אף שקובץ ה-Readme (קרא אותי) המצורף לאמולטור אינו מציין דרישות מערכת ממוקדות, התגבשו כמה דרישות מערכת לפי נתוני המשתמשים. שימו לב שהדרישות המזעריות הרשומות כאן יפעילו חלק מהמשחקים (אך לא בהכרח כולם) במהירות מלאה.
דרישות מערכת מזעריות:
דרישות מערכת מומלצות.
דרישות הנוגעות ל-Windows:
משפחת גיז
תמשיח
אתאטורק
אטאטורק
קארלו
קלטי פאייאודבר
קלטי פאייאודבר (הונגרית Keleti pályaudvar, "תחנת הרכבת המזרחית") היא תחנת הרכבת הגדולה והחשובה מבין שלוש תחנות הרכבת העיקריות בבודפשט. שתי האחרות הן דלי פאייאודבר (Déli pályaudvar, "תחנת הרכבת הדרומית") וניוגטי פאייאודבר (Nyugati pályaudvar, "תחנת הרכבת המערבית"). התחנה נמצאת בפשט בצדו המזרחי של מרכז העיר, בכיכר בארוש (Baross tér) שברובע השמיני, המכונה גם יוז'פווארוש (Józsefváros).
מבנה התחנה נבנה בסגנון הנאו-רנסאנס בין השנים 1881 ו-1884 והיה לאחת מתחנות הרכבת המודרניות באירופה באותה עת, היות שכלל תאורה חשמלית ומגדל איתות מרכזי. התחנה תוכננה על ידי דיולה רוכליץ ויאנוש פקטהאזי, ואורכה 93 מטר. בחזיתה שני פסלים: של ממציא מנוע הקיטור ג'יימס ואט, ושל ממציא קטר הקיטור ג'ורג' סטיבנסון. זוהי תחנה סופית, ואורך רציפיה 80 מטר. בשנת 1998 שופץ המבנה וחודש.
מן התחנה יוצאים קווים בתוך הונגריה לכיוון מזרח ודרום-מזרח, וקווי רכבת בינלאומיים, בין היתר לווינה-מערב (למעלה מעשר רכבות ביום), בוקרשט-צפון, זאגרב, מינכן, ונציה, ציריך, קושיצה, פראג, ברטיסלאבה ועוד.
תחנת הרכבת קלטי פאייאודבר היא גם תחנה בקווי הרכבת התחתית M2 ו-M4 בבודפשט.
פקאיה
פקאיה (בספרדית: Pacaya) הוא הר געש פעיל בגואטמלה הנמצא כ-30 ק"מ דרומית מערבית לבירה גואטמלה סיטי וסמוך לאנטיגואה.
ההר התפרץ לראשונה לפני 23,000 שנה בערך והתפרץ לפחות 23 פעמים מאז הכיבוש הספרדי של גואטמלה. תקופה ארוכה היה ההר כבוי ולא פעיל עד שהתפרץ שוב בשנת 1961, ומאז שנת 1965 הוא פעיל ברציפות במידה זו או אחרת. ההר נמצא כשלושים קילומטר מגואטמלה סיטי וסמוך לאנטיגואה, היא הבירה ההיסטורית. ההר משמש נקודת משיכה לתיירים ולמטיילים. בשנת 2006 רבו המטיילים והתיירים שבאו לפנות ערב כדי לחזות בלבה הרותחת והצבעונית הזורמת מהר הגעש. ההר התפרץ לאחרונה בשנת 2014.
תיאור.
הר הפקאיה מתנשא לגובה 2,552 מטר מעל פני הים, והוא חלק מהקשת הגעשית של אמריקה המרכזית, הנמתחת לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי בגואטמלה ונוצרה כתוצאה מהפחתה של לוח קוקוס מתחת ללוח הקריבי בקצב של 9 ס"מ בשנה. הפקאיה נמצא בקצה קלדרה רחבת ממדים שנותרה מתקופת הפליסטוקן, הכוללת גם את אגם אטיטלן הסמוך. קלדרה זו נוצרה בפיצוצים געשיים גדולים בשלוש מאות אלף השנים האחרונות. כמות המגמה שנפלטה אז מוערכת בשבעים קילומטרים מעוקבים.
הפקאיה הוא הר הגעש הגדול שלאחר היווצרות הקלדרה לפני 23,000 שנה בערך והוא אחד הפעילים במרכז אמריקה בחמש מאות השנים האחרונות. לפני 1100 בערך קרס מבנה הר הגעש ובקריסתו נוצר סחף קרקע למרחק של 25 קילומטר. בקריסה הזו נוצר לוע גדול של הר הגעש ומבנה ההר נותר בלתי יציב עם אפשרויות נוספות למפולות ולסחיפת קרקע. הפקאיה היה כבוי בין השנים 1860 לבין 1961. ההר התפרץ בשנת 1961 והוא פעיל ברציפות משנת 1965.
