בשנת 1906, כאשר ואנסה בל החלה לחשוב על עצמה כאמנית, היא הקימה את "מועדון יום השישי" כדי ליצור מקום בלונדון שיהיה מחויב לציור. ואנסה הושפעה מהתערוכות הפוסט-אימפרסיוניסטיות שארגן רוג'ר פריי, והיא העתיקה את יצירותיהם הבהירות ואת צורותיהן הנועזות. בשנת 1914 היא פנתה לציור מופשט.
ואנסה בל דחתה את סגנון הציור העלילתי הוויקטוריאני ודחתה שיח על התכונות האידיאליות הפמיניסטיות. היא עיצבה גם את כריכות הספרים לכל ספרי אחותה וגיסה וירג'יניה ולאונרד וולף שראו אור.
ואנסה בל היא אחת הציירות המפורסמות של קבוצת בלומסברי. היא הציגה בלונדון ובפריז במהלך חייה, וזכתה לשבחים על יצירות חדשניות ועל תרומתה לעיצוב.
ציוריה של ואנסה בל כוללים את חוף סטודלנד (1912), הגיגית (1918), שתי נשים (1932), ודיוקנאות של אחותה וירג'יניה וולף ( 1912), אלדוס האקסלי (1929–1930) ודייוויד גארנט (1916).
בל עבדה גם עם דאנקן גרנט כדי ליצור ציורי קיר לכנסיית ברוויק בסאסקס (1940–1942).
בשנת 1932 לקחו על עצמם בל וגרנט להכין מערכת כלי אוכל עבור קנת קלארק, בהשגחת אשתו של קנת, ג'יין קלארק. הנושא של מערכת הכלים היה "נשים מפורסמות". בל וגרנט הכינו 50 צלחות שצוירו עליהן דיוקנאות של נשים בולטות לאורך ההיסטוריה. האוסף הועבר בסופו של דבר לאספן פרטי, והוצג בציבור בלונדון בתחילת 2018.
אודרי פלאק
אודרי ל. פלאק (באנגלית: Audrey L. Flack; נולדה ב-30 במאי 1931) היא אמנית אמריקאית ממוצא יהודי. יצירתה הייתה חלוצה בסוגת האמנות פוטוריאליזם (). עבודתה כוללת ציור, פיסול וצילום.
לפלאק תארים אקדמיים רבים, כולל תואר שני ותואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון (')בעיר ניו יורק. בנוסף, היא בעלת תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת ייל, ולמדה במכון לאמנות יפה של אוניברסיטת ניו יורק (), שם למדה תולדות האמנות. במאי 2015 קיבלה פלאק דוקטור כבוד לתואר אומנויות יפות מאוניברסיטת קלארק (), שם גם נשאה את נאום הסיום.
עבודתה של אודרי פלאק מוצגת בכמה מוזיאונים חשובים, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון סולומון ר. גוגנהיים. ציוריה הפוטוריאליסטיים של פלאק היו הציורים הראשונים מסוג זה שנרכשו עבור אוסף הקבע של המוזיאון לאמנות מודרנית, ומורשתה כאמנית צילום ממשיכה להשפיע גם כיום על אמנים אמריקאים ובינלאומיים רבים. מוזיאון ג'.ב. ספיד לאמנות (') בלואיוויל, קנטאקי, הציג רטרוספקטיבה של עבודותיה ופעילותה החלוצית בעולם הפוטוריאליזם, וזו הביאה לפופולריות לה זוכה הז'אנר כיום.
חיים מוקדמים וחינוך.
פלאק למדה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות () בניו יורק. היא למדה אמנות בניו יורק בין השנים 1948 - 1953, ולמדה בין היתר אצל יוזף אלברס. היא סיימה תואר שני וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון בעיר ניו יורק, ותואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת ייל. בנוסף, פלאק למדה תולדות האמנות במכון לאמנויות יפות באוניברסיטת ניו יורק.
קריירה.
