בשובו, מובס, לשטרסבורג, פרצה בעיר מגפת דבר, אז איבד את חברו הנאמן ההומניסט וגדול התאולוגים הרפורמטורים של שטרסבורג, שיחסו ליהודים היה מתון ואוהד, וולפגנג קפיטו. אחריו איבד בוצר גם את אשתו, שהותירה אחריה בן נכה. בוצר נשא לאישה את אלמנתו של ידידו קפיטו, שהביאה עימה ארבעה ילדים מנישואים קודמים. לזוג נולדה בת לה קראו בשמה של אשתו המנוחה.
לקראת מלחמה 1542–1549.
היעד הבא של בוצר היה קלן, שהייתה עיר שהנסיך הבוחר שלה (אלקטורט) היה בעל עמדת כוח ולשון מאזניים, ולכן חשובה מאוד. בוצר יצר קשר טוב עם הארכיבישוף של קלן, ולאחר תקופה של הישגים נראה היה שזו עברה תהליך של רפורמציה. חרף תהליך הרפורמציה שכמעט הושלם, פנו אנשי הקתדרלה לקיסר קרל החמישי שיחלץ אותם מציפורני הרפורמיסטים. קרל הכניס את צבאו לקלן, ומתנגדי הרפורמציה היטו את הכף לטובתם. הארכיבישוף שסייע לבוצר הודח והוחרם, ובוצר עצמו נאלץ להימלט לשטרסבורג, נוטש את הקהילה בקלן אותה המיר לפרוטסטנטיות זה לא מכבר ומותיר אותה מופקרת לקראת מלחמה. לאחר פרוץ המלחמה נכנעו רוב הכוחות הפרוטסטנטים בפני צבאו של הקיסר, וקרל השליט את הסכם הביניים באוגסבורג, שהחזיר הרבה מהסמכויות והזכויות לקתולים. קרל היה זקוק לדמות פרוטסטנטית ייצוגית שתיתן גושפנקה להסכם הזה, ובחר בבוצר, שנאלץ לחתום עליו בניגוד רצונו לאחר שקרל אסר אותו והפעיל עליו לחץ.
בוצר המשיך להיאבק עם שובו לשטסבורג ופרסם כתבים ופמפלטים הקוראים לאזרחי שטרסבורג להיאבק על אמונתם הפרוטסטנטית. קרל החל לרדוף את בוצר ולמנוע מכתביו לצאת לדפוס. הלחץ מצד הקיסר גבר ומועצת הגילדות בעיר החליטה להיכנע ולחתום על הסכם הביניים. בוצר נאלץ לעזוב את שטרסבורג, שכן היווה נטל וסכנה לתושביה. ב-1549 נמלט בוצר משטרסבורג כפליט חסר אמצעים, זכויות והגנה, ממש כשם שהגיע אליה 25 שנים קודם לכן.
הגלות לאנגליה (1549–1551).
בוצר קיבל את הזמנתו של תומאס קרנמר להגיע לאנגליה ולסייע לחזק שם את הרפורמציה. בוצר הגיע לאנגליה והתקבל שם בכבוד גדול. תומאס קרנמר ערך לבוצר היכרות עם המלך אדוארד השישי ומשפחתו של בוצר הגיע להתיישב באנגליה זמן מה אחרי כן.
בוצר קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' כאשר קולגה שלו באוניברסיטת אוקספורד, פיטר מרטיר, נקלע לפולמוס חריף שם בנוגע לסקרמנט האויכריסטה ולמהות הלחם והיין בסעודת האדון. בוצר, עייף ומותש מהסוגיה הזו, שבעיני רוחו הייתה פחות עקרונית מהחשיבות שייחסו לה, ושבע אכזבות ומרורים מהתבוסות והמפלות שסוגיה זו גרמה לו, הצהיר שאינו נוקט עמדה בסוגיה זו, ולא מצדד לא בדוקטרינה הקתולית, לא בלותרנית ואף לא בזו של צווינגלי. בשלב זה בחייו הטיף להימנע עד כמה שאפשר מפולמוס מיותר, ולהעדיף את המכנה המשותף הרחב שאיתו כולם יוכלו לחיות באמונתם.
