לבן-חצב סתווני שתיי תפרחות שגובהן 10–15 ס"מ, אשר פורחות בחודשים אוקטובר-נובמבר בהפרש של כחודשיים זו אחרי זו. בכל תפרחת פורחים 12 ויותר פרחים. קוטרו של כל פרח פתוח 5–7 מ"מ. לכל פרח ששה עלי עטיף בצבע סגול בהיר ו-6 אבקנים, שהמאבקים שלהם בצבע סגול כהה. הפרחים מואבקים על ידי חרקים. העוקץ ארוך פי 2 מהפרח, ולאחר ההפריה הוא מוסיף להתארך. הפרי הוא הלקט, והזרעים מבשילים כבר לפני בוא הגשם. הזרעים שחורים כדוריים וקטנים.
בבסיס הצמח ישנה שושנת עלים, כשרוחב כל עלה קטן מ 5 מ"מ ואורכו 5–7 ס"מ. הבצל קטן (15–25 מ"מ), חדירתו בקרקע 2–5 ס"מ, בעל קליפות יבשות - הקליפות החיצוניות חומות והקליפות הפנימיות לבנבנות מנומרות בנקודות לבנות בהירות. הקליפות מכילות חומרים דביקים. הבצל מוגן מפני בעלי חיים על ידי רעלנים המצויים בתוך הקליפות, ביניהם הגליקוזידים שמשפיעים על הלב וכן חומרים הגורמים לגירוד. חומרים אלו, בתוספת גבישי אוקסלט-הסידן (הנקודות הלבנות הבהירות שעל הקליפות הפנימיות), הפוצעים את המעי של בעל החיים האוכל ומגבירים את חדירת הרעל לגוף, מגנים על הבצל ומרחיקים את בעלי החיים.
תפוצתו של בן-החצב הסתווני היא באזור הים תיכוני. בישראל המין גדל בחבל הים-תיכוני והוא חודר גם לאזור החרמון, ספר המדבר והר הנגב (האזור האירנו-טורני). בית הגידול הוא סדקים וכיסי קרקע על סלעי גיר קשים ובסמוך להם. אפשר למוצאו גם בשולי דשאים ובמקומות ישוב.
השלום
השלום היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס. ההצגה הוצגה לראשונה בשנת 421 לפנה"ס באתונה וזכתה בפרס שני בתחרות בה השתתפה.
במחזה זה תוקף אריסטופאנס את בני תקופתו ובהם אוריפידס, ראקינוס, קליאון והיפרבולוס. המחזה נכתב זמן קצר לאחר חוזה השלום של ניקיאס, ותוקף בציניות רבה את החוזה.
תקציר העלילה.
גיבור המחזה הוא החקלאי הזקן טריגאאוס. בעוד אתונה וספרטה לוחמות אחת בשנייה במלחמה הפלופונזית, עולה טריגאאוס על חיפושית זבל ענקית, בסגנון רכיבתו של בלרופון על פגסוס, במטרה לעוף אל השמים ולהיפגש שם עם זאוס.
חלק של המחזה רצוף בדיחות נמוכות, באשר חיפושית הזבל ניזונה מגללים. משרתיו של טריגאאוס נדרשים לאסוף מספיק גללים על מנת שיהיה לחיפושית מה לאכול במסעה, ואנשי העיר נדרשים שלא לעשות צורכיהם על מנת שלא להסיח את דעתה של החיפושית במעופה.
טריגאאוס מגיע לשמים ומגלה שכל האלים האולימפיים למעט הרמס עזבו את השמים והשאירו אותם בשליטת "מלחמה" ו"אי סדר". כמו כן הוא מגלה כי אלת "השלום" נכלאה בתוך בור עמוק מכוסה באבנים כבדות. "מלחמה" ו"אי סדר" ישבו יחד ותכננו תוכניות להרוס את יוון, אחת התוכניות היא לרמוס את כל ערי יוון עם עלי אולם הם לא מוצאים אף עלי.
בעודם מחפשים עלי, מצליח טריגאאוס לקרוא למקהלה (חקלאים של ערים יווניות שונות) העוזרים לו לשחרר את אלת השלום מכלאה. בעלי מלאכות המרוויחים מהמלחמה (כגון יצרני הנשק) מנסים להפריע להם במלאכתם אולם לבסוף הם מצליחים לשחרר את אלת השלום.
