נישואיה של גון למקברייד היו אסון. מקברייד היה שתיין כבד, והיה אלים כלפי גון כשהיה שיכור, ואף עלו האשמות שניסה לאנוס את איזולט, או שהתעלל בה מינית. לאחר שנולד בנם שון כעבור שנה, ב-1904, הזוג הסכים להיפרד. ב-1905 היא תבעה גירושין בצרפת, שם התגוררו מכיוון שמקברייד היה מבוקש באירלנד בשל השתתפותו במלחמת הבורים נגד בריטניה. הגירושין לא ניתנו, אך את המחלוקת לגבי חזקה על שון פתר בית המשפט בצו פרידה, שעל פיו גון קיבלה משמורת על שון, ומקברייד זכויות ביקור. אחרי מספר פעמים שביקר מקברייד, הוא חזר לאירלנד. כתוצאה מכך, גון נאלצה להדיר רגליה מאירלנד כמעט לחלוטין, מחשש שאביו ייקח אותו. היא גם דאגה לבריאותו הרופפת של שון, ולא רצתה להשאיר אותו לבד תקופות ארוכות. שון לא פגש שוב את אביו לעולם. בנוסף לסיבות אלה, היא גם נשפטה לרעה על ידי אירים רבים, שעל פי תפישתם הקתולית-שמרנית, עזיבתה את בעלה היה כשל מוסרי.
קומן נה מאן ומרידת חג הפסחא.
ב-1914 קם ארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, שפעל כזרוע פארה-צבאי של ארגון המתנדבים האירים. הנשים אמצו מדים ירוקים, וסמל של רובה עם אותיות הארגון. מטרתן הייתה לקדם את שחרור אירלנד משליטה בריטית, והן התאמנו באימונים צבאיים לשם כך, בנוסף לפעולות כמו גיוס כספים והכשרה רפואית. חברות הארגון הבריחו נשק ותחמושת, וכן היו בהנהגה הלאומנית. מיד אחרי הקמת הארגון, איניניה נה הרין התמזגה אתו. גון עצמה הייתה בתקופה זו בעיקר בצרפת, אך היא תמכה בפעילות הארגון מרחוק: היה זה רעיון שלה לייצר שיתוף פעולה עם הצלב האדום האנגלי, וגם פעלה במישור הבינלאומי להכרה בארגון.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה גון בצרפת יחד עם הלנה מולוני, כי שון היה צריך לעבור ניתוח. אי אפשר היה אז לעבור בין המדינות, מכיוון שכל אמצעי התחבורה נוצלו לטובת המלחמה. בסופו של דבר הצליחה מולוני לשוב לדבלין, אך גון נשארה בפריז, שם פעלה כאחות סיעודית, יחד עם בתה איזולט, וטיפלה בחיילים פצועים. לשתיהן ניתנה דרגת סרן כדי שיוכלו לפעול יותר בחופשיות בבתי החולים הצבאיים ולעבור ממקום למקום.
בשל כך, היא הייתה בצרפת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. היא שמעה רק שמועות על "מהומות" בדבלין, ומדי פעם שמו של בעלה, מקברייד, היה בין הידיעות הדלות. הוא היה בין מנהיגי ההתקוממות, וכשהמורדים הובסו, הוא הוצא להורג. גון חזרה לאירלנד ב-1917 עם בנה, שון. היא המשיכה בפעילותה הלאומנית, וב-1918, בעת שניהלה קמפיין נגד גיוס לצבא הבריטי, היא נעצרה יחד עם מספר גדול של פעילים למען עצמאות אירית, במסגרת מה שכונה "המזימה הגרמנית", טענה שעלתה נגד פעילים לאומנים במשך מלחמת העולם הראשונה, לפיה הם קושרים עם הגרמנים פעולות באירלנד, כדי להסיט כוחות בריטים מהמלחמה. מעבר למעצרים אלו, קיומה של מזימה כזו מעולם לא בוססה. היא נכלאה יחד עם הרוזנת מרקייביץ' וקתלין קלארק באנגלייה למשך שישה חודשים, על אף שלא הובאו נגדה האשמות פליליות. החיים בכלא הביאו להתדרדרות חדה בבריאותה של גון, והאנגלים, שלא רצו לייצר מרטירים למטרת השחרור מבריטניה, שחררו אותה בתנאי שלא תחזור לאירלנד, מה שהיא מיד עשתה.
מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים.
לאחר שחרורה מהכלא, השקיעה גון את מאמציה למען רווחתם של אסירים פוליטיים ומשפחותיהם במהלך מלחמת העצמאות, באמצעות ארגון שהקימה בשם "הצלב הלבן". היא גם פעלה למען הפצועים, וסייעה בהתארגנות ומימון טיפולם. היא התבקשה לשמר ארכיון של עוולות שביצעו הבלאק אנד טאנס, כוחות צבאיים בריטיים, ולפרסמם. כתוצאה, פרצו יום אחד לביתה, שברו את חלונותיה, השחיתו את קירות הבית בכיתובים ובסמלים של גולגולות ועצמות, ושרפו את כל ניירותיה במדורה ענקית בחצר הבית.
ב-1921 היא יצאה נגד האמנה האנגלו-אירית, אך מיתנה את התנגדותה לנוכח תמיכתה בארתור גריפית', שהיה בעדה. אך כשהוא נפטר ב-1922, התנגדותה החריפה.
ב-1922, הקימה גון את ועדת נשים לשלום, במטרה לקדם דו-שיח ולמנוע את מלחמת האחים האירית. אך כשהלחימה החריפה והוכרז משטר צבאי, והיא ראתה כיצד פעילים רפובליקנים נעצרים ונכלאים ללא משפט על ידי רפובליקנים אחרים, היא הקימה את ליגת הנשים להגנת אסירים, אשר פעלה בשיתוף עם קומן נה מאן כדי לחקור מקרי כליאה, ולספק מזון וביגוד לאסירים ואסירות. אסירות רבות היו כלואות בבתי כלא של גברים, וחלק מהמחאה הייתה למען ביטחונן האישי. הפעילות פרסמו סיפורי כליאה ודיווחו על מקרי מוות, קיימו התכנסויות ומשמרות מחוץ לכותלי בתי הכלאה, ועסקו בשתדלנות למען האסירים וזכויותיהם. בתקופה זו, היא גם פעלה למען רווחת פליטים ממה שכינתה "הפוגרומים" שהתרחשו בבלפסט מצד "הכתומים", או הכוחות הפרוטסטנטים, נגד הקתולים.
אחרי קום ממשלת מדינת אירלנד החופשית, גון נשארה כדמות מרכזית בפוליטיקה האירית. ב-1932, לאחר יותר מארבעים שנים של פעילות, היא זכתה בכבוד מיוחד מצד המדינה. שנה זו הייתה שנה משמעותית בהיסטוריה האירית. הממשלה בראשותו של איימון דה ואלירה ביצעה את ההתנתקות המשמעותית ביותר מהבריטים שאירעה לפני קום הרפובליקה. דוגמה לשינויים שערך באופן חד צדדי באמנה הייתה ביטול שבועת האמונים לכתר אנגליה שכל פקיד אירי רשמי היה מחויב לשאת. בהתחלה, גון תמכה במעשיו של דה ואלירה, אך עד מהרה החליטה שאין הוא מרחיק לכת מספיק, ופתחה בהתנגדות ציבורית אליו, זאת למרות תפקידו של בנה, שון, כמזכירו של ראש הממשלה, ותמיכתו בו במהלך הבחירות. מאידך, דה ואלירה התחיל לשחרר אסירים פוליטיים ביוזמתו, והיא מיתנה בהתאם את פעילותה.
בין 1922 ו-1923, שוב פרצו לביתה, והיא נעצרה פעמיים, בפעם השנייה יחד עם בתה איזולט, כחלק ממבצע "נקיון" נגד מתנגדי האמנה, ובעיקר פעילי שין פיין, אשר משרדיה נפרצו גם כן. מעצרה זה נהיה מפורסם, שכן התירו לה להביא איתה את כלבה, ווזו-ווזו, והיא הייתה מתהלכת עמו מול תאי האסירות האחרות ומרוממת את רוחן. כשהיא שוחררה מהכלא, היא חזרה מיד לפעילותה מחוץ לחומותיו.
קום הרפובליקה.
