שלמה (סאלמון) ארוך (ביוונית: Σολομόν Αρούχ; 1 בינואר 1923 - 26 באפריל 2009) היה מתאגרף יהודי יליד סלוניקי ביוון, אלוף יוון (1938) ואלוף הבלקן (1939) במשקל בינוני. ארוך שרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ. בשנת 1989 סיפורו גולם בסרט הקולנוע ההוליוודי "ניצחון הרוח", בכיכובו של וילם דפו בתפקיד הראשי.
ביוגרפיה.
ארוך נולד למשפחה בת שני אחים ושלוש אחיות בסלוניקי. אביו עבד בנמל כסבל וטוען משאות, שטיפח את כישרון בנו באיגרוף.
דריכת כוכבו כמתאגרף.
שלמה ארוך החל להתאגרף בילדותו. בגיל 14 ניצח את בקרב החובבים הראשון שלו, במועדון הספורט היהודי מכבי סלוניקי. עד הגיעו לגיל 17 ארוך ניצח על 24 קרבות (שהוכרעו כולם בנוקאאוט) בדרך לזכייה בתואר אלוף יוון לשנת 1938 ואלוף הבלקן לשנת 1939 במשקל בינוני. בעת שירותו בצבא היווני, הצטרף לנבחרת האולימפית של יוון. שם העלה את מאזנו ל-27 ניצחונות ונותר בלתי מנוצח. ארוך נהג להילחם בעמידת "Southpaw" המסורתית לשמאליים. לדבריו, בשל סגנון הלחימה הקליל והזריז, כינויו בזירה היה "הבלרינה".
באושוויץ.
בשנת 1941 כבשו הגרמנים את יוון, ובשנת 1943 החלו לשלח למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו את רבבות יהודי סלוניקי. ארוך נשלח לאחר הכיבוש הנאצי לעבודות כפייה ביוון, ולאחר מכן לאושוויץ. זמן קצר לאחר הגיעו לאושוויץ גילו מפקדי המחנה את יכולת האיגרוף שלו. הם הכריחו אותו להתאגרף נגד אסירים אחרים, חלקם בעלי ניסיון מקצועי באִגרוף, במטרה לבדר את אנשי האס אס ששהו במחנה. ארוך נדרש להילחם בגברים גדולים ממנו בהרבה. רובם היו אסירים יהודים, אך חלקם אסירים צוענים ומדי עת גם שומרים נאצים. הקצינים הנאצים היו צופים בקרבות ומהמרים עליהם. הקרבות התקיימו פעמיים או שלוש בשבוע ונמשכו עד שקרס אחד המתמודדים או עד שנמאס לצופים. על כל ניצחון היה ארוך מקבל כיכר לחם, בעוד האסיר המפסיד היה מוצא להורג. את כיכר הלחם שקיבל על ניצחונותיו בקרבות חלק ארוך עם חבריו לצריף. השומרים הנאצים נתנו לארוך לעבוד במטבח של המחנה כדי שיהיה לו כוח להילחם. בדרך זו הצליח לשרוד במחנה עד לפיזורו בשנת 1945.
המשך חייו.
ארוך הועבר למחנה ברגן-בלזן שם עבד בפרך עד לשחרור המחנה. בתום המלחמה פתח ארוך במסע חיפושים בין מחנות הניצולים, בחיפוש אחרי קרובי משפחתו. כל משפחתו של ארוך נספתה במחנה ההשמדה. אביו של ארוך נהרג לאחר שנחלש ולא יכול היה להמשיך בעבודת הפרך. אחיו אברהם הוצא להורג בירייה, לאחר שסירב לעקור שיני זהב מפיותיהם של יהודים שנספו בתאי הגזים. אימו, אחיותיו וכל הילדים לבית משפחתו הוצאו להורג בתאי הגזים באושוויץ.
ארוך פגש את מרתה לבית יחיאל, אף היא ניצולת שואה מסלוניקי. בשנת 1945 העפיל הזוג לארץ ישראל, שם התחתנו. לזוג נולדו ארבעה ילדים. לאחר עלייתו לישראל התגייס ארוך לצבא הגנה לישראל ולחם במלחמת העצמאות. הוא המשיך להתאגרף מפעם לפעם במסגרת חובבנית, אך לא חזר לפעילות מקצוענית. כפי הנראה, ב-1955 נחל את הפסדו היחיד בקריירה, כשהוכרע בסיבוב הרביעי על ידי מתאגרף איטלקי בקרב שנערך בתל אביב.
