בתום לימודיו קיבל גאון מלגת הצטיינות לשנת התמחות. במסגרת התמחות זו היה שותף להקמת "המחלקה לעיצוב ואדריכלות פנים", ששוכנה בבניין ישן של כנסיית דורמיציון. משהוקמה המחלקה עברו למבנה גם המחלקה לליטוגרפיה ותחריט וכן המחלקה לפיסול, בראשה עמד הפסל דוד פלומבו. קרבת המחלקות אפשרה שיתוף פעולה בין גאון ופלומבו ברוח הבאוהאוס, וכללו שילוב בין אמנות, מלאכה ועיצוב.
במקביל, המשיך גאון בעבודתו כאמן יוצר - הוא עסק בציור, בתחריט ובעיצוב גרפי עבור בצלאל ועבור תערוכות שהציגה האקדמיה ברחבי העולם.
במהלך שנת 1963 זכה בכמה מלגות ללימודים מתקדמים, ובחר להמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות בפירנצה (Accademia di Belle Arti di Firenze)  שם התמחה בעיצוב טקסטיל, ציורי קיר (פרסקו), אדריכלות ותולדות האמנות. כעבור שנתיים שב לארץ ולעבודתו כמעצב ועורך גרפי, במסגרתה כתב ועיצב חוברות לפעילויות באמנות עבור ילדים ומדריכים בחינוך הלא-פורמלי.
מוזיאון ישראל.
דרכו של גאון לחינוך הציבור לעיצוב החלה עם פתיחת מוזיאון ישראל, בספטמבר 1965, אז התקבל לעבודה כמדריך באגף הנוער. איזיקה הצליח בתפקידו, וכשיצאה אוצרת האגף אילה גורדון להשתלמות בארצות הברית - נכנס איזיקה למלא את מקומה. התערוכה הבולטת ביותר שאצר גאון באגף הנוער הייתה "משחקי פיסול", תערוכה פורצת דרך שהשתתפו בה 30 אמנים מקומיים שהדגימו חומרים וטכניקות פיסוליות. המוצגים בתערוכה הזמינו את הצופה להשתתף ולהתערב בהם באופן יצירתי ומשחקי. קטלוג התערוכה, שעיצב גאון עצמו, היה פריט יוצא דופן: במקום החוברת המסורתית יצר גאון קופסה ובה דגמי הפסלים מוקטנים, שהמבקרים יוכלו להרכיב בבית ולהמשיך את חוויית התערוכה. בתקופתו כאוצר אגף הנוער הביא חשיבה חדשה לאופני ההדרכה, הרחיב את פעילות האגף מחוץ לגבולות המוזיאון, ועיצב רבות מהכרזות והחוברות לתערוכות. "משחקי פיסול" סייעה לבסס את מעמדו במוזיאון כאוצר חדשני.
בהמשך אותה שנה הוזמן גאון על ידי ממשלת מקסיקו להשתלמות במוזיאון האנתרופולוגי. במסגרת ההשתלמות הציג את תערוכת "משחקי פיסול" ואת מודל החינוך של אגף הנוער, ולמד על שיטות חדשות שפיתחו במקסיקו בתחום החינוך לאמנות.
עבודתו המשמעותית ביותר של גאון היא כאוצר בכיר לאגף עיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל. המחלקה הוקמה ב-1973 בהשפעת ד"ר וילם סנדברג, בעידוד טדי קולק ובעזרת תרומתו של מקס פלבסקי, הוקם "ביתן פלבסקי לעיצוב". מיום פתיחת הביתן ועד למותו הפתאומי של איזיקה ב-1997, יזם, אצר והציג בו למעלה מ-140 תערוכות עיצוב, לצד כנסים, תחרויות ואירועים שונים.
רבות מהתערוכות שאצר הציגו קשת רחבה של נושאים ורעיונות פורצי דרך, אשר הדגימו את הקשר בין עיצוב, תרבות וחברה. בעבודתו כאוצר ניכרה יכולתו הייחודית להאיר נושאים מהותיים ורלוונטיים בשיח המקומי והבינלאומי. בעיני גאון כללה עבודת האוצר את יוזמת התערוכה, פיתוח הרעיון, גיבוש המסר, המחקר ואיסוף החומרים, כמו גם את הביצוע בפועל והקמת התערוכה "עד אחרון המסמרים". רבות מתערוכותיו הופקו באמצעים צנועים, אך הצליחו להעביר את הרעיונות באופן בהיר ומעורר מחשבה. בדרכו היצירתית והמקורית הקדים גאון את המתרחש, ועסק בנושאים מפתיעים ובלתי צפויים.
