מעבדת לוס אלמוס נוסדה במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לרכז את הפעילות הסודית של ממשל ארצות הברית בפרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה האטומית הראשונה. עד 1942 בוצע המחקר במסגרת פרויקט מנהטן במוסדות מחקר אחדים והדבר הקשה על ניהולו ועל שמירת הסודיות שנדרשה בו. בסופו של דבר הוחלט על הקמת מתקן סודי אחד שבו תרוכז כל הפעילות בפרויקט. מיקום המתקן נבחר על ידי רוברט אופנהיימר שהיה המרכז המדעי של הפרויקט ובילה שנים רבות מילדותו בניו מקסיקו. לאחר שהוקם המכון, מונה אופנהיימר למנהל הראשון שלו.
במשך שנות פרויקט מנהטן, העסיק המכון אלפי עובדים ובהם החשובים שבחלוצי הפיזיקה הגרעינית, כמו נילס בוהר, אנריקו פרמי, ריצ'רד פיינמן וג'ון פון נוימן. על מנת לשמור על הסודיות המוחלטת שנדרשה בעת ביצוע הפרויקט, היו כל החוקרים שעסקו בו רשומים כעובדי המעבדה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה-פה (אף שעד להטלת הפצצות האטומיות על הירושימה ונגסאקי, לא ידעה הנהלת אוניברסיטת קליפורניה במה עוסקת המעבדה שתחת חסותה).
העבודה שנעשתה בלוס-אלמוס במהלך פרויקט מנהטן, הולידה את שלוש הפצצות האטומיות הראשונות. זו שפוצצה ב"ניסוי טריניטי" באתר ניסויים בניו-מקסיקו, ושתי הפצצות שהוטלו על הירושימה ועל נגסאקי שביפן. לאחר המלחמה פרשו רבים ממשתתפי הפרויקט, ובראשם אופנהיימר, מפעילות עבור ממשל ארצות הברית, על רקע הוויכוח בדבר המשך פיתוחו של הנשק הגרעיני. את אופנהיימר החליף נוריס בראדברי כמנהל המכון. המעבדה עסקה באותן שנים בעיקר בפיתוח שיטות לייצור סדרתי של מערכות נשק גרעיני, מבלי שהדבר ידרוש סיוע צמוד של מדענים מומחים. כמו כן נקטה ממשלת ארצות הברית מספר צעדים שנועדו לעודד את היצירתיות המדעית בקרב מפתחי טכנולוגיית הגרעין הצבאית. צעדים אלו כללו הקמת מכון נוסף לפיתוח הטכנולוגיה הגרעינית שאמור היה להתחרות כביכול במעבדת לוס-אלמוס, וכן מתן אפשרות למדענים בלוס-אלמוס לחקור תחומים אחרים של טכנולוגיית הגרעין בתחום המחקר הפיזיקלי הבסיסי, הרפואה הגרעינית וכדומה. יחד עם זאת, הפעילות העיקרית של המכון המשיכה להתרכז בתחום הנשק הגרעיני, וב-1952 פותחה בו פצצת המימן הראשונה. בכל תקופת המלחמה הקרה, המשיכו מדענים מלוס-אלמוס להוביל את הפיתוח המעשי של ארסנל כלי הנשק הגרעיניים של ארצות הברית, פעילות שכללה גם ניסויים גרעיניים שנויים במחלוקת, באיי מרשל ובמדבריות ניו מקסיקו.
לאחר המלחמה הקרה.
