לקראת עונת 1987/88 הפתיעו הדווילס כשמינו את לו למוריילו, מאמן מצליח בליגת המכללות NCAA, לנשיא ומנהל הקבוצה. למוריילו היה חסר ניסיון באימון או ניהול קבוצה מקצוענית. למרות זאת, למוריילו הצליח בבחירותיו כשבחר בדראפט את הכוכב הצעיר ברנדן שאנהן ומינה את המאמן ג'ים שנפלד במהלך העונה. העונה הפכה למוצלחת ביותר של הקבוצה עד אז, בניצוחם של ורביק (46 שערים) ומאלר (37 שערים). עם ניצחון במשחק האחרון של העונה הרגילה הצליחו הדווילס לעלות לפלייאוף בפעם השנייה בתולדותיהם, והראשונה מאז המעבר לניו ג'רזי, על חשבונה של היריבה הגדולה, הריינג'רס. לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה - כולל ימי קנזס סיטי ודנוור - היא סיימה את העונה הרגילה במאזן חיובי.
בפלייאוף הפתיעו הדווילס את ניו יורק איילנדרס וניצחו, לראשונה מאז היווסדם בקנזס סיטי, סדרת פלייאוף. הסדרה הבאה, מול וושינגטון קפיטלס, הסתיימה בניצחון בשבעה משחקים והדווילס עלו לגמר חטיבת "נסיך ויילס" (כיום החטיבה המזרחית).
בגמר החטיבתי נוצחו הדווילס על ידי בוסטון ברואינס בשבעה משחקים, כאשר אחרי המשחק השלישי נרשמה תקרית בה תקף המאמן שנפלד מילולית בצורה חריפה את השופט במשחק. השופט, שנפל אל הקרח, טען ששנפלד גם דחף אותו. הליגה השעתה את שנפלד מהמשחק הרביעי, והדווילס, בצעד חסר תקדים, פנו אל מחוץ לגופי המשמעת של הליגה וערערו לבית המשפט העליון של ניו ג'רזי, שהפך את ההחלטה. במחאה, החליטו שופטי המשחק הרביעי לא לשפוט בו, והמשחק שוחק לבסוף עם שופטים מחליפים שגויסו אד הוק. לאחר שהתקיים שימוע לקבוצה היא נקנסה, ושנפלד הושעה ממשחק אחר בהמשך הסדרה.
בעונת 1988/89 חזרה הקבוצה לסורה והחמיצה את העלייה לפלייאוף.
עונת 1989/90 הייתה משמעותית בעיקר לחלק ההגנתי של הקבוצה. נפילת מסך הברזל הביאה לקבוצה שלושה מהמגינים הטובים בעולם, מגיני נבחרת ברית המועצות - ויאצ'סלב פטיסוב, סרגיי סטריקוב ואלכסיי קסטונוב. הדווילס חזרו לפלייאוף, אך נוצחו בסיבוב הראשון על ידי וושינגטון קפיטלס. עונת 1990/91 הסתיימה בצורה דומה, עם הפסד בסיבוב הראשון לפיטסבורג פינגווינס אחרי שהדווילס שמטו יתרון 3:2 בסדרה.
לעונת 1991/92 התייצבו הדווילס ללא ברנדן שאנהן, אך עם רכש שהתגלה כמשמעותי הרבה יותר - סקוט סטיבנס, מגן שכיכב בשנות ה-80 בוושינגטון קפיטלס והגיע אחרי עונה אחת בסנט לואיס בלוז. לקראת סיום העונה צורף לסגל מגן נוסף, שחקן צעיר ועטור פרסים מליגות הצעירים של קנדה, סקוט נידרמאייר. אף על פי שההגנה המעובה הובילה את הדווילס למאזן טוב בעונה הרגילה, שוב הסתיים הפלייאוף באכזבה עם הפסד בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, הפעם לניו יורק ריינג'רס. בעונת 1992/93 הדווילס ניסו את מזלם עם המאמן הרב ברוקס, שאימן את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) והוביל אותה להישג הגדול בתולדותיה, ה"נס על הקרח". אולם כאשר שוב הודחו הדווילס בסיבוב הראשון, זו העונה הרביעית ברציפות, פוטר ברוקס ובמקומו הובא ממונטריאול קנדיאנס המאמן ז'ק למר.
1994 - 2003: שנים של הצלחה ותחילת עידן מרטן ברודר.
