מאז שנת 2000 מלמדת צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, מאז 2001 משמשת כמרצה אורחת במרכז הבינלאומי לצילום (The International Center of Photography) בניו יורק ומאז 2004 משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 זכתה בפרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבין-לאומי לצילום. ב-2002 קיבלה את אחד הפרסים המכובדים ביותר בעולם האמנות, מלגת גוגנהיים, המוענק על ידי אחוות גוגנהיים. בשנת 2004 בתערוכת "פוטו" (Photo NY), תערוכת הצילום הבינלאומית בניו יורק, נבחרה קרוצ'י להיות אורחת הכבוד בערב הפתיחה של התערוכה.
צילומיה מצויים באוספים הקבועים של מוסדות אומנות רבים, בכללם המוזיאון לאומנות מודרנית (MoMa), מוזיאון ברוקלין לאומנות, ו"המוזיאון לפיין ארט", יוסטון. הייתה הצלמת הראשונה שהציגה צילום עירום במוזיאון היהודי של ניו יורק, אחרי שעבודתה "ערן ואני 1998" נרכשה לאוסף הקבוע של המוזיאון. צילומיה פורסמו במגזינים שונים כגון "הניו יורקר", "מגזין ניו יורק", "ווי אפרטור" ו"ארט ניוז".
מאז עזיבתה את ישראל, הצליחה קרוצ׳י לבסס את מעמדה כאחת האמניות הישראליות המצליחות ביותר, ועם זאת לא זכתה להכרה דומה בישראל, בה הציגה תערוכות במספר גלריות קטנות. קרוצ'י התייחסה לקשר לישראל ואמרה: "אני רואה בעבודות שלי קשר ישיר לישראליות. הן אמנם לא עוסקות בפוליטיקה, שלרוב נחשבת כקשר הישראלי, אבל הן תוצאה ישירה לכך שישראל היא מקום כל כך משפחתי ולעובדה שאנחנו אנשים כל כך דרמטיים".
במרץ 2016 הציגה קרוצ'י תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה בישראל, "The Family of (Wo)man", בגלריה החדשה של בית הספר לאמנות וחברה מוסררה על שם נגר, באוצרות של מנהל בית הספר - אבי סבג, שלימד אותה צילום בהיותה נערה.
מאז 1998 נשואה לערן בנדהיים אותו הכירה בבצלאל, נכדם של חלוצי הצילום הירושלמים חנה ואפרים דגני.
על יצירתה.
מאז ומעולם היו מושאי הצילום של קרוצ'י האנשים בסביבתה הקרובה. תחילה צילמה בעיקר את הוריה ובהמשך גם את בן זוגה וילדיה. צילומיה אישיים ואינטימיים מאוד, אך עוסקים בדברים שהם גם אוניברסליים, כמו המורכבות של אימהות וגידול ילדים. קרוצ'י מקפידה על האינטימיות הזו על מנת להציף דברים שכואבים לה, מטרידים אותה, מעוררים בה מבוכה או רגשות, שהחשיפה עוזרת לה להתמודד אתם.
כשנשאלה על כך, אמרה קרוצ'י: "אני מצלמת דווקא דברים שאני לא ממש מרגישה בנוח אתם, כדי לשתף בזה אחרים, את כל מי שרואה את התמונות שלי, ולשים את הדברים ככה, בגלוי על השולחן. אחרי שאני מראה לזרים את כל מה שאני לא שלמה אתו, פתאום יותר קל לי, כאילו אין צורך להסתיר יותר".
עוצמת העשייה של קרוצ'י טמונה בטווח התנועה מהאישי לקולקטיבי- הצופים בצילומיה נחשפים לסודותיה, למקומות ורגעים אינטימיים הטעונים בקונפליקט בין המותר לבין האסור וחווים את הסיפור האישי שלהם דרך הסיפור הפרטי שלה.
טכניקה ואופן עבודה.
השאלה האם מדובר בצילומים מבוימים או בתיעוד אותנטי, מתבקשת ביחס לצילומיה של קרוצ'י. היא נעה בין שני הקצוות האלו- לפעמים משתמשת בתאורה מלאכותית המפוזרת דרך קבע בחדרי הבית (פלאשים, פנסי תאורה חמה ועוד), ולפעמים משתמשת בתאורה הטבעית שבבית ומצלמת סיטואציה בלי הכנה מראש. על טכניקת הצילום שלה, העידה קרוצ'י: "חלק גדול של הצילומים קרובים ל'סנאפ שוט' בחשיבה, חלק הם סיטואציות שאני רואה ואחרי חמש דקות אני מבקשת לשחזר אותם בשביל המצלמה. אני לא ממציאה מצבים אבל לפעמים אני משחזרת תוך שאני לא מביימת את הסיטואציה באופן חריג מזו המקורית. לפעמים המצלמה היא תירוץ להיווצרותם של מצבים ואז מישהו אומר: בואו נשב יחד, בואי תתני לי נשיקה. אז יוצא שאני פועלת בשלושה מצבים, אני מתעדת, אני משחזרת ואני יוזמת מצבים".
צילום מסחרי.
לצד האמנות, קרוצ'י מתפרנסת גם מצילום קמפיינים מסחריים למגזינים שונים. אחד מהצילומים המסחריים הידועים ביותר שלה הוא הצילום שליווה את הסיפור הקצר "טיפוס של חתולים" מאת קריסטן רופניאן
, שהתפרסם במגזין "הניו יורקר" בדצמבר 2017. הסיפור שיצא לאור בתקופת קמפיין Me Too, הפך במהרה לאחת התופעות האינטרנטיות החשובות והכתבות הנקראות ביותר במגזין באותה שנה. הצילום שהוזמן על ידי מחלקת הצילום של המגזין גרם גם הוא לוויכוחים, כמעט כמו הסיפור עצמו.
