מתכונים רבים משלבים פירות יער. פירות יער משמשים להכנת ריבות, לאפיית עוגות, קוקטיילים, שייקים, מילקשייקים, שתייה קלה, יינות, ליקרים, צבעי מאכל טבעיים, ארטיקים וקרטיבים ביתיים, פנקייקים ולהכנת עוגות גבינה ופאי. יתר על זאת, פירות היער נאכלים כפי שהם או בתוספת שמנת מתוקה, שוקולד לבן, יוגורט על כל סוגיו או גבינות עם טעם נייטרלי או מתוק כמו ריקוטה ומסקרפונה. במטבח ההודי פירות יער כמו משפחת החמוציות מוגשים לצד בשר כדי לפרק את השומן שבו גם כצורך בריאותי.
קישורים חיצוניים.
קבוצה/קהילה של ״מגדלי פירות יער בישראל״ בפיסבוק: https://www.facebook.com/groups/israberry
השריר האגסי
השריר האגסי (TA: Musculus piriformis, בלטינית: בעל צורת אגס) ממוקם בחלקו העמוק של העכוז. כיווצו של השריר מביא לייצוב של ראש הירך במרחשת ולהנעת הירך לכיוון סיבוב חיצוני ופשיטה וגם להרחקת הירך כאשר היא כפופה.
דרך השריר או בסמוך לו עובר עצב השת. כאשר השריר מגורה, יפגע גם העצב ויופיעו תסמינים הקשורים לפגיעה בעצב השת.
תיאור.
לשריר האגסי מבנה צר שטוח והוא ממוקם לרוחב העכוז. מיקומו ומבנהו של השריר הופכים אותו לנקודת ציון חשובה באזור: מיקומם של כלי דם ועצבים היוצאים מהאגן לעומת השריר קובע את שמם, כמו למשל עורק העכוז התחתון (הזנבי) העובר מתחת לשריר ועורק העכוז העליון (הגולגולתי) העובר מעליו.
תחילתו של השריר האגסי בפן הקדמי של עצם העצה וברצועת העצה והגבשוש. הוא יוצא מהאגן דרך נקב השת הגדול יחד עם כלי דם ועצבים שונים שהעיקרי בהם הוא עצב השת.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בחלקו העליון של תל הירך הגדול שבעצם הירך.
עצבוב.
השריר האגסי מעוצבב על ידי ענפים משורשי העצב הראשון והשני של העצה (S1, S2).
מרחשת
תכלת (פירושונים)
אובייקט חבורתי
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, אובייקט חבורתי הוא אובייקט של קטגוריה, המקיים תכונות מופשטות של חבורות. גישה זו מאפשרת לאתר מבנים דמויי-חבורה בקטגוריות כלליות, ולטפל בהם בכלים השגרתיים של תורת הקטגוריות.
בקטגוריות רבות, האובייקטים החבורתיים הם אכן חבורות. לדוגמה, כל חבורה בקטגוריה של קבוצות היא אובייקט חבורתי. בקטגוריה של מרחבים טופולוגים, כל חבורה טופולוגית היא אובייקט חבורתי.
הגדרה.
נניח כי "C" היא קטגוריה שבה יש אובייקט סופי - 1, וכמו כן לכל זוג אובייקטים formula_1 קיימת מכפלה formula_2).
אובייקט חבורתי בקטגוריה "C" הוא אובייקט formula_3 ביחד עם מורפיזמים:
כך שהתכונות הבאות (המבוססות כמובן על אקסיומות החבורה) מתקיימות:
יעקב פלמוני
יעקב פלמוני (פולונסקי) (י"ז בניסן תרנ"ז, 19 באפריל 1897 – י"ב בשבט תשל"א, 7 בפברואר 1971) היה הוגה, מחנך וחוקר, חבר קבוצת דגניה א' שבבקעת כנרות, שם שנתן לאזור, כמו גם שמות הקיבוצים אפיקים ומעגן.
ביוגרפיה.
יעקב פלמוני נולד באביב תרנ"ז (1897) בעיירה הורושקי בפלך ווהלין שבדרום-מערב רוסיה, בן למשפחת חסידים ענפה. מילדותו התבלט בכישרונותיו, עבד וחסך כסף להגשמת שאיפתו להשלים את לימודי ה"חדר" בלימודים בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב; אך תקוותו נגוזה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא החל ללמוד לימודים כלליים כאוטודידקט. מלימוד עצמי שלט גם בשפות רבות, בהן ערבית, שבה ראה בסיס תקשורת חיוני לציוני המתעתד לחיות בארץ ישראל.
