בשנת 1652, החלו ההולנדים, המתיישבים האירופאים הראשונים בדרום אפריקה, להתיישב בקייפ כתחנת עצירה בדרכם להודו בשליחות חברת הודו המזרחית ההולנדית. התנחלותם החלה בכף, אך התרחבה לכל אורכה ורוחבה של דרום אפריקה. במחצית השנייה של המאה ה-18, האירופאים עברו מזרחה במעלה החוף, שם פגשו את אנשי הקוסה אשר ישבו באזור, והחלו להתעמת מולם באזור נהר פיש על השטחים. עימותים אלו על הקרקעות הובילו למלחמות וחיכוכים רבים.
התערבות הבריטים.
הבריטים הגיעו לדרום אפריקה בשנת 1820 במטרה, בין היתר, לפתור את הסכסוך שנוצר בין הקוסה לבורים על הגבול המזרחי. הבריטים, לא רק שלא סייעו בפתרון סכסוך הגבולות, הם גם ניצלו את היותם משכילים ובכך חיזקו את מעמדם ושליטתם בנושאים משמעותיים באזור. למעשה, בשל הגעתם של הבריטים, נוצרו שתי קבוצות שליטה אירופאיות באזור זה- הבורים והבריטים. הבריטים היו אחראים על התחום הפוליטי- מסחר וייצור, כך שהבורים יכלו להתמקד בעיקר בניהול וטיפוח החוות שלהם. בין הבריטים לבורים היה פער בהשכלה, כשהראשונים היו משכילים יותר מהאחרונים, אותו פער בין הבריטים והבורים המשיך לגדול ובשנת 1841 שליטת הבריטים באזור עוגנה בחוק. ב-1869 החל סכסוך נוסף בין הבריטים למדינת אורנג' הבורית, כאשר נתגלו יהלומים באזור קימברלי. מדינת אורנג' החופשית טענו לבעלות על היהלומים, ואילו הבריטים סיפחו את האזור לעצמם וכך "פתרו", מבחינתם, את הסכסוך.
ההיסטוריה של שבטי הקוסה.
בשבט ראראבה, אחד מהשבטים בתוך הקוסה, היה יורש לשלטון בשם נגיקה אך הוא היה צעיר מידי כדי לקבל את השלטון. עד שנגיקה הגיע לגיל המתאים, לקח על עצמו דודו, נדלאמב , שליטה זמנית על השבט במקומו. בשנת 1795, הגיע נגיקה לגיל בו היה יכול לשלוט על השבט, אך נדלאמב לא היה מוכן לוותר על השליטה ולכן עבר, יחד עם קבוצת תומכים, מערבה אל מעבר נהר הפיש, והתיישב במושבות הלבנות זורובלד . מהלך זה פיצל את שבט הראראבה לשתי קבוצות, כשכל קבוצה נקראה על שם מנהיגיה - הנגיקה והנדלאמב. התפתחויות אלו בקרב שבטי הקוסה, גרמו לתנועה גדולה שלהם לאזור הזורובלד, ואיתם מספר רב של בקר. המתח שהיה קיים בין הקוסה לאירופאים על השטחים באזור הזורובלד הובילו לשלוש מלחמות גבול קטנות. בכך, נוצר מצב בו שתי קבוצות תרבותיות חלקו את אותו האזור והסתמכו על הקרקע כמקור התפתחותי, כלכלי ומעמדי. דבר זה הוביל לחיכוכים בלתי נמנעים.
המלחמות הראשונות.
המלחמה הראשונה (1779-1781).
המלחמה הראשונה פרצה בשנת 1779 באזור הגבול בין המתיישבים הבורים לבין חברי שבט הקוסה. המלחמה התנהלה בגבולות שבין נהר הפיש לבין נהרות הסאנדייס (). למרות מרכזיותה של הקרקע באותו הזמן, דווקא הבקר הוא מה שהיווה את החשיבות העליונה בשביל בני הקוסה באזור הזורובלד. לאורך רוב המלחמה הראשונה, בני הקוסה העלו על נס את הרצון בשמירה על הבקר, ואף גנבו בקר מאויביהם. הדעה הרווחת בעולם היא כי המלחמה נגרמה בעקבות גנבת בקר של שבט הקוסה מהבורים, דבר אשר אילץ את הבורים לנטוש את חוותיהם. לאחר מכן, בשנת 1780, מינו הבורים את אדריאן ואן יארסוולד () להיות המפקד בשדה המזרחי של הלחימה. ואן יארסוולד היה מנוסה מאוד, ותחת פיקודו הבורים הצליחו להחזיר כמות גדולה של בקר שבני הקוסה גנבו מהם. בהיעדר הבקר, מרבית מבני הקוסה נטשו את אזור הזורובלד בשנת 1781 .
