ב-1 במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א במקומות שונים בארץ; המהומות הקשות ביותר היו ביפו. "ההגנה" לא הייתה מוכנה לכך, וביום המהומות הראשון נרצחו 13 יהודים. המקרה הקשה ביותר היה ב"בית העולים" ברחוב עג'מי, שם נרצחו 13 יהודים על ידי פורעים ערבים בסיוע שוטרים ערבים. ביום השני לפרעות נרצח הסופר יוסף חיים ברנר.
במחנה סרפנד היו 30 חיילים משרידי הגדוד העברי. ישראל שוחט, שהיה אחראי על ההגנה באזור, טלפן לסמל בגדוד יצחק אולשן (אולשנסקי) וביקש ממנו להגיע בדחיפות לתל אביב. כשהגיעו אולשן וחברו למקום והסתברה להם חומרת המצב, הם הזעיקו את חבריהם. מרגולין לא שותף בעניין, כי לא רצו להפליל אותו בפעולה שמשמעותה הפרת פקודות הצבא ומשפט צבאי.
כאשר נודע הדבר למרגולין הוא לא כעס על חייליו על מעשם, אלא על כך שלא הודיעו לו כדי שיוכל לצאת בראשם. הוא ידע שבכך הוא חורץ את דינו ומסיים את הקריירה הצבאית שלו אבל לא היה לו אכפת; בתור יהודי הוא בחר ללא היסוס לצאת ולעזור לאחיו היהודים.
מרגולין הגיע לתל אביב, והחל לגייס את משוחררי הגדוד העברי ששהו בתל אביב. הוא ארגן אותם בעמדות בגבולות העיר, ולמחרת עם התחדשות המהומות הם פתחו באש אל התוקפים. הוא ארגן יחידה שחדרה לנמל יפו וצעדה בסך ברחובות העיר. פעולות אלה גרמו לסיום המהומות.
פעילות הגדוד העברי במאורעות 1921 היו סיבה מספקת לפירוקו. הבריטים פיטרו את כל החיילים אך לא העמידו אותם למשפט צבאי.
מרגולין נאלץ לעזוב את הארץ כדי שלא יועמד למשפט צבאי. בתחנת הרכבת בלוד אמר לחייליו: "התיאשתי מהשלטון אבל לא מהארץ. לכן, להתראות".
אחרית ימיו.
מרגולין נסע ללונדון, שם ביקש למצוא לו תפקיד במשטרה, אך ללא הצלחה. הוא חזר מאוכזב לאוסטרליה ב-1921, והשתקע בפרת'. מכתביו משם היו ספוגים מרורים וגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1926 נישא להילדה מירטל לבית אנגלד. לשניים לא היו ילדים.
מרגולין נפטר ב-22 ביוני 1944 א' תמוז התש"ד בגיל 69 ונקבר בסמוך לפרת'.
קבורתו בישראל והנצחתו.
בינואר 1950 הובא על פי צוואתו לקבורה בבית הקברות ברחובות, ליד קבר הוריו. בלוויה השתתפה צמרת הממשלה והצבא וחבריו משוחררי הגדודים העבריים.
בשנת 2010, לאחר שנים של הזנחה, תרמה קרן ריצ'רד פראט (קרן אוסטרלית שהקים אוסטרלי ממוצא יהודי ב-1978) 30 אלף שקל לשיפוץ הקבר. ב-14 בנובמבר אותה שנה, נחנך הקבר המשופץ בטקס בהשתתפות שגרירת אוסטרליה בישראל, אדריאנה פונקלר, מנהלת מוזיאון בית הגדודים, רחל סילקו וראש עיריית רחובות, רחמים מלול.
בערים ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, רחובות ונס ציונה נקראו רחובות על שמו. חלקם נקראו "קולונל מרגולין".
במוזיאון "בית הגדודים" במושב אביחיל יש אגף המוקדש למרגולין, ובו מסמכים ואביזרים מתקופת שירותו הצבאי. במושב, ב"כיכר מרגולין" יש אנדרטה לזכרו, ועליה סמל "הגדוד הראשון ליהודה". על שלט ההנצחה כתוב: "האיש החזק אשר אהב את חייליו ואת עמו".
סמולביצ'י
סמולביצ'י (בבלארוסית: Смалявічы, רוסית: Смолевичи, ביידיש נקראת גם סמאלעוויטש וסמאלביטש) היא עיירה בבלארוס במחוז מינסק. העיירה משמשת כמרכז אזור סמולביצ'י ונכון ל-2005, אוכלוסייתה מונה כ-17,000 תושבים.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה. ברבנותה כיהנו רבנים נודעים כמו: הרב אליעזר רבינוביץ, חתנו של הגדול ממינסק; והרב יחזקאל אברמסקי. בתחילת המאה ה-20 בעיר התגורר אחד מאילי ההון היהודיים בליטא, סוטין.
