צי הים הפתוח נפל במספר אוניותיו מהצי הראשי (Grand Fleet) הבריטי ביחס של 2:3. ברם, במהלך השנה הראשונה למלחמה כמעט והושג שוויון בגודל הכוחות בים הצפוני, לא בשל מאמציה של גרמניה, אלא משום שבריטניה פיזרה את אוניותיה במקומות רבים נוספים ברחבי העולם. מאוחר יותר במלחמה נטה שוב היחס לטובת הבריטים. הצי הגרמני לא רצה להסתכן בקרב ראש בראש, והעדיף לנקוט אסטרטגיה של גיחות לים הצפוני, כדי לפתות חלק של הצי הבריטי לצאת אל לב ים, לנתקו מבסיסו ולהשמידו. ברם, הקרבות בהלגולנד (28 באוגוסט 1914), דוגר בנק (24 בינואר 1915) ויוטלנד (31 במאי 1916) נסתיימו ללא הכרעה ולא שינו את המצב האסטרטגי.
כאשר ההסגר הימי הבריטי נתן את אותותיו והמצוקה הכלכלית בגרמניה גברה, ריכז הצי הקיסרי הגרמני את משאביו בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת במאמץ לנצח במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה ולחנוק את מאמץ המלחמה הבריטי. מלבד שתי גיחות באוגוסט 1916 ובאפריל 1918 נותר צי הים הפתוח ספון בנמליו במשך שאר המלחמה.
באוקטובר 1918, כשהצבא עמד בפני תבוסה והאוכלוסייה האזרחית גוועה ברעב, החליט אדמירל שר להנחית התקפה נואשת על הצי הראשי הבריטי. ביודעו כי תוכניתו לא תאושר, לא דיווח לממשלת הקנצלר מקס פון באדן. אך כאשר ניתנה הפקודה לצאת לים מנמל וילהלמסהאפן, ב-29 באוקטובר 1918, סירבו מלחים רבים לציית לה ואחרים ערקו מאוניותיהם. התוכנית בוטלה, אך אירועים אלה הובילו למרד המלחים בקיל, למהפכה בגרמניה, לנפילת הממשלה הקיסרית ב-9 בנובמבר ולשביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918.
על פי תנאי שביתת הנשק, הובל צי הים הפתוח למשמורת בבסיס הצי המלכותי הבריטי בסקפה פלו שבאיי אורקני. במבצע ZZ, ב-21 בנובמבר 1918, ליוו שישים אוניות-מערכה של בנות הברית אחת-עשרה אוניות מערכה, חמש סיירות קרב, שמונה סיירות וארבעים ושמונה משחתות של צי הים הפתוח אל שביין. ב-21 ביוני 1919 פקד סגן אדמירל לודוויג פון רויטר להטביע את האוניות כדי למנוע את נפילתן לידיים בריטיות. חמישים ושלוש אוניות טבעו. תשעה מלחים וקצינים גרמנים נהרגו במהלך נסיונותיהם של הבריטים להציל את האוניות מטביעה, ואלו היו החללים האחרונים של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
פלדה שחולצה מאוניות צי הים הפתוח משמשת עד היום לייצור התקנים רגישים כגון מכפילורים ומוני גייגר, מאחר שהפלדה שנוצרה בעידן הגרעיני מזוהמת בנוקלידים רדיו-אקטיביים המפריעים למדידות.
שני קונילמל
קונילמל
קוני למל הוא הדמות הראשית במחזמר היידישאי שנכתב על ידי אברהם גולדפדן, "צוֵוי קוני לעמל" – שני קוני למל.
דמותו של קוני למל מבוססת על ספר גרמני בשם "נתן שלומיאל".
הדמות של קוני למל היא דמות של אדוק מגמגם וצולע המחפש שידוך.
בהשראת קונילמל כתב יוסף לטיינר את המחזה "די צוויי שמואל שמעלקעס". כמו כן יצאה לאקרנים טרילוגיה שהראשון מבין סרטיה הוא עיבוד קולנועי (בגילומו של השחקן מייק בורשטיין) של המחזמר המקומי ושני הבאים הם בהשראת המחזה, הסרטים הם: שני קוני למל, קוני למל בתל אביב וקוני למל בקהיר.
