אג'יק - מכון הנגב הוקם בשנת 1998 על ידי ד"ר יהודה פז וד"ר אמל אלסנע אלחג'וג. בשנת 2000 המכון נרשם כעמותה עצמאית והתמקם בבאר שבע. בשנת 2004 הוקמה התכנית לגיל הרך ובשנת 2005 המחלקה לפיתוח כלכלי. בשנת 2010 הוקמה המחלקה לקידום הבריאות. בשנת 2014 המכון הוכר על ידי ברית הקואופרטיבים הבינלאומית כמכון הכשרה. ארגון הנוער של המכון הוכר כארגון נוער עצמאי על ידי משרד החינוך בשנת 2015.
חצרמוות (חבל ארץ)
חצרמוות (בערבית: حضرموت, בתעתיק: חַצְ'רַמַוְּת, קרוב יותר להגייה חַדְרַמַוּת בעברית; בחצ'רמותית: 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩, בתעתיק: חצ'רמת) הוא חבל ארץ בדרום חצי האי ערב, כיום ברובו נמצא בשטח תימן, ובו מחוז חצרמוות (חצ'רמַוְּת) הנקרא על שמו.
בעבר השתמשו במחוז זה בשפה השמית הדרומית חצרמותית, שהשתמרה בכתב הדרום-ערבי העתיק על חרסים וחריטות אבן. אין עדות לשימוש בשפה זו מאז כיבושה בידי צבאות ממלכת סבא במאה ה-4 לספירה.
מקור השם.
מקור השם חצ'רמות לא הובהר. בכתובות שנמצאו באזור, בשפה החצ'רמותית ובכתב הדרום-ערבי העתיק, השם הוא 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩, ובתעתיק "חצ'רמת". המקום זוהה עם "חֲצַרְמָוֶת" המקראי (בעברית), וגם בערבית האטימולוגיה העממית היא חַצַ'ר ("הגיע") + "מוות". מנגד, כיוון שבכתובות בחצ'רמותית שם המקום הוא "חצ'רמת" 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩, ללא ו', ושתושבי המקום דברו שפות שמיות דרומיות ולא עברית (צפון-מערביות) או ערבית (שמיות מרכזיות), ההיסטוריון הלבנוני כמאל סליבי טען כי למעשה הבסיס הוא השם "חצ'רם" 𐩢𐩳𐩧𐩣, ואילו הסופית -וּת (בין אם נכתבה ב"ת" או ב"ות") היא סופית מקום נפוצה, ועל כן "חצ'רמות" הוא למעשה "המקום של חצ'רם". הוא הציע שהשם "חצ'רם" נגזר מהשורש ח-צ'-ר שמשמעותו "ירוק", שכן האזור מלא נאות מדבר לאורך הוואדיות ושפכיהן לאוקיינוס ההודי, ועל כן המשמעות המקבילה תהיה מעין "נוה ירק".
מוזיאון נורמן רוקוול
מוזיאון נורמן רוקוול (באנגלית: Norman Rockwell Museum) הוא מוזיאון לאמנות בסטוקברידג', מסצ'וסטס, המוקדש ליצירתו האמנותית של האמן נורמן רוקוול. זהו ביתו של האוסף הגדול בעולם של אמנות רוקוול המקורית.
היסטוריית המוזיאון.
המוזיאון נוסד בשנת 1969 בסטוקברידג', מסצ'וסטס, שם התגורר רוקוול ב-25 השנים האחרונות לחייו. במקור ממוקם ברחוב הראשי בבניין המכונה בית הפינה העתיקה, המוזיאון עבר למיקומו הנוכחי כעבור 24 שנים, ונפתח לציבור ב-3 באפריל 1993. בניין המוזיאון הנוכחי תוכנן על ידי חתן פרס דריאהוס לשנת 2011, האדריכל רוברט א. מ. שטרן.
אוסף המוזיאון.
בנוסף ל-574 יצירות אמנות מקוריות של רוקוול, נמצא במוזיאון "ארכיון נורמן רוקוול" ובו אוסף של למעלה מ-100,000 פריטים שונים, הכוללים תצלומים, דואר מעריצים ומסמכים עסקיים שונים. בשנת 2014 תרם בית הספר לאמנים מפורסמים את ארכיונו, כולל רישומי תהליכים של יצירתו של רוקוול, שהיה אחד מחברי הסגל המייסדים שלו בשנת 1948, למוזיאון.
עבודותיו של רוקוול במוזיאון כוללות:
פרסים ומענקים.
