בשנת 1916 היה עליו לחזור לצרפת עקב בריאותו המידרדרת של אביו, שביקש ממנו לסייע בניהול מפעל החרסינה המשפחתי. שם נישא לסוזן לליק, בתה של מעצבת הזכוכית רנה לליק. הוא המשיך להתכתב עם סטיגליץ לעיתים תכופות, אך עקב נישואיו ומעורבותו הגוברת בניהול עסקי המשפחה בצרפת, מעולם לא חזר לניו יורק. אביו מת ב-1922 והאבילאן עבר לאיזר-סור-קרס שם הקים כרם. האבילאן מת בפריז ונקבר באיזר-סור-קרס.
פעילותו בתקופת השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייע האבילאן לז'ורז' גבריאל פיקאר, צייר יהודי ובעל אות לגיון הכבוד, שחי באוברנה (Obernai) שבאלזס. בסוף המאה ה-19 סייע פיקאר לכלתו של האבילאן, רנה לליק (René Lalique), שהייתה אמנית זכוכית, להציג את יצירות הזכוכית והתכשיטים שלה בתערוכה פריזאית. ביולי 1940 ביקש פיקאר עזרה מהאבילאן. הוא ועוד 18 משפחות יהודיות גורשו מבתיהן על ידי הגסטפו. האבילאן הזמין אותו אליו, לאיזר-סור-קרס ולאחר מכן ללה מות (La Mothe) שבחבל הוט-מארן שבצפון מערב צרפת. פיקאר הגיע לאיזר-סור-קרס בינואר 1941 ושהה במקומות אלה - איזר-סור-קרס ולה מות - עד מותו מהתקף לב בשנת 1943. בכך שאפשר לפיקאר היהודי להתגורר אצלו, עמד האבילאן בסכנת מוות עקב החוקים נגד מסתירי יהודים. בשנת 2006 הוכר האבילאן על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
זכות הקיום
זכות הקיום מתוארת כאחת התכונות של מדינה ריבונית. במאמר מהמאה ה-19, כתב הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן שלמדינה יש זכות קיום כאשר תושביה מוכנים להקריב את האינטרסים שלהם עבור הקהילה שהיא מייצגת. בניגוד לזכות להגדרה עצמית, זכות הקיום אינה מאפיינת עמים אלא מדינות. זו אינה זכות מוכרת במשפט הבינלאומי. השימוש הבולט במונח הוא במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי מאז שנות ה-50.
זכות קיומה של מדינה דה פקטו עשוי להשקל כנגד זכותה של מדינה אחרת לשלמות טריטוריאלית. תומכי זכות הקיום רואים בה השתלשלות של הזכות להתקיים שמוכרת בידי כותבים על החוק הבינלאומי כזכות יסוד של מדינות, במשך מאות שנים.
שימוש היסטורי.
זכות הקיום של מדינות נדונה על ידי הוגי דעות רבים במאה ה-19, ביניהם תומאס פיין וולטר סקוט. המאמר המרכזי שדן בסוגיה זו הוא "מה היא אומה?" של ארנסט רנן, שפורסם בשנת 1882, ושם כתב: "כל עוד המדינה מוכיחה את כוחה המוסרי בכך שתושביה מקריבים את טובת הפרט לטובת הקהילה, אז המדינה היא לגיטימית ויש לה זכות קיום. אם מתעורר ספק לגבי גבולותיה, יש להתייעץ עם האוכלוסיות באזורים השנויים במחלוקת." לדברי רנן, זכות הקיום היא לא זכות היסטורית, אלא "משאל עם יומיומי, בדיוק כמו שקיומו של הפרט הוא חיזוק יומיומי של זכותו לחיות."
הביטוי "זכות הקיום" צבר תאוצה בתקופת פירוק האימפריה העות'מאנית בשנת 1918. "אם לטורקיה יש זכות קיום - והמעצמות נוטות לטעון שאכן יש לה – אז באותה מידה יש לה זכות להגן על עצמה מפני כל ניסיון לסכן את קיומה הפוליטי", נכתב במאמר משנת 1903.
זכות הקיום של מדינת ישראל.