בעונת 1993/94 העלו הדווילס לעמדת השוער הראשון את מרטן ברודר, שוער ששיחק בקבוצה-בת שלהם בליגה משנית והספיק לשחק עבורם בארבעה משחקים בעונת 1991/92 כששני השוערים שהיו אז בקבוצה נפצעו. עם עונת רוקי מצוינת של ברודר, עליה זכה בגביע קאלדר כרוקי השנה בליגה, עלו הדווילס לפלייאוף עם מאזן מצוין של 47 ניצחונות לעומת 25 הפסדים ו-12 תיקו. חלק נכבד בהצלחה היה לטקטיקה ההגנתית שהגה המאמן למר, טקטיקה שהתבססה על הצבת ארבעה משחקניו באזור הנייטרלי שבמרכז זירת הקרח כדי למנוע מהקבוצה היריבה לפתח התקפה עוד בתחילתה - טקטיקה שזכתה לכינוי "מלכודת האזור הנייטרלי".
בפלייאוף פגשו הדווילס בסיבוב הראשון את באפלו סייברס והשוער הכוכב שלה, דומיניק האשק, בסדרה שהפכה לעימות הגנתי בראשות שני השוערים. הסדרה נמשכה שבעה משחקים כאשר במשחק השישי מככבים שני השוערים במשחק שהוכרע בשער בודד בהארכה הרביעית לטובת הסייברס. הדווילס ניצחו במשחק השביעי ועלו לסיבוב השני. בסיבוב השני, מול בוסטון ברואינס, נקלעו הדווילס לפיגור משמעותי כשנוצחו בשני המשחקים הראשונים בבית, אולם בגיבו בארבעה ניצחונות רצופים כדי לעלות לגמר החטיבה המזרחית מול יריבתם המושבעת, ניו יורק ריינג'רס, סדרה שהפכה לאחת הגדולות בתולדות הליגה. לאחר שהדווילס ניצחו במשחק הראשון במדיסון סקוור גארדן בשתי הארכות, עבר יתרון הביתיות מצד לצד כאשר כל קבוצה ניצחה בשני משחקים, כך שלמשחק השישי ב"מדולנדס" הגיעו הדווילס עם אפשרות לעלות לראשונה בתולדותיהם לסדרת גמר גביע סטנלי. הם אכן הובילו 2:0 עם תום השליש השני, אלא ששלושער של קפטן הריינג'רס מרק מסיה כפה משחק שביעי ומכריע, שבו גילו הריינג'רס יתרון ברור. יכולת מצוינת של ברודר בשער כפתה על הריינג'רס שתי הארכות בטרם הצליחו להכניע אותו לנצח בסדרה, בדרך לזכייה המפורסמת בגביע שסיימה עבורם 54 שנות בצורת.
עונת 1994/95 הייתה עונה מקוצרת שהחלה רק בינואר עקב סכסוך עבודה בין הליגה לשחקניה. הדווילס שפתחו את העונה המקוצרת בצורה פושרת סיימו אותה חזק ועלו לפלייאוף, כאשר ברודר המשיך להציג יכולת גבוהה בשער, והקבוצה התבססה על שחקניה הוותיקים - החלוץ סטפן רישה בעונתו הרביעית ולידו ג'ון מקלין ששיחק בקבוצה עוד בשנותיה הראשונות בניו ג'רזי, וחלוץ וותיק נוסף, קלוד למיה. בהגנה המשיך לככב סקוט סטיבנס ולצידו סקוט נידרמאייר. עוד לפני הפלייאוף התחזקה הקבוצה גם בחלוץ הוותיק ניל ברוטן, מגיבורי ה"נס על הקרח" מ-1980.
בסיבוב הראשון הדיחו את בוסטון ברואינס בחמישה משחקים, כאשר המשחק החמישי היה המשחק הרשמי האחרון ב"בוסטון גארדן" המיתולוגי. בסיבוב השני נפלו הפיטסבורג פינגווינס במלכודת האזור הנייטרלי והדווילס עלו בפעם השנייה ברציפות לגמר החטיבה המזרחית. אף על פי שנוצחו פעמיים ב"מדולנדס" הצליחו הדווילס לנצח את פילדלפיה פליירס ולעלות לראשונה בתולדות הקבוצה לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר פגשו הדווילס את אלופת המערב, דטרויט רד וינגס. הרד וינגס נחשבו למועמדים הברורים לניצחון בסדרה, אולם ביצוע מושלם של "מלכודת האזור הנייטרלי" הותיר אותם ללא תשובה, והדווילס ניצחו בסדרה ניצחון מכריע וזכו בגביע סטנלי ראשון, כשהרד וינגס לא מנצחים ולו משחק אחד. קלוד למיה נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
עונת 1995/96 הייתה היפוך גמור של העונה הקודמת, כאשר במשחק האחרון של העונה הרגילה נוצחו הדווילס על ידי הקבוצה החלשה בליגה, אוטווה סנטורס, והחמיצו את העלייה לפלייאוף. זו הייתה הפעם הראשונה ב-26 עונות שהאלופה היוצאת לא עולה לפלייאוף.
