בשנת 501או בשנת 498 לפנה"ס כיהן כמגיסטר אקוויטום תחת הדיקטטור, טיטוס לארגיוס.
בשנת 493 לפנה"ס כיהן בפעם השנייה כקונסול וחתם על ברית עם הלאטינים.
בשנת 486 לפנה"ס כיהן בפעם השלישית כקונסול. במהלך כהונתו קידם, לראשונה בתולדות הרפובליקה הרומית, רפורמה אגררית.
בשל קידום הרפורמה האגררית הוא נשפט והוצא להורג באשמת קשירת קשר למלוכה בשנת 485 לפנה"ס.
מותו.
המסורות הנוגעות לרפורמה ולכישלונה וכן להוצאתו להרוג של קסיוס מרובות גרסאות ואנכרוניזם – ישנם חוקרים הסבורים כי הסיפור עוצב מחדש בעקבות אירועים ברפובליקה המאוחרת. בפרט לגבי תיאורו של דיונסיוס, לגביו ישנם חוקרים הסבורים כי כולו מבוסס על סיפורם של האחים גרקכוס. למרות זאת יש הסוברים כי אין להניח שהסיפור בדוי הן ליוויוס ודיונסיוס מציינים כי הרפורמה האגררית שהציע עוררה התנגדות רבה. המתנגדים לרפורמה פעלו ממספר מניעים: שנאת ההרניקים – שגם להם קסיוס תכנן להעניק אדמות ודאגה לרכושם. אולם מעל לכל, וכך האשימו אותו בפומבי, חשדו שבעזרת הרפורמה קסיוס חותר למלוכהכאשר ורגיניוס, שהיה הקונסול הנוסף ששירת עם קסיוס הציע רפורמה חלופית וטען כי קסיוס חותר למלוכה – קסיוס החל לאבד את תמיכתו. כדי לנסות ולזכות בתמיכת העם בחזרה הציע קסיוס לחלק רווחים ממכירת התבואה לעם. הצעה זו רק חיזקה בלב העם את החשד כי קסיוס שואף למלוכה. שנה לאחר שסיים את כהונתו כקונסול הוא נשפט והוצא להורג. ליוויוס מוסר גרסה שאומרת כי היה זה אביו שהרגו. הוא שפטו בביתו ואז הוציאו להורג. לאחר מכן הקדיש את כל נכסיו לאלה קרס ויצר פסל של האלה שעליה נחרט "ניתן מנכסיו של קסיוס". הפסל שנבנה הוא כנראה הפסל הראשון של אלוהות מברונזה ברומא. מסורת נוספת שליוויוס מביא היא שקסיוס נאשם בבגידה על ידי הקוואיסטור והוא הורשע במשפט העם. לאחר מכן ביתו הוחרב בטקס פומבי.
פועלו.
מדיניות חוץ.
במהלך כהונתו הראשונה כקונסול, קסיוס נלחם וניצח שבטים מסביב לרומא. לפי ליוויוס הוא נלחם מול שבט האברונקים. ניצחונו לא היה מזהיר מבחינה צבאית, אך שנאת הרומאים לאברונקים זיכתה את קסיוס במצעד ניצחון. לעומת זאת דיונסיוס מספר כי בכהונתו הראשונה ניצח את שבט הסאבינים ובכהונתו השלישית ניצח את הוולסקים וההרניקים. דיונסיוס ועוד מספר מקורות מציינים כי קסיוס זכה לשני מצעדי ניצחון. כמו כן שירת כמגיסטר אקוויטום תחת הדיקטטור טיטוס לארגיוס בין כהונתו הראשונה לשנייה. דיונסיוס מספר כי לאחר הניצחון על שבט הלאטינים בקרב אגם רגיליוס, שלשיטתו נערך בשנת 496 לפנה"ס, קסיוס דרש בפני הסנאט להציב תנאים קשים ללאטינים בהסכם הכניעה. תיאור זה תמוה במיוחד לאור ההסכם שיחתום במהלך כהונתו השנייה עם הלאטינים. בכהונתו השנייה כקונסול כרת ברית עם הלאטינים. ברית זאת נקראה פודוס קאסיאנום על שמו, והיא מפורטת אצל דיונסיוס אך תוכנה שנוי במחלוקת. קיקרו מעיד כי בימיו ההסכם הוצג בפורום – זאת בשונה מהסכמים אחרים. בכהונתו השלישית חתם על ההסכם עם שבט ההרניקים.
מדיניות פנים.
יש המיחסים לקסיוס את יסוד הטריבונוס פלביס בכהונתו השנייה. דיונסיוס מציין כי במהלך כהונתו השנייה הוא מימש התחייבות של הדיקטטור אבלוס פוסטומיוס ובנה מקדשים לאלות קרס, ליבר וליברה. לאחר שחתם על הסכם עם ההרניקים בכהונתו השלישית, הציע רפורמה אגררית – לראשונה בתולדות הרפובליקה הרומית. במסגרת הרפורמה הציע קסיוס להעניק אדמות לפלבאים ואף לבעלי בריתה של רומא. חוקרים מסוימים מציעים כי המניע לרפורמה היה רעב ששרר ברומא באותו זמן.
דמותו לאורך הדורות.
יש חוקרים הסוברים כי במסורת של הכותבים הרומים האנלים דמותו של קסיוס היא אחת משלוש דמויות המייצגות את הדמגוג שמנצל את העם כדי לנסות להגיע למלוכה וכי קסיוס הוא מעין ארכיטיפ לכל הבאים אחריו. אפשר לראות תופעה זאת אצל ליוויוס המתאר שלאחר שספוריוס מאליוס נרצח טען הדיקטטור, קינקינטוס, כי הוא שאף לעריצות והביא מספר דוגמאות לאנשים כאלו מהעבר וביניהם קסיוס.
לאחר התקופה הרומית דמותו של קסיוס מוזכרת אצל מאקיאוולי. טענתו של מאקיאוולי היא כי קסיוס לא יכול היה להגיע למלוכה, והוא מניח שזו הייתה שאיפתו, בשל המעמד המוסרי החזק של העם. בקרב ההיסטוריונים המודרניים, יש הסוברים כי קסיוס פעל מתוך רצון להיטיב עם העם ולשנות את המצב הפוליטי.
יואכים זאוור
יואכים (פירושונים)
יואכים הוא שם פרטי לגברים ושם משפחה.
פרשת הקישון
פרשת הקישון היא שם כולל להזרמת שפכים של מפעלי התעשייה והיישובים באגן ההיקוות של נחל הקישון במחצית השנייה של המאה ה-20. מצבו של הנחל התדרדר במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20. ניסיונות ניקוי הנחל לא הועילו, ובמאי 2000 הפרשה התפוצצה עם פרסום תחקיר של צדוק יחזקאלי וענת טלשיר בכותרת "צלילה ממארת". הכתבה סקרה את הנזקים הבריאותיים, ביניהם סרטן, שהתגלו בלוחמי שייטת 13, אשר ייחסו את מחלתם לצלילה במי הנמל והנחל שזוהמו. לאחר מכן, גם דייגים שדגו במי הנחל התלוננו על מחלות שנגרמו להם, לטענתם, בגלל הנחל המזוהם.
כתוצאה מחשיפת הפרשה, הוקמה ועדת חקירה בראשות השופט בדימוס שמגר שחקרה את הסוגיה. הוועדה המליצה לפצות את החיילים שחלו בזמן שירותם הצבאי, אם כי לא קבעה קשר חד משמעי בין הצלילות לתחלואת החיילים. משרד הביטחון אימץ את מסקנות הוועדה. בהמשך, קבוצת חיילים נוספת ששירתה בסביבת הנחל ודייגים שהתפרנסו ממנו תבעו פיצויים על הנזקים שנגרמו להם לדבריהם. תביעותיהם נדחו בסופו של דבר פה אחד, על ידי בית המשפט העליון ב-24 בספטמבר 2015.
הנחל ומקורות הזיהום.
נחל הקישון מנקז אגן היקוות גדול מדרום-מזרח הרי השומרון ומהגליל התחתון. בניית בתי הזיקוק בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומפעלים שבאו אחריו והשתמשו בנחל כתעלת ביוב פתוחה. בתחילת שנות ה-50 הוקם סכר שהפנה את המים הנאגרים לשימוש תעשייתי ונמנעה הזרימה החורפית שתנקז את הפסולת לים. בשנות ה-60 הפך הנחל לתעלת ביוב פתוחה. הסחף גרם לסתימת האפיק מה שהביא בשנת 1992 לשיטפון באזורים נרחבים.
בסקר שנערך בשנת 1970 נמצאו במורד הנחל 33 מיליון מ"ק מתוכם 14 מיליון הצטברות חופשית. 14 מיליון כתוצר של מערכת הטיפול בביוב של חיפה ו-5 מיליון נוזלים מהתעשייה. נוצר נחל אשר בחלקו העליון הוא נחל חי נקי וטבעי אולם כתוצאה מהזרמת השפכים, סובל מורד הנחל - שבעת הק"מ האחרונים עד לשפך הנחל לים - מזיהום קשה.
הזיהום בנחל הקישון נגרם בעיקר מביוב תעשייתי. לפי ממצאי הדו"ח המזהמים העיקריים הם: מתקן טיהור שפכים חיפה וחמשת המפעלים - חיפה כימיקלים, גדות כימיקלים, בתי הזיקוק, כרמל אולפינים ודשנים. לאורך הנחל נמצאים מפעלים נוספים, אשר שפכיהם מתנקזים לנחל ומהווים מזהמים משניים, ובהם חברת החשמל, מפעל שמן, פז, סונול, דור אנרגיה, סולתם, תלמה, אגד.
במעלה הנחל ישנם מפעלים נוספים ששפכיהם זורמים לנחל ציפורי ומשם לנחל הקישון ובהם המפעלים כרומגן בשער העמקים ו'ויטקו כימיקלים' באלוני אבא. נמצא כי המשקע בקרקעית בנחל הקישון הוא המזוהם מבין נחלי החוף במתכות, כולל במתכת הרעילה כספית.לאורך שנים הוקמו מפעלי התעשייה על גדות נחל הקישון. במשך שנים רבות הוזרמו לנחל הקישון מאות אלפי טונות של שפכים מזהמים (ספיקה יומית של עד 20,000 מ"ק/יום של שפכים תעשייתיים), אשר גרמו נזק לסביבה, לחי, לצומח, לתוואי הנחל ולתושבי האזור והציבור כולו.
הגורם המעורב בזיהום הנחל לאורך השנים היה מפעל חיפה כימיקלים, אשר ייצר חומצה חנקתית, חנקת אשלגן וחומצה זרחתית בכמויות עצומות (6,500 מק"י ליממה) והזרים את שפכים חומציים אשר לא עברו תהליכי ניטרול לנחל באופן שוטף.
ערכי החומציות הגבוהים אשר על פי דיווחי חיפה כימיקלים הגיעו לערכים חמורים של מתחת למינוס 1 pH לעומת תקן של ערכים נייטרליים הנע בין 6.5-9 pH. התנאים ששררו בנחל לא ניתן לקיים חיים, הנחל הפך לתעלת ביוב. כתוצאה מכך נעלמו מנופי הנחל דגים, צבים וכל עולם החי והצומח המאפיין את הסביבה הטבעית של הנחל והיווה חלק מהייחוד שלו.
דוגמה לערכי החומציות המסוכנים ניתן למצוא בדוחות רשות נחל הקישון, אשר עובדיה מדווחים כי נמנעו מהחדרת מכשירי הבדיקה למים עקב רמת החומציות הגבוהה ששררה בהם ומהחשש כי המכשיר ייהרס בחשיפה לרמת חומציות כזו
השפכים שהוזרמו לנחל באין מפריע גרמו נזקים ישירים לבני האדם המשתמשים ולכל מי שבא במגע ישיר עם הנחל. רציפי מעגן הדייג, מספנות ישראל, ומתקני נמל חיפה ניזוקו. דייגים ובעלי ספינות אשר ספינותיהם עגנו באזור שפך הנחל ניזוקו קשות. מועדוני השיוט והחתירה, בפתח נמל הקישון סבלו. ובמידה מועטה יותר גם מתקני תחנת הכוח של חברת חשמל.
מודעות והוראות להקטנת זיהום.
בשנת 1975 הוכן לפי הזמנת איגוד ערים חיפה (ביוב) סקר כללי. והועלו הצעות לפתרון שלא מומשו.
בשנת 1978 פורסם צו לתיקון המעוות על ידי נציב המים נועד להקטין את היקפי הזיהום, אולם בפועל הצו לא הצליח להקטין את היקפי הזיהום .
טיפול המדינה בזיהום הקישון החל מראשית שנות ה-80, תחילה באמצעות האגף למניעת זיהום ים ב'שרות לאיכות הסביבה' ובהמשך המשרד להגנת הסביבה שהוקם ב-1990. ההתמודדות עם הגורמים המזהמים מהיבט אכיפת חוק החל בשימוש בפקודה למניעת זיהום ים בשמן. המשרד להגות הסביבה יזם 'חוק מניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים', התשמ"ח 1988 אוסר על הזרמת שפכים ממקור יבשתי במטרה לסלקם לים, אלא אם ניתן היתר בהתאם לחוק ול'תקנות למניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים', התש"ן-1990.