עם הגעתו לישראל התגייס בה לפעילות ציבורית באגודת ישראל ומונה ליו”ר מחלקת החינוך של אגודת-ישראל. בדצמבר 1948 עם ההכרה בבתי הספר של אגודת ישראל כזרם רביעי, מונה דויטש למפקח ראשי של רשת בתי-הספר של אגודת ישראל.
נבחר מטעם אגודת ישראל לכנסת השנייה ב-30 ביולי 1951 וכיהן בה עד לפטירתו ב-25 במאי 1953.
היה חבר כנסת היחיד בסיעתו שהצביע בעד קבלת כספי השילומים מגרמניה.
במסגרת כהונתו היה חבר במספר ועדות: ועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, וועדת החינוך והתרבות.
מותו.
אברהם דויטש נפטר ב-25 במאי 1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת
הועדה לקידום מעמד האישה
אירוס הדור
אירוס הדוּר (שם מדעי: "Iris lortetii") הוא מין של גאופיט בעל קני שורש הבא ממשפחת האירוסיים בסוג אירוס, בתת-הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוסי ההיכל. האירוס ההדור, כמו שאר מיני האירוס, הוא ערך טבע מוגן בישראל.
אירוס הדור הוא צמח נדיר ואנדמי לארץ ישראל, בה הוא צומח בכמה ריכוזים, באוכלוסיות בודדות, המרוכזות כולן באזור מוגבל בצפון-מזרחו של הגליל העליון, בין חולתה, בית מעכה והר פועה, באזור האירנו-טורני (ראו צמחיית ארץ ישראל) בשולי חורש ים-תיכוני ובמדרונות מכוסי בתה. ניתן למוצאו ליד סירה קוצנית ופרחים עשבוניים אחרים כגון פשתה שעירה. הוא גדל בגבהים שבין 200 ל-850 מטר על אדמות גירניות או אדמת טרה רוסה. אירוס השומרון הוא תת-מין שלו.
האירוס ההדור הוא גאופיט בעל קני שורש מעובים המשמשים כאיבר האגירה. העלים נובטים עוד בסתיו, והם זקופים, ארוכים, דקים ודמויי חרב. הפריחה עצמה היא בחודש אפריל ולעיתים מסוף מרץ עד תחילת מאי, תלוי במשטר הגשמים ותנאי מזג האוויר באותה שנה. הפרח עצמו גדול והדור: גובה עמוד הפריחה נע בין 30 ס"מ ל-65 ס"מ, וקוטר הפרח נע בין 10 ס"מ ל-15 ס"מ. צבע הפרח הוא לבן-ורוד עם נקודות רבות וקטנות המקשטות אותו בצבע חום עד סגול.
האירוס ההדור נחשב להדור ולמרהיב שבאירוסי ישראל ומכאן שמו העברי. שמו המדעי הוא על שם החוקר (רופא צרפתי בשם Lortet) שסייע בתיאור המדעי של הצמח. בעבר, בשל יופיו, הצמח נקטף רבות על ידי סוחרים שמכרו שורשים ופרחי אירוס לאירופה. הדבר הביא את המין לכמעט הכחדה מנופי ארץ ישראל. הדבר הביא לנקיטת פעולות שימור בידי מדינת ישראל שכללו את הכרזתו כצמח מוגן, הקמת שמורות טבע במקומות בהם הוא צומח ופורח, וכן ריבוי יזום מזרעים. למרות שהאירוס ההדור החל להשתקם בעקבות מאמצים אלו, הוא עדיין מוגדר כצמח בסכנת הכחדה.
איריס הדור
בוציץ סוככני
בוציץ סוככני (שם מדעי: "Botomus umbellatus") הוא צמח מים חד-פסיגי רב שנתי, המין היחיד בסוג בוציץ, הנחשב לפי מיון ה-APG II, כסוג היחיד במשפחת הבוציציים.
שם הסוג העברי מציין את בתי הגידול הבוציים בהם הוא גדל, והמדעי פירושו ביוונית "חותך שור" (βόδι - שור; τομή - חתך), על שום חדותם של עליו המרתיעים את הבקר מאכילתם. תואר המין מתאר בלטינית ובעברית את צורת הסוכך של התפרחת.
תיאור הצמח.
הבוציץ צומח בתוך מים עומדים או זורמים לאט. הצמח נדיר ומוגן בישראל. צומח בגולן, בגליל ובמישור החוף.
