צורך בהישגים: אנשים בעלי צורך גבוה בהישגים, מפתחים מוטיבציה חזקה כאשר עבודתם כוללת רמה גבוהה של אחריות אישית ופידבק (היזון חוזר), ורמה בינונית של סיכון. אנשים בעלי צורך גבוה בהישגים מצליחים במיוחד בפעילות יזמית, כמו ניהול עסק עצמאי ובניהול יחידות עצמאיות בארגונים. עם זאת, יש הטוענים כי למנהלים בארגונים גדולים אין רמה גבוהה של צורך בהישגים. ייתכן כי הדבר נובע מכך שהם מתעניינים בעיקר בהישגים שלהם עצמם, ופחות בהישגי המערכת בה הם עובדים.
צורך בהשתייכות: מנהלים המאופיינים בצורך גבוה בהשתייכות, נוטים לקבל החלטות "אד-הוק" ו"אד-הומינם" (המתייחסים לשיקולים אישיים ורגשיים), עד שהם עשויים לנטוש לחלוטין את תהליכי הארגון הסדורים. חוסר התייחסות זה משאיר את הכפופים למנהלים אלו עם תחושת חולשה, חוסר אחריות, ואי הבנה באשר ליחסים בינם לבין המנהלים, או הפעולות הנדרשות מהם. נמצא כי סגנון ניהול שכזה מביא לפגיעה משמעותית במורל העובדים.
תאוריית שלושת הצרכים וקונפליקט עבודה-משפחה.
קונפליקט עבודה-משפחה (Work-family conflict) הוא מצב בו דרישות התפקיד בעולם התעסוקתי ודרישות התפקיד בעולם המשפחתי מתנגשים, במובן אחד או יותר. בחינת הקונפליקט בעזרת תאוריית הצרכים, מסייעת להסביר כיצד הוא עשוי להיווצר. קונפליקט ומתח נוצרים כאשר נמנע מאדם לספק את צרכיו באחד מהמוקדים (עבודה או משפחה). נמצא כי אנשים בעלי רמות שונות בכל אחד מהצרכים, עשויים לחוות את הקונפליקט באופן שונה.
עובדים בעלי רמה גבוהה של צורך בכוח או בהישגים נוטים לראות בתפקידם בעולם התעסוקה את המרכז לסיפוק צורכיהם, לעומת העולם המשפחתי. כלומר, תפקיד האדם בעולם המשפחתי יהיה משני לתפקידו בעולם התעסוקתי. ההתמקדות בעולם התעסוקה על פני העולם המשפחתי עשויה לגרום להסלמה בבעיות הקשורות למשפחה, ואף להביא לבעיות חברתיות באופן כללי.
עובדים בעלי צורך גבוה בהשתייכות, נוטים להתמקד בתפקידים בעולם המשפחתי, וזאת על חשבון העולם התעסוקתי. עובדים אלו יטו לעסוק ולהצטיין במשרות הכוללות אינטראקציה חברתית אך גם בעלי מוטיבציה גבוהה לשמור על מערכות יחסים טובות גם עם בני משפחה. תוצאה אפשרית לכך עשויה להיות חוסר היכולת לסרב לבקשות. כך, פרודוקטיביות העובד עלולה להיפגע, אולם יורדת הסבירות כי ייווצרו בעיות חברתיות הדומות לעובדים בעלי צורך גבוה בכוח או בהישגים.
הבדלים בין המינים בקונפליקט עבודה-משפחה כתלות בשלושת הצרכים.
בקרב נשים קיים קשר חיובי בין הצורך בהישגים וקונפליקט בו דרישות העבודה מפריעות למילוי התפקיד המשפחתי. בקרב גברים קשר זה יותר חלש. ההבדל נובע מכך שנשים יותר ערות לקורבן שעליהן להקריב במסגרת המשפחה על מנת לשגשג בעולם התעסוקתי. גם בקרב נשים המעוניינות לבנות קריירה מצליחה, קיימת מודעות חזקה למחויבות המשפחתית שלהן ולציפייה החברתית מהן לתפקד באופן מיטבי בשני המוקדים. מאידך, קיים קשר שלילי בין הצורך בהישגים וקונפליקט בו דרישות המשפחה מונעות את מילוי התפקיד המשפחתי בקרב גברים אך לא בקרב נשים.
