השיגור הראשון של טיל MD 620, ממשגר נייד, נערך בבסיס הטילים הצרפתי באיל דה לבאנט, ב-1 בפברואר 1965. בניסוי זה השלב השני היה דמי. ב-23 בדצמבר 1965 נערך לראשונה שיגור ניסוי של טיל MD-620 בעל שני שלבים. שיגור זה נכשל עקב בעיה במערכת ההנחיה.
שיגור מוצלח ראשון של הגרסה הדו שלבית של הטיל התקיים ב-16 במרץ 1966, והושג בו טווח של 450 ק"מ. בסתיו 1968 נערכו 16 שיגורים, מהם 10 הוכתרו כהצלחה מושלמת, 3 הוגדרו כהצלחה חלקית, ושלושה נכשלו.
דגמים מאוחרים של הטיל יריחו.
ב-3 ביוני 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נכנס לתוקפו האמברגו שהטיל נשיא צרפת שארל דה גול על ישראל. משלוחי נשק מצרפת הופסקו וישראל נאלצה להתמודד עם מצב חדש לחלוטין. ב-3 בינואר 1969 הוחרף האמברגו וכלל גם איסור על ייצוא חלקי חילוף. בסיוע המוסד הוברח לישראל באותה שנה ציוד רב כולל טילים שלמים. רצף הפיתוח התחדש בתעשייה האווירית לישראל במפעלה בבאר יעקב.
פיתוח הטיל הבליסטי "יריחו" נמשך בישראל תחת מעטה חשאיות. לא פורסמו באופן רשמי פרטים על השיפורים שנעשו בגרסאות מתקדמות שלו, אך ניתן ללמוד על יכולותיה הטכנולוגיות של ישראל בתחום זה מהיכולות שהופגנו על ידי משגר הלוויינים "שביט" מתוצרתה.
יריחו 2.
הטיל השני בסדרה מכונה יריחו 2. זהו טיל שעל-פי עדות עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית ריצ'רד א. קלארק בפני תת-הוועדה לענייני המזרח התיכון של ועדת חוץ של בית הנבחרים היה בפיתוח בשנות ה-80 של המאה ה-20. על-פי הערכות, הוא בעל שני שלבים ומונע בדלק מוצק. משקלו 13 טונות. טווחו המרבי אינו ידוע בוודאות, אך דווח כי בניסויים שנערכו בשנים 1987–1992 בים התיכון, הטיל הגיע לטווחים של 1,300 ק"מ. מעריכים כי ביכולותיו הוא מקביל לטיל הפרשינג האמריקני.
יריחו 3.
על-פי הערכות, פותחה גרסה שלישית ומתקדמת יותר של הטיל המכונה יריחו 3. זהו טיל תלת-שלבי. מאחר שכל מידע על טיל זה הוא מסווג וחסוי, אין עליו מידע אמין אלא רק הערכות – לרוב על ידי גורמי ביון, מכוני מחקר וכלי תקשורת זרים – ואלה משתנות ממקור למקור באופן ניכר.
לפי הערכות מוקדמות טיל זה מבצעי החל מאמצע 2005, טווחו 4,500–7,000 ק"מ והוא בעל יכולת נשיאה של ראש נפץ במשקל 1,000–1,300 ק"ג.
כל הפרסומים הזרים, כולל ב"ג'יינס אינפורמיישן גרופ", המפרסמים פרטים על הטיל הזה, מוסרים פחות או יותר את המידע שלהלן: טיל תלת-שלבי המונע בדלק מוצק ובעל כושר נשיאת ראשי חץ במשקל של 1,000 עד 1,300 ק"ג. הטיל מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני אחד במשקל של 750 ק"ג או 2–3 ראשי חץ גרעיניים קטנים יותר הניתנים לשיגור למטרות נפרדות. משקל הטיל בעת השיגור 30 טונות, אורכו וקוטרו . לפי הערכות המומחים, מדובר בטיל הדומה ביכולותיו לטיל "שביט" המשמש את ישראל לשיגור לוויינים. על-פי הערכות מומחי טילים בעולם, הטווח של הטיל נע בין 4,800 ק"מ עד ל-15,500 ק"מ, תלוי במשקל המטען. המומחים אף מרחיקים לכת וקובעים כי אם הטיל נושא פצצת אטום במשקל 350 ק"ג הוא מסוגל לעבור את הטווח המקסימלי. על-פי תמונות של הטיל הזה המופצות בעולם, ניתן לשגר את "יריחו 3" ממתקני שיגור במחפורות (כולל סילו טילים) וגם ממערכת מתנייעת. על-פי ההערכות בעולם, הטיל הפך למבצעי והוכנס לשימוש במהלך 2008 אחרי שנוסה בהצלחה, בפעם הראשונה, כששוגר ב-17 בינואר 2008 מבסיס פלמחים.
