בשנת 2003, חתם גוסטפייס בחברת התקליטים דאף ג'אם, והשמיט את ה"קילה" משם הבמה שלו, גוסטפייס, באופן זמני. באפריל 2004, הוציא את האלבום Pretty Toney, שהכיל שני שירים בהפקתו של ריזה, אך לא הציג אף שיר בשיתוף אחד מחברי השבט, בשונה משאר אלבומיו של גוסטפייס. הסינגלים מתוך האלבום, "Tush" ו-"Run", שהיו שיתופי פעולה עם מיסי אליוט וג'דאקיס בהתאמה, זכו להצלחה מתונה במצעדים, והאלבום עצמו הוצג ברשימות רבות של מגזינים שונים, המדרגות את האלבומים הטובים ביותר. בשנת 2006, בחר לחזור לשם הבמה "גוסטפייס קילה", והוציא את האלבום Fishscale, שהגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד 200, ולמקום השני במצעד אלבומי ה-R&amp;B.
Therefore I Am
Therefore I Am הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-12 בנובמבר 2020, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל שני מתוך האלבום "Happier Than Ever"..
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי בילי אייליש, ביחד עם פיניאס או'קונל שגם הפיק אותו. ב-14 בספטמבר 2020, במהלך שידור חי בעמוד האינסטגרם, גילתה אייליש כי תוציא שיר וקליפ חדש. ב-9 בנובמבר, הודיעה אייליש ברשתות החברתיות כי "Therefore I Am", ייצא לאור ב-12 בנובמבר 2020.
בראיון עם זיין לו מאפל מיוזיק. אייליש סיפרה "אתה יודע שהשיר הזה מאוד מאוד מוכן לפרשנות. אני מאוד סקרנית לראות מה אנשים יקבלו ממנו וגם מה הם מרגישים כשהם שומעים אותו. היה כיף מאוד להשלים. היה כיף להקליט. אני מרגישה שאתה יכול לשמוע את זה. אני מרגישה שאני נשמע מאוד כמו... אני פשוט מתעסקת. אני פשוט מתלוצצת. זה כאילו, בוא. זה כל כך אמיתי. אני מרגישה טבעי, ואל דון 'לא לקחת אותי ברצינות, אתה יודע? אני אוהבת את זה." באותו ראיון אישרה אייליש כי השיר ייכלל באלבומה השני.
הרכב ומילים.
מבחינה לירית, אייליש שרה שלא אכפת לה מה אנשים חושבים עליה. תומאס סמית מ-"NME" אמר כי השיר "בנוי על קו בס רחב". אייליש שרה על שנאת הסיקור התקשורתי האינסופי, ומבקשת מהזייפנים להפסיק לדבר עליה ולחשוב שהם מכירים אותה וניתן לראות זאת בשורה: "הוצא את שמי היפה מפיך / אנחנו לא אותו דבר עם או בלי / אל תדבר עליי". השיר עצמו בסגנונות מוזיקת פופ ופופ אפל. הכותרת והליריקה המקבילה הם התייחסות לאמירה הפילוסופית "אני חושב, משמע אני קיים", שנאמר לראשונה על ידי רנה דקארט. השיר כולל הפקה מינימליסטית המורכבת מגיטרה בס.
הופעות חיות.
אייליש, חשפה כי תבצע לראשונה את השיר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2020, אשר יתקיים ב-22 בנובמבר 2020.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי אייליש, ופורסם בערוץ היוטיוב שלה ב-12 בנובמבר 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו. הווידאו קליפ צולם בתוך מרכז הקניות גלנדייל גלריה בקליפורניה. אייליש סיפרה לזיין לו מאפל מיוזיק על הקליפ: "הקליפ הוא בדיוק כמו שהשיר מרגיש לי - רשלני ולא ממש מנוסה. הקליפ צולם באייפון". היא תיארה את הווידאו קליפ כ"אקראי" ו"כאוטי" ואמרה שהוא צולם בלילה אחד וש"בקושי אנשים נכחו בו".
תקציר.
