בתנועת הצופים של בריטניה, הרעיון של שבט צופים הוצג לראשונה בינואר 1928; בעבר, גדוד צופים או קבוצת צופים היו רשומים ופעלו בנפרד. שבטי הצופים הפכו לחלק ממחוז הצופים, ויכלו לעבוד יחד על פעילויות ואירועים. בדרך כלל, ישנם כ-10 שבטי צופים פעילים במחוז. שבטי צופים יכולים לקבל אליהם כל מספר של חניכי צופים, בכל שכבות הגיל, בהתאם למספר בני הנוער והמדריכים הקיים. שבט צופים יכול אף לגייס מתנדבים וליצור קבוצות "תמיכה" של הורים או מבוגרים, הנמצאים בשבט הצופים כדי לעזור לקבוצות השונות, למרות שבבריטניה, השליטה על קבוצות הצופים בגילאים הבוגרים היא של המחוז יותר מאשר של השבט. שבטי הצופים בממלכה המאוחדת ממוספרים על פי מועד ההקמה שלהם, אם כי לא כל הקבוצות עוקבות אחר כלל זה, למשל במחוז Billingham יש שבט צופים בשם Synthonia על-שם הגוף המממן של אותו השבט. לפעמים, שבטי צופים מאמצים שמות חדשים (לדוגמה, שבט צופי וויטלי מס' 1, הפך לשבט צופי רידינג ה-43) כאשר גבולות המחוז עוברות שינויים. כאשר שבט חדש מוקם, תעודת רישום נשלחת למטה תנועת הצופים, אשר מאשרת את שם השבט. שבטי צופים יכולים גם להירשם בתור צופי ים או צופי אוויר.
שבט צופים מובל על ידי ראש שבט (Group Scout Leader) שתפקידו הוא להבטיח כי המדריכים של הקבוצות או הגדודים השונים עובדים יחד ועוזרים אחד למשנהו על ידי בני-הנוער בשבט. ראש השבט גם אחראי להבטיח כי מדריכים אחרים בשבט לוקחים חלק בהכשרות והדרכות. שבטי צופים מנוהלים על ידי הוועד המנהל, עם היו"ר, המזכיר והגזבר. הם קובעים את מדי השבט, ותומכים בפעילויות ובאירועים המאורגנים על ידי המדריכים בשבט. הוועד המנהל נבחר מדי שנה על ידי מועצת השבט, מפגש של הורים, מדריכים בוגרים ונציגים של הצעירים בשבט.
שבטי צופים יכולים ליצור מערכות יחסים עם ארגונים מקומיים, כגון כנסיות מקומיות, בתי ספר או ימק"א. בדרך כלל, זה כולל הסכמי תמיכה באירועים מסוימים בתמורה לשימוש בבניין או תמיכה כספית. שבטי צופים הפועלים בחסות חייבים לארגן הסכם חסות עם ארגון החסות ביחד עם מנהל המחוז. שבטים ללא סוג זה של השתייכות נקראים שבטי צופי פתוחים. שבטי צופים וצופות נתמכים על ידי ארגון הצופים הבריטי וארגון הצופות הבריטי; בשבטים אלה, הצופים והצופות חולקים את אותו מקום מפגש, ציוד, מימון וועד מנהל. שבטי הצופים נפגשים בבית הספר או אולם הכנסייה, או עשויים להיות הבעלים של בניין משלהם.
המצב דומה גם באגודת צופי באדן-פאוול, בה שבט הצופים מובל על ידי מדריך השבט (Group Scout Master). בתוך ארגון צופים זה, השבט אחראי על התוכנית החינוכית, דרך כל טווח הגילאים.
אוסטרליה.
המצב בתנועת הצופים של אוסטרליה הוא דומה למצב בבריטניה, אבל האחראי על השבט נקרא Group Leader, או, אם אין ראש שבט, יהיה Leader-in-Charge, מדריך מנוסה אשר מועמד לדאוג לקשר בין השבט לבין הבירוקרטיה הצופית.
שבטי צופים באוסטרליה בדרך כלל כוללים קבוצה אחת בכל קבוצת גיל, החל מגיל 6 ועד גיל 25, למרות שאין מגבלה למספר הקבוצות בכל שכבת גיל או בכל שבט, כל עוד יש מספיק מדריכים להוביל אותן.
איטליה.
