ב-25 באוקטובר, לאחר דיונים ארוכים, התקיימה ההצבעה. בהצבעה הראשונה דחתה העצרת את ההצעה האמריקאית לפיה נדרש רוב מיוחס לקבלת ההחלטה, ולאחר מכן על ההצעה לפיה יוסרו מהטיוטה הסופית המילים שקבעו את סילוקה של טאיוואן מהארגון. גם הצעה זו נדחתה ברוב של 61 נגד, 51 בעד ו-16 נמנעים.
בשלב זה הודיע נציג טאיוואן לאו"ם כי "לאור השתוללות היצרים וההיבט הלא רציונלי באולם, המשלחת לא תיקח חלק בהמשך הדיון," וכן ש"האידיאלים על בסיסם הוקם האו"ם נבגדו." העצרת הצביעה לאחר מכן על ההצעה שהתקבלה ברוב של 76 בעד, 35 נגד ו-17 נמנעים. בעקבות אישור ההצעה החלה משלחת מבייג'ינג לייצג את סין בעצרת הכללית מ-15 בנובמבר 1971 ובישיבה ב-23 בנובמבר השתתפו לראשונה נציגיה.
השלכות.
ב-23 ביולי 2007 מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, סירב לבקשתה של טאיוואן להצטרף לשורות הארגון בשם טאיוואן וציטט את החלטה 2758 ובה נקבע שטאיוואן היא חלק מסין. מאחר שהחלטה 2758 לא מזכירה את טאיוואן, אף שהצהרות מצד הארגון כן מציינות אותה לעיתים, פרשנותו של באן קי מון הביאה לביקורת חריפה מצד התקשורת האמריקאית וכן מצד כמה מהחברות בראשות ארצות הברית. תגובתו של באן קי-מון לבקשה תאמה את מדיניות האו"ם במשך עשרות שנים ולפיה טאיוואן היא חלק מסין.
מחלוקות.
על פי גישות אחרות, החלטה 2758 פתרה את בעיית הייצוג הסיני באו"ם אך הותירה את נושא הייצוג של טאיוואן כבעיה ללא פתרון מעשי. הממשלה בטאיפיי ממשיכה למשול בטאיוואן ובאיים הסמוכים, ובעוד הממשלה הקומוניסטית טוענת כי היא הריבון בשטח, היא לא מחזיקה בסמכויות ממשיות באי. נשיא טאיוואן לשעבר, מא יינג-ג'יו אמר במהלך כהונתו כי "הרפובליקה של סין היא מדינה ריבונית, וסין היבשתית היא חלק מהשטח שלנו בהתאם לחוקה. לכן, היחסים שלנו עם היבשת אינם יחסים בינלאומיים. זאת מערכת יחסים מיוחדת."
מצד שני, אף על פי שהמדיניות השתנתה, ממשלת טאיוואן שטוענת כי היא הריבון ביבשת, היא מתמקדת בייצוג האינטרסים של האי. המדינה נהנית ממעמד מיוחד, היות שאחרי מלחמת העולם השנייה היא לא הועברה דה יורה לסין, ואופי השליטה במקום נשאר פתוח. השאיפה לעצמאות מלאה מסין (כפי שהיא מוגדרת על ידי טאיוואן, סין היבשתית או שתיהן) היא נושא שנוי במחלוקת בפוליטיקה הטאיוואנית.
ההחלטה ספגה ביקורת כלא חוקית מאחר שגירוש מדינה החברה באו"ם יכול להתבצע רק אם מדינה "הפרה בעקביות את העקרונות הכלולים במגילת האומות המאוחדות" לפי פרק ו'. משרד ההסברה של טאיוואן כתב:
ניסיונות לדון מחדש בהחלטה נעשו ב-1998 וציינו כי "באשר לשובה לאו"ם, הממשלה (הטאיוואנית) הבהירה כי אינה מתיימרת לייצג את כלל סין, אלא את 21.8 מיליון תושביה. פעולות שבוצעו על ידי הנשיא לשעבר צ'ן שואי-ביאן שתמך בעצמאות המדינה והגשת מסמכים בהן נקראה המדינה "טאיוואן" הדגישו כוונה זו. עם זאת, הממשל שאחריו, בראשות מא יינג-ג'יו הפך את הכוונה הזו ועצר את הניסיונות להפוך את המדינה לחברה באו"ם.