הקליפ מציג את אייליש שמתרוצצת במרכז קניות ריק במשך חמש דקות ובוחרת מאכלי ג'אנק פוד שונים. לאחר מכן נראית אייליש כשהיא אוכלת בייגלה, נקניקייה על מקל וצ'יפוטלה. כאשר היא ממשיכה להסתובב במרכז הקניות אייליש עולה במדרגות נעות, אוכלת בייגלה וסופגניות ותוך כדי שרה "אני לא חברה שלך / או משהו לעזאזל / אתה חושב שאתה האיש / אני חושבת משמע אני קיימת".
ביקורת.
כותב מגזין "The Fader", ג'ורדן דארוויל השווה את הקליפ של אייליש לקליפ של "Weapon of Choice" של פאטבוי סלים, אך אמר שיש בו "פחות ריקודים ויותר צ'יפס".
כנסיית הגואל (זאקרו)
כנסיית הגואל (בגרמנית: Heilandskirche, "היילנדסקירכה") שוכנת מדרום לכפר זאקרו (Sacrow), ששולב בשנת 1939 בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. היא מפורסמת בזכות האיטלקית שלה עם מגדל פעמונים נפרד ובמיקומה בנוף. היא נבנתה בשנת 1844. העיצוב התבסס על רישומים של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. הבניין תוכנן על ידי לודוויג פרזיוס, האדריכל החביב על המלך.
המבנה הוא חלק בקבוצה של אתרים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין". קבוצה ראשונה של אתרים מהמכלול הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, ובשנת 1992 נוספו לו שני אתרים בכפר זאקרו, כנסיית הגואל וארמון ופארק זאקרו.
היסטוריה.
כנסיית קדומות בזאקרו.
מעט ידוע על הכנסייה הראשונה בזאקרו. הכנסייה הראשונה עמדה באמצע הכפר ונבנתה מסלעים. ככל הנראה היא קרסה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648). התיאור הכתוב הראשון נמצא בכרוניקה משנת 1661, כאשר כומר מפרבר פאהרלנד (Fahrland) הסמוך הפך לאחראי על הקהילה.
בשנת 1694 הוקמה באותו מקום כנסיית מבולי עץ מעל קשתות הקריפטה של הבניין הקודם. יוהאן אנדרס מוריץ (Johann Andres Moritz), הכומר מפאהרלנד בשנים 1774–1794, כתב ביומנו תיאור מפורט של החיים בכפר ושל הבעלים המשתנים של בית האחוזה שנבנה בשנת 1774. הסופר תאודור פונטנה שילב חלקים מרישומים אלה בספר המסע שלו "טיולים דרך מארק ברנדנבורג" (Wanderungen durch die Mark Brandenburg). כפי שצוטט על ידי פונטנה, הביע האב מוריץ בשנת 1790 את סלידתו מהטיפול בקהילה הנידחת. לאחר שנפטר האב מוריץ בשנת 1794 הועברה קהילת זאקרו לאחריות כנסיית ניקולס הקדוש בפוטסדאם. לאחר 1808 היא הוחזרה לפאהרלנד.
הכנסייה הקטנה מבולי העץ לא הייתה שמישה לאחר 1813 והיה הכרח להרוס אותה בשנת 1822 משום שהייתה בסכנת התמוטטות. הקהילה קבעה להיפגש בחדר תפילה בבית ליד האחוזה של זאקרו. מצב עניינים זה נמשך עד שבניית כנסיית הגואל הסתיימה בשנת 1844.
בניית הכנסייה הנוכחית.
במשך מאות שנים החליפו הכפר זאקרו והאחוזה שלו ידיים פעמים רבות. באוקטובר 1840 רכש פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, את האחוזה תמורת 60,000 טאלרים והוסיף אותה לאדמותיו בפוטסדאם כעבור חודש. זמן רב לפני הרכישה שרטט המלך בניין כנסייה לזאקרו. הבניין החדש התאים למפרצון, נמל בו דייגים על נהר ההאפל יכלו לחפש מחסה עם סירותיהם בעת סערות. עבור המלך, המיקום היה סמלי למדי: הוא ראה את הספינה כמגן נגד סופות החיים. חותמת הכנסייה רומזת על כך עם הכיתוב הלטיני שלה: "S. Ecclesiae sanctissimi Salvatoris in portu sacro" (כנסיית הגואל הקדוש ביותר בנמל הקדוש).
