במשך מספר ימים לאחר נאומו של ג'ידו, יו.ג'י שוב הרהר בשאלה "איך אני יודע שאני 'במצב הטבעי' הזה?" אך ללא תשובה באופק. בהמשך עם מימוש ההבנה כי לאותה שאלה אין תשובה, הוא סיפר כי התרחשה תגובה פיזית, כמו גם פסיכולוגית, לא צפויה. היה זה 'פיצוץ' פתאומי בפנים, שפוצץ, כביכול, כל תא, כל עצב וכל בלוטה בגופו. לאחר מכן הוא החל להתנסות במה שכינה "האסון", סדרת טרנספורמציות פיזיולוגיות ביזאריות שהתרחשו במהלך שבוע, והשפיעו על כל אחד מחושיו, ובסופו של דבר הביאו לחוויה בדמות מוות. הוא תיאר זאת כ'אסון' מנקודת המבט של עינוי פיזי; כשהוא בחר בטרמינולוגיה הזו כדי לסתור את הדימוי של שינוי נפלא שאנשים האמינו שנלווה להארה רוחנית. יו.ג'י לא יכול היה להסביר, ואף לא הסביר, את מקורן של חוויות האסון, כפי שהובא בספרו "הנפש היא מיתוס":
בתשובה לשאלות אלו, טען שהדבר התרחש "למרות" אותה ההתעסקות שקדמה לחיפושי ההארה. הוא גם טען שהאסון לא היה קשור לחייו עד לאותה נקודה, או לחינוכו. מספר פעמים הוא תיאר את האסון שקרה לו כעניין של מקריות, והוא התעקש שהוא לא יוכל, בשום דרך, להעביר את החוויה הזו לאף אחד אחר.
לאחר "האסון".
על פי יו.ג'י, ניתן להפריד את חייו לשניים – לפני ה"אסון" ולאחריו. בתיאור חייו לאחר ה"אסון", הוא טען שתפקד לצמיתות במה שכינה "כמצב הטבעי" אשר לשיטתו הוא מצב של קיום חושי ספונטני, פיזי טהור, המאופיין באי-רציפות - אם כי לא בהיעדר - של מחשבה. יו.גי' טען כי לאחר שמצא את עצמו במצב "הטבעי", הוא איבד את הידע והזיכרונות שהרגיש במהלך חייו והיה צריך ללמוד הכל מחדש, כאילו "הלוח נמחק כליל".
לאחר חוויית ה"אסון", יוג'י נהג לטוס לעיתים קרובות למדינות שונות ברחבי העולם, והיה מסרב לקיים דיונים רשמיים על הנושא. עם זאת הוא דיבר בחופשיות עם חסידיו ואלו שביקשו לראות אותו. הוא נשא את נאומו הציבורי הרשמי היחיד לאחר ה"אסון" בהודו בשנת 1972.
נגראג' שישב בשקט כל הזמן הזה אמר, "יו.ג'י, מה בדיוק אתה מנסה להעביר הלאה?" יו.ג'י השיב, "תלוי בך, לא בי. נראה שאתה לא מבין את זה, אתה המדיום היחיד שדרכו אוכל לבטא את עצמי".
הפילוסופיה והסגנון הישיר והבלתי-מתפשר שלו גררו מידה של השמצה ומחלוקות לגבי "תורתו". בקצה האחד, אלה שראו בו "כאדם מואר", ואילו אחרים אשר ראו בו לא יותר מאשר שרלטן.
הזעם התגבר ככל שספריו ומאמריו והפרשנות החדשה לפילוסופיה המפורשת שלו המשיכו להופיע. כמה מהדיונים והראיונות הקבוצתיים עימו התפרסמו בספרים, או הועברו מילולית באתרים שונים. מגוון של מסמכי שמע ווידאו נגישים באופן מקוון. מירב עבודותיו תורגמו לשפות שונות, כולל לעברית.
בריאות.
יו.גי' היה ידוע בהעדפות הבריאות והתזונה הלא שגרתיות שלו.[17] הוא היה נושא עימו לאורך מסעותיו "מטבח נייד" במזוודה זעירה. הוא צרך כמות רבה של מלח ושמנת, ואמר "שום ארוחה לא צריכה לקחת יותר מכמה דקות להכנה". לאורך חייו יו.ג'י לא ראה רופא ולא נטל תרופות, מתוך אמונה כי הגוף ידאג לעצמו. לעיתים קרובות כאשר זכה למחמאות על מראהו הטוב בזקנתו, יו.ג'י היה מגיב ואומר "זה בגלל שאני לא אוכל אוכל בריא, אני לא לוקח ויטמינים ואני גם לא מתעמל!"
