ב-10 בינואר 2012, נבחר פונטי ליו"ר איגוד הג'ודו במסגרת הבחירות להנהלת האיגוד.
פונטי נשוי ולו שתי בנות. מתגורר בתל אביב. בבעלותו עסק בתחום פעילויות העשרה ויצירת תוכניות והפעלות לילדים לשעות הפנאי.
הישגים מקצועיים.
כיו"ר איגוד הג'ודו.
בסך הכל זכו ספורטאי הנבחרות במהלך כהונתו כיו"ר איגוד הג'ודו ב 234 מדליות, מהן 13 מדליות באליפויות אירופה, 4 באליפויות עולם ושלוש מדליות אולימפיות.
פעילות ציבורית.
בשנת 1996 ייסד משה פונטי יחד עם שני הרשקו את עמותת "מיטב" לקידום תרבות הג'ודו בישראל אשר עסקה במשך 17 שנים בהקמה ותפעול של עשרות מועדוני ג'ודו לכל הגילאים ברחבי המדינה, ובהכשרת מאות צעירים כג'ודוקאים. העמותה הפכה בשנת 2013 ל"מרכז מיטב לקידום תרבות הספורט בישראל", ועיקר פועלה כיום הוא קידום ופיתוח של תשתיות ספורט ומועדוני ספורט בישראל.
משה פונטי מכהן כחבר דירקטוריון באיגוד הג'ודו העולמי וחבר הנהלת הוועד האולימפי הישראלי. וחבר המועצה הלאומית לספורט.
ביוני 2022 נבחר להנהלת איגוד הג׳ודו האירופי EJU. והצטרף לדירקטוריון המצומצם של האיגוד האירופי
כל ממזר מלך
כל ממזר מלך הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה משנת 1968, שנכתב ובוים על ידי אורי זוהר, בכיכובם של יהורם גאון ועודד קוטלר.
הסרט זכה להצלחה בבתי הקולנוע (מעל 740,000 צופים בישראל) ובקרב המבקרים, אבל נשכח מאז כמעט לגמרי מהתודעה.
עלילה.
הסרט מתחיל בהעלאת ארון קבורתו של העיתונאי האמריקאי רוי המינגס (ויליאם ברגר) למטוס. במטוס, אשתו איילין (פייר אנג'לי) מאזינה להקלטותיו של רוי. בהקלטות אלו, מתאר ומסקר רוי את התפתחות מלחמת ששת הימים ופרשנותו למצב, כחלק מעבודתו העיתונאית. על רקע ההקלטות שלו רוי, הסרט מציג את שהותם של רוי ואיילין בישראל. אל השניים מתלווים איש מטעם משרד החוץ (אורי לוי) ויורם (יהורם גאון) המשמש כנהג פרטי. דרך יורם, רוי נחשף לסיפורו של רפי (עודד קוטלר), ידיד של יורם, בעל מסעדה ופעיל שלום פציפיסט, אשר מטרתו העיקרית היא לפגוש את הנשיא גמאל עבד אל נאצר ולשוחח איתו במטרה שיוכלו למנוע מלחמה בין המצרים לישראלים. לעומת זאת, יורם מסתיר מאחוריו קריירה צבאית בצנחנים, ובאחד הפלאשבקים בסרט רואים אותו דוחף צנחנים ממטוס. בסופו של דבר, מלחמת ששת הימים פורצת ויורם מקבל צו-קריאה. רפי לעומת זאת מחליט לקיים שיחות שלום במצרים עם מדינות ערב, במטרה לסיים את המלחמה בהקדם. המלחמה נגמרת כשבסופה ידם של הישראלים על העליונה, ויורם, אשר נלחם בשדה הקרב ואף הציל חייל פצוע, חוזר לחייו הרגילים כנהג. לעומת זאת, רפי החליט בתחילת המלחמה לחזור לישראל ולנסות להתגייס גם ואף להתנדב לעזור לקיבוץ, אך לא הצליח לממש את כל אחד מרעיונותיו. הוא מתקשר לרוי לספר לו זאת, ורוי בתגובה מספר לו שהמלחמה נגמרה ושהוא למעשה פספס אותה.
הסרט נגמר כשרוי נכנס לשדה מוקשים, שם הוא עולה בטעות על מוקש ומתפוצץ למוות.
דמותו של רפי נוצרה בהשראת סיפורו של אייבי נתן.
ביקורת.
מבקרי הקולנוע פרגנו. "סוף סוף: ס ר ט", נכתב ב"העולם הזה", "לא עוד סרט ישראלי, אלא פשוט סרט". "הקהל יוצא מהקולנוע מלא התפעלות נלהב ונרגש", כתב נתן גרוס ב"על המשמר". "המבקרים יוצאים בשבחים על הבימוי, הצילום והעריכה, על המשחק ועל הדיאלוג, וכל זה בזכות העובדה שהסרט באמת מבריק".
עם זאת, בביקורת שהתפרסמה אז ב"ידיעות אחרונות" נכתב: "אנג'לי הוטרחה לבוא לכאן ממרחקים, ללא צורך סביר".
"קרב הטנקים הנראה בסרט ראוי להיכנס לרשימה של הסצנות הבאטליסטיות הטובות ביותר של סרטי המלחמה בעולם", כתב גרוס ב"על המשמר".
ארנסט היינקל
ארנסט היינקל (בגרמנית: Ernst Heinkel 24 בינואר 1888 - 30 בינואר 1958) היה מתכנן ובונה מטוסים גרמני, מייסדה ומנהלה של חברת היינקל. כחבר המפלגה הנאצית שימש ספק מוביל של מטוסים למשרד התעופה בעת ההכנות למלחמת העולם השנייה ובמהלכה. חלוץ השימוש בהנעה סילונית והנעה רקטית בכלי טיס.
תולדות חייו.
נולד בגרומבאך שבמדינת באדן-וירטמברג. למד באקדמיה הטכנית בשטוטגרט, שם נחשף לראשונה לתכנון וייצור צפלין. בשנת 1909 בנה לראשונה מטוס, לפי תוכניות שיצר אנרי פרמן, שנתיים לאחר מכן התרסק עם מטוסו. באותה עת החל לעבוד כמתכנן בחברת אלבטרוס מטוסים, שם היה חתום על תכנונו של האלבטרוס B-II, מטוס סיור דו-כנפי ששימש את הצבא האוסטרו-הונגרי ואת הצי הקיסרי הגרמני בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922 ייסד היינקל את החברה שנקראה על שמו בעיר רוסטוק. בשל ההגבלות שהטיל חוזה ורסאי על גרמניה ואסרו על ייצור מטוסים בשטחה, העביר היינקל את הייצור לשוודיה וייעץ לצי הקיסרי היפני בבניית מטוסים ימיים שיואצו להמראה על ידי מנגנון קטפולטה (כלומר קצור מסלול ההמראה ואיפשור המראה מעל נושאת מטוסים). מנגנון דומה הותקן על הספינה ברמן לשם שיגור מטוסי דואר קלים מסיפונה.
עליית הנאצים לשלטון פתחה בפני חברתו של היינקל אפשרויות להתקדמות ופיתוח. היינקל שכר שני מהנדסים, וילפריד וזיגפריד גינטר, אשר יצרו עבורו תכנונים עבור מגוון מטוסים, בהם ההיינקל He 70, ששימש קווי דואר של לופטהנזה, והוסב למפציץ צבאי ומטוסי הקרב המהירים היינקל He 51; היינקל He 112 ו-היינקל He 100. היינקל עצמו היה חבר המפלגה הנאצית ושיתף פעולה עם הרמן גרינג ומשרד התעופה לשם ציוד הלופטוואפה במפציצי טורפדו היינקל 59 He ו-היינקל He 111. ב-1938 העניק לו אדולף היטלר את "פרס גרמניה למדע ואמנות" (Deutscher Nationalpreis für Kunst und Wissenschaft), "פרס נובל הגרמני" אותו חלק עם וילי מסרשמיט. למרות נטייתו להענות לתביעות ולהנחיות משרד התעופה, ניסו היינקל ומהנדסיו להתנגד לדרישה להוסיף למפציץ הכבד היינקל He 177 גם יכולות תקיפה בצלילה, בניגוד לדעת המומחים. בסופו של דבר הובילה דרישה זו לעיכוב בהצטיידות במטוס זה ולבלימת יכלתו האסטרטגית של הלופטוואפה.
