בספרות הקלאסית.
משפחות.
אנדרומאכה נולדה בתבה, עיר שאכילס פשט עליה מאוחר יותר והרג את אביה אאטיון ושבעה אחים. לאחר מכן נפטרה אמה ממחלה (6, 425). היא נלקחה מבית אביה על ידי הקטור, שהביא אינספור מתנות חתונה (22, 470-72). כך, ביתו של פריאמוס בלבד מספק לאנדרומאכה את התמיכה המשפחתית היחידה שלה. בניגוד למערכת היחסים הבלתי הולמת של פאריס והלנה, הקטור ואנדרומאכה התאימו לאידיאל היווני של נישואים מאושרים ופוריים, מה שמעצים את הטרגדיה של אסונם המשותף. ברגע שאכילס הורג את הקטור, אנדרומאכה נותרת לגמרי לבד.
אנדרומאכה נמצאת אפוא לבד לחלוטין כאשר טרויה נופלת ובנה נהרג. ראוי לציין כי אנדרומאכה נותרת ללא ציון שמה באיליאדה 22, ומכונה שם רק כאשתו ("alokhos") של הקטור, דבר המעיד על מרכזיותם בזהותה של מעמדה כאשתו של הקטור ושל הנישואין עצמם. היוונים מחלקים את הנשים הטרויאניות כשלל מלחמה ומפרידים אותן לצמיתות מהריסות טרויה וזו מזו. הפחדים של הקטור על חייה כאשה שבויה מתממשים כאשר בני משפחתה נגזלים ממנה באלימות המלחמה, בעודה מגשימה את גורלן של נשים שנכבשו במלחמה בעת העתיקה (6, 450–465). ללא המבנה המשפחתי שלה, אנדרומאכה היא אישה עקורה שחייבת לחיות מחוץ לגבולות חברתיים מוכרים ובטוחים.
תפקיד באבל על בעלה.
הגילוי ההדרגתי של אנדרומאכה על מות בעלה וקינתה המידית (22, 437–515) הם שיאן של הקינות הקצרות יותר של פריאמוס והקובה על מותו של הקטור (22, 405-36). בהתאם למנהגי האבל המסורתיים, אנדרומאכה מגיבה בהתפרצות צער ("goos") מידית, הפותחת את ההספד הטקסי. היא משליכה את חלקי כיסוי הראש השונים שלה (22, 468-72) ומובילה את הנשים הטרויאניות באבל טקסי (22, 405-36). למרות שאנדרומאכה דבקה במנהג הרשמי של קינה נשית באפוס ההומרי, הרגש הגולמי של תגליתה מניב התחלה אומללה של עידן חדש בחייה ללא בעלה ובסופו של דבר ללא בית. השלב האחרון בתהליך האבל מתרחש באיליאדה 24 באבל ("thrēnos") הקהילתי הרשמי עם החזרת גופתו של הקטור (24, 703–804).
חובות כרעיה.
באיליאדה 22, אנדרומאכה מתוארת כרעיה המושלמת, האורגת גלימה לבעלה בחדרי הבית הפנימיים ביותר ומכינה אמבטיה בציפייה לשובו מהקרב (22, 440-6). כאן היא מבצעת פעולה שהקטור הורה לה לבצע במהלך שיחתם באיליאדה 6 (6, 490-92), וצייתנות זו היא תצוגה נוספת של מעלה נשית בעיני הומרוס. עם זאת, אנדרומאכה נראית באיליאדה 6 במקום יוצא דופן עבור עקרת הבית המסורתית, כאשר היא עומדת לפני סוללות טרויה (6, 370–373). גם תפקידי המגדר המסורתיים נפרצים, כאשר אנדרומאכה מעניקה להקטור עצות צבאיות (6, 433–439). למרות שהתנהגותה עשויה להיראות כלא מסורתית, זמנים קשים משבשים את התחומים הנפרדים של גברים ונשים, ומחייבים תגובה אזרחית משותפת להגנת העיר כולה. ההרצאה הטקטית הפתאומית של אנדרומאכה היא דרך לשמור על הקטור קרוב, על ידי שמירה על קטע מהחומה במקום להילחם במישורים שמחוץ לה. תפקידה של אנדרומאכה כאם, יסוד מהותי במעמדה בנישואין, מודגש באותה שיחה. בנם התינוק, אסטיאנקס, נוכח גם הוא בסוללה כאשר משרתת מטפלת בו. הקטור לוקח את בנו מהמשרתת, אולם מחזיר אותו לאשתו, פעולה קטנה המספקת תובנה רבה על החשיבות שהומרוס הטיל על חובותיה כאם (6, 466-483). רגע מחבר בין אם לאב מתרחש בסצנה זו, כאשר הקסדה של הקטור מפחידה את אסטיאנקס, מה שמספק רגע של הקלה קלה בסיפור. לאחר מותו של הקטור באיליאדה 22, דאגתה העיקרית של אנדרומאכה היא גורלו של אסטיאנקס כיתום אומלל (22, 477–514).
