ב-1914 קיבלה רשת "תרבות" רישיון ממשלתי לפתיחת בתי ספר עבריים ברוסיה, ופרסיץ נבחרה לחברת מרכז ההסתדרות שלה. במלחמת העולם הראשונה העניקה הרשת חינוך לילדי פליטים יהודים, וב-1918 מנתה יותר מארבע מאות מוסדות ובהם ישיבה, גני ילדים, בתי ספר ובתי מדרש לגננות. פרסיץ זיהתה את הצורך בהוצאה לאור של ספרי לימוד שיתאימו ללומדי העברית, ולשם כך רכשה ב-1917 את בית הדפוס של המכון למדעי המזרח "אמנות הדפוס", שסבל באותה עת מגירעון כבד. היא שינתה את שם בית הדפוס ל"אמנות" והפכה אותו להוצאה לאור של רשת מוסדות "תרבות". דוד ילין, שהכיר את בני הזוג באופן אישי, סיפר שרעיון הקמת ההוצאה עלה יחד עם בן זוגה ואחיה משה כמתנה לאביה לכבוד יום הולדתו ה-50. יהודית הררי, אשת חינוך וסופרת עברייה, הציגה אותה בקובץ "אשה ואם בישראל" (1959) כאחת מ"שתי המו"ליות העבריות שייסדו הוצאות ספרים חשובות". לדבריה, ההוצאה לאור הייתה לשושנה פרסיץ "ילד שעשועיה, בה שיקעה אהבתה ללשון ולספרות העברית ויחד עמה נדדה מארץ לארץ עד הגיעם לארץ-ישראל".
בריאיון לשלמה שבא בעיתון "דבר" בשנת 1963 סיפרה פרסיץ:
תחילה הועשר מלאי האותיות העבריות בבית הדפוס, ולשם תפעולו הובא מנהל יהודי מומחה בתחום. בשלב השני גויסו לעבודה במכון סופרים ומחנכים עבריים, בהם חיים נחמן ביאליק, שהיה העורך הראשי של הספרות המתורגמת, ולצדו סגנו אריה סמיָאטיצקי, עורך עיתון הילדים "שתילים", משה בן-אליעזר, עורך העיתון היומי "העם", ומשה גליקסון, לימים העורך הראשון של עיתון "הארץ". בבית הדפוס ראו אור ספרי לימוד וקריאה ממיטב הספרות העולמית בשילוב איורים צבעוניים – מרכיב חדשני בספרות העברית ברוסיה. פרסיץ הייתה זו שהחליטה אילו ספרים יראו אור וקבעה את עיצובם, כולל צורת האות וטיב הנייר, במטרה להפיק "ספרים יפים שמחבבים על קוראיהם את הקריאה". ההוצאה התייחדה בכך שהיא ניקדה את כל ספריה מתוך אמונה שהניקוד הוא עיקר חשוב, חובה ראשונה בעבודתם לתחיית הלשון ותקנתה."
כשהיה בנה הבכור בן ארבע, הוא חלה בדיזנטריה ומת. היא קראה על שמו ספרייה קטנה שהקימה, "גמליאל". בהוצאה זו יצאו לאור 24 ספרוני ילדים, מעוטרים ומאוירים בצבע על ידי טובי היוצרים הרוסיים. ב"אמנות" הופיעו ממיטב ספרות הילדים והנוער העולמית והעברית, הן בהוצאה הכללית והן בסדרות "גמליאל", "מגילות" ו"לנוער".
המעבר לאודסה ולגרמניה.
ב-1917 השתתפה פרסיץ בוועידה הציונית הכול-רוסית ונבחרה מטעמה למרכז ציוני רוסיה. ב-1920 השתתפה בכינוס התנועה הציונית בלונדון ונבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות. השתתפה בקונגרסים הציונים ה-16 (1929) וה-17 (1931) וכיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני.
