נסע ללמוד רפואה בפריז בין השנים 1834–1839 והיה לראשון בבוקרשט שקיבל תואר של דוקטור לרפואה. על תקופת לימודיו בפריז כתב מאוחר יותר ספר זכרונות, עדות חשובה לגבי חיי הסטודנטים הרומנים הראשונים בבירת צרפת. תרם תרומה חשובה להקמת מחלקה כירורגית בבית החולים קולציה בבוקרשט ונמנה עם מייסדי הפקולטה לרפואה בעיר.
הקריירה הפוליטית והדיפלומטית.
בימי מהפכת 1848 (ולאכיה), יחד עם אחיו הגדולים - קונסנטין וסקרלט - נמנה עם התומכים המתונים של מצע הממשלה המהפכנית הזמנית.
קרצולסקו מילא תפקידים דיפלומטיים בברלין, רומא, סנט פטרסבורג ופריז.
ד"ר קרצולסקו התמנה לראש ממשלה ושר הפנים של רומניה ביוני 1862, אחרי רציחתו של ראש הממשלה הראשון של המדינה, ברבו קטרג'יו. במדיניותו נמנע לגעת ב"שאלה האגררית" השנויה במחלוקת ועסק בסוגיות אחרות קשורות להקמת מוסדות המדינה הצעירה: איחוד מערכת הבריאות, הקמת המנהלה הכללית של הארכיון הציבורי וייסוד מועצת החינוך הממלכתי.
קרצולסקו קידם את נושא הפקעת המנזרים שהיו בבעלות הכנסייה האורתודוקסית היוונית ולקח את האמצעים הראשונים לקראת אישור חוק הלאמת נכסי המנזרים ברומניה.
אחרי חילופי שרים באוקטובר 1863 כיהן כשר החינוך בממשלה החדשה. בתוקף תפקיד זה הקים ב-1864 את בית הספר הגבוה למסחר בבוקרשט הנושא כעת את שמו. אחרי 1 ביולי 1864 כיהן כשר החינוך, הדתות והמשפטים.
כרופא, אחד מהישגיו היה תרגום המדריך לאנטומיה של ז'אן קריווייה (Cruveilhier) מצרפתית.
ניקולאיה קרצולסקו היה נשוי לסופיה (בת לבית יאקובנקו) וזוג נולדה בת אחת: אנה לחובארי, הנשואה לאלכסנדרו אמנואל לחובארי.
היחס למיעוט היהודי.
במרץ 1867, באמצעות צו של שר הפנים יון ק. ברטיאנו, ההממשלה בראשות קרצולסקו הורתה לפרפקטים לקחת אמצעים נגד ה"מסתננים" או "נוודים" ששהו באופן לא חוקי ברומניה. המטרה הייתה, בין השאר, למנוע התפרקות הקואליציה הממשלתית, שבה השתתפו אנטישמים קיצונים קרויים "הליברלים הפלגניים" ופגעה לא רק בשוהים הבלתי חוקיים אלא גם ביהודים ילידי הממלכה או כאלה שהתיישוב מזה זמן רב בה.
מיתרים
מיתרים - רשת לחינוך יהודי משלב היא רשת של מוסדות חינוך - גנים, בתי ספר, מכינות בישראל בהם מתחנכים יהודים בעלי אורחות חיים שונים על הרצף הדתי-חילוני יחדיו ובהם מתקיים "חינוך יהודי המבוסס על ההלכה ומסורת ישראל, בגישה לא כפייתית, המאפשרת ריבוי ביטויים למורשת היהודית" (על פי אתר הרשת). הרשת הוקמה על ידי הרב מיכאל מלכיאור בעת שכיהן כשר לענייני חברה ותפוצות בשנת 2001. שם הרשת "מיתרים" מיועד להעיד על גישתה הבסיסית לתרבות רבת צלילים וקולות.
הרשת מלווה כיום (2021) כ-140 מוסדות חינוך הכוללים בתי ספר יסודיים, תיכונים וגני ילדים.
בנוסף מלווה הרשת את מכינת מיתרים לכיש שהיא מכינה קדם צבאית של דתיים וחילונים הפועלת בקיבוץ בית גוברין, בעלת 3 שלוחות (בית גוברין, נחל עוז, דורות). כמו כן מלווה הרשת את ישיבת השילוב בנטור ברמת הגולן.
המנכ"ל הראשון של הרשת הוא יוסי פניני, איש חינוך. מויש לוי, כיום ס' ראש עריית מודיעין-מכבים-רעות שימש כמנכ"ל השני של הרשת. כיום מנהלת את הרשת ד"ר רנית בודאי-היימן.
הרשת כותבת תוכניות חינוכיות המותאמות לבתי הספר המשלבים, מתוך מגמה לשנות את פני החברה הישראלית, על ידי טיפול בשורש בעיה עצמה, ולא בסימפטום שלה. לשבור את החומות שבין החינוך הממלכתי לחינוך הממלכתי דתי ולגדל כאן דור של יהודים ישראלים ציוניים המכבדים את האחר ואת דעותיו ומברכם את העושר והגיוון שמציעה החברה הישראלית. דור של פרטים שיפתחו את הזהות האינדיבידואלית, יעמיקו אותה ויחקרו אותה. יפתחו יכולת למחשבה מורכבת וחשיבה עצמאית. .
בשנת 2018 התמזגה רשת מיתרים עם רשת הקהילות המעורבות בישראל. עיסוקיה של הרשת התרחבו לליווי לא רק של מוסדות חינוך וקהילות ההורים שהתאגדו סביבם, אלא גם לליווי של קהילות משלבות שבהן חיים בצוותא דתיים, חילונים ומסורתיים, שוברים את חומות הבדלנות ויוצרים חברה יהודית, ישראלית, ציונית חדשה, חזקה ומלוכדת.
בשנים האחרונות רשת מיתרים מפעילה את תוכנית "מיתרים" במכללה האקדמית הרצוג (בשיתוף עם מועצת המכינות הקדם צבאיות). התכנית נועדה להכשיר מורים ואנשי חינוך לחינוך המשלב.
צאזיקי
טהרן
אני רובוט
דבאייל
דְבַּאיֶיל (ידוע גם כמקלוני חומוס) הוא חטיף חומוס מטוגן מלוח וחריף המבוסס על קמח חומוס ותבלינים.
מקורו של החטיף הוא בהודו, שם הוא ידוע בשם "סֶב".
החטיף הגיע והופץ בישראל על ידי יהודים שעלו מעיר הנמל עדן שבתימן, אשר הייתה קולוניה של הודו הבריטית והושפעה רבות מהתרבות ההודית . כמו כן, מיקומה הגאוגרפי והאסטרטגי של העיר, שהפך אותה לעיר נמל חשובה הנמצאת על מסלול הודו-אירופה, תרם אף הוא להשפעות תרבויות הודיות על המטבח המקומי.
מרכיבי הדבאייל העיקריים הם קמח חומוס, מלח, פלפל חריף, אבקת פלפל שחור, כמות נדיבה של כורכום ותבלינים שונים.
תהליך ההכנה כולל ערבוב החומרים ליצירת עיסה, יצירת מקלונים דקים בצורת "חוטים" (בדרך כלל באמצעות מכונה לטחינת בשר) וטיגונם בשמן עמוק.
בשנות החמישים והשישים שווק הדבאייל בשווקים בישראל על ידי רוכלים שהיו מכינים אותו במקום בעזרת מטחנת בשר ידנית שמתחתיה סיר טיגון המונח על פרימוס. בשנות השבעים פחתה בצורה ניכרת הפופולריות שלו עם שווקם של החטיפים התעשייתיים דוגמת הביסלי. כיום משווק הדבאייל באריזות אטומות או במשקל ברשתות השווק, בקיוסקים ובחנויות התבלינים.
בתקופה בה היה הדבאייל פופולרי נהגו הרוכלים בשוק להצהיר בפני קהל הקונים כי הדבאייל הוכן מחומוס בלבד בקריאה "דבאייל אוריגינל", זאת מאחר שנודע כי חלק מהרוכלים שהכינו את הדבאייל נהגו להוסיף לעיסה גם קמח חיטה במטרה להוזיל עלות ההכנה.
הלבנת פנים
הלבנת פנים היא השפלה נפשית של הזולת. מקור המונח העברי הוא בכך שכאשר אדם חווה עלבון הוא מחוויר - מלבין.
