לאחר התקף הלב החמור שחווה חאפז אל-אסד בנובמבר 1983, הקים רפעת צוות מצומצם בן שישה חברים שתכליתו לנהל את המדינה בהיעדר הנשיא. כיוון שראה עצמו כיורש הנאמן והראוי ביותר, ביקש לנצל את שעת הכושר על מנת להשתלט על המדינה, וציווה על קציניו הבכירים להיערך לכך. הדבר עורר את חמתו של אסד הבכור. החלמתו המהירה והמפתיעה שמה קץ לתוכניותיו של רפעת; בפברואר 1984 הוא שב ונטל את רסן הובלת המדינה בסיועו של שר ההגנה ומקורבו מוסטפא טלאס. יועצו הצבאי של רפעת, קולונל סלים ברכאת, נעצר. במרץ 1984 מונה רפעת לסגן נשיא סוריה, תפקיד רשמי וטקסי בעיקרו ללא סמכויות ממשיות. הפיקוד על דיוויזיית משמר הרפובליקה הועבר לידי קצין אחר, מקורבו של חאפז, קולונל מוחמד ע'נאים.
רפעת סירב להכיר בכך, וב-30 במרץ 1984 הורה לפלוגות ההגנה בפיקודו, אשר מנו בשלב זה כ-55,000 חיילים בנוסף לטנקים, ארטילריה ומטוסי קרב, להיערך בנקודות אסטרטגיות סביב דמשק בהן ניתן יהיה להפגיז את העיר. נאמניו של אסד, ביניהם מפקד הקומנדו הסורי עלי חיידר וראש המשמר הנשיאותי עדנאן מח'לוף, ניצבו מול כוחותיו של רפעת. עם זאת, הצדדים לא הגיעו לידי התנגשות אלימה; בעקבות פגישה מתוחה בין האחים (במהלכה קרא חאפז לאחיו: "האם אתה מבקש להפיל את המשטר? ובכן, הנה אני, אני המשטר!"), הוסכם כי רפעת לא ייעצר או יוצא להורג (בניגוד לקצינים מרדניים אחרים בהיסטוריה המודרנית של סוריה), אלא ייצא את גבולות המדינה לבלי שוב.
החיים בגלות.
למעט שיבה קצרה לסוריה בשנת 1992 לצורך השתתפות בהלווייתה של אמו, רפעת נותר מאז בגלות, תחילה בשווייץ, אחר כך בספרד ולבסוף בצרפת, שם חי חיי פאר. בעודו בגלות, הסתמן כמתנגד מובהק למשטר אסד ולמדיניותו, בהשמיעו ביקורת על מעורבותה של סוריה במלחמת האזרחים בלבנון, על תלותה בברית המועצות, על יחסה המבזה של סוריה כלפי יאסר ערפאת ואש"ף ועל היחסים ההדוקים בין סוריה ואיראן, שבגינם נודעה סוריה כמדינה תומכת טרור. חאפז אל-אסד, לעומת זאת, מעולם לא ביקר את רפעת בפומבי, ולמעשה לא התייחס אליו כלל.
תומכיו של רפעת בסוריה עצמה חברו ליתר מתנגדי המשטר הבעת'י וכך סימנו עצמם כמטרה לרדיפות בידי כוחות הביטחון הסוריים. כך, למשל, נעצרו רבים מתומכיו בפשיטה שנערכה בשנת 1999 בעיר לטקיה. למרות זאת, רפעת ובנו סומר הקימו אימפריה עסקית ענפה בסוריה ומחוצה לה; הם הקימו תחנת לוויין עצמאית בלונדון בספטמבר 1997 (ANN - Arab News NetworkI), בה מושמעת לעיתים קרובות ביקורת על המשטר הסורי.
עם היוודע דבר מותו של חאפז אל-אסד ב-10 ביוני 2000, הביע רפעת התנגדות ומורת רוח רבה נוכח ההחלטה למנות את אחיינו בשאר אל-אסד לתפקיד הנשיא. רפעת טען כי רק הוא עצמו רשאי, מבחינה חוקתית, להנהיג את המדינה (הוא הוסיף לראות בעצמו סגן הנשיא שכן פסל את שלילת תוארו ב-1998 כבלתי-חוקתית). הוא איים לשוב לסוריה ולטרפד את מינויו של בשאר, וזאת על מנת "ליטול את האחריות ולהגשים את רצון העם הסורי." הוא התחייב להנהיג את המדינה באופן מתון ודמוקרטי, בסיוע "עוצמת העם והצבא" מאחוריו. יחד עם זאת, רפעת לא עשה דבר על מנת לממש דברים אלה; ייתכן כי אזהרתו של סגן הנשיא עבד אל-חלים ח'דאם, לפיה ייעצר אם יגיע להלווייתו של אחיו חאפז, הרתיעה אותו. לאחר נאום ההכתרה של בשאר ב-17 ביולי, במהלכו הבטיח המנהיג הצעיר רפורמות מרחיקות לכת, הכריז רפעת כי הוא תומך באחיינו ומאז נמנע מפרסום הצהרות פומביות כלשהן בעניין.
