ב"אהבה" (Erōtes), דיאלוג של הסופר הרומאי לוקיאנוס מסמוסאטה (ביוונית: Λουκιανὸς Σαμοσατεύς; בלטינית: Lucianus), דיאלוג אשר השווה בין אהבת נשים לאהבת נערים, הציג המחבר תיאור מילולי של הפסל וסביבתו.
הפסל, כנראה, נלקח לקונסטנטינופול ואבד שם בזמן "מהומות ניקה" (ביוונית: Στάση του Νίκα; באנגלית: Nika riots) בשנת 532 לספירה. מלבד המטבע עליו מופיע הדמות נעשו לפסל מספר גרסאות בתקופות מאוחרות יותר. ביניהן ידועות "ונוס קולונה" (Colonna Venus) המוצגת כיום במוזאון הוותיקן, "ראש קאופמן" (Kaufmann Head) במוזיאון הלובר.
דגם זה של תיאור אפרודיטה העירומה היווה השראה לפסלים רבים של האלה אפרודיטה או גלגולה הרומי ונוס, כגון ונוס מדיצ'י (Venus de' Medici), "ונוס ממילו", "ונוס הקפיטולינית" (Capitoline Venus) ועוד.
ענת מגן
בקדייטינג
בקדייטינג (מאנגלית: backdating, בתרגום חופשי "תיארוך לאחור") הוא שינוי רטרואקטיבי של מועד ההענקה של כתבי אופציה למניה לתאריך שבו מחיר המניה היה בשפל, כך שמימוש האופציה יניב רווח מרבי למחזיק בה. פעולה זו מהווה עבירה פלילית בהיותה רישום כוזב במסמכי תאגיד. בקדייטינג בוצע בדרך כלל על ידי בכירים בחברה ציבורית, שהעניקה את האופציות לבכירים אלה, במטרה למקסם את הרווחים שיניבו כתבי האופציה שבידיהם.
התארוך לאחור, כמניפולציה חשבונאית, רווח מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 עד לשנת 2002 בחברות ציבוריות שמניותיהן נסחרות בארצות הברית, בעיקר מתחומי ההיי-טק ושירותי הרפואה. מנכ"לים ובכירים אחרים בחברות, שקיבלו מענקי אופציות בהחלטות דירקטוריון, בחרו בדיעבד את התאריך שבו יירשם מענק האופציות. עד לשנת 2002 חייב החוק האמריקאי לדווח לרשות לניירות ערך (SEC) על הענקת אופציות לבכירים תוך 45 ימים מתאריך הענקתן, וכך יכלו הבכירים לבחור את התאריך שבו מחיר המניה היה בשפל בתקופה זו. החל משנת 2002 פחת השימוש בבקדייטינג, לאחר שהחברות הציבוריות הנסחרות בארצות הברית חויבו לדווח תוך 48 שעות על הענקת כתבי אופציה לבכיריהן.
על פי מעקב של העיתון "וול סטריט ג'ורנל", לפחות 115 חברות דיווחו לבעלי המניות שלהן על חקירה פנימית, חקירה של ה-SEC, חקירה פלילית או תיקון דו"חות כספיים בעקבות חשדות לבקדייטינג. בין החברות ברשימה נמצאות או היו אפל, McAfee, Monster, Broadcom והחברות הישראליות קומברס, מרקורי אינטראקטיב, צורן ואם-סיסטמס. על פי הערכות, מאות חברות נוספות ביצעו בדיקות פנימיות במטרה לוודא אם בכיריהן ביצעו פעולות בקדייטינג.
