רוזה נולד בארנלה, באותה תקופה בפרברי נאפולי, ב-20 ביוני או ב-21 ביולי 1615. אמו הייתה ג'וליה גרקה רוזה, בת למשפחת יוונית בסיציליה. אביו, ויטו אנטוניו דה רוזה, היה מודד אדמות. הוא הפציר בבנו להפוך לעורך דין או כומר, והכניס אותו למנזר. עם זאת, סלבטור הראה העדפה לאמנויות ולמד בחשאי לצייר עם דודו פאולו גרקו. עד מהרה העביר את עצמו לחונכות לפרנצ'סקו פרנצ'אנו ואחר כך לאנילו פלקונה, או לג'וזף ריברה. בגיל שבע עשרה נפטר אביו. אמו הייתה חסרת כל ומגדלת חמישה ילדים וסלבטור מצא את עצמו ללא תמיכה כלכלית וראש משק בית שחיפש תמיכה.
חיים.
הוא המשיך בחניכות עם אנילו פלקונה, ועזר לו להשלים את תמונות הקרב שלו. הוא החליט לעבור לרומא, שם שהה בשנים 36–1634.
כשחזר לנאפולי, החל לצייר נופים פראיים, עשירים בצמחייה, או חופים מפורצים, הרים ומערות. רוזה היה בין הראשונים שצייר נופים "רומנטיים", עם קומפוזיציה מיוחדת של סצינות סוערות ולעיתים קרובות מחוספסות שהיו בהם רועים, ימאיים וחיילים. הנופים המוקדמים האלה נמכרו בזול באמצעות סוחרים פרטיים.
הוא חזר לרומא בשנים 39–1638, שם עבד עבור הקרדינל פרנצ'סקו מריה ברנקאציו, בישוף ויטרבו. רוזה צייר כמה ציורים לכנסייה.
רוזה, שהיה מוכשר מאוד בציור, עסק במגוון רחב של אמנויות נוספות: מוזיקה, שירה, כתיבה, תחריט ומשחק. ברומא הוא התיידד עם פייטרו טסטה וקלוד לורן.
בעוד שמחזותיו הצליחו, הפעילות הזאת יצרה לו גם אויבים בקרב פטרונים ואמנים, כולל ברניני עצמו, ברומא. בסביבות שנת 1640 נענה להזמנה מהקרדינל ג'ובאני קרלו דה מדיצ'י לעבור לפירנצה, שם שהה עד שנת 1649.
כשהיה בפירנצה, רוזה הקים שילוב של סטודיו לציור וסלון של משוררים, מחזאים וציירים - מה שנקרא Accademia dei Percossi . בסביבת האומנות הנוקשה של פירנצה הוא הציג את ציורי הנופים הפראיים. למרות כישרונו בציור, הוא משך מעט תלמידים אמיתיים. בערך באותה תקופה הוא צייר את דיוקנו, המצוי בגלריה הלאומית בלונדון.
באחת הסאטירות שלו הוא העיד על כך שהזדהה עם ההתקוממות בשנת 1647 בהנהגתו של מסנילו כנגד השלטון הספרדי בנאפולי- ואת דיוקנו צייר.
האמנות והמוניטין הסוערים של רוזה כמורד הולידו אגדה פופולרית - המסופרת בביוגרפיה של רוזה שפורסמה בשנת 1824 על ידי סידני, ליידי מורגן - שרוזה חי עם חבורת שודדים והשתתף בהתקוממות בנאפולי נגד השלטון הספרדי. בשנת 1846 הופק בלונדון בלט רומנטי מפורסם על הסיפור הזה. שנקרא "קטרינה".
הוא שב לרומא בשנת 1649. כאן התמקד בציורים בקנה מידה גדול, והתמודד עם נושאים וסיפורים יוצאי דופן לציירי המאה השבע-עשרה כמו "מותו של סוקרטס", ""Allegory of Fortune . הציור הזה, היה ביקורתי מאוד, אף על פי שרוזה ניסה להסביר כי הפרשנות שראתה בו מרידה באפיפיורות אינה נכונה. הוא כמעט נעצר ונכלא עקב הציור. הציור נעשה באותה תקופה שהוא כתב את הסאטירה הביקורתית "בבל".
בין התמונות של שנותיו האחרונות היה הציור של "שאול בעין-דור", שצויר תוך 40 יום.
