באפריל 1961 סבל סטיבנסון מההשפלה הגדולה ביותר בקריירתו הדיפלומטית לאחר הכישלון של ארצות הברית בפלישה למפרץ החזירים. לאחר ששמע שמועות כי "הרבה פליטים רצו לחזור ולהפיל את קסטרו", הביע סטיבנסון את ספקנותו בנוגע לפלישה, אך הוא נשמר בשולי המבצע וקיבל תדרוך תשעה ימים לפני הפלישה, תדרוך מעורפל מאוד שניתן על ידי ארתור שלזינגר הבן וה-CIA. טרייסי בארנס, סוכן בכיר ב-CIA, אמר לסטיבנסון ולצוותו כי "יהיה מבצע חשאי בקובה שיופעל על ידי ממשלת קובה. המבצע יקבל שיתוף פעולה אמריקאי הכולל הכשרה ומימון". לפי ההיסטוריון פיטר ווידן, בארנס לא סיפר לסטיבנסון כי תהיה פלישה צבאית בקנה מידה גדול לקובה, והוא גם לא פירט פרטים על מלוא התמיכה האמריקנית במורדים הקובנים ומעורבותם, ואף לא סיפר לסטיבנסון על תקיפות אוויריות המתוכננות להרוס את חיל האוויר של פידל קסטרו. עוזר מזכיר המדינה לענייני ארגון בינלאומי, הארלן קליבלנד, שהשתתף בתדרוך, חש כי בארנס "מתחמק מדי", כיוון שהוא נשלח כדי להרגיע את סטיבנסון ולהגיד לו שהנשיא קנדי "יודע מה הוא עושה", וכי "ברור שסטיבנסון לא היה אמור לספר לאו"ם את מלוא פרטי תוכנית הפלישה".
הפלישה דלפה וקסטרו הבין שתהיה פלישה אמריקנית, אולם סטיבנסון עצמו לא ידע על כך. קנדי, שחשב שסטיבנסון יכעס על כך שלא התייעצו בו בנוגע לכך, טען שלא רצה לסכן את מעמדו סטיבנסון כנציג אמריקני, וביקש מיועצו שיסביר לסטיבנסון שהוא ניסה להגן עליו במקרה שהמבצע ייכשל. ללא ידיעה שה-CIA והצי חימשו את המורדים, ושהטייסים הפציצו מטרות קובניות, חזר סטיבנסון על גרסת ה-CIA לפני האספה הכללית של האו"ם. הוא טען שהממשלה לא סייעה למורדים, ולאחר שגילה שהטעו אותו טען שאמינותו נהרסה. סטיבנסון שקל להתפטר, אולם חבריו והנשיא קנדי שכנעו אותו להישאר.
משבר הטילים בקובה.
במהלך משבר הטילים בקובה באוקטובר 1962, העביר סטיבנסון מצגת הסברה במושב חירום של מועצת הביטחון. במצגת, אשר משכה כיסוי טלוויזיה לאומי, הוא שאל בכוח את שגריר ברית המועצות באומות המאוחדות ולריאן זורין אם מדינתו תציב טילים גרעיניים בקובה. במהלך השאלה נראה כי זורין נרתע מלהשיב, סטיבנסון זירז את תשובתו של זורין ואמר "אל תחכה לתרגום, ענה 'כן' או 'לא'!". כאשר זורין השיב כי "אני לא בבית משפט אמריקאי, ולכן לא אענה על שאלה שמופנית אלי כאילו שאל אותי עורך דין, אענה לך בבוא העת,", ענה לו סטיבנסון "אני מוכן לחכות לתשובה שלי עד שהגיהנום יקפא". סטיבנסון הראה תמונות שצולמו על ידי מטוס הריגול לוקהיד U-2 שאיששו את הטענה כי ברית המועצות הציבה טילים גרעיניים בקובה, אחרי שזורין רמז שהם לא קיימים. סטיבנסון השתתף בכמה פגישות של ה-EXCOMM (וועד של המועצה לביטחון לאומי שייעץ לנשיא קנדי במהלך משבר הטילים) בבית הלבן, שם הציע באומץ לבצע חילופי דברים עם הסובייטים: אם יסלקו את הטילים מקובה, ארצות הברית תסכים להסיר את טילי יופיטר המיושנים שלה מאדמת טורקיה השכנה