מצעד הפסקולים (חברת המצעדים הרשמית)
מצעד הפסקולים
מצעד הפסקולים (בילבורד)
ז'יגמונד פורייס (רופא, 1846–1918)
ז'יגמונד פורייס (בהונגרית: Purjesz Zsigmond; סנטש, 1846 - בודפשט, 27 בינואר 1918) היה פרופסור באוניברסיטה, רופא פנימאי, מחבר ספרי לימוד באוניברסיטה, מנהל מרפאת לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה, יהודי-הונגרי ואחד מהחברים המוכשרים והמפורסמים ביותר של משפחת פורייס העניפה מהעיר סנטש. הוא בן דודו של ז'יגמונד פורייס (רופא, 1896-1845). אחיו הצעיר היה איגנץ פורייס.
ביוגרפיה.
ז'יגמונד פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש פורייס וינקה הופר. לאחר לימודיו בבית בגימנסיה של בסנטש ובאוניברסיטה בבודפשט, בילה תחילה שנה בקלוז'-נאפוקה (1871/1872) כעוזר פרופסור לרפואה פנימית במכון לרפואה פימימית ולכירורגיה, ולאחר מכן בשנת 1880 זכה במכרז במחלקה לרפואה פנימית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה. המרצה המוכשר, שהשכיל לפעול על פי חשיבה לוגית, עם יכולת אבחון יוצאת דופן, הרופא המצוין שהציב את אהבת האדם בראש מעייניו, הפך במהרה למורה מכובד לרפואה שממנו למדו הצעירים את עבודת הריפוי בפועל. שמו נקשר בכתיבת ספרי הלימוד הראשונים לרפואה פנימית בממלכת הונגריה ("שיטות בדיקה לקביעת האבחנה. בודפשט, 1874), "מדריך לפתולוגיה ורפואה מיוחדים". בודפשט, 1874, "ספר לימוד לרפואה פנימית". בודפשט, 1885. II. מהדורה 1889, III. מהדורה 1894). עבודתו המדעית של כחצי מאה מאמרים איננה משמעותית במיוחד. בשנת 1893 הוא היה הממונה על הכולרה של קלוז'-נאפוקה, ואחר-כך בשנים 1897–1899 הקליניקה החדשה לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה תוכננה ונבנתה בהנחייתו. בטקס הפתיחה הוא סיכם את דעותיו בהרצאה בנושא "הוראה קלינית למטרת לאבחון" ( Medical Weekly, 1899 / 50-51). בן אחיו בלה פורייס הגם הוא סיים רפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט בשנת 1907 התחיל להתמחות אצלו משנת 1908.
ב־22 ביוני 1880 התחתן סנטש עם פאולה קניג, בתם של שימון קניג ומריה רייכלינגר.
בשנת 1905, לרגל יום השנה של חצי יובל לעבודתו בהוראה, ערכו עמיתיו ותלמידיו ספר זיכרון ובו 45 מאמרים. הוא פרש לגמלאות במלוא עוזו בשנת 1911 ועבר לבודפשט. אז הוענק לו תואר אצולה הונגרית (לאחר קבלת מסדר כתר הברזל דרגה 3 (1894), אזרחות הכבוד של קלוז'-נאפוקה, ותואר יועץ חצר המלוכה (1901). בעקבות השתדלות יורשו במחלקתו, פרופסור מיקלוש ינצ'ו, ב־27 במאי 1912 הסירו את הלוט מפסל חזה שלו מארד בחצר בית החולים. הדקאן באלאז' קניירש שיבח את הקריירה המהוללת של פורייס שהקים קרן של עשרת אלפים כתרים לתמיכה בסטודנטים עניים לרפואה.
לאחר מותו ב־27 בינואר 1918 הועבר לקלוז'-נאפוקה בהתאם לצוואתו והובא למנוחות מבואת ספריית האוניברסיטה ב-30 בינואר 1918. מטעם האוניברסיטה נפרד ממנו קארוי לכנר, הדקאן, ומטעם העירייה לאסלו אסטרהאזי, סגן ראש העיר.
הנצחת ז'יגמונד פורייס.
הרופאים ההונגרים שעבדו בטרנסילבניה היו כולם סטודנטים לשעבר של פורייס בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, למעט יוצאים מן הכלל. הם המשיכו את מורשתו של ז'יגמונד פורייס במחלקה לרפואה.
בנו של ז'יגמונד פורייס, בלה פורייס (קלוז'-נאפוקה, 14 בנובמבר 1889 - גיולה, 28 במרץ 1951) הפך לרופא הראשי בבית חולים בגיולה. אשתו של בלה הייתה שרולטה וילמה יאסאי, אותה נשא לאישה ב-19 במרץ 1929 בבודפשט. בתו, אולגה (1881-1944) נשארה בבית המשפחה במונושטור. ב-11 באוקטובר 1944 פרצו אנשים (שעד היום לא זוהו, אך יש להניח שהיו מחוגי הפשיסטים ההונגרים אנשי מפלגת צלב החץ) לבית המשפחה ורצחו אותה ואת כל אורחיה.
