כמו שאר הקתדרלות הגותיות המוקדמות, הספינה הראשית מחולקת לארבעה אזורי קיר: קומת העמודים והקשתות, גלריה, טריפוריום וקומת תאורה. הקירוי הוא באמצעות קמרונות סיקספרטיט בעלי שש צלעות. הקתדרלה היא בצורת צלב, ובית המקהלה מסתיים בקיר ישר במקום באפסיס מעוגל. מתוך שבעת המגדלים המאגפים את החזית, רק חמישה הושלמו עד לגובה בסיס הצריח, שניים מהם של החזית המערבית עם פסלים בגודל מלא של שוורים, שני מגדלים - אחד בכל קצה של הטרנספט ומגדל אחד מעל מקום המצלב (crossing). מבחוץ, מוקפת הקתדרלה בתמיכות דואות שעליהן פסלי צריחון בצורות מלאכים הנקראים "שומרי הקתדרלה".
החזית המערבית היא בעלת שלוש אכסדרות ושלושה שערים עם גמלונות. במרכזה נמצא חלון רוזטה יפה, הניצב ליד חלון קתדרלת נוטרדאם דה פארי בטוהר סגנונו הגותי. בקתדרלה יש חלונות ויטראז' מהמאה ה-13 ומסך על המזרח מהמאה ה-18.
הצייר בן פיקרדי וילאר דה הונקור (Villard de Honnecourt) הכין ציורים מפורטים על אחד ממגדליה של הקתדרלה בסביבות 1230.
דבר אחר
"דבר אחר" היה מוסף סאטירי של עיתון "דבר", שהופיע מיולי 1983 עד אוגוסט 2004 (החל מ־1994 במוסף השבת של ידיעות אחרונות). "דבר אחר" הופיע אחת לשבוע, תחילה ביום רביעי ואחר כך ביום שישי. עד שעבר ל"ידיעות אחרונות" היה המוסף בשחור לבן; אחרי המעבר הופיע בצבע.
הקטעים הסאטיריים ב"דבר אחר" היו בדרך כלל בדמות פרודיה על מדורים אחרים בעיתונות, כגון מדורי החדשות, מאמר המערכת, פינת החידות והתשבצים, מכתבים למערכת ומודעות. לעיתים נכללה פרודיה נוספת, כגון פרודיה על הספר "הילד הזה הוא אני", שבו נכתבים השירים מפיו של ילד פלסטיני.
הכותבים הראשיים במדור היו: יאיר גרבוז, שלמה ניצן, דני קרמן, תומר קרמן, אביב אלחסיד ותרזה איזנברג. בשנים הראשונות כתבו בו גם יצחק בן נר ואהרן שמי. בנוסף, כתבו בו במשך השנים: אלי שרייבר, חיים באר, חנה רוט, דודו גבע, יוני להב ועוד.
רוב הכותבים היו בעלי השקפות שמאלניות, אולם הוא לגלג על שלל המפלגות והאישים הפוליטיים. המטרות הקבועות שלו היו פוליטיקאים, בעיקר מהימין והחרדים, שחיתות, לאומנות ועוד.
שם המוסף, "דבר אחר" הוא משחק מילים, הרומז מחד על האכסניה שבה התפרסם ("דבר"), ומאידך רומז בהתרסה לכינוי של בשר חזיר. החזיר נרמז גם בנזם המופיע בלוגו באות האחרונה, ורומז לביטוי "נזם זהב באף חזיר". במרכז הלוגו מופיעה דמותה של מדוזה מהמיתולוגיה היוונית.
מעל ללוגו נכתבה תמיד תחילת הסיסמה המרקסיסטית "פועלי כל העולם - התאחדו!" (שנלקחה מהמניפסט הקומוניסטי) עם תוספת שונה מזו המקורית (כמו: פועלי כל העולם – אם לא ב־אחד במאי אז בעשירי בו; פועלי כל העולם – שובו הביתה, אבא ואמא סולחים לכם).
התאריך שהופיע מתחת ללוגו היה התאריך העברי (מאוחר יותר נכתב הלועזי).
בשנת 1990, בעת שהתחולל התרגיל המסריח, צוירה במוסף קריקטורה שתקפה בצורה חריפה את כניעתה של מפלגת העבודה והליכוד לדרישות המפלגות החרדיות - נראתה שם לשון שמלקקת ישבן. בעקבות מחאות חריפות, פרסמה עורכת דבר חנה זמר תגובה שבוע לאחר מכן שבה הביעה התנצלות; עורכי '"דבר אחר" סירבו להתנצל, וכתבו באופן יוצא דופן מאמר רציני בזכות חופש הביטוי.
