למרגלות הרי ההימלאיה שוכנים עמקי הנהרות הגדולים היורדים מהרים אלה, כ-20 נהרות הזורמים מההרים מתלכדים לנהרות גדולים ובראשם: הגנגס, האינדוס ובראהמאפוטרה. נהרות אלה יוצרים גאיות ענק בצפון הודו, אשר נמשכים גם מעבר לגבולות הודו- במערב לפקיסטן ובמזרח לבנגלדש. נהרות אלו מהווים יחידה גאוגרפית רצופה מהאוקיינוס ההודי אל הים הערבי. באזורים אלו נמצאת צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר בהודו.
בין הרי ההימלאיה נמצאים עמקים פוריים כמו עמק קולו, קשמיר עמק פרוואטי.
מדבר תר.
דרומית מערבית לנהרות, בשטחי רג'סטאן וגוג'ארט בעיקר, משתרע מדבר תר. שטחו למעלה מ 200,000 קמ"ר והוא המדבר השביעי בגודלו בעולם. המדבר ממשיך אל תוך שטח פקיסטן, שם הוא נקרא מדבר חוליסטן. כ-10% מהמדבר הם דיונות חוליות, והיתר הוא בתרונות סלעיים, מלחות ומישורים חוליים. הטמפרטורות במדבר נעות מ-0 °C בלילות החורף ועד קרוב ל 50 °C בצהרי הקיץ. משקעים של 100–500 מ"מ יורדים במדבר רק בחודשים יולי-ספטמבר, במהלך המונסון הדרום מערבי.
רמת דקאן.
החלק הדרומי של הודו הוא חצי אי דמוי משולש. זוהי רמת דקאן שגובהה הממוצע הוא 800 - 1,000 מ' והיא סגורה בין הרים: בצפון- הרי וינהייה, במערב-הגהאטים המערביים, ובמזרח הרי הגהאטים המזרחיים.
איי הודו.
בהודו יש שלוש שרשראות איים עקריות - לקשאדוויפ, איי אנדמן וניקובר וסנדרבנס - שרשרת האיים שנוצרו בדלתה של שפך הגנגס.
נהרות.
בנוסף לגנגס, האינדוס והבראהמאפוטרה זורמים בהודו הנהרות: יאמונה, גודבארי, קאברי, נרמנדה וקרישנה.
הבראהמאפוטרה והאינדוס מתחילים שניהם באזור אגם מנסרובר (Manasarovar) בטיבט למרגלות הר קאליש (Kailash). מאותו מקום מתחיל גם נהר הגגהרה (Ghaghara), נקרא גם נהר הקרנלי (Karnali) שהוא אחד הנהרות המזינים את הגנגס.
החי בהודו.
הודו עשירה בחיות בר ויש בה מאות מינים של בעלי חיים הנמצאים בעיקר ב-3 אזורים: הרי גהט המערביים, הרי ההימלאיה ואזור הודו-בורמה.
אוכלוסיית יונקי הודו מגיעה ל-8.42 אחוז מהיונקים וכוללת 390 מינים והעופות (1232) מהווים 13% מכלל העופות. אוכלוסיית הזוחלים (456) מהווים כ-7.84 אחוז והדוחיים (209) מהווים 4.06 אחוז והחרקים מהווים 6.83 אחוז ויש בה 53,400 מינים.
מינאפוליס
התחדשות עירונית
התחדשות עירונית היא שם כללי לתהליך התערבות באזור עירוני ריק או מדורדר ברמה כלשהי מבחינה פיזית, חברתית או כלכלית. במהלך ההתערבות האזור מתחדש והופך לרקמה עירונית פעילה. בישראל, בעשור השני של המאה ה-21, הורחב השימוש במונח. כדי לתאר פתרונות להתדרדרות בשטח הפנוי במדינה. בגלל גידול ניכר הצפוי במספר התושבים. ומנגד, קפאון בשטח המדינה.
