שלשת המחזות "טרילוגית הספינות" (פורטוגזית: Triologia das Barcas) נחשבים ליצירת המופת מאתו. המחזה הראשון, "המערכה של ספינת הגיהנום" (Auto da Barca do Inferno) חובר ב-1516, "המערכה של ספינת כור המצרף" (Auto da Barca do Purgatório) חובר ב-1518, ו"המערכה של ספינת גן עדן" (Auto da Barca da Glória) שחובר ב-1519. הטרילוגיה משלבת נרטיב מוסרי עם ביקורת על החברה הפורטוגזית של המאה ה-16 על ידי הצגת דמויות סטראוטיפיות הממתינות על מזח להגעתה של אחת הספינות שתאסוף אותם לגורלם הנצחי, ל"ספינת הגיהנום" ממתינים אציל, "מאדאם", שופט ותובע מושחת, נזיר מתהולל, סנדלר נוכל, אדם שהוצא להורג בתלייה ויהודי (שבהתאם לדוגמה מי שלא הוטבל לכל היותר נדון למדרגה הראשונה בתופת).
לשונו במחזות הדתיים כמו "המערכה של מופינה מנדג'יס" ((Auto de Mofina Mendes שבפורטוגזית של הרנסאנס משמעותו "המחזה של המשפילה עצמה", כמו המחזה "הבשורה" (Anunciação), ובתפילת הקדוש אגוסטין ב"מערכה של הנפש" (Auto da Alma), מעידה על השפעת "שירי הקדושה מרים" (Cantigas de Santa Maria) על לשונו שלו, ולכן לעיתים מכונה "משורר הבתולה".
יצירות בולטות נוספות מאתו כוללות את "מערכת הרועה הקסטיליאני" (Auto Pastoril Castelhano) מ-1502, "המערכה של מלך האמגושים" (Auto dos Reis Magos) מ-1503 שחוברה עבור חגיגות חג המולד, ו"המערכה של סיביל קאסנדרה" (Auto da Sibila Cassandra) מ-1503, המחזה שנשא בשורת רעיונות הרנסאנס בפורטוגל.
פארסות וקומדיות.
הקומדיות והפארסות מאת ויסנטה ככל הנראה נכתבו בהשראת בידור עממי ותיאטרון רחוב. ונראה שוויסנטה הכיר גם את עבודותיהם של הכותבים בני זמנו לוקאס פרננדז וטורס נהארו.
יצירתו זו של ויסנטה, מזגה סלפסטיק וסאטירה, כמו השימוש המכוון שלו בניבים כמאפיין מרכזי של הדמות המעיד על מוצא ועל כן על מעמדה, וכחלק מהשימוש בסטריאוטיפים של דמות טובה או רעה. העמדת המחזות המשיכה את המסורת הפשוטה באופיה שהייתה נהוגה במחזות המוסר, דוגמה היא המחזת שתי תמונות במקביל כשקלעים חוצצים בלבד הבמה לשניים.
"המערכה אודות הודו" (Auto da India) מהקומדיות המוקדמות נכתבה ב-1509. המחזה הוא דוגמה לשליטתו הטכנית של ויסנטה בכתיבה בצורת הקומדיה, והיא למעשה פארסת חדר מיטות- 'קומדיית טעויות'. ויסנטה המשיך לכתוב בסוגות עד מותו, דוגמה בולטת נוספת שלו היא "הפארסה אודות אינס פֶּרֶיִרָה" (Farsa de Inês Pereira) מ-1523.
מקומו בהיסטוריית התיאטרון הפורטוגזי והשפעתו על התיאטרון האיברי.
קודם לוויסנטה, מעטות הדרמות שהומחזו בפורטוגל. אולם, מספר מצומצם של הופעות ראויות לציון מיסד נוכחות אומנויות הבמה בחצר המלוכה ובכנסייה.
התיעוד ההיסטורי של התיאטרון הפורטוגזי.
מהלך שלטונו של סנשו הראשון (1185 - 1212), בונאמיש (Bonamis) ואקומפאניאדו (Acompaniado) היו הראשונים לתעד הצגת המחזה "ארמדילו" (Arremedillo) על ידי שחקנים פורטוגזיים בתעודות תשלום המלך בצורת חלוקת קרקעות.
בתעודה המתוארכת ל-1281, דום פרי תאו (Frei Telo) הארכיבישוף של בראגה מתייחס לדרמה ליטורגית שהוצגה בציון הפסטיבלים הקתוליים.
