובקיה, ובגבולותיו הנוכחיים הוא הוכרז בשנת 2000.
מחוזות משנה.
מחוז פרדוביצה, מחולק לארבעה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
צבי בר-שירה
צבי בר שירה (צב"ש) (11 בנובמבר 1932 - 14 ביולי 2016) היה עיתונאי ישראלי, מנהל ומארגן תחרויות שחמט, ושופט שחמט בינלאומי.
קורות חייו.
צבי בר שירה נולד באוסטריה. עלה לישראל בשנת 1939 (במסגרת העלייה החמישית). את הקריירה העיתונאית שלו החל בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, ככתב בעיתון "עולם הספורט" ובך הכל סיקר אירועי ספורט במשך למעלה מ-50 שנים. בהמשך כתב בעיתונים "דבר", "על המשמר", "חדשות הספורט" ובמשך שנים רבות היה כתב במדור הספורט של עיתון "מעריב". בנוסף, היה מנחה אירועים.
היה חבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט, שימש כיו"ר או כחבר בוועדות רבות. במשך עשרות שנים ארגן וניהל מאות תחרויות שחמט, כולל אליפויות ישראל.
היה בעל דרגה ראשונה, ובשנת 1969 זכה באליפות מועדון "רטי" בתל אביב. בשנת 1974 העניק פיד"ה לבר-שירה את דרגת השיפוט שופט שחמט בינלאומי, והוא היה מהראשונים שקיבלו תואר זה בישראל.
היה ידוע בסטטיסטיקה שניהל על פעילויות ספורטאים (כולל שחמטאים) ותחרויות ספורט, וכשפרש לגמלאות המשיך לעבוד בהתנדבות במעריב, בעדכונים סטטיסטיים.
התגורר בגבעתיים, היה נשוי ליהודית ואב לבן.
עונת 1929/1930 בסרייה א'
עונת 1929/1930 בסרייה א' הייתה העונה ה-30 (הראשונה כסרייה א') של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-6 באוקטובר 1929 והסתיימו ב-13 ביולי 1930.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אמברוזיאנה זכתה באליפות הליגה בפעם השלישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו פדובה וקרמונה. במקומן לסרייה א' העפילו קסאלה ולניאנו.
כדורגלנים מצטיינים.
ג'וזפה מאצה מאמברוזיאנה כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
ויסוצ'ינה (מחוז)
מחוז ויסוצ'ינה (בצ'כית: Kraj Vysočina) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע על חלקה הדרום-מזרחי של בוהמיה ההיסטורית ועל חלקה הדרום-מערבי של מוראביה. שם המחוז מבטא את היותו בשטח הררי.
מחוז ויסוצ'ינה הוא אחד משלושה מחוזות בצ'כיה (לצד בוהמיה המרכזית והבירה פראג) שאינו חולק גבול עם מדינה זרה. ממאי 2001 ועד יולי 2011 נקרא המחוז מחוז ייהלבה (או: ייהלבסקי, Jihlavský kraj) על שם בירת המחוז, העיר ייהלבה.
מחוזות משנה.
מחוז ויסוצ'ינה, מחולק לחמישה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
מחוז ייהלבה
מדליית הרזיסטנס
מדליית הרזיסטנס (בצרפתית: Médaille de la Résistance, מילולית: מדליית ההתנגדות) הייתה עיטור שהוענק על ידי הוועדה הצרפתית לשחרור לאומי, שבסיסה בבריטניה, במהלך מלחמת העולם השנייה. העיטור נוסד בצו של הגנרל שארל דה גול מ-9 בפברואר 1943 "להכיר במעשי האמונה המדהימים והאומץ, שבצרפת, באימפריה ובחו"ל, תרמו להתנגדות העם הצרפתי נגד האויב ונגד שותפיו מאז 18 ביוני 1940".
העיטור הוענק ל-38,288 אנשים חיים ול-24,463 לאחר מותם. העיטורים הוענקו גם בגין חברות בכוחות צרפת החופשית וגם בגין השתתפות בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה. בגין מעשי גבורה עילאיים הוענק עיטור מסדר השחרור. מועמדויות לקבלת העיטור התקבלו עד ל-31 במרץ 1947, ובגין מעשים שהתרחשו בהודו-סין, עד ל-31 בדצמבר 1947.
