בשנת 2008 התקבל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בארמון הקיסרי של טוקיו, במלאת 80 שנה לתחילת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין קנדה ליפן. ביולי 2009, אקיהיטו, קיסר יפן ומיצ'יקו, קיסרית יפן ערכו ביקור ממלכתי בקנדה לראשונה.
במרץ 2011, ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר כתב ושלח מכתב תנחומים למיליוני אנשים יפנים וראש הממשלה נאוטו קאן, בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) והאסון הגרעיני בפוקושימה, באזור צ'ובו, קאנטו וטוהוקו כולל טוקיו.
ב-26 במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר באזור החוף בסנדאי שביפן.
יחסי סחר.
קנדה ויפן שתיהן חברות בהסכם המקיף והמתקדם להסכם סחר חופשי בשותפות טרנס-פסיפיק. היצוא של קנדה ליפן הסתכם בשנת 2011 ב-10.7 מיליארד דולר ואילו היצוא של יפן לקנדה הסתכם ב-13 מיליארד דולר. דלקים ושמנים מינרליים היו הייצוא העיקרי של קנדה ליפן, ואילו חלקי רכב, מכונות גרעיניות ומכונות חשמל היו הייצוא העיקרי של יפן לקנדה.
הגירה.
ההגירה היפנית לקנדה החלה במהלך המאה ה-19 והייתה חזקה עד אשר הושמו מגבלות בראשית המאה ה-20. ג'אפנטאון בוונקובר הייתה בעבר מרכז לחיים היפניים בקנדה, אם כי בשנים האחרונות הקהילה היפנית כבר לא ממוקמת באזור.
Sticks and Stones
Sticks and Stones הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית שר לויד. האלבום יצא לאור ב-4 בנובמבר 2011 על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, אפיק רקורדס וסייקו מיוזיק.
האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה.
האלבום הופק על ידי טובי גד, מקס מרטין, רד וואן, דה ראנרס, קווין רודולף, אריק סניקולה, כריס תומאס וכריס או'ריאן. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לאלבום את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-230,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
Sorry I'm Late
Sorry I'm Late (בעברית: סליחה שאיחרתי) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית שר לויד. האלבום יצא לאור ב-27 במאי 2014 על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואפיק רקורדס.
האלבום הגיע למקום ה-12 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה.
האלבום הופק על ידי רמי יאקוב, בני בלנקו, קארל פולק, סוון גוטצ'ה, איליה סלמנזאדה ומאט סקוויר. ב-AllMusic זכה האלבום לסיקור חיובי, תוך שקיבל דירוג של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל. גם ה-ABC העניקו לאלבום דירוג חיובי.
ב-Time קיבל האלבום סיקור חיובי, בדומה לשאר הסיקורים שהופנו כלפיו.
הלגיון הראשון נוריקום
הלגיון הראשון נוריקום (בלטינית: Legio I Noricorum) היה לגיון רומאי, אשר פעל הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והגן על אזור נוריקום.
היסטוריה.
המידע על הלגיון מועט. הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר הציב אותו על הדנובה במחוז נוריקום (כיום בדרום-מערב אוסטריה ומזרח סלובניה). יחד עם הלגיון השני איטליקה הוותיק הם היוו את הלימיטאני של אזור נוריקום. על פי הנוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב בנוריקום. ככל הנראה הוא פורק זמן לא רב לאחר מכן.
אנטוניו הראשון, נסיך מונקו
אנטוניו הראשון, נסיך מונקו (25 בינואר 1697 – 20 בפברואר 1731) היה נסיך ריבון של מונקו.
ביוגרפיה.
אנטוניו נולד ב-25 בינואר 1697 בפריז, והיה בנם הבכור של לואי הראשון ממונקו וקתרין שארלוט דה גרמונט.
