ההפגנות בבירה החלו ב-29 במאי. בעקבות הגעת המפגינים סמוך לבית הלבן, הוחלט לשלוח את הנשיא דונלד טראמפ לבונקר מאובטח בשטחו. הוטל עוצר לילי בעיר. יום אחרי שמרתף בכנסית סנט ג'ון הוצת, פונו מפגינים על מנת שהנשיא דונלד טראמפ יוכל לבקר בכנסייה ולהצטלם עם ביבליה בידו. הפינוי בוצע באמצעות רימוני הלם, רימוני עשן ופרשים וספג ביקורת קשה מפוליטיקאים דמוקרטים ומהתקשורת בארצות הברית, בטענה שהפעולה נגדה את חופש ההפגנה מאחר שנעשתה לפני שעת העוצר. למחרת, המפגינים המשיכו למחות.
ב-3 ביוני, בצל המחאה, הודיע הפנטגון כי העביר 1,600 חיילים לאזור. בפנטגון אמרו כי החיילים שהועברו לבסיסים באזור הבירה נמצאים ב"כוננות מוגברת", אך לא נפרסו בעיר וושינגטון עצמה. אחרי יומיים, ראש העיר שינתה שם של רחוב שמול הבית הלבן לכיכר "חיי שחורים חשובים". מתנדבים כתבו את הסיסמה על האספלט באותיות צהובות וגדולות. ב-7 ביוני, הורה הנשיא לכוחות המשמר הלאומי שהוצבו בבירה לצאת מהעיר.
ב-20 ביוני, הפילו ושרפו מפגינים את הפסל של הגנרל אלברט פייק, שהיה הפסל היחיד של קצין בצבא הקונפדרציה שהוצב בעיר. הנשיא טראמפ ביקר בטוויטר את עבודת משטרת העיר, שלדבריו עמדה מנגד ולא מנעה את הפלת הפסל. אחרי ניסיון להפלת פסלו של הנשיא אנדרו ג'קסון, הודיע הנשיא טראמפ כי חתם על צו מנהלי שיגן על מונומנטים בארצות הברית.
מדינת וושינגטון.
בשכונת קפיטול היל שבסיאטל הכריזו מפגינים בתגובה למותו של ג'ורג' פלויד על הקמת האזור האוטונומי של קפיטול היל כאזור בעל שליטה אוטונומית ללא פעילות משטרתית (מחאת כיבוש ). נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, כינה את המפגינים "אנרכיסטים מכוערים" וקרא למושל וושינגטון ולראש העיר סיאטל להשתלט על האזור. ב-12 ביוני התקיים משא ומתן בין מפגיני תנועת חיי שחורים חשובים לרשויות על עזיבת המקום. לאחר שרבים מהמפגינים עזבו את האזור, השתלטו שוטרים ועובדי עירייה ב-1 ביולי על האזור ופינו ממנו את המפגינים הנותרים.
ניו יורק.
קרוב ל-100 מפגינים התכנסו בכיכר יוניון ב-28 במאי; נעצרו 72 מפגינים, חמישה מהם הואשמו בתקיפת שוטרים, וכמה שוטרים נפצעו קל. מפגינים צעדו לעבר בניין העירייה וחסמו את התנועה במנהטן תחתית. במנהטן, אחד המפגינים הכה קצין בפניו ואילו אחר השליך פח אשפה לעבר קצין והכה אותו בראשו. המפגינים השליכו בקבוקים לעבר שוטרים. למחרת, ב-29 במאי, התחדשו הפגנות שלום סביב כיכר פולי במנהטן, אולם בהמשך אירעו התנגשויות בין מפגינים למשטרה במרכז ברקליס בברוקלין והרסו שני רכבי משטרה בשכונת פורט גרין. מפגינים ניסו לפרוץ למתחם ה-79 בבדפורד–סטויאווסט בברוקלין, אך נהדפו.
מחוץ לארצות הברית.
מחוץ לארצות הברית התקיימו גם הפגנות מוקדמות נגד מותו של ג'ורג' פלויד, אנטי-גזענות שחורה ובריונות משטרתית, בעיקר בברלין, קופנהגן, לונדון, פריז, פרת', טורונטו וונקובר. בהמשך, ההפגנות התרחבו למקומות נוספים כמו סיאול, סידני, מלבורן, מינכן וכו'. ב-7 ביוני הפילו מפגינים בבריסטול, שבבריטניה, את פסלו של סוחר העבדים אדוורד קולסטון, והשליכו אותו לנהר. באנטוורפן שבבלגיה, הושחת פסלו של לאופולד השני. בעקבות ההפגנות הוקמה ועדת חקירה לבחינת ההיסטוריה הקולוניאלית של בלגיה.
