עדויות המאובנים מראות כי גופם של ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה (כ-40,000 - 11,000 שנים לפני זמננו) התפתח בצורה בריאה, וגובהם הממוצע של גברים היה בין 174 ל-178 ס"מ, גבוה יותר מרוב התרבויות המאוחרות יותר. למעשה, רק בחברות המודרניות המשגשגות של ימינו ניתן לראות התפתחות דומה וממוצע גובה זהה.
אמונה רוחנית.
המידע שיש בידינו על אמונתם הרוחנית של הציידים-לקטים לוקה בחסר, ומתבסס בעיקר על דתות ציידים-לקטים ששרדו עד לעת המודרנית, ומהערכות שניתן להעלות בהתבסס על ממצאים ארכאולוגיים.
מהמחקר עולה שאמונתם העיקרית של הציידים-לקטים היא אנימיזם: אמונה בכך שהסדר בעולם מושתת על יחסים חברתיים הדדיים בין מספר רב מאוד של ישויות פרסונאליות, הכוללות בעלי החיים, צמחים, דוממים, וכמו כן גם רוחות ואלמנטים מיסטיים. בניגוד להומניזם או אף למקרים רבים של תאיזם, באנימיזם פעמים רבות חשיבותם הקוסמית של בני האדם חלקית בלבד, ואין מדרג היררכי ברור בין האדם לבין הישויות האחרות, כך שאין הישויות האחרות קיימות רק כדי לספק את צורכי האדם, אך מצד שני, הישויות האחרות אינן עליונות לאדם ושולטות בגורלו.
על פי הערכות אלו, האמונה הנפוצה ביותר עם הציידים-לקטים, אין מחסום הרמטי בין בני אדם ליתר הישויות בעולם, ואפשר לתקשר עם ישויות אחרות: הם מסוגלים לתקשר אלו עם אלו באופן ישיר, באמצעות דיבור, שירה, ריקוד, טקסים וכדומה. נראה שהאמונה שניתן לתקשר עם רוחות המתים ועם חיות רווחת למדי.
באנימיזם ריבוי אדיר של אמונות, ולכן אין אנו יכולים להסיק מאמונה אחת על אחרת באופן משמעותי, ולכל היותר לקבל תמונה רחבה של עולמם הרוחני של הציידים-לקטים.
אלימות ומלחמה.
עמדות מנוגדות הוצגו על ידי חוקרים לגבי רמת האלימות והמלחמה המאפיינות חברות ציידים-לקטים בני-זמננו, ורמות האלימות העולות מעדויות ארכאולוגיות מחיי ציידים-לקטים פרהיסטוריים.
אנתרופולוגים כרות בנדיקט, פרנץ בועז ומרגרט מיד הדגישו את השיתופיות והשלום בחייהם, והציגו אותם כפראים אצילים, ומאידך חוקרים אחרים כנפוליאון שניון טענו שגברים בעיקר מעורבים באלימות נגד בני השבט שלהם ובמלחמה נגד שבטים וכפרים אחרים בתדירות גבוהה מזו של בני-אדם בחברות תעשייתיות מודרניות. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, היסטוריונים צבאיים כעזר גת וארכאולוגים פרהיסטוריים כלורנס קילי בספרו War Before Civilization מצאו כי מרבית ההריגות במלחמות שבטיות, אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות "בלתי הוגנות" המנצלות את אפקט ההפתעה. הפסיכולוג סטיבן פינקר בספרו על תולדות האלימות המלאכים הטובים של טבענו מצטט עדויות ראייה להתקפות פתע על כפרי הצד היריב וטבח נשים וילדים אצל שבט היאנוממי באמריקה הדרומית, אצל ילידים אוסטרלים ואצל האינואיט באלסקה. עדויות לקניבליות במלחמה קיימות גם משבטים מודרניים וגם משרידים ארכאולוגים מלפני 800 אלף שנה. אצי איש הקרח, מומיה טבעית מלפני כחמשת אלפי שנים שהשתמרה בהרי האלפים, מת מראש חץ שנמצא בגבו, וכן התגלו על כלי-נשקו וגופו כתמי דם מארבעה אנשים נוספים. ציידם-לקטים בחברות שבטיות עשויים להילחם להשגת רווח כמו טריטוריה או נשים, כמלחמת מנע, או כנקמה על פגיעת האויב בקרוביהם.
בספריהם של קילי ופינקר מרוכזות תוצאות מחקרים כי ב-27 חברות שבטיות של ציידים-לקטים וחקלאים פשוטים, רמת האלימות החציונית הייתה למעלה מ-500 הרוגים למאה אלף נפש לשנה, בהשוואה לכ-280 בחברות תעשייתיות באירופה בראשית המאה ה-20 בתקופת מלחמות העולם, ורק 1 לערך במדינות אירופה בתחילת המאה ה-21. ג'ארד דיימונד תיאר בספרו, "העולם עד אתמול - מה נוכל ללמוד מחברות מסורתיות?", את המלחמה בין כפרי הדאני בגינאה החדשה, וסבר שהאחוזים הגבוהים של הרוגים נבעו מכך שכמעט כל הגברים השתתפו בלחימה, ושגם האוכלוסייה הבלתי-לוחמת של נשים, ילדים וקשישים הייתה בסיכון גבוה ליפול קורבן לפשיטות. עם זאת, מלחמות כאלו היו נדירות, ולא התרחשו במשך רוב הזמן.
סנוזלן
סְנוּזֶלֶן (Snoezelen) היא שיטת טיפול שהומצאה בהולנד עבור אנשים עם לקויות שונות במערכת העצבים המרכזית, כגון מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי), דמנסיה, מחלות נפש ותופעות הקשת האוטיסטית. הטיפול נערך בחדר הכולל מזרנים לבנים על הרצפה ועל הקירות, נורות בצבעים מגוונים ומשחקים אשר מגרים את החושים.
הסנוזלן ידוע גם בשם "סביבה רב חושית". השם הוא שילוב של שתי מילים בהולנדית: סנופלן (snuffelen) או באנגלית to sniff - לרחרח; ודוזלן (doezelen) או באנגלית to doze - לנמנם.
הסביבה הרב חושית פותחה בראשית שנות השבעים בהולנד במרכז לליקויים קוגניטיביים דה–הרטנברג, על ידי Ad Verheul ו- Jan Huslegge, כאמצעי להרגעה ולשעות הפנאי. המוסד, הנמצא בצפון הולנד, שימש תחילה בעיקר כמקור הנאה ורגיעה, עד שהופץ הידע עליו והוקמו בו מתקנים נוספים.
פיתוח החדר נוצר בעקבות קשייו של Verheul, מטפל באומנות, ללמד את מטופליו, שיש להם מוגבלות שכלית התפתחותית עמוקה, בשיטות המקובלות. חלקם אף הסתגרו עוד יותר בתוך עצמם.
הוא החל להתבונן במטופליו במצבים אחרים וגילה שבסביבות מסוימות ועם מטפלים מסוימים הם רגועים יותר ואף פיתחו תקשורת. הוא כינה זאת "לשבת במושב האחורי" - לקיחת מרחק מהמטופלים ללא שידול אקטיבי ללמידה, תסייע להם בסופו של דבר לשחרר אנרגיות מיוזמתם ולחקור את סביבתם באופן פעיל.
במסגרת עבודתם במרכז לאנשים עם מוגבלויות החלו החוקרים ללמוד כיצד אנשים מגיבים לסביבתם. הם הציגו ריחות, מוזיקה, מגע וטעם לאנשים שאיתם עבדו במרכז. בנוסף הם ערכו ניסוי ביצירת סביבות פעילות ומרגיעות. דרך המחקר הזה התפתח הסנוזלן.
לאחר תצפיות רבות הסיק Verheul כי הסביבה הפיזית משפיעה על התחושות והמעשים של האדם; והתנהגותו של המטפל מהווה משתנה חשוב, המשפיע על יוזמותיו ופעילותו של המטופל.
מסקלין
מסקלין (Mescaline) או 3,4,5-טרימתאוקסיפנתילאמין, אלקלואיד הלוצינוגני (חומר הזיתי) המצוי בעיקר בצמח הקקטוס, וגורם לשיכרון חושים, הזיות חזותיות ושינויים קיצוניים במצב ההכרה.
המסקלין מסונתז (כמסקלין גופרתי) או נסחט מקקטוס הפיוטה ("Lophophora williamsii"), מהקקטוס "Echinopsis pachanoi", או מ-"Echinopsis peruviana". החומר מצוי במספר מינים נוספים במשפחת הצבריים. השימוש בסחיטה מפיאוטה בטקסים דתיים אינדיאנים התפרסם מאז יצירת הקשרים הראשונים עם האירופאים, במיוחד בקרב ההויצ'ולס במקסיקו. החומר בודד וזוהה לראשונה ב-1897 על ידי ארתור הפטר הגרמני וסונתז לראשונה ב-1919, אך היה בשימוש על ידי בני אדם למעלה מ-3000 שנים.
