ב-1931 נישא לגוטה לבית מרקובסקי. היה אב ליובל, עמי, רות.
צבי לוריא נפטר בשנת 1968, בעודו עוסק בהכנות לקראת הקונגרס הציוני ה-27.
נקבר בעין שמר.
פיצוחים (שעשועון)
פיצוחים הוא שעשועון טלוויזיה בהפקת הטלוויזיה הלימודית ששודר בשנים 1985–1995. מנחי התוכנית היו שוש עטרי, אברי גלעד, איטו אבירם, ענת דולב, מנחם פרי, נחום עידו ובעונתה האחרונה אורלי וילנאי.
התוכנית מבוססת על פורמט אמריקאי בשם "" ששודר בין השנים 1980–1982 וזכה להצלחה מעטה יחסית. פורמט השעשועון נמכר גם לערוץ ITV הבריטי, ששידר אותו בין השנים 1983–1993. לאחר מכן שידר את השעשועון ערוץ Sky, עד 1995. ב-1996, לאחר ש"פיצוחים" ירדה מהאקרנים, שודר השעשועון גם בערבית: "מסאראת". גרסאות של השעשועון שודרו גם באוסטרליה, בשוודיה ובגרמניה.
בינואר 2016 הוכרז כי התוכנית תצא בגרסה חדשה במסגרת חגיגות היובל לטלוויזיה החינוכית. התוכנית החדשה עלתה לשידור במרץ 2016 בהנחיית דודו ארז ומיכאל הנגבי ובהשתתפות מנחי החינוכית מכל הזמנים.
כללי המשחק.
בתוכנית התמודדו שני צוותי מתחרים, בדרך כלל בני נוער. הצוותים סומנו בשני צבעים – כחול ולבן. לרוב התחרה צמד בכחול, מול מתמודד יחיד מכתה גבוהה יותר בלבן.
התחרות עסקה בפתרון שאלות ידע כללי: בתחילת המשחק הוצג לוח המעוצב ככוורת, ובתוכו 20 משבצות המטרה (5 לרוחב, 4 לאורך). כל משבצת סומנה באות הראשונה של התשובה המתאימה. מרגע השמעת השאלה ניתנה זכות התשובה לצוות שלחץ ראשון על הזמזם. אם ענו אנשי הצוות נכונה, נצבעה המשבצת בצבע הקבוצה, אם לא, עברה השאלה לקבוצה היריבה. אם לאחר שלוש שאלות עבור אותה המשבצת לא הצליחו הצוותים להשיב נצבעה אותה משבצת בשחור. ניצחון הושג על ידי יצירת רצף של משבצות באותו הצבע ("פיצוח") לאורך הלוח (עבור הצוות הלבן) או לרוחבו (עבור הצוות הכחול).
מהלך התוכנית.
בשלב הראשון שוחקו שלושה סיבובים. הזוכה בכל סיבוב הוא הצוות שהשיג "פיצוח", או במקרה ותם הזמן מי שניצח בנקודות, כאשר כל משבצת שנפתרה שוויה חמש נקודות.
הצוות שזכה בשלב הראשון עלה לשלב השני, ובו נדרש בתוך דקה לפצח את הכוורת תוך פתירת ראשי תיבות של ביטויים עבריים. בתום כל סיבוב נתנו יועצים לשוניים הבהרות והסברים על הגדרות נבחרות. בין היועצים הלשוניים שהשתתפו היו שמוליק רוזן, יעקב גואטה, נתן נחמיאס, ניסן נצר ורות אלמגור-רמון. בסיום התוכנית ניתנה חידה לצופים בבית, שהתבקשו לשלוח גלויות עם הפתרון. פתרון החידה והזוכה הוכרזו בשבוע שלאחר מכן על ידי "קרייני הרצף", מאחר שהתוכניות הוקלטו מראש באולפני הטלוויזיה הלימודית ברמת אביב. אברי גלעד פוטר מהתוכנית מכיוון שהביע בשידור את דעתו על הפרסים, שנעו בתוכניות שלא כללו את אלוף אלופים בין מימייה, ממרח שוקולד, וסט של קטשופ וחרדל.
אלוף האלופים.
מי שזכה בארבע תוכניות רצופות במהלך העונה, הוכרז "אלוף" והוזמן לתחרות "אלוף האלופים", שהתקיימה בסוף כל עונה ונמשכה שלוש תוכניות. בקיץ 1990 לרגל חגיגות חמש שנים לשידור התוכנית, התקיימה תחרות "אלוף אלופי האלופים". בתחרות זו השתתפו זוכי "אלוף האלופים" לאורך השנים.
