הופעת הבכורה המקצועית של הוג הייתה במחזה "My Father's Son" בתיאטרון שפילד קרוסיבל. עוד בתיאטרו השתתף בהפקה של המחזה "המלך ליר" ב-RSC Academy, במחזה "Loot" בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובתפקיד הראשי במחזה "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון ובאוף ברודוויי. הוא שיחק גם במחזות "מידה כנגד מידה", "הסערה", "The Last Days of Judas Iscariot" ו-"רוק נ' רול". הוג הופיע גם במחזה "איש הכריות" ו-"Our Class" שהוצגו בתיאטרון הלאומי.
בטלוויזיה הופיע הוג בתפקידי אורח בסדרות "רופאים", "Heartbeat", ו"עדות אילמת". הוא השתתף בתסכיתי דרמה ברדיו בהם "Metropolis", כ "Boxing Clever", כ "Serjeant Musgrave's Dance" ו-"The Loop".
ב-2002 שיחק הוג לראשונה בסרט קולנוע, הוא גילם את מר בריי הצעיר (הדמות שגילם דייוויד בראדלי) בסרט "ניקולס ניקלבי". ב-2009 הופיע בתפקיד ראשי בדמות ג'סקו וייט בסרט "White Lightnin'". עוד בקולנוע שיחק בסרט "אלפי", "Song of Songs" (מ-2006), "באני והשור" (2009), ובסרטים הקצרים "Veteran" ו-"Shades of Beige".
ב-2011 גילם הוג את דמותו של רוברט ססיל בסרט "אנונימי" בבימויו של רולנד אמריך. עוד הופיע ב-2010 בסרטים "Ollie Kepler's Expanding Purple World" ו-"Isle of Dogs" ובסרט הקצר "Me or the Dog" בבימויו של אבנר פסטול. ב-2012 כיכב הוג בסרט הבכורה של טום שקולניק "הקומיקאי".
הוג שיחק בתפקיד סגונדוס במיני-סדרה בת שבעה חלקים "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" ששודרה ב-BBC One בשנת 2015.
ב-2016 הופיע הוג בתפקיד מייקל גודפרי בסדרת הטלוויזיה "טאבו בכיכובו של טום הארדי. ב-2017 גילם את תפקיד תומאס הקסבי, המשרת של סר ג'ורג' בסדרה "פרוצות".
פרסים.
ב-2005 הוענק להוג ציון לשבח במסגרת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעתו בהפקה של "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון. ב-2009 היה מועמד לפרס השחקן החדש המבטיח ביותר של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על תפקידו ב-"White Lightnin", וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבלי הסרטים של מונטריי ומומבאי.
ב-2010 קיבל הוג פרס Shooting Stars בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, ואת פרס תגלית השנה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
אד הוג
בית פארנזה
TCPView
טי סי פי ויו (אנגלית: TCPView) היא תוכנה חופשית, פותחה על ידי Sysinternals ומותאמת בעבור מערכות ההפעלה חלונות, מבית מיקרוסופט, היא אינה דורשת התקנה ומציגה רשימה מפורטת של כל תהליכי ה-TCPV6, UDP, TCP המחוברים ואלה הנמצאים במצב האזנה.
לאחר ההפעלה הראשונית, TCPView תתעדכן באופן מיידי ותציג פירוט רחב של התהליכים: מספר פורט, שם תהליך, שם התוכנה, תהליכים פעילים (ירוק), תהליכים שנמחקו (אדום). במידה ותזהה תוכנה זדונית היא תסגור את החיבור מיד, בנוסף מאפשרת למשתמש לסגור חיבורים הנמצאים במצב ESTABLISHED, באופן ידני.
מלבד התוכנה עצמה היא כוללת בתוכה גם ממשק פקודה (Tcpvcon), המקביל ל-Netstat ולה מספר אפשרויות ייחודיות:
דונה טארט
דונה טארט (באנגלית: Donna Tartt ; נולדה ב-23 בדצמבר 1963) היא סופרת אמריקאית, מחברת הספרים "ההיסטוריה הסודית" (1992), "הידיד הקטן" (2002), ו"החוחית" (2013). טארט זכתה בפרס הספרותי על שם ו.ה. סמית עבור "הידיד הקטן" ב-2003, ובפרס פוליצר עבור "החוחית" ב-2014. היא נכללה ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר" שנערך על ידי "טיים מגזין" ב-2014.
