בשובו לטימישוארה פנה לוסטיג לשלטונות הקומוניסטים עם בקשה לאשר לו יציאה לפרינסטון, אך בקשתו נדחתה. באותה תקופה הוא קיבל אישור נסיעה לכנס בעיר בון בגרמניה למשך שבוע. מבון החליט לוסטיג לנסוע לפרינסטון ולא לחזור לרומניה ולמשטר השרירותי שלה.
במכון למחקר מתקדם בפרינסטון השתלם לוסטיג אצל מייקל עטייה למשך שנתיים. הוא סיים את התואר השני ואחר כך, בשנת 1971 את הדוקטורט, תחת הדרכתו של ויליאם בראודר, עם עבודה שדנה ב"משפט האינדקס של אופרטורים אליפטיים, תחת הכותרת „Novikov's Higher Signature and Families of Elliptic Operators”.
המשך פעילותו המדעית והאקדמית.
בשנת 1978 קיבל לוסטיג משרת הוראה בפקולטה למתמטיקה של MIT. בשנים 1999–2009 הוא כיהן כפרופסור מן המניין כראש הקתדרה על שם נורברט וינר ואחר כך בראש הקתדרה על שם עבדון-נור.
המשיך לעסוק בתורת ההצגות. בשנת 1984 הוא הצביע על כל הצגות החבורות לי השפוטות הסופיות. במאמר "הצגת החבורות קוקסטר והאלגברות הקה" ("Representation of Coxeter groups and Hecke algebras", (Inventiones Mathematicae כרך 53, 1979, ע'165) הנהיגו קשדן ולוסטיג את הפולינום הנושא את שמם (וניסחו את ההשערות קשדן-לוסטיג). בשנת 1980 הם מצאו פירוש לקוהומולוגיית חיתוך של גורסקי ומקפרסון.
בכנס הבינלאומי של המתמטיקאים בקיוטו בשנת 1990 דיווח לוסטיג על יישום שיטות "גאומטריות" אלו בתורת ההצגות ("Intersection Cohomology Methods in Representation Theory"). בסוף שנות ה-1980 הוא עסק גם בחבורות קוונטיות (שהוגדרו על ידי ולדימיר דרינפלד ומיצ'יו ג'ימבו).
עם תלמידיו נמנים קוראדו דה קונצ'יני ויאן גרוינובסקי.
חיים אישיים.
בשנת 1972 התחתן לוסטיג עם מיכל-נינה אברהם ומנישואים אלו נולדו שתי בנות. בשנת 2000 הוא התגרש ובשנת 2003 נשא לאישה את גונגג'ין לי.
אחת מבנותיו היא אייריני לוסטיג, אשת קולנוע, במאית הסרט התיעודי "בנייה מחדש" ("Reconstruction").
החל משנת 1994 בזמנו הפנוי עושה לוסטיג תרגילי יוגה. כמו כן הפך לצמחוני.
בנוגע לחווייתו כיהודי, התבטא פעם לוסטיג בריאיון:
"אינני דתי. אבל יהדותי מילאה תפקיד חשוב, גם בבחירתי במתמטיקה, שנראתה לי העיסוק הרחוק ביותר מן המגע עם פוליטיקה, וכן תחום שבו היו לי הסיכויים הגדולים ביותר להיות מוערך באובייקטיביות. הייתה ליהדותי משקל גם בעזיבתי את רומניה. העובדה שלא קיבלתי משרת מחקר ברומניה נגרמה במאה אחוז על ידי מוצאי היהודי, נאמר לי זאת אז ואישרו לי את העובדה הזאת גם מאוחר יותר. בעת הדיונים על בקשתי לקבל המלצה לפרינסטון, סברו שהוזמנתי לשם בגלל הקשרים שלי כיהודי.
קישורים חיצוניים.
Matematicianul descoperă ceea ce pre-există "המתמטיקאי מגלה דברים שמקדימים את הקיום" באתר הרומני Liter.net
ריצ'ארד דוטרואל
קמראן דיבה
קמראן דיבה (בפרסית: کامران ديبا, נולד ב-5 במרץ 1937) הוא אדריכל איראני בולט, המתגורר בפריז, צרפת. הוא בן דוד של פארה דיבה, המלכה לשעבר של איראן. התפרסם בעקבות עיצובו לקמפוס החדש של אוניברסיטת גונדישפור באהוואז, למוזיאון טהראן לאמנות עכשווית ולמרכז התרבות ניאווראן בטהראן. כרים אמאמי מתייחס אליו באנציקלופדיה איראניקה כזרז אמנות בחברה האיראנית של שנות ה-70.
