בתגובה לאימפריאליזם לשוני אנגלי, הדה-אנגליזציה הפך לעניין של גאווה לאומית במקומות מסוימים, בעיקר באזורים שהיו בעבר תחת משטר קולוניאלי, היכן שהשרידים של השליטה הקולוניאלית הן נושא רגיש. בעקבות מאות שנים של שליטה אנגלית באירלנד הוצגו טענות בעד דה-אנגליזציה בפני האגודה האירית הלאומית לספרות ב-25 בנובמבר 1892; "כאשר אנו מדברים על 'הצורך בדה-אנגליזציה של האומה האירית', אנו לא מתכוונים לכך בתור מחאה נגד אימוץ התכונות הטובות של האנגלים, היות שזה יהיה מגוחך, אלא כדי להראות את האיוולות של ההזנחה של מה שהוא אירי, והדחף לאמץ ללא הבחנה את כל מה שהוא אנגלי, פשוט כי זה אנגלי." למרות מעמדה בתור שפה רשמית, השפה האירית צומצמה עד כדי שפת מיעוט באירלנד, זאת בעקבות מאות שנים של שליטה אנגלית, כמו במקרה של צפון אמריקה, היכן ששפותיהן של הילידים הוחלפו על ידי אלו של המתיישבים הקולוניאלים.
לדברי גלעד צוקרמן, "יש לקדם את שפות האם וזכויות השפה. הממשלה צריכה להגדיר את שפת האבורג'ינית ושפת תושבי איי טורס סטרייט כשפות הרשמיות של אוסטרליה. אנו חייבים לשנות את הנוף הלשוני של וויאלה ומקומות אחרים. על שלטים להיות הן באנגלית והן בשפת הילידים המקומיים. מן הראוי שנכיר את הקניין הרוחני  של הילידים ואת הידע המקומי, הכולל שפה, מוזיקה ומחול".
מקרים של ניכוס.
חלק מאלו המתנגדים לרעיון האימפריאליזם הלשוני טוענים כי התפשטות העולמית של  האנגלית קלה יותר להבנה דרך מסגרת הניכוס—כי אנגלית משמשת ברחבי העולם למטרות מקומיות. בנוסף לדוגמה של ניגריה לעיל, להלן דוגמאות שניתנו:
מנטליים
מנטליים (שם מדעי: Mantellidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
צפרדעים אלה חיות רק ביערות מדגסקר ובאי מיוט, שליד חופי אפריקה והם מגוונות באופיים. חלקם שוכנות יבשה ומטפסות עצים ואחרות שוכנות בביצות ונחלים. הם מטילים את ביציהם הן במים והן על עלים לחים. הם בעלי גדלים משתנים ואצל חלקם הנקבות גדולות מהזכרים, בעוד אצל אחרים הזכרים גדולים מהנקבות. חלק מהמינים אחראים לצאצאים ואחרים עוזבים אותם. אך כולם מחפשים מחסה בשעות החמות של היום, מתחת העלים או במים. כמו כן כולם אוכלות בשר (בעיקר של חרקים).
הסוגים "Boophis" ו-"Mantella" משמשים כחיות מחמד.
מיון.
במשפחה יותר מ-210 מינים ב-3 תת-משפחות:
שועל ארגנטינאי
פטרופדיים
פטרופדיים (שם מדעי: Petropedetidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב החיים רק באפריקה שמדרום לסהרה.
צפרדעים אלה, שברובן בגודל בינוני, חיות באזורים לחים למחצה או בנחלים ביערות ברחבי אפריקה, והראשנים נמצאים בנהרות מהירי או מאטי זרימה. לחלקם טפרים ארוכים.
משפחה זו קרובה למשפחת הצפרדעיים ובעבר גם סווגה כחלק ממנה. המשפחה קרובה לסוג צפרדע גוליית ("Conraua"), המוגדר לעיתים כמשפחה עצמאית - צפרדעי גוליית (Conrauidae).
מיון.
במשפחה ישנם 3 סוגים ו-12 מינים:
שביית חייל צה&quot;ל בלבנון (1978)
כיכר עיריית יפו
כיכר עיריית יפו או בשמה כיום: כיכר דימיטר פשב, על שם חסיד אומות העולם הבולגרי, היא כיכר מרכזית ביפו. הכיכר נמצאת במפגש הרחובות: שדרות ירושלים, דרך בן צבי, רחוב התקומה, רחוב עולי ציון, רחוב 3335. בחזית הכיכר נמצא בניין משכנות רות דניאל, וסביבו נמצאים "מרכז תרבות על שם מנדל", "מגדל דחף (בניין "מגדלות יפו" לשעבר)" ו-"בית הכנסת המרכזי של יפו".
