בתשכ"ח (1967) עלה אביו של רבי חיים מרדכי, רבי איתמר לישראל, ופתח בית מדרש בשכונת יד אליהו בתל אביב, לרבי איתמר לא היו חסידים רבים בארץ והוא כונה בפי חסידי בנו 'האדמו"ר הזקן'. רבי חיים מרדכי היה נוסע אליו עם חסידיו שלו. רבי איתמר נפטר בכ"ב בסיון ה'תשל"ג ונקבר באהל אדמו"רי נדבורנה בהר הזיתים, חסידיו המועטים של רבי איתמר קבלו על עצמם את הנהגתו של בנו רבי יצחק אייזיק ונהיו חסידי זוטשקא.
רבי חיים מרדכי נפטר בט"ו בטבת תשל"ג (1972), ובנו רבי יעקב ישכר בער מילא את מקומו. רבי יעקב ישכר בער הוא האדמו"ר הראשון בחסידות נדבורנה שלא כיהן כאדמו"ר בחיי אביו. תחילה הנהיג בבית מדרשו של אביו, בשנת ה'תשנ"ב (1991) חנך את "קריית נדבורנה" ובית הכנסת הגדול של החסידות "היכלי רוזנטל", שהוקם בסמוך לשיכון ויז'ניץ בעיר. החצר בראשותו מנתה כשבע מאות משפחות.
לאחר פטירתו בשנת תשע"ב מונו ארבעה מבניו לאדמו"רים. בנו הגדול רבי אליעזר זאב ממלא את מקומו בבני ברק ומרבית החסידים פנו אליו. כמאה חסידים מירושלים פנו לרבי מאיר יצחק אייזיק, האדמו"ר מנדבורנה ירושלים. רבי אשר ישעיה הוא האדמו"ר מנדבורנה ביתר ורבי יוסף נפתלי הוא האדמו"ר מנדבורנה אלעד.
על פי מסמכים פנימיים של מפלגת אגודת ישראל, ב-2020 נמנו על חסידי נדבורנה בישראל 1032 בעלי זכות בחירה, ו-337 בעלי זכות בחירה בחסידות נדבורנה ירושלים.
ניגוני החסידות.
בחצר נדבורנה בבני ברק הולחנו ניגונים רבים על ידי מלחיני החצר, הרב מנחם קליין ("קה זכות אבות" ו"ימים על ימי מלך"), מנחם אלבום ("ותן בנו", "וימלא משאלותינו") ואהרון יוסף זופניק ("והערב נא", "ויקבלו כולם"). החצר הוציאה שישה תקליטים של ניגוניה.
ספרי החסידות.
ספרי החסידות יוצאים לאור בהוצאות "מכון דבר חיים" שהוקם בתשס"ט (2008).
נדבורנה בארצות הברית.
הדור הראשון בארצות הברית.
שלושה מבני רבי ישכר בער מסאטמר היגרו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה:
בשנת ה'תרפ"ו (1925) היגר לארצות הברית. מחתניו: רבי מרדכי דב טברסקי בנו של רבי יעקב ישראל מהורניסטייפול ורבי מאיר שפירא רב בארגנטינה (בנו של רבי דב בער מטלוסט).
כיהן בפסט, קליבלנד ולאחר מכן בוויליאמסבורג. היה חתנו של רבי יצחק מסטניסלב ובזיווג שני חתן רבי אלתר זאב מסטריזוב. לא היו לו בנים, חתנו (אחיינו) רבי אשר מרדכי רוזנבוים מקליבלנד-סטרוז'ניץ מילא את מקומו מיד אחר חתונתו בשנת תש"א (1940).
לאחר השואה:
הדור השלישי בארצות הברית.
בניו של רבי שלמה הם:
מנהגי נדבורנה.
נוסח התפילה של החסידות מקורו בעיקר ברבי מרדכי מנדבורנה. הוא הנהיג שירה של המילים 'שבת שלום ומבורך' בבית הכנסת לאחר תפילת ליל שבת בניגון ששמע אצל ה'בני יששכר' מדינוב. בברכת המזון הנהיג לומר 'הזן "ברחמיו" את הכל', כמו כן הנהיג רבי מרדכי שאדמו"רי השושלת ישבו בבית הכנסת מול ארון הקודש ולא לצידו כמו שמקובל בדרך כלל.
מנהגים רבים בחסידות נדבורנה מושתתים על מנהגי חב"ד, לדוגמה, אמירת שיר המעלות לפני מעריב במוצאי שבת ואופן עשיית הקשר בציצית.
