החודרן הסטנדרטי בשיטה זו הוא כדור פלדה בקוטר של 10 מ"מ הפועל בכח של 3000 קג"כ למשך 30 שניות. עומס הפעולה של החודרן משתנה לפי קשיות החומר; עבור חומרים רכים העומס המופעל נמוך, ועבור חומרים קשים משתמשים בחודרן העשוי מקרביד הטונגסטן במקום חודרן הפלדה.
שיטה זו מאפשרת לחשב את קשיות החומר, והיא מהירה, זולה ופשוטה יחסית לשיטות אחרות. חסרונה העיקרי הוא שמדידת קוטר העקבה נעשית על ידי הבודק ואינה בהכרח מדויקת.
הנוסחה המשמשת לחישוב קשיות לפי מספר ברינל היא:
כאשר:
על מנת לקבל תוצאות אמינות בשיטה זו, יש להקפיד על כך שפני השטח יהיו נקיים וניצבים לחודרן, ועובי המשטח הנבדק יהיה גדול מ-10 פעמים עומק העקבה. המדידות צריכות להתבצע רחוק משולי המשטח ובמרחק מה בין שתי בדיקות מכיוון שבדיקה אחת משפיעה על חברתה מבחינת הקשיית מעוותים, והחודרן בו משתמשים חייב להיות קשה יותר מהחומר הנבדק.
מישלינג
מִישְׁלִינְג (בגרמנית: Mischling, ברבים Mischlinge; "בן-תערובת" או "בן-כלאיים") הוא מונח מחוקי נירנברג בגרמניה הנאצית, שהתייחס לצאצאים של גרמנים ארים ויהודים; בשנות ה-20, שיעור ההתבוללות בנישואים בקרב יהודי גרמניה הגיע ל-45%. המישלינג סווגו בחוקי הגזע לשני מעמדות, בני-תערובת מדרגה ראשונה, כלומר ילדים של הורה יהודי מלא והורה ארי, ובני-תערובת מדרגה שנייה, מי שהיה להם סב יהודי מלא אחד. גרמנים ממוצא יהודי רחוק יותר לא נרשמו כבני-תערובת. המשטר שאף בדרך כלל לבודד את אלו מדרגה ראשונה, שנחשפו לרדיפות ולגירושים למחנות הריכוז, ולשלב בחברה את אלו מן הדרגה השנייה.
היסטוריה.
מקור המונח.
המונח "מישלינג" שימש במקורו לתיאור של בעלי חיים מגזע מעורב (מילים דומות קיימות בספרדית וצרפתית). לראשונה נעשה בו שימוש בתקופת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית, לתיאור צאצאים של המתיישבים הלבנים והילידים בקולוניות הגרמניות.
בתקופת רפובליקת ויימאר המונח הורחב כדי לכלול את "ממזרי הריינלנד" (Rheinlandbastard), צאצאים שילדו נשים גרמניות מחבל הריין לחיילים שחורים מצבא צרפת שהועסקו שם כחלק מצבא הכיבוש.
גרמניה הנאצית.
בגרמניה הנאצית הורחב המושג "מישלינג" וכלל צאצאים של גרמנים ויהודים או צוענים.
עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 מעמדם הנחות של המישלינגה הוגדר באופן רשמי בחוק להגנת הדם והכבוד הגרמני. בנספח לחוקי נירנברג שפרסם שר הפנים של גרמניה הנאצית ב-14 בנובמבר 1935, הוגדרו באופן רשמי כללי חלוקת האוכלוסייה לגרמנים ארים, ליהודים ולמישלינגה, שחולקו לשתי קבוצות:
לפי הגדרות אלו, ב-1939 חיו בגרמניה הנאצית כ-72,000 מישלינגה מדרגה ראשונה ו-39,000 מישלינגה מדרגה שנייה.
ככלל, מדיניות הממשל הנאצי הייתה לשלב את המישלינגה מדרגה שנייה בחברה הארית, בעוד שהמישלינגה מדרגה ראשונה נחשבו ליהודים. על מישלינגה נאסר להצטרף למפלגה הנאצית ולהתגייס לאס אס ולארגוני מפלגה אחרים, אולם עד שנת 1940 הותר להם לשרת בוורמאכט אך קידומם עוכב, ובדרך כלל אלו שהיו מדרגה ראשונה לא יכלו להתקדם מעבר לדרגות הזוטרות. נאסר עליהם לקיים יחסי מין עם ארים, נשללו מהם זכויות האזרח, והם נתקלו בקשיים במציאת עבודה, חוו נידוי חברתי ונתקלו בקשיים להתקבל ללימודים גבוהים.