בעודו עסוק בסדרה של דיוקנאות סאטיריות, רוזה חלה, ונפטר כעבור חצי שנה ביום 15 במרץ .1673
ברגעיו האחרונים התחתן עם לוקרציה, אשר ילדה לו שני בנים, אחד מהם ירש אותו. קברו נמצא בסנטה מריה degli Angeli e dei Martiri.
סלבטור רוזה, לאחר מאבקי השרדותו בעוני של ילדותו, זכה בהצלחה כלכלית נאה.
מורשת.
ההשפעה המתמשכת של רוזה הייתה על ההתפתחות המאוחרת של המסורות הרומנטיות בציור. בנופיו, ולא רק בדרמות ההיסטוריות והדתיות הגדולות שלו, רוזה מבטא באמת את יכולותיו החדשניות בצורה הגרפית ביותר. רוזה עצמו אולי ראה בהם ציורים קלי דעת יחסית, בהשוואה לנושאים האחרים שלו, אבל הם הדגישו את המרידה הסוררת שלו.
באופן כללי, בנופים הוא נמנע מלצייר מחוזות אידיליים ופסטורליים כמו של קלוד לורן ופול בריל, ויצר פנטזיות מלנכוליות. עד המאה השמונה-עשרה הועלו הערות רבות על הניגודים בין רוזה לאמנים כמו קלוד לורן.
תערוכת עבודותיו של וילאם טרנר שהתקיימה במוזיאון פראדו במדריד ציינת את ההשפעה של נופיו של רוזה על טרנר. למעשה הראו כי טרנר רצה במודע להיות קשור ליצירה של רוזה.
בתקופה שבה אמנים היו מוגבלים מאוד על ידי הפטרונים, הייתה לרוזה התעוזה לעצמאות, והדגיש את תפקידו המיוחד של האמן. הוא בחר בנושאים שלו. במילותיו שלו: "ציירתי... אך ורק לשביעות רצוני. אני צריך להיות בהתלהבות, ורק כך יכול להשתמש במברשות הציור כשאני באקסטזה".
רוחו הסוערת הפכה למקור הערצה של הרומנטיקנים הבריטים, כמו ג'ון המילטון מורטימר.
כוריסטודרה
כוריסטודרה (שם מדעי: Choristodera) היא סדרת זוחלים ימיים נכחדת, שהמינים המשתייכים אליה חיו בין היורה התיכון עד לתקופת המיוקן שלפני 175 עד 20 מיליון שנה. כמה חוקרים סוברים שהם התקיימו אף מסוף הטריאס. הסדרה הוגדרה בידי אדוארד קופ ב-1884, והמאובנים של המינים המשתייכים אליה התגלו באמריקה הצפונית, אירופה, אסיה, מזרח טימור ובצפון אפריקה, כשמרבית המאובנים מתוארכים במשך הקרטיקון עד האאוקן הקדום, אז הם החלו להיעלם.
בני סדרה זו היו קטנים יחסית לזוחלי ים אחרים, כשחלקם עלו על אורך של 3.5 מטרים ואחרים היו יותר קצרים ממטר אחד. במראם הם הזכירו תנינים שטוחים בעלי רגליים דקות וחרטום צר ומחודד. עם זאת מבנה הלסתות ושריון האוסטאודרם שלהם שונה מאוד מהשריון המחוזק של התנינים האמיתיים, כך שהדמיון ביניהם הוא תוצר של אבולוציה מתכנסת.
החוקרים נחלקו על שיוכם של בני הסדרה, אך מבנה עצמות הגולגולת מרמז על קירבה לאבות הארכוזאורים, מה שמשייך אותם לקבוצה ארכוזאורומורפה, בה גם הפייטוזאוריים.
מינים אלה דמו באורח חייהם אולי לגוויאליים האסייתים וחיו בקרבת ביצות או נהרות רדדים ובהם שלו בעזרת חרטומם בעל עשרות השיניים החרוטיות דגים ויצורי מים קטנים. ככל הנראה הם עלו להטיל ביצים על היבשה.
קהילת יהודי ריגה
קהילת יהודי ריגה שבלטביה החלה להתקיים במאה ה-17, ונקטעה מספר פעמים בשל גירוש יהודי העיר. מספר היהודים בעיר גדל משמעותית במהלך המאה ה-19, והגיע לשיא לפני השואה.
ראשית הקהילה.
