שנותיו הראשונות.
סליטרניק נולד בשנת 1897 בעיר פרוסקורוב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) לחיים ורחל סליטרניק.
למד בחדר ומאוחר יותר, בהשפעת אביו, בבית ספר תיכון. לאחר מכן נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב. ב-15 בפברואר 1919, כאשר שהה בחופשה בבית הוריו, פרץ בפרוסקורוב פוגרום רחב-ממדים שבמהלכו נרצחו יותר מ-1,200 יהודים ורבים נפצעו. סליטרניק, שהיה סטודנט לרפואה, גויס לבית החולים המחוזי לשם הגשת טיפול לפצועי הפוגרום. היות שמצא אתגר בטיפול בנפגעים, הוא החליט להישאר בתפקיד זה כשנתיים.
עלייתו לארץ ישראל ומלחמתו למיגור המלריה.
בשנת 1920 החליט סליטרניק לעלות לארץ ישראל. בארץ החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1937 השלים תואר מוסמך במדעי הטבע, ובשנת 1945 קיבל תואר דוקטור. את עבודתו האנטי-מלרית, לפיתוח שיטות זולות ויעילות למיגור המלריה, החל כבר בשנת 1921 כחבר ביחידה מצומצמת בראשותו של המיקרוביולוג פרופ' ישראל קליגלר, והמשיך אותה עד תום המבצע למיגור המחלה בשנת 1962. המלריה לא פסחה על סליטרניק, ובמהלך השנים הראשונות לעבודתו האנטימלרית חלה במחלה.
עבודתו הראשונה בתחום מיגור המלריה נעשתה במושבה מגדל שבעמק הירדן, וזכתה להצלחה רבה. לאחר הקמת המוסד לחקר המלריה בחיפה על ידי קליגלר בספטמבר 1922, שימש סליטרניק כמפקחו הראשי.
במסגרת עבודתו במכון לחקר המלריה בחיפה התגורר סליטרניק בנשר והיה לראש הצוות שטיפל במיגור המלריה בביצות נחל קישון, בשנות ההקמה של בית החרושת למלט נשר ביישוב. הביצות שכנו ליד שטח בית החרושת ופגעו בפועלי המפעל והצוות קיבלו את תמיכת הבעלים מיכאל פולק. בית החרושת פתח אמצעי סיוע למיגור המלריה. בזמן מגוריו בנשר הפכה דירתו למעין מרכז מקצועי-ניהולי כלל ארצי לתיאום מאמצי המלחמה נגד המלריה. כל התכתובות שנשלחו מדירתו של סליטרניק באותה התקופה נשאו את החותמת: "מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי - הוועדה האנטימלרית המרכזית".
בתקופה זו ניהל סליטרניק את מחקרו האנטימלרי בחסות מוסדות וגופים יהודיים, כגון: הקרן הקיימת לישראל, חברת החשמל לישראל ופיק"א. במסגרת תפקידו מונה למפקח אזורי לביעור המלריה באזור עמק יזרעאל, עמק זבולון, עמק בית שאן וים המלח ופיקח על ייבוש הביצות באזור חדרה כמו גם על אזורים נוספים ברחבי הארץ.
בשנת 1942, במהלך עבודתו להדברת יתושי האנופלס מעבירי טפילי המלריה, יצא סליטרניק לחפש אחר מוקדי קינון של היתושים באזור מפעלי האשלג הסמוכים לים המלח. במהלך חיפושיו היפנו הבדואים המקומיים את תשומת לבו למספר מערות חסומות באבני גולל מעל האתר הארכאולוגי קומראן. סליטרניק טיפס אל פתח המערה המפורסמת, שלימים נמצאו בה המגילות הגנוזות הראשונות, וגלל את אבן הגולל מעל פתחה. המערות אכן התגלו כמוקדי קינון של יתושי האנופלס וסליטרניק החל מיד לרסס על מנת להדבירם, אולם במהירה שם לב לכך שבתוך המערה מאוכסנים כדי חרס רבים המכילים גווילים. סליטרניק לא הביע עניין רב בתגליתו ועזב את המערה בתום הריסוס. רק לאחר שנים, כאשר היה נוכח באחת ההרצאות של הארכאולוג יוחנן אהרוני, הבין שהיה למעשה האדם הראשון שחשף את המגילות הגנוזות מבלי לדעת מה נמצא לפניו. יתרה מזאת, הזזת אבן הגולל אפשרה 4 שנים מאוחר יותר את כניסת העז לתוך אותה המערה המפורסמת, ובעקבותיה הרועה הבדואי שמצא את מגילות מדבר יהודה הראשונות.