אלברט וולף
אלברט לואיס וולף (בצרפתית: Albert Louis Wolff 19 בינואר 1884 - 20 בפברואר 1970) היה מנצח ומלחין יהודי-צרפתי ממוצא הולנדי. את רוב שנות הקריירה שלו עשה באולמות קונצרטים אירופאים, להוציא שנתיים שעשה כמנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק ושנים אחדות שחי בבואנוס איירס בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא נודע בעיקר במשרתו כמנצח הראשי של האופרה-קומיק בפריז, שבה החזיק שנים אחדות. וולף היה נשוי לזמרת המצו-סופרן הצרפתייה סימון באלאר.
ביוגרפיה.
ילדות, נעורים ולימודים.
וולף נולד בפריז להורים הולנדים, אך היה אזרח צרפת מלידה, מעולם לא חי בהולנד ולא החזיק בדרכון הולנדי. בגיל 12 התחיל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היו אנדרה ז'דאלז', סאבייר לרו ופול אנטונין וידאל. במקביל ללימודיו ניגן בפסנתר בקברט ובמשך ארבע שנים היה נגן העוגב בכנסיית אגליז סן-תומא-דאקין בפריז. עם סיום לימודיו, בגיל 22, קצר וולף פרסים ראשונים בהרמוניה ובליווי.
ראשית קריירה.
בשנת 1906 הצטרף וולף לסגל האופרה-קומיק, התיאטרון שהיה למוקד הקריירה שלו, ובמקביל ניהל הרכבים מוזיקליים במקומות אחרים בפריז. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה במופע גאלה באופרה בשטרסבורג (שהייתה אז בשליטה גרמנית) ב-9 במאי 1909, ואחריה השתדל לרכוש ניסיון רב ככל האפשר בהזמנות לזמן קצר בכל הסוגות האופראיות ברחבי צרפת. עוד קודם לכן, ב-1908, התמנה וולף למנצח המקהלה באופרה-קומיק. הייתה זו התנסותו הראשונה ביצירה בימתית מכל סוג שהוא. הוא נשאר במשרה זו למשך שלוש שנים ואז ניתנה לו הזדמנות לנצח על ביצוע הבכורה של "לה ג'וטה" מאת ראול לאפארה. האופרה-קומיק, שהתרשמה מהופעתו, צירפה אותו בשנת 1911 למסע לארגנטינה, שם ניצח על ביצוע הבכורה בבואנוס איירס של "פליאס ומליסאנד" מאת דביסי בתאטרו קולון. בשנים הבאות ניצח על ביצועי בכורה של יצירה זו בנאפולי, קופנהגן, כריסטיאניה (כיום אוסלו וסטוקהולם. באוגוסט 1910 ניצח על המוזיקה למחזה "פליאס ומליסאנד" של פורה בהפקה של ז'ורז'ט לבלאנק למחזה "פליאס ומליסנד" של מוריס מטרלינק בגני מנזר סן ואנדריל.
וולף המשיך לנצח באופרה-קומיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה שירת וולף תחילה באיפר ואחר כטייס (שירות שכלל סיור במרוקו), וקיבל עיטור על אומץ לב.
עם תום המלחמה, יצא וולף לארצות הברית להצטרף לצוות הניצוח במטרופוליטן אופרה, שם החליף את פייר מונטה ברפרטואר הצרפתי. הופעתו הראשונה הייתה ב-21 בנובמבר 1919, באופרה "פאוסט" של גונו. על אף הביקורות החיוביות שקיבלה עבודתו עם הלהקה, לא השלים וולף את עונת הניצוח השנייה שלו במטרופוליטן אופרה. בתקופת שהותו שם ניתנה לוולף ההזדמנות לנצח על כמה הופעות של אופרה משלו; בהצגת הבכורה של האופרה היה נוכח מוריס מטרלינק, שעל המחזה שלו "הציפור הכחולה" התבססה האופרה, הנושאת אותו שם.
המשך הקריירה.
