הסרט מתחיל עם כתוביות המופיעות על המסך, אשר מסבירות כי פריצת דרך רפואית בשנת 1952 האריכה את תוחלת החיים של בני האדם לכדי למעלה מ-100 שנים. העלילה מסופרת על ידי קאת'י ה. (קארי מאליגן) בת ה-28 כזיכרונות שהיא מעלה מפנימיית היילשאם בה למדה כשהייתה נערה, ומחייה הבוגרים לאחר שעזבה את הפנימייה. הסצנה הראשונה של הסרט מציגה את קאת'י כילדה צעירה (איזי מיקל-סמול), יחד עם חבריה טומי (צ'ארלי רואו) ורות' (אלה פורנל) בילדותם בהיילשאם בשנות השבעים המאוחרות. התלמידים בפנימייה מעודדים ליצור עבודות אומנות, כשהעבודות הטובות ביותר נשלחות ל"גלריה" המנוהלת על ידי אישה מסתורית המוכרת בכינוי "מאדאם" (נטלי ריצ'רד). יום אחד, מורה חדשה בשם מיס לוסי (סאלי הוקינס) מגלה להם את גורלם: הם נועדו להיות תורמי איברים כשיגיעו לגיל 18, ולאחר מכן הם ימותו. זמן קצר לאחר מכן, מיס לוסי מפוטרת על ידי מנהלת הפנימייה מיס אמילי (שארלוט רמפלינג) בעקבות גילוייה לתלמידים. בהמשך הסרט, קאת'י מתאהבת בטומי, אך הוא ורות' נכנסים למערכת יחסים ונשארים יחד לאורך כל תקופתם בהיילשאם.
במערכה השנייה, קאת'י (קארי מאליגן), רות' (קירה נייטלי) וטומי (אנדרו גארפילד), עכשיו כבני נוער, עוזבים את היילשאם ועוברים ל"קוטג'ים", הנמצאים בחווה בעיר. בחווה הם פוגשים תלמידים לשעבר מבתי ספר דומים לשלהם, ואנו מגלים שכולם בעצם שיבוטים. בנוסף, מגיעות אליהם שמועות לפיהן ניתן להשיג "דחייה" - דחייה מוגבלת בזמן של תרומת האיברים שלהם, המתאפשרת אך ורק לתלמידים המאוהבים אחד בשני, ובכך מוענק להם זמן נוסף לבלות יחד את שארית חייהם. עם זאת, השמועה אומרת שעל מנת לקבל את הדחייה המדוברת, התלמידים חייבים להוכיח שהם אכן מאוהבים. טומי מגיע למסקנה שהגלריה תוכל להוכיח אהבת אמת, כיוון שמגיעות לשם עבודות אשר חושפות את נבכי נשמתם של התלמידים. בינתיים, מערכת היחסים בין טומי לרות' הופכת מינית, והקנאה של קאת'י מפרקת את מערכת היחסים בינה לבין רות'. קאת'י הבודדה עוזבת את הקוטג'ים והופכת להיות "מטפלת" - היא תומכת ומלווה את תורמי האיברים במהלך התהליך הקשה של תרומת האיברים, ובתמורה היא מקבלת דחייה של הזמן בו היא צריכה לתרום את איבריה בעצמה. מערכת היחסים של טומי ורות' מסתיימת.
במערכה השלישית והאחרונה, 10 שנים מאוחר יותר, קאת'י עדיין עובדת כמטפלת. בעקבות כך, היא צופה בשיבוטים רבים גוססים ומתים בעקבות תרומת איבריהם. קאת'י, אשר לא ראתה את רות' או טומי מאז שהיו יחד בקוטג'ים, מגלה את רות' החלשה, לאחר שעברה כבר שתי תרומות. יחד הן מוצאות את טומי, אשר מתמודד עם התהליך טוב בהרבה מרות' ומתפקד היטב, והשלושה נוסעים לים. כשהם מגיעים ומתיישבים על החוף, רות' מתוודה בפני טומי וקאת'י שהיא לא באמת אהבה את טומי, ושהיא יצאה איתו רק כי חששה להיות לבד. היא אכולת רגשות אשם, ומחפשת דרך לעזור לחבריה לשעבר. היא מאמינה שהשמועות על הדחייה שזוגות יכולים להשיג נכונות, וחושפת בפני טומי וקאת'י את הכתובת של "מאדאם", מנהלת הגלריה, אשר רות' מאמינה שביכולתה להעניק את הדחייה לזוגות מאוהבים. היא מבקשת מקאת'י ומטומי, שעדיין מאוהבים, ללכת אל "מאדאם" ולנסות להשיג את הדחייה. רות' מתה על שולחן הניתוחים זמן קצר לאחר מכן.