ביוגרפיה.
טארט נולדה בגרינווד, מיסיסיפי, באזור הדלתא של מיסיסיפי, וגדלה בעיירה הסמוכה, גרנדה. אביה, דון, היה בעל תחנת דלק שנהיה לפוליטיקאי מקומי. אמה, טיילור, הייתה מזכירה, והיא הנחילה לבתה את אהבת הספרים. היא הבכורה מבין שתי בנותיהם. טארט גילתה כישרון לכתיבה בגיל צעיר, כאשר כתבה את שירה הראשון כשהיא בת 5, ופרסמה סונטה בכתב עת ספרותי בגיל 13.
היא התחילה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מיסיסיפי ב-1981, וכתיבתה תפסה את תשומת הלב של וילי מוריס. בעקבות המלצה של מוריס, הורשתה טארט בת ה-18 ללמוד בקורסים לתואר שני של בארי האנה, שהיה סופר הבית באוניברסיטה. הוא האמין שהיא גאונה ספרותית.ב-1982 היא עברה לתוכנית לספרות במכללת בנינגטון, על פי המלצתו של מוריס ושאר מרציה. שם, התיידדה עם הסופרים לעתיד ברט איסטון אליס, ג'יל אייזנשטדט, וג' ונתן לת'ם. בתוקפה זו, החלה לכתוב את הרומן הראשון שלה, "ההיסטוריה הסודית". היא גם יצאה תקופה עם ברט איסטון אליס, שכתב גם הוא באותה תקופה את ספרו הראשון, פחות מאפס.
עלילת "ההיסטוריה הסודית", שיצא ב-1992, מתרחשת בוורמונט, והספר נקרא "מסתורין רצח הפוך", מכיוון שהפרטים של הרצח נגלים בתחילת הסיפור, והרקע שלו מפורט במהלך הספר. "ההיסטוריה הסודית" הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 13 שבועות.
עברו 10 שנים נוספות עד שהוציאה את ספרה השני, "הידיד הקטן", שסיפורו מתרחש בדרום ארצות הברית, ומתאר את נסיונותיה של ילדה בת 12 לנקום את מותו של אחיה. הספר זכה בפרס הספרות על שם ו.ה. סמית ב-2003. בין פרסום שני הרומנים, כתבה טארט מספר סיפורים קצרים ופרוזה שהתפרסמו בכתבי עת, וכן כמה מאמרים. היא חילקה את זמנה בין דירה במנהטן למטע שקנתה בווירג'יניה, ואף חייתה תקופה בצרפת.
כעבור קצת יותר מעשור נוסף, יצא ב-2013 הספר "החוחית", הנסוב סביב ציור השמן בשם זה של האמן קרל פבריציוס, משנת 1654. התמות של הספר כוללות טראומה, אובדן, חברות ויחסי הורים-ילדים. הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 2014. בנוסף, הוענקה לטארט המדליה למצוינות ספרותית על שם אנדרו קרנגי עבור "החוחית".
בשנת 2006, הסיפור הקצר פרי עטה, "מארב", נכלל ברשימת הסיפורים הקצרים האמריקאים הטובים ביותר של אותה שנה.
טארט נמנעת מאורות הזרקור, אינה מעבירה הרצאות או משתתפת בירידים ספרותיים. כתוצאה, היא נחשבת כתעלומה, בדומה לספריה. היא המירה דתה לקתוליות, וכנראה התחייבה לחיי פרישות. כבר בתקופת לימודיה הכריזה שלעולם לא תינשא.
סגנון ותמות בכתיבתה.
טארט כותבת במידה רבה בסגנון נאו-רומנטי המושפע משמעותית מן הספרות של המאה ה-19. סגנון זה הוא נדיר בספרות האמריקאית העכשווית, כאשר נטייתם של סופרים מודרניים- והעדפתם של מבקרי הספרות - הוא לטובת סגנון יותר חד וקצר.
מספר תמות שחוזרות בכתיבתה כוללים נושאים הקשורים למעמד חברתי וריבוד חברתי, אשמה, יופי, ואובדן.
ביבליוגרפיה.