בתואר "אלוף אלופי האלופים" זכה חזקי אנגלנדר מבני ברק. כפרסים קיבל מילון אלקטרוני, מנוי לתיאטרון הקאמרי וכן את משחק הקופסה "פיצוחים" המבוסס על התוכנית.
תוכניות מיוחדות.
לאחר שירדה התוכנית מהאקרנים בישראל, התוכנית הפכה לפינה בתוכנית זומביט וכמו כן, שודרה במשך זמן מה גרסה שלה בערבית ב-1996 ושמה "מסאראת".
בתחילת שנות התשעים התקיימו במשך מספר שנים תוכניות פיצוחי תנ"ך, שבהן התמודדו זה מול זה משתתפים בשלבים המוקדמים של חידון התנ"ך העולמי לנוער, במשחק פיצוחים עם שאלות מהתנ"ך.
במסגרת השידורים הרגילה הוקדשו תוכניות רבות לנושאים מיוחדים כגון חגי ישראל ומועדיו, איכות הסביבה, וחידושי האקדמיה ללשון העברית. כמו כן היו תוכניות מיוחדות בהשתתפות קרובי משפחה בהרכבים שונים או ידוענים.
במסגרת חגיגות חמישים שנה לחינוכית הוחזרה התוכנית במתכונת חדשה, בהנחיית דודו ארז ומיכאל הנגבי, ובה התקיים חידון בין שחקנים לשעבר והיום בחינוכית על תוכניות עבר והווה.
פרטי טריוויה.
התוכנית הייתה במקורה תוכנית אמריקאית שנקנתה על ידי הטלוויזיה הלימודית ועובדה להפקה בישראל על אף שהיא הצליחה דווקא בבריטניה שם היא רצה בזמן שהיא שודרה בישראל. אנקדוטה מעניינת מתהליך עיבוד התוכנית בישראל קשורה ליצירת הכוורת. הבמאי הצעיר עליו הוטלה משימת בימוי התוכנית, משה ריימונד ארבל, צפה בעיון בגרסה הבריטית והגיע למסקנה כי הדרך היחידה לייצר כוורת כזו היא על ידי מחשב. באותם זמנים כמעט לא שימשו מחשבים להפקות טלוויזיה, אך הבמאי מצא מתכנת שלקח על עצמו את פיתוח התוכנה. לאחר שנים של שידור התוכנית הגיע ארבל לביקור באולפנים הבריטים וגילה כי הכוורת הבריטית היא תפאורה בנויה שפנסים מאירים אותה מאחור, ובזמן הצילומים עוזרי הפקה מחליפים ידנית את צבעי התאורה בכל תא. מאוחר יותר קנו הבריטים את התוכנה הישראלית.
אירוע בלתי נשכח מהתוכנית שהפך למטבע לשון, הוא קריאתה הנרגשת של שוש עטרי "ויש לנו פיצוח" בשילוב עם צלילי התוכנית הדרמטיים.
בתרבות.
בשנת 1995 יצא לשווקים משחק מחשב ביתי המבוסס על התוכנית עם אותה כוורת שהייתה בתוכנית.
אמיר חצרוני כתב רומן הקרוי "פיצוחים" על שם השעשועון.
מסוק קרב
מסוק קרב (באנגלית: Helicopter Gunship, בראשי תיבות נפוצים: מסק"ר) הוא מסוק צבאי שנועד לתקוף מטרות מגובה נמוך, בעיקר כלי רכב ומשוריינים, ריכוזי חי"ר ומבנים לא גדולים. מסוקי הקרב תוכננו במיוחד לפעילות זו וחימושם המגוון כולל תותחים אוטומטיים, רקטות, טילי נ"ט וחימוש מונחה ייעודי. רוב מסוקי הקרב הם בעלי מידה מסוימת של מיגון נגד אש נ"מ וכוללים אמצעי לוחמה אלקטרונית בנוסף לאוויוניקה מתקדמת שתפקידה לסייע באיכון מטרות ופגיעה בהם.
מסוקי הקרב הומצאו בשנות ה-60 של המאה ה-20 אך הגיעו לבשלות תכנונית ומבצעית רק לקראת שנות ה-70, כאשר פותחו שני מסוקי הקרב האמיתיים הראשונים: AH-1 קוברה (1967) האמריקני, ומיל מי-24 (1969) הרוסי. המפורסם שבחבורה הוא האפאצ'י (1984) שהיווה סטנדרט בפני עצמו במלחמת המפרץ, ונודע בשל העמידות הגבוהה יחסית ובשל כוח האש האימתני שלו.
