במאי 1891, זמן קצר לפני סיום לימודיו בקיימברידג', מת אביו של קוונדיש, שהיה חבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של מערב דרבישייר, וקוונדיש הצעיר הציג את עצמו במקומו לבחירה בבחירות הביניים וניצח, וכך הוא היה לצעיר חברי בית הנבחרים הבריטי באותה עת.
ב-17 השנים הבאות החזיק קוונדיש בתפקידים פרלמנטריים שונים. בין השנים 1900–1903 הוא שימש בתפקיד גזבר משק הבית המלכותי, בין השנים 1903–1905 הוא שימש כמזכיר הפיננסי של האוצר ובדצמבר 1905 הוא היה לחבר המועצה המלכותית. ב-1907 הוא התמנה לתפקיד סגן הלוטננט של דרבישייר, והחל מ-1908 הוא שימש כקולונל הכבוד של גדוד יערני שרווד החמישי.
ב-24 במרץ 1908 הוא ירש את התואר דוכס דבונשייר מדודו ולפיכך היה מנוע מלשבת בבית הנבחרים ונכנס לבית הלורדים. באותה שנה הוא התמנה לתפקיד הלורד לוטננט של דרבישייר ובשנה שלאחר מכן הוא התמנה לתפקיד נשיא אוניברסיטת לידס. לאחר מכן הוא נבחר כראש עיר בשתי ערים: בין השנים 1909–1910 באיסטבורן ובין השנים 1911–1912 בצ'סטרפילד. בבית הלורדים שימש דוונשייר כמצליף סיעת השמרנים החל משנת 1911 ולאחר הצטרפותם של השמרנים לממשלה במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמצליף ראשי משותף בבית הלורדים ובמקביל כלורד הראשון של האדמירליות. ב-1918, לאחר המלחמה, הוא היה לקולונל הכבוד והמפקד של רגימנט המתנדבים של דרבישייר.
המושל הכללי של קנדה.
ב-8 באוגוסט 1916 הוכרז כי בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית', אישר המלך ג'ורג' החמישי את מינויו של דוונשייר לתפקיד המושל הכללי של קנדה. מינוי זה גרם למחלוקת פוליטית, שכן טרם המינוי לא התייעץ אסקווית' עם ראש ממשלת קנדה, רוברט בורדן, בניגוד לנוהג שהיה מקובל אז. בורדן ראה בכך עלבון, והדבר הוביל לקשיים בראשית תקופת כהונתו של דוונשייר בתפקיד, שהחלה רשמית בטקס השבעתו שנערב ב-11 בנובמבר בהליפקס.
באותה תקופה התחולל בקנדה אי-שקט חברתי. לא רק שהתנועה למען מתן זכות בחירה לנשים תפסה תאוצה וקנדה, ולא רק שגברו הקריאות לעריכת שינויים חברתיים במערכת הממשלתית, אלא שהמלחמה המשיכה להשתולל ברחבי העולם. קנדה סיפקה למאמץ המלחמתי כוחות וסחורות וזמן קצר לאחר השבעתו, הנהיג דוונשייר, בעצת בורדן, גיוס חובה, החלטה שפילגה בעיקר בין הקנדים הצרפתים לבין הקנדים האנגלים והציתה את משבר גיוס החובה של 1917. באותה שנה סייר דוונשייר בנובה סקוטיה כדי לבחון את הנזק שנגרם כתוצאה מפיצוץ הליפקס שאירע ב-6 בדצמבר, שם הוא פגש ניצולים ונאם בפני נשות "ארגון הסיוע ההתנדבותי" (Voluntary Aid Detachment).
הניצחון הקנדי בקרב רכס וימי באותה שנה סייע להעלות את הגאווה הלאומית של הקנדים בבית והמושל הכללי, שבעודו מודע לקשר של תפקידו לממשלת בריטניה, עשה שימוש בניצחון זה כדי לעודד פיוס בין שתי הקבוצות הלשוניות הראשיות של קנדה. בכל אותה עת היה דבונשייר זהיר והתייעץ עם ראש הממשלה שלו ועם ראשי האופוזיציה בנושאים שהיו קשורים לגיוס החובה ולמאמץ המלחמתי.
