הומאיון יצא בראש צבא קטן, כבש את קנדהאר מידי אחיו עסכרי ומסר אותה לשאה הספווי. עסכרי יצא לחג' ומת בפאתי דמשק. הומאיון ארגן מחדש את צבאו, זכה לנאמנותם של קציני הצבא של עסכרי ושל אצילים מוגולים אחרים ויצא לכיוון קאבול, בה שלט אחיו כּאמְראן. בנובמבר 1545 הגיעו הומאיון ואשתו לפאתי קאבול, שם זכו להתאחד עם בנם אכבר, אותו לא ראו כשנתיים. בתקופה זו טיפלה בו המינקת שלו, שהפכה לאימו המאמצת. אחרי ניסיון נוסף של כּאמְראן לתפוס את השלטון, שלח אותו הומאיון לחג' וכּאמְראן מת ב-1557 במהלך העלייה לרגל בפאתי מכה.
ב-1554 מת אסלאם שאה סורי, בנו ויורשו בן ה-12, פירוז שאה סורי נרצח ימים מספר לאחר מכן על ידי בן-דודו מוחמד עאדִל שאה שתפס את כס המלוכה והודח על ידי גיסו, מושל אגרה, אבראהים שאה סורי שהודח על ידי סיכַּנדר שאה סורי.
הומאיון ניצל את חולשת ממלכת סורי ותפס מחדש את לאהור בפברואר 1555. סיכּנדר שלח צבא להילחם בצבאו של הומאיון אולם צבא סיכנדר הובס בקרב ליד מצ'יברה. ב-22 ביוני הוביל סיכנדר עצמו כוח צבאי והובס בקרב ליד סירהינד. בכך הוסר החסם האחרון שמנע את כניסת הומאיון לדלהי. ב-23 ביולי 1555 הכתיר עצמו הומאיון מחדש בדלהי.
ב-27 בינואר 1556 מעד הומאיון במדרגות, נחבל בראשו ומת. בנו בן ה-13, אכבר מונה כיורשו והוכתר ב-14 בפברואר 1556.
בולג (דמות)
בולג (באנגלית: bolg) הוא אורק לוחם מעולם הפנטזיה של הסופר טולקין. הוא מופיע לראשונה בספר ההוביט, כבנו של אזוג, מפקד האורקים.
ביוגרפיה.
בולג היה מושל אורקי שעלה לשלטון בהרי הערפל לאחר שאביו, אזוג, נהרג במלחמה עם הגמדים. בולג שלט במשך כ-150 שנים, ולאחר שהאורק הגדול מתחת להרים נהרג, בולג הוביל צבא של אורקים כנקמה לקרב על ארבור, הקרב הגדול נקרא קרב חמשת הצבאות בו הוא נהרג על ידי ביאורן במהלך הקרב: "עד מהרה הוא חזר בזעם כפול ומכופל. דבר לא עמד בדרכו, ונדמה ששום כלי נשק אינו מסוגל לפגוע בו. הוא פיזר את המשמר, וגרר את בולג עצמו ומחץ אותו".
בסרטי ההוביט.
בסרטים, תפקידו המקורי של בולג הוקטן מאחר שאביו, אזוג, הושאר בחיים, ומילא את התפקיד של פיקוד על צבא האורקים. בסרט בולג מקבל מאביו משימה לצוד את חבורתו של תורין צינת-אלון, ובסרט הוא מוביל אחריו יחידה של אורקים כתגבורת לצבאו של אזוג, רודף אחרי טאוריאל והורג את הגמד קילי שבא להגנתה. זמן קצר לאחר מכן, הוא מתעמת עם לגולס ונהרג על ידיו.
משה קליין (רב)
הרב משה קליין (נולד בא' בחשוון ה'תשי"ח, 26 באוקטובר 1957) הוא רב מרכז רפואי הדסה, רב שכונת כפר גנים בפתח תקווה. לשעבר ראש אולפנת צפירה וסגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. ניהל בעבר את אגודת בת עמי לשירות לאומי. ממקימי מערך הגיור.
ביוגרפיה.