קאת'י וטומי סוף כל סוף נכנסים למערכת יחסים יחד. טומי מסביר לקאת'י שהוא יצר עבודות אומנות בתקווה שהן יסייעו לו להשיג את הדחייה (כשהיה בהיילשאם טומי לא יצר עבודות אומנות, והוא חשש שהדבר ימנע ממנו לקבל את הדחייה). הוא וקאת'י נוסעים יחד לביתה של "מאדאם", אשר, מסתבר, מתגוררת עם המנהלת של היילשאם. השתיים מודיעות לטומי ולקאת'י בצער רב שהשמועה על הדחייה אינה נכונה, ושהעבודות של טומי לא יעזרו כלל. הן אף מסבירות שהמטרה של הגלריה הייתה לבדוק אם לשיבוטים יש נשמות. בדרכם חזרה של טומי וקאת'י, טומי חוטף התקף זעם כפי שהיה נוהג לחטוף בתקופתו בהיילשאם, בעוד קאת'י משלימה עם גורלה. הסרט מסתיים כשטומי מת על שולחן הניתוחים. קאת'י נשארת לבד, כשהיא יודעת שהתרומות שלה יחלו בחודש הבא. בעודה מהרהרת כיצד ילדותה נחרבה, היא תוהה האם גורלה באמת שונה מאלה שיקבלו את האיברים שלה: "אחרי הכל, כולנו מתים בסוף".
שפי פז
שפי רכלין פז (נולדה ב-18 ביוני 1952) היא פעילה חברתית ישראלית, המתגוררת בשכונת שפירא בדרום תל אביב. בעברה הייתה פעילה במרצ, אך שינתה את דעותיה ופנתה ימינה. החל מ-2013 היא נמנית עם מובילי המאבק נגד אוכלוסיית המסתננים האפריקנים והמהגרים הבלתי חוקיים האחרים בשכונות דרום תל אביב ובישראל למען גירושם מישראל.
קורות חייה.
פז נולדה בלודז' שבפולין להורים ניצולי השואה. ב-1956, בגיל 4, עלתה לארץ עם משפחתה, שהתיישבה תחילה במעברה בקריית אתא. אביה, שהיה מנהל חשבונות, החליף מקומות עבודה, והמשפחה עברה דירה כמה פעמים. בצבא שירתה בחיל החימוש, ולדבריה "עשיתי קצת שטויות, קצת נפקדויות ובסוף הוצאתי אישור לימודים ונרשמתי לאוניברסיטה". אמהּ נהרגה בתאונת דרכים כשפז הייתה בת 21. לפז תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב. במקצועה היא מתרגמת, עורכת לשון, ומעמדת.
חיים אישיים.
ב-1974, בגיל 22, יצאה מהארון והצהירה על עצמה כלסבית. בגיל 29 הכירה את בת זוגה טלי רכלין-פז. הן הקימו יחד עסק לעימוד ולטיפוגרפיה. השתיים הסדירו אפוטרופסות משותפת על בן שילדה טלי. בגיל 38 חלתה בלימפומת הודג'קין והבריאה. בגיל 65 חלתה בשנית בסרטן השד ועברה כריתת שד מלאה.
פעילות חברתית ופוליטית.
בנעוריה הייתה חברה בשומר הצעיר. לאחר היציאה מהארון חברה לחברות הכנסת שולמית אלוני ויעל דיין ולמפלגת רצ, שפעלו לקידום זכויות קהילת הלהט"ב, והייתה חברת מרצ עשרות שנים. הייתה פעילה במאבק לזכויות הלהט"בים, במסגרתו הייתה חברה בקל"ף. היא התייצבה למשמרות מחאה מול בית הנשיא עזר ויצמן, לאחר שהתבטא באמירות הומופוביות ושוביניסטיות ועמדה לצד הטרנסג'נדרים והדראג קווינס במהומות ויגסטוק 1998. מאוחר יותר, על רקע פעילותה כנגד מגורי מסתננים שינתה את דעותיה וחברה לימין (ראו למטה). גיבורות נעוריה הן שולמית אלוני וגאולה כהן.
