בבניין בורן הוסרו שלוש המעליות הקיימות והוחלפו בארבע מעליות, מה שחייב החלפה מלאה של מסגרת הפלדה סביב פירי המעלית הישנים. הכניסה הראשית לבניין סינגר המקורי נאטמה והוחלפה בחלון קטן.
השלמה ושימוש.
ב-1 במאי 1908 נפתח המגדל לקהל הרחב. פועלי הבניין ערכו באותו שבוע ארוחת ערב כדי לחגוג את סיום העבודות. חודש לאחר מכן, ב-23 ביוני, נפתחה קומת התצפית. בניין סינגר הפך במהרה לסמל של מנהטן עם המגדל המואר שלו. המגדל עבר בגובהו את בניין עיריית פילדלפיה, ונשאר הגבוה בעולם במשך שנה לאחר השלמתו. היה זה מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף שעלה על גובהו (210 מטרים), ונבנה בצומת רחוב 24 ושדרת מדיסון.
בחודשים הראשונים של הבניין, המעליות היו הגורם לשני מקרי מוות; הראשון התרחש כאשר ראשו של צייר נערף ב-4 במאי 1908, השני התרחש כאשר עוזר של שרברב נמחץ בין תא מעלית לפיר ב-24 ביולי 1908. בתעלול פרסומי בשנת 1911, הטייס הארי אטווד טס סביב בניין סינגר. דיירי הבניין המורחב כללו את הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס , שמשרדו הראשי עבר לבניין סינגר ב-1916. חברת הכספות של ניו יורק השתמשה במקור בכספות הבניין. מקור הכוח למפעל הקיטור של הבניין הוסב מפחם לנפט ב-1921, מה שהפך את בניין סינגר לבניין המשרדים הראשון של העיר שעשה שימוש בנפט כדלק ומקור אנרגיה.
בשנת 1921, חברת סינגר העמידה את הבניין למכירה במחיר מבוקש של 10 מיליון דולר. ארבע שנים לאחר מכן, החברה ערכה הסכם עם קונה שייצג את Utilities Power and Light Corporation, חברת אחזקות של מספר חברות חשמל במספר מדינות. העסקה כללה עסקת מזומן בסך 8.5 מיליון דולר. לפי רישומי הנכס, המכירה מעולם לא הושלמה סופית.
כמו כן בשנת 1925, נחפר קמרון תת-קרקעי בקומת המרתף עבור הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס, לאחר מיזוג עם חברת מטרופוליטן טראסט, ושלוש הקומות התחתונות שופצו לשימוש הבנק.
במהלך שנות קיומו של בניין סינגר, מערכת התאורה שלו שונתה לפחות חמש פעמים. עיטורי הנחושת על כיפת המגדל שוחזרו ב-1939. תורן הדגל וכיסוי הגג הוסרו לחלוטין בתחילת 1947. בשנת 1949 שריפה בעקבות קצר חשמלי בבניין גרמה לפינוי הבניין כולו, ודווח כי רק אדם אחד נפצע. הדלתות המסתובבות בכניסה הוסרו עד 1958, והוחלפו בדלתות סטנדרטיות. שנה לאחר מכן, הותקנו מעליות ודלתות מעליות חדשות כדי לעמוד בחוקי הבנייה. לקראת סוף קיומו, שני חלונות הראווה הגדולים צמודי הקרקע של בניין סינגר חולקו לחלונות קטנים יותר. בניו יורק המשיכו להיבנות בניינים גבוהים יותר; ביום השנה ה-50 שלו (בשנת 1958), בניין סינגר היה הבניין ה-16 בגובהו בעיר.
הריסה.
בשנת 1961 הודיעה חברת סינגר כי בכוונתה למכור את הבניין, ומשרדי החברה עברו ל-רוקפלר פלאזה 30. על פי רישומי נכסים, Iacovone Rose קנתה את בניין סינגר ומיד מכרה אותו ל-Financial Place Inc. יזם הנדל"ן ויליאם זקנדורף רכש את הבניין וניסה, ללא הצלחה, לשכנע את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לעבור לשם. בשנת 1964 רכשה U.S. Steel את בנייני סינגר וסיטי אינווסטינג. U.S. Steel תכננה להרוס את כל בנייני הבלוק במטרה להקים מטה חדש בן 54 קומות על אותו תא שטח.