על-פי דיווח סודי שנמסר לקונגרס בארצות הברית כבר ב-2004, טיל מסוג "יריחו 3", עם מטען של עד 1,000 ק"ג, יוכל להעניק לישראל את יכולת המהלומה הגרעינית לכל מדינות המזרח התיכון כולל איראן, אפריקה, אירופה, אסיה, כמעט כל צפון אמריקה, וחלקים נרחבים של דרום אמריקה וצפון אוקיאניה.
אין נתונים על מספר טילי "יריחו 3" המצויים בידי ישראל. שיגור טילים כאלה, כשהם נושאים בראשיהם נשק גרעיני, הוערך כאחד מתרחישים להתמודדות נגד תוכנית הגרעין האיראנית, זאת מבלי לסכן חיי טייסים, מבלי לאבד מטוסים במסלול התקיפה או בסופו, ומבלי להיקלע לצורך לתאם את הפעולה עם מדינות זרות.
יריחו 4.
על פי פרסומים זרים ישראל מפתחת את "יריחו 4", דגם חדש של הטיל הבליסטי ארוך הטווח. באתר "פרויקט ויסקונסין", העוסק בפיקוח על ראשי נשק גרעיני בעולם, נטען כי ישראל סיימה את פיתוח הטיל הבליסטי "יריחו 3", בעל טווח של 4,800 ק"מ. על פי הדיווח נטען עוד כי מדובר בטיל תלת-שלבי. כעת נראה כי ישראל עברה, כאמור, לפיתוח הדור הבא.
ישראל מעולם לא מסרה רשמית מידע על יכולותיה בתחום הטילים הבליסטיים.
בשנת 2008 התפרסמה בתקשורת ידיעה בה צעירה ישראלית עוכבה ותושאלה על ידי גורמים במשרד הביטחון, וזאת משום שברכבה נצפה תקליטור, המכיל אוסף שירים צרוב ואשר הוענק לה במתנה, שעליו נכתב בטוש שחור "יריחו 4 משופר גרעיני" בבדיחות הדעת.
השימוש בטיל.
ככל הידוע ישראל לא שיגרה את טילי ה"יריחו" באופן מבצעי להשמדת מטרות אויב, אך כן השתמשה בהצגה מוגבלת שלהם לצורכי הרתעה אסטרטגית.
השימוש הראשון בטילי יריחו היה ב-8 באוקטובר 1973. במהלך מלחמת יום כיפור חשפה ישראל את טילי היריחו כך שיצולמו על ידי לווייני ריגול סובייטים תוך כדי ידיעה שהתצלומים יועברו למצרים. החלטה זו של הרמטכ"ל דדו להציב את הטילים ולחשוף אותם ללוויני הריגול נבעה בעקבות מידע מודיעיני שהועבר לישראל על ידי אל"ם פרופסור יובל נאמן שהיה באותה תקופה מקשר בין רה"מ לפנטגון. המידע הכיל תצלומי לוויין שבהם מצרים פרסה גדוד סקאדים בדלתה של הנילוס, ושליד אותם משגרי סקאדים מוצבות משאיות שלפי ניתוח המודיעין הטכנולוגי האמריקאי משמשות לנשיאת ראשי נפץ גרעיניים לסקאד, ומידע על אוניית משא סובייטית בדרכה לנמל אלכסנדריה אשר בעת מעברה בדרדנלים זיהה בה ביון הצי האמריקני חומר רדיואקטיבי.