ב-1949 הסתיים תהליך ההתנתקות מבריטניה, וביום השנה למרידת הפסחא, הכריזה אירלנד על עצמה כרפובליקה עצמאית. גון הייתה אחת הפעילות הרפובליקניות שזכו לכבוד בטקסי הקמת הרפובליקה, בהם נכחה יחד עם בנה, שהיה כבר לדמות מרכזית בפוליטיקה האירית. שון מקברייד היה גם בין המייסדים של אמנסטי אינטרנשיונל, וזכה בפרס נובל בשנת 1974.
גון הייתה אחת מאחרונות הדור שלה, ועל אף בריאותה המתדרדרת, פעלה לשימור סיפור המאבק על אירלנד: היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, "A Servant of the Queen", ב-1938, והרבתה להתראיין, גם לטובת ערוצים רשמיים כמו לשכת ההיסטוריה הצבאית של אירלנד. כותרת ספרה, "משרתת של המלכה" היא התייחסות בעלת משמעות כפולה, למלכת אירלנד המיתולוגית קתלין ני הוליאן, אותה ראתה גון בחיזיון, ובמשמעות האירונית כפעילה רפובליקנית, כדחייה של המלכות הבריטית. בראיון משנת 1949, לכתוב קום הרפובליקה, היא מחתה נגד האנטי-פמיניזם, כפי שקראה לו, של התנועה הרפובליקנית של המאה ה-19, ושיבחה את הנשים שהקימו את איניניה נה הרין לא רק כפעילות מסורות למען אירלנד, אלא כמי שעשו כך כנגד לחצים חברתיים והדרה מכוונת מארגונים בראשות גברים, ויצאה בקריאה לבל תישכח תרומתן, ולצעירות אירלנד של המאה ה-20 לעשות כדוגמתן.
ב-27 באפריל 1953, בגיל 86, נפטרה גון בביתה, כשבתה איזולט, בנה שון, ואשתו לצדה. היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה גון:
המוזה של ייטס.
רבים משיריו של ייטס נכתבו עליה, או בהשראתה, או שהיא מוזכרת בהם. גם את המחזות "הרוזנת קתלין" ו"קתלין ני הוליהאן" הוא כתב עליה. השיר "Aedh wishes for the Cloths of Heaven" מסתיים בשורה אודותיה:
מעטים המשוררים ששיבחו אישה באותה מידה שייטס שיבח את גון. בספר שיריו השני, היא הייתה "הוורד", "הלנה מטרויה", "לדה", "קתלין ני הוליהאן", "אתנה", ו"דירדרה" , גיבורת המיתולוגיה האירית.
אחרי מותו של בנה ז'ורז', היא כתב את השיר "On a Child's Death". ייטס היה סבור שהילד היה מאומץ, שכן יחסיה עם מילוויי היו סודיים.
היימדייל (קומיקס)
נבולה (קומיקס)
רבי יעקב (תנא)
רבי יעקב בן קרשי היה תנא בדור הרביעי. נזכר בכל מקום בשם רבי יעקב, ופעמים בודדות בשם רבי יעקב בן קרשי (או בן קדושאי/קודשי, בגרסה אחרת). היה אחד מרבותיו של רבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה.
ייחוסו.
בתלמוד הבבלי מובא בשם רב יוסף: . לפי זה, רבי יעקב היה בן בתו של אלישע בן אבויה - החכם שכפר, המכונה "אחר". משפט זה מצוטט גם במקורות מאוחרים יותר.
אולם, במקומות אחרים מובאות עובדות שסותרות גמרא זו:
במפרשים הובאו כמה ניסיונות ליישב בין המקורות:
קורות חייו.
רבי יעקב היה חברו של רבי מאיר ואף אמר הלכות בשמו. חברים נוספים עמם למד וחלק, היו רבי נתן, רבי שמעון, רבי יהודה, ורבי יוסי בנו של רבי יהודה.
הוא היה רבו של רבי יהודה הנשיא מחבר המשנה, לו הוא מסר את הנוסחאות הנכונות של המשניות והברייתות. פעם אחת אף התגלעה ביניהם מחלוקת, אולם למעשה הורה רבי לנהוג כרבי יעקב רבו.
תלמידים נוספים שהביאו הלכות בשמו, היו יהודה בן נקוסא ואלעזר בן יהודה איש אבלים.