תיירות.
קרבת הפקאיה לגואטמלה סיטי ולאנטיגואה הפכה אותו מקום מבוקש על ידי תיירים. סביבת ההר היא פארק לאומי פקאיה. מלחמת האזרחים שהתרחשה בגואטמלה עד שנת 1996 הביאה עמה מעשי שוד באזור ההר. מקרים אלה התמעטו מאוד עם התייצבות השלטון והימצאות משטרת התיירות בסביבה. הפעילות הגעשית המוגברת של הפקאיה בשנת 2006 יצרה נחלי לבה הזורמים לאיטם במורד שיפוע ההר ומספר המבקרים במקום גדל מאד.
תאביט אבן קורא
ת'אבת אבן קורא
תנחום תנפילוב
תנחום תַנפילוב (1888 - 13 במרץ 1968) היה חקלאי, מאנשי העלייה השנייה ומראשי קבוצת החלוצים שייסדו את דגניה א'.
קורות חייו.
תנפילוב נולד בשנת 1888 בעיר רוֹמְנִי שברוסיה (אוקראינה) לשמואל וזלטה תנפילוב שקיימו בבית אווירה יהודית מסורתית. בצעירותו נאלץ לעבוד לפרנסת המשפחה ושימש כעוזר בבית מסחר בעיירה. כבר בנעוריו נדבק ב"חיידק" הציוני. כשקמה בעירו אגודת "התחייה", שקדמה לתנועת "צעירי ציון", היה תנחום מראשוני המצטרפים. בראשית 1907 עלה עם שלושה חברים מבני עירו (יוסף אלקין וישראל בלוך) באניית צליינים לארץ. כבר באנייה החליטו השלושה על אורח חייהם אותו יקיימו בארץ: עבודת כפיים, חקלאות וחיי קומונה. הם החליטו לכנות את עצמם "הקומונה הרומנאית" על שם העיר רומני. החבורה התיישבה תחילה בפתח-תקווה.
בארץ הוא ושאר חברי הקומונה הרומנאית ייסדו ביחד עם יוסף בוסל את "הקומונה החדרתית" והחלו לעבוד כפועלים שכירים בחוות כנרת. ב-1909 פרץ סכסוך בין מנהל חוות כנרת, משה ברמן, לציבור העובדים בחווה ואנשי הקומונה החדרתית, בהנהגתו של יוסף בוסל, עברו למשך שנה לחדרה שם עבדו ושימרו את אורח החיים המשותף.
ב־28 באוקטובר 1910, לאחר שחתמו על הסכם עם ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי, חצו אנשי ה"קומונה החדרתית", שמנו שתי בחורות ועשרה בחורים, את נהר הירדן כדי ליישב ולעבד מחדש את אדמות אום ג'וני כגוף עצמאי. ב־4 ביוני 1912 הקבוצה עברה מאום ג'וני לנקודת הקבע, באב-אלתום - שער הנהר, מוצא הירדן מהכנרת, שם בנו תנפילוב וחבריו את יישוב הקבע של דגניה א', "אם הקבוצות והקיבוצים".
תנחום התמיד שנים רבות בעבודות השדה, ולאחר שפרש מעבודה זו עבד במחסן הכלים. המחסן הזה, שנקרא על שמו - "המחסן של תנחום", שם עסק בתיקונים של כלי עבודה וכלי בית והפך את המחסן למקום מרכזי בחיי דגניה.
בשנת 1961 זכה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
תנחום תנפילוב נפטר בשנת 1968 לאחר מחלה ממושכת. בן 80 היה במותו ונקבר בדגניה. בנו שמואל (מולה) נולד ב-1921 בדגניה והתגייס ב-1940 (ימי מלחמת העולם השנייה) לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית. ב-1943 הפליג, עם יחידתו, על האונייה ארינפורה מצפון אפריקה לאיטליה עד שמטוסים גרמנים איתרו את הספינה והטביעו אותה יחד עם 140 מחיילי הבריגדה וביניהם שמואל תנפילוב. תנחום ורעייתו חיה נטעו לזכר הבן את "גן מולה", בחצר דגניה
אישיותו.
