בין הציפורים המקננות אירניה, סיטת הצוקים, ירגזי חרמון וסלעית אירופית.
החרמון משופע במיני פרפרים, מהם 23 ייחודיים לשמורת החרמון, מבין החלזונות נמנים החביונית המזרחית וחשופית מוארכת שלא נצפו דרומית לחרמון.
בין הזוחלים נחש ארסי (צפע החרמון) ונחשים לא ארסײם (כרכן הקרינים, כרכן חלק ושלון הקולר) הנמצאים בישראל רק בחרמון ובצפון רמת הגולן. בין הלטאות ניתן למנות את הלטאה החרמונית ושממית החרמון, שהיא מין אנדמי לחרמון.
מבין היונקים ניתן למנות את השועל מצוי, תן זהוב, צבי ארץ ישראלי ועוד. בעבר חיו בחרמון פרטים של דב סורי אך האחרון בהם ניצוד בשנת 1917. בימי הצלבנים ניצודו אחרוני האריות האסייתים שחיו בחרמון.
הצומח.
צמחיית ההר מתאימה להרים רמים. ידועה תופעת החיגור לפי גובה. בכל גובה גדלים צמחים המתאימים לתנאי האקלים בגובה זה, בחלקו הגבוה (מעל 1,800 מטרים) אין כלל עצים אלא רק עשבוניים ושיחים נמוכים. צומח זה נקרא צומח כרקוצי או בלועזית צומח טרגקנטי. עקב גובהו של ההר הגידול והפריחה מתחילים בראש ההר באוגוסט, במקום באביב (בחודש מרץ באזורים הנמוכים יותר). בהר הבתרים ישנם עצי אלון מצוי מהגדולים בארץ, בעמק דובדבן גדלים שיחי דובדבן מהמין דובדבן שרוע.
גאולוגיה.
החרמון הוא קמר גבוה שתחילת קימוטו בתקופת הקרטיקון העליון, במקביל לקימוט הקשת הסורית. המשך התרוממותו חלה ביחד עם יצירת בקעת הירדן ונבע מתזוזה אופקית של לוח ערב לעומת הלוח הלבנטיני לאורך הבקע הסורי-אפריקני. בשיא התרוממותו הגיעה פסגתו לגובה 4 ק"מ מעל פני הים.
עיצוב טקטוני.
הקמר נוצר בתהליך של קימוט שהתרחש בקרטיקון עליון, בתקופה שבה החל ים טתיס להיסגר באמצעות תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה לעבר הלוח האירואסייתי. במהלך הנאוגן נוצר הבקע הסורי-אפריקני המפריד בין הלוח הערבי והלוח האפריקאי, והמשכו לאורך בקעת ים המלח (הנמשך מדרום טורקיה עד דרום מפרץ אילת) מפצל את הלוח הערבי לשניים. חלקו המערבי של הלוח המפוצל הוא הלוח הלבנטיני, שעדיין מחובר במערבו ללוח האפריקאי ומופרד ממנו באופן מלאכותי לאורך תעלת סואץ. שלושת הלוחות נעים צפונה, אולם תנועת הלוח הערבי – הנושא קמר החרמון – מהירה יותר ביחס לשני הלוחות האחרים.
הבקע הסורי-אפריקני אינו העתק ישר אחד אלא מערכת העתקי חילוף נפרדים ולא רציפים היוצרים דוגמת זיגזג. לאורך הבקע מצויים העתקי חילוף שמאלײם וימנײם, המשפיעים על צורת הנוף:
מסלע.
רובו של החרמון בנוי מאבן גיר. בליה נמרצת הסירה את השכבות העליונות וחשפה שכבות שמקורן ביורה, לפני 200–145 מיליון שנה. המשכן של שכבות אלה נמצא ברמת הגולן, בעומק של כקילומטר מתחת לגובה פני הים – עובדה המדגישה את עוצמת הקימוט שיצר את הקמר. בשכבות סלעי הגיר השונות נראים מאובנים רבים ושונים: קיפודי ים, אמוניטים, אלמוגים, צדפות וחלזונות. מסיסות הגיר וריבוי המשקעים באזור החרמון תרמו להתפתחות מבנים קרסטײם שונים: דולינות – שקעי המסה רדודים, טרשונים, מחילות המסה ומערות – שחלקן הן מערות נטיפים.
