לואיס פירנברג (בגרמנית: Louis Fürnberg; נולד ב-24 במאי 1909 בייהלבה שבאוסטרו-הונגריה, נפטר ב-23 ביוני 1957 בויימאר שבמזרח גרמניה) היה סופר, משורר, עיתונאי, מלחין ודיפלומט גרמני-צ'כוסלובקי ממוצא יהודי. מחבר השיר "המפלגה תמיד צודקת", אשר שימש כהמנון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה שהייתה שלטת במזרח גרמניה.
ילדותו ונעוריו עברו עליו בקרלובי וארי, שם גם למד בתיכון. בשנת 1925 הצטרף לואי פירנברג לנוער הסוציאליסטי. משנת 1927 ביקר פירנברג באקדמיה לסחר גרמני בפראג. בשנת 1928 הוא היה חבר בקטע הדובר גרמנית במפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. בשנת 1937 התחתן עם לוטה ורטהיימר. בגלל הרקע היהודי שלהם ושל השתייכותם למפלגה הקומוניסטית, ניסו בני הזוג לברוח מפראג לאחר פלישת הוורמאכט הגרמני, אך הם נבגדו ונכלאו. לוטה פירנברג שוחררה לאחר חודשיים ממעצר הגסטאפו והצליחה להגר ללונדון. לואי פירנברג עבר כמה בתי כלא ועונה גם הוא במהלך המעצר. משפחת אשתו הצליחה לשחד פקידים בגסטפו. אז פורנברג הוחלף וגורש לאיטליה, שם פגש שוב את אשתו בתחילת שנת 1940. בשנת 1941 הם הגיעו לארץ ישראל, שם הם נשארו עד 1946. בשנת 1946 פרנברג חזר לפראג. תחילה עבד ככתב בכמה עיתונים, אך עד מהרה מצא עבודה במשרד המידע. לאחר מכן הפך לראש מחלקת הרדיו הצ'כוסלובקית למדינות דוברות גרמנית. בשנת 1954, כשעבר עם משפחתו למזרח גרמניה, הפך פירנברג לסגן מנהל מרכזי ההנצחה של גטה ושילר בוויימר.
לואי השני, נסיך מונקו
לואי השני, נסיך מונקו (בצרפתית: Louis Honoré Charles Antoine Grimaldi; 12 ביולי 1870 – 9 במאי 1949), היה נסיך מונקו בין השנים 1922–1949.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
לואי נולד ב-12 ביולי 1870 בבאדן-באדן, לאלבר הראשון, נסיך מונקו ולמרי ויקטוריה דאגלס המילטון, בתם של ויליאם המילטון, דוכס המילטון האחד עשר ומריה אמליה, נסיכת באדן. זמן קצר לאחר מכן נפרדו הוריו, ולאחר מכן לואי גדל בגרמניה עם אמו ואביו החורג, הרוזן - ולאחר מכן הנסיך - טסילו פסטטיקס פון טולנה, יחד עם אחותו למחצה, מריה מתילדה (שהייתה סבתו של איירה פון פירסטנברג), ולא ראה את אביו עד גיל 11.
אביו של לואי, הנסיך אלבר הראשון, היה אישיות דומיננטית, שהפך את מונקו למרכז של פעילות תרבותית והישגיה האינטלקטואליים הוכרו ברחבי העולם.
בשנת 1904 נסע לואי לצרפת, נרשם לאקדמיה הצבאית סן-סיר, וארבע שנים לאחר מכן, לאחר שסיים את לימודיו, הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, ונשלח עמו לצפון אפריקה.
בעודו מוצב באלג'יריה, הוא פגש את מארי ז'ולייט לובה, זמרת קברט. ז'ולייט הייתה כבר אם לשני ילדים, ז'ורז' ומרגריט, מבעלה לשעבר. לפי הדיווחים, הנסיך לואיס התאהב עמוקות, אך אביו לא התיר את נישואיהם. נטען כי לואי התעלם מאביו והתחתן עם ז'ולייט בשנת 1897, אולם אין כל ראיה לטענה זו. בתם הבלתי לגיטימית, שרלוט לואיז ז'ולייט, נולדה ב-30 בספטמבר 1898 בקונסטנטין שבאלג'יריה.
במשך עשר שנים שירת לואי בצבא בהצטיינות, ואף קיבל את עיטור צלב לגיון הכבוד. בשנת 1908 הוא חזר לביתו, תוך שהוא משאיר מאחור את פילגשו ובתו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לואי לצבא הצרפתי, ולחם בגבורה כחלק מהארמייה החמישית. הוא נעשה קצין בכיר בלגיון הכבוד ובסופו של דבר הועלה לדרגת ז'נרל של בריגדה.
משבר הירושה.
מכיוון שלא היו ללואי ילדים חוקיים, היה אמור לרשת אותו לאחר מותו דודנו וילהלם קרל, דוכס אוראך, בן דודתו פלורסטין, נסיכת מונקו. אולם, כדי להבטיח שדבר זה לא יתממש, הוא חוקק חוק בשנת 1911 אשר מכיר בבתו הלא חוקית שרלוט כיורשת העצר של מונקו, ובשנת 1918 העביר חוק נוסף לשינוי החוקים כדי לאפשר אימוץ יורש בעל זכויות ירושה. שרלוט אומצה רשמית על ידי לואי בשנת 1919, והפכה לשרלוט לואיז ז'ולייט גרימלדי, נסיכת מונקו ודוכסית ולנטיניוס.
שלטונו.
ב-26 ביוני 1922 נפטר אביו אלבר הראשון, נסיך מונקו בפריז, ולואי עלה לשלטון במקומו. בשנת 1924 הקים לואי את מועדון הכדורגל א.ס. מונקו, ובשנת 1929 ייסד את הגרנד פרי של מונקו. לואי אף הביא לעזיבתו של קמיל בלאנק, שניהל את קזינו מונטה קרלו, בשל השמועות על שחיתותו. בשנת 1931 שכר לואי את רנה בלום להקים את "בלט דה מונטה קרלו", ובשנת 1939 הקים את אצטדיון לואי השני (1939).
במהלך מלחמת העולם השנייה תמך לואי בצרפת של וישי תחת שלטון ידידו פיליפ פטן, אולם בשנת 1943 נכבשה הנסיכות על ידי הצבא המלכותי האיטלקי, ולאחר פרישת איטליה מהמלחמה, כבש הוורמאכט את הנסיכות, והחל בגירוש היהודים לאושוויץ, וביניהם אף רנה בלום. אולם, לואי הזהיר יהודים בסתר על כוונת הגסטאפו לעצור אותם ולגרשם.
בשנת 1944 ויתרה בתו הנסיכה שרלוט, דוכסית ולנטיניוס על זכויותיה כיורשת העצר, והעבירה את זכויותיה לבנה הנסיך רנייה. לאחר שחרור הנסיכות בידי בעלות הברית, הזניח לואי את הנסיכות, ובילה את רוב זמנו בפריז. ב-24 ביולי 1946 התחתן לואי עם גיזליין דומאנגט, אשתו לשעבר של השחקן אנדרה ברולה, והתגורר עמה באחוזתו במארשה בצרפת.
ב-9 במאי 1949 מת לואי בארמון מונקו, ונקבר בקתדרלת סנט ניקולס במונטה קרלו, ובמקומו עלה לשלטון נכדו רנייה השלישי, נסיך מונקו.
סוטריה
סוטריה (ביוונית: Σωτηρία; בתרגום: "גאולה" או "שחרור") היא שירות קהילתי שמעניק מרחב עבור אנשים החווים מצוקה נפשית או משבר. מודל זה התפתח בארצות הברית ביוזמתו של הפסיכיאטר האמריקני המנוח לורן מושר. אלמנטים משותפים לבתי סוטריה ברחבי העולם כוללים צוות שאינו רפואי; העצמה של הדיירים, מציאת משמעות בחוויה הסובייקטיבית של פסיכוזה על ידי "להיות עם" הדיירים והיעדר או שימוש מינימלי בתרופות אנטי-פסיכוטיות שנלקחות תמיד מתוך בחירה של הדיירים וללא כפייה.
המודל התאורטי.
מניעים.
המודל של סוטריה נולד מתוך כמה מניעים:
א. אכזבה מאיכות המענה שמספק המודל הרפואי למטופלים רבים: ממצאי מחקרים מצביעים על כך שתרופות נוגדות פסיכוזה פוגעות בסיכויי ההחלמה (נסיגה של הסימפטומים) בקרב אנשים שמאובחנים בסכיזופרניה. כך, שיעור ההחלמה במדינות מתפתחות גבוה ממדינות מפותחות.
ב. סיכונים בריאותיים ממשיים הכרוכים בשימוש ממושך בתרופות נוגדות פסיכוזה.
ג. חיפוש אחרי שיטות טיפול נפשי טובות יותר מהשיטות הרפואיות שהיו נהוגות באותה תקופה בבתי חולים פסיכיאטריים, וכללו לובוטומיה, טיפול בעזרת אינסולין ועוד.
