הרומן והמחזה "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר משנת 1947, נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה, ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה, שעוסק גם בשכול. הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות" (1980) העלתה סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן. המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה, הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוקם בשנת 2017 על ידי משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום. ההיכל החליף את רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בה התקיימו טקסי יום הזיכרון המרכזיים עד שנת 2016. את ההיכל המעגלי מקיף "קיר השמות" הבנוי לבנים אחידות ובהירות, שעל כל אחת מהן נחרת שמו של חלל צה"ל. לצד כל לבנה נידלק באופן אוטומטי נר זיכרון ביום השנה למותו של החלל. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מוארים כל נרות החללים. קיר השמות מתעקל כלפי מעלה ולאורך השביל שלמרגלותיו, מצוינות השנים משנת מותו של הנופל הראשון ועד ימינו. בהיכל ישנן עמדות מידע אודות כל חללי מערכות ישראל.
אנדרטאות.
במקומות רבים בישראל ניצבות אנדרטאות לזכר חללי צה"ל. אנדרטאות אלה הן משלושה סוגים:
פינות זיכרון.
בבתי ספר רבים הוקמה פינת זיכרון, המנציחה את תלמידי בית הספר ובוגריו שנפלו במערכות ישראל. גם מקומות עבודה רבים הקימו פינת זיכרון לעובדיהם שנפלו. לעיתים כוללת ההנצחה גם קריאת אחד המתקנים, כגון חדר הרצאות, על-שמו של נופל.
בולים ומדליות.
מאז שנת תשכ"ו (1966) מנפיק דואר ישראל בול זיכרון לקראת כל יום זיכרון לחללי מערכות ישראל. בשנת 1975 הונפק בול לזכרם של חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע. בנוסף הונפקו בולים לזכרם של אחדים מהחללים:
החברה הממשלתית למדליות הנפיקה מדליה לזכרו של אלי כהן.
יישובים, רחובות, כיכרות וגנים.
יישובים, רחובות, כיכרות וגנים ציבוריים נקראו על שמם של חללי מערכות ישראל. לדרך הנצחה זו זכו מעטים מחללי מערכות ישראל, ובהם קצינים בכירים וכן חיילים שסיפור גבורתם יוצא דופן.
דוגמאות:
מפעלי הנצחה ייחודיים.
לשימור זכרו של הנופל משמש לעיתים מפעל הנצחה ייחודי, הקרוי על שמו של הנופל וקשור לפעילותו. דוגמאות:
הקרנת שמות הנופלים.
בשנת 1994 החלה הקרנה של שמות חללי מערכות ישראל בערוץ 33 ביום הזיכרון, ביוזמתו של ירין קימור. ביום זה הופסקו שידורי הערוץ הסדירים והוקרנו ברצף כל שמות הנופלים לאורך כל יום הזיכרון, לפי רשימת הנופלים לפי משרד הביטחון. בהמשך נוספו לשידור גם שמות חללי פעולות האיבה, לפי רשימת חללי פעולות האיבה של המוסד לביטוח לאומי, ששמותיהם מוקרנים החל משעות הצהריים בערב יום הזיכרון. בשנת 2015, ביוזמת רשות השידור, החלו להוסיף תמונות לשמות החללים. השידור התבצע בערוץ 33 עד סגירתו בשנת 2017.
החל משנת 2018, לאחר סגירת רשות השידור ותחילת שידורי תאגיד השידור הישראלי, השתנתה מתכונת השידורים – על מנת ששידורי ערוץ "מַכַּאן 33" לא ייפגעו הוחלט להקרין את שמות הנופלים בערוץ ייעודי זמני הנקרא "ערוץ שמות הנופלים". עד שנת 2019, השידור הועבר באפיק 22 והחל משנת 2020 באפיק 26. בנוסף, שמות הנופלים מועברים בשידור חי במהלך יום הזיכרון גם באתר האינטרנט ובשידור סטרימינג דרך יוטיוב וניתן לבדוק עבור כל חלל את שעת הקרנת שמו.
אתרי אינטרנט.