וולף חזר לאופרה-קומיק בשנת 1921, כממשיכו של אנדרה מסאז'ה כמנצח ראשי, משרה שבה החזיק במשך שלוש השנים הבאות. הוא עשה לו שם כמי שניצח על ביצועי הבכורה בפריז של הילד והקסמים של מוריס ראוול ו"אנז'ליק" מאת איבר, ועל ביצוע הבכורה העולמי של Le brebis égarée (1923) מאת דריוס מיו. בערך באותו זמן, ייסד את ה"קונסרט מודרן פריז" כאמצעי לביצוע פומבי של יצירותיו החדשות. ב-1924 התפטר ממשרתו באופרה-קומיק והיה למנהל המוזיקלי של תאטר דה שאנס-אליזה.
ב-1925 התמנה למשנה למנצח של תזמורת פאדלופ, והרחיב מאוד את עבודתו במוזיקה תזמורתית בלבד (לרבות הופעה ברויאל אלברט הול, לונדון, ב-1926); בהמשך כיהן כמנצח ראשי ומנהל תזמורת פאדלופ, מ-1934 עד 1940. מ-1928 עד 1934 היה המנצח הראשי של תזמורת לאמורה. ראוי לציון בניצוחו ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית של אלבר רוסל (שהוקדשה לו) עם תזמורת לאמורה באוקטובר 1935; קודם לכן הקליט לראשונה את הסימפוניה השלישית של רוסל עם אותה תזמורת. ב-1938 ניצח פעמיים כמנצח אורח על התזמורת הפילהרמונית של ברגן. ב-1947 ניצח על אותה תזמורת עם גאיר טוואיט בהקלטה של הקונצ'רטו לפסנתר של טוואיט. כמו כן ניצח על שידור רדיו של הקונצ'רטו שלו לחליל עם פר ואנג כסולן והתזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
וולף ניצח על הבכורות באופרה-קומיק של "בית ספר לבעלים" (1935) ו"מאדאם בובארי" (1951) מאת עמנואל בונדרוויל.
ב-1945 התמנה למנהל האופרה-קומיק לתקופה קצרה. בעת עבודתו שם, ניצח על הביצוע הראשון של "שדי טירסיאס" מאת פרנסיס פולנק (19047) ואף כי פרש מתפקידו זמן לא רב לאחר כניסתו אליו, המשיך וולף לנצח מדי פעם בתיאטרון עד למותו ב-1970. הוא ניצח על 124 הופעות של "פליאס ומליסנד" בבית האופרה, יותר מכל מנצח אחר. הוא עמד בקשר גם האופרה של פריז, שם היה למנצח החל ב-1949. ב-1960 ניצח על הקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול בסטוקהולם עם הפסנתרן השוודי המהולל לארס זלרגרן.
אלברט וולף מת ב-20 בפברואר 1970.
ניקולאס השלישי
יחסי טורקמניסטן–יפן
יחסי טורקמניסטן–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין טורקמניסטן לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1992, כשנה לאחר עצמאותה של טורקמניסטן.
סחר.
בשנת 2018 שוויו של הייצוא הטורקמני ליפן עמד על 22 מיליון ין וכלל בעיקר ירקות וחומרים צמחיים אחרים. באותה השנה, שוויו של הייבוא הטורקמני מיפן עמד על 1.9 ביליון ין וכלל בעיקר מכונות, מכוניות, חלקי רכב ומוצרים אופטיים.
יפנים בטורקמניסטן.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בטורקמניסטן שבעים ואחד אזרחים יפניים.
הבית הכתום
הבית הכתום שבצהלה הוא מבנה שתוכנן על ידי האדריכל אריק גינזבורג. המבנה שוכן ברחוב אבישי בשכונת צהלה שבתל אביב. הפרויקט נחשב למבנה ארכיטקטורי יוצא דופן, והוא הפרויקט הראשון בתכנון אדריכל ישראלי שהוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. הבית נקרא "כתום", אך כיום הבית אינו כתום אלא אפור בהיר. הבית נצבע על ידי אסתי גינזבורג, בתו של האדריכל, אריק גינזבורג, בעקבות סכסוך על בעלות הבית בין השניים. לנוכח הצלחתן ופרסומו של הפרויקט, נכתב הספר "מבט מבפנים פנימה: סודות התכנון האדריכלי" העוסק בפיתוחו של הבית הכתום בצהלה ובלקחי הפרויקט.
תכנון, עיצוב ובנייה.