קנדי פרש מתפקידיו הפוליטיים במרץ 1853 כאשר הנשיא פילמור סיים את כהונתו, אך הוא נותר פעיל מבחינה פוליטית, הן ברמה הארצית והן בפוליטיקה של מרילנד. בבחירות לנשיאות של 1856 הוא תמך במועמדותו של פילמור שניסה להתמודד ללא הצלחה לכהונה נוספת. באותה מערכת בחירות נכנס אנתוני, אחיו של קנדי לסנאט. שמו של קנדי הוצע כמועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית לצדו של אברהם לינקולן בבחירות 1860. תחת זאת, היה קנדי יושב ראש מפלגת האיחוד החוקתי, שהציגה את מועמדותם של ג'ון בל ושל אדוארד אברט לנשיאות.
בנוסף לתרומתו הרבה לתהליך ביטול העבדות במרילנד, הוא גם דחף למתן חנינה לבכירי הקונפדרציה, על אף היותו תומך באיחוד.
ג'ון פנדלטון קנדי נפטר ב-18 באוגוסט 1870 בניופורט, רוד איילנד ונטמן בבית הקברות גרין מאונט שבבולטימור.
מורשתו.
בצוואתו כתב קנדי:
כיום קיימים שני אוספים גדולים מיוחדים של מסמכיו, כתבי היד ותכתובותיו של קנדי. האחד נותר בבעלותו של מכון פיבודי בבולטימור, והשני נמצא בספריה החופשית אנוך פראט בבולטימור. בנוסף קיימים כמה אוספים קטנים יותר של מסמכיו של קנדי בספריות בווירג'יניה ובבוסטון.
צי ארצות הברית הנציח את שמו של קנדי בקריאת ספינת אספקה שהייתה בשירות בין השנים 1853–1855 על שמו ובקריאת משחתת שהייתה בשירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
קוקאים
יחסי בחריין–גרמניה
יחסי בחריין–גרמניה הם יחסי החוץ בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
רקע כללי.
היחסים בין המדינות טובים מאוד. גרמניה נחשבת כשותפה למסחר אמינה, ונחשבת בשל תפקידה הפוליטי המאזן באזור.
בחריין מארגנת את "דיאלוג מנאמה" יחד עם המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) בלונדון מאז 2004. גרמניה משתמשת בקביעות בפורום אזורי חשוב וביטחון מדיני אזורי, לצורך חילופי דברים עם בחריין ומדינות באזור.
גרמניה היא השותפה הכלכלית השלישית בחשיבותה של בחריין באיחוד האירופי. הדימוי החיובי של גרמניה הוא בעיקר בשל הביצועים של התעשייה והטכנולוגיה הגרמנית. בצד הגרמני, חברות בינוניות במיוחד מנצלות את תנאי ההשקעה הטובים בבחריין. כיום יש כ-30 חברות גרמניות עם נציגויות או מטות בבחריין. בערך 500 אזרחים גרמנים מתגוררים בבחריין.
בתחום התרבות המשרד האזורי של מכון גתה (GI) שבסיסו באבו דאבי באיחוד האמירויות הערביות אחראי לבחריין מאז 2006. אירועי התרבות שמציעה שגרירות גרמניה בשיתוף עם ארגונים שותפים בחריינים הם מעניינים מאוד. שיעורי גרמנית מוצעים בקורסים באוניברסיטת בחריין ובבתי ספר בבחריין.
נציגויות דיפלומטיות.
בחריין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין בלבד, וגרמניה מחזיקה בבחריין שגרירות במנאמה בלבד.
רחוב מופטאר
רחוב מוּפֶטָאר (בצרפתית: Rue Mouffetard) הוא רחוב שוק ברובע החמישי של פריז, בירת צרפת.
רחוב מופטאר ושוק מופטאר הממוקם בו הוא אחד השווקים התוססים והפופולריים של פריז.
ברחוב מסעדות רבות, חנויות ובתי קפה, וכן דוכני שוק, במקטע הרחוב שבין רחוב דקארט (rue Descartes) ועד כיכר סן-מדאר (Saint-Médard). אזור כיכר קונטרסקארפ (Place de la Contrescarpe) הוא מרכזו של השוק.
הרחוב סגור לתנועת כלי רכב, ומשמש כמדרחוב להולכי רגל בלבד.
היסטוריה.
מקור השם.