היסטוריה.
בראשית תקופת המנדט הבריטי הוחלט על תכנון מחודש של שדרות ירושלים ועל הקמתן של כיכרות בכל הצמתים של השדרה כדי לשוות לה מראה אירופאי במטרה למחוק את הזהות המזרחית של העיר ולהשליט בה את המראה המערבי.
בשנת 1934 הוכרזה תל אביב כעיר עצמאית לצד העיר יפו והוחלט על הקמתו של בניין עירייה מודרני בסגנון באוהאוס מערבי שיחליף את בית הסראייה (יפו) ולצידו כיכר עם מזרקה בסגנון מערבי. המגרש שנבחר היה על הצומת של שדרות ירושלים (שאז נקראה: שדרות המלך ג'ורג') - דרך בן צבי (שאז נקראה: דרך ירושלים) על הכביש הראשי שהוביל אז אל ירושלים. הכיכר כונתה על ידי התושבים המקומיים כיכר העירייה או כיכר המינהלה.
לאחר הקמת המדינה.
לאחר הקמת המדינה יפו ותל אביב חוברו להן תחת רשות מוניציפלית אחת - עיריית תל אביב-יפו שהכינה תוכנית מתאר מקומית חדשה עבור שדרות ירושלים במסגרתה נהרסו הכיכרות במרכז השדרה. עד לשנות ה-60 עמדה המזרקה על אי-תנועה במרכז השדרה ולאחר מכן הוזזה לצדה המזרחי במטרה להרחיב את הכביש ומסביבה הוצבו חמישה עמודי תאורה. עד לשנת 1970 עמד בחזית הכיכר לונה פארק - יפו שעבר לאחר מכן אל מתחם גני התערוכה ובמקומו הוקמו גן ומקלט ציבורי.
במהלך שנות ה-90 הוקם בחזית הכיכר הפונה אל השדרה בניין משכנות רות דניאל ונהרס הגן הציבורי לטובת רחבה שבסופה נשארה עומדת המזרקה ההיסטורית. בשנת 2008 במהלך שיפוץ השדרה נהרסה המזרקה והוקמה מחדש ללא עמודי התאורה, וכן שופצה הרחבה. משום שבעבר הייתה בעיר קהילה גדולה של עולי בולגריה הוחלט לקרוא לכיכר, הסמוכה ל'גן יהודי בולגריה', על שם דימיטר פשב שהציל יהודים בבולגריה.
יהודה ליאופולד ורנר
יהודה ליאופולד ורנר (באנגלית: Yehudah Leopold Werner; נולד ב-1931 במינכן, גרמניה) הוא פרופסור אמריטוס לזואולוגיה וחוקר זוחלים (הרפטולוגיה) באוניברסיטה העברית בירושלים. חוקר במסגרת המחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות במכון למדעי החיים, בפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
ורנר נולד בגרמניה ב-1931. אביו, ממנהיגי הקהילה במינכן, ברח עם משפחתו מהמשטר הנאצי בשנת 1933 לצרפת ולאנגליה, ובשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל. ורנר למד בבית הספר הריאלי בחיפה במגמה הביולוגית, ומגיל 14–15 עסק בהרפטולוגיה (חקר הזוחלים והדו-חיים), לרבות חברות באגודות הרפטולוגים בהולנד ובעולם. ביוזמת מורו לטבע, היה מהראשונים שכתבו עבודה שנתית. בכיתה י"א הצטרף לגדנ"ע של ההגנה ותיפקד בסיור ובקשר. בסוף השנה, יוני 1948, בני השכבה גויסו לצה"ל כתגבורת במלחמת העצמאות; הוא השלים את בחינות הבגרות ב-1949 (בחופשה מהצבא). בצה"ל שירת בשנים 1948–1950 (ובמילואים עד 1985) כאלחוטן מורס ואלחוטן ראשי של חטיבה 5 בגבעתי.
ורנר התקבל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים על סמך מאמריו בעיתון אגודת ההרפטולוגים ההולנדית. הוא למד לתואר מוסמך בזואולוגיה בשנים 1950–1956 (עם בוטניקה ופרזיטולוגיה, ומחקר בכרומוזומים של שממיות ושל נחשים פרימיטיביים). סיים ב-1961 דוקטורט בהצטיינות (summa cum laude). התיזה, בהנחיית פרופ' גאורג האס, דנה בעמוד השדרה של השממיות, בשימת לב מיוחדת לזנב, ניתוקו והתחדשותו.
