מחקר מאוחר יותר שנעשה, הציג שקיימת טעות בממצאי פיביגר והתולעים הנימיות אינן אחראיות על הגידול, אלא מחסור בוויטמין A הוא זה שגרם לסרטן בחולדות.
כיום, התולעים המיקרוסקופיות שגילה פיביגר נקראות בשפה מקצועית Gongylonema neoplasticum  והן ידועות כמדמות התהוות של תאי גידולים סרטניים אך הן אינן סיבה לגידולים, כיוון שהן לא בעלות השפעה על תאים בריאים.
ממצאיו של פיביגר היו נחוצים להפקה של קרצינוגן כימי (גורם כימי מסרטן)-צעד משמעותי בפיתוח מחקרי הסרטן המודרניים.
ניסויו של פיביגר פרץ דרך לבאים אחריו בשימוש בחיות מעבדה לצורך השתלת תאים סרטניים, והוביל מדענים רבים ליצור קרצינוגן כימי לשימוש במחקרי הסרטן.
קבלת הפרס המאוחרת.
פיביגר הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926, אך קיבל את פרסו בשנת 1927.
באותה שנה, בעת תהליכי המיון החליטה "ועדת פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה" שאף אחד מן המועמדים אינו עומד בקריטריונים שהוצבו בצוואתו של אלפרד נובל. ע"פ חוק שהציבה קרן נובל, במקרים מסוימים יכול הפרס להינתן שנה מאוחר יותר.
פייטון רוס
פרנסיס פייטון רוס (באנגלית: Francis Peyton Rous; 5 באוקטובר 1879 – 16 בפברואר 1970) היה מדען חוקר אמריקאי בתחום הרפואה והפיזיולוגיה. רוס זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1966 עבור תגליתו המדעית שבמהלכה גילה כי הזרקת נגיף (Rous sarcoma virus) לעופות גורם להופעת גידולים סרטניים.
קורות חיים.
משפחה.
פייטון רוס נולד בקרבת העיר בולטימור במרילנד שבארצות הברית בשנת 1879. אמו הייתה ממשפחה צרפתייה שהיגרה לוירג'יניה כ-200 שנה קודם לכן. היא המשיכה לטקסס יחד עם אביה, סבו של רוס, ב-1860. אחרון כיהן כשופט מצליח. אביו של רוס, ממוצא בלטימורי, התחתן עם אימו במהלך ביקורו בטקסס ועבד כיצואן דגנים לאירופה. לרוס היו שלושה אחים, ואביו נפטר כשהיה צעיר. במהלך חייו התחתן עם מריון אקפורד דקי והיה אב לשלוש בנות; מריון, אלן ופיבי.
לימודים.
רוס עשה את שני תאריו ברפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ולאחר מכן החל לעבוד כמתמחה בבית החולים של האוניברסיטה, עד שהבין שאינו מתאים להיות רופא והחל להתמקד במחקר.
הוא עבד כפתולוג באוניברסיטת מישיגן, שם קיבל משכורת מינימלית, על עבודה שעיקרה טכנית. ראש המחלקה באוניברסיטה הציע לרוס ללמוד גרמנית ובתמורה יממן לו לימודי קיץ בבית חולים בעיר דרזדן שבגרמניה, וישלם לו שכר.
לאחר שחזר מגרמניה ב-1907, עבר למוסד הרפואי ברוקפלר, שם ניתן לו אישור לערוך ניסויים. ב־1909 קיבל מעבדה משלו לחקר הסרטן, ומאז עבד כמדען במשרה מלאה. עם השנים הפך לחבר במוסד רוקפלר, שהפך לאוניברסיטת רוקפלר.
ב-1966 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה, על עבודתו המחקרית בנושא גידולים סרטניים שמופצים באמצעות וירוס.
רוס לא הפסיק לחקור במעבדתו עד שנפטר, בשנת 1970.
עבודתו המחקרית.
ב-1911, לאחר קיבל מעבדה משלו במוסד הרפואי ברוקפלר, עבד כמדען במשרה מלאה ובחר להתמקד בחקר הסרטן משום שהנושא היה מאוד פופולרי בתקופה, והרבה תגליות נמצאו בתחום. במהלך עבודתו גילה והוכיח כי גידולים סרטניים בעופות (ובמיוחד סרקומה, שהיא סרטן שמקורו ברקמות החיבור), יכולים להתפשט באמצעות וירוס Rous sarcoma virus.