דוגמה לאופן בו הציג גאון לקהל רעיונות חדשים ורלוונטיים בדרך מפתיעה ופורצת דרך היא התערוכה "מיחזור" (1975). כשנתיים מיום פתיחת הביתן לעיצוב בחר גאון להעמיד בו תערוכה מחאתית, במטרה לעורר מודעות ציבורית הן לבעיות סביבתיות והן לבעיות כלכליות. בתערוכה הוצגה האמת הלא נעימה על אשפה והשלכות צרכנות השפע, וכן עיצוב העושה שימוש מחדש במשאבים וחומרים. אחד המוצגים בתערוכה היה גוש אדמה ופסולת שהובא מתוך המזבלה שבירושלים, בה ערכו איזיקה וצוות המוזיאון חפירה ארכאולוגית רשמית. ממצאיה הוצגו במוזיאון תחת הכותרת "ארכאולוגיית העתיד". בהתאם לגישתו הטוטאלית של גאון, מסר התערוכה הופץ בכל דרך אפשרית: המבקרים הוזמנו להיכנס חינם למוזיאון אם יביאו איתם ארבעה ק"ג של נייר למיחזור; הכניסה לתערוכה עברה מעל ערימות אשפת הנייר, מלווה בשלטים ועליהם הכתובת "אתם דורכים על זהב!"; אפילו הכרזות הרשמיות של התערוכה הודפסו על גבי כרזות מתערוכות קודמות. במחברתו כתב גאון על התערוכה: "האיסוף, הסידור והמחקר היו תהליך חינוכי ארוך עבורי. מאחר שאנחנו מדינה צעירה, יש לנו אשפה וזיהום חדשים יחסית. אף על פי כן, ניתן היה לחשוף עובדות לא נעימות ומעוותות במדינתנו הקטנה. המוזיאון היפה שלנו היה המקום הטוב ביותר להכיל את התערוכה הלא-אסתטית הזו."
משנתו כאוצר.
בעשרים וארבע השנים בהן הוביל את תערוכות העיצוב במוזיאון, עסק איזיקה הן בחינוך הציבור והן בפיתוח תחום העיצוב בישראל וקשריו עם העיצוב בעולם. תפקידו בפיתוח התרבות המתהווה במדינה הצעירה ובקידום היצירה המקומית הנחו אותו בעבודתו. בקטלוג התערוכה "נרות מצווה" (1986) כתב גאון:"נקודות המוצא לתערוכות היו מגוונות ולא פעם הייתה בהן חדשנות שהעלתה תוצאות לא שגרתיות ולא חזויות מראש... אם תרמנו במשהו לתנופת יצירה פתוחה ומקורית - הרי שהשגנו את מטרתנו" התערוכות שאצר היו שונות ומגוונות והציגו קשת רחבה של בעיות, נושאים ורעיונות שעניינם הקשר בין עיצוב, תרבות וחברה. גאון יצר קשר עם מעצבים, ביקר אצלם בסטודיו והציג אחת לחודש עבודות חדשות של מעצבים צעירים. בכך תרם גאון להתפתחות המושג "מעצב ישראלי" בתודעת הציבור הרחב ובתודעה המוזיאלית והאוצרית.
עבודתו של גאון הביאה למודעות הקהל הישראלי  את מושג ה"עיצוב" מהעולם דרך תערוכות שהביא מאיטליה, ארצות סקנדינביה והולנד. בתערוכות אלו הציג את מיטב המעצבים המובילים בעולם באותה התקופה- מעצבים תעשייתיים, מעצבים גרפיים, מעצבי טקסטיל ואדריכלים, ביניהם אוטו טרויימן, סול בס, איוואן צ'ומייאף, אטורה סוטסאס, ברונו מונרי ואנצו מארי, אווה לוש,  הנס הוליין, פרנק גרי, דניאל ליבסקין, צבי הקר ורבים אחרים. לצד התערוכות מחו"ל, עודד וטיפח מעצבים ישראלים בתחומי הקרמיקה, הצורפות, העיצוב הגרפי והעיצוב התעשייתי והציג את עבודותיהם בתערוכות שאצר. התערוכות שאצר למעצבים ישראליים נשלחו לעיתים קרובות גם למוזיאונים וגלריות לעיצוב ברחבי העולם. בד בבד הקדיש מאמץ מיוחד לבנייתו של אוסף עשיר במחלקה לעיצוב, ובו עבודות של מעצבים בינלאומיים ומקומיים.
