סופר אנטיגנים נקשרים הן למולקולת MHC סוג II, המבוטאות על תאים מציגי אנטיגן מקצועיים, והן לקולטן תאי T (או TCR) המבוטא על תאי T. על ידי פתירת המבנה הקריסטלוגרפי של סופר אנטיגנים נמצא כי סופר אנטיגנים חיידקיים נקשרים ב-TCR ללולאה CDR2 ובמידה נמוכה יותר ללולאה CDR1, לעומתם סופר אנטיגנים נגיפיים נקשרים ללולאה HV4. לאזור Vα ול- CDR3 השפעה מועטה על קישור סופר אנטיגנים. בניגוד לאנטיגנים אחרים סופר אנטיגנים אינם מעובדים בפרוטאזום על ידי התא אלא נקשרים למולקולת ה MHC סוג 2 ללא עיבוד מקדים.
קישור בין MHC סוג 2 לבין TCR גורם לשיפעול תאי T עוזרים - תא T עוזר מגיב לסופר אנטיגן באותה עוצמה כתגובה למולקולת MHC סוג II אלוגנית, אלא שבעוד שמולקולת MHC סוג II המציגה פפטיד פתוגני יכולה להיקשר רק לשבריר אחוז מכלל תאי ה- T העוזרים בזכות הספציפיות של ה TCR לאנטיגן ספציפי, סופר אנטיגן נקשר לכ 20%-2% מכלל מולקולות ה-TCR ועלכן מפעיל אחוזים דומים של תאי T. התאי ה T המופעלים מפרישים כמויות גדולות של ציטוקינים, הציטוקינים גורמים לתגובות ציטוטוקיסיות ולדיכוי התגובה החיסונית הנרכשת, לשתי תגובות אלה חלק בפתוגנזה של מיקרואורגניזמים שונים.
תיבת הקול
סטיבן ליקוק
סטיבן ליקוק (באנגלית: Stephen Leacock; 30 בדצמבר 1869 - 28 במרץ 1944) היה סופר הומוריסטן קנדי, ממוצא אנגלי, ביוגרף וכלכלן.
קורות חיים.
ליקוק נולד באנגליה וב-1876, בעודו ילד היגרה המשפחה לקנדה, למדינת מניטובה. בשנת 1882 הוא החל את לימודיו בקולג' יוקרתי בטורונטו והיה סטודנט מבריק. הוא שב לחווה במניטובה, אך עזב אותה עם אחיו הגדולים, בשל שתיינותו הגוברת של אבי המשפחה, שנטש אותם בשנת 1887.
בשנת 1887 החל ליקוק את לימודיו באוניברסיטת טורונטו, מדינת אונטריו. הוא הצטיין בלימודיו ואף החל בכתיבתו ההומוריסטית שהקנתה לו שם של מי שמיועד לגדולות. ליקוק החל ללמד באוניברסיטת שיקגו בד בבד עם משרת הוראה שהחל בה באוניברסיטת מקגיל בקנדה. והחל משנת 1894 פרסם דברי הומור בעיתונים שונים בקנדה.
בשנת 1910 פרסם את ספר ההומורסקות הראשון שלו, והוכר מיד כאחד מגדולי ההומוריסטנים בלשון האנגלית. משנה זו ואילך שילב בחייו עבודה והוראה באקדמיה, עם כתיבת הומורסקות. הוא היה גם קריין מצטיין של יצירותיו, וערך נשפי קריאה רבים. בחייו הפרטיים ידע כמה אובדנים מכאיבים, אך בחייו הציבוריים זכה להצלחה ולפרסום לפרסים ולכיבודים.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה באנגליה, וקרא מיצירות ההומור המפורסמות שלו באוזני תושבי לונדון ששהו במקלטים הציבוריים, בעת מתקפת הבליץ הנאצית על לונדון. הומורסקות רבות שלו תורגמו ללשונות שונות, ובהן גם לעברית. הן יצאו בספרים והוקראו רבות ברשתות הרדיו במדינות שונות.
בשנת 1944 נפטר ליקוק בטורונטו.
אגודת מעריציו הקנדית מחלקת פרס ומדליית כבוד על שמו בכל שנה, ליצירות הומור מצטיינות. יצירותיו נלמדות בגדר לימוד חובה בקנדה ואתרים רבים הוקמו לכבודו. ליקוק חיבר באנגלית עשרות כרכים של הומורסקות, ביוגרפיות וספרי כלכלה. הוא אף החל בכתיבת האוטוביוגרפיה הגדולה של עצמו, אך לא זכה לסיימה.
