מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית התרחשה בסוף מרץ ותחילת אפריל 1983, ונגרמה ככל הנראה מ (הקרויה לעיתים היסטריה המונית). מספר רב של נערות פלסטיניות אושפזו עקב תסמינים של סחרחורת, עילפון, בחילה, כאבי ראש וכאבי בטן, וכן מספר חיילות ישראליות ששירתו בגדה המערבית. בתקופה זו נרשמו 943 מקרי אשפוז.
מנהיגים פלסטינים טענו שמתנחלים פיזרו חומרים כימיים רעילים בבתי ספר לנערות בגדה המערבית. טענות אלה הובילו להפגנות ועימותים קשים בין כוחות צה"ל לפלסטינים. ישראל טענה שפלגים פלסטינים קיצוניים השתמשו בגז או בכימיקלים כדי לעורר הפגנות.
מספר חוקרים אמריקאים הגיעו לחקור את התופעה, ובאפריל 1983 הגיעו למסקנה כי הגורם היה פסיכולוגי, והתלונות היו תוצאה של מחלה פסיכוגנית המונית, גם אם במקור היה קיים חומר כלשהו שגרם לגירוי. מסקנה זו נתמכה על ידי ד"ר חוסיין עובייד, מנהל שירותי הבריאות הציבוריים בגדה המערבית, לפיו כ-20% מהמקרים הראשונים נגרמו משאיפת גז כלשהו, אולם 80% הנותרים היו פסיכוסומטיים.
התפתחות האירועים.
אירועי ההתעלפות הראשונים התרחשו ב-21 במרץ 1983 בעראבה. תלמידת בית ספר רצה לחלון, השתעלה והתלוננה על קשיי נשימה. בתוך מספר שעות התלוננו שש נערות נוספות בבית הספר על אותם תסמינים. למקום הוזעקו רופאים ישראלים ופלסטינים, ולדבריהם הם זיהו בבית הספר ריח חשוד. חלק מהנערות הקיאו והתלוננו על ראייה מטושטשת, וחלקן התעלפו. הנערות אושפזו בבית חולים אך לא נמצאו אצלן ליקויים רפואיים. מספר חיילות ישראליות שליוו את הנערות לקו אף הן בתסמינים שונים כמו בחילה, סחרחורת, כאבי ראש וכאבי בטן.
בתוך שבועיים אושפזו 32 נערות מבית הספר בעראבה, ועוד עשרות נערות מג'נין, טול כרם, חברון וערים נוספות. המגפה נמשכה 20 יום, במהלכם אושפזו 943 נערות פלסטיניות ומספר חיילות ישראליות.
דו"ח המרכז לבקרת מחלות.
המרכז לבקרת מחלות בארצות הברית (CDC) כתב דו"ח על המגפה, לאחר שהתקבלה בקשה ממחלקת המדינה לשלוח צוות רפואי לבדיקת מקור המגפה.
המשלחת הורכבה משני צוותים, האחד בראשות אפידמיולוג מאוסטרליה, והשני בראשות טוקסיקולוג איטלקי. ממצאי החקירה הוצגו בכנס של ארגון הבריאות העולמי.
על פי הדו"ח של המרכז לבקרת מחלות, המגפה התרחשה בשלושה גלים. הגל הראשון החל ב-21 במרץ 1983 בערך בשעה 8:00 בבוקר, כאשר תלמידה בת 17 בעראבה חוותה תחושה של גירוי בגרון והתקשתה לנשום זמן קצר לאחר כניסתה לכיתה. התסמינים זוהו בתוך זמן קצר אצל נערות נוספות בכיתה ואצל מורה אחת, וחלק מהנערות התלוננו על ריח דומה לביצים רקובות, אך לא הצליחו למצוא את מקורו.
על פי הדו"ח, 70% מהתלונות בגל הראשון הגיעו מתלמידות בגילאי 12 עד 17, ועל פי ניתוחים קליניים, אפידמיולוגיים וטוקסיקולוגיים הסתבר כי מקור המחלה הוא כאב פסיכוגני והיא נגרמה כתוצאה ממתח וחרדה. ייתכן שהטריגר היה ריכוז נמוך ולא רעיל של גז מימן גופרי, שנפלט מהשירותים של בית הספר, והצית תגובת שרשרת של תחלואה פסיכוסומטית.
