יוסף סובל מדיכאון מתמשך, התמכרות והפרעה דו-קוטבית. הוא מזכיר את זה בהרבה ולוגים שלו, וגם הצהיר זאת בכנס של VH1. הוא היה מועמד למתחן השנה ולהופעת השנה בכנס ה-Streamy Awards החמישי, וב-18 בספטמבר 2015 הוא זכה בהופעת השנה של 2015 באותו כנס.
קרל פון בילו
קרל פון פריטוויץ
קרל פון פריטוויץ (בגרמנית Karl von Prittwitz; 16 באוקטובר 1790, גוט קאריש, ממלכת פרוסיה – 8 ביוני 1871, גרליץ, הקיסרות הגרמנית) היה גנרל גרמני, שמילא תפקיד מרכזי בדיכוי מהפכת 1848 בברלין.
ביוגרפיה.
פון פריטוויץ נולד ב-16 באוקטובר 1790 לאביו קרל יוליוס וילהלם פון פריטוויץ שהשתייך למשפחת אצולה משלזיה, ולאשתו וילהלמינה ארנסטינה לואיזה בתו של גנרל מיור לודוויג ארנסט פון ווס, בגוט קאריש שהשתייכה לממלכת פרוסיה. בשנת 1803 התגייס פון פריטוויץ לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-24, ולחם בשורותיו בקרב ינה-אאורשטדט. בשנת 1810 הצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-2, שהפך בשנת 1811 לרגימנט הרגלים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1), ולחם עמו במהלך הפלישה לרוסיה, ולאחר מכן לחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לשחרור גרמניה.
בשנת 1818 מונה פון פריטוויץ לשלישו של וילהלם, נסיך פרוסיה, ובשנת 1929 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט המשמר ה-1. בשנת 1835 מונה למפקד חטיבת המשמר ה-1, ובשנת 1836 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1838 מונה למושל העיר פוטסדאם, בשנת 1843 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1848 דיכא פון פריטוויץ את מהפכת 1848 בברלין, ולאחר מכן מונה למפקד קורפוס המשמר. בשנת 1849 מונה למפקד כוחות הקונפדרציה הגרמנית, ולחם עימם במלחמת שלזוויג הראשונה.
בשנת 1852 הועלה פון פריטוויץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1853 קיבל את מסדר העיט האדום עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון פריטוויץ נפטר בגרליץ ב-8 ביוני 1871 והוא בן 81 שנים.
הממלכה הנפוליאונית של איטליה
ישראל דב מווילדניק
אחמד אבו גוש
אחמד אבו גוש (בערבית: أحمد أبو غوش; תעתיק: אחמד אבו ע'וש ; הגייה: "אבו ר'וש"; נולד ב-1 בפברואר 1996) הוא לוחם טאקוונדו ירדני ממוצא פלסטיני. האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), במשקל עד 68 ק"ג. אבו גוש זכה במדליית הזהב היחידה בתולדות ירדן במשחקים האולימפיים. אלוף העולם לנוער במשקל עד 63 ק"ג (שארם א-שייח' 2012).
ביוגרפיה.
מוצאה של משפחתו של אחמד אבו גוש מהעיירה אבו גוש. מתחילת המאה ה-20 חיו בכפר עמואס במובלעת לטרון, ובעקבות מלחמת ששת הימים עקרו לעמאן בירת ירדן, שם נולד אבו גוש.
באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בקיינדז'ו קוריאה הדרומית במאי 2011 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 54 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מארצות הברית (2-7). בסיבוב השני (32 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מאיראן (2-1).
אלוף עולם לנוער.
באליפות העולם בטאקוונדו לנוער שנערכה בשארם א-שייח' מצרים בשנת 2012 זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג. באליפות אסיה לנוער שנערכה בהו צ'י מין סיטי, וייטנאם באותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג.
בשנת 2013 קרע את הרצועה הצולבת בברכו ונעדר מתחרויות במשך כשנה.
באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בצ'ליאבינסק, רוסיה במאי 2015 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 68 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מרומניה (3-10). בסיבוב השני (64 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מרוסיה (9-3).
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו קוריאה הדרומית באותה שנה הוא ניצח בשני הסיבובים הראשונים והפסיד בסיבוב השלישי.
מדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
במוקדמות לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו במנילה, הפיליפינים זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 68 ק"ג. במשחקים עצמם, הוא דורג במקום עשירי. עד לשלב הגמר הוא ניצח, בין שאר, את לי דאה-הון, שזכה פעמיים באליפות העולם, וגם את ז'ואל גונסלאס שזכה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון (2012). בגמר הוא גבר על אלכסיי דניסנקו מרוסיה, שזכה באולימפיאדת לונדון במדליית הארד, בתוצאה 6-10.
מרכז ההוקי האולימפי (ריו דה ז'ניירו)
גאורג החמישי, מלך הנובר
גאורג החמישי, מלך הנובר (בגרמנית: George V; 27 במאי 1819 – 12 ביוני 1878) היה מלך הנובר בין השנים 1851–1866, ואיבד את שלטונו עקב ניצחון פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
גאורג נולד בברלין ב-27 במאי 1819, לארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ. בגיל שמונה איבד גאורג עין אחת בתאונה, ובגיל ארבע עשרה איבד את הראייה אף בעין השנייה בעקבות מחלה. בשנת 1837 הוכתר אביו למלך הנובר, וגאורג מונה ליורש העצר על אף שהיה עיוור.
שלטונו.
ב-18 בנובמבר 1851 מת אביו ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר, וגאורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1866 הצטרף גאורג לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-29 ביוני נכבשה ממלכת הנובר על ידי הכוחות הפרוסים, וגאורג ומשפחתו ברחו לאוסטריה. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנובר לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הנובר.
ב-12 ביוני 1878 מת גאורג בפריז, ונקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
משפחתו.
ב-18 בפברואר 1843 התחתן גאורג עם מריה מסקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
מרד גטו ביאליסטוק
מרד גטו ביאליסטוק היה התקוממות בגטו ביאליסטוק נגד שלטונות הכיבוש הגרמנים הנאצים במלחמת העולם השנייה. המרד החל בליל 16 באוגוסט 1943 והיה מרד הגטאות השני בגודלו שאורגן בפולין הכבושה בידי הנאצים לאחר מרד גטו ורשה שהתחולל באפריל–מאי 1943. מרד זה הובל על ידי הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי ("Antyfaszystowska Organizacja Bojowa"), סניף של הגוש האנטי-פשיסטי בוורשה.
המרד החל עם הכרזת הגרמנים על גירוש המוני מהגטו. המטרה העיקרית הייתה לשבור את המצור הגרמני ולאפשר למספר המרבי של יהודים לברוח ליער קנישין. קבוצה של כ-300 עד 500 מורדים, חמושים ב-25 רובים ו-100 אקדחים, כמו גם בבקבוקי תבערה תוצרת בית, תקפו את הכוח הגרמני המכריע. רבים מהמורדים נהרגו. מנהיגי המרד התאבדו. כמה עשרות לוחמים הצליחו לפרוץ מהגטו החוצה ולהגיע ליער קנישין, שם הצטרפו לקבוצות פרטיזנים אחרות.
רקע.
גטו ביאליסטוק הוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין הכבושה זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות. בפברואר 1943 התרחש גל הגירוש הראשון למחנה ההשמדה טרבלינקה, במהלך מבצע ריינהרד.
המרד.
חיסול הגטו החל ב-16 באוגוסט 1943 על ידי גדודי אס-אס גרמניים שתוגברו על ידי כוחות עזר אוקראינים, בלארוסים ולטבים, שכונו "מתנדבי טרווניקי".
