הנרי השישי היה מלך חלש, ובתקופת מלכותו טען לכתר האנגלי צאצא אחר של אדוארד השלישי - ריצ'רד, דוכס יורק. הדבר גרם למאבק בין תומכי בית יורק, בהנהגת הדוכס, לבין תומכי בית לנקסטר, הבית השליט, ומלחמותיהם נודעו כמלחמות השושנים (סמלו של בית לנקסטר הוא שושנה אדומה, וסמלו של בית יורק הוא שושנה לבנה). דוכס יורק נהרג ב-1460, אך בנו הבכור המשיך במאבק ונחל ב-1461 ניצחון, שלאחריו הוכתר כאדוארד הרביעי. מלחמות השושנים נמשכו גם במהלך שלטונם של אדוארד הרביעי, אדוארד החמישי וריצ'רד השלישי, ובשנת 1485 זכה בית לנקסטר לשוב לשלטון לאחר קרב בוסוורת, במהלכו נהרג ריצ'רד השלישי בידי ראש בית לנקסטר, הנרי רוזן ריצ'מונד, שעלה לשלטון כהנרי השביעי, הראשון מבין מלכי בית טיודור.
מלחמות השושנים היוו נקודת מפנה בדברי ימי המלוכה האנגלית. מרבית בני האצולה נהרגו או הוצאו להורג במהלך הקרבות, ונכסיהם שבו להיות נכסי הכתר. בעקבות המלחמות עלה בית טיודור כבית מלוכה חזק ויציב. כוחו של בית המלוכה הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, בנו של הנרי השביעי. בתקופה זו הפכה אנגליה לאחת המעצמות החזקות באירופה. המחלוקות בין המלך לבין האפיפיור הביאו לביטולם של המנזרים באנגליה (צעד אשר חיזק את בית המלוכה אף יותר), ולגט כריתות מהכנסייה הקתולית והקמת הכנסייה האנגליקנית. בתקופת מלכותו של הנרי השמיני סופחה ויילס לאנגליה.
אדוארד השישי, בנו ויורשו של הנרי השמיני, שירש את כסאו של אביו בגיל תשע, המשיך ברפורמות הדתיות של אביו, אך מותו בשנת 1553 גרם למשבר חוקתי. אדוארד נישל מהירושה בצוואתו את שתי אחיותיו למחצה, ובמקומן קבע כיורשת את ליידי ג'יין גריי, שסבתה הייתה אחותו של הנרי השמיני. ג'יין מלכה תשעה ימים בלבד בטרם הודחה בידי מרי הראשונה, אחותו הבכירה של אדוארד השישי, והוצאה להורג לאחר מכן. מרי, שהייתה קתולית, ביטלה את הרפורמות הדתיות של אביה ואחיה, וניסתה להשיב את אנגליה לקתוליות ולחיק האפיפיור. בעקבות רדיפתה את הפרוטסטנטים והוצאת רבים מהם להורג נודעה מרי לשמצה כ"מרי העקובה מדם" ("Bloody Mary"). עם מותה ב-1558 עלתה לשלטון אחותה למחצה, אליזבת הראשונה שהשיבה את האנגליקניות כדת המדינה. בתקופת שלטונה הפכה אנגליה למעצמה עולמית, בעקבות ניצחונה על הארמדה הספרדית ב-1588 והקמת המושבות האנגליות בצפון אמריקה.
המלוכה בסקוטלנד.
בדומה למלוכה האנגלית, גם המלוכה הסקוטית נוצרה לאחר הנסיגה של האימפריה הרומית בראשית המאה החמישית. בתקופה הרומית התגוררו בסקוטלנד שלוש קבוצות אוכלוסייה: הפיקטים, הברטונים והסקוטים, במספר ממלכות. המלך קנת הראשון (או סינאד הראשון - Cináed I) מבית אלפין נחשב למלך הראשון של ממלכת סקוטלנד. במהלך המאות החמישית והשביעית אוחדו הממלכות שהיו באזור והפכו לממלכה אחת. הירושה הסקוטית לא עברה אז מאב לבן, אלא לבן המשפחה המבוגר ביותר. כתוצאה מכך עבר הכתר הסקוטי בין ענפים שונים של בית אלפין, וגרם לעימותים ומלחמות ביניהם. המאבק הגיע לשיאו בשנים 1005-943, במהלכן משלו בסקוטלנד שבעה מלכים, שכל אחד מהם נרצח או נהרג בקרב בידי יורשו לכס. המלך מלקולם השני, שעלה לשלטון ב-1005, ביטל את דרך הירושה הקודמת של כס המלוכה באמצעות רציחתם של כל הטוענים לכתר. בשנת 1034 עלה לשלטון דאנקן הראשון בלא כל התנגדות, אך נהרג ב-1040 בידי מקבת' (נשוא הטרגדיה המפורסמת של ויליאם שייקספיר הקרויה על שמו - "מקבת'"), שהשתלט על הכס. מקבת נהרג ב-1057, בקרב נגד מלקולם, בנו של דאנקן הראשון, שרצה לנקום את מות אביו. יורשו לולאך נרצח אף הוא ב-1058, ומלקולם זכה בכס והוכתר כמלקולם השלישי, הראשון ממלכי בית דאנקלד.
