המפגש בין רכז התרבות ועדות לא מוכרות עד לא מזמן ליישוב יוצאי אירופה, העשיר מאוד את האוצר של סיפורים ואגדות על ארצות ועדות יהודיות המרוחקות. בפרט תרמו עולי מרוקו, כשתיארו בהתלהבות את הפולקלור שלהם ואת קברות של קדושים, בעלי ניסים, שעזבו. כל אלה רוכזו אחר כך בספריו "עלילותיו של ז'וז'ו בוזגלו" ו"רוכבי האריות". הסיפור הראשון "סול - הקדושה ממרוקו", שפורסם בעיתון "דבר" (9 ביוני 1950) תורגם מיד בעיתון הפולני, יידישאי וצרפתי ועורר גל שלם של התעניינות אצל הקוראים ששמם: חגואל, חגולי והצ'וול, שפנו לרכז התרבות בבית העולם בנימינה, שיודיע להם, מה כתובתה של גברת סול חגוואל, כדי להכיר אותה ולדון אתה על אילן משפחתי שלהם. כאן נאלץ היה מחבר להסביר שלהם, שגברת חגואל עזבה מזמן את מחנה העולים ובמחנה לא נהוג לרשום מקום, שאליו עברו העולים. רק במקרה אחד (ד"ר יעקב לנדאו), שהכותב אחרי שקרא "את מאמרו הנאה ב"דבר" הודיע לו ש"בשביל עבודת מחקר, שאני מכין, רוצה אני לבוא בקשר מכתבים עם אותה יהודייה מרוקנית, סול חגוואל, ואודה לו מאוד אם יואיל להודיעני את כתובתה הנוכחית" נאלץ היה מחבר "המאמר הנאה" לגלות לכותב הנכבד, שה"מאמר" הוא סיפור דמיוני, שחיבר בעקבות סיפורים של עולי מרוקו ושסול חגוואל הוצאה להורג, על שסירבה להמיר את דתה, בגיל 15 ולא השאירה אחריה אף צאצא אחד.
העבודה כרכז ביפו.
אחרי שהזוג עבר לחולון, והקים את בית ספר על שם כצנלסון בעיר חולון פנה אל המחלקה בבקשה להעביר אותו למחוז תל אביב. ב-27 בפברואר 1951 הציע לו שמואל יבנאלי, מנהל המחלקה להנחלת הלשון לעבור לתפקיד של רכז ביפו. מאז בנוסף על ביקורים בעשרות כיתות היה בכל חגים מרכז באולם התרבות את כל הכיתות ומרצה לפניהם על אופי החג. באירועים אלה השתתפו כמעט באופן קבוע שלושה אישי תרבות. המנהל החדש אברהם אבן-שושן, אשר אחרי שפרסם את "המילון החדש" מסר לו עותק עם הקדשה: "לידידי א. חורשי, מנחיל הלשון". בתור המפקח על הלימודים, שהצטרף באופן קבוע לביקורים בכיתות של רכז התרבות שימש המשורר מאיר מוהר. לא פעם היו מבקרים בשעות מאוחרות בשיכונים בודדים, שלפי דו"ח המורה התנהלו עדיין שיעורים. כשפעמיים נוכחו שבשעות אלה אין אף תלמיד, מלבד השרת, אשתו ושני בניו, שמילאו את הכיתה "כדי להגן על המורה", לא היסס המפקח להודיע למחלקה, שהוא מבטל את השיעורים בשעות אלה.
האיש שעקב באופן קבוע אחרי הפעולות של הרכז ופרסם אותן ב"פרוזדור" עיתון לעולים החדשים היה הסופר יצחק סלע. הוא גם פתח לפניו את טורי העיתון ובשנים 1952-1951 - פרסם בו הרכז סיפורים ושירים בשפה קלה בשביל העולים החדשים.
כעבור כמה חדשים הורחב שטח פעולתו והוא ריכז את הנקודות בצפון תל אביב, שהיו ברשותו של רכז אחר. מדובר בשיכוני עולים חדשים בימים אלה.
