נוהג מקובל בעיתונות בישראל להתגברות על מגבלות הצנזורה הוא ציטוט "מקורות זרים" או "פרסומים זרים" – אמצעי תקשורת הפועלים בחו"ל, ולכן אינם כפופים למגבלות הצנזורה בישראל. לאחר שמידע פורסם במקור זר, קשה לאסור את פרסומו גם בישראל.
דוגמאות:
התעלמות מהצנזורה.
במקרים קיצוניים מסתכנים עיתונים בפרסום מידע תוך ידיעה ברורה שמידע זה אסור בפרסום.
דוגמאות:
ועדת השלושה.
ועדת השלושה היא המוסמכת לדון בערעורים על החלטות הצנזורה מאז שנת 1949.
מ-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה. בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.
עידן האינטרנט.
בעידן האינטרנט הפך תפקידה של הצנזורה לקשה ומורכב הרבה יותר, שכן מידע על נושאים חסויים מתפרסם באתרים השוכנים במדינות אחרות. הצנזורה לא יכולה לשלוט על אתרים אלו, כיוון שאינם תחת שיפוטה, ולרוב גם לא יכולה לחסום גישה אליהם.
בעידן זה ישנו כרסום גדל והולך במעמדה של הצנזורה הצבאית. דוגמה לכך היא פרסום של פרופסור אבנר כהן על תולדות תוכנית הגרעין של ישראל: הצנזור הצבאי אסר ב-1997 על פרסום האתר, ואולם כתב קול ישראל באותה עת, אלי הכהן, עמד על כך שהוא יתפרסם. הכהן טען כי לא ייתכן שבכל רחבי תבל יוכלו לגלוש ולדלות מידע מן האתר ורק בישראל לא. הצנזור קיבל טענה זו. גם במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה, במקרים שבהם הצנזורה אסרה על פרסומים מסוימים הופץ המידע כשמועות במקום שיפורסם באופן ממוסד (ראו: רב-סרן שמועתי).
בדו"ח ועדת וינוגרד יש המלצות להגברת הפיקוח של הצנזורה הצבאית על מקורות מידע באינטרנט. הן בזמן מלחמה והן בשגרה.
על צנזורת האינטרנט אמרה הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל:
במאי 2012 הודיעה וואקנין-גיל שהצנזורה הצבאית החלה לנטר בלוגים ורשתות חברתיות מקוונות כגון פייסבוק וטוויטר, ובפברואר 2016 פנתה הצנזורה לעשרות פעילי אינטרנט בדרישה להגיש לה ידיעות ביטחוניות לאישור.
לאחר פרישתה מתפקידה בשנת 2015, פרסמה וואקנין-גיל מאמר בכתב העת "משפט וצבא", בו טענה שצריך לבטל את מוסד הצנזורה ושהדבר לא יפגע אנושות בביטחון המדינה. המאמר נכתב בתמיכתו של שר הביטחון דאז, משה יעלון, והוצג לראשי מערכת הביטחון ומערכת המשפט. יעלון הנחה את גופי הביטחון לבצע בהדרגה את השינויים שהוצעו במאמר.
סחלב פרפרני
סחלב פרפרני (שם מדעי: "Anacamptis papilionacea") הוא הסחלב הנפוץ ביותר בישראל. בעבר שויך לסוג סחלב, אך בעקבות מחקרים פילוגנטיים הועבר לסוג בן-סחלב. הסחלב הפרפרני הוא גאופיט רב-שנתי הגדל על מגוון קרקעות בחבל הים-תיכוני, ופורח בחודשים מרץ-אפריל. צבע הפרחים נע בין ורוד, סגול וארגמן.
הסחלב הפרפרני מרמה את מאביקיו: פרחיו מזכירים במופעם מגוון פרחים אחרים, הפורחים באותה עונה. החרקים הבאים לבקר בסחלב, מורגלים לגמול המזון שהם מקבלים בפרחים אותם הסחלב מחקה; אך בניגוד לפרחים אלה, הסחלב אינו מתגמל את מאביקיו בצוף או אבקה.
