בדצמבר 1840 עזר טייר להבטיח את בחירתו של ויקטור הוגו לאקדמיה הצרפתית, חרף התנהגותם של החברים השמרנים יותר. הוגו נבחר בסיבוב ההצבעות החמישי, בהפרש של קול אחד. אחרי בחירתו, הוגו שלח לטייר העתק של שיר חדש שכתב על נפוליאון ובהקדשתו הצהיר שטייר הוא "אדם שהוא מכבד ואוהב". "רוחך היא בין אלו שכבשו את רוחי עצמי. ניתן להרגיש שלפני שנכנסת לעולם הסוגיות הגדולות, עברת דרך עולם הרעיונות הגדולים. תקבל את אהדתי המלאה, הכבוד הרב והערצתי העזה".
בשנים 1840–1844 נסע טייר ברחבי אירופה, ביקר בשדות הקרבות של נפוליאון - בהולנד, בשווייץ, בגרמניה ובספרד, וגבה עדויות מאנשים שנכחו בהם. בינתיים, ב-1846, התמנה יריבו הפוליטי העיקרי, גיזו, מנהיג המחנה הימני בבית הנבחרים, לראש הממשלה. הוא פיזר את הפרלמנט וארגן בחירות ביולי 1846.
מפלגתו של גיזו זכתה בניצחון צר, עם 266 מושבים מתוך 449. עם זאת, אות מבשר רעות, עשרה מתוך 12 הנציגים של פריז היו באופוזיציה.
באותו זמן, המלך, שהפופולריות שלו הלכה וירדה, הוכה גם בטרגדיה אישית בעלת השלכות פוליטיות: בנו, יורש העצר, נהרג בתאונה והיורש החדש, נכדו של המלך, היה רק ילד.
ההתנגדות ללואי-פיליפ הלכה והתעצמה. במהלך השנה 1846 הוא ניצל משני ניסיונות התנקשות בחייו. באביב 1846 הצליח הנסיך לואי נפוליאון, מחופש לבנאי, לברוח מן הכלא בהם ונמלט לאנגליה. הוא המתין שם להזדמנות לשוב לצרפת ולזירה המדינית. טייר, כמנהיג המחנה שמאל-מרכז, הרבה בתקופה זו לקחת חלק בדיונים בבית הנבחרים. כפי שהתוודה לעמית הוא העריך ש"המלך נבהל בנקל. הוא יקרא לי שוב לממשלה כשירגיש בסכנה, אך אני אסכים רק אם אהיה בשליטה". הצעת טייר להגדיל את מספר האזרחים בעלי זכות להיבחר בבחירות, נדחתה על ידי גיזו וממשלתו. גיזו הצהיר בבית הנבחרים: "עדיין לא הגיע היום לזכות הבחירה לכל".
מהפכת פברואר 1848.
המושב האחרון של הפרלמנט של המונרכיה החוקתית התחיל ב-28 בדצמבר 1847 עם הודעה על הצלחה צבאית; הצרפתים הצליחו לדכא את ההתנגדות לשלטון צרפת באלג'יריה. אולם גברה ההתנגדות. מכיוון שחל איסור על אספות פוליטיות, האופוזיציה השמאלית התחילה לארגן מסיבות, ארוחות המוניות במקומות ציבוריים, אירועים שהיו למעשה אספות של האופוזיציה. טייר הצהיר בפרלמנט: "ארצנו צועדת בצעדי ענק אל קטסטרופה. תפרוץ מלחמת אזרחים, תתוקן החוקה ויהיה אולי חילופי גברא ברמה הגבוהה ביותר. אם נפוליאון השני, היה בא במקום המלך הנוכחי".
האופוזיציה משמאל הודיעה כי ב-22 בפברואר 1848 תארגן מסיבה ענקית בככר מדלן. גיזו, מתוך חשש להפרעות סדר, הכריז את המסיבה בלתי חוקית, הורה לספק תחמושת לחיל המצב ולהתכונן למקרה של מהומות.
