בפיורדלנד שוכנים כמה פיורדים יודעים, המכונים באופן מסורתי "סאונד" (Sound) אף שגאוגרפית הם אינם כאלו (ככלל, סאונד רחב יותר מפיורד). מתוך שנים עשר הפיורדים העיקריים שבחוף המערבי של החבל אל האוקיינוס, המילפורד סאונד הוא המוכר, הנגיש והפופולרי ביותר לתיירות. דרומה משם מצוי פיורד ידוע נוסף, הדאוטפול סאונד, אשר גדול בהרבה מהמילפורד אך פחות נגיש ומתוייר ממנו. באזור נמצאים גם שני מפלים בולטים, בראון וסאת'רלנד, מאות מטרים גובהם. שני מפלים אלו הם מהגבוהים בניו זילנד בכלל ובעולם בפרט. לצדם החבל מתגאה גם בשלושת האגמים העמוקים במדינה: אגם טה אנאו, אגם האורוקו ואגם מאנאפואורי. טה אנאו הוא גם האגם השני בגודלו בניו זילנד, ולצידו מצוי בחבל גם האגם הרביעי בגודלו במדינה, אגם ואנקה.
חצב מצוי
חצב מצוי (שם מדעי: "Drimia maritima" או "Urginea maritima") הוא גאופיט ממשפחת האספרגיים הנפוץ כצמח בר ברוב חלקי ארץ ישראל. פריחתו בסוף הקיץ, בעמודי תפרחת גבוהים ולבנים, בולטת בנוף היבש של עונה זו, והוא נחשב על-כן לראשון מבשרי הסתיו. חלקי הצמח רעילים ביותר והוא מכיל חומרים אשר במינונים נמוכים משמשים ברפואה. חצב מצוי הוא ערך טבע מוגן בישראל.
מקור השם.
החצב ידוע כאחד מ"מבשרי הסתיו", שכן בארץ ישראל, הוא מתחיל להציץ מתוך הבצל שלו סביב ט"ו באב, ויש הדורשים את שמו מהצירוף "חצי-אב", שכן מדובר באמצעו של החודש. עם זאת, הסיבה המוכרת יותר לשמו של החצב, היא יכולתו "לחצוב" בסלע ולהקשות על אלו שמנסים לעקור אותו. התלמוד מספר כי יהושע בן נון השתמש בחצב כדי לסמן באופן ברור את הגבול בין נחלות השבטים. כך שלא יוכלו לעקור את הצמח בקלות ולנסות לגנוב שטח אלה מאלה.
בוטניקה.
החצב הוא גאופיט, צמח שבחלק מהשנה מתים בו כל החלקים שמעל פני הקרקע ונשאר רק איבר אגירה תת-קרקעי. הוא בעל הבצל הגדול בבצלי צמחי הארץ, שקוטרו יכול להגיע עד ל-20 ס"מ. בחודשי החורף מצמיח החצב עלים ירוקים גדולים ורחבים, שאורכם כ-30 ס"מ ורוחבם 7–10 ס"מ. גלדי הבצל נוצרים מבסיסי העלים של העלים שצמחו בחורף האחרון, וגלדים אלו הם אשר מספקים את המזון הדרוש להתפתחות המהירה של עמוד הפריחה, כך שהתוצאה היא שהפריחה של החצב אינה מסמלת את תחילת הצימוח של העונה החדשה-קרי הסתיו, אלא היא פריחה מאוחרת מאוד של הצימוח החורפי מהחורף הקודם. הבצל הגדול אוגר מים וחומרי מזון הנוצרים בפוטוסינתזה, כדי לספק את האנרגיה הדרושה לפריחה בסוף הקיץ. באביב קמלים העלים ואז גם יורדת רעילותם. כאשר הם מתייבשים כליל לא נותר לחצב כל זכר מעל פני הקרקע. שורשי החצב ארוכים וחזקים ומגיעים לעומק של 3–4 מטרים. השורשים מסוגלים לחדור דרך סדקים צרים בסלע ולהרחיבם כדי להגיע אל קרקע לחה. שמו של החצב ניתן לו כנראה על שום תכונה זו, הדומה לחציבה בסלע.
החצב פורח בין סוף הקיץ לתחילת הסתיו (בעיקר בחודשים אוגוסט-אוקטובר). הוא בין הצמחים הבודדים שפורחים בתקופה זו, בשל החום והמחסור במים, ובזכות כך, בשילוב עם מראהו המרשים, זוכה לביקורים תכופים של חרקים ומאביקים. הפריחה היא בצורת עמוד תפרחת המגיע לגובה של מטר אחד ואף יותר. לאורך עמוד התפרחת מתפתחים פרחים רבים, לעיתים עד 250 פרחים לעמוד. משך חייו של כל פרח הוא 24 שעות בלבד. הפרח נפתח בחצות הלילה ומושך בצבעו הלבן את חרקי הלילה. ביום המחרת צפויים לבוא אליו גם דבורים וזבובים הנמשכים לצוף ולאבקה הנדירים בעונה זו. הפרחים השזורים לאורך עמוד התפרחת נפתחים בהדרגה מלמטה למעלה, בכל יום נפתחת קבוצת פרחים חדשה, וקודמתה נובלת. מחקר של אמוץ דפני הראה שהחצב המצוי מואבק גם על ידי חרקים וגם על ידי הרוח - דבר המפצה על נדירות המאביקים בעונת הפריחה שלו.
שימושי החצב.
אליעזר בן-יהודה כותב במילונו על השימושים השונים בצמח:
סגולות רפואיות.
על אף רעילותם של חלקי הפרח השונים, החצב ידוע כבעל סגולות רפואיות עוד מימי קדם, עדויות לכך נמצאו בפפירוס אברס, מהמאה ה-15 לפנה"ס (מסמך עתיק המכיל רשימה של 867 מיני צמחים, בעיקר צמחים אשר מיוחסות להם סגולות רפואיות).
סגולותיו הרפואיות של החצב מתבטאות בעיקר בנוכחות החומר הכימי סְצִילַרֵן המצוי בעיקר בבצל הצמח. סצילרן, בדומה לדיגוקסין ודִיגִיטוֹקְסִין המצויים בצמח אצבעונית ארגמנית, משפיע ישירות על שריר הלב וגורם לכיווצו. במינונים קטנים ומדודים מסוגל לשמש תרופה לסובלי אי ספיקת לב.
תיחום גבול חלקות.
קיימות עדויות לכך שהחצב שימש בארץ-ישראל לסימון גבולות שטחים חקלאיים. קשה מאוד לעקור את החצב בשל שורשיו העמוקים והחזקים ורעילותו הרבה מחסנת אותו מפני בעלי חיים. כך יכולה שתילת שורת חצבים לשמש קו גבול בן-קיימא.
שימוש זה מוזכר בתלמוד הירושלמי בדיון לגבי הלכת פאה בשאלה היכן נגמרת חלקת השדה.
. במסכת בבא בתרא מסופר כי יהושע בן נון תחם את גבולות השבטים לפי החצב כיון ששורשיו יורדים מטה ואינו יונק לא מכאן ולא מכאן (מסכת בבא בתרא דף נו' עמוד א', פרושי רש"י ורשב"ם).
גם החקלאים הבדואים בתקופת המנדט הבריטי מכירים שיטה זו, כפי שהעיד עארף אל-עארף,על סמך ניסיונו כמושל מחוז באר שבע.
עוד נאמרה בתלמוד בהקשר זה האימרה "חצובא מקטע רגליהון דרשיעיא" (החצב מקטע רגלי רשעים). כלומר, אם יש שכן רשע הפולש לחלקת שכנו וגוזל קרקע מחברו, יבוא החצב בעת פריחתו בסוף הקיץ ויעיד על קו התחום שבין השכנים.
מאכל לצבאים.
למרות רעילותם הרבה של כל חלקי הצמח, בסוף החורף, כאשר עלי החצב קמלים הם הופכים לפחות רעילים והצבי הארצישראלי נוהג לאכול אותם, בניגוד לשאר בעלי החיים הנמנעים מהם .
הדבר מוזכר גם הוא במקורות. האגדה בבראשית רבה מספרת שנח הכניס לתיבה חצבים עבור הצבאים:
ובהלכות שבת (תלמוד בבלי, מסכת שבת קכ"ח, ע"א) נאמר שמותר לטלטל בשבת חצבים כי הם מזון לצבאים.
קיימות עדויות על מאכל חלקי הצמח גם על ידי דורבנים.
הרכבת תאנים.
במקורות (משנה מסכת כלאיים) יש דיון לגבי המנהג לתקוע ייחורים (ענפים צעירים מהם מסוגל לצמוח עץ) של תאנים אל תוך חריצים בבצל החצב. ככל הנראה עשו זאת החקלאים הקדומים כדי לחסן את הצמח הצעיר מפני מזיקים. ההלכה היא "אין נוטעין יחור של תאנה לתוך החצוב שיהא מקירו" (משנה, כלאיים א, ח).
החצב בתרבות העברית.