ברוסיה החל ללמד כמורה עברי. עם נישואיו למנוחה (לבית פרדמן), בוגרת הסמינר העברי לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין בוורשה, הוזמנו שניהם ללמד בסניף ההסתדרות הציונית בצ'רנוביל, שם נולד ב-1919 בנם עובד (שֵם שניתן לו במגמה שיעבוד את אדמת ארץ ישראל, כפי שאכן עשה). כחברים בתנועת "צעירי ציון", הם ניהלו את ביתם ואת בית הספר על טהרת העברית, מופת למורי "תרבות", והיו שותפים פעילים למלחמה שניטשה ברחוב היהודי (ואף הוחמרה עם פרוץ מהפכת פברואר) בין העברית ליידיש. בשנות המהפכה סבלה הקהילה והמשפחה פוגרומים חוזרים. אף שהיו רשומים לעלייה, הדבר נמנע מהם בגלל המצב הפוליטי ברוסיה ופרעות תרפ"א בארץ.
ב-1923 קבלו את הסרטיפיקטים, הגיעו לארץ ישראל על הספינה "הלואן", והתיישבו בשכונת בורוכוב שליד תל אביב (לימים גבעתיים). אף שפלמוני הכין עצמו עוד ברוסיה לעבודה בנגרות, על פי סקר המקצועות הנדרשים בארץ, בשנותיו הראשונות בארץ הוא הועסק כמורה וכמתרגם (הוא קרא בשמונה שפות) במערכת עיתון "הארץ". ב-1925 הוזמן להיות מורה בנהלל, ושם נולדה בתו צפירה. בנהלל התפרסם בתצפיות טבע וחקלאות, והורה אותן לתלמידיו בעברית מתחדשת.
ב-1932 הוזמן להיות מורה בדגניה. לאחר שנות הוראה אחדות התבקש לקבל על עצמו את הקמת "בית גורדון", בית לטבע ולחקלאות, לזכרו וברוח ערכיו והגותו של א.ד. גורדון, שהיה למוזיאון הראשון בתנועה הקיבוצית. פלמוני הוא שהנחה את עקרונות עיצובו ותכניו החינוכיים והתרבותיים של הבית. הוא עצמו נתפס למשנתו של גורדון כבר כנער ברוסיה, ותורתו של גורדון – הגלומה בין השאר בשתיים מאמרותיו: "בעבודה לקינו ובעבודה נרפא" וכן "ולקחת תורה מפי הטבע" – הפכה להיות מיסודות חייו. במגילת אבן הפינה לבית כתב: "לזכרו של איש מידות, הולך תמים, פועל חקלאי אשר אורח חייו הוא מופת נאמן של עבודת כפיים... ושיבת אמת של אדם מישראל אל מקורות הטבע, ואשר דעותיו ודבריו יאירו נתיבו של העם העובד לדורותיו".
בית גורדון היה מרכז מחקר ותצוגה, בעל אוספים עשירים (שחלקם הועברו עם מותו של פלמוני לאוניברסיטאות ירושלים ותל אביב שם הם אבן בוחן למחקר העכשווי) וספרייה ייחודית. פלמוני ראה בו מרכז להוראה ודעת, שאותם הקנה בארגון וסדר מופתי, שהיוו מאפיין מרכזי באישיותו כאדם, חוקר, ואיש ציבור מוערך בקהילתו המדעית והחברתית.
פלמוני התפרסם בארץ ובעולם במחקריו האנטומולוגיים והבוטניים, כתב ערכים ל"אנציקלופדיה המקראית" והגדיר חרקים (הוא תבע להגות את המילה "חרוקים") הקרויים על שמו, תוך שהוא משלב את שליטתו במקורות העבריים והיהודיים בידיעותיו מתצפיותיו בביולוגיה.
בדגניה הנהיגו פלמוני ורעייתו קבלת שבת ולימוד פרשת השבוע, ובמשך שנים רבות היה פלמוני עורך את סדר הפסח בקבוצה. כמחנך וסוציאליסט תהה ובדק את נפש האדם, גופו ומניעיו, ושאף כל חייו לתיקון עצמי. מכאן נבעו השקפותיו המקוריות בפילוסופיה של החינוך ובגרונטולוגיה, שאותה החל לחקור כבר בשנות השלושים לחייו (בה עוסק ספרו "במעלה החיים", תשי"ד). הוא גרס במאמר מנומק (תשט"ז) שיש להתחיל ללמוד כבר בגיל ארבע, "כמו שסיגלו אבותינו" והיה חסיד הלימוד העצמי. למרות גילו המתקדם בעת מלחמת העצמאות, השתתף פלמוני בקרב בדגניה -1948, ולאחריו ערך את האסופה "בסער ביום סופה: המלחמה בשערי דגניה: אייר תש"ח (מאי 1948)" (דגניה א' תש"ט).
