תחומי התעניינותו היו מגוונים: ספרות, מדעי היהדות, תאולוגיה כללית, היסטוריה וארכאולוגיה. הוא היה חבר בחברת "מרבי-השכלה" שבפטרבורג, כתב ופרסם מאמרים בעיתונות של אות התקופה, בהם: "המגיד", "המליץ", "הלבנון" ו"המאסף", וכן בכתבי עת אחרים. דבריו, בין השאר, נכתבו עבור האנשים שהתעניינו בחקר צפונות העדה היהודית שבהרי הקווקז.
חלק גדול מכתביו ואגרותיו אבד, אך המעט שנשאר שופך אור על חיי יהודי הקווקז. אגרותיו ששרדו נמסרו לארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
באיגרתו "קדמות היהודים ההרריים" הוא כותב: "אני לא מתיימר לכסות את הקורות ומחכה שיעורו החוקרים בקיאים ומומחים שיגלו תפוצות, לתועלת בני העדה ועם ישראל ויצא חבל עב וחזק אשר קצהו האחד אחוז וקשור את הגולה אשר הגלה שלמנאסר מלך אשור בשנת 720 לפני הספירה, וקצהו השני נמשך עד ימינו אלה."
האקדמיה המזרחית ללשונות ביקשה ממנו לחבר ספר "דקדוק לשון טאט", לשם כך ערך מסעות תחקיר בקרב עדתו ואסף חומר רב ופרסם אותו בעיתונות.
אהלי יעקב.
חיבורו המרכזי הוא "אהלי יעקב". במהלך כתיבת הספר הוא דבק במסורת של בני עדתו, וכהיסטוריון הוא ניפה את דבריהם וניסה להביא רק את העובדות המבוססות. בספרו עוסק יצחקי בעשרת השבטים ועל השתייכות העדה, לטענתו, למספר שבטים שהוגלו מארץ ישראל. בחיבורו הוא מזהה את דאגסטן כממלכת מדי ולא פוסח על השפעתה הרבה של העדה היהודית ההררית על התגיירות העם הכוזרי. יצחקי מגלה שמילים נוכריות רבות הנמצאות בתלמוד לקוחות מהשפה הטאטית המדוברת על ידי הטאטים, ושהרבה מחכמי העדה השתתפו בחיבור התלמוד והביאו מלשונם לתוכו.
את החומר לכתביו אסף וליקט יצחקי בנביאים, בתלמוד, במדרשים ובספרי מסעות עתיקים ונדירים. לשם השגת החומר הדרוש לו נסע יצחקי מספר פעמים ברחבי קווקז, ביקר בבתי עלמין, בדק את המצבות ותאריכיהן, בדק את החורבות ובא בקשרים עם השכנים המוסלמים.
משפחתו.
לרב יעקב יצחקי צאצאים ונכדים, נינים ובני נינים ברוסיה, בחבל הקווקז ובארץ ישראל.
ג'יני (ילדת פרא)
ג'יני (Genie, נולדה ב־18 באפריל 1957 בארקדיה , קליפורניה, ארצות הברית) הוא הכינוי שניתן לילדת פרא שהייתה קורבן התעללות חמורה, הזנחה ובידוד חברתי, והתגלתה ב־4 בנובמבר 1970 בגיל 13 ו־7 חודשים על ידי הרשויות. שמה האמיתי הוא סוזן וילי (Susan Wiley).
הבידוד.
ג'יני בילתה את 13 שנותיה הראשונות נעולה בחדר השינה שלה, ללא כל קיום מגע עם הסביבה שמחוץ לביתה ומחוץ לחדר בפרט. הוריה היו בעלי הפרעה נפשית, כאשר זו של אביה של ג'יני חמורה יותר. הם כלאו אותה בחדרה הקטן, והאב לא הרשה לשאר בני המשפחה לשוחח עמה או ליצור איתה כל קשר. בלילות היא אמנם ישנה בתוך לול לפעוטות (שבעצמו משמש כמיטה לתינוקות), אך שם המשיכה לסבול התעללות. פיה נסתם באופן מלאכותי על ידי נייר דבק, כדי שלא תוציא הגה ותיחנק למוות. כאשר הייתה מוציאה הגה, נהג אביה להבעיתה על ידי נהימות ונביחות־כלב, ובשל כך היא הפכה לאילמת כמעט לחלוטין, והצליחה לומר רק מילים מעטות, מאיימות (קללות למיניהן) ובסיסיות בלבד.
הגילוי של ג'יני.
