סיסיניו החל את דרכו המקצועית בקבוצת בוטפוגו ב-1999, אך לאחר שלא הצליח בה במשך שנתיים, עבר לאתלטיקו מיניירו בתחילת עונת 2001. לאחר שלוש עונות באתלטיקו מיניירו, בהן כבש ארבעה שערים בכ־60 הופעות בליגה הברזילאית הבכירה, עבר לסאו פאולו.
בסאו פאולו הייתה לסיסיניו תקופה טובה. הוא כבש 9 תשעה שערים והיה לסגן מלך השערים של קבוצתו למרות היותו מגן. סיסיניו עזר לקבוצתו לזכות בגביע ליברטדורס בשנת 2005 ואף תרם לזכייה באליפות העולם לקבוצות. בשנת 2005 זומן סיסיניו לראשונה לנבחרת ברזיל, ואת הופעתו הראשונה ערך במשחק ידידות נגד נבחרת גואטמלה.
בעקבות הצלחתו בנבחרת ברזיל, התעניינו מספר קבוצות בשירותיו, בהן מנצ'סטר יונייטד. לבסוף, נמכר סיסיניו לריאל מדריד תמורת 6 מיליון אירו, ולקראת ינואר 2006 הוא הוצג רשמית כשחקן הקבוצה.
בסוף אוגוסט 2007 נמכר סיסיניו לרומא. במהלך חמש שנותיו בהן היה רשום כשחקנה של רומא, הושאל סיסיניו פעמיים; האחת בשנת 2010 לסאו פאולו הברזילאית, והשנייה בשנת 2011 לויאריאל הספרדית. בקיץ 2012, פג חוזהו של סיסיניו עם רומא והוא עבר בהעברה חופשית לקבוצת ספורט קלוב רסיפה הברזילאית, וכעבור עונה עבר לסיוואספור הטורקית.
בספטמבר 2017 חתם סיסיניו בברזיליינסה מהליגה הברזילאית הרביעית, לאחר כשנה שלא היה חתום בחוזה בקבוצה כלשהי. במרץ 2018 הודיע על פרישה ממשחק פעיל עקב פציעה חוזרת בברכו.
209–200 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 209 – 200 לפנה"ס
מסע הצלב האלביגנזי
מסע הצלב האַלְבִּיגֶנְזִי, המכונה גם מסע הצלב הקתרי, היה מערכה צבאית שהתנהלה בין 1209 ל-1229 בחבלים דוברי האוקסיטנית בדרום צרפת של היום, ובפרט בלֶנְגָּדוֹק. הכנסייה הקתולית יזמה אותה, לטענתה, כדי לשרש את המינות הקתרית – מאמיניה של זו נודעו גם כ"אלביגנזים", שם שנגזר מהעיר אלבי, אחד ממעוזיהם – שפשתה באזור. בפועל הפכה המערכה למלחמת כיבוש של האצילים שנטלו בה חלק, בראשות סימון הרביעי דה מונפור. הלה הצליח להשתלט על מרבית הנחלות בחבל, אך מעשי הטבח, גזילת הקרקעות והרדיפות הדתיות שהוביל קוממו עליו את כלל האוכלוסייה. לאחר מותו ב-1218 איבדו הפולשים את התנופה, והאצולה המקומית, בהנהגת רמון השישי, רוזן טולוז, הדפה אותם.
ב-1226 יצא לואי השמיני, מלך צרפת למערכה נוספת בדרום, ומקץ שלוש שנים ניצח השלטון המרכזי. רמון השביעי, רוזן טולוז אולץ להכיר בעליונותם של המלך והכנסייה הקתולית; הוא היה האחרון לשושלתו, ואחרי מותו נשלטו אדמותיו על ידי בית קאפה. האוטונומיה היחסית של החבלים האוקסיטניים תמה, והם הוכפפו יותר ויותר לכתר הצרפתי. המאבק בקתרים הוביל את הכנסייה לייסד את האינקוויזיציה, שהתבססה באזור לאחר הכניעה ופתחה בחיסול שיטתי של המינות, שנמשך עוד כמאה שנה. המסדר הדומיניקני התפתח גם הוא מתוך אותו הקשר.
רקע.
רקע דתי.