תקרית דומה קרתה סביב פולמוס בנוגע ללבישת בגדי הכמורה המיוחדים, שכאמור בוצר האמין שיש לבטל מנהג זה ולחזור לסקרמנטים הפשוטים של הנצרות בראשיתה. ג'ון הופר, הבישוף של גלוסטר, סירב ללבוש את בגדי הכמורה המיוחדים למיסה, וקרא לבוצר לתמוך בעמדתו. בוצר סירב לצדד בהופר, חרף העובדה שעמדה זו הייתה זהה לעמדתו, כיון שידידו תומאס קרנמר תמך בדיעה שאת הסקרמנטים יש לבצע בבגדי כמורה מיוחדים. בכך ביטא בוצר שוב את הפרגמטיזם שלו ואת רצונו להימנע ממחלוקות אף במחיר סילוף העקרון הדוקטרינרי. הופר אם כן לא זכה בתמיכתו של בוצר והושלך למצודת לונדון עד שנכנע לדרישתו של קרנמר.
בוצר התפרסם כלוחם למען הפצת הרפורמציה, אך באנגליה אכזב את הציפיות שתלו בו. למוד ניסיון העדיף את הגישה הפרגמטית. בספרו "The De Regno Christi" מגולל בוצר את כל ניסיון חייו וממקד את מאמציו כעת לא במלחמות מול הכנסייה, אלא בחינוך ההמונים לחיי היומיום לאור האמונה הפרוטסטנטית. הוא הפציר במלך אדוארד להעביר חוקים בפרלמנט המעצבים את חיי היומיום לאור הרפורמציה. הוא פנה לדיאקונים ולאנשי הכניסה שעיקר משימתם תהיה לדאוג לרווחת המאמינים, לדאוג לעניים ולחלשים, לחנך את קהילתם, יותר מאשר לדקדק בדקדוקי עניות בסקרמנטים. בכך ביטא את מורת רוחו הגדולה מכל הפולמוסים והמאבקים הגדולים בהם נטל חלק כל חייו, ושהוכרעו בשל היתפסות לדקדוקי עניות. הוא התיר את הגירושים, והדגיש את חשיבות שיפור הכלכלה, החקלאות והחינוך.  ספרו זה לא יצא לאור באנגליה, כי אם בבזל כמה שנים אחרי כן.
תרומתו הגדולה לרפורמציה האנגלית הייתה סידורו ועריכתו של ספר התפילות והמנהגים, Book of Common Prayer, שהיה שונה לחלוטין מהמהדורה הראשונה שלו. בוצר, שכעת היה עייף מדוקטרינריות ומוכוון כולו למשימת חינוך הקהילה, ערך את הספר לפי עקרון הפשטות, הנהירות לאדם הפשוט שאינו איש כמורה. הוא פישט את הליטורגיה, פישט את הטקסים והמנהגים והסיר כל סלסול וקישוטיות טקסית שנראתה בעיניו כעת לא נחוצה ולא מחוברת להמון העם. הוא עיצב פרקטיקה דתית מובנת ואינטואיטיבית, ובניגוד לעבר, אז כיוון את כתביו לשליטים ואנשי כנסייה פולמוסיים, כעת כיוון את כל מאמציו למען האדם הפשוט, שאיננו איש כמורה ולא מצוי בנבכי הפלפולים הדוקטרינרים חסרי הנגיעה לחייו. למחקר אין מענה חד משמעי לגבי מידת ההשפעה שהייתה לספר התפילות והמנהגים בעריכתו. אף על פי שתרומתו של בוצר לרפורמציה האנגלית הייתה צנועה, הוא חווה את האחדות המלכדת לה שאף, דרך עריכת והפצת הספר של התפילות והמנהגים העממי השווה לכל נפש.
מותו.
תקופת שהותו של בוצר באנגליה לוותה בהידרדרות מתמדת במצב בריאותו. הוא ציווה את ממשיכיו להבין ולהטמיע את המסרים שביטא בספרו האחרון, שמבוסס על ניסיון חייו מלאי התלאות. הוא מת בגיל 59 ונקבר בקיימברידג'.