בשנת 1683, אנטוניו מונה לסגן בשכונת האינפנטריה של הרגימנט דו רואי. בשנת 1684 הוא הפך אלוף-משנה בגדוד סוינסואה. במהלך מלחמת תשע השנים הוא השתתף בקרב בפיליפסבורג (1688), קרב פלורוס (1690), מצור המונס (1691), ומצור נאמור (1692).
ב-21 באוגוסט 1702, אנטוניו נתן את השבועה למלך לואי ה-14 הצרפתי בפרלמנט בשל היותו דוכס ולנטינוג'ו כפר צרפת. בשנת 1724 קיבל תואר אביר ממסדרי המלוכה הצרפתיים.
הוא "השלים את ביצורי סלע מונקו, בנה את האוריאון ואת מבצר אנטואן." לבסוף הקים "חצר מבריקה בארמונו." זו הייתה דרך משופרת המחברת בין לה קונדמין ל"מצע חצי האי". מגדל אורילון שפיקד על הכבש המוביל לפאליס פרינסייה הוקם בין השנים 1707–1708.
משפחתו.
אנטוניו התחתן ב-13 ביוני 1688 עם מארי דה לורן, "מדמואזל ד'ארמניאק" (12 באוגוסט 1674 - 30 באוקטובר 1724), בתו של לואי, רוזן ארמניאק.
נולדו להם שש בנות, שרק שלוש מהן שרדו את הינקות:
לאנטוניו היו גם מספר ילדים מחוץ לנישואים:
לוסיאן פטיפה
לוסיאן פֶּטיפָּה (בצרפתית: Lucien Petipa; 22 בדצמבר 1815 – 7 ביולי 1898) היה רקדן בלט צרפתי בתקופת הבלט הרומנטי של המאה ה-19, אחיו של מריוס פטיפה, מנהל הבלט המפורסם של הבלט האימפריאלי הרוסי. הוא נולד במרסיי ומת בורסאי.
פטיפה, בנו של ז'אן-אנטואן פטיפה, היה הפרשן המקורי של רבים מתפקידי הגברים הראשיים בתקופה הרומנטית, שעבד עם כוריאוגרפים ידועי שם, בהם ז'אן קוראלי, בין השאר. התפקיד המפורסם ביותר שיצר היה, מן הסתם, אלברט, דוכס שלזיה (שנודע בהמשך כרוזן אלברכט) בבלט בן שתי המערכות ז'יזל, בשנת 1841, מול הבלרינה האיטלקייה קרלוטה גריזי, שהבלט נוצר למענה. בין 1860 ל-1868 היה מנהל הבלט באופרה של פריז ובשנים 1872 ו-1873 ניהל את תיאטרון לה מונה בבריסל.
חיל הקשר (רוסיה)
חיל הקשר (ברוסית: Войска связи Российской Федерации) הוא חיל בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, אשר חייליו פועלים בכל אחת מזרועות הכוחות המזוינים צבא היבשה, הצי וכוחות האוויר והחלל. חיל הקשר נועד לפרוס מערכות תקשורת ולספק שליטה ובקרה בתקופת שלום ובעת מלחמה. כמו כן, הם מופקדים על משימות תפעול של מערכות הפעלה וציוד אוטומציה בנקודות בקרה.
החיל הוקם לראשונה בשנת 1877 כחיל הקשר של הצבא הקיסרי הרוסי. במתכונתו הנוכחית החיל הוקם ב-7 במאי 1992 כיורש חיל הקשר הסובייטי.
היסטוריה.
בהתפתחותה, התקשורת הצבאית עשתה דרך ארוכה ומורכבת מהאמצעים הקוליים והחזותיים הפשוטים ביותר להעברת אותות ופקודות שליטה ישירות לשדה הקרב למערכות אוטומטיות רב-ערוציות המוגברות בה, המסוגלות לספק תקשורת בקנה מידה עולמי, הן עם מטוסים נייחים וניידים. על היבשה, על מים, מתחת למים ובאוויר.