התיישבות יהודים בשטחי העיר הייתה אסורה מהיווסדה. בשנת 1301 פורסם צו המודיע שלכל מי שיספק מקום מחסה ליהודי בביתו יינתן עונש כבד. מהמאה ה-16 אפשרו לסוחרים יהודיים לינה מחוץ לגבולות העיר, ובשנת 1638 נפתחה עבורם אכסניה מחוץ לגבולות העיר. בשנים 1621–1681, עת שלטון פולין בריגה, הורשו היהודים להתגורר בין חומות העיר, ומספרם בעיר ובמחוז הלך וגדל. אותם יהודים היו מתווכים בין סוחרי העיר לבין סוחרים ממחוזות אחרים באזור. בשנים 1681–1710, שלטו בריגה השוודים, ואלו נהגו ביד קשה כלפי היהודים. עם כיבוש ריגה אמר המלך גוסטוב אדולף: "אין לסבול בעיר יהודים וזרים הגורמים נזק לסוחרים המקומיים". הרב יוסף שלמה בומדיגו עבר במסעו לליטא דרך ריגה וטען כי רוב יהודי ליטא הם אנשי רוח, בעוד בריגה ובעיירות השכנות לה מרבית היהודים הם סוחרים ועובדי כפיים.
שלטון רוסיה הצארית.
טרם שלטון רוסיה הצארית בריגה, היו בעיר תשעה עשר יהודים. בשנת 1710 נכבשה ריגה בידי רוסיה הצארית. בהמשך המאה ה-18 הותר לכמה סוכני מסחר יהודים מטעם ממשלת רוסיה הצארית לגור בין חומות העיר, ובשנת 1725 אף הורשו לקדש בית עלמין. באותה תקופה התיישבו בריגה בין 60 ל-70 יהודים. בשנת 1743 גורשו תושבי העיר היהודים במסגרת גירוש יהודי רוסיה, על פי צו של הקיסרית אליזבטה. חלק מהסוחרים המקומיים, שהסתמכו כלכלית על סוכני המסחר היהודים, ניסו למנוע את הגירוש, אך כשלו. הגירוש פגע באופן ניכר בכלכלת העיר. מרבית היהודים המגורשים המשיכו לעסוק במסחר והתיישבו בקרבת נמלים: חלק בקרבת נמל ונטספילס (וינדוי) ואחרים על יד נמל קניגסברג. עם עלייתה לשלטון של יקטרינה השנייה, אושרה כניסתם של הסוחרים היהודים לעיר. קיסרית זו אישרה לכל סוחר מומחה שיחפוץ בכניסה לעיר להיכנס אליה ללא אפליה בגין הבדלי דת או מוצא. במסמכים מסוימים משנת 1764 מוזכרים "יהודי חסות", סוחרים עשירים שהיו מהראשונים לחזור לעיר וזכו לזכויות מיוחדות.
פריחתה של הקהילה.
בשנת 1736 היו בעיר 736 יהודים. הרב הראשון של הקהילה נתמנה באותן השנים והיה הרב שלמה-פסח ראבר. לפי הוראות השלטון המקומי בריגה, נבחר ליהודים מנהיג לא רשמי שזכה לכינוי "זקן העדה" שהיה אחראי על הסדרת שירותי הדת בעיר ועל התפילה בבתי תפילה זמניים. הוא זכה למעמד של כבוד בין תושבי העיר ולעלייה חודשית לארץ ישראל ללא תשלום כהוקרה על פועלו. זקן העדה היה מנהיג ועד הקהילה, שעזר לו בהסדרת שירותי הדת והקהילה. ועד הקהילה מנה חמישה חברים. זקן העדה היה אחראי גם על מוסדות הצדקה שקמו בעיר. בשנת 1893 עברה אחריות זו לידי העירייה. בשנת 1785 הותרה התיישבות יהודים באזור חוף הים הבלטי ויהודים נוספים הגיעו לריגה. הם סחרו והתיישבו בה, אך נחשבו כתושבי העיירה שלוק, שנמצאת במרחק של 38 קילומטרים מריגה. בשנים אלו פרחה הקהילה, הלכו והתרכזו בה מאות יהודים שהקימו בה בתי תפילה ובתי ספר והיו בעלי חיי קהילה. אף התפתח סכסוך בין אותם יהודי חסות שהוזכרו בשנת 1764 לבין צאצאים של יהודים שהתגוררו בעבר בריגה אך גורשו ממנה וזכו לכינוי "יהודים זרים". בשנת 1810 התגוררו בעיר כ-700 יהודים בשלושה מעמדות: יהודי חסות, יהודים זרים ויהודי שלוק.