ורנר היה עוזר הוראה באוניברסיטה בשנות לימודיו השנייה והשלישית. החל משנתו הרביעית (אוקטובר 1953) הועסק באוניברסיטה כעוזר מחקר באוסף הזוחלים ובאוסף ההוראה, וכעוזר הוראה. פעילותו באוספים כללה בין היתר ייזום הקיטלוג האחיד לכל האוספים הזואולוגיים באוניברסיטה, וחידושים טכניים. במסגרת ההוראה פיתח בין השאר חוברות לעבודה עצמית במעבדה. ורנר קיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1978, בגיל 47 שנחשב למוקדם, אף על פי שנמנע מצירוף שמו לפרסומי תלמידי המחקר שלו, ובמקביל להתנדבותו בתפקידים ציבוריים.
ורנר היה פעיל ארבע שנים בוועד ארגון הסגל הזוטר, וייצג אותו בוועדה הפרופסיונלית שניהלה את העסקת הסגל הזוטר. היה פעיל בחברה לזואולוגיה, לרבות ארגון כנסים ותורנות יו"ר, ושנים רבות ערך את תקציריה לפרסום. ערך את כתב העת הישראלי לזואולוגיה (באנגלית) 17 שנים, והנהיג בו שיפוט עמיתים. הוא היה חבר בוועדה למונחי הזואולוגיה של האקדמיה ללשון 36 שנים, וניסח את כללי עבודתה. השתתף בהקמת החברה להגנת הטבע (1953) והנהיג משטר פרוטוקולים בעבודת הוועד המנהל. בהמשך, בהיותו דוקטורנט, חבר לפרופסורים אמוץ זהבי והיינריך מנדלסון למשלחת ששכנעה את שר החקלאות קדיש לוז להקים את רשות שמורות הטבע. מאז ליווה את שני הגופים בצורות שונות.
מחקריו עוסקים בשלושה מוקדים: השממיתיים כבעלי חיים שלמים רב-צדדיים עם אבולוציה מיוחדת (מהכרומוזומים ועד להתנהגות השיחור לטרף); יחסי מבנה-תפקוד בגוף הזוחל (הזנב, האוזן, העין, דו-פרצופיות זוויגית); עולם החי של המזרח התיכון ובייחוד בישראל (ובעיות שמירתו). חקר זוחלי המזרח התיכון הניב מידע על נוכחות או היעדרות מינים מסוימים בארץ ובשכנותיה, וכן הביא לגילוי ותיאור מינים חדשים למדע: צפרדע אחת ו-14 מינים (או תת-מינים) של לטאות ונחשים. ורנר היה גם האוצר של האוסף הלאומי של דו-חיים וזוחלים באוניברסיטה העברית עד צאתו לגמלאות (2000) ונחשב בר-סמכא מרכזי בזוחלי האזור. מינים (או תת-מינים) חדשים-למדע אחדים נקראו על שמו על ידי החוקרים שתיארו אותם. ב-2013 הוכלל בספר ראיונות עם הרפטולוגים נבחרים, כ-1% מציבור ההרפטולוגים בעולם.
לאורך השנים ורנר נסע לשבתונים, השתלם וחקר במגוון אוניברסיטאות ברחבי העולם. הוא שותף בהנהלות הקונגרס הבינלאומי למורפולוגיה, הקונגרס העולמי להרפטולוגיה, והקונגרס האסיאתי להרפטולוגיה, והוא עדיין עוזר לעריכה של מספר כתבי עת. הוא נושא, או נשא, הרצאות בעברית, אנגלית, גרמנית וספרדית (בשפה זאת נתן קורס ייחודי בעולם על תקשורת קולית בזוחלים, באוניברסיטת קורדובה, ארגנטינה).
ורנר כתב על סוגיות טכניות במחקר ובכתיבה, ביקורות ספרים, מאמרי מדע פופולרי בטור מאויר בציוריו בביטאונים "במחנה" (1953-1951) ובעיקר ב"הטבע והארץ", "טבע וארץ" ו"לדעת". ב-1995 פרסמה רשות הטבע והגנים את "מדריך לזוחלי ארצנו" שכתב וצילם ורנר.
בעשור השני של המאה ה-21 הוא עוסק בכתיבת ספר מקיף על זוחלי הארץ וסביבתה, מדעי וחינוכי (ייצא באנגלית באוגוסט 2016).