ב-1993 זכו שלמה ניצן, יאיר גרבוז, דני קרמן ותרזה אייזנברג בפרס סוקולוב לעיתונות כתובה, על "דבר אחר".
"דבר אחר" היה העיתון הסאטירי שהופיע במשך הזמן הארוך ביותר (מעל 20 שנה) מבין העיתונים הסאטיריים בישראל.
עיתונים סאטיריים שקדמו לו היו: "ציפור הנפש" (שכתבו בו דן בן אמוץ, חיים חפר, שמעון צבר ועמוס קינן מ־1964 עד 1965) ו־"ZOO הארץ" (של אפרים סידון, קובי ניב, ב. מיכאל וחנוך מרמרי) שיצא בתוך "העולם הזה" באמצע שנות ה־70 ולקט ממנו יצא בספר "ZOOארץ ZOO?".
לאחר שנפסקה הוצאת המוסף, החל "דבר אחר" להופיע באתר אינטרנט בעריכת תומר קרמן, בנו של דני קרמן, אך גם אתר זה פסק להופיע.
מהמוסף יצאו לאור ארבעה קבצים:
קתדרלת סנס
קתדרלת סנט אטיין דה סנס (בצרפתית: cathédrale Saint-Étienne de Sens) היא קתדרלה קתולית בעיר סנס שבמחוז יון בצרפת.
קתדרלת סנס היא אחת הראשונות שנבנו בסגנון האדריכלות הגותית, אם לא הראשונה שבהן. בנייתה החלה ב-1142 ושייכת ברובה למאה ה-12 למרות שהיא הושלמה סופית רק במאה ה-16. את בניית הקתדרלה יזם הארכיבישוף אנרי מסנס, ואת הקתדרלה עיצב לפי הערכים האסתטיים-דתיים שקבע ברנאר מקלרבו. אדריכלות בית המקהלה, שתוכננה על ידי ויליאם מסנס, הושפעה מבית המקהלה של קתדרלת קנטרברי.
מבנה הקתדרלה ידוע יותר בסולידיות שלו מאשר ביפי הפרופורציות שלו או בעושר הקישוטים. בחזית המערבית שלושה שערים: במרכזי יש פסלים טובים המייצגים את משל עשר הבתולות ואת סיפורו של סטפן הקדוש. השער הימני מכיל 22 פסלונים מרשימים ביותר של הנביאים, שסבלו מנזק ניכר. מעל שער זה נישא מגדל אבן, מקושט עם פסלים המייצגים את פטרוני הכנסייה.
הפעמונים במגדל הפעמונים נהנו ממוניטין עצום בימי הביניים; שניים מהפעמונים נשארו עד היום: La Savinienne במשקל ⅓15 ו-La Potentienne במשקל ⅔13 טון. השער השמאלי מעוטר בשני תחריטים: "סובלנות" ו"תאוות בצע" וכן בסיפור יוחנן המטביל. השער בצד הצפוני של הקתדרלה הוא אחד מהדוגמאות הטובות ביותר של פיסול צרפתי מהמאה ה-16. השער הדרומי מתוגבר בחלונות ויטראז' מרהיבים. חלונות אחרים מהמאות ה-12 וה-16 נשמרו, חלק מהם מתארים את אגדת תומאס בקט מקנטרברי. החלון נבנו קטנים במקור, אך אחרי המופת של בזיליקת סן-דני בה החלונות תפסו חלק ניכר מהקיר, הגדילו בסנס את החלונות.
הקתדרלה בנויה משלושה אגפים, אפסיס ואמבולטוריום, עם קפלה אחת בקצה המזרחי (קפלת יוחנן הקדוש המציגה ארקדה עיוורת רומנסקיות) (סדרת קשתות ללא פתחים). הספינה הראשית מקורית בקמרונות סיקספרטיט בעלי שש צלעות, ואילו שני המעברים מקורים בקמרונות צלעות בני ארבע צלעות. המבנה נתמך על ידי עמודים מורכבים וזוגות עמודים פשוטים לסירוגין. כאן הקיר מתחלק לשלושה אזורים: קומת העמודים והקשתות, הגלריה (בה יש שתי קשתות המאוחדות על ידי טימפנון לא מפוסל) וקומת התאורה. בקתדרלה זו נראו לראשונה הקשתות המחודדות המאפיינות את האדריכלות הגותית.
