מערכת ההכשרה המקצועית בישראל אינה מעוגנת בחוק, בשונה ממדינות מערביות דוגמת גרמניה, צרפת ושוודיה. במהלך השנים נחקקו מספר חוקים ותקנות, אשר התייחסו באופן עקיף למעמדה של מערכת ההכשרה המקצועית. "חוק שירות התעסוקה התשי"ט-1959" ו"תקנות הביטוח הלאומי (ביטוח אבטלה), תשל"ג-1972" הם מהחוקים הבולטים, אשר עיצבו את פעולת מערכת ההכשרה המקצועית הן בהקשר שוק העבודה והן בהקשר הטיפול באוכלוסיות מיוחדות.
במהלך השנים נחקקו חוקים המגדירים את תנאי ההכשרה בענפים ומקצועות במשק כגון חוק החשמל. כמו כן, נחקקו חוקים העוסקים בתנאי העבודה ובהסדרת יחסי העבודה ובתוכן גם נושא הכשרתם של חניכים במהלך עבודתם ("חוק החניכות").
חוק שירות התעסוקה התשי"ט-1959.
החוק נחקק בשנת 1959 במטרה להסדיר את תהליכי חלוקת העבודה לדורשי התעסוקה. החוק יצר זיקה בין מערכת ההכשרה המקצועית ובין שירות התעסוקה, במסגרתו נקבע כי הזכאות להכשרה מקצועית ניתנת רק למי שהופנה על ידי שירות התעסוקה. הזיקה בין השניים הביאה למיסוד והכרה פורמלית בהכשרה מקצועית ככלי המסייע בהתאמת עובדים מקצועיים לשוק עבודה. כמו כן, שירות התעסוקה הוא הגורם שבסמכותו להפנות להכשרה ולעבודה, על סמך הסיווגים המקצועיים.
תקנות הביטוח הלאומי (ביטוח אבטלה), תשל"ג-1972.
החוק נחקק בשנת 1972 במטרה לצמצם ככל האפשר את משך הזמן בו הפרט אינו מתפרנס מעבודה. גמלאות העבודה הוצמדו לשכרו של המובטל, לצד הצבת תנאי זכאות ומגבלות לעידוד חזרתו לשוק העבודה. מובטלים זכאים לקבל ביטוח אבטלה בהתאם לרמת השתכרותם טרם נפלטו משוק העבודה. בנוסף, הם זכאים להכשרה מקצועית המאפשרת התאמה של היכולות והמיומנויות הקצועיות או הסבה למקצוע אחר. ההכשרה המקצועית וביטוח האבטלה אמורים לספק למובטל פרק זמן סביר אשר יאפשר חיפוש עבודה מתאימה והזדמנות לעדכון ולרכישת ידע. פרק הזמן המוקצה ניתן על מנת להימנע מחזרתו של העובד לשוק העבודה מתוך אילוצים אשר יוצרים אי התאמה (Mismatch) בין יכולותיו המקצועיות ובין מקום עבודתו.
סוגי התערבות.
האגף להכשרה מקצועית אחראי על כלל ההכשרות המקצועיות הנערכות במשק. רוב ההכשרות נערכות בשוק החופשי על ידי גורמים פרטיים או מכללות ובתי ספר מקצועיים. חלק מההכשרות נערכות במרכזי הכשרה בניהולו של האגף ובמפעלים בתעשייה. האגף מפקח בכל אחת מהפעילויות על תוכני הלימוד, התשתיות, בחינות ההסמכה והכשרת המורים. ההכשרות המקצועיות נחלקות למספר קטגוריות:
אפקטיביות ההכשרה המקצועית.
מחקרים שבחנו את מצבם התעסוקתי של בוגרי קורסי הכשרה מקצועית לאחר תקופה של שנתיים או שלוש מסיום הקורס מראים כי כ-80% היו מועסקים בעבודה כלשהי. יחד עם זאת, פחות ממחציתם עבדו במקצוע בו למדו. שכרם של הבוגרים עלה ב-16% - 22% בהשוואה לשרכם בעבודה הקודמת לפני קורס ההכשרה. כ-57% מהבוגרים הסכימו שההכשרה סייעה להם למצוא עבודה בשוק, גם אם לא בתחום אותו למדו.. מצב זה הוא הביטוי המרכזי לחוסר ההתאמה בין צורכי התעשייה וההתפתחויות הטכנולוגיות במשק ובין מאפייני המיומנויות והידע המקצועי המוענקים במסגרת ההכשרה.
