אחת מפעולותיה המשמעותיות של שיירת המוות התרחשה בקלאמה (Calama), עת 26 אסירים נבחרו באקראי מתוך רשימת העצורים ונלקחו לפאתי העיר. שם הולקו העצורים בידי החיילים בטרם נורו למוות ונקברו בקבר בלתי מסומן במטרה שגורלם לא יוודע.
היחידה הורכבה ממספר קציני צבא ושני חיילי רגלים ומפקדה היה בריגדיר חנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל) סרחיו אראיינו סטארק (Arellano Stark). קצינים בכירים אחרים שנטלו חלק בשיירת המוות השתלבו מאוחר יותר בתפקידים בכירים בהנהגת הצבא הצ'יליאני. כך, למשל, סגן מפקד היחידה, סרחיו ארדונדו גונסלס (Arredondo González), שמאוחר יותר פיקד על בית הספר לחיל הרגלים הצ'יליאני; פדרו אספינוסה בראבו (Espinoza Bravo), קצין מודיעין שהפך לקצין המבצעים הראשי של המשטרה החשאית הצ'יליאנית (DINA); מרסלו מורן בריטו (Moren Brito), שלאחר מכן פיקד על מחנה הריכוז והעינויים וייה גרימלדי (Villa Grimaldi) ואחרים.
על אף שדו"ח רטיג (Rettig) העריך את מניין הנרצחים במהלך 17 שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה ב-3,000, היוותה פרשת שיירת המוות אירוע טראומטי במיוחד. זאת בעיקר כיוון שרבים מהקורבנות הסגירו עצמם לרשויות הצבאיות, נמצאו תחת חסות הצבא, לא היוו איום מיידי כלשהו, היו ללא עבר אלים ואף לא איימו לנהוג באלימות.
בשנת 1999 הורה השופט חואן גוסמן טופיה (Guzmán Tapia) על מעצרם של חמישה קציני צבא בדימוס על חלקם בפרשת שיירת המוות. בחודש מרץ 2006 הורה השופט ויקטור מונטיגליו (Víctor Montiglio) על מעצרם של 13 קצינים בדימוס באשמת רצח. ב-17 ביולי 2006, הסיר בית המשפט העליון הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשה, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין.. לבסוף, ביום ה-28 בנובמבר 2006 תבע מונטיגליו את פינושה והורה על מעצרו במעצר בית. ימים ספורים לאחר מכן אושפז פינושה בבית חולים צבאי עקב התקף לב ונפטר ב-10 בדצמבר 2006.
אספן
אצתיל כולין
חור שחור קוונטי
כף הערווה
באנטומיה של בני אדם ושל יונקים בכלל, כֵּף הָעֶרְוָוה (בלטינית: Mons pubis; שפירושה "הר הערווה") היא מסה מעוגלת של רקמת שומן שנמצאת במאחה עצמות החיק (Symphysis pubis) מעל לאיברי המין.
אנטומיה.
אצל נשים קרויה כף הערווה גם "הר ונוס" (בלטינית: Mons veneris), והיא מסיימת בשפתי הפות.
למרות שמצויה אצל גברים ונשים כאחד, כף הערווה נוטה להיות גדולה יותר אצל נשים. הרקמה השומנית שבה רגישה לאסטרוגן, וגדלה לכדי לרכס מובהק עם תחילת ההתבגרות המינית של נערות. כמו כן, מתכסת כף הערווה בשׂער ערווה. לעיתים קרובות היא הופכת פחות בולטת עם הירידה בהורמון אסטרוגן שחווה הגוף במהלך גיל המעבר.
בתרבות ובחברה.
אף כי אינה חלק מאיברי המין החיצוניים עצמם, ניתן לראות בכף הערווה כאזור מעורר תאווה והוא נחשב לארוטי ביותר בתרבויות רבות. לאורך ההיסטוריה, הסרתם המלאה או החלקית של שיער הערווה הייתה נפוצה בחברות רבות, ולאחרונה היא נפוצה בעולם המערבי. ההסרה המלאה של שיער הערווה על ידי שימוש בשעווה, בסוכר או בגילוח, המוכרת כ"שעווה ברזילאית", הפכה למקובלת בשנים האחרונות.
