הקתדרלות של נורמנדי השפיעו במהלך מאות שנים על הדת והפוליטיקה באזור ובצרפת כולה. מון סן מישל, לדוגמה, היה אתר עלייה לרגל חשוב ביותר. קדושים רבים השפיעו על האזור או יצאו ממנו, בהם:
לנורמנדי אין קדוש מגן רשמי, אם כי באופן לא-רשמי מוזכר בדרך כלל מיכאל הקדוש בתפקיד הזה.
אוכל ושתייה.
נורמנדי מפורסמת באזורי הכפר הנרחבים שלה בהם יש שטחים נרחבים למרעה בשביל בקר וכן מטעים בהם מגדלים בעיקר תפוחים. מוצרי החלב של האזור מפורסמים בכל העולם; אחת הגבינות הפופולריות ביותר מהאזור היא הקממבר. החמאה הנורמנדית נחשבת לטובה ביותר וכן השמנת הנורמנדית, שתיהן משמשות רבות בבישול המקומי. בחבל יש דגים ופירות ים מאיכות מעולה, והצדפות שנשלות באזורי החופים נחשבות למטעמים ברחבי צרפת. נורמנדי היא האזור החשוב ביותר בצרפת לגידול וייצוא צדפות.
בנורמנדי כמעט ולא מיוצר יין שכן המשקה המסורתי בה הוא הסיידר. ברנדי התפוחים, שהסוג המפורסם ביותר שלו הוא קלבדוס, גם הוא פופולרי ביותר. מסורת נורמנדית שעדיין נהוגה באזור היא "הפסקה נורמנדית", הפסקה בין מנות הארוחה שנועדה לשתיית כוסית קלבדוס.
התפוחים הרבים באזור משמשים גם בבישול המקומי, כמו ברטבים לצדפות או בתוך מאפים. אחת המנות הקלאסיות של האזור היא הפלאן הנורמנדי. במטבח הנורמנדי הבשרים הפופולריים ביותר הם ברווז, עוף, אווז או ארנב.
מנורמנדי יצא הטבח המפורסם בן המאה ה-14, גיום טירה, שהיה טבחם של המלכים שארל החמישי ושארל השישי וכתב את ספר הבישול הצרפתי הראשון.
סמלים.
הדגל המסורתי של נורמנדי, הכולל שני נמרים צועדים בזהב על רקע אדום, נראה גם היום בכל האזור. הנמרים מסמלים את כוחם ואומץ לבם של בני נורמנדי כלפי החבלים השכנים.
הגרסה ההיסטורית שכללה שלושה נמרים (הידועים בשפה הנורמנית כ"שלושת החתולים") משמשת היום מספר ארגונים ופרטים, במיוחד אלו התומכים באיחוד נורמנדי עם איי התעלה.
אוכלוסייה.
בינואר 2006 אוכלוסיית נורמנדי הוערכה ב-3,260,000 תושבים החיים בצפיפות של 109 תושבים לקמ"ר, מעט פחות מהצפיפות הממוצעת בצרפת. רואן היא העיר החשובה והמאוכלסת ביותר באזור, המשמשת כבירת החבל כולו ובעבר כעיר הבירה של חבל נורמנדי עילית. בעיר מתגוררים כיום כ-114,000 תושבים (518,316 כולל הפרברים). ערים גדולות וחשובות אחרות הן קן (370,851 תושבים כולל הפרברים), השימשה כעיר הבירה של נורמנדי תחתית, לה הבר (296,773) ושרבור (117,855).
נורמנדיה
נורמאנדי
נורמאנדיה
ראפסודי
חלבון כימרי
חלבון כימרי או כימרה הוא חלבון מלאכותי שהונדס בשיטות ביולוגיה מולקולרית ממספר רצפי DNA השייכים לגנים המקודדים לחלבונים שונים, וייתכן אף שמקורם ביצורים שונים. מקור השם בכימרה מהמיתולוגיה היוונית, המתוארת כמורכבת מחלקי גוף של חיות שונות.
צ'אק פלאניוק
צ'אק פלאניוק (באנגלית: Chuck Palahniuk - מבוטא פָּאלֶנִיק; נולד ב-21 בפברואר 1962 בפסקו שבוושינגטון) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, מחבר הספר "מועדון קרב".
