שולץ ידוע בשל גרסת הרמיקס לשיר "Prayer in C", של הצמד הפופ העממי הצרפתי לילי ווד אנד דה פריק שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ומדיה פורסט וגם במדינות נוספות.
ביוגרפיה.
שולץ החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 17 וכבש במהירות את תשומת לב בענף, באמצעות שירו שהופצו באמצעות SoundCloud. בתחילת 2014, הוא מתחיל לעשות לעצמו שם בסצנת המוזיקה לגרסתו המחודשת של "Waves" של הראפר ההולנדי מר פרובז , שהעלה לעמוד ה-SoundCloud שלו.
באמצע 2014 הוא שוב מושך תשומת לב עם עוד אחד מהרמיקסים שלו. הפעם זה עושה זאת עם שיר מקורי משנת 2010, של הצמד הפופ העממי הצרפתי לילי ווד אנד דה פריק "Prayer in C", כששני הרמיקסים הצליחו לעמוד בראש המצעדים במדינות אירופה, מה שהוביל להכרה בינלאומית.
ב-19 בספטמבר 2014, הוציא את אלבומו הראשון "Prayer", האלבום כולל גם את הסינגל "Sun Goes Down" בשיתוף הזמרת האנגליה ז'סמין תומפסון. בשנת 2015, הוא קיבל מועמד לטקס פרס גראמי בקטגוריית הקלטות הטובות ביותר להקלטה על עבודתו על "גלים" של מר פרובוס.
ב-8 בספטמבר 2015, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו בשם "Sugar", אשר הגיע למקום 154 במצעד בילבורד 200.
ב-24 באוגוסט 2018, הוציא, יחד עם ניק ג'ונאס את השיר "Right Now".
ב-16 בנובמבר 2018, הוציא ביחד עם אריקה סירולה את הלהיט הבינלאומי "Speechless".
ב-16 באוקטובר 2020, הוציא, בשיתוף פעולה עם קידו, את השיר "All We Got".
ב-20 באוגוסט 2021, הוציא, בשיתוף פעולה עם פליקס ין וג'ורג'יה קו, את הסינגל "I Got a Feeling".
דיוקנאות של וינסנט ואן גוך
הדיוקנאות של וינסנט ואן גוך הם דיוקנאות עצמיים שהצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך יצר במהלך הקריירה שלו כאמן. ואן גוך יצר עשרות דיוקנאות במרוצת השנים, והם היוו חלק משמעותי מסגנונו האמנותי. בנוסף, קיימים דיוקנאות של ואן גוך שאמנים אחרים יצרו, וכן דיוקנאות שאין ודאות לכך שהצייר הוא זה שיצר אותם. ואן גוך נהג לצייר את עצמו בהביטו במראה, ולכן בדיוקנאות מופיע הצד השמאלי שלו ולא הצד הימני כפי שניתן לחשוב.
אודות הדיוקנאות.
דיוקן עצמי עם כובע כהה (F208a) נחשב לאחד הדיוקנאות הראשונים שואן גוך צייר. הדיוקן התגלה יחסית מאוחר באוסף המשפחתי, והוא הוצג לראשונה רק בשנת 1945. הדעות חלוקות לגבי תאריך יצירת הדיוקן; יש הסבורים כי הדיוקן נעשה באנטוורפן בשנת 1886, ואחרים טוענים שהדיוקן נעשה באביב של אותה שנה בפריז. מבחינת דמיון ליצירותיו הקודמות שהושפעו מהנאו-אימפרסיוניזם, ייתכן כי עשיית הדיוקן דווקא קרתה בסתיו של אותה שנה. מבדיקת קרני רנטגן נחשף שעל בסיס הדיוקן מופיעה דמות עירומה. מכיוון שסטודנטים באנטוורפן לא ציירו בהתבסס על דוגמנים בעירום, ניתן למקם את מקום היצירה בפריז. אין שום יצירת אמנות אחרת של הצייר שמשלימה או שמתייחסת לדיוקן, ולכן ישנם מומחים שטוענים כי דיוקן זה לא נעשה על ידי ואן גוך. עקב מצבו הכלכלי שמנע ממנו לשכור את שירותיהם של דוגמנים לציור, הדיוקנאות העצמיים של ואן גוך היו חשובים לו מאוד. העוני השפיע על מצבו הבריאותי, וחלק משיניו החלו לנשור. לכן, הצייר החליט לגדל שפם כדי להסתיר זאת. בדיוקן הזה הוא לבש בגדים עירוניים כדי להדגיש את היותו במעמד הביניים ולבסס את עצמו כצייר קונבנציונלי.
