יעל סינד הוא בעל חיים חברותי, ובאזורים שבהם לא תהיה הפרעה אנושית הם מתאספים בעדרים גדולים למדי. אף על פי שיש זכר דומיננטי אחד השולט על עדר הנקבות, בדרך כלל יחיו בשולי האזור מספר זכרים נוספים ללא הפרעה ממשית מצידו. באזורים שבהם היעל מופרע על ידי האדם הוא הופך לזהיר הרבה יותר, כאשר מוקדם בבוקר הוא עולה לצוקים הגבוהים והלא נגישים ומבלה בהם את רוב היום במנוחה ובהעלאת גרהבאזור מוצל מהשמש הקופחת בין הסלעים; היעל הופך לפעיל שוב רק לפני השקיעה, ואז הוא יורד לאזורים נמוכים יותר כדי לאכול עד רדת החשיכה. בחלק החם ביותר של השנה היעל יכול לרעות חלק ניכר מהלילה בשל הטמפרטורות הקרירות יחסית.
כיתר עיזי הבר היעל הסינדי בעל יכולת איזון מדהימה על פני הצוקים, והוא מסוגל לקפוץ ממצב עמידה כלפי מעלה לגובה של 1.75 מטר על פני משטח סלעי ואנכי. בעת הירידה במדרונות היעלים הולכים באיטיות מכוונת, אף על פי שהם מסוגלים לבצע עם הפרסות החלקה מהירה ללא פגע לאורך המדרון עם עצירה חדה אחת ל-4 או 6 מטר כדי לייצב מעט את הגוף.
התזונה של יעל סינד מורכבת מעלים ושיחים, כמו גם שיחים קטנים, עשבים ועשבי תיבול. חוקרי טבע רבים מאמינים כי הם יכולים להתקיים מבלי לשתות מים למשך תקופה בלתי מוגבלת, עם ניצול הלחות מהצמחייה.
הטורפים העיקריים של יעל סינד הם נמר פרסי וזאב הודי, וטורפים קטנים יותר כתן ושועל מהווים איום לגדיים.
עונת הרבייה מתרחשת בין חודשי אוקטובר ודצמבר וההמלטה תתרחש מאפריל עד מאי. במהלך עונת הרבייה הזכרים מקיימים ביניהם קרבות שמטרתם לשלוט על עדר נקבות. הזכרים מאתגרים אחד את השני על ידי עמידה על הרגליים האחוריות והטחת הקרניים על ראש היריב, וכן על ידי נעילת הקרניים ודחיפות. זכרים צעירים יאלצו לחכות עד שקרניהם יהיו גדולות מספיק כדי להתמודד מול זכרים בוגרים. ההריון של הנקבה נמשך 150–155 ימים, לאחריהם נולד גדי אחד בדרך כלל אם כי גם תאומים די נפוצים. הגדי נגמל לאחר 7–8 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 3 שנים.
איומים ושימור.
היעל הסינדי מסווג במצב השימור "פגיע" (VU), בהתחשב בכך שהוא חווה ירידת מספרים גבוהה יחד עם שאר תת-המינים, ובשילוב עם ניצול והרס בית הגידול באזורים רבים בפקיסטן. יעל סינד מצוי בשפע ותחת הגנה מוצלחת רק במספר אזורים כמו פרובינציית סינד. רוב הפרטים נמצאים באוכלוסיות מפוזרות על רכסי הרים מבודדים זה מזה בשפלה; כתוצאה מכך, הציד הלא חוקי הוא די נפוץ והיעלים נמצאים בסיכון גבוה, במיוחד מצד אנשים מקומיים ושבטים נודדים חמושים שנוהגים לרעות את עדרי הצאן שלהם ברוב רכסי ההרים שנמצאים בשימוש על ידי עיזי הבר.
ישנם כמה עתודות שמעניקות רמות הגנה שונות לעיזי בר ברחבי פקיסטן, אולם לרבים מהם אין תוכניות ניהול מסודרות ורובם אין אפילו צוות פיקוח מטעם הפארק. בין האזורים המוגנים שבהם יעל סינד מצוי ניתן למנות: הפארק הלאומי דורג'י, שמורת חיות הבר הינגול, שמורת חיות הבר קורקהרה, הפארק הלאומי דהרון, שמורת חות הבר צ'וראני, שמורת חיות הבר גוט, שמורת חיות הבר קו-אגיש, הפארק הלאומי קירטאר, ומשולש השמורות: סורג'אן - סומבאק - ושמורת הציד הוטיאנו. מכיוון שהפארק הלאומי קירטאר מאכלס מספרים משמעותיים ביותר של יעל סינד (כ-13,000 פרטים), ארגון השימור IUCN המליץ להנהלת הפארק לבצע 3 פעולות: 1) להפסיק את תופעת השימוש במימי הפארק עבור גידולים; 2) להפחית את רעיית עדרי הצאן של מקומיים ומהגרים; ו-3) לאסור כריתת עצים, גיזום ענפים למספוא, ציד לא חוקי, כריית מחצבים ואיסוף דבש בתחומי הפארק. מרבית התוכנית הזאת מיושמת כיום, וכתוצאה מכך הפארק מהווה את האזור המוגן הטוב ביותר להישרדות יעל סינד.
