לעומת זאת הפכו מדינות הצפון ובראשן באהיה לגורם כוח זניח בפוליטיקה. במדינות אלו התגבשו אמנם מפלגות רפובליקניות אולם הכוח נותר לחלוטין אצל בעלי הלטיפונדיות שהיו ידועים בכינויים – הקולונלים. הם היו אלו שמינו את השוטרים המקומיים ושליטתם על השופטים הייתה ידועה ברבים. כדי לכפות את שלטונם באזורם הם נעזרו בכנופיות של שכירי חרב, שפעלו באכזריות רבה וללא יראת חוק. הבחירות המקומיות במדינות כמו באהיה היו תלויות בקרבות הבלתי פוסקים בין הקולונלים ויכולתם לקנות את הקולות.
החברה הברזילאית עברה אף היא באותן שנים שינויים עצומים. זרם של מהגרים אירופיים שהלך וגדל ברבע האחרון של המאה ה-19 שינה את פני החברה המסורתית. אמנם מרבית המהגרים הגיעו מארצות אגרריות כמו פורטוגל, ספרד ואיטליה אולם רובם החלו להתיישב בערים הגדולות שבדרום ברזיל, שגדלו באופן מרשים. השפעת ההגירה נכרה בעיקר בכלכלה. מטעי הקפה בסאו פאולו והמרעה במדינות הדרום ומינאס ז'ראיס, תפסו את מקומם של ענפי כלכלה מסורתיים יותר כמו סוכר וכרייה. בעקבות שינוי זה נסללו מסילות רכבת ודרכי התחבורה בדרום ברזיל השתפרו לאין ערוך. מאוחר יותר אף הופיעה התעשייה והתרכזה במיוחד באזור סאו פאולו שהחלה לתפוס את מקומה כבירה התעשייתית של ברזיל. כמו כן יש לציין את בום הגומי ששטף את אזור האמזונס לקראת סוף המאה ומשך מאות אלפי מהגרים מכל רחבי ברזיל, ובמיוחד מן הסרטאו אל האגן.
במדינות הצפון כמעט ולא הורגש השינוי הדמוגרפי-כלכלי שעבר על הדרום. הכלכלה המשיכה להתבסס על ענפי הגידול המסורתיים ובראשם הסוכר. לא רק זאת אלא שאף ייצור הסוכר ירד בצורה משמעותית, מ-60,722 טון בשנת 1887 ל-3,416 ב-1890. למרות ביטול העבדות לא הוטב מצבם של העבדים לשעבר והם הוחזקו באחוזות כעובדים עונתיים בתנאים קשים ביותר. אם הדרום התפתח בצורה מסחררת וצעד לעבר המודרניזציה הרי שתושבי הצפון לא ידעו על כך. לחדשות מן הדרום לקח זמן רב עד שהגיעו אל מרחבי הצפון ומושגים כמו רפובליקה, שוויון וחירות, לא אמרו דבר לאיכרים מתי הרעב. הכנסייה וכוח הנשק של הז'גונסוס הם ששלטו שם. מלבד זאת החלו לצוץ קבוצות מיסטיות שנדדו ברחבי הצפון והכריזו על גאולה שתבוא וסוף לרעב. נסים שיוחסו לקבוצות אלו הפכו את ראשיהם לקדושים והקנו להם תומכים רבים בצפון.
אם כן המעבר של ברזיל ממונרכיה לרפובליקה הביא עמו גם את החרפת הפער בין הצפון, המפגר והמורחק פוליטית, והדרום העשיר ובעל מהלכי השלטון. ברזיל הפכה מצד אחד למדינה מודרנית וקפיטליסטית אולם מצד שני, חלק גדול ממנה המשיך לעמוד במקום, כאשר דפוסי שלטון, חברה וכלכלה ישנים ממשיכים לעמוד בראשו. הקונפליקט פרץ משניסה הדרום לכפות את השקפת עולמו, שהתבטאה בשתי המילים שנחרתו על הדגל הרפובליקני: סדר וקידמה, על הצפון. מקרה קאנודוס הוא מקרה קלאסי שכזה אולם לא רק. בקאנודוס פעלו מספר גורמים חיצוניים ופנימיים שהפכו את המקרה לכל כך ייחודי לא רק בתולדות ברזיל כי אם בתולדות העת החדשה כולה.
אנטוניו קונסליירו.
