בעוד שפונטוס נחשבה למטרד שחוסל תוך 30 שנה, הייתה האימפריה הפרתית יריב מר ושווה ערך לרומאים. הפרתים התבססו ככוח משמעותי במזרח לאחר שקיעתה של הממלכה הסלאוקית, ובמאה ה-1 לפנה"ס החלו שתי האימפריות להתעמת זו עם זו. מחד ראו הרומאים בפרתים בני תרבות שניתן לבוא עימם במגעים דיפלומטים, ומאידך עושרם ושטחם של הפרתים קרצו להם. כבר בשנת 96 לפנה"ס סיכם סולה עם נציג הפרתים אורובזוס, על קו גבול מוסכם לאורך נהר הפרת. בעת המלחמה הראשונה נגד מיתרידטס, הניחו הפרתים לצבאות הרומים לעשות כרצונם בחזית המזרח, דבר שנטע בקרבם של האחרונים את התחושה כי ניתן להגיע עם הפרתים להבנות, וכי האחרונים מכירים ברומא כיורשת הטבעית של ממלכת סלאוקוס.
אולם לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס נגלה עימות צבאי מזוין בין שתי האימפריות. מרקוס ליקיניוס קראסוס, אציל ופוליטיקאי רומי רודף בצע, והצלע השלישית בטריומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר, פלש בשנת 53 לפנה"ס למסופוטמיה. צבאו שמנה 43,000 לוחמים הובס קשות בקרב חרן ליד חרן בדרום טורקיה של היום, על ידי חיל פרשים וקשתים רכובים פרתים קטן פי ארבעה מצבאו. קראסוס ומחצית מחייליו מצאו את מותם במערכה, ורוב האחרים נישבו או ניפצעו. הקרב נחרת כמפלה מבישה בזכרונם של הרומאים, בין היתר בשל כך שהפרתים "שבו" את "נשר הזהב", נס הלגיון הרומי. עשור שנים לאחר מכן גלש המאבק בין הפרתים לרומאים דרומה כאשר האחרונים פלשו לסוריה ולממלכת יהודה, אך הרומאים הצליחו להודפם ולהשיב לעצמם את השטח הכבוש, והפרת שב והוכר כקו הגבול בין שני הצידים הניצים. הקיסר טיבריוס זכה בפרסום ותהילה בשנת 20 לפנה"ס כשהחזיר את נסי הלגיונות הרומאים לאחר משא ומתן ממושך על אי בלב נהר הפרת. נראה כי לאחר מכן שרר שקט בספר שבין שתי האימפריות עד שנת 55 לספירה, עת הארמנים הדיחו את שליטם הפרו-רומי והפרתים סיפחו את ארמניה והציבו בראשה את הנסיך הפרתי טירידטס. הקיסר נרון שלח כוח צבאי לארמניה שהשיב את המצב לקדמותו באופן זמני, אך בשנת 58 התחדשה המלחמה במלוא עוזה והסתיימה בתוך זמן קצר בניצחון רומי. שוב נכרת הסכם שלום בין הפרתים לרומאים, וטיגראנס, אציל קפדוקי, מונה כשליט ארמניה מטעם רומא. עם זאת גם טיגארנס סיבך את הרומאים במאבק מזוין נוסף עם הפרתים בשנת 62, כשפלש לתחומי פרתיה, אך נרון שב וביסס הסכם שלום עם הפרתים שנה לאחר מכן, ובמרכזו הסכמה כי שתי האימפריות יחלקו את השפעתן בארמניה, וכי המלך הארמני יהיה אציל פרתי, אך יידרש להסכמת הרומאים למינויו. הפעם נותר ההסכם על כנו משך 70 שנים עד שטראיאנוס פלש לפרתיה בשנת 113.
העילה המיידית לפלישת טראיאנוס לפרתיה הייתה מחלוקת בין שתי האימפריות בעניין זהותו של שליט ארמניה הבא.
טראיאנוס פלש לארמניה וסיפחה לאימפריה הרומית, ולאחר מכן פנה לפרתיה עצמה ובשנת 116 כבש את בירתה קטסיפון, 30 ק"מ מדרום לבגדאד בירת עיראק בימינו, ואת שושן בפרס. בכך הביא טראיאנוס את האימפריה הרומית לשיא גודלה בכל הזמנים והקים את הפרובינקיה מסופוטמיה. עם זאת טראיאנוס מת שנה לאחר מכן בקיליקיה שבדרום אסיה הקטנה, הפרתים שבו ומרדו ברומאים, ויורשו של טראיאנוס, אדריאנוס, החליט להניח למסופוטמיה.
