ב-1979, האתר אירח את מחנה Kristall, עם 1,700 צופים מ-42 מדינות. המחנה היה אחד מאלה שהחליפו את ג'מבורי הצופים העולמי ה-15 אשר בוטל באותה שנה. בשנת 1980, ועידת הצופים של אזור אמריקה השתמשה במקום לכינוס השנתי ואפילו בתדירות גבוהה יותר למחנות. ב-2007, המרכז אירח את KanderJam שהיווה קישור לקראת ג'מבורי הצופים העולמי ה-21, עם מעל ל-2,000 אנשים מכל רחבי העולם שהגיעו למקום כדי לחגוג את שנת ה-100 של צופיות. שנה לאחר מכן, בשנת 2008, המרכז ניהל משחקי החורף הראשונים של תנועת הצופים העולמית.
תוכני הפעילות המוצעים על ידי המרכז מבוסס על שלושה נושאים של ארגון הצופים העולמי, חברות, הרפתקה ואיכות הסביבה, שנועדו לסייע לאורחים ללמוד, להתפתח, וליהנות. בקיץ המקום מציע, בתוך שלושת הנושאים, תוכנית שבועית קבועה ובינלאומית הכוללת מדורה בינלאומית, תחרויות שונות, ברביקיו, כמו גם מגוון רחב של פעילויות יומיומיות כגון מסלולי טיול, טבע, סדנאות, טיולים, טיפוס צוקים, מלאכת יד, אופני הרים, מצנחי רחיפה, רפטינג וטיולים בחלקים השונים של שווייץ. בחורף, התוכנית מציעה מגוון של פעילויות שלג אלפיניות כגון קרוס קאנטרי סקי וסנובורד. יש גם מגוון רחב של פעילויות אחרות סביב Kandersteg, כמו מזחלות, קרלינג, החלקה על הקרח, טיפוס על קרח ופרזול שלג.
לאורך כל השנה, מרכז הצופים הבינלאומי מציע פעילויות לקבוצות. האפשרויות משתנות עם העונה ועם הזמן המדויק של הביקור. על ידי השתתפות בתוכנית, האורחים יכולים לזכות באותות שונים עבור כל אחד מהנושאים. אלה נועדו להפגיש את האורחים בכל הגילאים, לאומים ותרבויות, ולעודד אותם לחוות, ללמוד ולהעריך את הסביבה האלפינית.
צוות.
בשנת 1973, מונה קורט מטץ כמנהל הראשון של המרכז במשרה מלאה, אודות לתמיכה של Kenneth Macintosh ושל קרן ארצות הברית לצופים בינלאומיים. מאז, צוות העובדים במקום גדל ופועל לאורך כל השנה עם מנהלים הנעזרים בסגני-מנהלים וצוות בינלאומי של מתנדבים השוהים במקום משלושה חודשים ועד מספר שנים. צוות המתנדבים מגויס בכמויות שונות בהתאם לעונות השנה כדי לסייע עם תפעול המתקנים של המרכז והפעלת התוכנית המוצעת.
להלן רשימה של מנהלי המרכז (והמדינות מהן הגיעו), והשנה בה הם קיבלו את התפקיד:
צבע המדים של צוות המרכז הבינלאומי לצופיות היה משתנה מדי שנה, אך משנת 1989 הצבע הוורוד נבחר ומאז לא השתנה שוב. מאז, חברי הצוות של המקום ידועים בשם "Pinkies". בנוסף לחולצה הוורודה שהם לובשים, הם עונדים עניבת צופים המייצגת את הרקע שלהם בצופים. אנשי הצוות חייבים לעמוד בשלושה תנאים: להיות מעל גיל 18 ביום התחלת העבודה, להיות מסוגלים לתקשר באנגלית ולהיות חברים לארגון הצופים העולמי או לאגודת הצופות והמדריכות העולמית.
איש צוות אחד ראוי לציון הוא מייקל אדוארדס, אשר התנדב במרכז הבינלאומי לצופיות קנדרסטג.
קבוצת הארמיות הראשונה
קבוצת הארמיות הראשונה (באנגלית: First United States Army Group בראשי תיבות: FUSAG) הייתה קבוצת ארמיות של צבא ארצות הברית, אשר הוקמה לקראת מבצע פורטיטיוד, ומטרתה הייתה להטעות את הגרמנים ולגרום להם לחשוב כי בעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, ובכך להפחית את מוכנותם לקראת הפלישה לנורמנדי. כיוון שיועדה להטעיה בלבד, הקבוצה כללה יחידות אמיתיות ומומצאות גם יחד.