היסטוריה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל שימוש נרחב במסוקים לצרכים צבאיים, בעיקר על ידי הכוחות האמריקאים במלחמת וייטנאם. בתחילה השימוש היה לצורכי תובלה ופינוי פצועים, ואחר כך גם לצורכי סיור וסיוע לכוחות הקרקע. מסוקים צבאיים שכאלה היו חמושים במספר מקלעים צדדיים ולעיתים אף בכוורת רקטות או ב"מיניגאן" (מכונת ירייה בעלת גלגל קנים מסתובב בקליבר 7.62 מ"מ). באותה תקופה חימשו הצרפתים את מסוקי Piasecki H-21 שלהם ברקטות. מסוקים חמושים אלה השתתפו במלחמת אלג'יריה.
במלחמת וייטנאם החלו האמריקנים להשתמש במסוקי הסער החמושים גם למשימות של חיפוי אווירי ותקיפת מטרות וייטקונג מהאוויר. מסוק הסער הוותיק UH-1 "יואי" הצטיין בתפקיד זה, כאשר שני מקלעי צד מדגם "מיניגאן" הותקנו בתא האחורי וכוורות רקטות חוברו לצידי המסוק. מסוקי ה"יואי" החמושים שימשו למעשה כ"חיל פרשים" אווירי.
בעקבות הניסיון המוצלח עם ה"יואי" פותחו מסוקי תקיפה (באנגלית: Helicopter gunship) שייעודם העיקרי היה תקיפת מטרות קרקע וסיוע לכוחות החי"ר והשריון. מסוקים כאלה נשאו חימוש רב: בחרטום - תותח אוטומטי בקוטר 20 או 30 מ"מ ובכנפונים בצדדים - טילים וכוורות רקטות (בדרך כלל נ"ט). מסוקי תקיפה יכולים לשאת בדרך כלל רק 2 אנשי צוות (טייס ואחראי מערכות נשק), אף על פי שבמקרי חירום הם מסוגלים לחלץ מספר חיילים נוספים.
מסוק הקרב האמיתי הראשון שפותח היה AH-1 קוברה (המכונה גם בל 209) של חברת בל הליקופטר האמריקנית. המסוק המריא לראשונה ב-1965 ונכנס לשירות מבצעי ב-1967. הוא התבסס על ה"יואי" אך נבנה בפרופיל צר כדי להיות פחות חשוף לאש אויב. גם ברית המועצות לא קפאה על שמריה והבינה את הצורך במסוקי קרב. היא החלה בחימוש מסוקי מי-8 בדומה למה שביצעו האמריקנים ל"יואי" ובמקביל פיתחה את המיל מי-24, מסוק קרב אמיתי שהתבסס על המי-8. מסוק המי-24 המריא לראשונה ב-1970 ונכנס לשירות ב-1976. בניגוד ל"קוברה" הקטן והזריז, המי-24 היה מסוק גדול ומסורבל.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הקוברה, גבר והתרחב השימוש במסוקי קרב לתקיפת מטרות במגוון רב של תרחישים. הניסיון הרב שנצבר בהפעלת המסוקים הוביל לאפיון הדרישות ממסוקי הדור הבא. אחת הדרישות הייתה היכולת לתקוף מטרות בכל תנאי מזג האוויר. באותה תקופה חלה התפתחות גדולה בטכנולוגיה ובפרט באלקטרוניקה, ולדרישה זאת ניתן מענה בדמות חבילת אוויוניקה מתקדמת, אמצעי ראיית לילה ואפילו מכ"ם. ככל שהתקדמה הטכנולוגיה החלו המסוקים גם לשאת אמצעי לוחמה אלקטרונית והגנה עצמית מפני טילים מונחים.
מסוקי הדור הבא היו ה-AH-64 אפאצ'י שנכנס לשירות בארצות הברית ב-1984, בעוד שהרוסים פיתחו במקביל את הקמוב Ka-50 ואת מיל מי-28. שני המסוקים המריאו לראשונה באמצע שנות ה-80 אך נכנסו לשירות מבצעי רק ב-1995. בעוד ש-Ka-50 נבחר על ידי חיל האוויר הרוסי כמסוק הקרב הראשי שלהם, המי-28 הוצע בעיקר לצבאות זרים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 תכנן האיחוד האירופאי מסוק קרב מתקדם בשם "טייגר", אך רק בשנות ה-2000 החלו צבאות באירופה להצטייד במסוק.