עליו הסרגליים הצומחים מקנה השורש העבה שלו מגיעים לאורך מטר ולפעמים יותר. התפרחת צומחת בראש גבעול יחיד המגיע לגובה 1.5 מ'. לגבעול רקמה אוורירית הגורמת לו לצוף. הפריחה בחודשים אפריל עד אוגוסט. הפרחים בצבע לבן-ורוד עד לילך עז. הפרי הוא הלקט הבנוי משש קשוות.
מוצא הצמח באזורים האירו-סיביריים, ים-תיכוניים ואירנו-טורניים. בסוף המאה ה-19 הוא הובא לצפון אמריקה כצמח נוי תרבותי, אך בשל עמידותו הגבוהה והתפשטותו כפליט תרבות הוא מוגדר שם כיום כצמח פולש.
קנה השורש משמש למאכל באזורים מסוימים ברוסיה. בחפירות באתר גשר בנות יעקב בישראל, נמצאו ממצאים המעידים צמח זה היה בתפריט של האדם הקדמון אשר חי במקום.
דפנה אילת
דפנה אילת (19 ביוני 1938 – 4 בנובמבר 2002) הייתה מלחינה, פזמונאית, משוררת, שחקנית ומתרגמת ישראלית. כתבה למבצעים רבים ובהם חוה אלברשטיין, שאיתה עבדה במשך שנים רבות.
ביוגרפיה.
אילת נולדה בתל אביב לשחקנית שושנה דוידון לבית וייס, ילידת גרודק יגילונסקי וליעקב דוידון, יליד בוברויסק מחזאי, סאטיריקן ובעל בתי הקולנוע התל אביביים גן רינה ובית העם. היא למדה בבית הספר למשחק בית צבי והלחנה אצל פאול בן-חיים.
אילת כתבה שירים רבים בין השאר עבור שלישיית גשר הירקון ואריק איינשטיין. שיתוף הפעולה שלה עם איינשטיין הוביל לאלבום הסולו הראשון שלו, אריק איינשטיין שר בשבילך, שיצא ב-1966. לאלבום זה כתבה אילת אחד עשר שירים והלחינה שישה.
בין פזמוניה המוכרים: "אל תבכי ילדה", "הגשם מתופף" (שניהם מאלבום הבכורה של איינשטיין), "הדרך לאי שם", "הכל בגלל האהבה", "בגלל הלילה" (מילים: תרצה אתר), "סולווג", "שיר עולה", "בת עשרים ושש" ו"בת הטוחן". הלחינה את "משירי ארץ אהבתי" של לאה גולדברג. אילת העניקה משיריה לאלבום הבכורה של שלמה ארצי ולמבצעים נוספים שהבולטת שבהן היא חוה אלברשטיין, איתה עבדה במשך שנים רבות. כמו כן, הלחינה מוזיקה לתוכניות טלוויזיה, בהם קלאסיקות ישראליות כמו "רגע עם דודלי", "פרפר נחמד" ו"פלאי קלעים".
אילת תרגמה וכתבה לשלישיית גשר הירקון ולהרכבים נוספים. מאוחר יותר עברה לתרגום מחזות, ותרגמה מחזות רבים, ביניהם: "אומנות המשחק", "אגדת אוהבים", "הנערה מן הכפר", "חסיה היתומה".
כמו כן, שיחקה בסרטים ומחזות שהידוע בהם הוא סרטו של אורי זוהר "חור בלבנה".
בחודש יולי 1998 התארחה בפרק של "פרפר נחמד" יחד עם שירה ווס.
בשנת 2002 חלתה בסרטן הלבלב. היא פנתה בתלונה למשרד הבריאות על התנהלותה של מערכת השר"פ בבית החולים איכילוב בתל אביב, ובעקבות זאת פתח משרד הבריאות בבדיקה ובסיומה פרסם את מסקנתו לפיה השר"פ בבית חולים איכילוב הפך למנגנון לא חוקי להקדמה ולקיצור תורים לבדיקות ולטיפולים.
אילת נפטרה ממחלתה ב-4 בנובמבר 2002. הייתה נשואה למשה בן-שושן ואם לשלוש בנות.
מפעל נשר רמלה
מפעל נשר רמלה הוא מפעל לייצור צמנט. המפעל השוכן בין העיר רמלה לשטחי מועצה אזורית גזר והוא המפעל הגדול ביותר מבין שלושת מפעלי החברה בישראל (מפעלים נוספים בנשר ובהר-טוב). שלושת מפעלי הצמנט, כולל מפעל 'נשר רמלה', נשלטים על ידי חברת נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ אשר בבעלות איש העסקים לאונרד בלווטניק, באמצעות אחזקה של 75%, דרך כלל תעשיות. ב-25% הנוספים מחזיק התאגיד האירי CRH . מנהל המפעל הנוכחי הוא יאיר יצחק, שהתחיל את תפקידו בנובמבר 2015.
