בניגוד לברהמס ויואכים ב"מניפסט" שלהם, ברליוז העביר רשימה מפורטת של נקודות קריטיות וכן רשימת עקרונות בהם תמך. הוא עשה שימוש במונח "musique de l'avenir" (מוזיקה של העתיד), כמעשה נגד וגנר. הפולמוס של ברליוז נגד ואגנר מופעל על ידי הדברים הבאים: "וגנר שומר על המוטו של המכשפות במקבת: "הוגן הוא עבירה ועבירה זה הוגן".
נקודות אחרות של ברליוז היו בקנה אחד עם עמדותיו של וגנר. דוגמה אליה הסכים ברליוז היא: "המלחין צריך לחפש את האחידות הפנימית של הדרמה והמוזיקה, צריך להעביר את רגש המילים, ובכך צריך להתייחס לדמותו של האדם המוצג כמו גם למבטאיה של השפה המדוברת."
סופה של האסכולה הגרמנית החדשה.
לבסוף האסכולה הגרמנית החדשה לא צברה תאוצה. לאט לאט הפופולריות שלה דעכה. מנהיגיה נפטרו, ולא היה לה המשך. וזה סופה של האסכולה הגרמנית החדשה. שהתחילה בחוק חדשני עד שלאט לאט נעלמה.
האסכולה הגרמנית החדשה בקצרה.
הקטור ברליוז, ריכרד וגנר ופרנץ ליסט, אשר דגלו בטכניקה ובמורכבות של היצירות המוזיקליות, הובילו את האסכולה הגרמנית החדשה יחד עם העיתונאי פרנץ ברנדל שקידם אותה בכתב העת שלו. אז, ב, הייתה התקופה הרומנטית במוזיקה שפעלה לפי חוקי הלחנה מאוד ברורים. האסכולה הגרמנית החדשה שינתה חוקים אלה ולכן היא התקבלה בעיני מלחינים כגון: פרדריק שופן, רוברט שומאן, יוהנס ברהמס, יוזף יואכים ועוד, כמוזיקה משעממת, אין רגש בה, היא נוגדת כל מה שמוזיקאים אחרים מכירים ועוד.
מקור פעילותה העיקרי של האסכולה הגרמנית החדשה, היה בגרמניה, וליסט, וגנר וברליוז, עבדו קשות כדי לקדם אותה. לאחר מכן וגנר התחתן עם בתו של ליסט, והקשר עמו ובין ליסט התהדק. תחילה לא הכירו את האסכולה הגרמנית החדשה. וזה נתן לליסט ווגנר זמן לקדם אותה. אבל כבר אז, החלו לתת לה ביקורות קשות ונוקבות. מובילי האסכולה עבדו קשות להשיג את ההכרה שהם היו צריכים. אבל נראה שהם "איחרו את המועד".
יותר ויותר מלחינים התנגדו לאסכולה הגרמנית החדשה. אולם ליסט, שהיה אחד ממובילי האסכולה, לא התרגש מכך והמשיך להאמין בדרך שלו.
בשנת 1848, ליסט התיישב בויימאר כדי למצוא עוד מלחינים אשר בתחילת דרכם בשביל שיצטרפו לאסכולה. יוזף יואכים היה בין תלמידיו הראשונים. וליסט שאף שיואכים יאהב את האסכולה הגרמנית החדשה. אולם יואכים עבר לצידם של שומאן, ברהמס וקלרה שומאן. באותם זמנים, שופן כבר נפטר. ומי שהמשיך את ההתנגדות היו: שומאן, ברהמס, יואכים וקלרה שומאן. שהתנגדו לדרכי האסכולה בכל תוקף. ליסט התקשה למצוא תלמידים, הפופולריות של וגנר דעכה וברליוז היה כבר בשנותיו האחרונות. היה נראה שהאסכולה הגרמנית החדשה הולכת ודועכת. וכך היה. לאחר מכן, בשנת 1869 נפטר ברליוז. ונשארו וגנר וליסט. ב-1883 נפטר וגנר, ושלוש שנים אחר כך נפטר ליסט בשנת 1886.
כתוצאה מכך, האסכולה הגרמנית החדשה כמעט ונעלמה. גם המתנגדים לה נפטרו. ואחרון המתנגדים שנותר היה יוזף יואכים אשר נפטר בשנת 1907.
