פרוז ידועה כנגנית המסור מספר אחת בעולם וזכתה לכינוי "גברת מסור". מחקריה על ההיסטוריה של הכלי והמנגנים בו מתפרסמים כמדור קבוע בעיתון של איגוד נגני המסור הבינלאומי בארצות הברית. היא גם משמשת כשופטת בתחרויות הנגינה במסור בצרפת והיא המארגנת של פסטיבלי נגני המסור בניו יורק ובישראל.
פרוז הופיעה עם תזמורות רבות, כגון התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, התזמורת הפילהרמונית של וסטצ'סטר, התזמורת הסימפונית המלכותית של מרוקו, אנסמבל סולני תל אביב, ועוד. היא הופיעה בקונצרטים בלינקולן סנטר עם המלחין פיטר שיקלי , הידוע בכינויו "PDQ Bach", כמו גם עם "אגודת התזמורת הקטנה" בניו יורק. כמו כן הופיעה כסולנית בקרנגי הול ובמדיסון סקוור גרדן.
פרוז נכללה ברשימות "הטובים בניו יורק" של העיתונים "טיים אאוט ניו יורק", "וילג' וויס", "ניו יורק פרס" ו"ניו יורק רזידנט". נגינתה נשמעת בפסקולים של סרטים רבים ובפרסומות טלוויזיה.
פרוז תומכת בנגינת רחוב ובכל מקום בעולם אליו היא מגיעה היא מקפידה לנגן גם ברחובות. היא משמשת כשופטת באודיציות לקבלת רישיון הופעה ברחוב בניו יורק. היא נבחרה לייצג את המקצוע "נגן רחוב" בספר "120 מקצועות שלא יכבלו אותך למשרד". כמו כן הספר "צלילים מהרכבת התחתית" הקדיש לה פרק. שמה מוזכר בעשרים ושניים ספרים באנגלית ובצ'כית.
מלבד נגינה במסור מתמחה פרוז גם בנגינה על פעמוני פרות אירופאים ואמריקאים, פעמוני יד אנגלים, פעמוני ארבע ביד, בנבל זכוכית ובטרמין.
כיום מתגוררת לסירוגין בניו יורק ובגבעתיים.
אאוג'ן רלג'יס
אֵאוּגֵ'ן רֶלְגִ'יס (ברומנית: Eugen Relgis; 2 במרץ 1895 - 22 במרץ 1987) היה שם העט של אֵאוּגֵ'ן זִיגְלֶר, סופר, משורר, מתרגם ופילוסוף, אנרכיסט ופציפיסט יהודי רומני.
חייו.
רלג'יס נולד כנראה ביאשי שברומניה, בשם Eisig D. Sigler (אייזיג זיגלר) ולמד בבית הספר התיכון בפיאטרה ניאמץ ובפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1912 כתב את מאמרו העיתונאי הראשון בעיתון "הבוקר" והמשיך והשתתף בעיתון "רמפה" עם מאמרים ופואמות בפרוזה ובעיתון "הדעה" עם מאמרים ספרותיים. שנה לאחר מכן כתב את ספרו הראשון, "ניצחון האי-קיום". באוניברסיטת בוקרשט לקח גם קורסים בפילוסופיה מ-1914 עד 1916.
ב-1916, לאחר שדרום רומניה נכבשה בידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, נסע לקונסטנטינופול, לאיים בים השיש, לאסיה הקטנה ולאתונה. ב-1920 ייסד וניהל את העיתון "אנושות", אשר צונזר.
רלג'יס הושפע מתורתו של הפציפיסט ההודי רבינדרנת טאגור שאותו העריץ, וגם היה חבר של הסופרים הפציפיסטים הגולים בשווייץ: רומן רולן הצרפתי ושטפן צווייג האוסטרי-יהודי. כמו כן, הוא הושפע רבות מהיצירה "הביולוגיה של המלחמה" (1917) של גאורג ניקולאי, והעביר את הרעיונות המוצגים בה מהמישור הביולוגי למישור החברתי כאשר ב-1922 פרסם ברומנית את הספר "עקרונות הומניטריסטיים".
