ברוב הסגנונות מפתחי הסגנון הקדומים או המורים היום נוטים ליחס להם היסטוריה עתיקה ולעיתים מקשרים אותה עם הדמויות האגדיות מן המיתולוגיה הסינית. למשל פיתוח טאי ג'י צ'ואן מיוחס לחכם דאואיסט בשם ג'אנג סאן פונג. או שיטת אימון של "18 ידי הקדושים"( luo han quan 18) המיוחסת לבודהידרמה (בסינית - דה מו) שתוארה כאן בהקשר של השאולין. כמעט כל סגנון סיני ידוע שומר על מיתוס פנימי מסוים שמספר היסטוריה מופלאה של היווצרותו ושמירתו במשך מאות אם לא אלפי שנים. אבל ברוב המקרים הסיפורים האלה אינם קשורים למציאות.
נתחיל מכך שאמנות לחימה כנראה לא הייתה יכולה להתקיים בתקופת החברות הארכאיות או בתקופה פרה-היסטורית. בחברות כאלה עדיין חסרה חלוקה תעסוקתית ומקצועית. כל גבר בכפר הוא לא רק לוחם, אלא גם צייד, דייג, איכר, רוע, נגר, בנאי... אין שם לוחמים מקצועיים כמו שיהיו חיילים של הקיסר - ג'ון שי או נזירים לוחמים – ווסנים במנזר שאולין. להם, ללוחמים מקצועיים האלה שליטה בנשק ויכולת להילחם הם העיסוקים העיקריים. סגנונות של אמנויות לחימה הם מבחינה היסטורית תוצר של תרבות מפותחת. סגנונות כאלה היו יכולים להיווצר רק בתרבויות מחולקות לקבוצות חברתיות-מקצועיות מוגדרות היטב ויציבות. זה התאפשר רק בימי הביניים בהיסטוריית האנושות. וגם אז חשוב לציין עיקר המיומנויות של לוחמים התמקד ביכולת השליטה בנשק קר כמו חרב, חנית וכדומה. באמנויות לחימה מסורתיות ועתיקות לחימה עם נשק היא המרכז של השיטה, מפני שבמשך עשרות אלפי שנים הלחימה הייתה מתבצעת בעיקר בעזרת נשק קר. במקום השני בחשיבות הייתה לחימה בידיים ריקות נגד יריב עם נשק בידיו. אומנם, בהיסטוריה של סין הייתה תקופה ארוכה של מאות שנים בה שלטו במדינה פולשים מנצ'ורים שאסרו על אזרחיה לשאת נשק כלשהו, וכך, נולדו והתפתחו בקרב העם שיטות לחימה יעילות ומתוחכמות בלי נשק, ובצורה הזאת הם שרדו עד ימינו.
טעות לחשוב שהמומחים של אמנויות לחימה סיניות היו כולם כאחד אנשי סגולה במעלה עליונה, פילוסופים מתורבתים, אנשי רוח מכובדים. זה רק חלק מהמיתוסים הדמיוניים והם לא בדיוק תואמים את המציאות. את שיטות הלחימה, קרי דרכי הרג והשמדה של האויב, היו יוצרים לוחמים מקצועיים, שודדים ופושעים, שומרי שיירות משכר, שומרי ראש ורכוש לסוגיהם.
וו-שו בתקופה המודרנית.
במאות ה-16–17 עם ירידה בחשיבות של לחימת פנים אל פנים ועלייה בשימוש בנשק חם אמנויות לחימה רבות התפתחו לכיוונים ספורטיביים. בעוד ההיבט הצבאי של אמנויות הלחימה הסיניות איבד את חשיבותו, ההיבטים הרוחניים והבריאותיים זכו להכרה ולפריחה מחודשת בתקופה המודרנית.
וו-שו ספורטיבי.
סאנדה.
סאנדה הוא ענף ספורט הלחימה הרשמי של הרפובליקה העממית של סין והוא מבוסס על טכניקות וושו מסורתיות ומודרניות. תחרויות סאנדה דומות בחוקיהן לתחרויות קיקבוקס שונות.
וו שו בישראל.
התאחדות האו שו בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים.
נבחרת הוו שו של ישראל נמצאת בעיר רחובות, ומתאמנים שם מתעמלים בגילאים שונים.
בשנת 2011 נטליה גורביץ' זכתה במדליית זהב באליפות אירופה.