במגילה שניסח פלמוני הטמונה בשורשי "ברוש המדינה" ("עץ המדינה"), שניטע בדגניה בט"ו בשבט תש"ח, נקשר גורלו של העץ בזה של המדינה העומדת לקום "בגבורה וכבוד", ובה כתב בין השאר: "אך צדק וחסד יישרו בה תמיד". העץ המרשים קרס בסופה שהתחוללה ב-26 באפריל 2018 והמגילה הטמונה נמצאה בין שורשיו. ליד העץ, ב"גן המגינים", מתחיל בכל שנה טקס יום העצמאות בדגניה.
ספריו.
לאחר מותו:
חק לישראל
"חֹק לישראל" (או בקיצור "חק") הוא מערך של חמישה ספרים הסודרים את חמשת חומשי התורה. הסדרה מסווגת כשיעור לימוד יומי על פרשיות התורה כסדרן. כל פרשה ופרשה בתורה מפורטת.
הספר.
סדר החק נערך על פי סדר הלימוד של האר"י כמתואר בפרוטרוט בפרשת "ואתחנן" שבספר "שער המצוות" ובספר "פרי עץ חיים". הם כוללים קריאת פסוקי תורה, נביאים וכתובים, לימוד פרק משנה, קטע גמרא וקטע מספר קבלה.
פסוקי התורה נקראים מפרשת השבוע, פסוקי הנביאים נקראים על פי רוב מהפטרת הפרשה ופסוקי הכתובים נקראים מספר משלי מתחילתו ועד סופו (מלבד חמשת הפסוקים האחרונים) ואחר כך מחמשת חלקי ספר תהלים.
פרקי המשנה נקבעים על פי היום בשבוע: ביום ראשון פרק מסדר זרעים, ביום שני מסדר מועד וכן הלאה.
קטע הגמרא הוא על פי רוב מהפרק בתלמוד הבבלי המקביל לפרק המשנה, בעיקר קטעים אגדתיים וקלים (בימי ראשון ושישי נבחרים קטעים מתוך המסכתות ברכות ונידה). קטע הקבלה הוא מתוך ספר הזוהר.
סדר הפסוקים והפרקים כפי שנהוג היום הודפס לראשונה על ידי רבי יצחק בן ברוך שחילק את ששת סדרי המשנה לששת ימות החול, והתאים את הסדר ללימוד מהיר ומסודר. לסדר זה הוסיף החיד"א קטעי הלכה ומוסר וקראם על שמו "יוסף לחק".
הסיבה לתקנה.
מכיוון שנפסק בהלכה בהלכות תלמוד תורה שכל אדם מישראל, גם אם הוא עסוק בפרנסה חייב לקבוע עתים ללמוד תורה בכל יום, ולשלש את לימודו שליש במקרא, שליש במשנה, ושליש בתלמוד, תיקן האר"י סדר לימוד יומי שכולל מחלקי התורה הנ"ל.
את תקנת הקריאה היומית "חק לישראל" יסד האר"י כפי שסיפר תלמידו רבי חיים ויטאל: האר"י היה נוהג לקרוא בסדר הזה בכל יום בחזרתו מבית הכנסת לאחר אכילתו, עטוף בטלית ומעוטר בתפילין. ולכן נהוג ללמוד בסדר חק לישראל אחר תפילת שחרית עוד בלבוש הטלית ותפילין. גם כיום ישנם תלמידי חכמים הנוהגים לפתוח בו את יום הלימודים לאחר תפילת שחרית, בעוד לבעלי הבתים היה זה הלימוד העיקרי באותו יום.
קהל היעד.
רוב הנוהגים ללמוד בסדר חק לישראל הם אנשים עובדים, אשר לא משקיעים את מירב זמנם בלימוד תורה, אלא קובעים עיתים לתורה (מכונים "בעלי בתים", במלעיל). בעזרת לימוד בחק לישראל ניתן ללמוד קטעים מכל חלקי התורה המרכזיים בזמן קצר יחסית.
קהל יעד נוסף הוא תלמידי חכמים הנוהגים על פי הקבלה.
כוונות ותפילות קודם הלימוד.
הרב חיים ויטאל כתב כוונות שיש לכוון ותפילות שיש לומר לפני קריאת כל קטע מהתורה, נביאים, כתובים, משנה, גמרא, הלכה וקבלה.
תפוצת החק.