ניתן למצוא גם דיווחים המציגים תיאורים שמעורבים בהם דעות קדומות כלפי היהודים והיהדות בעבודותיהם של סופרים פגאנים יווניים ורומיים רבים. הכומר והסופר אדוארד פלאנרי כותב כי היה זה סירובם של היהודים לקבל את הסטנדרטים הדתיים והחברתיים היווניים שסימנו אותם לרעה, וגרמו להתפתחותם של סטריאוטיפים אלו.
הקטאיוס איש אבדרה כתב כי משה "בגלל זיכרון הגלות של עמו, (כתוצאה מטראומת גירוש העם ממצרים) הנהיג עבורם דרך חיים של מיזנתרופיה ועוינות כלפי זרים."
לשתי האשמות עיקריות אלו (גירושם של היהודים ממצרים והיותם מיזנתרופים), הוסיף ההיסטוריון אגאתרכידס מקנידוס את השלישית כשכתב על "השיטות המגוחכות" של היהודים, ועל "האבסורד בחוקיהם", ותיאר כיצד תלמי לאגוס היה מסוגל לפלוש לירושלים ב-320 לפנה"ס, בגלל שתושביה שמרו על השבת:
הפילוסוף היהודי העתיק פילון האלכסנדרוני מתאר מתקפה יוונית, בסיועו של הנציב הרומאי, על יהודים באלכסנדריה בשנת 38 לספירה שבה מתו אלפי יהודים. האלימות באלכסנדריה יכולה הייתה להיגרם בשל הצטיירות היהודים באותה תקופה כמיזנתרופים. ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר טוען כי הסיבה לשנאת היהודים בתקופה ההלניסטית הייתה נטייתם להתבדל מן החברה הכללית אף בערים יווניות. אך עם זאת, טוען הפרופסור גדעון בוהק, כי איבה מוקדמת זו כלפי היהודים איננה יכולה להיחשב כאנטי-יהודית או אנטישמית אלא אם כן התעוררה ממניעים שניתן להבינם בהקשר של היהודים בלבד, מאחר שיוונים רבים באותה תקופה (שראו את עצמם כנעלים על שאר העמים) הראו עוינות כלפי כל קבוצה זרה שכונתה בפיהם ברברים (במקור: אלו שלא מדברים יוונית).
ביטויי האנטישמיות הגדולים והמובהקים ביותר שהגיעו אלינו מן העת העתיקה מצויים כנראה בתיאורו של אפיון (ממנהיגי הקהילה היוונית-מצרית באלכסנדריה במאה הראשונה לסה"נ) ביחס למה שגילה אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) בפריצתו לבית קודשי הקודשים בירושלים:
עלילה זו, (המכונה עלילת קרבן האדם), המביאה לשיא את הסטריאוטיפ המתמשך של היהודים בעת העתיקה כשונאי אדם (מיזנתרופים) ואף כורכת אותו בעבודה הרוחנית-דתית שלהם, חזרה על עצמה בחיבורו של דאמוקריטוס "על היהודים" בסגנון דומה. לדבריו: היהודים משתחווים לראש מוזהב של חמור, ואחת לשבע שנים הם תופסים נכרי, מקריבים אותו על ידי "קריעת בשרו קרעים קרעים", בכך שוזר דאמוקריטוס את עלילת קרבן האדם עם עלילת פולחן החמור. דאמוקריטוס הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו מלבד אפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים. ייתכן וציון המחזוריות של 7 שנים קשור לשנת השמיטה היהודית, שהייתה ידועה לכמה סופרים פגאניים.
ניתן לקשר את האנטישמיות הקדומה לתפיסת היוונים, שכאמור ראו את עצמם כנעלים על שאר העמים הברברים מן העולם העתיק. אחד ממאפייני התרבות ה'ברברית' היו הקרבת קורבנות אדם. ההשקפה הנאורה ביוון ורומא ראתה בכך ביטוי גס של אמונה טפלה ברברית, והשלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא. ניתן להבין, לפיכך שמעשים כאלו יוחסו לדת היהודית מאחר שבמתחם בית המקדש לא נמצא אף פסל ותמונה, ולנכרים אסור היה כלל להיכנס אל המתחם. על רקע זה ניתן להבין מדוע נקל היה להעליל על היהודים שהם עובדים חפץ נקלה ושפל.