ב־4 בנובמבר 1970 הגיעה ג'יני יחד עם אמה, שסבלה מקטרקט והייתה עיוורת למחצה, למשרד הרווחה בעיר טמפל סיטי שבקליפורניה. האם סיפרה לעובדת הסוציאלית שקיבלה את פני שתיהן, שבעלה חולה הנפש נמצא בבית ומשתולל והן בורחות מפניו כל פעם מחדש. היא ביקשה עבורה סיוע בשל מחלתה.
בשל מראה החיצוני, ג'יני עוררה את חשדה של העובדת הסוציאלית. היא הייתה משוכנעת שהיא בת שש או שבע, ובשל התנהגותה המשונה חשבה שג'יני סובלת מאוטיזם, אך אמה סיפרה לה שגילה האמיתי הוא 13 שנים. העובדת המזועזעת מהמראות קראה לאחראי עליה, שהזעיק את המשטרה במהרה.
ג'יני נלקחה לטיפול בבית חולים לילדים בלוס אנג'לס. הוריה, במיוחד האב, הואשמו בהתעללות בילדים, בעוד שהאם טענה שהיא בעצמה הייתה קורבן להתעללות מצד בעלה. זמן קצר לאחר שנודע לאביה אודות חשיפת המקרה הוא התאבד.
אמה נפטרה ב־2003, בנסיבות טבעיות, בגיל 87.
ההתפתחות.
ג'יני נראתה מבחינה חיצונית קטנה לגילה, והתנהגה כבעלת פיגור שכלי. היא פיתחה הליכה מרושלת מאוד ולא יציבה כזו של ארנב. כדי לשמור על יציבות בעת ההליכה, היא שמרה על ידיים בקדמת הגוף. כמו כן, ג'יני נהגה לרחרח דברים שנקרו בדרכה ופלטה לעיתים תכופות את הרוק שלה, כאילו הייתה תינוקת בת יומה. במשך היום היא הרבתה לאונן אפילו בפומבי.
עם הזמן, ההתעניינות במקרה של ג'יני הוסיפה לגדול, והיא הפכה למוקד עניין לפסיכולוגים. עד היום ג'יני לא הצליחה ללמוד מילים חדשות ולא להרכיב משפטים או לנהל שיחה. בעקבות זאת, נערכו מחקרים בשאלה האם קיים גיל קריטי לרכישת שפת אם. חוקרי תקשורת ערכו מחקרים בנושא האנטי־חברתיות שאפיינה אותה.
החיים אצל משפחות אומנה.
בשל מצבה הנפשי של האם נאלצה ג'יני לעבור לגור בבית של משפחת אומנה. המשפחה האומנת הראשונה הייתה משפחתה של ג'ין באטלר, מורתה של ג'יני בבית החולים לילדים. באטלר שמרה על פרטיותה של ג'יני בקנאות, ולא אפשרה לשאר הצוות שטיפל בה לבקרה אלא אם כן היו אלה מקרים דחופים מאוד. שהותה של ג'יני בביתה של באטלר הפכה לזמנית, ולאחר זמן קצר נלקחה ממנה לבית החולים. מניעיה של באטלר להחזקתה של ג'יני בביתה ובבידוד יחסי לא נודעו, צוות המחקר היה מוטרד מבאטלר, וכמה מהמדענים אמרו כי באטלר קבעה בגלוי שהיא מקווה שג'יני תגרום לה להיות מפורסמת. המדען קרטיס הווארד הנסון אף הדגיש כי באטלר הכריזה שוב ושוב שהיא רוצה להיות "אן סאליבן הבאה".
ביתה השני היה ביתו של דייוויד רינגלר, אחד ממטפליה בבית החולים. אשתו מרילין לקחה על עצמה להיות מורתה. במפתיע היא הצליחה ללמד אותה לצייר, לחייך ואפילו לדבר קצת, הן באנגלית והן בשפת הסימנים. בארבע השנים שבהן חייתה בבית משפחת רינגלר הצליחה ג'יני אך בקושי לתאר את שנות ההתעללות שעברה.
ב־1975, ביקשה אמה של ג'יני להמשיך ולטפל בה לאחר שזוכתה מההאשמה של התעללות בילדים. לאחר חודשים ספורים, היא גילתה שהטיפול בג'יני קשה עליה מאוד, זאת עקב כך שהיא לא ידעה כיצד לטפל באנשים כמוה. לכן, העבירה אותה שוב למשפחה אומנת. הייתה זו משפחת האומנה הראשונה מבין שש לפחות שג'יני חייתה איתן. בחלק מהבתים, ג'יני סבלה שוב מהתעללות פיזית, והיא חדלה לדבר מפחד מעונשים. אמה תבעה את צוות המחקר על הזנחתה של ג'יני, אך התיק נסגר.
