מקורו המשוער של השם ציתר הוא במילה היוונית קיתרה (κιθάρα), כלי נגינה בעת העתיקה אשר נוגן גם בארצות ערב (قيثارة). המילה גיטרה אף היא מאותו מקור.
בתחום הבידור, מוכר הציתר בעיקר בזכות פסקול סרט הפילם נואר הקלסי "האדם השלישי". לציתר תפקיד סולו בולט באחד מהוולסים הידועים ביותר של יוהאן שטראוס הבן - "סיפורים מיערות וינה".
המילה ציתר משמשת גם כמונח כולל למשפחה גדולה של כלי נגינה בהם המיתרים אינם מתמשכים מעבר לתיבת התהודה. במשפחה זו הקאנון, הסנטור, הקנטלה, הדולצימר ועוד כלים רבים. ישנו סוג של ציתר מאפריקה שנקרא ציתר אדמה. הכנתו פשוטה ביותר: חופרים בור גדול באדמה ומותחים בין שני קצוות הבור מיתר, חלל הבור משמש כתיבת תהודה.
אנוואר סאדאת
טאורין
טאורין (Taurine) היא חומצה אורגנית שנוסחתה C2H7NO3S, המהווה מרכיב של מלחי מרה ומתפקדת גם כמוליך עצבי במערכת העצבים המרכזית.
גילוי.
הטאורין התגלתה לראשונה בשנת 1827 על ידי המדענים האוסטרים פרידריך טידמן ולאופולד גמלין, שבודדו אותה מכבד של שור.
מקור השם.
מקור השם "טאורין", במילה הלטינית "טאורוס", שמשמעותה "שור".
תפקידיו בגוף.
הטאורין נמצא בגוף באופן טבעי ברמה של 0.1% והוא שימושי במספר תפקידים ותהליכים ביולוגיים ופיזיולוגיים שונים, כולל נטייה של חומצות מרה, אנטי-חמצון, וייצוב קרום. כמו כן הוא משמש באפנון של איתות סידן, חיוני לתפקוד לב, כלי דם, וכן על ההתפתחות והתפקוד של שרירי שלד, הרשתית, ומערכת העצבים.
טאורין וצמחונים.
הטאורין, המוכרת גם בשמה "חומצה דו-אמינואתנסולפונית", היא חומצה ממקור אורגני, המרוכזת ברקמות בעלי חיים ובמיני בקטריות, ועל כן נמצאת לרוב בכמות פחותה אצל צמחוניים.
מעביר עצבי
סביבה טבעית
לה צ'וצ'ארה (סרט)
לה צ'וצ'ארה (באיטלקית: La ciociara) הוא סרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה משנת 1960, בכיכובה של סופיה לורן, המתבסס על הרומן "שתי נשים" מאת הסופר האיטלקי אלברטו מורביה. הרקע לסרט הוא האירוע ההיסטורי המכונה ההשתוללות במונטה קאסינו.
בשנת 1988 הופק גם סרט טלוויזיה בשם זה.
עלילת הסרט.
עלילת הסרט נפתחת בשנת 1944 ברומא. העיר תחת הפצצות בעלות הברית. ברחובות מסתובבות שמועות על שביתת נשק קרובה. ברקע, שומעים אווירונים טסים בשמים, רעש של הפצצות וענני אבק עולים מהמקומות שנפגעו. נפגעת גם החנות של האלמנה צ'זירה (סופיה לורן). (בהמשך תגלה שגם דירתה נפגעה). יחד עימה בחנות נמצאת בתה, בת ה-13- רוזטה (אליאונורה בראון). הבת נבהלת מאוד מרעש ההפצצות והאמא מחליטה לברוח אל עיר מולדתה פונדי (Fondi) באזור לה צ'וצ'אריה. צ'זירה מתייעצת על כך עם ג'ובאני שהיה חבר של בעלה, ומבקשת ממנו לשמור על החנות שלה בהיעדרה מרומא. באותה הזדמנות לוחץ עליה ג'ובאני הנשוי שתשכב עימו, וצ'זירה שתמיד נמשכה אליו מתפתה ונעתרת לו כשכל בקשתה היא שלא יספר על כך לבתה.