דיבה הוא זוכה פרס אגא חאן לאדריכלות.
קורות חייו.
הוא התחיל לצייר בשנות ה-50 המאוחרות בארצות הברית. ציוריו המוקדמים מושפעים מאקספרסיוניזם מופשט או אסכולת ניו יורק. במהלך שנות ה-60 השתתף בתערוכות קבוצתיות כמו אירועי הביאנלה של גלריית קורקורן (מוזיאון בוושינגטון), ב-1963, הציג תערוכה של הציורים המופשטים שלו בגלריית ריאליטיס. למרות שהוא למד והתחיל לצייר בארצות הברית, התרבות והציוויליזציה האיראנית השפיעו על עבודתו בהדרגה. התוצאה הייתה סדרה של ציורים שכללו הרכב של כתבי יד מאוירים וקליגרפיה בהשפעה פרסית. לפני שחזר לאיראן הוא ייצג את איראן באירועי הביאנלה של פריז וונציה.
המופע הראשון שלו באיראן היה התקנה ומיצג אורקולי הנקרא "ווטרמן האובד" בסביבות שנת 1966 בגלריה סייהון. גלריית זנד בטהראן ייצגה את דיבה בשנות ה-70. בנוסף לציוריו, הוא הציג בשנת 1974 מיצג והפנינג המערבים את הציבור בערב פתוח.
קמראן עזב את איראן ב-1978, שנה לפני המהפכה האיראנית, מאז הוא עבד בלונדון ווושינגטון כעת הוא עובד בפריז, וקוסטה דל סול, ספרד. לאחר המהפכה, דיבה המשיך לצייר באופן קבוע לאורך שנות ה-80 וה-90, עם זאת הוא בחר שלא להציג את עבודותיו בפומבי. עבודתו 'וסטר העיר החדשה' הוצגה באירוע הביאנלה של ונציה ובתערוכה הנודדת "בסוף המאה" של מוזיאון לוס אנג'לס לאמנות עכשווית. הוא כיהן בחבר האדריכליים הבינלאומי, הרצה באופן נרחב, ואף היה מרצה אורח באוניברסיטת קורנל.
לאחרונה ציורים שצייר משנת 1961 הוצגו בתנועת האמנות המודרנית האיראנית מהאוסף של TMoCA. עבודותיו האחרונות של דיבה מתייחסות לזיכרון הקולקטיבי של האיראנים. הכותרות והציורים של עבודותיו מוכרים, בצורה זו או אחרת, לדורות האחרונים של העם האיראני. בשנת 2008, הוא הפיק תערוכה רב-לשונית ורב-תרבותית הנקראת "גלובל ניוז".
שברולט קורבט
שברולט קורבט (באנגלית: Chevrolet Corvette, מכונה לעיתים Vette) היא מכונית ספורט מתוצרת שברולט. המכונית מיוצרת במשך שמונה דורות. המודל הראשון, תוכנן על ידי הארלי ארל והוצג בתערוכת מוטורמה של ג'נרל מוטורס בשנת 1953 כמכונית קונספט לתצוגה בלבד. שמה ניתן לה על ידי מיירון סקוט בעקבות ספינות הקורבטה, ספינות מלחמה קטנות בעלות יכולות תמרון גבוהות. קורבט נבנתה במקור בפלינט, מישיגן וסנט לואיס, מיזורי, וכיום מיוצרת בבאולינג גרין, קנטקי והיא מכונית הספורט הרשמית של תושבי קנטקי.
הדור הראשון (1962–1953).
הדור הראשון של הקורבט הוצג בסוף שנת 1953 ותוכנן במקור כמכונית תצוגה לתערוכת הרכב מוטורמה בניו-יורק. הדגם ייצר מספיק עניין כדי לגרום לג'נרל מוטורס להוביל אותו לפסי הייצור ב-30 ביוני 1953 ולמכור אותו בהמשך לקהל הרחב. דור זה מכונה לעיתים קרובות "מודל הסרן-הקשיח", זאת מאחר שהמתלה האחורי העצמאי לא הוצג עד הדור השני.
