בתחילה משחקי הקבוצה נערכו בלה פלאטג'טה, לאחר מכן שוחקו בסמוך לנמל, והמועדון החל בהדרגה להיות קשור ואהוד בקרב מעמד הפועלים. בשנת 1919 הקבוצה שיחקה לראשונה נגד יריבתה העירונית ולנסיה והפסידה 0–1, משחק שנערך על מנת לחנוך את האצטדיון החדש באלגריוס. בשנת 1928, לבאנטה זכתה בגביע הראשון שלה כשזכתה באליפות ולנסיה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד שיחקה לבאנטה בליגה הים תיכונית.
במהלך מלחמת האזרחים נהרס אצטדיונה של לבאנטה, אך המועדון נותר על כנו. ב-1939 התאחדה לאבנטה עם מועדון ג'ימנסטיקו. בתחילה נקרא המועדון יוניון דפורטיבה לבנטה-גימנאסטיקו, לאחר מספר שנים שונה שמה ללבנטה יוניון דפורטיבה.
1963–הווה.
בשנת 1963 ערך המועדון הופעת בכורה בלה ליגה כאשר סיימה הקבוצה עונה קודם לכן כאלופת הליגה השנייה כשהיא מנצחת 2–4 את דפורטיבו לה קורוניה. במהלך עונת הבכורה הראשונה בלה ליגה, הצליחה לנצח הקבוצה פעמיים בדרבי את ולנסיה וניצחון היסטורי של 1–5 על ברצלונה, אף על פי כן ירדה ליגה לאחר שהפסידה בפלייאוף למלאגה. לאחר מכן, שיחקה הקבוצה במשך שני עשורים בליגה השנייה והשלישית. בתחילת שנות השמונים, כוכב העל ההולנדי יוהאן קרויף שיחק חצי עונה במועדון וכבש שני שערים. בעונת 2003/2004 שוב זכתה הקבוצה באליפות הליגה השנייה ושבה ללגה ליגה אך ירדה שוב לאחר עונה אחת. בעונת 2006/2007 חזרה ללה ליגה ושוב ניצחה את ולנסיה בדרבי היוקרתי.
בשנים שלאחר מכן, מצבה הכלכלי של לבאנטה הורע והקבוצה נקלעה לחובות והקבוצה ירדה לליגה השנייה בעונת 2008/2009. כאקט מחאה בתקופה זו, השחקנים מחו על היעדר התשלומים שלהם בשלב מסוים, וסירבו לרוץ למספר שניות לאחר שריקת הפתיחה במשחק נגד דפורטיבו לה קורוניה והצהירו גם שלא יופיעו במשחק שלאחר מכן. רק לאחר תרומות שהגיעו למועדון, שולמו משכורות לשחקנים.
ב-13 ביוני 2010 חזרה לאבנטה ללה ליגה לאחר ניצחון ביתי 3–1 מול קסטלון. בעונה שלאחר מכן, בחלק מהעונה הייתה הקבוצה במקום השלישי, רק לאחר ריאל מדריד וברצלונה עם הפסד אחד ב-12 משחקים, בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום ה-14.
ב-26 באוקטובר 2011, במהלך המחזור התשיעי בעונת 2011/2012 ניצחה הקבוצה 3–2 את ריאל סוסיאדד ועלתה לראשונה בתולדותיה למקום הראשון בלה ליגה. בסופו של דבר סיימה הקבוצה במקום השישי באותה העונה, מיקום אשר העניק לה כרטיס לגביע אופ"א לראשונה בתולדותיה. בגביע אופ"א הגיעה הקבוצה עד לשלב שמינית הגמר שם הודחה על ידי רובין קאזאן הרוסית לאחר הפסד 0-2.
בעונת 2015/2016 סיימה לבאנטה במקום האחרון בליגה ושבה ללה ליגה לאחר עונה אחת בלבד כאשר היא זוכה באליפות הליגה השנייה. בעונת 2017/2018 ניצחה הקבוצה 4–5 את ברצלונה כשכבר הובילה 1–5. היה זה הפסדה הראשון של ברצלונה באותה העונה, שהגיע רק בחודש מאי.
בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
יריבות.