אלת השלום מגיעה, מלווית ב"יבול" ו"פסטיבל" אולם היא כועסת על היוונים (מאחר שאלה הפרו הסכמי שלום רבים), והיא מוכנה לדבר עם היוונים רק באמצעות הרמס. לבסוף היא משתכנעת לשוב לאתונה.
טריגאאוס מסכים לשאת את יבול, ופסטיבל נשלח להכין את החגיגה. כבש נבחר כקורבן אולם אלת השלום אינה מוכנה לשפיכות דמים, גם של כבש. אורקל שמגיע ומנבא נגד השלום מגורש מהמקום.
מאחר שהמלחמה נגמרה מגיעים סוחרי הנשק ומנסים למכור את מרכולתם במכירת חיסול - אולם איש לא קונה אותה. טריגאאוס מציע לרכוש מגן בתור כיסא, וחניתות בתור תמוכות לגפן, והסוחרים עוזבים את המקום בכעס. המחזה מסתיים בחתונתם של טריגאאוס ויבול.
תרגומים ועיבודים.
תרגומים ועיבודים לעברית.
באפריל 1968 עלה "השלום", בעיבוד ובימוי של אריה זקס עם צוות "במת השחקנים", שכלל בין היתר את אמנון מסקין, לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר. את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית. המחזה זכה לביקורות חיוביות, והוא הוצג בתל אביב ובירושלים. לאחר שהוצג פעם אחת באולם "בית העם" בירושלים, פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף. עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" שהיה שייך להסתדרות.
המחזה תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי זיוה כספי ויצא לאור בהוצאת מגנס.
הוגו פון הופמנסטאל
יקינטון (פרח)
יקינטון (מיתולוגיה)
יקינטון
InDesign
ליל האיגואנה
ליל האיגואנה (באנגלית: The Night of the Iguana) שייך לקלסיקת המחזות של טנסי ויליאמס, וחותם את קאנון המחזות המאופיינים כפואטיים. מחזה זה, שזכה בפרס מבקרי הדרמה של ניו יורק, הוא האחרון מבין שלל המחזות של ויליאמס שזכה להצלחה בימתית גדולה.
במחזה, שבויים לראשונה על ידי פרנק קורסרו, ככבו פטריק אוניל, כשנון, בטי דייוויס, כמקסין, ומרגרט לייטון, שזכתה בפרס טוני, כחנה ג'קלס. המחזה עלה לראשונה על הבמה בדצמבר 1961, וזכה להצלחה בימתית עם 316 הופעות.
המחזה מתרחש בשנות הארבעים בבית מלון בקוסטה בראווה במקסיקו. במרכז העלילה דמותו של לורנס שאנון, כומר לשעבר שנאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות האשמות בגין אונס וכפירה. בתפקידו החדש כמדריך טיולים, מגיע שנון לבית מלון, אשר בו התאכסן גם בעבר, עם קבוצת נוצריות אמריקאיות אדוקות בחופשה. אך גם בתפקיד זה רודפות אותו שערוריות בעלות אופי מיני. שנון, העומד על סף התמוטטות עצבים, אינו מצליח להשתלט על קבוצת הנשים, המחליטות לעזוב את המלון בלעדיו. במקום זאת, הוא משתכן במלון לבדו ומתעמת עם שתי נשים: מקסין, אלמנה המעוניינת בו כמאהב, וחנה ג'קלס, ציירת שמעולם לא ניהלה מערכת יחסים עם גבר ושמטיילת בעולם בעודה מסיעה בעגלה את סבה המשורר הנכה.
המחזה עובד לקולנוע בשנת 1964, בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של ריצ'רד ברטון ככומר שנון, אווה גרדנר כמקסין, דברה קר כחנה ג'קלס וגרייסון הול כמיס ג'ודית פלווס.
מדלינג
מדלינג (בגרמנית: Mödling) היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה ובירת מחוז מדלינג, נמצאת במרחק 14 ק"מ מווינה. אוכלוסיית העיר מונה 20,405 תושבים נכון ל-2001, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר.
גאוגרפיה.
