ההבדל בין הגישה הפטרנליסטית לזו המקדשת את זכות הבחירה של הפרט בא לידי ביטוי באופן שבו שיטות המשפט אימצו את שיטת הפיצויים העתיים. במדינות בעלות משטר קומוניסטי, כברית המועצות לשעבר ויוגוסלביה לשעבר, שיטת הפיצויים העיתיים הייתה השיטה הבלעדית. (במקרה של מדינות בעלות משטר קומוניסטי, שבהן המבטח הוא המדינה, אין כל חשש שהמזיק ירד מנכסיו ויחדל לשלם). בשיטות משפט נוספות (למשל בגרמניה, אוסטריה, שוודיה, פינלנד) נהוג היה לפסוק פיצויים חד-פעמיים רק במקרים חריגים, ואילו במדינות המשפט המקובל כארצות הברית ואנגליה, החריג היה דווקא הפיצויים העתיים.
במדינת ישראל, כאמור, הייתה נהוגה שיטת הפיצוי החד-פעמי ככלל, כמו באנגליה ובארצות הברית. עם זאת, בשנות השבעים נקבע חריג ראשון לכלל זה בתקנות לפיצוי נפגעי תאונות דרכים. בשנות השמונים הרחיבו בתי המשפט חריג זה, כשהחלו לפסוק לפיצויים עתיים גם על פי דיני הנזיקין הכלליים.
לכאורה, אימוץ גישה יותר פטרנליסטית במשפט אינו הולם את שהיינו מצפים לו. גישה זו מתאימה יותר לחברות שמקדשות פחות את חופש הבחירה של הפרט. ודווקא בשנים אלו החברה הישראלית עברה תהליך הפוך - היא נפתחה למערב וביכרה ערכים אוניברסליים ליברליים על פי ערכים לאומיים וחברתיים.
הנטייה הרווחת לרוב בחברות ליברליות היא להמעיט בחשיבותה של גישה פטרנליסטית במשפט ואף לסלוד ממנה.
מבלי להיכנס לשיקולים בעד ונגד אימוץ הגישה הפטרנליסטית ובאילו תנאים, מתבקשת מאליה השאלה מה מקום פסיקה פטרנליסטית בחברה ליברלית שמקדשת את חופש הבחירה.
בחברות ליברליות (כל הנתונים והדוגמאות מובאים ממערכת המשפט האמריקאית ישנה הטיה אנטי פטרנליסטית מובהקת. הדבר מתבטא בקרב מלומדים בפרט ובקרב הציבור בכלל (על פי סקרים). כמו כן ניתן להבחין בכך בפסיקות של בתי המשפט שממעטים לפסוק ממניעים פטרנליסטיים ובחקיקה מצומצמת מאוד. לכן, נקודת הפתיחה לעולם תהיה אנטי פטרנליסטית ונטל השכנוע יהיה על המצדדים בפטרנליזם.
ההבדלים בין בתי במשפט למחוקק רבים ומהותיים לענייננו. סדר יומם של בתי המשפט מושפע מהמקרים שמובאים לפניהם והוא אף מוגבל לטענות המועלות על ידי הצדדים. הפתרונות שבית המשפט מסוגל להציע מוגבלים בהתאם להלכות הקיימות ולמידת האקטיביזם. גם האמצעים העומדים לרשות מערכת המשפט לשם חקירה ובחינה מחדש של חקיקה שיפוטית, מוגבלים לעומת אלו העומדים לרשות המחוקק. לכל זה יש להוסיף את הגירעון הדמוקרטי שעומד בבסיסה של מערכת המשפט.
המסקנה מכל האמור היא, שעל בית המשפט להמעיט בפעולות פטרנליסטיות המתבססות על ערכים אישיים של שופטיו. עשייה מסוג זה היא מתפקידיו של המחוקק. ערכיו ידועים ועומדים למבחן הציבור. חיקוק חוק, שבבסיסו עומדת נורמה שנויה במחלוקת, יהיה צורם פחות מחקיקה שיפוטית בתחום זה.
עם זאת, בית המשפט לא מנוע תמיד מלשלב מניעים פטרנליסטיים בהכרעותיו. מתפקידיו של בית המשפט למנוע חוסר צדק ושרירותיות בדין. הצדדים לדיון לעולם מושפעים מבררות המחדל, כללי המסגרת ונקודת הפתיחה של הדין הקיים ועל פי המוסכמות החברתיות. מסיבה זו, ההשפעה על ההכרעות האישיות של הצדדים היא בלתי נמנעת. פטרנליזם מפורש או משתמע, לפי דעה זו, הוא עובדה קיימת.