ביוני 1954 בוטלה המחלקה להנחלת הלשון בשל קיצוצים תקציביים וכל רכזי התרבות פוטרו. המפקח א. ארנון איפשר לחורשי לגשת לבחינות לשם קבלת תעודת מורה מוסמך.
עזרה לתלמידים במעברה.
בפברואר 1955 נשלח למעברת באר יעקב כמנהל בית הספר "אהבת ישראל". לאחר שעמד על מצבם הסוציאלי והכלכלי של תושבי המעברה, החליט לסייע להם, וזאת על ידי חלוקת בגדים שקיבל כתרומה. עם קביעת תורן ודגל במרכז החצר, סודר מסדר בוקר. המנהל, מבלי להתחשב בתוכנית הלימודים, לימד את תלמידיו נוסף על גאוגרפיה כללית גם גאולוגיה, אסטרונומיה (המודל הגאוצנטרי של תלמי, גלילאו גליליי, ג'ורדנו ברונו, קופרניקוס ועוד). בנוסף לימד ידיעת הארץ, ספרות, אמנות, מוזיקה, בסוף השנה ערכו תערוכה מסכמת והזמינו תלמידים מבתי ספר אחרים. נוסף לכך חיבר המנהל מחזות שהוצגו בחצר וביום העצמאות במושבה הסמוכה. כאן לראשונה ארגן המנהל חוג של פעילים שפעם בשבוע, יחד עם סגנו, דנו על בעיות בית הספר או איך לקרב או לרסן תלמיד, שעקב תנאי בית (סככה!) ושאיפותיו להיות, כמו אחרים בתוך העיר, הפך לתלמיד מפריע.
ב-1958/1959 נתמנה בחולון, עיר מגוריו למנהל בית ספר חדש, שנקרא על שם ברל כצנלסון יחד עם סגנו המורה משיח כדורי שהיה מחלוצי העלייה מעיראק ומחלוצי החינוך החדש של ארץ ישראל. חורשי הכניס לבית הספר את הנפת הדגל בחום ובגשם, צעדות בליווי חצוצרה ותוף ליישובים הקרובים, והצליח לארגן בית חינוך, בו התלמידים מכיתות הגבוהות ביותר קיבלו תפקידים הדורשים אחריות. התלמידים, מבלי שהמנהל קבע, הפכו לממלאי מקום של מורות, שלא באו, כשהלומדים מקבלים בכבוד הראוי להם את השיעורים שנתנו. בסוף השנה בשם גאוות היותם תלמידי "כצנלסון" שכנע המנהל את תלמידי כיתות ח', שבמקום לקשקש על המדרכות "יחי המחזור" בנו בחצר בית הספר עבודות פסיפס, שסימלו את סיסמת בית הספר "עבוד, שמח ולמד". אחר כך באו אנדרטות המסמלות את "שנת העפלה", "שלח את עמי" ובסוף אנדרטה של "דקר", שזכתה בצילום בכל עיתון וכתבה וביקור של תלמידי בתי ספר אחרים. ביוני 1978 סיים את עבודתו כמנהל בית ספר כצנלסון ופרש לפנסיה.
קשר קוולנטי קואורדנטיבי
אלעזר אזקרי
מלחמת העולמות
מלחמת העולמות (באנגלית: The War of the Worlds) הוא רומן בדיוני שחיבר הסופר האנגלי ה. ג'. וולס ושראה אור בשנת 1898. זהו רומן העוסק בפלישה של אנשי המאדים לכדור הארץ. הדובר בספר מתאר התרחשויות שקרו שש שנים קודם להווה הסיפורי.
כמקור ההשראה לסיפור שימשו כנראה הגילויים האסטרונומיים מאותה התקופה של מה שנראה כ"תעלות" על פני המאדים. הגילויים הולידו השערות לגבי קיום חיים על כוכב זה. הספר מותח גם ביקורת סמויה על הקולוניאליזם ועל יחס בני-האדם לחיות חסרות מגן.
הספר ועיבודיו המאוחרים יותר הפכו את רעיון הפלישה ממאדים ואת המכונות התלת-רגליות לקלסיקה של תרבות המדע הבדיוני.
עלילה.
