אללה הגדול מכולם (בערבית: الله اكبر) היה ההמנון הלאומי של לוב. במקור היה ההמנון, שנכתב על ידי עבדאללה שמס א-דין והולחן על ידי מחמוד א-שריף, שיר לכת מצרי אשר נהיה פופולרי במצרים וסוריה בזמן מלחמת סיני בשנת 1956. השיר אומץ ב-1 בספטמבר 1969, על ידי שליט לוב, מועמר קדאפי, כהמנון הרשמי של לוב, בתקווה לאחד את העולם הערבי. מאז נפילת משטרו של קדאפי ההמנון הוחלף בהמנון "לוב, לוב, לוב".
מנחם שטרן
מנחם שטרן (ט' באדר ה'תרפ"ה, 5 במרץ 1925 – י"ט בסיוון ה'תשמ"ט, 22 ביוני 1989) היה היסטוריון ישראלי, מגדולי החוקרים של תקופת בית שני; חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1978 וחתן פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי לשנת תשל"ז.
חייו.
מנחם שטרן נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין בשנת 1925. אביו היה מתנגד, ואילו אמו באה מן הדרום, ממשפחה חסידית. בילדותו למד עברית ולימודי-קודש, ובעודו בבית הספר רכש השכלה כללית, שכללה גם לימודי לטינית.
בשנת 1938 עלה שטרן עם הוריו לארץ ישראל דרך וינה. בתחילה התיישבו בחיפה, שם למד בבית הספר הריאלי, ולאחר מכן עברו לתל אביב, שם סיים את חוק לימודיו בגימנסיה גאולה בשנת 1942. בזמנו הפנוי הרבה לבלות בספרייה העירונית "שער ציון". לאחר שירות לאומי בן שנה בקיבוץ למד שטרן באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה כללית ולימודים קלאסיים לתואר הראשון והשני, שאותו סיים ב-1950, אז נישא לחוה ברנר, אחייניתו של הסופר יוסף חיים ברנר.
כשנתיים וחצי, בין השנים 1952 ל-1954, עבר השתלמות באוניברסיטת אוקספורד בלימודים קלאסיים ופפירולוגיה, והשתתף שם בקורפוס הפפירוסים היהודים מיסודו של פרופ' אביגדור צ'ריקובר, שבו השתתף גם פרופ' אלכסנדר פוקס. בעת חזרתו לישראל קיבל את מלגת המחקר הגבוהה ביותר מאת קרן ורבורג. בשנת 1955 החל להורות באוניברסיטה העברית. בשנת 1960 קיבל את הדוקטורט לפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטור עסקה במשפחות הגדולות בתקופת הבית השני. ב-1964 נעשה מרצה בכיר, ב-1966 פרופסור חבר ובשנת 1971 נעשה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בשנת 1977 הוענק לו פרס ישראל.
במהלך השנים הרבה לשהות לצורך מחקריו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת הרווארד. שטרן שייך לדור החוקרים השני של האוניברסיטה העברית, שנטה לחבר בין המחקר ההיסטורי לתחייה הלאומית של עם ישראל והושפע עמוקות מהמחקר ההיסטורי-פילולוגי שהגיע אז לשיאו.
שטרן כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית והיה מעורכי כתב העת שלה "ציון", ממייסדי מרכז זלמן שזר ויושב ראש מערכת הפרסומים שלו, וחבר האיגוד העולמי למדעי היהדות. בשנת 1979 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, היה חבר בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של יד יצחק בן-צבי. החברה ההיסטורית ייסדה לזכרו בשנת 1993 את במת ירושלים להיסטוריה על שם מנחם שטרן.
מנחם שטרן נרצח בפיגוע דקירה על ידי מחבלים בעמק המצלבה בירושלים, בלכתו כמדי יום ביומו מביתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי שבאוניברסיטה העברית בגבעת רם ביום חמישי, 22 ביוני 1989, בשעה שמונה. הוא הותיר אחריו אישה, בן ושלוש בנות. אחד מרוצחיו, מחמוד עטא מועמר, נעצר בפברואר 1992 ונדון למאסר עולם. הוא שוחרר בדצמבר 2013 במסגרת מחוות של ממשלת ישראל לפלסטינים, ושב לפגע בשנת 2015.
בשנת 1993 נקראה על שמו הכיכר שמול ביתו, בצומת הרחובות טשרניחובסקי והרב חן בירושלים.
מפעלו המדעי.