משמר העם
משמר העם היה יחידת מתנדבים שנועדה לשמור על הסדר בערים הגדולות, בהן חיפה, תל אביב, צפת וירושלים. בחלק מהערים הוקמה היחידה לפני קום המדינה, ובחלק מהם - אחריה. אנשי היחידה היו מעל גיל גיוס, או צעירים שלא גויסו לשורות הצבא מסיבות בריאותיות. הסניפים שפעלו לפני קום המדינה עסקו בעיקר בפעולות הגנה צבאיות ושמירת הסדר בעת הפגזות, ואלו שהוקמו לאחריה היו אמונים על הכנת ציבור למקרה של מתקפה, והפכו ברובם בהמשך לאנשי הג"א (הגנה אזרחית).
בחיפה.
השם "משמר העם" ניתן לקבוצה קטנה שהוקמה בחיפה ב-1942, כחלק מתוכנית מצדה על הכרמל, על ידי אדמונד (אדק) קרוליק, לשעבר קצין פרשים בצבא הפולני, שהיה הוגה הרעיון ומייסד הקבוצה בחיפה (השם נבחר כתרגום לעברית של המונח "גוורדיה לודובה").
הקבוצה הוקמה במקביל למשמר המולדת ותוך כדי שיתוף פעולה בין שני הגופים. להבדיל ממשמר המולדת אליו גויסו אנשים חסרי ניסיון צבאי קודם, הייתה מטרתו של קרוליק בהקמת הקבוצה גיבוש קבוצת אנשים, מבוגרים במונחי אותה תקופה, בעלי ניסיון צבאי קודם כלשהו, לשם פעילות פרטיזנית במקרה של כיבוש הארץ על ידי הגרמנים.
לאחר שהוסר איום הכיבוש על ידי צבאות רומל, "משמר העם" החיפאי שינה פניו והפך לחלק ממנגנון "ההגנה", (יחידת "הדרי") עירוב של חק"ש (חיל קשישים) שעיקר פעילותו הייתה אבטחת יישובים והג"א שעיקר פעילותו הייתה אחזקת עמדות ומקלטים. כאשר הועלה גיל הגיוס ל-35 הועברו מגויסים צעירים וכשירים יותר לגדודים 23 ו-24 של חטיבת כרמלי, ברוח זו פעל "משמר העם" במהלך מלחמת העצמאות בחיפה.
בירושלים.
בכ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947) החליטה העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה שקבעה את סיומו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל ועל הקמת שתי מדינות, מדינה יהודית לצד מדינה ערבית בשטחי המנדט, תוך השארת ירושלים (יחד עם בית לחם) תחת שליטה בינלאומית. שני הצדדים (היהודים והערבים) התעלמו מההחלטה הנוגעת לירושלים, וכל אחד מהכוחות ניסה לתפוש את השליטה בעיר ובדרכי התחבורה אליה.
הכוחות הערביים הצליחו להשתלט על גבעות אסטרטגיות באזור לטרון ושער הגיא שחלשו על הכביש הראשי וצלפו על רכבים ישראליים שניסו לעבור. רק שיירות של משוריינים הצליחו לעיתים לפרוץ לעיר ולהביא לה אספקה. בנוסף, הצליחו הכוחות הערביים לעצור את זרם המים לירושלים. תקופה זו קרויה המצור על ירושלים.
תוצאת המצור הייתה מחסור הן בתחמושת וציוד לחימה והן במצרכים חיוניים (מזון, מים, דלק לבישול). כתוצאה מהמחסור הוחלט על קיצוב וחולקו פנקסי תלושים, אולם תושבי העיר התקשו להתרגל להקצבה, ועוד פחות מזה לתורים הארוכים שהשתרכו לפני נקודות החלוקה, ולכן פרצו מהומות בזמן חלוקת מצרכים, והיה ריב על התור (בייחוד התור לחלוקת מים).
לשם התמודדות עם סיטואציה זו הוקמה בספטמבר 1947 יחידת מתנדבים לשם שמירת הסדר בעיר, ליחידה התקבלו אנשים מעל גיל גיוס וכאלו שלא התגייסו מסיבות בריאות. המפקדים היו בחלקם כאלו שהוגדרו כ"עובד חיוני" ולא גויסו, וכן סגן-אלוף זאב אפשטיין (אבנת) שהיה מפקד היחידה.
מאוחר יותר הוטלו על משמר העם תפקידים נוספים כגון:
מאחר שאנשי משמר העם שהו ברחובות העיר בעת ההפגזות, סבלה היחידה אבדות ניכרות.