בשל היקף המרחב בשדב הקרב, בעיית התקשורת בצבא הקיסרי הרוסי במאה ה-19 זכתה לחשיבות רבה. בצבא הקיסרי הרוסי שימש לראשונה טלגרף חשמלי צבאי בשנת 1855 בתנאי הלוחמה בסבסטופול במהלך מלחמת קרים. עד 1855 כבר הוקמו ברוסיה מעל 5,000 ק"מ של קווי טלגרף קבועים.
בשנת 1864 הוקם מבצר הטלגרף הצבאי בסוויבורסק ובשנת 1865 גם בקרונשטאדט. בשנת 1867 הוקם גדוד קשר ראשון שהורכב מארבעה קצינים ו-40 חיילים, 8 מפעילי קוד מורס ו-35 פורסי חוטי תקשורת).
השימוש בטלגרף במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 הביא תועלות אדירות בפיקוד ובשליטה, והם הביאו לשימוש נרחב יותר בתקשורת הצבאית. הטלגרפים והטלפונים תפסו מקום בולט בפיקוד ובקרה, עם קווים ניידים שנפרסו בזירת המבצעים. בסוף המאה ה-19 הופעלו במרכז רוסיה - 17 קווים ובקווקז - שניים. בנוסף, הוקצו 55 צמתי תקשורת. באפריל 1905 שתי חטיבות לתפעול טלגרף אלחוטי.
בפברואר 1905 נשלחה קבוצת קצינים בוגרי בתי ספר צבאיים לתחנות הרכבת בכפר האדום, שם שכן המחסן הצבאי של מקלטי רדיו שנרכשו מחוץ לארץ, כדי ללמוד את חוויית הפיקוד והשליטה בתנאי לחימה. כבר במרץ 1905 נשלחו קצינים אלה לחזית המלחמה הרוסית-יפנית באותו אביב ונכללו בכוחות הצבא הסדיר. מאז שנת 1910 הופיעו צוותי תקשורת גם בגדודי החי"ר.
החיסרון העיקרי בהתפתחות התקשורת הצבאית היה היעדר גוף שלטוני מרכזי אחד. לא היה חיל קשר עצמאי. שירות התקשורת בחיילים הוקצה למחלקות הכלליות במטה. רק במאי 1917 נכלל תפקיד ראש התקשורת בכל המטות, ממפקדת המפקד העליון וכלה בגדודים עצמם. עם זאת, לא נפתרו הסוגיות של ארגון שירות קשר מרכזי אחד בצבא הרוסי והקצאת יחידות ותת יחידות תקשורת. בשנת 1912 הוקם חיל הקשר (Корпус связи) כיחידה נפרדת עם יחידות החיל בצבא. חיל זה כלל שתי חטיבות איתות (8 גדודי חי"ר בארבע חטיבות), גדוד אותות (שכלל שלוש פלוגות טלגרף קרביות) וחטיבה של המחלקה להנדסת שדה, שהיו בה 193 מערכות טלגרף וכ-333 קווי כבלים. החיל נלחם בחזיתות מלחמת העולם הראשונה.
ב-20 באוקטובר 1919, בצו מספר 1736/362 של המועצה הצבאית המהפכנית, הוקם אגף הקשר של הצבא האדום. כך התרחש לראשונה איחוד ומיזוג כלל חילות הקשר לכדי גוף מרכזי לניהול הקשר בצבא האדום. ב-20 באוקטובר 1919 חיל הקשר של הכוחות המזוינים, הפך לכוח עצמאי ונותר גוף עצמאי בכוחות המזוינים של ברית המועצות גם במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה ולאורך כל שנות המלחמה הקרה.
חיל הקשר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית נוצרו לאחר התמוטטות ברית המועצות, במהלך התהליך של פיצול הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הבסיס ליצירתו היה מתוך חיל הקשר של כוחות הצבא לשעבר בברית המועצות שהיו פרוסים בשטח רוסיה הסובייטית וממדינות ברית ורשה.