ביקורת.
תקציב.
מאז תחילת שנות האלפיים נמצא תקציב האגף להכשרה מקצועית בתהליך מתמיד של נסיגה. בשנת 2000 עמד תקציב האגף על 159.4 מיליון שקלים. במהלך העשור שלאחר מכן קוצץ התקציב בלמעלה מ-60% עד ל-61 מיליון שקלים בלבד בשנת 2010. בשנת 2011 קוצץ התקציב שוב ל-44 מיליון שקלים, סכם המהווה רק כ-0.01% מכלל תקציב המדינה באותה שנה. הקיצוץ הדרמטי בתקציבי ההכשרה לווה בצמצום הזכאות של מובטלים בקבלת הכשרה מקצועית, במקביל לתקופת הזכאות לדמי אבטלה. מגמות אלה סימנו את החלשותה של ההכשרה המקצועית.
הסללת נשים.
לנשים יש יצוג יתר בקרב דורשי עבודה, בשנת 2011 נשים היוו 54.6% מקרב דורשי העבודה, אך היוו רק 46.3% מקרב הלומדים במסלולי היום. לנשים יש ייצוג בולט בקורסים המסורתיים המיועדים לנשים: טיפוח החן, טיפול, מינהל, פרא רפואי, אופנה וטקסטיל וייצוג מזערי בקורסים בתחומי התחבורה, המחשבים, המתכת, החשמל והאלקטרוניקה. ההסללה של נשים למקצועות לימוד נשיים - אינה רק ביטוי לבידול מגדרי אלא היא מתבררת גם כמנגנון המפחית מסיכויהן להשתלב בעבודה במקצוע הנלמד. הדבר בולט במיוחד בקורסי הכשרה המתקיימים בישוביים ערביים - הנושאים הנלמדים ביותר הם ספרות, מטפלות ומינהל, אך הפועל קיים היצע נמוך למשרות אלה ביישובים הערביים. נשים ערביות רושמות אחוזי השתתפות נמוכה גם במסגרות הכשרה אחרות - בשנת 2004 השתתפה רק אישה ערבייה אחת בהכשרה פנים מפעלית, מתוך 235 משתתפים שלקחו חלק בהכשרות מעין אלה. בתוכניות הסבה לאקדמאים התמונה דומה - מתוך 766 משתתפים בתוכנית רק 15 היו נשים ערבית.
הכשרה מקצועית על פני מעגל החיים של הפרט.
מערכת ההכשרה מקצועית בישראל מאפשרת למידה מקצועית לאורך מרבית חייו הבוגרים של הפרט. חלק מבתי הספר המקצועיים מאפשרים לבוגריהם לרכוש תעודת מקצוע בסיום הלימודים. חוק החניכות
מגדיר את הקריטריונים להכשרה, הסמכה והעסקה של חניכים עד גיל 18. במסגרת השירות הצבאי, צה"ל מעניק הכשרות מקצועיות המוכרות על ידי משרד הכלכלה והתעשייה ומאפשרות השתלבות בעבודה בשוק החופשי. משרד הכלכלה והתעשייה מקיים מערכת ענפה של הכשרות והסבות מקצועיות במפעלים, במרכזי הכשרה ובשיתוף גורמים פרטיים ומהמגזר השלישי.
החברה קדישא של פראג
מאיר בומסלא
מהר&quot;ם פישלס
מהר&quot;ם בומסלא
חברה קדישא גמילות חסד של אמת של קהילת פראג
תרזה מיי
תרזה מרי מיי, ליידי מיי (באנגלית: Theresa Mary May; נולדה ב-1 באוקטובר 1956) היא פוליטיקאית בריטית שכיהנה כראש ממשלת בריטניה ה-54, וכמנהיגת המפלגה השמרנית. מיי משמשת כנציגת מחוז מיידנהד בבית הנבחרים הבריטי. לפני כן כיהנה כשרת הפנים בממשלת בריטניה בראשות דייוויד קמרון בשנים 2010–2016, והחליפה אותו בתפקיד לאחר שפרש מהפוליטיקה לנוכח תוצאות משאל העם על עזיבת האיחוד האירופי. היא האישה השנייה שכיהנה כראש ממשלת בריטניה, אחרי מרגרט תאצ'ר. בשלוש שנות שלטונה היא ניסתה לאשרר את הסכם הברקזיט בין האיחוד האירופי והפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה. לאור הכישלון השלישי באשרור הסכם זה, ב-24 במאי 2019 הודיעה מיי על התפטרותה מראשות הממשלה. ההתפטרות מראשות מפלגתה הוגשה ב־7 ביוני ולאחר בחירת יורשה עזבה את תפקידה באופן רשמי ב־24 ביולי 2019.