דומינו (תוכנית טלוויזיה)
דומינו הייתה תוכנית מערכונים ישראלית אשר שודרה בשנים 1999–2001 בטלוויזיה החינוכית. התוכנית הייתה המשך ישיר לתוכנית המצליחה "פלטפוס", שירדה לאחר שלוש עונות. היא ירשה ממנה את משבצת השידור ושמרה על הפורמט (מערכונים המצולמים בפני קהל חי באולפני החינוכית), עם חברי צוות חדשים: הדור הבא של הסטנדאפיסטים ממועדון "דומינו גרוס" של עמירם גרוס.
עונות 2-1.
העונות הראשונות כללו 18 פרקים (עם 2 פרקי לקט בעונה הראשונה) כל אחת וצולמו באולפני הטלוויזיה החינוכית בתל אביב. הפרק הראשון שודר ב-12 במרץ 1999 והציג לראשונה שבעה קומיקאים אנונימיים (מלבד אדיר מילר, גורי אלפי ואסי כהן שהשתתפו כאורחים במספר מערכונים בתוכנית "פלטפוס").
בית הספר קינמון.
צילומי חוץ במתכונת זהה ל"נווה חמציצים" של "פלטפוס" המספרת את סיפורו של בית ספר יסודי במרכז ישראל.
דמויות.
בפרקים הראשונים מופיעה סבתא של אסי כהן, מרגלית קלדס, המוכרת יותר כחזאית של "שידורי המהפכה", בתפקיד סבתא של חישי (גורי אלפי).
שיר הפתיחה ל"קינמון" נכתב, הולחן, הופק ובוצע על ידי אבי גרייניק.
עונות 3–4 ("הדור הבא").
לאחר סיום העונה השנייה של "דומינו" התפתח סכסוך בין מייסד חברת "דומינו גרוס" עמירם גרוס, לבנו יואב גרוס. יואב פרש מהחברה של אביו ולקח איתו את משתתפי שתי העונות הראשונות של דומינו. לעונה ה-3 של דומינו "שלף" עמירם גרוס שבעה קומיקאים אלמוניים למדי, וצירף אליהם להופעות אורח את עירית קפלן, מיכל אטלס, חני נחמיאס, ירדן בר-כוכבא, חיים אלמקיס, תומר יוסף, עידן אלתרמן, אבי גרייניק ודני קרפל.
העונות האחרונות כללו 13 פרקים (עם 2 פרקי לקט בעונה השלישית), אולם העונות בהשתתפות הצוות החדש לא זכו להצלחה לה זכו שתי העונות עם הצוות המקורי, ועם סיום העונה הרביעית הסתיימה סופית התוכנית "דומינו".
כשנתיים לאחר ירידת הסדרה, הדמויות בת-חן ואילנית (שאותן גילמה ענת מגן-שבו) ומירי (שאותה גילם אילן פלד) הופיעו בסדרת הקאלט "אחד העם 1".
לאחר ירידת התוכנית.
לאחר סיום שתי העונות וירידת התוכנית, ממשיכה "דומינו גרוס" להעלות מופעים של אמנים וקומיקאים, ברובם מתחילים. ההופעות מתקיימות בעיקר ב"צוותא 2" בלונדון מיניסטור.
דומינו גרוס
רועי בר נתן
מפלג
רועי בר-נתן
רועי בר-נתן (נולד ב-18 בדצמבר 1976 בתל אביב) הוא קומיקאי, שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
רועי בר-נתן נולד בתל אביב וכשהיה בן שנתיים עבר להרצליה עם הוריו חנה וגבריאל ושתי אחיותיו הגדולות. התפרסם בגיל 11 כששיחק בסרט הקולנוע "אל עצמי" (1988) בתפקיד ניר שרוני. הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 1990 בתוכנית הילדים "קריאת כיוון" לצד רוני פינקוביץ'. באותה עת הופיע בתוכניות נוספות בטלוויזיה החינוכית.
אביו גבריאל (גבי) בר-נתן היה מאוהדיה הידועים של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב.
סבו מצד אביו היה יהודה בר-נתן, הנשיא השני של התאחדות התעשיינים.
סבו מצד אמו היה משה מילר מולאור, משפטן, עיתונאי ופעיל ציוני.
רב סבו (סבה של אמו) היה אלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה.
בן דודו הוא הפסנתרן הישראלי ינון ברנתן.
בר-נתן הוא בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת תיאטרון.
