תקופה זו, המתועדת היטב יחסית לתיאור ההיסטורי של ארץ ישראל בימי הביניים, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו. ההיסטוריה של ממלכת ירושלים היא מסכת אינטנסיבית ואלימה במיוחד, גם על רקע ההיסטוריה של ארץ ישראל. מערכות צבאיות נועזות, כיבושים, ומפלות אירעו מדי שנה וכמעט ללא מנוחה או הפוגה. בנוסף לכך הפנו הצלבנים חלק נכבד מתשומת לבם למערכת תככים ומזימות פנימיים שכללו מעשי בגידה, רצח וניאוף.
למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה ממלכת ירושלים לבסס עצמה ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם שנזקק לכל כוחו על מנת להתמודד ולבסוף להכחיד את המדינה הצלבנית.
בתקופת ממלכת ירושלים, יצאה ארץ ישראל מהרצף ההיסטורי של שליטת אימפריות אל שליטתה של המדינה הצלבנית כממלכה עצמאית שירושלים בירתה. אירוע היסטורי קצר חיים זה היה בעל השפעה שאין להפריז בחשיבותה על ההיסטוריה של המזרח הקרוב, ההיסטוריה של אירופה, התאולוגיה של הנצרות, המחשבה המדינית, המשפטית והצבאית. מונחי יסוד ואירועים מרכזיים בהיסטוריה של ממלכת ירושלים משמשים גם היום כמושגי מפתח בפוליטיקה ובשיח הציבורי. המחקר ההיסטורי של ממלכת ירושלים נמשך לאורך המאות האחרונות והיה מוקד לחילוקי דעות בהתאם לחוקר ולתקופה.
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים נחלקת באופן גס לשני פרקים - הממלכה הראשונה, שהתקיימה מכיבוש ירושלים עד לאובדנה לאחר קרב קרני חיטין והממלכה השנייה שבירתה עכו, שקמה לאחר מסע הצלב השלישי ונחרבה עם כיבוש העיר על ידי הממלוכים. במקביל לחלוקה זו קיימת חלוקת משנה על פי מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל ותקופות שלטונם של המלכים הצלבניים.
רקע.
לאחר שלוש שנים של קרבות בלתי פוסקים הגיע הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון אל שערי ארץ הקודש וייסד את הנסיכויות הצלבניות הראשונות על חוף סוריה, הישגים אלו עמדו בצל סכסוכים פנימיים על שטחים, שלל וכבוד שפרצו בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב. סכסוכים אלו הובילו חלק מהצבא ומנהיגיו - רמון הרביעי, רוזן טולוז, ובני בריתו רוברט מנורמנדיה, טנקרד וגוטפריד מבויון - לצעוד לכיוון ירושלים.
ב-16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך. ב-19 במאי חלפו הצלבנים על פני העיר ביירות וב-23 במאי על פני העיר צור. בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה. ערי החוף מביירות ועד יפו לא הותקפו בשלב זה, אבל התושבים הערבים וחיילות המצב הקטנים של יפו, רמלה ולוד ברחו מפחד הצלבנים.
הצלבנים הקימו בעיר רמלה, היושבת על הדרך בין ירושלים למישור החוף ובה הכנסייה של ג'ורג הקדוש, דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") בעלת אופי ייחודי - שילוב של יחידת מנהל דתית עם סמכויות צבאיות, ומשם המשיכו במסע מזורז אל ירושלים. רבים מהצלבנים האמינו כי כיבוש ירושלים הגשמית יביא בסיכומו של דבר לאיחוד עם ירושלים השמימית ויצירת גן עדן נוצרי.
תחילת כיבוש ארץ ישראל.
מחדל של השליטים הפטמים של ארץ ישראל איפשר לצלבנים לנהל מסע של 300 קילומטר מטריפולי לירושלים ללא התנגדות וללא ניסיון לחסום את דרכו של הצבא בנקודות האסטרטגיות הפרושות לאורך הדרך. הכוחות הצלבנים נעו לירושלים בדרך הרומאית, לאחר שחצו את עמק איילון, עלו לעיר דרך נבי סמואל. חיל המצב הפאטימי, שכללו אלפים ספורים, העדיף לסגת ולהתבצר בירושלים שהייתה מוקפת חומה.
תחת האיום של מתקפת נגד פטמית ממצרים, וללא יכולת לכיבוש מיידי של כל הארץ מחמת מחסור בכוח אדם ומשאבים, ללא הגיון צבאי ושיקולים לוגיסטיים, הטילו הצלבנים את כל כובד משקלם אל המטרה העיקרית של מסעם כשהם מונעים על ידי קנאות דתית ואמונה עיוורת כי ההשגחה העליונה מדריכה את דרכם. ב-15 ביולי 1099, לאחר מצור בן 5 שבועות פרצו הצלבנים לירושלים. הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד. ירושלים נכבשה ותושביה נטבחו או נמכרו לעבדות. העיר ואוצרות כיפת הסלע נבזזו. ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית הכנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים. היהודים שניצלו מהטבח, נפדו על ידי בני עמם בארץ ובתפוצות. רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים ולמרות ההבדלים במספרים המצוטטים של הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע ברוטאלי. הטבח בירושלים, שלא חרג מהשקפת העולם הצלבנית וההתנהגות מקובלת בעולם הנוצרי של ימי הביניים, קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת עם תורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להשגת רווח אישי. השקפות - לכאורה מנוגדות אלו - השתלבו יפה באותו זמן ומקום בעולם הצלבני.