המינון האפקטיבי לאדם הוא 200–400 מיליגרם. מחצית מהחומר מתפרק בגוף לאחר 6 שעות, וזמן ה'מסע' הכללי יכול להיות כמחצית יממה או יותר. החומר אינו ממכר פיזית.
בספרו "דלתות התודעה" (Doors of Perception), תיאר אלדוס האקסלי את מסקנותיו על התודעה בעקבות השימוש במסקלין.
השפעות.
כמו פסיכדליים ואתנוגנים דומים, החומר משמש להרחבת מודעות. לרוב חווים המשתמשים בסם הזיות חזותיות ושינויים במצב ההכרה.
השפעות פיזיות שהסם עשוי לגרום כוללות בין היתר: תחושת אופוריה, הרחבת אישונים, השפעות חום וקור, שינויים בלחץ הדם, סחרחורת, הקאה, קצב לב מהיר, שלשול, כאבי ראש, חרדות והפרעות חוזרות לטווח ארוך (HPPD).
סטטוס חוקי.
במדינות ותרבויות מסוימות החומר נחשב לקדוש, או לתרופה שאמנית. עם זאת, בארצות הברית הממשלה אסרה את המסקלין ב-1970. ב-1971 נאסר החומר באופן דומה על ידי מדינות נוספות, באמצעות האמנה לחומרים פסיכוטרופיים.
בישראל הוא נאסר על ידי פקודת הסמים המסוכנים.
איסור בישראל.
בישראל האיסור נכנס לחוק כ-3 שנים לאחר ממשלת ארצות הברית.
על פי סעיף 1 לפקודת הסמים המסוכנים [נוסח חדש], התשל"ג - 1973, "סם מסוכן" הוא כל חומר מן המפורטים בתוספת הראשונה. התוספת הראשונה מפרטת כי המסקלין (Mescalinum) נכלל בהגדרה זו. החוק מטיל עונשים כבדים על ייצור, החזקה ושימוש, מסחר ומעבר והדחת קטינים לשימוש בסם מסוכן. העונש המרבי על ייצור, החזקה, שימוש העברה או סחר הוא 20 שנות מאסר, והעונש המרבי על הדחת קטין לשימוש בסם הוא 25 שנות מאסר.
מעצר בית
מעצר בית הוא הוראה חוקית של שופט המשחרר אדם ממעצר בתנאי של אי יציאה ממקום מסוים. נועד להשיג את המטרה של המעצר, תוך שמירה על פגיעה מינימלית בחשוד או בנאשם, שטרם הוכחה אשמתו.
מעצר בית בישראל.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) קובע כי אל לשופט להאריך מעצר ימים "אם ניתן להשיג את מטרת המעצר בדרך של קביעת ערובה ותנאי ערובה, שפגיעתם בחירותו של החשוד פחותה". במילים אחרות, החוק מורה לשופט להטיל על החשוד מעצר בית אם הדבר אפשרי וישמר את מטרת המעצר. דהיינו מניעת שיבוש הליכי חקירה, מניעת הימלטות או הברחות רכוש ואיון מסוכנות. קביעה דומה קבועה בחוק לגבי מעצר עד תום ההליכים. קביעה זאת בחוק הישראלי נובעת מכך שמעצר של אדם בטרם הורשע והשגת צו מעצר מבית משפט, היא פגיעה קשה בזכויות יסוד של אדם, כאשר ישנה חזקת החפות שאדם חף מפשע עד שיוכח אחרת.
הפרה של מעצר בית.
הפרה של מעצר בית, היא עבירה פלילית בפני עצמה (בריחה ממשמורת חוקית). בנוסף, חוק המעצרים קובע שהפרת מעצר בית מאפשר מעצר מיידי של הנתון במעצר בית.
מיקום.
מעצר בית יכול שיתבצע בביתו של העצור, או בבית אחר, כפי שיקבע על ידי השופט. במקרים רבים דורשים הרשויות שמעצר הבית יתבצע הרחק ממקום ביצוע העבירה. אם העבירה בוצעו בקרבת ביתו של החשוד בית המשפט עשוי לדרוש שמעצר הבית לא יהיה בביתו של הנאשם.