מנחם שטרן חידש את פני המחקר בתחום תולדות ישראל בתקופת בית שני. בשני העשורים האחרונים לחייו נחשב כגדול ההיסטוריונים של תולדות ישראל בתקופה זו.
עבודותיו הגדולות הראשונות של שטרן היו איסוף מקורות, ההדרתם ופירושם. הוא לקח חלק חשוב במפעל המונומנטלי "אוסף הפפירוסים היהודיים" (Corpus Papyrorum Judaicamm) בשלושה כרכים (1964-1957) מאת אביגדור צ'ריקובר ואלכסנדר פוקס. מעט לאחר מכן הוציא שטרן את הספר "התעודות למרד החשמונאים" (תשכ"ה), בו ההדיר את כל התעודות הנוגעות למרד החשמונאים, כשהן מתורגמות עברית, בצירוף מבואות ופירושים, ובכך יצר "ספר שימוש" איכותי לעוסקים בנושא.
מחברים יוונים ולטינים על יהודים ויהדות.
בראשית שנות ה-60 החל שטרן במפעלו המונומנטלי המקיף, אשר בגינו אף הוענק לו פרס ישראל לשנת תשל"ז. זוהי עבודה קאנונית בשלושה כרכים בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1984-1974), שבה סקר שטרן את כל הספרות היוונית והרומית (בצירוף תרגומים, מבואות ופירושים), ובדק את יחס המחברים בני התקופה ליהדות וליהודים, בתקופה בת כאלף שנים. מפעלו היווה בסיס ואבן שואבת למחקרים רבים שבאו אחריו. ספרו של שטרן מושפע מהאסכולה הבולטת באנגליה של התקופה, אותה התווה רונלד סיים במחקרו "המהפכה הרומית" ומתמקדת בהשפעות מהפכות מדיניות על מעמדות בחברה, שעליה ביסס את עבודת הדוקטורט שלו ומאמרים שונים.
קדם למפעלו זה של שטרן, מפעל דומה של החוקר היהודי-צרפתי תיאודור ריינך , והמשיך בו יוחנן לוי, כשפרסם מאמרי מופת בנושא; ברם מותו בדמי ימיו מנע ממנו מלהשלים את המלאכה שאליה כיוון, ושטרן המשיך את פועלו והביאה לידי שלמות.
במחקרו זה השתית שטרן נדבך חדש למחקר הבית השני, והביא פרספקטיבה חדשה לדברי ימי עם ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית. בספרו בחן שטרן את ההאשמה שרווחה בעולם הקלאסי, שלפיה היהודים הם מיזנתרופיים. טענה זו התגלגלה לפתחו של העולם הנוצרי ושימשה בסיס לטיעונים כנגד היהודים במסכת הנוצרית. בספרו זה אף מאיר שטרן עיניים ומאפיין את הסופרים הפגאניים והספרות שחיברו, את קווי המתאר האתנוגרפיים שלה, את מגמותיה, את מינותה ואת יחסה לזרים.
מפעלים נוספים.
שטרן הרבה לכתוב מאמרים, ופרסם מחקרים רבים על מקורות פגאניים לתולדות ישראל, על הספרות היהודית-הלניסטית ועל יוסף בן-מתתיהו וכתביו.
בערוב ימיו החל להכין טיוטות לספר על אודות ההיסטוריה המדינית של הבית השני מימי אלכסנדר מוקדון ועד חורבן הבית, ואף פרסם מאמרים רבים בנושא. בנוסף, תכנן לכתוב לאחר מכן על תולדות ישראל בתקופה הביזנטית, נושא שעד היום נחקר מעט יחסית. אולם רציחתו קטעה באבה שני מפעלים אלה.
פאסטיש
דניס הישרדות
דניס הישרדות היא שיטת לחימה ישראלית המשלבת בין כמה אמנויות לחימה קיימות מהמזרח הרחוק: ג'ודו, קראטה קיוקושינקאי, ג'ו ג'יטסו יפני והגנה עצמית.
אמן הלחימה הישראלי דניס הנובר החל ללמוד ג׳ודו אצל מיקי דוידוב בדרום אפריקה, ולאחר זמן קצר עלה על מורו והיה חבר נבחרת דרא”פ בג׳ודו.
