בבחירות לנשיאות 1992 התמודדו ג'ורג בוש האב יחד עם קווייל בשנית על הנשיאות. מולם התמודדו ביל קלינטון ומועמדו לסגנות, אל גור. בעימותים שנערכו בין סגן הנשיא לגור ביקשו צוותו של קווייל מהמנחים לאפשר לסגן הנשיא להביא עמו את ספרו של גור "כדור הארץ על כפות המאזניים" כדי לחזק את הטענה שגור וקלינטון תומכים בחקיקה ירוקה שתגביל את התעשייה. צוותו של גור הסכים, בתנאי שלגור תינתן האפשרות להביא עמו תפוח אדמה. בסופו של דבר נערך העימות ללא אביזרי-משנה וקווייל המושמץ הצליח להציג בו הופעה מרשימה באופן יחסי כאשר מולו עמד הסנאטור הרהוט בוגר הרווארד. למרות זאת, הפסידו הצמד בוש-קווייל בבחירות, וקווייל עזב את הפוליטיקה לטובת השוק הפרטי.
לאחר הכהונה.
לאחר ההפסד בבחירות וסיום כהונתו כסגן הנשיא התפנה לכתוב את זכרונותיו וספר נוסף על ערכי משפחה, שניהם הפכו לרבי-מכר. בנוסף כתב טור שבועי בכמה עיתונים בעלי תפוצה רחבה, וכיהן כחבר דירקטוריון של כמה חברות גדולות.
בינואר 1999 הודיע קווייל בראיון בתוכניתו של לארי קינג על כוונתו לרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות בשנת 2000, אך פרש מהמרוץ בספטמבר, עוד לפני הבחירות המקדימות באיווה כשראה שאין לו סיכוי לגבור על ג'ורג' בוש הבן.
ב-1999 מונה קווייל כיו"ר חטיבת ההשקעות הבינלאומיות בקרן סרברוס, קרן גידור בבעלות פרטית.
גרפמה
גְּרַפֵמַה הוא מונח מתחום האורתוגרפיה או מתחום הטיפוגרפיה, ומשמעותו שונה במקצת בכל אחד מהתחומים.
באורתוגרפיה.
אורתוגרפיה היא תיאור וחקר של שיטות כתיבה עבור שפות מדוברות. במסגרת האורתוגרפיה אפשר להגדיר גרפמה בצורה מצמצמת או מרחיבה. בהגדרה מצמצמת מדובר בקבוצת סימנים גרפיים שיכולים להתחלף זה בזה בלי ליצור כל הבחנה. כל אחד מהסימנים בקבוצה מכונה אלוגרף.
לדוגמה באלפביתים הלטיני, היווני והקירילי יש שתי סדרות של אותיות: רישיות (Capital) וקטנות (Miniscule). כנגד כל אות רישית יש אות קטנה, כלומר הסימנים A ו-a באלפבית הלטיני הם אלוגרפים המהווים גרפמה אחת. במקרה זה החילוף בין שני הסימנים אינו חופשי לגמרי. הסימן A יופיע בתחילת משפט, בתחילת שם פרטי, בכותרות ובמקרים אחדים נוספים, בעוד הסימן a יופיע בכל יתר המקרים. הצורות הבאות חוקיות: ADAM, Adam בעוד הצורות הבאות אינן חוקיות: aDAM, AdAm, adam ועוד. אפשר, אם כן לומר שמדובר באלוגרפים בתפוצה משלימה.
גם בעברית קיימים אלוגרפים בתפוצה משלימה. כל האותיות הסופיות הן אלוגרפים של גרפמה אחת, שבה שני סימנים נמצאים בתפוצה משלימה. בסוף מילה מופיע אלוגרף אחד, ובכל יתר המקרים אלוגרף אחר. לדוגמה, במילה מים הסימנים מ ו-ם מהווים גרפמה אחת, כשהאלוגרף מ מופיע בתחילת המילה והאלוגרף ם מופיע בסופה. במקרה זה רק הצירוף "מים" הוא חוקי, בעוד הצירופים "םימ", "מימ", ו"םים" אינם חוקיים.
בערבית, רוב הגרפמות כוללות 2-4 אלוגרפים בתפוצה משלימה. כלומר, לרוב האותיות יש צורה מיוחדת לתחילת המילה, לאמצע המילה, ולסופה. לדוגמה, הצורות: هـ ـهـ ـه ه הן אלוגרפים של הגרפמה המקבילה ל-ה בעברית. כל אחת מהן מופיעה במקום אחר במילה. בערבית יש גם אלוגרפים שהחילוף ביניהם חופשי לגמרי (Free Variations). לדוגמה, הסימן "ל-א" لا יכול לבוא בכמה צורות, כשהשימוש בכל אחת מהן תלוי כמעט לגמרי בסגנונו של הכותב.
