Always Look on the Bright Side of Life.
Always look on the bright side of life ("תמיד תסתכל על הצד החיובי של החיים") הוא המפורסם והפופולרי ביותר של חבורת מונטי פייתון. הוא נכתב במקור לסצנת הסיום של הסרט "בריאן כוכב עליון" (בה שרה את השיר קבוצה של נידונים למוות התלויים על צלבים) ועד מהרה הפך ללהיט בבריטניה ובעולם כולו. השיר הפך פופולרי בעיקר בפאבים ובמשחקי כדורגל בבריטניה והוא מושמע לעיתים קרובות גם בנסיבות אחרות.
השיר נכתב והולחן על ידי אריק איידל, אשר משחק בסרט גם את הדמות הפוצחת בשיר זה. לחן השיר ומילותיו הם פרודיה על שירים אופטימיים יתר על המידה של וולט דיסני מסרטים כמו פינוקיו ומרי פופינס. השימוש במוזיקה נאיבית המלווה בשריקות קלילות יחד עם המילים "תמיד תסתכל על הצד הטוב בחיים" בסיטואציה של נידונים למוות בצליבה הפכו את השיר לאחד השירים הסרקסטיים ביותר שנכתבו.
אחד המקרים המיוחדים ביותר בהם שרו את השיר הזה היה ב-4 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, לאחר שהמשחתת הבריטית אה"מ שפילד (D80) נפגעה מטיל אוויר-ים שנורה ממטוס סופר אטנדר של הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי שגרם לה לנזקים קשים. בשעה שצוות הספינה עמד על הסיפון הבוער וחיכה להצלה הוא פצח בשירה של שיר זה.
The Lumberjack Song (שיר חוטב העצים).
שיר חוטב העצים (The Lumberjack Song) נכתב עבור מערכון בתוכנית הטלוויזיה הקרקס המעופף של מונטי פייתון והופיע גם בסרט "ועכשיו למשהו אחר לגמרי" ובהופעת מונטי פייתון בהוליווד בוול. הוא גם תורגם לגרמנית עבור "מונטי פייתונס פליגנדר צירקוס", תוכנית מיוחדת שצולמה בשפה זו. השיר נכתב על ידי טרי ג'ונס, מייקל פיילין (המגלם את חוטב העצים) ופרד טומלינסון.
השיר הוא פזמון קומי על אדם שמאס בחייו הנוכחיים, ורוצה להיות חוטב עצים גברי וקשוח ביערות קולומביה הבריטית. קודמת לו הפתיחה המקשרת אותו למערכון שקדם לו - "בכלל לא רציתי (להיות חזאי, להשתתף בתוכנית וכו'). תמיד רציתי להיות חוטב עצים!". השיר בנוי בקנון כאשר חוטב העצים מספר על הרגליו כגבר קשוח ומחוספס ולהקה שזמריה לבושים כשוטרים רכובים קנדים שרים אחריו את אותו הבית והפזמון החוזר:
He's a lumberjack and he's okay,
He sleeps all night and he works all day!
תוך כדי השיר הוא מתגלה כבעל נטיות מיניות בלתי צפויות ורצון להיות אישה, בדיוק כמו אביו היקר (בגרסה הטלוויזיונית של השיר הוזכרה אמו ובגרסאות הבאות זה שונה לאביו או דודו).
השיר הפך ללהיט גדול של מונטי פייתון ובוצע פעמים רבות בהופעות שונות של הקבוצה. חבר להקת הביטלס ג'ורג' האריסון, שהיה חבר קרוב של חבורת מונטי פייתון והשתתף בכמה מהפקותיהם, נהג לבצע את השיר בעצמו בסופן של כמה מהופעותיו. בהופעת מחווה שנערכה להאריסון לאחר מותו ביצעו חלק מחברי החבורה, בראשות פיילין, את השיר, כשבין "השוטרים הקנדים" המלווים את השיר נכלל גם השחקן טום הנקס.
כיום השיר מושר לעיתים בהקרנות של הסרט מופע הקולנוע של רוקי, לאחר השיר "Sweet Transvestite".
שיר הפילוסופים.
