ב־1982 עמד בראש ועדת כהן, אשר חקרה את האירועים במחנות הפליטים סברה ושתילה שבביירות, שבה היו חברים שופט בית המשפט העליון אהרן ברק ואלוף במילואים יונה אפרת. הוועדה פרסמה את מסקנותיה בפברואר 1983, והמליצה כי שר הביטחון, אריאל שרון, יסיים את כהונתו כשר הביטחון.
ב־15 בנובמבר 1983, בהגיעו לגיל שבעים וכשנה וחצי לאחר שמונה לנשיא, פרש לגמלאות. הוא הוחלף על ידי השופט מאיר שמגר.
אחיו היה הרב ד"ר קלמן כהנא, ממנהיגי פועלי אגודת ישראל, חותמי מגילת העצמאות וסגן שר החינוך והתרבות בממשלות ישראל.
נכדו הוא ד"ר אורי מאיר-צ'יזיק, חוקר ההיסטוריה של התזונה והרפואה בא"י.
כתב עליו השופט שלמה לוין: "כשם שהיה יצחק שקול בהסקת המסקנות, כך גם היה מתון ומדוד בסגנון אותו נקט. מעולם לא כתב בפסק דין שבעל דין או עד שיקר, או כפי שנמצא לפעמים בפסיקה, שפלוני הוא 'שקרן פתולוגי', ביטויים כאלו לא היו לרוחו של יצחק כהן, ראשית משום שמטבעו היה מתון בדין, ושנית, משום שהוא הכיר במגבלותיה של השפיטה לרדת בביטחון גמור לחקר האמת." בנוסף, בראיון שנערך עם השופט לוין בספר "ללא גלימה", מציין לוין כי לדעתו כהן הוא השופט הטוב ביותר שהיה בבית המשפט העליון אי פעם. הוא מתאר את השופט כהן כשופט רודף צדק, ותיאר מקרה מתקופותו של כהן כנשיא ביהמ"ש העליון. בפני השופט כהן הועלתה בקשת רשות ערעור מאדם שהורשע בהחזקת רכוש גנוב. האדם הורשע בבית המשפט השלום (לאחר שלא יוצג על ידי עו"ד). ערעורו נדחה בבית המשפט המחוזי, ולאחר מכן העלה את בקשת רשות הערעור בפני כהן. בצעד נדיר יחסית, כהן אישר את הבקשה והדבר הובא להרכב של ביהמ"ש העליון. בסופו של דבר, האדם זוכה לאחר שגם פרקליטות המדינה החליטה לחזור בה מכתב האישום. מקרה זה מתאר, ע"פ לוין, את רצונו של כהן לעשות משפט צדק.
סמגמה
סמגמה (מלועזית: Smegma; בעברית: חֵלֶב העורלה, חֵלֶב הדגדגן) היא הפרשה סמיכה ולחה המצטברת מתחת לעורלת הפין וסביב הדגדגן. סמגמה קיימת בכל היונקים, בזכרים ובנקבות כאחד. הסמגמה מכונה בעברית חֵלֶב העורלה והדגדגן. נפוץ יותר לראות סמגמה בגברים שלא נימולו לעומת נימולים.
מרכיבים ומאפיינים.
סמגמה כוללת על פי רוב הפרשות מבלוטות חֵלֶב, הפרשות שומניות, תאי אפיתל שנשרו מן העור וחיידקים. לפיכך מאופיינת הסמגמה לעיתים בריח לא נעים ובטעם עז ועלולה להיות מצע עשיר להתרבות חיידקים נוספים. החיידק העיקרי התורם ליצירת הסמגמה הוא מיקובקטריום סמגמטיס. מניעת ריחות לא נעימים והתרבות חיידקים מתאפשרת באמצעות היגיינה אישית. את הסמגמה ניתן לסלק בניגוב או ברחיצה.
בפעוטות שלא נימולו תיתכן הצטברות סמגמה בצורת פניני סמגמה שגודלן נע ממילימטרים בודדים ועד גודל אפונה. פניני הסמגמה נראות כבליטה חלקה ולבנבה מעל העטרה ומתחת לעורלה. בשל מצב של פימוזיס פיזיולוגי פתח העורלה צר ואין לפניני הסמגמה מוצא. פניני סמגמה אינן מחייבות התייחסות רפואית ולאחר היפרדות טבעית של העורלה מהעטרה בשנים הראשונות לחיים הן ייפלו החוצה מעצמן.
תפקידים.
אומנם תפקיד הסמגמה אינו ברור לחלוטין, אך יש לגביו כמה השערות:
סכנות.
