הבילבים הם חיות כיס נדירות למדי; בעבר הם אכלסו שטחים עצומים במרכז ובדרום היבשת אולם אם חדירת הקולוניזציה האירופאית ליבשת, הטווח והמספרים של המינים צנח בהדרגה. מין אחד נכחד במהלך המאה ה-20 בעוד שהמין השני הגיע לסכנת הכחדה - שניהם בעקבות אובדן בית גידול, הכנסת טורפים שאינם ילידים כמו החתול והשועל, וכן תחרות עם בעלי חיים פולשניים כמו הארנבונים.
כיום ישנם מספר תוכניות לאומיות מפותחות להצלת המין האחרון מכליה; בין התוכניות ניתן למנות רבייה בשבי, ניטור אוכלוסיות, וכן הקמת אוכלוסיות חדשות באזורים שמהם הבילבים נעלמו. אחד מהקמפיינים המוצלחים להגברת המודעות לשימור הבילבי, היה החלפת ארנב הפסחא בבילבי הפסחא שהוא חיה אהודה יותר מאשר הארנבים שהפכו למכת מדינה. לקראת החגים הנוצריים ניתן לראות בחנויות עשרות מוצרים הקשורים לבילבי (שוקולדים, צעצועים וכו'), ולפעמים חלק מהרווחים נתרמים לצורך מחקר והגנה על הבילבי.
מאמצי השבה לאזורים שבהם הבילבי נכחד אף הם החלו, עם השבה מוצלחת לאזור צחיח בדרום אוסטרליה בשנת 2000, והשבה מוצלחת נוספת לקווינסלנד בשנת 2006. השבות נוספות התרחשו בחצי האי פרון במערב אוסטרליה, ואף באזורים שבהם הבילבי לא היה מצוי בעבר. הבילבי נקלט בהצלחה גם באי טיסטל הנמצא תחת פיקוח הרשויות לשימור החי האוסטרלי.
סרט באורך מלא
סרט באורך מלא (באנגלית: Feature-Length Film) הוא סרט קולנוע שזמן הקרנה שלו ארוך מספיק, על מנת שהסרט, כאשר הוא מוקרן באולם קולנוע, ייחשב לסרט העיקרי (Feature Film), או היחידי, הממלא תוכנית. משך הזמן הדרוש, על מנת להיחשב לסרט באורך מלא, משתנה בהתאם לזמן ולמקום שבו מוקרן הסרט. על פי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, מכון הסרטים האמריקאי ומכון הסרטים הבריטי, אורכו של סרט באורך מלא הוא 40 דקות או יותר, זאת בעוד שעל פי גילדת שחקני המסך נקבע אורך של 80 דקות או יותר.
אורכם של רוב הסרטים באורך מלא הוא בין 70 ל-210 דקות. הסרט "The Story of the Kelly Gang" (1906, אוסטרליה) היה הסרט הדרמטי העלילתי הראשון באורך מלא (אורכו כ-60 דקות). קדם לו הסרט "The Corbett-Fitzsimmons Fight" (1897, ארצות הברית), שנחשב על ידי רבים כסרט התיעודי הראשון באורך מלא (אורכו כ-100 דקות), אולם לרוב מתייחסים לסרט זה כאל משדר ספורט, מאחר שהסרט כולל צילומים של קרב אגרוף במלואו, ללא עריכה. העיבוד הקולנועי הראשון לסרט באורך מלא היה "עלובי החיים" (1909, ארצות הברית). בין הסרטים הנוספים מראשית המאה ה-20, שהם עלילתיים ובאורך מלא, ניתן לכלול את "The Inferno" (1911), "Quo Vadis?" (1912), "Oliver Twist" (1912), "Richard III" (1912), "From the Manger to the Cross" (1912), וכן את "Cleopatra" (1912).
הגדרה.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע, מכון הסרטים האמריקאי ומכון הסרטים הבריטי - כולם מגדירים "סרט באורך מלא" כסרט שזמן ההקרנה שלו הוא 2,400 שניות (כלומר: 40 דקות) או יותר. הסוכנות הצרפתית Le Centre national du cinéma et de l'image animée מגדירה סרטי פילם 35 מ"מ כסרטים באורך מלא אם אורכו של הפילם ארוך יותר מ-1,600 מטר (כלומר: 58 דקות ו-29 שניות לסרטי קולנוע עם צליל), בעוד גילדת שחקני המסך האמריקאית דורשת משך הקרנה מינימלי של לפחות 80 דקות. כיום, אורכו הממוצע של סרט עלילתי באורך מלא הוא כשעתיים, בעוד שסרטי ילדים הם בדרך כלל קצרים יותר.