דוונשייר גילה עניין רב בחיי העם הקנדי וקיים מגוון של סיורים כדי להיפגש עם בני הארץ. כבעל קרקעות בעצמו, הוא התמקד במהלך סיוריו בעיקר בפיתוח החקלאות בקנדה, בירידים חקלאיים ובייצור סירופ מייפל ונהג לדון בסוגיות חקלאיות עם החוואים ועם אנשים אחרים הקשורים למגזר החקלאי. נאומיו התייחסו לעיתים קרובות לפוטנציאל של קנדה בהובלת המחקר והפיתוח החקלאי בעולם ואחד המיזמים העיקריים בעת כהונתו כמושל הכללי הייתה הקמת חוות ניסיוניות, כולל חווה ראשית שנבנתה באוטווה. במקביל שימש דוונשיר כפטרון של האומנויות. כאשר לא היה בסיורים, או כאשר לא התגורר במצודת קוויבק, המעון הרשמי של המושל הכללי בקוויבק סיטי, שבו הוא אהב לבלות את זמנו, הוא נהג לבקר בתדירות רבה בגלריה הלאומית של קנדה ואירח הופעות תיאטרון באחוזת רידו. שם, בשטחי המעון הרשמי, אירחו בני הזוג דוונשייר בחורפים מסיבות החלקה על הקרח, בנוסף לתחרויות הוקי קרח. ב-1918 נסע דוונשייר לארצות הברית לפגישה בלתי רשמית עם נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון ובשנה שלאחר מכן הוא אירח את אדוארד, נסיך ויילס במהלך ביקורו הראשון בקנדה.
בשלהי תקופת כהונתו בקנדה התגבר דבונשייר על כל החשדות שליוו את מינויו. ראשי הממשלה הקנדים שכיהנו בתקופתו, בורדן וארתור מיין, הצליחו בסופו של דבר לראותו אותו לא רק כידיד אישי שלהם, אלא גם כידיד של קנדה כולה. מיין אמר על דוונשייר: "אף אחד מהמושלים הכלליים לא הצליח להבין את השאלות הציבוריות יותר ממנו, שכן הן נגעו לא רק לארץ הזו ולבריטניה, אלא לכל האימפריה הבריטית". לציון תקופת כהונתו בקנדה, השאיר דוונשייר את הגביע הקרוי על שמו שמוענק מדי שנה מטעם ההתאחדות הבכירה לגולף בקנדה ואת "גביע הדוכס מדבונשייר" שמוענק מטעם "אגודת הגינון של אוטווה". בעת שהותו בקנדה, שני הקצינים ששימשו כשלישיו האישיים נשאו לנשים את בנותיו.
שנותיו האחרונות.
בשובו לאנגליה היה דוונשייר פעיל בחבר הלאומים ובין השנים 1922–1924 הוא שימש בתפקיד שר המושבות והיה חבר בקבינט ממשלת בריטניה תחת ראשי הממשלה אנדרו בונאר לואו וסטנלי בולדווין. הוא הביע את התנגדותו לדעותיו של לורד דלמר, מנהיג המתיישבים הלבנים בקניה, שהוביל את המערכה להקמת ממשלת עצמי למתיישבים הלבנים. דוונשייר דגל בהגנת זכויותיהם של האפריקאים. הספר הלבן של דוונשייר משנת 1923, פירט את הסיבה מדוע קניה לא התפחה כארץ תחת שלטון מיעוט לבן, כפי שקרה בדרום אפריקה וברודזיה הדרומית.
ב-1922 מונה דבונשייר על ידי המלך ג'ורג' החמישי כחבר בוועדה לבחינת אופן הענקת הכיבודים בממלכה המאוחדת. משנת 1933 ועד מותו היה דוונשייר קולונל הכבוד של רגימנט הפרשים של דרבישייר. במקביל הוא המשיך לנהל את קרקעותיו, בעיקר סביב לבית צ'סטוורת', בו הוא מת במאי 1938.
Sport utility vehicle
עקיבא ליברכט
עקיבא ליברכט (22 בנובמבר 1876 - 3 במרץ 1958) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. ליברכט היה ראש ועד פתח תקווה (1912-1913), חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים וראש הוועד הראשון של כפר סבא.
ביוגרפיה.
ליברכט נולד בירושלים בו' בכסלו תרל"ז (1876) לאביו מאיר שמעון שהיה עסקן ולאמו הניה. בילדותו למד תורה בחדר, ושפות ומדעים ממורים פרטיים. בגיל 15 יצא לגרמניה למטרות רפואיות ולשם השתלמות. בגרמניה קיבל שיעורים פרטיים מבני משפחתו ולאחר מכן היה מזכירו הפרטי של הרב עזריאל הילדסהיימר ולמד בסמינר לרבנים שניהל הרב ולמד ליברכט מסחר בבית ספר תיכון בהנובר עוד הוסיף ללמוד חקלאות בגרמניה, למד את המקצוע בווינה והתמחה במיוחד בגידול דבורים.