בשנת 2008 קיבל המוזיאון את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח. בשנת 2016 קיבל המוזיאון מענק של 1.5 מיליון דולר מהקרן המשפחתית ג'ורג' לוקאס, אשר משמשת את "חטיבת הלמידה והמעורבות הדיגיטלית של המוזיאון ליצירת חוויות מולטימדיה".
קסיאן אנדור (סדרת טלוויזיה)
פיאט 514
פיאט 514 (באיטלקית: Fiat 514) היא מכונית משפחתית, בתצורת טורפדו, שהורכבה במגוון תצורות נוספות מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1929–1932 באיטליה.
יוצרו 38,428 יחידות.
בנוסף, יוצרו 300 מכוניות מדגמי "פיאט 514" בספרד על ידי Hispano-Suiza בשיתוף פעולה של "Fiat Hispania" .
פורבו
פורבו (בפינית: Porvoo), או בורגו (בשוודית: Borgå), היא עיר על חופה הדרומי של פינלנד, כ-35 ק"מ מזרחית לקצה הלסינקי וכ-50 ק"מ ממרכזה. זוהי אחת משש הערים הפיניות הקיימות מימי הביניים, שהוזכרה לראשונה בטקסטים מהמאה ה-14. בפורבו שוכנת הדיוקסיה של בורגו דוברת השוודית, השייכת לכנסייה האוונגליסטית לותרנית הפינית .
העיר העתיקה מהווה יעד תיירותי פופולרי, הידוע במבנים שמורים היטב מהמאה ה-18 וה-19, ובקתדרלת פורבו מהמאה ה-15. העיר העתיקה ועמק נהר פורבו מהווים אתרים חשובים היסטורית ותרבותית בפינלנד.
השפות הרשמיות בפורבו הן פינית ושוודית. ב-2014 דיברו 64.6% מתושבי העיר פינית כשפת אם, 30.1% דיברו שוודית ו-5.4% שפה אחרת.
שמה של העיר מגיע משמה של מצודה שוודית מימי הביניים השוכנת על גדות נהר פורבו, שזורם דרך העיר. השם פורבו מהווה את הגרסה הפינית של שם המצודה "בורגו" (Borgå), כאשר borg משמעו "טירה" ו-å "נהר".
בית פליקס נוסבאום
בית פליקס נוסבאום (בגרמנית: Felix Nussbaum Haus) הוא מוזיאון לאמנות באוסנבריק, גרמניה, ובו מוצגות יצירות האמנות של הצייר הגרמני-יהודי פליקס נוסבאום שנרצח באושוויץ. בבניין נמצא גם חלל תצוגה, המתמקד בנושא גזענות ובחוסר סובלנות.
מקורות.
בשנות השמונים ביקשו במועצת העיר אוסנאבריק, גרמניה, להנציח את נוסבאום, בן העיר. תערוכה מיצירותיו, אורגנה במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 1985. זמן קצר לאחר מכן, המוזיאון להיסטוריה של התרבות בעיר אוסנבריק הקדיש שני חדרים לתערוכת קבע ליצירותיו. בשנת 1991 החליטה מועצת העיר אוסנבריק להקדיש מוזיאון לאחד מבני העיר, פליקס נוסבאום, צייר יהודי שנרצח בשואה. בשנת 1996, הצעתו של האדריכל דניאל ליבסקינד, שכותרתה "מוזיאון ללא יציאה", זכתה בתחרות לעיצוב בשנת 1998. המוזיאון החדש נחנך על ידי גרהרד שרדר, אז ראש ממשלת סקסוניה התחתונה ואחר כך קנצלר גרמניה. המוזיאון היה הפרויקט הראשון שהושלם של ליבסקינד.
עיצוב המוזיאון.
המוזיאון החדש, שמחובר לבניין בסגנון נאו-קלאסי שבו שוכן המוזיאון באוסנבריק, הוא מבנה מודרני שמורכב משלושה אגפים (עשויים מעץ, מתכת, ובטון) שיוצרים היקף של משולש סגור, תכנון שזיכה את הבניין בתואר "המוזיאון ללא מוצא" משום שהוא בנוי כמסדרון אחד מקיף. בכך התכוון ליבסקינד שהמבנה ישקף את התסכול וחוסר התקווה שמאפיינים את ציוריו של נוסבאום. בניית ההרחבה הסתיימה בשנת 1998.