למפעל כושר ייצור של כ-3.5 מיליון טון קלינקר וכ-4.2 מיליון טון צמנט בשנה. במפעל מועסקים כ-244 עובדים ועוד כ-168 עובדי קבלן כוח אדם קבועים. המפעל הורחב ועתה חולש על שטח של כ-550 דונם. הצמנט העיקרי שמיוצר במפעל הוא מסוג צמנט פורטלנד.
היסטוריה.
מיד לאחר הקמת המדינה, נוצר ביקוש רב לצמנט כדי לתת מענה לתנופת הבנייה שהתרחשה בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50. מפעל "נשר חיפה", השוכן בעיר נשר, הוקם בשנת 1925 והיה המפעל היחיד בארץ למלט באותה עת. המפעל לא הצליח לספק את צורכי השוק, כך שלמרות המחסור החמור במטבע זר, נאלצה ישראל לייבא מאות אלפי טונות של צמנט בשנה. בעקבות זאת, התגבשה ההכרה בצמרת 'נשר' שיש להקים ללא דיחוי מפעל צמנט נוסף בארץ.
תהליך בחירת האתר סמוך לעיר רמלה.
בעצתו וחסותו של שלום פריבס, אחד משני המנהלים של מפעל 'נשר' חיפה באותה תקופה, יצאה משלחת בליווי מספר מהנדסים, גאולוגים ואנשי ניהול ממפעל 'נשר' חיפה לאתר המיועד בקרבת העיר רמלה. פריבס בחר לבחון את האתר מכיוון שהכיר את העיר רמלה בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך שנים אלו נזקקו בעלות הברית שחנו בארץ לכמויות גדולות של סיד, ועל פירבס הוטל לבצע סקר על תעשיות הסיד. כך היה ברשותו של פירבס מידע מוקדם על האתר.
לאחר בדיקות המהנדסים והגאולוגים בשטח, בדיווח שהעביר להנהלת נשר, הדגיש פריבס את קרבתו של האתר לחומרי הגלם ואת מיקומו במרכז הארץ, על צומת הדרכים בין ירושלים, תל אביב ויישובי הדרום. כמו כן את היותו מקושר בכבישים ובפסי רכבת אל מרכזי הצריכה של הצמנט. הבדיקות הגאולוגיות אישרו כי האזור משופע באבן גיר ובשטחי חרסית. מכיוון שאבן גיר וחרסית מהווים את חומרי הגלם העיקריים בתהליך ייצור הצמנט - הממצאים שכנעו את הנהלת 'נשר' להקים את המפעל החדש ברמלה.
הקמת המפעל.
לאחר אישור התוכניות, באוגוסט 1950, טסו מנהלי 'נשר', משה עפר ומריאן בלך ללונדון והזמינו כבשן סובב בעל כושר ייצור של 160,000 טון קלינקר (המרכיב העיקרי בצמנט) מהחברה הדנית 'פ.ל. סמידט' עבור המפעל החדש.
הכבשן היה דומה לכבשן שהיה באותה העת בחיפה - "כבשן רטוב". סך כל ההשקעות במפעל ברמלה הסתכמו ב־6.6 מיליון ל"י.
באותה תקופה הייתה העיר רמלה שרויה באבטלה גבוהה. לשכת העבודה ברמלה הפנתה כ־300 עובדים לצורך ההקמה. בהמשך הועסקו כ־180 לטובת תפעול, אחזקה ומנהלה. בנוסף לעובדי המפעל, מפעל 'נשר' רמלה סיפק תעסוקה גם לספקי שירות אחרים שלא הועסקו ישירות על ידי המפעל. כך שהתפתחותו של מפעל 'נשר' רמלה הייתה שזורה בהתפתחותה וקידומה של העיר רמלה. רוב הפועלים והפקידים בתחילת דרכו של המפעל היו עולים חדשים.
למנהל הייצור הראשון מונה דוד שטרנברג, מוותיקי 'נשר' חיפה.
הקמת מפעל 'נשר' ברמלה הסתיימה ביולי 1953 והחלה גריסת האבן. באוגוסט 1953 הופעל הכבשן הראשון וב־14 בספטמבר 1953 כבר סופקו שקי המלט הראשונים.
לקראת שנת 2000 - הקמת הכבשנים היבשים.