הממלכה הראשונה.
עם כיבוש ירושלים על ידי צבאות הצלבנים נוסדה ממלכת ירושלים - ממלכה אירופית על אדמת אסיה שבאופייה הייתה צרפת שמעבר לים (צרפתית: Outremer) וקומץ הצלבנים שכונו 'פרנקים', החל לבנות את המדינה הנוצרית-חילונית החדשה בחסות הצלב האמיתי וכנסיית הקבר כסמליה העיקריים. תולדות הממלכה הראשונה מחולקים באופן סכימתי לתקופות משנה:
גוטפריד מבויון.
ביום ה-17 ביולי 1099, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגיפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים. הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמד במרכז העימות המחודש. לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גוטפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש ("Advocatus Sancti Sepulchri") וזאת לאור התנגדות נציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני. ביום 18 ביולי 1100, מת גוטפריד מבויון בנסיבות לא ברורות ונקבר בכנסיית הקבר בירושלים. הממלכה נשארה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית - כלומר בשלטון הכנסייה ונציגי הכס הקדוש, לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם. לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד.
נסיכות הגליל.
אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, טַנְקְרֶד דה הוטויל יצא לאחר כיבוש ירושלים במסע מלחמה וכיבוש אל אזור הגליל בו היו רוב היישובים חסרי הגנה או ביצורים. הוא כבש ללא התנגדות את בית שאן ולאחריה את טבריה ובהינף חרב אחד ייסד את נסיכות הגליל. לאחר מכן חצה בלווית כוח זעום של 80 אבירים את נהר הירדן כבש את רמת הגולן והגיע להסכם עם שליטי דמשק על חלוקת ההכנסות מהשטחים העשירים שממזרח לכנרת.
הפטריארכיה הלטינית.
זמן קצר לאחר בחירתו של גוטפריד מבויון הגיע לחופי הארץ נציג האפיפיור דיימברט בישוף העיר פיזה והונח בסיס לפטריארכיה הלטינית של ירושלים. היחסים בין שני כוחות שלטוניים אלו התגבשו מיד לאחר כיבוש ירושלים. ביום 2 בפברואר 1100 מסר גוטפריד מבויון לפטריארך הלטיני של ירושלים רבע מהעיר יפו ובפסחא של אותה שנה מסר לידיו את העיר ירושלים תמורת הבטחה לחלוקה בשלל מכיבושים עתידיים, אך גוטפריד מבויון, עתה מגן הקבר הקדוש, נפטר זמן קצר לאחר מכן וההסכמים לא התממשו. ראש הכנסייה נאלץ להסתפק בשליטה ברובע הפטריארך בו שכנה כנסיית הקבר. רובע זה היה אוטונומי והיה - פרוצדורלית - לסניורה פיאודלית עצמאית בראשות הכנסייה - בתוך הסניורה המלכותית ירושלים. הקמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים סימנה את ההתנתקות מסע הצלב מהפטריארכיה היוונית שהייתה "בעלת הבית" בעיר ובביזנטיון וסימנה את הרחקתה של הנצרות האורתודוקסית ממרכזי הכוח הצלבניים.
קרב אשקלון.
ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. ביום 12 באוגוסט, לאחר איסוף של כל הלוחמים החל הצבא הצלבני במסע לכיוון אשקלון במטרה לפגוש במצרים. משניתן היה לראות את המחנה המצרי -שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. מבלי לנהל מגננה יעילה התמוטט הצבא המצרי והחל במנוסה חסרת סדר כאשר החיילים מנסים לברוח אל עבר אשקלון ומבלי שחיל הפרשים המצרי מצליח להשתתף בקרב. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה- הוכרע. הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל, ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
בלדווין הראשון.
בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים. ביולי 1100 ערכו מתקפה צבאית על היישוב העירוני בחיפה. על מנת לכבוש את העיר נאלץ טנקרד נסיך הגליל להביא לאזור חיפה כוחות רבים הן בים והן ביבשה. כוחות הימיָה שנעו בכ-200 כלי שיט אל חיפה, הגיעו מהרפובליקה של ונציה. התושבים היהודים הצטרפו אל חיל המצב הפאטימי הקטן. כאשר חזרה הסתערות הצלבנים, עמדו היהודים והמוסלמים "בפניהם בגבורה ללא הפוגה". לאחר הפוגה, חזרו הכובשים הצלבנים והפעילו כוחות מסתערים איתנים. ולאחר כ-27 ימי מצור, נפל "מבצר חיפה" כשמו העברי, או Castellum Caiphas כשמה הלטיני, בידי הכובשים הצלבנים. חלק מהתושבים נמלטו אל קיסריה ועכו, שאר התושבים, שלא הספיקו להימלט, נרצחו בידי הצלבנים.