כך פותח הדובר את הסיפור שרוב עלילתו מתרחשת באזור הכפרי של דרום מזרח אנגליה בשנותיה הראשונות של המאה העשרים. העלילה נמשכת על פני 21 ימים שבהם נחתו החייזרים עשר פעמים ברחבי אנגליה.
הדובר מתחיל בתיאור כלי תעופה גלילי שנוחת קרוב ללונדון, ממנו יוצאים יצורים עגולים בעלי זרועות ציד שיורים על האנשים שהתקבצו סביב הגליל בנשק דמוי מראה על תורן שמכונה וששורף כל מה שבא איתו במגע. לאחר שהדובר נמלט בשלום מבני המאדים, הוא ואשתו יוצאים לבקר את דודניהם. בדרכם חזרה הם רואים את השני נוחת. הדובר מבחין במכונה תלת-רגלית ענקית על הגבעה מולו ולאחר מכן מופיע תלת רגל נוסף, שמתקרב אליו במהירות. בעודו מנסה להתחמק מהמכונה כרכרתו מתהפכת והוא נופל ממנה. הוא חוזר לביתו ומחלונו הוא מבחין בחייל שנכנס לחצרו. הוא מזמין את האיש פנימה וזה מספר לו כיצד היחידה שלו הושמדה על ידי אותן מכונות מלחמה וקרן החום שלהן.
בבוקר שלמחרת שניהם הולכים לעיירות וויברידג' ושפרטון שם הדובר רואה כיצד בני המאדים התלת רגליים מתגברים על תותחי הצבא, ומשמידים את הפלוגות והבתים בעזרת קרן החום. אחד מהתלת רגליים נפגע מקליעי התותח שהצבא יורה בהם ומתמוטט, וקרן החום שעדיין פועלת, בעוד המכונה מאבדת שליטה, מרתיחה את מי הנהר. הדובר קופץ לנהר וחוצה אותו לגדה השנייה ממנה הגיעו התלת רגליים. בדרך נס התלת רגליים לא מבחינים בו והוא ניצל. הוא שוחה עם הזרם ופוגש בכומר נתנאל. השניים מתחברים והולכים יחדיו לצפון. בדרך הם מבחינים בבני מאדים תלת רגליים שנושאים צינור גדול ודרכו יורים פגזים מהם עולה עשן שחור שחונק כל יצור חי שנושם אותו.
בשלב הבא של הסיפור הדובר מספר על אחיו הצעיר שחי בלונדון, שכאשר הגיעו החדשות על העשן השחור ועל התלת רגליים כל התושבים פתחו במנוסה. בפרק האחרון שהוא מספר בו על מנוסתו של אחיו הוא מתאר כיצד ספינת הקרב מסתערת על התלת רגליים ומפילה רבים מהם אך בסופו של דבר טובעת. אז מבחין אחיו במשהו שטוח ורחב חוצה את השמיים לכיוון מערב-החלק הראשון של הספר מסתיים. בחלק השני של הספר הדובר והכומר תופסים מחסה מהעשן השחור תחת בית נטוש. כוכב נופל נוסף עובר ישר דרך הבית וממוטט אותו אך המטבח והמרתף ניצלים ונקברים תחת ההריסות. בני המאדים מבססים את הבור שיצר הגליל ובונים בו מכונות ומכשירים מתוחכמים ומורכבים כגון המורכבת דמוית הסרטן שבונה ומפרקת את שאר מכשיריהם של בני המאדים. הוא ראה כיצד העשב האדום והמוזר שהביאו עימם בני המאדים נפוץ בכל הסביבה, וכיצד ראה את אותה מכונת עבודה מלאת חיים בני אדם בשדות ושמה אותם בסל המוזר בחלק האחורי של גופה. עם הזמן דעתו של הכומר מתחילה להיטרף, וכאשר הם רואים כיצד בני המאדים את בני האדם שלכדו בעזרת עירוי הדם שלהם לעורקיהם הוא משוכנע שהם שדים שבאו לבשר על בואו של יום הדין. הוא מקים רעש רב, ומחשש שייתפסו הדובר מכה בראשו עם סכין הקצבים שבמטבח. לפתע מבחין הדובר במכונת העבודה שהגיעה למקום בעקבות הרעש,