PRESS TV הוא ערוץ טלוויזיה ממשלתי איראני המשמש כזרוע התעמולה האיראני בשפה האנגלית ואשר בסיסו בטהראן. שידורי הערוץ מוקדשים לדיווח חדשותי ופרשנות. הערוץ פועל 24 שעות ביממה, מעסיק 26 מגישי חדשות ו-400 אנשי הפקה וכתבים מסביב לעולם. אתר האינטרנט של הערוץ הושק בינואר 2007 ושידוריו בלוויין החלו באפריל, באותה השנה. הקמת הערוץ עוררה הדים רבים בתקשורת העולמית ונטען כנגדו כי הוא משמש במה לתעמולה של הממשל האיראני.
לערוץ ישנם ארבעה כתבים בישראל שאינם איראנים, המסקרים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני מרצועת עזה, רמאללה וירושלים. הכתבים ושדרנים מבריטניה כוללים את לורן בות', קן ליווינגסטון וטארק רמדאן.
על פי חזונו, הערוץ נועד לשמש כאלטרנטיבה לערוצי החדשות בעלי השקפת עולם מערבית דוגמת CNN, BBC ואף אלג'זירה. בהתאם, מייסדי הערוץ הציבו מספר מטרות יסוד לפעילותו:
ב-22 ביוני 2021 משרד המשפטים האמריקאי, במסגרת מבצע השתלטות נרחב על אתרי אינטרנט של כלי תקשורת איראניים, השתלט על שם התחום (דומיין) presstv.com והשבית את אתר Press TV. ממשרד המשפטים האמריקאי נמסר כי אתר זה וכן אתרים נוספים המשמשים ככלי תקשורת איראניים, מהווים מקור לדיסאינפורמציה. זמן קצר לאחר מכן, הערוץ שינה את שם התחום של אתר האינטרנט שלו ועבר להשתמש בשם תחום של אתרי אינטרנט הרשומים באיראן. בכך, חזר האתר לאוויר.
Press TV
סדר העבודה
אוניפורמיטאריניזם
חסן טהסין
חסן טהסין (בטורקית Hasan Tahsin; 1888 - 15 במאי 1919) היה עיתונאי טורקי, פעיל בשירות החשאי העות'מאני (Teşkilat-ı Mahsusa) וגיבור לאומי טורקי.
ביוגרפיה.
טהסין נולד בסלוניקי בשם רג'פ בן אוסמן נוורס (Recep oğlu Osman Nevres).
לאחר ניסיון התנקשות כושל במדינאים הבריטים צ'ארלס ונואל בוקסטון בבוקרשט, הוא נדון לעשר שנות מאסר, אך נמלט מרומניה ב-1916. ב-1918 שינה את שמו והחל לעבוד כעיתונאי באיזמיר.
בעת כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919 ירה טהסין את "הכדור הראשון" לעברם והרג את נושא הדגל היווני. בחילופי האש שהתפתחו עקב כך נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים, ואף טהסין עצמו מצא את מותו באירוע.
בטורקיה נקשר שמו של טהסין באירועי אותו יום בפרט ובמלחמת יוון–טורקיה בכלל. ב-1973 נחנכה "אנדרטת הכדור הראשון" (İlk Kurşun Anıtı) שהוקמה לזכרו בכיכר קונק במרכז איזמיר.
אפקט הול
אפקט הול הוא תופעה פיזיקלית בה נוצר מתח חשמלי בכיוון ניצב לכיוון זרימת זרם במוליך, כאשר מופעל עליו שדה מגנטי. האפקט קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי אדווין הול שגילה אותו בשנת 1879. הול חקר את הנושא בעקבות טענה שהופיעה בספר של מקסוול כי כח מגנטי, שפועל על מוליך נושא זרם, פועל על המוליך ואינו משפיע על הזרם. התגלית של הול הפריכה טענה זו, הביאה להבנה כי זרם חשמלי מורכב מחלקיקים טעונים נעים, ואפשרה לקבוע את סימנם.
הסבר.
