ב-1 ביולי הציע דיוורס את עצמו כמפקד של קבוצת הארמיות השישית. קבוצת ארמיות זו כללה את הארמייה האמריקנית השביעית של אלכסנדר פאץ', וארמייה B של צבא צרפת החופשית בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני (זהו למעשה הכוח הצרפתי הגדול ביותר בהיסטוריה שהיה נתון תחת פיקוד לא-צרפתי). מטרתה של קבוצת ארמיות זו הייתה להשתתף במבצע דרגון - פלישת בעלות הברית לדרום צרפת. למרות יריבותם הארוכה, אייזנהאואר שהיה כאמור קצין המבצעים באירופה, הסכים להצעה. הסיבה לכך הייתה שלדיוורס היו קשרים מצוינים עם המפקדים הצרפתיים, בעוד אייזנהאואר מעולם לא הסתדר עמם. דבר שהתבלט במיוחד במהלך מבצע לפיד.
קבוצת הארמיות הפכה למבצעית ב-1 באוגוסט, ומבצע דרגון יצא לדרך ב-15 באוגוסט. קבוצת הארמיות נתקלה בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר לה לפרוץ צפונה במהירות במעלה עמק הנהר רון. ב-2 בספטמבר שחררו את סנט אטיין, ב-3 בו שחררו את ליון, וב-8 את מקון, שאלון-סור-סון, בואון ואוטן. בהדרגה הצטרפו אל קבוצת הארמיות חיילים רבים מהמחתרת הצרפתית עד שהארמייה הצרפתית לבדה כללה כמה מאות אלפי חיילים. ב-11 בספטמבר, חברה קבוצת הארמיות ליד העיר דיז'ון עם הארמייה האמריקנית השלישית, שהייתה אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת. ב-25 בספטמבר הפכה "ארמייה B" הצרפתית להיות "הארמייה הראשונה". הארמייה הראשונה פלשה לאלזס, ובאוקטובר השתתפה קבוצת הארמיות השישית בקרב על ווז'. ב-17 בנובמבר שחררה את מונבליאר, וב-19 בנובמבר הגיעה אל הריין. ב-24 בנובמבר שחררה את מילוז, וב-25 בו את בלפור.
בעקבות מתקפת הארדנים הגרמנית בדצמבר 1944, הועברו הארמייה השלישית וחלק מהארמייה השביעית מאזור אלזס, מה שעודד את הגרמנים לפתוח במבצע נורדווינד על הבסיסים של קבוצת הארמיות השישית שם. המתקפה הייתה עזה, והפתיעה לחלוטין את בעלות הברית. העמדות מסביב לשטרסבורג נפגעו מעט, ואייזנהאואר ודיוורס שקלו לפנות אותה לצורך נסיגה אסטרטגית. אולם דה גול התנגד לכך, וטען שפינוי כזה יהיה "אסון לאומי בלתי הפיך" מבחינת העם הצרפתי, ואיים שיוציא את הכוחות הצרפתיים מהזירה. ב-25 בינואר 1945 החלו להגיע תגבורות מהארדנים, והגרמנים נאלצו לסגת לעמדות המוצא. חלק מהכוחות הגרמניים כותרו ב"כיס קולמר", וחוסלו ב-9 בפברואר. לאחר מכן פלשה הקבוצה לגרמניה עצמה. הארמייה השביעית חדרה את קו זיגפריד והגיעה אל נהר הריין בתחילת מרץ. ב-8 במרץ הועלה דיוורס לדרגת גנרל, ובכך היה המפקד האמריקני הבכיר ביותר בזירה לאחר אייזנהאואר. עוד באותו החודש הארמייה השביעית כבשה את נירנברג ומינכן, ובהמשך נכנסו חיילי הארמייה למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של קלארק שהבקיעו מאיטליה. בתחילת אפריל של אותה שנה כבשה הארמייה הצרפתית הראשונה את קרלסרוהה, דרמשטאדט ושטוטגרט. ב-22 באפריל כבשה את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם. ב-5 במאי נכנעה קבוצת ארמיות G הגרמנית בפני בעלות הברית. הכניעה הציתה סכסוך בין דיוורס ללאטר, כיוון שבטקס הכניעה לא נכחו כלל מפקדים צרפתיים. לאטר דרש שלפחות הארמייה ה-24 (שנכנעה כבר ב-1 במאי) תיכנע מחדש בפני הצבא הצרפתי. בעוד הוויכוחים נמשכים, ב-8 במאי נכנע הצבא הגרמני כולו והמלחמה הסתיימה.
אחריתו.
בעקבות הכניעה פורקה קבוצת הארמיות השישית. דיוורס שימש במשך זמן קצר כממלא מקום מפקד קבוצת הארמיות ה-12, וביוני 1945 מונה למפקד זרוע היבשה של צבא ארצות הברית במקום ג'וזף סטילוול. משימתו העיקרית הייתה העברת יחידות מאירופה למזרח הרחוק שם המלחמה כנגד האימפריה היפנית טרם הסתיימה. עם זאת ב-14 באוגוסט נכנעו גם היפנים והמלחמה הסתיימה סופית. דיוורס פעל רבות לקידום השימוש במסוקים בצבא. ופרש מהצבא בשנת 1949 ביום הולדתו ה-62. הוא ואשתו רכשו חווה בהרנדון (Herndonׂ) שבווירג'יניה המערבית. בשנת 1951 הוא השתתף במשלחת של האו"ם שתיווכה בין הודו לפקיסטן. בשנת 1954 הוא נבחר לייצג את ארצות הברית בטקס יום השנה לפלישה לדרום צרפת. בשנת 1960 החליף את מרשל בתפקיד יו"ר הוועדה האמריקנית למצבות קרב. הוא נשאר בתפקיד עד 1969. בשנת 1967 נפטרה אשתו הראשונה ג'ורג'י, והוא נישא ב-28 במאי 1975 לדורותי בן (נפטרה בשנת 2007). הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1979 בעיר וושינגטון די. סי. בגיל 92. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד אשתו הראשונה.