בעוד בוסל נחשב לאינטלקטואל שבחבורת החלוצים שהקימו את דגניה א', תנפילוב נחשב לסמל ולמצפון של החבורה. בימיה הראשונים דגלה חבורת החלוצים ברעיון של "חלוץ מתמיד", חלוץ שמקים יישוב וממשיך הלאה להקמת יישוב חדש אחר. באספת-חברים מכרעת בדגניה א', בה נתבקשו להכריע בשאלה האם להישאר בדגניה או להמשיך לנקודה אחרת לצורך הקמת יישוב נוסף, קם תנחום תנפילוב, אחז באחד הכיסאות, הרימו והורידו בתנופה על הרצפה והכריע: "כאן אנחנו נשאר".
תנפילוב אהב את השדה והיה חקלאי בנשמתו. הוא גם נודע בזכות אהבתו לריקודים ועל תנחום הרקדן סופרו אגדות כמו על תנחום החקלאי. תנחום, שהיה איש שדה, אהב לטייל בשדות דגניה והעמק ואת רשמיו מהטיולים חלק עם הקוראים הצעירים ב"דבר לילדים". תנחום ניכר תמיד בבגדיו הנקיים והמגוהצים, בחיוך ובהומור שבו הקביל יום יום את פני הבאים לבקרו.
וכך תיאר תנפילוב ביומנו את הולדת הרעיון של "קבוצה":
"באנו לכנרת. אין מלים בפי לתאר את עצמת הרגשות שמילאו אותנו בראותנו לראשונה את ים הכנרת. כעין זרם חשמלי עבר והציף והרעיד את כל גופנו. הכנרת מזה ונוף השממה מזה נסכו בנו עוז וכוח רוחני וגופני כאחד. הרגשנו - יכול נוכל!
ישבנו בכנרת כפועלים שכירים על אדמת הלאום, עיבדנו גם את שטחי אום-ג'וני מעבר לירדן מזרחה. והנה פעם אחת, בשנת 1909, ישבנו על הגורן אחרי עמל העונה בקציר ובגורן ונתפתחה שיחה על עתידנו. באותה שיחה צץ לראשונה הרעיון של משק עצמי. חיי חברה עצמיים והשם "קבוצה" נשמע לראשונה בחלל העולם. יוסף בוסל ז"ל היה הראשון שהעז ופרש לפנינו יריעה שלמה על חיינו בעתיד. הישיבה הזאת על הגורן בכנרת הייתה קובעת גורל. החלטנו: אנו נקים משק עצמי, שיתופי, על אחריותנו. בלי מנהלים".
מכתבים מרחל.
תנפילוב היה אחד מאהבותיה הנכזבות של רחל המשוררת בארץ-ישראל, מאז הכרותם בדגניה א'. מכתבים ששלחה לו מפריז, לשם נסעה כדי ללמוד אגרונומיה, מבית החולים בצפת וממיטת חוליה בדירתה הקטנה בתל אביב מלמדים על חיבתה הרבה אליו:
נח, רחימא. הכבר שכחתני? אכן. לב האדם הוא...ואני כחית טרף זו מתנפלת על כל מכתב הבא אלי, בתקווה להקיר על המעטפה את "כתב החרטומים"...נח! הנה למנעך חשבתי את הפרח. שתזכרני כי "זכריני" שמו...על חוף האגם אני יושבת. ויפה הוא האגם. בערב אורות פורחים על חופיו. או אולי פרחים נדלקים...כל צבעי הקשת בהם. בפרחי רזים אלה!...
נח! שלום לך, נח! שלום לכל אשר אהבתי ואוהבת.
רחל. פריז. 18.5.1913
נח. דומני שיחדיו חגונו אנחנו את ראש השנה דאשתקד. ועתה הים הגדול רובץ בינינו. יהי נא רצון...כך מאחלת אני לעצמי: "כן, יהי רצון ש..." הלא תבין, נח! ומה אאחל לך? שתבנה עיר והיית למלך. כדברי האגדה, זוכר אתה? לא! מוטב. כי תטע פרס יפה ובפרדס סכה ואף אני אבוא כפעם בפעם להתבודד בסכתך. טוב?
ועיקר העיקרים. נח, שתהיה בריא כ"גוי" ותלגלג לקחדת האכזרית הזאת שנעצה בך את צפרניה החדות בלי כל חמלה. מסכים?
שלום רב לך ממני ומבת שבע.
רחל
נח, נח שלי.
אינני מתרעמת על שתיקתך. יודעת אני כי כתיבת מכתב קשה עליך גם מנסיעה מיפו ירושלימה. אינני מתרעמת. אך להצטער הרי רשאית אני. הלא כן, נח?...