במהלך שנים אלו התאוששה לבנון לאיטה, בהובלת רפיק אל-חרירי, שמונה בהמשך לראש ממשלת לבנון. הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זו להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם). בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות הסוריים, הרי מצב זה הלך והשתנה. תהליך זה הואץ משמעותית לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־2000, שלאחריה אנשי כוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל) שבו לאזור. הלחצים לעזיבת הסורים גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון. מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל-חרירי שיוחס לסוריה. ההפגנות ההמוניות שפרצו בלבנון, שכונו "מהפכת הארזים", והפגיעות הרבות בפועלים סורים הכריחו את סוריה לפנות את כל כוחותיה הרשמיים עד ל־24 באפריל 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא לפרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006. לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי-סוריים באחריות להרס שגרמה הלחימה, ובמעורבות ברצח חרירי.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים שימשה סוריה כגורם המסייע ליציבות הפוליטית בלבנון. מצב זה השתנה באופן חד עם פרוץ האביב הערבי, שהוביל למלחמת אזרחים בסוריה, ושינה את שיווי המשקל בפוליטיקה האזורית.
בפן הביטחוני, לבנון הצליחה למנוע ממלחמת האזרחים בסוריה לפלוש לשטחה באופן ישיר - למעט פלישת כוחותיה של דאעש לערסול, עיירת גבול שנמצאת בסמוך לסוריה, בשנת 2014. אולם באופן עקיף הפסקת מעורבותה של סוריה בפוליטיקה הלבנונית האיצה שני תהליכים משמעותיים בלבנון - האחד הוא התחזקותו של ארגון חזבאללה, בתמיכת איראן, והתחזקות השפעתו על השלטון, והשני הוא חוסר יציבות פוליטי שהוביל לחוסר יציבות כלכלית שהלך והתדרדר.
בשנת 2018 החל גל מהומות בלבנון בשם "מהפכת האשפה", כמחאה על אוזלת היד של הממשלה בפינוי מפגעי אשפה. ב־17 באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות בהיקף נרחב יותר בשם "אינתיפאדת המס", עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואטסאפ". אלפי בני אדם הפגינו באלימות כשהם מבעירים צמיגים ופחי אשפה. המשטרה הגיבה בגז מדמיע, ואף ירתה לעבר מפגינים שהתגודדו סביב רכבו של סגן שר החינוך, אכרם שהיב. ב־18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות, ובהמשך המחאה המפגינים השתלטו על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה הכריזה על מצב חירום. ראש הממשלה אל-חרירי הכריז על שורה של רפורמות נוספות, על פיהן צמצום התקציב יתבצע מהממשלה עצמה, על ידי צמצום שכר נבחרי ציבור ב־50%, מיסוי מיוחד על הבנקים, ביטול משרד ההסברה והקמת רשות לאומית למאבק בשחיתות. למרות זאת, ההפגנות והמחאות לא עצרו, ובחלק מהאירועים היו עימותים אלימים בין כוחות חזבאללה למפגינים. ב־30 באוקטובר הודיע ראש הממשלה על התפטרותו. במהלך מגפת הקורונה דווח כי במרבית אזורי המדינה אספקת החשמל עומדת על 4 שעות ביממה ובנוסף צנח ערך הלירה הלבנונית בכ־80% בתוך שמונה חודשים, דבר שהביא לשימוש תדיר בדולר האמריקאי ולפיטורין נרחבים. ביוני 2021 דווח כי המצב התדרדר למחסור במוצרי יסוד.
ב־4 באוגוסט 2020 בסביבות השעה 18:00 התרחש בנמל ביירות פיצוץ אדיר ממדים לאחר שרפה שפרצה במקום. למעלה ממאה אנשים איבדו את חייהם ולמעלה מ־4,000 נפצעו. באותו יום הוכרז בלבנון יום אבל. כתוצאה מאותו פיצוץ שגבה חיי אדם ונזק רב, הכריזה ממשלת לבנון בתאריך 10 באוגוסט 2020 על התפטרותה. המערכת הפוליטית התקשתה שוב להקים ממשלה ופסק הסיוע הביטחוני למדינה.