אוהל הרבי מליובאוויטש
הקורפוס ה-62 (ורמאכט)
הקורפוס ה-62 (בגרמנית: LXII. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-2 בספטמבר 1942 בברלין בשם "קורפוס המילואים ה-62", והועמד תחת פיקוד פרדיננד נוילינג. הקורפוס הוצב בדובנו שבאוקראינה, ובתחילת שנת 1944 הועבר לצרפת, שם פעל תחת פיקוד הארמייה ה-19 במרסיי. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-62, והשתתף בלחימה במבצע דרגון, וב-18 באוגוסט 1944 הושמד הקורפוס על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-36.
סדר הכוחות.
מבצע דרגון.
במבצע דרגון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
רקוויאם (קאוואלי)
מיסה על המתים בשמונה קולות (בלטינית: Missa pro defunctis per octo vocibus) היא מיסת רקוויאם שהולחנה על ידי המלחין האיטלקי, פרנצ'סקו קאוואלי בשנת 1675. המיסה הולחנה כשנה לפני מותו של המחבר ויועדה מראש לטקסים שיערכו לכבודו לאחר מותו. יצירה זו היא אחת מן היצירות החשובות ביותר של קאוואלי שאינן אופרות והלחנה חשובה של הרקוויאם מתקופת הבארוק.
היסטוריה.
בשנת 1675 חש פרנצ'סקו קאוואלי, שהיה כבר בן למעלה מ-70 ונחשב לאחד מהמלחינים החשובים באיטליה, שמותו מתקרב. הוא החליט להלחין יצירה שתוצג לראשונה בטקסים לזכרו ובחר להלחין מיסת רקוויאם לצורך כך. הוא כתב צוואה מפורטת אותה השאיר יחד עם היצירה ובה הנחיות כיצד לבצע את הרקוויאם. בניגוד למה שנאמר לעיתים, הרקוויאם לא נועד להלווייתו של קאוואלי אלא לשני טקסי אזכרה שקאוואלי רצה שיערכו לכבודו לאחר מותו: אחד בבזיליקת סן מרקו שם עבד קאוואלי כקאפלמייסטר משנת 1668 ואחד בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שם נקבר. המנצח המיועד היה נטאלה מונפראטו, שהיה יורשו של קאוואלי בתפקיד מנצח המקהלה של בזיליקת סן מרקו. לצורך כל אחד מביצועי הרקוויאם הקצה קאוואלי סכום גדול של כסף ואף קבע במפורט כיצד יחולקו התמלוגים.
קאוואלי נפטר ב-14 בינואר 1676 ובקשותיו מולאו.
היצירה.
הרכב היצירה כולל מקהלה של 8 קולות (סופרן, אלט, טנור ובס - כל אחד מהם פעמיים) ובאסו קונטינואו. ביצוע ממוצע של היצירה אורך בין 35 ל-40 דקות.
ווינטון רופר
פרדיננד נוילינג
גנרל פרדיננד נוילינג (בגרמנית Ferdinand Neuling; 22 באוגוסט 1885 - 20 בפברואר 1960) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
נוילינג נולד ב-22 באוגוסט 1885 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-139 (הסקסוני המלכותי ה-11), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף נוילינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1929 הועלה נוילינג לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי). ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-23. ב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במרץ 1939 מונה נוילינג למפקד הלאנדווהר באופלן, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-239.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה מונה נוילינג למפקד הדיוויזיה ה-239, ולחם עמה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ולאחר מכן נשאר עמה בפולין ככוח כיבוש. במהלך המערכה על צרפת לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-33 במסגרת הארמייה השביעית, וב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בינואר 1942 פורקה הדיוויזיה, ונוילינג הועבר לעתודת המילואים. ב-28 בפברואר 1942 קיבל נוילינג על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-2 בספטמבר 1942 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-62. הקורפוס הוצב בדובנו שבאוקראינה, ובתחילת שנת 1944 הועבר לצרפת, שם פעל תחת פיקוד הארמייה ה-19 במרסיי. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-62, והשתתף בלחימה במבצע דרגון, וב-18 באוגוסט 1944 הושמד הקורפוס על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-36 ונוילינג נפל בשבי.
לאחר המלחמה.
בשנת 1947 שוחרר נוילינג מהשבי. לאחר שחרורו התגורר נוילינג בעיר הילדסהיים, עד למותו ב-20 בפברואר 1960, והוא בן 74 שנים.
קרב ים סיבויאן
קרב מצר סוריגאו
קרב כף אנגאניו
הקרב מול סאמאר
הדיוויזיה ה-239 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-239 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת ובמבצע ברברוסה, ולאחר מכן פורקה.
היסטוריה.