אחרי מותו הכריזה המלכה מרי הראשונה עליו ועל הקולגות שלו כעל כופרים, וכל כתביו נרדפו והושמדו. המלכה אליזבת הראשונה החזירה את מורשתו ואת זכרו.
אקים ישראל
ג'נוגלי
ג'ינוגלי
יחסי בולגריה–בנגלדש
יחסי בולגריה–בנגלדש הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה העממית של בנגלדש. שתי המדינות מחשיבות יחסים אלו ליחסים לבביים, ומבקשות לחזקן. בולגריה הייתה אחת מהמדינות המעטות שהכירו בבנגלדש זמן קצר לאחר הכרזת עצמאותה בשנת 1971.
שיתופי פעולה.
בין המדינות מתקיימים מספר רב של שיתופי פעולה, בעיקר במגזרי החקלאות, התרבות והטכנולוגיה. בשנת 2014, שתי הממשלות חתמו על מזכר הבנות בנוגע להקמת התייעצות שותפת בין המדינות שתקדם את שיתוף הפעולה ההדדי בין משרדי החוץ והמדינות בפרט. בנגלדש ובולגריה הראו אינטרס משותף בהגברת היחסים הכלכליים בין המדינות.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, בולגריה ייצאה לבנגלדש סחורה בשווי 15.2 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם דשנים פוספטיים, אוכל המיועד לבע"ח, דם אנושי, אנזימים, ציוד שידור, קאולין, קטניות יבשות ומוצרי ברזל. לעומתה, בנגלדש ייצאה לבולגריה סחורה בשווי 2.4 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם חוטי יוטה, תיקים, חולצות, סרטנים, מעילים ומוצרי בגדים.
אנתרקס
פרנסואה מובאנדז'ה
הירוקי סאקאי
הירוקי סאקאי (ביפנית: 酒井 宏樹, באנגלית: Hiroki Sakai, נולד ב-12 באפריל 1990 בקאשיווה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת המגן הימני באוראווה רד דיימונדס ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים.
קאשיווה רייסול.
סאקאי למד כילד בבית ספר לכדורגל במשך 10 שנים, ותחילה תופקד כחלוץ, עד שעבר הסבה לעמדת הבלם. בשנת 2003, כשהיה בן 13, החל לשחק בנוער של קאשיווה רייסול, ונסע כנער להתאמן בברזיל במועדון הכדורגל מוז'י מירים, שם התבסס כמגן ימני. בשנת 2009 החל להשתייך לקבוצה הבוגרת של קאשיווה רייסול, והחל מעונת 2010 החל גם לשחק בה. בעונה זו ערך 9 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וקבוצתו סיימה במקום הראשון בליגת המשנה היפנית ועלתה ליגה. בעונת 2011 סאקאי הפך לשחקן הרכב קבוע, וזכה עם קאשיווה רייסול באליפות ליגת העל היפנית, כבר בעונת החזרה שלה לליגה. בשלהי 2011 השתף סאקאי עם קאשיווה רייסול בגביע העולם למועדונים 2011, והגיע עם הקבוצה לחצי הגמר, שם הפסידה 1–3 לסנטוס, כשסאקאי הבקיע את השער לקבוצתו. במשחק על המקום השלישי הפסידו סאקאי וקאשיווה לא-סד בפנדלים. בתום עונה זו נבחר סאקאי לרוקי השנה בליגת העל היפנית, ונכלל בנבחרת העונה. בעונת 2012 זכה סאקאי עם קאשיווה רייסול בסופר קאפ היפני, לאחר ניצחון 1–2 על מועדון ספורט טוקיו. את עונת 2012 החל סאקאי בקאשיווה רייסול והמשיך להציג יכולת טובה מאוד, שגררה התעניינות ממועדונים באירופה. ביוני 2012 ערך סאקאי את הופעתו האחרונה בקבוצה, בניצחון 2–6 על גמבה אוסקה. לאחר מכן חתם בהנובר 96 מהבונדסליגה, ששילמה עבורו מיליון אירו.
הנובר 96.