בעקבות פניית עורך הדין שלמה לקר, חבקוק ביקש להגיש חוות דעת לבג"ץ מטעם העותרים נגד הגירוש, אך המדינה סירבה לאפשר לו לעשות זאת, כיוון שעובדי מדינה אינם רשאים להגיש תצהיר עצמאי לבג"ץ.
באוגוסט 2013 הוציא צה"ל צווי פינוי ל-1,300 תושבי שמונה כפרים באזור מסאפר יטא, כדי לפנות את שטח אש 918.
כחלק מיישום צווי הההריסה והפינוי, לאורך השנים ביצע צה"ל הרס של תשתיות מים ודרכי גישה לא חוקיות באזור.
תחקיר של רגבים גילה כי כחלק מהסוואת בניה בלתי חוקית תושבי הכפר בנו בית-קבע מבטון וברזלים ולאחר מכן חיפו אותו ביריעות פלסטיק והסוו אותו כאוהל.
אחת מהסצנות בסרטה של הבמאית נעמי שחורי "שוקן, על גבול הקונצנזוס" (2020), צולמה באחד הכפרים במסאפר יטא.
ביוני 2022 לראשונה מזה עשרים שנה, קיים צה"ל אימון באש חיה בשטח אש 918.
הכרעת בג"צ.
במאי 2022 דחה בג"ץ את עתירות תושבי הכפרים שהגישו האגודה לזכויות האזרח כנגד פינויים משטח האש, ומתח ביקורת על "היעדר ניקיון כפיים מוחלט של העותרים" ועל "שיהוי כבד".
הקביעה המשפטית המשמעותית ביותר העולה מפסק הדין, שכתב השופט דוד מינץ בהסכמתם של השופטים יצחק עמית ועופר גרוסקופף, היא כי בית המשפט רשאי להסתמך על חקיקה ישראלית, כולל צווים של המפקד הצבאי, על מנת לגבור על הוראות משפט בין-לאומי פרטי:
בג"ץ הוסיף וקבע, כבמקרים קודמים, כי טענת העותרים המתבססת על סעיף 49(1) של אמנת ז'נבה הרביעית אינה משקפת 'דין מנהגי' במשפט הבינלאומי, שהוא בעל כוח נורמטיבי רב יותר, אלא 'דין הסכמי' בלבד ובכל מקרה הוא חל ביחס לגירוש המוני למטרות השמדה או עבודות כפייה בלבד כך שאינו מסייע לתושבים במקרה הנוכחי.
התנחלויות בסביבה.
ההתנחלות מעון, הוקמה בלב האזור בשנת 1981 כהיאחזות נח"ל ואוזרחה בשנת 1982.
בסביבה הוקמו מספר מאחזים, חלקם על אדמה פרטית בבעלות תושבי מסאפר יטא
במקביל החל המנהל האזרחי במהלכים שיטתיים לפינוי והריסת חלק מהכפרים באזור לשם הרחבת המאחזים, ואילו צה"ל ביקש לפנות את רובם לשם שימוש בשטח אש 918.
הסכסוך עם אנשי המאחזים.
ילדי האזור בדרכם לבית הספר עוברים סמוך למאחזים, החיכוך הביא למספר תקיפות כלפיהם, מאז תחילת שנת 2000 צה"ל שולח ליווי שיגן עליהם
ב-28 בספטמבר, בעיצומו של חג שמחת תורה, 2021 הגיעו אל הכפר אל-מופקרה עשרות מתנחלים מאביגיל וחוות מעון, שחלקם רעולי פנים, ותקפו באבנים ואלות את תושבי הכפרים ורכושם. לטענת המתנחלים, התקיפה נעשתה כתגובה ליידוי אבנים על קבוצת נערים שהלכה מאביגיל לחוות מעון. לטענת תושבי הכפרים התקרית החלה לאחר ששני רועים ערבים רעו כ-200 מטרים מהמאחז אביגיל תושב ניסה לגרשם ודקר בסכין אחדות מהכבשים, מכך התפתחו חילופי זריקות אבנים בין מתנחלים לערבים סמוך ליישוב. לאחר מכן הגיעו עשרות גברים אל הכפר בן 11 המשפחות, אל-מופקרה, הסמוך ותקפו את התושבים והמבנים באבנים ואלות. המתפרעים פצעו 6 מתושבי המקום, ובהם ילד בן 4 שנפגע מאבן בראשו ואושפז בבית חולים. כמו כן נגרם נזק רב לכ-10 כלי רכב ולכ-10 בתים. כוחות צה"ל, שליוו את המתנחלים, התערבו רק בשלבים מאוחרים של התקרית על מנת להרחיק את הגברים מהכפר וירו רימוני גז על הפלסטינים.
