את מרבית ילדותה העבירה באנגליה. לאחר שסיימה לימודיה, היא נרשמה בגיל 18 לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ולאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. היא למדה בנוסף קורסים באדריכלות, עיצוב טקסטיל ועיצוב פנים, ועשתה התמחות תחת אליזבת ארדן. בסיום התמחותה, החלה דוויקה ראני קריירה בתור מהנדסת טקסטיל.
קריירה.
בשנת 1928 פגשה דוויקה ראני לראשונה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, הימנשו ראי. ראי היה פרקליט הודי שהפך למפיק קולנוע, והוא היה בלונדון בהכנות לסרטו הבא" A Throw of Dice." דוויקה ראני והימנשו ראי נישאו ב-1929, זמן קצר לאחר שיצא הסרט. בתקופה זו, שניהם שיחקו יחד במחזה שנחל הצלחה רבה, ותשבחות בעיקר משווייצריה ומדינות סקנדינביה. בתקופה זו היא גם עברה הכשרה בהפקה אצל מקס ריינהרדט, מנהל התיאטרון האוסטרי.
בכורה קולנועית.
השניים חזרו להודו, שם ראי הפיק את הסרט "Karma" (1933). זה היה "הסרט המדבר" (talkie) הראשון של ראי, והסרט דובר-האנגלית הראשון שהופק על ידי הודי. ראי, שגם כיכב בסרט, החליט ללהק את דוויקה ראני כשחקנית הראשית. "קארמה" גם היה אחד הסרטים העלילתיים ההודים עם סצנת נשיקה. הסצנה, בין דוויקה ראני לראי, נמשכה כארבע דקות, ונכון ל-2016, יותר משמונים שנה מאוחר יותר, סצנה זו עדיין מחזיקה בשיא לסצנת הנשיקה הארוכה ביותר בתולדות הקולנוע ההודי. דוויקה ראני גם שרה שיר בסרט, באנגלית ובהינדי, שנחשב כשיר הבוליווד הראשון בשפה האנגלית.
הסרט הופק בו-זמנית בהינדי ובאנגלית להפצה בינלאומית, ו"קארמה" הוקרנה לראשונה בלונדון בחודש מאי 1933, לצד הקרנה מיוחדת עבור המשפחה המלכותית בווינדזור. הסרט זכה לתשבחות ברחבי אירופה, וביצועיה של דוויקה ראני גם זכו לביקורות נלהבות בתקשורת. בעקבות הצלחה זו, היא הוזמנה על ידי ה-BBC להשתתף בשידור הטלוויזיוני הראשון שלהם אי פעם בבריטניה, בשנת 1933. היא גם השתתפה בשידור הבכורה ברדיו גלים קצרים להודו. למרות ההצלחה שלה באנגליה, "קארמה" לא עניין את הקהל ההודי והסרט היה כישלון. למרות זאת, התגובות החיוביות לדוויקה ראני עזרו לה לבסס את עצמה כשחקנית מובילה בקולנוע ההודי.
Bombay Talkies.
כאשר הוא נעזר בקשריו הבינלאומיים משיתופי הפעולה הקולנועיים הקודמים שלו, ראי הקים אולפן סרטים בשם Bombay Talkies, עם שותפיו נירנג'אן פאל, מחזאי ותסריטאי בנגלי שהכיר בלונדון, ופרנץ אוסטן, שביים כמה מסרטיו הקודמים של ראי.
"בומביי טוקיז" היה האולפן המאובזר והמושקע ביותר בהודו, ושחקנים הודים רבים התחילו שם את קריירות המשחק שלהם, כולל אשוק קומר, לילה צ'יטניס, דיליפ קומאר, ראג' קאפור, מדהובאלה, ומומטאז.
פרשת הבריחה.