"שיר הפילוסופים של הברוסים" (Bruces' Philosophers Song) או "שיר הברוסים" (Bruces' Song), הקרוי גם "שיר הפילוסופים" (The Philosophers Song), מכיוון שגיבורי המערכון "ברוסים" הם אלו ששרים אותו (אף על פי שהוא איננו מופיע במערכון המקורי ונכתב במיוחד בשביל ההופעות החיות של הפייתונים). השיר מציג דמויות של פילוסופים מוכרים דוגמת אפלטון, ניטשה, הגל ועוד - כשיכורים חסרי תקנה. במהלך השיר הפייתונים משבשים את ציטוטו המוכר של רנה דקארט "אני חושב משמע אני קיים" ל-"אני שותה משמע אני קיים", ואת הביטוי הנפוץ באנגלית "drink you under the table", שמשמעו לנצח בתחרות שתייה ל-"think you under the table".
נעימת הפתיחה של הקרקס המעופף.
מונטי פייתון מזוהים מאוד עם נעימת הפתיחה המפורסמת של "הקרקס המעופף". המנגינה היא "מארש פעמון החירות" מאת המלחין האמריקאי ג'ון פיליפ סוזה.
התוכנית החלה לרוב בקטע קצר מאוד (של כמה שניות) בו מופיע מייקל פאלין בדמות של נווד מזוקן / חסר בית המכריז "It's" (זהו ה...) שאף קיבל את השם "האיש האומר 'it's'". מיד אחר כך מתחילה נעימת הפתיחה בסגנון מארש ומופיע כיתוב "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" המשלים את המילה "it's". המוזיקה לוותה תמיד באנימציות היתוליות של טרי גיליאם אשר בסופה נשמע קול נפיחה ורגל יחפה (מתוך ציור של הצייר האיטלקי אניולו ברונזינו) מועכת את הכיתוב.
Monty Python Sings.
בסה"כ הוציאה החבורה יותר מ-15 אלבומים שכללו ברובם הקלטות מערכונים, הופעות חיות ופסקולים של סרטי העלילה. אחד האלבומים המצליחים ביותר, שכלל אך ורק שירים, חלקם בעיבוד מחודש ואחד מהם (Oliver Cromwell) נכתב במיוחד עבור האלבום, הוא "Monty Python Sings" שיצא בשנת 1989. האלבום כולל 25 שירים נבחרים מתוך "הקרקס המעופף", וסרטי הקולנוע מונטי פייתון והגביע הקדוש, בריאן כוכב עליון וטעם החיים.
ריצ'ארד הראשון מנורמנדיה
נישואי פיגארו
נישואי פיגארו (באיטלקית: "Le Nozze di Figaro Ossia la Folle Giornata" - "נישואי פיגארו או היום המשוגע"), K.492, היא אופרה בופה (אופרה קומית, "opera buffa") מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, אשר הצגת הבכורה שלה התקיימה בבורגתיאטר בווינה, אוסטריה ב-1 במאי 1786. היא אחת מהאופרות המצליחות ביותר של מוצרט מעולם, ונחשבת לאחת מאבני הבניין של הרפרטואר האופראי. הפתיחה לאופרה מוכרת ופופולרית ביותר ומנוגנת תכופות לבדה בקונצרטים רבים.
האופרה מבוססת על קומדיית תיאטרון מאת פייר בומרשה, "Le mariage di Figaro" מ-1784. המחזה היה המשך ל"הספר מסביליה" של בומרשה מ-1775, והליברטו לאופרה של מוצרט חובר תוך 6 שבועות ותורגם לאיטלקית בידי לורנצו דה פונטה.
היסטוריה.
האופרה הייתה הראשונה בסדרה של שיתופי פעולה מוצלחים בין מוצרט לבין דה פונטה; הם המשיכו ויצרו יחד את דון ג'ובאני וכך עושות כולן. היה זה מוצרט שהביא את עותק המחזה של בומרשה לדה פונטה, וזה תרגם את המחזה, חיבר תוך 6 שבועות ליברטו באיטלקית, שפת האופרה הנפוצה דאז, והסיר את יסודות הסאטירה השנונים של הסיפור. רק לאחר ששכנע את הקיסר יוזף השני שהסצנות מעוררות המחלוקת (בין השאר מונולוג של פיגארו, שבו הוא מהרהר בעברו ותוהה, אם הרוזן אכן עולה מטבע הדברים עליו עצמו) הוסרו, ניתנה הרשות להציג את האופרה.