300 דגמים עשויים עבודת יד בצבע לבן-פולו ובעלי גג נפתח יוצרו בשנת 1953. בשנת 1954 הדגם הוצע למכירה בצבע כחול פננט, אדום ספורטמן, שחור ולבן פולו. 3,640 דגמים נבנו ונמכרו בקצב איטי יחסית.
המודל של שנת 1955 הוצע לבחירה עם מנוע V8 בנפח 4.34 ליטר אשר שיפר את התאוצה כך שהקורבט הגיעה ממצב עמידה ל-100 קמ"ש ב-8.5 שניות. ג'נרל מוטורס, אשר נתקעה עם מלאי גדול של 1,954 דגמים אשר לא נמכרו, הגבילה את הייצור ל-700 דגמים באותה שנה.
במודלים של שנת 1956 הוצג גוף חדש שהכיל מפרצונים חדשים מלפנים ובצדדים וסנפירי המנורה האחורית הוסרו. החל משנת 1957 ניתן היה להוסיף מערכת הזרקת דלק. לקורבט היה את מנוע הסמול-בלוק בנפח 4.64 ליטר אשר היה אחד המנועים הסדרתיים הראשונים בהיסטוריה שהגיע לכוח סוס בלימה אחד לכל אינץ' מעוקב (16.4 ס"מ מעוקב). בעקבות זאת, משרד הפרסום של שברולט יצא בסלוגן "כוח סוס אחד לכל אינץ' מעוקב" לפרסום המנוע, אשר הפיק 283 כ"ס. אפשרויות אחרות כוללות בין היתר חלונות חשמל (1956), גג נפתח הידראולית (1956), בלמים ומתלים המתוכננים לעמוד בתנאי שימוש קשים (1957) ותיבת הילוכים בעלת ארבעה יחסי העברה (סוף 1957).
הקורבט של 1958 קיבלה עיצוב חדש אשר כלל חזית ארוכה יותר עם ארבעה פנסים, פגוש עם יציאת פליטה, הגה חדש, לוח מחוונים בו כל המדדים מוצגים ישירות מול הנהג. באופן בלעדי למודל זה, מכסה המנוע היה עם "תריסי אוורור" ותא מטען עם עיצוב תואם. למודל של השנים 1959–1960 היו מספר שינויים כמו הפחתת כמות הכרום ואפשרויות מנוע חזקות יותר.
בשנת 1961, חלקו האחורי של הרכב עוצב לגמרי מחדש עם גרסה דמוית "זנב ברווז" ולה ארבעה פנסים עגולים. הטיפול בפנסים יימשך בכל הדגמים שייוצרו עד שנת 2014. בשנת 1962, המנוע סמול-בלוק בנפח 4.64 ליטר הורחב ל-5.36 ליטר. צורה זו ייצרה 250 כ"ס. תמורת תוספת של 12% יותר ממחיר המחירון, נמכרה גרסה עם הזרקת דלק המייצרת 360 כ"ס, ובכך הייתה הגרסה המהירה ביותר של דור זה. שנת 1962 הייתה גם השנה האחרונה בה הייתה עטיפה סביב השמשה הקדמית, סרן אחורי מוצק ומרכב הקבריולה היה המרכב היחיד שנמכר. מכסה תא המטען והפנסים החשופים לא חזרו במשך עשורים רבים לאחר מכן.
הדור השני (1967–1963).
הדור השני של הקורבט, אשר הציג את מודל הסטינג ריי, המשיך עם לוחות גוף מפיברגלס והיה בעל היקף קטן יותר מהדור הראשון. המכונית תוכננה על ידי לארי שינודה, אשר קיבל השראה נרחבת מדגם הקונספט הקודם, הקורבט Q, אשר נוצר על ידי פיטר ברוק וצ'אק פולמן תחת מנהל חטיבת העיצוב ביל מיטשל. לפני כן, מיטשל מימן מכונית אשר נודעה בשם "מיטשל סטינג ריי" בשנת 1959 לאחר ששברולט הפסיקו להשתתף במרוצים סדרתיים. לרכב זה הייתה את ההשפעה הגדולה ביותר על עיצוב הדור הזה, למרות שלא היה לו גג ולא נראה כמו הגרסה הסופית. השראה נוספת הייתה כריש עמלץ כחול שמיטשל תפס בעת דיג במים עמוקים.