ב-1936, בעת צילום הסרט "Jeevan Naiya", דוויקה ראני והשחקן הראשי עמו עבדה, נאג'ם-אול-חסן, התאהבו והחליטו לברוח יחדיו. המינשו ראי נותר נטוש לא רק מבחינת נישואיו, אלא גם הפקת הסרט - שכבר צולם ברובו בעלויות גבוהות - נתקעה. ראי נותר עם חובות, והמוניטין שלו של האולפן שלו נפגעו. סשדהר מוחרג'י, טכנאי סאונד בהפקה שהיה מיודד עם דוויקה ראני, שכנע אותה לחזור לבעלה. באותה תקופה בהודו גירושים היו כמעט בלתי ניתנים להשגה, וקלון רב היה מוטל על נשים שעזבו את בעליהן. דוויקה ראני, על כן, ניהלה משא ומתן עם ראי כדי להפריד את ענייניהם הכספיים, ודרשה תשלום ישיר עבור השתתפותה בסרטים. ראי הסכים כדי לשמר את כבודו בחברה השמרנית במומבאי, ולמנוע פשיטת רגל עסקית. ראני חזרה לחיות עם ראי באותו בית, אך יחסיהם מאותה נקודה הלאה נשארו בעיקר עסקיים.
נאג'ם-אול-חסן, לעומת זאת, פוטר מהסרט ומהאולפן, ומסדרת סרטים שהובטחו לו בהמשך, ובזאת הסתיימה קריירת הקולנוע שלו. למרות העלויות הגבוהות הכרוכות בדבר, ראי החליף את אול-חסן באשוק קומאר - שהיה טכנאי הפקה ואחיו של מוחרג'י - וצילם את כל הסצנות הנדרשות מחדש. ובכך התחילה קריירה זוהרת בת חמישה עשורים לקומאר, שהיה לאחד השחקנים הפופולריים בהודו.
תקופתה ככוכבת.
הסרט הבא של ראי והאולפן היה" Achhut Kanya" (1936), שוב בכיכובם של דוויקה ראני ואשוק קומאר. הסרט היה טרגדיה דרמטית, בה נערה מקאסטת "הטמאים" ונער מהברהמין מתאהבים. הסרט נחשב לפורץ דרך מכיוון שהוא הראשון שכפר בשיטת הקאסטות בהודו. החיבור בין דוויקה ראני וקומאר הוכיח עצמו כמוצלח, והשניים צילמו יחד עוד כעשרה סרטים, מרביתם באולפני Bombay Talkies.
במהלך שנות ה-30, האולפן הפיק סרטים רבים אשר במרכזם דמות של אישה, ודוויקה ראני כיכבה בכולם. בסרט" Jeevan Prabhat", החליפו קומאר ודוויקה ראני "תפקידים" כאשר היא שיחקה אישה ברהמינית שנחשדת ברומן עם גבר מקאסטת "הטמאים". בסרטים נוספים שיחקה נסיכה, אישה אשר מגדת עתידות מורה לה לעזוב את בעלה אם ברצונה להביא ילדים, גרסה הודית לרומיאו ויוליה, ועוד רבים.
התאלמנות והתדרדרות האולפן.
ב-1940, נפטר המינשו ראי, ונפלה מחלוקת בין בעלי העניין באולפן. דוויקה ראני ומוחרג'י נטלו את ניהול האולפן לידיהם, והיא המשיכה להפיק ואף לככב בסרטים, שמתוכם שניים לפחות היו להצלחה גדולה, כולל שובר הקופות "Kismet", שכלל מסרים אנטי-בריטיים ואנטי-קולוניאליסטיים. אך הסרט" Hamari Baat", מ-1943, היה סרטה האחרון של דוויקה ראני. האולפן בהנהגתה המשיך להפיק סרטים, אך ב-1944 הפוליטיקה הפנימית באולפן נהייתה משבשת ומפלגת מידי, ומוחרג'י וקומאר נפרדו מהאולפן והקימו אולפן משלהם בשם Filmistan. מתוך תחושה של מחסור בתמיכה, חוסר עניין, ואי-יכולת לממש את מטרותיה האמנותיים, דוויקה ראני החליטה לעזוב את תעשיית הקולנוע.
פרישה.