הדעות חלוקות מי מבין הדיוקנאות (דיוקן עצמי של ואן גוך (F627) או דיוקן עצמי ללא זקן (F525)) הוא האחרון שואן גוך יצר. דיוקן עצמי של ואן גוך ניתן לאחיו של ואן גוך. דיוקן עצמי ללא זקן ניתן לאימו של הצייר כמתנה ליום הולדתה. ככל הנראה הדיוקן הזה נעשה מיד לאחר גילוח, ויש הטוענים מיד לאחר תקרית חיתוך האוזן כפי שניתן לראות בדיוקנאות שלאחר האירוע, כגון דיוקן עצמי עם אוזן חבושה (F527). ניתן לראות את הדיוקן ללא זקן גם בתוך ציור אחר של ואן גוך, חדר שינה בארל, שנמצא במוזיאון ד'אורסה. הדיוקן הוא אחד מהיצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר. הוא נמכר בסכום של 71.5 מיליון דולר בניו יורק בשנת 1998. בזמנו, זאת הייתה היצירה השלישית הכי נמכרת בכל הזמנים בהתאם לאינפלציה.
בגרמניה הנאצית יצירותיו של ואן גוך נחשבו כאמנות מנוונת. חלק מאותן יצירות הושמדו, כולל דיוקן עצמי של ואן גוך בצבעי שחור-לבן שניתן כמתנה לפול גוגן.
סן רמי.
כל הדיוקנאות שנוצרו בסן רמי מציגות את צידו השמאלי של פניו של האמן, וזאת כדי להסתיר את אוזנו הפצועה.
אובר-סור-אואז.
ככל הידוע, ואן גוך לא יצר בתקופה הזו שום דיוקן עצמי. באובר-סור-אואז הצייר שהה מספר שבועות עד למותו ביולי 1890.
זיופים.
ג'ייקוב בארט דה לה פייל היה עורך של "Catalogue raisonné", מגזין שהציג יצירות אמנות שונות. הוא הודה כי היה נוהג להעלות למגזין גם ציורים עם מקורות לא ידועים. בשנת 1930, הוא החליט להימנע מהכנסת כ-30 ציורים למגזין לאחר שמלכתחילה הם היו אמורים להיכנס. במשך השנים הוא לא הכניס למעלה ממאה ציורים, כולל דיוקנאות של וינסנט ואן גוך וציורי החמניות. ב-1970, העורכים של המגזין טענו כי רוב הדיוקנאות של וינסנט ואן גוך שנשלחו באותן שנים היו מזויפים. למשל, "Selfportrait 'a l'éstampe japonais'" (בעברית: דיוקן עצמי עם הדפס יפני) שהיה מוצג בלוס אנג'לס נכנס בסופו של דבר למגזין אף על פי שהעורכים לא אישרו את האותנטיות שלו. "Selfportrait, 'à l'oreille mutilée'" (בעברית: דיוקן עצמי עם מום באוזן) נרכש על ידי הגלריה לאמנות של אוסלו בשנת 1910, ומומחים רבים טענו כי מדובר בזיוף. בינואר 2020, פורסם מחקר שאישר את האותנטיות של הדיוקן, ונקבע שהוא נעשה בעת שהותו של ואן גוך בבית החולים. מכיוון שואן גוך צייר את עצמו דרך המראה, אז צד ימין של פניו הוא המוצג ביצירה בעוד שפציעתו נמצאת באוזן שמאל.
יהודי מועדף
יהודי מועדף (בגרמנית: Vorzugsjude) הוא, לפי המילון הנאצי, אסיר יהודי במוצאו, שבגלל קשריו למדינות זרות נראה מתאים לשחרור בתמורה לאזרחים גרמנים שהוחזקו בידי בעלות הברית (למשל הטמפלרים בשרונה), או בתמורה למשלוח סחורות שהיו חשובות לשם תעשיית החימוש והמלחמה הגרמנית. לפעמים היסטוריונים משתמשים גם במונח "חילופי בני ערובה".
חילופי אזרחים.
על פי הנוהג ב, התאפשרה החלפתם של גרמנים המתגוררים בשטחים שהיו בשליטת בעלות הברית באזרחים בעלי אזרחות זרה שנכלאו בגרמניה הנאצית. חילופין כאלה הוכנו על ידי המחלקה המשפטית והמחלקה הפוליטית במשרד החוץ הפדרלי וב במחלקה II B 4 (לימים IV F 4), המחלקה למשטרת הזרים וביטחון הגבולות. החלפת בני ערובה יהודים הייתה באחריות מחלקתו של אייכמן.