אנטוניו ויסנטה מנדז מסיאל, שנודע יותר מאוחר כאנטוניו קונסליירו ("Conselheiro" - יועץ) היה מטיף נודד ברחבי הסרטאו. המאורעות שהסעירו את ברזיל בסוף שנות ה-80 לא השאירו אותו אדיש. כבר מלכתחילה היה ידוע בדרשותיו בעד ביטול העבדות ועל כן ההכרזה הרשמית על כך נתקבלה אצלו בשמחה. לעומת זאת גירוש הקיסר וייסוד הרפובליקה זכו לביקורת בדרשותיו שהפכו לאנטי רפובליקניות יותר ויותר ובייחוד משהוכרז על ניתוק הדת מהמדינה. ההמונים, שהדת הקתולית שיחקה תפקיד ראשי בחייהם ולא ידעו או הבינו דבר על הרפובליקה ורעיונותיה החדשניים, הגיבו בהתלהבות ועוד מאמינים הצטרפו אליו. שמע הטפותיו הגיעו גם לאוזני הרשויות שתגובתן לא איחרה לבוא.
במאי 1893 יצאו שלושים חיילים וקצין כדי לתפוס את קונסליירו. הם נשלחו בעקבות מקרה שבו הסית קונסליירו כנגד גביית מיסים, ואף שרף את התקנות שפורסמו בעניין, ביישוב בום קונסליו. ההתקפה נהדפה על ידי מלוויו של קונסליירו, בראשותו של ז'ואו עבדאל, שהיה מנהיג כנופיית שודדים, חזר בתשובה והצטרף לקונסליירו. הז'גונסוס (תומכי היועץ) הניסו את הכוח הצבאי, תוך הריגה ופציעה של אחדים מהחיילים. בבאהיה ויותר מאוחר בדרום ברזיל התקבל הדבר בהלם. העיתונות פרסמה את דבר הפגיעה ברפובליקה בעמוד הראשון, תוך כדי ציון שקונסילירו הוא מטיף פנאטי ומסוכן, ושיש לעוצרו ביחד עם מאמיניו. תגובות קשות הגיעו הן מהרשויות בסלבדור, והן מראשי הכנסייה המקומית. בינתיים הבין קונסליירו, שלא יוכל להתגונן מהתקפות נוספות שיגיעו, כשהוא בתנועה, והחליט להגשים רעיון שקינן הרבה זמן בראשו, להקים את היישוב האוטופי – ירושלים החדשה, באזור קאנודוס.
ייסודה של קאנודוס.
קאנודוס, או בלו מונטי כפי שנקראה על ידי קונסליירו נוסדה ביוני 1893 בחלק של הסרטאו הנמצא במדינת באהיה. הסרטאו היה אזור נידח בגלל האקלים המדברי ותנאי השטח הקשים לחקלאות ועל כן התאים לצרכיו של קונסליירו. קאנודוס מוקם בנקודה בעלת תנאים גאוגרפים נוחים, בייחוד הנהרות הרבים שזורמים בסביבתה. קונסליירו הכיר היטב את האזור וידע שהמרחק מאזור החוף והמיקום האסטרטגי הגבוה ושולט על הסביבה יקל על הגנת היישוב. באתר עצמו כבר היו כ-300 בקתות ומיד החלו בבנייתן של בקתות נוספות. אימוני נשק נעשו כבר מן ההתחלה בפיקודו של ז'ואו עבדאל, עדות לכך שקונסליירו ידע שמעשה זה וקודמיו לא יעברו ללא תגובה. עם הגעתו לקאנודוס הכריז קונסליירו על ייסוד יישוב שיתופי, שלא מכיר ברפובליקה. ללא משטרה וללא מיסים. החוק היחיד שנקבע היה החוק של הכנסייה הקתולית. כמו כן הכריז קונסליירו על בנייתה של הכנסייה הישנה שנבנתה במרכז היישוב.