ניגוני החסידות.
רבי מרדכי הלחין מספר ניגונים, בהם "אחד יחיד ומיוחד" וניגון על הפיוט 'בר יוחאי' שנוהגים לשיר במעמדי נישואין בחצר.
מנגואה
מנגואה (Managua) היא עיר הבירה של ניקרגואה ומחוז מנגואה, והעיר השנייה בגודלה במרכז אמריקה. זוהי גם אחת הערים הצפופות באזור זה. נכון לשנת 2004 בעיר גרים 1,617,096 תושבים. רוב תושבי העיר דוברים ספרדית. בעיר ישנן קהילות של ארמנים, סורים, פלסטינים ומארצות נוספות במזרח התיכון. כמו כן בעיר ישנם תושבים רבים יוצאי אסיה (בעיקר מיפן ומסין) אשר מעורבים בכלכלת העיר.
היסטוריה.
העיר ממוקמת על החוף הדרום מערבי של אגם מנגואה, והיא הפכה לעיר הבירה של ניקרגואה בשנת 1855. קודם לכן נאבקו על מעמד עיר הבירה האליטות של הערים גרנדה ולאון, ומנגואה המצויה בערך באמצע הדרך בין השתיים נבחרה כפשרה.
ב-31 במרץ 1931 העיר נפגעה מרעידת אדמה ומשרפה. שרפה נוספת פרצה בעיר בשנת 1936. ב-23 בדצמבר 1972 העיר נפגעה שוב מרעידת אדמה אשר גבתה מעל ל-10,000 קרבנות. מאוחר יותר, כאשר הסיוע הבינלאומי הגיע נשיא ניקרגואה באותה עת, אנסטסיו סומוסה דביילה, החרים עשרות מיליוני דולרים מכספי הסיוע לכיסו הפרטי. מחקר גילה שחלקים ממרכז העיר מצויים על קו שבר ססמי ומועדים לרעשי אדמה, ואזורים אלה נותרו בלתי מיושבים עד היום.
מבנה העיר.
מבקרים במנגואה מתקשים לנווט בעיר וזאת עקב העובדה שאין בעיר שמות לרחובות או כתובות. לאחר רעידת האדמה בשנת 1972, העיר גדלה מחדש בצורה לא מאורגנת, ורוב השלטים לא הוחלפו. ההכוונה בעיר ניתנת ביחס לציון דרך מסוים, אך לפעמים ציון הדרך כבר לא קיים.
בעיר ישנו שדה תעופה בינלאומי על שם אוגוסטו ק. סנדינו, המכונה לעיתים שדה התעופה הבינלאומי של מנגואה.
מנגואה התפתחה רבות בעשורים האחרונים. לקראת סוף המאה ה-20 דמתה העיר לערים אחרות בעולם השלישי, אך בשנים האחרונות התפתחה העיר, וכיום ישנן שכונות אשר מתנהלות ונראות כפי שנראות שכונות במדינות מפותחות. "מותרות מתקדמים" כגון מרכזים מסחריים, בנקים מהודרים, שלטי חוצות מוארים, המסעדות והמלונות ברמה הגבוה זמינים עבור אלו היכולים להרשות לעצמם, או בשביל זרים (המבקרים תדיר במקומות אלו).
בנוגע לחיי הלילה, במנגואה ישנם ברים, מועדוני לילה, תיאטראות ובתי קולנוע. בהשוואה לשאר המדינות באזור, המחירים של משקאות חריפים וכרטיסי כניסה לתיאטרון או לקולנוע הם יחסית זולים. אף על פי שבתי הקולנוע ומועדוני הלילה קטנים יותר בהשוואה למדינות אחרות, איכותם משתווה למקומות אלו דומים באירופה ובארצות הברית.
אתרים מרכזיים.
התיאטרון הלאומי ע"ש ראובן דאריו, אשר היה אחד הבניינים היחידים אשר שרדו את רעידת האדמה ב-1972, הוא מהחשובים והחשובים בניקרגואה. בתיאטרון זה מועלות הופעות של אומנים מקומיים ואומנים בינלאומיים גם יחד, בקונצרטים, הצגות ואירועים תרבותיים שונים.