האם והבת בורחות מרומא ונוסעות ברכבת עמוסה חיילים גרמנים. כשהן ברכבת לנאפולי, מסילת הברזל נהרסת והן ממשיכות ברגל עד הגיען ליעדן, אזור הילדות של צ'זירה. בכפר הן פוגשות במיקלה (ז'אן-פול בלמונדו), צעיר משכיל ואידיאליסט. רוזטה מתאהבת במיקלה ואילו מיקלה מתאהב בצ'זירה. קרוב לתם הקרבות מיקלה מתעתד לעזוב את הכפר אך הוא נלקח בכח על ידי קבוצת חיילים גרמנים נסוגים כדי שיראה להם את הדרך. לאחר כיבוש האזור בידי בעלות הברית, מחליטות צ'זירה ובתה לצאת חזרה לרומא. בדרך הן נכנסות ללון בכנסייה נטושה. אל המבנה מגיעים חיילי גוּמיֶה, חיילים מרוקאים מצבא צרפת, ומכים ואונסים אותן, מול הציור על הקיר של "הבתולה הקדושה". רוזטה מאבדת את שפיותה, ומפתחת אפתיה קיצונית שמדאיגה את אמה מאוד. היא מסרבת לדבר עם אמה ומונעת ממנה לגעת בה אך יוצאת לבילוי לילי בחברת צעיר מקומי. האם מכה אותה בכעס אך נשברת ומספרת לבתה שמיקלה נירצח על ידי הגרמנים. רוזטה נשברת ופורצת בבכי והסרט מסתיים כששתי הנשים מתחבקות ובוכות, אות לכך שרוזטה יצאה מן האדישות ושבה לעצמה, ושתיהן יחד יתמודדו עם הכאב.
הספר הנושא שם זה, לה צ'וצ'ארה (בתרגום לעברית שתי נשים), מדגיש את האופי של בת הכפר. מורביה קרא כך ליצירתו כדי להדגיש את מוצאה הפשוט של הגיבורה. תושבי אזור צ'וצ'אריה ידועים בבורותם ובהליכות החיים הפשוטות. תושביהם היו רועי צאן וחייהם היו חיי עוני עם אחוז אנאלפביתים גבוה. הכינוי "לה צ'וצ'ארה" - בת הכפר צ'וצ'ארה - אינו מבטא רק בחורה שנולדה במקום זה אלא גם את האופי הסטריאוטיפי המיוחס לה. גיבורת הספר היא אישה פשוטה אבל יש לה ערכים של מוסר שהסופר ביקש להדגיש. בספר מתואר מה קרה ברומא אחרי מות בעלה ומה התרחש במפגש שלה עם אירועי המלחמה, והסוף הטוב, הבחור מהכפר המצליח להוציא את הנערה מהמסלול שהיה צפוי לה.
פרסים.
הסרט זכה בארבעה פרסים בינלאומיים, שניים מהם בפסטיבל קאן (1961). הסרט זכה בפרס האקדמיה לשחקנית הטובה ביותר. הייתה זו הפעם הראשונה ששחקנית, סופיה לורן, זוכה בפרס בסרט שאינו דובר אנגלית.
לה צ'וצ'ארה
ריטה דאב
ריטה פראנסס דאב (אנגלית: Rita Frances Dove; ) היא משוררת אפרו-אמריקאית.
חייה.
ריטה דאב נולדה בעיר עקרון שבמדינת אוהיו, בארצות הברית. היא בת למשפחה של כימאים שחורים, שעבדו בתעשיית הצמיגים. הייתה תלמידה מצטיינת בתחומי הלשון האנגלית וספרותה, וזכתה למלגות חשובות במהלך לימודיה. את התואר הראשון השלימה באוניברסיטת מיאמי באוהיו. אחר כך יצאה להמשך לימודיה באוניברסיטת איווה. היא זכתה במלגה על שם פולברייט, יצאה לגרמניה ללימודיה ונישאה שם לבעלה הגרמני, הסופר פרד וייבן. לזוג יש שתי בנות. מאז שנת 1989 ריטה דאב מרצה ומלמדת שירה ואנגלית באוניברסיטת וירג'יניה, שבעיר שארלוטסוויל.
שירתה, שנדפסה בשבעה קובצי שירה, הקנתה לה פרסום נרחב ואוהדים רבים מאוד. מגוון נושאי שירתה ובחירת המילים שלה המאפשרת דייקנות בתיאור רגשות מורכבים יוצרת סגנון שירתי מקורי, זוהר וייחודי.
ריטה דאב זכתה בכיבודים רבים על הישגיה השיריים. ובהם "שרת השירה" האמריקאית, בשנים 1993 עד 1995. ובשנים 2004 עד 2006 הייתה גם שרת השירה של מדינת וירג'יניה. וכן התמנתה ליועצת שירה לספרית הקונגרס. ריטה דאב היא גם כלת פרס פוליצר 1987. היא המשוררת השחורה השנייה שזכתה לכבוד הזה.