בשנת 1965 הוקמה הוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק , בעקבות הריסתם של כמה מהמבנים הבולטים בעיר ומבנים נוספים שהחלו בהליכי הריסה. אף על פי שבניין סינגר נחשב לאחד המבנים האייקוניים ביותר בעיר ניו יורק, הוא לא זכה לציון דרך, מה שהיה מונע את הריסתו. באוגוסט 1967 אמר מנכ"ל הוועדה, אלן ברנהאם, שאם הבניין היה הופך לנקודת ציון, העיר הייתה צריכה לאתר לו קונה או לרכוש אותו בעצמה. סאם רוברטס כתב מאוחר יותר ב"ניו יורק טיימס" כי בניין סינגר היה אחד המבנים הבולטים של העיר ש"לא נחשבו ראויים לשימור". ההריסה החלה בספטמבר 1967. במרץ 1968 כתב ה"ניו יורק טיימס" שהלובי נראה כאילו "פצצה פגעה בו". פיסת הפסולת האחרונה נשלחה משם בתחילת 1969, כשהדיילי ניוז ציין: "הסינגר נפל קורבן לחולי שנקרא התקדמות".
בניין U.S. Steel (שנודע מאוחר יותר בשם ליברטי פלאזה 1) נבנה במקום והושלם ב-1973. ליברטי פלאזה 1 היה בעל שטח של 3,400 מטרים רבועיים לקומה, לעומת 390 מטרים רבועיים לקומה במגדל של בניין סינגר. ליברטי פלאזה 1 היה לפחות פי שניים משטח הפנים המשולב של שני הבניינים לשעבר (סינגר וסיטי אינווסטינג). בזמן הריסת בניין סינגר, היה לבניין הגבוה ביותר אי פעם שנהרס. השיא נלקח ממנו עם התרחשות מתקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001, שגרמו לקריסת מרכז הסחר העולמי הסמוך. עם זאת, בניין סינגר נותר הבניין הגבוה ביותר שנהרס באופן יזום על ידי בעליו, עד 2019, אז החלו פועלים להרוס את בניין שדרת פארק 270 במידטאון מנהטן, בגובה 215 מטרים. במאה ה-21 הפך בניין סינגר לנושא של תאוריית קונספירציה מופרכת, שטענה כי גורד השחקים הוא עדות לציוויליזציה שאבדה מזמן.
השפעה.
פלאג, מבקר ידוע של גורדי שחקים קיימים, הצדיק את קבלת הפרויקט על ידו כדרך ליצור תמיכה ברפורמה בגורדי שחקים, בכך ששכנע את הציבור שגורדי שחקים גבוהים כאלה מזיקים, מכיוון שהם חסמו את אור השמש מלהגיע לרחובות שמסביב. עוד ב-1904 כתב מגזין אדריכלות אחד ש"עשר קומות היו הגבול שלו". לפי פלאג, בניינים בני יותר מ-10 או 15 קומות צריכים להיות בעלי מגדל נסיגה שתופס לא יותר מרבע מהמגרש. הוא כתב בעבר, "החדרים והמשרדים שלנו הופכים כה חשוכים שעלינו להשתמש באור מלאכותי כל היום. העיצוב של בניין סינגר הביע את דעותיו של פלאג על תכנון עיר ועיצוב גורדי שחקים. לנדאו וקונדיט כתבו ב-1996 שעיצוב הבניין השפיע בחלקו על החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שחייבה את גורדי השחקים בניו יורק למערכת נסיגות עם כל עלייה לגובה. במשך למעלה מארבעה עשורים מנעה הפקודה מגורדי השחקים החדשים של העיר להציף את הרחובות בתפזורת העצומה. נסיגות אלה לא נדרשו אם הבניין תפס 25% או פחות משטח המגרש שלו.
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, כריסטופר גריי , אמר ב-2005 כי המגדל של בניין סינגר דמה ל"גג משופע בולבוסי ופנס גג ענק". סופר האדריכלות ג'ייסון בר ציין ב-2016 כי בניין סינגר הוא "בניין מעבר" בפיתוח גורדי שחקים. לנדאו וקונדיט תיארו את הבניין כ"ניצחון אסתטי שהעשיר את העיר על ידי הדגמת האפשרויות הפיסוליות של גורד השחקים בעל מסגרת הפלדה". כאשר הבניין נהרס, מבקרת האדריכלות אדה לואיז הוקסטאבל אמרה, "המאסטר מעולם לא יצר חורבה מרשימה יותר מבניין סינגר בהריסה". לא כל המבקרים העריכו את בניין סינגר בצורה חיובית; ה"ניו יורק גלוב" בשנות ה-1900 כינה את בניין סינגר "ג'ירפה אדריכלית" וכתב כי בניין כה גבוה יעכב את יכולתם של שירותי הכיבוי לחלץ אנשים בקומות העליונות.