במאות ה-12 וה-13 התפשטה במערב אירופה, בעיקר בדרום צרפת וצפון איטליה של היום, כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים". בצרפת הם כונו "אלביגנזים" על שם אחד ממרכזיהם, העיר אלבי. טיבה של אמונתם אינו ברור כל צרכו והידע על אודותיו מסתמך בעיקר על רשומות הכנסייה. לפי הידוע, הם אחזו בתאולוגיה דואליסטית שבידלה בין בורא מיטיב שהיה מזוהה עם הרוח ובין בורא רע שהיה קשור בעולם החומר. האל הרע יצר את הגשמיות; הגוף האנושי לא היה אלא כלא לנפש, ששאפה להשתחרר ולהתאחד עם בוראה האמיתי בעולם הרוחני. הימלטות ממעגל הלידה מחדש הייתה אפשרית רק באמצעות חיי פרישות קפדניים והימנעות מהגשמי ככל הניתן.
הקתרים האדוקים, שהיוו מעין מנהיגות דתית והיו מסורים באופן מלא לדרכם, כונו פֶּרפֶקְטִי, "מושלמים" (המונח עצמו הוא תרגום לטיני; המקור האוקסיטני אינו ידוע), או "bons hommes" et "bonnes dames" "אנשים טובים ונשים טובות". מאחר ששללו את החומריות, סירבו להאמין בכך שישו התקיים בבשר, סבל גופנית או קם לתחייה מן המתים בגופו אלא טענו שכל אלו היו אשליה. הם דחו את הסקרמנטים של הטבלת תינוקות, סעודת האדון, ההמשחה האחרונה ועוד, ושללו את תקפותה של הברית הישנה מאחר שטענו כי נכתבה על ידי מאמיני האל הרע.
הפרפקטי התנזרו ממין וסירבו לאכול כל דבר שבא לעולם ממגע מיני, ולכן היו צמחונים (למעט דגים, שסברו אז בטעות כי התרבותם אינה תלויה בכך). אורח החיים הסגפני אומץ רק על ידי מעטים, ורוב הקתרים השתייכו לשכבה הרחבה של קרֶדֶנטֶס, "מאמינים". לפי הדיווחים, האחרונים הסתפקו בכך שייערך להם קוֹנסוֹלׇמֶנטוּם , "טקס ניחומין" שהיה מין היטהרות טקסית, על ערש דוויי. אחריו היה המאמין מתנזר כדרך האדוקים, ונשמת מי שעבר אותו הייתה משתחררת במותו. האופי העממי שלה, פשטות טקסיה הדתיים והדוגמה המוסרית שהציבו הפרפקטי הדלים לעומת הממסד הכנסייתי העשיר הביאו לאהדה רבה כלפי הקתריות בקרב פשוטי העם והאצולה כאחד, אף כי המשתייכים לה היוו תמיד מיעוט. מאחר שהיו משולבים היטב באוכלוסייה, כמעט ולא ניתן היה להבחין בין קתולי לקתרי הממוצע שלא חפץ להתבלט. הם התבססו במיוחד באזורים דוברי-האוקסיטנית סמוך לשפת הים התיכון, שם נהנו מהאקלים הפוליטי הסובלני יחסית.
שאלת מקורה של הקתריות לוטה בערפל. אמונתם הדואליסטית הושפעה אולי מהכופרים הבוגומילים ששגשגו בבלקן ובסביבותיו. לפי מקור שאמינותו לא ברורה, הגיע הבישוף הבוגומילי ניקטאס מקונסטנטינופול לסביבות טולוז בערך ב-1170 על מנת להמיר את המקומיים, שאחזו עדיין בגרסה מתונה של הדואליזם. הוא ערך מועצה והסמיך שישה בישופים בני המקום. היסטוריונים ניסו לקשר בין הקתריות לתנועה הפאוליקנית בארמניה ולהשפעות גנוסטיות שהוסיפו להתקיים באירופה הלטינית.
חוקרים אחדים אף הרחיקו לכת וטענו כי למעשה, לא היו הקתרים מאורגנים ככת וגם לא כופרים, אלא העריצו נכבדים מקומיים שלא השתייכו לממסד הכנסייתי וחיו חיי פרישות ומוסר קפדניים, ותו לא.
