הנשיא הטרי טראמפ נשא את נאום הפתיחה, הנאום ארך כ-16 דקות ובמהלכו הקריא טראמפ כ-1,433 מילים. הנאום היה הנאום הקצר ביותר מאז השבעתו של ג'ימי קרטר לנשיאות ב-1977.
בסוף דצמבר 2016 אמר טראמפ כי הוא כותב את הטיוטה הראשונה לנאום הפתיחה שלו וציין את נאומי ההשבעה של ג'ון פ. קנדי ורונלד רייגן כמושא השראה. טראמפ התעקש כי הוא כתב בעצמו את הנאום, אף שעיתון הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי הוא נכתב על ידי עוזריו הבכירים של טראמפ, סטיבן מילר וסטיבן באנון.
בנאום טראמפ התחייב לסיים את מה שתיאר כ"קטל אמריקאי" ואמריקה דיסטופית והקריא נאום שאנשים רבים טענו כי הוא תוקפני ואף ארסי ואף התחייב לפתוח עידן חדש בפוליטיקה האמריקאית, מלבד זאת טראמפ חזר מספר פעמים על סיסמתו הידועה "אמריקה לפני הכל" (ששימשה גם את הנשיא וודרו וילסון ואת הנשיא וורן הרדינג), הסיסמה שימשה אותו בקמפיין הבחירות והתייחסה לשינוי גישה בהתנהלות הכלכלית ובניהול יחסי החוץ של ארצות הברית. בנוסף לכך כ-3 אנשי דת נשאו ברכות בנאום (ובכך העלו את מספר התפילות שהתקיימו בטקס לכ-6 תפילות). אנשי הדת שנשאו את הברכות היו הרב מרווין האייר, המטיף הנוצרי, פרנקלין גרהאם (אחד מבניו של הכומר בילי גרהאם), הקרדינל של ניו יורק, טימותי מ. דולן , הכומר סמואל רודריגס והמטיפה הנוצרית, פאולה וויט . הזמרת בת ה-16, ג'קי אוונצ'ו שרה את ההמנון הלאומי בתום הטקס.
האירועים שלאחר הטקס.
לאחר טקס ההשבעה ליוו טראמפ, מלניה, מייק וקארן את הנשיא לשעבר ברק אובמה ואת הגברת הראשונה לשעבר מישל אובמה לטקס פרידה שנערך בצד המזרחי של הקפיטול, בטקס טראמפ ואובמה שוחחו מעט ולאחר מכן הועלה הזוג אובמה למסוק שהסיע אותם לכיוון בסיס אנדרוז, באותו הזמן נסעו ג'ו ביידן וג'יל ביידן בלימוזינה לכיוון גבעת הקפיטול, משם לקחו רכבת מתחנת הרכבת יוניון לדובר שבדלאוור.
המצעד.
מסלול המצעד שכלל תזמורות צעידה מנציגות של כל מדינות ארצות הברית היה לאורך שדרת פנסילבניה והחל מאזור גבעת הקפיטול והסתיים בחלק הצפוני של הבית הלבן, טראמפ ומלניה נסעו מרבית המצעד במכונית הנשיאותית אך יצאו ממנה פעמיים ואף המשיכו מנהג ארוך שנים בו צעדו חלק קצר מהדרך, גם פנס וקארן צעדו חלק מהמצעד.
במהלך רוב המצעד נסעו הנשיא טראמפ והגברת הראשונה מלניה טראמפ בלימוזינה המשוריינת בה השתמש הנשיא בגלל איומי ביטחון פוטנציאליים. הנשיא והגברת הראשונה יצאו מהלימוזינה פעמיים וצעדו בשדרות פנסילבניה ובכך המשיכו מנהג ארוך שנים, סגן הנשיא פנס ואשתו קארן צעדו בדרך המסע בכמה נקודות גם עם ילדיהם.
המצעד נמשך כשעתיים ונערך בשעות אחר הצהריים והערב שלאחר ההשבעה, במצעד השתתפו כ-8,000 אנשים.
הנשף.
הנשיא דונלד טראמפ והגברת הראשונה מלניה טראמפ השתתפו בכ-3 נשפים רשמיים שנערכו במהלך ערב יום ההשבעה, במהלך הנשפים לבש טראמפ טוקסידו שחור, חולצה לבנה מכופתרת ועניבת פרפר שחורה. מלניה טראמפ לבשה שמלה לבנה, ללא כתף וללא שרוולים שעוצבה על ידי מעצב האופנה הצרפתי-אמריקאי הרווה פייר. פייר עיצב גם שמלות לגברות ראשונות אחרות בהן לורה בוש, הילרי קלינטון ומישל אובמה.
