האזהרות הוטבעו בצידי רחובות בהם העוברים ושבים היו פגיעים יותר מפגזי ארטילריה שנורו מעמדות גרמניות בדרום העיר. הגרמנים ירו עשרות אלפי פגזים לעיר במהלך המצור והרגו ופצעו רבים מתושביה. עם הסרת המצור סופית בשנת 1944 ונסיגת הגרמנים חלפה הסכנה מהפצצה ארטילרית וסימני האזהרה הוסרו מהקירות. עם זאת הם הפכו לזיכרון עוצמתי וסמל לסכנות עימן התמודדו תושבי העיר במהלך המלחמה. המשורר מיכאיל דודין התייחס אליהם בשיריו והוביל את היוזמה לשחזר את השלט בבניין בנבסקי פרוספקט. השחזור לווה בתליית לוח זיכרון שהוקיר כבוד לאומץ לבם של תושבי העיר במהלך המצור. במהלך העשור שלאחר מכן שוחזרה הכתובת מספר פעמים, עם לוחות נלווים, שהפכו לאנדרטאות מלחמה ותוארו לעיתים בתור "האנדרטאות המפורסמות ביותר מתקופת המצור". למרות זאת הם הושחתו או נגנבו מדי פעם. הנוסח השתנה גם לשימוש כהצהרה פוליטית.
הפגזה ארטילרית על העיר.
הכוחות הגרמנים השלימו ברובם את כיתור לנינגרד עד 8 בספטמבר 1941. הכוחות הפינים הגיעו לנהר סוויר, כ-160 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר, אך התנגדו ללחצים מצד הגרמנים להתקדם הלאה ועשו מעט יותר מאשר לשמור על קוויהם במהלך שנות המצור. הפגזת ארטילריה על העיר החלה ב-4 בספטמבר 1941 ונמשכה עד 22 בינואר 1944. לעיתים ספגה העיר מעל 18 שעות ביום של הפגזה, כשהיום הארוך ביותר היה 17 בספטמבר 1941, אז ההפגזה נמשכה 18 שעות ו-33 דקות. בין 4 בספטמבר ל-31 בדצמבר 1941 נורו לעיר כ-13,000 פגזים, כש-21,000 נוספים בשנה שלאחר מכן. בין ספטמבר 1941 לדצמבר 1943 נהרגו בהפגזה 5,723 אזרחים ונפצעו 20,507.
אזהרת מלחמה.
הכתובות המוטבעות הופיעו בצד הצפוני והצפון-מזרחי של הרחובות, שכן העיר הופגזה על ידי ארטילריה גרמנית ארוכת טווח מרמות פולקובו לדרום, ואזור סטרלנה מדרום-מערב. האזורים שמצפון לעיר נכבשו על ידי חיילים פינים, שהתנגדו ללחץ גרמני להפגיז את העיר. האזהרה הופיעה גם בקרונשטאדט, הפעם בצד הדרום-מערבי של הרחובות, שם הגיעה הסכנה מפגזים גרמנים שנורו מפטרהוף. הכתובות בצד הצפוני של נבסקי פרוספקט נעשו על ידי שלושה מחברי הארגון המקומי להגנה נגד מטוסים (Местная противовоздушная оборона) טטיאנה קוטובה, אנסטסיה פאשקינה וליובוב גרסימובה. בראיון בשנת 2003 נזכרה גרסימובה "המפקד נתן לי דלי צבע מלא בחציו, מברשת וכתובת. אבל אתה לא יכול לבצע את המשימה הזו לבד - הכתובת גדולה, קשה, צריך להילחץ בחוזקה אל הקיר כדי שהצבע לא יימרח, והערתי את טניה והלכנו. הצבע היה חום-אדום, ובכן, כך נצבעו הרצפות." האזהרות הפכו לסמל לסכנות העומדות בפני אזרחי לנינגרד במהלך המצור. שירו של מיכאיל דודין "הבלדה על הר העורב" כלל את השורות: "נבסקי הייתה מלא בכתובות, כל קיר צרח, 'שימו לב! כשמפגיזים צד זה הוא מסוכן!"
אנדרטאות לאחר המלחמה.