בליל 16 באוגוסט 1943 החלו כמה מאות מיהודי גטו ביאליסטוק בהתקוממות מזוינת נגד הכוחות שביצעו את חיסול הגטו. המורדים, בראשות מרדכי טננבוים ודניאל מושקוביץ, היו חמושים במקלע אחד, רובים, כמה עשרות אקדחים, בקבוקי תבערה ובקבוקים מלאים בחומצה, בדומה למרד גטו ורשה, שדוכא במאי 1943.
על מנת לשבור את ההתנגדות דרך השער הראשי של הגטו, מרחוב שינקייביצ'ה, יחידת חי"ר ממונעת, 3 טנקים קלים ורכב משוריין נכנסו לבניין. כוחות אלה היו אמורים להגיע לרחוב סמולנה ולקחת את המתקוממים בתנועת מלקחיים - הטור הגרמני האט בגלל ההתקפות המתמדות של חמושים, עבר לרחוב יורובייצקה, תוך כדי שהם מפנים את הרחובות המובילים ממנו בדרך. לאחר שהגיע לרחוב צ'ייפלה, שם נתקל בהתנגדות חזקה יותר - מוסקוביץ' וטננבוים פיקדו באופן אישי על הלחימה באזור זה. ראשי המרד האמינו כי הם יצליחו לעכב את הכוחות הגרמניים במקום זה לזמן ממושך יותר, ובכך נתנו זמן לקבוצות שהסתערו על הגדר ברחוב סמולנה, אך באותה עת הלחימה על גדר הגטו הופסקה, והטנקים שהופנו לרחוב צ'ייפלה שברו במהירות את ההתנגדות היהודית. הלוחמים המפוזרים מיורובייצקה, סמולנה וצ'ייפלה, לאחר שאיבדו את עמדותיהם הראשוניות, התרכזו בגן היודנראט ברחוב נובוגרודזקה ושם התכוונו להתנגד לטור השריון המתקדם. עם זאת, שטח הגן היה מוקף בידי חיילים גרמנים, וציוד כבד הונע אליו. קרבות אלימים אך קצרי טווח הובילו להתפרקות כמעט מוחלטת של יחידות המורדים, שרידי הכוחות ברחו על ידי בריחה למפעל מתכות סמוך, שהופצץ במהרה על ידי חיל האוויר. סְבִיב שעה 2 בצהריים קרבות הופסקו.
במהלך הלילה, המורדים עשו ניסיון נוסף להסתער על הגדר, הם תקפו גם את הארסנל הגרמני - שתי הפעולות הסתיימו בכישלון, והירי נמשך כמעט עד הבוקר. למחרת (17 באוגוסט) ביצעו הגרמנים פעולה רחבה ומתוכננת בקפידה יותר - תנועה באול. סיינקייביצה (הרחוב הראשי הסמוך לגטו), הרחובות הסמוכים היו מבוצרים במעמדי רובה, מכוניות משוריינות אותרו בפינות הגטו ומטוסים צבאיים חגו מעל העיר. ללוחמים לא היה הכוחות לנהל קרב גלוי, ולכן התנגדותם התמקדה בהגנה על מפעלים ויעדים בודדים, כמו גם קרבות גרילה. אחת העמדות המבוצרות האחרונות של המתקוממים הייתה הבונקר ברחוב חמיילנה (Chmielna) מספר 7, שם היו מכשירי קשר ומאגר גדול של כלי נשק ומזון.
למרד ביאליסטוק לא היו סיכויים להצלחה צבאית. עם זאת, זה המרד נתפס כדרך למות בקרב במקום במחנות הריכוז וההשמדה. מפקד נוער בית"ר בגטו היה יצחק פליישר (לפי מקור אחר, שמו היה ברל פליישר).
למרות ההתקוממות, הגירושים המתוכננים למחנות הריכוז וההשמדה נמשכו ב-17 באוגוסט 1943 ללא עיכוב. כ-10,000 יהודים הובלו לרכבות ונשלחו למחנות טרבלינקה, מיידנק ואושוויץ. טרנספורט של 1,200 ילדים נשלח לטרזיינשטט ובהמשך לאושוויץ.