לקראת וועידת ואנזה (1942) היו ויכוחים רבים בין האס אס בראשות היינריך הימלר, לבין משרד הפנים בייצוגו של וילהלם שטוקרט, בשאלת מעמד בני התערובת בפתרון הסופי. לבסוף הוסכם שיש להתייחס למישלינגה מדרגה שנייה כגרמנים לכל דבר, מלבד מקרים חריגים, אולם יש להתייחס למישלינגה מדרגה ראשונה כלא-גרמנים, והדעות נחלקו בשאלה האם להשמידם או להסתפק בעיקורם. לבסוף העיקור נתפס כפעולה לא ישימה בעת מלחמה והם נשלחו להשמדה.
בשנת 1943 התקבלה ההחלטה על ידי פריץ זאוקל כי המישלינגה (מלבד אלה שעובדים בעבודות החיוניות למאמץ המלחמתי) יגויסו לעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט; בשנת 1944 הורה היינריך הימלר על רציחתם של מישלינגה שעובדים במחנות ליד החזית.
פטור מחוקי הגזע.
למישלינגה הייתה היכולת לקבל פטור מחוקי הגזע באמצעות הכרזה עליהם כ"ארים של כבוד", וכך לקבל שוויון זכויות. הפטור ניתן למישלינגה שהצטיינו בעיסוקם או למישלינגה שנפצעו קשה במלחמה. מישלינגה שנפלו במהלך הקרבות הוכרזו אחרי מותם כארים.
על המישלינג היה לשלוח בקשה אל אדולף היטלר, שהיה הסמכות היחידה שיכלה לאשר את הפטור. הבקשה הייתה צריכה לכלול תמונת פרופיל, אילן יוחסין משפחתי וביוגרפיה עם פירוט של פעילות פוליטית וצבאית.
אלפי מישלינגה זכו באישור על היותם ארים.
עוד דרך לקבל פטור מחוקי הגזע הייתה על ידי הצהרה של אם המישלינג שבעלה לא היה אביהם האמיתי של ילדיה; בדרך כלל יחסו את האבהות לארי שכבר נפטר.
יחס החברה למישלינג.
המישלינגה מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן: הם היו חלק משני הצדדים, הגרמני והלא-גרמני, אבל לא היו שייכים לחלוטין לאף אחד מהם. לרובם היו קרובי משפחה שהושמדו בידי הנאצים, ובתקופות מסוימות חלקם היו בסכנת מוות וניסו לשרוד, לעיתים דווקא באמצעות שירות פטריוטי בחזית המלחמה. לעיתים נדחו מישלינגה יהודים-למחצה (שבמקרים רבים ראו את עצמם כלא-יהודים) בידי ארגוני עזרה יהודיים, שהעדיפו לעזור ליהודים גמורים.
הסופר בריאן מארק ריג העריך בספרו "החיילים היהודים של היטלר" כי בצבא הגרמני שירתו כ-60 אלף מישלינגה מדרגה ראשונה וכ-90 אלף מדרגה שנייה. ביניהם ניתן למנות רשימה של 77 קצינים בכירים, על פי רשימה שהכין אגף כוח האדם של הוורמאכט. למרבה האבסורד, בכרזת תעמולה גרמנית להתגייסות לוורמאכט צולם ורנר גולדברג, שהיה בן לאב יהודי, כאבטיפוס של גרמני ארי. המספרים שהציג ריג הסתמכו על הערכתו לגבי מספר הילדים בגיל שירות שנולדו כתוצאה מנישואי תערובת, וטענותיו מרחיקות הלכת הביאו לו פרסום רב. ד"ר באטה מאייר ממוזיאון השואה האמריקני הפריכה את חישוביו של ריג: לפי נתוני מפקד האוכלוסין הגרמני ממאי 1939 התגוררו ברייך 72,000 בני-תערובת מדרגה ראשונה ו-42,000 מדרגה שנייה. "לכל היותר 33,000 מהם ומהנשואים להם," כתבה מאייר, "היו בגיל גיוס, וגם אז רק חלקם נקראו... ריג מתבסס על חישוב לפיו לכל זוג מעורב רשום נולדו שניים עד שלושה צאצאים, אך מתעלם ממה שכתוב בספרות שהוא מצטט: 42% מנישואי התערובת לא הניבו ילדים, ב-26% נולד ילד אחד."