המהפכה הבולשביקית ברוסיה בנובמבר 1917 הביאה להחרמת רכוש משפחתה, לרבות בית הדפוס והספרים המודפסים. המשפחה נמלטה לקייב שבאוקראינה, שם היה ליהודים חופש תרבותי ולאומי, ובה הוקם בשנית המרכז לתרבות עברית, אך נאלצה לעזוב גם אותה ועברה לעיר אודסה. שם רכשה בית דפוס גדול וחידשה את הוצאתם לאור של עיתון הילדים והרבעון "משואות". אביה העביר את מרכז עסקיו לצרפת. מאוחר יותר הצטרפה אליו פרסיץ והחלה ללמוד ספרות בסורבון. בשהותה בצרפת ביקרה בהוצאות ספרים גדולות ולמדה שיטות טכניות ועסקיות בתחום ההוצאה לאור. באותה שנה יצא בית הדפוס "אמנות" מתחומי אודסה; עובדי בית הדפוס עברו לעיירה באד הומבורג שבגרמניה, שם חידשו ואף הרחיבו את פעילותם. ביתם של שושנה ויוסף פרסיץ בהומבורג היה מרכז לסופרים עבריים, בהם ש"י עגנון, יעקב פיכמן, אריה סמיאטיצקי, משה גליקסון, חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין, ש. בן ציון ועוד. הידידות בינה לבין עגנון נרקמה במסגרת הסלון הספרותי בביתה, שהיה מרכז תוסס של חיים ויצירה עבריים בגרמניה של ויימאר.
העלייה לארץ ישראל וייסוד מפעל ההוצאה לאור בתל אביב.
לקראת עלייתם לארץ ישראל רכשו שושנה ויוסף פרסיץ מכונות דפוס, שלחו אותן לארץ והכשירו תלמידי ישיבה באירופה כדי לעבוד בבית ההוצאה לאור שיפתחו בארץ. זמן קצר לפני עלייתם נפטר יוסף במפתיע, והוא בן 39. פרסיץ עלתה ארצה עם ארבעת ילדיהם כשהם מלווים בארונו. הם הגיעו לנמל יפו ב-11 בנובמבר 1925 ומיד עלו להר הזיתים בירושלים לערוך לו טקס קבורה.
כעבור שלושה חודשים, ב-1926, נפתחה הוצאת הספרים "אמנות" בשדרות רוטשילד 4 בתל אביב. משם עבר בית הדפוס לרחוב יהודה הלוי, ובשנת 1929 עברה לבניין גדול שנבנה במיוחד עבור המשפחה ובית הדפוס בפינת הרחובות שינקין ומלצ'ט בעיר (לימים בית העיתון "דבר"). ההוצאה לאור תרגמה את מיטב היצירות של סופרים מובילים מהספרות העולמית כגון צ'ארלס דיקנס, ויקטור הוגו, לואיס קרול, יו לופטינג, וולטר סקוט, הרמן הסה, אדמונדו דה אמיצ'יס, אמיליה דיטריך, קארין מייקלס, קרלו קולודי ועוד. מדי חודש נדפס ספר חדש מתורגם לעברית. ההוצאה פעלה ללא כוונות רווח, וכדי להמשיך ולקיים את פעולת בית הדפוס נעזרה פרסיץ באביה ששלח לה מפריז שטרי לקוחות. עוד פעלה להוצאה לאור של סדרת הספרים "ספריה לכל", שבמשך שנות קיומה ראו אור 1,321 כותרים. בימי מלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את בית ההוצאה כדי שישמש להם כמפקדה. החיילים פינו במהירות ובגסות את מאות אלפי הספרים, שהועברו למחסנים ביפו. בשנת 1946, בעת הפגנה של ערבים בעיר, הוצת מחסן הספרים.
בשנת 1930 נפטרה אמה, ובשנת 1932 נרצח אביה; לא ידוע אם הרצח בוצע על רקע כספי בגין חוב (היו אלה ימי המשבר הכלכלי באירופה) או על ידי מטורף. לאחר שנפסק הסיוע כלכלי שקיבלה ממשפחתה לא יכלה פרסיץ להמשיך לקיים את בית הדפוס, והבניין נמכר. אף על פי כן לא התייאשה והמשיכה את מפעל ההוצאה בהיקף קטן יותר. בערוב ימיה הביעה את אכזבתה מרמתם הירודה של ספרי הילדים: לדבריה, סוחרים ממולחים הופכים להיות מוציאים לאור ומתאמצים לקבל יותר כסף עבור סחורה ששווה פחות. מסיבה זו לא הסכימה להימנות עם חברי התאחדות המו"לים, שבעיניה היו סוחרים שבעבורם ספרים היו עסק ככל עסק.
פעילות ציבורית ביישוב ובמדינת ישראל.
תפקידים ופעילות במחלקת החינוך והתרבות של העיר תל אביב.
