גאורגינה פון וילצ'ק (בגרמנית: Georgina von Wilczek; 24 באוקטובר 1921 - 18 באוקטובר 1989), הייתה אמו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ביוגרפיה.
גאורגינה נולדה ב-24 באוקטובר 1921 בגראץ לפרדיננד מריה פון וילצ'ק ולנורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של אוקטביאן זדנקו קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו וגאורגינה ארנסטינה, רוזנת פשטטיץ' דה טולנה.
ב-7 במרץ 1943 התחתנה גאורגינה עם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, בנישואים הראשונים של נסיכי ליכטנשטיין שהתקיימו בשטח הנסיכות. נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 5 ילדים. בשנת 1945 הקימה גאורגינה את סניף הצלב האדום בליכטנשטיין, ועמדה בראשו עד לשנת 1984, ובנוסף הייתה פעילה בעוד הרבה ארגוני צדקה נוספים.
ב-18 באוקטובר 1989 מתה גאורגינה בבית החולים בגראבס, שווייץ, וכעבור פחות מחודש, ב-13 בנובמבר, מת בעלה פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
משפחתה.
ב-7 במרץ 1943 התחתנה גאורגינה עם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנימל פלנט
Animal Planet
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי פעל ביפו בין השנים 1885–1969, כבית חולים כללי. בית החולים מוקם בפינת הרחובות יפת ולואי פסטר. בית החולים הוקם בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ופעל משנת 1918 בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ומשנת 1948 במדינת ישראל. מבנה בית החולים הוסב לבית מלון שהחל לפעול ב-2018.
היסטוריה.
בשנת 1875 ביקרה במזרח התיכון קבוצת תיירים צרפתיים מאזור ליון, צרפת. ביניהם היה איש עסקים בשם פרנסיסק גינה (Guinet). בביקורם ביפו חלו בקדחת ונלקחו תחת חסותו של מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות, שבהיעדר בית חולים מתאים טיפלו בהם בבתיהן הפרטיים גינה היה היחיד ששרד את המחלה, וכאות הוקרה הבטיח להקים עבורן בית חולים ואכסניה.
האדריכלים ריבלה (Ribellet) וגרבה (Grebez), גם הם מהעיר ליון שבצרפת, גויסו לתכנון הפרויקט ואת אבן הפינה הניח ב-1879 פטריארך הכנסייה הקתולית בירושלים ובמעמד הקונסול הצרפתי, נציגי השלטונות האזרחיים והצבאיים של יפו ונזירים מקומיים. המבנה, שהיה מהראשונים להיבנות מחוץ לחומות העיר העתיקה, נבנה בצורת ח' בשתי קומות בגובה 6 מטרים כל אחת, עתירות קשתות ועיטורים. חומרי הבנייה כמו גם בעלי המקצוע עצמם הובאו בעיקר מצרפת והם מילאו את המבנה באלמנטים מעוטרים - עמודים רומאיים מעוטרים, פסלוני אבן, ויטראז'ים מרהיבים, פרזולים בצורת פרחים, עלים ומקלעות צמחים ועוד. החצר הפנימית שימשה לגידול ירקות ופירות עבור ארוחות המאושפזים. בחלקו הדרומי של המבנה נבנתה כנסייה קטנה ומרהיבה מעוטרת בקמרונות מצולעים, בוויטראז'ים ובציורי קיר.
בית החולים נקרא ע"ש לואי התשיעי מלך צרפת שהוביל שני מסעי צלב (שביעי ושמיני) למזרח התיכון ואף נפל בשבי המוסלמים במצרים.
בפתיחתו, הכיל בית החולים 40 מיטות אשפוז, ובמשך השנים עם התרחבותו הכיל 120 מיטות אשפוז. בסוף המאה התשע עשרה, נחשב לאחד מבתי החולים המודרניים ביפו.