כיום נמצאת ג'יני במעון חוסים בקליפורניה, שאת מיקומו לא מפרסמים בתקשורת במטרה לשמור על פרטיותה.
סרט.
הסרט "ציפור השיר שתקה" שיצא לאקרנים בשנת 2001 מבוסס על סיפורה של ג'יני.
מרד אוגוסט
מרד אוגוסט (בגאורגית: აგვისტოს აჯანყება, אגוויסטוֹס אג'אנקֶ'בָּה) היה מרד כושל כנגד השלטון הסובייטי ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, שהתרחש מסוף אוגוסט ועד לתחילת ספטמבר 1924.
המרד הונהג על ידי הוועדה לעצמאות גאורגיה, במטרה להחזיר את עצמאות גאורגיה מברית המועצות, ואיחד קבוצת ארגונים פוליטיים אנטי סובייטיים, שהונהגו על ידי המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית). תקופת המרד הייתה בשיאו של מאבק מתמשך בשלטון הבולשביקי שנמשך שלוש שנים. השלטון הבולשביקי כונן על ידי הצבא האדום בתום מערכה צבאית כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בתחילת 1921. המרד דוכא בידי הצבא האדום ויחידות של הצ'ה קה (ארגון הביון והמשטרה החשאית הראשית של הסובייטי הראשון), בגלים של דיכוי שבהם טוהרו אלפי תושבים גאורגים (לפני הטיהורים הגדולים). מרד אוגוסט היה אחד מהמרידות הגדולות האחרונות כנגד הממשל הסובייטי המוקדם וכשלונו סימן את הביסוס הסופי של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.
רקע.
גאורגיה הכריזה על רפובליקה סובייטית סוציאליסטית ב-25 בפברואר 1921, כאשר הצבא האדום השתלט על טביליסי, בירת גאורגיה, והכריח את הממשלה המנשביקית לגלות.
עדיין לא היה קל להנחיל את הנאמנות הגאורגית למשטר החדש. בשלוש השנים הראשונות של שלטונו, הבולשביקים הצליחו לגייס פחות מ-10,000 איש למפלגתם, כאשר המנשביקים עדיין נהנו מפופולריות ניכרת בגאורגיה, כשהם מונים מעל ל-60,000 חברים לארגונם. העצמאות הקצרה של 1918–1921, שיחקה תפקיד קריטי בהתעוררות הלאומית של גאורגיה, שהובילה לתמיכה הפופולרית בשלטון המפלגה המנשביקית. סובייטיזציה כפויה והתמרמרות מהארגון מחדש של גבולות גאורגיה, בו היא איבדה חלקים גדולים משטחיה לטובת טורקיה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה ורוסיה, הפיחו רוח במפרשי האופוזיציה למשטר החדש. הממשלה הבולשביקית, שהונהגה על ידי ועידת המהפכה הגאורגית, שנהנתה מתמיכה קטנה של האוכלוסייה, עמדה מול הסיכון של מרד ומלחמת אזרחים. לבולשביקים היה קשר מוגבל עם האכרים הגאורגים, שהתנגדו נמרצות לקולקטיביזציה והיו מאוכזבים ממחסור באדמות ובעיות כלכליות אחרות. בנוסף לכך המצב במדינה היה קשה, רעב המוני התפשט אזורים רבים, ובקיץ 1921 הייתה התפרצות של כולרה שגבתה אלפי קורבנות. המחסור הנואש במזון והתמוטטות השירותים הרפואיים הובילו לתמותה גבוה, הפטריארך הקתולי לאוניד היה בין הקורבנות. מעמד הפועלים הגבוה שהיה בעל אופי פוליטי, עם בעיות כלכליות חמורות, היה גם הוא עוין למשטר החדש כמו גם האינטליגנציה הלאומית והאצולה שהבטיחו את נאמנותם לרפובליקה המנשביקית. בתקופת המעבר משלטון ועידת המהפכה לשיטה הסובייטית, שיעבוד ארגוני הפועלים והאיגודים המקצועיים לוועדות המפלגה הבולשביקית ומדיניות הריכוזית של מוסקבה, יצרו אי שביעות רצון אפילו בין הפועלים הרב-גזעיים של טביליסי, שהיו בין האוהדים ביותר לדוקטרינה הסובייטית.