למד קראטה קיוקושינקאי מחברו שלמה פייגה, שהיה דאן 5. בשנת 1979 מאס אוימה קיבל תרומה של 300,000 דולר ממלך ירדן, בתמורה לכך שהוא לא-יאפשר למדינת ישראל להשתתף באליפות העולם השנייה - בתגובה פרש דניס הנובר מתפקידו בתור ראש הקראטה קיוקושינקאי בישראל.
לשיטת דניס הישרדות היו מספר גלגולים. בתחילה דניס לימד רק ג'ודו, לאחר מכן הוא הוסיף את הקראטה ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 דניס הוסיף גם את הג'ו ג'יטסו ונתן לה את השם המאוחד: "דניס הישרדות".
בשנת 1983 הכירה "ההתאחדות האירופאית לג'ו ג'יטסו" בשיטה זו וזיכתה את דניס בתואר הכבוד של דוקטור לאמנויות לחימה.
השיטה זכתה גם להכרה על ידי מנהל הספורט/אגף החינוך כשיטת אמנות הלחימה הרשמית של מדינת ישראל משנת 1991. בין היתר, היא זכתה גם להכרה מצד משרד החינוך, רשות הספורט, מכון וינגייט והפדרציה האירופאית לג'ו ג'יטסו.
תרגילי הקראטה הנכללים בשיטה.
סוגי אגרופים.
שיטת דניס הישרדות אינה מתירה אגרופים לאזור הפנים בקרבות, ומתירה אגרופים לאזור הגוף (בטן, חזה, צלעות, כבד, סרעפת, כליות). בשיטה מתאמנים על אגרופים לפנים, אך אוסרים עליהם בקרבות.
מהלומות.
הווריאציות הן:
בנוסף למהלומות אלו, בשיטה ישנן עוד מספר מהלומות שונות המגיעות מעולם הקראטה.
בעיטות.
הרמה של הרגל כשהברך מכופפת, יישור הברך, חזרה למצב שהברך מכופפת ומשם חזרה לעמידה רגילה. בבעיטה זו הרגל הבועטת צריכה להיות במצב של פוינט כך שנקודת הפגיעה באשכים של היריב היא גב כף הרגל. בעיטה זו היא בעיטת הצלפה מהירה מאוד.
דגשים חשובים לבעיטה:
הבעיטה מתבצעת בחמישה שלבים:
בעיטה זו יכולה להתבצע כבעיטת הדיפה או כבעיטת הצלפה. כאשר השימוש בה הוא להדיפת האוקה עדיף לפגוע עם כל כף הרגל, ואם המטרה היא לגרום לכאב עדיף להשתמש בסכין כף הרגל.
דגש חשוב – למרות שאפשר לבצע יוקו גרי כך שהטורסו נשאר ישר, יש עוד דרך שמותאמת יותר לאנשים בעלי גמישות נמוכה. ההיגיון בדרך זו לביצוע יוקו גרי הוא שהגוף מתפקד כמו מאזניים. כך שהרגל הבועטת היא צד אחד והגוף מהמותן ומעלה הוא הצד השני. כיוון שזה כך כשצד אחד עולה הצד השני ירד וכך יהיה יותר קל לאנשים לא גמישים להגיע לגובה ג'ודאן.
ליוקו גרי יש עוד שתי וריאציות. היא יכולה להתבצע כבעיטה בסיבוב או כבעיטה בקפיצה בסיבוב. היתרון בביצוע יוקו גרי בסיבוב הוא שהיא צוברת יותר כוח כתוצאה מהתנופה שנוצרת בסיבוב. בעוד שהיתרון בלבצע יוקו גרי בקפיצה בסיבוב הוא שזו גרסה יותר מהירה ולכן גם יותר חזקה של יוקו גרי בסיבוב. הבעייתיות בשתי גרסאות אלה של יוקו גרי היא שצריך להבין טוב את כל הנושא של טווחים ושל תזמון בשביל להצליח באמת לפגוע איתן ולא סתם לפספס את האוקה ולצאת מאיזון.
מיקה זוקי גרי יכולה לכוון במטרה לפגוע בפנים של האוקה או במטרה להסיט אגרוף שלו אם הוא תוקף מטווח רחוק (לדוגמה אם הוא תוקף עם אוי צוקי).
בעיטה זו מצוינת לאנשים בעלי גמישות נמוכה כיוון שבגלל ההעלאה המהירה של הרגל, הרגל יכולה להגיע לשיא הגובה שלה בקלות רבה יותר. בעיטה זו פחות חזקה ממוואשי גרי אך יותר מהירה ממנה.
ארבעה שלבים לביצוע מוואשי גרי: