בינתיים מגלה סנטור קולי את הארדימן פלצ'ר ומכריח איתו להתקשר עם אנדרסן ולספר לו על התא הקומוניסטי בו היה חבר עם גלמן ולפינגוול. אנדרסן משעה בינתיים את פעילות הוועדה ועומד בלחץ של הנשיא וסנטור ון אקרמן מויומינג (ג'ורג' גריזארד), מעריץ של לפינגוול שמחליט ללחוץ על אנדרסן בנקודה חלשה אצלו כדי שישנה את דעתו.
עקב אכילס של אנדרסן הם היחסים ההומוסקסואלים שקיים בעת שירותו בצבא בהוואי. אשתו אלן (אינגה סוונסן מהסדרה בנסון) מקבלת שיחות טלפון המרמזות על מעשיו של בעלה בהוואי. אנדרסון אינו יכול לגלות לה מה קרה לו בהוואי למרות בכייתה. הוא טס לניו יורק בעקבות כתובת שקיבל ופוגש את חברו במועדון גייז המספר לו כי מכר את סודם.
אנדרסן טס בחזרה לוושינגטון נתון בסערת רגשות הוא אינו יכול שסודו יתגלה ויהרוס את משפחתו ומצד שני אינו יכול להמליץ על אדם שנשבע שבועת שקר. הוא בוחר להתאבד על ידי חיתוך ורידיו.
בהצבעה בסנאט התוצאה היא תיקו 47:47 בינתיים מתקבלת הודעה שהנשיא מת וסגן הנשיא שבסמכותו להצביע במקרה כזה, מחליט לא להצביע כי כעת שהוא עומד להתמנות לנשיא, הוא מעדיף למנות מועמד משלו ולכן מינוי לפינגוול נכשל.
ז'אן-מארי סוטו
ז'אן-מארי סוטו (בצרפתית: Jean-Marie Soutou, 1912, ברוז'-קאבי-מיפאז'ה (Bruges-Capbis-Mifaget) שבדרום-מערב צרפת - 2009) היה חסיד אומות העולם ודיפלומט מצרפת.
קורות חיים.
ז'אן-מארי סוטו היה פקיד צעיר בשירות הציבורי בצרפת. במרץ 1942 נישא סוטו לאחותו של חורחה סמפרון.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במאי ויוני 1940 עבר סוטו מפריז לליון. הוא הצטרף למתנגדים הקתוליים למשטר וישי, בראשם עמד הכומר פייר שאייה. סוטו היה ממייסדי ארגון "הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), ארגון שפעל מ-1941 ואיחד פרוטסטנטים כמארק בנייה ורולאן דה פורי, וקתולים נוספים כמו סוטו, כגון האב פייר שאייה, רוז'ה בראון ואחרים. סוטו ועמיתיו שיתפו פעולה עם ארגונים יהודיים בהצלת יהודים, בעיקר ילדים, על ידי הסתרתם והברחתם מעבר לגבול לשווייץ. סוטו השתתף בהנפקת עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותו של ארגון "הידידות הנוצרית".
סוטו, האב שאייה והכמרים האחרים, שבהמשך פעלו בחסות הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם. אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי), אקציה בליון עצמה. 1,100 יהודים, כמחצית מהמספר המתוכנן, נתפסו ונכלאו בקסרקטין נטוש בווניסיו (Venissieux) הסמוכה, שם המתינו לגירושם לדראנסי. במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסיו ועדה למיון העצורים, שבה השתתפו ז'ילבר לסאז', נציגי ארגוני הצלה יהודיים, וכן אלכסנדר גלסברג וסוטו כנציגי הידידות הנוצרית. ועדה זו ניצלה את חוסר העקביות בהוראות מווישי, ופטרה כמחצית מהעצורים מגזירת הגירוש. הילדים הוסתרו על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר. אנג'לי פנה לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, אך המשטרה לא הצליחה לשים ידיה ולו על ילד אחד. פרשה זו היוותה את יריית הפתיחה לפעולות הצלה רחבות היקף, שבהן עסק הארגון מכאן ואילך.