סליטרניק הטיף לתיאום הפעולות האנטימלריות ולתכונותיהם הביונומיות (אורח חיים) והאתולוגיות הספציפיות של מיני יתושי האנופלס השונים: מחזור חייהם, תפוצתם הגאוגרפית, תזונתם, שכיחותם העונתית, טווח מעופם וכדומה. בנוסף לעבודתו בתחום המלריה, עסק רבות גם במיגור מחלת הבילהרציה בארץ ישראל.
בשנת 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגייס סליטרניק לצה"ל בדרגת סרן. במסגרת שירותו כיהן כמנהל השירות האנטימלרי הצה"לי ושנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה האנטי-מלרית במשרד הבריאות, תפקיד שאותו אייש עד פרישתו לגמלאות בפברואר 1962.
סליטרניק התנגד נחרצות לתוכנית ייבוש אגם החולה שיצאה אל הפועל בשנת 1951. במכתב סודי שנשלח אל משרד ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, פנו ראשי משרד הבריאות ונציגי החברה הזואולוגית בישראל, ובראשם ד"ר חיים שיבא ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות באותה התקופה, והתריעו על ההשלכות השליליות והסכנות שעלולות לנבוע כתוצאה מייבוש האגם. ד"ר שיבא צירף אל מכתבו תזכיר שחיבר סליטרניק אשר בו הוא מתריע כי ייבוש האגם, על ידי ניקוזו לתעלות ואפיקים חדשים, יגרום ליצירת מקומות דגירה חדשים ליתושי האנופלס ויפגע קשות במאמצי ההדברה באמצעות DDT שכבר הוכיחו עצמם בהצלחה גבוהה בעמק החולה.
חיים פרטיים.
בשנת 1930 נישא לשושנה ליסאואר, יהודייה שהגיעה לישראל כמתנדבת-תיירת מברלין שבגרמניה, ונולדו להם שתי בנות: שולמית (בעלת תואר דוקטור במדעי הטבע, נשואה ליורם גיבנט, רוקח ומנהל בית מרקחת "גיבנט" בירושלים) ורות (בעלת תואר מוסמך אוניברסיטה במדעי הטבע).
בשנת 1973 התאלמן מאשתו.
צבי סליטרניק נפטר בב' בחשוון תשנ"ד, בגיל 96. ונקבר בהר המנוחות.
הוקרה והנצחה.
בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) קיבל את פרס ישראל בתחום הרפואה.
פרסומיו.
במהלך חייו ערך ופרסם סליטרניק למעלה מ-70 מאמרים, ספרים ודוחות בחסות משרד הבריאות, משרד החינוך, החברה להגנת הטבע, צה"ל והאוניברסיטה העברית בירושלים. מבין הספרים והמאמרים שכתב והוציא לאור:
פרט לכך פרסם סליטרניק מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים שונים דוגמת: עיתון הרפואה, "Israel Journal of Medical Sciences", "Bulletin of the World Health Organization", "Tropical and Geographical Medicine", "Tropical Diseases Bulletin", "Journal of the Entomological Research Society" ועוד.
באדן פאוול (גיטריסט)
באדן פאוול דה אקינו (בפורטוגזית: Baden Powell de Aquino, 6 באוגוסט 1937 – 26 בספטמבר 2000), גיטריסט בוסה נובה ברזילאי.
ביוגרפיה.
