איינשטיין, שעד אותה תקופה היה ידוע כפציפיסט והתנגד לשימוש בנשק ומלחמה בכל דרך אפשרית ואף פרסם לא מעט מאמרים כנגד חובת השירות הצבאי כשחי באירופה, התרשם מהמידע, ושוכנע שהסכנה שגרמניה הנאצית תפתח נשק גרעיני היא אמיתית ומוחשית. הוא הסכים לחתום על המכתב שנוסח על ידי סילארד, בו פנה בצורה ישירה לנשיא ארצות הברית, רוזוולט, והזהיר אותו מפני הכוונות הגרמניות לפיתוח נשק גרעיני והצורך לפיתוח נשק גרעיני לפני גרמניה. המכתב, שידוע בכינויו "מכתב איינשטיין-סילארד", הועבר באוגוסט 1939 לאלכסנדר זקס, כלכלן ניו יורקי, שהיה מעורב בפוליטיקה, וזה מסר אותו לרוזוולט. המכתב שכב במשך כחודשיים על שולחנו של רוזוולט, וכשנקרא, ולאחר התייעצות עם בכירים בממשל הוחלט לתת מימון לצורך בניית נשק גרעיני. חברי ועידת האורניום, בראשות שלושת ההונגרים החלה לפעול בעיניין. סילארד שהחל לעבוד באותה עת באוניברסיטת קולומביה עם אנריקו פרמי, שהיה גם פיזיקאי תאורטי וגם נסיין, על תגובת שרשרת מבוקרת (תהליך המתרחש כיום בכורים גרעיניים), והגיע בשיתוף עמו לפריצת דרך בנושא תגובת השרשרת באורניום. הם חיפשו מוליך שישלוט בפעילות המבוקרת של תגובת השרשרת, וניסו שימוש בגרפיט.
כל אותו זמן התגלעו בעיות בזרימת כספי המימון לפרויקט. אנשי צבא הפכו יותר ויותר סקפטיים לגבי עבודתם, והם ואנשי הממשל חששו מהמניע של עבודתם הסודית. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, נתפסו השניים כחצי אויבים שכן באו לארצות הברית מגרמניה או בעלות בריתה אשר כעת מנסות לכבוש את אירופה.
סילארד החליט שאסור להיות סודיים יותר מול הממשל, ובגלל הצורך הדחוף במימון, פנה פעם נוספת לאיינשטיין, ובאביב 1940, נוסח מכתב נוסף לרוזוולט, בו היה סילארד קצת יותר תוקפני וקיצוני בדעותיו. הוא איים שאם לא יקבל מימון יחשוף את רעיון תגובת השרשרת וכן התריע פעם נוספת בפני נשק גרעיני בשימוש גרמניה הנאצית. בינתיים, בגרמניה, אכן היו עסוקים בפיתוח הפצצה, שם לא נוסה השימוש בגרפיט, אלא במים כבדים, בעיקר בזכות מפעל המים הכבדים היחידי באירופה, שהיה ממוקם בנורווגיה שנכבשה על ידי הגרמנים.
למכתב השני התייחס הממשל האמריקאי ברצינות רבה יותר: הוחלט לתת תקציב לפיתוח הפצצה וכן על הקמת פרויקט מיוחד לנושא, "פרויקט מנהטן".
פרויקט מנהטן.
סילארד החל לעבוד באוניברסיטת שיקגו, וביחד עם פרמי הצליחו ליצור את תגובת השרשרת הגרעינית המבוקרת הראשונה באמצעות אורניום וגרפיט, בשנת 1942.
ככל שהתקדמה המלחמה, הפרויקט איבד מאופיו המדעי ונשלט יותר ויותר בידי הצבא. כשנראה היה שגרמניה כבר לא תנצח במלחמה, נכנס סילארד לעימותים רבים עם אנשי צבא שהיו קשורים בפרויקט, כנגד הפיכתו לנשק גרעיני בו ייעשה שימוש במלחמה. הוא הביע כעס רב כנגד הממשל עקב הפיכת הפרויקט לצבאי וניסה לעצור את השימוש בפצצת האטום, כאשר ניסח מכתב נוסף עם איינשטיין הפונה לרוזוולט, בו מבקשים השניים למנוע את השימוש בנשק גרעיני, מפאת ההרס והחורבן כמו גם מספר קורבנות האדם שעלולים למצוא את מותם בשימוש בפצצה גרעינית. המכתב כבר לא מצא את רוזוולט, שנפטר בטרם נגמרה המלחמה, וטרומן שהתלהב מהניסוי שנערך ביולי 1945, החליט להשתמש בפצצה כנגד יפן. בסופו של דבר הוטלו על יפן שתי פצצות (ילד קטן על הירושימה ואיש שמן על נגסאקי), שגרמו הרג של יותר מ-200,000 בני אדם, ופציעתם של מאות אלפים נוספים.
