אמין אל-חוסייני הגיע לרומא ב -10 באוקטובר 1941. הוא התווה את הצעותיו לפני אלברטו פונסה דה לאון. בתנאי שמדינות הציר "יכירו באופן עקרוני באחדותה, בעצמאותה ובריבונותה של מדינה ערבית, הכוללת עיראק, סוריה, פלסטין ועבר הירדן", הוא הציע תמיכה במלחמה נגד בריטניה והצהיר כי הוא מוכן לדון בסוגיות של "המקומות הקדושים, לבנון, תעלת סואץ ועקבה". משרד החוץ האיטלקי אישר את הצעתו של אל-חוסייני, המליץ להעניק לו מענק של מיליון לירות והפנה אותו לפגישה עם בניטו מוסוליני. על פי תיאורו של אל-חוסייני, זו הייתה פגישה חביבה בה מוסוליני הביע את עוינותו כלפי היהודים והציונות. בקיץ 1940 ושוב בפברואר 1941 הגיש אל-חוסייני לממשלת גרמניה הנאצית טיוטת הצהרה על שיתוף פעולה גרמני-ערבי ובה סעיף:גרמניה ואיטליה מכירות בזכותן של מדינות ערב לפתור את שאלת היסודות היהודיים הקיימים בארץ ישראל ובמדינות ערב האחרות, כנדרש על ידי האינטרסים הלאומיים והאתניים של הערבים, וכפי שהשאלה היהודית נפתרה בגרמניה ואיטליה.אל-חוסייני סייע בארגון סטודנטים ערבים ומהגרים מצפון אפריקה בגרמניה בלגיון הערבי החופשי בצבא הגרמני שרדף את צנחני בעלות הברית בבלקן ונלחם בחזית הרוסית.
חיקוי הנאציזם בהתאגדויות ערביות.
כמה תנועות מתעוררות בעולם הערבי הושפעו מארגונים פשיסטים אירופיים ונאצים במהלך שנות השלושים. מפלגת מצרים הצעירה ("החולצות הירוקות") דמתה מאוד לנוער היטלר ועל פי ההיסטוריון ברנרד לואיס הייתה "ללא ספק בצורה נאצית". מועדון אל-מותאנה הפאניסטי פאן-ערביסטי ותנועתו מסוג אל-פותווה (נוער היטלר) , השתתפו במתקפת פרהוד ב-1941 על הקהילה היהודית בבגדאד.
המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית (SSNP) אימצה סגנונות של פשיזם. הסמל שלה, ההוריקן האדום, נלקח מצלב הקרס הנאצי, המנהיג אנטון סעאדה נודע כ"אל-זעים" (המנהיג). המנון המפלגה היה "Syria, Syria, über alles" קרי, "סוריה, סוריה, מעל הכול", בהתאם לשורה הראשונה בהמנון גרמניה, ואף הושר באותו הטון. סעאדה ייסד את ה-SSNP הפשיסטית בתוכנית לפיה הסורים היו "גזע עליון ייחודי".
לודוויג ומריה קנאפ
לודוויג קנאפ (בגרמנית: Ludwig Knapp) ורעייתו מריה קנאפ (בגרמנית: Maria Knapp) הם חסידי אומות העולם אוסטרים.
בשנת 1944, לודוויג קנאפ ואשתו מריה היו הבעלים של חווה חקלאית ומנסרה בעיירה וייטרה במחוז גמונד באוסטריה תחתית.
בני הזוג ראו כמה קשה ליהודים תחת המשטר הנאצי. עסקיהם סבלו ממחסור בעובדים ולכן החליטו להעסיק עובדי כפייה יהודים על מנת להצילם מגירוש.
קנאפ קיבל אישור להעסיק 24 יהודים במנסרה שלו. מכיוון שידע שהזקנים והילדים אינם מסוגלים לעבוד והם פגיעים במיוחד, בחר במכוון בשבעה זקנים וארבעה ילדים. הם דאגו לעובדיהם, למצבם הבריאותי בזמן העבודה וסיפקו להם מזון ובגדים חמים.
באפריל 1945 גילה קנאפ כי השלטונות החליטו לגרש את עובדיו לטרזיינשטט. הוא הבין שבעצם הגירוש הוא חורץ את גורלם. לודוויג ומריה קנאפ רצו להימנע מכך בכל מחיר. הם סיפקו לעובדיהם מזון למשך חודש ואמרו להם להסתתר ביער סמוך. ואז לודוויג נסע עם משפחתו לטיול קצר בווינה.