הרחוב יורד במורד גבעה שנקראה "הר סטאריוס" (בלטינית: mont Cétarius - "מון סטאריוס") או "הר סטארדוס" (בלטינית: "mont Cetardus" - "מונט סטארדוס") בתקופה הרומית;
עם השנים התגלגל השם עד שמו הנוכחי, והרחוב נקרא במהלך השנים: "Montfétard", "Maufetard", "Mofetard", "Moufetard", "Mouflard", "Moufetard", "Moftard", "Mostard" ולבסוף קיבל את שמו הנוכחי - Mouffetard
ההיסטוריה של השוק.
מקורותיה של הדרך עליה נמצא הרחוב בתקופה הנאוליתית. לימים הדרך העתיקה נסללה על ידי הרומאים, והפכה לדרך רומית. שקישרה את העיר הרומית שהייתה ממוקמת באזור הגדה השמאלית של הסן עם איטליה.
במהלך ימי הביניים הדרך עברה במרכזו של כפר שנקרא "כפר סן-מדארד" ("bourg Saint-Médard"); הכפר אוחד לתוך השטח המוניציפלי של העיר פריז בשנת 1724.
בשל מיקומה של הדרך על צלע הגבעה, בתי הרחוב לא נהרסו במהלך השיפוץ של העיר פריז שעשה הברון אוסמן בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי (במסגרת שיפוץ זה נהרסו רחובות שונים מימי הביניים, והורחבו), וכך שמר הרחוב על אופיו העתיק (ונותרו בו בניינים מימי הביניים), ובשל כך הפך לאזור תיירות פופולרי.
אליהו הנביא (שיר)
פלפל אל מסרי
יחסי גרמניה–עומאן
יחסי גרמניה–עומאן הם יחסי החוץ בין סולטנות עומאן והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
רקע כללי.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-16 במאי 1972. באופן יחסי, יחסי גרמניה–עומאן היו קרובים וידידותיים. קיימים התייעצויות דו-צדדיות קבועות שמתמקדות הן בפוליטיקה והן בכלכלה. גרמניה זוכה להערכה רבה בזכות תפקיד התיווך הפוליטי שמילאה באזור.
מאז שנות ה-60, חברות גרמניות בעומאן סייעו לבנות בהצלחה תשתית איתנה בסולטנות באמצעות השקעות ישירות והחזקות ישירות. גרמניה היא אחד השותפים הכלכליים העיקריים של עומאן שלא בתחום הנפט. גרמניה אינה קונה ישירה של נפט וגז מעומאן. שיתוף פעולה מכוון לעתיד קיים גם בתחום הסביבתי.
הסכם קידום והגנה דו-צדדי על השקעות נכנס לתוקף ב-4 באפריל 2010. הסכם מיסוי כפול גרמני-עומאני שנחתם ב-15 באוגוסט 2012 במסקט אושר על ידי עומאן. המשא ומתן על הסכם ביטחון נמצא כעת בשלבי סגירה.
מספר גדול של אזרחי עומאן נוסעים לגרמניה לטיפול רפואי. הגרמנים מהווים כיום את הקבוצה השנייה בגודלה של מבקרים מאירופה.
יחסים דו צדדיים בענפי התרבות והחינוך מתמקדים בשיתופי פעולה במדע וטכנולוגיה, במיוחד בתחום האוניברסיטאי, בו קיימות תוכניות שיתוף פעולה רבות. בשנת 2014 חתמו גרמניה ועומאן על הצהרת כוונות לשיתוף פעולה בנושא תרבות, חינוך, מדע ומחקר. מאז 2007 קיימת בעומאן אוניברסיטה פרטית גרמנית-עומאנית, האוניברסיטה הגרמנית לטכנולוגיה (GUtech), שתוכנית הלימודים שלה עוקבת אחר זו של השותף הגרמני RWTH אוניברסיטת אאכן. בשיתוף עם משרד החינוך העומאני, מכון גתה מציע שיעורים גרמניים במרכז לשפה גרמנית במוסקאט ועוסק בעבודות תרבות מהבסיס האזורי שלו באבו דאבי. האיגוד הגרמני-עומאני, שהוקם בשנת 1992, מבקש לפתח יחסים ידידותיים בין שתי המדינות ולקדם שיתופי פעולה בתרבות, עסקים, מדע, אקדמיה וספורט. העמותה לידידות עומאן-גרמניה פעילה בצד עומאן.
נציגויות דיפלומטיות.