מאות מישלינגה קיבלו את עיטור צלב הברזל, ציון לשבח על האומץ שגילו בקרבות. עשרים חיילים וקצינים ממוצא יהודי זכו בצלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר המלחמה נרתמו חלק מהמישלינגה למען שיויון זכויות ודמוקרטיזציה של גרמניה. אחד המפורסמים שבהם שזכה להגיע לעמדה הבכירה בגרמניה היה הלמוט שמידט, מישלינג מדרגה שנייה שהיה לאיש ציבור שכיהן במגוון תפקידים פרלמנטריים וביצועיים ואף היה קנצלר גרמניה בין השנים 1974–1982.
בוקונוניזם
בוקונוניזם (אנגלית: Bokononism) היא דת בדיונית שבה מאמינות רבות מדמויות ספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול".
ה"בוקונוניזם" הוצג לראשונה באחד הרומנים הראשונים של וונגוט, "עריסת החתול", רומן שעשה לו שם בספרות העולמית ושהקים לו קהל מעריצים מאז שנות השישים. מאמיני דת ה"בוקונוניזם" דוגלים בשקרים המסבים אושר, הקרויים "פומה". רבים מן הכתבים הקדושים של הבוקונוניזם הם בצורת מוזיקת קליפסו. המצאתה של דת זו תרמה למעמדו של וונגוט כגורו של מאוכזבי הציוויליזציה. הבוקונוניזם היא בעצם דת פרודית שמטרתה ללעוג לדתות השולטות בעולם המודרני ולהציג אותן בעירומן המביך וחסר ההיגיון.
בוקונון, מייסד הדת, נולד כליונל בויד ג'ונסון. שמו החדש ניתן לו כיוון שתושבי סאן לורנצו, האי הקריבי הבדיוני שבו מתרחש הסיפור, ביטאו את שם משפחתו כ"בוקונון".
מושגים.
וונגוט יצר מגוון מושגים, המצוינים במילים "טיפשיות", כדי לשרטט את האמונה הבוקונוניסטית כרקע לסיפורו. בין החשובות שבהן:
אנרגית חום
פיטר בויל
פיטר בויל (באנגלית: Peter Boyle; 18 באוקטובר 1935 – 12 בדצמבר 2006) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. זכור בעיקר כפרנק ברון, אביו של ריי, בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד".
ביוגרפיה.
ילדות ותחילת הקריירה.
בויל נולד בנוריסטאון, פנסילבניה, ומאוחר יותר עבר לפילדלפיה השכנה. הוא למד בבית הספר התיכון West Philadelphia Catholic High School, ובשנת 1957 סיים את לימודיו באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה. הוא שירת בחיל הים האמריקני, אולם הקריירה הצבאית שלו נקטעה בשל התמוטטות עצבים. בויל עסק בהוראת דרמה בבתי ספר קתוליים בפיטסבורג לפני שפנה למשחק בעצמו. לאחר מכן למד משחק בניו יורק והחל לשחק בתור מורי השוטר בגרסה הנודדת של "הזוג המוזר" של ניל סיימון, תפקיד אותו עזב בשיקגו על מנת להצטרף לאנסמבל אלתור בעיר. בויל הופיע בתפקיד קצר בסרט "מדיום קול" בשנת 1969.
קולנוע ותיאטרון.
בויל כיכב לראשונה בסרט "ג'ו" בשנת 1970. בתקופה זו הוא התיידד עם השחקנית ג'יין פונדה, ואף השתתף עמה בהפגנות רבות נגד מלחמת וייטנאם. תפקידו הבא בקולנוע היה לצדו של רוברט רדפורד בסרט "המועמד" (1972). בשנת 1974 שיחק בויל בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין בסרט "פרנקנשטיין הצעיר" של מל ברוקס.
בויל קיבל את מועמדותו הראשונה לפרסי אמי בשנת 1997, על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Tail Gunner Joe". במהלך השנים הוא הופיע בסרטים רבים נוספים, בהם "נהג מונית" של מרטין סקורסזה (1976), "מלקולם אקס" (1992), "ירח דבש בלאס וגאס" (1992) ו"מונסטר בול" (2001).
בתקופה זו השתתף בויל גם בהפקות תיאטרון שונות ובמספר סדרות טלוויזיה, שהמוכרת ביניהן היא, ככל הנראה, כולם אוהבים את ריימונד.