שירות המשטרה של דרום אפריקה (באנגלית: South African Police Service, בראשי תיבות: SAPS) הוא המשטרה הלאומית של הרפובליקה של דרום אפריקה הפעילה בכל מחוזות המדינה כאשר בראש כל מחוז עומד נציב מחוזי. תשע הנציבות המחוזיות מדווחות ישירות למפקח הארצי. המשרד הראשי נמצא בבניין וואצ'תהויז בפרטוריה.
בחוקה של דרום אפריקה נקבע כי על שירות המשטרה הדרום אפריקנית מוטלת האחריות למנוע, להילחם ולחקור פשע, לשמור על הסדר הציבורי, להגן על תושבי הרפובליקה ורכושם, לקיים ולאכוף את החוק, ליצור ביטחון וסביבה מאובטחת לכל אנשי דרום אפריקה, למנוע כל דבר שעלול לאיים על ביטחונה של קהילה כלשהי, לחקור פשעים המאיימים על ביטחונה של הקהילה, להבטיח שעבריינים יובאו לדין ולהשתתף במאמצים לטפל בפשיעה.
אמנסטי אינטרנשיונל ואחרים הביעו חששות כבדים נגד אכזריות המשטרה בדרום אפריקה, כולל עינויים והרג רצח.
היסטוריה.
שירות המשטרה בדרום אפריקה יונק את מקורו מהמשמר ההולנדי, ארגון דמוי-צבאי שהקימו מתיישבים במחוז הכף בשנת 1655 כדי להגן על אזרחים ולשמור על חוק וסדר. בשנת 1795, הרשויות הבריטיות קיבלו על עצמן את השליטה על "המשמר ההולנדי" ובשנת 1825 הקימו את משטרת הכף (שהפכה למשטרת קייפטאון בשנת 1840). בשנת 1854 הוקם בדרבן כוח משטרה שיהפוך למשטרת העיר דרבן ובשנת 1935 הפכה למשטרת העיר דרבן (DCP). בשנת 1855 הוקמו כוחות המשטרה המזוינים בגבול הכף המזרחי, בהמשך הוחלפו בכח רגלים צבאי בשנת 1878.
משטרת דרום אפריקה (SAP) הוקמה לאחר הקמת האיחוד של דרום אפריקה בשנת 1913. ארבע שנים לאחר מכן, התאחדות הרובאים הרכובה ויתרה על סמכויותיה האזרחיות והעבירה אותם לידי המשטרה, כאשר רוב הרובאים עזבו לשרת במלחמת העולם הראשונה. המשטרה והצבא שמרו על קשר הדוק גם לאחר שהמשטרה קיבלה אחריות קבועה על החוק והסדר המקומיים בשנת 1926.
גורמים במשטרה קראו לעיתים קרובות לצבא לתמיכה במקרה חירום. במהלך מלחמת העולם השנייה שירתה חטיבה של המשטרה לצד אוגדת החי"ר השנייה של צבא דרום אפריקה בצפון אפריקה.
כאשר המפלגה הלאומית (NP) הוציאה את מתנגדיה הליברלים יותר בבחירות בשנת 1948, חוקקה הממשלה החדשה חקיקה המחזקת את היחסים בין המשטרה לצבא. לאחר מכן המשטרה התחמשה בכבדות, במיוחד לצורך התמודדות עם מפגינים. חוק המשטרה משנת 1958 הרחיב את משימתה של המשטרה מעבר לתפקידי המשטרה המקובלים ואיפשרה לה להרגיע אי-שקט אזרחי ולבצע פעולות כירורגיות נגד מתנגדי המשטר. חוק המשטרה משנת 1965 איפשר למשטרה לעצור כל אדם ולהחרים את רכושו ללא צו. סמכות שהורחבה בשנת 1979 והייתה תקפה לכל המדינה בשנת 1983.
לאחר סיום האפרטהייד, שמה של משטרת דרום אפריקה הוחלף ל"שירות המשטרה של דרום אפריקה" (SAPS) ו"משרד החוק והסדר" קיבל את שמו של משרד הבטיחות והבטיחות, בהתאם לרפורמות שהונהגו באותה עת.
שר הבטיחות והביטחון החדש, סידני מופאמדי, השיג סיוע בהדרכת המשטרה מזימבבואה, בריטניה וקנדה והצהיר כי סובלנות גזעית וזכויות אדם יהיו נושאים מרכזיים באימוני המשטרה בעתיד. בסוף 1995, השירות שילב את עשר סוכנויות המשטרה של בנטוסטן לשעבר והתארגן מחדש ברמה הלאומית והמחוזית כאחד.