בקרב גברים קיים קשר חיובי בין צורך גבוה בהשתייכות לבין קונפליקט בו דרישות העבודה נוגסות במילוי התפקיד. לעומת זאת, נשים בעלות צורך גבוה בהשתייכות אינן חוות קונפליקט דומה. כלומר, גברים המאופיינים בצורך גבוה בהשתייכות מוצאים כי האחריות המוטלת עליהם במסגרת העבודה פוגעת באחריות המוטלת עליהם במסגרת המשפחה, ביתר שאת לעומת נשים. אחד ההסברים לממצא זה הוא כי הציפייה החברתית מגברים היא להשקיע את מיטב מרצם בקריירה, לכן כאשר הם מנסים למלא את הצורך שלהם בהשתייכות דרך המסגרת המשפחתית, הם נוטים לחוות יותר מתח לעומת נשים, שאינן חוות ציפיות חברתיות דומות.
מדידה.
מקללנד טען כי שלושת הצרכים אינם מודעים, כלומר בני אדם עשויים להיות מאופיינים בהם מבלי שיהיו ערים לכך. היעדר המודעות הופכת את הצרכים הללו למורכבים למדידה, מכיוון שאדם פעמים רבות לא יכול להעיד על הצרכים המאפיינים אותו.
דרך מקובלת לבחון את שלושת הצרכים היא על ידי מבחן התפסת הנושא (TAT). במבחן זו מוצגות תמונות לאדם המהווה את הנבחן ולבקש ממנו לספר סיפור אודות כל תמונה. לאחר מכן, מומחה ינקד את הסיפורים שתוארו במונחי שלושת הצרכים. תהליך זה גוזל משאבים רבים כגון זמן וכסף. לפיכך, ארגונים מעטים מוכנים להשקיע במדידה זו, המהווה כלי יישומי של התאוריה.
בול כספת צפה
בול כספת צפה הונפק בהולנד בשנת 1921 כאמצעי לתשלום עבור שירות חדש שהוצע לציבור בשיתוף עם חברה פרטית. מייסד החברה המציא כספת מיוחדת שנועדה להוביל דברי דואר יקרי ערך בהפלגות ימיות ולהבטיח את שרידותם במקרה של טביעת הספינה.
הרקע לפיתוח השירות החדש.
הרעיון.
ממציא הכספת הצפה, קורנליס ואן בלאדרן (1875-1933,Cornelis van Blaaderen) הפליג בשנת 1910 בדרכו מאמריקה להולנד כאשר עלה במוחו לראשונה הרעיון לפתח אמצעי להצלת חפצי ערך במהלך מסעות ימיים. טביעת הטיטניק בשנת 1912 העלתה שוב את הרעיון במוחו, והוא תכנן כספת מיוחדת, בצורת גליל, בעלת יכולת ציפה. הוא הציע להתקין אותה על סיפון הספינה, ולהפקיד בתוכה את דברי הדואר יקרי הערך. במקרה של טביעה הכספת צפה על פני הים, תוך שהיא מאותתת באורות בוהקים ומשמיעה קולות רמים שיאפשרו לאתר אותה ולהציל את דברי הערך שבתוכה. ביום 13 בדצמבר 1913 רשם ואן בלאדרן בארצות הברית פטנט על המצאתו.
ניסיונות השיווק הראשונים.
בשנת 1913 פנה ואן בלאדרן אל הנהלת הדואר ההולנדי וניסה לעניין אותם בהמצאתו, אולם הצעתו נדחתה. למזלו של ואן בלאדרן, אחד מידידיו היה חבר בהנהלת חברת הספנות "קו הולנד" ("Netherland Line") , אשר הפעילה ספינות להובלת דברי דואר עבור הנהלת הדואר ההולנדי. חברת הספנות הסכימה להתקין את הכספת על סיפון אחת מאניותיה, ולארגן ניסוי בנוכחות אנשי הנהלת הדואר. הניסוי התקיים בשנת 1914, והוכיח כי ביכולת הכספת לצוף בהצלחה על פני המים ולשדר באופן בולט את מיקומה. למרות ההצלחה סירבה הנהלת הדואר לממן את המשך פיתוח הכספת ולהציע את השירות ללקוחותיה בטענה של חוסר כדאיות כלכלית.