העיטור הוענק גם ל-18 רשויות מקומיות, 21 יחידות צבאיות ו-15 ארגונים נוספים, כולל מנזרים, בתי ספר תיכוניים ובתי חולים.
אמיל ביטש
אמיל ביטש (בגרמנית: Emil Bitsch; 14 ביוני 1916 - 15 במרץ 1944) היה אלוף הפלות גרמני שהשתתף בקרבות אוויר במלחמת העולם השנייה. היה אחד מטייסי הקרב המוצלחים ביותר בחזית המזרחית, לזכותו נרשמו 108 הפלות של מטוסי אויב. 104 מהם היו מטוסי קרב וארבעת הנוספים היו מפציצים בעלי 4 מנועים. נטען כי הוא הטייס הגרמני שהפיל את אלופת ההפלות הסובייטית יקטרינה בודנובה בקרב אווירי מעל אוקראינה. ביטש נהרג בקרב ב-15 במרץ 1944 מול טייסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1941, ביטש החל את שירותו בלופטוואפה כאשר הוצב בכנף קרב 3. ההפלה הראשונה של סגן ביטש הושגה ב-2 ביולי, המטוס שהפיל היה מדגם איליושין Il-2. עד לתחילת שנת 1942 הפיל 5 מטוסי אויב. ב-24 ביוני 1942 הפיל 2 מטוסי יאקובלב Yak-4 ורשם את הפלתו התשיעית והעשירית. ב-13 ביולי רשם את הפלתו ה-20 בקרב. ב-16 באוגוסט של אותה השנה ביצע את הפלתו ה-30, ועד ל-28 באוגוסט הספיק להפיל 40 מטוסים מיום כניסתו לתא הטייס.
ב-4 בספטמבר 1942 הופל צפון-מערבית לוולגוגרד (דאז "סטלינגרד"). הוא נטש את מטוסו מהדגם מסרשמיט Bf 109, נחת בשלום וספק פגיעות קלות בלבד. זמן קצר לאחר שהופל חזר לשירות מבצעי והוכיחו את יכולותיו. ב-19 במרץ 1943 רשם את ההפלה האווירית ה-50 שלו. ב-1 ביוני 1943 קודם לדרגת מפקד צוות. ב-19 ביולי הפיל מטוס יאקובלב Yak-1 מעל אוקראינה, את המטוס הטיסה כפי הנראה אלופת ההפלות יקטרינה בודנובה. יומיים לאחר מכן, ב-21 ביולי, הפיל מטוס קרב נוסף וזקף לזכותו 100 הפלות אויב. הוא היה טייס הלופטוואפה ה-46 במספר שצבר 100 הפלות. עיטור צלב האבירים הוענק לו ב-29 באוגוסט ועד אז צבר 4 הפלות נוספות.
הוא הוצא משירות בחזית המזרחית ונקרא להגן על שמי הרייך הגרמני. בקרבות מעל גרמניה הפיל 4 מפציצים כבדים בעלי 4 מנועים. טייסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאיים הפילו אותו מעל שמי הולנד ב-15 במרץ 1944, הוא לא שרד הפלה זו.
ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל
הממשל הצבאי על ערביי ישראל היה מבוסס על קובץ תקנות מנדטוריות שהחילה מועצת המדינה הזמנית משנת 1948 על אזורי הגליל, "המשולש", הנגב ועל הערים רמלה, לוד, יפו ומגדל-אשקלון, אזורים שהיו מאוכלסים ברוב ניכר של ערבים. הממשל הצבאי הסתיים בשנת 1966.
הממשל הצבאי.
הממשל הצבאי החל בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, ופעל על פי תקנות ההגנה (שעת חירום) שחוקקו בשנת 1945 בזמן שלטונו של המנדט הבריטי. מועצת המדינה הזמנית הכריזה ביום 19 במאי 1948, כי במדינה קיים מצב חירום ועקב כך נתנה לתקנות אלה תוקף חוקי. הממשל הצבאי הוטל על אזורים מוגדרים, על פי המלצת הרמטכ"ל יעקב דורי, ובהסכמת שר הביטחון דוד בן-גוריון והוא ניצב ביסודה של החקיקה הביטחונית בכלל וחקיקת חוקי החירום בישראל בפרט.
