ב־21 באוקטובר 1893 שינתה העיר את שמה לחברובסק בהתאם לצו מספר 9984 של שר הפנים לשינוי שם העיר חברובקה לחברובסק. בשנת 1894 נוסד בעיר סניף של החברה הגאוגרפית הרוסית שתרם לחיי התרבות בעיר בהקמת תיאטראות, מוזיאונים וספריות. תרבות הילידים המקומית נשתמרה היטב במוזיאונים בעיר וביישובי ניינץ קרובים כסיחצ'י־אליין, שם נמצאו ציורי קיר בני 1,300 שנים. מוזיאון האמנות בחברובסק מציג אוסף נדיר של איקונין עתיקים. באוקטובר 1895 הוקם בעיר המכון לתחבורה ומסילות ברזל שהיה למכון לימודי ראשון מסוגו בעיר בתחום הטכני. בשנת 1897 יצאה לדרך הרכבת הראשונה מהעיר. באותה עת עמדה האוכלוסייה על 14,900 איש. בשנת 1902 הוקמו מכוני ארטילריה שבשנת 1908 הפכו למפעל הנשק "ארסנל" (ששמו שונה בהמשך ל"דלדיזל"), שעובדיו היוו חלק מהמחאות וההפגנות שהתרחשו בעיר בשנים 1906–1907. בשנת 1908 הוקם בסיס שייטת אמור. בשנים 1913–1916 נבנה גשר יורש העצר אלכסיי ניקולאייביץ' שמעל נהר אמור וחיבר למעשה בין מסילות הברזל של חברובסק למזרח סיביר.
לאחר מהפכת פברואר גדל כוחם של הסוציאליסטים ובעיקר מחנה המנשביקים שבחרו במרץ 1917 מועצה של פועלים ונציגי החיילים. הנציגים עצרו את מפקד המשטרה ואת המושל הכללי. ב־6 במרץ פיזרה הממשלה הרוסית את גדוד הז'נדרמריה וארבעה ימים לאחר מכן פורקה גם מחלקת המשטרה של משרד הפנים. העיר הוכפפה למחוז המזרח הרחוק ונוהלה על ידי קומיסרים. ב־14 באפריל 1917 הוחלפה המשטרה הקיסרית במיליציה עממית שנטלה על עצמה את תפקידי הביטחון.
העיר ספגה אבדות רבות במהלך מלחמת האזרחים והייתה לחלק מרפובליקת המזרח הרחוק שהפכה לחלק מברית המועצות ב־14 בנובמבר 1922. באפריל 1923 חודשה המועצה העירונית של חברובסק ובדצמבר הייתה למרכז האדמיניסטרטיבי של המזרח הרחוק הרוסי. בינואר 1926 עמדה אוכלוסיית העיר על 52,000 איש. במאי 1930 הייתה העיר ליחידה טריטוריאלית נפרדת. באוגוסט 1932 נחנך מפעל לרכבים שבתקופת מלחמת העולם השנייה ייצר טנקים, באוקטובר אותה שנה נחנך שדה תעופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר למטה פיקוד הכוחות הסובייטיים במזרח הרחוק ובמסגרת זאת נפתחו בתי ספר לריגול נגדי. מ־25 ועד 30 בדצמבר 1949 נערכו בעיר משפטי חברובסק, בהם הואשמו תריסר חברי צבא קוואנטונג היפני בייצור ושימוש בנשק ביולוגי במהלך מלחמת העולם השנייה (ראו גם יחידה 731).
העיר ידעה התפתחויות רבות לאחר מלחמת העולם השנייה ובין השאר ב־5 בנובמבר 1956 נחנכה חשמלית, בשנת 1960 נחנכו אולפני טלוויזיה וב־1975 נחנך קו טרוליבוס ראשון.
ב־1996 נערכו לראשונה בתולדות העיר הבחירות לראשות העיר, בהן ניצח פאבל דמיטרייביץ' פיליפוב, שמועמדותו זכתה לתמיכת מושל מחוז חברובסק, ויקטור אישאייב. ב־1998 הושלם שיפוץ כיכר העיר המרכזית ובשנת 2002 הפכה העיר למרכז הניהולי של המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי.
בשנת 2008 בוצע שיפוץ מקיף לתחנת הרכבת העירונית.
בשנת 2020 התקיימו בעיר הפגנות רחבות היקף כנגד ממשלת רוסיה בעקבות מאסרו של סרגיי פורגאל, מושל המחוז. הדיווחים סביב ההפגנות סותרים בין הגורמים השונים, וכמות המפגינים מוערכת בטווח של בין 5,000 ל-35,000 איש. על פי הערכות ראשי המחאה, מדובר בהפגנה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העיר.
