תחום תפוצתו של החדף הזעיר משתרע בין דרום אירופה ועד סין ואפריקה (מלבד הסהרה). הוא נפוץ בכל ארץ ישראל, על אף שהוא נדיר יותר מהחדף המצוי.
בשל ממדי גופו הזעירים, החדף הזעיר זקוק לכמויות אדירות של מזון - הוא צורך למעלה ממשקל גופו מדי יום. זאת בעיקר על מנת להגביר את רמת המטבוליזם בגופו. חילוף החומרים הגבוה מוביל ליצירת אנרגיית חום רבה, המפצה על התקררות גופו המהירה בשל היחס הגבוה מאוד בין שטח פנים לנפח בהשוואה ליצורים הומאותרמיים אחרים.
בשונה מקצב לבם של בני אדם שפועם 72 פעמים בדקה, קצב הלב של החדף הזעיר פועם עד כמכסימום של 800 עד 1200 פעמים בדקה.
חדף לבן שינים
חצור (קיבוץ)
התק&quot;ם
אבן מיל
אבני מיל (לטינית: Milliarium) הן אבנים לסימון מרחקים אשר הונחו לאורך הדרכים של האימפריה הרומית. שליטי האימפריה הביזנטית המשיכו בנוהל זה.
עמודי הדרכים ברפובליקה ציינו את המרחק מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית. אבני המיל, למעשה עמודי אבן בגובה של 1.80 מטר, הנראים כגליל העשוי לרוב מאבן אחת. אבני המיל שימשו כתמרורים עליהם היו כתובות בלטינית, שציינו את המרחק מהעיר הקרובה, תאריך הצבת האבן לאורך הדרך, תיאור סלילת הדרך והקדשה לקיסר השליט באותה עת.
אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים כך שלאחר כל אלף צעדים כפולים נקבע מקומה של אבן. כתוצאה מכך המרחקים בין אבנים לא היו אחידים. לגיון שצעד בעזוז קבע מרחק גדול מלגיון תשוש. ב-29 לספירה נעשה ניסיון לסטנדרטיזציה מסוימת של מרחקים, שהוביל לכך שאורך המיל היה מוגדר באופן מדויק יותר ונע סביב 1,481 מטרים.
ההיסטוריון הרומאי פלוטרכוס מייחס את רעיון הצבת אבני המיל לגאיוס סמפרוניוס גרקכוס, פוליטיקאי נודע מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בלשוננו משמש הביטוי העברי אבן דרך, כמו גם בשפות אחרות (למשל Milestone), בהשאלה כשם נרדף לנקודת ציון משמעותית בהתפתחות אנשים וארגונים וכן לשלב בתוכנית או בתהליך המסמן התקדמות.
אבן המיל המוזהבת.
בשנת 20 לפנה"ס קבע אוגוסטוס קיסר את אבן המיל המוזהבת (Miliarium Aureum) ברומא, כנקודת ייחוס למדידת מרחקים בכל הדרכים. האבן עמדה במקום המפגש של שלוש דרכים מרכזיות, הייתה בצורת גליל, שגובהו 2.5 מטרים וקוטרו 1.2 מטרים, מצופה ארד ועליו היו חקוקות שמות הערים המרכזיות באימפריה הרומית והמרחקים אליהם. בשנת 1835, בעת סלילת דרך חדשה, התגלה החלק התחתון של האבן, אך המיקום המקורי המדויק שלה איננו ידוע כיום. החלק התחתון של האבן מוצב כיום בפורום רומאנום, סמוך למקדש סטורנוס. למעשה, אבן המיל המוזהבת לא הייתה אבן דרך של ממש אלא מונומנט מסוג קילומטר אפס המקובל בימינו.
לפי שאאף (Schaaf) מתייחס המשפט העתיק: "כל הדרכים מובילות לרומא" לאבן המיל המוזהבת, שכן זו הנקודה בה נפגשות כל הדרכים המובילות לעיר.
בארץ ישראל.