מבצע גדעון
מבצע גדעון הוא מבצע כיבוש עמק בית שאן במלחמת העצמאות. משימת כיבוש העיר בית שאן והכפרים הערביים הסובבים אותה הוטלה על גדוד "גדעון" (גדוד 13) של חטיבת גולני בפיקודו של אברהם יפה. תפקידו של הכוח היה לכבוש את האזור מידי הכוחות הערביים בהתקרב מועד פינוי כוחות הבריטים, כחלק מההכנה לפלישה הערבית הצפויה.
עמדות המפתח שחלשו על העיר בית שאן היו תחנת המשטרה, מחנה חיל הספר מצפון לתחנת הרכבת (מחנה "גדעון") ותל אל-חוסאן (תל בית שאן). הבריטים הודיעו כי מחנה חיל הספר יימסר ליהודים ואילו משטרת בית שאן תימסר לערבים. ב-28 באפריל 1948 פינו הבריטים את האזור. מיד לאחר הפינוי נכנסו כוחות גדוד "גדעון" למחנה חיל הספר ואחר כך השתלטו על תחנת הרכבת. באותו הזמן נמסרה תחנת המשטרה לערבים. ב-10 במאי בלילה, יצא הכוח מקיבוץ עין הנצי"ב וכבש את הכפרים אל-אשרפייה ופרואנה מדרום לעיר. בשלב הבא הוחלט לכבוש את תל בית שאן שחלש על העיר, וממנו ניתן היה לצלוף ולהטריד את העיר בתקווה לכניעתה ולמניעת הצורך בלחימה בשטח בנוי. ב-11 במאי נערכו הכוחות להתקפה על התל. בהגיע היחידות הפורצות למרגלות התל ניתן האות באלחוט והחלה הפגזת התל על ידי מרגמת דוידקה ומרגמות 2 אינץ'. התל נכבש תוך חצי שעה ללא אבדות לכוחות היהודים.
תוך כדי הקרב על התל, התקשר המג"ד אברהם יפה בטלפון (שעדיין היה מחובר למחנה "גדעון") עם נכבדי בית שאן ושכנע אותם להסכים לכניעה. מכיוון שנוכחו הנכבדים שסיכוייהם לקבל תגבורת ועזרה היו קלושים - הסכימו לקיים משא ומתן על כניעה. הפגישה נערכה בבוקר ה-12 במאי בתחנת הרכבת. לפני הפגישה יזם אברהם יפה "תרגיל פסיכולוגי": הוא פקד להביא מקיבוץ שדה נחום צינורות השקיה גדולים. הצינורות הונחו על תל בית שאן ומומחי הסוואה גרמו להם להיראות כתותחים הנכונים להפגיז את העיר. תנאי הכניעה היו - מסירת כל כלי הנשק והמכוניות והסגרת כל הלוחמים הזרים. הנכבדים בקשו שהות כדי להימלך בדעת התושבים ולקבל תשובה מג'נין. אחר הצהרים הגיעה הודעת הכניעה והכוחות הזרים הצליחו להסתנן מהעיר.
ב-13 במאי נכנסו יחידות "גדעון" לבית שאן. על בית המשטרה הונף דגל ישראל ובעיר הוכרז עוצר. למחרת נערכו חיפושים בבתי התושבים ונאספו כלי נשק רבים וכמות גדולה של תחמושת. בשל החשש משיתוף פעולה של התושבים הערביים עם הכוחות הפולשים של מדינות ערב הוחלט לגרשם מהעיר.
ממשלת ישראל העשרים ושלוש
הממשלה העשרים ושלוש הוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-12 והושבעה בכנסת ב-22 בדצמבר 1988 (י"ד בטבת ה'תשמ"ט). היא הופלה בכנסת בהצבעת אי אמון ב-15 במרץ 1990 (י"ח באדר ה'תש"ן), בעקבות "התרגיל המסריח", והמשיכה לכהן כממשלת מעבר עד לכינון ממשלה חדשה ב-11 ביוני 1990 (י"ח בסיון ה'תש"ן).
סיעות הכנסת השתים עשרה.
גושים פוליטיים בכנסת.
בתום הבחירות לכנסת השתים עשרה הסתמנו בכנסת הגושים פוליטיים הבאים:
הקמת הממשלה.
הנשיא, חיים הרצוג, הטיל על יצחק שמיר את הרכבת הממשלה. שמיר היה יכול להרכיב ממשלה ברוב של 65 ח"כים, בתמיכת החרדים והימין, אך לא חש בנוח בהרכבת ממשלה כזו, והעדיף להרכיב ממשלה בקואליציה עם המערך. אחרי משא ומתן ארוך הוסכם כי תוקם ממשלת אחדות לאומית ללא רוטציה, בה תמכו 95 חברי כנסת. יצחק נבון, שמונה לשר החינוך והתרבות מטעם המערך, קיבל גם את תפקיד סגן ראש הממשלה ושמעון פרס מונה לתפקיד שר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה.