את אפקט הול ניתן להסביר באופן הבא:
באיור 1 מופיע מוליך בו זורם זרם formula_1 בכיוון ציר formula_2 ופועל עליו שדה מגנטי formula_3 בכיוון ציר formula_4. נניח שהזרם נובע מתנועת מטענים חיובים, הנעים בכיוון הזרם. על מטענים אלו יופעל כח מגנטי (כח לורנץ) בכיוון formula_5 (באיור: כלפי מטה), והמטענים יסטו לכיוון זה. כך ייווצר עודף של מטען חיובי בצידו התחתון של המוליך ועודף של מטען שלילי בצידו העליון של המוליך. הפרדת מטענים זו תגרום ליצירת שדה חשמלי בכיוון מעלה. שדה זה יפעיל כח בכיוון מעלה על המטענים, ולאחר זמן קצר המערכת תגיע למצב שיווי משקל בו הכוח המגנטי והכוח החשמלי מאזנים זה את זה. במצב שנוצר, הצד התחתון של המוליך (הטעון חיובית) נמצא בפוטנציאל גבוה יותר מאשר הצד העליון. מתקבל אם כן מתח (הפרש פוטנציאלים) בכיוון ניצב לכיוון זרימת הזרם במוליך. מתח זה מכונה מתח הול.
אילו הזרם היה נובע מתנועת מטענים שליליים, הנעים בכיוון הפוך לזרם, היה מתקבל גם כן הפרש פוטנציאל אך בכיוון ההפוך - צידו התחתון של המוליך בפוטנציאל נמוך יותר מצידו העליון (ראו איור 2). על ידי מדידת הפרש הפוטנציאל ניתן לפיכך לקבוע את סימן נושאי המטען במוליך. במדידות ראשונות התקבל כי סימן נושאי המטען הוא שלילי (אלקטרונים). מאוחר יותר התגלו גם חומרים בהם הסימן הוא חיובי (חורים).
ניתוח כמותי.
מתח הול.
ניתן לחשב את גודלו של מתח הול כפונקציה של הזרם במוליך והשדה המגנטי, תוך שימוש בהנחות מודל דרודה. התוצאה המתקבלת עבור מקרה פשוט בו יש מטענים מסוג יחיד ועבור מוליך בעל חתך מלבני היא:
כאשר:
טנזור ההתנגדות ומקדם הול.
חוק אוהם בצורתו המיקרוסקופית formula_11, או formula_12,
קושר בין השדה החשמלי formula_13 ובין צפיפות הזרם formula_14. הקשר בין שני וקטורים אלו נקבע על פי המוליכות הסגולית formula_15 או ההופכי שלה ההתנגדות הסגולית formula_16. במקרים פשוטים, formula_17 ו-formula_15, הם סקלרים, אך עבור אפקט הול בו קיים שדה חשמלי ניצב לכיוון הזרם, formula_17 ו-formula_15 אינם סקלרים אלא טנזורים מסדר שני.
עבור הגאומטריה מן הציור למעלה, צפיפות הזרם היא מן הצורה formula_21, והשדה החשמלי הוא מן הצורה formula_22.
לטנזור ההתנגדות יש במקרה זה שני רכיבים שונים מאפס: formula_23, שהוא בעצם התנגדות הסגולית הרגילה, ו-formula_24 שנובע מהשדה המגנטי. עבור מקרה של מטענים מסוג יחיד ניתן לקבל formula_25. בהקשר זה נהוג להגדיר את מקדם הול:
שערכו במקרה הנ"ל הוא formula_27.
שימושים.
מלבד שימושים בחקר מוליכות (כגון מדידת סימן נושאי המטען בזרם וצפיפותם), משמש אפקט הול במכשירים שונים לחישה או מדידה של שדה מגנטי. למטרות הפשוטות ביותר - מחירם של התקנים אלה הוא זול ביותר (כ-1 ש"ח ב-2008).
צוקר
צוקר (Zucker) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו סוכר.
דו-שכבה ליפידית
דו-שכבה ליפידית, או ממברנה ליפידית, היא מערך של מולקולות ליפידים שמשמש קרום ביולוגי או חלק שלו. זהו מרכיב חיוני כמעט בכל ממברנה ביולוגית, ובפרט בממברנת התא, ובשל כך חיוני לחיים עלי אדמות. הממברנה עשויה שתי שכבות של ליפידים צמודות זו לזו ומכאן שמה.
מבנה.