לאחר פרישתה מהקולנוע, ב-1945, דוויקה ראני נישאה לצייר הרוסי סבטוסלב רוריך, בנו של האמן ניקולס רוריך. הזוג עבר לגור במנאלי, אשר בהימאצ'ל פרדש, שם התיידדו עם משפחת נהרו. במהלך השהייה במנאלי, דוויקה ראני יצרה מספר סרטים דוקומנטריים על חיות בר. כעבור מספר שנים, הם עברו לבנגלור, בקרנאטקה, ופתחו חברת ייצוא. הזוג קנה שם שטח של כ-1800דונם בפאתי העיר, וחיו חיים מבודדים לשארית חייהם. דוויקה ראני נפטרה מברונכיט בבנגלור, ב-9 במרץ 1994—כשנה לאחר שנפטר רוריך. בלוויה שלה, דוויקה ראני זכתה למלוא הכבוד והטקסיות מטעם המדינה. מאחר שלזוג לא היו שארים, לאחר מאבק משפטי ממושך, ממשלת קרנאטקה ירשה עיזבונם בהתאם לפסיקת בית המשפט העליון של הודו.
מורשת.
דוויקה ראני ידועה בתור הגברת הראשונה של הקולנוע ההודי. היא נחשבת לאחת הראשונות והמובילות שהביאו את תחום הקולנוע ההודי לכדי סטנדרטים בינלאומיים. סרטיה היו בעיקר טרגי-דרמות רומנטיים, שכללו תמות חברתיות. התפקידיה נטו לאתגר מוסכמות חברתיות, בין אם היה מדובר ביחסים בין-קאסטיות, או נושאים שהיו טאבו לנשים, כמו מעמדן במשפחה, פירוק נישואים, ילודה, ועוד. דוויקה ראני הייתה מושפעת מאוד מהקולנוע הגרמני בהתאם להכשרתה שם, ואף על פי שהיא הושפעה מהשחקנית הגרמנית מרלן דיטריך, סגנון המשחק שלה הושווה דווקא לגרטה גרבו, ובהתאם נקראה דוויקה ראני "גרבו ההודית". סגנון לבושה - בסרטים ובחיים - נחשב לנועז עבור התקופה. בספרו "Bless You Bollywood!: A tribute to Hindi Cinema on completing 100 years, "טילאק רישי מציין שדוויקה ראני הייתה ידועה גם בתור "אשת הדרקון" בשל נטייתה "לעשן, לשתות, לקלל, ולהיות חמת מזג".
בשנת 1958, ממשלת הודו העניקה לדוויקה ראני את מדליית פאדמה שרי (Padma Shri), אחת מאותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר. היא הייתה הזוכה הראשונה בפרס Dadasaheb Phalke, הפרס הגבוה ביותר בהודו לסרטים, כאשר הפרס נוסד ב-1969. ב-1990, רוסיה הסובייטית העניקה לה את "פרס ארץ נהרו הסובייטי". ולאחר מותה, יצא בול הודי לזכרה בפברואר 2011.
Jesus schläft, was soll ich hoffen, רי&quot;ב 81
Jesus schläft, was soll ich hoffen (בעברית: ישו ישן, מה אקווה), רי"ב 81, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון הרביעי שלאחר חג ההתגלות, 30 בינואר 1724.
היסטוריה.
קנטטה זו הייתה השישית שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 73.
ב-1872 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 20 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומאים העוסקים בחשיבות המצווה "ואהבת לרעך כמוך" ופסוקים מהבשורה על-פי מתי המספרים על הנס שחולל ישו כאשר השקיט סערה בלב ים לאחר שתלמידיו העירו אותו בפחד. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא עוסקת ומרחיבה את סיפור הנס. בתחילה מתואר כישן או מרוחק מהמאמין שזועק אליו בתפילתו, ולאחר מכן מופיע ישו ומושיע לאחר שהוא אומר "לָמָה אַתֶּם פּוֹחֲדִים, קְטַנֵּי אֱמוּנָה?" המצוטט מהבשורה. כורל הסיום הוא לקוח ממזמור של יוהאן פרנק (Johann Franck).
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שתי קרנות, שני אבובי ד'אמורה, שתי חליליות, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שבעה פרקים:
הקלטות.
היצירה הוקלטה במלואה 21 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1977), טון קופמן (ב-1998), ג'ון אליוט גרדינר (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2002).
קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך