הצלצול הוא בשבילי היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לילדים מ-2005, המספרת סיפוריו של בית ספר "חגבים". הסדרה משודרת ללקוחות "HOT" ומשתתפים בה מנחי ערוץ הילדים. זוהי סדרת המשך לסדרה "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים".
מוריהי אואשיבה
מוֹרִיהֶי אוּאֶשִׁיבָּה (ביפנית: 植芝盛平; 14 בדצמבר 1883 - 26 באפריל 1969) היה מפתח אמנות הלחימה היפנית אייקידו.
חייו המוקדמים.
אואשיבה נולד למשפחת חקלאים באזור טנבה שבמחוז וקאיאמה שביפן. בתור ילד נכח באירוע שבו אביו הותקף ובוזה, ללא יכולת להתגונן. באותו הרגע, גמל בליבו כי יעשה כל שביכולתו כדי למנוע מצבים כאלו בעתיד.
תחילת דרכו באמנויות הלחימה.
בתחילה, הוא למד את אמנות הלחימה דאיטו ריו אייקי ג'וג'יטסו אצל טקדה סוקקו שהיה המורה הראשי של השיטה באותה תקופה, בהמשך התעמק בתורות לחימה נוספות. לאחר מכן, הוא התחיל לפתח על בסיס הידע שרכש, אמנות לחימה חדשה, בעלת אופי לוחמני בדומה לשאר אמנויות הלחימה שהיו נפוצות ביפן באותם ימים.
אואשיבה ואומטו.
בשנת 1919 הצטרף אואשיבה לדת היפנית אומוטו, והפך לתלמידו של מנהיג הדת באותם הימים אוניסבורו דגוצ'י. הדת ומנהיגה שהטיפו לשלום ולאחווה, השפיעו רבות על אואשיבה ועל אמנות הלחימה שפיתח.
בתחילה, הורה לו דגוצ'י כי יתרחק מטקדה סוקקו, שהיה עד עתה המורה שלו לאומניות הלחימה. מאוחר יותר, בהשפעת המנהיג, עיצב אואשיבה מחדש את סגנון השיטה שנשא אופי לוחמני, לסגנון שונה החותר להרמוניה ושלום ומכונה אייקיקאי. סגנון זה מהווה עד היום את הזרם המרכזי באייקידו, ועיקרו "התמזגות עם אנרגיית היקום" (אי קי דו). הסגנון משלב את הידע שרכש אואשיבה בתורות הלחימה השונות, יחד עם התורות הרוחניות של דת האומוטו.
בהדרכת דגוצ'י, החל אואשיבה ללמד את הסגנון החדש בהומבו-דוג'ו (הדוג'ו הגדול) המפורסם ביפן.
אואשיבה ואייקידו.
החל מהקמת ההומבו דוג'ו בטוקיו ועד יומו האחרון, התאמן ולימד אואשיבה בדוג'ו את שיטת האייקידו, השם שקיבלה השיטה בסביבות שנת 1942.
הוא כונה גם או סנסאי (大先生, המורה הגדול), ובשם זה הוא מכונה עד היום בפי מתאמני האייקידו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, אואשיבה היה בין המתנגדים להצטרפות יפן למלחמה בהשפעת השאיפה דת האומוטו השואפת לשלום.
מספרים כי למרות תחכום שיטתו וחדשנותה הרבה, שהציעה עקרונות מקוריים שחלקם הפוכים מאלו שהציעו שיטות הלחימה האחרות, כשנשאל על דרך האייקידו שפיתח, היה אואשיבה עונה: "הדרך היחידה היא ההליכה ללא דרך, רק להיות בהרמוניה עם היקום, אחד".
אמרות רבות טבע אואשיבה, וכן סיפורים רבים נקשרו בשמו, אשר ביטאו את ראיית עולמו המיוחדת, המבוססת בין השאר על התפתחותו הרוחנית, על הידע הרב שצבר ועל תפיסת המציאות המיוחדת שהייתה לו. אחת האגדות מספרת כי בשנת 1925 התעורר ויכוח בין אואשיבה לקצין בחיל הים, ואואשיבה הוזמן לקרב. אואשיבה התגונן ללא כלי נשק וניצח את הקרב על ידי התשת הקצין, אף על פי שזה היה חמוש בבוקן (חרב עץ המשמשת לאימונים). אואשיבה הסביר כי מהרגע שצפה את תנועותיו של הקצין לפני שיצאו לפועל, הייתה זו תחילתה של "הארה" - הבסת אויב חמוש מבלי לפגוע בו, מיזוג של הרוח והחומר. כך התמזגו אצלו, עקרונות הבודהיזם ודת השינטו אל נטרול התקפה תוך חמלה מוחלטת- אי קי דו.