למרגלות החרמון מצויות שכבות צעירות יותר מתקופת קרטיקון תחתון, החושפות פעילות טקטונית וגעשית רבה, בנוסף לבליה עזה. במקום קיימים דײקים, שחדרו לשברים ולסדקים בתוך הסלע. גופי חדירה אלה מתפרקים בתהליכים הדרגתײם של בליה וסחיפה, ובמקומם נוצרים סדקים המובילים מי גשמים והפשרת שלגים לתוך סלעי הגיר, המשמשים אקוויפר – אקוויפר החרמון – וכולאים את המים מעל לשכבה הגעשית המשמשת כאקוויקלוד.
שמורת טבע החרמון.
שמורת החרמון או שמורת הר החרמון היא שמורת טבע מאושרת, העתידה להשתרע על פני שטח של כ-85,000 דונם בשטחי הר חרמון וסביבו, ועתידה להיות השמורה הגבוהה והצפונית בישראל.
החרמון במלחמה.
החרמון נכבש מסוריה על ידי כוח צה"ל שהונחת במסוקים בתום מלחמת ששת הימים. במקום הוקם מוצב מבוצר - מוצב החרמון, שנועד לתת התרעה ומידע לחיל האוויר ולאגף המודיעין.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כבשו כוחות קומנדו סוריים את המוצב (ראו: הכיבוש הסורי של החרמון), ושבו חלק ניכר מהחיילים ששהו בו. חלק אחר מן החיילים הצליח לברוח בחסות החשכה. ניסיון ראשון שנכשל לכיבוש מוצב החרמון בחזרה נעשה ב-8 באוקטובר על ידי כוח חטיבת גולני. לקראת סוף המלחמה נכבש המוצב על ידי צה"ל במבצע קינוח. בעקבות קרב זה קיבל החרמון את הכינוי "העיניים של המדינה".
לאחר המלחמה, בעקבות פריצת ציר וכיבוש שיא החרמון בידי חיל ההנדסה הישראלי, הועבר "החרמון הסורי" לשליטת האו"ם.
גבול ישראל-סוריה באזור החרמון נחשב לגבול שקט, אף יותר מהגבול השקט יחסית של רמת הגולן. עם זאת, ב-3 ביולי 1991 נהרג בחרמון חייל מילואים בחדירת חוליית מחבלים למצפה שלגים ובאוקטובר 1991 הושמדה חוליית מחבלים שניסתה לחדור דרך לבנון לחרמון למוצב ליד מצפה שלגים. באירוע נוסף, חדר אזרח סורי לישראל דרך החרמון.
החרמון בתנ"ך ובתרבות.
ההר נזכר בספר דברים, בתיאור חבל הארץ בעבר הירדן שכבשו משה ובני ישראל מסיחון מלך האמורי ומעוג מלך הבשן: , וכן: .
עם חציית הירדן בידי בני ישראל, נזכר היישוב בעל גד, ששכן למרגלות החרמון, כנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע יהושע בן נון בכיבושיו בארץ: . יתר הר חרמון ורכס מול הלבנון נותר בשלב זה בגדר "הארץ הנשארת", שנותר לכבוש אותה: .
באזור ההר, כמו ביתר אזור הגולן והבשן, ישבו בני חצי שבט מנשה: .
מלבד אזכוריו הרבים של החרמון בתיאור כיבוש עבר הירדן וארץ כנען, ההר נזכר באופן סמלי גם בספר תהילים ובספר שיר השירים: , וכן: , וכן: וכן: . בנוסף, נזכר במקורות המונח "חרמונים": .
בתקופת בית שני כבש את ההר אלכסנדר ינאי, וגייר את היטורים שישבו בו. באותה תקופה התקיימה בהר גם מושבת חכמי בני בתירא.
החרמון בתרבות.
בתקופה המודרנית כתב ז'בוטינסקי בשירו המפורסם, "שיר אסירי עכו", את השורה הבאה: "לנו, לנו, תהיה לנו כתר החרמון".
רחל המשוררת כתבה בשיר "כנרת" "בבדידות קורנת נם חרמון הסבא וצינה נושבת מפסגת הצחור."
אנואר סדאת
חלקדון
יואל ברשד
יואל ברש"ד (ט"ו באדר תרל"ג, מרץ 1873 – ז' באדר תש"ג, 1943) היה איש צפת, מחלוצי היישוב.
קורות חייו.