עבודתה המוקדמת של פלאק בשנות החמישים הייתה אקספרסיוניסטית מופשטת; אחת מיצירותיה בתקופה זו היה ציור מחווה לפרנץ קלין (). הנושאים הקיטשיים והאירוניים בעבודתה המוקדמת השפיעו על ג'ף קונס. אך בהדרגה, פלאק יצרה בסגנון הריאליזם חדש ובמהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, והמשיכה לצילומי טבע. המעבר שלה לסגנון הפוטוריאליסטי נבע בחלקו מגישתה הפתוחה ומשאיפתה ליצירה ברורה ומתקשרת עם צופה. היא הייתה הציירת הפוטוריאליסטית הראשונה שנוספה לאוסף עם המוזיאון לאמנות מודרנית בשנת 1966. בין 1976 ל -1978 ציירה את סדרת הואניטאס שלה, כולל היצירה מרילין ()
המבקר גרהאם תומפסון כתב: "דוגמה לאופן ההטמעה של הצילום בעולם האמנות היא הצלחתו של פוטוריאליזם בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים. סגנון זה נקרא גם סופר-ריאליזם, ריאליזם רדיקאלי, או היפר-ריאליזם וציירים כמו ריצ'רד אסטס, צ'אק קלוז ואודרי פלאק, יצרו מתוך צילומי סטילס ציורים שנראו כתצלומים."
מבקר האמנות רוברט סי מורגן כתב בעיתון The Brooklyn Rail על תערוכתה של פלאק בשנת 2010 בחלל פרויקט גארי סניידר "אודרי פלאק מציירת תמונה:" "היא לקחה את סימני התענוגות, היופי והמותרות והפכה אותם לסמלי תשוקה, הבל ושחרור." בתחילת שנות השמונים עבר המדיום האמנותי של פלאק מציור לפיסול. היא מתארת את המעבר הזה כרצון ל"משהו סולידי, אמיתי, מוחשי. משהו להחזיק ולהיאחז בו."
פלאק טענה כי התנועה הפוטוריאליסטית מגבילה מדי, וכעת רוב השראתה מגיעה מאמנות הבארוק.
פלאק מיוצגת כיום על ידי גלריית Louis K. Meisel וגלריות של הוליס תגרט. יצירתה שמורה באוספים של מוזיאונים שונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון לאמנות הזיכרון אלן והגלריה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, אוסטרליה.
היא זכתה במדליית סנט גאודנס מקופר יוניון, ובפרופסור לשם כבוד של אלברט כיפה מאוניברסיטת ברידג'פורט. היא פרופסור לשם כבוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, כיום פרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, ולימדה והרצתה רבות הן ברמה הלאומית והן הבינלאומית.
בשנת 1986 פרסמה פלאק את "Art &amp; Soul: הערות על יצירה", ספר המבטא כמה ממחשבותיה על היותה אמנית.
פלאק חיה ויוצרת בניו יורק ובלונג איילנד.
פוטוריאליזם.
אודרי פלאק ידועה בעיקר בזכות ציוריה הפוטוריאליסטיים והייתה בין האמנים הראשונים שהשתמשו בתצלומים כבסיס לציור. הז'אנר, שמתייחס לאמנות הפופ ארט, משלב בתוכו תיאורים של האמיתי והרגיל, מפרסומות למכוניות ועד לקוסמטיקה. עבודתהף של פלאק מכניסה פריטי בית יומיומיים כמו שפתונים, בקבוקי בושם, מאדונס היספניים ופירות. חפצים דוממים אלה מפריעים לעיתים קרובות או מצטופפים במרחב הציורי, המורכב לעיתים קרובות כחי דומם. פלאק מכניסה תיאורים ממשיים של ההיסטוריה "לציוריה הצילוניים", כמו "מלחמת העולם השנייה '(וניטאס)" ו"קנדי מוטארקייד". נשים היו לעיתים קרובות נושא לציוריה הפוטוריאליסטיים.
פיסול.
עבודות הפיסול של אודרי פלאק לרוב מתעמעמות לאור ציוריה הפוטוריאליסטים הידועים יותר. בראיון זה דנה פלאק בעובדה שהיא מלמדת את עצמה בפיסול. היא משלבת את הדת והמיתולוגיה בפסל שלה ולא את הנושאים ההיסטוריים או היומיומיים של ציוריה. הפסלים שלה מדגימים לעיתים קרובות קשר לצורה הנשית, כולל סדרה של דמויות נשים וגיבורות מגוונות ואלוהיות. תיאורים אלה של נשים שונים מאלה של נשיות מסורתית, אלא הם אתלטיים, מבוגרים וחזקים. כפי שמתארת אותם פלאק: "הן אמיתיות ועם זאת אידיאליות ... 'אלות בכל אישה'."