המלחמה השנייה (1789-1793).
שמונה שנים לאחר שנטשו בני הקוסה את אזור הזורובלד, פרצה מלחמת הגבול השנייה בשנת 1789. בעקבות אותה נטישה, היו חדירות רבות של בני הקוסה לשטחי הבורים, שיצרו חיכוכים רבים. מלחמה זו החריפה כאשר החלוצים שהיו תחת פיקודו של בארנד לינדק (Barend Lindeque) - אחד ממפקדי הבורים, חברו לשבט הקוסה על מנת להדוף את חברי שבט הגקונקובה (). עימות נוסף התרחש בין שבטי נדמבלה ולינדקוואה לבין בני שבט הקוסה, כאשר הראשונים יצרו קואליציה חזקה, תקפו את הקוסה, וגנבו מספר רב של בקר (כ-2,000). כתוצאה מחוסר הבנה בין שבט נדאלמה ולינדקוואה, הקואליציה שלהם התפרקה, מה שהוביל להתקפות נגד מצד שבטי הקוסה באזור הזורובלד. ההתקפות הללו זרעו פאניקה בקרב המתיישבים האירופאים שהרגישו צורך לנוס על נפשותיהם ולנטוש את חוותיהם כמעט לחלוטין. תקיפות אלה הסתכמו בהחזרת כ־11,000 כבשים, 200 סוסים לידי הקוסה. התקפת הנגד מצד המתיישבים האירופאים לא איחרה לבוא, כשברצונם לדחוק ולגרש את הקוסה מאזור הזורובלד. מעבר להחזרת כ-8,000 ראשי בקר, הבורים הצליחו להרוג את מפקדיהם של הקוסה, אשר רובם נטשו שוב את האזור. אך עם זאת, בתום התקיפה, המתיישבים האירופאים הבינו כי אין ביכולתם לגרש את כלל בני הקוסה מהאזור, ואלה החלו לחזור בחזרה, דבר שגרר התחלת משא ומתן בין הצדדים, שלא הניב תוצאות חד משמעיות לגבי האזור המבוקש.
המלחמה השלישית (1799-1803).
מלחמה זו פרצה בשנת 1799 בעקבות מרד של בני הקוסה באזור גראף- ריינט ( ) כאשר הממשל הבורי שלח חיילים על מנת להפסיק את המרד. לאחר התקרית, שבטי הקויקוי חברו לקוסה בזורובלד ותקפו את החוות הלבנות של הבורים. לאחר כחצי שנה, ביולי 1799, הם הגיעו עד אזור אודטשהור (). הכוח של הגנרל הבורי הותקף בדרכם חזרה למפרץ אלגה על ידי שבט גקונקובה, אשר פחדו שיגורשו מאזור הזורובלד. באותן שנים, עלה הגנרל קוי ( Khoi ) לשלטון הקוסה, ובשל החשש מפניו, ממשלת הבורים פעלה לקידום השלום. כתוצאה מכך, הניחה לשבט הקוסה להישאר באזור הזורובלד. בשנת 1801 פרץ מרד נוסף באזור גראף ריינט, כיוון שהגנרל קוי כפה על אנשי הקוסה לנטוש את חוותיהם. למרות המרד, הקומנדו הבורי לא הצליח להגיע לתוצאות ולכן, בשנת 1803 הוסדר הסכם השלום בו תושבי הקוסה נשארו בזורובלד, שהפך לנייטרלי, לא בשליטה של אף אחד מהצדדים.
תחילת התערבות הבריטים.
המלחמה הרביעית (1811-1812).
