הכישלון הסורי במלחמת העצמאות המיט זעזוע כבד על הקצונה הסורית. זעים האשים את נשיא המדינה, שוכרי אל-קוותלי, בניהול כושל של ענייני המדינה והובלת המלחמה, ואילו קוותלי בתורו האשים את זעים בכשלים פיקודיים שהביאו להפסד במלחמה. קוותלי אף האשים קצינים המקורבים לזעים בשחיתות ובשלשול משאבי הצבא לכיסיהם, ועצר לפחות שניים מהם באשמת שחיתות. היה זה ביטוי לחוסר האמון הבסיסי שחשו קוותלי ובכירים סורים רבים כלפי מהימנותו הפוליטית של הצבא. מאידך, כעסו של זעים כלפי קוותלי גבר בעקבות הביקורת הנוקבת שהוטחה בו ובאנשיו על ידי שר ההגנה חאלד אל עזם וסגנו פייצל אל עסלי.
כשהוא נשען על תמיכתם של קציני הצבא, ובסיוע ארגון ה-CIA והנספח הצבאי האמריקני בדמשק סטיבן מיד, חוסני א-זעים ביצע הפיכה צבאית ב-30 במרץ 1949. זעים יידע את הבריטים בדבר כוונתו לבצע הפיכה, וככל הנראה גם את הצרפתים. הללו היו נכונים לסייע לו, מתוך תקווה שייצב את השלטון במדינה, יפעל לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי ובסופו של דבר יקרב את סוריה למערב; ככלות הכל, האמריקנים חששו כי חולשת המשטרים הערביים תביא לדריסת רגל סובייטית במזרח התיכון, ולכן ביקשו להחליפם במנהיגים חזקים, חילוניים ולכאורה פרו-מערביים כדוגמת חוסני א-זעים.
לפקודתו של זעים עלו מאות חיילים סורים מן החטיבה הראשונה בטור משוריין בן שש פלוגות לעבר דמשק, התפרסו ברחבי העיר, עצרו את קוותלי, עזם, עסלי ופוליטיקאים רבים אחרים, וכן השתלטו על מוסדות השלטון המרכזיים בבירה. זעים פיזר את הפרלמנט ב-1 באפריל ומינה עצמו לראש המדינה. הפיכתו זו, בישרה את ראשית מעורבות הצבא הסורי בחיים הפוליטיים במדינה. זעים הקים ממשלת-קצינים, הוציא את המפלגות הפוליטיות כולן אל מחוץ לחוק, ופתח עד מהרה במסע לחיפוש בני ברית פוטנציאלים בזירה האזורית, לצורך ביסוס משטרו.
כהונתו כנשיא.
ממשלות לבנון, ערב הסעודית ומצרים קיימו כולן קשרים הדוקים עם הנשיא לשעבר קוותלי, ונציגיהן סירבו להכיר בהפיכתו של זעים ובתוצאותיה. ואולם משפתח זעים במשא ומתן מדיני עם עיראק, שנתפס כנכונות מצידו לאבד את המדינה הסורית לדעת ולכונן איחוד סורי-עיראקי, עמדותיהן של מצרים וערב הסעודית השתנו באחת: עתה הסכימו להכיר בממשלת זעים בתנאי שקוותלי ישוחרר מכלאו. זעים נענה להצעה זו, שחרר את הנשיא לשעבר והגלה אותו למצרים.
קהיר וריאד הכירו בממשלת זעים, ואף התחייבו לעבות את תמיכתן הפוליטית בה אם תחבור אליהן כנגד שאיפות שליטיהן ההאשמיים של ירדן ועיראק, אשר ביקשו לכונן ממלכה ערבית גדולה ומאוחדת תחת הכתר ההאשמי. זעים הסכים לכך, והורה על הפסקת הקשרים הדיפלומטיים בין סוריה לבין פייצל השני מלך עיראק ועבדאללה הראשון מלך ירדן, בנימוק לפיו שני השליטים מבקשים לקרוע שטחים מסוריה ולספחם לארצותיהם. זאת ועוד, זעים פעל נגד גורמים פרו-האשמים בסוריה, והאשים אותם בניסיון לחתור תחת המשטר הרפובליקני-לכאורה של סוריה ולכונן תחתיו מונרכיה. הוא סגר את הגבול עם ירדן, שינע כוחות צבא לגבול עם עיראק, ואיים במסיבת עיתונאים "לתלות את המלך עבדאללה בכיכר מרג'ה בדמשק!" כשהוזהר זעים על ידי ידידו, פארוק הראשון מלך מצרים, כי ארצות הברית ובריטניה אינן רואות בעין יפה את יחסו כלפי ההאשמים - בני בריתם העיקריים במזרח התיכון - וכי ייתכן שיפעלו נגדו, צחק בהשיבו כי יבקש את עזרת הסובייטים ויפתח במלחמת עולם שלישית שראשיתה בדמשק.
