המונח "מערב תיכוני" (Midwestern) יוחס לחלקים במרכז ארצות הברית החל משלהי המאה ה-19. במקביל נעשה שימוש באותה תקופה במונח "המערב האמצעי" (Middle West) על ידי חוקרים רבים. כינוי נוסף לאזור הוא "לב הארץ" (Heartland). כינויים אחרים לאזור אשר יצאו משימוש כוללים את "צפון מערב" או "צפון המערב הישן" (Old Northwest) שנקראו על שם "טריטוריית צפון מערב" ו"אמריקה התיכונה" (Mid-America). ארבע המדינות המערביות - דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, קנזס ונברסקה היו חלק מ"המערב הישן" בשלהי המאה ה-19.
מורטי סיינפלד
שלישיית ירושלים
שלישיית ירושלים היא שלישיית פסנתר, שחבריה הם רועי שילוח בכינור, אריאל טושינסקי בצ'לו וירון רוזנטל בפסנתר.
שלישית ירושלים נוסדה בשנת 1989. היא מופיעה בקביעות בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה, דרום אמריקה והמזרח הרחוק. חברי השלישייה מנגנים ומדריכים בפסטיבלים בינלאומיים שונים. הם הופיעו עם הכנרים אייזק שטרן, פנחס צוקרמן ושלמה מינץ ועברו השתלמויות אצל חיים טאוב, ברנרד גרינהאוס ומאריי פרחיה.
חברי השלישייה זכו במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל ובתחרויות על שם קלרמונט, פאול בן-חיים ופרנסואה שפירא.
שלמה מינץ
שלמה מינץ (נולד ב-30 באוקטובר 1957) הוא כנר וירטואוז, ויולן ומנצח ישראלי.
נגינתו של שלמה מינץ מצטיינת במוזיקליות מעולה, רבגוניות סגנונית ושליטה בטכניקה.
מינץ מופיע דרך קבע עם תזמורות ומנצחים מן השורה הראשונה ומנגן ברסיטלים ובמופעי מוזיקה קאמרית בכל רחבי העולם.
בשנת 1997 ניגן מינץ בכינור הגוארנרי של פגניני, "איל קאנונה", בקונצרט מיוחד בהולנד.
הכשרה וראשית הקריירה.
מינץ נולד ב-1957 במוסקבה, שאז הייתה שייכת לברית המועצות (כיום - בירת רוסיה). בשנת 1959, בגיל שנתיים, עלה שלמה מינץ לישראל עם משפחתו והתגורר בחולון. למד בבית הספר היסודי ע"ש ביאליק ובתיכון קוגל. בישראל למד אצל המורה הנודעת אילונה פהר ופרק זמן בקונסרבטוריון שולמית. היא הפגישה אותו עם אייזק שטרן, שהיה לו למורה ויועץ. מינץ למד גם אצל דורותי דיליי בניו יורק.
שלמה מינץ החל את הקריירה שלו בגיל 11, כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. זמן קצר אחר כך הזעיק אותו זובין מהטה, בהתראה של שבוע ימים, לנגן עם התזמורת את הקונצ'רטו הראשון לכינור של ניקולו פגניני במקום יצחק פרלמן, שחלה. בגיל שש-עשרה הופיע לראשונה בקרנגי הול, בקונצרט עם תזמורת פיטסברג, בחסות אייזק שטרן וקרן התרבות אמריקה-ישראל, ולאחר זאת החל בלימודיו אצל דורותי דיליי בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק. דיליי אמרה עליו:
ניצוח.
בגיל 18 הוסיף שלמה מינץ ניצוח לעיסוקיו האמנותיים ומאז ניצח על תזמורות ידועות-שם בכל רחבי העולם, ביניהן הפילהרמונית המלכותית (אנגליה), התזמורת הסימפונית היפנית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין השנים 1989 ל-1993 שימש יועץ מוזיקלי לתזמורת הקאמרית הישראלית ובמרץ 1994 התמנה ליועץ אמנותי ומנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מאסטריכרט (הולנד). הוא הוביל את התזמורת במהלך שבועות של קונצרטים לאורך ארבע עונות, בחלקם הן כמנצח והן ככנר סולן.