במשך המאה ה-2 התנגחו הרומאים והפרתים אלה באלה פעמיים נוספות, ובשתי הפעמים, בשנת 165 ובשנת 198, הסתיימו המלחמות במפלה מוחצת של הפרתים ובכיבוש בירתה קטסיפון. אוצרותיה של האימפריה הפרתית נבזזו על ידי הרומאים ובשנת 224 היא הובסה על ידי אחת מהמדינות הוסאליות שלה, ופינתה את מקומה לאימפריה הסאסאנית.
חלוקת האימפריה הרומית - המאה ה-4.
בשנת 298 עברה האימפריה הרומית מהפך קיצוני שעתיד היה להפוך את אסיה הקטנה ואת תראקיה למוקד הכוח החשוב בעולם. הקיסר דיוקלטיאנוס ביסס את שלטונו וחילק את האימפריה לשתיים. לאחר שפרש בשנת 305 מתפקידו שלטו במזרח גלריוס ו-מקסימינוס דאיה מ-305 עד 311. בשנת 311 הוחלף גלריוס בליקינוס אשר המשיך ושלט במזרח יחד עם מקסימינוס דאיה, אך בשנת 313 התגלתה מחלוקת בין השניים וצבאותיהם נפגשו ב-20 באפריל 313 בקרב טזירלום סמוך לחופי הים השחור (ליד זונגולדק בצפון טורקיה של ימינו). מקסימינוס נחל מפלה ונמלט לטרסוס שבקיליקיה, שם מת. ליקינוס המשיך ושלט באימפריה המזרחית בגפו משך 11 שנים, אולם ב-324 הכריז קיסר המערב קונסטנטינוס, מלחמה על ליקינוס. השניים נפגשו במספר קרבות ושלושת האחרונים שבהם נערכו על אדמת טורקיה של ימינו. קרב אדריאנופול התרחש ב-3 ביולי 324 באדירנה שבתראקיה וליקינוס נחל בו מפלה והסתגר בביזנטיון הסמוכה. במקביל לו התרחש קרב הלספונטוס הימי סמוך לבוספורוס וגם בו נחל ליקינוס מפלה. הקרב השלישי והמכריע, קרב כירוספוליס, התחולל ב-18 בספטמבר 324, הפעם בצידו האסייתי של הבוספורוס, סמוך לאיסקידר של ימינו, ובקרב זה ביסס קונסטנטינוס את ניצחונו. קונסטנטינוס, הקיסר הנוצרי הראשון (אף שיש הסוברים כי הוטבל לנצרות רק על ערס מותו), איחד את האימפריה הרומית בשנית, הוציא את עבודת האלילים אל מחוץ לחוק והפך את הנצרות לדת המועדפת באימפריה. בשנת 325 כינס קונסטנטינוס את הוועידה האקומנית הראשונה של הכנסייה, היא ועידת ניקיאה הראשונה (כיום איזניק שמדרום לאיסטנבול). קונסטנטינוס זימן את מנהיגי כל הקהילות הנוצריות, על מנת לדון במדיניות הכנסייה וקביעת הדוקטרינה הנוצרית. בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו לשילוש הקדוש, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה". עתה הקים קונסטנטינוס את בירתה החדשה של האימפריה בביזנטיון וכינה אותה "רומא החדשה" (Nova Roma) וטבע מטבעות מיוחדים לציון האירוע בשנת 330.
לאחר מותו של קונסטנטינוס בשנת 337 נקראה העיר על שמו - קונסטנטינופול, והאימפריה שנאלצה להתמודד עם פלישת השבטים הגרמאניים שבה והתפצלה. הבלקן במזרח ספג גלים של גותים והונים, והקיסר ואלנס הניח להם להתיישב בגדה הדרומית של הדנובה בשנת 376. אולם עד מהרה הם קמו נגדו, ושנתיים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 378, נערך קרב אדריאנופול סמוך לאדירנה שבתראקיה. הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת לרומאים וולאנס מצא את מותו בקרב יחד עם שני שלישים מצבאו.