בדרכים הרומיות בארץ ישראל נמצאו מאות רבות של אבני מיל, שהוצבו במרחקים אחידים של כ-2,000 צעדים זו מזו. אבני המיל בארץ ישראל היו עשויות בדרך כלל אבן גיר בגובה 150 ס"מ עד 250 ס"מ. הן נמצאו בריכוזים, לעיתים של עשר אבנים ויותר: אבן אחת הנציחה את סלילת הכביש ואילו אבנים אחרות ציינו את שמות הקיסרים אשר בימיהם נערכו התיקונים והשיפוצים.
צורת אבני המיל הייתה אחידה: בסיס ריבועי ומעליו גליל, שקצותיו מעוטרים לפעמים בכרכוב. על הגליל הייתה חקוקה כתובת מודגשת בצבע אדום.
לרוב הכתובות שני חלקים:
על פי חז"ל: "משל למסילה שלא היה בה מילין והיו בני אדם הולכין וטועין בה, אמר המלך לשלטון שלו קבע בה מילין שיהיו בני אדם רואין את המילין"
בתקופה הערבית בארץ ישראל הציבו שליטי בית אומיה אבני מיל ברחבי הארץ. נשמרו אבנים הנושאות את שמו של עבד אל-מלכ בן מרואן (685–705). שלש אבנים בדרך משפלת החוף לירושלים, כשאחת מהם נמצאה בקרבת שער הגיא שתי אבנים בדרך ליריחו, ושתיים נוספות בחורבות היישוב הקדום "פיק" שבדרום רמת הגולן.
אבן המיל בשער שכם.
בּאבּ אל-עמוד הוא שמו של שער שכם בירושלים. כאן הייתה אבן מיל מפורסמת, אף היא "אבן מיל של זהב", ממנה מדדו את המרחק מירושלים לכל רחבי הארץ. דמותה מופיעה במפת מידבא. בכיכר רחבה, מול השער עמד עמוד ניצחון רומי, ממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות. עמוד זה לא שרד. בשל העמוד נקרא שם השער עד ימינו בערבית "בּאבּ אל-עמוד".
אבן מיל בקרבת שדה נחום.
בקרבת שדה נחום, בדרך הרומית מבית שאן למגידו, נמצאה אבן מיל משנת 325. האבן נמצאת כיום במוזיאון רוקפלר. גובהה 2.10 מטר, ועל גבה טיוח על גבי כתובת יותר קדומה. נכתב עליה בצבע אדום המידע להלן :
בעת החדשה.
במדינת ישראל.
שלטון המנדט הבריטי הביא למודרניזציה בסימון הכבישים ושילוט, השיטה שהנהיגו הייתה נהוגה על לשנות השבעים של המאה ה-20. מספור כבישים בישראל החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1979 הונהגה שיטת מספור כבישים חדשה ונעשה על פי סיווגם של הכבישים הבינעירוניים לשלוש קטגוריות: כבישים ארציים, כבישים אזוריים וכבישים מקומיים. נוסף על כבישים אלו, קיימים הכבישים שבתוך הערים והיישובים, הכבישים העירוניים, שאינם מקבלים מספר, ונקראים בשמות הרחובות שבהם הם עוברים. בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון להוציא לפועל תוכנית לשינוי ולעדכון של סימון הכבישים בישראל, כך שיותאם למצב רשת הכבישים הנוכחי, כולל פיצולם של כבישים לכמה קטעי כביש שיקבלו מספרים שונים. בנוסף, כבישים רבים חסרי מספר, המשמשים ככבישי גישה ליישובים קטנים יקבלו מספר בעל ארבע ספרות, ויסווגו ככבישים מקומיים. על פי התוכנית, עם שינוי הסימון בכל קטע כביש, יבוצע עדכון ביישומוני הניווט כדי למנוע בלבול ממשתמשי הדרך. בדרכים נקבעו שלטים קטנים הקרויים "מתגים" שמחליפים, הלכה למעשה את אבני הדרך המסורתיות ומיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים. המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש (נקודת התחלת הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב ולקצהו הדרומי בכבישי אורך) ועד לנקודה שבה הם מוצבים. השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; אם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש. במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול). בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70). צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי). בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.