פוליטיקה וממשל.
מאחר שהעיר נחשבת למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז חברובסק שוכנים בה מרכזי השלטון של המחוז בהם בית ממשלת מחוז חברובסק, מעון המושל ובית המועצה המחוזית המחוקקת של עבר הבאיקל. הרשות המבצעת בעיר היא עיריית חברובסק שברשה עומד אלכסנדר סוקולוב. המועצה המחוקקת היא הדומה העירונית של חברובסק (Хабаровская городская дума).
רובעי העיר.
העיר מחולקת לחמישה רבעים:
תיירות.
הרחוב המרכזי בעיר הוא שדרת אמור המצטיינת במגוון חנויות ושווקים לאורכו. שלא כמו וולדיווסטוק, העיר לא נסגרה מעולם בפני זרים, אף על פי שמפקדת פיקוד המזרח הרחוק שכנה בה. לאחר נפילת ברית המועצות החלה מתגברת ההשפעה האסיאתית בעיר ונאמד שכמיליון תיירים מסין מבקרים בה מדי שנה, יחד עם אנשי עסקים יפנים וקוריאניים שהשקיעו במפעלים ועסקים בעיר.
תחבורה.
כ־10 ק"מ פועל נמל התעופה הבינלאומי "נובי" ("חדש" ברוסית) בו נוחתות טיסות מסין, קוריאה הדרומית, דרום מזרח אסיה, אירופה ומרכז אסיה. במהלך חודשי הקיץ מפעילה חברת התעופה המקומית טיסות שכר ישירות לנמל התעופה בן-גוריון. ישנו נמל תעופה נוסף, קטן יותר (ונקרא כך גם בשם "מאלי", "קטן" ברוסית).
בתחומי העיר נמצא גם שדה התעופה הצבאי צנטרלני ("המרכזי").
ספורט.
בעיר פועלים מספר אצטדיונים — אצטדיון לנין, אצטדיון דינמו, אצטדיון יונוסט, אצטדיון נפטיאניק, אצטדיון לוקומוטיב ואצטדיון זאריה.
העיר אירחה שלוש פעמים את אליפות העולם בבנדי: ב־1980, ב־2015 וב־2018 (יחד עם העיר חרבין).
עומר בוקסנבאום
דרכי נועם (רשת מוסדות חינוך)
דַרְכֵי נֹעַם היא רשת חינוך דתית לאומית בפתח תקווה, מהגן ועד ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות.
הקמת הרשת.
עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למדו רוב ילדי הציבור הדתי לאומי בפתח תקווה במסגרת החינוך הממלכתי דתי הרשמי ומיעוטם בבית הספר "שארית ישראל" של החינוך העצמאי החרדי. עם התגברות הזרם התורני בקרב הציבור הדתי בכלל, ובפתח תקווה בפרט, נוצר רצון ליצירת מסגרת חינוכית שתתאים לערכים של ציבור זה.
בשנת תשמ"ב (1982) יזמה קבוצת הורים בפתח תקווה את פתיחת בית הספר, למרות התנגדות הרשויות. משרד החינוך נאבק בתחילה בבית הספר ונשלחו שוטרים לבתיהם של ההורים ששלחו את ילדיהם לבית הספר, בטענה שהם מפירים את חוק חינוך חובה. את המאבק ניהלו שלמה שפירא, יוסף שמשי ומאיר פלהיימר, ראשי העמותה בהקמתה.
למרות זאת בית הספר המשיך בפעילותו ובשנה השנייה הוקמו כיתות נפרדות לבנים ולבנות. בשנים הראשונות נדד בית הספר. לאחר שהמחזור הראשון סיים את כיתה ח' נפתחה אולפנה עבור הבנות המסיימות. המחזור השלישי של הבנים ייסד את הישיבה התיכונית.
רשת החינוך מוגדרת כ"מוסד מוכר שאינו רשמי" במשרד החינוך.
במהלך השנים נתגלעו מחלוקות, ומהרשת התפצלה קבוצה שהקימה את בית הספר למרחב. בהמשך הוקם גם בית הספר דעת מבינים.
בית הספר היסודי.
בית הספר היסודי התחיל את דרכו במבנה קטן ברחוב המורים (בהנהלת הרב צבי שינובר מישיבת נחלים והרב יוסף שמשי) נדד בעוד מספר מקומות וכעבור שנתיים עבר למבנה בכפר אברהם. כעבור שנים מעטות עבר לשכונת שעריה. בשנת 2005 עבר לרחוב אבי אורן למבנה חדש שהיה שייך בעבר לתיכון הדתי "במעלה".