באגף האלון שוכנים יצירות האמנות של נוסבאום לפני המלחמה. האגף השני, החותך את האגף הראשון, עשוי מבטון ומכיל את הציורים שנוסבאום צייר כשהוא מסתתר מפני הנאצים. הוא מכונה "כנופיית נוסבאום", ומטרתו לעורר בלב המבקר את הרבעים הצפופים בבריסל, בהם צייר נוסבאום את יצירותיו האחרונות. האגף השלישי, אגף המתכת מציג את ציוריו של האמן שהתגלו לאחרונה. בפנים המוזיאון מבוך ושבילים רבים המובילים למבוי סתום. צדי המוזיאון פונים לשלוש ערים בהן למד נוסבאום אמנות: ברלין, רומא והמבורג. הצד הרביעי פונה למחנה הריכוז בו נהרג. הגלריות מאכלסות כ-160 מיצירותיו של נוסבאום.
ביקורות ותגובות.
על פי הטיימס, המוזיאון, ש"המנהרה הצרה והתאורה המאופקת שלו כופים אווירה של דיכוי, משתמש בבירור בדימויים של עקירה, אובדן וחוסר הבנה." ג'ונתן גלנסי, מהגרדיאן, כינה זאת "יצירת מופת ... בדיאלוג אדריכלי עם הציורים התלויים על קירותיה." המלעיזים, לעומת זאת, טענו כי יצירתו של נוסבאום חזקה מספיק בפני עצמה והיא הייתה מרוויחה יותר מהצגתה במרחב נייטרלי.
פורבו (פירושונים)
הסכם השלום עם מרוקו
מיכאל קולצה
מיכאל קולצה (בפולנית: Michał Kulesza; 26 בנובמבר 1799 – 6 בנובמבר 1863) היה בין הליטוגרפים הראשונים באזור הדוכסות הגדולה לשעבר של ליטא, שנשלטה על ידי רוסיה. הנושא השכיח אצלו הם אתרים המקושרים להיסטוריה של הדוכסות הגדולה, שיקף את האקטיביזם הליטאי והפולני באזור. הוא חי ועבד בדרום ליטא של ימינו, בדרום-מזרח בלארוס ובצפון-מזרח פולין. מיכאל קולצה, היה צייר נוף מוביל בתקופתו, הותיר דימויים חזותיים האזור במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה.
מיכאל קולצה נולד בוילנה, אז בירת נפת וילנה ברוסיה. שני מקורות אנציקלופדיים קובעים את שנת הולדתו בשנת 1799, כמה מחברים מציגים 1800 ללא חודש או יום. הוא חי ועבד באזור רב-אתני, אף שכינה את עצמו "צייר פולני" כשפרסם את עבודתו בצרפת, הוא התייחס לחבר העמים הפולני-ליטאי. השיוך המוצא אתני לא ברור, מכיוון שהוא יכול להיות גם פולני וגם כתיב ליטאי ישן. לא ידוע כמה שפות ובאיזו תדירות הוא דיבר.
הוא למד בבית ספר יוקרתי והכשרתו האמנותית החלה בבית הספר התיכון וגם בבית כאשר למד שיעורים אצל הצייר הנאו-קלאסיציסט יונאס דמליס. לאחר מכן המשיך באוניברסיטה הקיסרית בווילנה, שם החל יאן רוסטם ללמד ליטוגרפיה בשנת 1819, ממנה קיבל תואר דוקטור באמנות בשנת 1829.
הוא הצטרף לארגון האנטי-רוסי Philomaths בעת לימודיו באוניברסיטה. ונעצר בקשר זה בשנת 1823, כמו עמיתו הצעיר והסופר לעתיד יוזף איגנסי קרשבסקי, שסייע מאוחר יותר בפרסום ציוריו של קולצה, אך גורלו היה שונה מזה של תלמיד עמית מפורסם ושותף לעבודה אדם מיצקביץ', שגורש לסיביר. לאחר שהגיע לשוק העבודה בילה קולצה כעשור כאמן עצמאי ומורה פרטי בציור, ועבד בחנות הליטוגרפית שפתח יוזף אוזרילובסקי בווילנה בשנת 1835, שהפכה למוקד של כמה אמנים מוכשרים. הוא טייל בחצי האי קרים, ולדברי אחד המקורות שהה בבית מגורים לאמנים במינסק זמן מה בשנות ה-30 של המאה ה-19.
הוא עזב את וילנה לתפקיד הוראה בגימנסיה קראז'אי בשנת 1837. בזמן שנערכו תוכניות לסגירת בית הספר הוא הועבר להוראת ציור בבית ספר תיכון בהרודנה כעבור שנתיים. בשנת 1844 הוא נכנס לתפקיד במכון לנשים אצילות שנפתח בביאליסטוק שם שהה למשך שארית חייו.
ציורים וליטוגרפיות.