בתל אביב.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מסגרות שזכו לשמות דומים:
אנשי "משמר העם" בתל אביב שימשו בתקופת מלחמת השחרור בעיקר בתפקידי שמירה ושיטור בכפרים שנכבשו.
בצפת.
גם בעיר צפת הוקמה עם הכרזת החלוקה יחידה בשם "משמר העם", יחידה זו הוטמעה מאוחר יותר בשלמותה בהג"א.
קרלי סימון
עיט קירח
עיט קרח
כנסיית השכל
כנסיית השכל היא להקת רוק ישראלית שנוסדה ב-1990 בעיר שדרות. הלהקה משלבת במוזיקה שלה השפעות של מוזיקת רוק וגל חדש יחד עם מוזיקה מזרחית. שם הלהקה, "כנסיית השכל", לקוח מספרו של רוברט מ. פירסיג "זן ואמנות אחזקת האופנוע", שם, אגב היה ניסיון להבחין בין מאפיינים גשמיים ומאפיינים שכליים של מוסדות האקדמיים (אותם פירסיג כינה בשם "כנסיות השכל"). הלהקה נחשבת לאחת מהבולטות בגל להקות רוק ישראלי שצמחו בתחילת שנות התשעים.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
חברי הלהקה הושפעו מצד אחד ממוזיקת הגל החדש והדיכאוניות של ניק קייב ומצד שני ממוזיקה ים תיכונית. את ההשפעה הים תיכונית שאבו חברי הלהקה בעיקר מקובי אוז, שהיכרותו עם רן אלמליח (בס מילים ולחנים) נבעה מעבודתם ביחד בלהקת לימבו. בספטמבר 1991 בדיסק "אוסף נענע 2", יצא לאור שירה הראשון של הלהקה, "רעפים". גם כאן היה אוז שותף להפקה ולהקלטה.
לאחר ניסיונות לא מועטים הגיעו חברי הלהקה למסקנה, כי עתידם לא יצלח ללא מעבר לתל אביב ויצירת קשר עם אמרגנים וחברות תקליטים. הם עברו לתל אביב, ובה התגוררו יחד בדירת חדר קטנה בדרום העיר, התפרנסו מעבודות אחרות והמשיכו לפתח את הלהקה ושיריה. לאחר זמן קצר פגשו אותם המפיקים דני רכט וניצן זעירא והמוזיקאי אבי בללי, שדחפו אותם להפקת אלבום בכורה ללהקה.
במרץ 1993 יצא לאור אלבומם הראשון, "דברים בלחש". חברי ההרכב באלבום זה היו הבסיסט רן אלמליח, הגיטריסטים יורם חזן ודוד ראסד והקלידן מייק גולן. כל העיבודים, המנגינות והשירה היו של חברי הלהקה, עם עזרה חיצונית של מספר אנשים – דני רכט, ניצן זעירא, אבי בללי ועוד. יורם חזן ורן אלמליח היו שני הכותבים המרכזיים באלבום, שהיה מושפע מסגנונות מוזיקליים רבים ומגוונים. חלק מן האלבום מזכיר נגינות מרוקאיות ובחלק מן הטקסטים מוזכרים אמנים כגון ג'ים מוריסון ומוריסי. שיר הנושא מתוך האלבום יצא עם קליפ פרובוקטיבי שגרר תגובות רבות והופעות ברדיו ובטלוויזיה. כל אלו גרמו להגברת המודעות ללהקה בציבור. בנוסף התפרסמו מהאלבום השירים "אני מאמין", "איתך אל הים", ו"השיר מהגן". באותה תקופה הם גם נחשפו לראשונה בטלוויזיה בסרטו של אילן יגודה. ביולי 1993 השתתפו בפסטיבל ערד בשני מופעים שונים, ערב מחווה לשמוליק קראוס שהפיק ברי סחרוף ומופע בו יצרו גרסאות חדשות לשירי משוררים.
ב-1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "קח שירים", אלבום קצר בן 34 דקות המורכב משירי משוררים שלווה בספרון צילומים של רונן ללנה. האלבום יצא במהדורה מצומצמת ולווה בהופעות ספורות. לאחר יציאת האלבום הצטרף ללהקה המתופף מוטי יוסף.
העשור הראשון של המאה ה-21.