אחת הגזירות האנטי-יהודיות המוקדמות, נגזרה על ידי אנטיוכוס אפיפנס באזור השנים 170-167 לפני הספירה, וגרמה להצתת מרד החשמונאים ביהודה.
האימפריה הרומית.
היחסים בין היהודים בארץ ישראל לבין האימפריה הרומית הכובשת היו יחסים עוינים מאוד כבר מתחילתם והביאו לכמה מרידות. ביסוד מדיניותם של הקיסרים הרומיים עמדיה השאיפה לאחדות האימפריה. היהודים שחיו בכל רחבי האימפריה שמרו בדבקות על צביונם התרבותי והדתי הייחודי, וכך, ככל שהאימפריה נעשתה הומוגנית יותר מבחינה מדינית ותרבותית, הם בלטו כגורם מפריע בדרך להשגת האחדות.
החברה הרומית ספגה את הדעות הקדומות נגד היהודים מן התרבות ההלניסטית (גזע מצורעים, בדלנות, דת מגוחכת) ודעות קדומות אלה עמדו במרכז החשיבה של התקופה. הקהילה היהודית ברומא הייתה שנייה רק לאלכסנדריה, וכמו באלכסנדריה, הרשאות שניתנו ליהודים על ידי הקיסרים הרומיים גרמו לשנאה מצד השכנים המקנאים. בנוסף, התיעוב היהודי כלפי כל סוג של פולחן לפסל או תמונה נתפסה בעיני החברה הרומאית כהתנשאות והיווה מקור למתח. כבר ב-59 לפנה"ס מזכיר המדינאי מרקוס קיקרו בטיעונו "Flacco Pro" "כמה מרובים הם היהודים, שבטיהם והשפעתם באספות".
כמה היסטוריונים מן העת העתיקה מספרים כי בשנת 19 לספירה הקיסר הרומי טיבריוס ציווה על גירוש היהודים מרומא. לדברי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, טיבריוס שלח גברים יהודים צעירים לפרובינציות שאקלימן קשה ולא נוח, תחת העמדת פנים של שירות צבאי. את כל שאר היהודים הוא הרחיק מהעיר, תחת איום של עבדות עולם לאלה שלא ישמעו. יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, מאשר גם הוא כי טיבריוס הורה לגרש את כל היהודים מרומא. 4000 צעירים יהודים הוגלו לסרדיניה לשם שירות צבאי, אך הרוב, שלא היו מוכנים להפוך לחיילים, נענשו. פילון האלכסנדרוני מציע כי ייתכן שסיאנוס, אחד מסגניו של טיבריוס, היה המניע והדוחף העיקרי לרדיפת היהודים. לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, המניע לגירוש זה היה עיסוקם של היהודים בפעילות דתית מסיונרית בקרב הרומאים. לאור זאת ייתכן כי האנטי-יהודיות הקדומה נבעה בעצם מן התחרות מול היהודים על נאמנותם הדתית של הגויים, תוך שימוש בהעללת עלילות נגד היהודים.
השנאה כלפי היהודים גרמה למתח גדול בקרב היהודים, והוא אכן התפרץ בדמות שלוש מרידות קשות שלהם כנגד האימפריה הרומית: המרד הגדול (66-73/74) שבסופו חרבו ירושלים ובית המקדש. מרד התפוצות (115-117), שגרם לקיסר הרומי טראיאנוס לעצור את מסע כיבושיו במזרח האימפריה כנגד הפרתים ולהתמקד בדיכוי המרידה. ומרד בר כוכבא (132-136) שתוצאותיו היו קשות ביותר. התלמוד הירושלמי מספר, כי בעקבות מרד בר כוכבא, הרומאים החריב ערים רבות והרגו יהודים רבים "עד ששקע הסוס בדם עד חוטמו". עם זאת, כמה היסטוריונים טוענים כי רומא דיכאה בדרקוניות מרידות בכל השטחים שנכבשו ולאו דווקא באזורים היהודיים, ומציינים שטיבריוס גירש את כל בעלי הדתות הזרות מרומא, לא רק היהודים.