כשנשאל אואשיבה מהו סוד האימון שהביא אותו לרמת שליטה כה גבוהה בגופו וברוחו, היה עונה, "הסוד האמיתי של אימון אייקידו, הוא עוד אימון..."
חיים אישיים.
הוא היה נשוי לאצו אואשיבה ונולדו להם ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת אחת: קוניהרו, טקמורי, מצוקו וקיסשומארו שהיה לממשיכו כראש שיטת האייקידו.
ביו אינפורמטיקה
ביו-אינפורמטיקה
מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים
מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים (סרבו-קרואטית: "Država Slovenaca, Hrvata i Srba", סלובנית: "Država Slovencev, Hrvatov in Srbov") הייתה ישות מדינית קצרת ימים באזור הבלקן, בדרום מזרח אירופה, שהוקמה על ידי הסלובנים, הקרואטים והסרבים בתחומי דרום מזרח האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר פירוקה של זו בתום מלחמת העולם הראשונה. ה"סרבים" שהקימו את המדינה היו סרבים תושבי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה - ולא מהאוכלוסייה הסרבית של ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ווויוודינה.
המדינה הוקמה באופן רשמי ב-29 באוקטובר 1918, והגוף הממשלתי שניהל אותה היה "מועצת העם" (Narodno vijeće), בראשה עמד הנשיא - דר' אנטון קורוסק.
מטרת מדינה זו הייתה לכלול את כל שטחי האימפריה האוסטרו הונגרית בה ישבו סלובנים, קרואטים וסרבים עד לפירוקה. ואולם הסרבים תושבי וויוודינה התנגדו לרעיון והתאגדו תחת שלטון עצמי משלהם, וב-25 בנובמבר 1918 הצטרפו לממלכת סרביה. יום קודם, ב-24 בנובמבר 1918, מחוז סרם (שהיה כלול במדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים) פרש מהמדינה והצטרף גם הוא לממלכת סרביה.
הקיסר האוסטרי הוריש את כל הצי האוסטרו-הונגרי וצי הסוחר של האימפריה, על כל נמליו, שדות התעופה, מצבורי נשק, והביצורים הצבאיים שלו לידי המדינה החדשה של הסלובנים, הקרואטים והסרבים. בעקבות זה, המדינה החדשה שלחה תזכירים דיפלומטיים לצרפת, בריטניה, איטליה, ארצות הברית ורוסיה בדבר השתלטות מועצת העם על כל צי האימפריה, ועל כך שהיא אינה במצב מלחמה עם אף לא אחת ממדינות אלה. ואולם, הצי שלה הותקף במהרה ופורק מנשקו על ידי האיטלקים.
מבחינה בינלאומית, המדינה לא זכתה להכרה, עד כי מועצת העם שלה החליטה להצטרף לממלכת סרביה, שהתאחדה קודם לכן עם ממלכת מונטנגרו, עם וויוודינה וועם מחוז סרם; על ידי כך נוצרה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ב-1 בדצמבר 1918.
מקור השם.
הסרבים שזוהו בשם זה היו רק תושבי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה-סלאבוניה, Syrmia ודלמטיה, (כולל Boka Kotorska ומונטנגרו Littoral עד Spic, ליד בר, מונטנגרו), ולא הסרבים תושבי ממלכת סרביה הכוללת את שטח מקדוניה הצפונית דהיום, ואף לא נתיני ממלכת מונטנגרו, ולא תושבי וויוודינה (כולל הבאנאט, Backa ו-Baranja).
פאוור רינג'רס
פאור רינג'רס
ונדה
ונדה (באנגלית ובאפריקאנס: Venda) או בשמה הרשמי רפבוליקת ונדה (בשפת הונדה: Riphabuliki ya Venda) הייתה בנטוסטן בצפון מזרחה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ממשל עצמי נוסד בונדה בשנת 1973, ובשנת 1979 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות. היא השתרעה באזורי הגבול עם זימבבואה ומוזמביק, על שטחה של הפרובינציה טרנסוואל. ונדה גבלה מדרום עם הבנטוסטנים גאזאנקולו ולבווה. האוכלוסייה השלטת בונדה היו בני הונדה. עיר הבירה הייתה תוהויאנדו. ונדה הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה. כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציית לימפופו.