אין אומדן אוכלוסייה כולל לתת-המין. מרבית הפרטים שורדים באזורים קטנים שאינם נגישים. בפרובינציית סינד יש כ-3,100 פרטים, ובפרובינציית בלוצ'יסטן יש מן הסתם מספר גבוה לפחות פי 8 בהתחשב בכך שבפארק הלאומי קירטאר לבדו יש כ-13,000 פרטים.
יעל צ'ילטאני
יעל צ'ילטאני (שם מדעי: "Capra aegagrus chialtanensis"; מוכר יותר כעז בר צ'ילטאנית או כעז צ'ילטאן), הוא אחד מ-6 תת-המינים של עז הבר האנדמי למערב פקיסטן. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1913 על ידי הזואולוג האנגלי ריצ'רד לידאקר, ושמו הרשמי והמדעי ניתן לו על שם מקום חיותו העיקרי - מורדות הר צ'ילטאן הסמוך לעיר קוויטה.
תת-מין זה של עז הבר היה ידוע היטב לציידים המקומיים בפקיסטן עוד לפני התיאור המדעי של לידאקר, וכמה טקסונומים הציעו שמקורו של תת-המין הוא בהכלאה טבעית היסטורית שהתרחשה בין תת-המין הדרומי יעל סינדי לבין יעל בורג החי באותו אזור; בשל כך יש המכנים אותו עד היום "מארקור צ'ילטאני" ("מארקור" הוא כינוי ליעל בורג). סיווג מוצע זה התבסס על הצורה המעוותת והייחודית של קרני היעל הצ'ילטאני - שנראות כשילוב בין קרני עז הבר לקרני יעל הבורג. טקסונומים אחרים הציעו שהוא מהווה תת-מין של יעל בורג או לחלופין כלאיים בין עז הבית ליעל הבורג. עם זאת, בסביבות 1980 הטקסונומים הגיעו הגיעו למסקנה שהיעל הצ'ילטאני מהווה תת-מין נפרד של עז הבר ולא כתוצאה מכלאיים, בהתבסס על שינויים מורפולוגיים משמעותיים בין קרניו לקרני יעל הבורג.
יעל צ'ילטאן הוא תת-המין הנדיר והמאוים ביותר בקרב עיזי הבר.
קרניים.
הקרניים הגדולות והספיראליות של זכרי היעל הצ'ילטאני הם המאפיין הבולט ביותר של תת-המין, ובשל כך ניתן לזהותו בקלות מתת-המינים האחרים בפקיסטן כיעל סינד או יעל בזואר. הקרן צומחת בזווית אלכסונית לכיוון הצדדים, והיא מתחילה בשלב מסוים להתעקל לכיוון פנימה מעלה תוך כדי השלמת ספיראלה אחת לכל היותר; בסופו של דבר קצוות הקרן מתעקלים שוב החוצה או פנימה, וכתוצאה מכך הקרניים נראות במבט חזיתי בצורה של לירה. לעיתים קרובות הקרניים "מתמוטטות" כביכול לאחור, וקצוות הקרן עשויות לצמוח אחד לכיוון השני. לדברי חוקר טבע האורך המרבי של קרני הזכרים הוא 73 ס"מ - קטן יותר משל תת-מינים אחרים, אך עם זאת השיא שתועד עד היום הוא אורך של 101.6 ס"מ.