לפני שפרצה המלחמה, קיווה סילארד שמדיניות ארצות הברית בדבר אי הפצצת אזרחים תישאר בעינה, ולא יעשה שימוש בפצצת האטום כנגד אוכלוסייה אזרחית. הוא האמין שפצצת האטום תשמש רק כנשק מאיים, שייגרום לגרמניה ויפן או אחת מהן להיכנע, ולא יהיה צורך להשתמש בה. לפני המלחמה ראה בממשל האמריקאי כשלטון ההומני היחידי בעולם. סילארד הכין עצומה שנחתמה בידי כ-155 מדענים שעבדו בפרויקט מנהטן ושותפיו למעבדה בשיקגו, הפונה לטרומן ומבקשת שידגים ליפנים את עצמתה של הפצצה בשטח לא מאוכלס לפני שישתמש בה על מטרות מאוכלסות. עצומה זו לא הגיעה לידיו של טרומן ופורסמה רק בשנת 1961, 16 שנים לאחר שהושלכה הפצצה.
השנים שאחרי מלחמת העולם וסוף חייו.
לאחר המלחמה, הבין סילארד את כיוון השימוש באנרגיה האטומית, וכן צפה את מרוץ החימוש בין ארצות הברית לגוש המזרחי (ברית המועצות ביצעה ניסוי גרעיני מוצלח ראשון בשנת 1949). הוא עזב את תחום הפיזיקה, ובשנת 1947 החליט להתמקד בביולוגיה מולקולרית. גם סילארד וגם איינשטיין הביעו חרטה על תרומתם לפיתוח הפצצה, וציינו שאם היו יודעים כי גרמניה לא תספיק לפתח את הפצצה עד סיום המלחמה, לא היו משגרים את המכתבים לרוזוולט.
בשנת 1951 נישא סילארד לגרטרוד, ולאחר מכן החל לעבוד במכון הביולוגי בסן דייגו.
בשנת 1960, אובחן בגופו סרטן בשלפוחית השתן. הוא עבר מספר טיפולים קרינתיים בניו יורק שהשתמשו בשיטה שהוא עצמו פיתח, והאטו את התפתחות המחלה. לאו סילארד נפטר בקליפורניה ב-30 במאי 1964, בגיל 66.
שנים לאחר מותו, ניתן שמו לאחד מן המכתשים בצד החשוך של הירח. שמו נכנס גם להיכל התהילה של הממציאים הגדולים.
הערכה.
סילארד נחשב בידי עמיתיו כאדם אקסצנטרי, בעל חשיבה מהירה ויכולת ניבוי של אירועים פוליטיים בעולם. אומרים שצפה את מלחמת העולם הראשונה כשהיה עוד ילד, את העובדה שגרמניה הנאצית תשלוט באירופה וכן פרטים רבים מתוך אירועי מלחמת העולם השנייה. סיפרו עליו שאהב לחשוב על המצאותיו בזמן אמבטיות ארוכות במלונות בהם אהב לשהות (הכרותו עם אנריקו פרמי החלה מפגישה באחד ממלונות אלו).
המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה
סופראנו
דליתים
בטיחים
ג'מילים
אלבנו קאריסי
הגרעינים הבזליים
אאוטו יוניון
עטרת ישראל
אלפא רומאו
Alfa Romeo
אלפא-רומאו
כלי קורדופוני
כלי נגינה קורדופוני הוא מילה נרדפת לכלי המיתר בשימוש בסיווגים מסוימים של כלי הנגינה ומציינת כל כלי נגינה אשר הדרך העיקרית שבה הצליל שלו מופק היא הרעדת מיתר או קבוצת מיתרים המתוחים בין שתי נקודות. קבוצה זו זה היא אחת מארבע הקבוצות הראשיות של כלי הנגינה לפי שיטת החלוקה המקורית של הורנבוסטל-זקס.