היא פרסמה שבעה קובצי שירה, ובהם הקובץ המפורסם "תומאס ובעולה", שבשלו זכתה בפרס פוליצר. שירתה תורגמה לכמה לשונות, ובהן גם העברית. שירים בודדים משלה נדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ, וספרה "ארוחת בוקר של אלופים" תורגם בידי המשורר והמתרגם משה דור, ויצא בהוצאת "קשב לשירה". בשנת 1979 ביקרה בישראל בחברת בעלה, והשיר המובא כאן הוא מרשמי ביקורה.
זרחון
זִרְחוּן (או פוספורילציה) הוא הוספת קבוצת זרחה (formula_1, יון המכיל אטום זרחן אחד וארבעה אטומי חמצן) למולקולה נתונה. אנזימי קינאז מוסיפים קבוצות זרחה ואנזימי פוספטאז מסירים אותן. סימון מולקולות באמצעות זרחון משמש לבקרה על מגוון עצום של תהליכים בתאים חיים. בהתאם לחשיבות הביולוגית של תהליכי זרחון, הם מהווים כר פורה למחקר מדעי. נכון לחודש יולי 2018 מנה מסד הנתונים PubMed כשלוש מאות אלף מאמרים המזכירים את המונח זרחון, רובם בהקשר לזרחון חלבונים.
זרחון חלבונים.
תפקיד.
זרחון הוא ככל הנראה אמצעי הבקרה המרכזי ביצורים איקריוטיים. אנזימים וקולטנים רבים מופעלים או מושבתים על ידי הוספה או הסרה של קבוצת זרחה. אנזימים המתמחים בהוספת קבוצת זרחה למולקולות יעד מוגדרות נקראים אנזימי קינאז ואילו אנזימים המתמחים בהסרתן נקראים אנזימי פוספטאז.
במבט ראשון, דומה כי הוספת יון זרחה בודד לחלבון המונה מאות חומצות אמינו אינה אמורה להשפיע באופן משמעותי על תפקודו. הזרחון אמנם לא משנה את המבנה הראשוני של החלבון, אך עשויה להיות לו השפעה ניכרת על אופן קיפולו המרחבי ובעיקר על המבנה השלישוני של החלבון. המטען החשמלי של היון מגדיל באופן ניכר את הקוטביות של השייר האמיני אליו הוא נוסף. כך גדלה ההידרופיליות של השייר ומסיסותו במים ובחומרים קוטביים אחרים משתפרת. זרחון שיירים באתרי מפתח לאורך החלבון עשוי לשנות את הקיפול המרחבי שלו וכך להשמיש או להשבית אותו.
לדוגמה, גורם השעתוק p53 ממלא תפקיד מרכזי בדיכוי תהליכים סרטניים בעקבות נזק למולקולות DNA. הגורם מגביר את ביטויים של גנים המעכבים את מחזור התא ועשויים אף להביא למותו. לאור זאת פעילותו של p53 מזיקה לתא הבריא ויש להגבילה למקרים הקשים בהם היא נחוצה. בהתאמה, כדי להפעיל את p53 יש לזרחן 18 אתרים שונים על פניו, קרי 18 שיירים אמיניים מוגדרים. כך קטנה ההסתברות להפעלתו של p53 בשוגג.
סרין היא חומצת האמינו המזורחנת באופן השכיח ביותר ואחריה תראונין. זרחון טירוזין הוא נדיר יחסית, אך קל יותר לזיהוי באמצעות נוגדנים מתאימים. לכן, קיימת הבנה טובה יחסית של אתרי זרחון טירוזין. ביצורים פרוקריוטיים מבוצע גם זרחון של היסטידין וחומצה אספרטית, כחלק מתהליך איתות דו-מרכיבי.
רשתות איתות.
חלבונים עשויים לזרחן אלה את אלה באופן סבוך למדי. בכמה מסלולי איתות תאיים, חלבון א' מזרחן את חלבונים ב' וג', בעוד חלבון ב' מזרחן את חלבונים ג' וד' וזה האחרון מזרחן את חלבון א'. כך נוצרות לולאות היזון חוזר (משוב) והיזון קדמי המאפשרות לממש פעולות בוליאניות, בדומה לתפקידם של שערים לוגיים במעגלים חשמליים. קצב הזרחון מהיר באלפי מונים מתהליכי שעתוק ותרגום, לכן רשתות איתות זירחוניות מגיבות מהר יותר לשינויים מאשר רשתות בקרה גנטיות. במקרים רבים קיימים קשרי גומלין בין רשתות זרחון לרשתות שעתוק, כאשר תגובות הזרחון המהירות מאפשרות בקרה עדינה יותר של תהליך השעתוק.