בארץ גידלה וחינכה פרסיץ את ארבעת ילדיה, פרנסה את המשפחה והמשיכה לקיים את בית ההוצאה לאור. עזרה וסיוע נמצאו לה בקרב ידידים וחברים לעבודה ברוסיה. מי שקירבו אותה לפעילות הציבורית המקומית ולימים הארצית היו ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ופנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, ו"היא, אשת-החיל, מצאה כר נרחב לפעולה והמשיכה בחיי עבודה וחברה, ובמרצה הרב בנתה שוב מרכז רוחני בביתה". בשנת 1926 נבחרה כחברת מועצת העיר תל אביב מטעם רשימת "העיר תל אביב – המרכז". כהונתה נמשכה כעשר שנים במשך שלוש מועצות. בינואר 1928 נבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות, והייתה ממונה על מחלקת החינוך והתרבות בעיר. עד לשנת 1935 שימשה גם חברת הנהלת העירייה. ב-1933, בהיעדרו של סגן ראש העירייה ישראל רוקח, מילאה את מקומו וכיהנה גם כיו"ר מועצת העיר.
בתפקידה כראש מחלקת החינוך והתרבות של העיר השתתפה במאבק נגד החינוך במיסיון, יזמה שיתוף פעולה עם רשת חינוך של תנועת המזרחי ושילוב מוריה בבתי הספר הכלליים לצורכי חינוך תורני, קידמה הקמת ועדה לתכנון תנועות הנוער שתפעל בתחומי בתי הספר בעיר לצד החינוך הפורמלי, וזאת במטרה לצמצם את השפעת המפלגות הפוליטיות על החינוך, שלדעתה הייתה הרסנית בעבור הנוער. הציעה לשנות את לוח שנת הלימודים ולפתוח את השנה בסמוך לחג הפסח, לקצר את שבוע הלימודים לשלושה ימים ולהנהיג מסגרת חינוכית אלטרנטיבית בימים הנותרים. הציעה לייסד מערך חינוך על יסודי ויזמה קביעת "יום הורים" בבית הספר והטלת מס חינוך על הורי התלמידים לשם העשרת הפעילויות החינוכיות. הקימה ועדה לקביעת קריטריונים למתן תוספת יוקר למורים שדרשו תוספות שכר, פעלה לשילוב בנות בלימודי תעשייה ביתית ויצרה מסגרות שעודדו את אנשי החינוך להשתלם בסמינרים להוראה.
בתקופת כהונתה נוסדו כעשרה בתי ספר, בהם בית הספר הראשון בארץ לילדים וילדות עם לקויות שונות, וכן המכון הביולוגי הפדגוגי, שעמדה בראש אגודת הידידים שלו במטרה להשיג מקורות מימון לקיומו.
בשנת 1932 ביקשה להעביר את האחריות על מחלקת החינוך מהסוכנות היהודית לוועד הלאומי, וב-1933 הורחבה המחלקה וכללה מחלקת משנה לעזרה סוציאלית לילדים. ב-1934 נענה הוועד הלאומי להעברת הסמכויות האדמיניסטרטיביות במחלקה לידיה, אך ב-1935 התפטרה מראשות המחלקה ומהנהלת העיר בשל צמצום סמכויותיה מצד גורמים בעירייה. לאחר התפטרותה המשיכה לתרום מניסיונה בתחום החינוך במישור הארצי, כיו"ר ועדת החינוך של ההנהלה הציונית בארץ-ישראל וכיו"ר ועד המפקחים על בתי-הספר הכלליים בארץ.. ב-1935 שימשה פרסיץ יושבת ראש המועצה שהפיקה את מיזם ימי ביאליק לזכרו של המשורר הלאומי.
בכנסת.
פעילות במפלגת הציונים הכלליים ובארגון נשים ציוניות כלליות.
בקרב חברי מפלגת הציונים הכלליים שבראשות פרץ ברנשטיין, מפלגת מרכז-ימין בעלת גישה אנטי-סוציאליסטית ותפיסה כלכלית שנטתה לליברליזם, הייתה פרסיץ יוצאת דופן מפני שלא השתייכה למחנה בתוך המפלגה. היא שובצה במקום השלישי ברשימה ועמדה בראש ועידת הנשים היחידה בוועידות המפלגתיות. פרסיץ תפקדה ככוח מאזן בין ארבעת מנהיגי המפלגה לצד ברנשטיין, יוסף סרלין, ישראל רוקח ויוסף ספיר.
פרסיץ כיהנה כחברת הכנסת בשלוש הכנסות הראשונות, במשך תקופה של עשר שנים. הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ושימשה יו"ר הוועדה. לאחר קום המדינה כיהנה גם כיו"ר מועצת החינוך של משרד החינוך והתרבות.
יוזמות ופעילות חקיקתית בנושאי חינוך בכנסת.