הרוזן פולקה ברנדוט תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב ב-1948, ותוכניתו קראה למדינות ערב להכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל. מדינות ערב דחו קריאה זו, וקטעו את שיחות השלום שברנדוט הוביל. התנגדות מדינות ערב לזכות הקיום של מדינת ישראל נמשכה עד 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים, שר החוץ המצרי מוחמד אל-זיאת אמר כי קהיר מקבלת את זכות הקיום של ישראל על בסיס הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. הוא הוסיף כי מהכרה זו לא משתמעת הכרה דיפלומטית בישראל. בספטמבר 1967 מנהיגי ארצות ערב אימצו עמדה נוקשה בשם "שלושה הלאווים" בוועידת חרטום: לא להסכם שלום עם ישראל, לא להכרה דיפלומטית בישראל, ולא למשא ומתן עם ישראל. אבל בנובמבר אותה שנה, מצרים וירדן קיבלו את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שממנה משתמעת קבלת זכות הקיום של ישראל. יאסר ערפאת ומנהיגים פלסטיניים אחרים דחו את ההחלטה, וגם סוריה, באומרה כי "ההחלטה מתייחסת לזכות קיום של ישראל אך מתעלמת מבעיית הפליטים הפלסטינים."
לאחר שנבחר לראשות הממשלה ב-1977, נאם מנחם בגין בכנסת ואמר:
גישת הפלסטינים לזכות קיומה של ישראל השתנתה במהלך המגעים שהובילו להסכמי אוסלו. ב-1988 יאסר ערפאת הודיע בסבב פגישות בסטוקהולם כי אש"ף מקבל את קיומה של ישראל כמדינה יהודית באזור, וכי הוא דוחה ומגנה טרור על כל צורותיו. בשנת 1993 היו חילופי איגרות בין ערפאת לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, בהם כתב ערפאת: "אש"ף מכיר בזכותה של המדינה ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, ומקבל את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242 ו-338." עמדה זו אומצה על ידי המנהיגים הפלסטינים שבאו לאחר ערפאת, לרבות מחמוד עבאס. מאידך, פורסמו גם דעות שונות של אישים פלסטיניים, כדוגמת אלה המזוהים עם חמאס, השוללים את זכות הקיום של ישראל.
זכות הקיום של מדינה פלסטינית.
תוכנית החלוקה כללה הכרה במדינה יהודית ובמדינה ערבית, אך התוכנית נדחתה על ידי ארצות ערב והובילה לפרוץ מלחמת העצמאות.
רוב ממשלות ישראל התנגדו להקמת מדינה פלסטינית. בדיון בכנסת ב-5 באוקטובר 1995 על הסכם אוסלו ב', אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכם היא "למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל."
לאחר רצח יצחק רבין, שאלת הקמתה של מדינה פלסטינית עלתה מפעם לפעם במסגרת שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים. בישראל יש התומכים בגישת "שתי מדינות לשני עמים", שמשמעותה תמיכה בזכות הקיום של מדינה פלסטינית.
שימושים נוספים בזכות הקיום.
בקונגרס ברלין נדונה השאלה האם למדינה ארמנית יש זכות קיום. לאחר רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה עלתה שאלה זו שוב.
תומכים של מדינות בדלניות השואפות לעצמאות נוטים לגייס את זכות הקיום כאחד הטיעונים בעד הקמת מדינה עצמאית. זכות זו נתבעת על ידי תושבי חבל הבסקים (הדורשים עצמאות מספרד), צ'צ'ניה (הדורשים עצמאות מרוסיה), כורדיסטן (סוריה, עיראק, טורקיה, איראן), בדלני צפון אירלנד (הממלכה המאוחדת) והמדינה הפדרלית של נובורוסיה (אוקראינה).
רב נסים מקירואן
נסים מקירואן
נתן ב&quot;ר יחיאל
נתן הרומי
אידה קוק
אידה קוק (באנגלית: Ida Cook; ) הייתה סופרת בריטית, חסידת אומות העולם.
קורות חיים.
אידה קוק נולדה בשנת 1904 בסנדרלנד שבאנגליה. בצעירותה, היא ואחותה לואיז (Louise, 1991-1901) עבדו כפקידות בשירות הציבורי – לואיז עבדה כמזכירה ואידה עבדה כקלדנית. בין האחיות הייתה מערכת יחסים הדוקה וקרובה מאוד במשך כל חייהן, והן גרו יחדיו במשך זמן רב.
