יעל הבורג (Capra falconeri) המכונה גם מארקור, דומה כאמור ליעל צ'ילטאן עד שהלה היה נחשב כתת-מין שלו. עם זאת בסופו של דבר היעל הצ'ילטאני סווג כתת-מין של עז הבר על בסיס 3 מאפיינים מורפולוגיים: 1) הקרניים של יעל צ'ילטאן מתאפיינות כאמור בשידרה בולטת בחלק החזיתי בדומה לעז הבר, שלא כמו השידרה האחורית אצל קרני יעל הבורג. 2) הפרווה של תיישי צ'ילטאן הבוגרים חסרה רעמה פרועה בחזה, בגרון ובגחון, ויש לה נטייה להתבהר בצלעות ובעורף ולהתכהות בכתף, בחזה ובקו האמצע הגבי - כל התכונות שמזכירות עז בר ונעדרות אצל יעל הבורג. 3) החתך של ליבת הקרן הגרמית של יעל צ'ילטאן דומה לזו עז הבר ולא ליעל הבורג. מעבר לשינויים המורפולוגים ניתן להבדיל ביניהם בקלות גם במבט שטחי: ליעל הבורג קרניים ארוכות דמויות בורג או חולץ פקקים והן משלימות לפחות 3 ספירלות; פרוותו גם נוטה להיות ארוכה ושעירה יותר. הנקבות של שניהם די דומות לבד ממבנה הקרניים. יעל הבורג מצוי בהודו, פקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן, והוא חופף עם היעל הצ'ילטאני.
תפוצה ואקולוגיה.
יעל צ'ילטאן אנדמי למערב פרובינציית בלוצ'יסטן שבפקיסטן בקרבת הגבול עם אפגניסטן. עד 1970 הוא היה מצוי במספר רכסי הרים בדרום מחוז קוויטה כמו הר צ'ילטאן, הר מורדאן, הר קאו-אי-מרן והר קאו-אי-ג'יסנק, אך כיום הוא מוגבל לחלוטין להר צ'ילטאן שנמצא בתחומי הפארק הלאומי הזרגנג'י - צ'ילטן וסמוך לעיר קוויטה (בירת הפרובינציה). ישנם דיווחים של ציידים מקומיים על שרידים קטנים מאוד של אוכלוסייה מאוד השורדת בהר מורדאר הנתמכים על ידי הקרניים שהוצגו. וזה יכול להיות גם ארבעה עד חמישה אנשים. התפוצה הגאוגרפית שלו מוגבלת למרכז הרי סולימאן ברמת בלוצ'יסטן המהווים חלק מהרי הינדו-כוש.
בית הגידול של יעל צ'ילטאן הוא באזור האקלים המדברי והצחיח למחצה, ומורכב ממדרונות הרריים עם פסיפס של צוקים, גבעות, חורשים דלילים, שיחים, אדמה טרשית, מחשופי סלע, בגבהים של 1,500 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 40-20 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 250 מילימטר לשנה.
התזונה של היעל הצ'ילטאני כוללת עשבי תיבול, שיחים, עשבים, עלים, ענפים וצמחייה טרשית נוספת. היא משתנה בין העונות בהתאם לזמינות המזון. היעל כנראה מסוגל לשרוד זמן ניכר ללא שתיית מים בדומה ליעל סינד. היעל פעיל בשעות הבוקר ואחר הצהריים, והשעות החמות של היום מנוצלות למנוחה. הוא חי בעדרים של כתריסר פרטים. מרבית האקולוגיה שלו דומה ליעל בורג ולשאר עיזי הבר. עונת הרבייה מתחילה באמצע אוקטובר ונגמרת בשבוע השלישי של נובמבר. הגדיים נולדים בסוף מרץ עד תחילת אפריל לאחר תקופת הריון של 160 ימים, ותאומים מתרחשים בתדירות די גבוהה. הגדיים נגמלים לאחר 6-5 חודשים ומגיעים לבגרות לאחר כשנתיים.
תוחלת החיים של היעל הצ'ילטאני היא כ-13 שנים.
הטורפים הפוטנציאלים של יעל צ'ילטאן בוגר הם נמר הודי, זאב הודי וקרקל, בעוד שטורפים קטנים יותר כ-שועל בנגלי ותן זהוב מהווים איום לגדיים. בעבר הטורפים הפוטנציאלים שלו כללו גם דוב שחור אסייתי וברדלס אסייתי.
איומים ושימור.
היעל הצ'ילטאני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה חמורה" (CR), בשל מספר נמוך ביותר יעלים המוגבל כיום לאזור אחד בלבד המאוים על ידי ציד לא חוקי ואובדן בית גידול, וכן בגלל הכחדתו מכל תחומי המחייה ההיסטוריים שלו.
האוכלוסייה האחרונה בעולם של יעלי צ'ילטאן מוגבלת כיום לפארק הלאומי צ'ילטאן-חזרג'אני שבמחוז קוויטה. המאמצים שנעשו בעבר כדי להציל את היעל מכליה כללו סגר מנהלי על הפארק, ושליטה על רעיית עדרי צאן, כריתת עצים וציד לא חוקי, יחד עם בניית קילומטרים של גדרות באזורי הגבול הבעייתיים. הפעולות הללו הביאו להתאוששות משמעותית של הצמחייה יחד עם גידול באוכלוסיית היעל הצ'ילטאני. עם זאת, ישנם דיווחים כי השימור של הפארק התדרדר לאחרונה.