אף שמאז לא ידוע על שימוש נוסף בטילים ישראל השתמשה לפחות פעם אחת נוספת בטילים ובידע על יכולותיהם, כדי לאותת על כוונותיה. בשנת 1990, בעיצומו של המשבר במלחמת המפרץ, חשפה ישראל חלק מן הטילים ללוויין ריגול אמריקאי, כאות לכך שקצה במדיניות ההבלגה שנכפתה עליה. ולפי עדותו של שגריר ארצות הברית בישראל, באותה תקופה, ויליאם בראון:
ב-6 באפריל 2000 שוגר טיל בליסטי לטווח קצר מסוג "יריחו 1" מאתר השיגור וניסוי הטילים שבפלמחים לעבר הים התיכון במסגרת ניסוי טיסה. הטיל פגע במרחק של כ-25–40 מיל (40–64 ק"מ) מהסיירת USS Anzio מסוג אגיס של הצי האמריקני, ששייטה במרחק של כ-250 מיל (402 ק"מ) מחופי ישראל. הסיירת עקבה אחר הטיל כמעט מרגע שיגורו באמצעות המערכות בה היא מצוידת. האמריקנים התרעמו על כך שישראל לא דיווחה על כוונתה לערוך את הניסוי למרות הנוהג הקיים בעולם בניסויים מעין אלו ואף על פי שידעה על הימצאותם של כלי שיט אמריקנים בסביבה. בתגובה אמר דובר השגרירות הישראלית, מארק רגב, כי "כאשר אנו מבצעים ניסוי בטיל, בין אם ביבשה ובין אם בים, ישנם נוהלי בטיחות שנשמרים בקפדנות", "אזור הניסוי נבדק בקפידה". לטענת גורם אמריקני רשמי, בשנתיים שקדמו לתקרית זאת שיגרה ישראל שני טילים לעבר סביבה בים בה שהו באותה עת כלי שיט של הצי האמריקני, מבלי שדווח להם על כך מראש. להערכת אנשי מחלקת ההגנה האמריקנית, ישראל לא דיווחה מראש על כוונתה לבצע את הניסויים כדי למנוע מארצות הברית מלנטר את הניסויים וללמוד על מאפייניו הטכניים של ה"יריחו".
ניסויי טיסה נוספים בטילים בליסטיים ששוגרו מבסיס פלמחים ויוחסו לטיל יריחו התקיימו בתאריכים 17 בינואר 2008, 2 בנובמבר 2011, 12 ביולי 2013, 5 במאי 2015, 29 במאי 2017, ו-6 בדצמבר 2019. שובלי הטילים נצפו מאזורים נרחבים בגוש דן, אך לא ניתן אישור רשמי לזהותם.
בדצמבר 2017 פרסם כלי התקשורת אל-מיאדין הלבנוני ידיעה שבה טען שבתקיפה בסוריה ב-2 בדצמבר 2017 שיגרה ישראל שני טילי קרקע-קרקע מדגם "יריחו 1" ושמערכת ההגנה האווירית הרוסית פנציר-S1 יירטה אחד מהם. לידיעה זו אין אימות נוסף ממקור אמין.
חוזה פריס (1259)
הר קורקובדו
קורקובדו (בפורטוגזית: Corcovado) הוא הר בגובה 710 מטרים הממוקם בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל; מוכר בעיקר בשל פסל ישו הגואל אשר בראשו, וכן בשל היותו נקודת תצפית ידועה על ריו דה ז'ניירו וסביבתה.
מבחינה גאולוגית, הר קורקובדו עשוי מגרניט. משמעות שמו בפורטוגזית היא "הגיבֵּן", והוא נקרא כך בשל מראהו. פסגת ההר ממוקמת בקצהו של יער טיז'וקה, יער גשם המוכר כשמורת טבע. מורדותיו של ההר נושקים לשכונות בוטפוגו, לאגואה, ז'וקיי, גבאה, קוזמה וליו, אומאיטה וטיז'וקה, וניתן לראותו, במלוא עוצמתו, מרחבי העיר, כמו גם מחופיה.
בפסגת הקורקובדו ניצב פסל ישו הגואל, שהוא פסל בטון מרשים בגובה 38 מטר, ואחד מסמליה הידועים של ברזיל.
פסגת ההר והפסל שבראשה נחשבים אתר תיירותי מהידועים בעיר. ניתן להגיע לפסגה באמצעות רכבת היוצאת משכונת קוזמה וליו, בנסיעה של 20 דקות. מסילת הרכבת, שאורכה 3.8 קילומטרים, נבנתה כבר ב-1884, ושופצה ב-1980. כיום הרכבת יכולה להסיע עד 360 נוסעים בשעה. התחנה הסופית של הרכבת היא בקצה ההר; ממנה עולות 222 מדרגות המגיעות עד לפסגת ההר והפסל. במקום מצויה גם מעלית. דרך נוספת להגיע לראש ההר היא באמצעות נסיעה ברכב עד כקילומטר לפני הפסגה, שם ניתן להמשיך במונית עד לתחנה הסופית של הרכבת. דרך נוספת היא טיפוס ברגל, במסלול קשה המיועד למיטיבי לכת.
הספריה של אלכסנדריה
אוכל מוות
קילומבו
קילומבו (בפורטוגזית: quilombo; המקור בשפת ה- Kimbundu האפריקנית: kilombo) היה סוג יישוב בברזיל הקולוניאלית שנוסד בידי עבדים נמלטים, ולעיתים גם בידי מיעוט של פורטוגלים, אמרינדיאנים ברזילאיים ואחרים אשר נדחקו לשולי החברה.