בשנת 1978 החלה סדרה של מחאות אלימות, שהוצתה בעקבות כתבה בעיתונות הרשמית אשר תקפה את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף" הפועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה. לחציו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בנוגע להפרת זכויות האדם מצד המשטר, גרמו לשאה לא להורות על אמצעים אלימים לפיזור ההפגנות ולאפשר את קיומן, למרות עצות יועציו הצבאיים. המחאות הקטנות שהחלו, צברו אט אט תאוצה כשיותר ויותר אזרחים מצטרפים ויצרו גל מחריף של אלימות קשה, עד שב-12 בדצמבר מילאו יותר משני מיליון איש את רחובות הבירה טהראן. חלק גדול מהמחאות רוכז בכיכר אזאדי בעיר. הצבא החל להתפורר כאשר חיילים סירבו לפתוח באש כנגד מפגינים והחלו לתמוך בהם. נראה כי השאה סמך על ארצות הברית שתגן על שלטונו ולא היה מודע לחומרת המצב, בשל הימצאותו בשלביה הסופיים של מחלת הסרטן. השאה הסכים להציג חוקה מתונה יותר, אך היה אז מאוחר מדי לפשרות. רוב האוכלוסייה כבר התלהטה להפיל את שלטונו המערבי של השאה תוך קריאה להביא לסופה של המונרכיה. השאה, בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת עזב את איראן לגלות ב-16 בינואר 1979, והותיר את המדינה בידי ממשלה זמנית בראשות שאפור בח'תיאר. בח'תיאר ביקש להפעיל את הצבא נגד המפגינים, אך נכשל מאחר שהשאה כבר עזב את איראן ולא היה ניתן להשיגו לקבלת צו ההוראה לצבא לאישור דיכוי המרד. ח'ומייני שב לאיראן מצרפת ב-1 בפברואר. הוא הוחזר על ידי קבוצת מתנגדי השאה מבעוד מועד, ויצר את הרפובליקה האסלאמית כאשר הוא עומד בראשה כמנהיג הרוחני.
לפני המהפכה.
מוחמד רזה פהלווי הוחזר לשלטון ב-1953 לאחר שנמלט בעקבות ניסיון לפטר את מוסאדק, שלטונו הוחזר באמצעות מבצע AJAX של סוכנות הביון המרכזית (CIA) וה-MI6, בו הופל שלטונו של מוחמד מוסאדק, בשל רצון המעצמות להשיג את השליטה המחודשת על מצבורי הנפט האיראנים וחשש מהתקרבותו לברית המועצות. השאה לאחר 1953 נותר ביחסים טובים עם ארצות הברית, אך רפורמות המהפכה הלבנה הובילו למאבק בין הדעות האיסלאמיות המסורתיות. שכן בעוד השאה ניסה להרחיב את זכויות האדם במדינה, אנשי הדת התנגדו להעניק זכויות שוות בשוק העבודה ובמיוחד בעמדות מפתח, שיפוט והנהגה לנשים ולא-מוסלמים. בנוסף התנגדו האחרונים לאיסור השאה על הנשים לעטות צ'אדור, כמו לשתית אלכוהול, הימורים ויחסי מין לפני נישואין - אותם השאה לא הסכים לאסור בחוק. באותה העת, השלטון החל להיתפס כמושחת וכשלא מקדם מספיק את נושא זכויות האדם, דבר שהוביל להתנגדות רבה באיראן ולביקורת מצד חלקים נרחבים בקהילה הבינלאומית.
ההתנגדות לשלטון השאה הייתה ברבים ממגזרי החברה, בין השאר מעמד חכמי הדת, העולמא, ומעמד הביניים של מוכרי הבזאר. חשובות במיוחד היו הדמויות הדתיות שצמחו לאופוזיציה חזקה באיראן. מאז מחאות הטבק במאה ה-19, גדלה ההשפעה הפוליטית והדתית של העולמא. התאולוגיה השולטת באיראן חיברה באופן הדוק בין עניינים דתיים לחילוניים, והייתה לה היסטוריה ארוכה של אקטיביזם חברתי. לדוגמה, התנגדות לברוטליות של המשטר ומחויבות למאבק בעוני. אקטיביזם זה לווה בשמרנות רבה כלפי ערכים אסלאמיים. עם צמיחתה של אופוזיציה זו, השאה הכה קשות במתנגדיו. ב-1963, לדוגמה, הוא התקיף תלמידים לתאולוגיה שניסו למנוע פתיחת חנות משקאות. האייתוללה ח'ומייני הנהיג התנגדות באזור קום נגד השאה, וטען כי משטרו דיקטטורה אנטי-אסלאמית. לאחר מעצרו של ח'ומייני וגירושו מאיראן ב-1964, גברו המהומות בקרב תומכיו. פהלווי לעיתים קרובות הגיב למהומות באלימות, מעצר או הרג מפגינים. לא ידוע כמה נהרגו בתקופה זו; ממשל פהלווי טען כי מדובר ב-86 איש, ואילו גולים איראנים ניפחו את המספרים לעשרות אלפי אנשים.