ריפעת אל אסד
קאסה באטיו
תיאטרון מרצלוס
קאמינו
ג'נוסיס
נאבו
קורוסנט
פטר והזאב
פֶּטֶר וְהַזְּאֵב (ברוסית: Петя и Bолк) היא יצירה מולחנת לילדים על פי אגדת עם, מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב, אשר נכתבה אחרי חזרתו לרוסיה בשנת 1936. היצירה היא סיפור ילדים (שנכתב על ידי פרוקופייב) המסופר על ידי קריין ומלווה בכלי נגינה.
היצירה גם עובדה למחול ואף הומחזה פעמים רבות. פרוקופייב התבקש על ידי ידידתו, המורה למוזיקה נַטָלְיָה סָץ (Наталия Сац), לכתוב יצירה עבור תיאטרון ילדים שייסדה וביימה, והסיפור שכתב אכן מבוסס על אגדת ילדים פופולרית.
ליצירה היו גם גרסאות קולנועיות וטלוויזיוניות רבות, כגון של רחוב סומסום והסרטון המונפש הקצר של וולט דיסני.
עלילת הסיפור.
פטר הוא ילד המתגורר בבית סבו, בסמוך לקרחת יער. יום אחד יוצא פטר לקרחת היער, ובטעות משאיר את השער הפתוח בגן. הברווז בחצר מנצל את ההזדמנות כדי לצאת לבריכה הסמוכה. הברווז מתחיל להתווכח עם הציפור הקטנה (הציפור אומרת: "איזה מין עוף אתה אם אינך יכול לעוף", והברווז עונה לה "איזה מין עוף את אם אינך יכולה לשחות?"). בינתיים, החתול של פטר אורב בין השיחים, ומעוניין לצוד אותם. על מנת להתחמק מהחתול, הציפור שהוזהרה על ידי פטר עפה למרומי העץ, ואילו הברווז נשאר לו בבריכה, ובכך שניהם מגינים על עצמם.
סבו של פטר נוזף בו על כך שיצא לאחו לבדו, ושואל "מה יקרה אם הזאב הרע יצא מהיער?". פטר משיב לו כי "בנים כמוני לא פוחדים מזאבים". למרות זאת, הסבא מחזיר אותו לתוך הבית ונועל את השער. לאחר זמן קצר אכן יוצא הזאב מהיער. החתול נמלט ממנו ומטפס במהירות על העץ. אך הברווז קופץ מהבריכה, מרוב התרגשות, והזאב רודף אחריו ובולע אותו.
פטר מתכנן כיצד יציל את המצב. הוא מביא חבל ומטפס דרך חומת הגן אל העץ. הוא מבקש מהציפור לעוף סביב ראשו של הזאב כדי להסיח את דעתו, ובאותו זמן הוא מוריד את החבל כעניבת חנק ותופס את הזאב בזנבו. הזאב נאבק כדי להשתחרר, אך ככל שהוא נאבק החבל מתהדק סביבו.
כמה ציידים, שעקבו אחר הזאב קודם, יוצאים מהיער ומוכנים לירות בזאב. אך פטר מבקש מהם לעזור לו לקחת את הזאב לגן חיות. הזאב נלקח אחר כבוד לגן החיות במצעד ניצחון, הכולל את פטר, הציפור, החתול, הסב, והציידים המובילים הזאב. הסב רוטן "ומה אם פטר לא היה תופס את הזאב? מה אז היה קורה".
בסיומו של הסיפור מציין המספר, כי "אם תקשיבו בתשומת לב רבה, תשמעו את קרקור הברווז בתוך בטנו של הזאב, כי הזאב בלע אותו מהר והוא נמצא בבטנו בשלמותו."
כלי הנגינה.
למעשה, עיקר היצירה אינו בעלילה אלא בכלי הנגינה שבה. הסיפור מציג לילדים את כלי הנגינה השונים, כאשר לכל דמות מוצמד כלי המייצג אותה.