ייתכן שזהו אחד ההסברים למהלכיו של ביהמ"ש בתחום הפיצויים העתיים בשנים האחרונות. ככל שהנורמה השלטת מוטה יותר לכיוון גישה אחת, חופש הבחירה של הצדדים לדיון בנושא זה, מצטמצם. התערבות במצב דברים שכזה נועדה להגדיל את חופש הבחירה, ולא לצמצמו.
ברור כי הכלל השולט היה ועודנו לטובת פיצויים חד-פעמיים. ידוע גם כי במקרים רבים ניזוקים לא היו מודעים ליתרונות שבשיטת הפיצויים העיתיים. במקרים בהם אי הידיעה הובילה לפגיעה קיצונית בחופש הבחירה, ביהמ"ש לא היסס להתערב.
נתן צבי פינקל
רבי נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה" (ביידיש: דער אלטער; תר"ט, 1849 - כ"ט בשבט תרפ"ז, 1 בפברואר 1927) היה מייסד ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, מראשי תנועת המוסר במזרח אירופה, אחד החשובים שבהוגי הדעות שלה, אבי אסכולת סלובודקה בתנועת המוסר, ומגדולי ראשי הישיבות בליטא ובארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
קורות חיים.
רבי נתן צבי פינקל נולד בעיר ראסיין בליטא בשנת תר"ט. בגיל צעיר מאוד התייתם מהוריו, משה ומרים וגדל בבית דודו בווילנה. הוא נישא לגיטל וולפרט, נכדתו של רבי אליעזר גוטמן, רב העיר קלם.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו ישב הרב פינקל על שולחן חותנו. לעיתים היה יוצא לדרוש בעיירות הסביבה. כשהגיע לעיר מולדתו ראסיין התרשם ממנו רב העיר, רבי אלכסנדר משה לפידות, שהיה מקורב לתנועת המוסר. הוא מסר לו מכתב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ובו ביקש מרבי שמחה לשים את עינו על הצעיר. נתן צבי, שלא ידע מתוכן המכתב, מסרו לרבי שמחה זיסל, שהחל לקרבו. בקלם התפרסם כושר ההשפעה שלו על הסובבים, ובהשפעתו הצטרפו רבים לשורות תנועת המוסר.
הקמת ישיבת סלובודקה.
לאחר סגירת בית המוסר "תלמוד תורה" בקלם בשנת 1876 עבר הרב פינקל תחילה לעיירה גרובין עם רבו רבי שמחה זיסל, יחדיו ניהלו שם "בית מוסר". עד מהרה התגלו ביניהם חילוקי דעות, והוא עבר לעיירה סלובודקה שבפרברי העיר קובנה, שם כיהן כמשגיח בישיבת "אור החיים" שבראשה עמד רבי צבי הירש לויתן. ישיבה זו נועדה לבחורים צעירים, וחלק מבוגריה היו הבסיס להקמת הישיבה הגדולה "כנסת ישראל" שהקים רבי נתן צבי, בין השנים 1876–1877, תחילה בתור כולל ולאחר מכן כישיבה. התמיכה הכספית להקמת הישיבה ניתנה מקרן עובדיה לחמן מברלין, שנועדה להחזקת ישיבות.
בין השנים 1877–1882 נטל חלק פעיל בהקמתן וחיזוקן של ישיבות רבות, כמו ישיבת סלוצק בראשות רבי איסר זלמן מלצר, ישיבת קוברין בראשות תלמידו רבי פסח פרוסקין, ישיבת מיר בראשות בנו רבי אליעזר יהודה פינקל, וכן כולל האברכים בקובנא. נהג לשלוח תלמידים ולגייס כספים לחזק ישיבות, כמו ישיבת טלז. תלמידו, הרב אלעזר מנחם מן שך, נהג לומר שכל קיום הישיבות הוא בזכותו של ה"סבא מסלובודקה".
בשנת 1882 החל בהקמת הישיבה הגדולה בעיירה סלובודקה. בישיבה זו השקיע הרב פינקל את כל כשרונותיו, בה התעצבה דמותו החינוכית וההגותית, ובה כיהן כארבעים וחמש שנה.
בישיבת סלובודקה כיהנו כר"מים וכמשפיעים מוסריים רבי יצחק בלאזר, רבי אברהם אהרון בורשטיין מטבריג, ורבי יצחק יעקב רבינוביץ (ר' איצל'ה מפוניבז').