תופעת הבקדייטינג זוהתה לראשונה במאמר שפרסם פרופ' אריק לי (Erik Lie) מאוניברסיטת Tippie College of Business בחודש מאי 2005 במגזין Management Science. פרופ' לי בחן כ-6,000 מענקים של אופציות למנכ"לים בחברות ציבוריות מ-1992 עד 2002. לדעת לי, בחלק מהמקרים מחיר המימוש שנקבע לאופציות לא היה המחיר המקורי של המניה ביום שבו אושרו האופציות במועצות המנהלים, אלא שבכירי החברה ביצעו בדיעבד רישום כוזב של תאריך הענקת האופציות בהתאם לתאריך שבו מחיר המניה היה בשפל, כך שמימוש האופציות יניב להם רווחים מרביים. בעקבות המאמר פרסם ה"וול סטריט ג'ורנל" כתבת תחקיר בנושא, ובעקבותיה החלה הרשות האמריקאית לניירות ערך לחקור מספר חברות שמנהליהן נחשדו בבקדייטינג. בין השאר הוגש כתב אישום פלילי נגד איש העסקים הישראלי קובי אלכסנדר, שהיה יו"ר ומנכ"ל חברת קומברס טכנולוג'י, שנחשד במעורבות בבקדייטינג ונאלץ להתפטר מתפקידיו בחברה.
רודולף קרויצר
רודולף קרויצר (Rodolphe Kreutzer,
16 בנובמבר 1766 - 6 בינואר 1831) היה כנר, מורה, מלחין ומנצח צרפתי.
חייו.
קרויצר נולד בוורסאי. את שיעוריו הראשונים קיבל אצל אביו, שהיה מוזיקאי בקאפלה המלכותית. בהמשך למד אצל אנטון שטאמיץ ואצל ג'ובני בטיסטה ויוטי. הוא היה לאחד הווירטואוזים הראשונים במעלה של זמנו, והופיע כסולן עד שנת 1810. לודוויג ואן בטהובן, ששמע אותו מנגן בכינור בווינה, הקדיש לו את הסונאטה לכינור מס' 9 שלו, (סונאטת קרויצר, 1803). במשך תקופת מה היה כנר ראשי באופרה של פריז ומשנת 1817 ניצח עליה.
קרויצר היה פרופסור לכינור בקונסרבטואר של פריז מאז היווסדו בשנת 1795 עד 1826. הוא היה שותף ליצירת המתודה ללימודי כינור של הקונסרבטואר, יחד עם פייר רוד ופייר באיו. השלושה נחשבים לשילוש המייסד של האסכולה הצרפתית לנגינה בכינור.
קרויצר מת בז'נבה.
יצירותיו כוללות תשעה-עשר קונצ'רטי לכינור וכארבעים אופרות. כיום, מכל מקום, הוא נודע בעיקר ביצירתו הפדגוגית "42 אטיודים" (42‎ études ou caprices,‎ 1796), שעודם משמשים כתרגילי הוראה.
אנטון שטאמיץ
יוהאן אנטון שטאמיץ (בגרמנית: Johann Anton Stamitz, בצ'כית: Antonín Stamic; נולד ב-1750 או 1754 במנהיים, נפטר ב-1798 או 1809 בפריז) היה מלחין וכנר גרמני ממוצא בוהמי.
אנטון ואחיו קרל קיבלו את שיעוריהם הראשונים בכינור מאביהם, יוהאן. אחרי מות האב בשנת 1757 קיבל אותם כריסטיאן קאנאביך, שהיה תלמידו של יוהאן שטאמיץ, כתלמידיו. קאנאביך תפס גם את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת.
בשנת 1770 נסע אנטון עם אחיו קרל לפריז וביסס שם את מעמדו כמוזיקאי. בין השנים 1782 ל-1789 ניגן בתזמורת החצר המלכותית בוורסאי וזכה בתואר "מוזיקאי המלך". אנטון שטאמיץ היה מורו של הכנר רודולף קרויצר.
אף כי המשך תולדותיו עד 1789 אינו ידוע, קרוב לוודאי שהוא נפטר בפריז. ייתכן שהאריך ימים עד 1809.
טביעת אדמירל נחימוב
אדמירל נחימוב (ברוסית: Адмирал Нахимов) הייתה אוניית נוסעים סובייטית, אשר נטרפה בים השחור ב-31 באוגוסט 1986, בעקבות התנגשות בספינה אחרת; באסון נספו 423 איש. נקראת לעיתים "טיטניק הסובייטי".
תולדות הספינה.