בין קישוטי הפנים נמצאים קברו של ה"דופן" (יורש העצר, בנו של לואי ה-15) ובת זוגו מארי-ז'וזף מסקסוניה, אחת מעבודותיו של גיום קוסטו הצעיר ופסלי חריטה המייצגים סצינות מחייו של הקרדינל אנטואן דיפרה, הממונה על מערכת המשפט בצרפת וארכיבישוף סנס בשנים 1525–1535. המאוזוליאום שממנו הם באו נהרס במהפכה הצרפתית.
אוצר הקתדרלה, אחד העשירים ביותר בעתיקות בצרפת, מכיל חלק מן הצלב האמיתי שהוצג בידי קארל הגדול ומלבושים של תומאס בקט. האוצר שמור כיום במוזיאון.
בקתדרלה זו התחתן לואי התשיעי מלך צרפת עם מרגרט מפרובאנס ב-1234 וחמש שנים אחר כך הפקיד בה את נזר הקוצים.
מצוק ארבל
לינדזי לואהן
ראלי דקר
ראלי דקר (כונה בעבר ראלי פריז-דקר) הוא ראלי מכוניות, אופנועים ומשאיות שנתי, שהתקיים בדרך כלל באפריקה, אחר כך באמריקה הדרומית ונערך כיום בערב הסעודית. הראלי נערך על ידי ארגון הספורט אמוארי (ASO) הצרפתי משנת 1979. המרוץ פתוח לחובבנים ולמקצוענים, ונחשב למרוץ סיבולת בשטח קשה, לרבות מדבריות ודיונות.
המרוץ המקורי התחיל בפריז והסתיים בדקר שבסנגל. עם השנים חל שינוי בנקודת הפתיחה והמרוץ אף הוזנק מגרנדה, ליסבון וגם מדקר עצמה. רוב מסלולי הראלי עברו דרך מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה והסתיימו בדקר. לעיתים הסתיימו המרוצים במקומות אחרים באפריקה כדוגמת מצרים ודרום אפריקה. בשנת 2009 נערך המרוץ לראשונה באמריקה הדרומית לאחר שבוטל בשנת 2008.
אורכו של הראלי מעל 9,000 קילומטר ומשכו כ-16 ימים, במרוצי אפריקה ובמרוצי אמריקה הדרומית. אזור אדראר שבמאוריטניה נחשב לשטח בעל העבירות הקשה ביותר שמרוצי אפריקה עברו בו.
אירועים בולטים.
משתתפי הראלי עוברים בדרכם איתני טבע בולטים ולעיתים רבות משתתפים רבים במרוץ לא זוכים להגיע לקו הסיום. הסיבות הן לעיתים תקלות מכניות ברכביהם, אך לא אחת מיתות ופציעות הן אלו שמנעו מהנהגים את השלמת כל הקטעים. כך, לדוגמה, בראלי אשר נערך ב-1988 נהרגו שישה אנשים, מהם שלושה משתתפים וכן שלוש עוברות אורח, תושבות המדינות בהן נערך המרוץ. מיתות תושבי אזורי הראלי אינן נדירות ומקרים דומים אירעו גם במרוצים מאוחרים יותר, כאשר האחרון בראלי 2006 בו נהרג בתאונה הרוכב אנדי קאלדקוט ושני ילדים תושבי המקום שנהרגו מפגיעת רכבי מרוץ חולפים.
אירועים בולטים אחרים בהיסטוריית ראלי דקאר כוללים את היעדרותו של מרק תאצ'ר, בנה של ראש ממשלת בריטניה דאז מרגרט תאצ'ר, כאשר איבד את דרכו בראלי 1982 ונמצא רק לאחר שישה ימים. במהלך המרוץ ב-1986 תאונת מסוק גבתה את חייהם של מספר אנשים, בהם אנשי תקשורת ואף מייסד המרוץ, תיירי סבין.
ריבוי התאונות הוביל לקריאה רבתי לביטול הראלי מטעמי בטיחות, הן של משתתפיו והן של תושבי המדינות אשר קיפחו את חייהם לעיתים. עם זאת, מרוצי הראלי המשיכו ברצף עד לשנת 2008, עת לראשונה בוטל המרוץ כיממה לפני הזנקתו מליסבון בעקבות חשש מפיגועי טרור. החשש הועלה בעקבות שורה של ניסיונות חטיפה ופעילות ערה מצד ארגון הטרור אל-קאעידה במאוריטניה. בעקבות איום הטרור הוזנק הראלי ב-2009 לראשונה בתולדותיו בדרום אמריקה. מסלול המרוץ נמתח בין ארגנטינה לצ'ילה.