השינויים הפוליטיים המהירים שהתרחשו בעולם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, חייבו את ממשלת ארצות הברית להיערך מחדש כדי לשמר את מעמדה כמעצמה מובילה, הן בתחום הצבאי והן בתחום המחקר המדעי, היות שלא ניתן היה להתלות יותר בתחרות עם הסובייטים כדי להמשיך ולקבל את תמיכת הציבור האמריקאי להקצאת משאבי ענק למחקר הגרעיני. מצד שני, היכולות שפותחו במעבדת לוס-אלמוס, כמו גם במכוני המחקר האחרים של ממשלת ארצות הברית נתגלו עתה כשימושיות למגוון גדל והולך של יישומים. ההחלטה הכמעט מקרית להכפיף את מכון המחקר לאוניברסיטה ציבורית, התגלתה עתה כמועילה ביותר. ממשלת ארצות הברית ביצעה מהלך מקיף של פתיחת המחקר בלוס-אלמוס למגוון גדול ככל הניתן של תחומים היכולים ליהנות ממשאביה של המעבדה (כמו למשל מחשבי העל ששימשו עד אז בעיקר לסימולציה של ביקועים גרעיניים) ומהידע הרב שנצבר על ידי הסגל שלה. כיום עוסקים המדענים בלוס-אלמוס במגוון רחב של מחקרים בתחום הפיזיקה, הכימיה, מדעי האקלים, הביולוגיה ואפילו מדעי החברה. ברבים מהמחקרים מושם דגש על האופן שבו ניתן לשלב רעיונות מתחומים שונים במסגרת מחקר אחד.
יחד עם זאת, המכון ממשיך לעסוק גם במחקר צבאי סודי עבור ממשלת ארצות הברית, פעילות שלוותה במספר שערוריות על רקע האשמת עובדים במכון בהפרת סודיות, דבר שהביא להחלשת הקשר בין המכון לאוניברסיטת קליפורניה והעברת חלק גדל והולך של פעילותו לידי קבלנים אחרים.
ספיד (משחק קלפים)
משחק הקלפים ספיד המכונה גם ספידי הוא משחק לזוג שחקנים (או יותר). מטרת המשחק היא להיפטר מכל הקלפים, לפני שהיריב עושה זאת.
חלוקה וסידור התחלתי.
כל שחקן מקבל מחצית מחפיסת קלפים אחת. אם משחקים עם שתי חפיסות, כל שחקן מקבל חפיסה. סידור הקלפים הוא משמאל לימין. כל שחקן מניח חמש ערימות קלפים בסדר הבא:
הנחיות:
מהלך המשחק.
לאחר שסודרו הקלפים כאמור לעיל, כל שחקן מניח קלף במרכז זה לצד זה, כך שלכל שחקן יש "קופה" משלו. לאחר מכן מתחילים השחקנים להניח קלפים על השניים שנפתחו על פי החוקיות הבאה - על הקלף להיות עוקב או קודם לעליון שבמרכז.
אין תורות במשחק, כל אחד מניח את הקלפים במהירות האפשרית (מכאן שמו: "ספיד" - מהירות באנגלית). כאשר מניח השחקן קלף הוא רשאי לפתוח (להפוך לגלוי) את העליון בערימה ממנה נלקח הקלף המונח. כאשר נגמרת אחת הערימות שבראשות השחקן הוא רשאי לקחת את אחד הגלויים ולצור ערימה חדשה, וכך לגלות את הבא בתור באחת הערימות המלאות. כמו כן, במקרה שהשחקן פותח קלף, והקלף זהה לקלף בערימה אחרת, הוא רשאי להעביר את הקלף לערימה השנייה עם הקלף הזהה ולפתוח קלף נוסף.
כאשר אחד השחקנים מסיים את קלפיו הוא צריך ״ללחוץ״ על אחת הערימות מבין הערימות שבמרכז (עליהן הונחו הקלפים) במטרה לבחור את הערימה הקטנה ולצרף אותה לקופה שבימינו כך נמשך המשחק מספר סיבובים עד אשר לאחד השחקנים נגמרים כל הקלפים ובמקרה זה בסוף הסיבוב על השחקן ללחוץ על המקום שבו הונחה הערימה מלפני כן (שעכשיו היא מקום ריק) ובכך לנצח במשחק (כולם או מונחים במרכז בתום הסיבוב או אצל יריבו).
אם לשחקן אין מספיק קלפים לסידור מלא בתחילת הסיבוב הוא מסדר על פי אותה מתכונת עד לשלב שבו נגמרים הקלפים. כל הקלפים העליונים גלויים.