הכתובות נעלמו בהדרגה מקירות לנינגרד לאחר המלחמה. בשנת 1962 שוחזרה הכתובת בבניין בית הספר מספר 210 בנבסקי, ביוזמת המשורר מיכאיל דודין. ונוסף לו לוח זיכרון של האדריכל ו.ד. פופוב. במהלך השנים הבאות נוצרו מספר מקרים אחרים של כתובת במקומות אחרים ברחבי העיר. הכתובת נמצאת גם באי קרונשטאדט, בו הכתובת שוחזרה בשנת 1973 ברחוב פוסדסקאיה וברחוב אמרמן 25. בשני המקרים הכתובות של ימינו הן כיתוב לבן משובץ על רקע כחול. הדוגמאות של קרונשטאדט נבדלות מעט מאלו בפטרבורג, כאשר הכתובת ברוסית אומרת Граждане! Во время артобстрела эта сторона улицы наиболее опасна בניגוד ל-Граждане! При артобстреле эта сторона улицы наиболее опасна, אם כי המשמעות והתרגום לעברית זהים.
כל כתובת משוחזרת מלווה בלוח זיכרון ובו הטקסט "לזכר גבורתם ואומץ לבם של הלנינגרדים במהלך המצור בן 900 יום על העיר, הכתובת הזו נשמרת" (רוסית: В память о героизме и мужестве ленинградцев в дни 900-дневной блокады города сохранена эта надпись). הנוסח על גבי לוחות הזיכרון בקרונשטאשט נבדל מעט: "לזכר גבורתם ואומץ לבם של בני קרונשטאדט בימי המצור בן 900 הימים, הכיתוב הזה נשמר" (רוסית: В память о героизме и мужестве кронштадтцев в дни 900-дневной блокады сохранена эта надпись). סוכנות הידיעות אינטרפקס כינתה אותם "המונומנטים המפורסמים ביותר מתקופת המצור". לעיתים קרובות הם מהווים אתר זיכרון לקורבנות המצור ובינואר 2019 הניח מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב פרחים בכתובת שבנבסקי פרוספקט.
הכתובות היו לעיתים מטרות להשחתה. בספטמבר 2018 נגנב לוח הזיכרון המלווה את הכתובת בקו 22, מספר 7, במהלך עבודות שיפוץ. בנובמבר 2018 הוטבעה הכתובת בנבסקי פרוספקט בצבע לבן. האזהרה הותאמה גם לשימוש כמחאה פוליטית. בשנת 2010 הסיסמה "אזרחים! תחת ו.א. מטוויינקו שני צדי הרחוב מסוכנים לחיים!" (ברוסית: Граждане! При В.И. Матвиенко любая сторона улицы опасна для жизни!) הופיעה שמתחה ביקורת על מושלת סנט פטרבורג, ולנטינה מטוויינקו, על כך שהרשויות בהנהלתה לא הצליחו לפנות את רחובות העיר משלג ומקרחונים תלויים.
הארי זיידלר
קרב וטרלו
ארץ שבעת המינים
ארץ שבעת המינים הוא שיר שכתב דודו ברק, הלחין נחום היימן וביצעה חני ליבנה.
רקע.
השיר הושמע תחילה כמוזיקה בסרט התיעודי "המלחמה שלאחר המלחמה" בשנת 1968 בבימוי מיכה שגריר. שנה לאחר מכן הוקלט השיר בגרסה בצרפתית על ידי הזמרת הצרפתייה מארי לאפורה. בשנת 1984 הוקלט על ידי חבורת הזמר של הגליל המערבי אך לא התפרסם. הוא הוקלט בשנת 1989 על ידי חני ליבנה ונכלל באלבומה "ווקליזה".
בשיר מוזכרים כל שבעת המינים, הוא נכלל באלבום האוסף "ארץ שבעת המינים" משירי דודו ברק, ובאחד מחלקי האלבום שנוצר משירי התוכנית ארבע אחרי הצהריים בהפקת גלי צה"ל. מירי אלוני ערכה ביצוע לשיר, ואורי הרפז הקליט אותו עבור אלבום משירי נחום היימן.
השיר נחשב כשיר המזוהה עם חג שבועות וחוברו לו ריקודי עם.