מחלקת שירותי הכליאה (דרום אפריקה)
מחלקת שירותי הכליאה (באנגלית: Department of Correctional Services) היא מחלקה בממשלת דרום אפריקה, האחראית על ניהול מערכת הכלא של דרום אפריקה שכפופה למשרד המשפטים.
במחלקה מועסקים כ-34,000 עובדים והיא אחראית על ניהול 240 בתי כלא המאכלסים כ-189,748 אסירים. בתי הכלא כוללים מתקנים ברמת אבטחה מינימלית, בינונית ומקסימלית. מטה הסוכנות ממוקם בגוש המערבי של בניין פוינטון בפרטוריה.
ראש המחלקה הוא שר המשפטים ושירותי הכליאה, הנתמך על ידי סגן שר לשירותי הכליאה. בשנת 2020, תקציב המחלקה עמד על 26,800.0 מיליון ראנד.
מרכזי מאסר.
178 בתי כלא מנוהלים על ידי המחלקה והם כוללים:
רוקי (סרט)
אריקה ופרינאקוטה (מחוז)
מחוז אריקה ופרינאקוטה (בספרדית: Región de Arica y Parinacota, נהגה: [aˈɾika i paɾinaˈkota]) הוא הצפוני ביותר מבין 16 המחוזות של צ'ילה. הוא משתרע על פני שטח של 16,873 קמ"ר. והוא גובל במחוז טאקנה הפרואני מצפון, במחוזות לה פאס ואורורו הבוליביאנים ממזרח, במחוז טרפקה הצ'ילאני מדרום, ובמערב כמו מרבית המחוזות האחרים של צ'ילה הוא גובל באוקיינוס השקט. מבחינה מנהלית המחוז מחולק לשתי פרובינציות אריקה ופרינאקוטה שכוללות בתוכן 4 קומונות, שהגדולה שבהן היא אריקה המשמשת גם כבירת המחוז. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית המחוז 226,068 תושבים.
מחוז אריקה ופרינאקוטה היה בעבר פרובינציה פרואנית, שנכבשה על ידי צ'ילה ועברה לשליטתה בהתאם להסכם אנקון בשנת 1883 עם סיום מלחמת האוקיינוס השקט, וסופחה רשמית לצ'ילה בשנת 1929 בהתאם להסכם לימה . בעקבות הסיפוח עבר מחוז אריקה ופרינאקוטה תהליך כפוי של תירבות המכונה צ'ילזציה במטרה ליצור דומיננטיות של מסורות ותרבות צ'יליאניות.
גאוגרפיה.
המחוז שוכן בצפון הרחוק של צ'ילה והוא משלב מספר צורות נוף הכוללות מדבריות, עמקים ירוקים, רכס הרי האנדים התלולים והוולקניים, הרמה המישורית אלטיפלאנו במזרח ורצועת החוף הצרה במערב, הנמצאת על הגבול שבין לוח נסקה של האוקיינוס השקט לבין הלוח הדרום-אמריקאי שעליו יושבים הרי האנדים. הר הגעש פרינאקוטה המתנשא לגובה של 6,348 מטר מעל פני הים הוא הנקודה הגבוהה ביותר במחוז, והוא נמצא בפארק הלאומי לאוקה בגבול עם בוליביה.
אקלים.
ברוב רובו של המחוז שולט אקלים מדברי, אולם סמוך לקו חוף, העננות יכולה להגביל את נסיקת הטמפרטורות לאורך היום. מה שאין כן באזורים המרוחקים מהחוף בהם הטמפרטורות יכולות להיות קיצוניות כיאה למדבריות. בשולי המדבריות עם העלייה בגובה לכיוון ה-3,000 מטר מעל פני הים הטמפרטורות מתמתנות ומדי פעם אף יורדים גשמי קיץ.
הידרולוגיה.
שני הנהרות העיקריים של האזור הם נהר הלאוקה, המתנקז לאגם המלח של קויפאסה בבוליביה (Lago Coipasa), ונהר הלוטה, הזורם לאוקיינוס השקט. כמו כן אגם צ'ונגארה ששוכן בגובה של 4,517 מטרים מעל פני הים נחשב לאחד מהאגמים הגבוהים בעולם.
היסטוריה.
התקופה הפרה קולוניאלית.
האזור ההיסטורי שמהווה את מחוז אריקה ופריאנקוטה המודרני היה מאוכלס מאז ימי קדם על ידי ציווילזציות ילידיות שונות. בין התרבויות הבולטות שהתקיימו באזור ניתן למנות את תרבות צ'ינצ'ורו, שהתקיימה עד המחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס, התפרנסה מדיג ואכלסה את חופי אריקה. הצ'ינצ'ורו ידועים כתרבות הראשונה בעולם שביצעה את תהליך החניטה, וניתן למצוא מספר דגימות של גופות חנוטות במוזיאון הארכאולוגי של סן מיגל דה אסאפה שבמחוז. כמו כן קיימים שרידים רבים של גיאוגליפים קדומים, המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-11 למאה ה-6 לפנה"ס המעידים על ציוויליזציה שהתקיימה באזור גם בתקופה זו. בהמשך יש עדויות לבני האיימרה שחיו באזור האלטיפלאנו, ולאימפריית הטיוואנאקו. כמו כן יש עדויות לשבטים שחיו ברכס האנדים שהפכו למה שמכונה תרבות האינקה, שהשתלטה על האזור במאה ה-15.
התקופה הקולוניאלית (1535–1821).
הספרדים הראשונים שהגיעו לאזור במאה ה-16 היו משלחת מטעם דייגו דה אלמגרו בהנהגתו של קפיטן רוי דיאז, משלחת זו עזבה את פרו ב־3 ביולי 1535. אך הכפר אריקה הוקם רק בשנת 1541 על ידי לוקאס מרטינז וגאסו ונקרא "וייה סאן מרקוס דה אריקה", שילוב שמו של הקדוש סאן מרקוס ופישוט השם המקומי אריאקה. והוא הוקם כחלק מהאימפריה הספרדית, תחת מלכות המשנה של פרו.
התפתחותו של הכפר אריקה הייתה רעועה עד 1545, אז התגלו בפוטוסי שבבוליביה מכרות כסף עצומים שהיו נחשבים למכרות הכסף הגדולים ביותר בעולם החדש, כאשר אריקה שימש כנמל הייצוא לכסף. משלוחי הכסף רוממו את מעמדו של אריקה ובשנת 1570 הוא קיבל את התואר עיר, ושמו שונה ל"עיר המפוארת והמלכותית של סאן מרקוס דה אריקה". באותו מעמד הפכה העיר גם לאחת מ-77 עיירות הנמל המלכותיות של פרו, ואוכלוסייתה הגיעה ל־30,000 תושבים. ועם הקמת מערכת המינהל העירונית, הפכה אריקה להיות תלויה ישירות בעיריית ארקיפה.
עצמאות פרו (1821–1883).
פרו קיבלה את עצמאותה מספרד ב-1821 והחלה בשינויים אדמיניסטרטיביים. בשנת 1823, נוצרה פרובינציית אריקה (Provincia) כשהתפצלה ממחוז ארקיפה (Departamento). בשנת 1828 שונתה בירת פרובינציית אריקה מאריקה לטאקנה ובשנת 1837 הוקם מחוז החוף הפרואני (Departamento litoral) כתוצאה מחיבור בין הפרובינציות אריקה וטרפקה שבירתו טאקנה. בשנת 1855 בתוך מחוז החוף פוצלה פרובינציית טאקנה לשתי פרובינציות, טאקנה ואריקה. ובשנת 1857 הוקם מחוז מוקגואה מאיחוד של ארבע פרובינציות, מוקגואה, אריקה, טאקנה וטרפקה שבירתו היא טאקנה. בשנת 1868 הוקמה פרובינציית החוף של טרפקה, שהופרדה ממחוז מוקגואה. ובשנת 1875 הוקמה פרובינציית החוף של מוקגואה שבירתה היא העיר מוקגואה שפוצלה ממחוז מוקגואה, ומחוז מקגואה שינה שמו למחוז טאקנה שבירתו נותרה טאקנה. בשנת 1878 פרובינציית החוף של טרפקה אוחדה עם פרובינציית איקיקה והפכה למחוז טרפקה. בשנת 1879 פרצה מלחמת האוקיינוס השקט בין צ'ילה לבוליביה ופרו כתוצאה מהסלמת הסכסוך על השליטה במדבר אטקמה, מלחמה שנמשכה כ־4 שנים ובסופה כבשה צ'ילה את דרום פרו וכפתה עליה את הסכם אנקון שהעביר את מחוזות טרפקה וטקאנה הפרואניים לצ'ילה.
לאחר הסכם אנקון (1883–הווה).