ה-CDC הגדיר את משך הגל השני מה-26 עד ל-28 במרץ, והוא התרחש בעיקר בג'נין ובכפרים הסמוכים. בגל השני אושפזו 367 בני אדם, מתוכם 246 תלמידות בית ספר. התסמינים בגל זה התפתחו אצל בני אדם ממגוון גילאים ומשני המינים. חלק מהתושבים טענו שהם ראו רכב שנע ברחובות ופולט ענן עשן סמיך. בגל זה אושפזו גם שלושה שוטרים של משמר הגבול, שתי חיילות צה"ל וקצין במנהל האזרחי עם תסמינים דומים.
הגל השלישי החל ב-3 באפריל 1983 והתרחש בעיקר באזור חברון. בשלב זה צה"ל סגר את בתי הספר בגדה המערבית, ובתוך זמן קצר המגפה הסתיימה.
דו"ח המרכז לבקרת מחלות אומץ על ידי משרד הבריאות הישראלי. ד"ר ברוך מודן, מנכ"ל משרד הבריאות, אמר: "הסימפטומים הם אמיתיים ולא מזויפים, אבל הם "סובייקטיביים", כלומר - קשורים למה שהמטופל מרגיש ולא למצב רפואי שניתן למדוד באופן אובייקטיבי. לא היו ממצאים חריגים בבדיקות דם ושתן של המאושפזים, ולא התגלו שאריות של כימיקלים."
האשמות פוליטיות.
גורמים פלסטינים טענו כי מדובר בהרעלה המונית מכוונת וכי איתרו חומרי לוחמה כימית מסוג שנעשה בו שימוש במלחמת אפגניסטן. דובר צה"ל הכחיש טענה זו מכל וכל.
תופעות דומות.
מנכ"ל משרד הבריאות, ד"ר ברוך מודן, בדק חלק מהנערות והסיק כי מדובר במחלה פסיכוגנית המונית, בהתבסס על מקרה שפורסם בגיליון נובמבר 1966 של כתב העת The British Medical Journal בו דווח על סימפטומים זהים אצל נערות בבית ספר בלונדון.
מקרים נוספים דומים, המיוחסים למחלה פסיכוגנית המונית, אירעו במהלך השנים במקומות שונים בעולם. להלן מספר מקרים בולטים:
Live at the Budokan (אלבום של בלר)
Live at the Budokan הוא אלבום הופעה חיה של בלר, שהוקלט במהלך סיבוב ההופעות של 1995 לאלבומם "The Great Escape", בבודוקאן שבטוקיו ב-8 בנובמבר 1995. שני שירים שבוצעו בקונצרט שלא צלחו את האלבום ניתן למצוא בסינגל היפני "It Could Be You": "Charmless Man" (שבוצע במקור לפני "Jubilee") ו-"World Chemical" (בוצע במקור לפני "Coping"). הגרסה של "She's So High" היא אנומליה, שכן היא למעשה ההופעה של 9 בנובמבר 1995 מהיכל NHK בטוקיו. עד 2009 היה Live at the Budokan אלבום ההופעה החיה העצמאי הרשמי היחיד של בלר. במקור הוא יצא לאור רק ביפן (או דרך מועדון האוהדים של הלהקה בבריטניה), אך מאז יצא לאור מסביב לעולם.
תאורית הקשר על רצח עם של האדם הלבן
הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון (סרט)
הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס וד"ר ווטסון (ברוסית: Приключения Шерлока Холмса и доктора Ватсона) הוא סרט טלוויזיה סובייטי משנת 1980.
זהו החלק השני בסדרת הטלוויזיה באותו שם המבוססת על סיפוריו של ארתור קונאן דויל על שרלוק הולמס. הסרט מורכב משלושה פרקים: "מלך הסחטנות", "קרב קטלני", "המצוד אחר הנמר", המבוססים על סיפוריו של ארתור קונן דויל "פרשת צ'ארלס אוגוסטוס מילברטון", "הבעיה הסופית", "תעלומת הבית הריק", כמו גם קטעים מתוך "המתורגמן היווני", "כתם כסף" ו"הרפתקת מוכר הצבעים הזקן". הסרט שודר בבכורה בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות, בספטמבר 1980. סצנת הקרב המפורסת מתוך מפלי רייכנבאך צולמה באבחזיה, במפלי גגסקי.
עלילה.
מלך הסחטנות.
הולמס ווטסון חוזרים ממנור האוס ללונדון ברכבת ודנים בפשע שנפתר לאחרונה ובמותו של לורד האקסלי מסוים.
