בשנת 1902 ניהלה רומן עם מזכירה האישי ולדימיר אלכסנדרוביץ' פאלטוב, ואף נכנסה להריון ממנו. בתחילה ניסתה אנסטסיה לטעון שמדובר בגידול, ולאחר מכן טענה שנדבקה באבעבועות רוח, ומשום כך שהתה בהסגר, וב-23 בנובמבר אותה שנה ילדה אנסטסיה בניס את בנה אלקסיס לואי דה ונדן, שנשלח ללמוד בפנימיה בנורמנדי.
בשנת 1905 התחתנה בתה צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. מכיוון שאנסטסיה הייתה מסוכסכת עם וילהלם השני, הותר לה לשהות בברלין רק בעת החתונה, ולאחר הולדת נכדה הראשון. בשנת 1908 מת אביה מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בקאן, ואנסטסיה ירשה את כל רכושו הרב, ואת אחוזתו בקאן.
זמן קצר קודם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקרה אנסטסיה את אחיה מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה בלונדון, ומשם שלחה מכתב לניקולאי השני, קיסר רוסיה שהיא מקווה שלא תפרוץ מלחמה ושתוך כמה ימים יוכלו שוב להיפגש כל המשפחה. לאחר פרוץ המלחמה העדיפה לעבור למקום נייטרלי, משום שבצרפת נחשבה לנתינה גרמנית, ומאידך לגרמניה לא רצתה לחזור, עקב מוצאה הרוסי, ומשום כך עברה ללוזאן שבשווייץ, ואילו אחוזתה בקאן הפכה לבית חולים צבאי. בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית איבדו בנה ובתה את שלטונם, ומאידך בעקבות המהפכה הרוסית נרצחו שלושה מאחיה.
בשבוע הראשון של מרץ 1922 חלתה אנסטסיה, חטפה התקף שבץ, וב-11 במרץ מתה בגיל 61.
משפחתה.
ב-24 בינואר 1879 התחתנה אנסטסיה עם פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. לזוג נולדו 3 ילדים:
אילן יוחסין.
אנסטסיה הייתה צאצאית של שושלות המלוכה של בית רומנוב, בית וירטמברג, בית הוהנצולרן, בית מקלנבורג-שטרליץ, בית צרינגן, בית גיירסברג ובית הולשטיין-גוטורפ.
אנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה
איאן קלהאן
החבר איאן רוברט קלהאן (באנגלית: Ian Robert Callaghan; נולד ב-10 באפריל 1942 בליברפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק במרבית הקריירה שלו בקבוצת ליברפול, והוא שיאן ההופעות במדיה בכל הזמנים. קלהאן שיחק בעמדות הקישור.
קריירה.
קלהאן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ליברפול מעיר הולדתו בעונת . במשך כל הקריירה הוא לא ספג ולו כרטיס צהוב או אדום אחד, לבד מבגמר גביע הליגה נגד נוטינגהאם פורסט ב-, בו קיבל כרטיס צהוב, עקב שיפוט שעליו אמר חברו לקבוצה טומי סמית' (מספר 8 בדירוג ההופעות במדי ליברפול בכל הזמנים) כי "היה צריך לירות בשופט". הוא שיחק במדי ליברפול 857 פעמים בכל המסגרות, מה שהפך אותו לשיאן ההופעות במדיה בכל הזמנים.
לאחר תקופתו בליברפול, בה זכה עם הקבוצה ב-19 תארים הסך הכל, שיחק בקבוצות קטנות בארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה ואירלנד למשך כ-5 עונות נוספות, עד שפרש בשנת 1982. קלהאן קיבל את פרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית בעונת ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
קלהאן שיחק גם בנבחרת אנגליה, עמה זכה במונדיאל 1966.
אברהם בן חייא
כלב חוצות
"כלב חוצות: פרשה קטנה של תמול שלשום" הוא ספר המכיל 14 מתוך 80 הפרקים של הרומן מאת שמואל יוסף עגנון - "תמול שלשום" (1945‏–‏1946). הספר, המתרכז בדמותו של הכלב בלק, ידוע בסדרת ההדפסים והאיורים שיצר עבורו האמן הישראלי אביגדור אריכא. מרבית הרישומים וההדפסים לספר מצויים כיום באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
מ"תמול שלשום" ל"כלב חוצות".
