בראשית 2011 הגיש לצד אורי חזקיה את הספיישל "קבלו אותם" לרגל השקת ערוץ הוט קומדי סנטרל, בו גם הגיש לצד דנה מודן את עונתה השנייה של "עונת החתונות" תחת השם "עונת החתונות וצרות אחרות". כמו כן, לוי מקריין חלק מהקדימונים של הערוץ. בהמשך אותה השנה הצטרף לצוות התוכנית "צחוק מעבודה" בעונתה השישית והמשיך לעונה השביעית באוגוסט 2012.
במאי 2012 החל לוי להנחות את התוכנית הקומית "מחוץ לחוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל, אשר שודרה במשך 3 עונות עד שנת 2013.
ביוני 2019 שודר בערוץ רשת 13 ספיישל הסטנד-אפ של לוי, "צוחקים איתכם".
בשנת 2020 החל להשתתף בפאנל תוכנית הסאטירה "עד כאן!" בערוץ כאן 11.
לוי גרוש ואב לשני בנים.
שכונה ב' (באר שבע)
שכונה ב' היא אחת מ. השכונה ממוקמת במרכזה של העיר באר שבע, נחשבת לליבה של העיר, נמצאת מצפון לשכונה א', מדרום לשכונה ד', ממזרח לשכונה ה', וממערב לשכונה ג'. השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים,השיכון יושב בתחילתו על ידי עולים בעיקר מתוניס, ממרוקו, מפולין ומצרים. בשנות ה-60 קלט השיכון גם עלייה מלוב. בשנות ה-70 נקלטו עולים מרוסיה ומגאורגיה. בשנות ה-90 מעט עולים מחבר המדינות השתכנו בשכונה. השכונה מתאפיינת כיום בעיקר באוכלוסייה צעירה מקומית, מתבגרת וסטודנטים רבים הלומדים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללת סמי שמעון. בשכונה קיים מתנ"ס, בית ספר יסודי ובית ספר על-יסודי. מאפיינה הייחודי:הספרייה העירונית, פארק הסופרים והימצאות בליבה של העיר באר שבע..
בשכונה נמצאים שלושה מסמלי העיר- הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית ומועדון השחמט העירוני (שזכה לשם עולמי), בנוסף נמצאים בשכונה מרכזי בילוי, פאבים, מסעדות ופארק הסופרים הגדול, שלוחה של הספרייה העירונית שמאפשר למבקרים לקרוא ספרים מהספרייה בפארק. כמו כן בתחומי השכונה מצוי "בניין המגירות" שהיה רב-הקומות הראשון שנבנה בבאר שבע והיה במשך שנים ארוכות המבנה הגבוה בעיר. בשנות ה-60 נבנה במרכז השכונה מתחם מגורים שתוכנן במשרדו של האדריכל אריה שרון בשיתוף האדריכלים בנימין אידלסון ואלדר שרון, שיחד תכננו מספר טיפוסי בניין. בשכונה ב' היה ממוקם משנות החמישים אצטדיון וסרמיל שכיום נהרס ועל שיטחו נבנים מרכז מגורים גדול בן 2300 יחידות דיור חדשות, שנוספו לבניה מתחדשת במקום.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם ביאליק, המשחררים, בצלאל, חז"ל ודרך מצדה..
נארלס בארקלי
נארלס בארקלי (Gnarls barkley) הוא הרכב היפ הופ אמריקני בו חברים הראפר סי-לו גרין והמפיק המוזיקלי די. ג'יי. דיינג'ר מאוס.
היסטוריה.
באפריל 2006 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, "Crazy", שהיה הסינגל הראשון אשר טיפס לראש המצעד הבריטי רק בזכות הורדות דיגיטליות (חוקיות), רובן מהחנות המקוונת של חברת אפל, iTunes. בנוסף, השיר נבחר כשיר הטוב ביותר לשנת 2006 בטקס פרסי המוזיקה של MTV.
במאי 2006, יצא אלבום הבכורה של הצמד, "St. Elsewhere", ובו הלהיטים Crazy ו-"Gone Daddy Gone"
במאי 2008, יצא אלבומם השני, The Odd Couple, שהתאפיין בסאונד רטרו עם השפעות משנות ה-70, וזכה לביקורות אוהדות כאלבום מגובש ואחיד ברמתו.