בשבי הגרמני הוחזקו אנשי שגרירות, אנשי צוותי ים (ימאים) וחובשים. הם נכלאו לאחר פרוץ המלחמה והיו זמינים לחילופי שבויים. בגרמניה היו מעט זרים שניתן היה להציע להחלפה תמורת גרמני הרייך שנכלאו במדינות בחו"ל, ולכן בהדרגה הורחב מעגל הכלואים ליהודים רבים יותר ויותר - בני הלאום המקביל (בריטי, צרפתי וכו') ובני לאום כפול (גרמני ואחר). מעגל "יהודי החליפין" הורחב משמעותית בתחילת 1943. נקבע שגם יהודים שרק קיימו "יחסים משפחתיים, ידידותיים, פוליטיים או מסחריים" עם אנשים במדינות עוינות (בעיקר ארצות הברית) צריכים לשמש כבני ערובה להחלפה.
מחנה מעצר.
עוד לפני שהוקם מחנה הריכוז ברגן בלזן, נכלאו אנשים בעלי אזרחות מתאימה לשם חילופין, או בעלי אזרחות כפולה, במחנות המעצר בוויטל, בליבנאו , בוורצך , בלאופן ובבורג טיטמונינג על מנת לשמש כאנשים זמינים ה"ניתנים להחלפה". מחנות ליבנאו (לנשים) ולאופן נותרו פעילים גם לאחר הקמת מחנה המעצר ברגן בלזן בו נכלאו אסירים אלה, וזאת במקרה שלא היה ספק שהם בעלי אזרחות זרה. מחנות מעצר אחרים, בהם מחנה לינדלה , שימשו גם כמחנות מעבר.
מחנה זמני בברגן בלזן.
באביב 1943 הורה היינריך הימלר להקים מחנה בו ייכלאו כ-10,000 יהודים לשם חילופי אסירים או כאמצעי לחץ כדי לאפשר לגרמניה רכישת מטבע זר וחומרי גלם. עוד כלואים במקום היו אזרחי מדינות נייטרליות או בעלות ברית שנדרשו כקלפי מיקוח וכדי להבטיח שיתוף פעולה מצד ממשלות. לצורך כך הוקם בברגן בלזן "מחנה מגורים" ל"יהודי חילופין", בו היו ארבעה מחנות משנה. מאמצע יולי 1943 נכלאו במחנה זה יהודים פולנים שהיו להם דרכונים או תעודות זיהוי אישי אחרות ממדינות דרום אמריקה. היה מחנה ליהודי ספרד מיוון עם דרכונים ממדינות אמריקאיות, אליו הוכנסו גם יהודים איטלקים עם דרכון טורקי. החלק הגדול ביותר של המחנה היה "מחנה הכוכבים" (שטרנלגר, Sternlager), שאליו גורשו בעיקר יהודי הולנד; קבוצות קטנות הגיעו, צרפת, יוגוסלביה ואלבניה. בקיץ 1944 נוסף מחנה ליהודי הונגריה. 14,700 גברים, נשים וילדים יהודים עברו כאסירי חילופין במחנה ברגן בלזן. כ-2,560 מהם שוחררו דרך חילופי אסירים. קבוצה בגודל דומה עברה במחנה רק בתור עצירת ביניים בדרך למחנות ההשמדה. מרבית היהודים שנכלאו במחנה המעצר, כ-7,000 גברים, נשים וילדים, הוחזקו כקלף מיקוח עד לימי המלחמה האחרונים. בנובמבר 1944 וינואר 1945 הורדו "יהודים הניתנים להחלפה" מרכבת הטרנספורט מברגן בלזן לשווייץ. הם לא הוחזרו לברגן בלזן, אלא הועברו למחנות המעצר בלינבאו, לינדלה ו-וורצך. בחודשים האחרונים של המלחמה לא היה עוד "טיפול מועדף". כאשר התקרב צבא בעלות הברית, הועברו "יהודי החילופין" לכיוון גטו טרזין, אך רק אחת משלוש הרכבות הגיעה ליעד. בטרנספורט אחר נספו אסירים רבים, במה שנודע לימים בתור "הרכבת האבודה", לאחר ימים של שוטטות בין החזיתות.
חילופי אסירים.