ואדי ג'וז
מערכת השתן
מערכת השתן (או מערכת ההפרשה) היא מערכת בגוף האדם המטפלת באמצעות איברים שונים בטיהור וּוִיסוּת הדם וסילוק תוצרי פסולת רעילים ממנו. כחלק מתהליך זה המערכת מפרישה עודפי מים ושאריות רעילות מן הגוף באמצעות השתן.
מערכת השתן והכליות כוללת: שתי כליות, שני שופכנים, שלפוחית שתן ושופכה.
הכליות מסננות את הדם, ורוב המים והחומרים המומסים בהם מוחזרים למערכת הדם. המים והחומרים המומסים הנותרים מהווים את השתן.
השתן המופרש מכל כליה מועבר לשופכן, נאגר בשלפוחית השתן ובעזרת השופכה מופרש מהגוף. אצל זכרים השופכה היא גם נתיב להפרשת נוזל הזרע.
הכליות.
הכליות הן זוג איברים דמויי שעועית בגודל אגרוף, הממוקמים מעל המותניים בין הצפק והדופן האחורית של הבטן בגובה החוליה החזית השתים עשרה עד החוליה המותנית השלישית (T12-L3).
הכליות הן האיברים הפעילים ביותר במערכת השתן, כמות הפלזמה העוברת בכליות נאמדת ב־180 ליטרים ביום. הכליות מווסתות את משק המים, את מאזן היונים ואת חומציות הגוף. הן מסננות את הדם ומפרישות חומרי פסולת מטבוליים (במיוחד שתנן) וחומרים כימיים זרים. הכליות גם מסנתזות גלוקוז מחלבונים (תהליך המכונה גלוקונאוגנזה) ומפרישות לתוך הגוף הורמונים שונים.
הכליות ממוקמות בצד האחורי של חלל הבטן, משני צדי עמוד השדרה, מאחורי המעי ומתחת לסרעפת. הכליות מקבלות את הדם מאב העורקים של הבטן דרך סעיפיו, העורקים הכלייתים (הימני והשמאלי) ומחזירות את הדם המטופל לווריד הנבוב התחתון דרך ורידי הכליה.
מרבית הקליפה והלשד של הכליה מורכבים ממבנים מיקרוסקופים בשם נפרונים. נמנו כ־1.25 מיליון נפרונים בכל כליה.
רבע מכלל הדם בגוף נתון בכל דקה בתהליך של סינון ושל סילוק חומרים מזיקים ומיותרים לפני שהוא זורם לאיברים אחרים, כל הדם הנמצא בגופו של אדם בוגר עובר את תהליך הסינון בכליות מידי ארבע חמש דקות.
כמות המים המופרשת בשתן תלויה בכמות המים בגוף. כאשר יש בגוף מחסור במים תופרש כמות קטנה של מים בשתן וצבעו יהיה לכן כהה יותר.
הנפרון.
הנפרון מורכב מגופיף כליה ומצינור. גופיף הכליה עשוי מפקעית נימים העטופה בקופסית על שם באומן. הפלזמה המסוננת לקופסית מתנקזת לצינור הנפרון הנמשך עד לצינור מאסף. צינורות מאספים מנקזים נפרונים רבים ומתנקזים בסופו של דבר לאגן הכליה.
נפרונים מהווים את יחידת המבנה והתפקוד הבסיסית של הכליות, הפועלות לשמירת תנאים מקיימי חיים לתאי הגוף. בנפרון מווסתים כמות המים והאלקטרוליטים בגוף, לחץ הדם וכן איזון חומצה-בסיס. נפרונים מסלקים חומרי פסולת מטבוליים וחומרים זרים מהדם. כל אלו נעשים במהלך ייצור שתן בנפרונים, תהליך הבנוי שלושה מרכיבים, סינון מפלזמת הדם לתוך הנפרון מתבצע בכוח לחץ הדם, ספיגה חוזרת מחלל הנפרון לנוזל הבין-תאי ומשם לדם והפרשה לתוך הנפרון. לאחר שלושת התהליכים האלו נותר השתן שמופרש מהגוף. פעולת הנפרונים מווסתת על ידי הורמונים ועל ידי מערכת העצבים.
שלפוחית השתן.
שלפוחית השתן היא שק שרירי המצוי באגן.
מורכבת מ-3 שכבות:
בחלקה העליון- פתחי כניסת השופכנים.
בחלקה התחתון- פתח יציאת השופכה.