בתרנ"ז חזר ליברכט ארצה, עת הוריו גרו בפתח תקווה ואביו ניהל את משק לחמן במושבה. באותה שנה נשא לאישה את שושנה גוטליב, ואביו הקים לו את משק הדבורים הראשון בארץ. מאוחר יותר אביו העביר לו את ניהול המשק.
בשנים 1906–1907 הקים ליברכט את החברות "סגולה" ו"מוריה" לפרדסנות, וחברה לשאיבת מים מהירקון בנוסף, הקים את היקב "נחלת צבי".
ליברכט היה עסקן ותרם למושבה פתח תקווה באותן השנים. הוא נבחר לוועד בית הספר של הברון רוטשילד (בעשור השני של המאה ה-21, בי"ס פיק"א), העלה את הרמה הלימודית ותרם מכספו לשיפוץ בית הספר.
ביתו של ליברכט היה אחד מהבתים התרבותיים במושבה. כך מתארת את הבית הסופרת אסתר ראב:
בשנת 1903, אחרי רכישת אדמות כפר סבא על ידי הברון רוטשילד (לאחר ניסיון ההתיישבות הכושל הראשון), רוטשילד מכר את רובן למתיישבי פתח תקווה וביניהם ליברכט עד מהרה הפך ליברכט לראש הוועד הראשון של כפר סבא (שמקום מושבו היה בפתח תקווה).
בשנים 1912–1913 היה ראש ועד המושבה, ובתקופות שונות חבר הוועד, חבר ועדות שונות וראש המועצה.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) ליברכט היה קבלן עצים להסקת הרכבות הצבאיות. לעבודה זו גייס יהודים רבים וכך עזר להם להשתחרר מהלחימה בחזית. במהלך המלחמה, בשנת 1917, השתתף במשלחת לחזית קרב עזה הראשון כדי לעודד ולשפר את מצבם של היהודים בחזית.
במאורעות תרפ"א וכמה שנים לאחר מכן היה ליברכט חבר בוועד הביטחון של פתח תקווה. ב-1923, שכנע יחד עם אברהם שפירא (זקן השומרים) את הנציב העליון הרברט סמואל לא לשחרר מהכלא את השייח' שאקר אבו כישכ (מנהיג מאורעות תרפ"א) עד אשר יתנצל שבטו ע"פ כללי הטקס הבדואים דאז.
בין השנים 1925–1930, היה ליברכט חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים
משנת 1944 שימש כמנהל הארכיון לתולדות פתח תקווה.
ליברכט נפטר בי"א באדר תשי"ח (1958) ונקבר בבית הקברות סגולה.
רחוב בפתח תקווה נקרא על שמו של ליברכט, ורחוב אחר, על שם היקב שהקים: "נחלת צבי". אזור התעשייה "סגולה" בעיר נקרא על שם החברה שהקים ליברכט.
נשיאת הארון בכתף
רכב פנאי
רכב פנאי שטח
רכב פנאי-שטח
מכונית פנאי שטח
רכב כביש-שטח
פרס אלקוני
ברוך שמשון הגר
הרב ברוך שמשון הגר (נולד בז' בשבט ה'תשכ"ד, 21 בינואר 1964) הוא האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי בבית שמש, והאדמו"ר המרכזי של חסידות ויז'ניץ מונסי בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בארצות הברית לרבי מרדכי הגר מוויז'ניץ מונסי, ולסימא מירל, בת הרב יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירא. בשנת ה'תשמ"ג נישא למרים, בתו של בן דודו רבי ישראל הגר, האדמו"ר הנוכחי מוויז'ניץ. לאחר נישואיו עבר להתגורר בקריית ויז'ניץ בישראל קרוב לחמיו. מספר שנים לאחר מכן מונה לרבם של חסידי אביו בבני ברק בבית הכנסת ברחוב דסלר. בתחילת שנות ה'תש"ס פתח בית מדרש של החסידות בעיר בית שמש, ובהמשך העתיק את מקום מגוריו לשם. במקביל הגיע פעמים רבות לשבות בבני ברק. באלול תשע"ד פתח ישיבה קטנה בבית שמש.