במהלך שירותו בלהקה צבאית החל להופיע במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס" ובסוף שנת 1998 נבחר על ידי עמירם גרוס להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "דומינו", לצד קומיקאים כמו רותם אבוהב, אסי כהן וגורי אלפי. התוכנית כללה מערכונים וקטעי סטנד-אפ ונונסנס ושודרה בטלוויזיה החינוכית במשך שתי עונות, ביניהן התחלפו חברי הצוות. בר נתן יצר וגילם ב"דומינו" דמויות נשים בשם פריצי ומאשה והן הפכו מזוהות עמו.
עם סיום התוכנית בשנת 2000 העלה עם שגית סול ואדיר מילר את מופע הבידור "אפקט הדומינו". לאחר מכן שיחק בהצגה "הם יורים גם ביונים" בתיאטרון הבימה. בשנת 2002 הצטרף לעונתה השנייה של תוכניתו של אדיר מילר, "ערב אדיר", והשתתף בה עד רדתה משידור בשנת 2004. בתוכנית זו התפרסם בחיקוי של מושא הערצתו גידי גוב.
בשנת 2002 השתתף בסרט הקולנוע "פיתוי" של ערן ריקליס לצד דפנה רכטר, אורנה פיטוסי ושרון אלכסנדר.
בשנים 2003 ו-2005 השתתף בפסטיגל ובשנת 2004 שיחק בהצגה "מאמאמיה" לצד ציפי שביט וחני נחמיאס. בנוסף דיבב בסדרת האנימציה של אסף הראל "מ.ק 22".
בשנת 2005 כיכב בסדרת הילדים "בצפר" בערוץ ניקלודיאון לצד מיכל גבריאלוב וענת מגן-שבו.
באותה שנה שיחק בטלנובלה השיר שלנו בתפקיד פריץ לאב.
בשנת 2006 הנחה את התוכנית "קטן עלי" באותו ערוץ לצד רותם אבוהב והשתתף בדיבוב סדרת האנימציה "סוד כמוס" עם טלי אורן וניקו בר. כמו כן התארח בתוכנית "גריל" וחיקה בה את רבקה מיכאלי בפרק שהוקדש לה.
בשנת 2007 השתתף בגרסה הישראלית ל"אבניו Q" ובמחזמר "היפה והחיה". בחנוכה 2008 הנחה את "פסטיבל שירי הילדים המחודש" לצד טלי אורן. באותה שנה יצר יחד עם גורי אלפי ושחר סגל את הקומדיה "שולץ" ששודרה ב-yes. בר נתן גילם את אברם שולץ, במאי בידור פיקטיבי, וראיין אמנים ישראלים כמאמן אישי המשיא להם עצות הומוריסטיות.
בשנת 2008 הוצב במקום ה-10 ברשימת "תל אביב אחת" בראשות רון חולדאי, אך לא נכנס למועצת העירייה, לאחר שהרשימה זכתה ב-5 מנדטים בבחירות המוניציפליות.
בשנת 2009 העלה מופע משירי להקת "גזוז" עם גורי אלפי וטלי אורן לרגל 30 שנים להתפרקות הלהקה, ולאור ההצלחה המשיכו השלושה להופיע גם בשנים הבאות. באותה שנה השתתף בסדרה "דני הוליווד" בתפקיד אורח הידועה בשם "פריץ" מעצב החתונה של האחים.
מאפריל 2010 ועד סוף 2011 הגיש בהתנדבות את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מתגעגעות" בגלי צה"ל, לצד התסריטאית ואשת הטלוויזיה שחר סגל. תוכנית זו עסקה בנוסטלגיה ובעולם התרבות הישראלי ובה בא לידי ביטוי זיכרונו יוצא הדופן של בר נתן ובקיאותו בתחום. התוכנית זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2012.
בשנת 2010 הצטרף לצוות העונה השלישית של התוכנית "שבוע סוף!" של הזכיינית רשת. התוכנית עברה בעונה זו שינויים ניכרים בפורמט, לא זכתה להצלחה וירדה משידור לאחר ארבע תוכניות בלבד.
בשנת 2011 החל להנחות את תוכנית הבידור "מה נסגר?" בערוץ 10. ב-2018 עברה התוכנית לכאן 11 ושודרה עד תום עונתה השמינית.
בשנת 2012 הצטרף לצוות התוכנית "ארץ נהדרת" בעונתה התשיעית והוא משתתף בה בקביעות מאז.
באוקטובר 2015 החל שידורה של הסדרה הקומית "מריו" בערוץ הילדים, ובה משחק בר-נתן בתפקיד הראשי, לצד מיה דגן ודב נבון.
חיים אישיים.