מנהל בית הספר הראשון היה הרב אבי גרנביץ'. בהמשך פרש מתפקידו בעקבות ויכוח עם הנהלת העמותה והקים את בי"ס למרחב. במקומו מונה דניאל אורגלר, שנפטר בשנת 1997. הוא הוחלף על יד סגנו נפתלי מלאכי, שכיהן כמנהל עד 2005. כיום מנהל בית הספר הוא הרב חגי אונגר.
בית הספר מונה כ-700 ילדים.
לקראת פתיחת שנת הלימודים תש"ע (2010) התפרסם כי בית הספר מתנגד לקליטת תלמידים מבני קהילת יוצאי אתיופיה. כיום ישנם תלמידים יוצאי אתיופיה בכיתות בית הספר (אך מספרם מועט).
הישיבה התיכונית.
הישיבה שוכנת כיום ברחוב צה"ל בשכונת כפר גנים, בסמוך למיקום ההיסטורי של קיבוץ גבעת השלושה. בראשות הישיבה עומד הרב משה רפאל מן. מנהלת התיכון היא איילת פילבר. בראש חטיבת הביניים עומד הרב דורון אייזנטל. בעבר נמסר בה שיעור קבוע מאת הרב יגאל לרר - אב"ד פתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב.
הישיבה מארגנת מדי שנה זכר לשמחת בית השואבה, במוצאי יום טוב הראשון של סוכות. לאירוע זה מגיעים גם בוגרים ואורחים נוספים.
בשנת ה'תשע"ה זכה איל מטס, תלמיד כיתה י', בחידון התנ"ך העולמי.
האולפנה.
האולפנה קיימת משנת 1990. שכנה בעבר במספר מקומות וכיום מקומה ברחוב הרב מימון 4 בשכונת אחדות בעיר.
הרב יוסף יעקובי שימש כראש האולפנה עד שנת 2007 - תשס"ז. אחריו מילאו את התפקיד הרב אמיר ורד והגב' אסתר קיזלשטיין. כיום משמשת כראש האולפנה גילה שרים.
האולפנה מונה כ-400 בנות.
תום סויר (אנימה)
תום סויר (באנגלית: Adventures of Tom Sawyer, ביפנית: トム・ソーヤーの冒険) הייתה סדרת אנימה יפנית בת 49 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1980 בהשראת הספר הרפתקאותיו של תום סויר מאת מארק טוויין. בשנות התשעים שודרה הסדרה בערוץ 2 ושודרה בערוץ ג'וניור עד 2015. את שיר הפתיחה בישראל מבצע מוטי דיכנה.
תום סויר הוא נער צעיר הגדל לאורך נהר המיסיסיפי באמצע המאה ה-19. יחד עם חברו האקלברי פין, הוא מבלה את זמנו בהברזה מבית הספר, בדיג, בטיפוס על עצים ובחיפוש אחר הרפתקאות.
ב 2015 שערוץ ג'וניור עבר לשידורים חדשים
הסדרה ירדה מלוח השידורים ומהvod
הסדרה הייתה משודרת בסביבות 21:30 בערב
והייתה הסדרה האחרונה בלוח השידורים של ערוץ ג'וניור.
דמויות.
הרעים.
לא מופיע בהרבה פרקים בסדרה אך מתי שהופיע הוא הוצג כרע הוא נהג לרצוח הרבה אנשים,
הוא הפליל את מאף פוטר ברציחתו של דוקטור רובינסון( גם רע).
במשפט המשיך לשקר שמאף הוא זה שרצח את הדוקטור אך תום סויר הגיע מפוחד מחשש שג'ו יהרוג אותו אך לא הייתה לו ברירה והוא אמר שג'ו רצח את דוקטור רובינסון.
בפרק רואים כיצד ג'ו רץ לכיוונו של תום בשביל להרוג אותו אך מי שהיה במשפט עצרו אותו,
אך ג'ו הצליח לחמוק מהם והייריה של השריף והוא
נעלם.
כמה שבועות אחר כך חזר עם תחפושת בשביל להחביא את האוצר שמצא.
תום והאק ראו אותו והם סיפרו לשריף.
שתום ובקי היו במערה ראו את ג'ו, בקי התעלפה ותום ניסה להבריח אותו כי הוא חשב שהוא יהרוג אותו.
ג'ו לא ברח רק אמר שתום יעזור לו אחרי כל הצרות שגרם לו.