טייר העריך כי הממשלה חזקה מדי מכדי לאפשר התקוממות, המליץ על זהירות והודיע כי לא ישתתף במסיבה. מפקד הצבא, המרשל בוז'ו, שלח פלוגות דרגונים ברחובות. אותו יום התחיל בשלווה, אך בצהריים, קבוצות מפגינים הרימו מתרסים בשאנז אליזה וזרקו אבנים גדולות על החיילים בחזית בניין משרד החוץ, בפינת שדרות דה קפוסין והרחוב קמבון. מתנדבים של המשמר הלאומי הוזעקו לתמוך בצבא, אך מעט התייצבו. טייר סייר ברגל ברחובות, רבים מהמפגינים זיהו אותו והריעו לו. ההפגנות התחדשו ב-23 בפברואר, תחת גשם מקפיא. המלך נשאר רגוע, ואמר לאחותו: "אף פעם לא עשו הפריזאים מהפכה בחורף, ולא יפילו את המלוכה בעד מסיבה". עם חלוף השעות המפגינים העלו יותר מתרסים והתעמתו עם החיילים. רבים ממפקדי היחידות של המשמר הלאומי יידעו את פרפקט המשטרה שהם בעד רפורמות ולא יתמכו בצבא נגד ההמונים. המון של 600–800 חברי המשמר הלאומי איימו לפרוץ לבניין האספה הלאומית. טייר פנה אליהם והזכיר להם כי האספה נבחרה באופן דמוקרטי. אז המשמרות עצרו את ההסתערות ומסרו לחברי הפרלמנט עצומה עם דרישות לרפורמות.
בארמון טווילרי המלך התלבט. ראש ממשלתו, גיזו ייעץ לו להרכיב ממשלה חדשה תחת ראשות מולה, אולם מולה סירב והמליץ למנות את טייר. "הבית בוער", אמר מולה למלך. "הוד מלכותו צריך לקרוא למי שיוכל לכבות את האש". המלך הסכים אחרי היסוסים, וביקש להביא את טייר. אולם אירוע אחר באותו ערב שינה את מהלך המהפכה: יחידה של הצבא פתחה באש כלפי המפגינים מחוץ למשרד החוץ בשדרות דה קפוסין. היו 16 הרוגים עשרות פצועים.
ב-24 בפברואר מוקדם בבוקר הגיע טייר לטווילרי ונפגש עם המלך, שהיה מיואש. הוא פגש גם את המרשל בוז'ו ונודע לו כי לצבא יש רק שישה עשר חיילים זמינים. בנוסף הם מותשים וחסרה להם תחמושת.
בן לילה פריז התמלאה במתרסים. טייר הציע להסיג את הצבא לסן קלו, לכנס שם תגבורות, ואחר כך לצעוד בחזרה אל פריז עם כוחות גדולים יותר (אסטרטגיה זו הוא יישם בעת הקומונה הפריזאית ב-1871), אבל המרשל בוז'ו רצה לתקוף את המתרסים תיכף ומיד; הוא הודיע למלך שמהלך זה יעלה בחייהם של כעשרים אלף אנשים. המלך אמר לבוז'ו שהמחיר גבוה מדי ולבטל את התוכנית. שורות הצבא התפזרו, וחיילים רבים הצטרפו למפגינים.
טייר האיץ במלך להימלט לסן קלו, אבל לואי פיליפ היה נחוש לקחת את ארוחת הבוקר הרגילה שלו ב-10.30. אחר כך הוא לבש מדי גנרל וסקר ארבעת אלפים חיילים ושני לגיונות של המשמר הלאומי שנאספו בחצר הטווילרי. בעודו רוכב מול החיילים, אלו הריעו לו, אולם אנשי המשמר הלאומי קראו: "הלאה השרים! הלאה השיטה!" וכיוונו את רוביהם אל המלך. לואי פיליפ פנה מיד אחורה ושב לארמון. שם התיישב בכורסה, עם ראשו בידיו. "הכל אבוד", אמר לטייר, "זה יותר מדי". טייר השיב בקרירות: "ידעתי זאת מזמן". בני המשפחה דחקו במלך להישאר ולהילחם. הוא פנה למפקדי הצבא ולטייר ושאל אם ישנה ברירה אחרת, אך הם שתקו. לנוכח תגובה זו התיישב המלך, כתב באיטיות את מכתב התפטרותו וחתם עליו. הוא התלבש בבגדים אזרחיים ועזב את המקום דרך גני טווילרי. כרכרה הסיעה אותו מפריז לסן קלו וזמן קצר אחר כך חצה את תעלת למאנש לגלות באנגליה.
הרפובליקה השנייה.