חוסר שמירה על היגיינה אישית יכול להביא להצטברות כמות רבה של סמגמה שנרקבת ומתרבים בה גורמים מזיקים בכלל וחיידקים בפרט. לפי ארגון הסרטן האמריקאי (American Cancer Society), הצטברות סמגמה מגדילה את הסיכון לסרטן באזור העורלה ובפין, מאחר שהגירוי שהיא גורמת עלול להתפתח לדלקת, וכן מאחר שהיא מקשה על גילוי מוקדם של המחלה.
במקרים של הזנחה חמורה תיתכן דלקת המביאה לפימוזיס פתולוגי – הידבקות העורלה לפין עם הצרת פתח העורלה.
מנחת סירקין
מרי סלסט
מרי סלסט (באנגלית: Mary Celeste) הייתה ספינת סוחר אמריקאית שנמצאה ב-4 בדצמבר 1872 באוקיינוס האטלנטי, סמוך לאיים האזוריים, ללא צוותה. לא ידוע איך הגיעה הספינה לשם, מדוע ולאן נעלם צוותה.
היסטוריה.
הספינה הושקה ב-1861 בשם אמזון. כבר בראשית דרכה סבלה הספינה מתאונות מוזרות. יומיים אחרי השקתה מת קפטן הספינה על הסיפון באופן מסתורי. בהפלגתה הראשונה נתקלה הספינה ברשת דייגים באוקיינוס האטלנטי וחור גדול נפער בגופה. הספינה לא טבעה והגיעה לבסוף לחוף מבטחים. בעת תיקונה פרצה אש בתוך תאי הספינה.
לאחר מכן המשיכה הספינה להפליג לצרכים שונים. באחת ההפלגות נטרפה סמוך לחופי קנדה ושם ננטשה. בשנת 1865 נרכשה הספינה על ידי חברת ספנות אמריקאית, ששיפצה אותה, ובשנת 1869, שינתה את שמה למרי סלסט.
ב-7 בנובמבר 1872 הפליגה הספינה המשופצת תחת פיקודו של בנג'מין בריגז, מניו יורק בדרכה לאירופה כשעליה מטען של יינות, אלכוהול וכותנה. על הספינה היו משפחתו של הקפטן, אשתו ובתו סופי מתילדה וכן שבעה אנשי צוות נוספים. קפטן בריגז היה אדם מכובד אשר השיט ספינות רבות בעבר וצבר ניסיון רב. הספינה הייתה בדרכה לאיטליה, אך לא הגיעה ליעדה.
ב-4 בדצמבר נמצאה הספינה על ידי הספינה הקנדית "דה גרטיה", כ-600 מיל ימי מחופי גיברלטר. קפטן "דה גרטיה" סיפר שבמרחק של כ-400 מיל ימי מזרחית לאיים האזורים הבחין צוותו בספינה ששטה מוזר, כאילו אין איש נוהג בה. דרך המשקפת הוא ראה שזו המרי סלסט, אבל לא ראה על סיפונה שום פעילות. ניסיונות ליצור איתה קשר ולאותת לה לא נענו.
המשנה לקפטן אוליבר דבו מונה לעמוד בראש צוות שיעלה על סיפונה. להפתעתם התגלה כי הספינה נטושה, על אף שהכילה אספקת מזון גדולה ומטען מסודר. נראה היה שצוות הספינה עזב בחיפזון, שכן האוכל היה מוגש על השולחן בחדר האוכל הראשי, אך לא נגעו בו. הספינה הייתה במצב מצוין כשנמצאה. כל המטען היה במקום, חוץ מניירת הספינה, הכרונומטר והסקסטנט של הקפטן ואחת מסירות ההצלה.
צוות ה"דה גרטיה" הופתע לגלות שהרישום האחרון ביומן הקפטן נעשה ב-24 בנובמבר. ביומן לא נמצא מידע שיסביר מה קרה לצוות הספינה. הכול בו היה שיגרתי עד שפסקו הרשימות. הספינה נמצאה 10 ימים לאחר תאריך זה, ומכאן שהספינה שטה מ-24 בנובמבר עד 4 בדצמבר כ-740 קילומטרים ללא הכוונה, אבל למרות זאת נשארה במסלול המקורי שלה ולא סטתה ממנו כלל. סירת ההצלה או אנשי הצוות של הספינה לא נמצאו מעולם.
הספינה עצמה הובאה לנמל ג'נובה באיטליה, שם נפרק מטענה, והמשיכה להפליג עד שהתנפצה על חופי האיטי ב-1885.