בינואר 1943 פרצו אנשי גסטפו למשרדי הארגון ועצרו את הנוכחים, בהם האב שאייה וסוטו. סוטו נכלא גם לאחר שהאב שאייה שוחרר, אך לאחר מספר שבועות במעצר שוחרר גם הוא הודות להתערבותו של הקרדינל פייר-מארי ז'רלייה. חבריו לפעילות ההצלה של היהודים הבינו שחייו בסכנה והצליחו להבריחו אל מעבר לגבול שווייץ.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היה סוטו דיפלומט צרפתי בכיר, שבין היתר מילא ביוגוסלביה ובאיטליה והיה השגריר הצרפתי באלג'יריה. היה פקיד בכיר בשירות הציבורי בצרפת, וכן היה יושב ראש הצלב האדום הצרפתי.
הנצחה והכרה.
ב-1994 הכיר יד ושם בז'אן-מארי סוטו בתור חסיד אומות העולם. סוטו זכה לאות לגיון הכבוד וכן לאותות הוקרה צרפתיים נוספים.
ליקוטים
ליקוטים הוא שמו של אלבומו התשיעי במספר של מוזיקאי הרוק הישראלי ברי סחרוף שיצא בשנת 2016.
על האלבום.
ב-16 בפברואר 2016 הוציא סחרוף את השיר "כשייתמו המילים", סינגל ראשון מהאלבום ליקוטים. את מילות השיר כתב סמי שלום שטרית. ב-29 במרץ יצא השיר השני מתוך האלבום "שיר בנאלי", לחן חדש למילותיו של אברהם חלפי. השיר הופיע בעבר בלחן של שם טוב לוי ובביצוע של אריק איינשטיין באלבומם המשותף "תוצרת הארץ".
ב-15 במאי יצא האלבום המלא, ובו 8 קטעים: 5 שירים ו-3 קטעים אינסטרומנטליים. מלבד שיריהם של שטרית וחלפי, מופיעים באלבום השיר "ירח" שכתב נתן אלתרמן, הפיוט "אלי למה עזבתני" שחיבר ר' דוד בוזגלו ו"רחובות סגולים" שכתב אודי שרבני. את האלבום פותח הקטע האינסטרומנטלי "נשקיני", עיבוד חדש לקטע שהופיע באלבום של ההרכב פוריין אפייר המשותף לסחרוף ורמי פורטיס.
אל סחרוף מצטרפים בעיבודים ובנגינה באלבום חברי ההרכב שהשתתפו בהקלטות "אתה נמצא כאן": בן הנדלר, גידי רז, אורן לוטנברג, איתמר דוארי, שי צברי גרשון וייסרפירר ורונן שפירא. אהובה עוזרי מתארחת בנגינה ברצועה האינסטרומנטלית "טווס כחולבן". האלבום הוקלט באולפני העוגן שבקיבוץ העוגן, ובמהלך ההקלטות אף נגנבו חלק מהן בפריצה שאירעה במקום בסוף אפריל 2014.
בעטיפת האלבום מופיעה תמונתו של איו, אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק.
קישורים חיצוניים.
ראיונות:
ביקורות:
כרונו טריגר
משאל העם על הסכם השלום הקולומביאני
מִשאל העם בקולומביה התקיים ב-2 באוקטובר 2016 ובו נשאלו אזרחי המדינה אם הם מקבלים את הסכם השלום שנחתם בין ממשלו של הנשיא חואן מנואל סנטוס לבין מנהיג מחתרת FARC רודריגו לונדוניו. ההסכם נדחה ברוב זעום כש-50.2% הצביעו "לא" ואילו 49.8% הצביעו "כן". אחוז ההצבעה היה נמוך ורק 37.44% מבעלי זכות הבחירה השתתפו במשאל. על מאמציו לקידום השלום ולסיום מלחמת האזרחים בקולומביה קיבל הנשיא סנטוס פרס נובל לשלום באותה שנה. הוא הבטיח לתרום את הפרס למען קורבנות הסכסוך.
רקע.