הספינה נבנתה בשם "ברלין" בשנת 1925 בגרמניה, עבור חברת נורד-דויטשר-לויד ושימשה בקו הנוסעים ברמן-סאות'המפטון-שרבור-ניו יורק. בשנת 1939 נחכרה על ידי המשטר הנאצי ובמשך מלחמת העולם השנייה שימשה כספינת תובלה וכספינת בית-חולים, עד אשר טובעה בפברואר 1945 על ידי מוקש בנמל סווינמונדה, פומרניה (כיום חלק מפולין).
בשנת 1949 הסובייטים משו את הספינה מקרקעית הים הבלטי ולקחו אותה לעצמם כחלק מהפיצויים מגרמניה בעקבות המלחמה. הספינה עברה שיפוץ יסודי, הוגדלה קמעא ושמה שונה ל"אדמירל נחימוב", על שם האדמירל הרוסי הנודע פאבל נחימוב, אשר נלחם במלחמת קרים.
בשנת 1957, לאחר השיפוץ, החלה הספינה לשמש כספינת נוסעים של רשות חברת הספנות האודסאית בים השחור. היא שימשה לטיולי קיט שבועיים לאורך חופי הים במסלול אודסה-יאלטה-נובורוסיסק-סוצ'י-סוחומי-בתומי ובמשך תקופה מסוימת הייתה לספינת הדגל בין ספינות הנוסעים בים השחור.
נתוני הספינה.
אורך ה"נחימוב" היה 174 מ' ורוחבה המרבי - 21 מ'; גובהה היה 11.8 מ', מתוכם היו בתוך המים 9 מ'; לספינה היו שישה סיפונים. הנפח הכולל ברוטו היה 17,000 טון. מכונותיה של הספינה פיתחו הספק של 12 אלף כוחות סוס ומהירותה המרבית הייתה 16 קשר. הספינה יכלה לקחת כ-1000 נוסעים והיו עליה 346 אנשי צוות. היא הייתה מאובזרת בברים, דיסקו, בית קולנוע ובתזמורת משלה.
בזמן טביעתה, הייתה ה"נחימוב" שייכת לחברת הספנות של הים השחור ונמל הבית שלה היה אודסה. לספינה היה "תקן של אי-טביעה של תא אחד" (одноотсечный стандарт непотопляемости), כלומר היא יכלה להישאר מעל פני המים אם אחד מתאיה היה נפרץ. כמו כן, היא הייתה מאובזרת בדי סירות הצלה להכלת כל הנוסעים ואנשי הצוות ובנוסף עליהן היו עליה גם רפסודות מתנפחות.
ההתנגשות.
ב-31 באוגוסט 1986, בשעה 22:00 שעון מוסקבה, ה"אדמירל נחימוב", בפיקודו של רב-החובל ולדימיר מרקוב, יצאה מנמל נובורוסיסק עם 1234 איש עליה: 888 נוסעים ו-346 אנשי צוות. באותה שעה מגדל הפיקוח של הנמל דיווח על כך כי ספינת המשא "פיוטר ואסיוב" מתקרבת לכניסה לנמל ועל כך שהיא הוזהרה בדבר יציאת ה"נחימוב" ממנו. רב-החובל של פיוטר ואסיוב, ויקטור טקצ'נקו, הבטיח לתת ל"נחימוב" זכות קדימה. מאוחר יותר, במשך כל הזמן עד להתנגשות, קברניטי שתי הספינות ניהלו קשר אלחוטי שוטף ורציף.
בשעה 23:00 רב-החובל מרקוב העביר את הפיקוד על הספינה לסגנו השני וירד לתאו - וזאת על אף שה"פיוטר ואסיוב" כבר היה במרחק של כ-10 ק"מ מה"נחימוב" ואסור היה על רב-החובל לעזוב את משמרתו במצב כזה. בינתיים, רב-החובל טקצ'נקו, אשר השתמש במערכת САРП (מערכת אוטומטית לניווט בעזרת רדיו, שהנתונים אליה הוזנו באופן ידני), ראה שבהינתן המהירויות והכיוונים הנתונים, שתי הספינות תחלופנה זו לצד זו כשקילומטר אחד מפריד ביניהן בנקודת ההתקרבות המקסימלית ולכן לא שינה את כיוון ומהירות הפלגתו.