בעיירה נולד הצייר חיים סוטין, שחי ופעל בצרפת, וגם פרופ' חיים נחמן שפירא, מחנך, מרצה, מחבר ספרי עיון, מתרגם יהודי, פעיל ציוני, ומהדמויות הבולטות ביהדות ליטא בין שתי מלחמות העולם.
עם כיבוש העיירה בסוף יוני 1941 בידי הגרמנים, רוכזו כ-1,400 יהודיה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם באזור הרוס בה. ב-28 ביולי 1941 נרצחו כ-120 גברים יהודים מהגטו, וב-28 באוגוסט 1941 רצחו גרמנים וליטאים את כל יושבי הגטו הנותרים ביער גורודישצ'ה הסמוך ליישוב.
מחוז ת&quot;א
איתמר אבן-זהר
איתמר אבן־זֹהר (נולד ב־23 במרץ 1939 בתל אביב) הוא חוקר תרבות ישראלי, פרופסור אמריטוס ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב. נודע בעיקר בזכות פיתוח תאוריית הרב־מערכת ותאוריית הרפרטוארים של התרבות, העוסקות בהטרוגניות ובמורכבות של התרבות כמסגרת לארגון החיים החברתיים והאישיים. עבודתו של אבן־זהר קשורה לתחומים שונים והשפיעה על מחקרים בתחומים כמו היחסים בין תרבויות ומחקר התרגום.
ביוגרפיה.
אבן־זהר נולד לשמחה ולרבקה בת פנחס חלפין, במשפחה בת שלושה ילדים. שירת בצה"ל בשנים 1959–1961, ולאחר שחרורו למד שפה עברית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. למד לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטה העברית אצל לאה גולדברג, טוביה שלונסקי ובנימין הרושובסקי ב־1967. בסוף שנות ה־60 למד שנה באוניברסיטת קופנהגן ושנה באוניברסיטת אוסלו, וקרוב לשנה באוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1972 קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של הרושובסקי.
בשנות ה-70 היה עורך משנה של הרבעון "הספרות". שימש משנת 1972 מרצה בכיר לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, וקודם לדרגת פרופסור מן המניין ב־1977. בשנים 1978–1982 היה מופקד על הקתדרה לתאוריה של התרגום ע"ש ברנשטיין. לאחר מכן הופקד על הקתדרה להיסטוריה של הספרות על־שם ארצט עד 1990. בשנת 1987 הופקד על הקתדרה לפואטיקה וסמיוטיקה עד שנת 2009.
בשנת 1986 ייסד את בית הספר למדעי התרבות ע"ש פורטר, וניהל אותו עד 1993. היה עורך כתב־העת "הספרות" וכתב־העת הבינלאומי Poetics Today.
בשנת 2007 מונה לפרופסור אֶמֶרִיטוּס. הוא ממשיך להתנדב ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב בתור מורה ויועץ הלימודים.
באפריל 2014 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה האוסטרית למדעים בסקציה של מדעי הרוח והחברה.
אבן־זהר פיתח את תאוריית הרב-מערכת, ופרסם אותה בשנת 1990.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נמנה עם העותרים לשינוי הלאום שלהם מ"יהודי" ל"ישראלי", עתירה שנדחתה בבית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
ספרים ומאמרי מחקר.
רשימה מלאה של עבודותיו של אבן־זהר, חלקן נגישות, באתר האינטרנט שלו (ראו "קישורים חיצוניים" להלן).
נגע הצרעת
נגע הצרעת ביהדות הוא כתם המופיע על קירות הבית או על בגדי עור, צמר או פשתים, או על עור האדם. הרמב"ם מונה שש מצוות השייכות לנגע הצרעת - כולל שילוח אדם הנגוע מן המחנה.
לנגע הצרעת אין משמעות רפואית, ויש להבחין בינו לבין מחלת הצרעת. בספרות חז"ל, הצרעת היא בעלת משמעות רוחנית וסיבותיה הן כשלים מוסריים של האדם, לדוגמה, לשון הרע (מרים) או רהבתנות (עוזיהו).
צרעת העור בזמן הזה.