בבית, הולמס מקבל מכתב מאחיו הגדול, מייקרופט, עובד משרד החוץ וחבר במועדון השתיקה שנקרא "דיוגנס"; במכתב הוא מבקש פגישה. הולמס מציין כי מתנת הדדוקציה, באמצעותה הוא פותר במיומנות פשעים, ניחן במיקרופט בהרבה יותר מאחיו.
הפגישה עם אחיו מתקיימת במועדון "דיוגנס", שם אסור לנהל שיחות, אך בחדר אירוח מיוחד ניתן לדבר. מייקרופט נותן מכתב לגברת מסוימת בשם אווה ברקוול, ובו היא מבקשת להיפטר ממחשבותיו של צ'ארלס מילברטון - העבריין הנורא ביותר בלונדון וסחטן מיומן. בימי אנגליה הפוריטנית מילברטון מחזיק בהתכתבויות של נשים נשואות עם אוהבים והציע לפדות אותן תמורת סכום טוב. במהלך השנים צבר מלך הסחיטה אחוזה עם אנשי אבטחה ותחזוקה מעולה, כמו גם כבוד בחברה האנגלית. כעת הוא מתכנן להרוג את ליידי ברקוול. בזמן שהשיחה נמשכת, מרקר פרייס צופה בהולמס ווטסון מהרחוב.
צ'ארלס מילברטון, המתוודע לכך שמר הולמס יגן על ליידי ברקוול, מבקר את הבלש וחושף בפניו את כל ענייניו האפלים, כולל מותו של לורד האקסלי, שמת לאחר שקרא את מכתביו האומללים. לאחר ניסיון לא מוצלח לחפש בחפציו של מילברטון, הולמס מגרש אותו.
הדרך היחידה למלא אחר בקשתה של הגברת ברקוול היא לשדוד את מילברטון ולהשמיד את כל המכתבים המפלילים. בזכות יכולת האיפור המצוינת שלו, הולמס מקבל עבודה אצל מילברטון כעוזרת ומגלה את כל נקודות התורפה הדרושות. בלילה הולמס ווטסון נכנסים לאחוזתו של מלברטון, אך בדרך הם משאירים ראיות: הולמס, חוצב מנעול על דלת זכוכית, משאיר עקבות מדמו, ווטסון - סימנים על הרצפה אותם הוא מנסה להסיר ללא הצלחה.
במשרדו של מילברטון, הולמס מוצא קופסה עם אותיות, אך כשהוא מרגיש שמשהו לא בסדר, מסתתר עם ווטסון. הסחטן נכנס למשרד וקורא הצפנה כלשהי. מונוגרמה של ארבע חרבות בצורת האות "M" נכתבת תחתיה. גברת מסוימת מגיעה למילברטון, והוא מחליט שמדובר במשרת שרוצה להכפיש את המאהבת. אבל האורח מתגלה כליידי האקסלי - קורבן נוסף של מלברטון. האקסלי הורגת את "מלך הסחיטה, לוקחת את המכתב המוצפן ועוזבת, בעוד הולמס ווטסון, שהפכו למעשה לעדים, שורפים את המכתבים ועוזבים גם הם. הם מצליחים לחמוק מהמשרתים, אך הגנן מצליח לשלוף את הנעל מווטסון המטפס מעל הגדר.
למחרת בבוקר, הולמס מקבל מכתב איום ומונוגרמה הדומה לזו בהצפנה, ומבחין כי הוא נצפה. המשטרה מגלה על רצח מילברטון. ווטסון בקושי מצליח לשרוף את הנעל השנייה כאשר לסטרייד מבקר אצלם. הפקח מבקש מהולמס לעזור בפרשת הרצח, אך הבלש מסרב לחקור את רצח מלברטון. ליידי האקסלי, אצלה הולמס ווטסון מבקרים, מצהירה כי המונוגרמה אינה מוכרת לה, אך לאחר מכן שולחת להולמס הודעה מוצפנת.
קרב קטלני.
הבלש מבין שההצפנה מורכבת משמות הפושעים. בקרב אנשים מסוכנים, הולמס מביא את הדוגמה של סבסטיאן מורן - אלוף-משנה בדימוס ואדם מכובד, אך למעשה פושע מסוכן. הולמס ווטסון מחליטים לצוד את הקולונל, ולצורך כך הם מבקרים במועדון בגטל, בו מורן היה אורח קבוע. במועדון הולמס מקבל פתק המבקש פגישה. הבלש עוזב, ווטסון נותר לצפות במורן.