רוב האוכלוסייה היהודית בג'רזי ברחה מהאזור לפני פלישת הגרמנים ב-1940, אבל 12 מתושבי האי שזוהו כיהודים, נשלחו למחנות השמדה. בדיין סייע לאישה יהודיה ממוצא הולנדי בשם מארי אריקה ריצ'רדסון (Mary Erica Richardson) החל מ-25 ביוני 1943. מארי גרה עם בעלה קפטן אדמונד ריצ'רדסון, שלא היה יהודי, בסיינט הלייר. לפי דברי בדיין, יום אחד תוחקרה ריצ'רדסון על ידי הFeldkommandantur (יחידת העניינים האזרחיים הגרמנית) והורשתה ללכת לביתה על מנת לאסוף את חפציה עמם תשלח ל"מחנה נחמד ומיוחד". בדיין לקח את ריצ'רדסון לביתו, שם התחבאה חודשים במרתף אבן קטן לפני שהועברה לחדר עם ווילונות בקומה העליונה של הבית. היא שהתה בביתו במשך כשנתיים וחצי למרות הסכנה בדבר. בדיין האכילה בזכות אוכל שקבל מלקוחותיו החוואים בתמורה לטפולי הפיזיותרפיה שהעניק להם.
במהלך המלחמה, בדיין החביא בביתו גם עובדי כפייה רוסיים, אסיר מלחמה צרפתי שברח, ופרנסיס לה סאור (Francis Le Sueur), איש מג'רזי שברח מהגרמנים.
ספרו של פרנסיס לה סאור "Shadow of the Swastika" שפורסם ב-1990 הוא עדות למעשיו של בדיין.
לאחר המלחמה.
בריאיון לעיתון עם "Jersey Evening Post" ב-1970 סיפר בדיין כי גברת ריצ'רדסון שינתה במהלך השנים ששהתה בביתו את סגנון שערה, כי היא נהגה להרכיב משקפיים כהים וכי לעיתים היא ישבה בחוץ בגינה. בכל פעם שהגרמנים חיפשו את הבית, היא חזרה להתסתתר במרתף הסודי.
לאחר המלחמה, בדיין אושפז ואובחן עם ההשפעות מאוחרת של לחץ כרוני. הזוג ריצ'דרסון עזבו את האי מיד לאחר המלחמה.
הנצחות.
פרדריק כהן, נשיא הקהילה היהודית בג'רזי כתב על סיפורו של בדיין בספרו "The Jews in the Channel Islands during the German Occupation 1940- 1945"
בדיין הוזכר בספרה של מדליין באנטינג " The Model Occupation – The Channel Islands under German Rule 1940-1945" שפורסם ב-1996.
בדיין הוכר בקבוצה של 20 אזרחי האי על ידי האיחוד הסובייטי ב-1965 על זה שהחביא וסייע לעובדי כפייה רוסיים.
ב-21 בדצמבר 1999, אלברט בדיין הוכר כחסיד אומות העולם. המדליה ניתנה לנכדו בלונדון וכיום נמצאת בתצוגת קבע במוזיאון הימי בסיינט הלייר.
לוחית אשר מסמנת את ביתו ברחוב רוזוויל 45 הוקמה על ידי Vingtaine de la Ville.
ב-2010, בדיין קיבל את אות גיבור השואה הבריטי מהממשלה הבריטית
יונאס פאולביציוס
יונאס פאולביציוס (Jonas Paulavicius, 1898–1 במאי 1952, קובנו ) נולד בליטא ועבד בחייו כרפד ונגר. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הציל שנים עשר יהודים ושני אסירי מלחמה רוסים, ועוטר כחסיד אומות אולם.
קורות חיים.
יונאס פאולביציוס נולד בשנת 1898 בליטא, למשפחה כפרית ענייה והיה אח שלישי מתוך שישה. בגיל 14 הוא החל לעבוד כרפד, לאחר שלמד מספר שנים בבית ספר יסודי. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשליטא קיבלה את עצמאותה, קנה פאולביציוס חלקת אדמה בפרברי העיר קובנה, ליד נהר הניימן.
הוא נישא לאישה בשם אנטוניה ונולדו להם בן ובת, קסטוטיס ודנוטה. המשפחה התגוררה בבית שבנה יונאס בעצמו על האדמה שרכש. הוא עבד כנגר עבור מסילות הברזל הליטאיות.