האירוע סוקר בישראל ומחוצה לה, בין השאר ברשתות CNN ואל-ג'זירה ובמגזין Foreign Policy. מחלקת המדינה של ארצות הברית גינתה את אלימות המתנחלים והאיחוד האירופי הוסיף כי יש להעמיד לדין את העבריינים.
לורד צ'מברלין
לורד צ'מברלין (באנגלית: Lord Chamberlain) הוא בעל המשרה הבכירה ביותר בהנהלת משק ביתו של ריבון הממלכה המאוחדת, האחראי על המחלקות המספקות ייעוץ ושירות אישי לריבון, למשפחתו ולאורחיהם הרשמיים. את הוראותיו מקבל הלורד צ'מברלין ישירות מן הריבון (המלך או המלכה). כיום אחראי הלורד צ'מברלין על ניהול כללי הטקס, על ביקורים רשמיים בחצר המלוכה הבריטי ועל טקסי הסמכה, המלצה על הרשאה מלכותית לחברות ויחידים המספקים סחורות או שירותים לחצר המלוכה, אחריות על מסיבות ואירועים הנערכים בנוכחות המלכה או בהזמנתה, הוא בעל תפקיד בטקס פתיחת הפרלמנט ואחראי על ניהול טקסי חתונה ולוויה של בית המלוכה הבריטי. כן הוא מהווה צינור רשמי להעברת מסרים בין המלך לבין בית הלורדים. הלורד הוא בן אצולה, חבר המועצה המלכותית ועד 1782 היה גם חבר קבינט ממשלת בריטניה. עד 1924 הייתה המשרה מינוי פוליטי. בין השנים 1737 ל-1968 היה הלורד צ'מברלין הצנזור הראשי על העלאת מחזות ורישוי תיאטראות. מזכירו האישי של הלורד הוא "האדון נושא המוט השחור" (Gentleman Usher of the Black Rod).
היסטוריה.
שורשי התפקיד בימי הביניים, אז היה ה-King's Chamberlain דוברו של המלך באסיפות ובפרלמנט. הלורד צ'מברלין היה אחראי למעון השרד של המלך (ה-chamber, מילולית: חדר פנימי) בו אירח המלך אורחים רמי מעלה. לפיכך היה אחראי על כוח האדם הנחוץ, החל ממשרתים בכל הדרגות דרך שומרי סף וכלה ברופאים, מוזיקאים ושחקנים המוצבים בחצר לשירות המלך, פמלייתו ואורחיו והאחראי על הזמנת אנשי תרבות לחצר המלך על מנת להנעים לו ולאנשיו את זמנם (מטיפים, מדענים, ציירים וכדומה). כן היה הלורד צ'מברלין אחראי על כל טקסי חצר המלך והאחראי החילוני על קפלת התפילה המלכותית הפרטית. ב-1378 הורחבו סמכויותיו וכללו גם אחריות על בית התכשיטים ועל ה-Office of Works (המחלקה האחראית על בינוי ותפעול הטירות והארמונות המלכותיים); עם הרפורמה של 1782, אשר הובילה לשינויים במהות התפקיד, צומצמו תפקידים אלה והועברו לבעלי משרה אחרים. על מנת לתמוך בשלל תפקידיו ניהל הלורד צ'מברלין לשכה בארמון וייטהול (ולאחר שריפתו בארמון סנט ג'יימס) וקיבל יד חופשית למינויי פקידים וראשי מחלקות, לפיכך ריכז בידיו כוח פוליטי רב.
הלורד צ'מברלין כצנזור.
בשנת 1737 העביר ראש ממשלת בריטניה, רוברט וולפול, חוק לפיו נקבע שהלורד צ'מברלין יהיה הצנזור הראשי של התיאטרון. ללורד הוענקה סמכות בלעדית למנוע הצגתם של מחזות, להעלות מחזות חדשים או לערוך שינויים במחזות קיימים ללא אישורו. בעלי תיאטראות היו צפויים להתבע לדין על ידי הלורד בעוון הפרת כללי הצנזורה. למעשה, החוק של 1737 רק עיגן סמכות בה השתמש הלורד צ'מברלין לגבי תיאטראות לונדון (שחויבו ברישיון מלכותי) במשך עשורים רבים והכליל אותה לתיאטראות מסחריים. על אף שסמכותו של הלורד בתחום זה נבעה מחוק פרלמנטרי, הרי שבהיותו זרוע מלכותית הוא נהנה מחופש פעולה כמעט מוחלט.