מדלינג נמצאת באזור אינדוסטריפירטל, אחד מארבעת אזוריה של אוסטריה. העיר שוכנת בגובה 246 מטר מעל פני הים, ושטחה משתרע על 9.95 קמ"ר, כשחלקים גדולים ממנו מיוערים. בעיר עובר נחל מדלינגבאך שמתחיל ביער וינה.
היסטוריה.
הממצאים העתיקים ביותר בעיר הם כבר מתקופת האבן החדשה. לאחר ניצחונו של קרל הגדול על האבארים בשנת 803 התיישבו באזור תושבים פרנקים-בווארים. בימי הביניים העיר הייתה מקום מגוריהם של שושלת המלוכה באבנברג, שהתגוררו בטירה בעיר, ושם העיר היה "Babenbergerstadt" (באבנברגשטט - העיר של בבנברג). עם הזמן השם הפך לפי הסדר ל"מדילינה","מדליקך", ולבסוף "מדלינג".
בזמן המצור הראשון על וינה בידי העות'מאנים בשנת 1529 חלקים גדולים מהעיר נהרסו.
ממזרח שמש
ממזרח שמש הוא בית מדרש למנהיגות חברתית בהשראת מורשת יהודי המזרח וחכמי ארצות האסלאם, הפועל משנת 2000. בית המדרש עוסק בלימוד מקורות יהודיים תוך התעמקות בסוגיות חברתיות, זאת במטרה להכשיר מנהיגות חברתית המודעת לערכים החברתיים של היהדות בכלל, וליהדות ארצות האסלאם, לגווניה השונים, בפרט. שם בית המדרש נלקח מהפסוק .
בית המדרש פועל במסגרת עמותת "כל ישראל חברים" והוא כולל פעילויות רחבות היקף במגוון תחומים כגון: פיתוח מנהיגות סטודנטים בקהילותיהם, פיתוח מנהיגות רבנית־חברתית, ליווי של מתנדבים בשנת שירות, פיתוח מנהיגות נשים המחוברת לקהילה, הכשרת מנחים לקבוצות מנהיגות יהודית־חברתית, ועוד. סה"כ בשנת 2014 היו כ-1,000 משתתפים בפעילות הארצית.
את בית המדרש הקים וניהל בשנים הראשונות יהודה מימרן. אחר כך החליף אותו אלי ברקת.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
הצרעות
הצרעות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס והוצגה לראשונה בשנת 422 לפנה"ס.
תקציר העלילה.
גיבורי המחזה הם פילוקליאון ("החבר של קליאון") ובנו בְּדֶליקליאון ("השונא של קליאון"). פילוקליאון מכור להליכי בית המשפט האתונאי - ומבלה את כל זמנו כמושבע השופט את בני עירו.
בדליקליאון רוצה לסייע לאביו להיגמל וכולא אותו בביתו. פילוקליאון מנסה להימלט מביתו ולהגיע לבית המשפט באמצעים שונים. חבריו לחבר המושבעים (חברי המקהלה המחופשים לצרעות) מגיעים לעזרתו. בדליקליאון ומשרתיו נלחמים בצרעות, ומגרשים אותן. בדליקליאון מנהל ויכוח עם אביו ומוכיח לו ולמקהלה שכאשר הם משמשים כמושבעים הם בעצם משרתים של הדמגוגים. פילוקליאון משתכנע ונשאר בביתו. על מנת לסייע לאביו להיגמל, מקים בדליקליאון בית משפט בביתם, ובהיעדר מועמדים להישפט, שופט את הכלב המשפחתי מאחר שאכל גבינה סיציליאנית - ביקורת על הגנרלים האתונאים המקבלים שוחד מהסיציליאנים, אויבי אתונה.
במשפט דמה זה, מגן בדליקליאון על הכלב, וכשהוא מורשע, מגיעים קבוצת ילדים הלבושים כגורי הכלב לבמה לבקש רחמים. פילקליאון אינו משתכנע, אולם בדליקליאון מחליף את קופסאות ההצבעה של המושבעים (בו החליטו על אשמה או זכאות) וכך שיטה באביו להצביע בעצם "אינו אשם" במקום "אשם". עם ספירת הקולות מתעלף פילוקליאון כשהוא מגלה שהכלב יצא זכאי, מאחר שמעולם לא זיכה איש.