בהגדרה מרחיבה, המתייחסת לממשק שבין אורתוגרפיה לפונולוגיה, גרפמה היא ביטוי גרפי לפונמה. לפי הגדרה זו, הסימנים s ו-ç בצרפתית ובפורטוגזית הם אלוגרפים של גרפמה אחת, כיוון שהם מסמנים פונמה אחת - /s/. בעברית מודרנית, צירוף האותיות "טש" והסימן צ' הם אלוגרפים של גרפמה אחת, כיוון ששניהם מסמנים את הפונמה /ʧ/.
בטיפוגרפיה.
בתחום הטיפוגרפיה, העוסק בעיצוב גופנים לדפוס, גרפמה היא יחידת הכתב הקטנה ביותר. יחידה כזאת יכולה להיות אות, לוגוגרמה (סימנים כגון $, %, או סימניות סיניות), ספרות, סימני פיסוק וכיוצא באלה. גופן חייב לכלול גרסה לכל גרפמה הכלולה בשפה, וחייבת להיות התאמה בין הגרפמות כדי לשמור על קו אחד בעיצוב הגופן.
לויתן כחול
לוויתן כחול
טביאה צימרמן
טביאה צימרמן (בגרמנית: Tabea Zimmermann; נולדה ב-8 באוקטובר 1966 בלאהר, גרמניה) היא ויולנית גרמנייה. בעלת תואר פרופסור לויולה ולמוזיקה קאמרית.
ביוגרפיה.
צימרמן החלה ללמוד נגינה בויולה בגיל שלוש, ובגיל חמש החלה בלימודי פסנתר. בגיל 13 למדה ויולה אצל אולריך קוך בקונסרבטוריון של פרייבורג ומשם התקדמה ללימודים באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. היא זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות בז'נבה (1982), בודפשט (1984) ותחרות הוויולה על שם מוריס וייה בפריז (1983). כפרס בתחרות זו הוענקה לה ויולה שנבנתה על ידי אטיין ואטלו משנת 1980.
כסולנית צימרמן מופיעה עם תזמורות רבות, מן החשובות בעולם, ביניהם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר ותזמורת שווייץ המערבית, בניצוחם של מנצחים ידועי שם כמו קורט מאזור, ברנרד הייטינק, כריסטוף אשנבאך, ניקולאוס הארנונקור ואחרים.
צימרמן פעילה גם במוזיקה הקאמרית. היא הופיעה עם גדעון קרמר (כינור), היינץ הוליגר (אבובן ומלחין), הארטמוט הל (פסנתר), סטיבן איסרליס (צ'לו) ופאמלה פרנק (כינור) בפסטיבלים רבים.
מלחינים בני המאה ה-20 כתבו עבורה יצירות: ג'רג' ליגטי (סונטה לוויולה סולו), היינץ הוליגר, סאלי בימיש, יוסף טל, וולפגנג ריהם וגאורגה לנץ.
מאז 2002 טביאה צימרמן היא פרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין. לפני כן הייתה בסגל המורים באקדמיה למוזיקה של זאארבריקן (1987 - 1989) ובקונסרבטוריון של פרנקפורט (1994 - 2002). הישגיה ותרומותיה בתחום המוזיקה הקנו לה פרסים ואותות כבוד רבים מספור, לאומיים ובינלאומיים, ביניהם פרס פרנקפורט למוזיקה, פרס הסה והפרס הבינלאומי של ה"אקדמיה קיג'אנה" למוזיקה בסיינה.
חיים אישיים.
צימרמן הייתה נשואה למנצח הישראלי דוד שלון ולמנצח האמריקאי-ישראלי סטיבן סלואן. יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים ובת מנישואיה השניים.
נרו (Nero) היא חברת תוכנה גרמנית, שמוצר הדגל שלה הוא תוכנת הצריבה "נרו".
תחומי הפיתוח העיקריים שלה הם מדיה דיגיטלית, כגון נגני סרטים ומוזיקה ותוכנות צריבה, וטכנולוגיות לכיווץ קבצים.
