המפלגה למען החירות מיוצגת בבית המחוקקים מאז 2006. לאחר הבחירות הכלליות ב-2010, הקימו מפלגות הימין ממשלת מיעוט בהולנד. המפלגה, שזכתה ב-24 מושבים, השתתפה בקואליציה. עמדותיה החשדניות כלפי האיחוד האירופי השפיעו רבות על היחסים בין האיחוד האירופי ובין הולנד, והשפעתה זו גברה ב-2009, כשזכתה במקום השני בבחירות לבית המחוקקים האירופי בהולנד. עיקר פועלה של המפלגה בסוגיית ההגירה: היא מתנגדת להגירה מוסלמית ולהגירה מהמדינות החדשות באיחוד האירופי, ופועלת להטמעה תרבותית של המהגרים. כן מתנגדת המפלגה לכניסת טורקיה לאיחוד האירופי, ומבקשת להוציא את הולנד מגוש האירו.
ב-2012 הפסיקה המפלגה למען החירות לתמוך בקואליציה המכהנת, בשל חוסר הסכמה על צעדי הצנע שקידמה האחרונה. הממשלה התפרקה ונערכו בחירות מוקדמות, אך המפלגה איבדה תשעה מושבים ונשארה באופוזיציה. בבחירות 2017 זכתה המפלגה בעשרים מושבים והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
ב-2016 החלה לפעול בהולנד מפלגת ימין פופוליסטי בשם "הפורום לדמוקרטיה". בבחירות 2017 זכתה המפלגה בשני מושבים. רבים רואים בה כוח עולה בימין ההולנדי, או לפחות בזרם הפופוליסטי שלו.
הממלכה המאוחדת.
מפלגת העצמאות הבריטית היא מפלגת הימין הפופוליסטי הגדולה בבריטניה. מנהיגה הקודם, נייג'ל פרג', הוא אחד ממנהיגי הזרם האירוסקפטי בפוליטיקה האירופית. במשאל העם על החברות באיחוד, הייתה המפלגה אחד הגורמים המרכזיים במחנה שתמך בעזיבה. המפלגה תומכת במנגנון הגירה נוקשה יותר, שייטיב עם משכילים ואמידים.
חברי המפלגה השמרנית סוטים לא אחת מעמדת מפלגתם ומצביעים עם מפלגת העצמאות, בעיקר בסוגיות שנוגעות לאיחוד האירופי, להגירה ולזכויות להט"ב. מנהיג המפלגה השמרנית, בוריס ג'ונסון – ראש הממשלה המכהן וראש עיריית לונדון לשעבר – היה ממנהיגי המחנה שתמך בעזיבת בריטניה את האיחוד, ובמהלך הקמפיין לקראת משאל העם הביע עמדות שתוארו כימניות-פופוליסטיות.
בצפון אירלנד, מפלגת הימין הפופוליסטי המרכזית היא המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
יוון.
ביוון שתי מפלגות ימין פופוליסטי בולטות, היוונים העצמאים והשחר המוזהב. לשתיהן ייצוג קטן בבית המחוקקים, אך רק הראשונה חברה בקואליציה.
המשבר הכלכלי ביוון השפיע רבות על הפוליטיקה הפנימית שלה; אחת ההשפעות הללו היא עלייתו של הימין הפופוליסטי. ב-2012, השנה שבה נחתם הסדר החוב (והמאבק הגיע לשיאו), זכה הימין הפופוליסטי ביוון בחמישית ממושבי בית המחוקקים. נכון ל-2018 הוא מחזיק במחצית מכך. "היוונים העצמאים" בולטים יותר בשיח הציבורי, בשל היותם חלק מהממשלה, אך הממשלה ביוון אינה מוסד אהוד במיוחד, וככל שנוקף הזמן מצביעים רבים יותר עוברים לשחר המוזהב.