בין השנים 1963 ל-1967, הכלכלה האיראנית גדלה מאוד, בשל עליית ערכו של הנפט וכן בזכות ייצוא הפלדה. אך באותו הזמן גם האינפלציה גברה, והצמיחה הכלכלית לא שיפרה את מצבם של האיראנים בני המעמד הנמוך והבינוני. רבים מכספי הצמיחה הוקצו לקידום נקודות המהפכה הלבנה תוך קידום החינוך והטכנולוגיה, אך עדיין חלק גדול מההון הגיע לשימושם הפרטי של השאה ותומכיו. כשמנהיגי משטר השאה, יחד עם אלה שפעלו כמתווכים בינו לבין החברות המערביות, נהגו בראוותנות בזבזנית וכך הגבירו את חמתם של אלה שלא נהנו מהעושר. הממשל גם החל להוציא כמויות גדולות של כספים על רכישת מערכות נשק מתקדמות, בעיקר מארצות הברית.
כשהוא ניצב בפני התנגדות גוברת מצד המנהיגים הדתיים, שנתמכו בידי מנהיגים עסקיים ב-1975, החל השאה במאמץ חדש לחזק את שלטונו על החברה האיראנית. ניסיון זה כלל את הקטנת תפקיד האסלאם בחיי הממלכה, והדגשת התרבות הקדם-אסלאמית, במיוחד האחמנית. ב-1976 בוטל השימוש בלוח המוסלמי המבוסס על מחזור הירח, והוחלף בלוח הפרסי המבוסס על השמש והירח. הייתה גם צנזורה רחבה של פרסומים אסלאמיים ומרקסיסטיים. הרפורמות של השאה ידועות כ"מהפכה הלבנה", או "מהפכת המלך". הוא גם ביטל את השיטה הפיאודלית (דבר שבין השאר גרם להקטנת הכנסותיהם של אנשי הדת השיעים) והעניק זכות בחירה לנשים (דבר שאנשי הדת התנגדו לו כניסיון "להוציא את הנשים לרחובות").
התנאים באיראן לפני המהפכה.
המגזר העני ביותר של האוכלוסייה האיראנית, הייתה האוכלוסייה הכפרית שהייתה גם הדתית ביותר, וזו שהתנגדה ביותר למה שנראה כאימפריאליזם זר. העניים היו בעיקר כפריים, ועירוניים חדשים שעברו לגור בערים מהכפרים והקימו שכונות עוני, ובעיקר בבירה טהראן. הם רצו לשוב לסגנון החיים האסלאמי הבסיסי, והתנגדו למאמציו של השאה לכיוון המודרניזם והקידמה, אותם ראו כחלק מהאימפריאליזם. בנוסף, רבים חשבו שהעושר שנוצר על ידי תעשיית הנפט מעמיק את הפערים בין העשירים לעניים. עם החינוך, העיור והחשיפה למודרניות של מעמדות הביניים, רבים החלו לראות במשטר חלק מהבעיה, בשל השחיתות והדספוטיזם של משטרו.
בתחילת שנות ה-70, עם עליית מחיר הנפט, גדל הכעס כלפי המשטר והשחיתות שלו. השחיתות הפנימית התבטאה, לדוגמה, בטקסים לציון 2,500 שנה להיווסדה של האימפריה הפרסית שנערכו בפרספוליס ומנהיגי העולם הוזמנו אליהם ואולם לא כל העם האיראני. החגיגות באוקטובר 1971 ארכו שלושה ימים, ואף שעל פי הפרסומים הרשמיים עלותן הייתה 40 מיליון דולר, משערים כי הסכום היה קרוב יותר ל-120 מיליון. המסיבה כללה כטון קוויאר, ומטעמים שהוכנו על ידי 200 שפים שהוטסו מפריז.