לבאנטה משחקת מול ולנסיה בדרבי שנקרא "דרבי ולנסיאנו", הידוע גם בשם "דרבי דל טוריה" או "דרבי ולנטינו". הדרבי שוחק 33 פעמים באופן תחרותי, ולנסיה ניצחה 19 פעמים, לעומת שבע פעמים בהן ניצחה לבאנטה.
סגל השחקנים.
נכון ל-5 בפברואר 2022
(קפטן שני)
(בהשאלה מויאריאל)
לבנטה
שבו שבו
וולפגאנג פאק
וולפגנג פאק
וולפגנג יוהאן פַּאק (באנגלית: Wolfgang Johann Puck) נולד בשם וולפגנג יוהאן טופשינג (Wolfgang Johann Topfschnig; ב-8 ביולי 1949) הוא שף, איש עסקים והבעלים של כמה רשתות של מסעדות אמריקאיות. בין המסעדות שבבעלותו נמנות מסעדת ספאגו, ורשתות וולפגנג פאק קפה (Wolfgang Puck Café) ווולפגנג פאק אקספרס (Wolfgang Puck Express).
בבעלות וולפגנג פאק למעלה ממאה מסעדות ובתי קפה ברחבי העולם
קורות חיים.
פאק נולד למריה טופשינג (Maria Topfschnig) - אם חד הורית. אביו נטש את אימו עוד בטרם נולד. בשנת 1956 נשאה מריה את יוזף פאק (Josef Puck) אשר אימץ את וולפגנג. למריה וליוזף נולדו בן ושתי בנות.
פאק למד בישול במטבחה של אימו אשר עבדה כשפית מאפים. פאק לא למד בבית ספר לבישול, אולם התמחה במסעדה אוסטו דה בומאנייר של ריימון תווילייה (Raymond Thuilier) שבפרובאנס; במלון אוטל דה פארי שבמונקו ובמסעדת מקסים שבפריז. בשנת 1973 עבר פאק לארצות הברית, עבד במסעדת "לה טור" (La Tour) באינדיאנפוליס שבמדינת אינדיאנה ובשנת 1975 עבר ללוס אנג'לס שם עשה לעצמו שם בהפכו את מסעדה "מה מייזון" (Ma Maison) הכושלת להצלחה גדולה ופיתח בה את המטבח הקליפורני.
בעקבות הצלחתו פתח וולפגנג מספר רשתות של מסעדות, כתב ספרי בישול, הקים קו ייצור של אביזרי מטבח. פאק הוא מספק המזון הרשמי לטקסי האוסקר, הופיע במספר רב של סדרות טלוויזיה וסרטים, ובתוכניות בישול רבות.
לפאק שני בנים - קמרון וביירון מגרושתו ברברה לאזארוף (Barbara Lazaroff) ושני בנים נוספים: אוליבר וולפגנג ואלכסנדר וולפנג מארוסתו האתיופית גלילה אסאפא.
בין השנים 2002–2007 מסעדותיו של פאק המשתמשות שימוש רב בכבד אווז עוררו ביקורת רבה. בעקבות ביקורת זו החליט פאק במרץ 2007 להפסיק להשתמש בכבד אווז ולרכוש בשר וביצים שגודלו בתנאים הומניים. אירוע בו בישל פאק ב-27 בפברואר 2007 עורר הדים רבים לאחר שהיה חשש שבשל זיהום נדבקו רבים מידועני הוליווד בצהבת..
קווין בהופעות
מפלגת תע&quot;ל
ממשלת ישראל החמש עשרה
ממשלת ישראל החמש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, שכונתה בשל כך "ממשלת גולדה השנייה", הושבעה עם כינונה של הכנסת השביעית, ופעלה מ-15 בדצמבר 1969 עד ל-10 במרץ 1974.
מ-1974 ועד 2019 החזיקה בשיא כממשלה שכיהנה הכי הרבה זמן בישראל, אבל אז עקפה אותה הממשלה ה-34, וזאת עקב פיזורן של הכנסת ה-21 והכנסת ה-22 והמשך כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר.
הקמת הממשלה.
בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, זכה המערך (השני) ב-56 מנדטים, הישג שנראה כבלתי נתפס בימינו, אולם למעשה היווה ירידה בכוח הסיעה, משום שהמפלגות שהרכיבו אותה מנו 63 מנדטים בעת איחודן בסוף הכנסת השישית. גולדה מאיר בחרה להמשיך בקיומה של ממשלת אחדות לאומית, כפי שהיה מאז יוני 1967, וצירפה לממשלתה את מנחם בגין בראש מפלגתו, גח"ל. ממשלה זו כיהנה זמן רב יחסית, וכהונתה שנייה רק לממשלת ישראל השלושים וארבע.
ציוני דרך ומדיניות.
בתקופת כהונת הממשלה נעשו ניסיונות להגיע לפתרון מדיני של הסכסוך בין ישראל למצרים. מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, ערך מסעות דילוגים בניסיון לגבש פשרה בקוורטט בינלאומי שכלל את ארצות הברית, בריטניה, צרפת ורוסיה.
בזירה הפנימית הייתה התחושה שכהונתה של גולדה מאיר התאפיינה בשמרנות ובחוסר תשומת לב לשכבות המצוקה. זכורה אמירתה, בעקבות פגישה שקיימה עם אנשי תנועת הפנתרים השחורים: "הם לא נחמדים" (13 באפריל 1971). היא עצמה העלתה על נס פרויקטים שקידמה לרווחת תושבי עיירות הפיתוח ושכונות המצוקה. הממשלה נקטה במדיניות רווחה מובהקת: בפברואר 1971 הקימה מאיר את "ועדת ראש הממשלה לטיפול בילדים ובני נוער במצוקה", ונעשו צעדים רבים לצורך צמצום הפערים, כולל קצבאות אוניברסליות. ההוצאה על שירותי רווחה גדלה.
בהקשר הפלסטיני זכורה אמירתה "אין עם פלסטיני". מאיר התירה הקמת התנחלויות באזור חברון אחרי התלבטות ממושכת. ההתנחלות שהוקמה הייתה קריית ארבע.
בעקבות אימוץ הממשלה את יוזמת רוג'רס השנייה, אשר הכילה בחובה את עקרונותיה של החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 242, התפטרו שרי גח"ל ב-6 באוגוסט 1970.
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף, בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל.
ב-30 במאי 1972 ביצעו שלושה מחבלים יפניים ובראשם קוזו אוקמוטו טבח בנמל התעופה לוד. 24 בני אדם נרצחו ו-71 נפצעו, בטבח שערכו באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
שיאו של גל הטרור היה טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-5 בספטמבר 1972, כאשר טרוריסטים מארגון "ספטמבר השחור" רצחו אחד-עשר ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן. התגובה המיידית לרצח הייתה מהלומה אווירית על בסיסי המחבלים בסוריה ובלבנון. בנוסף, בעקבות הטבח, החליטה ממשלת ישראל, בראשות גולדה מאיר, להרוג את חברי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים ברצח הספורטאים. המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל הצליח להרוג, במשך שנים אחדות, לפחות שמונה מהאחראים לרצח, ובהם מפקד הארגון, עלי חסן סלאמה, שחוסל בינואר 1979.
מלחמת יום הכיפורים.
כשלושה ימים לפני יום הכיפורים ביקר שר הביטחון, משה דיין, ברמת הגולן ואיים כי צה"ל יגיב בחריפות על כל ניסיון לתקוף את ישראל. באמ"ן הסבירו את הפעילות הסורית בגבול עם ישראל כתגובה להפלת 13 מטוסי מיג חודש קודם לכן.
את טעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה", ראתה גולדה מאיר בהחלטתה שלא לקרוא לגיוס מילואים כללי בערב יום כיפור, זאת, בהסתמך על חוות דעתם של אנשי ביטחון מובהקים כמשה דיין וכחיים בר-לב. המילואים גויסו לבסוף ביום כיפור עצמו, שעות לפני המלחמה, בהחלטה שלה שהתקבלה כנגד דעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכתוקפנות, ובתמיכת הרמטכ"ל דוד אלעזר. הכורח להכריע בין שתי דעות מנוגדות של אנשי ביטחון בשעה הגורלית הבעית אותה, אולם, בדיעבד, הייתה החלטת זו אחת ההחלטות הנכונות והחשובות ביותר שהתקבלו במהלך המלחמה. מנגד סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה מחשש שזו תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה.