במאה ה-20 עיקר השימוש בפרדות היה לצרכים צבאיים, ודוגמה לכך היא גדוד נהגי הפרדות שהקימו זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. אמצעי לוגיסטי זה מצא את ביטויו גם במלחמת העצמאות. היחידה שנקראה גדוד נהגי הפרדות (צה"ל) הוקמה בינואר 1948 ופורקה כשנה לאחר מכן. הפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה אשר פעלה עד מבצע קדש.
החל מתחילת המאה ה-17 כשהאירופאים הגיעו לאפריקה הדרומית, נעשו ניסיונות לביית זברות לרכיבה שכן הן היו עמידות יותר למחלות האפריקניות לעומת הסוסים שהובאו מאירופה. מרבית הניסיונות נחלו כישלון חרוץ בשל האופי הלא צפוי של הזברה והנטייה שלה להיכנס לפאניקה תחת לחץ. עם זאת, היו מקרים בודדים שבהם הצליחו להשתמש בזברות לרכיבה ולסיור - בעיקר על ידי הבורים בדרום אפריקה ולוחמי השוצטרופה במזרח אפריקה הגרמנית.
הדרכה ואימון.
המדריך העתיק ביותר על אימון סוסים לצורך לוחמת מרכבות שידוע לארכאולוגים, נכתב ב-1,350 לפנה"ס על ידי מאמן הסוסים החורי של ממלכת מיתני - קיקולי, עבור האימפריה החתית. המדריך, שנכתב בחתית, סיפק לארכאולוגים מידע רב אודות התפתחות השפות ההודו-אירופאיות. חיבור עתיק אחר בנושא אימון סוסים לרכיבה, הוא ה-"On Horsemanship" שנכתב על ידי המצביא האתונאי וקצין הפרשים קסנופון בסביבות 360 לפנה"ס. החיבור העתיק ביותר אודות לוחמת סוסים בדרום אסיה, נכתב ב-323 לפנה"ס על ידי צ'אנקיה שהיה איש צבא בכיר באימפריה המאורית.
בין אם הסוסים הוכשרו למשוך מרכבות, לשאת פרשים קלים, פרשים כבדים או אבירים משוריינים, נדרשה הכשרה רבה כדי להתגבר על האינסטינקט הטבעי של הסוס לברוח מהרעש, ריח הדם וכאוס השולט בשדה הקרב. יתר על כן, הסוסים היו חייבים להתרגל לתנועות פתאומיות בסביבתם מבלי לאבד את העשתונות, ולהיות מוכנים להגיב למקרה של לוחם אויב המסתער עליהם עם כלי נשק. סוסים אשר פעלו בשדה הקרב, תורגלו על ידי מאמניהם גם לבעוט ולנשוך ובכך להפוך לנשק קטלני המגן על הרוכב.
ברוב התרבויות, סוס המלחמה ששימש עבור רכיבה הוכשר לציית לפקודות הרוכב שהתבטאו בשימוש מוגבל במושכות או בהעברת שיווי המשקל של הרוכב כדי לפנות לצדדים או לבעוט ברגליו. הסוס גם תורגל לבצע פניות חדות לכל כיוון, ולשמור על איזון הרוכב אף כאשר יהיה עמוס בנשק ושריון. פיתוח האיזון והזריזות של הסוס היה גורם מכריע בהצלחתו בשדה הקרב. תקופת האימונים הייתה ארוכה בדרך כלל, על מנת להרגיל את הסוס לציית לפקודות הרוכב. עם זאת, בשדה הקרב הסוס לא תמיד פעל כמצופה, ובטנו של הסוס החשופה לכלי הנשק של חיילי הרגלים הייתה לרועץ עבור הפרש שדהר בין שורות חיילי אויב ומצא לא אחת את מותו בעקבות התהפכות סוסו.
הכשרה של סוסים אשר שימשו בלוחמת מרכבות לא הסתיימה בהכנה לשדה הקרב, שכן מרכבה הורכבה לרוב מצוות של שניים עד ארבעה סוסים, ועל הסוס היה מוטל ללמוד לפעול בצפיפות ולצד סוסים אחרים בצורה מתואמת. תנועות רכיבה מסוימות שנלמדות כיום בבתי ספר לרכיבה, היו במקור תמרונים ששימשו את הפרשים וסוסיהם בשדה הקרב האמיתי.
המצאות לשליטה על הסוס.
הכלים המוקדמים ביותר ששימשו לשליטה על סוסים היו רתמות מסוגים שונים שהומצאו כנראה מיד עם ביות הסוס. עדות לכך נמצאה בסימנים על שיני סוסים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של תרבות בוטאי בצפון קזחסטן המתוארכות ל-3,000 עד 3,500 שנים לפנה"ס. בטרם המצאת הרתמות, האדם השתמש כנראה במקלות כדי לכוון את הסוס בהליכתו על פי שרטוטים על סלעים וכלי חרס שבהם נראו בני אדם צועדים לצד בעל חיים דמוי סוס.
במרכבות.
המצאת הגלגל הייתה חידוש טכנולוגי גדול שהוליד את לוחמת המרכבות. בתחילה, זוג סוסים או פראים נרתמו לעגלות דו-גלגליות באמצעות עול של שוורים על צווארם, אולם מאחר שהעול אינו מותאם לאנטומיה של הסוס ומגביל את הניידות שלו, ההמצאה של רתמה משופרת יותר הייתה עניין של זמן. בפסיפסים מפלישת החיקסוס למצרים העתיקה בסביבות 1,600 לפנה"ס, נראים לראשונה סוסים אשר מושכים מרכבות באמצעות רתמה משופרת שאפשרה לסוס לנוע מהר יותר ולמשוך משקל כבד יותר.
גם לאחר שהמרכבה הפכה לכלי מלחמה מיושן, עדיין היה צורך בפיתוחים חדשים של רתמות עבור הסוסים, שכן הם היו נחוצים כדי למשוך משאות כבדים של אספקה ונשק לשדה הקרב. ההמצאה של הקולר בסין במהלך המאה ה-5 לספירה (ההשושלות הדרומיות והצפוניות), הקלה עוד יותר על הסוס למשוך משקל כבד יותר. הקולר הגיע לאירופה במהלך המאה ה-9, והשימוש בו היה נרחב החל מהמאה ה-12.
ברכיבה.
שני החידושים העיקריים שהובילו למהפכה האפקטיבית של לוחמים הרכובים על סוסים, היו האוכף והארכוף. רוכבי הסוסים למדו במהירות לרפד את הגב של הסוס כדי להגן על עצמם מהשדרה הקשה של הסוס והשכמות, ובמשך מאות שנים, הם נלחמו על גב הסוס כאשר הציוד שלהם הורכב משמיכה פשוטה או כרית על גב הסוס, ורסן בסיסי. כדי לפזר את משקל הרוכב על פני גוף הסוס ולהגן על גבו, תרבויות רבות מילאו את לוחות האוכף בריפוד בדומה לאוכפים המודרניים. הסקיתים והאשורים השתמשו ברצועות עור עבות שהקיפו את צלעות הסוס ונקשרו בבטנו ובצידי האוכף כדי להגביר את יציבות האוכף וביטחון הרוכב שסבל מאי יציבות עקב תזוזות האוכף. המצביא קסנופון הזכיר בחיבורו את השימוש במטלית מרופדת על זרועות הפרש במהלך המאה ה-4 לפנה"ס כדי שלא ישתפשפו בגוף הסוס. אוכפים עם מסגרת מוצקה מעץ שהומצאו על ידי הרומאים, הגנו על סוס מפני אי שיווי משקלו של הרוכב ובו זמנית סיפקו לרוכב יציבות, והם החלו להיות נפוצים החל מהמאה ה-2.
ההמצאה שהפכה את הפרשים ליעילים במיוחד הייתה המצאת הארכוף שבאה בתקופה מאוחרת יחסית. תחילתו בלולאה לבוהן שהייתה בשימוש בהודו כ-500 שנים לפנה"ס, ומאוחר יותר בארכוף יחיד ששימש ככלי עזר ליציבות הרוכב. סט הארכוף הראשון עם שני צדדים, הומצא בסין בסביבות 322 לספירה בשושלת ג'ין. ההמצאה הובילה למהפכה של ממש בקרב הרוכבים, שכן החל מאותו רגע היציבות שלהם השתפרה לעין ארוך, הם יכלו לשאת סוגים שונים של נשק לאחר שידיהם היו פנויות, והתאפשר להם להחזיק את הנשק בזוויות שונות שלא התאפשרו קודם לכן. הנוודים המונגולים ששוטטו ברחבי ערבות אסיה היו הראשון שאמצו את הארכוף, ובעקבות כך הם פיתחו יתרון צבאי מכריע. עד המאה ה-7, הארכוף התפשט ברחבי אסיה ולאחר מכן לאירופה בעקבות מסע הכיבושים האדיר של הפולשים המונגולים. למרות שהארכוף היה ידוע במהלך המאה ה-8 באירופה, אזכורים בספרות או בציור מראים שהשימוש בה החל רק מהמאה ה-9; השימוש הנרחב בארכוף בצפון אירופה, כולל אנגליה, נזקף לזכות הויקינגים שהפיצו אותה בארצות הצפוניות במאה ה-9 והמאה ה-10 במהלך הפשיטות שלהם על הארצות הללו.
טקטיקה.
העדויות הארכאולוגיות הראשונות על השימוש בסוסים במלחמה שמתוארכות ל-3,000 עד 4,000 נמצאו בערבות העשב של מזרח אירופה, בשטחים של המדינות המודרניות אוקראינה, הונגריה ורומניה. באותה תקופה, ממצאים מראים שאנשים באזורים הללו החלו להתקבץ ולחיות יחדיו בערים מבוצרות כדי להיות מוגנים מפשיטה של לוחמים על סוסים, אשר השתמשו בטקטיקה של תקוף וברח בצורה שמנעה מהמותקפים לרדוף אחריהם היות שלא היו ברשותם סוסים או שלא היו מאומנים ברכיבה. אותם רוכבים נוודים שפשטו על יישובים למטרות ביזה, הפיצו אט אט את השפות ההודו-אירופאיות במערב היבשת לאחר שכבשו שבטים ששכנו שם. נראה אם כן, שזו הייתה הטקטיקה העיקרית שבה השתמשו רוכבי הסוסים בתחילה.
לוחמת מרכבות.
התיעוד המוקדם ביותר בהיסטוריה של ניצול בני משפחת הסוסיים למלחמה מאורגנת, הוא לוח המלחמה בנס המלכותי של אור המתוארך ל-2,500 לפנה"ס, ובו נראים לוחמים שומרים על מרכבות מלחמה בעלות 2 גלגלים ורתומות לחמורים או פראים, כשהם חמושים בגרזנים או בחניתות ורומסים עם המרכבות את לוחמי האויב. "מרכבות" מוקדמות אלו, הסיעו לקרב צוותים אשר הורכבו מלוחם משליך כידונים בעודו עומד בירכתי הקרון ואוחז בכתפיו של הנהג. המרכבות השומריות זכו להתפתחות משמעותית במיתני באלף ה-2 לפנה"ס, ובהדרגה נפוצו בכל המזרח התיכון והגיעו עד מצרים העתיקה וממלכת החתים.
התיאור העתיק ביותר אודות מרכבת מלחמה במזרח הקדום, נמצא בכתבי אניתש החתי מהמאה ה-18 לפנה"ס, אשר בהם מצוין על שימוש ב-40 צמדי סוסים לצורך מצור על העיר סאלאטיווארה שבאנטוליה, ואכן החתים נודעו היטב בעולם העתיק בלוחמת המרכבות. למעשה, החתים היו העם הראשון שלמד את תורת הברזל, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק. השימוש הנרחב של מרכבות הסוסים בלוחמה נעשה בעיקר בתקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת, וחפף באופן כללי להתפתחות הקשת מורכבת שהומצאה בסביבות 1,600 לפנה"ס. פלישת החקסוס למצרים העתיקה במאה ה-16, הביאה איתה את המרכבה אשר הפכה לאחד מכלי הנשק העיקריים של הצבא המצרי (אך עדיין משנית לחיל הרגלים). במהלך 1,350 לפנה"ס, נכתב המדריך המפורט הראשון אודות אימון הסוסים ללוחמת מרכבות עבור הצבא של האימפריה החתית. למרות הקשיים בנהיגה במרכבה, יתרונותיה עלו על החסרונות בזמנים בהם שימשה לקרבות. בתקופה העתיקה לא היה ציוד עזר הולם ללוחמה מעל סוסים - הרוכב ישב על כיסוי עור פשוט שהיה מאוד לא נוח. לפיכך, המרכבה הייתה אמצעי התחבורה המהיר היחיד שעמד להכשרת חילות הרכב של הצבאות בסהר הפורה ובשאר העולם.