השפלה היא גרימה לאדם לתחושת אי-נוחות נפשית ובפרט תחושת פגיעה בכבוד, כתוצאה מיחס (אמיתי או מדומה) של אנשים אחרים: אליו, להתנהגותו או למאפיינים כלשהם הקשורים אליו. עוצמת תחושת ההשפלה קשורה בפער שבין הדימוי העצמי ותחושת הכבוד של המושפל לפני ואחרי שהושפל. במקרים קיצוניים עלולה השפלה לדחוף את האדם לביצוע פעולות קיצוניות, עד כדי התאבדות.
השפלתו של אדם נעשית מסיבות שונות כמו כדרך של ענישה, עינויים או התעללות ונקמה. מניע נוסף הוא רצון להביע מחאה, לדוגמה: הטחת עוגה בפניו של מדינאי בעת שהוא מופיע בעצרת עם. השפלה עלולה להיווצר גם על ידי האדם המושפל עצמו, ללא מעורבות חיצונית, כתוצאה ממעשה או מחדל שלו הפוגעים בכבודו.
ביהדות.
במסכת כתובות מסופר על האמורא מר עוקבא ואשתו שהסתתרו בתנור לוהט, כדי להקפיד על מתן צדקה בסתר ולמנוע מעני שקיבל ממנו נדבה לראות אותו, שמא יתבייש. על הלבנת פנים נאמר "נוח לו לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים" וגם "כל המלבין פני חבירו ברבים כאילו שופך דמים".
במסכת סוטה (דף י') דן התלמוד בהתנהגותה של תמר כפי שהיא מתוארת בספר בראשית. תמר נמנעה מלומר במפורש שחמיה יהודה הוא שהכניסה להריון כשחשבה לזונה. תוצאתה של שתיקה זו כמעט הובילה לכך שנגזר עליה מוות בשרפה. מכאן מסיק רבי יוחנן המביא את דברי רבי שמעון בר יוחאי: "נוח לו לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים". מסקנה זו עומדת בקנה אחד עם תפיסתם של חז"ל שביוש בפרהסיה דומה להריגה.
התוספות תוהה מדוע אין מונים בפירוש את הלבנת הפנים בדברים שהם "ייהרג ואל יעבור" ומשיב שאכן גם הלבנת פנים ראויה להימנות עמהם. הפוסקים נחלקו ביניהם האם לקבל את מסקנת התוספות, או שמא דברי התלמוד נכתבו כלקח מוסרי, ולא כהלכה למעשה. הרמב"ם, למשל, אינו מסכים עם התוספות.
תהליך התירבות
תהליך התירבות הוא חיבור פרי עטו של הסוציולוג נורברט אליאס, אשר התפרסם לראשונה בשנת 1939. הספר, מהחשובים שבין ספרי המחקר בתחום הסוציולוגיה ההיסטורית, בוחן את עיצובו של ה"אדם התרבותי" באירופה המערבית מאז המאה ה-12 בשלהי ימי הביניים ועד למאה ה-19 בעת החדשה. אליאס ניתח ספרי נימוסים וחוקים, והסיק מהם שהחברה האירופית עברה שינוי עמוק ששורשיו נטועים במודל הנפש היסודי של האדם. תהליך מקביל בפרטיו זיהו חוקרים מאוחרים יותר בתרבויות סין ודרום-מזרח אסיה.
עבודתו של אליאס הייתה חלוצית בזמנה, ועם גילוייה מחדש בסוף שנות השישים עוררה עניין, ביקורות וניסיונות להעמיד אותה במבחן אמפירי, לבדוק את תחולתה ולהציע לה תיקונים ותוספות. ככלל קיימת הסכמה שההיפותזה של אליאס חזתה שינויים שאירעו בפועל טרם זמנם – תכונה מובהקת של מודל מדעי בר תוקף.
הרקע לעבודתו של אליאס.
אליאס ניצל מודל חדשני לזמנו, מודל הנפש של פרויד. מתוך ידיעתו עד כמה החברה האירופית השתנתה מאז ימי הביניים הוא חיפש דרך לקשר בין מודל הנפש לשינוי כה רחב ועמוק. הנימוק הברור הוא ששינוי כה רחב חייב להיות מבוסס על מודל הנפש, על טבע האדם – בתנאי שהמודל נכון, אך כיצד המודל גרם לשינוי היה תעלומה גמורה.