נולד בפתח תקווה ולמד בבי"ס 'נצח ישראל' בעיר עד כיתה ח'. בהמשך היה שותף בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט שובה. לאחר מכן החל בישיבת נתיב מאיר, אך בתום שנה עבר לישיבת נחלים למשך שלוש שנים. לאחר מכן בעצת רבותיו החל ללמוד בישיבת הנגב החרדית, אך לאחר חצי שנה עזב את המקום עם 29 מחבריו לישיבת מרכז הרב, בעיקר בגלל שיחה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, "שהאיר לי פנים והייתי כאחד מילדיו, כל חייו ראיתי בו את רבי המובהק" . בעל תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט ושני באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוסמך על ידי לשכת עוה"ד לכהן כעו"ד.
פעילותו הציבורית.
היה מעורב בהקמת מדרשת עפרה והחל ללמד הוראה במספר מקומות. בגיל עשרים וארבע התמנה לעמוד בראש אולפנת צפירה לאחר הצעה של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא להצביע דווקא עליו כשהרב משה צבי נריה חיפש ראש אולפנה ל'צפירה'. כיהן שם במשך 19 שנים, כשבחלק מהתקופה היה גם סגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. בתקופה זו האולפנה גדלה מ‑370 בנות ל‑1,376. בהמשך היה מנכ"ל אגודת בת עמי לשירות לאומי לפרק זמן קצוב. בהמשך נקרא על ידי הרב חיים דרוקמן להקים איתו את מערך הגיור, ושימש סגן ראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה בין השנים 2004–2010.
בשנת תשע"ג התמנה לרב המרכזים הרפואיים הדסה, זאת לאחר שזכה לתמיכת חוגים נרחבים חלקם ממפלגת ש"ס ומהציבור הליטאי, ובכך גבר על מועמדים המזוהים עם היהדות החרדית, של ש"ס ושל הליטאים. החליף בתפקידו את הרב יעקב רקובסקי, אשר כיהן כרבה של הדסה במשך למעלה מחמישים שנה. מתוקף תפקידו משמש כחבר בוועדה לבחירת הרבנים הראשים לישראל ובועדה לרפואה והלכה של הרבנות הראשית לישראל מקורב לגדולי ישראל מכל הזרמים והחוגים הסומכים על שיקול דעתו בסוגיות של רפואה, הלכה, אתיקה, מוסר ומשפט. כגון: הרב אהרון לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי, גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס, האדמו"רים מגור ובעלזא ועוד.
כמו כן חבר בפורומים רבים: החולה הנוטה למות, הילד בסיכון, הפורום המינהלי של הדסה, ועדת האתיקה ועוד. כחלק מפעילותו מופיע בפאנלים ובתקשורת וכותב מאמרים.
משפחתו.
בן יחיד לניצולי שואה. נשוי למילכה, אשת היי-טק. לזוג ארבעה ילדים ונכדים. בנו הבכור אסף קליין הוא סמנכ"ל טכני של רדיו קול חי. בתו חנה לנדאו היא עו"ד בפרקליטות המדינה.
אל- סיואר
אל-סיואר
בן עויזרמן
בן עויזרמן (24 באוגוסט 1912 - 6 ביוני 1967) היה צלם, במאי ותסריטאי קולנוע ועיתונות ישראלי, נהרג במלחמת ששת הימים.
קורות חיים.
בן עויזרמן נולד בלונדון ועלה לארץ כילד עם משפחתו ב-1920. בגיל צעיר חזר ללונדון שם למד קולנוע והמשיך את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז. הוא חזר לישראל כנציג של חברת פאראמוט ניוז ב-1937. צילם את רוב יומני החדשות שיצאו מארץ ישראל.
עויזרמן הקים את חברת ההפקה Palestine Films שהפיקה סרטי תעודה. ב-1949 התמנה כנציג NBC ניוז עד 1960. הוא הפיק תוכניות תיעודיות בארץ ובאפריקה וצילם סרט על התנ"ך ("יצחק ורבקה") שזיכה אותו בפרס בארצות הברית.
בין הקטעים התיעודיים שצילם: הורדת הדגל הבריטי בנמל חיפה עם סיום המנדט הבריטי, פיצוץ מלון המלך דוד, קרב אלטלנה וכניעת העיר עזה במבצע קדש ב-1956.