פלאניוק כתב את הספר "מועדון קרב" (באנגלית: Fight Club) אשר מתאר את מאבקם האלים של בני דור ה-X בקיום הריקני של העולם המודרני. הספר עובד לסרט שנקרא גם הוא "מועדון קרב" בבימויו של דייוויד פינצ'ר, שהיה לסרט פולחן מצליח. הספר נכתב בהשראת תקופה בחייו של פלאניוק בה עבד כנהג עבור חברה שסיפקה לקבוצות תמיכה שירותי הסעה. פלאניוק מספר כי מאחר שרבים מהנוסעים היו חולים סופנית, התרגל שאחת לתקופה נעלם במפתיע נוסע קבוע והסיבה - כך השכיל לגלות, הייתה כמעט ללא סייג - פטירתו של הנוסע. בעקבות עבודתו החל לסבול מקשיי שינה ומסהרוריות - מה שהוביל אותו בסופו של דבר, לכתוב את הספר. בשנת 2010, 14 שנים לאחר שיצא באנגלית, תורגם "מועדון קרב" לשפה העברית.
בדומה למועדון קרב, כל ספריו מדברים על אדם בודד המנסה למצוא דרך לתקשר עם שאר האנשים בעולם
מכל ספריו של פלאניוק רק "רדופים" ו"מועדון קרב" תורגמו לעברית.
במאי 1999 אביו של פלאניוק ובת זוגו, ריטה, נרצחו על ידי הגרוש שלה. פלאניוק התבקש לסייע בקביעת עונשו של האיש שהרג את אביו; הוא ביקש עונש מוות.
פלאניוק הוא הומוסקסואל ומתגורר עם בן זוגו לחיים בסמוך לונקובר שבמדינת וושינגטון.
ג'נט פריים
ג'נט פטרסון פריים (באנגלית: Janet Paterson Frame; 28 באוגוסט 1924 - 29 בינואר 2004) הייתה סופרת ומשוררת, מגדולות הסופרות בניו זילנד.
ביוגרפיה.
פריים נולדה בדאנידין ניו זילנד, השלישית מבין חמישה ילדים. אביה היה מניח מסילות עני שעבודתו אילצה את המשפחה להעתיק את מקום מגוריה פעמים רבות לפני שהתיישבו סופית באואמרו ב-1930. אמה, עקרת בית לשעבר, עבדה למשך תקופה עבור משפחתה של קתרין מנספילד. האם נולדה אל תוך האמונה הנוצרית-דלפיאנית, אשר חקרה חפצים יומיומיים וייחסה להם חשיבות דתית. פריים כתבה: "היא הייתה צריכה רק לומר על איזה אובייקט מוכר, 'תראו ילדונים, אבן' על מנת למלא את האבן הזו בפלאיות כמו הייתה חפץ דתי".
כילדה, ניחנה ג'נט במראה מיוחד אשר גרם לה סבל נורא במהלך כל חייה. שמנמנה, ומעט מנומשת, ובעלת שיער עבה, מקורזל ואדום כאש. עונייה הרב של המשפחה לא אפשר לילדים ללכת לרופא השיניים ושיניה של ג'נט תמיד היו בגוון אפרפר וצהוב בשל ריקבון. המראה החיצוני שלה רק החריף בשנות ההתבגרות בהן גובהה תפס תאוצה עד שהגיעה לכדי גובה מטר ותשעים.
ילדותה של ג'נט פריים הייתה ילדות ספרותית מראשיתה, מלאת דמיון ופליאה ובדידות שהולידה עולם דמיוני של פיות ונסיכות להתקיים בו. כבר כילדה הייתה מלאת כמיהה אל השירה וכתבה שירים בפרטיות במחברתה האישית. הילדים למשפחת פריים היו מלאי תשוקה לשירה ומרותקים מהשפה. ג'נט הייתה משווה את עצמה ואת אחיותיה לאחיות ברונטה. ספוגות בדמיון ובקסם שהעבירה להן אמן מן הטבע, התגנבו הבנות מן הבית בשעות הלילה המאוחרות, ורקדו במעגלים בכותנות הלילה שלהן, תחת ההשראה של האגדה על שלוש הנסיכות, שעם לילה היו מתגנבות מביתן ורוקדות עד אור השחר ולא זוכרות דבר למחרת.
דמיונותיה ועולמה הפרטי והמסוגר היו מפלטה של פריים מהעולם החיצוני בו התקיימו בדידותה, ריחוקה הרב מבני גילה וחיי המשפחה המורכבים שלה, שהיו רצופים בטרגדיה. אחיה הבכור של ג'נט, ג'ורג', סבל מאפילפסיה חמורה, והוכה דרך קבע על ידי אביהם שהתקשה להבין את מחלתו הקשה של בנו וראה אותה כאשמתו. מירטל, אחותה הבכורה האהובה, טבעה בבריכת שחייה מקומית כשג'נט הייתה בת שלוש עשרה, ועשר שנים לאחר מכן אחותה הצעירה איזבל טבעה גם כן.