מיקום קרניו של יעל צ'ילטאן הוא על פני מרבית הקרקפת - מעל העיניים ובצידי האוזניים. בבסיס הקרניים סמוכות אחת לשנייה עם רווח של סנטימטרים בודדים, אולם ככל שהן גדלות המרחק ביניהן יעלה - תלוי בגודל הקרן; לעיתים דווקא בסוף הקצוות יהיו סמוכות שוב בשל העקמומיות של הקרן. הקרניים של תת-מין זה עבות יותר מאשר אצל תת-מינים אחרים, והדבר בולט במיוחד בבסיס. הקרניים של יעל צ'ילטאן מתאפיינות במשטח חזיתי שטוח ומשטח אחורי עגלגל, וכן יש להם לאורך המשטח החזיתי שידרה בולטת בדומה לעיזי הבר. מלבד חריצים עמוקים או עדינים לאורך הקרן, שידרת הקרניים של יעל צ'ילטאן חלקה יותר משל תת-מינים אחרים, ורק בצד האחורי של הקרן הסמוך לקצוות יש לעיתים מספר בליטות - בניגוד לעיזי בר אחרות שמתאפיינות בבליטות דווקא בצד החזיתי.
לנקבות יעל צ'ילטאן יש קרני דקות וקצרות דמויות פגיון, והן מעוקלות מעט לצדדים ונראות מלפנים בצורת "V". אין להן כלל שידרה בולטת אלא חריצים דקים בלבד והקרניים שלהן דומות יותר לקרניים של נקבות עיזי בר מאשר לנקבות של יעל הבורג. צבע הקרניים של שני הזוויגים הוא חאקי, אפור כהה, אפור בהיר, חלודה בהירה או ברונז'ה. קצוות הקרן של הזכר עשויות להיות כהות במעט.
אנטומיה ומראה.
הפרווה של יעל צ'ילטאן בקיץ קצרה ודקה ומורכבת משערות דלילות יחסית, בעוד שבחורף היא הופכת לעבה וגסה יותר. הצבע הכללי של הפרווה הוא אדמדם/צהבהב-אפרפר עם פס חום כהה לאורך השידרה - מהכתף עד לזנב. הרגליים של היעל בצבע קרם-לבן והן בעלות דפוס חום כהה בולט בחלק החזיתי של הרגל להוציא את הברך לבנה. גם המותניים, הגחון והמפשעה נוטים להיות בצבע לבנבן. לזכרים בוגרים החל מהחורף השלישי או הרביעי לחייהם, יש כמות הולכת וגדלה של שערות לבנות ואפורות בצדדי הגב, בצלעות ובעורף. באותו זמן החזה והגרון מתכהים לצבע חום כהה או דהוי ומעל המותניים הבהירות מופיע פס כהה. בנוסף, לפרטים מבוגרים ישנה רצועה חומה כהה שמקיפה את אזור הכתף עד לחזה ויוצרת מעין "צווארון" כהה בדומה לעיזי בר; עם זאת הסימונים של היעל הצ'ילטאני פחות ברורים משל תת-מינים אחרים והם די מתמזגים אחד לתוך השני. בניגוד ליעל בורג, לזכרי יעל צ'ילטאן אין רעמת שיער באזור הגרון ובחזה, ומאפיין זה יחד עם צבעי הפרווה שלו תומכים בטענה שהוא מהווה תת-מין של עז הבר ולא של יעל הבורג. זנבו של יעל צ'ילטאן בצבע חום כהה ובולט היטב על רקע הפרווה הבהירה שסביבו.
צבע ראשו של היעל הצ'ילטאני צהבהב או אדמדם באזור הלחיים וחום כהה באזור החרטום והמצח. זכרים מבוגרים נוטים להיות כהים בכל הפנים. מהעיניים ועד ללוע ישנם שני פסים בהירים בדומה לצבי, ולעיתים גם יש ליעל גבות לבנות מעל כל עין. הזכרים מתאפיינים בזקן גדול ועבה, וצבעו זהה לצבע הלוע - חום שוקולד כהה. האוזניים מתחלקות בין חום כהה בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי.
מבנה גופו של היעל הצ'ילטאני מוצק ושרירי, ויש לו צוואר קצר ועבה התומך בראש מוארך ומשולש. יש לו אוזניים צרות וארוכות וזנב קצרצר. רגליו קצרות, דקות וחזקות ובעלות פרסות קצרות וגדולות, והן מותאמות לבית הגידול ההררי בגלל כרית הגומי שבתחתית הפרסה המספקת ליעל אחיזה טובה בזיזי הסלעים. הלוע מעוגל והנחיריים מחורצות. לא ידוע על מידות גוף ספציפיות ליעל צ'ילטאן, אולם סביר להניח שהם דומים לאלו של עיזי בר אחרות: גובה הכתפיים עד 95 ס"מ אורך ראש וגוף עד 140 ס"מ, אורך זנב עד 15 ס"מ, ומשקל של עד 90 ק"ג. הזכרים גדולים וכבדים במידה ניכרת מהנקבות.
יעל בורג.