היינקל ביקש להגביר ככל הניתן את מהירות הטיסה. הוא שיתף פעולה עם ורנר פון בראון והנס פון אוהיין בפיתוח סדרת מטוסי ניסוי בהנעה סילונית ורקטית. פרי הניסויים היו המטוסים החלוציים ההיינקל He 178, מטוס הסילון הראשון בעולם וההיינקל 176 He, כלי הטיס הראשון שהונע באמצעות מנוע רקטי מבוסס דלק נוזלי.
הלאמת מפעלי היינקל.
בשנת 1942 הודח היינקל רשמית על ידי גרינג (שסיפח את המפעל לקונצרן "מפעלי הרמן גרינג" - Herman Goring Werke) ועבר לווינה, שם עסק בתכנון מפציץ כבד, שיחליף את ההיינקל He 177 הכושל. שני דגמי אב טיפוס של המפציץ המתוכנן, היינקל He 274, שנבנו על אדמת צרפת הכבושה ליד סירן, נזנחו ב-1944.
במהלך המלחמה, על מנת לעמוד בקצב הייצור הנדרש ולצמצם עלויות, דרשו שר החימוש אלברט שפר ושר התעופה גרינג ממפעלי הייצור לעשות שימוש בעובדי כפייה, אסירי מחנות ריכוז ושבויי מלחמה, שהועבדו בתת-תנאים ועד אפיסת כוחות. קיימים דיווחים על הפעלת עבודות כפייה במפעלי היינקל, למשל במחנה העבודה בודזין (Budzyn) ליד קרשניק (לובלין) השאלה האם אישר היינקל אישית שימוש בעבודת כפייה שנויה במחלוקת. רוברט רני טוען שעבודת הכפייה במפעלים אמנם יושמה להלכה רק לאחר שהולאם וכאשר היינקל עצמו כבר לא היה בעמדה ניהולית פעילה, אך שהדבר מעיב על דמותו כמי שהיה הרוח החיה במפעלים גם לאחר מכן, שהוא מתעלם מהסוגיה לחלוטין באוטוביוגרפיה שחיבר והוא אף לא הביע צער או חרטה על הדבר.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה אסרו בעלות הברית על גרמניה לפתח תעשיית מטוסים והיינקל פנה לתעשיית רכב קל, בפרט קטנועים ומכוניות מיקרו.
ב-1956 חיבר היינקל אוטוביוגרפיה בשם "חיים סוערים" ("Stürmisches Leben"), בה הוא מהלל את הישגיו ומטהר את עצמו מכל שיקולים פוליטיים בעבודתו (הספר תורגם לאנגלית בנפרד בארצות הברית ובבריטניה וראה אור בשתי מהדורות שונות).
רק בשנת 1959 הוגשה תביעה נגד חברת היינקל (לאחר מותו של היינקל עצמו) בגין שימוש בעבודת כפייה במהלך המלחמה, אולם בית המשפט העליון של מערב גרמניה דחה את התביעה בטענה שמנהלי המפעל היו חסרי אונים.
קרב קאראנסבש
קרב קאראנסבש (בגרמנית: Der Rückzug von Karansebes, בהונגרית: A Karánsebesi csata, ברומנית: Lupta de la Caransebeș; בטורקית: Şebeş Muharebesi) היה אירוע מוטל בספק של אש ידידותית של הצבא האוסטרי, כחלק מהצבא של האימפריה הרומית הקדושה שככל הנראה התרחש בשנת 1788, בזמן המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), חלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית. הקרב ידוע בשל מהלך האירועים שהוביל לכך שהצבא האוסטרי תקף את עצמו כיוון שחשב שהוא נתון תחת התקפה טורקית.
תיאור הקרב.