האינטרנט משמש כמקום מרכזי להנצחתם של חללי מערכות ישראל, בזכות הזמינות הגבוהה של המידע שבו.
שלושה אתרי אינטרנט רשמיים של מדינת ישראל משמשים למטרה זו:
בנוסף הקימו גופים שונים אתרי הנצחה לחלליהם. דוגמאות לכך:
גם רשויות מקומיות אחדות הקימו אתרי הנצחה לבני היישוב שנפלו במערכות ישראל או נהרגו בפעולות איבה. דוגמה לכך היא עיריית ירושלים שפתחה שני אתרי אינטרנט:
אתרי הנצחה הוקמו גם על ידי בתי ספר ומוסדות, לזכר בניהם שנפלו במערכות ישראל.
איסיאר בויאין
איסיאר בויאין (בספרדית: Icíar Bollaín; נולדה ב-12 ביוני 1967 במדריד) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע ספרדייה.
ביוגרפיה.
בויאין החלה לעבוד בקולנוע בגיל 14 ושיחקה מאז בארבעה עשר סרטים.
היא נודעת בעיקר בשל סרט הקולנוע "קח את עיניי" אותו ביימה בשנת 2003. הסרט זכה בשבעה פרסי גויה (האוסקר הספרדי), ביניהם הבמאי, השחקן, השחקנית והתסריט הטובים ביותר. בויאין השתתפה עם הסרט ב"פסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות" בשנת 2004.
בשנת 2010 ביימה את סרט הדרמה "בין טיפות הגשם", הסרט זכה בפרסים ומועמדויות רבות בפסטיבלים רבים בכל העולם, ביניהם פרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשלושה פרסים בטקס פרסי גויה.
לנסלוט
סר לנסלוט
אוטו וואגנר
דן ארבל
דן ארבל (נולד ב-1943) הוא שופט בדימוס, אשר כיהן בעבר כנשיא בית משפט השלום בתל אביב והמרכז, שופט מחוזי, ומנהל בתי המשפט בישראל.
ארבל הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במשפט אזרחי-מסחרי מאוניברסיטת תל אביב, וכיום משמש כמרצה למשפטים בקריה האקדמית בקרית אונו.
ארבל כיהן כיו"ר ועדת הבחירות של מועצת תנועת קדימה בין השנים 2008–2012. בין השנים 2006–2007 כיהן בראש ועדת ערר של משרד החינוך לעניין רישוי בתי ספר על פי חוק הפיקוח על בתי ספר.
במקביל הוא מרצה בקריה האקדמית קריית אונו בנושא דיני נזיקין.
בפברואר 2012 התמנה כנשיא המוסד לבוררות עסקית.
הירואין
אווה אייר
אווה אייר (מנדרינית: 長榮航空 הגייה: צ'אנגרונג האנגקונג, אנגלית: EVA Air) היא חברת תעופה טאיוואנית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי טאויואן המשרת את בירת המדינה טאיפיי.
ובשנת 2019 זכתה במקום השישי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
תולדות החברה.
החברה נוסדה במרץ 1989. ובתחילה הייתה אמורה להיקרא "אוורגרין איירוויז", אך בגלל הדמיון לשם של חברת המטענים "אוורגרין אינטרנשיונל" הוחלט שהיא תיקרא אווה אייר.
כמה חודשים לאחר היווסדה, באוקטובר 1989 הזמינה החברה 26 מטוסים מהחברות בואינג ומקדונל דגלאס בסכום כולל של 3.6 מיליארד דולר.
בשנת 1991 החלה החברה את טיסותיה כשהיא משתמשת במטוס בואינג 767-200ER וטסה ליעדים מרכזיים באזור המזרח הרחוק.
בשנת 1992 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם בואינג 747-400 ובעקבות קבלתו פתחה החברה קו בין יבשתי ראשון ללוס אנג'לס.
כבר בשנת 1994 טסה החברה ל-22 יעדים בכל רחבי העולם.
בשנת 1995 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מחברת מקדונל דאגלאס MD-11.
בשנת 2000 החלה החברה בחידוש צי המטוסים לטווח ארוך שלה כשהזמינה מטוסים מדגמי בואינג 777 וכן לראשונה מטוסי איירבוס A330.