הוראה.
שלמה מינץ הוא הפטרון ואחד המייסדים של קשת אילון, מפגש קיץ של כיתות אמן ברמה גבוהה לכנרים צעירים ומוכשרים מכל רחבי העולם, המתקיים מדי שנה בקיבוץ אילון בגליל המערבי. כמו כן הוא מלמד בכיתות אמן במקומות שונים בעולם.
שיפוט בתחרויות.
שלמה מינץ השתתף בחבר שופטים של כמה תחרויות בינלאומיות חשובות, כמו תחרות צ'ייקובסקי במוסקבה (1993) ותחרות המלכה אליזבת בבריסל (1993 ו-2001).
באוקטובר 2001 היה מינץ נשיא חבר השופטים של תחרות הכינור הבינלאומית על שם הנריק וייניאבסקי בפוזנן, פולין. מאז 2002 הוא מנהל אמנותי של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי סיון ואלה ונשיא חבר השופטים בתחרות הכינור הבינלאומית סיון ואלה בשווייץ.
המרת מידות
פיאאוי
פִּיָאוּאִי היא מדינת מחוז השוכנת באזור הצפון מזרחי של ברזיל. גבולה הצפוני הוא רצועה בת 66 ק"מ על חוף האוקיינוס האטלנטי. ממזרח היא גובלת במדינות סיארה ופרנמבוקו, בדרום ובדרום מזרח בבאהיה, בדרום מערב בטוקנטינס ובמערב וצפון מערב במרניאו. היא משתרעת על פני 252,378 קמ"ר ובירתה היא העיר תרזינה, שהיא הבירה היחידה באזור שאינה שוכנת על החוף האטלנטי.
הערים הגדולות ביותר בפיאואי הן תרזינה, פרנאיבה, פיקוס ופלוריאנו.
היסטוריה.
פיאואי משופעת באתרים ארכאולוגיים, ביניהם הפארק הלאומי קאפיברה, והללו מעידים על קיומן של ציוויליזציות אינדיאניות פרה-היסטוריות. המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לפיאואי במאה השש-עשרה: היו אלה פורעי חוק שנמלטו מסאו פאולו. במאה השבע-עשרה הצטרפו אליהם אצילים שירדו מנכסיהם, כמרים ישועיים ועבדים אפריקאיים ואינדיאנים. יישובה האינטנסיבי יותר של הטריטוריה החל, שלא כרגיל, דווקא בפנים הארץ, לשם הגיעו חוואים, בעיקר מבאהיה, בחיפוש אחר מרעה. בשנת 1718 עבר האזור משליטתה של באהיה לזו של מרניאו. בשנת 1811 ניתן לפיאואי מעמד של מחוז. השנים הבאות היו שנים של אי יציבות: ב-1822, במהלך מלחמת העצמאות של ברזיל, השתלטה על העיר פרנאיבה יחידה של חיילים נאמני פורטוגל; הללו הובסו וגורשו בשנה שלאחר מכן. קבוצות של מורדים חמושים פקדו את פיאואי מעת לעת גם בהמשך.
בשנת 1852 הפכה העיר תרזינה לבירת המדינה, לאחר שנטלה את הבכורה מן העיר אוייראס. תרזינה היא העיר הברזילאית המתוכננת הראשונה, והיא נבנתה בהשראת לוח שחמט. עד היום היא ידועה כעיר ירוקה בשל עצי המנגו הרבים הנטועים ברחובותיה.
עידן ה הביא לפיאואי יציבות פוליטית יחסית, אם כי בתחום הכלכלי - חברתי היא ניצבה תמיד בפני קשיים ניכרים: פיאואי היא הענייה שבמדינות ברזיל. אף שכמחצית מן האוכלוסייה מתגוררת בערים, כלכלתה של המדינה מתבססת על חקלאות, בעיקר על גידול בקר, ואין בה תעשייה של ממש.
דמוגרפיה.
בשנת 2008 התגוררו במדינה 3,164,000 תושבים, מתוכם 60.7% מתגוררים בערים. 71.8% מהאוכלוסייה מגזעים מעורבים, 23.36% לבנים, 4.6% שחורים, 0.17% ממוצא אסייתי ו-0.05% ממוצא אמריקני.