מוזיקה.
הפתיחה לנישואי פיגארו אינה משתמשת במוזיקה באופרה עצמה, בניגוד לפתיחות אופרה רבות (כולל שתי האופרות האחרות בשיתוף הפעולה עם דה פונטה). המוזיקה של האריה של פיגארו, החותמת את המערכה ה-I של האופרה, "Non piú andrai", משמשת כשיר הלכת האיטי המסורתי של משמר קולדסטרים הבריטי.
מוצרט "מחזר" את המוזיקה של "Agnus Dei" מתוך מיסת ההכתרה ("Krönungsmesse", KV317) ב-"Dove sono" של הרוזנת (בסול מז'ור במקום הפה מז'ור המקורי). אותו מוטיב מופיע בקונצ'רטו לבסון המוקדם שלו (K.186e/K.191).
מוצרט מצטט את-"Non piú andrai" באופרה דון ג'ובאני, כציטוט מכוון. במסגרת העלילה של דון ג'ובאני, המוזיקה מנוגנת בידי להקת מוזיקאים, המשעשעים את ג'ובאני בארוחת הערב. הקטע מנוגן לאחר שתי יצירות אחרות, של מלחינים שונים ממוצרט (ויסנטה מרטין אי סולר וג'וספה סארטי), ובקטע השלישי אומר לפורלו, משרתו של דון ג'ובאני, כי את הקטע הזה הוא "מכיר יותר מדי". בנוסף, משחיל הוא את מוטיב האריה הזו באמצעו של קטע האנסמבל "Riposate, vezzose ragazze".
לדמותה של סוזנה ארבע אריות - אחת במערכה השנייה ("Venite, inginocchiatevi" מגרסת 1786 המקורית, והמחליפה שלה מהשחזור של האופרה ב-1789, "Un moto di gioia") ואחת במערכה הרביעית ("Deh, vieni, non tardar" המקורית מ-1786, המכונה לעיתים גם "שיר הוורדים", והמחליפה שלה מ-1789, "Al desio di chi t'adora").
דמויות.
האופרות הקומיות האיטלקיות של מוצרט ידועות בדרמה מעורבבת הדמויות שלהן, בניגוד לפשטותן של אופרות משולש האהבה הטרגי בסגנון הבלקנטו והאופרות המאוחרות יותר. לגבי האופרה "נישואי פיגארו" הדבר נכון במיוחד, בשל ריבוי הדמויות הראשיות.
(ראה רשימת דמויות בתבנית המידע).
נהוג לחלק את הדמויות באופרה הקומית לדמויות "בופה", כלומר בעלות אופי קומי, מול דמויות "סריה", בעלות אופי רציני. אחד ממאפייני האופרה הוא בשמירה על החלוקה הזו, כאשר המשרתים (פיגארו וסוזנה) הם בעלי מאפייני בופה מובהקים, בעוד בני האצולה (הרוזן ובייחוד אשתו) הם דמויות סריה. עם זאת, השימוש הרב בהתחפשות, מאפיין כללי של האופרה הקומית במאה ה-18, מביא לכך שדמויות צריכות לשנות את אופיין ובהתאם את סגנון שירתן.
האופרה נושאת מסרים חברתיים חזקים ומצליחה להעביר בצורה שנונה וחדה ביקורת חריפה על הבדלי המעמדות. זכות הלילה הראשון" הייתה זכות מפוקפקת לפיה אצילים היו רשאים לשהות עם משרתות בלילה הראשון של נישואיהן. הרוזן למרות הבטחותיו שלא יעשה זאת מנסה בכל דרך לפתות את סוזנה. הליברטו והמוזיקה מראים את מצוקתה של סוזנה ואת העוול שנגרם לה ולנשים בכלל במעמדה. ברור לגמרי שסוזנה ופיגארו אינם ברמה מוסרית או שכלית נמוכה מהרוזן, אלא להפך. כמו שברור איך הוא מנסה לנצל באופן גס את עליונותו המעמדית כדי לספק את תאוותיו. בסופו של דבר האישה המשרתת מתגלה כחכמה יותר מהגבר האציל ומצליחה להערים עליו להציל את כבודה.