אם לשני השחקנים אין יותר תנועות אפשריות על פי החוקיות, כל אחד מהם מניח במקביל קלף מן הקופה על הערימה שלו וממשיכים במשחק. אם לאחד השחקנים יש קלף והוא לא רוצה להניח אותו על הקופה שנוצרה אי אפשר לפתוח קלף חדש.
בגרסה עם הג'וקרים, מותר לשים את הג'וקר על כל קלף, ועליו מותר לשים כל קלף.
בגרסה נוספת של המשחק, כאשר רק שני קלפים של השחקן גלויים הוא רשאי לקחת אותם אל ידו, ובכך להסתיר אותם משאר המשתתפים (רק אם אין לשחקן עוד קלפים לפתוח).
ניתן לשחק שבמקרה ולשחקן יש שלושה קלפים של אותו מספר הוא יכול לשרוף אותם. השחקן לא חייב לשרוף את הקלפים זו בחירתו האישית.
לפי החוקים, כל שחקן רשאי לשים רק קלף אחד ביד אחת. כלומר, אסור לשחק בשתי ידיים, וכן אסור להחזיק יותר מקלף אחד ביד.
ספיד סיני.
גרסה נוספת של המשחק נקראת ״ספיד סיני״. בגרסה זו פותחים בתחילת המשחק רק 4 קלפים שפניהם כלפי מעלה (פתוחים), בלי קלפים תחתיהם. הצמצומים בין הקלפים הזהים וכן עם הג'וקר הם כמו בספיד הרגיל. במהלך המשחק שומרים כל הזמן על 4 ״קופות״ פתוחות, והמנצח הוא הראשון שגמר את קלפיו (השאר כמו בספיד הרגיל).
ביולומינסציה
קרב מילאי
רכישת אלסקה
רכישת אלסקה הייתה עסקה לרכישת קרקעות בין ארצות הברית לבין האימפריה הרוסית אשר התרחשה בשנת 1867, במהלכה רכשה ארצות הברית שטח בגודל של 1,518,800 קמ"ר מידי רוסיה תמורת 7,200,000 דולרים בזהב (כ-133 מיליון דולר בשערי 2020). השטחים שנרכשו מרכיבים בימינו את מדינת אלסקה - המדינה ה-49 של ארצות הברית.
האימפריה הרוסית החלה לבסס את שלטונה באזור אלסקה במחצית השנייה של המאה ה-18, אך מעט מאוד רוסים התיישבו בה. בשוך הקרבות של מלחמת קרים, החל אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לחפש אחר רוכשים פוטנציאליים לשטחים הרוסיים באמריקה, מאחר שהבין שלא יוכל להגן עליהם בעתיד מפני יריבתו הגדולה באותה התקופה - האימפריה הבריטית. עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית, מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם סיוארד, והשגריר הרוסי בוושינגטון די. סי., אדוארד דה סטייקל, החלו במשא ומתן לרכישת אלסקה; השניים הגיעו להסכם ב-30 במרץ 1867, והוא אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-18 באוקטובר באותה השנה.
התגובות לרכישה בארצות הברית היו חיוביות ברובן, ורבים האמינו שהשליטה באלסקה תהווה בסיס להתרחבות המסחר האמריקאי למזרח אסיה. מספר פוליטיקאים כינו את הרכישה בתור "השטות של סיוארד" (Seward's Folly) או "המקרר של סיוארד" (Seward's Icebox), מאחר שהאמינו שמדובר בשטח חסר תועלת. כמעט כל המתיישבים הרוסים עזבו את אלסקה לאחר הרכישה - תושבים מעטים מאוד אכלסו את האזור עד שהחלה בהלת הזהב בקלונדייק ב-1896. תחילה נשלטו השטחים החדשים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית; ב-1884 הפכו השטחים למחוז שנשלט על ידי הממשלה הפדרלית; ב-1912 הוכרזו בתור הטריטוריה של אלסקה; ולבסוף, ב-1959 הוכרזה כמדינה ה-49 בארצות הברית.
רקע.