כלכלתה של קאנודוס לא הייתה שונה במרכיביה מכלכלת שאר האזור. התושבים עסקו לרוב בחקלאות של גידולי תירס, תפו"א, שעועית, קנה סוכר ועוד. מקום חשוב ניתן גם לגידול בעלי חיים ובייחוד שוורים וסוסים. כמו כן עסקו מקצתם בצייד ודייג. מסחר היה קיים בקאנודוס עוד לפני הגעת קונסליירו. אולם עתה השתלט על המסחר ועל הארגון הכלכלי כולו אנטוניו וילנובה. סוחר מוכשר ומצליח בעברו, הצטרף עוד קודם לכן לקונסליירו, ועתה התגלה כאיש אדמיניסטרציה וכמנהיג. הוא ארגן את קשרי המסחר של קאנודוס עם יישובי הסביבה, את חלוקת העבודה ואת קבלתם של מתיישבים חדשים שהגיעו בכמויות גדולות כל העת. למטבע לא הייתה חשיבות בקאנודוס מלבד שימוש בו לקניות מחוץ ליישוב, לרוב לקניית כלי נשק, תחמושת וכלי עבודה. אולם תושבים רבים שמרו את הכסף שהביאו עימם ורק לקראת סופה של קאנודוס נשרפו שטרות הכסף. באופן כללי המשיכה קאנודוס את המסורת הכלכלית של האזור. זו הייתה כלכלת צמצום, לעיתים עד כדי רעב. אבל עם זאת היא הייתה משוחררת מאימתם של הקולונלים ששלטו באזור. לאיכרי קאנודוס ניתנה האפשרות לעבוד דבר שהיה תלוי בעבר בחסדיהם של בעלי האדמות. מכיוון שקאנודוס הוקמה קודם כל כיישוב דתי, וכדי להתכונן לסוף העולם, התקיימו בה תפילות יומיומיות בניצוחו של קונסליירו, וכן ניתנו בה כל שירותי הדת, וזאת בעזרת כמרים אוהדים כמו האב ז'ואקים, שהגיעו מדי פעם לתת מיסות, לחתן, ולהטביל את הנולדים. פעילותן של זונות לא הורשתה בתחומי היישוב, והיה גם ניסיון להפסיק את שתיית הקשאסה, ניסיון שנכשל. כדי לשמור על ביטחון התושבים ובייחוד בגלל האיום מבחוץ, הוקמה יחידה בת 600 איש שנקראה המשמר הקתולי ועסקה בשמירה ופטרול באזור. כמו כן הוקמה יחידה מצומצמת של שומרי ראש, שליוו את קונסליירו יום ולילה עד מותו.
קאנודוס שמרה על חיים שלווים במשך שלוש שנים, כמעט ללא התערבות מבחוץ. המאורע היחיד מבחינה חיצונית הייתה משלחת כנסייתית בראשותו של כומר איטלקי, שנשלחה על ידי הארכיבישוף של סלבדור. משלחת זו נתקבלה בצורה צוננת ביותר על ידי המתיישבים, אולם הותר לה ברשות קונסילירו לערוך מיסות בכיכר הכנסיות. ניסיונה לשכנע את קונסילירו להיכנע לרצון הכנסייה לא התקבל, והם חזרו לסלבדור כלעומת שבאו. המפנה הגיע בסוף 96 כאשר משלחת בת מאה ושלושה עשר שוטרים נשלחה לתפוס קבוצה, שיצאה מקאנודוס לז'ואזירו, במטרה לבדוק מה קרה למשלוח של עץ, שנקנה ובושש לבוא. משלחת זו נודעה מאוחר יותר, כמשלחת הצבאית הראשונה.
מלחמת קאנודוס.
המשלחת הצבאית הראשונה.
משהגיע הצבא לג'ואזירו וראה שהז'גונסוס לא הגיעו הוא החליט לתקוף את קאנודוס עצמה, מרחק של 200 ק"מ. כשבוע צעדו עד הגיעו לאואהאואה מותשים. מפקד הכוח החליט לתת מנוחה לאנשיו במקום לתקוף את קאנודוס בהפתעה. אולם זאת הגיעה מצד הז'גונסוס, שהפתיעו את הכוח הצבאי במחנהו תוך שהם גורמים למנוסתו. הכוח הצבאי נמלט בחזרה עד לג'ואזירו, כשהוא מותיר אחריו 10 הרוגים ו-13 פצועים. מפקד הכוח סגן פירס פריירה סיפר, שעמד מולו כוח פנאטי בן 3000 איש כשהם אוחזים בצלב ענק ושרים שירי הלל לישו. יותר מאוחר הודה פירס שהז'גונסוס לא מנו יותר מ-150 איש, מספר הגיוני יותר, אולם זה היה כבר מאוחר לגבי דעת הקהל. עיתוני סלבדור ואף עיתונים בדרום ברזיל פרסמו כתבות 'מזעזעות' וקראו להתגייסות כללית כנגד אויב הרפובליקה. גם משאדו דה אסיס החל לפרסם כרוניקות בנושא כשאחד השירים המפורסמים שלו בנושא הוא שיר הפיראטים.
המשלחת הצבאית השנייה.