בתרגום לעברית:
באנגלית:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סופרות אמריקאיות]]
[[קטגוריה:סופרים אמריקאים]]
[[קטגוריה:זוכות פרס פוליצר: סיפורת]]
[[קטגוריה:אמריקאים שהופיעו ברשימת טיים 100]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1963]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1963]]
מקמאסטר
שרק (סדרת סרטים)
גלייזר
גלייזר (Glazer, Glaser) הוא שם משפחה שמשמעותו זגג.
אליזבטה פארנזה
אליזבטה פארנזה (באיטלקית: Elisabetta Farnese; 25 באוקטובר 1692 - 11 ביולי 1766), הייתה הנצר האחרון של בית פארנזה ואשתו של פליפה החמישי, מלך ספרד.
ביוגרפיה.
אליזבטה נולדה ב-25 באוקטובר 1692 בפאלאצו דלה פילוטה שבדוכסות פארמה, לאודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ולדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט. לאליזבת היו יחסים טובים עם אביה, אך היא הייתה מסוכסכת קשות עם אמה. אליזבטה למדה לדבר ולכתוב לטינית, צרפתית וגרמנית, והיא למדה רטוריקה, פילוסופיה, גאוגרפיה והיסטוריה, אולם, היא לא מצאה עניין בלימודים ונהנתה יותר מריקוד, ציור שאותו למדה מפייר אנטוניו אבנזיני, מוזיקה ורקמה. זמן קצר לאחר מלחמת הירושה הספרדית חלתה אליזבטה באבעבועות שחורות, אולם היא החלימה מכך.
מכיוון שאליזבטה הייתה אמורה לירש את דוכסות פארמה, היו לה הצעות נישואים רבות, וביניהם: ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה, פרנצ'סקו ד'אסטה, נסיך הכתר של מודנה, אולם לבסוף התחתנה אליזבטה ב-16 בספטמבר 1714 על ידי שליח עם פליפה החמישי, מלך ספרד, לאחר שהלה השתכנע שאליזבטה תהיה אשה צייתנית וכנועה.
אליזבטה הייתה אמורה לנסוע לספרד בים, אולם בעקבות מחלה נסעה לבסוף דרך היבשה, והתעכבה כמה ימים בבאיון בצרפת. ב-24 בדצמבר נפגשה אליזבטה עם פליפה בגוודלחרה, ומיד התאהב בה פליפה ממבט ראשון.
אליזבטה טיפלה בפליפה, שלקה בהתקפי מניה דיפרסיה ודיכאון, ואף התערבה בענייני השלטון השונים. בשנת 1724 ויתר פליפה על כתרו לטובת בנו לואיס, אך חזר לכהן כמלך עקב מותו של זה באותה שנה. מחלתו של פליפה מנעה ממנו לתפקד, ובשנים אלה דאגה אליזבטה לנהל את הממלכה. בשנת 1731 קיבל בנה קרלוס את דוכסות פארמה, אולם מאוחר יותר החליף אותה בממלכת נאפולי ובממלכת סיציליה.
בשנת 1746 מת בעלה פליפה החמישי, מלך ספרד, ובנו פרננדו השישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאליזבטה מתחה ביקורת על תפקודו של פרננדו, היא הוגלתה בשנת 1747 ללה גראנחה, ושם ניהלה את חצרה בכל תקופת שלטונו של פרננדו. בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, נמסרה השליטה בדוכסות פארמה לידי בנה פליפה, דוכס פארמה.
בשנת 1759 מת פרננדו השישי, מלך ספרד, ובנה קרלוס השלישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. עד לבואו של קרלוס מנאפולי בשנת 1760, שלטה אליזבטה כעוצרת הממלכה. בשנת 1752 בנתה אליזבטה את ארמון ריפריו כמקום מגוריה הרשמי, וב-11 ביולי 1766 מתה אליזבטה בארמון המלכותי בארנחואס.
משפחתה.
ב-24 בדצמבר 1714 התחתנה אליזבטה עם פליפה החמישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 6 ילדים:
סורת אל-אנשראח
ולאדיסלב שפילמן
ביג גיי מיוזיקל
ולג'ה
אל ואלג'ה
יעקב דב-בר לרנר
גרגוריוס פלמאס