תיירות בסוריה
התיירות בסוריה מתבססת במידה רבה על אוצרות התרבות שבמדינה. בסוריה נמצאות כמה מן הערים העתיקות ביותר בעולם, כגון דמשק וחלב (אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו). לפני תחילת מלחמת האזרחים, ב-2010, כ-8.5 מיליון תיירים ביקרו במדינה, שהניבו הכנסות תיירותיות שמוערכות בכ-30.8 מיליארד לירות סוריות (8.4 מיליארד דולר ב-2010), והיוו כ-14% מכלכלת המדינה. עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה נפגעה התיירות ממנה באופן קשה, והתדרדרה עוד יותר בעקבות משבר הפליטים של המדינה, הסנקציות הכלכליות על סוריה ומשבר הקורונה בסוריה.
היסטוריה.
לפני משבר 2011.
מבקרים לא ערבים הגיעו לכ-1.1 מיליון מבקרים ב-2002. המספר הכולל של הערבים שהגיעו לסוריה ב-2002 היה 3.2 מיליון איש, רובם מלבנון, ירדן, ערב הסעודית ועיראק. אנשי עסקים עיראקים רבים הקימו מיזמים בנמלי סוריה למטרות ייבוא לעיראק, מה שגרם למספר מוגבר של עיראקים שביקרו בסוריה בשנים 2003–2004. תיירות היא מקור פוטנציאלי גדול לרווחים של מטבע חוץ ומקור לצמיחה כלכלית. התיירות הניבה יותר מ-6% מהתוצר המקומי הגולמי בסוריה בשנת 2000, ונדונו רפורמות להגדלת ההכנסות מהתיירות. כתוצאה מפרויקטים שמקורם בחוק ההשקעות מס. 10 משנת 1991, מספר המיטות במלונות עלה בכ-51% עד שנת 1999 וגדל עוד יותר בשנת 2001. תוכנית הוכרזה ב-2002 ומטרתה הייתה לפתח את התיירות האקולוגית באמצעות ביקורים במדבר ובשמורות טבע. שני מלונות יוקרה נפתחו בדמשק עד לסוף 2004.
התיירות גדלה במידה ניכרת לפני מלחמת האזרחים. לפי משרד התיירות הסורי ב-2011, כ-6 מיליון תיירים זרים ביקרו בסוריה במהלך 2009, ובמהלך 2010 כ-8.5 מיליון, גדילה של 40% בשנה אחת. כפי שנאמר קודם, ההכנסות מהתיירות בשנה זו הגיעו ל-8.4 מיליארד דולר וכ-14% מכלכלת המדינה, בעוד ההכנסות מתעשיית התיירות היו כ-6.5 מיליארד דולר, שהיוו כ-12% מהתוצר המקומי הגולמי ו-11% משוק התעסוקה.
2011 והלאה.
מאז תחילת מלחמת האזרחים הסורית, במרץ 2011, התיירות התדרדרה בתלילות. לפי דיווחים רשמיים, חדרי מלונות שמיועדים לתיירים זרים נתפסו על ידי פליטים. ברבעון הראשון של 2012 הכנסות התיירות הסתכמו בכ-12.8 מיליארד לירות סוריות (178 מיליון דולר), לעומת 52 מיליארד לירות סוריות (מיליארד דולר) ברבעון הראשון של 2011, ומספר התיירים הזרים ירד ביותר מ-76% ברבעון הראשון של 2012. תעסוקה בתעשיית התיירות נחלשה בכמעט שני שלישים בתקופה זו. לפי אונסק"ו, חמישה מששת אתרי המורשת העולמית של סוריה הושפעו ממלחמת האזרחים במדינה. ב-2012 סוריה שלחה מכתב לאומות המאוחדות ובו היא תיארה את הירידה בתעשיית התיירות שלה, וציינה כי אחוז התפוסה במלונות במדינה ירד מ-90% בשנה הקודמת ל-15% בשנה זו.
נכון לשנת 2013, הכנסות התיירות הסורית המקיפות ירדו ב-94%, כאשר חלב נפגעה באופן הקשה ביותר. בנוסף, בסוף ספטמבר 2013 שר התיירות הצהיר כי 289 יעדי תיירות נפגעו מאז 2011.