זעים פתח במהלך כהונתו בערוץ דיפלומטי חשאי עם מדינת ישראל ופעל לכינון הסכם שלום עמה. הוא הציע ליישב מחדש אלפי פלסטינים בסוריה (במחוז אל ג'זירה המרוחק שבצפון מזרח המדינה) ולפתוח שגרירות סורית בתל אביב, בתמורה לוויתור על מחצית הכנרת ולסיוע ישראלי בשיפור יחסיהן הכלכליים והמדיניים של סוריה וארצות הברית. הוא אף הציע להיפגש עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, אולם הלה סירב לבקשתו זו. אף על פי כן, ספק אם הדיונים היו מובילים לידי הסכמה; גם לו היה בן-גוריון נעתר לבקשתו של זעים, מספר ימים אחר כך תמה כהונתו של הרודן הסורי. זאת ועוד - נכונותו של זעים לפתוח במגעים עם ישראל הייתה מנותקת לחלוטין מהמגמה האנטי-ישראלית העזה בקרב דעת הקהל הסורית והערבית; לפיכך, ישנו קושי להאמין כי הסדר כלשהו ביוזמתו של זעים היה שורד לאורך זמן.
זעים פעל למתן זכות הצבעה לנשים בסוריה וכן שיפר התנאים באוניברסיטת דמשק, הגדול והחשוב במוסדות ההשכלה הגבוהה בסוריה. הוא ראה עצמו כחלוץ המודרנה, בבחינת מוסטפא כמאל אטאטורק סורי, ואסר על חבישת התרבוש (פז) בטענה כי מדובר בסממן עות'מאני מיושן. בנוסף אסר מאות פוליטיקאים והוציא ארבעים ושישה עיתונים סורים מחוץ לחוק.
הנפילה.
נפילתו של זעים נגרמה במידה רבה בעקבות ההקצנה ברודניותו ובפער שנוצר בינו לבין הרחוב הסורי. ואולם הזרז העיקרי לאובדן שלטונו היה ככל הנראה אחריותו למותו של אנטון סעאדה, מייסד המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית (פ.פ.ס). ביוני 1949 נמלט סעאדה לסוריה כדי להתחמק מעונש המוות שנגזר עליו בביירות, לאחר שפרסם ברבים את משנתו בדבר חזון "סוריה הגדולה", הכולל סיפוח של לבנון לסוריה. זעים קיבל אותו בזרועות פתוחות והבטיח לתמוך בו במאמציו להפיל את ממשלת לבנון בראשותו של ריאד א-סולח; ככלות הכל, זעים לא סמך כלל על מנהיגי לבנון במשך כל תקופת שלטונו, והיה משוכנע כי סולח חותר תחתיו ונגדו.
סעאדה החל במאמציו לפעול נגד משטרו של סולח, בהאמינו כי הוא נהנה מתמיכתו של זעים. אלא שהרודן הסורי הגיע זה מכבר לידי הסכם חשאי עם סולח, לפיו משטרו יהנה מתמיכה לבנונית בתמורה להסגרתו המיידית של סעאדה. וכך, ב-8 ביולי נחטף סעאדה בהוראתו של זעים והוסגר לרשויות הלבנוניות, שהוציאוהו להורג עוד באותו היום.
מותו של סעאדה עורר את חמתו של סאמי חינאווי, קצין צבא בכיר ואיש המפלגה הלאומית הסורית. חינאווי גייס את תמיכתם של עמיתיו, ובקיץ 1949 ביצע הפיכה צבאית והדיח את זעים מהשלטון. זעים וראש ממשלתו, מוחסין אל ברזי, נעצרו והוצאו להורג בידי כיתת יורים ב-14 באוגוסט 1949.
זינגריק
זיס
קולנוע דוקומנטרי
קולנוע תיעודי
אולימפי
סיפורי קנטרברי
סיפורי קָנְטֶרְבֶּרִי (באנגלית: The Canterbury Tales, במקור: Tales of Caunterbury) הם יצירתו האחרונה והבלתי גמורה של הסופר והמשורר האנגלי בן המאה ה-14 ג'פרי צ'וסר, המקובלת כאחת מיצירות המופת החשובות ביותר שנכתבו בשפה האנגלית.