ב-1541, מחזות תיאטרון היו חלק מפסטיבל החתונה של האינפנטה לאונור מפורטוגל והקיסר פרידריך השלישי.
על פי הכרוניקות הפורטוגזיות מאת פרנאו לופס (Fernão Lopes), גומז אה (ר)נס דג'ה זורארה (Gomes Eanes de Zurara), (ר)אוי דג'ה פינה (Rui de Pina) וגארסיה ראזנדג'ה (Garcia Resende) מחזות ענק היו חלק מהווי חצר המלך ז'ואאו הראשון, אפונסו החמישי וז'ואאו השני. דג'ה פינה באחד מתיאוריו מתייחס למקרה בו המלך ז'ואאו השני בעצמו שיחק את תפקיד אביר הברבור. כחלק מההפקה תפאורה דימתה גלי ים בעזרת בדים, וצי של דגמי ספינות, קאראק, עם צוות של שחקנים בתלבושות מפוארות עלה לבמה בליווי שירה, נגינת חצוצרות ותופי דוד ורעשי ארטילריה.
מחזות תיאטרון פורטוגזיים בעלי חשיבות נוספים כוללים פואמות עלילתיות (Eclogue) מאת ברנארדג'ים היביארו (Bernardim Ribeiro), כריסטובו פאלקו (Cristóvão Falcão) ופרנסיסקו דג'ה סה דג'ה מירנדה (Francisco de Sá de Miranda) ו"הקינה על מרים הקדושה" (Pranto de Santa Maria) מאת אנדרה דג'יאס (André Dias). בילקוט השירים " Cancioneiro Geral" מייחס רזנדג'ה מספר יצירות כמו "אינטרמצו המלאך" (Entremez do Anjo) מאת דום פרנסיסקו, רוזן וימיוזו והיצירות החילוניות מאת אנריק דה מוטה (Anrique da Mota). סביר שז'יל ויסנטה לקח חלק בהמחזת יצירות אלה הנושאות אופי היתולי.
השפעתו על התיאטרון בחצי האי האיברי.
ויסנטה אינו מייסד התיאטרון הפורטוגזי אך יצירותיו עלו על אלה של קודמיו, וכתיבתו הותירה חותמה במסורת הכתיבה הדרמטית המודרנית הפורטוגזית והספרדית. תרומותו בצורת המצאת צורות חדשות כמו הפארסה ושיכלולו צורת מחזה המוסר לשיאו היו למסד עבור המחזאות האיברית אחריו. ויסנטה נמנה עם גדולי המחזאים והוא הדמות הבולטת ביותר שקמה לתיאטרון הפורטוגזי, כל זאת חרף הצנזורה האינקוויזיטורית על חלק מיצירותיו. מרסלינו מנדז פאיו כתב .
הוצאה לאור של יצירותיו, אזכורים וציטוטים.
המהדורה הראשונה של כל יצירותיו ראתה אור בליסבון בין 1561 ו-1562 ביוזמת ובעריכת ילדיו פאולה ולואיש. ב-1586 יצאה מהודרה שנייה של קובץ כל יצירותיו, אולם חלקים נרחבים ממנה צונזרו על ידי האינקוויזיציה. מהודרה שלישית ראתה אור רק ב-1834 ובהמבורג בהוצאת בארטו פאיו (Barreto Feio) כגילוי מחדש של יצירותיו לאחר שהושכחו על ידי האינקוויזיציה בחצי האי האיברי.
עם גילויו מחדש בגרמניה של המאה ה-19, מספר מלחינים רומנטיים הלחינו תרגומי שירים שלו, בהתאם למסורת הליד הגרמני, בהם מקס ברוך, למקור הפורטוגזי . שומאן גם כן הלחין הקטע, בנוסף לאופוס 29 "שירי אהבה ספרדיים"(Spanische Liebeslieder) שיר מספר שבע (גר'"Weh, wie zurnig ist das Mädchen") תרגום המקור ושירים מספר שלש ושתים מה"שיר של ויסנטה" (Canción de Vicente) כמו גם אופוס 74 מספר 1–3 כולל האינטרמצו (74-2). מרבית התרגומים הם פרי יצירתו של עמנואל ואן גיבל (Emanuel van Geibel).
ברומן "כרוניקה של מוות ידוע מראש" מאת גבריאל גארסיה מארקס מצוטט המחזה "החיפוש אחר אהבה כמוהו כבַזְיָירוּת".