תנועת הצופים והצופות באיטליה מאוד מבוזרת. ישנם שני ארגונים באיטליה המשתייכים לארגון העולמי של תנועת הצופים ולאגודת המדריכות והצופות העולמית, אשר יוצרים יחד את התאחדות הצופים והצופות של איטליה (Federazione Italiana dello Scautismo).
AGESCI.
בארגון הצופים הקתולים של איטליה (AGESCI), מבנה השבט חשוב מאוד. שבט צופים טיפוסי מורכב מ"חבילה" (Pack), גדוד צופים וצוות בוגר. לפעמים, יחידות אלו עשויות להיות משוכפלות.
לכל שבט צופים יש "Comunità capi" (קהילת מנהיגים) אליה שייכים כלל המדריכים הבוגרים בשבט. קהילה זו נפגשת לעיתים קרובות למדי (לפעמים מדי שבוע) כדי לתכנן את כל הפעילויות החינוכיות בשבט. עבודת השבט היא על-פי תוכנית תלת-שנתית. תוכנית זו ("Progetto Educativo di Gruppo") יוצרת מכנה חינוכי משותף לכל היחידות, המבטיחה מוקד משותף על פני כל טווחי הגילאים.
CNGEI.
בארגון הצופים האיטלקי השני (CNGEI) כל שבט צופים יכול לכלול רק יחידת Pack אחת הכוללת גדוד צופים וצוות בוגר. כל שבטי הצופים באותה העיר יוצרים יחד "Section" (בדומה למחוז). מבוגרים רשומים ברמת המחוז ולא ברמת השבט.
קבוצת חשיבה
מיינרד דיקסון
מיינרד דיקסון (אנגלית: Maynard Dixon; 24 בינואר 1875 – 11 בנובמבר 1946) היה אמן אמריקאי מהמאה ה-20 שעבודתו התמקדה במערב ארצות הברית. דיקסון היה נשוי לצלמת האמריקאית דורותיאה לאנג.
ביוגרפיה.
דיקסון נולד בפרזנו, קליפורניה, למשפחה אריסטוקרטית תומכת הקונפדרציה מוירג'יניה שהקימה שם את ביתה אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. אמו, בת משכילה של קצין חיל הים מסן פרנסיסקו, חלקה עם בנה את אהבתה לספרות קלאסית ועודדה אותו לכתוב ולצייר. דיקסון למד למשך זמן קצר אצל הצייר הטונאליסט ארתור מתיוס בבית הספר לעיצוב של קליפורניה, שם הוא הפך לידיד קרוב של חאווייר מרטינז וחברים אחרים במועדון הבוהמה בסן פרנסיסקו. על-מנת להתפרנס דיקסון לקח על עצמו עבודות איור רבות ואייר בין השאר בירחונים ועיתונים בסן פרנסיסקו.
בשנת 1900 ביקר דיקסון באריזונה וניו מקסיקו. טיול זה היווה את תחילתה של משאת נפשו – השיטוט במערב. בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לאמן אדוארד בוריין בטיול סוסים דרך כמה מדינות במערב. בשובו לקליפורניה, החל דיקסון לאייר ספרים וכתבי עת בנושאים מערביים. כמה מעבודותיו המוכרות מהשנים הראשונות הופיעו בספריו של קלרנס מאלפורד אודות הופלונג קאסידי. דיקסון התגורר למשך תקופה בניו יורק עם בתו ואשתו ובנם הצעיר קונסטנס, אך עד מהרה חזר למערב ארצות הברית שבה, הוא הצהיר, הוא יכול ליצור "אמנות כנה של המערב" במקום עבודות קלישאתיות עליהן הוא קיבל תשלום. זמן קצר לאחר שהחל את חייו החדשים בסן פרנסיסקו, הסתיימו נישואיו הראשונים.
בתקופה מוקדמת זו פיתח דיקסון את הסגנון שלו, ונושאים מערביים הפכו לסמל המסחרי שלו. בסן פרנסיסקו, דיקסון נחשב דמות צבעונית בעלת חוש הומור טוב. הוא נהג להתלבש כמו קאובוי וככל הנראה ניסה להקנות לעצמו סגנון לבוש מערבי, שכלל כובע רחב שוליים, מגפיים ועניבת בולו.