בית אריאלה
עליה שניה
העליה השניה
העליה השנייה
ז'ורז' קיווייה
הברון ז'אן לאופולד קרטיין פרדריק דגוברט קיווייה (בצרפתית: Jean Léopold Nicolas Frédéric Cuvier; 23 באוגוסט 1769 – 13 במאי 1832), היה חוקר טבע, זואולוג וחוקר מאובנים צרפתי. היה ידוע כאחד המתנגדים הגדולים לתורת הטרנסמוטציה של המינים (המכונה כיום "אבולוציה") וכתומך בקטסטרופיזם. קיווייה היה מחלוצי מדע האנטומיה. הוא שינה את התפיסה הביולוגית בתחום זה, כאשר פיתח את האנטומיה ההשוואתית שטענה לחלוקה ענפית של סוגי החיים על פני הגלובוס. הוא גם נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית, זאת בעקבות מחקריו בתחום המאובנים, ובעקבות העובדה שהיה אחד הראשונים שהציגו ראיות משכנעות ביותר לכך שבעלי חיים מסוימים שחיו בעבר נכחדו לחלוטין מן העולם.
תקופת ילדותו ונעוריו.
קיווייה נולד במונבליאר, עיירה קטנה דוברת צרפתית בטריטוריה פרוטסטנטית שהשתייכה בזמנו לדוכסות וירטמברג. שטח זה היה, לימים, אחת מהמדינות הרבות שהרכיבו בסופו של דבר את גרמניה של היום. כאשר הגיע לבסוף לפריז בשאיפה לפתח קריירה מכובדת כמדען, חש קיווייה ניכור קל, שכן לא היה צרפתי מלידה, אלא שטחי עיר מולדתו סופחו בכוח לצרפת לאחר המהפכה. הוא מצא עצמו בפריז הקתולית, כשהוא נמשך דווקא אחרי דעות המיעוט הפרוטסטנטי של העיר.
קיווייה היה בר מזל, שכן נולד למשפחה שזיהתה את יכולותיו יוצאות הדופן ושלחה אותו ללמוד במוסד לחינוך גבוה בשטוטגרט בשנת 1784. במהלך לימודיו נחשף למספר מקצועות מדעיים, שיחד עם משיכתו הטבעית לתולדות הטבע, הכשירו את הקרקע לקראת עתידו האקדמי. גם העובדה ששלט בשפה הגרמנית עזרה לו והייתה ליתרון מסוים בקרב עמיתיו הצרפתיים, שרובם דיברו צרפתית בלבד.
בשנת 1788, לאחר תום לימודיו, הוא מצא עבודה כמורה פרטי במשפחתו האריסטוקרטית של הדוכס דיהאריסי, ונשלח עקב זאת לגור בעיר קאן, שהייתה מרכז תרבותי חי ותוסס. בשל בידודו האינטלקטואלי נותר לו זמן פנוי להתרכז בתחומי העניין שלו ולימים להפוך אותם למקצוע.
בשלביה הראשונים המהפכה הצרפתית, שפרצה בשנת 1789, לא השפיעה על קיווייה הצעיר בצורה יוצאת דופן. הוא, כמו רבים אחרים, היה שותף לתחושת ההקלה שנשתררה לאחר הפלת השלטון האבסולוטי של המלך לואי ה-16. אולם, כאשר הגיעה המהפכה והתדפקה על דלתו, הוא היה עד למעשי טבח ואלימות קשים, שרק חיזקו את סלידתו הטבעית מתסיסות ומהומות ציבוריות. עד מהרה עזבה המשפחה שבשירותה עבד את העיר, ועברה לעיר פה-קאמפ שבצפון המדינה. קיווייה התרגל לחיים החדשים במהירות ואף החזיק במשרה רשמית בקהילה הקטנה שהתפתחה בסביבת הטירה בה גרה המשפחה. למרות בידודו הגדל והולך, הצליח קיווייה לשמור על קשר עם חלק מעמיתיו דוברי הגרמנית ואף לקבל עלוני מדע פופולריים שיצאו לאור בצרפת.