כשחזר כעבור יומיים, דיווח לגסטפו כי כל העובדים היהודים ברחו בזמן היעדרותו. בחקירתו לא יכול היה להסביר מדוע הצליחו להימלט, אך הוא הציע להצטרף לחיפוש אחר עובדיו ה"נעדרים". הוא הוביל את הגסטאפו לכיוון הלא נכון, כך שכלביהם לא ימצאו אותם.
כשהסכנה חלפה, הזוג קנאפ הובילו את היהודים מהיער והסתירו אותם בביתם עד לסיום המלחמה.
בשנת 1968 העניק יד ושם את אות חסידי אומות עולם לזוג קנאפ.
טוע'ריל בק
יחסי גרמניה הנאצית והעולם הערבי
ויליאם צ'ארלס רוס
ויליאם צ'ארלס רוס (באנגלית: William Charles Ross; 3 ביוני 1794 – 20 בינואר 1860) היה צייר דיוקנאות אנגלי ממוצא סקוטי. בתחילת דרכו היה ידוע בציורים היסטוריים. הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1842.
חיים ועבודה.
ויליאם רוס נולד בלונדון במשפחה סקוטית שהתיישבה בטיין ברושייר. הוא היה בנו של ויליאם רוס, צייר מיניאטורית ומורה לציור, שהציג באקדמיה המלכותית בין השנים 1809–1825. אמו, מריה סמית', אחותו של אנקר סמית', חרט, הייתה ציירת פורטרטים, שהציגה באקדמיה המלכותית בין 1791 ל-1814 ומתה בלונדון ב-20 במרץ 1836, בת 70.
בגיל צעיר רוס הראה יכולת רבה באמנות, ובשנת 1807 קיבל את "מדליית הכסף הקטנה" מטעם אגודת האמנויות עבור העתק בגיר של חריטתה של אנקר סמית' של ג'יימס נורתקוט "מותו של וואט טיילר".
בשנת 1808 הוא התקבל לבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם קיבל מבנג'מין וסט הדרכה וחניכה, ובשנת 1810 זכה במדליית כסף לציור. האגודה לאמנויות העניקה לו גם בשנת 1808 מדליית כסף לציור מקורי של "משפט שלמה", ובשנת 1809 את מדליית הכסף הגדולה עבור מיניאטורה מקורית של "ונוס וקופידון", שהציג עם שני ציורים אחרים באקדמיה המלכותית באותה שנה.
במשך כמה שנים לאחר מכן עבודותיו שהוצגו היו בעלות אופי קלאסי ובשנת 1825 הוא שלח לאקדמיה המלכותית תמונה גדולה המייצגת את "ישו מגרש את השטן". בשנת 1810 הוא שוב קיבל מדליית כסף, ו-20 גינאות, מחברת האמנויות, בשנת 1811, מדליית הכסף ועשרים הגינאות לציור מקורי של "שמואל ואלי". בשנת 1816, מדליה מוזהבת לדיוקן מקורי של הדוכס מנורפוק, נשיא החברה. ובשנת 1817, מדליית הזהב לציור היסטורי מקורי, "פסק הדין של ברוטוס".
בגיל עשרים הפך לעוזרו של אנדרו רוברטסון (1777–1845), צייר מיניאטורות הסקוטי הנודע, ואף על פי ששאיפתו הראשונה הייתה להצטיין בציור ההיסטורי, הוא חשב שמוטב להתרכז במומחיות הרווחית יותר של ציור מיניאטוריות. עד מהרה הוא רכש קהל לקוחות גדול מהמעמד הגבוה. בשנת 1837 צייר את המלכה ויקטוריה והדוכסית מקנט, ובשנים הבאות את המלכה אדלייד, הנסיך קונסורט, ילדי המלוכה ובני משפחות המלוכה מצרפת, בלגיה, פורטוגל ועוד. ידוע שהוא הפיק יותר מ-2,200 מיניאטורות, מתוכן כ-300 הוצגו באקדמיה המלכותית.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1838, ובשנת 1843 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית, וקיבל תואר אבירות ב-1 ביוני 1842. התחרות בהיכל ווסטמינסטר בשנת 1843 הובילה אותו לחזור לציור היסטורי, והוא שלח ציור של "המלאך רפאל מדבר עם אדם", שזכה בפרמיה נוספת של 100 פאונד.
