ב-23 ביוני 1941 יום לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות, נכנס הצבא הגרמני לסימנה. בהפצצה שקדמה לכניסת הצבא נהרגה צעירה יהודייה אחת, ויהודים רבים נמלטו מהעיירה לכפרי הסביבה. בחסות הגרמנים התארגן ממשל אזרחי ליטאי בסימנה. היהודים נצטוו לעזוב את הכפרים ושבו לבתיהם בעיירה. בסימנה מונתה נציגות יהודית שכללה גם את הרב דב-בר שניצר, ובמשך כחודשיים התנהלו חיי היהודים בשקט יחסי. רק הגברים הוצאו מדי יום לעבודות כפייה עבור הגרמנים.
ב-22 באוגוסט בהוראת הגרמנים נלקחו מהעיירה 100 גברים יהודים צעירים ובריאים, כביכול, לעבודות מחוץ לעיירה. הם הוסעו לעיר המחוז אליטא ונרצחו שם בלילה שבין 28 ל-29 באוגוסט.
באחד בספטמבר באותה שנה, נלקחו באותו אופן 60 יהודים מסימנה לאליטא, ביניהם היו גם נשים צעירות.
ב-10 בספטמבר 1941 נצטוו היהודים לעבור למעין גטו שנקבע בצריפים ליד בית הקברות הנוצרי. כעבור יומיים, ב-12 בספטמבר 1941, הובלו ליער מרחק שלושה ק"מ מסימנה 414 יהודים, גברים, נשים וילדים הוכנסו לבור גדול ונורו בידי חיילים גרמנים ובידי ליטאים. בין אלו שברחו וניצלו היו דוד גמסקי, אבא ויינשטיין (ד"ר אבא גפן) ואחיו יוסף. לאחר מלחמת העולם השנייה עלו השלטונות הסובייטים, אבא גפן הצטרף לשירותי הביטחון הסובייטים כדי לנקום במשתפי הפעולה הליטאים ביניהם ליטאים שרצחו או רדפו אחר יהודים. במהלך השנה הוא סייע בתפיסתם, ובהגלייתם לסיביר.
אחרי המלחמה הוקם במקום הרצח, בסימנה פסל גדול לזכר הקורבנות. בשנת 1991 נקבע במקום לוח זיכרון ועליו כתובת בליטאית וביידיש: "במקום זה רצחו הרוצחים ההיטלראים ועוזריהם המקומיים באוגוסט 1941 בערך 1,000 יהודים מסימנה- ילדים, נשים, גברים וזקנים".
חינוך.
הילדים היהודיים בעיירה קיבלו את חינוכם ב"חדר", שהיה ממקומם במספר אזורים בסימנה, ובבית הספר היהודי – העברי של רשת "תרבות", ששכן בבניין מיוחד שהוקם עבורו. לאחר סיום לימודיהם בבית הספר עברו רבים מן הבוגרים ללמוד בגימנסיות העבריות. חלקם המשיכו את לימודיהם באוניברסיטה הליטאית בקובנה. בסימנה הייתה ספרייה גדולה בעברית וביידיש והתנהלו בה חיי תרבות. כמו כן עוד לפני מלחמת העולם הראשונה פעלו בסימנה שתי תנועות ציוניות: "השומר הצעיר" ובית"ר.
בית כנסת.
בסימנה היה בית כנסת בעל שתי קומות בנוי לבנים. בקומה השנייה שכן במשך זמן מה בית הספר היסודי.
אישים בעיירה.
רבנים: הרב פלטירוביץ, הרב יוחנן זופוביץ, ר' דב-בר שניצר, ר' יהודה לייב חיים נחום פלטרוביץ.
עסקני ציבור: ר' שמעון וירבלסקי (פעיל ציוני מסור), זלמן ולדשטיין (מנהל הבנק העממי).
בעלי אחוזות: יצחק פרנק, ישראל פרנק, חיים פריד, שלום ויינשטין, אברהם זימן, מכס גולדברגר (כולם היו גויים)
בעלי אגמים: זאב ונחום אישלונדסקי, נוח רוזנטל, שאול ביאלוצקי, אברהם גולדברג.
אחרים: ר' יעקב בריט (רב וראש מתיבתא בווילנה, הוא היה שתדלן ידוע בלשכות שרים ובחצר המלוכה הרוסית), הצייר בצלאל מלחי (סולניצקי).