ברומן ההיסטורי-פילוסופי "Nachtzug nach Lissabon" (מגרמנית: "רכבת לילה לליסבון", 2004) ובסרט הקולנוע "Night Train to Lisbon" (2013) החולקים שמם, הדמות הראשית גרגוריוס (ג'רמי איירונס) נפגשת בצירוף מקרים בספר "Um ourives das palavras" (מפורטוגזית: "צורף מילים"), שם הכותר מארמז לוינסטה שסברה מקובלת שהמחבר והצורף המוכרים בתעודות מהמאה ה-16 בשם "ז'יל ויסנטה" אינם אלא אותו האיש.
מועדון הכדורגל הפורטוגלי ז'יל ויסנטה קרוי על שמו.
יהושע השל פרבשטין
יהושע השל פרבשטיין (20 בפברואר 1870 - 28 באוגוסט 1948) היה מנהיג ציוני בפולין בין שתי מלחמות העולם, נשיא ההסתדרות הציונית, מנהיג תנועת המזרחי ונשיא קרן היסוד בפולין, נציג הסיים הפולני וחבר מועצת עיריית ורשה והנהלת הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה.
נולד בכ"ה בשבט ה'תר"ל בוורשה לר' שמואל זאב, סוחר מצליח ובן תורה מיוחס, בנו של הרב משולם זלמן אשכנזי רבה של העיר לובלין ומחבר הספר בית משולם, ונכד של החכם צבי. אמו, גיננדל אלקה הייתה בתו של רבי ישראל יונה הלוי לנדא רבה של קמפנו ומחבר פורה.
בצעירותו קיבל חינוך תורני וכללי, סיים את האקדמיה למסחר בוורשה, בה רכש הבנה בבנקאות וכלכלה לצד ידע עשיר במחשבת ישראל.
בצעירותו נתפס לרעיון חיבת ציון וכסטודנט ארגן חוג "דורשי ציון" באקדמיה. לאחר סיום לימודיו חבר לאנשי הציונות הדתית ותמך ברעיונם. השתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל ושם נדלקה בו לדבריו . בקונגרס עצמו יזם פרבשטיין דיון בדבר יחסה של התנועה הציונית לדת. דיון שגרר את תשובתו של בנימין זאב הרצל שהבהיר כי הציונות לא תפגע בהכרה השתית של שום חוד ביהדות.
לאחר הקונגרס, ביקש חברים לעמדתו וכך מצא את מקומו בין ראשוני המתארגנים לייסוד תנועת המזרחי. הוא השתתף בוועידה העולמית הראשונה של המזרחי בפרשבורג ב-1904 והיה חבר הנשיאות בשתיים מוועידות ההמשך. בעקבות הקונגרס הציוני העשירי שהתקיים בבזל ב-1911 ונסוב סביב ההחלטה לעסוק בנושאי תרבות, עמדה שהייתה מנוגדת למזרחי והביאה למתיחות רבה עם הצירים הדתיים, והובילה חלקים מהמזרחי לפרוש מהתנועה הציונית, פרבשטיין פעל בכל המאמצים למנוע את הפרישה כשהוא טוען:.
עיסוקיו של פרבשטיין היו בענייני כלכלכה וכספים, אך חלק נכבד מעבודתו הקדיש לעבודה ציבורית. בשנים 1908–1918 היה נשיא ההסתדרות הציונית בפולין. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התבלט בחיים הציבורים, ועם כיבוש ורשה בידי הגרמנים ב-1916 נבחר לעיריית ורשה ושימש בתפקיד זה עשר שנים. בשליחות העירייה נסע לשווייץ ולדנמרק כדי להסדיר אספקת מזון לבתי חולים. תודות לקשריו עם אישים מחוץ לפולין הצליח במשימתו.
היה פעיל לטובת רבבות הפליטים היהודים שגורשו ממחוזות הספר בפקודת הממשל הרוסי וביקשו מקלט בורשה. פרבשטיין הצליח לפעול להאריך להם אשרת שהיה. הועמד בראש ועד העזרה לנפגעי המלחמה וניהל את חלוקת הסיוע מטעם הג'וינט ואף יזם הקמת ועדים שכאלו בערים אחרות.
לאחר המלחמה כשההסתדרות הציונית בפולין קיבלה אישור לפעול בגלוי התייצב בראשה, אך בהמשך פרש מתפקידו והתרכז בהנהגת המזרחי. ב-1918 נבחר לנשיא המרכז העולמי של המזרחי בפולין וב-1921 אף נבחר למרכז העולמי של המזרחי, תפקיד שבו שימש שנים רבות.