מערכת הממשל הצבאי הוטלה על השטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת העצמאות, והיו מיועדים ברובם, על פי תוכנית החלוקה, להיות חלק מהמדינה הערבית. מפקדו הראשון היה האלוף אלימלך אבנר.
תחת שליטת הממשל נכללו תחומי הגליל, המשולש, הנגב והערים רמלה, לוד, יפו ואשקלון, והוא חולק לשלושה פיקודים שונים:
האזור הצפוני שגבולותיו: מצפון, גבול לבנון, במזרח, כביש סאסא-מירון, עד צומת שדה אילן, בדרום עמק יזרעאל ונצרת ובמערב שפרעם עד לקו הכביש עכו-צפת ומשם פנה הגבול צפונה על יד ראש הניקרה, עד לגבול הלבנון.
האזור המרכזי או המשולש, שגבולותיו היו: בצפון אזור מגידו, דרומה לאורך ואדי עארה עד כפר קאסם.
האזור הדרומי, נגב שגבולותיו: במזרח גבול ירדן ובמערב גבול רצועת עזה.
מתוך 162 התקנות שנחקקו בזמן המנדט, הופעלו לצורך הממשל הצבאי רק חמש תקנות
באופן רשמי, גם יהודים אשר גרו בשטחי הממשל היו כפופים לתקנותיו, אך בפועל לרוב הוחרגו מהצורך לשאת רישיון.
אולם, כיוון שהשטח שהיה נתון לשליטת הממשל הצבאי היה מאוכלס בעיקר בערבים, התברר שמשימתו המרכזית של הממשל הצבאי הייתה דווקא מהתחום האזרחי כמו: מניעת חופש התנועה וחופש הפעולה מהאזרחים הערבים.
ההצדקה לקיומו של הממשל הצבאי הייתה שאוכלוסייה ערבית זו מסכנת את ביטחון המדינה היהודית. טיעון זה התקבל אז כהגיוני וכמציאותי על ידי רוב הציבור וזכה בראשיתו לביקורת מועטה בלבד. אולם כבר בשנים הראשונות של המדינה עלו בציבוריות הישראלית, בכנסת ובהנהגת מפלגת השלטון מפא"י, (מפלגת פועלי ארץ ישראל) ביקורות על אופיו ותפקידיו של הממשל הצבאי, ולעיתים אף על עצם הצורך בקיומו. לפיכך כבר למן ההתחלה בדקו ממונים וועדות את יעילותו, ואף נערכו שינויים בתקנות שמשמעותם הייתה צמצום השטח של הממשל הצבאי.
על פי ד"ר יאיר בוימל, הכריעו במהלך השנים שלושה רעיונות מרכזיים שהביאו בסופו של דבר לביטולו של הממשל הצבאי.
הראשון היה לאחר סיומה של מלחמת סיני שאז הגיע הממסד הישראלי למסקנה, שהתושבים הערבים בישראל לא יעזבו את הארץ.
הרעיון השני נקבע על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שעל פיו הממשל הצבאי הוא המכשיר העיקרי המאפשר הן שליטה בערבים, והן את הרחקתם מהמערכות המדינתיות, וכן מאפשר ביתר נוחות את משימת ייהוד הארץ ובעיקר הגליל והנגב. בנוסף ראו קובעי המדיניות בעצם קיומו של הממשל אמצעי הרתעה כלפי מדינות ערב שימנע מהן מלפתוח במלחמה נגד ישראל.
הרעיון השלישי החל לקרום עור וגידים עם עלייתו של לוי אשכול לשלטון. ההנהגה הפוליטית החדשה לא ראתה בעצם קיומו של הממשל הצבאי אמצעי להרתעת מדינות ערב, וכן לא ראתה בערבים גורם מסכן למדינה ולכן יכולה הייתה מדינת ישראל להרשות לעצמה לבטל את מנגנון הממשל הצבאי, ובכך להוכיח הן כלפי פנים והן כלפי חוץ את טוהר מידותיה של הדמוקרטיה הישראלית ולטהר אותה מכתם הכוחניות וחוסר השוויון שדבק בה.