מוות.
ב-22 במרץ 2007, נפטר בוולקרוסיה באיטליה. הוא החליק ופצע את עצמו והיה מרותק למיטה שבעה שבועות לפני מותו. שלושה מחבריו, כולל חסידו מזה שנים, מאהש בהאט, היו לצדו במותו. בפברואר 2007 הוא הכתיב את נאומו האחרון, שנקרא "שירת הברבור שלי".
יו.ג'י ביקש שלא יתנהלו טקסים או טקסי לוויה עם מותו; כמו כן, הוא לא השאיר הוראות כיצד להיפטר מגופו. למחרת נשרפה גופתו על ידי בהאט. נאמן לפילוסופיה שלו, יו.ג'י לא רצה שיזכרו אותו לאחר מותו.
פילוסופיה.
יו.ג'י טען כי אין שום הוראה ללמד ואין מה לשמר. לשיטתו ההוראה מרמזת על דבר שניתן להשתמש בו כדי להביא לשינוי, על כן מה שנותר הוא רק הפרשנות של האדם לכך ושום דבר אחר. מסיבה זו הסביר כי אין ולא יהיה שום זכות יוצרים על דבריו ולא יהיו לו כל טענות בהקשר זה. יו.ג'י הדגיש את חוסר האפשרות ואת חוסר ההכרח של שינוי אנושי כלשהו, רדיקלי או שגרתי. קביעות אלו, טען, אינן יכולות להיחשב כ-"הוראה" או דבר שנועד להשתמש בו כדי להביא לשינוי. הוא התעקש שהגוף ומעשיו מושלמים, וגרס כי ניסיונות לשנות או לעצב את הגוף הן הפרות של השלום וההרמוניה שכבר קיימים בתוכו. הנפש או העצמי או התודעה, הם ישות שהכחיש כבעלת קיום כלשהו, מורכבת מכלום מלבד "הדרישה" לחולל שינוי בעולם, בעצמה, או בשניהם. לפיו התודעה העצמית האנושית אינה דבר, אלא תנועה, המאופיינת ב"חוסר ריצוי תמידי" ו"ההתעקשות הפשיסטית" על חשיבותה העצמית והישרדותה שלה.
יו.ג'י הכחיש את קיומו של מוח אינדיבידואלי. עם זאת, הוא קיבל את המושג "מוח עולמי", שלדבריו הכיל את הצטברות מכלול הידע והניסיון של האדם. הוא השתמש במונח "ספרת מחשבה" (אטמוספירה של מחשבות) באופן נרדף למונח "מוח עולמי". הוא הצהיר כי בני האדם מאכלסים תחום מחשבה זה או את ספרת המחשבה וכי המוח האנושי פועל כמו אנטנה, ממיין ובוחר מחשבות על פי צרכיו. יו.ג'י שייך את כל הניסיון האנושי הזה לתהליך המחשבה וכתוצאה ממנו. התודעה העצמית או ה"אני" בבני אדם נולדים מתוך הצורך לתת ל"עצמי" המשכיות באמצעות ניצול מתמיד של המחשבה. כאשר המשכיות זו נשברת, אפילו לשבריר שנייה, אחיזתה בגוף נשברת והגוף נופל לקצב הטבעי שלו. המחשבה גם כן עוברת למקומה הטבעי ואינה יכולה להפריע או להשפיע על פעולת גוף האדם. בהיעדר המשכיות כלשהי, המחשבות אשר מתעוררות - מתמוססות להן.
במצבו הטבעי, חושיו של הגוף מקבלים קיום עצמאי (שאינו מתואם על ידי כל "עצמי פנימי") והבלוטות חסרות הצינור (המתאימות למיקומן של הצ'אקרות ההינדיות) מופעלות מחדש. יו.ג'י תיאר כיצד בלוטת האצטרובל, או צ'אקרת אג'נה, היא זו שמשתלטת על תפקוד הגוף במצב הטבעי, בניגוד למחשבה.
יו.ג'י טען בנוסף כי הסיבה שאנשים הגיעו אליו (ולגורואים) היא למצוא פתרונות לבעיות האמיתיות היומיומיות שלהם, ו/או לפתרונות לבעיה מפוברקת, כלומר החיפוש אחר רוחניות והארה. הוא התעקש כי חיפוש זה נגרם מצד הסביבה התרבותית, הדורשת התאמה של יחידים בזמן שהיא מציבה בו זמנית בתוכם את הרצון להיות מיוחדים. לפיכך השגת ההארה נחשבת להשתקפות של "המומחיות" והייחודיות של האדם. כתוצאה מכך, הרצון להארה מנוצל על ידי גורואים, מורים רוחניים ו"מוכרים של טובין מפוקפקים", שמתיימרים להציע דרכים שונות להגיע למטרה זו. על פי יו.ג'י כל המתווכים האלה לא מספקים ולעולם לא יוכלו לספק את הסחורה, מכיוון שהמטרה עצמה (כלומר הארה) אינה ניתנת להשגה.