היסטוריה.
השימוש במונח Feature Film החל כאשר עלה הצורך להתייחס אל הסרט העיקרי המוקרן באולם הקולנוע, במיוחד לצורך קידומו או פרסומו. השימוש במונח נועד להבחין בין הסרט העיקרי לבין הסרטים הקצרים, אשר היו מוצגים בדרך כלל לפניו ו/או אחריו (ללא תוספת תשלום), כגון: יומני קולנוע, סדרות, סרטים מצוירים, וסרטי קומדיה ותעודה בלייב אקשן. אין קפיצה פתאומית במשך זמני ההקרנות של סרטים באורך מלא, כפי שהם מוגדרים כיום; הסרט העיקרי בתוכנית קולנוע בראשית העשור השני של המאה ה-20 התארכו בהדרגה מ-2 ל-3 ואז ל-4 סלילי פילם.
בטרם היה מקובל להקרין סרטים באורך מלא, חברות הפקה בארצות הברית ובצרפת היו מפיקות סרטים באורך מלא, אך הפיצו אותם רק כסצנות בודדות (סרט קצר), ובכך השאירו למקריני הסרטים שיקול דעת, האם להקרין אותם כסרטים קצרים, ברצף (חלקי או מלא), בסדר המקורי או בסדר אחר, או כסדרת סרטים קצרים. בינואר 1903, חברת ההפקות האמריקאית של סיגמונד לובין הפיצה 31 חלקים של "Passion Play" - המחזה של צליבתו של ישו - באורך כולל של כ-60 דקות. במאי 1903, החברה הצרפתית Pathé הפיצה גרסה משלה למחזה, תחת השם "Vie et Passion du Christ", ב-32 חלקים ובאורך כולל של כ-44 דקות. ישנם תיעודים באורך מלא של קרבות איגרוף, כגון "The Corbett-Fitzsimmons Fight" (1897), "Reproduction Of The Corbett-Jeffries Fight" (1899) ו-"The Jeffries-Sharkey Fight" (1899). בשנת 1900 הופק סרט התעודה "In The Army" - אודות טכניקות האימון של החייל הבריטי - שאורכו קצת יותר משעה אחת.
הסרט הדרמטי העלילתי הראשון באורך מלא היה סרט אוסטרלי באורך 70 דקות משנת 1906 בשם "The Story of the Kelly Gang". באופן דומה, הסרט האירופאי הראשון, שהיה סרט דרמטי עלילה באורך מלא, הוא "L'Enfant prodigue" (1907), למרות שלמעשה הוא היה צילום רצוף, ללא כל שינוי, של הצגת תיאטרון שהועלתה על במה; ולפיכך, הסרט האירופאי הקולנועי הראשון באורך מלא היה עיבוד קולנועי צרפתי של "עלובי החיים" משנת 1909. הסרט הדרמטי העלילתי הרוסי הראשון באורך מלא היה "Defence of Sevastopol" (1911). בין הסרטים האיטלקיים באורך מלא ניתן למנות את: "The Inferno" (1911), "Quo Vadis?" (1912), "The Last Days of Pompeii" (1913) ואת "Cabiria" (1914). בממלכה המאוחדת, הסרט הראשון באורך מלא היה סרט תעודה בשם "With Our King and Queen Through India" (1912), שצולם בצבע, בעוד הסרט העלילתי הראשון באורך מלא היה עיבוד קולנועי של "אוליבר טוויסט" (1912). בין הסרטים האמריקאים באורך מלא ניתן למנות הפקה אמריקאית של "אוליבר טוויסט" (1912), וכן את "From the Manger to the Cross" (1912), "Cleopatra" (1912) ו-"Richard III" (1912). הסרט הראשון באורך מלא שהגיע מיבשת אסיה היה סרט יפני משנת 1912 בשם "Story of Tasuke Shiobara", בעוד הסרט ההודי הראשון באורך מלא היה "Raja Harishchandra" משנת 1913. הסרט הראשון באורך מלא שהגיע מיבשת דרום אמריקה היה סרט מברזיל משנת 1913 בשם "O Crime dos Banhados", והסרט הראשון באורך מלא שהגיע מיבשת אפריקה היה סרט מדרום אפריקה משנת 1916 בשם "Die Voortrekkers". שנת 1913 הייתה השנה שבה נוצר הסרט הסיני הראשון באורך מלא, "Nan Fu Nan Qi" שמו.
