נוטים לזהות את המקום עם היישוב מֹּצָה המוזכר בספר יהושע (י"ח, כ"א-כ"ח) בתור נקודת גבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין. וכך מתוארת נחלת שבט בנימין:
הזיהוי המשמעותי ביותר הוא לפי המובא בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי על הבאת ערבות ממוצא ועל המושבה הרומאית קולוניה. המקום היחידי שבו יש ערבות בכמות גדולה באזור הוא ליד המעיין המצוי ליד בית הכנסת. וכך כותב התלמוד הירושלמי:
ובתלמוד הבבלי:
קישורים חיצוניים.
מודעות היסטוריות למכירת קרקע במושבה:
1967 – והארץ שינתה את פניה
1967 – והארץ שינתה את פניה הוא ספר עיון פרי עטו של ההיסטוריון תום שגב, שראה אור בשנת 2005 בהוצאת "כתר". הספר, שמזוהה עם גישת ההיסטוריונים החדשים, מתאר את הישראלים בשנת 1967, לפני מלחמת ששת הימים, במהלך המלחמה ובעקבותיה.
התזה המוצגת בספר.
התזה המרכזית של שגב בספרו זה (המנוסחת בסוף ההקדמה) היא שלתחושות שאפפו את הציבור הישראלי באותה שנה לא היו סיבות קונקרטיות: "לא הייתה הצדקה לתחושת האבדון שקדמה למלחמה ולא לאופוריה שאחזה בישראלים בעקבותיה. על כן קשה כל כך להבינם." (עמ' 29) בכך באה לידי ביטוי גישתו של שגב – שלא מקבל מוסכמות יסוד בנרטיב הציוני. כלומר, לפי הנרטיב הציוני שנת 1967 הייתה שנה גורלית שהאירועים שהתרחשו במהלכה היו בעלי משמעות ומבוססים על סיבות הגיוניות, ואילו שגב טוען שלא היו דברים מעולם ושנת 1967 הייתה יכולה להיות שנה ככל השנים אילו היו הישראלים פועלים אחרת.
תזות משנה.
לתזה הזו מוסיף שגב תזות נוספות ובהן גישה לפיה מלחמת ששת הימים לא נכפתה על ישראל, אלא שישראל חיפשה אליבי כדי לצאת למלחמה; ששר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל יצחק רבין אינם גיבורים שעשו למען הציונות, אלא מחרחרי-מלחמה משולחי-רסן (ר' דמויות היסטוריות המוזכרות בספר); שאחת הסיבות למלחמה היא חוסר הצייתנות של המטה הכללי למרוּת הממשלה שנבע מהמאבק הבין-דוֹרי שהתחולל בין הדרג המדיני לדרג הצבאי (מצד אחד עמדו ראש הממשלה לוי אשכול ושריו גולדה מאיר, אבא אבן, חיים משה שפירא, זרח ורהפטיג – זקנים, ילידי הגולה, בעלי מבטא יידישאי, יהודים שהשתדלו אצל מעצמות המערב, פוליטיקאים שלא לחמו בקרבות מלחמת העצמאות, ומן הצד השני עמדו יצחק רבין, עזר ויצמן, אריאל שרון, רחבעם זאבי, ישעיהו גביש – צעירים, צברים, דוברי עברית מלידה, הפגינו בוז כלפי הגלות ויהודי הגלות ששרדו באמצעות שתדלנות ולא קמו ועשו מעשה, אלופי צה"ל שלחמו במלחמת העצמאות; עמ' 282); ושכניסת צה"ל לשטחים לא תרמה לישראל בפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
מבנה הספר.
ההקדמה.
בהקדמה לספר מתאר שגב שני גיבורים המסמלים לדעתו את הקונפליקט שפקד את הישראלים בשנת 1967. בחלק הראשון של ההקדמה מתואר יחיעם ויץ שנפל למען תקומת המדינה, ובחלק השני מתואר פעיל השלום אייבי נתן. ניתן לראות בפער בין הדמויות קונפליקט בין דמות הציוני (חלוץ עברי, לוחם למען עצמאותו) לבין דמות הפוסט-ציוני (בורגני, תל אביבי, בינלאומי, אתאיסט, מנוכר לעברו, רודף שלום), אותו קונפליקט ששגב מתאר כנקודת המחלוקת המרכזית בחברה הישראלית של אותה תקופה.