בנסיבות מסוימות, כף הערווה נתונה לאידיאלים אסתטיים מעבר להסרת שיער. בהתאמה, מוצעים ניתוחים פלסטיים המשנים את צורת כף הערווה לאידיאל הנחשק. אידיאלים אלו עלולים להיות מושפעים מהעדפות אישיות, מנורמות תרבותיות עכשוויות, או מלחצים חברתיים.
צורות קישוט קבועות במטרה להעצים את המשיכה האסתטית של אזור זה הם הנבירה (ביפנית: 花弁), צילוק לצרכים קוסמטיים, או פירסינג כמו פירסינג "כריסטינה" או פירסינג "נפרטיטי". המושג "ואג'זל" מתייחס לקישוט לא-קבוע של כף הערווה עם קישוטי קריסטל.
אזכור בהלכה.
בעיסוק בהלכות איילונית, מכנה המשנה את כף הערווה "שיפולי מעיים".
ווימבלדון
יהודה בן שמואל החסיד
אלויס אלצהיימר
אלויזיוס "אָלוֹיס" אלצהיימר (בגרמנית: Alois Alzheimer; 14 ביוני 1864 – 19 בדצמבר 1915) היה נוירופתולוג ופסיכיאטר גרמני. אלצהיימר מוכר בזכות תיאור המקרה הראשון של 'שיטיון (דמנציה) קדם-סנילי' שנקרא לימים מחלת אלצהיימר על שמו.
ביוגרפיה.
אלצהיימר נולד בעיירה מרקטברייט שבבוואריה. אביו היה עורך דין בעיירה. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, טיבינגן, וירצבורג ואשפנבורג. בשנת 1887 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וירצבורג. באותה שנה עסק חמישה חודשים בטיפול בהפרעות נפשיות בקרב נשים, ואחר-כך קיבל משרה בבית החולים הפסיכיאטרי בפרנקפורט.
באותו מוסד עבד גם הנוירולוג פרנץ ניסל (Franz Nissl) שפיתח שיטה לצביעת החלקים ההיסטולוגיים של המוח. בשנת 1901 החל אלצהיימר לטפל בחולה אוגוסטה דטר (Auguste Deter). הגברת דטר הראתה תסמינים התנהגותיים משונים, ובהם אובדן זיכרון קצר-טווח, בלבול, חוסר התמצאות ושינויים באישיות.
דטר מתה באפריל 1906 ואלצהיימר שלח את מוחה ואת רישומי הטיפול שלה למינכן, שם עבד במעבדתו של הפסיכיאטר הנודע אמיל קרפלין (Emil Kräplin). יחד עם שני מדענים איטלקים השתמש אלצהיימר בשיטת הצביעה של ניסל ובעזרתה מצא במוחה של דטר משקעי עמילואיד וסבכים סיביים בתאי העצב. ב-3 בנובמבר 1906 הציג אלצהיימר לראשונה את ממצאיו על החולה דטר ועל הסימנים הקליניים של שיטיון קדם-סנילי לפני קהל של אנשי מקצוע.
אמיל קרפלין כינה את השיטיון מן הסוג הזה "מחלת אלצהיימר" באחד מספריו, ובזכותו נפוץ השם הזה ברחבי העולם. ב-1911 כבר אבחנו רופאים חולי אלצהיימר בארצות הברית.
באמצע דצמבר 1915 חלה אלצהיימר כשנסע ברכבת לאוניברסיטת ורוצלב (אז ברסלאו), שם מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בשנת 1912. קרוב לוודאי שסבל מקריסת כליה ותפיחת לב כתוצאה מזיהום. הוא מת מדום לב בברסלאו.
אלואיס אלצהיימר
מטבוחה
מטבוחה (מערבית: مطبوخة, בערבית לובית: מרדומה, בערבית תוניסאית: מרמומה) הוא סלט שעשוי לרוב מעגבניות, משום ומפלפלים קלויים מבושלים יחד. מקור השם בשפה ערבית ומשמעותו "מבושלת".
מאכל זה הובא לישראל על ידי העולים ממרוקו, בסיס המאכל קבוע וכולל עגבניות, פלפלים קלויים, שמן ושום, אך הוא משתנה מעט ממדינה למדינה.
המטבוחה היא מאכל נפוץ במטבח הישראלי.