היסטוריה.
כהכנה לקראת הפלישה לנורמנדי, חפצו בעלות הברית להפחית את המוכנות של כוחות הוורמאכט בגזרת נורמנדי. לשם כך ניזום מבצע הונאה צבאית בשם "מבצע פורטיטיוד", אשר נחלק לשתי גזרות, "צפון" ו"דרום". מבצע פורטיטיוד צפון, נועד לגרום לגרמנים להאמין שבעלות הברית מתכננות התקפה על נורווגיה, בעוד מבצע פורטיטיוד דרום, אשר כונה גם מבצע כספית, נועד לגרום להם להאמין שהן פותחות בהתקפה בפה-דה-קאלה.
לצורך מבצע כספית, הוקמה בלונדון בשנת 1943 קבוצת הארמיות הראשונה, אשר התפרסמה יותר בראשי התיבות של שמה באנגלית: FUSAG. כמפקד הראשון של הקבוצה מונה עומר בראדלי, אולם בהמשך הועבר בראדלי יחד עם כל קציני המטה כדי לפקד על קבוצת הארמיות ה-12, ובמקומו מונה ג'ורג' פטון. אייזנהאואר בחר בפטון לפקד על קבוצת הארמיות הראשונה בין היתר מפני שהגרמנים ראו בו את המצביא הטוב ביותר של בעלות הברית המערביות, והמוניטין שלו חיזק את הנחת הגרמנים כי הוא ינהיג את המתקפה. באופן רשמי באותה תקופה היה פטון מפוטר בשל "תקרית הסטירות". המטה הכללי של הקבוצה היה בדובר בדרום מזרח אנגליה, מול פה-דה-קאלה.
שתי ארמיות דמה הוקמו והוכפפו לקבוצה. הארמייה הרביעית של הצבא הבריטי הוצבה בסקוטלנד, והגרמנים האמינו שמטרתה היא נורווגיה. בחודשים שקדמו לפלישה הוחלפו שדרים אלחוטיים בדרגת הצפנה נמוכה, ויצרו את הרושם שהארמייה אמיתית. כמו כן הוקמו בידי המטכ"ל האמריקני הארמייה ה-14, אשר כמפקדה מונה ג'ון לוקס (לימים מפקד הארמייה ה-15), והארמייה התשיעית שלימים הפכה לאמתית. הקבוצה כללה קורפוסים ודיוויזיות מבוימים ואמתיים כאחד. היא כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן. בנוסף, מספר ההפצצות והסיור על קאלה היו כפולות ממספרן בשמי נורמנדי.
הקבוצה המשיכה "להתקיים" גם לאחר שהפלישה החלה והגרמנים כבר הבינו את המצב לאשורו. היא "פורקה" רק לקראת סוף שנת 1944.
סדר כוחות.
הארמייה הרביעית (בריטניה)
הארמייה ה-14 (ארצות הברית)
הארמייה התשיעית (ארצות הברית) - בהמשך הוקמה במציאות
הארמייה ה-14 (ארצות הברית)
הארמייה ה-14 של צבא ארצות הברית הייתה ארמייה אמריקאית אשר הוקמה לקראת מבצע פורטיטיוד, ומטרתה הייתה להטעות את הגרמנים ולגרום להם לחשוב כי בעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, ובכך להפחית את מוכנותם לקראת הפלישה לנורמנדי. כיוון שיועדה להטעיה בלבד, הארמייה הייתה למעשה בדיונית, ויחידותיה לא היו קיימות במציאות.
היסטוריה.
כהכנה לקראת הפלישה לנורמנדי, חפצו בעלות הברית להפחית את המוכנות של כוחות הוורמאכט בגזרת נורמנדי. לשם כך ניזום מבצע הונאה בשם "מבצע פורטיטיוד", אשר נחלק לשתי גזרות, "צפון" ו"דרום". מבצע פורטיטיוד צפון, נועד לגרום לגרמנים להאמין שבעלות הברית מתכננות התקפה על נורווגיה, בעוד מבצע פורטיטיוד דרום, אשר כונה גם מבצע כספית, נועד לגרום להם להאמין שהן פותחות בהתקפה בפה-דה-קאלה.