הלחץ בשנים אלו לשינוי במדיניות הממשלה נעשה חזק יותר. אפילו המגזרים הפרו-מערביים באיראן התנגדו לסגנון האוטוריטרי של המשטר ולשימוש הרחב במשטרה החשאית (הסאוואכ). רבים ברחו מאיראן לפני המהפכה, ואחרים החלו להתארגן. באותו זמן, תנועה פופוליסטית רחבה יותר החלה להתארגן במסגדים ובהטפה שביקרה את אורח החיים המערבי. ההתנגשות בין האוכלוסייה הצעירה והגדלה, לבין מבנה חברתי שלא איפשר את ההתקדמות של מדינה מודרנית או את היציבות של מדינה מסורתית, יצרה את התנאים למהפכה.
מחאות לפני המהפכה.
ב-1977, לאחר לחץ בנושא זכויות אדם מהנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, שאיים להפסיק את משלוחי הנשק, בוצעו כמה צעדים לקידום זכויות אדם: יותר מ-300 אסירים פוליטיים שוחררו, הצנזורה פחתה, ונעשתה רפורמה במערכת המשפט. הרפורמה ביקשה להרחיב את זכויות הנשים והלא-מוסלמים ולאפשר להם תפקידי הנהגה, שיפוט וסמכות. שחרור ההגבלות והדיבור על הרחבתם, הובילו לחיזוק ההתנגדות הדתית, ובמקביל להגברת הלחץ על הוצאתם לפועל ובעד זכויות אזרח נוספות ונגד המשטר. כמו כן, מדיניות רפורמת הקרקעות שיושמה על ידי השאה, שגם היא הייתה פרי של לחץ אמריקאי, הכעיסה מאוד את המולות, ואלו הכריזו על מלחמת קודש כנגד השאה והוסיפו על בעיותיו.
אופוזיציה מוקדמת זו הונהגה בידי מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" שבראשה עמד. הייתה זו קבוצה ליברלית וחילונית שהייתה מקורבת לתנועתו של מסגדה משנות ה-50. לקבוצה זו הייתה תמיכה משמעותית באיראן ובמערב.
יותר רדיקלי ממנו היה עלי שריעתי, שאיחד בין מרקסיזם לבין השיעה, וכך יצר תנועה מהפכנית ששאבה את השראתה מהמהפכות בקובה ובאלג'יר. הרצח לכאורה של שריעתי בלונדון ב-1977, בו הואשמו סוכני הסאוואכ - המשטרה החשאית, הגביר מאוד את המתח.
העולמא היו חלוקים בדעותיהם - חלקם תמכו בחילונים הליברלים, וחלקם במרקסיסטים. ח'ומייני, שהיה בגלות בעיראק, הוביל סיעה קטנה שתמכה בהפיכה וביצירת מדינה תיאוקרטית. בסוף 1977, בנו של ח'ומייני, מוסטפא, נמצא מת בנסיבות לא ברורות; שוב הואשמו כוחותיו של השאה.
רוב הקבוצות האנטי-ממסדיות פעלו מחוץ לאיראן, בעיקר בלונדון, פריז, עיראק וטורקיה. נאומים מאת מנהיגי הקבוצות האלה הוברחו בקלטות לאיראן, כך שגם האוכלוסייה שאינה יודעת קרוא וכתוב תוכל להאזין להם. החל משנת 1964 הקלטות כללו האשמות לניוון מוסרי במשפחת המלוכה, בעיקר נגד שמס פהלווי שהמירה לקתוליות. בנוסף הציגו בדיות כי מוחמד רזא שאה פהלווי המיר דת לזורואסטריות, או שהוא ישראלי וגויר ליהדות, או שקיבל אזרחות אמריקאית ומתוך כך הפך ל"סוכן של ארצות הברית" ואינו נאמן לאיראן. ח'ומייני זכה לתמיכה רחבה מצרפת, ארצות הברית, ובריטניה ובמיוחד לבמה רחבה בטלוויזיה להפצת תעמולה נגד השאה.
המהפכה.
תחילת המחאה.
בתקופה שעד 1978, האופוזיציה לשאה הגיעה בעיקר מהמעמד הבינוני העירוני, מגזר מהאוכלוסייה שהיה חילוני למדי, ושהיה תומך במלוכה חוקתית. היו אלה הקבוצות האסלאמיות שהצליחו לאסוף את המסה הגדולה של האוכלוסייה נגד השאה.