ערים הן מרחבים המשתנים כל העת באופן פיזי, תרבותי, פוליטי וכלכלי. תהליכים של התיישנות או השתנות במרחב העירוני משקפים את השינויים החברתיים של התקופה. התחדשות עירונית היא ניסיון להפוך את תהליך ההתיישנות, הקיפאון או הדרדור של אזורים עירוניים באמצעות שיפור ושדרוג מערך התשתיות, המגורים וחיזוק הכלכלה המקומית ולהביא לשינוי במרחב העירוני הקיים.
תהליכי התחדשות עירונית אינם חפים מאינטרסים כלכליים, חברתיים ופוליטיים, שכן הם יוצרים העלאת ערך של מקום עירוני קיים באמצעות תמריצים כלכליים (ליזמים וחברות) בצורה של תוספת בנייה למגורים והוספת שימושי קרקע. אלו מניעים לעיתים קרובות משיכה של אוכלוסייה חדשה, לעיתים על חשבון האוכלוסייה הישנה, בתהליך שנקרא ג'נטריפיקציה.
רקע היסטורי.
באירופה של המאה ה-19 הוחל יישום עקרונות של התחדשות עירונית, תוך סילוק שכונות עוני וכן שיפור תנאי מגורים של אוכלוסיות חלשות, אשר תכליתן הכללית היא חיזוק המרקם העירוני שנפגע כתוצאה מקיומו של אזור עוני. לדוגמה, באנגליה, גרמה המהפכה התעשייתית לבניית ערים באופן מואץ ולכניסת אנשים רבים לתוך הערים, בעיקר בחיפוש אחר פרנסה. בעקבות כניסה של אנשים בכמות גדולה לתוך הערים, נוצר חוסר בתשתיות מגורים; מעמד הפועלים הנמוך, אשר סבל עוני וחרפה, חי בתנאי תברואה קשים, שהביאו גם להתפרצות של מחלות. מהות עקרון ההתחדשות העירונית באנגליה בא לפתור את בעיית התברואה ותנאי החיים הקשים בהם חיו התושבים בשכונות העוני, ויציקת תוכן ערכי אנושי לתוך האוכלוסייה על ידי שיכונה במגורים נאותים יותר.
התחדשות עירונית החלה להתרחש במדינות המפותחות בשלהי המאה ה-19 והגיעה לשיאה במחצית המאה ה-20, בעיקר בצורת בנייה מחדש (פינוי בינוי של היום). גישה זו הטביעה חותם על תצורתו של הנוף העירוני המודרני בערים רבות ברחבי העולם. משנות ה-30 ועד שנות ה-70 הדרך הנפוצה להתחדשות עירונית הייתה פינוי אזורים ישנים ומוזנחים ובנייתם מחדש; סיבה עיקרית לכך הייתה התמודדות עם ההרס שנגרם כתוצאה ממלחמת העולם השנייה, אך גם ביסוד התוכניות האלו עומדת ההנחה ששכונות מצוקה הן מפגע חברתי וסביבתי, וכי היעלמותן תביא לשינויים חברתיים ולשגשוג אזורי. במהלך השנים נמתחה ביקורת על תוכניות פינוי בינוי, בטענה שהן לא פתרו מצוקות חברתיות אלא רק העתיקו את האנשים לאזורים אחרים בערים. במקרים רבים תוכניות אלו הקטינו את מלאי הדירות המתאימות לאוכלוסייה החלשה וגרמו לעליית מחירי הדירות בעיר.
החל משנות -70 חל שינוי באסטרטגיות ההתערות של ממשלות ורשויות בהתחדשות העירונית, שינוי שנבע מכישלון תוכניות פינוי-בינוי, לצד הידע שנצבר על אודות תהליכים חברתיים שונים. כמו כן, עלתה המודעות לצורך בחיזוק תושבי השכונות אזורי המצוקה עצמם ולא באמצעות פינויים למקומות אחרים. האסטרטגיות החדשות מדגישות את ההתערבות הרב-תחומיות בשכונה המתייחסת לכמה היבטים: הצד הפיזי של המבנים, תעסוקה לתושבים, ושירותים ציבוריים בשכונה
מגמות בהתחדשות עירונית.
ישנן גישות שונות לדרכים בהן ניתן ליישם התחדשות עירונית:
התחדשות עירונית בישראל.