במחזה "נשות טרויה" של אוריפידס, אנדרומאכה מתייאשת בשל רצח בנה אסטיאנקס ואז ניתנת לנאופטולמוס כפילגש. במחזה "אנדרומאכה", אוריפידס עושה דרמטיזציה כאשר היא וילדה כמעט נרצחים על ידי הרמיוני , אשתו של נאופטולמוס ובתם של הלנה ומנלאוס.
באמנות המודרנית.
אנדרומאכה היא גם נושאה של הטרגדיה "אנדרומאק" מאת המחזאי הקלאסי הצרפתי ז'אן רסין (1639–1699), והיא דמות מינורית במחזה "טרוילוס וקרסידה" של שייקספיר. היא גם דמות חשובה בשיר של בודלר, "Le Cygne", ב"פרחי הרע" (1857). אנדרומאכה היא הנושא של אופרה משנת 1932 מאת המלחין הגרמני הרברט וינדט וגם של סצנה לירית לסופרן ותזמורת מאת סמואל בארבר. אנדרומאכה גולמה על ידי השחקנית ונסה רדגרייב בגרסת הקולנוע משנת 1971 למחזה "נשות טרויה", ועל ידי ספרון בורוז בסרט "טרויה" משנת 2004. דמותה מופיעה גם בסדרה "טרויה" של דייוויד גמל . במיני סדרת הטלוויזיה משנת 2018 "" , היא גולמה על ידי קלואי פירי.
אנדרומאכה הוא שמה המלא של אנדי ברומן הגרפי משמר האלמוות שעובד לסרט קולנוע באותו שם.
צינור הגז איסטמד
צינור מזרח הים התיכון או EastMed היה צינור גז טבעי שתוכנן על מנת לחבר ישירות את משאבי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון היבשתית דרך קפריסין וכרתים. הפרויקט היה אמור להעביר גז טבעי ממאגרי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון, ובשיתוף צינורות פוסיידון ו-IGB לאיטליה וחלקים נוספים באירופה. אורכו של הצינור המתוכנן היה כ-1,900 ק"מ, בעלות משוערת של 7 מיליארד דולר. את הצינור פיתחה IGI Poseidon SA, במיזם משותף בין שירות הגז היווני DEPA לבין שירות הגז האיטלקי אדיסון.
ב-2 בינואר 2020 נחתם באתונה הסכם צינור איסט-מד על ידי שרי האנרגיה של ישראל, יוון וקפריסין, ביולי של אותה שנה אישרה ממשלת ישראל את ההסכם.
פרויקט צינור הגז איסטמד היה אמור לקום לצד פרויקט מגשר אירו-אסיה, כבל חשמל תת-ימי המתוכנן באותו מסלול של צינור הגז.
הפרויקט בוטל לאחר שארצות הברית פרשה ממנו בינואר 2022.
היסטוריה.
בשנת 2013 הועלתה יוזמת הקמת צינור איסט-מד במסגרת תקנה 347/2013 של הנציבות האירופית כפרויקט בעל עניין רב ובתקופה בין 2015–2018 תרמה הנציבות למעלה מ-34.5 מיליון אירו להשלמת ההכנות הטכניות, הכלכליות והסביבתיות לפרויקט.
משולש האנרגיה של יוון, קפריסין וישראל חתמו על הסכם בין ממשלתי עבור צינור הגז איסט-מד בתל אביב ב-20 במרץ 2019 בנוכחות מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו, צעד שמבטא תמיכה מצד וושינגטון בפרויקט. העניין האמריקני בצינור מוסבר על ידי דרישת וושינגטון כי האירופאים ישמרו על מדיניות גיוון של יבוא האנרגיה שלהם. הצינור יגוון את אספקת הגז האירופית ויפחית את התלות ברוסיה.