אנטורפן
הומוגמיה
הומוגמיה הוא מונח המתאר דפוס נישואין בין אנשים בעלי אותם מאפיינים סוציולוגיים. למרות קיומו של שוק בחירה רחב, אנשים נוטים לבחור בן זוג על בסיס דמיון סוציאלי. אנשים מעדיפים לבחור בני זוגם מאותו רקע חברתי, כלכלי, דתי או השכלתי.
בחברה הישראלית הייתה מקובלת במשך שנים רבות הומוגמיה על רקע עדתי. עם השנים התעמעם ההבדל בין יוצאי העדות השונות וירדה חשיבותה של שאלת המוצא; גורמים הישגיים, כגון השכלה - הומוגמיה חינוכית, הפכו להיות הקריטריונים המשמעותיים יותר בבחירת בני זוג. בקרב היהדות החרדית עדיין מתקיימת הומוגמיה על בסיס שיוך לפלגים החרדיים השונים (ליטאים, חסידים, חרדים ספרדים) ולתת-קבוצות בתוך פלגים אלו.
מיליונים
מיליונים (באנגלית: Millions) הוא סרט דרמה-קומי אנגלי שיצא בשנת 2004 בבימויו של דני בויל.
עלילה.
אחרי פטירת אימו, דמיאן בן ה-7 ומשפחתו עוברים לפרוור במנצ'סטר. דמיאן מתעניין בקדושים הנוצריים ואוהב לצפות ברכבות, כך שהדבר הראשון שהוא עושה הוא לקחת את הארגזים הריקים שנותרו אחרי המעבר ובונה איתם מעין בית קטן אל מול פסי הרכבת שנמצאים במרחק מה מביתו. מספר ימים אחר כך, דמיאן "פוגש" בבית המאולתר שלו קדושה נוצרייה שמתה במאה ה-12. לאחר השיחה עימה עף תיק מהרכבת שעברה, ונוחת על ערימת הקרטונים שדמיאן בנה. דמיאן פותח את התיק ומגלה שיש בפנים מיליוני לירות שטרלינג. גם אחיו הגדול של דמיאן, אנתוני, רואה את התיק וכיוון שבעוד 12 ימים הפאונד יומר לאירו, אנתוני מחליט שחייבים להשקיע אותו. אך דמיאן מאמין כי יש לתרום את הכסף לעניים.
בסופו של דבר, לאחר תרומות מרובות ובזבוזים מועטים, מתגלה האמת: התיק נגנב מרכבת שהתכוונה להעביר את הכסף לממשלה. דמיאן ואנתוני נשלחים לחקירה בחדרו של מנהל בית הספר, אך נחלצים מזה. דמיאן מפקפק במתנה שנפלה אליו מהשמיים. מספר ימים קודם לכן, הגיע אחד הגנבים של הכסף לפרוור ודרש את הכסף, וכעת אותו גנב יודע שכל הכסף נמצא אצל דמיאן ודורש אותו בחזרה. אביו של דמיאן מתיידד עם תורמת גדולה לארגון העוזר למגר את הרעב באתיופיה, אך הם מסרבים לתרום את הכסף כאשר נודע להם שפרצו לביתם. בסופו של דבר מוחלט לתרום את הכסף לילדי אתיופיה, כפי שדמיאן רצה.
בסרט זה דני בויל משלים את החסר מסרטו "טריינספוטינג" שיצא 8 שנים לפני כן, כאשר בסרט זה לא הוזכרה צפיית הרכבות (שכן זהו שם הסרט: Train-Spotting צפיית-רכבות).
New York
New York הוא אלבום קונספט של לו ריד מ־1988 המורכב מ־14 שירים הבנויים כסצנות ומערכונים הלקוחים מתוך הווי החיים בעיר ניו יורק. האלבום התקבל בחמימות רבה על ידי מעריציו של ריד והמבקרים כחזרה לסגנונה של להקת הוולווט אנדרגראונד אותה הקים ריד בשנות השישים. מבקרים רבים מתייחסים אליו כיום כיצירת מופת וכאלבומו הטוב ביותר של ריד. האלבום התאפיין בגישה ישירה לרוק אנד רול שהייתה נדירה באותה התקופה והוביל את תהליך "החזרה ליסודות" של הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי בסוף שנות השמונים. בחוברת המצורפת ממליץ ריד למאזין להקשיב לאלבום כולו כמקשה אחת, "כאילו הוא היה ספר או סרט קולנוע".