חלוקת התוכן.
הספר מחולק לארבעה חלקים:
כל אחד מארבעת החלקים מפורק למספר פרקים, וכל פרק מסועף לכמה סעיפים. שגב כינה כל פרק וחלק בשמות סמליים (למשל, את החלק העוסק בחברה הישראלית שלאחר מלחמת ששת הימים כינה 'הם חשבו שניצחו' כמשל לטענתו שהאופוריה שהביאה מלחמת ששת הימים לא הייתה מוצדקת; את הפרק שעוסק בהחלטתו של ראש הממשלה לוי אשכול להמתין ולא לצאת למלחמה כינה 'אבא של נועה מחכה' מפני שכך כונה במסמכי צה"ל, כאביה של בתו נועה).
תבנית כותרות הסעיפים.
אופן בחירת כותרות הסעיפים מאוד תבניתית – מילה סמלית בודדה וציטוט עיקרי מתוך הסעיף. בכך נוצר מעין משחק מתמיד בין הכותרת לבין התוכן שתחתיה, והקורא שואל עצמו שוב ושוב כיצד הטקסט מתקשר לכותרתו. מאוד נוח לקורא להתחבר לתבנית הכתיבה הזו משום שהיא מאוד מושכת עניין, אך עם זאת התבניתיות גם גורעת מטיב התוכן (כלומר, לעיתים יש אי-התאמה חריגה בין כותרת מסוימת לבין התוכן שמגיע תחתיה או שקשה להבין כיצד הטקסט וכותרתו תואמים זה את זה).
לדוגמה –
שזירת הסיפורים האישיים.
מאפיין אחר של מבנה הספר – אף הוא לא שגרתי לספר עיון היסטורי – הוא שזירת הסיפורים הפרטיים יחד עם ציון העובדות ההיסטוריות והבאת הפרוטוקולים הרשמיים מישיבות הממשלה. סיפורו של חייל המילואים טוראי יהושע (שוקה) בר-דיין מסופר לאורך כל החלק העוסק בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים. לסיפורו מהחזית המצרית (שתועד ביומנו – ר' לקריאה נוספת) מצורף לסיפוריהם של צנחנים מקיבוץ יחיעם שכבשו את העיר העתיקה. בנוסף לסיפורי הקרבות מובאים לאורך כל הספר קטעים ממכתביהם של ישראלים לקרוביהם בחוץ-לארץ וקטעים מיומנו של איש הקרן הקיימת לישראל יוסף ויץ (ר' לקריאה נוספת) שהיה גם מקורבו של ראש הממשלה לוי אשכול. לעיתים הקפיצות מהנרטיב הלאומי לסיפור הפרטי חדות מאוד, דבר היוצר מתח ועניין אצל הקורא, אך גם בלבול.
דמויות היסטוריות המוזכרות בספר.
אישים רבים – מוכרים יותר ומוכרים פחות – מוזכרים בספרו של שגב, וזה בא איתם חשבון על אופן תפקודם. הדמויות הנזכרות ביותר בספר הן:
משה דיין (שר הביטחון).