לודוויג פרזיוס, אדריכל החצר, הפך את רישומי המלך לתוכנית בניין ומינה את עמיתו, פרדיננד פון ארנים, כמנהל הבנייה. הכנסייה משתרעת עד המים ומעניקה רושם של ספינה ממשית שעוגנת ליד שפת האגם. תכנון זה עלה שליש מעלות הבנייה הכוללת בפועל של 45,234 טאלרים ו-27 גרוש כסף. אחוזת זאקרו שימשה כבית המגורים של הכומר של הכנסייה. הבנייה החלה בשנת 1841, וההקדשה החגיגית של הכנסייה התקיימה שלוש שנים מאוחר יותר ב-21 ביולי 1844.
החל משנת 1842 תכנן אדריכל הנוף פטר יוזף לנה את השטחים מסביב לכנסייה, המפרצון, פארק אחוזת זאקרו ובית שכור בסגנון איטלקי (1843–44) מאת פרזיוס בשם "לדוקטור פאוסטוס" (Zum Doctor Faustus), שניצב רחוק יותר מזרחה. בסגנון האופייני שלו תכנן לנה שבילי הליכה רחבים ונוף רחב אל הפארקים של גליניקה ובבלסברג, של הגן החדש והעיר פוטסדאם עצמה.
לאחר ההקדשה ב-21 ביולי 1844 הייתה קהילת זאקרו קהילה עצמאית במשך ארבע שנים בלבד, ואז היא הפכה לחלק מהקהילה של כנסיית השלום בסנסוסי, ואחרי 1859 היא סופחה לקהילת בורנשדט. השינוי הסופי חל בשנת 1870, כאשר קהילת כנסיית הגואל מוזגה עם הקהילות קליין-גליניקה (לימים חלק מנאובבלסברג) ומחוז שטולפה (Stolpe, כיום ברלין-ואנזה) וכנסיית פטרוס ופאולוס בניקולסקוי (St. Peter und Paul auf Nikolskoe), והקימו ביחד את הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג.
ב-22 בדצמבר 1941 קראה הרשמית בעלת האידאולוגית האנטישמית לפעולה הולמת על ידי כל בגרמניה כדי להוציא את כל מי שאינו בן הגזע הארי שנטבלו לנצרות מכל תחומי חיי הכנסייה הפרוטסטנטיים. קהילות רבות שנשלטו על ידי נוצרים מתנועת יישמו מדיניות זו. עם זאת, הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג הגישה מחאה שנחתמה על ידי בני הקהילה במחאה נגד הרחקת הפרוטסטנטים ממוצא יהודי.
ריקבון ושיקום מאז 1961.
בניית חומת ברלין באוגוסט 1961 הובילה במהלך העשורים הבאים לנזקים כבדים לכנסיית הגואל. המחסום לאורך הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לבין ברלין המערבית נבנה היישר בשטח נכסי הכנסייה ומגדל הפעמונים שימש כחלק מקיר המגן של הבטון. הכנסייה שכנה בין החומה לגבול. למרות הנסיבות הללו, עדיין התקיימו טקסי דת סדירים בכנסייה עד ערב חג המולד 1961. כעבור כמה ימים, טומא פנים הכנסייה, שעמד באזור שנשלט בקפדנות על ידי חיילי משמר הגבול של גרמניה המזרחית, כמעט בוודאות על ידי חיילים אלו. בדרך זו הפכה הכנסייה למקום שלא ניתן לערוך בו טקסי דת. רשות הגבולות יצרה אפוא סיבה לאטום לחלוטין את הכנסייה, על מנת למנוע כל בריחה בחלק זה של הגבול.
מחוץ להישג ידם של חברי הקהילה, הלכה הכנסייה התדרדרה משנה לשנה. בסוף שנות השבעים התברר מצד מערב ברלין של ההאפל כי הבניין נמצא בסכנה משמעותית. משטח הבדיל של הגג הפך מקוטע. על כמה מפינות הספינה גדלו צמחים. כמה אנשים במערב ברלין פתחו במסע לעצור את ריקבון הכנסייה.