עקב אופן הרכבת הממשלה, נוצרה מערכת בלמים ואיזונים לכוחן של שתי המפלגות. תיקי האוצר והחקלאות, תיקים כלכליים, היו בידי המערך, אך שאר התיקים הכלכליים היו בידי הליכוד. תיקי החינוך והבריאות, תיקים חברתיים, היו בידי המערך, אך תיק העבודה והרווחה - התיק החברתי החשוב ביותר - היה בידי הליכוד. תיקי הפנים והדתות לא היו בידי המערך ולא בידי הליכוד.
ציוני דרך ומדיניות.
בממשלה היו מחלוקות רבות הן בנושאי דת ומדינה, הן במדיניות הביטחונית והן בסוגיות הכלכלה והרווחה. המערך תמך ביוזמות הידברות עם הפלסטינים, בכלכלה סוציאליסטית, בפירוק ההתנחלויות ונחשב חילוני יותר. לעומתו, הליכוד סירב להידברות, תמך בכלכלה קפיטליסטית-ליברלית, יישוב יש"ע ונחשב מסורתי יותר. ש"ס והמפד"ל תמכו כל אחת במדיניות כלכלית ומדינית שונה, אך היו נחושות בטיפוח הישיבות והתרבות התורנית.
אירועים שאירעו בסמוך לכהונת הממשלה.
מספר אירועים אירעו בסמוך לכהונת הממשלה ולא בעת כהונתה, אך השפיעו עליה ועל עבודתה:
ניהול העניינים המדיניים.
ישראל סירבה למשא ומתן עם אש"ף, ועל פי החוק אותם הימים נאסרה אף הידברות יחידים עם אש"ף או עם חבריו. ב-15 במאי 1989 הכריזה הממשלה על יוזמת שלום, שכללה עריכת בחירות לפלסטינים ביש"ע ותחילת שיחות עם הפלסטינים מהשטחים, כל זאת ללא הכרה בהנהגת אש"ף שישבה מחוץ לשטחים. האינתיפאדה ופעילויות הטרור נמשכו. מצדו השני של המתרס, הצד היהודי הקיצוני גם החל בפעולות ובהפגנות. כמו כן נמשכה המחלוקת בין חלקי הקואליציה בנושא ההתנחלויות.
מדיניות כלכלית.
נמשכה תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
הפלת הממשלה.
במהלך שנת 1990, שנה וחצי אחרי הקמת הממשלה, שלח שר האוצר פרס את סגנו יוסי ביילין לשיחות חשאיות עם החרדים במטרה להפיל את הממשלה בהצבעת אי אמון ולהרכיב ממשלת שמאל-חרדים. כמו כן, פרס דאג לניהול שיחות חשאיות עם הערבים ושאר סיעות השמאל שיתמכו בממשלתו. אחרי שהחרדים הסכימו סופית, הגישה סיעת המערך הצבעת אי אמון בממשלה. בעקבות זאת, פיטר יצחק שמיר את שמעון פרס מהממשלה ושאר שרי מפלגת העבודה התפטרו מהממשלה. ב-15 במרץ 1990 נפלה הממשלה בהצבעת אי אמון.
הרכב הממשלה.
הממשלה מנתה עם כינונה 26 שרים: 11 מהליכוד, 11 מהמערך, 2 מש"ס ו-2 מהמפד"ל. בפברואר 1990 התפטר אריאל שרון ובמקומו מונה דוד מגן. ב-15 במרץ 1990, בעקבות התרגיל המסריח, פוטר שמעון פרס ועשרת שרי המערך האחרים התפטרו, ובממשלה שכיהנה כממשלת מעבר נותרו 15 שרים.
מבין 27 האנשים שכיהנו כשרים בממשלה, 19 כיהנו בעבר בממשלה (שמיר, פרס, לוי, נבון, רבין, ארנס, בר-לב, המר, ויצמן, יעקבי, מודעי, נסים, שרון, פת, פרץ, גור, קצב, שחל, צור) ו-8 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (אדרי, דרעי, מילוא, מרידור, כ"ץ-עוז, אולמרט, מגן, שאקי)
ממשלת ישראל העשרים וארבע
הממשלה העשרים וארבע, בראשותו של יצחק שמיר, הוקמה במהלך כהונתה של הכנסת ה-12, ואושרה בכנסת ב-11 ביוני 1990. היא כיהנה במשך כשנתיים, עד 13 ביולי 1992.
הקמת הממשלה.