"השחר המוזהב", כעמיתותיה בימין הפופוליסטי, שנויה במחלוקת. שתי סיבות אפשריות לכך, הן תמיכתה בהחזרת אזורים באלבניה ובטורקיה לשליטת יוון; ונוהגה להתגרות במוסדות הפוליטיים. דוגמה אחת לכך, מ-2013, היא הקמת "מטבח האנשים העניים" מול בית המחוקקים באתונה, על מנת למחות נגד מדיניות הצנע הממשלתית. במטבח חולק אוכל לאזרחים יוונים בלבד, כמחאה נגד הגירה. בסופו של דבר סגרה המשטרה את המקום תוך שימוש בכוח.
למפלגת הליכוד האורתודוקסי העממי נציג אחד בבית המחוקקים הלאומי. קודם לכן לא יוצגה בו המפלגה, אך לבית המחוקקים האירופי דווקא הצליחה לשלוח נציג ואפילו זוג נציגים. המפלגה מתנגדת לגלובליזציה ולהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי, ותומכת בהורדת מיסים. בולטת גם התנגדותה של המפלגה לשמה של רפובליקת מקדוניה.
ישראל.
מפלגה ימנית-פופוליסטית בולטת בישראל היא ש"ס, ובעבר בלטו גם המפלגות הימניות-פופוליסטיות גשר וכולנו, אולם גם במפלגות אחרות יש גורמים ואגפים הדוגלים בפופוליזם ימני. מבחינה כלכלית, גורמי הימין הפופוליסטי בישראל נוטים לתמוך בהעלאת שכר המינימום, בהגדלת הקצבאות הממשלתיות לנכים, ילדים, עניים ואברכים, בקיצוץ במיסים, בסבסוד מוצרים, בפיקוח מחירים, בפרוטקציוניזם, ובהגדלת הגירעון והחוב הציבורי למען מטרות שונות.
במפלגת הליכוד ובמפלגת ישראל ביתנו ישנם אגפים התומכים באופן מובהק במדיניות ימנית-פופוליסטית, אולם מדיניות זאת איננה האידאולוגיה הרשמית של המפלגות, והיא מופיעה בעיקר בקרב ה"ספסלים האחוריים" של המפלגות, כשחברי כנסת או מועמדים לכנסת זורקים לחלל האוויר סיסמאות פופוליסטיות-ימניות כדי ליצור פרובוקציה, ועל ידי כך להשיג זמן מסך בתקשורת ותשומת לב ציבורית. מפלגת ישראל ביתנו, לדוגמה, השתמשה בסלוגן "בלי נאמנות אין אזרחות", סיסמה המדגישה את האלמנט הפופוליסטי של המפלגה באופן הברור ביותר. גם מירי רגב, חברת כנסת בכירה בליכוד, אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו" והראתה תופעה דומה.
גם בסיעות מרכז, המכילות בתוכן חברים מהימין ומהשמאל הפוליטי, נוטים להיווצר אגפים פופוליסטיים.
צרפת.
מפלגת הימין הפופוליסטי העיקרית בצרפת היא החזית הלאומית. ב-2011 החליפה מארין לה פן את אביה כראש המפלגה, ומאז צמחה המפלגה והייתה לאחת המפלגות העיקריות בצרפת. רבים רואים בה את מפלגת הימין הפופוליסטי המצליחה באירופה. עם זאת, בשל שיטת הבחירות שנהוגה בצרפת, החזית הלאומית מחזיקה בנציגות זניחה בבית המחוקקים הלאומי. בבתי המחוקקים המקומיים, לעומת זאת, נהוגה שיטת בחירות ישירה יותר, ובהם מחזיקה המפלגה בחמישית מהמושבים. מנהיגת המפלגה, לה פן, הגיעה למקום השני בבחירות לנשיאות ב-2017, והפסידה לעמנואל מקרון. ניתן להניח אפוא כי המפלגה זוכה לתמיכה עממית רחבה חרף שיטת הבחירות האזורית, שמקשה עליה את ההצלחה בזירה הלאומית.
קנדה.