ב-1993 עברו פז ובת זוגה טלי להתגורר בשכונת שפירא בדרום תל אביב, לדבריה גם בשל הרב־תרבותיות והגיוון האנושי בשכונה (אז כבר היו שם קהילות קטנות של אנשים ממגוון מוצאים). על פי תיאורה ניהלה קשרי שכנות וחברות קרובים גם עם קהילת המהגרים בשכונתה ובפרט בבניין מגוריה, בה התגוררו שתי משפחות של ניגרים שהפכו לחבריה הטובים. בשנת 2002, במהלך תקופת גירושי המסתננים שיזם אריאל שרון, היא אף הסתירה בביתה שכן מהגר עבודה לא חוקי מניגריה בעת פשיטה של יחידת עוז. אך עם הגידול העצום במספר המסתננים, בעיקר מאריתריאה, היא החלה להתנגד לשהייתם בשכונות דרום תל אביב.
בקיץ 2011 הייתה פעילה במחאה החברתית. בבחירות המוניציפליות למועצת העיר תל אביב שנערכו בשנת 2013, שובצה פז במקום השישי ברשימת "סיעת דרום העיר". הרשימה זכתה במושב אחד במועצה והיא לא נכנסה למועצת העיר.
החזית לשחרור דרום תל אביב.
משנת 2013 פז לקחה חלק משמעותי במאבק נגד מגוריהם של מסתננים בשכונות דרום תל אביב, במסגרת עמותת "עוטף תחנה מרכזית". פז מובילה את האגף המיליטנטי בעמותה, הקורא לעצמו "החזית לשחרור דרום תל אביב". היא מתעדת בווידאו את הנעשה בשכונות, מעשי ונדליזם תופעות של הומלסים ועבירות מין ורכוש. שפי פז מתראיינת בתקשורת, מארגנת הפגנות ותולה כרזות, במטרה להגביר את מודעות הציבור לקשיים שחווים תושבי שכונות דרום תל אביב בגלל ריכוז השוהים הבלתי-חוקיים בהן. היא מוחה על השימוש במשאבים העירוניים כגינות, מבני ציבור ובתי ספר לטובת אוכלוסיות המהגרים, ומרבה להתעמת עם פעילי זכויות אדם, המסייעים למסתננים, בטענה כי הם פוגעים בזכויות האדם והאזרח של תושבי השכונות הוותיקים, תושבים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך שנזנחו על ידי הממשלה והעירייה.
הפעילות הראשונה שהובילה פז, הייתה נגד טקסי אבלות שהתקיימו בגינה הציבורית בשכונה.
בעקבות העימותים הרבים עם אנשי השמאל הישראלי היא שינתה את דעותיה הפוליטיות. פז התפקדה לליכוד, ומעידה על עצמה כמי שרותמת את זיהויה בעבר עם השמאל לטובת המאבק הנוכחי שהיא מובילה. לדבריה "יש קבוצה הולכת וגדלה של שמאלנים לשעבר, שמביאים רוח חדשה לימין. יכול להיות שנבנה פה גרעין של ימין חדש, שיחזיר לתודעה את הימין החילוני".
החל מאוגוסט 2017 עמדה פז בראש הפגנות המחאה השבועיות כנגד נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, מרים נאור, מול ביתה בשכונת רחביה שבירושלים, ומול בית נשיאת העליון הנוכחית אסתר חיות בשכונת צהלה בצפון תל אביב. בנובמבר 2017 נעצרה פז פעמיים במהלך הפגנות שהובילה מול ביתה של נשיאת בית המשפט העליון. לדברי פז, בעולם אידיאלי היא בעד ביטול גבולות, לאומים ודתות, אך לדבריה "זה בלתי אפשרי, צריך לשרוד, ואני ציונית במובן הבסיסי של המילה. חייבים מדינה משלנו וברגע שלא תהיה, זה נגמר. יש פה מיעוטים, אז שנייצר עוד?".
באוקטובר 2017 גייסה פז כ-500 אלף ש"ח בקמפיין מימון המונים לצורך הפעילות כנגד מסתננים.
פז נבחרה על ידי מגזין "פורבס" כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2018.
מנובמבר 2017 עד דצמבר 2018 נעצרה שפי פז תשע פעמים על ידי שוטרים בתל אביב במהלך פעולות מחאה, כמו הפגנות, חסימת כבישים, ריסוס גרפיטי והפרעה לאירועים. ב-24 בדצמבר באותה שנה, בעקבות סירובה לחתום על תנאים מגבילים לשם שחרורה על ידי שופט מעצרים, זומנה לדיון בבית המשפט המחוזי. השופטת שרית זמיר קבעה שאין להשתמש בשחרור בתנאים מגבילים לצורך דיכוי הפגנות.