הספר "כלב חוצות" מבוסס על פרקים מתוך הרומן "תמול שלשום", אשר יצא לאור בשני חלקים בשנים 1945‏–‏1946. אולם, חלקים מן הרומן הודפסו בנפרד החל משנת 1909 במקומות שונים. כל הפרקים ב"כלב חוצות" שייכים לחלקו השני של הספר, שראה אור ב-1 בינואר 1946. על פרקי הספר שנתפרסמו קודם לכן נמנים "תחילתו של יצחק", ו"בלק", שהודפסו ב"ספר השנה לארץ ישראל" (הוצאת שם בע"מ, תל אביב, 1934, 1935), "יום אחד", שהתפרסם בעיתון "דבר" ב-6 במרץ 1936, "עורו של בלק", שהתפרסם בקובץ בהוצאת שוקן לדברי ספרות (1941) ו"בבית הצייר", שהתפרסם ב"לוח הארץ לשנת תש"ו".
בתחילת דצמבר 1949 פנה המשורר אברהם שלונסקי לעגנון, לאחר שקיבל הסכמה לכך מהוצאת שוקן, וביקש את רשותו להוציא את פרקי בלק מתוך "תמול שלשום" במסגרת סדרת "דורון" (סדרת מנויים של ספרי זוטא בהוצאת ספריית פועלים), שבה נדפסו יצירות מופת מספרות הארץ והעולם. עגנון נענה בחיוב, ותוך חודש נשלחו אליו דפי ההגהה. הספר, בן 144 עמודים בפורמט קטן (8X12 ס"מ), יצא לאור במהירות שיא ‏–‏ כבר בסוף מרץ 1950, ו"זכה למכירות טובות".
הוצאה מחודשת ומאוירת של "כלב חוצות" יזם משה שפיצר, עורכה של הוצאת "תרשיש". בין השנים 1938-1934, קודם עלייתו לארץ ישראל, שימש שפיצר כעורכה של הוצאת שוקן בגרמניה. במסגרת זו התכתב רבות עם עגנון והזמין אותו לערוך את האנתולוגיה "ימים נוראים" (1937). ההחלטה להוציא את הספר לאור בפורמט גדול ובליווי איורים יצרה שינוי בחוויית הקריאה בספריו של עגנון עד אז. מהדורות ספריו הודפסו בגופן "פרנק-ריהל" שמרני, בפורמט קטן ודפיהן אף מוספרו באותיות עבריות, במקום בספרוֹת, כמקובל.
בשנת 1952 הוציא שפיצר את הספר "משא אהבתו ומיתתו של הקורנֶט כריסטוף רילקה" מאת ריינר מריה רילקה, בליווי רישומים שהציע לו אביגדור אריכא, אז בוגר צעיר של "בצלאל החדש". בהזמנת שפיצר החל אריכא ליצור גם הדפסים עבור פרקי הרומן של עגנון, העוסקים בדמותו של בלק, כלב החוצות המשוטט בירושלים. כנראה היה הדבר גם על דעתו של עגנון, שקיבל את אריכא בביתו לביקור ואף הקדיש לו עותק של מהדורת "כלב חוצות".
מספר אמנים עסקו עד שנות ה-60 באיור של כתבי עגנון. עם העיקריים שבהם נמנו אמנים כיוסף בודקו, שיצר איורים לסיפורו של עגנון "והיה העקוב למישור" (1919), זאב רבן שאייר את הספר "מעשה העז" (1925) ושלום רייזר, שיצר איורים לעטיפה של הספרים "בלבב ימים" (1946) ו"בדמי ימיה" (1947). עם זאת, ההחלטה שקיבל שפיצר להדגיש את הצד החזותי של הספר היוותה שינוי מהותי מהוצאות ספריו הקודמים של עגנון. אריכא עבד על האיורים בין השנים 1958-1953. בתחילת אותה תקופה כבר העתיק אריכא את מגוריו לאירופה והחל להתבסס שם כאמן מוכר. האיורים, שנוצרו בשלושה מחזורים, משקפים את התפתחות סגנונו המוקדם של האמן. אריאל הירשפלד מצא כי ברישומיו של אריכא "הקו [...] מתוח בכוח בין המוחשי, הדומה, לבין המופשט".
ב-31 בינואר 1970 שודר בתחנת הרדיו גלי צה"ל תסכית של הסיפור, ששודר במסגרת התוכנית "בימת הרדיו". בשנת 2009 עובד הספר להצגת יחיד בעיבודו ובימויו של אודי בן סעדיה
פרשנות.