ארוך עבד תקופת מה בשיתוף פעולה עם מנטש צרפתי הן בעסקי הובלות והן כסדרן אירועי מפא"י. ב-1948 הקים ארוך את חברת ואייר להובלות. כיום החברה מתמחה במתן שרותי שילוח בינ"ל, אחסנה, מנופים ושינוע, וכן עמילות מכס.
הנצחה.
הסרט "ניצחון הרוח" ("Triumph Of The Spirit") שיצא בשנת 1989 מבוסס על סיפורו של ארוך. דמותו של ארוך מגולמת בסרט על ידי השחקן וילם דפו. הסרט מתאר את קורות משפחתו באושוויץ, ומתמקד בהישרדותו של ארוך ושל אשתו מרתה, המופיעה בסרט בשם אלגרה.
ניצחון הרוח
ניצחון הרוח (אנגלית: Triumph of the Spirit) הוא סרט בכיכובו של וילם דפו שיצא בשנת 1989 על סיפור חייו של המתאגרף שלמה ארוך על רקע שואת יהודי יוון. זהו הסרט הראשון שנעשה בהוליווד בנושא השואה שצולם באושוויץ.
עלילה.
ההתחלה.
שלמה ארוך (סאלמון ארוך) הוא מתאגרף יהודי החי בעיר סלוניקי שביוון עם הוריו, אחיו ואחיותיו. בשנת 1941 פולשת גרמניה הנאצית ליוון, לאחר מכן עוברת המשפחה גור בגטו. סאלמון עובד בעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי, אך ממשיך לשמור על אורח חייו היהודי.
בשנת 1943 מצווים הגרמנים על כל תושבי הגטו להגיע לתחנת הרכבת. לאחר מסע של שישה ימים בקרון משא, מגיעה משפחת ארוך לאושוויץ, בלילה (בשונה במעט מסיפורו המקורי של שלמה ארוך, הרכבת בסרט נכנסת אל תוך בירקנאו). בהגיעם למחנה מתבצעת סלקציה, סאלמון אביו ואחיו נשארים בחיים, ואילו אימו של סאלמון נשלחת עם בתה לתאי הגזים.
החיים במחנה.
סאלמון, אביו ואחיו נשלחים לעבודות כפייה. באחד מהימים במחנה העבודה מחליט סאלמון לא לשתוק למראה הקאפו האכזרי אשר מתעלל ביהודים. סאלמון מכה את הקאפו במכות אגרוף, ולאחר שהוא מנצח אותו, מובל סאלמון אל אחד מקציני ה-SS.
קצין ה-SS מעוניין שסאלמון ילחם בשבילו בקרבות אגרוף אשר נועדו לשעשע את הנאצים. בקרבות אילו נלחמו שני אסירים, עד שאחד מהם לא היה מסוגל לעמוד על רגליו.
עד מהרה מתגלה סאלמון כמתאגרף טוב מאוד, ולא מפסיד באף קרב. על כל ניצחון שלו הוא מקבל אוכל נוסף, אותו חולק עם חבריו לצריף. סאלמון מתחבר עם הקאפו החדש של הצריף, וזוכה ממנו למעט אוכל, שתייה וסיגריות.
באחד מהימים, נערך מסדר בו מצווים הגרמנים על מספר אנשים, ביניהם אחיו של סאלמון לעבור לעבודה חדשה. העבודה החדשה היא להיות חלק מהזונדרקומנדו באושוויץ. במהלך סצנה זאת, שחוזרת לקראת סוף הסרט, נראים תאי הגזים באופן מפורט מאוד. אחיו של סאלמון וחבריו מסרבים להיות חלק מתהליך הרצח, ונשלחים להשמדה.
במהלך הסרט נערכות סלקציות נוספות. באחת מהם נשלח אביו של סאלמו לתאי הגזים אל מותו. במחנה הנשים שורדות חברתו של סאלמו, אלגרה ואחותה.
באחד מימי העבודה נשמעת אזעקה מפחד תקיפת בעלות הברית.
סוף הסרט.
לקראת סוף הסרט, נשלחים אחרוני היהודים שיכולים לעבוד אל גרמניה בצעדות המוות ואילו סאלמון נשלח לעבוד בתאי הגזים. בשלב זה פורץ מרד הזונדרקומנדו: האסירים מפוצצים את קרמטוריום 4 ומצליחים להרוג שלושה גרמנים (המרד מדוכא במהירות, וכ-450 יהודים הוצאו להורג במהלך דיכויו וכפעולת עונשין).
סאלמון נשאר בחיים, והוא נשלח אל בלוק מס' 11 באושוויץ, בלוק הכלא והעינויים.