יהושע סימון
יהושע סימון (נולד במרץ 1979) הוא משורר ישראלי, במאי סרטי קולנוע ואוצר תערוכות.
פועלו.
בשנת 2000 היה סימון ממייסדי קבוצת בבון, חבורת קולנוענים צעירה אשר מפיקה סרטים עצמאיים. במסגרתה, יצר מספר סרטים, ביניהם הקיצונים (2000) והמילים והדברים (2004). הוא העורך של מגזין הקולנוע "מערבון", מעורכי כתב העת מעין לשירה וממקימי קבוצת האקדמיה החופשית.
יהושע סימון אצר בין השאר את התערוכות המשותפות "אני שכבתי עם ארי ליבסקר" (2001, היכל האמנויות של האקדמיה החופשית), "שרון" (גלריה קלישר, 2004), "אניהו" (מוזיאון הרצליה, 2005, יחד עם דליה לוין), "סרק" (קלישר, 2005, יחד עם סרג'יו אדלשטיין) והתערוכה "דורון" (גלריה מנשר 2006). כמו כן אצר תערוכת יחיד של רועי צ'יקי ארד, "בחירות 96'" (2000). סימון הציג תערוכה אחת, "בעלי מקצוע", שהוצגה בשכונת מגוריו, והשתתף במספר תערוכות קבוצתיות, בין השאר עם דגמי לגו. סימון שימש גם כאוצר של הביאנלה בהרצליה. בין השנים 2012 ל-2018 שימוש מנהל ואוצר ראשי של MOBY, מערך המוזיאונים העירוני בת ים.
כמשורר הוציא את הספר "אזרחים לאומיים" (שדוריאן, 2001) ועורך יחד עם רועי צ'יקי ארד את כתב העת "מעין לשירה, ספרות, אמנות ורעיונות".
סימון כותב במוסף "פירמה" של "גלובס" ובעיתון האמנות "סטודיו", ומרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
כריסטיאן קארמבו
כריסטיאן קארמבו (בצרפתית: Christian Karembeu; נולד ב-3 בדצמבר 1970 בליפו) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדות הקשר והבלם, וכיום יועץ אסטרטגי בקבוצת אולימפיאקוס היוונית.
קארמבו, פעמיים כדורגלן השנה באוקיאניה, זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל 1998 וביורו 2000. באותן שנים זכה קארמבו עם ריאל מדריד בליגת האלופות.
קריירת משחק.
קארמבו החל את דרכו המקצוענית בשנת 1990 בקבוצת נאנט הצרפתית, והיה שותף לזכייתה באליפות צרפת בעונת . הופעותיו באותה עונה הקנו לו את תואר כדורגלן השנה באוקיאניה, תואר עליו היה יכול להתמודד עקב הולדתו בקלדוניה החדשה. בסיום אותה עונה חתם במדי סמפדוריה מהסרייה א', בה שיחק למשך שתי עונות.
לקראת עונת הוחתם על ידי המאמן יופ היינקס בריאל מדריד. הקבוצה רשמה עונה מצוינת בליגת האלופות, והשלימה זכייה בתואר לאחר שניצחה במשחק הגמר את יובנטוס 1-0. קארמבו פתח בהרכב ריאל למשחק הגמר. בליגה הספרדית ריאל רשמה עונה מאכזבת שהסתיימה במקום הרביעי בלבד. באותה העונה קארמבו השלים זכייה שנייה בקריירה בתואר כדורגלן השנה באוקיאניה.
עונה אחר כך שוב הסתיימה ללא תארים מקומיים, אך ריאל השלימה זכייה בתואר הגביע הביניבשתי. קארמבו המשיך לעונה שלישית ואחרונה בריאל מדריד, שהסתיימה בזכייה נוספת בליגת האלופות. קארמבו ישב על הספסל ולא שותף במשחק הגמר בו ניצחה הקבוצה את ולנסיה.