המשא ומתן בין הממשלה בבוגוטה לבין המורדים החל בהוואנה, בירת קובה, בנובמבר 2012, במטרה לסיים את המלחמה שהחלה ב-1964 וגבתה את חייהם של כ-220 אלף בני אדם. כעבור ארבע שנים, ב-24 באוגוסט 2016, חתמו הצדדים על הסכם השלום, שהעמדתו למשאל עם אושרה על ידי בית המשפט החוקתי של קולומביה ב-18 ביולי אותה שנה. עיקרי ההסכם כללו את פירוק לוחמי FARC מנשקם בפיקוח האו"ם, הפיכת המחתרת למפלגה פוליטית שתקבל שריון בפרלמנט, פיצויים לקורבנות, רפורמה חקלאית והקמת בתי דין מיוחדים. במשאל העם נשאלו האזרחים "האם הם תומכים בהסכם השלום?" והם נדרשו לבחור בין "כן" ו"לא".
הקמפיין.
תומכי ההסכם.
הנשיא חואן מנואל סנטוס היה ממובילי מחנה ה"כן", שקיבל תמיכה נרחבת גם מצד מפלגות רבות בקולומביה, מכל קצוות הקשת הפוליטית, בהן המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית, מפלגת הירוקים, התנועה הילידית לשינוי חברתי ואחרות. על אף שרוב הדמויות הציבורית במדינה סירבו להכריז מפורשות אם הן בעד הסכם השלום עם המורדים או נגדה, רבים הצביעו על כך שהם תומכים בו באמצעות הודעות שונות. הזמרים המפורסמים ביותר במדינה כמו שאקירה, קרלוס ויווס, חואנס ופונסקה הביעו תקווה לשלום בחשבונות הטוויטר שלהם. הכדורגלן רדאמל פלקאו כתב מכתב לעיתון "אל טיימפו" ובו סיפר כי הוא מדמיין מדינה "עם היכולת לסלוח" ואילו כדורגלן העבר קרלוס ולדרמה היה נחרץ יותר, והופיע בעצרת של מחנה ה"כן" ובה הצהיר כי הוא רוצה עתיד טוב יותר לילדיו.
מתנגדי ההסכם.
הדמות הבולטת ביותר בקרב מחנה המתנגדים היה הנשיא לשעבר אלווארו אוריבה, ששימש סנאטור בזמן הקמפיין. אוריבה הבטיח להילחם עד חורמה ב-FARC במהלך שתי הקדנציות שלו והפך למבקר בולט של יורשו סנטוס, מאז החל במשא ומתן עם המחתרת. בכירים במפלגת "המרכז הדמוקרטי" הצטרפו אל אוריבה, בהם המועמד לנשיאות ב-2014 אוסקר איוואן סולואגה וסגנו המיועד קרלוס הולמס טרוחיו. הם התנגדו לחנינת המורדים, לשריון המקומות בקונגרס, טענו כי ההסכם יעניק לגיטימציה לסחר בסמים וכי הנשיא סנטוס חרג מסמכותו במהלך השיחות.
תגובות לתוצאה.
הנשיא סנטוס הודיע כי ישאיר את הפסקת האש בתוקף למרות דחיית ההסכם. כמו כן הצהיר כי ימשיך לחתור לשלום עד לרגע האחרון של כהונתו, ואמר כי יתייעץ עם האופוזיציה ועם מנהיגי המורדים לגבי המשך פעולה.
גם מפקד FARC לונדוניו אמר כי הארגון ממשיך לרצות בשלום, והבטיח כי השלום ינצח.
ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום מתוקן, הכולל שינויים שהציעו מתנגדי ההסכם הקודם. בניגוד לנוסח הקודם, הנוסח החדש לא הוצג להצבעה במשאל עם נוסף, אלא הועבר לאישור הקונגרס, וזכה לאישורו.
Journal of Tort Law
Journal of Tort Law (כתב העת לדיני נזיקין) הוא כתב עת משפטי היוצא לאור על ידי הוצאת ולטר דה גרויטר (בעבר בהוצאת Berkeley Electronic Press). כתב העת נוסד בשנת 2006 ומפרסם מאמרים העוסקים בדיני נזיקין מזוויות שונות. העורך הראשי הראשון היה פרופ' ג'ולס קולמן מאוניברסיטת ייל, העורך הראשי השני היה פרופ' ג'ון גולדברג מאוניברסיטת הרווארד והעורך הראשי המכהן הוא כריסטופר רובינט מאוניברסיטת ווידנר. כתב העת מדורג ראשון בעולם בתחום. החוקר הישראלי רונן פרי נמנה עם מייסדי כתב העת ואחד מששת העורכים הבכירים.