לאחר השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו יהודים בעיירה, וחיי הקהילה לא חודשו בה. כיום משמש בית הכנסת אולם ספורט לצעירי המקום. בית העלמין היהודי נהרס כליל.
וייסיאי
וייסיאי (בליטאית: ; ביידיש: ווישיי) היא עיר קטנה במחוז משנה לזדיי במחוז אליטא בליטא. העיר נמצאת 18 קילומטר מדרום-מזרח לעיר לזדיי. החלק המערבי של העיירה מוקף בפארק מהמאה ה-18. העיירה נקראת על שמו של אגם וֵייסִיֵיִיס אשר ממוקם 6 ק"מ דרום מערב לעיר.
באזור העיירה מצויים כמה אגמים, הגדול מביניהם הוא אנצ'ה , אשר מחלק את העיר לשני חלקים. למעשה היא חלק ממנה שוכן על פנינסולה באגם. שאר האגמים הם אגם סנאיגינס שוכן ממזרח לה, אגם ורנִיִיס מצפון ואגם וייסייס מדרום מערב.
היסטוריה.
וייסיאי הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-16 ליד האחוזה של נסיך ליטאי ממשפחת גלינסקי. את הרישיון להקמת האחוזה נתן המלך זיגמונט "הזקן". ליד האחוזה הוקם בית מרזח לצורכי האנשים שהגיעו לשוק. לאחר חלוקתה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה וייסיאי, כמו כל השטח שממערב לנהר נימן, לפרוסיה.
בין השנים 1807–1815 השתייכה וייסיאי ל"דוכסות הגדולה של ורשה". בשנת 1815, אחרי מפלת נפוליאון, עברה העיירה וכל האזור שסביבה לשלטון האימפריה הרוסית. העיירה צורפה במשך הזמן לפלך סובלק.
יהודי וייסיאי.
היהודים החלו להתיישב בווייסיאי באמצע המאה ה-18. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה כ-520 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה ירד מספר היהודים בעיירה מפני שבית הספר העברי בתקופה זו נסגר, והפעילות הפוליטית של היהודית נאסרה.
השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-200 משפחות יהודיות. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכה ומחקלאות, ומצבם הכלכלי היה טוב מאוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת צבאות גרמניה הנאצית לפולין, באחד בספטמבר 1939 עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. ביום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, 22 ביוני 1941, נכנסו הגרמנים לעיירה. בחסותם החלה כנופיה של ליטאים לאומנים להתעלל ביהודים. הם הפרידו את הגברים היהודים ממשפחותיהם וכלאו אותם בבית המדרש. בימים שלחו אותם לעבודות קשות ומשפילות, ובלילות היו מתעללים בהם. קצין העיר הגרמני, היה מאוהב בנערה יהודייה, דבר שעזר ליהודים בכך שהוא ניסה להגן עליהם ולדחות את גירושם לגטו שהוקם באחוזת קטקישקס ליד לזדיי, בטענה שהם נחוצים לו לעבודה.
ב-15 בספטמבר 1941 בעקבות הלשנות של התושבים הליטאים המקומיים בפני השלטונות הגרמנים הועברו יהודי וייסיאי לגטו קטקישקס. קצין העיר סידר ליהודים מגורים טובים ככל האפשר ובשל כך, הוא עצמו נשלח לחזית. ב-3 בנובמבר 1941 נרצחו רוב ככל יושבי הגטו; מקרב יהודי וייסיאי אף אחד לא ניצל למעט מאיר חמילבסקי שהצליח להימלט מהגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
החינוך בווייסיאי.
בווייסיאי פעלו שני בתי ספר: "בית ספר כללי לנערים" שנוסד בשנת 1890 תחת השגחת הרב ר' נתן קלמן. בימי ליטא העצמאית פעל בית ספר יסודי עברי של רשת "תרבות", ובו למדו בממוצע כ-60 תלמידים בכל שנה. רבים מבוגרי בית-הספר המשיכו את לימודיהם בגימנסיות, וחלקם באוניברסיטה הליטאית בקובנה. בנוסף פעל בעיירה "חדר מתוקן" שמייסדו היה דוד בויארסקי. בין מוריו היה הסופר א-א קבק.
בית העלמין היהודי.