עד לשנת 1915, למעלה מ-600 סרטים עלילתיים באורך מלא הופקו מדי שנה בארצות הברית. השנה הפורה ביותר של הפקות סרטים בארצות הברית הייתה שנת 1921, שנה בה הופקו 682 סרטים חדשים; המספר הנמוך ביותר של הפקות חדשות בשנה היה בשנת 1963, בה נוצרו 213 סרט חדשים בלבד. בין 1922 ל-1970, ארצות הברית ויפן הובילו לסירוגין בכמות ההפקות של סרטים עלילתיים. מאז 1971, המדינה עם התפוקה הגבוהה ביותר, של הפקת סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא, היא הודו, אשר מייצרת מדי שנה כאלף סרטים, בלמעלה מ-12 שפות הודיות שונות.
הנאום האחרון של משה
הנאום האחרון של משה הוא ספר עיון לקהל הרחב מאת מיכה גודמן, שיצא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2014, שעוסק בחומש דברים, שאותו הכתיב אלוהים למשה, על פי המסורת.
ספריו הקודמים של גודמן (שיצאו בפורמט דומה) עסקו בדמויות מרכזיות בתולדות הפילוסופיה יהודית באמצעות ניתוח ספר אשר נכתב על ידי אותה דמות. כך גם "הנאום האחרון של משה". הספר מנתח את תוכנו של החומש, שכתוב כנאום פרידה של משה לפני מותו. כדרכו, מציע גודמן פרשנות חדשה ורדיקלית. גודמן לומד מהנאום כללים של מנהיגות, הנהגת מדינה, מוסר חברתי, פולחן דתי ועוד, כפי שמשה רצה להנחילם לעם ישראל, לדעתו של גודמן ושל פרשנים אחרים.
תוכן הספר.
בספר שלושה חלקים, ונספח.
חידושיו של הספר.
כדרכו, מציג גודמן שורה של פירושים מקוריים, בצד פירושים ידועים; ובהם גם פירושים רדיקליים במובן שהם שונים באופן מהותי מפרשנות מסורתית.
החינוך.
נאומו של משה מכיל רעיונות לחינוך האדם, יהיה זה בן-העם או המלך, לציות לתורה ולמידות טובות; וזאת בעיקר לאור הקושי הגדול לממש זאת בחיים שגרתיים, מתוך עצמאות ועוצמה מדינית.
בשבח המבוכה.
רעיון דומה הביע גודמן בשני ספריו הקודמים. למשל, בחלומו של הכוזרי: המעשים (המתגלמים במצוות) חשובים יותר מן הכוונות. באשר לאמונות - ריה"ל העדיף את המבוכה ואת הספק, ולא הכריע לכאן או לכאן בשאלות של התאולוגיה, שאיננה מרכזית ביהדות.
מבחינת הדגש על מצוות חברתיות מול מצוות פולחניות, ספר דברים הוא האנושי והמוסרי ביותר מבין החומשים; אבל הוא גם האלים ביותר, מבחינת המצווה להשמיד את עמי כנען, כולל נשים וילדים. גם כאן, אל מול האלימות הקשה, שקשה לקבלה מעמדה של מוסר הומניסטי, גודמן מציע, לא למצוא תירוץ שמשלים בין השניים, אלא: לקבל שהאמת מורכבת וקשה להבנה, שיש גם בתוך התורה עצמה רעיונות שנראים לנו סותרים, ולהישאר עם המבוכה. וכך הוא מבין את הפסוק, "אַחַת דִּבֶּר אֱלֹהִים, שְׁתַּיִם זוּ שָׁמָעְתִּי" (תהילים ס"ב יב): תפיסת האל היא אחת וחסרת סתירה, אבל לאדם היא עשויה להתגלות לפעמים בשני דברים שנראים כסותרים.
רעיונות נוספים.
שני ממשיכים של משה.
גודמן מעמת את אופי ההנהגה של היורש של משה, יהושע, כנגד המלך האחרון של הממלכה המאוחדת, שלמה.
תחילת התורה שבעל-פה.