החצב הוא הסמל המובהק של הסתיו בתרבות העברית והאזכורים לכך הם רבים ביותר. החצב פורח בתקופת ראש השנה ותחילת שנת הלימודים ומסמל לפיכך פריחה והתחדשות, גם כאשר הנוף בארץ ישראל יבש וצחיח בעונה זו. את הקשר בין החצב והסתיו ניתן למצוא בחומרי הקריאה לפעוטות בגן הילדים ובשירים רבים למשל:
החצב נמשל לעוף החול של הצמחים, אשר כמו עוף החול הקם מחדש לתחייה מן האפר, פורח מחדש מתוך עליו המתים. עמוד התפרחת העדין והשברירי עושה את הבלתי אפשרי ופורח בתנאים קשים, וזאת בזכות שורשיו העמוקים, הסמויים מהעין. מאיר שלו סיכם את החיבה הישראלית לחצב:
החצב מככב במספר שירים עבריים כמו למשל:
יקינתון מזרחי
יקינתון מזרחי (שם מדעי: "Hyacinthus Orientalis") הוא מין של צמח בסוג יקינתון ובמשפחת היקינתוניים, בעל פרחים בצבעי סגול, כחול, תכלת ולבן. הצמח מצוי גם בישראל.
תפוצה.
בישראל הצמח שכיח באזור הגליל (בעיקר העליון) ובחרמון. בתי גידולו מגוונים, מסבך מוצל בחורש ועד בתה עשבונית פתוחה. הוא גדל בין סלעים וטרשים ואף בשדות מעובדים במחרשה שטחית. הוא נפוץ במזרח אגן הים התיכון, מטורקיה עד צפון ארץ ישראל, ומתפשט גם מערבה ליוון ומזרחה לעיראק. יקינתון מזרחי הוא ערך טבע מוגן בישראל.
מראה ופיזיולוגיה.
הבצל רב-שנתי, כדורי כמעט, גדול מאוד יחסית לגודל היקינתון המזרחי. גלדיו לבנים, ורודים או סגולים. קליפותיו, שאינן אלא גלדים שהתרוקנו, חומות אדמדמות. הבצל מוגן משיני בעלי חיים על ידי גבישים מיקרוסקופיים של אוקסלט הסידן. כאשר מתרוקנים הגלדים, נותרים הגבישים בין הקליפות כאבקה לבנה. הבצל משמש גם לרבייה וגטטיבית של היקינתון.
העלים סרגליים, ערוכים בשושנת בבסיס הצמח. לפעמים אורכם כאורך עמוד התפרחת. רוחבם 1–2 ס"מ, הם מלוכסנים עד זקופים. מביניהם יוצא עמוד פריחה זקוף ולא מסתעף (לעיתים שני עמודי פריחה), גובהו 10–30 ס"מ. תפרחת היקינטון המזרחי היא אשכול בן 5–15 פרחים בחלקו העליון של עמוד הפריחה.
פריחה ורבייה.
פריחת היקינטון המזרחי חלה במחצית השנייה של החורף. הפרח הוא דמוי משפך או פעמון או אפילו דמוי מסמר. עלי העטיף מאוחים כדי מחציתם, צינור העטיף נפוח בבסיסו. צבע העטיף בדרך כלל תכלת, אולם הוא יכול להשתנות מצמח לצמח בתחום שבין לבן, לכחול לסגול. לאורך אמצעה של כל אחת מאונות העטיף נמשך פס כחול כהה העובר גם אל צינור העטיף. אורך העטיף עד 25 מ"מ.
פרחו של היקינתון המזרחי תלוי כשפתחו כלפי מטה, כמו במינים רבים הפורחים בחורף. זירי האבקנים קצרים, בסיסיהם מעורים באמצע צינור העטיף וערוכים בדור אחד. עמוד העלי קצר. העלי קצר בהרבה מן המאבקים. כיוון שהפרח תלוי במהופך, אין האבקה נופלת מעצמה לכיוון הצלקת. האבקנים מבשילים לפני הצלקת והצוף מופרש במחיצות השחלה, כמו במינים רבים במשפחת השושניים.
ההלקט (פרי הבנוי משתי שחלות ויותר) עשוי שלוש קשוות (חלק בדופן הפרי), וזרעיו אינם מרובים. הזרעים נושאים גופיף שומן, החביב על נמלים ומסייע כנראה לתפוצת הצמח.
ארץ הפיורד
גן החיות של סן דייגו
גן החיות של סן דייגו, אשר הוקם בשנת 1915, הוא גן החיות הגדול בעולם. גן החיות של סן דייגו שוכן, לצד גנים ומוזיאונים שונים, בפארק בלבואה שבסן דייגו, קליפורניה. הגן מכיל קרוב ל-4,000 בעלי חיים מכ-800 מינים שונים. גן החיות מופעל באופן פרטי על ידי "החברה הזואולוגית של סן דייגו" שהיא מוסד ללא כוונת רווח.