לצורך מבצע כספית, הוקמה בלונדון בשנת 1943 קבוצת הארמיות הראשונה בדובר בדרום מזרח אנגליה, מול פה-דה-קאלה. הקבוצה הורכבה משתי ארמיות דמה - הארמייה הרביעית (בריטניה) והארמייה ה-14, שכמפקדה מונה ג'ון לוקאס. היא כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן. בנוסף, מספר ההפצצות והסיור על קאלה היו כפולות ממספרן בשמי נורמנדי. בעלות הברית הגבירו את הרושם שהארמייה אמיתית על ידי מסרים שהועברו אל הגרמנים בידי סוכנים כפולים. אחד מאותם סוכנים תיאר את הארמייה ה-14 כארמייה המורכבת ברובה מגנגסטרים צמאי דם אשר אינם לוקחים שבויים ושוחררו מבתי הכלא רק כדי לקחת חלק בלחימה.
הארמייה המשיכה "להתקיים" גם לאחר שהפלישה החלה והגרמנים כבר הבינו את המצב לאשורו. היא "פורקה" רק לקראת סוף שנת 1944.
גילף כביר
גִילף כּבּיר (בערבית: جلف كبير וגם الجلف الكبير – המחסום הגדול) היא רמה נרחבת בנויה אבן חול בפינה הדרומית-מערבית של מצרים. יש בה ריכוזים של אמנות סלע, והיא מהווה חלק מגן לאומי הקרוי על שמה.
גאוגרפיה.
רמת גילף כביר נמצאת כ-700 ק"מ ממערב לעמק הנילוס וכ-1,100 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון. שטחה הכולל כ-8,000 קמ"ר. אורכה 260 ק"מ בציר צפון-מערב דרום-מזרח. פסגתה 1,075 מ' מעל לפני הים, והיא מתנשאת כ-300 מ' מעל מישורי המדבר שמסביבה. מדרום לה, בגבול סודאן, מתרומם הר עווינאת, ומצפונה משתרע "ים החולות הגדול". הרמה מחורצת בוואדיות היורדים ממנה לכל עבר, והיא מחולקת לשני גושים: רמת אבו ראס בצפון-מערב ורמת כמאל א-דין בדרום-מזרח. בין שני גושי הרמה מפריד ואדי עַסיבּ, שלוחה עתירת דיונות של ים החולות הגדול, ובקצהו הדרומי מצר סלעי, ה"עַקַבָּה".
שולי הרמה נִצפוּ ממרחק עוד בראשית המאה ה-20, אך רק במסעו של הנסיך כמאל א-דין חוסיין ב-1926, שבו השתתף ג'ון בּוֹל מנהלהּ של מחלקת מיפוי המדבר המצרית, החלו להתחוור ממדיה, ומצוקיה המזרחיים סומנו על גבי מפה. הניסיון לחצות את הרמה בכלי רכב לא צלח באותה עת, וכמאל א-דין חוסיין כינה אותה בשם אל-גילף אל-כביר – המחסום הגדול. בעקבותיו הגיעו לאזור נוסעים וחוקרים נוספים בני לאומים שונים. הממצאים המרשימים והבולטים ביותר של מסעותיהם היו הריכוזים של ציורי הסלע הפרהיסטוריים.
אמנות סלע.
רמת גילף כביר נודעת בשרידי אמנות סלע המיוחסים לתקופה הנאוליתית. הריכוזים הגדולים ביותר של ציורים וחרותות מצויים במחסי סלע ובקירות ואדיות. מופיעים בהם בני אדם ובעלי חיים, כמו אנטילופות, אריות וג'יראפות, המוכרים בהווה מאזורי הסוואנה האפריקנית. הבולטים באתרי אמנות הסלע באזור הם "מערת החיות" , שהתגלתה ב-2002 על ידי משלחת פֿוֹגיני (Foggini), ו"מערת השחיינים" שגילתה משלחתו של לאסלו אלמאשי ב-1933. בציורי הסלע בשתי המערות הללו מתוארים אנשים בתנוחות המזכירות שחייה, כביכול במקווה מים, אך החוקרים כיום סבורים שמדובר בייצוג נשמות המתים הצפות בתהום המימי הקדמון. תיאורי בעלי החיים ומחזות הציִד מצביעים על תמורות בתנאים האקולוגיים שחלו בסהרה .