לברית המועצות. עם זאת, הוא ניצב בפני התנגדות חריפה מצד כמה חברים נוספים בוועד, שראו בחילופי דברים אלה סימן לחולשה. על פי יועצו של קנדי ​​וידידו של סטיבנסון, ג'ורג' בול, שהיה נוכח בוועד, חבריו "השתלחו ללא הרף בסטיבנסון". עם זאת, הנשיא קנדי ​​העיר: "אתה צריך להעריץ את עדלי, הוא נדבק למקומו גם כאשר כולם קופצים עליו", ורוברט קנדי ​​כתב כי "סטיבנסון זוכה לביקורת מאז מתח ביקורת על החלטות ממשל קנדי. אף על פי שלא הסכמתי עם המלצותיו, חשבתי שהוא אמיץ לאחר שהציע אותן, ואני יכול להוסיף כי הן היו הגיוניות". סטיבנסון העיר "אני יודע שרוב הבחורים האלה יחשיבו אותי כפחדן למשך שארית חיי על דבריי שאמרתי היום, אבל אולי אנחנו זקוקים לפחדן בחדר כשמדובר במלחמה גרעינית". למעשה, ממשל קנדי ​​הוציא את טילי ה-MRBM מאיטליה וטורקיה כחצי שנה לאחר סיום משבר הטילים בקובה, ויש ראיות כי הנשיא קנדי ​​הסכים באופן פרטי שאם הסובייטים יסירו את טיליהם מקובה, הוא יסיר את טילי יופיטר מטורקיה ומאיטליה במועד מאוחר יותר. העסקה שהציע סטיבנסון נשמרה בסוד במשך שנים רבות ולכן סטיבנסון לא קיבל שום קרדיט על הצעתו המקורית לפתרון המשבר.
במהלך כהונתו כשגריר באו"ם, נסע סטיבנסון ברחבי המדינה וקידם את האו"ם בנאומיו. הוא זכה להתנגדות מצד קבוצות שפקפקו באו"ם. באוקטובר 1963, נאם בדאלאס, טקסס, כשמפגינים מחו נגדו. אישה הכתה את סטיבנסון בראשו עם שלט, והוא שאל "היא חיה או בן אדם?" ודרש מהשוטר לא לקחת אותה לכלא אלא לבית הספר. לאחר מכן הזהיר את הנשיא קנדי ויועציו מהאווירה שחווה בדאלאס, אולם קנדי החליט לבקר בדאלאס בכל זאת בנובמבר 1963.
אחרי שהנשיא קנדי נרצח, המשיך סטיבנסון לכהן כשגריר ארצות הברית באו"ם תחת הנשיא לינדון ג'ונסון. ככל שהבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964 קרבו, הפכה מלחמת וייטנאם לנושא מרכזי וחשוב במסעות הבחירות. המועמד הרפובליקני, הסנאטור מאריזונה בארי גולדווטר דרש ניצחון מכריע בווייטנאם, וג'ונסון ראה בכך סיכון במלחמה גרעינית. סטיבנסון לא היווה שחקן מרכזי בסוגיית וייטנאם. הוא תמך בג'ונסון בפומבי ובפרטי כיוון שהוא האמין בתורת הבלימה, אולם הוא גם רצה לפתוח במשא ומתן עם צפון וייטנאם בתיווך האו"ם, מה שג'ונסון דחה.
מותו ומורשתו.
ביולי 1965 נסע סטיבנסון לז'נבה שבשווייץ כדי להשתתף בישיבה השנתית של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. אחרי הוועידה הוא ביקר בלונדון לכמה ימים, שם ביקר אצל ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון. סטיבנסון שוחח עמו על המצב בדרום וייטנאם ולאחר מכן ראיין אותו אריק סברייד. באחר הצהריים של 14 ביולי, כאשר טייל בלונדון עם העוזרת שלו (שהייתה גם המאהבת שלו) מריאטה טרי בכיכר גרוונר, סבל סטיבנסון מהתקף לב מאסיבי, ומת מאוחר יותר באותו יום בשל אי-ספיקת לב בבית החולים סנט ג'ורג' הנמצא ברובע וונדסוורת'. הוא היה בן 65.