הממברנה עשויה ליפידים. ליפידים הם מולקולות המורכבות מ"ראש" ו"זנב" או זנבות ארוכים. הראש הוא קוטבי ולכן מסיס במים, שגם הם קוטביים, או במילים אחרות - הוא הידרופילי ("אוהב מים"). הזנב לעומת זאת מורכב משרשרת פחמימנית (חומצת שומן), שאינה קוטבית, ולכן איננו מסיס במים אלא בחומרים שומניים ולא קוטביים אחרים – זהו זנב הידרופובי ("פוחד ממים"). בשל תכונות אלו של הזנבות והראשים, בסביבה מימית כמו זו הקיימת במערכות ביולוגיות, יתמוססו הראשים זה בזה, והזנבות אלו באלו. הדבר ייצור שכבה כפולה של ליפידים, בה הראשים פונים כלפי חוץ, אל הסביבה המימית, והזנבות פונים כלפי פנים כך שהם מומסים בסביבה הלא-קוטבית וההידרופובית שהם יוצרים. כל אחת משכבות הליפידים מכונה "עלעל". פוספוליפידים הם הליפידים העיקריים בממברנות ליפידיות. בסביבה מימית הם יוצרים ספונטנית מבנה של דו-שכבה, כיוון שהוא מועדף אנרגטית: בין הזנבות נוצרים קשרי ואן דר ואלס רבים המצמידים את הזנבות, ובין הראשים לבין הסביבה המימית ובין הראשים לבין עצמם נוצרים קשרי מימן וקשרים קוטביים אחרים.
לממברנה הליפידית תכונות נוזליות: קיימת תנועה של מרכיביה בדרכים שונות, פרט לתנודה של הליפידים במקומם, ופציעת הממברנה מובילה להתאחותה הספונטנית, בדומה לנוזל. אך תכונות אחרות שלה מתאימות לתיאור סוגים מסוימים של מוצק, ולכן מקובל להתייחס לממברנה כאל נוזל צמיג. נוזליות הממברנה חיונית לתפקודה התקין.
תכונות הממברנה הליפידית מושפעות מגורמים רבים. הגורמים העיקריים הם הרכב הליפידים המרכיבים את הממברנה, היינו תכונות הליפידים, וכן גורמים חיצוניים כטמפרטורה או לחץ. התכונות המשתנות של הליפידים הם הרכב הקבוצה הקוטבית שב"ראש" ההידרופילי, אורך ומספר השרשרות הפחמניות המרכיבות את הזנבות, ומידת הרוויה של חומצות השומן הללו (מספר הקשרים כפולים בשרשרת). תכונות אלו, רובן ככולן, משפיעות על נוזליות הממברנה, גמישותה ודחיסותה. כך חומצות שומן בלתי-רוויות, המכילות קשר כפול יחיד, הן בעלות מבנה מרחבי של מעין "ברך" עקמומית וקשיחה. הברך הזו מקטינה את דחיסות הממברנה מכיוון שהיא דורשת נפח רב יותר, ובשל תנועות רוטציה (תנועות סיבוביות) של הליפיד סביב עצמו, הברך מסייעת בהגדלת הנוזליות של הממברנה. חומצות שומן רוויות השפעה הפוכה – הן מגדילות את קשיחות הממברנה ומקטינות את נוזליותה. כך, למשל, חמאה העשירה בשומן רווי מוצקה בטמפרטורת החדר לעומת שמן צמחי העשיר בשומן בלתי רווי שנמצא בפאזה הנוזלית שלו באותה הטמפרטורה. אורך חומצות השומן גם הוא משפיע על הנוזליות, מכיוון ששרשרות ארוכות יותר מאפשרות יצירת קשרים רבים יותר, ובכך מקשות על תנועת הליפידים ומקטינות את גמישות הממברנה. קבוצות הראש משפיעות על גמישות הממברנה בשל גודלן ומטענן – קבוצות ראש קטנות מאפשרות יצירת קשרים בין חומצות השומן של ליפידים שונים ומקרבות ביניהם, וקבוצות ראש גדולות מרחיקות בין הליפידים וכך מגדילות את הנוזליות. כשקבוצת הראש טעונה מטען חשמלי, היא יכולה לקיים קשרי משיכה ודחייה חשמלית ביניהן, וכך לקרב ולהרחיק בין הליפידים בהתאמה. טמפרטורה היא גורם חשוב המשפיע על נוזליות הממברנה. כמו נוזלים אחרים, גם דחיסות הממברנה עולה עם ירידת הטמפרטורה ולהפך. בטמפרטורות נמוכות קיימת סכנה כי ממברנות ביולוגיות יתמצקו. לכן תאי חיידקים למשל מסנתזים בתגובה לירידת טמפרטורות ליפידים בעלי חומצות שומן לא רוויות, המגדילות את נוזליות הממברנה, וכך שומרים על רמת נוזליות קבועה.