לאגדות על אמירני קיימות מספר גרסאות. גרסה אחת של האגדה מספרת כי אמירני נולד ביער חשוך והיה בנה של דאלי, אלת הצייד בפנתאון הגאורגי. הוא גדל כשהוא מפגין כח עצום ויכולת לשתות ולאכול כמו שלושה אנשים. במהלך מסעותיו הוא פגש מפלצת בעלת 3 ראשים, ושחט אותה. מעט לפני מותה התחננה המפלצת שלא יהרוג את שלוש התולעים שייצאו מפיה אחרי מותה. אמירני הסכים, ושלוש התולעים שיצאו מפי המפלצת גדלו והפכו לדרקון בעל 3 ראשים: לבן, אדום ושחור. אמירני הרג את השנים הראשונים אבל נבלע על ידי הדרקון השחור, כשהוא משאיר את אחיו שיחתכו את הדרקון כדי לשחררו מביטנו.
לאחר מכן החל אמירני במסעו בחיפוש אחר נערה (בתולה) יפהפייה בשם קמרי (qamari) - נערה מכוסה במשי, זהב, וקרני שמש, וכל כך יפהפייה עד שאפילו השמש אינו מביט בה. הוא מצא אותה במצודה שמיימית מפוארת, משתלשלת מהשמים בשרשרת. הוא חתך את השרשרת ונכנס לחפש את קמרי, שהייתה באמצע עבודות הבית. הוא התחנן לפניה לברוח עמו, היא הסכימה אבל רק בתנאי שהכלים יהיו שטופים. אמירני החל לעזור לה אבל איבד במהירות את סבלנותו ושבר את הכלים הקשים לרחיצה, בעקב הנעל. אז החלו הכלים להזדעק כאזעקה ומיהרו לברוח לשמים כדי להזעיק את אביה של קמרי.
זה גרם למרדף נורא שהסתיים בקרב. באותו הרגע שמע אמירני על הריגתם של שני אחיו. אמירני התאבד (על ידי כך שהוא חותך את אצבעו הקטנה), אך הוחזר לחיים על ידי קמרי, ששמעה בעצתו של עכבר וגילתה צמח מאגי שיחיה את אמירני. לאחר מכן הרג אמירני את כמעט כל הדרקונים, המפלצות והחיות הפרועות (דבים, ענקים מרושעים) בעולם.
אמירני איתגר את האל כל יכול (מקביל לזאוס או לרוח נעלה), אבל שלא כמו פרומתאוס, הוא עצמו גרם למאסרו. האל הזהיר אותו מחוסר ההצלחה של עצמו, ושזה נחשב לפשע בר ענישה. אבל אמירני נענה לאתגר בכל זאת. האל טבל מקל (זרד) לתוך האדמה ושאל אותו אם הוא מספיק גבר להוציא את המקל. אמירני משך עיקם וניסה להוציא את המקל אבל ללא הצלחה. המקל צימח בסתר שורשים וסירב לזוז. כעונש אמירני נכבל למוט השקוע בצידו של הר קזבק. וכשהוא ניסה להשתחרר שלח האל עורב שהאכיל אותו בחתיכת לחם וכוס יין. בזעמו השליך אמירני אבן על העורב והחטיא, והמשיך לנקוש בשלשלאות שלו בתקיפות רבה יותר. בגרסה אחרת, קורצ'ה, כלבו הנאמן, ניסה לשחררו על ידי כרסום השלשלאות, אבל בכל פעם שהתקרב למטרתו, הוא הופרע, פעם על ידי אישה שמדברת יותר מידי, פעם על ידי נחליאלי שמתיישב על המוט וכו'.
בגרסה אחרת אמירני נתן את האש לאנושות.
לידתו של אמירני.
האגדה מספרת כי הצייד דאריג'אן (דארג'ליאן) הוזמן על ידי האלה למערתה בהרים. הוא נשאר שם כמה ימים, עד שלילה אחד אשתו תפסה את הזוג במיטה וחתכה את צמתה הזהובה. דאל התעוררה והכריזה שהיא בהריון, ושהיא לא יכולה להישאר יותר עם דאריג'אן. היא פוקדת על מאהבה להוציא את העובר מביטנה. ברגע שהוא הוצא מביטנה, הוא הועבר לבטן של עגל. אל מוצא את הילד וקורא לו אמירן. הילד אומץ על ידי משפחת איכרים. גודל בצורה בלתי מרוסנת והפך במהירות ללוחם אימתני.