החברה נוסדה בשנת 1995 על ידי ריכארד לסר, ושמה המקורי היה Ahead Software AG. בינואר 2005 הוחלט להחליף את שם החברה בשם המותג המוביל שלה, תוכנת הצריבה נרו.
תוכנת הצריבה נקראת Nero Burning ROM והיא אחת התוכנות המוכרות בעולם. שמהּ הוא משחק מילים: מצד אחד המשמעות המילולית שלו היא "נרו צורב ROM", ומצד שני הוא מתייחס לקיסר הרומי נירון, אשר על פי האגדה ניגן בכינור במהלך השרפה הגדולה של רומא: נירון נקרא באנגלית Nero; Burning שתורגמה לעיל "צורב" פירושה גם "שורף"; ROM נשמע כמו Rome - שמה של רומא באנגלית; ועל כן פירוש חלופי לשם "Nero Burning ROM" הוא "נירון שורף את רומא".
ל-Nero AG יש חברות-בנות בארצות הברית וביפן.
יצחק אולשן
יצחק אוֹלשָן (אולשנסקי) (כ"ה בשבט ה'תרנ"ה; 19 בפברואר 1895 – כ"ב בשבט תשמ"ג; 5 בפברואר 1983) היה הנשיא השני של בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
נולד ב-1895 בקובנה שבליטא. ב-1912 עלה לארץ ישראל, למד בגימנסיה הרצליה וסיים במחזור השלישי של הגימנסיה, היה חבר בהסתדרות המצומצמת. בחודש מאי 1918 התגייס לגדוד העברי ושירת בו עד לפירוקו של הגדוד, במאי 1921.
עם שחרורו מהגדוד העברי הצטרף אולשן ל"הגנה". ב-1923 נסע אולשן ללונדון לצורך לימודיו באוניברסיטת לונדון. את השנתיים הראשונות בלונדון הוא הקדיש ללימודים במדעי החברה במסגרת בית הספר לכלכלה של אוניברסיטת לונדון ובשנת 1924 נרשם ללימודי התואר הראשון למשפטים, אותם סיים בהצלחה בשנת 1927. בשנה זו חזר לארץ ישראל, אז הוסמך לעריכת דין.
אולשן הצטרף למשרד עורכי הדין של עורך דין עליאש בירושלים, והצליח מאוד במלאכתו. כדוגמה ניתן למנות את ייצוגה של קבוצת יהודים שהוגשו נגדם כתבי אישום במאורעות תרפ"ט, כאשר כל היהודים אשר ייצג, זוכו במשפטם. כעורך דין הרבה אולשן להופיע במשפטים בעלי עניין ציבורי כגון משפטים שעסקו בהגבלת העלייה לישראל, בהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים מערבים וכן בעניינים הקשורים לארגון ההגנה ונשיאת נשק לא חוקי.
ב-1948 נמנה יצחק אולשן על חמשת השופטים הראשונים אשר נבחרו לכהן בבית המשפט העליון, שזה עתה הוקם. ב-11 בדצמבר 1953 מונה אולשן כממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון, וכשמונה חודשים לאחר מכן, ב-1 באוגוסט 1954 נבחר יצחק אולשן לנשיא בית המשפט העליון. עיקר תפקידו של יצחק אולשן כנשיא בית המשפט העליון היה הסדרת נוהלי עבודה תקינים וכן קביעת כללים אתיים לשופטים, כגון הימנעות מהבעת דעות פוליטיות וכדומה.
היה חבר בוועדת אולשן-דורי לחקירת פרשת לבון ופסק בערעור במשפט קסטנר.
ב-19 בפברואר 1965, פרש אולשן מכס השיפוט בהגיעו לגיל 70. במקומו נבחר כנשיא בית המשפט העליון השופט שמעון אגרנט.
אולשן הלך לעולמו בכ"ב בשבט ה'תשמ"ג, 5 בפברואר 1983, שבועיים לפני יום הולדתו ה-88.
משפחתו.
אולשן היה נשוי לשמחה (סימי), בתם של אברהם (אלברט) וציפורה צילה עמיאל. אלברט עמיאל היה בן למשפחה יהודית עשירה ממרוקו שעלתה לירושלים באונייתה הפרטית, בשנת תרל"ה (1875), בגיל חצי שנה. אמו דונה הייתה בת למשפחת אל-עסרי העשירה. משפחת עמיאל המסועפת השתקעה בירושלים ורכשה קרקעות בירושלים וביפו. חמותו של אולשן, ציפורה צילה, שהייתה מיילדת, הייתה בתו של חיים יעקב קרישבסקי.