עומאן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וגרמניה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
ולדיסלב סורקוב
ולדיסלב יורייביץ' סורקוב (ברוסית: Владисла́в Ю́рьевич Сурко́в; נולד ב-21 בספטמבר 1964 במחוז ליפצק) הוא איש עסקים ופוליטיקאי רוסי. הוא היה סגן ראש הסגל הנשיאותי הרוסי בשנים 1999 עד 2011, שנים שבמהלכן נתפס לעיתים קרובות כאידאולוג הראשי של הקרמלין שהציע ויישם את מושג הדמוקרטיה הריבונית ברוסיה. מדצמבר 2011 ועד מאי 2013 שימש סורקוב כסגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית. לאחר התפטרותו, סורקוב חזר ללשכת הנשיאות והפך ליועץ אישי של ולדימיר פוטין בנושא היחסים עם אבחזיה, דרום אוסטיה ואוקראינה. הוא פוטר לבסוף בצו הנשיא בפברואר 2020. סורקוב נתפס בעיני רבים כדמות מפתח בעלת כוח והשפעה רבה בממשלו של ולדימיר פוטין. על פי ה"מוסקבה טיימס", תפיסה זו אינה תלויה בתואר הרשמי שסורקוב החזיק בכל עת בממשלו של פוטין.
עיתונאים ברוסיה ומחוצה לה משערים כי סורקוב כותב תחת שם העט נתן דובוביצקי, אף על פי שהקרמלין הכחיש זאת.
שנים מוקדמות.
על פי הביוגרפיה הרשמית של סורקוב, הוא נולד ב-21 בספטמבר 1964 בסולנצבו, מחוז ליפצק. לפי מקורות אחרים, הוא נולד בשאלי. שמו, כשנולד, היה אסלאמבק דודייב. הוריו, היו הרוסייה זינאידה אנטונובנה סורקובה (ילידת 1935) והצ'צ'ני אנדארבק (יורי) דנילבקוביץ' דודייב (נולד 1942), היו מורים בבית ספר ברפובליקה האינגושטית-צ'צ'נית. לאחר פרידת הוריו, אמו עברה לליפצק והוא הוטבל לנצרות אורתודוקסית. בראיון שפורסם ביוני 2005 במגזין הגרמני "דר שפיגל", הצהיר סורקוב כי אביו צ'צ'ני אתני וכי הוא בילה את חמש השנים הראשונות לחייו בצ'צ'ניה בדובה-יורט ובגרוזני.
בשנים 1983 עד 1985 שירת סורקוב בגדוד ארטילריה סובייטי בהונגריה, על פי הביוגרפיה הרשמית שלו. עם זאת, שר ההגנה לשעבר סרגיי איבנוב הצהיר בראיון טלוויזיה לשנת 2006 כי סורקוב שירת במינהל המודיעין הראשי של המטה הכללי (GRU) באותה תקופה.
לאחר שירותו הצבאי התקבל סורקוב למכון התרבות במוסקבה לתוכנית של חמש שנים בתיאטרון, אך בילה שם שלוש שנים בלבד. סורקוב סיים את לימודיו באוניברסיטה הבינלאומית במוסקבה עם תואר שני בכלכלה בסוף שנות התשעים.
קריירה עסקית (1988–1998).
בסוף שנות השמונים, כאשר הממשלה הסירה את האיסור על עסקים פרטיים, סורקוב החל לעסוק בעסקים. הוא הפך לראש מחלקת הפרסום של עסקיו של מיכאיל חודורקובסקי. משנת 1991 עד אפריל 1996 מילא תפקידים ניהוליים מרכזיים במחלקות פרסום ויחסי ציבור של בנק מנאטפ של חודורקובסקי. ממרץ 1996 לפברואר 1997 הוא היה בחברת רוספרום, ומפברואר 1997 באלפא-בנק אצל מיכאיל פרידמן.
בספטמבר 2004 נבחר סורקוב לנשיא דירקטוריון החברה לתובלת מוצרי נפט Transnefteproduct, אך הונחה על ידי ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב לוותר על התפקיד בפברואר 2006.
קריירה פוליטית (1999–2020).
סגן ראש סגל הקרמלין, 1999–2011.
לאחר קריירה קצרה כדירקטור ליחסי ציבור בתחנת הטלוויזיה הרוסית ORT מ-1998 עד 1999, סורקוב מונה לסגן ראש סגל הקרמלין בשנת 1999, תפקיד שהחזיק במשך למעלה מעשור.