הייתה זו ההדגמה הראשונה של וירוס שמסוגל להעביר סרטן. תגליתו נזנחה לשנים רבות, אך לאחר פענוח מבנה ה-DNA, פיתוח אמצעים חדשניים, ועלייה בהתעניינות בגנטיקה של הסרטן, הייתה לתגלית זו חשיבות בחקר הסרטן.
לאחר שניסה לגלות ממצאים דומים בעכברים ונכשל, החליט לעזוב את תחום הסרטן ולחקור תחומים אחרים בפתולוגיה ובפיזיולוגיה. בשנת 1934 שב לעסוק בתחום הסרטן לאחר שקיבל הצעה לחקור גידולים סרטניים בארנבים.
ארוויד קרלסון
ארוויד קרלסון (בשוודית: Per Arvid Emil Carlsson; 25 בינואר 1923 – 29 ביוני 2018) היה מדען שוודי שנודע בעיקר בזכות גילוי יכולת ההולכה העצבית של הדופמין, והשפעתה על מחלת הפרקינסון. זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, יחד עם פול גרינגרד ואריק קנדל, על עבודתם ומחקריהם בנושא הדופמין. כמו כן זכה קרלסון בפרסים נוספים כגון פרס וולף, פרס יפן, פרס אנטוניו פלטרינלי (Antonio Feltrinelli Prize) ועוד רבים נוספים.
ביוגרפיה.
ארוויד קרלסון נולד באופסלה, שוודיה בשנת 1923. הוא גדל במשפחה משכילה מהמעמד הבינוני שעודדה השכלה אקדמית - אביו, גוטפריד קרלסון, כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לונד שבשוודיה ואמו הייתה בעלת תואר מוסמך באומנות. הוא גדל עם שני אחים ואחות, אשר למדו גם הם תחומים שונים באוניברסיטה. קרלסון הצטיין בבית הספר בו למד, והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת לונד בשנת 1941. בשנת 1944, השנה השלישית ללימודיו והשנה הראשונה להתמחותו הקלינית, קרלסון השתתף בבדיקת מצבם של אסירים ששהו במחנות ריכוז נאציים. האסירים שוחררו למען מטרה זו על ידי פולקה ברנדוט – בן למשפחת המלוכה השוודית, אשר הציל את חייהם בפעולה זו. לימודיו של קרלסון נקטעו כאשר גויס לצבא השוודי במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1951, קיבל קרלסון תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונד ומונה בה לפרופסור, ובשנת 1959 מונה גם לפרופסור באוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
קרלסון נפטר בגטבורג ב-29 ביוני 2018, בגיל 95.
חידושים במחקר.
במהלך מחקריו, גילה ארוויד קרלסון כי הדופמין אינו רק - כפי שחשבו אז - חומר המוצא של הורמון הקרוי נורפירפרין (norepinephrine), אלא גם מוליך עצבי (נוירוטרנסמיטור) הקשור בפעילויות רבות המתבצעות במוח, בעיקר באזורים הקשורים בתנועה. הוא פיתח שיטה למדידת כמות הדופמין הנמצא בתאי המוח, והשתמש בה כדי לבדוק את כמויות הדופמין המצויות במוחם של חולים במחלות שונות.
גילוי הגורמים לתסמיני מחלת הפרקינסון והדרכים להקלתם.
בניסוי שערך, נתן קרלסון לבעלי חיים את התרופה רסרפין (Reserpine, מעין תרכובת אורגנית המדכאת את פעילותו של הדופמין). הוא הראה כי עקב דיכוי הדופמין שנוצר, בעלי החיים איבדו שליטה על תנועותיהם- ממש כפי שקורה לחולים במחלת הפרקינסון; ויותר מכך, על ידי מתן אל-דופא (L-DOPA, תרכובת המשמשת כיצרנית דופמין) לאותם בעלי חיים, הוכיח קרלסון שניתן להקל על הסימפטומים של המחלה, ואף לטפל בה כאשר היא עוד מצויה בשלביה ההתחלתיים.
עד היום, האל-דופא היא הבסיס התרופתי השכיח ביותר לטיפול במחלת הפרקינסון.
פריצת הדרך בטיפול במחלות הסכיזופרניה והדיכאון.