בשנת 1923, שמעה לואיז במקרה הרצאה על אופרה ומוזיקה קלאסית. האחיות חסכו כסף וקנו גרמופון ישן ומספר תקליטים, והתלהבו מאוד מן המוזיקה. זמן קצר לאחר מכן, הן החלו ללכת יחד לאופרה על מנת לראות בעצמן את הכוכבות ששמעו בגרמופון. הן ראו בפרימדונות (הזמרות הראשיות) גיבורות מהוללות, ורצו להתקרב אליהן, ובפרט לזמרת האהובה עליהן אמליטה גאלי-קורצ'י. כאשר גילו שהיא שרה רק בניו-יורק, החליטו לחסוך כסף לנסיעה. הן שלחו מכתב לאמליטה גאלי-קורצ'י בו סיפרו לה על רצונן לנסוע, והיא הבטיחה להן כרטיסים חינם להופעה כאשר יוכלו להגיע. במשך שנים חיו באופן הצנוע ביותר שיכלו על מנת לחסוך לנסיעה לניו יורק.
לבסוף, בדצמבר 1926, הן הפליגו בספינה לניו יורק לראות את גאלי-קורצ'י. הן פגשו אותה לאחר ההופעה, והוזמנו לדירתה. בהמשך, אידה ולואיז התחברו בצורה דומה גם לזמרות אחרות שנתחבבו עליהן, בתחילה לרוזה פונסל ולאחר מכן לוויקטוריה אורסוליאק. ויקטוריה ובעלה, המנצח האוסטרי קלמנס קראוס, הזמינו אותן לסבב הופעות באוסטריה ובגרמניה שקלמנס ארגן. בסיומו של סבב הופעות זה ויקטוריה שלחה איתן בחזרה לאנגליה אישה זקנה, וביקשה מהן לדאוג לה. זו הייתה היהודיה הראשונה שהן הצילו.
אידה ולואיז לא עבדו מאז הנסיעה לניו יורק, ונותר להן מעט מאוד כסף, לכן אידה החלה לכתוב מאמרים למגזין אופנה. בהתחלה זו הייתה דרך להרוויח כסף על מנת לממן נסיעות לאופרה באירופה, אך עם הזמן תאבונן של האחיות לאופרה גדל, וכתיבת מאמרים לא הספיקה למימון נסיעותיהן.
בשנת 1935, כתבה קוק את ספרה הראשון, "רעיה לכריסטופר (A Wife for Christopher)". הספר הצליח מאוד, ואידה נתבקשה לכתוב ספרי המשך. הכנסותיה מכתיבת ספרים החלו לגדול, מה שאפשר לה להפסיק לעבוד כקלדנית, ובנוסף איפשר לאחיות לממן את פעילותן להצלת יהודים.
במהלך הקריירה שלה כסופרת, אידה קוק כתבה מעל 110 ספרים, חלקם עיבודים של מחזות קלאסיים כגון אותלו, יבגני אונייגין וכרמן. היא הייתה סופרת הצללים של טיטו גובי וכתבה את הביוגרפיה שלו, שהופיעה תחת שמו, ובשנת 1950 כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, "We Followed our Stars" ("עקבנו אחר כוכבינו"). היא מתה מסרטן ב-22 בדצמבר 1986.
פעילות להצלת יהודים.
אידה ולואיז קוק ביקרו בגרמניה כדי לצפות באופרה, ובמהלך ביקורן התוודעו, דרך ידידותן עם קראוס קלמנס ועם ויקטוריה אורסוליאק, למצוקת היהודים הנרדפים. הן בדקו וגילו כי על מנת להכניס פליטים לבריטניה, החוק דרש כי יהיו לפליט עבודה או מספיק ממון על מנת לדאוג לעצמו. אידה ולואיז מימנו את נסיעתם של הפליטים לבריטניה, ועזרו להם להבריח את ממונם (שהמשטר הנאצי אסר עליהם לקחת) על מנת שיוכלו לקבל אישור כניסה לבריטניה, באמצעות נשיאת תכשיטי פנינים ויהלומים ולבישת מעילי פרווה יקרים שהיהודים לא יכלו לשאת בעצמם.