את היצירה מלווים חליל צד, קלרינט, אבוב, בסון, שלוש קרנות יער, חצוצרה, טרומבון, תופי טימפני, משולש, תוף מרים, מצלתיים, קסטנייטות, תוף וכלי קשת.
לכל דמות בסיפור כלי נגינה ייחודי ותימה מוזיקלית ייחודית – לייטמוטיב.
גרסאות עבריות.
בישראל יצאו לאור כמה גרסאות מתורגמות לעברית של היצירה המוקלטת ושל הספר: התקליט הראשון יצא בהוצאת "הד ארצי", כשעל תזמורת הד ארצי מנצח גארי ברתיני ואת הסיפור קורא יוסי ידין. בשנות השישים, הוציאה חברת "C.B.S" גרסה משלה בקריינות של השחקן שרגא פרידמן. גרסה נוספת משנות השישים הוקלטה בחברת התקליטים "סטודיו". הקריין היה חיים טופול. בשנת 1980 הוציאה חברת "אן אם סי" תקליט דומה, כשאת הסיפור קורא יוסי גרבר. גרסאות אחרות לוו בנוסח עברי מאת יוסי בכר וקריינות של ניסים עזיקרי. הגרסה המוקלטת האחרונה יצאה בחברת "הליקון" בשנת 2000, מלווה בנוסח עברי מאת מאיר שלו וקריינות של רמי קלינשטיין.
הספר יצא לאור בעברית, בין השאר, בהוצאת עם עובד בשנת 1975 בתרגומו של א.ב. דניאל. וכן בהוצאת אדם מוציאים לאור בשנת 1984 בתרגומה של רחל מלצר.
פיטר והזאב
באתי, ראיתי, ניצחתי
"באתי, ראיתי, ניצחתי" או "באתי, ראיתי, כבשתי" (בלטינית: VENI, VIDI, VICI - אוּאֶנִי, אוּאִידִי, אוּאִיקִי) הוא ביטוי לטיני שטבע המצביא והמדינאי הרומי יוליוס קיסר. לפי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, הביטוי הופיע בכתובת שהוצגה בטריומף שערך קיסר ברומא, לאחר ניצחונו המהיר על פארנאקס השני, מלך פונטוס, בקרב זלה, שנערך ב-2 באוגוסט בשנת 47 לפנה"ס. לפי ההיסטוריון אפיאנוס, קיסר השתמש בביטוי במכתב ששלח לסנאט הרומי לאחר הניצחון בקרב. ככל הנראה, קיסר השתמש בביטוי הן במצעד הניצחון שלו והן במכתב ששלח לסנאט.
לפי פלוטרכוס, קיסר כתב את המילים לאחד מידידיו ברומא, אמאנטיוס, כשביקש לבשר לו את מהירותו של אותו קרב. בעוד שסווטוניוס כתב את המילים בלטינית, פלוטרכוס ואפיאנוס כתבו את תרגום המילים ביוונית.
יש המחזיקים בדעה כי משפט זה בא להראות את הניצחון המהיר של קיסר בקרב ואת עוצמתו וכישוריו הצבאיים. מצד שני, יש הטוענים כי המשפט נועד לבטא את הבוז שקיסר רחש לסנאט הרומי.
ביטוי זה הפך למטבע לשון שגור בעולם המערבי, לציון השגת מטרות או ניצחונות אשר באים בקלות וללא מאמץ רב.
קדמו לביטוי זה גרסאות דומות, העונות על כלל השלושה בכתיבה:
הפתגם היה משולב בעבר כמוטו על הלוגו של חברת הטבק פיליפ מוריס.
טימותי מקוויי
יוסף קסטל
יוסף קסטל (29 באוקטובר 1926 – 15 ביולי 2015) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד ב-1926 לאליעזר ואוג'יני קסטל. קסטל היה יוצא הקהילה היהודית בחברון, בה סבו, נסים קסטל, כיהן בתפקיד מוכתר. היה איש צבא (השתחרר בדרגת תת-אלוף), נספח צה"ל בחו"ל, פעיל פוליטי במפלגת העבודה וראש המועצה המקומית נוה מונוסון. מתעד תולדות שבט קסטל לדורותיו, החל מהמאה ה-13.
קסטל למד בבית ספר יסודי במזכרת בתיה, כנער הצטרף לארגון ההגנה, ב-1944 הצטרף לקבוצת הכשרה בקיבוץ חולתה והיה חבר הקיבוץ במשך שמונה שנים. בתום שירותו הצבאי מונה בשנת 1983 לשליח קרן קיימת לישראל באנגליה.
שירותו הצבאי.