בשנת 1107 חילק המלך אדגר בצוואתו את סקוטלנד בין שני יורשים: אלכסנדר הראשון ירש את צפונה של סקוטלנד, ודייוויד הראשון ירש את דרומה של סקוטלנד תחת התואר רוזן. לאחר מות אלכסנדר בשנת 1124 ירש אותו דייוויד, וסקוטלנד אוחדה מחדש. לאחר מותו מלכו מלקולם הרביעי וויליאם "האריה". ויליאם לקח חלק במרד נגד הנרי השני, מלך אנגליה, אך המרד כשל ויליאם נשבה בידי האנגלים. תמורת שחרורו נאלץ ויליאם להפוך לואסאל של מלך אנגליה. ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, הסכים לבטל את ההסכם הפיאודלי בתמורה לסכום כסף נכבד, שנדרש לו למימון מסעי הצלב בשנת 1189.
לאחר מותו של ויליאם בשנת 1214 מלכו אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי. שני מלכים אלה ניסו להשתלט על האיים המערבים שהיו עד אז בשליטת נורווגיה. בתקופת מלכותו של אלכסנדר השלישי ניסתה נורווגיה לפלוש לסקוטלנד, אך הניסיון נכשל. בחוזה פרת, שנחתם ב-1266, הכירה נורווגיה בריבונותה של סקוטלנד על האיים.
לאחר מותו של אלכסנדר השלישי ב-1286 הומלכה נכדתו בת השלוש, מרגרט - שנולדה בנורווגיה והתגוררה בה עד אותה עת. מרגרט לא זכתה להגיע לסקוטלנד, כיוון שב-1290 טבעה ספינתה בדרכה לשם. מותה הוביל למחלוקת בין האצילים בסקוטלנד בשאלת הירושה, ומספר אצילים סקוטים פנו לאדוארד הראשון, מלך אנגליה שיכריע בשאלת זהותו של היורש. מרבית האצילים תמכו בג'ון באליול אולם אדוארד התייחס אליו כאל ואסאל והתערב בענייניה של סקוטלנד. כשניסה באליול לעמוד על עצמאותו, פלש אדוארד הראשון לסקוטלנד וכבש אותה. כיבוש זה הביא לפרוץ מלחמת העצמאות של סקוטלנד, כאשר בראש הכוחות הלוחמים לעצמאותה של סקוטלנד עמד ויליאם ואלאס. לאחר הוצאתו של ואלאס להורג ב-1305 השתלט על הכס טוען אחר לכתר, רוברט דה ברוס, שהוכתר כרוברט הראשון, מלך סקוטלנד. רוברט הראשון הצליח להשיב לסקוטלנד את עצמאותה, וב-1328 הכירה אנגליה בעצמאות זו באופן רשמי. שנה לאחר מכן, עם מותו של רוברט, פלשו האנגלים לסקוטלנד פעם נוספת, באמתלה של השבת המלך החוקי, אדוארד באליול, בנו של ג'ון באליול, לשלטון, אך ידם של הסקוטים הייתה על העליונה. בראשם עמד דייוויד השני, בנו של רוברט הראשון, שהוכתר כמלך סקוטלנד.