באדן פאוול נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל. אביו קרא לו על שמו של הגנרל רוברט באדן פאוול. כשהיה בן 3 משפחתו עברה לגור בפרבר בעיר ריו דה ז'ניירו. לסביבה החדשה שבה הוא חי הייתה השפעה רבה עליו ומוזיקאים מפורסמים רבים עברו בביתו במהלך שנות נערותו. הוא התחיל ללמוד גיטרה אצל ג'יימי פלורנס שהיה גיטריסט שורו מפורסם בשנות ה-40. פואל התגלה כגיטריסט מוכשר מאוד וזכה בתחרויות רבות עוד בצעירותו. בגיל 15 הוא כבר ניגן באופן מקצועי יחד עם זמרים ולהקות בסגנונות שונים. בצעירותו באדן פאוול אהב מאוד לנגן סווינג וג'אז, אבל הוא ידוע בעיקר כגיטריסט בוסה נובה ברזילאי יוצא מן הכלל.
פרסומו הראשון הגיע לאחר שהלחין את שירו של בילי בלנקו ב-1959. השיר נקרא "Samba Triste" וזכה להצלחה רבה ובוצע על ידי אמנים רבים כמו סטן גץ וצ'ארלי בירד באלבומם "ג'אז סמבה".
ב-1963 פגש את המשורר-פזמונאי ויניסיוס דה מוראיס והחל שיתוף פעולה שהוליד קלאסיקות מהמוזיקה הברזילאית של שנות ה-60. למרות שהבוסה נובה הייתה המוזיקה האהובה בברזיל של שנות ה-60 באדן וויניסיוס רצו להתעלות הסאונד האהוב על ידי שילוב של סגנונות אפרו ברזילאים וסמבה מריו דה ז'ניירו. התוצאה הייתה האלבום "Os Afro-Sambas de Baden e Vinícius" שיצא ב-1966.
במהלך אותן שנים הוא למד הרמוניות מורכבות, והוציא הקלטות בחברות תקליטים ברזילאיות, צרפתיות, וגרמניות. בנוסף עבד כגיטריסט אולפן בברזיל.
בשנות ה-70 הרבה להקליט באירופה וברזיל. את שנות ה-80 הוא העביר בצרפת ובגרמניה ופרש באופן זמני. בשנות ה-90 חזר לברזיל יחד עם משפחתו ושם המשיך להקליט ולהופיע. בסוף שנות ה-90 עבר גמילה מאלכוהול אך למרות זאת הידרדר מצבו הבריאותי, והוא נפטר בשנת 2000 מדלקת ריאות.
בגיל 19 החליט להפסיק לנגן על גיטרה חשמלית. הוא ניגן על גיטרה קלאסית במשך כל הקריירה שלו. נוסף על סמבה ובוסה נובה הוא התעניין בסגנונות מוזיקליים רבים והושפע בעיקר מהג'אז האמריקאי, במיוחד בי-בופ וסווינג, ומן הגיטריסט דג'אנגו ריינהארדט. הוא ביצע את הסטנדרטים המפורסמים 'Round Midnight של ת'לוניוס מונק ואת All the Things you Are של ג'רום קרן באלבום הסולו הראשון שלו.
בסגנון הנגינה המפותח של באדן פאוול אפשר להבחין בשילוב של הרמוניות ג'אז מורכבות וטכניקת נגינה קלאסית יחד עם מקצב הבוסה נובה האופייני המנוגן ביד ימין.
יורי טיניאנוב
יורי טיניאנוב (ברוסית: Юрий Насо́нович Тынянов; 18 באוקטובר 1894 - 20 בדצמבר 1943) היה סופר, תסריטאי, מבקר ספרות וחוקר קולנוע יהודי-סובייטי. נחשב כשייך לקבוצת הפורמליסטים הרוסיים וכקולנוען שהתייחס לקולנוע כשפה.
קורות חיים.
נולד ברזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה), למשפחה יהודית. אביו, ניסן טיניאנוב, היה רופא. אמו, שרה אפשטיין, הייתה עקרת בית. בשנת 1918 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג. אשתו, לאה זילבר הייתה אחותם הגדולה של לב זילבר, אלכסנדר זילבר ווניאמין קאברין.
טיניאנוב הושפע מתורת הסמיולוגיה של הבלשן פרדינן דה-סוסיר אשר קבע שמילה היא סימן המורכב ממסמן ומסומן. בעוד שדה סוסיר התייחס לשפה המדוברת, טיניאנוב השליך את הרעיון אל הקולנוע.