לקנדה היסטוריה עשירה של פוליטיקת ימין פופוליסטי, בעיקר במערבה. מפלגת "הזכות החברתית של קנדה" זכתה למושבים בפרלמנט המקומי בקולומביה הבריטית, באלברטה ובססקצ'ואן, אבל דעכה בשנות ה-70. שני עשורים לאחר מכן נסקה המפלגה הרפורמית, בהנהגת פרסטון מאנינג, ובשיאה החזיקה בחמישית ממושבי בית המחוקקים. הצלחתה פגעה קשות במפלגה "השמרנית-פרוגרסיבית", שלפנים הייתה המפלגה השלטת במערב המדינה. ב-2003 הן התאחדו ויצרו את המפלגה השמרנית של קנדה. נכון ל-2018 מחזיקה המפלגה השמרנית ב-32% מהמושבים, ונמצאת באופוזיציה. אחדים מחבריה זוהו על ידי התקשורת עם הימין הפופוליסטי.
שווייץ.
בבחירות הכלליות ב-2015, מפלגה העם השווייצרית זכתה ב-29% מהקולות והקימה ממשלה. הפרשנים חלוקים בנוגע לסיווגה; רובם טוענים שהיא מפלגה שמרנית-לאומית טיפוסית, אך חלקם מבקשים להגדירה כמפלגת ימין קיצוני, ואף כמפלגת ימין-פופוליסטי קיצוני. המחלוקת עומדת בעינה, אך אין ספק שהמפלגה היא בעצם קואליציה של הימין כולו: דרים בה בכפיפה אחת מתונים וקיצונים.
בשווייץ עבר הימין הפופוליסטי תהפוכות לא מעטות. ב-1971 זכה ב-10% מהקולות, ב-1979 התרסק ל-2%, וב-1991, בעקבות איחוד שתי מפלגות הימין הפופוליסטי, זכתה התנועה ב-10% מהקולות ושבה למעמדה הקודם. תחת מנהיגותו של כריסטוף בלופר הפכה המפלגה מהרביעית בגודלה לשנייה בגודלה – ולהבטחה הגדולה של הפוליטיקה השווייצרית. ההבטחה התגשמה בבחירות 2015, כשמפלגת העם השווייצרית זכתה לתוצאה הגבוהה בתולדות המדינה: 32% מהמושבים.
לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן
לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (בצרפתית: Louis-Philippe d'Orléans; 12 במאי 1725 - 18 בנובמבר 1785), היה דוכס אורליאן וסבו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה.
לואי פיליפ נולד ב-12 במאי 1725 בארמון ורסאי, ללואי, דוכס אורליאן ולאוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ועם לידתו קיבל את התואר דוכס שארטר. בשנת 1740 התאהב לואי פיליפ בהנרייט, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, אולם אביה סירב לנישואין הללו, משום שהיו מביאים את לואי פיליפ מדי קרוב לכס המלוכה.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי, ממנה נולדו לו 3 ילדים. בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בו ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם לאביו לסרב להכיר בילדיו כילדים חוקיים.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית שירת לואי פיליפ בצבא הצרפתי, ובשנת 1752 מת אביו ולואי פיליפ ירש את התואר דוכס אורליאן.
לאחר מות אשתו בשנת 1759 לקח לואי פיליפ את אטינט לה מרקיז, רקדנית לשעבר שאותה הכיר בתיאטרון המלכותי, לפילגש, וממנה היו לו 3 ילדים. בהמשך ניהל לואי פיליפ קשרים רומנטיים עם כמה נשים, ובשנת 1766 התאהב בשרלוט ז'אן ברוד דה לה איי דה ריו. בשנת 1772 קיבל לואי פיליפ אישור מלואי החמישה עשר לשאת אותה לאשה, בתנאי שלא תירש אף פעם את תוארי בית אורליאן, וב-23 באפריל 1773 התחתנו השניים בנישואים מורגנטיים.
בשנת 1780 העניק לואי פיליפ את פאלה רויאל לבנו לואי פיליפ, דוכס שארטר כאות לפיוס ביניהם, ובפברואר 1785 מכר את שאטו דה סן-קלו למלכה מארי אנטואנט. ב-18 בנובמבר 1785 מת לואי פיליפ בטירתו בסן-פור, ובנו לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מפילגשו אטינט לה מרקיז נולדו לו 3 ילדים:
דודג' 100 &quot;Kew&quot;