השתתף בכתיבת התסריט של הסרט בית אבי (1947) ובבימוי הסרט "אף מילה למורגנשטיין" (1963).
סרטו התיעודי הבולט ביותר הוא "בית במדבר" ("The house in the desert") על קיבוץ בית הערבה. סרט באורך של 25 דקות המהווה מסמך היסטורי ייחודי על היאחזותם של צעירים באדמה המלוחה של אזור ים המלח.
ב-6 ביוני 1967, היום השני של מלחמת ששת הימים, יצא לעזה ככתב צבאי למטרת תיעוד. הוא הצטרף לכוח צבאי ונהרג ממטען ממולכד במבואות העיר. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים).
מינו בן גיגי
מינו (מרים) בן-גיגי-יגר (23 באפריל 1960 - 6 ביוני 2011) הייתה סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם מרים בן-גיגי, בקומונה אורסה (Orsay), 20 ק"מ דרומית-מערבית לפריז, למשפחה דתית, השנייה בין ארבעה ילדים, בת ללוסיאן-ז'יל בן-גיגי, יליד אלג'יריה, ואידה לבית סטופ, ילידת גליציה. אביה הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה בטכניון ואמה הייתה בעלת תואר דוקטור ומורה לגאוגרפיה והיסטוריה.
מינו בן-גיגי עלתה לישראל עם משפחתה בשלהי 1969. למדה בתיכון דתי לבנות בחיפה, ושירתה בנח"ל. לאחר נישואיה עברה להתגורר בגבעתיים. למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון, ולאחר מכן היסטוריה באוניברסיטה העברית. עבדה כדיילת קרקע.
ספרים שחיברה.
ספרה אני, שלום בת שמואל יצא לאור בשנת 2003 בידיעות אחרונות - ספרי חמד, בעריכת לילי פרי.
זהו רומן המתרחש על רקע המרד הגדול נגד רומי. שלום בת שמואל, צעירה ירושלמית בת אצולה, שוכלת את בעלה ושני ילדיה התינוקות בזמן נפילת ירושלים. היא בורחת למדבר, שם היא חוברת לסיקריים, מאנשיו של אלעזר בן יאיר, שהיו בדרכם למצדה. היא ניצלת מניסיון התנקשות ומגיעה לעין גדי הריקה. שלום ממשיכה למצדה ונמצאת בה בזמן המצור הרומי.
היא מצליחה להימלט ממצדה יחד עם פליטים נוספים. סילבה, המושל הרומי ומפקד המצור על מצדה, מחלץ אותם מארץ ישראל החרבה ולוקח אותם עמו לרומא, שם הופכת שלום לפילגשו וחיה חיי נוחות ורווחה. בנה אליכין לומד בגימנסיון ומתחתן עם מירתה, פליטת מצדה, עמה גדל. בערוב ימיה, שלום מעלה על הכתב את סיפור חייה. הספר מסתיים לאחר מותה, כשבנה אליכין כותב מכתב ליוסף בן מתתיהו ומצרף אליו את סיפור חייה.
ספרה בראשית הייתה אהבה יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת טוטם ספרים. הספר מתאר את ארנו והאמן, זוג נאהבים, הבוראים יחדיו את העולם.
לקריאה נוספת.
על "אני, שלום בת שמואל"
על "מכתבים מן הטחנה" לאלפונס דודה
דומנק בלמניה
דומנק בלמניה אי פררה (בקטלאנית: Domènec Balmanya i Perera, נודע גם בשם הספרדי דומינגו בלמניה ("Domingo Balmaña"); נולד ב-29 בדצמבר 1914 בז'ירונה שבספרד, נפטר ב-14 בפברואר 2002 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני. כשחקן, שיחק בלמניה כקשר בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 והוא נודע בזכות תקופתו בברצלונה. לאחר פרישתו ממשחק החל בקריירת אימון שנמשכה עשרות שנים. הוא זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי ובגביע ערי הירידים הראשון בתולדותיה ועם אתלטיקו מדריד באליפות ספרד. בין תפקידי האימון הנוספים שמילא ניתן למנות את הקבוצות ולנסיה, ריאל בטיס ומאלגה ואת נבחרת ספרד. לאחר פרישתו מאימון עסק בניהול ספורטיבי.
קריירה כשחקן.