רקע.
המערכת המעמדית של החברה באירופה בכלל ובאנגליה בפרט בימי הביניים, כללה שלושה מעמדות עיקריים:
בימי הביניים המאוחרים, החלה מערכת זו להתערער, עם עלייתו של מעמד הביניים שכלל סוחרים, פקידים ועוד. ג'פרי צ'וסר, תושב לונדון שלא נמנה עם בני המעמדות העליונים, השתייך גם הוא לאותו מעמד בינוני עולה והיה לאדם המעורה הן בענייני העיר מתוקף עסקיו והן בחצר המלוכה כנושא משרה רשמית בחצרותיהם של אדוארד השלישי ויורשו ריצ'רד השני לאורך עשרות שנים. עובדה זו תרמה לכך שצ'וסר נחשף לכל גוני האוכלוסייה, לסיפורים שסופרו בכל מעמד ולסוגות הספרותיות השונות שנהגו בהן.
בשנות ה-80 של המאה ה-14 החל צ'וסר בכתיבת יצירתו הגדולה האחרונה - סיפורי קנטרברי.
מבנה היצירה.
סיפורי קנטרברי בנויים כאוסף של סיפורים, חלקם מקוריים וחלקם לא, המקושרים זה לזה באמצעות סיפור מסגרת. בסיפור המסגרת, יוצאת מלונדון חבורה מגוונת וצבעונית של כ-30 צליינים העולים לקברו של המרטיר תומאס בקט בקתדרלה של קנטרברי. דמותם של הצליינים מתוארת בפרולוג הכללי על ידי צ'וסר, הנוטל בעצמו חלק בסיפור ובמסע כאחד הצליינים. המשתתפים מחליטים לערוך מעין תחרות סיפורים על מנת להנעים את שהותם המשותפת בדרך וכל אחד מהם, בתורו או שלא בתורו, מספר סיפור.
הסיפורים, שחלקם הומוריסטיים וחלקם רציניים, עוסקים כולם בהיבטים שונים של הטבע האנושי וביצרים אנושיים בסיסיים. הסיפורים נוגעים, במישרין ובעקיפין, בסוגיות כמו אהבה, מיניות, נישואין, בגידה, הבדלי מעמדות, תאוות בצע ועוד. עם זאת, הסיפורים נבדלים זה מזה בסוגה, בסגנון הכתיבה, במשלב הלשוני ועוד, ומהווים למעשה יצירות עצמאיות ומגוונות.
היצירה כתובה כולה בשורות קצרות חרוזות בסופן, למעט שניים מהסיפורים הכתובים כפרוזה. כמו כן, ניכר כי לא נעשה תכנון מלא של היצירה השלמה קודם העלאתה על הכתב אלא גיבושה נעשה תוך כדי כתיבה. חוקרים רבים מחלקים את סיפורי קנטרברי לכעשרה , כאשר בכל פרגמנט קיים קשר בין הסיפורים באמצעות שיחה מגשרת, הזמנת המספר הבא וכו' אך בין עשרת החלקים הללו עצמם, הקשר רופף למדי.
יצירה בלתי גמורה או כוונת מכוון.
בהכרזה על התחרות, מציע הפונדקאי הארי ביילי כי כל אחד מהמשתתפים יספר ארבעה סיפורים - שניים בדרכם לקנטרברי ושניים בדרכם חזרה - סך הכול כ-120 סיפורים. בפועל, סופרו 26 סיפורים בלבד, ובמובן זה נוצר הרושם כי מדובר למעשה ביצירה שלא נשלמה. במשך השנים הועלתה גם הטענה ההפוכה והיא שאופיה הבלתי-שלם של היצירה הוא פרי תכנונו המקורי של צ'וסר. טענה זו נסמכת על כך שביילי אמנם מציע כי כל משתתף יספר ארבעה סיפורים, אך אין עדות לכך שצ'וסר הסופר קיבל את ההצעה, מה גם שמבין כל הצליינים, רק צ'וסר עצמו מספר יותר מסיפור אחד.
עיצוב הדמויות ביצירה.
המבנה של סיפורי קנטרברי מוכר גם מיצירות אחרות מימי הביניים, בכללן דקאמרון של ג'ובאני בוקאצ'ו, ככל הנראה אחד ממקורות ההשראה העיקריים של צ'וסר - הן בצורה והן בתוכנם של כמה מהסיפורים.