יוזמות ממשלתיות להתחדשות עירונית בישראל החלו בשנות השישים. בשנת 1960 הוקמה חברת אחוזות החוף במטרה לפתח את שכונת מנשייה על גבול תל אביב יפו כאזור עסקים. בשנת 1961 הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה על ידי ממשלת ישראל ועיריית תל אביב-יפו, במטרה לשקם את יפו העתיקה, אזור שבאותה עת היה מוכה זנות ופעילות עבריינית. בשנות ה-60, ביוזמה של הקבלן אריה פילץ, הוקם בתל אביב במקום צריפי שכונת "נורדיה" שפונתה ה"דיזנגוף סנטר".
בשנת 1966 הוקמה החברה לפיתוח מזרח ירושלים במטרה לפתח ולשקם את אזור מזרח ירושלים דאז; אזור שכונות ימין משה, משכנות שאננים ומתחם חוצות היוצר, בגבול שביתת הנשק עם ממלכת ירדן (קו התפר העירוני שחצה את העיר בין 1948 ל-1967). שניזקו בזמן מלחמת העצמאות. בשנת 1968 הוקמה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ובשנת 1972 חברת קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים שהוקמה למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו.
הפרויקט לשיקום שכונות.
באוקטובר 1977, הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה על פרויקט שיקום שכונות לפתרון מצוקת הדיור בישראל תוך חמש שנים, והנחתה את משרד השיכון להכין תוכנית מפורטת לביצוע. עלות המיזם הוערכה ב-1.2 מילארד דולרים, חלק מהסכום מתרומות יהודים בעולם באותו חודש פרסם משרד השיכון תוכנית לשיקום 160 שכונות, כולל שתי שכונות עם אחוז גבוה של אוכלוסייה ערבית. התוכנית שמה דגש על בנייה ושיקום, אך כללה גם תוכניות חינוכיות וחברתיות.
לפרויקט היו שתי מטרות עיקריות: צמצום פערים חברתיים-כלכליים בחברה הישראלית וייצוב השכונות ומניעת הידרדרותן בעתיד. בשנת 1977 הוכרז הפרויקט כפרויקט לאומי, הוגדרו מחדש מטרותיו ועקרונותיו והיקפו גדל במידה רבה. התוכנית הראשונית כללה גם תוכניות לפינוי שכונות והעברת תושביהם.
פינוי בינוי שכונות עוני.
בעיית משכנות העוני בישראל הייתה קיימת כבר עם קום המדינה, אך הניסיון הראשון להתמודד עם מצוקתן החל רק בשנות ה-60 עלתה בעיית שכונות העוני והמצוקה לתודעת החברה הישראלית, והיא נתפסה כבעיה לאומית. על מנת לטפל בבעיה, הוקם משרד השיכון, שהופקד על טיפול בנושא.
בשנת 1961 הוקמו חמש חברות עירוניות-ממשלתיות לפינוי שכונות עוני בערים הגדולות: בירושלים ("פרזות"), בתל אביב ("חלמיש"), בחיפה ("שקמונה"), וכן בפתח תקווה וברמלה-לוד.
כחלק מהגדרת תפקידן, נקבע כי עליהן לאתר אזורי שכונות מצוקה, לפנותם מתושבים ומבניינים ולדאוג למגורים חלופיים עבור המפונים. בשנת 1963 פורסם על ידי שר השיכון, יוסף אלמוגי, מסמך ממשלתי בנושא "תוכנית לבינוי ופינוי משכנות העוני בישראל". התוכנית הציעה פתרון מקיף וכולל בקנה מידה ארצי לטיפול ומיגור בשכונות העוני על בעיותיהן השונות. מטרת התכנית הייתה השבחת ערכי הקרקעות העירוניות המרכזיות, הבנויות בבנייה רעועה וצפיפות דלילה, תוך יצירת חידוש עירוני ושיפור תנאי הדיור לתושבים.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד לבינוי ושיכון העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965 שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי. על פי החוק, הוקמה "הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום" שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן. הרשות נכשלה במשימתה ופורקה בשנת 1975.
העיר התחתית, חיפה.