נולד בצפת לשמואל דיין. משפחתו עלתה בראשית המאה ה-19 ב"עליית החסידים" והתיישבה בצפת ובטבריה. סבו היה שמואל הדיין מטבריה המופיע גם במפקדי מונטיפיורי משנת 1849. יש הגורסים כי שם המשפחה ניתן על שם ברשד, עיר ידועה בפודוליה.
בשנת 1904 ייסד יחד עם צבי ברזל את הבנק הראשון בצפת, בנק ברשד ברזל. ב-1909 מכר את חלקו בבנק לאליה קלינגר.
בשנת 1909 היה מיוזמי הקמת אגודת אחדות היהודים העות'מאנים בצפת שהוקמה במטרה לשפר את תנאי חייהם של היהודים בעיר, ונבחר על ידי תשבי העיר לאחד הנציגים.
בשנת 1910, נפתח בצפת סניף של בנק אנגלו-פלשתינה. יואל ברש"ד נענה לבקשתו של זלמן דוד ליבונטין, מנהל הבנק, לשמש כגזבר וסגן-מנהל. עבודתו בבנק נמשכה עד המחצית השנייה של שנות ה-20. בתקופת מלחמת העולם הראשונה סבלה צפת מרעב וממחלות ולבנק אפ"ק היה תפקיד משמעותי בסיוע לתושבים.
בערך בשנת 1911 עזב את הרובע היהודי העתיק והיה היהודי הראשון שבנה את ביתו מחוץ לגבולותיו. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר משכנו של סניף בנק אנגלו-פלשתינה מהרובע העתיק לבית זה.
יואל ברש"ד ושותפו עמנואל פרידמן יחד עם בן ציון ברוכשטיין היו הקבלנים שהשתתפו בבניית בית החולים רוטשילד – בית החולים היהודי המודרני הראשון בצפת. הבניין המודרני והמפואר נחנך בשנת 1912 (כיום משמש את המכללה האקדמית צפת, ברחוב ירושלים).
בשנת 1913 הוקמה אגודת "בוני בתים" שנענתה להצעתו של ליבונטין לסייע לתושבי צפת לרכוש אדמות בהר כנען על מנת לבנות פרוור חדש לעיר. יואל ברש"ד היה מראשי ועד האגודה, שבחזונה תכננה לבנות פרוור לצפת במתכונת עיר גנים.
הוא אהד את התנועה הציונית ולא פעם התנגש על רקע זה עם ראשי העדות החרדיות בצפת. שלח את ילדיו ללמוד בבית ספר כי"ח, בקולג' הסקוטי ומאוחר יותר בגימנסיה "הרצליה" עודד את ילדיו לרכוש השכלה כללית ורחבה וידיעת שפות, דבר שלא היה מקובל בעירו בראשית המאה ה-20.
היה חבר המג'ליס (עירייה) בצפת, בעל השפעה רבה על אנשי צפת הסביבה וזכה לאמונם, נהג לפתור סכסוכים בין איכרי הסביבה ובין נציגי הממשל. ושנים רבות היה חבר ועד העיר ליהודי צפת, ופעיל בבני ברית.
במאורעות תרפ"ט מצאו מקלט בביתו יהודים שהצליחו להימלט מפני הפורעים. על ההסתה של הערבים שהגיעו מחוץ לעיר, והאירועים שהתרחשו בצפת העיד בפני ועדת החקירה שהוקמה על ידי הבריטים לאחר האירועים.
נשא את ציפורה דוקטרוביץ הלוי, בתו של נפתלי חנהל'ס מצאצאי הבעש"ט. לזוג נולדו 8 ילדים. אשתו ציפורה נפטרה בגיל 42, בשנת 1917, אשתו השנייה, טאובה, גידלה את ילדיו הצעירים.
בתו הבכורה: חנה פרל, אשת זאב מתתיהו פרל,מנחם, נחמה, מרים, משה, שאול, יצחק, ושמואל שנפטר בילדותו.
בניה של אחותו הינדה ברשד ויסברג: אשר ברשד (1901–1953) היה המוכתר של צפת והקפיד על רישום ספרי הלידות הפטירות ומרשם התושבים. ויעקב ברשד (1903-1979) היה שוטר במשטרה הבריטית, חבר בארגון השומר ואחראי על השמירה במפעל החשמל של רוטנברג בנהריים.
אפרים דקל
אפרים דקל (קרסנר) (1903 - 22 באוגוסט 1982) היה ממפקדי ארגון ההגנה. מפקד הש"י במחוז תל אביב וממארגני הבריחה וההעפלה.
תולדות חייו.