פוליטיקה.
שיטת הפוליטיקה בלבנון ייחודית לה, במסגרתה מתקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית על בסיס עדתי/דתי, לפיה המשרות הבכירות מתחלקות בין העדות השונות על בסיס מפתח קבוע. בהתאם לכך, נשיא לבנון ומפקד הצבא הם נוצרים, יושב ראש הפרלמנט הוא שיעי וראש הממשלה הוא סוני.
החוקה הלבנונית קובעת כי על הבחירות לבית המחוקקים להתקיים אחת ל־4 שנים. בית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים והנשיא ובית המחוקקים בוחרים את ראש הממשלה. בפועל, משנות ה־70 ועד ל־1992 לא התקיימו בלבנון בחירות עקב מלחמת האזרחים. הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2018 והנשיא הנוכחי (מישל עאון) נבחר בשנת 2016 לאחר שבעה-עשר חודשים שבהם למדינה לא היה נשיא מכהן.
למרות המבנה המשטר הדמוקרטי על הנייר בלבנון, בפועל, בשני העשורים הראשונים של המאה ה־21 השתלט ארגון חזבאללה על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
כלכלה.
מלחמת האזרחים שהתרחשה בשנים 1975–1990 פגעה קשות בכלכלה הלבנונית, פגעה קשות בתשתית,
וצמצמה את התוצר הלאומי בחצי, ובכך נפגע מעמדה של לבנון כמרכז הפעילות הבנקאית במזרח התיכון.
סיום מלחמת האזרחים והשקט היחסי ששרר, איפשר לממשלה לגבות מסים ולהחזיר את השליטה בביירות ובמתקני המדינה.
כתוצאה מכך, התוצר הלאומי הגולמי גדל ב־353% בשנות ה־90. היציבות היחסית המשיכה עד לשנת 2006, אז נפגעה כלכלתה של לבנון באופן חמור במהלך מלחמת לבנון השנייה, ובאותה שנה צנח התוצר ב־8.2%. עם זאת, המדינה חזרה לצמוח במהירות, ובשנים 2007–2010 צמחה בכ־8% בממוצע לשנה. התמ"ג לנפש, העומד על כ־15 אלף דולר לפי מדד כח הקנייה (PPP), הוא אחד הגבוהים במזרח התיכון. עם זאת לבנון סובלת מחוב חיצוני גדול ושיעור אבטלה גבוה (כ־19% ב־2012).
נכון ל־2008, כ־75% מהתוצר מגיע ממגזר השירותים. איכרי לבנון מעבדים פחות משליש משטח המדינה, והמגזר החקלאי מייצר רק כ־5% מהתוצר. בגלל השטחים המישוריים המצומצמים, נבנו במורדות המערביים של הרי לבנון מדרגות המעובדות עד לגובה רב. הגידולים העיקריים בלבנון הם: ירקות, פירות הדר, תפוחי–עץ, ענבים, זיתים, חיטה ובננות. רוב היבול מיוצא למדינות ערב, ובראשן סוריה, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2019 החלה סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה בשנה שקדמה להן. הגעת מגפת הקורונה ללבנון החריפה את הבעיות הקודמות, ונכון לאפריל 2020 נמצאת לבנון במשבר כלכלי חריף בו משולבים יחד אינפלציה גדולה, איבוד רב בערך הלירה הלבנונית שגורם להיקף סחר רחב בדולרים ולהגבלות של הבנקים על משיכת מזומן, מחסור בחשמל, עליית יוקר המחיה ומאות אלפי משפחות ללא הכנסה.
המשבר הכלכלי בלבנון החריף עם הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020 והרס חלקים נרחבים בביירות, פיצוץ זה גרם להידרדרות נוספת בכלכלה.