לאחר שנערך לו טקס הנצחה באולם העצרת הכללית של האומות המאוחדות (ב-19 ביולי 1965), בוושינגטון הבירה, בספרינגפילד, ובבלומינגטון, סטיבנסון נקבר על בבית העלמין אוורגרין הנמצא בבלומינגטון, אילינוי. בהלווייתו האוניטריאניסטית בבלומינגטון השתתפו דמויות לאומיות רבות, בהן הנשיא לינדון ג'ונסון, סגן הנשיא יוברט האמפרי, ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
העיתונאי דייוויד הלברשטאם כתב על סטיבנסון:
בשדה התעופה המרכזי של אילינוי, ליד בלומינגטון, יש פסל בדמותו של סטיבנסון. הפסל נראה כאילו סטיבנסון יושב על ספסל כשרגליו נשענות על התיק שלו וראשו נשען על ידו, כממתין לטיסתו. הוא מתואר כנועל נעליים עם חור יחיד, עמן הלך קילומטרים רבים במהלך מסע הבחירות שלו. הנעל הפכה לסמל של מסע הבחירות שלו.
החווה של עדלי סטיבנסון השוכנת במטאווה שבאילינוי, הייתה ביתו של סטיבנסון בין השנים 1936–1965 והיא רשומה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית, ונקבעה כציון דרך היסטורי לאומי.
לאחר מותו, קיבל סטיבנסון את עיטור מסדר לינקולן (עיטור הכבוד הגבוה ביותר באילינוי) על ידי מושל אילינוי ב-1965.
סטיבנסון בתרבות.
בסרטים ובטלוויזיה.
סטיבנסון אוזכר כמה וכמה פעמים בסדרות טלוויזיה ובסרטים. סטיבנסון אוזכר בסדרה "משפחת סימפסון" בפרק "Lisa the Iconoclast" (פרק 16 בעונה השביעית, שודר לראשונה ב-18 בפברואר 1996) ובפרק "The Secret War of Lisa Simpson" (פרק 25 בעונה השמינית, שודר לראשונה ב-18 במאי 1997). דמותו של סטיבנסון הופיעה בפרק זה כאשר הארי שירר מדבב את הדמות. בסדרה "ימים מאושרים", סטיבנסון אוזכר בפרק "The Not Making of the President" (שודר לראשונה ב-28 בינואר 1975). בסדרת הטלוויזיה "מדע מסתורי 3000" נראה כי סטיבנסון קונה מכונית. באחד מן הפרקים בסדרה "מרפי בראון", נולד תינוק ומוענק לו השם "עדלי סטיבנסון".
סטיבנסון אוזכר גם בסרטי קולנוע. פיטר סלרס טען כי תיאורו של הנשיא מרקין מפלי בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" מבוסס על אישיותו של סטיבנסון. אמרתו של סטיבנסון בזמן משבר הטילים בקובה, "אל תחכו לתרגום", לשגריר הרוסי ולריאן זוריוה, עורר דיאלוג בסצנת בית המשפט ב"". הנאום ההיסטורי עצמו מתואר בסרט "שלוש עשרה ימים". בסדרה זו, מיכאל פאירמן גילם את סטיבנסון. בנוסף, גם השחקן ראלף בלאמי מגלם את סטיבנסון בסרט הטלוויזיה "טילי אוקטובר". סטיבנסון אוזכר גם בסרטים "העולם של ויין 2" (אחת הסצנות מתרחשות בפארק על שמו של סטיבנסון הנמצא באורורה), "בגדים פשוטים" (בית הספר התיכון נקרא על שם סטיבנסון), "הרומן שלי עם אנני" (הדמות של וודי אלן מספרת בדיחת סטנד-אפ על הקמפיינים של סטיבנסון ואייזנהאואר).
בייגלמאכער
קראות מזרח אירופה
בית ברגהיים
בית ברגהיים (הקדמי והאחורי) הם שני מבנים המהווים כיום חלק מקריית עיריית ירושלים.
מבנים אלה (אשר כונו גם "בניין דארוטי") נבנו בסמטת יוחנן מגוש חלב בשנות ה-80 של המאה ה-19, למול גן העיר. המבנים נבנו כביתו הפרטי של הבנקאי והסוחר העשיר מלוויל פטר ברגהיים, שהיה יהודי מומר מגרמניה.
המבנה הקדמי (בית ברגהיים הקדמי) נבנה בשנת 1880, והמבנה האחורי נבנה מספר שנים לאחר מכן. מבנה דו קומתי זה שילב בנייה אירופאית האופיינית לגרמניה (גג רעפים עם עליית גג) עם בנייה ירושלמית טיפוסית (שערים וחלונות מקושתים בקומתו התחתונה). שער הכניסה למבנה עוטר באבן רישא שעליה חקוק מגן דוד, ומשני צדי הפתח הוצבו ספסלי אבן - מוטיב המאפיין בנייה מוסלמית בעיר העתיקה. בחלקה הצפוני של חזית המבנה הייתה חנות שהכניסה עליה הייתה מבעד שער קמור.