הוא המשיך למלא תפקיד בולט בקרב ציירי מיניאטורות עד לשנת 1857, אז הוכה על ידי שיתוק בזמן שעסק בפורטרטים של הדוכס והדוכסית מאומלה, עם שני בניהם. הוא מעולם לא התאושש לחלוטין ומת רווק בביתו בכיכר פיצרוי 38, לונדון, ב-20 בינואר 1860.
הוא נקבר בבית העלמין של הייגייט.
משפחה.
יו רוס (1800–1873), אחיו הצעיר של סר ויליאם צ'ארלס רוס, היה גם צייר מיניאטורות, והוצג באקדמיה המלכותית בין השנים 1814 עד 1845. מגדלנה רוס (1801–1874), אחותו, גם היא פעלה באותו ענף אמנות, והוצגה באקדמיה המלכותית בין השנים 1820–1856. היא התחתנה עם אדווין דלטון, צייר פורטרטים.
מורשת.
דיוקנו של רוס צויר על ידי תומאס הנרי אילידג', ונחקקה על עץ ל"כתב העת לאמנות" בשנת 1849. המיניאטורה צוירה גם על ידי אחיו, יו רוס. תערוכת מיניאטורות שלו התקיימה באגודת האמנויות בתחילת 1860, וביוני נמכרו יצירותיו הנותרות במכירה פומביות של כריסטיס, מנסון וודס.
רוס מילא את אותו תפקיד ביחס לציירים מיניאטוריים שתומאס לורנס עשה בקרב ציירי דיוקנאות. במילון הביוגרפיה הלאומית, רוברט אדמונד גרייבס ציין כי "אחרים עלו עליו בכוח הביטוי, אך בעידון, בטוהר הצבע, ובאמת, לא היה לו שום יריב. דיוקנאות הגברים שלו מסומנים על ידי עוצמה אינדיבידואלית, בעוד שנשותיו מקסימות בחן ובעדינותן".
שדה התעופה של רובניימי
זכריה בן הקצב
שי-רה ונסיכות הכוח
שי-רה ונסיכות הכוח (באנגלית: She-Ra and Princess of Power) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, מסוגת פנטזיה, פעולה ועל-טבעי, המשלבת מוטיבים להט"בים, שהופקה על ידי דרימוורקס הנפשה ו-Mattel Creations. הסדרה מבוססת על סדרת ההנפשה "שי-רה נסיכת הכוח" משנת 1985 שהופקה על ידי פילמיישן, ומשמשת כהמשך לסדרה "הי-מן ושליטי היקום".
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי נטפליקס ודובבה לשפות שונות. העונה הראשונה הופצה ב-13 בנובמבר 2018, השנייה ב-26 באפריל 2019, השלישית ב-2 באוגוסט 2019, הרביעית ב-5 בנובמבר 2019 והחמישית והאחרונה ב-15 במאי 2020. לסדרה הופקו 52 פרקים באורך 24 דקות.
עלילה.
הסדרה מתרחשת בכוכב הלכת הבדיוני את'ריה, והיא מתמקדת באדורה, יתומה שגדלה ב"שבט", ארגון צבאי שמטרתו היא להביס את הנסיכות "המרושעות" ולשלוט על כל את'ריה. חברתה הטובה ביותר של אדורה היא קטרה, שגם היא חלק מהשבט.
לאחר שהפכה ל"קפטנית כוח" בשבט, אדורה מגיעה אל "היערות הלוחשים", שם היא רואה אור כחול ועוקבת אחריו אל קרחת יער. היא מוצאת שם חרב קסומה ועתיקה שהופכת אותה לנסיכה לוחמת בעלת כוחות קסם בשם שי-רה (באנגלית she-ra). כאשר היא הופכת לשי-רה שערה מתארך, נהיה בהיר יותר, עיניה זוהרות ומבנה גופה משתנה: היא נהיית חזקה יותר וגבוהה יותר.
ביער, אדורה פוגשת את הנסיכה של ממלכת הירח הבוהק, גלימר, וחברה בוו. כשהם רואים אותה הם מחליטים לקחת אותה בשבי מכיוון שהיא חלק "מהשבט", גוף שממלכת הירח הבוהק (ורוב הממלכות האחרות) מתנגדות אליו. בזמן שאדורה הייתה עם בוו וגלימר, היא מבינה ש"השבט" שיקר לה: היא גילתה שהנסיכות אינן מרושעות ואילו השבט אינו באמת פועל לטובת את'ריה. אדורה מחליטה לעזוב את חייה הישנים בשבט ולעבור למרד הנסיכות.