בהשפעת היריד הבינלאומי של 1915, דיקסון החל לחפש ביטוי חדש, והתרחק מהאימפרסיוניזם אל סגנון מודרני פשוט יותר. בתקופה זו הכיר ונישא לצלמת דורותיאה לאנג, שהשפיעה רבות על האמנות שלו. הם נישאו בשנת 1920 וב- 1925, השנה בה נולד בנם הבכור דניאל רודס דיקסון, השתנה סגנונו של דיקסון באופן דרמטי עוד יותר ואופיין ביצירות עוצמתיות, עם דגש על עיצוב, צבע וביטוי עצמי. ציוריו בתקופה זו מאופיינים בקווי מתאר של נוף נמוך ותצורות עננים בעלי נופך נועז ומסתורי. בשנת 1929 נולד לדיקסון ולאנג בנם השני, ג'ון איגלפת'ר דיקסון.
במהלך השפל גדול, דיקסון צייר סדרת תמונות בסגנון ריאליזם חברתי המתארים את הפוליטיקה הרווחת של השביתות, מהגרי העבודה, והאוכלוסיות שהושפעו מהמיתון. בתקופה זו צילמה לאנג את הסדרה המפורסמת שלה של מהגרי העבודה מעמק סאלינאס ואת התורים לחלוקת המזון, תמונות שבסופו של דבר הביאו לה תהילה. בשנת 1933 בילה הזוג את הקיץ בפארק הלאומי ציון ובגיחות להר כרמל, יוטה. לאנג נקראה אז בחזרה לסן פרנסיסקו, פרידה אשר הובילה לגירושים של בני הזוג ב –1935.
שנתיים לאחר מכן, דיקסון נישא בסן פרנסיסקו לציירת אדית המלין. הזוג עזב את סן פרנסיסקו שנים מאוחר יותר ועבר לדרום יוטה, שם יצר דיקסון חלק נכבד מעבודותיו. בשנת 1939, בנו בני הזוג בית קיץ בהר כרמל, שבסביבתו מצא דיקסון חברים חדשים והתוודע מחדש לנופים טבעיים מקומיים. הוא חי ליד עצי הצפצפה לאורך תעלת השקיה ישנה ונהג לצאת להליכות על רמה והתבודד עם הטבע. את חודשי החורף בילה דיקסון בטוסון, שגם בה היו לבני הזוג בית וסטודיו.
דיקסון המשיך לצייר קומפוזיציות פשוטות אך רבות עוצמה שבהן טשטש או העלים לחלוטין אלמנטים שאינם חיוניים. בשנת 1946 נפטר דיקסון בבית החורף שלו בטוסון. באביב של 1947, אלמנתו אדית הביאה את אפרו להר כרמל וקברה אותו על צוק גבוה מעל לסטודיו לאמנות. מיקום טמינת האפר נבחר לבקשתו ואשתו הרגישה שזו מחווה ראויה לחבריו שיוכלו לבוא לחלוק לו כבוד ולהתבונן בנופים שאהב.
בנוסף לציור, דיקסון גם כתב שירה.
מורשתו.
שני מוזיאונים מוקדשים למיינרד דיקסון ויצירתו.
הבית והסטודיו של מיינרד ואדית המלין דיקסון, המופעל על ידי קרן ת'אנדרבירד, מציע סיורים מודרכים בתיאום מראש של הבית והסטודיו שלו בכרמל, יוטה. הקרן פועלת להקמת מוזיאון נפרד ומרכז אמנות אזורי שיציג יצירות של מיינרד דיקסון, מילפורד זורנס וכמו גם עבודות עכשוויות של אמנים מקומיים.
מוזיאון מיינרד דיקסון ממוקם בתוך גלריית מארק סאבלט בטוסון, אריזונה והוא מציג יצירות מאת האמן הכוללות ציורים בצבעי מים, פסטלים, ציורי שמן, שירה ואיורים.
מגדל הנ&quot;מ בטירגארטן
מגדל הנ"מ בטירגארטן (מוכר גם כמגדל הנ"מ בגן החיות) בברלין בירת גרמניה היה מבצר בנוי מבטון, שעל גגו הוצבו תותחים נ"מ כבדים. הוא ושני מגדלים אחרים הוקמו בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה לשם הגנה עליה מפני התקפות אוויר של בעלות הברית. הוא שימש גם כמקלט לאזרחים מפני התקפות אוויר. נמצאו בו בית חולים ותחנת רדיו לשימוש השלטון הנאצי, והוחזקו בו פריטי אמנות ממוזיאונים בברלין לשם הגנתם. במהלך הקרב על ברלין ב-1945 סיפקו תותחי המגדל סיוע אש למגיני העיר. המגדל נהרס בשנת 1947.
המגדל.