חשוב לציין שהמתנגדים היו נציגי התקופה הרומנטית שהלכו בחוקיה. ואנשי האסכולה היו האלה ששינו את חוקי התקופה הרומנטית.
בימנו אנו אין המכירים את האסכולה הגרמנית החדשה כמשהו יוצא דופן. אלא ההפך: כמשהו אשר לא תורם בהרבה. כיום ובתקופה הרומנטית, הדגש הוא על הרגש. ואולי זה מה שגרם לאסכולה הגרמנית החדשה לאבד את מעמדה. אולם הדגש על הטכניקה גם חשוב, אבל בימנו פחות.
אוצ'אקובו-מאטבייבסקויה
נפת אוֹצָ'אקוֹבוֹ-מַאטְבֵיֵיבְסְקוֹיָה (ברוסית: район Очаково-Матвеевское) היא נפה של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה הוא 17.5436 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 130,975 תושבים (2020).
בנפה נמצאת תחנת כוח תרמית וחום 25 שהיא החזקה ביותר במוסקבה ואחת החזקות ביותר ברוסיה. מייצרת כ-10% מסך החשמל של מוסאנרגו. ישנם כ-300 חברות וארגונים תעשייתיים בנפה.
בנפה מתקיימת בניית דיור "נקודתית", בתוקף תוכנית של הריסה ושחזור בנייני דיור רעוע ואזור התעשייה של אוצ'קוב.
המצב האקולוגי בנפה מוערך כלא טוב בגלל אזורי התעשייה מספר 37 "אוצ'קובו", מס' 37 "יוז'נואה אוצ'קובו" ומס' 37 "סברנויה אוצ'קובו", התופסים יותר מ-60% משטחו של הראיון.
אי התמרים
צ'ארלס סאמנר המלין
צ'ארלס סאמנר המלין (באנגלית: Charles Sumner Hamlin; 30 באוגוסט 1861 – 24 באפריל 1938) היה עורך דין ועובד ציבור אמריקני, אשר היה הראשון לכהן כיושב ראש הפדרל ריזרב בארצות הברית.
ביוגרפיה.
המלין נולד בבוסטון מסצ'וסטס, בנם של אנה ואדוארד המלין. אביו, סוחר פחם, היה יליד המקום ואילו אמו נולדה באנגליה להורים אירים. המלין למד באוניברסיטת הרווארד. הוא השלים תואר ראשון ב-1883 ותואר שני ב-1886. במקביל ללימודים לתואר שני, למד גם משפטים. הוא עסק בעריכת דין בבוסטון בשנים 1886 עד 1893 וכן בשנים 1898 עד 1913. בשנים 1893 עד 1897 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, ג'ון גריפין קרליסל. בשנים 1913 עד 1914 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, הפעם תחת ויליאם גיבס מקאדו. בשנים 1902 ו-1903 הרצה באוניברסיטת הרווארד על ממשל. פרסם פמפלטים ועבודות בסטטיסטיקה, מסחר ופיננסים. המלין מילא תפקידים ציבוריים רבים במהלך חייו. בשנים 1902 ו-1910 הוא התמודד ללא הצלחה על הזכות להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות למשרת מושל מסצ'וסטס.
ב-13 בדצמבר 1913 נוסד הפדרל ריזרב – הבנק המרכזי של ארצות הברית. ב-10 באוגוסט 1914 מונה המלין ליושב הראש הראשון של הפדרל ריזרב, תפקיד אשר כונה בשעתו "מושל הפדרל ריזרב". הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא וודרו וילסון בעצת מקאדו. הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים ואז הוחלף על ידי וילסון בוויליאם פ' ג' הארדינג. במהלך כהונתו כיושב ראש הוא נתן למשרד האוצר לקבוע את המדיניות של הפדרל ריזרב. המלין המשיך לשבת במועצת הנגידים של הפדרל ריזרב עד 1936 ושימש כיועץ מיוחד למועצה עד מותו ב-1938. הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, האחד מאוניברסיטת וושינגטון ולי שבווירג'יניה (1895) והשני מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1938).
ב-1898 נישא באולבני להייברטי לנסינג פראיין (1878 – 1964), בתו של ג'ון ו' ל' פראיין (1811 – 1877), פוליטיקאי מניו יורק ונכדתו (מצד אמה) של אמסה ג' פארקר (1807 – 1890), אף הוא פוליטיקאי מניו יורק. לו ולרעייתו הייתה בת אחת, אנה המלין (1900 – 1925).