בשלוש העונות הבאות הפגינו הדווילס רמה גבוהה בעונה הרגילה, אך הודחו בסיבוב הראשון או השני.
עונת 1999/2000 התנהלה בצורה מצוינת עבור הדווילס, אולם המנהל הוותיק למוריילו החליט בכל זאת על שינוי תוך כדי העונה ופיטר את המאמן רובי פרוטק ארבעה משחקים לסיום העונה הרגילה. במקומו מונה עוזרו, לארי רובינסון, שעליו הוטלה המשימה להוביל את הקבוצה בפלייאוף. בסגל המשיכו לככב ברודר, סטיבנס ונידרמאייר, לצידם של החלוצים הצ'כים פטריק אליאש ופטר סיקורה, הכוכב הרוסי הוותיק אלכסנדר מוגילני, ג'ייסון ארנוט, והצעירים בראיין רפאלסקי וסקוט גומז. גומז נבחר לרוקי העונה בליגה וזכה בגביע קאלדר.
עם רובינסון כמאמן התחילו הדווילס את הפלייאוף כשהביסו את פלורידה פנתרס בארבעה משחקים. בסיבוב השני הדיחו את טורונטו מייפל ליפס, כאשר באחד המשחקים "מלכודת האזור הנייטרלי" הגבילה את המייפל ליפס לשש מכות לשער הדווילס - הכי מעט במשחק כלשהו מאז 1967. בגמר החטיבתי, מול פילדלפיה פליירס, חזרו הדווילס מפיגור 3:1 בסדרה עם שלושה ניצחונות רצופים, כולל שניים בפילדלפיה, ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי בפעם השנייה בתולדותיהם. במהלך הסדרה תיקל סטיבנס את כוכב הפליירס, אריק לינדרוס, וגרם לו לפציעה קשה שלמעשה סיימה את הקריירה שלו.
בסדרת הגמר פגשו הדווילס את אלופת העונה הקודמת, דאלאס סטארס. לאחר שהסטארס העבירו אליהם את יתרון הביתיות עם ניצחון ב"מדולנדס", ניצחו הדווילס פעמיים בדאלאס והציבו את עצמם עם יתרון 3:1 בסדרה ובמצב מצוין לזכות בגביע. המשחק החמישי הגיע לשלוש הארכות, ושער של מייק מודנו הביא לסטארס ניצחון במשחק והחזיר את הסדרה לדאלאס. גם שם התארך המשחק, אולם שער ניצחון של ג'ייסון ארנוט בהארכה השנייה הביא לדווילס גביע סטנלי שני.
הקבוצה המשיכה להתבסס על אליאש, סיקורה, ארנוט, סטיבנס, נידרמאייר וברודר, וסיימה את עונת 2000/01 שוב עם מאזן מצוין - 48 ניצחונות לעומת 19 הפסדים, 3 הפסדים בהארכה (המקנים נקודה בטבלה) ו-12 תיקו. בפלייאוף ניצחו הדווילס בקלות את קרוליינה הוריקנס, עברו בשישה משחקים את טורונטו מייפל ליפס, ובגמר החטיבה המזרחית הביסו את פיטסבורג פינגווינס כדי להגיע בפעם השנייה ברציפות לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר, מול קולורדו אוולאנש בגמר פיקנטי שהפגיש את נציגת דנוור עם הדווילס - שהיו בעברם הקבוצה של דנוור - הובילו הדווילס 3:2 בסדרה עם הזדמנות לגביע שני ברציפות המשחק השישי ב"מדולנדס". שני משחקים מצוינים של שוער האוולאנש, פטריק רואה, הגבילו את הדווילס לשער אחד בלבד בשני המשחקים הבאים, והאוולאנש ניצחו בסדרה בשבעה משחקים.