שופכה.
השופכה היא צינור שתן המתמשך מרצפת שלפוחית השתן עד לפתח החיצוני.
קצרה בנשים, ארוכה יותר בגברים.
RNA Interference
אטיין-ז'ול מארי
אטיין ז'ול מארי
אטיין זול מארי
אטיין-ז'ול מרי
אטיין ז'ול מרי
אטיין ג'ול מארי
בג&quot;ץ אימפריית החושים
גיס
גַּיִס או קורפוס הוא יחידה צבאית רב-זרועית גדולה שכפופה לארמייה. גיס מורכב בדרך כלל משתיים עד ארבע אוגדות. גיס מודרני כולל, בדרך כלל, בין 30,000 ל-50,000 חיילים. גיס הוא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכולל יחידות מסתערות ויחידות מסייעות כגון תותחנים, תעופה, סיור, הנדסה, לוגיסטיקה ועוד. גודלו משתנה בהתאם למדינה ולנסיבות.
בצבאות העולם מפקד קורפוס הוא בדרך כלל קצין בדרגת לוטננט גנרל.
הגיס המודרני נולד בראשית המאה ה-19 בגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה. נפוליאון כינס דיוויזיות שנוצרו עוד במאה ה-18 לגופים חזקים יותר בשם קורפוסים. הגייסות של נפוליאון היו יחידות רב זרועיות שכללו חיל רגלים, פרשים ותותחים. הגיס הנפוליאוני היה למעשה צבא בזעיר אנפין והיה מסוגל לפעול באופן עצמאי לחלוטין. המבנה היה מוצלח עד כדי כך שאומץ עד מהרה על ידי כל הצבאות האירופאים הגדולים.
צה"ל.
בצה"ל גיס הוא יחידה בדרג המבצעי שכפופה לפיקוד, כשהיא מתוכננת לפקד בשעת חירום על אוגדות סדירות ואוגדות מילואים. בראש הגיס עומד קצין בדרגת אלוף. גיס אינה יחידה פעילה בזמן שלום, ומפקד הגיס משמש בתפקיד זה בנוסף לתפקיד סדיר בצבא, כגון ראש אגף במטכ"ל. בשעת חירום או מלחמה מקבל מפקד הגיס פיקוד מבצעי על האוגדות שבגיס שלו, ובכך מקל על מפקד הפיקוד בהפעלת הכוחות שבמרחב. ייעוד הגיס במצב כזה הוא להפעיל את הכוחות ברמה הטקטית והאופרטיבית ולשחרר את הפיקוד לעיסוק בתכנון ובאסטרטגיה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים עלה הצורך בצה"ל להקים מפקדות שדה בכירות שישמשו גוף לפיקוד ולשליטה בתווך שבין הפיקוד המרחבי לבין האוגדות, בעיקר על מנת להביא להתייעלות בהפעלת הכוח במבצעים דוגמת צליחה והבקעה, שבהם פועלות במרחב אוגדות אחדות. בנוסף, הגידול בהיקף המסגרות של כוחות האויב בחזיתות השונות, מורכבות המכשולים הקרקעיים ועוצמת האש הצפויה בזירות הלחימה חייבו אף הם הקמת מפקדת ביניים שכזו.
בנובמבר 1974 הוכרז על הקמת שתי מפקדות של "כוח משימה על-אוגדתי" הכפופות מנהלתית לפיקודים המרחביים צפון ודרום, המשימות של מפקדות אלה היו: לעסוק בתכנון מבצעי של כוח משימה על-אוגדתי בגזרת הפיקוד המרחבי; ולפקד במלחמה על כוח משימה על-אוגדתי למשימות מוגדרות בגזרת הפיקוד המרחבי. גיס 441 בפיקודו של האלוף אריאל שרון היה הראשון שהוקם ותורגל. איומים צפויים בחזית סיני אל מול הצבא המצרי שהשתקם והתעצם אחרי מלחמת יום הכיפורים, חייבו מתן מענה. גיס 446 בפיקודו של האלוף ישראל טל הוקם בפיקוד הצפון כמענה עיקרי לצורכי הזירה אל מול הצבא הסורי. לאחר כשנה הוקם גם הגיס המטכ"לי 479 על בסיסה של מפקדת גייסות השריון בפיקודו של האלוף משה (מוסה) פלד.