בשנת 2017 נבחרה על ידי המגזין "טיים" לאחת ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
ראשית חייה.
מיי, בתם היחידה של זיידי (לבית ברנס) והוברט ברייז'ר, נולדה באיסטבורן שבסאסקס וגדלה באוקספורדשייר. אביה, שהיה כומר בכנסייה האנגליקנית, נהרג בתאונת דרכים ב-1981. אמה, תומכת המפלגה השמרנית, נפטרה בשנת 1982. ב-1977 סיימה תואר ראשון בגאוגרפיה בקולג' סנט יו שבאוניברסיטת אוקספורד. היא עבדה בבנק אנגליה עד 1983 ולאחר מכן עבדה כיועצת פיננסית במחלקת תשלומים עד 1997. מיי נישאה לאיש העסקים פיליפ מיי ב-1980. לזוג אין ילדים. ב-2013 חשפה כי אובחנה כסובלת מסוכרת מסוג 1.
מיי הצהירה שהיא אנגליקנית אדוקה.
קריירה פוליטית.
בשנים 1986 עד 1994 כיהנה מיי כחברת מועצה ברובע מרטון של העיר לונדון מטעם המפלגה השמרנית, ושימשה יו"ר ועדת החינוך. בבחירות הכלליות בשנת 1992 התמודדה על מקום בפרלמנט מטעם מחוז צפון-מערב דרהאם אך לא נבחרה, ובבחירות המיוחדות ב-1994 הפסידה בהתמודדות על מושב בפרלמנט מטעם מחוז בארקינג.
בבחירות הכלליות במאי 1997 נבחרה לנציגת מחוז מיידנהד שבברקשייר בפרלמנט הבריטי. היא נבחרה מאז ברציפות עוד מספר פעמים, וב-2015 זכתה ברוב של 65.8% מקולות המצביעים. בשנת 2002 מונתה לראשת מטה המפלגה השמרנית והייתה בכך האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. חודשים ספורים לאחר מינויה, נשאה נאום חריף בו הזהירה מפני עתיד המפלגה בעקבות מה שתיארה כבסיס התמיכה הצר עליו היא נשענת ותדמית של חוסר חמלה כלפי הציבור הרחב, שהביא לכינויי גנאי כגון "המפלגה הנבזית" ("Nasty Party"). היא הכריזה שעל המפלגה לנקות את שורותיה, להתנער מחבריה הסוררים, ולזכות מחדש בקולות המצביעים שאבדו.
עד שנת 2010 מילאה תפקידים שונים בממשלות הצללים של המפלגה השמרנית שהייתה באופוזיציה, בהם שרת החינוך והתעסוקה, שרת התחבורה והממשל המוניציפלי, שרה לענייני משפחה, שרת התרבות, תקשורת וספורט ומנהיגת המפלגה השמרנית בבית הנבחרים הבריטי.
שרת הפנים.
במאי 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון לשרת הפנים וחברה בקבינט ממשלת בריטניה, ובמקביל כיהנה עד אוקטובר 2012 גם כשרה זוטרה לענייני נשים ושוויון זכויות. כשרת הפנים התאפיינה מדיניותה ביד קשה נגד הגירה לבריטניה, בין השאר בהטלת מגבלות על איחוד משפחות של מהגרים לא אירופאים ופעילות נגד מוסלמים קיצונים, שכללה שלילת אזרחותם וגירושם, כולל הוצאת צו גירוש לראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית בישראל.
ראשות הממשלה.
ב-30 ביוני 2016, לאחר התפטרותו של קמרון מראשות הממשלה בעקבות משאל העם שבו החליטו אזרחי בריטניה על פרישה מהאיחוד האירופי, הודיעה מיי, שקודם לכן נמנתה עם המתנגדים לפרישה, על כוונתה להתמודד על ראשות המפלגה השמרנית וראשות הממשלה. היא זכתה ברוב של 50.2% בסיבוב הבחירות הראשון בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית ו-60.5% בסיבוב השני. יריבתה האחרונה, אנדראה לדסם, פרשה ב-11 ביולי, ומוסדות המפלגה החליטו על מינויה של מיי ללא צורך בבחירות מקדימות בקרב כלל חברי המפלגה.