רצף מחקרים נוספים שערך אשר עסקו בהפרת מאזן הדופמין במוח, עלה כי מחלת הסכיזופרניה נגרמת מעודף דופמין באזורים מסוימים במוח וכי ניתן לטפל במחלה ובתופעותיה על ידי תרופות מדכאות או נוגדות דופמין. טיפול מסוג זה היה חדשני לחלוטין ופתח את הדרך לטיפולים נוספים במחלה. כמו כן תרם קרלסון רבות לפיתוח תרופות ממשפחת ה-SSRI המקלות על תסמיני מחלות דיכאוניות.
ההתנגדות להפלרת מי שתייה.
קרלסון התנגד להפלרת מי שתייה, כיוון שטען שתרופות צריכות להינתן לבני אדם על פי צורכיהם האישיים ועל פי בחירתם, ולא לכלל הציבור ללא הבחנה. הוא השתתף בדיון בשוודיה, בו העלה את הנושא ואת התנגדותו, מטעמים אתיים, לחוקיות ההפלרה.
אדוארד אדלברט דויזי
אדוארד אדֶלבֶּרט דוֹיְזי (באנגלית: Edward Adelbert Doisy; 13 בנובמבר 1893 – 23 באוקטובר 1986) היה ביוכימאי אמריקאי. דויזי זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1943 על הזיהוי של ויטמין K והמבנה הכימי שלו, יחד עם שותפו למחקר הנריק דאם.
קורות חיים.
דויזי נולד בשנת 1893 ביוּם שבאילינוי, לאדוארד פרז דויזי (דואזי דה וילארז'ן Perez Doisy de Vilargennes), סוכן מכירות בעל שורשים צרפתיים, ולאדה לבית אליי.
הוא למד באוניברסיטת אילינוי, שם קיבל תואר הראשון בשנת 1914 ותואר שני בשנת 1916. משם, המשיך לאוניברסיטת הרווארד, שם עשה את הדוקטורט שלו בשנת 1920.
משנת 1915 ועד שנת 1917 היה דויזי עוזר מחקר בביוכימיה באוניברסיטת הארוורד, ומשנת 1917 עד 1919 שירת בבית הקברות הצבאי של צבא ארצות הברית.
בשנת 1918, נישא אדוארד א. דויזי לאליס אקרט. הם התגוררו בסנט לואיס, והיו להם ארבעה בנים.
משנת  1919 עד 1923, עבד כמדריך ופרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, ובשנת 1923 מונה לפרופסור לביוכימיה בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס.
בשנת 1924, קודם דויזי לתפקיד מנהל המחלקה לביוכימיה, תפקיד שהחזיק עד פרישתו בשנת 1965.
פעילות מדעית.
דויזי עסק במחקרים ביוכימיים בנושא הורמוני המין, והוויטמינים K1 ו- K2. בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס, הוא עבד עם אדגר אלן על טכנולוגיית עידון ציטולוגיית הנרתיק בשביל מבדק של עוצמת הורמון האסטרוגן בעכברות כרותות שחלה.
בשנים 1930 – 1929, הצליח בבידוד האסטרוגן. במקביל אליו, הגיע להישג זה גם חוקר גרמני בשם אדולף בוטנאנדט.
עבודתו בנושא פתחה את מחקר הפוריות להערכה ביוכימית, והיו לה השלכות על התפתחות ביולוגיית הרבייה ואמצעי המניעה.
בשנת 1939, בעזרתו של הנריק דאם ובשיתוף פעולה עם פאול קארר, הצליח בבידוד כמעט טהור של ויטמין K, בצורה של שמן זהוב. באותה שנה פרסם, בשיתוף עם אדגר אלן וק. ה. דנפורט, ספר על מחקרו הנקרא "Sex and internal secretions", שפירושו בעברית: “"מין והפרשות פנימיות”."
בשנת 1940, בשיתוף עם תאייר, מק'קורקודל, מק'קי ובלינקי, למדו את האנלוגים של ויטמין K, והצליחו לבסס את ההבחנה שבין ויטמין K1, אותו בידדו מאספספת, לוויטמין K2, אותו בידדו מדגים. פעולתו של הוויטמין K2 דומה לזו של ויטמין K1, אבל מבנהו שונה במקצת.
בשנת 1939, אף הצליחו דויזי ושותפיו לסנתז ויטמין K באופן מלאכותי.