דיווחים לא מבוססים מספרים על מציאת כלי נשק מגואלים בדם על הספינה, ומפרשים מוכתמים בדם. ההשערה שצוות הספינה נרצחו על ידי שודדי ים סותרת את העובדה שהציוד היקר שהיה על הסיפון לא נלקח, כולל חפצי ערך אישיים של הנוסעים. תאוריית קשר תולה את ההיעלמות המסתורית של הצוות, בכך שהספינה עברה דרך אזור המכונה משולש ברמודה, אשר בו נעלמו ספינות ומטוסים רבים באופן "מסתורי".
תעלומת המרי סלסט ריתקה רבים, וזכתה לגרסאות ספרותיות. ב-1884 פרסם ארתור קונאן דויל סיפור פופולרי על אודות קורותיה. ב-1935 כיכב בלה לוגוסי בסרט קולנוע בריטי על פי סיפורו של קונן-דויל. הנושא זכה אף לטיפולם של סופרי מדע בדיוני, שהידועים בהם הם רוג'ר זילאזני ופיליפ חוזה פארמר.
המרי סלסט מוזכרת גם בסרט ספינת רפאים בבימויו של סטיב בק משנת 2002. הסרט מספר על שישה אנשי יחידת חילוץ ימי המבקשים לחלץ ספינת פאר מסתורית בשם 'אנטוניה גראזה' הנטושה מעל המים מזה ארבעים שנה, ובתוכה הם נתקלים בתופעות מצמררות שלא ניתן להעלות על הדעת.
מיל מי-28
מיל מי-28 או מי-28 (באנגלית: Mil Mi-28. כינוי בקוד דיווח נאט"ו: Havoc, האבוק) הוא מסוק קרב דו-מושבי רוסי, האחרון מסדרת מסוקי הקרב של חברת מיל הרוסית, שעברה להתרכז בייצור מסוקים אזרחיים.
פיתוח.
המסוק פותח על סמך דגם המיל מי-24, ותוכנן כדי להתחרות במסוקים אמריקאיים מודרניים, דוגמת ה-AH-64 אפאצ'י וה-AH-1W סופר קוברה, ומבנהו מזכיר במידת מה מסוקי קרב אמריקאים. המי-28 הוא המסוק הרוסי היחיד ללא מקום לנוסעים נוספים מלבד לטייס ולנווט. המסוק לא זכה לפופולריות רבה וכמעט שלא יוּצא. בעקבות כך, החליטו הרוסים לפתח את מסוק ה-ka-50 מתוצרת קאמוב, שהתפרסם בשל מבנהו הייחודי של שני רוטורים המסתובבים לכיוונים נגדיים וממוקמים אחד מעל השני, ובכך מספקים למסוק דחף לעילוי בניצב למישור המסוק (ולא דחף ספירלי כבמסוק רגיל), ומייתרים את הצורך ברוטור הזנב. עתידו של המיל מי-28 תלוי ביכולת הרוסים לייצא אותו וכן במידת הרושם שיותיר במופעים אוויריים.
מבנה.
זהו מסוק בעל אמצעים אלקטרוניים רגישים, ומכ"ם חזק. יש לו שני תאי טיס, המוגנים בצורה כבדה. על אף המסוק מורכבים שלל אמצעים אלקטרונים רגישים. בעל רוטור זנב קטן יחסית לדגמים של מסוקים רוסיים אחרים.
נבטים (פירושונים)
עליונות אווירית
עליונות אווירית היא מצב שבו לחיל אוויר אחד ישנו יתרון אסטרטגי או טקטי משמעותי על פני חילות האוויר היריבים במהלכה של מערכה צבאית.
רקע.
המטוס הומצא בראשית המאה ה-20. במלחמת העולם הראשונה ניצלו אותו לתצפיות ולהפצצות בפצצות ידניות אשר נזרקו כלפי היבשה על ידי כוחות אוויר.
מבין התאורטיקנים שסקרו את התחום היו ג'וליו דואה (Giulio Douhet) האיטלקי, שבשנות ה-20 של המאה ה-20 כתב ספר בשם "השליטה באוויר", לורד יו טרנצ'רד - מפקד כוח אווירי במלחמת העולם הראשונה, לורד ויליאם טדר - מפקד חיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה, וכן הרמן גרינג - מפקד הלופטוואפה, שאימץ את תורתו של דואה בפועל.
הגדרה.
העליונות באוויר או השליטה באוויר מטרתה כיבוש השמיים, בשדה הקרב הטקטי, אם באופן מקומי ואם במרחבים המתפרשים על פני מספר מדינות.
עליונות אווירית מאפשרת נטרול כוחות יבשה וכוחות ימיים, שיבוש המשימה שלהם, יכולת פגיעה, הפצצה, השגת מודיעין ממרחב השמיים.