האסונות הימיים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביום 7 במאי 1915 טיבעה צוללת גרמנית את האנייה הבריטית "לוסיטניה". בנוסף לאסון האנושי הנורא בו מצאו את מותם כ-1,200 מנוסעי הספינה, אבד גם מטען הדואר שהיה בספינה, אשר כלל פריטים יקרי ערך רבים שבוטחו בסכומים גבוהים. הנהלת הדואר ההולנדי וחברות הביטוח של הולנד ספגו גם הן הפסדים קשים בשנת 1915 עקב שורה של תקריות דוגמת שרפה שפרצה על סיפון האוניה "רוטרדם" (Rotterdam) ופגיעה בספינה "המלכה אמה" (Queen Emma).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נזרעו נתיבי השייט העולמיים במיליוני מוקשים ימיים, שנועדו להטביע את ספינות האויב. בתום המלחמה נותרו מוקשים רבים שלא התפוצצו, ואלו המשיכו לפגוע ולהטביע ספינות שעברו באותם נתיבי שיט. פגיעה בספינה גרמה במרבית המקרים לאובדן המטען שנשאה על סיפונה, כולל דברי הדואר שהובילה. כתוצאה מן האירועים האלו, ורבים אחרים, החל הציבור לחשוש מלשלוח בדואר מסמכים חשובים ושאר פריטים שאין להם תחליף. הלקוחות דרשו בתוקף מן הדואר פתרון שיבטיח את ביטחונם של אותם מסמכים.
מצב זה הוביל את הנהלת הדואר ההולנדי להתעניין מחדש בפתרון שהציע ואן בלאדרן.
חידוש הפעילות בתום מלחמת העולם הראשונה.
קביעת שיטת ההפעלה.
בשנת 1920, בתום משא ומתן ממושך, נחתם הסכם מסגרת להפעלת שירות הכספת הצפה בין החברה הפרטית שהקים ואן בלאדרן, חברת הספנות "קו הולנד", והנהלת הדואר ההולנדי. ואן בלאדרן התחייב לייצר ולספק את הכספות, חברת הספנות התחייבה להתקין את הכספות על סיפון ספינות הדואר שהפעילה, והנהלת הדואר התחייבה לפרסם ולמכור את השירות החדש לציבור הרחב.
תעריף המשלוח.
נקבע כי עבור השירות של הובלת דבר הדואר בתוך הכספת הצפה יידרש השולח לשלם תוספת מחיר של כ-30 סנטים עבור כל פריט שמשקלו עד 20 גרם. הסכום הזה שנגבה על ידי הדואר ההולנדי התחלק בין השותפים למיזם, כך שהדואר קיבל שלוש-שמיניות מן הסכום וואן בלאדרן קיבל את היתרה.
בוועידה השנתית של איגוד הדואר העולמי, שהתקיימה במדריד בשנת 1920, אושרו השירות החדש והתעריף להפעלתו. נוסח האישור קבע כי:
הכנת בולי הדואר להפעלת השירות.
בהיותו משוכנע בהצלחת המצאתו, פנה ואן בלאדרן בשנת 1919, עוד בטרם סוכם המשא ומתן עם הנהלת הדואר ההולנדי, אל חמישה אמנים הולנדיים מובילים וביקש מהם הצעות לעיצוב בולי הדואר עבור השירות החדש.
עיצוב הבולים.
ואן בלאדרן הנחה את האמנים לעצב בולים שיראו שונה לחלוטין מן הבולים הרגילים הנמכרים בבתי הדואר. על כל אחד מן הבולים נרשמו בהולנדית המילים DRIJVENDE BRANDKAST שפירושן "כספת צפה".
מתוך ההצעות שקיבל נבחרו שלוש עבודות של שניים מן האמנים:
הצעת קארל אדולף קשט.
שלושה מן הבולים עוצבו על פי הצעתו של האמן קארל קשט , אשר אייר כספת צפה במי הים ובשמים מעליה מרחפים שחפים.
הצעותיו של לאו גסטל.
ארבעה מן הבולים עוצבו על פי הצעותיו של הצייר לאו גסטל . אחד האיורים מציג כספת צפה ועליה פנס מאיר. האיור השני מציג פנטזיה של כספת צפה בדמות האריה ההולנדי נלחם בגלי הים הסוער.
הדפסת הבולים.
הדפסת הבולים הופקדה בידי סניף הארלם של בית העסק הוותיק יוהאן אנסחדה ובניו .
הבולים הודפסו במתכונת זהה עבור ארבע ישויות מנפיקות: הולנד, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, קוראסאו וסורינאם.