שיטת העבודה של מרבית המוסדות הפסיכיאטריים מבוססת על המודל הרפואי. רופאים הם מקבלי ההחלטות והסמכות הסופית; שימוש נרחב בתרופות; תפיסה של המטופלים כחולים, עם נכות או תפקוד לקוי שצריכים טיפול וריפוי. במצב זה, סטיגמטיזציה ותיוג של המטופלים הם בלתי נמנעים.
בסוטריה לעומת זאת, הדגש המרכזי הוא על התפתחות, למידה, וצמיחה.
מחקר סוטריה נועד להשוות את התוצאות של השיטות.
המודל.
מסגרת פיזית: מודל זה מתבסס על מרכז פיזי (בית) המהווה מרכז טיפולי בקהילה לאנשים במצבי משבר נפשי. הבית מהווה מקום מגורים למספר אנשים.
למי זה מיועד: בפיילוט של המודל, אותו הפעיל ד"ר לורן מושר בקליפורניה, היו כמעט כל המשתתפים אנשים שעברו משבר פסיכוטי ראשון. כמו כן מרבית המשתתפים בפיילוט היו אנשים שקיבלו או היו עתידים לקבל אבחנה של סכיזופרניה.
עקרונות מרכזיים.
כללי הבית.
א. אין אלימות משום סוג
ב. אין מבקרים לא רצויים ו/או לא מוכרים. בני משפחה וחברים יכולים לבקר.
ג. אין סמים לא חוקיים
במה זה שונה מאשפוז בבית חולים:
אזורי פעילות: המודל הופץ תחילה ברחבי ארצות הברית ובהמשך למדינות רבות באירופה (גרמניה, בריטניה, בלגיה הונגריה ומדינות נוספות). ב-2016 החל לפעול גם בישראל.
מפעילי המסגרת: המסגרת מנוהלת על ידי אנשי מקצועות טיפוליים (בהם פסיכיאטר המועסק במשרה חלקית במקום), אך מי שמבצעים את מרבית העבודה עם הדיירים הם עמיתים בעלי הכשרה ייחודית. אנשי הצוות בבית סוטריה נבחרים בשל בגרות נפשית, חוסן, חמימות ויכולת אמפתית. צוות סוטריה מתאפיין באינטואיטיביות, גמישות וסובלנות למצבים אנושיים שונים, בהשוואה לצוות של בית חולים. מדובר בצוות המתאפיין בראש פתוח, ללא תארים אקדמיים במקצועות טיפוליים כמו פסיכולוגיה עבודה סוציאלית או טיפול באמצעות אומנויות.
אופן הפעולה: משמרת של הצוות במקום היא משמרת ארוכה: 24 עד 48 שעות, וזאת כדי לאפשר בניה של קשר עם הדיירים. בכל זמן נתון יש שני אנשי צוות לפחות, בדרך כלל יותר, ובמקרים רבים הם יהיו גבר ואשה. הצוות בסוטריה מיישם עקרונות של אמפתיה: להיות עם האדם בחוויה שלו, לתת תוקף לרגשות ולהיות נוכח רגשית עם האדם גם בחוויות הקשות ביותר שלו. המטרה היא להגיע יחד עם הדייר להבנה מה בטוח וטוב בשבילו ומה לא. עקרון חשוב נוסף הוא שכל משבר פסיכוטי הוא אירוע בדיד ולכן בכל משבר כזה מתחילים מנקודת ההתחלה, כאילו זו הפעם הראשונה. השפה של הצוות עם הדיירים אינה שפה רפואית, היא שפה טבעית.
הבסיס הרעיוני: הבסיס הפילוסופי של סוטריה הוא הומאני במהותו. אם כי זו לא בדיוק "פסיכותרפיה הומאנית" כפי שעשו קרל רוג'רס ואחרים, אלא יותר צירוף של כלים שמקורם בגישות תאורטיות שונות ובהוגים שונים (בהם ויניקוט, הארי סטאק סאליבן, היינץ קוהוט, ר.ד. לאינג ואחרים, יחד עם כלים שמקורם בשיטת התיקוף למשל). המצב הפסיכוטי נתפס היא תגובה אנושית לא רצונית ושכיחה למצבי דחק רגשי קיצוני או ממושך ו/או מצבי טראומה נפשית, ולא כביטוי לפגם באדם כפי שקורה במודל הרפואי.
מימון: לעיתים מימון הבית הוא פרטי ולעיתים על ידי המדינה.