ב־1983 נבחר גאון למלא את תפקיד האוצר הראשי של אגף האמנויות, תפקיד שמילא במשך חמש שנים עד 1988. במסגרת תפקידו עבד עם אדריכלי המוזיאון על הרחבת תוכנית האב של המוזיאון, הקמת האגף לאמנות מודרנית וכן תכנן תוכניות להרחבת אזור הכניסה למוזיאון. בתקופה זו שינה ועיצב את תפקידו של האוצר במוזיאון וביסס את "פורום האוצרים" על שיתופיות מקצועית ופתיחות מוסדית.
גאון פעל לקידום העיצוב והמעצבים גם מחוץ למסגרת המוזיאלית. אחת היוזמות שפיתח וקידם הייתה "הביתן לעיצוב עכשווי" שהתקיימה בתערוכת "ריהוטים" משנת 1991. תצוגה זו היוותה קרש קפיצה למעצבים צעירים (ביניהם אריק בן שמחון, אילון ערמון, איילה צרפתי, עמי דרך, דב גנשרוא, טל גור ואחרים) וחשפה אותם לקהל רחב של צרכנים ותעשיינים.
יצירתו.
גאון עסק בחייו ביצירה מסוגים וטכניקות שונות: ציור, תחריט, זכוכית ועוד. בראשית הקריירה שלו עסק בעיקר בציור ותחריט. בין השנים 1965 ו-1973 הציג איזיקה את עבודותיו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות. בפרויקט זכור במיוחד חבר גאון לצייר שאול שץ. יחד שכרו השניים לוחות מודעות מהעירייה וציירו בלילה אחד ציור גדול שהוצג לקהל ועוברי האורח במשך כשבועיים (1965). יצירתם נועדה למחות כנגד התשלום הגבוה שנהגו מנהלי הגלריות לגבות מהאמנים המציגים.
בשנים הבאות עבודותיו הוצגו במספר תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ומחוץ לה. גאון עסק בעיצוב ויצר גם עבודות מוזמנות, ביניהן למשל ציור קיר גדול עבור בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, שתוכנן ובוצע בשיתוף האדריכל ביל פירשיין והקרמיקאית רינה קמחי.
בין השנים 1973–1988 התמקד גאון בעבודתו כאוצר במוזיאון ישראל ומיעט להציג את עבודותיו. בשנת 1988 שב להוראה באקדמיה "בצלאל". גאון הרצה במחלקות לעיצוב קרמי, לעיצוב תעשייתי ולצורפות, לצד עבודתו כאוצר במוזיאון. החזרה להוראה עוררה אצל גאון רצון לחזור לעבודה בחומר וליצירה, והוא החל לעצב כלי פורצלן וזכוכית. שנתיים לאחר מכן, ביקור מקרי במפעל פורצלן "מנגאני", פירנצה,  באיטליה הוביל לשיתוף פעולה  ותערוכות מסחריות באיטליה. ב-1989 נענה לבקשתו של האספן האיטלקי קלטו מונרי והחל ליצור בזכוכית במפעל "צ'נדזה" במורנו, ונציה. היצירה בזכוכית הביאה לתכנון תערוכה של יצירות ארכאולוגיות מאוסף המוזיאון ויצירות של אמני זכוכית עכשוויים שאמורה הייתה להיות מוצגת בביתן לעיצוב (אך נפטר לפני שהספיק לממשה). לאחר מותו הוצגו עבודותיו בכמה תערוכות נוספות.
גאון נפטר באוגוסט 1997, בגיל 59, ימים ספורים לאחר שחזר ממסע בארצות הברית ואירופה לקראת תערוכה שתכנן להעלות במוזיאון בשם "דיאלוג חדש עם זכוכית ישנה".
בעקבותיו.
חודשים ספורים לפני מותו באפריל 1997 הוצג בנאפולי האוסף החדש של כלי הזכוכית "דיאלוג בין זכוכית ישנה וזכוכית חדשה" שיצר ביוזמת קלטו מונרי. את הכלים יצר בשהותו במורנו שבוונציה, בהשראת כלי זכוכית ישראליים עתיקים. חלק מהאוסף הוצג במוזיאון ישראל ב"חדר הוונציאני" בתערוכה לזכרו של גאון.