המשמעות ההלכתית של הנגוע בצרעת כרוכה בהלכות טומאה וטהרה, הלכות שרובן אינן נוהגות בזמננו. הגם שאזכור האחרון בספרות ההלכה של נגע הצרעת נמצא בספרות הגאונים, יש סוברים כי שלושת סוגי נגעי עור אדם (השאת, הספחת והבהרת) מופיעה גם בזמן הזה. וכמו כן נגעי הראש והזקן (צרעת ה"נתק").
זיהוי הנגע.
הרש"ר הירש, במאמר מפורט, מסביר שבניגוד לדעת חוקרי ההיסטוריה בעבר, נגע הצרעת שונה מאוד במהותה ממחלת הצרעת ולא ניתן לראות בה מחלה רפואית. מבחינה חיצונית גורמי הנגעים הם שונים: בעוד שמחלת הצרעת נגרמת על ידי החיידק "Mycobacterium leprae", גרימת נגע הצרעת הוא מסר שמימי ללא כל שייכות לחכמת הרפואה.
במקרא חוזר המושג צרעת על עצמו בחמישה סיפורים, שבכל אחד מהם הצרעת מופיעה באופן שונה: צרעת משה, צרעת מרים, צרעת נעמן, צרעת גיחזי וצרעת עוזיה.
דיני הצרעת.
הלכות נגע הצרעת מפורטות במקרא בהרחבה בפרשת תזריע ובפרשת מצורע שבספר ויקרא. התורה מגדירה שם את צורות הנגעים, צבעיהם ושאר תנאיהם. כמו כן קובעת התורה, כי הסמכות לקבוע האם האדם נגוע בצרעת או לא, נתונה בלעדית לכהנים.
בתלמוד מובא כי אכילת דג עם בשר גם היא גורמת לצרעת.
קביעתו של הכהן.
קביעתו של הכהן חלה מכאן ולהבא והיא למעשה "יוצרת מציאות". בכך מתייחדת טומאת נגעים בהשוואה לטומאות ולאיסורים אחרים, שבהם חוות דעתו של פוסק ההלכה איננה מחילה את הדין אלא רק מיידעת את השואל שמדובר בדבר טמא או אסור. כך מפורש בתורה לגבי נגעי בתים (ויקרא יד, לה-לו): "וּבָא אֲשֶׁר לוֹ הַבַּיִת וְהִגִּיד לַכֹּהֵן לֵאמֹר: כְּנֶגַע נִרְאָה לִי בַּבָּיִת. וְצִוָּה הַכֹּהֵן וּפִנּוּ אֶת הַבַּיִת בְּטֶרֶם יָבֹא הַכֹּהֵן לִרְאוֹת אֶת הַנֶּגַע וְלֹא יִטְמָא כָּל אֲשֶׁר בַּבָּיִת, וְאַחַר כֵּן יָבֹא הַכֹּהֵן לִרְאוֹת אֶת הַבָּיִת". פינוי הכלים מוכיח, שכאשר יבוא הכהן ויכריז שהבית טמא - הטומאה לא תחול למפרע. מסיבה זו, ניתן לדחות את ראיית הנגע במקרים מיוחדים, כמו בחגים או לחתן וכלה, וכל עוד הכהן לא בדק את הנגע - האדם נשאר בטהרתו.
נגעי אדם.
סוג הנגע הראשון המופיע בפרשת תזריע הוא נגעי אדם, שעליהם מדובר במקרא בהרחבה רבה.
כך לשונו של המקרא: . לעומת זאת מה שמגדיר המקרא כ הוא גוון שאיננו כלול בטווח הגוונים שמוגדרים כצרעת.
המשנה דנה בנגע הצרעת במסכת נגעים שבסדר טהרות. נקודת המוצא של המשנה, כפי משמעות לשון התורה, שהנגעים הם לבנים, אך יש כמה דרגות לובן בסוגי הנגעים השונים:
הסבר הדברים:
לעומת גוונים אלה, גון ה'בֹּהַק' טהור ואינו נחשב לצרעת. את גוון זה מתאר הרמב"ם כ"לובן חלוש למטה מקרום ביצה", והרא"ש מתאר אותו בפשטות כ"מראה לבן למטה מד' מראות".
לנגע הצרעת מאפיינים נוספים, המתבטאים בגודלו, במקום בגוף בו הוא נמצא (מקום גלוי או מוסתר, בראש ובזקן או בשאר הגוף, על רקע של עור בריא או על רקע של מכה או כווייה) ומצב התפתחותו (האם הוא מתרחב, האם צומח בו שיער לבן, האם הוא אחיד ורצוף או שיש במרכזו עור בריא).