מספר שבועות אחרי שהאלבום יצא לאור, עלתה גרסה חינמית שלו להורדה באתר הרשמי. הגרסה היא גרסה מלאה וחוקית של האלבום, אך היא "הפוכה"- השירים מתנגנים מהסוף להתחלה, כאילו הם מורצים אחורה.
חברי הלהקה.
סי-לו, האחראי לשירה, הוא ראפר, הידוע בעיקר כחבר בלהקת ההיפ-הופ גודי מוב. סגנון המוזיקה בו התמחה הוא תת-ז'אנר של ראפ - דרטי סאות'. החצי השני של הצמד, דיינג'ר מאוס, הוא מפיק מוזיקלי הידוע בעיקר כיוצר האלבום האפור ומפיק הגורילז, אחראי על כלל ההפקה המוזיקלית של הצמד.
בראיון שהעניק סי-לו ל CNN בספטמבר 2010, סיפר כי נארלס בארקלי תוציא אלבום נוסף בעתיד הקרוב. הוא גם הצהיר שזה יהיה אלבומה אחרון של הלהקה.
השם.
רבים משערים ששם הלהקה הוא פרפרזה על שמו של כדורסלן העבר צ'ארלס בארקלי. יחד עם זאת, חבר הצמד, דיינג'ר מאוס הכחיש זאת בריאיון ל"גארדיאן" הבריטי.
גנרלס בארקלי
גנארלס ברקלי
גנרלס ברקלי
Gnarls Barkley
הסימפוניה השלישית של בטהובן
הסימפוניה השלישית במי במול מז'ור של לודוויג ואן בטהובן, אופוס 55 (ידועה כ"אירואיקה"- באיטלקית "הרואית") היא יצירה שרבים מחשיבים כמבשרת את שחר התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה כסימפוניה הגדולה בכל הזמנים.
הלחנה והצגת בכורה.
סימפוניה זו היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של בטהובן, כשבמקור כוונתו הייתה להקדישה לנפוליאון בונפרטה, שאותו ואת האידיאלים של המהפכה הצרפתית בטהובן העריץ. בטהובן הבין אולם, שאין זה כלכלי להקדיש את היצירה לבונפרטה והוא הקדישה לנסיך לובקוביץ במקום וכינה אותה "בונפרטה". אנקדוטה מפורסמת בהקשר זה נמצאת בכתביו של תלמידו של בטהובן, פרדיננד ריס. במאי 1804, כשריס סיפר לבטהובן שנפוליאון הכתיר עצמו קיסר, בטהובן התרתח, לקח בידיו את העמוד הראשון של הפרטיטורה וקרע אותו. אולם שלושה חודשים לאחר מכן, כתב בטהובן לבית ההוצאה שלו ש"כותרת הסימפוניה היא בעצם בונפרטה". כמו כן, על הדף הראשון של עותק של הפרטיטורה שהועתקה בידי מעתיק, שממנו נמחקה ההקדשה לבונפרטה, הוסיף בטהובן בעפרון את המילים "נכתב על אודות בונפרטה". בסופו של דבר, כשיצאה היצירה לאור בשנת 1806 בטהובן נתן לה את הכותרת "סימפוניה הרואית, הולחנה לחגיגת זכרו של אדם גדול" (באיטלקית: Sinfonia eroica, composta per festeggiare il sovvenire d'un grand'uomo). הכוונה באדם גדול זה הייתה אולי לגיבור אידיאלי שאינו קיים, אך יותר סביר שהייתה זו רוח ההרואיות עצמה, שבטהובן העריך ואליה התכוון. ישנם גם האומרים, שבטהובן התייחס לזכר טבעו של נפוליאון, כפי שראה אותו, לפנים, כשרחש לו כבוד.
בטהובן כתב את רוב הסימפוניה בסביבות סוף שנת 1803 והשלים אותה בתחילת 1804. הביצוע הראשון של היצירה התקיים בקיץ 1804 בטירת הנסיך לובקוביץ בבוהמיה. ביצוע הבכורה הציבורי התקיים בתיאטר אן דר וין בווינה ב-7 באפריל 1805 בניצוחו של המלחין.
פרקים ומשתתפים בנגינה.
היצירה, כמו רוב הסימפוניות, היא בארבעה פרקים:
היצירה מתוזמרת לשני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים בסי במול, שני בסונים, שלוש קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וחטיבת כלי הקשת הרגילה הכוללת שני תפקידי כינורות, ויולות, צ'לים, וקונטרבסים. ביצוע רגיל נמשך בין 44 עד 55 דקות.