משפט טניאמה-שימורה
כיבוש חבל הרוהר
כיבוש חבל הרוהר (בגרמנית: Ruhrbesetzung) הייתה תקופה של כיבוש צרפתי ובלגי במרכז התעשייתי של העיר דיסבורג בחבל הרוהר של רפובליקת ויימאר שהתרחשה בין 11 בינואר 1923 ועד 25 באוגוסט 1925.
לאחר מלחמת העולם הראשונה לפי הסכם ורסאי גרמניה הייתה צריכה לשלם דמי פיצויים לבעלות הברית וביניהם צרפת במיוחד. לאורך שנת 1922–1923 גרמניה שקעה באינפלציה כלכלית קשה. לאור האינפלציה גרמניה עצרה את שילום הפיצויים בגלל אי יכולתה לעמוד בהם.
ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה שהיה אנטי גרמני במוצהר דחף את הממשלה הצרפתית לשלוח את הצבא, ובעקבות כך כוחות צרפת פלשו לגרמניה וכבשו את חבל הרוהר, שם הם השתמשו בכוח התעשייה ואוצרות הטבע שרוכזו בעיר דיסבורג לטובתם. בנוסף כוחות בלגים השתתפו גם הם בכיבוש ונהנו אף הם ממשאבי גרמניה. בתוך הכיבוש היו מספר אירועי פגיעה של חיילים צבאיים באזרחי גרמניה, המפורסם שבהם אירע בעיר אסן בבוקר 31 במרץ 1923 בעוד פיקוד צבאי צרפתי קטן השתלט על מפעל המכוניות של קרופ על מנת להחרים מספר כלי רכב. אירוע זה גרם ל-13 מקרי מוות ו-28 פצועים. הכיבוש הסתיים בקיץ 1925. במהלך הכיבוש 130 אזרחים גרמניים נהרגו בידי הצרפתים, ואילו גרמניה לא יכלה להגיב בכוח נגד הצרפתים עקב נטרול כוחה הצבאי של גרמניה.
כתוצאה מהכיבוש ומאי הפעילות הממשלה הגרמנית, רגשות פטריוטים לאומיים פרחו בגרמניה מה שגרם לניסיון הפיכה של המפלגה הנאצית בהמשך השנה.
הכיבוש הצרפתי באזור נמשך למשך שנה וחצי עד שבסופו של דבר חבר הלאומים, ובייחוד בריטניה וארצות הברית לחצו על צרפת לשחרר את חבל הרוהר. פואנקרה הסכים לבסוף והכוחות הצבאיים עזבו את האזור שחזר לידי גרמניה. לאחר מכן נוצר הסכם כלכלי לשיפור מצבה של גרמניה הידוע כתוכנית דוז.
All That
All That (מוכר כ-All That, ובעברית: כל מה ש...) הוא האלבום העצמאי השלישי של זמרת הקאנטרי ליאן ריימס, אשר יצא ביולי 1994, שהייתה בת 12 בלבד על ידי חברת התקליטים העצמאית Nor Va Jak. האלבום אמנם נכשל מסחרית אך עותק שלו הגיע לחברת התקליטים "Curb" בראשותו של מייק קורב שהחתים את ריימס בחברת התקליטים שלו.
האלבום מכיל גרסת כיסוי לשיר "Blue" של הזמר ביל מאק אשר ריימס עשתה לו גרסת כיסוי נוספת אלבומה הרביעי. בנוסף האלבום מכיל גרסאות כיסוי נוספות לשירים כמו "I Will Always Love You" של הזמרת דולי פרטון וגרסת כיסוי לשיר "Yesterday" של הביטלס.
רקע.
האלבום הוקלט באביב אותה שנה באולפני נורמן פטי שבניו מקסיקו ויצא לאור ביולי אותה שנה על גבי דיסק ועל גבי קסטה. האלבום הופץ לשווקים שונים אך לא הצליח להימכר. אך למרות הכישלון המסחרי האלבום הגיע אל ידיי מייק קורב שהיה באותה תקופה בעל חברת התקליטים "Curb".
קורב טען כי כולם נדהמו ששמעו את הדיסק שלה וסובבו את ראשיהם כאשר הם שאלו מי היא אותה ילדה. בעקבות כך שנתיים לאחר מכן כאשר הייתה בת 14 בלבד ריימס חתמה על חוזה עם חברת התקליטים שלו ובכך החלה הפריצה שלה.
זאב מעוז