נשף החירות, אחד משני הנשפים הרשמיים שנערכו במרכז הכנסים וולטר א. וושינגטון, היה התחנה הראשונה של הערב עבור הנשיא והגברת הראשונה הטריים, הזוג טראמפ רקדו לצלילי השיר הראשון, שנבחר להיות "My Way" של פרנק סינטרה ובוצע על ידי ארין בוהמה, זמרת ג'אז אמריקאית. הנשף השני בו השתתף הזוג היה נשף החופש, שהתקיים גם במרכז הכנסים וולטר א. וושינגטון.
הנשף השלישי והאחרון היה נשף שנערך במוזיאון הבנייה הלאומי, כרטיסים חינם לנשף חולקו לחיילים במילואים, נכי הצבא האמריקאי ומקבלי מדליית הכבוד.
הזצסיון הברלינאי
הזֶצְסיון הברלינאי (בגרמנית: Berliner Secession) הייתה תנועה אמנותית שהוקמה בגרמניה ב-2 במאי 1898, מתוך כוונה להפגין אמנות הסותרת את הסטנדרטים האופייניים שהציבה האקדמיה. התנועה נחשבה לחלק מהמודרניזם הגרמני והתפתחה בין השאר בזכות תנופת הצמיחה בברלין באותה תקופה, וכן התייחסה לצורך בקבוצות אלטרנטיביות בקהילה האמנותית.
היסטוריה.
הקבוצה הייתה חלק מתנועה של אמנים שהחלה במינכן ב-1892 בווינה ב-1897 ונקראה "הזצסיון הווינאי" (בראשות גוסטב קלימט), והיו לה שלוחות גם בערים אחרות בגרמניה. הקבוצות האלה צמחו מתנועות פוליטיות וזרמים אמנותיים וספרותיים בסוף המאה ה-19 בעולם התרבות הגרמני.
הטלטלות שהובילו להיווצרות קבוצת האמנים ה"זצסיון הברלינאי" החלו בשנת 1891 לרגל תערוכת האמנות הבינלאומית הגדולה בברלין. הסכסוך החל לאחר שוועדת איגוד האמנים בברלין דחתה תמונות שנעשו על ידי אדוורד מונק. במאי 1898, בהנהגתם של וולטר לייסטיקוב, פרנץ סקרבינה ומקס ליברמן, התכנסו אמנים שונים והקימו "אגודה חופשית לארגון תערוכות אמנותיות". קבוצה זו נשלטה על ידי הנשיא, מקס ליברמן, ומזכיר, וולטר לייסטיקוב, יחד עם ועדת ביצוע. בעת הקמתה היו בסך הכל 65 חברים, כולל גברים ונשים כחברים מן המניין. כל המעורבים בהקמה פעלו מתוך חוקה המגדירה את מונחי המעורבות בקבוצה, ולא ניתן היה לשנות דבר ללא רוב של שלושה רבעים מהוועדה.
היו מגוון סיבות שהובילו להתפצלות באמנות הגרמנית. בנובמבר 1892 התרחשה שערורייה כאשר תערוכת אדוארד מונק נסגרה על ידי רוב חברי התאחדות האמנים בברלין. הם תיארו את עבודתו של מונק כ"סוררת, מכוערת ופושעת". אמנים אחרים שהיו בעד מונק, עדיין לא היו מאורגנים מספיק כדי לעזוב את מערכת התערוכות שהוקמה על ידי האקדמיה.
מאוחר יותר, בשנת 1898, דחה חבר השופטים של תערוכת האמנות הגדולה בברלין ציור נוף של הצייר וולטר לייסטיקוב. כך הובאה לבסוף ההוכחה כי ל"אמנות המודרנית" של האמנים העולים אין כל תמיכה מהאקדמיה. זה היה המעשה הסופי של המומנטום שהביא לפרישה. הנשיא, מקס ליברמן, העביר כמה דרישות להפרדות בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1899. הוא ביקש שהפורשים יקבלו שטח איכותי, לא פחות מ-8 חדרים, עם חבר שופטים וועד עצמאי. עם זאת, הדרישה נדחתה בטענה שאלה תנאים מוגזמים לקבוצה כה קטנה. לבסוף התקיימה פשרה, והפורשים קיבלו פחות חדרים.