רוב כלי המיתר המערביים מסווגים תחת קבוצה זו, כגון הכינור, הגיטרה והנבל. אולם, תחת סיווג זה נכללים גם כלים אשר במבט ראשון אינם נמנים עליו. לדוגמה- הפסנתר (אשר מסווג לעיתים גם ככלי הקשה או כלי מקלדת).
כיצד כלים קורדופונים מפיקים צליל.
הצליל מופק בכלים קורדופוניים באמצעות הרעדה של מיתר מתוח, המיתר יוצר כתוצאה מרעידתו הד המפיק צליל, הגברת הצליל נעשית בהם לרוב על ידי תיבת תהודה או פיקאפ אלקטרוני. הרעדת המיתר יכולה להתבצע במגוון דרכים. לדוגמה: פריטה (גיטרה או נבל), הקשתה (כינור או צ'לו) או הקשה (פסנתר, סנטור).
לפיכך בהתאם לדרך הפקת הרעדת המיתרים הכלים הקורודפוניים או כלי המיתר מתחלקים לשלוש קבוצות
א. כלי פריטה:
ב. כלי מקלדת המשתמשים בהקשה או לחיצה על מיתרים:
ג. כלי קשת - כל סוגי הפידל העממיים, ויולות, משפחת הכינור
חלוקה משנית.
שיטת הורנבוסטל-זקס מחלקת את כלי הנגינה הקורדופוניים לשתי קבוצות עיקריות:
חלוקה נוספת.
לפי רכיבי הכלים קיימת עוד חלוקה די נפוצה
הטריטוריות החדשות
הטריטוריות החדשות הן תחום מנהלי בהונג קונג, הרפובליקה העממית של סין. האזור כולל בתוכו את צפונו של חצי האי קאולון, ואת האזור מדרום לנהר סאם צ'אן המשמש כגבול בין הונג קונג לבין סין, כמו גם את האיים החיצוניים. הטריטוריות החדשות הושכרו לבריטניה על ידי שושלת צ'ינג בשנת 1898 במהלך הוועידה השנייה של פקין. אוכלוסיית האזור בשנת 2001 הייתה 3,343,046.
היסטוריה.
החכרתן של הטריטוריות החדשות.
האי הונג קונג הועבר לבעלותם של הבריטים בשנת 1841, בשנת 1860 הועברו בנוסף חלקים של חצי האי קאולון. הקולוניה הבריטית באי הונג קונג משכה מספר רב של סינים ומערביים לחפש את הצלחתם באי. אוכלוסיית האי צמחה במהירות והמקום הפך לצפוף ביותר. התפרצות מחלת הדבר בשנת 1894 הדאיגה ביותר את ממשלת הונג קונג. נוצר צורך להרחיב את שטח הקולוניה, כדי לספק מרווח מגורים לאוכלוסייה המתפתחת. תבוסתה של שושלת צ'ינג במלחמת סין–יפן הראשונה הוכיחה כי השושלת אינה מסוגלת להגן על עצמה. נמל ויקטוריה והעיר היו חשופים לכל התקפה אפשרית מגבעות קאולון.
בינואר 1898 קבלה גרמניה את מפרץ ג'יאוג'ואו בחכירה מידי ממשלת סין, זאת לאחר ששני מיסיונרים גרמנים נרצחו באזור שאנדונג. כמחפשת להרחיב את שליטתה בצפון סין, דרשה רוסיה במרץ אותה שנה, את פורט ארתור שבסמיכות לאי ליאודונג. רק חודש לאחר מכן, חכרה צרפת את מפרץ גואנגג'ואו, סמוך לקולוניות צרפתיות נוספות שהתקיימו כבר במחוז גואנגדונג.
בראותה את כל הסגות הגבול האירופאיות בסין, החלה בריטניה לחשוש לנכסיה שלה, קרי הונג קונג. על-פי סעיף בהסכמי בועידת פקין, שקבע כי בריטניה היא המדינה הדומיננטית באזור, דרשה בריטניה את הרחבת שליטתה בקאולון כתגובה להתפרסותם של שאר מדינות המערב באזור.
השטח הנוסף הוחכר לבריטים ל-99 שנים, וכונה הטריטוריות החדשות. יחד עם חצי האי קאולון הועברו גם האיים החיצוניים. ובכך הרחיבה בריטניה את שטח הקולוניה של הונג קונג פי 12.
תפיסת הריבונות על ידי הבריטים.