ב-1371 ירש אחיינו של דייוויד השני, רוברט השני, את הכס, והיה המלך הסקוטי הראשון מבית סטיוארט. בתקופת מלכותם של רוברט השני ובנו, רוברט השלישי, איבד בית המלוכה מכוחו והשפעתו. עם מותו של רוברט השלישי ב-1406 נאלצו עוצרים לנהל את ענייני הממלכה, כיוון שיורש העצר, ג'יימס הראשון, היה שבוי בידי האנגלים, והושב לסקוטלנד רק ב-1424, לאחר תשלום של כופר כבד. אחד האמצעים שנקט ג'יימס הראשון לביסוס שלטונו היה הוצאה להורג של אצילים בעלי השפעה רבה יתר על המידה בעיניו. יורשו, ג'יימס השני, בנו, נקט אף הוא בקו דומה לחיזוק מעמדו, אולם בתקופתו דווקא התחזק מעמדו של הפרלמנט הסקוטי, שלעיתים קרובות מתח בפומבי ביקורת על מעשי המלך. יורשו, ג'יימס השלישי, היה למעשה שליט בובה בידי הפרלמנט, שהגיע אז לשיא כוחו. כתוצאה מכך נמנע יורשו, ג'יימס הרביעי, מלכנס את הפרלמנט (באותה עת הפרלמנט התכנס רק לפי בקשת המלך, שנזקק לאישור הפרלמנט עבור הטלת מיסים חדשים).
ב-1513 פלש ג'יימס הרביעי לאנגליה, בניסיון לנצל את העדרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה מהממלכה, אך נחל תבוסה בקרב פלודן. המלך, מרבית אציליו ולמעלה מ-10,000 לוחמים סקוטים נהרגו בקרב זה. לאחר מותו הומלך בנו התינוק, ג'יימס החמישי, והממלכה נוהלה בידי עוצרים. לאחר הגיעו לבגרות ניסה גם ג'יימס החמישי לפלוש לאנגליה ב-1542, אך הובס ונהרג גם הוא, ובתו הוכתרה כמרי, מלכת הסקוטים. מרי הקתולית ניסתה לדכא את המגמות הפרוטסטנטיות שפשטו בסקוטלנד, ונישאה לאציל קתולי, הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, צעד שפגע באהדה כלפיה. לאחר הרצחו של בעלה ב-1567 נישאה שוב, ככל הנראה בניגוד לרצונה, לג'יימס הפבורן, רוזן בותוול (שככל הנראה היה רוצחו של בעלה הקודם). נישואין אלו הביאו לקרע גלוי בין האצולה לבין בית המלוכה, ובאותה שנה נאלצה המלכה לוותר על כסאה ולהימלט לאנגליה, שם נכלאה והוצאה להורג עשרים שנה מאוחר יותר בידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. בנה התינוק, ג'יימס השישי, הומלך תחתיה. ג'יימס חונך כפרוטסטנטי, ולאחר מות המלכה אליזבת הראשונה הומלך תחתיה כג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אוניה פרסונלית ותקופת הרפובליקה.
עם מותה של אליזבת הראשונה ב-1603 הגיעה שושלת טיודור לקיצה. כיוון שלא היו לאליזבת צאצאים, הוכתר אחריה באנגליה ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהיה נינו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, בשם ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. הכתרה זו נודעה כאיחוד הכתרים, ויצרה מצב הידוע במשפט הבינלאומי כאוניה פרסונלית: אף כי בשתי הממלכות שלט מלך אחד, נותרו אנגליה וסקוטלנד שתי ממלכות נפרדות. ג'יימס הראשון עצמו כונה החל מ-1604 "מלך בריטניה הגדולה". ג'יימס המשיך במסורת משפחתו של מאבק עם הפרלמנט (הפעם - הפרלמנט הבריטי). מאבק זה הגיע לשיאו בתקופת מלכותו של בנו, צ'ארלס הראשון, שסירב לכנס את הפרלמנט בשנים 1640-1629 (הידועות גם כאחת עשרה שנות הרודנות), בהן קבע מיסים ללא אישור הפרלמנט, והטיל גזרות דתיות על הפוריטנים באנגליה.
בשנת 1642 המחלוקת בין המלך והפרלמנט הגיעה לשיאה עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית שבסופה הוצא המלך להורג, ואוליבר קרומוול ייסד רפובליקה המכונה הקומונוולת' של אנגליה. ב-1653 הכריז קרומוול על עצמו בתואר הלורד המגן (Lord Protector) ולמעשה כיהן כשליט יחיד. לאחר מותו ב-1658 ירש את התואר בנו, ריצ'רד קרומוול, שהיה שליט חלש ונאלץ לוותר על כסאו.