בשנת 1891, שש שנים לאחר הקמתו של בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי, נחנך לא הרחק ממנו בית החולים שער ציון. עם חנוכת המבנה הצהיר גינה שבית החולים יהיה פתוח בפני כולם ללא הבדלי מין, דת ולאום, וכי הטיפול בו יינתן בחינם. המבנה הכיל 40 מיטות, ומלבד בית החולים והכנסייה הכיל גם אכסניה לנזקקים, לאלמנות ויתומים, וכן לצליינים בדרכם לאתרי ארץ הקודש. בית החולים קלט אלפי מטופלים מדי שנה בטיפולן המסור של האחיות הצרפתיות ממסדר סנט ג'וזף. רופא בכיר היה מגיע שלוש פעמים בשבוע. גינה, שנפטר בסוף המאה ה-19, הוריש את הנכס לטובת האחיות, ובניו ויורשיו שהוסיפו לתרום לבית החולים לאחר מותו ויתרו גם הם על יתרת הזכויות שלהם במקום למען המסדר.
במהלך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הורחב בית החולים ובשיאו הכיל 120 מיטות. בשנת 1921 נבנה בצדו הצפוני של המתחם מבנה בצורת ר' ששימש למגורי הנזירות, ובשנת 1935 נבנה בהמשך לזרוע הדרומית של בית החולים בניין נוסף בן שלוש קומות בסגנון הבאוהאוס, בתכנון האדריכל יצחק רפפורט. עם הפעלת הבניין החדש לבית החולים נוספו חדר מיון, מרפאת מומחים, חדר טיפול נמרץ, חדרי ניתוח, וחדרי יולדות.
בין השנים 1921–1933 ניהל את בית החולים הד"ר ג'ורג' ל. קורגו שבמקביל בין השנים 1921–1922 כיהן כקונסול צרפת ביפו
משנת 1935 לאחר שהורחב, הכיל בית החולים חדר מיון, מרפאת מומחים, חדר טיפול נמרץ, חדרי ניתוח וחדרי יולדות.
שקיעת בית החולים החלה בשנות החמישים של המאה העשרים, כאשר ללא תורמים וללא תמיכה, בעוד האשפוז נשאר ללא עלות, הלך המקום והתדרדר. בשנת 1969 נסגר בית החולים סופית. המבנה הושכר למדינה ועד 1995 שימש מוסד לפגועי נפש.
בשנת 1997 רכשו משקיעים את מבנה בית החולים, במטרה להפוך אותו לבית מלון. בשנת 2006 נמכר פעם נוספת. לאחר עיכובים רבים החלה בשנת 2013 הקמתו של מלון יוקרה על ידי רשת המלונות העולמית 'W'. המלון נחנך בשנת 2018.
מבנה.
מתחם בית החולים משתרע על 1,700 מ"ר בפינת הרחובות יפת ולואי פסטר, בקצה הדרומי-מזרחי של יפו העתיקה, למרגלות תל יפו. המתחם כולל ארבעה מרכיבים עיקריים: בניין בית החולים שהוקם בשנת 1879 ומתארו דמוי האות ח', בניין בסגנון הבאוהאוס אשר נבנה בשנת 1935 בהמשך לזרוע הדרומית של בית החולים, בניין בצורת האות ר' שהוקם בשנת 1921 ושימש למגורי הנזירות, וגדר היקפית התוחמת את מכלול המבנים ואת השטחים הפתוחים שמדרום למבנים ומצפון להם, שהוכשרו לשמש גינות נוי וירק.
לבניין בית החולים שלוש קומות – שתי גלריות עליונות וקומת מרתף – הבנויות סביב חצר מרכזית. בעיצוב הבניין שולבו הסגנונות הנאו-רנסאנסי והנאו-גותי. באגף המרכזי של המבנה הוקמה כנסייה מרהיבה מעוטרת בקמרונות מצולעים ובוויטראז'ים, וכן בכיור גבס ובציורי קיר.
בשנים 2007- 2008, לקראת הקמת מלון יוקרתי במתחם, נערכו בו שלוש עונות של חפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות, שחשפו תגליות חשובות. מסדר הנזירות המשיך להחזיק באגף המגורים ובאגפים אחרים של המבנה עד לחודש יולי 2007, כשהחלו החפירות הארכאולוגיות. במהלך השנים נערכו חפירות רבות בסביבתו הקרובה של מתחם בית החולים, אך המתחם עצמו לא נחפר בעבר.
בית המלון.
בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת רכשה את שטח בית החולים מהיזמים הקודמים חברת השקעות הנדל"ן האמריקאית "RFR Holdings" במטרה להקים באתר בית מלון. תחילה ליוותה את הפרויקט הרשת העולמית של מלונות W שהוחלפה לקראת פתיחת המלון ברשת מריוט. תכנון הפרויקט נערך על ידי האדריכל רמי גיל בשיתוף האדריכל ג'ון פוסון. עלות הפרויקט הגיעה בסיומו לכ-180 מיליון דולר והוא מכיל 121 חדרים ו-38 דירות יוקרה, לובי, בריכה, ספא ומכון כושר. בתחום ההסעדה כולל המלון שתי מסעדות ובר באולם ששימש בעבר כנסייה ועבר שימור. המלון כולל את הבניין ההיסטורי לו נוספה קומה חדשה וכן קומת מרתף חדשה. לצידו הוקם בניין חדש בן שש קומות.
מלון The Jaffa נפתח להרצה בחודש יולי 2018, ורשמית ב-20 באוגוסט.
וו וינג'אן
תהליך סולווה
תהליך סולווה (באנגלית: Solvay process) הוא התהליך התעשייתי העיקרי להפקת נתרן פחמתי וסודה לשתייה.
בצורתו המודרני פותח התהליך על ידי ארנסט סולווה בשנות ה-60 של המאה ה-19. חומרי הגלם לתהליך זמינים וזולים: מי ים, ואבן גיר. בשנת 2005 ייוצרו בעולם 42 מיליון טון של נתרן פחמתי כלומר כ-6 ק"ג לכל אדם באוכלוסיית העולם, כשלושה רבעים מכמות זו מופקת בתהליך סולווה.
היסטוריה.
עד לסוף המאה ה-18 הופקו פחמות של נתרן ואשלגן מאפר צמחים. אפר עצים שימש כמקור לאשלגן פחמתי ואילו אפר צמחי מלחה או קלפ שימש כמקור לנתרן פחמתי וסודה לשתייה.
תהליך Leblanc.
הביקוש הגובר לנתרן פחמתי לתעשיית הסבון, הטקסטיל והזכוכית יצר מחסור בחומר. בשנת 1791 הרופא הצרפתי ניקולא לבלנק (Nicolas Leblanc) פיתח שיטה להפקת נתרן פחמתי. חומרי הגלם בתהליך שלו היו מלח בישול, גיר, חומצה גופרתית ופחם. בשלב הראשון חוממה תערובת של מלח בישול (NaCl) וחומצה גופרתית (H2SO4) לקבלת נתרן גופרתי וחומצה מלחית (HCl).
formula_1
בשלב הבא חומם הנתרן הגופרתי Na2SO4 עם פחם לקבלת נתרן גופרי (Na2S), תוך שחרור פחמן דו-חמצני, על-פי התגובה הבאה: formula_2
לבסוף הגיב הנתרן הגופרי (Na2S), עם גיר (CaCO3), לקבלת נתרן פחמתי (Na2CO3), וסידן גופרי (CaS), בתגובה : formula_3
כדי להפריד את הנתרן הפחמתי מתערובת המוצקים שהתקבלה נשטף התוצר במים. הנתרן הפחמתי המסיס הופרד מהסידן הגופרי ושקע כאשר המים התאדו.
תהליך Leblanc יצר מפגעים סביבתיים ניכרים. חומצה הידרוכלורית גזית נפלטה לאוויר בכמויות גדולות (כ-7 טון חומצה לכל 10 טון של נתרן פחמתי) והפסולת המוצקה - סידן גופרי CaS נערמה בסביבת המפעלים וגרמה פליטות של מימן גופרי (&lt;chem&gt;H_2S&lt;/chem&gt;) רעיל ומסריח. פליטת הגזים פגעה קשות באוכלוסייה השכנה וכן בצמחייה ובחקלאות מסביב לאתרי הייצור. המפעלים היו חשופים לתביעות נזיקין ולחקיקה מגבילה. בשנת 1863 נחקק חוק שהגביל את פליטת המימן כלורי ל-5% מהכמות הנוצרת. חוק זה (Alkali Act 1863) נחשב לרגולציה המודרנית הראשונה על זיהום אוויר. המפעלים החלו להעביר את הגז הנפלט דרך מים ולהיפטר מהתמיסה החומצית שהתקבלה באמצעות הזרמתה לנחלים ואגמים תוך פגיעה קשה בדגה. תהליך לבלנק יצר גם תנאי עבודה קשים לפועלים שהיו חשופים לכימיקלים.
פיתוח תהליך סולווה.