קרן המטבע העולמית פרסמה כי כלכלת לבנון צנחה ב־22% בשנת 2020 לאחר שצנחה בכ־10% בשנתיים הקודמות לכן. רוב תושבי המדינה נמצאים מתחת לקו העוני, האינפלציה הגיעה ל־211 אחוז בשנת 2022 והמטבע איבד מערכו.
במאי 2022 המשבר הכלכלי הדרדר עוד כשסגן ראש ממשלת לבנון הודיע כי המדינה על סף פשיטת רגל ולא יכולה לשלם את חובותיה.
חלוקה מנהלית.
לבנון מחולקת ל־8 מחוזות או ("מֻחאפזאת") ול־26 נפות ("קדאא").
גאוגרפיה.
אקלימה של לבנון הוא אקלים ים תיכוני ודומה לזה שבישראל אך קר וגשום ממנו. כמות הגשמים השנתית נעה בין ממוצע שנתי של 500 מ"מ בבקעת הלבנון עד 1,500 מ"מ בהר הלבנון. ארזי הלבנון, הנזכרים כבר במקרא הם שהקנו למדינה זו את הכינוי "ארץ הארזים".
בלבנון יש שתי רצועות הרים המשתרעות מצפון לדרום: האחת, הרי מול הלבנון הגובלת בסוריה, והחרמון הוא הנקודה הגבוהה בה (2,814 מטרים מעל פני הים), והשנייה היא הרי לבנון המערביים אשר פסגתה הגבוהה ביותר נישאת ל־3,088 מטרים מעל פני הים. בתקופת החורף ההרים מתכסים שלג, עד להפשרתו ההדרגתית באביב.
לבנון היא המדינה הערבית היחידה, בפרט במזרח התיכון, שאין בה מדבריות כלל. בכך היא שונה מרובן המוחלט של המדינות הערביות והמזרח-תיכוניות שרוב שטחן מדבר.
דמוגרפיה.
לבנון היא המדינה השנייה בצפיפותה במזרח התיכון אחרי בחריין הזעירה, ואוכלוסייתה מונה נכון ל־2011 כ־4.1 מיליון תושבים. רוב התושבים יושבים בערים.
הערים הראשיות בלבנון הן:
דתות ומוצא אתני.
בשנת 1932 נערך מפקד האוכלוסין הרשמי האחרון בלבנון, ובו היוו הנוצרים רוב של 54.7% מאוכלוסיית המדינה. מאז מסרבים האזרחים הנוצרים לקיים מפקד נוסף רשמי שיעיד על אחוזם הנמוך יותר לעומת המוסלמים בלבנון, שמא מפקד כזה ייפגע אף יותר בכוחם הפוליטי בשטח. דבר זה נובע בין השאר עקב גלי הגירה של מיליונים מהאוכלוסייה הנוצרית בלבנון החוצה ממנה אל מדינות נוצריות מעבר לים, ובפרט לדרום אמריקה.
נכון ל־2012, מונים המוסלמים רוב של 54% מאוכלוסיית לבנון (כ־27% סונים וכ־27% שיעים), בעוד הנוצרים מהווים מיעוט של 40% (21% מארונים-קתולים, 8% נוצרים-יוונים-אורתודוקסים, 5% נוצרים-יוונים-קתולים וכ־6% עדות נוצריות אחרות), וכ־5.5% משתייכים למיעוט הדרוזי שבלבנון נספר כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית, ופחות מאחוז של מיעוטים מדתות נוספות.
מבחינת מוצא אתני, כ־95% מהאוכלוסייה נחשבת ערבית, אף שהמארונים יושבים בלבנון מאות שנים לפני הכיבוש הערבי ורבים מהם מעדיפים להזדהות כפיניקים; כ־4% ארמנית, וכ־1% אחרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948, מנתה יהדות לבנון כ־22,000 יהודים, רובם התגוררו בביירות. עם השנים עלתה מרבית הקהילה לישראל, ולאחר גל ההתקפות על היהודים שנותרו בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב־1982, עלו רוב הנותרים. כיום מתגוררים בלבנון כמה עשרות בודדות של יהודים.