בעוד שהקתרים או כתות דומות נרדפו והועלו על המוקד בחבל הריין ובאנגליה סביב אמצע המאה ה-12, התפשטותה של תנועת המינות בדרום צרפת והסובלנות שנהגה בה האצולה שם עוררה דאגה רבה בכנסייה. כבר ב-1165 ערך בישוף נרבון ויכוח פומבי עם "האנשים הטובים" בלומבה הסמוכה לאלבי, שהסתיים בכישלון הקתולים.
ברנאר מקלרבו הרבה להטיף נגד "שועלים קטנים מחבלים כרמים" באזור ולגנות את אדישות השלטונות כלפי התופעה, תוך שהוא מודה שהמוסר הירוד של הכנסייה שיחק בכך תפקיד וקורא לחזרה לפשטות וצניעות. גם הוא הצליח לבלום את הקתריות רק לזמן מה. ב-1179 התכנסה ברומא ועידת לטראנו השלישית ; האפיפיור אלכסנדר השלישי ו-302 הבישופים הנוכחים הכריזו נידוי גמור על הקתרים ועל כל המשתף פעולה עמם. ב-1181 הוביל שליח אפיפיורי כח צבאי קטן, שסיפק לו רוזן טולוז, השתלט על העיר לאבור והשליט את מרות הכנסייה במקום. זה היה המהלך הצבאי היחיד נגד הקתרים בכמעט שלושים השנים הבאות. למגינת ליבם של האפיפיורים, המאמצים נגד התנועה בדרום צרפת נכשלו אל מול האדישות, אם לא האהדה, שרחשה כלפיה האצולה.
רקע פוליטי וכלכלי.
חבל לֶנְגָּדוֹק היה באותה תקופה בעל רמת עיור גבוהה ועשיר למדי. הוא היווה חלק מקונפדרציה של אראגון וקטלוניה (ממלכת אראגון) והשלטון בו התפזר בין אצילים מקומיים, הרוזנים מבית טולוז, והוויקונטים מבית טרנקבל ומועצות הערים. גם הבישופים המקומיים היו סובלניים כלפי האמונה הקתרית ומספר חסידיה הלך וגדל בהתמדה. באזור זה דיברו בשפה האוקסיטנית, להבדיל מהשפה המדוברת במחוזות הצרפתיים הצפוניים יותר.
בתי האצולה של טולוז ושל טרנקבל קיימו ביניהם יחסים מורכבים, שכללו קשרי משפחה, אך גם יריבות שנבעה מכך שטרנקבל היה וסל של טולוז, אך נהג בעצמאות יתירה. לכל אחת מהמשפחות האלה היו גם קשרים נוספים עם בתי אצולה גדולים והיו להן גם אחוזות נוספות, באזורים אחרים, אחוזות שדרכן היו וסלים של אחרים. פסיפס הקשרים שלהם יצר קואליציות בלתי צפויות של אינטרסים ושל יריבויות.
בחבל בחשו באותה תקופה שלוש מעצמות מקומיות, אנגליה, צרפת וממלכת אראגון. מלכי המדינות האלה דאגו לחתן בנות משפחה עם המשפחות השולטות בחבל ובעיקר עם רוזנות טולוז. למדינות אלה היו גם יריבויות נוספות, לכן, כל עוד צרפת ואנגליה התכתשו ביניהן וממלכת אראגון הייתה עסוקה עם המורים, שמרה רוזנות טולוז על עצמאות.
להבדיל מצפון צרפת, בדרום כל הבנים והבנות היו שותפים שווים בירושת הוריהם, לכן הבעלות על האחוזות התפצלה בין יורשים מרובים והאחוזות עצמן נוהלו על ידי מנהלים מטעמם. מצב זה מנע אפשרות של יצירת מוקדי כוח מקומיים הסרים לפקודת האדון בשעת מלחמה והאצילים, באין להם לוחמים מקומיים, נזקקו לצבאות שכירים.
גם הערים בדרום צרפת נהנו מאוטונומיה רבה והתנגדו להתערבות האצולה בענייניהם. שליטי רוזנות טולוז, שקדמו לרמון השישי, ניסו לדכא את הקתרים, אך ביזור הכוח, עצמאות הערים והאווירה הסובלנית של החבל הכשילו את מאמציהם. גם רמון השישי ניסה זאת, אך במהרה ויתר על כך. בין רמון השישי ובין האפיפיורות היו גם סכסוכי קרקעות שונים, בחבל ובמקומות נוספים בהם היו לרוזן טולוז נחלות.
האירועים שקדמו למסע הצלב.