ב-1923 ארגן רלג'יס בבוקרשט את מה שהוא כינה "הקבוצה ההומניטריסטית הראשונה" והפיץ את "קריאה לאינטלקטואלים ולעובדים הנאורים" (Llamamiento a los intelectuales y a los trabajadores iluminados), שתורגם לספרדית, צרפתית, גרמנית, בולגרית, איטלקית, שוודית, הונגרית, אנגלית ואספרנטו. על המהדורה השנייה של הספר בשפה הספרדית (1932) חתומים הנרי ברבוסה, האנרכיסט הצרפתי מנואל דבלדה, שטפן צווייג, האנרכיסט האוסטרי רודולף גרוסמן (המוכר תחת שם העט פייר רמוס), הסופר הסוציאליסטי האמריקאי אפטון סינקלר, רבינדרנת טאגור, הרופא האנרכיסטי הברזילאי פביו לוס, האנרכיסט הארגנטינאי קמפיו קרפיו ואחרים.
הפעילות של רלג'יס כללה, בין היתר, השתתפות בכנסים פציפיסטיים בלונדון, וכן בזונטגסברג שבאוסטריה ביולי 1928, עריכת העיתונים "Cugetul liber" (מחשבה חופשית, 1928-1929) ו-Umanitarrismul (הומניטריזם, 1929-1930) ומסעים ברחבי אירופה בניסיון ליצור "אינטרנציונל של אינטלקטואלים". בסופו של דבר, האידיאליזם הפציפיסטי וההומניטריסטי של רלג'יס נתקל במציאות האכזרית של מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947, היגר יחד עם אשתו לפריז ואז לאיטליה, ולאחר מכן לבואנוס איירס. לבסוף השתקע במונטווידאו. ב-1962 נסע מטעם אוניברסיטת אורוגוואי לשווייץ, לאיטליה ולישראל. הוא קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-1972.
רלג'יס נפטר במונטווידאו ב-22 במאי 1987.
מרסל דיפרה
מרסל דיפרה (בצרפתית: Marcel Dupré, 3 במאי 1886 - 30 במאי 1971) היה נגן עוגב, פסנתרן, מלחין ופדגוג צרפתי.
חייו.
מרסל דיפרה נולד ברואן (נורמנדי) למשפחה מוזיקלית ונחשב לילד פלא. בשנת 1904 נכנס לקונסרבטואר בפריז, שם למד אצל שארל-מארי וידור ואחרים. ב-1914 זכה דיפרה בפרס רומא על הקנטטה "פסיכה". בשנת 1936 התמנה לפרופסור לנגינה ולאלתור בעוגב בקונסרבטואר של פריז.
דיפרה התפרסם בנגינה ביותר מ-2,000 רסיטלים לעוגב ברחבי אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה, ביניהם סדרת רסיטלים בת 10 קונצרטים של מכלול יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, בשנת 1930 (בקונסרבטואר) ובשנת 1931 (בארמון טרוקדרו), שתי הסדרות בנגינה בעל פה, ללא תווים.
בשנת 1934 החליף דיפרה את שרל-מארי וידור כנגן עוגב בשם בלבד בכנסיית סן סולפיס בפריז, משרה בה התמיד עד מותו בשנת 1971.
משנת 1947 עד 1954 היה מנהל הקונסרבטוריון האמריקאי, השוכן באגף לואי החמישה-עשר בטירת פונטנבלו ליד פריז. בשנת 1954 החליף דיפרה את קלוד דלווינקור כמנהל הקונסרבטואר, שם נשאר עד 1956. דיפרה מת ב-1971 סמוך לפריז.
כמלחין, הוציא תחת ידו קשת רחבה של יצירות ובסך הכול 65 מספרי אופוס. הוא לימד שני דורות של נגני עוגב ידועי-שם, ביניהם רולאנד פאלצ'ינלי, ז'אן לנגלה ואוליבייה מסייאן. פרט למספר יצירות משובחות לנגני עוגב שאפתנים (כגון 79 כוראלים אופוס 28) רוב המוזיקה לעוגב של דיפרה נעה בדרגת הקושי מבינונית לקיצונית ואחדות מהן מציבות לנגן דרישות טכניות כמעט בלתי אפשריות (למשל, "אווקאסיון", אופוס 37,
"סוויטה", אופוס 39, "שני מתווים", אופוס 41, "חיזיון" אופוס 44).
מבין יצירותיו, המושמעות והמוקלטות ביותר הן אלה שנכתבו בראשית הקריירה שלו. בתקופה זו כתב את "שלושה פרלודים ופוגות" אופוס 7 (1914), שהפרלוד הראשון והשלישי מתוכם (בייחוד זה בסול מינור, על מהירותו ועיטוריו הפנומנליים ואקורדי הדוושה שלו) הוכרזו בלתי ניתנים לנגינה על ידי לא פחות מווידור בכבודו ובעצמו. ואכן, הם קשים כל כך לביצוע, שבמשך שנים אחדות היה דיפרה נגן העוגב היחיד שהצליח להשתלט עליהם.