הדבר יצר מונופול של תיאטראות גדולים ומחוברים לשלטון ומנע התפתחותם של תיאטראות קטנים, קבוצות תיאטרון ומחזאי עצמאיים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 גבר חוסר הנחת הציבורי משיטת המונופול של התיאטראות הגדולים. חוק התיאטראות של 1843 ניסה להגביל במעט את סמכותו של הלורד צ'מברלין, שנותר הצנזור הראשי, אך היה חייב לנמק את סירובו להעניק רישיון להצגה ולעשות זאת רק אם היא "פוגעת בטעם הטוב או בשלום הציבור". מכל מקום, פירוש הדבר היה שבירת המונופול והתרת הרסן עבור בתי תיאטרון קטנים.
התרופפות הצנזורה בתיאטראות הקטנים הובילה למצב בו הפקות מקוריות יכלו לצבור פופולריות בפריפריה, אך לא יכלו להגיע לוסט אנד ומחזאים ידועים נתבעו על ידו, בהם הנריק איבסן וג'ורג' ברנרד שו. ועדה פרלמנטרית שכונסה ב-1948 ניסתה להגביל את הצנזורה לתחום הפגיעה בטעם הטוב, להוצאת דיבה ולכל הקשור לבית המלוכה, אך לא הצליחה להוביל את המלצותיה לחקיקה. ועדה דומה שכונסה ב-1960 הובילה, לאחר דיון ציבורי סוער, לחוק התיאטראות 1968 שביטל כליל את הצנזורה על מחזות.
ישראל באולימפיאדת נאגנו (1998)
משחקי החורף האולימפיים ה-18 במספר נערכו מ-7 בפברואר עד 22 בפברואר 1998 בעיר נאגנו שביפן.
ישראל שלחה משלחת שמנתה 3 ספורטאים. למיכאל שמרקין זו הייתה השתתפות השנייה.
אגם בר הגדול
אגם הדובים הגדול
המטבח המלגשי
המטבח המלגשי כולל את שלל המסורות הקולינריות של האי מדגסקר השוכן באוקיינוס ההודי מול חופי אפריקה. מגוון המנות הנפוצות במדגסקר במאה ה-21 משקף את ההיסטוריה הייחודית של האי ואת מאפייניה המגוונים של האוכלוסייה המיישבת אותו כיום. המאכלים משקפים את ההשפעות של המהגרים מדרום-מזרח אסיה, מאפריקה, מהודו, מסין ומאירופה. אורז ופקעות אשר עובדו על ידי מתיישבים אלה, מהווים את המרכיבים המרכזיים בתזונה המלגשית. בשנת 1000 לספירה נוסף כמרכיב מרכזי לתזונתם גם בשר הזבו, שהוא תת-מין מבוית של פר. הזבו הגיע למדגסקר לראשונה יחד עם מהגרים ממזרח-אפריקה שהיגרו לאי באותה תקופה. המסחר עם סוחרים מארצות ערב והודו בשילוב של המסחר האירופאי הטרנס-אטלנטי העשירו את המסורות הקולינריות של האי עוד יותר על ידי שילוב שפע של פירות, ירקות ותבלינים.
רוב תושבי האי מגישים את האוכל שלהם על מרבד על הרצפה. המסורת הנהוגה היא שבן המשפחה המבוגר ביותר אוכל ושותה ראשון, אך מפסיק לאכול לפני שמגישים לצעיר ביותר על מנת לוודא שיהיה מספיק לכולם. התזונה העכשווית של מדגסקר בנויה בדרך כלל ממנת אורז כבסיס, המוגשת בליווי של מנה נוספת. בדיאלקט הרשמי של השפה המלגשית, האורז מכונה "וארי" (Vary), והמנה המלווה נקראת "לאוקה" (Laoka). ה"לאוקה" עשויה להיות מגוון מנות, חלקן צמחוניות וחלקן מכילות בשר. בחלקיו הדרומיים והמערביים של האי המאופיינים בצחיחות, תושבי המקום עשויים להחליף את מנת הבסיס של האורז בתירס, קסאווה או גבן המופק מחלב זבו מותסס. ניתן לומר כי על אף היותו של המטבח המלגשי מטבח מסורתי, הוא עדיין משתנה וסופג השפעות תרבויות משלל המהגרים שהגיע למדגסקר בתקופות השונות.
היסטוריה.