בסוף הסרט סאלמון יוצא משערי בירקנאו, כאשר הוא מבטיח למצוא את חברתו ולעלות לארץ ישראל.
אמיתות הסרט.
התסריט לסרט נכתב על פי עדותו של שלמה ארוך, ניצול אושוויץ, ועל פי פרטי מידע. ארוך עצמו נכח בצילומים אשר רובם צולמו באושוויץ ובירקנאו המקוריים.
הסרט מציג בבירור את תנאי החיים הקשים במחנה, את עבודת הפרך, את הקור ואת הרעב. בנוסף, מציג הסרט כיצד נערך משלוח לאושוויץ, מהרגע שהיהודים עולים לקרון בעיר אשר בה גרים ועד שהם נשרפים במשרפות. החיים במחנה, העבודה במחנה, המוות במחנה ואפילו צעדות המוות מוצגים בסרט.
בשביל לצלם את הסצנות בתאי הגזים בנו מפיקי הסרט את המבנים על פי התוכניות המקוריות.
סוף הסרט חורג מעדותו של ארוך. ארוך נשלח ב-1944 למחנה ברגן-בלזן ואילו בסרט נראה כי הוא שוחרר במחנה אושוויץ. אך סוף זה הוא עדיין מקורי הודות לעדויות על המרד באושוויץ ועל החיים בבלוק 11, בלוק העינויים.
צילומי הסרט ארכו ארבעה חודשים ורובם צולמו באושוויץ. הקרמטוריום הנראה בסרט הוא הקרמטוריום המקורי מאושוויץ. בסרט השתתפו שישה ישראלים, שחקנים אמריקאים וניצבים פולנים וגרמנים. צילומי הסרט החלו ב-3 בפברואר 1989. הצילום הראשון שנעשה היה הכניסה למחנה.
הפקה.
במאי הסרט רוברט יאנג לא רצה לעשות את הסרט כשפנו אליו לראשונה עם התסריט, ומצא שהנושא קשה מדי לסרט. הוא הסכים לביים רק כשסופק תסריט שהתמקד באלמנט קטן של הסיפור וכמובן בחיו של סאלמון ארוך במחנה. הסרט צולם בתקציב של 12 מיליון דולר. המפיקים הצליחו לקבל אישור להשתמש בכמה מבנים קיימים במחנה הריכוז אושוויץ. הסרט צולם גם בחלקו בישראל. מאמן האיגרוף טדי אטלס, ששיחק את התפקיד של קלאוס זילבר, היה יועץ האיגרוף של ההפקה.
קשת יהודה
אמן
להתראות לנין!
להתראות לנין! (במקור באנגלית: ) הוא סרט גרמני טרגי-קומי משנת 2003.
תקציר העלילה.
הסרט מספר על משפחת קֶרנֶר החיה בגרמניה המזרחית בשנים 1989 ו-1990, בעת תהליך התפרקותה של המדינה. אם המשפחה, קריסטין, סוציאליסטית נאמנה, מתעלפת, לוקה באוטם שריר הלב ונכנסת לתרדמת אחרי שראתה את בנה אלכסנדר מפגין ונעצר בהפגנה נגד הממשל במדינה.
שמונה חודשים מאוחר יותר, מתעוררת קריסטין והמציאות שונה לחלוטין. הרופא שדאג לה אומר לאלכסנדר ולבתה, אריאן, שהיא נמצאת בסכנת אוטם נוסף בשריר הלב, ולכן אסור שתתרגש יותר מדי. אלכסנדר מחליט שהוא הולך ליצור בביתם מציאות מזרח-גרמנית, כפי שהייתה לפני נפילת חומת ברלין.
אלכסנדר יוצר בעזרת חברו לעבודה המערב-גרמני דניס דומשקה, תוכניות טלוויזיה הדומות לתוכניות המזרח-גרמניות. בהמשך, כשרואה האם כרזת ענק של חברת קוקה-קולה נפרסת על בניין הקרוב לבית המשפחה, מכינים אלכסנדר ודניס כתבה, שמראה שהמשקה הידוע נוצר במזרח גרמניה והוא המצאה סוציאליסטית. כמו כן, הכינו השניים כתבה המספרת על הגירת עשרות אלפים ממערב גרמניה למזרחה.
באחת הסצנות, כשמחליטה קריסטין לצאת ולטייל ברחבי ברלין, היא רואה את פסלו השבור של ולדימיר לנין מוטס על ידי מסוק. בסצנה אחרת, היא נדהמת כשהיא רואה במעלית הבניין צלב קרס, שציורו היה אסור במזרח גרמניה.