משרדי השלטון של נשיא ניקרגואה, אשר מכונים "הבית הנשיאותי" (Casa Presidencial), נמצאים בקרוב למקומות הבילוי והתרבות הידועים בעיר, בצדה הצפוני של "כיכר הרפובליקה" (Plaza de la República). כיום הבניין כבר אינו משרת את הנשיא, ונקרא "בית העמים" (Casa de los Pueblos) מאז 2007. אזור זה ידוע בתור האזור העתיק של מנגואה, אשר ניתן למצוא בו שרידים תרבותיים רבים ושרידים מתקופת מהפכת סנדיניסטה (Revolución Sandinista). המרכז ההיסטורי יכול להיות מקום מעניין עבור תיירים ואתר היסטורי לאומי עבור מקומי.
ממול הארמון הנשיאותי נמצא "ארמון התרבות", אשר היה הבית הנשיאותי הקודם עד לשנת 1997. באותו האזור נמצאת גם הקתדרלה הישנה של מנגואה, שנבנתה בין השנים 1928 עד 1938. הקתדרלה שרדה את רעידת האדמה ב-31 במרץ 1931, אך ניזוקה ברעידת האדמה ב-23 בדצמבר 1972, ומאז ננטשה.
מבנים אחרים אשר שרדו את רעידת האדמה השנייה הם "בנקו דה אמריקה" (Banco de América), ה"אספה הלאומית" (אשר היה מרכז הבנק הניקרגואי הקודם), המכון הניקרגואי לביטחון חברתי ורווחה (INSS), בית המלון "קראון פלזה מנגואה", הארמון הדיונים, המבנה המכונה "מלחמת זכריה" ועוד.
יעקב פינס
יעקב פּינְס (Pins; 17 בינואר 1917 – 4 בדצמבר 2005) היה צייר ואמן חיתוך עץ ישראלי יליד גרמניה. נוסף לאמנותו היה פינס אספן נלהב של אמנות יפנית. על יצירתו זכה בפרס ירושלים לאמנות בשנת 1962.
ביוגרפיה.
יעקב אוטו פינס נולד בשנת 1917 בעיר הקסטר שבגרמניה. על אף שמשפחתו הייתה דתית, נשלח פינס לבית ספר חילוני. בנוסף, קיבל חינוך יהודי ממורה פרטי. בנעוריו התעניין באמנות והחל לצייר, על אף התנגדות משפחתו.
ב-1936, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל בגפו. הוריו, שלא הצליחו לקבל אישורי הגירה, נשלחו לגטו ריגה ונספו שם. בארץ ישראל הצטרף פינס ל"שיבולת", קבוצת חלוצים יוצאי גרמניה שפעלה בין השנים 1941-1938. בשנת 1939 חלה בפוליו. לאחר פירוק הקבוצה התגורר פינס בשדה ורבורג.
בשנת 1941 החל ללמוד בבית הספר הפרטי של יעקב שטיינהרט בירושלים בעזרת מלגה שקיבל מן המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית. בירושלים התקרב פינס אל קבוצה של אמנים יוצאי גרמניה, שהיוו את המרכז האמנותי באותה עת בירושלים.
בשנת 1942 יצר לראשונה הדפסים בטכניקה של חיתוך לינולאום. יצירתו המוקדמת מאופיינת בהשפעת יצירתו של שטיינהרט. בנוסף, ניכרת גם השפעתו של וינסנט ואן גוך. במחצית שנות הארבעים החל פינס לפתח סגנון עצמאי, שהתבטא בשימוש בלוחות עץ גדולים, בנטייה לשימוש בקומפוזיציות אקספרסיביות ובשילוב שבין חיתוך עץ ותחריט עץ.
ב-1945 החל להתעניין באמנות יפנית ובמיוחד בהדפסים יפניים ואף החל לאסוף הדפסים אלו. במהלך שנות החמישים הלכה והתחזקה השפעת אמנות זו על יצירתו. הדבר התבטא בשילוב צבע בהדפסיו, תוך שימוש בלוחות נפרדים לכל צבע וצבע, בתמצות של המוטיב המרכזי, בשימוש בחללים ריקים בקומפוזיציה ולעיתים ביצירת קומפוזיציות נועזות בפורמטים בלתי שגרתיים.
במהלך שנות החמישים זכה פינס להצלחה בינלאומית. תערוכה מיצירותיו הוצגה בשנת 1954 בסמית'סוניאן שבארצות הברית והדפסיו נרכשו לאוספי מוזיאונים גדולים כגון המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק והמוזיאון הבריטי. בתחילת שנות החמישים לימד במכון אבני ובשנת 1956 החל ללמד ב"בצלאל החדש" בירושלים, שם לימד רישום והדפס עד 1977.