"האדם הוא רק זיכרון. אתה מבין דברים סביבך בעזרת הידע שהושם בך. אולי אתה זקוק לאמן כדי להסביר לך את האמנות המודרנית שלו, אבל אתה לא זקוק לעזרה של אף אחד כדי להבין פרח. אתה יכול להתמודד עם כל דבר, אתה יכול לעשות הכול אם לא תבזבז את האנרגיה שלך בניסיון להשיג יעדים דמיוניים".
על פי יו.ג'י, "הדבר שמכונה מימוש עצמי, כביכול, הוא הגילוי בעצמך ועל ידי עצמך שאין עצמי לגלות. זה יהיה דבר מזעזע מאוד מכיוון שהוא יתפוצץ בכל עצב, כל תא, אפילו התאים במח העצמות שלך".
"אני לא אנטי-רציונלי, פשוט לא הגיוני. אתה יכול להסיק משמעות רציונלית ממה שאני אומר או עושה, אבל זו העשייה שלך ולא שלי".
תרבות פופולרית.
הדמות ג'י-ג'יי ממיני הסדרה "קצה האגם", מבוססת על יו.ג'י .
פרדריק קארל פריסקה
פרדריק קארל פריסקה (באנגלית: Frederick Carl Frieseke; 7 באפריל 1874 - 24 באוגוסט 1939) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקני, שבילה את רוב חייו בצרפת, בעיקר במושבת האומנות בז'ברני. הוא ידוע במיוחד בציור נושאים נשיים, בבית ובחוץ.
רקע וראשית חייו.
בשנת 1858 היגרו סבו וסבתו של פרדריק קארל פריסקה, פרדריק פריסקה ואשתו, מפריצרבה (ליד ברנדנבורג, גרמניה) עם בניהם, כולל הרמן קארל. הם התיישבו בעיירה קטנה במרכז מישיגן. הרמן שירת בצבא האיחוד ואז חזר לאובוסו, שם הקים עסק לייצור לבנים. הוא התחתן עם אווה גרהאם ובשנת 1871 נולדה בתם אדית. בנם, פרדריק קארל, נולד באובוסו בשנת 1874.
אמו נפטרה בשנת 1880 כשפרדריק היה בן שש, ובשנת 1881 עברה המשפחה לפלורידה. הרמן הקים עסק נוסף לייצור לבנים בג'קסונוויל. ארבע השנים בפלורידה השאירו רושם חזק על פרידריך הצעיר. שנים מאוחר יותר, כאשר שקל את חזרתו לארצות הברית מאירופה, התרכז בפלורידה.
דודתו של פרדריק סיפרה כיצד, בניגוד לרוב הבנים, הוא התעניין באומנויות יותר מאשר בספורט. סבתו, ואלטה גולד גראהם, אהבה ציור ועודדה את פרדריק בעיסוקיו האמנותיים. הביקור ב־1893 בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו עוררה את רצונו להפוך לאמן.
השכלה.
בשנת 1893 סיים פריסקה את בית הספר התיכון באובוסו, ואז החל את הכשרתו האמנותית במכון לאמנות בשיקגו, ולמד אצל פרדריק וורן פרר וג'ון ונדרפו. לאחר שעבר לניו יורק בשנת 1895, הוא חידש את לימודיו באמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בשנת 1897.
הוא עבד כמאייר, מכר קריקטורות שצייר לניו יורק טיימס. בשנה שלאחר מכן הוא נסע לצרפת, שם הוא נשאר למשך שארית חייו, למעט ביקורים קצרים בארצות הברית ובמקומות אחרים. הוא המשיך את השכלתו, נרשם לאקדמיה ז'וליאן בפריז, למד אצל ז'אן-ג'וזף בנג'מין-קונסטנט וז'אן-פול לורנס, לימודיו הביאו אותו גם לאקדמיה כרמן ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. פריסקה ביקר בהולנד, בקיץ 1898. במהלך תקופה זו הוא רשם וצייר בצבעי מים, מאחר שתכנן להפוך אותם למומחיות שלו, אך איתגר אותו המדריך ויליאם מקונוני לעבוד בצבעי שמן.
חיים ועבודה.