עם זאת, פריים הייתה תלמידה לדוגמה, ולאחר שלמדה בבית הספר הצפוני של אואמארו והתיכון לבנות של וייטיקי זכתה במקום בבית הספר להכשרת מורים בדאנידין ובאוניברסיטת אוטאגו. ב-1945 כשהגיע מפקח בית הספר לבקר אותה כשלימדה כיתה, היא ברחה החוצה מבועתת מהדמות השיפוטית בחדר, ולא שבה לעולם. אף על פי שהמשיכה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטה, היא הפכה לבודדה יותר ויותר והחלה נסוגה אל תוך עצמה.
לילה אחד לקחה מנה גדולה של אספירין, היא התעוררה למחרת בבוקר עם כאב ראש בלבד, והקלה שנותרה בחיים. לכן לא ייחסה שום חשיבות כשספרה על "ניסיון ההתאבדות" במאמר אישי למורה הנערץ עליה לפסיכולוגיה, אליו פיתחה התאהבות קלה. לאחר שקרא את המאמר שיבח אותה המורה על כתיבתה, ואמר לה, כשהוא מודע לכוח העצום של מילותיו על התלמידה הביישנית ונטולת החברים, שיש לה כישרון אמיתי. לאחר ימים ספורים הגיעה משלחת לביתה של פריים, והמורה הנערץ המלווה במנהלי מוסד פסיכיאטרי, הציע את הרעיון שייתכן כי היא "זקוקה למעט מנוחה".
פריים אובחנה כלוקה בסכיזופרניה, היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ובילתה את שמונה השנים הבאות בסדרה של מוסדות לבריאות הנפש, בהם עברה כמאתיים טיפולים בנזע חשמלי. היא כינתה במקאבריות מהדהדת תקופה זו של חייה "קורס מרוכז בזוועות האי שפיות ומקום דעיכתם של אלו הנשפטים כמשוגעים". בשלב מאוחר יותר בחייה הודתה פריים שההתאהבות התמימה במורה לפסיכולוגיה שהשווה אותה לוואן גוך, "האמן המיוסר" ואדום השיער, הובילה אותה לעשות רומנטיזציה בעיני עצמה של הרעיון של להיות סכיזופרנית, ולהסכים לאשפוז.
כתיבתה.
פריים פרסמה רומנים, קובצי סיפורים, אוטוביוגרפיה בת שלושה חלקים, מאמרים, ספרי ילדים וספרי שירה.
הרומן השני שלה, "פרצופים במים" (1961), תיאר בפיוטיות רגישה את השתלשלות האירועים שהובילה לאשפוזה הטראגי: "הונחתי בבית חולים מפני שרווח אדיר נפער בסחף הקרח ביני לבין האנשים האחרים, בהם צפיתי בעולמם, נסחפים הלאה ממני."
במהלך שנות אשפוזה, ועל אף הצרחות והאנחות של חבריה למאסר, הסאדיזם של האחיות והשפעות השוקים החשמליים שניתנו לה כמאתיים פעמים, הצליחה פריים לכתוב את "הלגונה", קובץ של סיפורים קצרים.
ב-1954 היא עמדה לעבור כריתת אונה קדמית כשאחד מהרופאים שעמד לבצע את הניתוח קרא במקרה שספרה זכה בפרס ספרותי. "החלטתי," הוא אמר לה, "להותיר אותך כפי שאת."
מבחר פרסים והוקרה.
במהלך השנים דובר רבות על היותה מועמדת סבירה ביותר לזכייה בפרס נובל לספרות, אך לא זכתה בו גם בפעם האחרונה כשהעניין הועלה לדיון ב-2003, ושנה אחר כך נפטרה.
חיים אישיים.
מ-1954 עד 1955 חלקה פריים את חייה עם הסופר הניו זילנדי החשוב פרנק סרגסון, שעודד אותה להמשיך לכתוב כשעוד הייתה מאושפזת. ב-1956 פריים עזבה את ניו זילנד בתמיכת מלגת סופרים ארצית.
היא התגוררה מחוץ לניו זילנד במשך שבע השנים הבאות, מחלקת את חייה בין איביזה, אנדורה, ואנגליה.
ב-29 בינואר 2004 נפטרה מסרטן הדם.