לאחר שעזב רבי יצחק מפוניבז' את סלובודקה, מינה הרב פינקל את הרב משה מרדכי אפשטיין ואת הרב איסר זלמן מלצר לכהן בראשות הישיבה, כאשר הרב פינקל הוא הדמות המוסרית והחינוכית בישיבה, בתור "משגיח", ומורה דרך רוחני.
בשנת 1897 הקים הרב פינקל ישיבה נוספת בעיר סלוצק, אליה שלח חלק מתלמידי סלובודקה, ובראשה העמיד את רבי איסר זלמן מלצר, בעוד רבי משה מרדכי אפשטיין נשאר לצידו בסלובודקה.
בשנת 1897 פרץ משבר קשה בישיבת סלובודקה בין תומכי שיטת המוסר למתנגדים לה. הסכסוך שיבש את סדרי הלימודים בישיבה, והגיע בפני בתי-דין שנמנו על המתנגדים לשיטת המוסר. במהלך השתלשלות המחלוקת הכריז רבי נתן צבי על פרישה מישיבת סלובודקה הגדולה, והקים בעיירה ישיבה חדשה, אליה עברו חלק קטן מהבחורים, וכן רבי משה מרדכי אפשטיין, ראש הישיבה. הישיבה הוותיקה נקראה "כנסת בית יצחק", והיא התקיימה עד השואה, ואילו הישיבה החדשה בראשות הרב פינקל נקראה "כנסת ישראל סלובודקה". למרות המחלוקת הקשה ונישולו מהישיבה שהקים, לא נטר רבי נתן צבי לאיש מהמעורבים במחלוקת, ובמשך השנים גברה השפעתו בישיבה הוותיקה ושיטת המוסר חדרה אליה, אם כי בצורה שונה ולא מוצהרת.
ישיבת "כנסת ישראל סלובודקה" סבלה בשנותיה הראשונות ממחסור כספי ורק לאחר כמה שנים התייצבה, ומספר התלמידים שלה הלך וגדל בהתמדה.
בשנים 1903–1905 התחולל בישיבה שנית משבר קשה נגד לימוד המוסר, ומלחמה של ממש ניטשה בין כותלי הישיבה. המאורעות החריפו עם פרוץ המרידות נגד שלטון הצאר שהסתיימו במהפכת 1905 הכושלת. תלמידים לשעבר של הרב פינקל, ממתנגדי שיטת המוסר, שנסחפו לשורות המהפכנים, ניצלו את המהומות לצורך המאבק בישיבה על שיטת המוסר. בתוך הישיבה התחוללו לעיתים קרובות מהומות, והמהפכנים אף איימו על רבי נתן צבי ברצח אם לא יעזוב את הישיבה. מסופר כי ה"סבא" הישיר את מבטו אל ראש המהפכנים בעצב ואמר לו: "ראה מה שיצא ממך...". ידי המהפכנים רפו מתוכחתו והם עזבו את הישיבה.
לאחר דיכוי המרד שינה את גישתו לתלמידים. בעוד קודם לכן היה קפדן מאוד, דגל במשמעת חמורה, והיה זורק מרה בתלמידים על מנת לעוררם לשיפור, החל לנהוג ברכות עם תלמידיו, לעודדם לפתח עצמאות, ולהדגיש רעיונות מוסריים מעודדים יותר. גישתו השנייה התפרסמה יותר ובה נוקטות הישיבות בשיטת סלובודקה.
בשנת 1908 מינה הרב פינקל כמשגיח נוסף בישיבה את חתנו רבי יצחק אייזיק שר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, פוזרה ישיבת סלובודקה. רבי נתן צבי שהה באותה עת בגרמניה, ונעצר מיד כנתין רוסי. הוא ישב במעצר כמחצית השנה עד אשר שוחרר. הוא הצטרף למחותנו רבי משה מרדכי אפשטיין שנמלט למינסק, שם הקימו שוב את הישיבה בעצם ימי המלחמה. כאשר התקרבה המלחמה למינסק עברו לקרמנצ'וג. בתקופה זו עברה הישיבה תלאות ורדיפות קשות, אך שרדה את ימי המלחמה והמהפכה שאחריה, ובשנת 1920 חזרה לעיירה סלובודקה.
בשנים שלאחר המלחמה פרחה ישיבת סלובודקה והגיעה לשיא פריחתה. מוסדות נוספים ברוח הישיבה ובהדרכתו של הסבא מסלובודקה הוקמו בעיירה.
עלייתו לארץ ישראל.