בשנת 2013 הצטרפה החברה לברית סטאר אלייאנס.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2021:
פלפל הגינה
אוטו (מגזין)
מגזין אוטו הוא מגזין הרכב הוותיק ביותר בישראל, המתפרסם אחת לחודש.
היסטוריה.
המגזין נוסד בשנת 1986, על ידי רוני אהרונוביץ' אשר אף שימש כעורכו בשנים 1986–1993. מערכת המגזין הייתה בעבר בגבעתיים, וכיום שוכנת בפתח תקווה. אוהד אלגוב הוא העורך הראשי.
עיסוקה העיקרי של מערכת אוטו היא הפצת מידע אודות ענף הרכב על תחומיו השונים - החל מידיעות חדשותיות ועד מתן חוות דעת על כלי רכב חדשים. במהלך השנים קמה קבוצת "אוטו מגזין", שמוציאה לאור את קטלוג אוטו בתחילת כל שנת דגם (בשנים האחרונות - בכל אמצע שנת דגם). בין נובמבר 2001 וינואר 2010 הוציאה הקבוצה לאור גם את מוסף אוטו שטח.
אתר מגזין אוטו הוקם לראשונה בסוף שנות ה-90. מאז חודש האתר שלוש פעמים, כאשר האתר החדש עלה לאוויר במתכונתו הנוכחית בפברואר 2018.
בנובמבר 2021 רכשה חברת "מימון ישיר", העוסקת במתן הלוואות לרכישת רכב, 80% מהמגזין "אוטו" תמורת 20 מיליון ש"ח.
ב-26 במאי 2022 הודיעה הנהלת אוטו בראשות טל חמו על מינוי אוהד אלגוב לעורך הראשי של המגזין והאתר האינטרנט במקום דני פרומצ'נקו.
אגוז מלך
אגוז מלך (שם מדעי: Juglans regia), המכונה גם אגוז אנגלי או אגוז קליפורניה, הוא עץ נשיר המתנשא לגובה של 25–35 מטרים ובעל גזע בקוטר של עד שני מטרים.
קיימים 59 זנים לאגוז המלך. הוא גדל בטבע מדרום-מערב סין מערבה עד לבלקנים.
העץ מניב פירות במשך כ-100 שנה.
פירות העץ נאכלים ומשמשים לתעשייה. האגוזים משמשים בעיקר בבישול ובתחום הקונדיטוריה, בעיקר כתוספת לתבשילים ועוגות.
בחלקאות התעשייתית.
אגוזי המלך מגודלים באופן תעשייתי בסין, ארצות הברית, טורקיה ומקסיקו ובארצות נוספות בהיקף קטן יותר.
עיקר הגידול בסין הוא לצריכה מקומית, לעומת זאת בארצות הברית של אמריקה האגוז מגודל באופן נרחב גם לייצוא כשעיקרו מופנה לאיחוד האירופי.
מקובל במחקר ההיסטורי שהיוונים החלו לגדל את אגוזי המלך בארצם ולבייתם עם פלישת אלכסנדר הגדול להודו ולפרס. היוונים הקדישו עץ זה לארטמיס, ואילו הרומאים הקדישוהו ליופיטר. גם כיום אגוז המלך מגודל באופן תעשייתי ביוון וצריכתו גבוהה עד כה כדי כך שהגידול המקומי אינו מספק את הביקוש, אף על פי שהגידול נעשה בהיקף גבוה ביחס לגודל המדינה. ערכי הייצוא המסחרי של אגוז המלך ביוון נמוכים ביחס לייבוא וכן ביחס לייצוא העולמי.
צריכה מקומית.
בישראל הצריכה השנתית עומדת על 5,248 טון, נתון המשקף צריכה ממוצעת של חצי קילו אגוזי מלך לאדם בשנה.
תנאי גידול.
אגוזי המלך גדלים באזורים בעלי טמפרטורה מתונה. העץ גדל בתנאי שמש או צל חלקי, בקרקע עמוקה, פורייה ומנוקזת היטב.
עץ האגוז מגיע לבשלות לאחר חמש שנים.
שימושים רפואיים בעבר ועד ימינו.