בולניסי
בּוֹלניסי (בגאורגית: ბოლნისი) היא עיירה בנפת בולניסי שבמחוז כארתלי תחתית בגאורגיה. בעלת אוכלוסייה לא גאורגית גדולה. בתקופת התפוררות ברית המועצות, בשנת 1989, מנתה אוכלוסיית העיר 14,889 איש, אולם מספר תושביה פחת ועומד כיום על 8,958 איש בלבד.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1818 על ידי קבוצה של 95 גרמנים משפחות משוואביה שבגרמניה, ונראה על ידם בשם קתריננפלד (Katharinenfeld). לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום בשנת 1921, הוחלפה שמה ללוקסמבורג (Luxemburg), על שמה של גרמניה קומוניסטית, רוזה לוקסמבורג. בשנת 1941 כל צאצאי הגרמנים שלא היו נשואים לגאורגים הוגלו לסיביר ולקזחסטן. בשנת 1944 הוחלף שמה לבולניסי.
החקלאות היא בעיקרה אגררית עם יצוג נכבד ליקבים, מבשלות שכר וכריית זהב בכפר רטוואני.
בבולניסי נמצאים הכנסיות הנוצריות הוותיקות של גאורגיה. אחת הדוגמאות לכנסייה מימי הביניים המוקדמים היא הבזיליקה הגדולה ביותר של אותה תקופה, כנסיית בולניסיס סיוני (סיוני - ציון בעברית ובתרגום חופשי "כנסיית ציון של בולניסי"). הכנסייה הזו היא מן המאה החמישית (478–493) וכוללת מוטיבים משותפים לכנסיות סוריות של אותה תקופה, וכן גם מאפיינים פגאניים מקומיים בציורי הקיר. הגג המקורי חסר והוא הוחלף בכיסוי מודרני.
אינטונציה (בלשנות)
אִינְטוֹנַצְיָה (בעברית: הַנְגָּנָה) היא שינוי גובה הצליל בזמן הגיית משפט או צירוף תחבירי, על פי תבנית הנגנה, הנושאת משמעות תחבירית-פרוזודית-פרגמטית: שאלה, חיווי סופי (כלומר שהדובר סיים את דבריו), חיווי המשכי (כלומר שהדובר צפוי להמשיך), בקשה, גערה וכיוצא באלה.
אינטונציה שונה מטון בשפה טונאלית (למשל השפות הסיניות או סַנְגּוֹ): טון הוא שינוי בגובה הצליל לאורך תנועה, הברה או מילה, והוא נחשב פונמה, כלומר עשוי לשנות את משמעות המילה. בניגוד לטון, אינטונציה היא שינוי גובה הצליל לאורך אתר תחבירי, בדרך כלל רחב יותר, כמו משפט או צירוף תחבירי, ולא לאורך פונמה או הברה.
כשמדובר בשפת סימנים, המונח אינטונציה מתייחס לתנועות ולהבעות הפנים שמבצע הדובר, וממלאות את תפקידה של האינטונציה בשפות מדוברות, כלומר קובעות שהמשפט שסומן כולל את המאפיינים הפרגמטיים-פרוזודיים שצוינו לעיל.
קטניות
קטניות (ביחיד: קטנית; שם מדעי: Fabaceae, לעיתים Leguminosae) הן משפחת צמחים בעלי פרחים הכוללת שלוש תת-משפחות:
השימוש בקטניות נפוץ בכל התרבויות, כמאכל לבני אדם וכצמחי מספוא לבהמות.
מאפיינים.
המאפיין העיקרי של הקטניות הוא התרמיל (legume), פרי שמוצאו משחלה עילית בעלת עלה שחלה יחיד. לפרחי הקטניות צורות שונות, אך הם תמיד פנטמריים, כלומר חלקיהם עומדים בתורים של חמש. עלי לוואי קיימים בדרך כלל בצידי הפטוטרת, ובסיס הפטוטרת מעובה במידת מה על פי רוב.
לקטניות תכונה ייחודית של קיבוע חנקן אטמוספירי, בעזרת חיידקים סימביוטיים המכונים ריזוביום (rhizobia), החיים על שורשיהן. לתכונה זו חשיבות רבה באקולוגיה ובחקלאות, משום שהיא מאפשרת את העשרת הקרקע בחומרי הזנה, לאחר שנצרכו על ידי גידולים חקלאיים או על ידי הפרעה כגון שרפה. תכונה זו גורמת גם לתכולת חלבון גבוהה יותר בקטניות, בהשוואה לצמחים אחרים.