מבחינות רבות אפשר לראות בדיפרה את ה"פגניני" של העוגב - כווירטואוז ברמה הגבוהה ביותר, תרם רבות לפיתוח הטכניקה (הן במוזיקה שלו לעוגב והן ביצירותיו הפדגוגיות) אף כי, כמו פגניני, יצירותיו בלתי מוכרות יחסית למוזיקאים שאינם מנגנים בכלי שלו נכתבה המוזיקה. ביקורת הוגנת ואובייקטיבית של יצירתו המוזיקלית צריכה לקחת בחשבון את העובדה, שבמקרים מסוימים עלול הדגש על וירטואוזיות וטכניקה לפגום בתוכן ובחומר המוזיקלי. עם זאת, המוצלחות ביצירותיו ממזגות את הווירטואוזיות עם שלמות מוזיקלית ברמה גבוהה, איכויות שאפשר למצוא ביצירות כמו ה"סימפוני-פאסיון", הפרלודים ופוגות, Evocation, Esquisses וה- Cortege et Litanie.
נוסף לכתיבתו הפוריה, ערך דיפרה יצירות עוגב של באך, הנדל, מוצרט, ליסט, מנדלסון, שומאן, סזר פרנק וגלאזונוב. כמו כן כתב מחקרים על אלתורי עוגב בשני כרכים (1925 ו-1937), ניתוח הרמוני (1936), קונטרפונקט (1938), פוגה (1938) וליווי מזמור גרגוריאני (1937), נוסף למסות על בניית עוגב, אקוסטיקה ופילוסופיה של המוזיקה.
אף כי הדגש שלו כמלחין היה על העוגב, רשימת יצירותיו המוזיקליות של דיפרה כוללת גם יצירות לפסנתר, תזמורת ומקהלה, מוזיקה קאמרית ומספר עיבודים.
אאוג'ן זיגלר
דו&quot;ח קרמניצר
קולר (BDSM)
קולר הוא התקן, אשר נענד סביב צוואר בן הזוג הנשלט כייצוג ל"שייכותו" לבן זוגו השולט בקרב חובבי הBDSM. לעיתים, נוסף קולר וירטואלי בדמות כיתוב קצר של שם השולט ליד הכינוי של הנשלט במידה ששניהם חברים באתר בדס"מי אחד.
לקולר משמעות סמלית עמוקה בקהילת ה-BDSM. שימוש בקולר מסמל את היותו של העונד שייך לקבוצת הנשלטים. לבישת הקולר יכולה גם לסמל שאדם זה הוא רכושו של השולט ונמצא במערכת יחסים.
בזמן משחקי תפקידים נהוג לייחס לקולר משמעות משפילה המדמה את עונדו לחיית מחמד או לבהמה. כאשר במשחקי השליטה מעורבות קשירות, הקולר משמש ככלי ריסון ונהוג לאבטח בעזרתו את ראשו של הנשלט לחפץ נייח או להובילו בעזרת רצועה.
קולרים עשויים לרוב מעור, מגומי, מ-PVC וממתכת. הקולרים מעוצבים בכמה אופנים שבדרך כלל כוללים נקודות קשירה כגון אבזמים, רצועות, טבעות מתכת, ווים, מנעולים ושאר אמצעים המאפשרים לחבר רצועות לקולר. אנשים רבים משתמשים בקולרי כלבים עם אבזם כתחליף לקולרים מעוצבים.
ענידת הקולר בפעם הראשונה כדרך לסימול היחסים בין בני הזוג נקראת קילור.
לפעמים אנשים מקיימים את טקס הקילור מיד לאחר חתונתם כדרך לציין את קשר ה-BDSM בחייהם. לעיתים, כאשר בני הזוג נוהגים להתחלף בתפקידי שולט ונשלט, הם עונדים קולרים בעלי מנעול. מאחר שהורדת הקולר איננה אפשרית ללא המפתח, החזקת המפתח מסמלת את השולט באותו הרגע.
אנשים מעטים עונדים את הקולר בכל שעות היממה. אלו שעושים זאת בוחרים בדרך כלל לענוד קולר הנראה גם כפריט אופנתי.
סוגי קולרים.
קולר יציבה (Posture Collar).