את מקומו של ואלנס כקיסר המזרח תפס תאודוסיוס הראשון, ששב ואיחד את האימפריה הרומית בשלישית בשנת 392. היה זה תיאודוסיוס שהנהיג את הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה. ואולם, עם מותו, בשנת 395 נחלק השלטון באימפריה בין שני בניו, והפעם לעד. האימפריה המערבית פרפרה ובאה אל קיצה בשנת 476. במזרח, לעומת זאת, קמה האימפריה הביזנטית שעתידה להתקיים כמעט ללא הפסקה עד שנת 1453.
קפדוקיה
קפדוקיה (בטורקית: Kapadokya, ביוונית: Καππαδοκία) היא חבל ארץ גאוגרפי והיסטורי במרכז רמת אנטוליה באסיה הקטנה שבטורקיה. המושג נזכר לראשונה בכתובות פרסיות מתקופת הממלכה האחמנית בצורה קַפַטוּקַה, ואף על פי שבפרסית משמעותו "ארץ הסוסים היפים", נראה כי המילה אינה ממקור פרסי.
גאוגרפיה ותיחום.
נופה הייחודי של קפדוקיה הוא תוצר של תהליכים טבעיים בני מיליוני שנים. לפני כ-60 מיליון שנה נוצרו הרי הטאורוס שמדרום לקפדוקיה, ובד בבד נחרצה אנטוליה בשקעים ובעמקים. אלה התמלאו בלבה, טוף ובתוצרים געשיים אחרים שמקורם בהרי הגעש הסמוכים, ובמיוחד הר ארג'ייס והר האסאן (Hasan Dağı). העמקים החלו להיעלם באופן הדרגתי והאזור הפך לרמה. עם זאת, התוצרים הגעשיים שמילאו את העמקים נשחקו כתוצאה מהשפעת משקעים, רוחות, נגר עילי ותחתי ומשרע הטמפרטורות, ופיסלו תצורות נוף ייחודיות, שחלקן הנדמות למגדלים גבוהים וצרים, מכונות "ארובות הפיות".
במשך ההיסטוריה התייחס המונח "קפדוקיה" לתא שטח שממדיו ותיחומו המדויקים השתנו בהתאם לתקופה, ובהתאם לישויות עצמאיות או בלתי עצמאיות שנשאו שם זה. בתקופת הרודוטוס כיסה המושג את כל מרכז רמת אנטוליה מהרי הטאורוס בדרום ועד הרי צפון אנטוליה בצפון, ומהפרת במזרח ועד ימת טוז (Tuz Gölü - "ימת המלח") במערב. סטראבון לעומת זאת מסר תיאור רחב עוד יותר. בתקופת האחמנים כללה קפדוקיה גם את הרי צפון טורקיה, אך לאחר מכן חולק השטח לשני מחוזות נפרדים, ומחוז קפדוקיה הוגבל לשטחי רמת אנטוליה ללא ההרים שמצפון לה. החל בשנת 250 לפנה"ס התקיימה בקפדוקיה ממלכה עצמאית למחצה, אשר הייתה לבת בריתה של הרפובליקה הרומית, עד שבשנת 17 הפכה טיבריוס לפרובינקיה רומית.
מאז התקופה הרומית אין למושג משמעות מדינית או מנהלית מוגדרת, אך הוא משמש כמותג תיירותי המתייחס בדרך כלל לאזור העיר נבשהיר בהקשר הצר, ולתא השטח שבין הערים אקסראי ממערב ועד לקייסרי במזרח במובנו הרחב. בשנת 1985 הוכרזו המוזיאון הפתוח בכפר גרמה וסביבותיו, וכן סדרה של תצורות סלע וקרקע טבעיות ברחבי קפדוקיה, כמו גם מבנים שנחצבו על ידי אדם לצורכי מגורים, פולחן וצרכים ציבוריים, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
קפדוקיה יושבה על ידי החאתים ולאחר מכן על ידי החתים בתקופת הברונזה המאוחרת. לאחר שקיעתן של הממלכות החתיות החדשות השתלט קרויסוס מלך לידיה על חלקה המערבי של קפדוקיה, בעוד שחלקה שממזרח לנהר קיזילאירמאק נשלט על ידי מדי. בשנת 546 לפנה"ס תקף קרויסוס את הממלכה האחמנית, וכורש הכניעו והשתלט על כל אסיה הקטנה. במשך מאתיים השנים הבאות שלטו הפרסים בקפדוקיה, שהוגדרה מאז ימיו של דריווש הראשון כסאטרפה שהשתרעה מצפון להרי הטאורוס וממערב לפרת.