לאחר המרד הגדול פרסם הקיסר אספסיאנוס צו שהטיל על היהודים שישבו בארץ ישראל ובכל רחבי האימפריה הרומית חובת תשלום מס בסך שתי דרכמות לשנה. הייתה בכך משום סטייה מן המצב שממנו נהנו היהודים לפני חורבן המקדש, שכן המס הזה, שנועד לכאורה כדי לממן את מקדש יופיטר ברומא, בא במקום התרומה בסך חצי שקל שהעלו היהודים מרצונם לבית המקדש.
כישלון המרד הגדול הביא בעקבותיו את חורבן בית המקדש השני שנהרס בידי טיטוס בשנת 70 לספירה. במשך מאות שנים סירבו הרומאים להתיר ליהודים לבנותו מחדש. בנוסף, שינו הרומאים את השם מחוז יהודה לסוריה פלסתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניסיון למחוק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לאזור.
עם זאת, זכויות אחרות של היהודים לא בוטלו ויהודים בודדים שירשו או שרכשו אזרחות רומית הוסיפו ליהנות מן הזכויות שהקנה להם מעמד זה. בשנת 212 פרסם הקיסר קרקלה חוק שהעניק אזרחות רומית לרוב האוכלוסייה באימפריה הרומית. גם היהודים קיבלו זכויות מלאות, ובכללן הזכות לתפוס משרות צבוריות. כמו כן, בניגוד לדתות אחרות באותה תקופה, ליהודים באימפריה הרומית היה את הזכות לשמור על דתם, ולא צופה מהם להתאים את עצמם למנהגים המקומיים.
מרד בר כוכבא ודיכויו הביא בעקבותיו את גזירות אדריאנוס, שכללו איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, באמצעות גזירות אלו ביקש הקיסר לפתור את "בעיית היהודים". מטרת הגזירות הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים והדתיים מהקהילה היהודית ביהודה, והן בוצעו במלוא חומרתן.
העולם הנוצרי.
ראשית הנצרות והברית החדשה.
על אף שרוב הברית החדשה נכתבה, לכאורה, בידי יהודים שהפכו לתלמידיו של ישו, ישנם מספר קטעים בברית החדשה שחלק רואים בהם אנטי-יהודיות, או שהיו בשימוש לצורך מטרות אנטישמיות.
אחרי מות ישו, הברית החדשה מרבה לתאר את הרשויות היהודיות-דתיות בירושלים כעוינות לתלמידי ישו, וככזאת שלעיתים אף נקטה בכוח נגדם. סטפנוס מוצא להורג בסקילה על ידי היהודים. לפני שהתנצר, שאול מכניס את חסידי ישו לכלא. לאחר המרתו, הרשויות היהודיות מתעמרות בשאול מספר פעמים ("חמש פעמים לקיתי על ידי היהודים ארבעים חסר אחת"). הוא מואשם בידי הרשויות יהודיות, ומובא בפני בתי המשפט הרומיים. עם זאת, יש לציין כי ההתנגדות מצד הגויים מתוארת גם היא, ובאופן כללי יש אזכור נרחב יותר בברית החדשה לסבל שחוו תלמידי ישו מצד גורמים אחרים ובמיוחד מצד הרומאים.
האימפריה הרומית המאוחרת.
הנצרות החלה את דרכה ככת משיחית ביהדות של המאה הראשונה לספירה, אולם התפתחה לדת עצמאית, בעיקר עקב השפעתו של פאולוס, אחד מהשליחים - תלמידיו של ישו. הנצרות והיהדות הפכו לדתות מתחרות, והדבר ניכר היטב בדמותו של פאולוס עצמו, שהיה יהודי פרושי שעסק על-פי עדותו ברדיפת הנוצרים, אך בסופו של דבר התנצר. במטרה לזכות בהכרה מצד רומא האלילית ולהצדיק את תחושת עליונותה, הכנסייה החדשה פיתחה דוקטרינה תאולוגית אנטי-יהודית בשילוב אלמנטים דתיים פגנים.