רמטכ"ל מלחמת סיני שזכה לפופולריות רבה בציבור הישראלי זוכה לטיפול מיוחד אצל שגב: "הניסיון להניח את דיין על ספת הפסיכיאטר אינו מפתיע. קשה לפענח אותו." (עמ' 493) שגב מנסה לשלול מדיין את הילת גיבור המלחמה שאופפת אותו. בעיקר הוא תוקף את תפקודו כשר הביטחון במהלך מלחמת ששת הימים. לטענתו, דיין ניהל את המלחמה ללא תיאום מספיק עם ראש הממשלה לוי אשכול "דיין לא שאל את אשכול מראש על כל מהלך ומהלך, פעם-פעמיים הביא לאישור הממשלה מהלכים שבוצעו כבר, אך אשכול היה בתמונה." (עמ' 382) גרוע מזאת, לעיתים הוא הפר במפורש החלטות שהתקבלו בישיבות ממשלה למען יזכרו אותו הדורות הבאים, דוגמת החלטת הממשלה להמתין עם כיבוש רמת הגולן. (עמ' 411) בכלל הוא זלזל בדעותיהם של חבריו לממשלה והמיט עליהם אימה. (עמ' 410) מוזכר אירוע שמציג את דיין כרודף תהילה: "ישראל ליאור [המזכיר הצבאי של אשכול], הנאמן כל כך, ניסה להביא את אשכול אל הכותל המערבי [עם כיבושו] בהקדם האפשרי, אך בלשכת שר הביטחון אמרו שזה מסוכן מדי: יש צלפים, עוד אין אפשרות להגיע. דיין עצמו מיהר לעומת זאת לירושלים במסוק, דאג להבטיח שהצלם, אילן ברונר מדובר צה"ל, ינציח את כניסתו אל העיר, יחד עם רבין ונרקיס." (עמ' 390) לתיאור אישיותו של מי שהיה למושל השטחים בפועל ומכתיב שיטת השליטה בפלסטינים שנקראה 'המקל והגזר' הוקדשו ארבעה עמודים אשר תמציתם: "איש שכולו יצרים... מכר את עצמו כחלק מהמיתוסים של ישראל: אהבת המולדת, נעורים, גבריות ועוז עברי חדש, התנ"ך, דוד בן-גוריון, צה"ל, ומעל הכול – המלחמה בערבים... היו שייחסו לו כוונה להשתלט על המדינה." (עמ' 496-492)
יצחק רבין (הרמטכ"ל).
רבין הוא מצביא נוסף ששגב מנסה לפגום בהערצה אשר לה זכה. כרמטכ"ל מלחמת ששת הימים רבין הועלה לדרגת כוכב עליון בציבור הישראלי (הושר עליו השיר "נאצר מחכה לרבין" והוענק לו עם סיום המלחמה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית שם נשא את נאום הר הצופים המפורסם). עם זאת, בספר מתוארת באריכות הפרשה העגומה שקדמה למלחמה שבה לקה רבין בהתמוטטות עצבים. מובאים ציטוטים מספרו של רבין (פנקס שירות, ר' לקריאה נוספת) המתארים את תהיותיו, שמא הוא אחראי לכישלון קונספציית ההתרעה של צה"ל ולסכנה שבפניה ניצבה ישראל. ציטוטים נוספים מובאים מספרו של עזר ויצמן (לך שמיים לך ארץ, ר' לקריאה נוספת), ובהם מצוין שהוזרקה לרבין תרופת הרגעה שניטרלה אותו למשך יממה, שבמהלכה סגן הרמטכ"ל ויצמן תפס פיקוד על הצבא. (עמ' 264)
עזר ויצמן (ראש אג"ם).
אמנם לא אפפה את האלוף ויצמן, סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם דאז, הילת גבורה כדוגמת זו של דיין או זו של רבין, אך גם הוא מטופל בספרו של שגב כמצביא נוסף שאיננו אלא אדם חלש, כנוע לגחמותיו. בספר נכתב כי "למעשה החל ויצמן להניע את מכונת המלחמה." (עמ' 265) ויצמן הורה על תנועת גייסות בסדרי-גודל חריגים עד כדי כך שהאלופים אריאל שרון וישעיהו גביש לא הבינו לאיזה שיגעון נתפס ויצמן. שגב מסביר – "...[הייתה דרישה למנות את] חיים בר-לב לסגן הרמטכ"ל. זה היה ככל הנראה המניע העיקרי לכל מהומת הסרק שחולל ויצמן: בר-לב איים על חלומו להתמנות לרמטכ"ל הבא והוא ביקש לנצל את היעדרותו של רבין כדי להפגין מנהיגות." (עמ' 265) שגב בוחר לציין את ההתפרצויות המשונות של ויצמן בעשרת הימים שקדמו למלחמה, ובהן דרישתו מאשכול ב-26 במאי 1967 לצאת מיד למלחמה כתגובה למידע מודיעיני על היערכות בחיל האוויר המצרי (עמ' 284) ופרשה משונה ב-1 ביוני שבה ויצמן התפרץ למשרדו של ראש הממשלה ודרש ממנו "לתת פקודה" תוך שהוא זורק את דרגותיו (עמ' 338-337).
אריאל שרון (ראש מחלקת הדרכה).