בתחילת שנות התשעים הוזמנה פאלק על ידי קבוצה בשם "ידידי המלכה קתרין" ליצור פסל ברונזה מונומנטלי של קתרין מברגנזה, שלכבודו נקראת עיריית קווינס. הפסל, שהיה בערך בגובהו של בניין בן תשע קומות, אמור היה להיות מותקן בחוף המזרחי באזור האנטרס פוינט בלונג איילנד סיטי, מול האומות המאוחדות. אולם הפרויקט מעולם לא מומש במלואו, שכן מפגינים בסוף שנות התשעים התנגדו לקשרי המלכה קתרין לסחר העבדים הטרנס - אטלנטי. (אחרים התנגדו לפסל של מלוכה המשקיפה על שדה קרב של מלחמת המהפכה.) עם זאת, פלאק נותרה מסורה לפרויקט, וציינה כי היא השתדלה לתאר את קתרין כחזיתית, ומשקפת את הרקע הפורטוגלי שלה והוקירה את המגוון האתני ברובע קווינס. כמה דגמים ראשוניים של הפסל נמצאים כעת באוספים ציבוריים, כולל מכון באטלר לאמנות אמריקאית והמוזיאון לאמנות הזיכרון אלן.
עיונים בספרות ילדים
עיונים בספרות ילדים הוא כתב עת המכיל מאמרים שעניינם ספרות ילדים ונוער בישראל, ובעיקר ספרות ילדים ונוער שנוצרה בעברית. כתב העת יוצא לאור מדי שנה מאז שנת ה'תשמ"ב על ידי "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים" הפועל במסגרת מכללת לוינסקי לחינוך.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור לרגל פתיחתו של "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים", והוקדש לעיונים ביצירת לוין קיפניס. הוא כלל מאמרים מאת אליהו הכהן, אוריאל אופק, גרשון ברגסון ומירי ברוך.
מרבית הגיליונות מוקדשים כל אחד לנושא מסוים, ומיעוטם כולל לקט מאמרים בשלל נושאים. נושאים שבהם עסקו גיליונות כתב העת: עלייה וקליטה בספרות ילדים; יהדות ספרד בספרות ילדים; שירי ערש; 100 שנות ציונות בספרות ילדים ונוער; אלימות וספרות ילדים; ספרות ילדים והומור; ספרות ילדים ופנטזיה; יצירת נתן אלתרמן.
עמית חיו
עמית חיו (נולד ב-8 באפריל 1970) הוא זמר, מוזיקאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה.
חיו הוא בן הזקונים במשפחה בת שישה אחים ואחיות. אחד מאחיו הוא יובל חן, צלם העיתון "ידיעות אחרונות". עמית חיו גדל והתחנך במושב חקלאי פדיה.
בגיל 16 הצטרף ללהקת המחול הייצוגית של העיר לוד בה רקד שנתיים. למד פיתוח קול והופיע בברים. בגיל 18 התגייס ושירת בצבא הגנה לישראל בחיל האוויר והחל לכתוב את שיריו הראשונים. ב־2006 סיים תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. אחרי לימודי התואר ועד שנת 2013 הוא זנח את המוזיקה והתיאטרון, לקח קורסים רבים בעיצוב ומיתוג גרפי ועיצוב אופנה ועסק בעיצוב גרפי.
ב־2013 לאחר שאביו נפטר מסרטן החל לממש את אהבתו למוזיקה. הוא החל לקחת ב"רימון" סדנאות להעשרה ופיתוח הקול, ולמד שיעורים פרטיים במשך 4 שנים ברציפות אצל תמי קצין. במקביל החל לחרוש את הארץ בהופעות קאברים רבות בשפות שונות עם קלידנים שונים באירועים פרטיים וציבוריים במושבים, קיבוצים, ערבי חברה, דיור מוגן ומקומות הופעה נוספים.