ב-2 בינואר 2020 נחתם באתונה ההסכם להקמת הצינור על ידי מנהיגי ישראל, יוון וקפריסין. בשיחה עם עיתונאים אמר ראש הממשלה היווני קיריאקוס מיצוטאקיס כי הצינור אינו "אמור לאיים על אף אחד". נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגדירו שניהם את ההסכם כ"היסטורי". ההסכם כולל את תנאי אבטחת הצינור ומשטר מס משותף.
ב-18 בינואר 2020 אמר שר החוץ האיטלקי לואיג'י די מאיו כי הצינור "לא יכול להוות פתרון לטווח הבינוני והארוך מבחינת העלות שלו ותהליך הבנייה".
נתיב.
הצינור נועד לחבר את שדות הגז לווייתן (ישראל) ואפרודיטה (קפריסין) במזרח הים התיכון לאירופה. הצינור תוכנן להתחיל באגן הים הלבנטיני, להמשיך לקפריסין, שם תוקם תחנת דחיסה. מקפריסין הצינור תוכנן להמשיך מערבה לאורך כ-700 ק"מ, לחצות את פלופונס בכיוון צפון-מערב, לאחר מכן לחצות את מפרץ פטרס, להמשיך לאורך יוון מערב היבשת, ולהסתיים באזור תספרוטיה. משם, צינור פוסיידון המתוכנן היה אמור לחברו לאיטליה.
פורום הגז איסטמד.
בינואר 2019 חתמו שבעה שרי אנרגיה באזור על הסכם להקמת פורום הגז במזרח הים התיכון. טורקיה אוזכרה כיוצאת מן הכלל בשלווה האזורית. המדינות החברות כיום הן: מצרים, קפריסין, ישראל ויוון. נציגי הרשות הפלסטינית וירדן השתתפו בישיבות פורום הגז המזרחי של הים התיכון. בינואר 2020 ביקשו צרפת וארצות הברית להצטרף לפורום, כחברה וכמשקיפה קבועה, בהתאמה.
ביטול הפרויקט.
בינואר 2022 דווח כי הממשל האמריקאי שלח לממשלת יוון מכתב שבו הביע חשש מהפרויקט בגלל סיבות כלכליות וסביבתיות.
במכתב נאמר כי ארצות הברית מחויבת לפרויקט, אך תעדיף לעת עתה מיזמים אחרים, ולכן הוא נתפס כהצהרת פרישה מהפרויקט, ולמעשה מבטלת אותו. בין הסיבות לפרישה נאמר שהפרויקט איננו נחשב לאנרגיה ירוקה, וכמו כן צוין היעדר כדאיות כלכלית ומסחרית של הפרויקט, ושהוא יוצר מתחים מיותרים עם טורקיה.
שירות הביון האפידמיולוגי
שירות הביון האפידמיולוגי (באנגלית: Epidemic Intelligence Service, בראשי תיבות: EIS) הוא תוכנית של המרכזים האמריקניים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC). היא הוקמה בשנת 1951 על ידי אלכסנדר לנגמור והיא נבעה מדאגות להתפרצות לוחמה ביולוגית הנוגעות למלחמת קוריאה. התוכנית המודרנית היא תוכנית השתלמות שנתית, המתקיימת בהתמחות פוסט-דוקטורט באפידמיולוגיה, תוך התמקדות בעבודת שדה.
התוכנית מופעלת על ידי המרכז לשירותי מעקב, אפידמיולוגיה ושירותי מעבדה של ה-CDC, במשרד לשירותים מדעיים לבריאות הציבור (OPHSS). אנשים שמשתתפים בתוכנית, מכונים "בלשי מחלות" ונקראים רשמית "קציני שירות הביון האפידמיולוגי" (או עמיתי שירות הביון האפידמיולוגי) על ידי ה-CDC והם נשלחים לחקור מאות מגפות אפשריות שנוצרו בגלל גורמים טבעיים ומלאכותיים. מאז שנת 1951, יותר מ-3,000 קציני EIS היו מעורבים במאמצי תגובה מקומיים ובינלאומיים, כולל מאבק באנתרקס, האנטהווירוס, נגיף מערב הנילוס בארצות הברית ומגפת האבולה 2014 - 16 במערב אפריקה.