פאולביציוס התנגד לשלטון הנאצי ופיתח קשרים הדוקים עם קומוניסטים ליטאים, אך לא הצטרף לתנועת ההתנגדות באופן רשמי.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
פאולביציוס החל בהצלת היהודים בשנת 1944, כשלוש שנים לאחר כיבוש ליטא בידי הגרמנים. הראשון שהסתיר היה ילד בן ארבע מגטו קובנה. הוריו של הילד, יצחק ולנה שאמס, רצו נואשות להציל את בנם ופנו למכר ליטאי. אותו מכר היה חבר של פאולביציוס והוא פנה אליו בבקשה לקחת אליו הביתה את הילד. לאחר התייעצות עם אשתו, הוא נענה בחיוב לבקשה.
במהלך התקופה בה שהה הילד בביתו, פאולביציוס דאג להתגנב למקום עבודתה של לנה, אמו של הילד, כדי למסור לה דרישות שלום מבנה.
הילד התגעגע מאוד להוריו ולאחר מספר חודשים הוא החל לבכות לעיתים קרובות ולגשת לחלון לחפש את הוריו. הסיכוי שיגלו אותו גדל, אולם חזרתו של הילד לגטו קובנה לא באה בחשבון שכן פאולביציוס הבין שסיכוייו להישאר שם בחיים, קלושים. פאולביציוס החליט שלא נותרה ברירה אלא להזמין את הזוג שאמס להצטרף לבנם. לנה שאמס שלא יכלה להשאיר את אמה מאחור בגטו ביקשה לצרפה למחבוא ומספר המסתתרים בבית פאולביציוס הגיע לארבעה.
פאולביציוס החליט שבכל מקרה הוא מסכן את עצמו ובקש להציל יהודים נוספים. הוא רצה לנסות להציל בעיקר אקדמאים, רופאים ומהנדסים, על מנת שהקהילה היהודית תוכל להשתקם לאחר שתסתיים המלחמה. לשם כך הוא ביקש מיצחק שאמס לאתר עבורו יהודים מתאימים. יצחק הציע מיד את זוג חבריו הפיזיקאים טניה וחיים איפ, שחיו בגטו קובנה ותכננו להתאבד. חיים איפ חשד בהתחלה וחשש שזו מלכודת אך הוא וטניה הסכימו להיפגש עם פאולביציוס. במהרה הם גילו שהוא אדם טוב וישר ובאפריל 1944 ברחו מהגטו לביתו.
פאולביציוס החל בעזרת בנו קסטוטיס בבניית מקלט מתחת לביתם. הם חפרו באדמה חלל בגודל של כ-8.5 מ"ר, הוסיפו לוחות כקירות ודאגו לפתח צר החוצה- לאוורור. בחלל שנוצר הושמו מיטות קומתיים, שולחן, סיר לילה לצרכים, רדיו ומפה עם המצב בחזית, על מנת לאפשר למסתתרים להישאר מעודכנים. מיד עם סיום הבנייה, עברו משפחת שאמס והזוג איפ למקלט החדש.
לאחר שעברו החליט פאולביציוס כי יש מקום ליהודים נוספים ובחר להוסיף את המהנדס גרשנמן, בן דודו של שאמס, ואת אשתו מוסיה.
כדי לספק אוכל ליהודים שהסתיר, פאולביציוס מכר מעילים צבאיים משומשים שהשיג ואת הכסף שקיבל נתן לאשתו. היא קנתה בעזרתו קמח במקומות שונים, על מנת שכמות גדולה מדי לא תעורר חשד, והכינה לחם עבור המסתתרים. החום במקלט היה כבד מאוד, בייחוד בחודשי הקיץ של 1944, והמסתתרים שהו בו עירומים למחצה. פעם במספר ימים איפשר להם פאולביציוס לעלות לביתו להתרחץ.
במהלך תקופה זו הוא גם החליט לשכור חדר בקובנה עבור בתו דנוטה, על מנת שאם היהודים יתגלו, לפחות היא תוכל להינצל.
באוגוסט 1944 נוספה למסתור יהודיה נוספת בשם מרים קרקינובסקי. מרים הצליחה לחמוק מטור של יהודים שהועברו ממחנה עבודה ליד קובנה בו שהתה. היא החלה ללכת לאורך שפת נהר הניימן. לפתע גילתה כי עוקב אחריה אדם בסירה. אותו אדם היה פאולביציוס והוא הוביל אותה לביתו והוסיף אותה למסתור.