הערה: בפרק הראשון, בסוף האקספוזיציה (בערך בדקה השלישית), בטהובן מציין סימן חזרה. הסימן הוזנח עד לשנות 1950 המאוחרות, אך כיום מתייחסים אליו.
הפרק האחרון מבוסס על יצירת הבלט "יצירי פרומתאוס".
משמעות היצירה.
היצירה נחשבת אבן דרך בהיסטוריית המוזיקה הקלאסית ממספר סיבות. אורך היצירה הוא בערך כפול מאורך כל סימפוניה של היידן או מוצרט – הפרק הראשון ארוך כמעט כמו סימפוניה שלמה מהתקופה הקלאסית המוקדמת (דוגמת אלו של קרל פיליפ עמנואל באך). היצירה גם מכסה שטח רגשי נרחב יותר מאשר יצירות אחרות, וכך היא נחשבת לעיתים קרובות כמסמנת את תחילת התקופה הרומנטית במוזיקה. הפרק השני בעיקר מציג טווח רגשות גדול, מהסבל של נושא מארש האבל הראשי ועד לנחמה היחסית של הפרקים השמחים יותר הכתובים בסולמות מז'וריים. סיום הסימפוניה מראה טווח דומה, ובעלת חשיבות בתרשים הכולל שלא נשמע בפועל קודם לכן – בעוד שבסימפוניות מוקדמות יותר הסיום היה סוף קצר ויחסית חסר תוכן, כאן הוא סט ממושך של וריאציות ופוגות לנושא שבטהובן במקור כתב למוזיקת הבלט שלו "יצירי פרומתאוס". הנושא מהווה את הבסיס גם לסט של חמש־עשרה וריאציות ופוגה לפסנתר במי במול מז'ור אופוס 35 (מכונה גם "וריאציות פרומתאוס" או "וריאציות ארואיקה").
מבקר המוזיקה ג' ו' נ' סוליוואן כותב שהפרק הראשון הוא ביטוי לאומץ לבו של בטהובן בעימות עם חירשותו, השני – איטי והספדי, מתאר את הייאוש הגדול שהרגיש, השלישי – הסקרצו, הוא "עלייה בלתי ניתנת לעצירה של אנרגיה יצירתית", והרביעי הוא שפיעה חיונית של אנרגיה יצירתית.
אנקדוטה.
רגע נעלה במיוחד בפרק הראשון של הסימפוניה מופיע ממש לפני הרפריזה, כאשר סולו הקרן נכנס עם הנושא הראשי, במעט דיסוננס עם שאר הכלים, ארבע תיבות לפני הכניסה ה"אמיתית".
פרדיננד ריס, תלמידו של בטהובן, תיאר:
שימוש מודרני.
הפרק השני, מארש הלווייתי, מתבצע בתדירות גבוהה באירועי הנצחה; ולעיתים היצירה כולה מתבצעת. סרגיי קוסביצקי ביצע אותה כשהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נפטר, וברונו ולטר עשה אותו דבר בפטירת ארתורו טוסקניני.
הפרק השני שימש כקינת הלוויה בטקס ההנצחה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הסימפוניה שולבה בסרט של אילונה קולוניץ על מלחמת וייטנאם שזכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
רבי-הרגליים
רַבֵּי-הָרַגְלַיִם (שם מדעי: "Diplopoda") היא מחלקה של בעלי חיים במערכת פרוקי-רגליים. פרט בקבוצה זו נקרא "רב-רגל" או "רב-רגליים". רבי-הרגליים נקראים בפי הילדים "מרבה-רגליים".
רב-רגליים דומה בצורתו לחרק ארוך בעלי פרקים לאורך בגופו. כל פרק מכיל שני זוגות רגליים (בשונה מנדל אשר כל פרק בגופו מכיל זוג רגליים יחיד). ארבעת הפרקים הקדמיים בגופו של רב-הרגליים הם פרקי בית החזה, ובכל אחד מהם מצוי זוג רגליים אחד בלבד.
אבולוציה.
רב-רגליים הוא ככל הנראה בעל החיים הראשון באבולוציה שיצא מהים לאדמה - כנראה לפני 420 מיליון שנה בתקופת הסילור. סביר להניח שהם ניזונו מטחבי עלים וצמחים וסקולריים פרימיטיבים.