בניין פארק רו
בניין פארק רו (באנגלית: Park Row Building) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב פארק רו 15, ברובע הפיננסי שבמנהטן בעיר ניו יורק. הבניין מתנשא לגובה של 119 מטרים והוא בעל 29 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל רוברט אנדרסון רוברטסון, מחלוצי תכנון גורדי שחקים עם שלד פלדה, וחברת המהנדסים של Nathaniel Roberts.
היסטוריה.
הבניין הוא אחד מראשוני גורדי השחקים בעיר ניו יורק. בנייתו הושלמה בשנת 1899, לאחר שנתיים ותשעה חודשים מתחילת בנייתו, והוא נבנה במקום שכונה בעבר "שדרת העיתונות", רחוב בו היו מרוכזים בתי תעשיית העיתונות בעיר ניו יורק במשך 80 שנה. החברה שבנתה אותו הייתה Park Row Construction Company.
הבניין, שמתנשא לגובה 119 מטרים, היה בניין המשרדים הגבוה בעולם בין השנים 1899-1908, עד השלמת בנייתו של בניין סינגר. בשנת 1901, הוכרז פרויקט בניה בגובה 139 מטרים של חברת Aetna, Inc. שהיה אמור לקום בצומת רחוב ברודוויי ורחוב 33 ולקחת את תואר בניין המשרדים הגבוה בעולם מבניין פארק רו. אולם, בניין זה מעולם לא קם.
בבניין 29 קומות. 26 הן קומות המתפרשות על כל שטח הבניין ואילו שלוש הקומות האחרונות נמצאות בכיפה שבראשו. הוא בעל חזית באורך 31 מטרים לרחוב פארק רו, 23 מטרים לרחוב אן ו-15 מטרים לרחוב Theater Alley. שטחה של קומת הכניסה בבניין הוא כ-1,400 מ"ר. הבניין עשוי מכ-8,000 טונות פלדה וכ-12,000 טונות מחומרים אחרים, בעיקר לבנים וטרקוטה. העלות הכוללת של הבניין הייתה 2.4 מיליון דולרים (במונחים כלכליים של אותה תקופה).
בבניין קיימים 950 חדרי משרדים וההערכה גורסת כי עם סיום בנייתו עבדו בו כ-4,000 איש. כיום, לפי הערכות, עוברים בבניין 25,000 איש בכל יום עבודה. באמצע שנת 1899, היה הבניין בבעלות הבנקאי ונותן החסות לרכבת התחתית, אוגוסט בלמונט ג'וניור, תחת השם Park Row Realty Company. המטה הראשי של הרכבת התחתית בעיר שכן במבנה באותה תקופה. כמו כן המשרד הראשון של Associated Press.
ב-3 במאי 1920, ספק הושלך ספק קפץ אנדריאה סאלסדו, אנרכיסט איטלקי, מהחלון של הקומה ה-14 בבניין בשעה 4:20 לפנות בוקר. הוא הוחזק יחד עם רוברטו איליה על ידי משרד המשפטים בקשר לסדרת הפיצוצים שהתרחשו בניו יורק, בוסטון, וושינגטון, פילדלפיה, פטרסון, קליבלנד ופיטסבורג.
מבצר פטרופבלובסקיה
המבצר הפטרופאבלי או מבצר פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה (ברוסית: Петропавловская крепость - "מבצר פיוטר ופאבל") הוא המבצר המקורי של העיר סנקט פטרבורג ברוסיה ונמצא ברובע פטרוגרד בעיר. תוכנן על ידי דומניקו טרזיני ונבנה בשנת 1703.
המבצר מעולם לא תפקד כמעוז להגנת העיר בפעילות צבאית. לעומת זאת כבר בשנת 1718 הוא שימש כלא לעצירים פוליטיים, ובהדרגה הפך לכלא פוליטי ראשי של האימפריה.