הזרעים של הקטניות משמשים מרכיב חשוב במאכל האדם, והם בעלי ערך תזונתי רב הכולל חלבונים, פחמימות, סיבים, וויטמינים שונים מקבוצת ה-B.
טקסונומיה.
מינים נפוצים:
אפונה, עדשים, אגוז אדמה, שעועית, חומוס, פול, פולי סויה, תורמוס, בקיה, אספסת, מש ואזוקי.
בישול.
רבים משרים את הקטניות במים לפני בישולם. ישנן כמה תועלות מן ההשריה:
במסעדות מזרחיות נהוג להשרות קטניות כגון חומוס ופול במהלך הלילה עד לבישולם ביום המחרת.
איסור אכילת קטניות בפסח.
בתקופת חג הפסח נוהגים האשכנזים וחלק מבני עדות נוספות שלא לאכול קטניות. ההגדרות של קטניות במנהג זה שונות מההגדרות המקובלות במדע, מפני שחלק מהטעמים לאיסור זה הוא הדמיון של הקטניות לחמשת מיני דגן והחשש לעירוב ביניהם, ולכן נאסרו תבלינים וזרעים רבים (על אף שאינם נכללים בהגדרה הבוטנית של קטניות). דוגמה לכך הוא האורז הכלול במנהג הקטניות, אך אינו נכלל בהגדרה הבוטנית שלהן.
בישראל.
כבמקומות רבים אחרים בעולם, לקטניות מקום חשוב בצמחיית הבר של ארץ ישראל. מבחינה מספרית, 313 מינים של קטניות צומחים בר בארץ, ומבחינה איכותית, כמה מהמינים הם שולטים בבית הגידול שלהם ומאפיינים אותם, כדוגמת:
חלק ממיני הקטניות בארץ הם אנדמיים לארץ ישראל, כדוגמת תלתן דגול.
אריסטידש דה סוזה מנדש
פילדרמן
עליזה גרינברג
עליזה גרינברג (נולדה בכ"ו בחשוון ה'תרפ"ז, 3 בנובמבר 1926), הידועה בשם העט שלה עין טור מלכא, היא משוררת ישראלית.
קורות חייה.
עליזה גרינברג נולדה כעליזה גורביץ, בת לרוזה ודוד גורביץ ואחות לרות תמיר (רעייתו של שמואל תמיר). היא גדלה בשכונת תלפיות שבירושלים. גורביץ החלה לכתוב שירים כבר בנעוריה, ובהיותה בת 15 פורסמו שניים משיריה.
בהיותה בת 17 נפצעה בגבה בעת טיול, והפציעה הגבילה את כושרה הגופני. ידידה מרדכי שלו, שהתגורר ברחביה, הצטרף ללח"י בשנת 1945, ובעקבותיו הצטרפה אף היא ללח"י, ואחדים משיריה פורסמו בעיתוני הלח"י. בהוראת לח"י עבר שלו לתל אביב, ובעקבות געגועיו לעליזה עברה גם היא לתל אביב, והשניים התגוררו בחדר שכור ברחוב המלך ג'ורג'. במלחמת העצמאות שירתה עליזה גורביץ-גרינברג בבית חולים צבאי לכוחות הלח"י בליפתא שבירושלים. לאחר ההפוגה השנייה בקרבות מלחמת העצמאות עברה לתל אביב. בהיותה בתל אביב התוודעה למשורר אורי צבי גרינברג, שהיה נערץ עליה, בפגישתו עם לוחמי לח"י. הפגישה נערכה בבית משפחת ייבין, אצלה התגורר המשורר. בצאתה מהבית הוא אמר: "זאת היא האישה!". אמירה זו נודעה לעליזה גרינברג רק כעבור שנים מפיו של זאב ייבין, בן המשפחה.
היא נישאה למרדכי שלו בסוף 1948, וכעבור שנה התגרשו בהסכמה, לאחר שעליזה בגדה בבעלה הטרי ופיתחה קשר רומנטי עם המשורר אורי צבי גרינברג, המבוגר ממנה ב-30 שנה.
בשנת 1950 נישאה לאורי צבי גרינברג, והייתה נשואה לו עד למותו בשנת 1981. במהלך שבע שנות נישואיהם הראשונות נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: חיים צבי, בת שבע שלום ציון, רבקה חבצלת לב ציון, יוכבד רחל בת ציון ודוד יהונתן. הזוג התגורר זמן מה בתל אביב, אחר כך בירושלים, ובשנת 1954 עברו להתגורר ב'שיכון ותיקים' ברמת גן, בבית שבנו על מגרש שהעניקה העירייה למשורר.