כלכלה.
פיאואי היא אחת המדינות העניות ביותר של ברזיל. מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר בתוצר ב-60.1%, ולאחר מכן ענף התעשייה ב-27.3%. החקלאות מהווה 12.6% מהתמ"ג.
בשנת 2004 הכלכלה המקומית היוותה 0.5% מהתמ"ג הארצי.
מחמוד דרוויש
מחמוד דרוויש (בערבית: محمود درويش; 13 במרץ 1941, אל-בירווה, המנדט הבריטי – 9 באוגוסט 2008, יוסטון, טקסס) היה משורר ויוצר פלסטיני, שזכה בפרסים רבים על עבודתו הספרותית, ונחשב בעיני רבים למשורר הלאומי הפלסטיני.
ביוגרפיה.
מחמוד דרוויש נולד בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי, בנם השני של סלים והוריה דרוויש, ערבים מוסלמים. אביו היה בעל אדמות. סבו לימד אותו קרוא וכתוב. לאחר שהכפר נכבש על ידי צה"ל ונחרב במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לג'זין, ולאחר מכן לדאמור.
שנה לאחר שנמלטו ללבנון, הסתננה משפחתו חזרה לישראל לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה. כיוון שלא שהו בישראל בעת מפקד האוכלוסין באוגוסט 1948, לא קיבל דרוויש אזרחות ישראלית, אלא מעמד של תושב קבע.
דרוויש למד בבית הספר התיכון ע"ש "יני" בכפר יאסיף, ועבר לחיפה. היה פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטית, בנק"י. הוא ניהל רומן עם נערה יהודיה שהכיר בתנועה, תמר בן עמי.
הוא עבד ככתב של ביטאון מפ"ם בערבית, "אלמרצאד", וכעורך משנה ב"אל-פג'ר", ירחון ספרותי בערבית בהוצאת מפ"ם.
בשנת 1961 עבר לכתוב ב"אל-איתחאד", ביטאון מק"י. את ספר השירה הראשון שלו פרסם בגיל 19. הוא פרסם שירים ב"אל-ג'דיד", כתב העת הספרותי של מפלגת רק"ח. שיריו רוויים זעם וצער על כאב הארץ ועל סבלו והשפלתו של הערבי הישראלי. שיריו זכו לפופולריות רבה בקרב ערביי ישראל ובמדינות ערב וזכו לביקורות נלהבות ונחשבו לסמל ההתנגדות של ערביי ישראל. שלטונות ישראל ראו בו מסית והטילו עליו מגבלות ועצרו אותו מספר פעמים.
באפריל 1969 יצא לפריז לסימפוזיון של השמאל החדש ומשם נסע למוסקבה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. בפברואר 1971 עזב את מוסקבה, ונסע למצרים. בעקבות זאת, הוצא דרוויש מרק"ח. דרוויש החל לכתוב בשבועון המצרי "אל מוסוור" ומונה ליועץ לענייני ישראלים של תחנת השידור המצרית "צַות אל ערב". בתחילת מרץ 1971 צורף למועצה הלאומית הפלסטינית כאחד משלושה נציגים של ערביי ישראל. בעקבות זאת נאסר עליו לחזור לישראל. בהמשך התגורר גם בקפריסין ובפריז. בשנת 1986 השתתף במשלחת של אש"ף לפגישה עם נציגים ישראליים ברומניה.
ב-1995 הגיע לישראל כדי להשתתף בלווית עמיתו, אמיל חביבי. במהלך ביקורו קיבל אישור מרשויות המדינה להישאר בישראל למשך ארבעה ימים, ובהמשך הורשה להתגורר ברמאללה. ב-1997 הפיקה הבמאית הישראלית-צרפתית סימון ביטון סרט תיעודי על חייו עבור הטלוויזיה הצרפתית. ב-15 ביולי 2007 חזר דרוויש לחיפה וקרא משיריו באודיטוריום חיפה, שהיה מלא מפה לפה.
דרוויש סבל מבעיות לב. הוא עבר ניתוח לב לאחר התקף לב בשנת 1984, וניתוח נוסף בשנת 1998.