בית קברות יהודי מגודר שוכן מדרום-מזרח למרכז העיר באזור מגורים. בבית הקברות נמצאות כ-100 מצבות עם כיתובים בלתי קריאים בשל הזנחה.
בית כנסת.
בית כנסת "לזדיי" ברחוב וילנה 6. בנוסף לכך בעיירה וייסיאי פעל בית מדרש שנשרף בשריפה שאירעה בשנת 1872. בית המדרש הוקם מחדש ושימש מרכז לחיים הדתיים והציבוריים בעיירה. לאחר מכן, בשנת 1924 נשרף שוב. הרב יוסף גולדין פנה בקול קורא נרגש אל יוצאי העיירה באמריקה וביקש מהם להושיט עזרה להקמתו מחדש.
אישיים יהודיים בעיירה.
חזני וייסיאי ומקהלותיה התפרסמו בליטא כולה, והיו נקראים לתפילות בבתי הכנסת בסביבה. בין רבני העיירה: ר' אליהו מרגליות, ר' נתן-נטע קלונימוס קבק, רבי נחמן קולידיצקי, רבי יוסף גולדין, ר' אברהם רזניק כיהן כציר באספת הקהילות, בקונגרס היהודי בשנת 1920. ר' יחזקאל גולדשלאק מאחרוני רבני העיירה נספה עם קהילתו בשואה.
רבי מורדכי סמולניק שימש כשמש בבית הכנסת והיה בקיא גדול בש"ס ובפוסקים. רבי מנחם דיסקי שהיה נדבן ועסקן ציבורי, רבי שלמה הירשל שהיה המלמד הוותיק של וייסיאי. בין השנים 1885–1887 התגורר בווייסיאי ד"ר אליעזר לודוויג זמנהוף, שעסק ביצירתה של שפת האספרנטו.
העיירה כיום.
בווייסיאי עומדת כנסייה שנבנתה בשנת 1817, המוקדשת לג'ורג' הקדוש. בעיירה שרדו מבנים מתקופות שונות כמו אחוזה עתיקה המוקפת גן יפה ומרשים, בית ספר תיכון, גנים ציבוריים, משרד דואר ומוזיאון.
בית גונזגה
בית גוֹנזָגָה (באיטלקית: Gonzaga) היה בית אצולה איטלקי, שליט דוכסות מנטובה בשנים 1328–1708. בני גונזגה שלטו גם במונטפראט, גואסטלה ונוור שבצרפת. הם הוציאו מבין שורותיהם שנים-עשר קרדינלים, שתי מלכות-רעיות לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה (אלאונורה, רעייתו השנייה של פרדיננד השני ואלאונורה, רעייתו השלישית של פרדיננד השלישי) ומלכה-רעיה של ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין. אחד מבני המשפחה, אלויסיוס גונזגה (Aloysius Gonzaga) הוכתר כקדוש של הכנסייה הקתולית. תחת שלטון בית גונזגה הפכה מנטובה למרכז אמנות ומוזיקה בתקופת הרנסאנס האיטלקי. פיצול השושלת באמצע המאה ה-16 הוביל להפיכת בני המשפחה לכלי משחק בידי מעצמות התקופה (בפרט, צרפת והאימפריה הרומית הקדושה) במאבקן על השליטה בצפון איטליה.
היסטוריה.
עד מלחמת הירושה.
אנשי גונזגה החלו לצבור כוח כאחת המשפחות המובילות במנטובה החל במאה ה-12. ב-1328 תפס לודביקו הראשון גונזגה את השלטון במנטובה במסגרת המאבק בין הגואלפים לגיבלינים כנציג המפלגה הגיבלינית על ידי השתלטות על התפקיד האדמיניסטרטיבי הבכיר של "מפקד העם" ("capitano del popolo") ותחת חסות האימפריה הרומית הקדושה בתפקיד רשמי של מושל האזור (imperial vicar) מטעם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בעוד השושלת שיצאה מבנו הבכור של לודביקו, גואידו, מתבססת במנטובה, עבר בנו הצעיר פלטרינו לרג'ו. הוא נאלץ למכור את נחלתו לברנבאו ויסקונטי ב-1371 וצאצאיו שלטו בעיר-מדינה הזערורית של נובלרה (Novellara) עד הכחדות קו הירושה של השושלת ב-1728.