פעולות השימור שמוצעות על ידי IUCN לפקיסטן:
בשנת 1975, האוכלוסייה הכללית של יעל צ'ילטאן הסתכמה בקירוב ב-168 פרטים בלבד. בשל הגנה נוקשה על הפארק הלאומי שהוקם בשנת 1980 כדי להציל את תת-המין, האוכלוסייה של היעלים גדלה לכ-480 פרטים עד שנת 1990. אומדני אוכלוסייה אחרונים שנעשו על ידי ה-הקרן העולמית לשימור חיות הבר בפקיסטן בשנת 1997 העריכו שישנים כ-800 פרטים. בשל הקרבה של הפארק לעיר קוויטה המהווה את בירת פרובינציית בלוצ'יסטן, הציד הלא חוקי באזור תמיד היה בעיה עיקרית. במהלך שנת 1992, שבטי המארי שהיגרו לאפגניסטן חזרו לפקיסטן בשל השפעותיה של מלחמת האזרחים במדינה. הממשל האזורי הבלוצ'יסטני הושיב אותם באופן זמני על המדרונות הנמוכים בסמוך לפארק הלאומי. כתוצאה מכך נגרמה השפעה הרסנית לצמחייה הטבעית ולחיות הבר בפארק הלאומי.
מכיוון שלא ידוע האם ההגנה הנוקשה על הפארק עדיין ממשיכה, היעל הצ'ילטאני נחשב עדיין כתת-המין הנדיר והמאוים ביותר ורשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת מסחר בינלאומי בו ובמוצריו.
דב תמיר
דב פ. תמיר (נולד ב-15 במרץ 1946) הוא לשעבר מנכ"ל המכללה הטכנולוגית באר שבע אשר כיהן בין השנים 2006–2021. אחד ממייסדי המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. יקיר העיר באר שבע לשנת 2012.
ביוגרפיה.
תמיר נולד בשם אוג'ן פרקש בעיר מדיאש, חבל טרנסילבניה ברומניה, לאירנה וארטור פרקש. המשפחה הייתה מסורבת עליה עד ינואר 1959 עת עלה עם הוריו ואחותו הבוגרת לישראל, לישוב רכסים, שם סיים את בית הספר היסודי (זבולון). הוא בוגר תיכון מקיף א' בבאר שבע בהנהלת ד"ר פועה מנצ'ל. עם סיום לימודיו, התגייס לחיל השריון והוכשר כמפקד טנק. הוא לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
תמיר הוא בוגר תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים (1968–1971) ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב (1978–1980).
בשנת 1973 החל עבודתו במכללה הטכנולוגית באר שבע, אז "בית הספר להנדסאים וטכנאים", בתפקיד מזכיר אקדמי. בהמשך קודם למשרות סגן מנהל, משנה למנכ"ל ומאז 2006, הוא מכהן כמנכ"ל המכללה הטכנולוגית. הוא החליף בתפקיד זה את פרופ' ג'ורג' מרקוביץ' (1977–2006).
ב-1981 השתלם תמיר בנושאי השכלה טכנולוגית מספר חודשים בגרמניה ומאז מקיימת המכללה הטכנולוגית קשרים עם מוסדות מקבילים בגרמניה. במהלך השנים הוא הקים פרויקטים לרווחת האוכלוסיות השונות מאשדוד ועד אילת. הוא נמנה עם מייסדי תיכון עירוני מקיף ח' בשנת 1991, והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון בשנת 1995.
תמיר פעיל בעמותת תנו לחיות לחיות ובאגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים. הוא חבר ועדת ההיגוי במיזם החברתי "ציונות 2000".
ספרים.
בשנת 2014 הוציא תמיר לאור ספר "60 שנות מצוינות טכנולוגית", אשר מפרט את פעילותה של המכללה הטכנולוגית מאז הקמתה ב-1954.
רודולף קוך-ארפאך
גנרל רודולף קוך-ארפאך (בגרמנית Rudolf Koch-Erpach; 9 באפריל 1886 - 27 בנובמבר 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
קוך-ארפאך נולד ב-9 באפריל 1886 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-2 (המלך), ובשנת 1910 הועבר לרגימנט הפרשים הבווארי ה-6 (אלברכט, נסיך פרוסיה). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין חימוש בקורפוס הבווארי ה-3, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קוך-ארפאך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1923 מונה קוך-ארפאך למפקד פלוגה 6 ברגימנט הפרשים ה-17 (הבווארי), וב-1 בנובמבר 1924 הועלה לדרגת מיור. באביב 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, ובאביב 1929 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-7. ב-1 בספטמבר 1929 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-17 (הבווארי), וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה לראש מטה של דיוויזיית הפרשים ה-1. ב-1 באפריל 1934 מונה למפקד פיקוד הפרשים בברסלאו, וב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במאי 1935 מונה למפקד פיקוד התותחנים ה-3, ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-8, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה קוך-ארפאך מפקד הדיוויזיה ה-8, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת לחם קוך-ארפאך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-24 ביוני 1940 קיבל קוך-ארפאך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-60. ב-1 בדצמבר 1940 הועלה קוך-ארפאך לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-1 באפריל 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-35. ב-1 במאי פרש קוך-ארפאך מתפקידו, ובאמצע יולי מונה למפקד אזור ברסלאו. ב-1 במאי 1942 מונה קוך-ארפאך למפקד המחוז הצבאי ה-8, וב-24 בנובמבר 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בכסף.
ב-26 בינואר 1945 מונה קוך-ארפאך למפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות ויסלה, וב-10 באפריל הועבר למפקדת הOB West. ב-6 במאי מונה קוך-ארפאך למפקד הארמייה הראשונה במקום הרמן פוירטש שנפל בשבי, ויומיים לאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לבעלות הברית.
לאחר המלחמה.
קוך-ארפאך שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר בעיר קרלסרוהה, עד למותו ב-27 בנובמבר 1971, והוא בן 85 שנים.
יעקב דוב רפפורט