ספרים.
קרוצ'י פרסמה שלוש מונוגרפיות צילום:
1.Closer (2002)
הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום. הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.
2.Diary of a Dancer (2005)
קרוצ׳י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק". כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד ריקוד בטן ובהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים. הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.
3.Mother (2013)
הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י. יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר. קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה. הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני “גלריית הצלמים” (The Photographers’ Gallery).
מגנוס האראלדסון
מגנוס האראלדסון (בנורדית עתיקה: Magnús Haraldsson, בנורווגית: Magnus Haraldsson; 1135 – 1145) היה מלך נורווגיה מ-1142 ועד מותו. הוא מלך יחד עם שלושת אחיו והיה בנו של האראלד הרביעי מפילגש ששמה לא ידוע.
מגנוס נולד בזמן כל שהוא לאחר שנת 1130, כאשר הגיע אביו לנורווגיה. הוא גודל על ידי ראש השבט, קירפינגה אורם, בסטולה שבסונדהורדלנד. לא נראה שהוא הוכרז כמלך לאחר מות אביו יחד עם אחיו זיגורד השני ואינגה הראשון. הוא מופיע בסאגות לראשונה ב-1142, כאשר הגיע לנורווגיה מסקוטלנד בנו הבכור של האראלד הרביעי, אייסטיין השני והוכרז כמלך, יחד עם מגנוס. בפואמה של משורר החצר, איינר סקולסון, כל ארבעת האחים נחשבו כמלכים בעת ובעונה אחת. בניגוד לשלושת אחיו שמעשיהם כלוחמים מתוארים במקורות, נאמר על מגנוס שהוא "השכין שלום בין האנשים". על פי הסאגות, היה מגנוס בעל רגל נכה והוא חלה ומת בגיל צעיר. מאוחר יותר הוא לא נכנס לרשימות המספור המלכותיות של מלכי נורווגיה. יחד עם זאת הוא מופיע בכמה מהרשימות.
שבתי משורר בס
ציה
צלמות
מיה טבת דיין
מיה טבת דיין (נולדה ב-3 באפריל 1975) היא משוררת, סופרת, ומרצה להינדואיזם. בעלת תואר דוקטור בהינדואיזם ושירה סנסקריסטית. כלת פרס היצירה ע"ש רה"מ לוי אשכול לשנת 2018.
ביוגרפיה.
טבת דיין נולדה בתל אביב וגדלה בהוד השרון. אמה, עפרה טבת, הייתה מגישת תוכניות בגלי צה"ל, שדרנית בטלוויזיה החינוכית וכן במאית דוקומנטרית.
טבת דיין למדה בתיכון "הדרים" בהוד השרון. במהלך שירותה הצבאי הייתה עורכת וכתבת בעיתון "במחנה". בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות ותואר שני ודוקטורט בפילוסופיה, כולם באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה תחת מלגת הנשיא והרקטור של אוניברסיטת תל אביב, בהנחייתם של פרופסור דוד שולמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור שלמה בידרמן מאוניברסיטת תל אביב. בעבודה זו תרגמה את היצירה הסנסקריסטית השירית הגדולה The Naishadhiya-Caritam מסנסקריט לאנגלית וכן ניתחה יצירות אמנות שנלוו ליצירה זו.
בשנים 2003–2014 לימדה טבת דיין קורסים שונים במסגרת החוגים לפילוסופיה וללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה. שיעוריה התמקדו בספרות ושירה סנסקריסטית, מעמד האישה בהינדואיזם הקלאסי והמודרני וביטויים של רעיונות דתיים בתרבות הקלאסית והמודרנית בהודו.
טבת דיין עוסקת בכתיבה ובהוראה. היא נשואה להראל דיין, איש מחשבים ולזוג שלוש בנות.
מיצירתה.
בשנים 2006–2010 כתבה את הבלוג "עבודת אלילים" שעסק בהיבטים של המחשבה ההודית כפי שהם משתקפים בתרבות הפופולרית בהודו ובמערב.
בשנת 2012 לקחה חלק בכתיבת קטלוג התערוכה "צפיפות החומר" במוזיאון תל אביב לאמנות, שהציגה אמנות עכשווית מהודו וכן הנחתה סדרת מפגשים במסגרת תערוכה זו.
בשנת 2014 הציגה את התערוכה "שיחותיי עם אמי המתה" בגלריה של תיאטרון תמונע בתל אביב. התערוכה הציגה משיריה של טבת דיין לצד צילומי עזבונה של אימה שנפטרה שנה קודם לכן. התערוכה הוצגה במקום כחצי שנה.
מאמרים פרי עטה פורסמו באסופות ובספרים שונים.
שיריה של טבת דיין הופיעו בפלטפורמות שונות, והיא נוטה לשתף פעולה עם אמנים פלסטיים ולהציג את שיריה בתערוכות.
בין היתר, שירים פרי עטה הוצגו בתערוכות שונות, למשל: "נשים, תודעה, עוצמה 2" באודיטוריום חיפה (2015), "פרידה" בגלריה חנינא ביפו (2016).
"ויהי ערב, ויהי תוהו" זכה בציון לשבח מטעם פרס קוגל לספרות יפה ביוני 2016.