עם לכתו של המלך, טייר ושאר חברי הפרלמנט אצו לבית הנבחרים על מנת להחליט על הצעדים הבאים. כעבור זמן קצר הופתעו על ידי המונים שפלשו לבית, בקריאות "תחי הרפובליקה!" טייר נמלט ברגל וחזר לביתו. הרפובליקנים למרטין ולדרי-רולן הרכיבו מהר ממשלה חדשה, שטייר לא היה חבר בה. הממשלה הזמנית שנוצרה הוציאה צווים על חופש העיתונות וחופש ההתאגדות, וקראה לבחירות חדשות לפרלמנט, שבהן יוכלו להצביע כל הגברים מעל גיל 21, שהיו להם מגורים קבועים למשך יותר משישה חדשים. כך הועלה מספר המצביעים מ-200,000 לתשעה מיליון תושבים. בית הנבחרים הורחב לאספה לאומית בת תשע מאות חברים.
בבחירות שהתקיימו, רץ טייר כמועמד בעיר מרסיי, ובפעם הראשונה והיחידה בחייו, הובס. בנוסף לכל ב-15 במאי 1848 ניסו סוציאליסטים רדיקלים יותר לתפוס את השלטון. הם פלשו לפרלמנט והכריזו על ממשלה חדשה. הפעם, המשמר הלאומי הרפובליקני הגיב במהירות כדי להגן על הממשלה המכהנת, וכבשו מחדש את בית הפרלמנט והממשלה. החברים הסוציאליסטים שהשתתפו בניסיון ההפיכה סולקו מן האספה תוך השארת מספר מושבים ריקים. למושבים אלה התקיימו בחירות חדשות ב-4 ביוני וטייר נבחר בארבעה מחוזות: סן, ז'ירונד, אורן וסן תחתית. הוא בחר לייצג את המחוז סן תחתית.
באותו זמן שם פמיליארי הופיע מחדש בזירה הפוליטית הצרפתית: האזרח לואי-נפוליאון בונפרט, אחיינו של נפוליאון, שחזר מלונדון ונבחר בפריז על ידי 80,000 בוחרים, וכן על מושבים מטעם שלושה מחוזות. הנציגים הרפובליקנים הרדיקלים יותר ערערו על בחירתו; אז לואי-נפוליאון הסיג לפתע את מועמדותו ונשאר בלונדון, כדי להמתין לשעה מתאימה יותר.
בממשל של לואי-פיליפ נחשב טייר לרפובליקני שמאלי, אולם אחרי רעידת האדמה של מהפכת 1848 וכניסתם לאספה הלאומית של נציגים חדשים, תדמיתו הייתה של שמרן מתון. בזמן שהיה מחוץ לאספה פרסם מסה שבה למד סנגוריה על הקפיטליזם ועל רכוש פרטי, מה שקנה לו את תמיכת קהילת העסקים והמעמד הבינוני הצרפתי.
טייר תפס את מושבו בפרלמנט כראש הוועדה לעניינים כספיים וכמנהיג סיעת הרפובליקנים השמרנים. באווירה המתוחה ולפעמים אלימה ששררה, אימץ את המנהג לשאת איתו באופן קבוע אקדח טעון.
בספטמבר 1848 חזר לואי-נפוליאון בונפרט לפריז והשתתף בבחירות לפרלמנט. על אף שהתגורר בלונדון, שהיה אזרח שווייצרי ושלא ניהל מסע בחירות, הוא נבחר במספר עצום של קולות בחמישה מחוזות. בשובו לצרפת התיישב בבית בככר ונדום. הופעתו הראשונה בפרלמנט, עם מבטא גרמני וסגנונו הצולע, שכנעה את טייר ונציגים אחרים באספה שהיה מדובר ב-"minus habens", כלומר "אידיוט". זאת הייתה גם דעתו של לדרי-רולן ושל הנציגים הסוציאליסטים. האספה החדשה החליטה לקיים בחירות לנשיאות הרפובליקה, הראשונות שבהן יוכלו להצביע כל בעלי הבית הצרפתים. הבחירות נקבעו ל-10 בדצמבר 1848.
טייר עצמו שקל להגיש את מועמדותו, אך התוודה לעמיתו בפרלמנט, פאלו: "אם אפסיד, זו תהיה מכה חמורה לרעיונות הסדר; אם אנצח, אצטרך לאמץ את רעיונות הרפובליקה, ולאמיתו של דבר, אני בחור יותר מדי ישר כדי להתחתן עם אישה גרועה כל כך".