המלין מת בוושינגטון הבירה ממחלה. הוא נקבר בבית העלמין פורסט היל שבבוסטון.
רחוב ההסתדרות (חולון)
רחוב ההסתדרות הוא אחד מהרחובות הראשיים והארוכים בעיר חולון. הרחוב קרוי על שם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שסניף חולון שלה שוכן ברחוב זה. רחוב זה הוא מבין הוותיקים בעיר, הוא מתחיל בכיכר סירן (בצומת ההסתדרות-אילת בשכונת נאות רחל) ומסתיים במעגל תנועה במפגשו עם רחוב משה שרת. הרחוב כולל 200 מספרי בניינים מה שהופך אותו לרחוב הארוך בחולון.
הרחוב עובר דרך השכונות נאות רחל, קריית עבודה, רסקו ונאות שושנים. סגנון הבנייה ברחוב מאופיין בבתים נמוכים עד שתי קומות שנבנו בשנות ה-40, לצד בנייני רכבת שנבנו בין שנות ה-50 לשנות ה-60 ועד מבנים מודרניים (למשל: מגדל הדר בצומת חנקין). בעשור האחרון נערכים פרויקטים רבים שכוללים הריסת מבנים ישנים ובנייה במקומם מבנים חדשים ומודרניים. בפינת ההסתדרות ושנקר נבנה בשנות ה-50 "בית האבות משען", שהיה בית האבות הראשון בארץ שנבנה באופן עצמאי ולא על ידי צדקה.
בשנת 2011, ועדת השמות החליטה לשנות את שמו של מקטע ברחוב ההסתדרות למשה רום (ראש עיריית חולון לשעבר). דיירי הרחוב ובעלי העסקים במקטע זה הגיבו למהלך זה בביקורת חריפה וטענו שמהלך זה עשוי לבלבל את הלקוחות ולגרום לנזק כלכלי לעסקיהם, מה שהוביל את העירייה לחזור בה.
רחוב זה מהווה ציר תחבורה מרכזי בעיר ועוברים בו קווי אוטובוס חשובים. מתוכננת סלילת נתיב אופניים לאורך כל הרחוב. ברחוב עתיד לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה ועל כן תקום תחנה ייעודית לקו זה בצומת הרחובות ההסתדרות-פיכמן.
גונגה דין
גונגה דין (באנגלית: Gunga Din) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1939 בהפקתו ובבימויו של ג'ורג' סטיבנס, עם קרי גרנט, ויקטור מקלגלן, סאם ג'אפה ודאגלס פיירבנקס הבן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראה הפואמה "גונגה דין" (1890) של רודיארד קיפלינג על מחלק מים ומחצצר הודי שנפל בגבורה בקרב בשירות הבריטים. כן מבוסס התסריט על סיפור של בן הכט וצ'ארלס מקארתור.
בשנת 1980 יוסי בנאי מזכיר את "גונגה דין" בשירו "אני וסימון ומואיז הקטן".
ב-1999 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט לשימור בספריית הקונגרס בהיותו בעל משמעות היסטורית, תרבותית ואסתטית.
ב-1962 הופק רימייק בשם שלושה סרג'נטים בהשתתפות חבורת הראט פאק. העלילה הועברה לארצות הברית במלחמה נגד אינדיאנים קיצונים.
הסרט נבחר במקום ה-74 ברשימת "מאה שנים... מאה השראות".
תקציר העלילה.
שנת 1880 בערך, בצפון הודו יש מרידה של שבט "טאג" בפיקודו של הגורו (אדוראדו קיאנלו). הם פושטים על שיירות וכפרים וחותכים קווי טלגרף. קולונל וויד (מוטגיו לאב) שולח כוח של צבא הודו הבריטית ובראשו שלושה סרג'נטים של חיל ההנדסה המלכותי - ארצ'י קאטר (קרי גרנט), "מק" מק'הנסי (ויקטור מקלגלן) וטומי בלנטיין (דאגלס פיירבנקס הבן). מטרתם לגלות מה קרה בכפר טאנטרום שהקשר איתו נותק.
הסרג'נטים רכובים על סוסים ואחריהם ההודים ובסוף השיירה משתרך מחלק המים גונגה דין (סאם ג'אפה) שחולם להפוך לחייל בשירות הוד מלכותה.