היהודים במסתור זה לא היו היחידים שפאולביציוס הציל. היו מסתתרים נוספים במקומות אחרים בביתו והוא דאג לכך שהמסתתרים השונים לא ידעו אלו על אלו, על מנת שאם מישהו יתגלה לא יוכלו להוציא ממנו מידע על האחרים, גם לא בעינויים. בין המסתתרים הנוספים היה יוחנן פיין שלמד עם קסטוטיס בנו של פאולביציוס לפני המלחמה והיה מוכשר בנגינה על כינור.
בסך הכל הציל פאולביציוס במהלך המלחמה שנים -עשר יהודים ושני אסירי מלחמה רוסים.
לאחר המלחמה.
בסיום המלחמה, כשהגיעו הרוסים לאזור, הודיע פאולביציוס למסתתרים כי הם יכולים לצאת, והם יצאו מהמסתור בו חלקם שהו חודשים. הניצולים נשארו בקשר קרוב עם פאולביציוס ובני משפחתו עד שעזבו את ליטא בשנת 1946 כדי לעלות לארץ. גם לשם כך הם נעזרו בפאולביציוס בהשגת האישורים הדרושים.
גורלו של פאולביציוס היה מר. ביתו נהרס מהצפות מנהר הניימן וביתו דנוטה נפטרה משחפת. הוא עצמו נרצח בשנת 1952 על ידי ליטאים אנטישמיים שהתנגדו לקומוניסטים ולהצלת היהודים.
הכרה והנצחה.
בישיבה ב-7 במרץ 1983 ביד ושם, הוחלט להכיר בפאולביציוס, באשתו ובשני ילדיהם שהיו בני למעלה מגיל 12 ומודעים במהלך המלחמה, כחסידי אומות עולם. ב-5 ביולי 1984 ניטע עץ לכבודם. בשלב זה הקשר בין הניצולים לאנטוניה וקסטוטיס פאולביציוס כבר היה מנותק והיה קשה מאוד להשיג אותם בליטא, שהייתה אז חלק מברית המועצות. בכל זאת בשנת 1988 לאחר מאמצים רבים הצליחו ליצור קשר עם אנטוניה והיא הובאה לארץ. בטקס מרגש ביד ושם עם הניצולים היא קיבלה מדליית חסידי אומות עולם. שנה לאחר מכן הצליחו להביא את הבן קסטוטיס וגם הוא קיבל מדליה.
אראסי דה קרווליו גימראש רוזה
אראסי דה קרווליו גימראש רוזה (בפורטוגזית: Aracy de Carvalho Guimarães Rosa; 5 בדצמבר 1908 - 28 בפברואר 2011) הייתה פקידה דיפלומטית בקונסוליה הברזילאית בהמבורג שקיבלה את תואר חסידי אומות העולם.
קורות חיים.
אראסי דה קרווליו גימראש רוזה נולדה ב-1908 לאמא גרמניה בריו נגרו. בנוסף לפורטוגזית שלטה רוזה גם באנגלית, צרפתית וגרמנית. עם נישואיה, היא עברה לסאו פאולו, שם נולד גם בנה. ב-1935, לאחר פרידתה מבעלה, שר החוץ הברזילאי הציע לה לעבוד בקונסוליה הברזילאית בהמבורג, והיא הסכימה.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בשנת 1936 קיבלה את תפקיד המזכירה הראשית בקונסוליה של ברזיל בהמבורג. כמזכירה ראשית, הייתה אחראית על מתן וויזות הגירה לברזיל. נשיא ברזיל בתקופה זו היה ז'טוליו ורגאס, שהוביל מדיניות פרו-נאצית ומכאן גם האיסור שהוציא על הנפקת ויזות ליהודים. למרות האיסור, עזרה רוזה ליהודים להשיג ויזות ולהגיע לברזיל.
ד"ר גונטר היילבורן (Dr. Gunter Heilborn) סיפר שהוא וקבוצה של עוד חמישה עשר יהודים הגיעו לקונסוליה של ברזיל וביקשו מרוזה ויזות לברזיל. למרות שנאסר עליה לתת ויזות ליהודים, החליטה לעזור לקבוצת יהודים זו. היא הסבירה להם איזו ניירת עליהם להכין, ולאחר שחזרו עם הניירת, הם קיבלו את הוויזות. קבוצה זו עזבה את גרמניה על הספינה מונטה סרמיאנטו ב-18 בפברואר 1938. ד"ר הילברון קרא לבתו מריון אראסי כאות הוכרת תודה לרוזה, על העזרה שקיבל ממנה. רוזה סייעה באופן זה ליהודים רבים, שמספרם אינו ידוע, להגר מגרמניה הנאצית לברזיל ובכך הצילה את חייהם.