אהרן בר-אדון (1977), כמו גם חוקרים אחרים, הצביעו על הקשר של הסיפור והכלב אל תחיית השפה העברית בשמו ובתיאור מהלכיו בעיר. שמו של הכלב לקוח, כנראה, מ"פרשת בלק" המקראית. בלק מבקש מבלעם בן בעור לקלל את ישראל. פירוש קבלי לפרשת בלק רואה בדמותו ביטוי לבלבול לשונות. ספר הזוהר מציין כי "בלעם ובלק מסטרא דעמלק הוו, טול ע"ם מן בלעם, ל"ק מן בלק, אשתאר בב"ל" (בראשית, חלק א', דף כ"ה/א'), כלומר השמטת אותיות משמותיהם של בלעם ובלק תיצור את המילה "בבל".
ייתכן כי ביטוי נוסף ליחס בין דימוי לטקסט ניתן למצוא גם בביקורתו של עגנון אודות האמנות של "בצלאל" ובוריס שץ, שנתפשו בעיניו כמנותקים מן החיים והעשייה הארצישראלית.
אולם, ארנון שמשוני הצביע במאמרו (2015) גם על מקורות היסטוריים ממשיים לעיצוב דמותו של הכלב בלק. הוא מציין את הסיפור "תובל קין" (1927) וגלגולו המאוחר יותר - "הכלב" (1931 בקירוב) ובו תיאר את דמותו של כלב ירושלמי ידוע, המופיע ברומן השלם כאחד מאבותיו של הכלב בלק.
אריכא.
מכתב ששלח שפיצר לאריכא במאי 1962 מעיד, כי כבר בראשית העבודה היה ברור שאריכא יכין סדרה של פיתוחי-עץ, ואלה ישולבו בטקסט שיודפס במכבש-יד. אפשרות זו עמדה בשל השימוש בבית הדפוס הלימודי, שהתאים להדפסת מהדורות קטנות ובשל העובדה כי דפוס אופסט עדיין לא היה קיים בירושלים באותה עת.
מבחינה סגנונית, סדרת ההדפסים שייכת ליצירתו המוקדמת והריאליסטית של אריכא. על אף ריאליזם, הדפסיו של אריכא נמנעים מתיאור לוקאלי. בעבודות אין תיאור של נופי ירושלים, ואף לא מן הדמויות האקזוטיות המאפיינות את הרומן. במקום זאת בחר האמן להתמקד בדמות הכלב, המתוארת לרוב במישור הקדמי של הקומפוזיציה. דמותו משרטטת בקו לבן על רקע שחור. בנוסף, עשה האמן שימוש מועט במשטחים, בעיקר בראשי הדמויות. דבר זה מעצים את תחושת הדינאמיות שבדמות הכלב.
אריכא טען כי דמות הכלב בהדפסים איננה מבוססת על כלב ספציפי, כי אם לקוח מדמיונו. אולם, מרדכי עומר הצביע גם על מקורות ריאליסטיים אפשריים ליצירה זו. בין היתר מביא עומר קבוצה של רישומים המתארים את "גור", כלבו של ט. כרמי, שנוצרו ב-1953. ברישומים אלו, המבוססים על קווי קונטור, הקפיד אריכא על רישום תנוחת הכלב והתעלם כמעט לחלוטין מתיאור חומריות או נפחיות.
לאחר סדרת ההדפסים הזו זנח אריכא את העבודה לתקופה של כשנתיים. בשנת 1958 יצר עוד מספר רישומים כאיורים לספר. אלו נעשו בטכניקה של רישום מכחול ודיו, דבר שהעצים את הדינאמיות של הקומפוזיציה. סגנון הרישומים הוא מופשט לחלוטין. שפיצר שיבץ אותם בכריכה האחורית והקדמית של הספר וכן הדפיס אותם על עטיפת הנייר שלו.
את הספר עיצב שפיצר בעצמו, כשהוא עושה שימוש בגופן "הצבי חלול" לעיצוב הכותרות ובגופן "דוד" עבור הטקסט. היה זה הספר הראשון שעשה שימוש בגופן "דוד". השימוש בשני הפונטים התאפשר לאחר שב-1951 פתח שפיצר, בשיתוף עם היינריך ון-קלייף בית יציקה לאותיות עבור דפוס בלט בשם "אותיות ירושלים".