ליברמן גייס את סוחרי האמנות ברונו ופאול קסירר והציע להם להיות מזכירים בכירים של קבוצת הפורשים. הם הצטרפו בשנת 1899 והיה להם מושב בדירקטוריון אך ללא זכויות הצבעה. הם היו אחראים על תכנון וביצוע הבניין, שנבנה על פי תוכניותיו של האנס גריזבאך בקאנטשטראסה 12 (פינת פאזאננשטראסה).
הפיצול בארגון האמנות הגרמנית היה, מקובל ביותר בתחום הפוליטי. הייתה תסיסה בקבוצות שמרניות כלפי התערובת האמנותית בסלון השנתי. הם האמינו שאין לערב אמנות לא מסורתית (מודרנית) באותו מרחב עם אמנות מסורתית יותר, והם מתחו ביקורת על הכללתם של אמנים זרים. עם זאת, הם לא דרשו את הסרתם על הסף, אלא רק שיתנו להם מקום משלהם להציג עבודות. חשיבה זו התאימה היטב לרצונות המודרניסטים של הפורשים בברלין, והפכה את הפיצול למעבר קל מבחינה פוליטית.
ב-19 במאי 1899 נפתחה תערוכה של 330 תמונות וגרפיקה ו-50 פסלים בשרלוטנבורגר קאנטשטראסה. מתוך 187 המציגים 46 התגוררו בברלין ו-57 במינכן. בשלב זה עדיין חסרו תרומות זרות. קהל של 2,000 האורחים שהוזמנו התרשם והמוצגים נתפסו כמתגברים על הבינוניות הרווחת. באירוע השתתפו גם בעלי מעמד חברתי גבוה – בין השאר גם את נשיא האקדמיה המלכותית, שלדעתו התערוכה הייתה מפתיעה ומכובדת.
בתערוכה השנייה כיבדו את הדרישה הבינלאומית, מתוכן 414 מוצגים היו מעל לעשרה אחוז אמנים זרים, כולל קאמי פיסארו, פייר-אוגוסט רנואר, סגנטיני וג'יימס מקניל ויסלר. מעשה זה הדהים את החוגים הלאומניים, כך שמיעוט שמרני נפרד שוב עד שנת 1902. בנוסף לתערוכות הקיץ, היו גם תערוכות חורף ששמורות לגרפיקה בכותרת "תערוכות שחור-לבן". בתערוכה בשנת 1902 הוצגו לראשונה עבודות של וסילי קנדינסקי, אדואר מאנה, קלוד מונה ומונק. לראשונה המגמה הראתה שברלין ולא רק מינכן הופכת בהדרגה למטרופולין של האמנות בגרמניה. כאשר גרמניה רצתה להשתתף עם תצוגת אמנות ביריד העולמי של סנט לואיס בשנת 1904, לא הצליחו להגיע להסכמה עם הפורשים לגבי השתתפותם בביתן הגרמני.
בשנת 1905 עבר הארגון לבניין הגדול יותר אז בקורפירסטנדאם 208, המקום בו נמצא התיאטרון בקורפירסטנדאם. חברי השופטים באותה שנה היו היינריך רייפרפרייד, פיליפ פרנק, ליאו פון קוניג, לוביס קורינת וארנסט אופלר.
סגנון והשפעה אמנותיים.
סגנון האמנות הגרמנית באותם ימים הושפע מצרפת, בין אם ניסו לשכפל את הסגנון הצרפתי ובין אם התרחקו ממנו. בתקופת הקיסרות המאוחרת, מסביבות 1888 ועד 1918, הרעיונות של לאומיות והתעניינות פוליטית באמנות הפכו פופולריים יותר. גרמנים התעניינו במשמעות המושג "להיות גרמני" ומה המשמעות של זהות תרבותית באמצעות סגנון אמנותי. אנשים רצו שלגרמניה תהיה זהות אמנותית אינדיבידואלית. צרפת השפיעה על העולם האמנותי בגרמניה זמן כה רב, אך בשלב זה, גם אמנים וגם צרכנים החלו לדחות את מה שנקרא נטורליזם צרפתי, וגררו עניין רב יותר באידיאליזם הגרמני. חבר בקבוצת הפורשים הברלינאים, קרל שפלר, סיווג את ההבדלים בסגנונות, תפיסה ותפיסה אמנותיים. התפיסה שלו הכתיבה ציור של עולם הטבע והעולם הפיזי שסביב האמן. הדבר נתפס כדרך האמנות הצרפתית. גרמנים היו ציירים רעיוניים, שלקחו רעיונות ונתנו להם צורה והעדיפו לקבל השראה ממחשבותיהם.