המלחמה הרביעית הייתה המלחמה הראשונה בה התערבו הבריטים. הקוסה התעלמו מההסכם בו אזור זורובלד נקבע כנייטרלי, וכבשו אותו. מהלך זה הוביל את ממשלת קייפ בשנת 1809 לשלוח את סגן הקולונל ריצ'רד קולינס לסייר בגבולות. לאחר סיורו הוא המליץ על שני צעדים מרכזיים: גירוש הקוסה מאזור זורובלד והגנה עליו על ידי התיישבות בריטית צפופה. צעד נוסף היה הפיכת האזור בין נהר הפיש לנהרות הקיסקאמה () לנייטרלי- כלומר, לא מאוכלס על ידי אף אחד מהצדדים. היסטוריונים רבים מאמינים כי המלחמה הרביעית הפתיעה את הקוסה כיוון שחיילי האופוזיציה היו מוכנים היטב, זאת בניגוד לשלוש המלחמות הקודמות. בשנת 1811, קולונל ג'ון גרהאם() השתלט על האזור. בעקבות כך, בינואר ובפברואר 1812, העבירו החיילים הבריטים 20 אלף אנשים משבטי נדלמבה וגקונקובה לצד השני של נהר הפיש יחד עם כוחות מאזורים נוספים, שהיו תחת הפיקוד הכללי של קולונל גרהאם. במיקום בו שכנו מפקדותיו של קולונל גרהם, הוקמה עיירה (אחת מהערים הראשונות שהוקמו על ידי הבריטים בדרום אפריקה) הנושאת את שמו- גרהמסטאון (). לאחר המלחמה, נבנתה שורת מבצרים בריטים בחזית על מנת להגן על הגבול. נעשה ניסיון (מצד הבריטים) להקים התיישבות צפופה מאחורי הגבול, וניסיון חיזוק הגנת הקו, אך זה נכשל. במקום זאת, כרת המושל סר צ'ארלס סומרסט (Sir Charles Somerset) ברית בעל פה עם נגאיקה, הצ'יף הגדול של שבטי הקוסה המערבי. ברית זו עוררה תנועה לאומית בשבטי הקוסה (בהנהגת 'הנביא' Makana), אשר הובילה לחידוש מלחמת האזרחים בין הגאיקה לנדלאמב. בשלהי מלחמת החזית הרביעית, פיט רטיף (אחד מהמנהיגים הבורים בדרום אפריקה, שלחמו כנגד הקוסה. רטיף עצמו הביע הסתייגות מהתערבות הבריטים) יחד עם שלושה מפקדים מכוח הקומנדו החדש של העיר סטלנבוש (), שחררו את החיילים הבורים בחזית המזרחית.
המלחמה החמישית (1818-1819).
מלחמת החזית החמישית ידועה גם בשם "מלחמת נקסל" (War of Nxele), וזו התפתחה בעקבות קונפליקט בין ממשלת הקייפ לבין אנשי הקוסה. הקונפליקט התעורר בשנת 1817, כתוצאה מהניסיון של הרשויות הקולוניאליות לאכוף את השבתו של הבקר הגנוב. הצפיפות בין אנשי הקוסה שישבו ממזרח לנהר פיש, בשנת 1818 הובילה למלחמת אזרחים בין שבט נגאיקה לבין שבט נדלאמב, שהסתיימה בתבוסתם של שבט נגאיקה. האחרונים, פנו לממשלת הקייפ לבקשת סיוע וחתמו על הסכם הגנה. הסכם זה היווה חובה משפטית להיענות לבקשתם של שבט נגאיקה לסיוע צבאי. ראש הנביאים מקאנה (), הוביל את צבאות הקוסה במספר התקפות, ובעקבות התגלות שסיפר שחווה, ניבא והבטיח כי הכדורים הבריטים "יפנו לכיוון המים" ולא יפגעו בבני הקוסה. בהמשך להסכם הצבאי, פלשו כוחות בריטים לאזור של בני הקוסה, והצליחו לנצח את שבט נדלאמב. אך כאשר הבריטים עזבו את האזור וחזרו לאזורם, המלחמה בין השבטים הוצתה בשנית, ושבט נדלאמב הביס שוב את שבט נגאיקה.
ב -22 באפריל 1819 מקאנה הוביל פלישה ותקף את העיר גרהמסטאון, אך המלחמה הסתיימה בניצחון של ממשלת הקייפ ותבוסה של שבט נדלאמב. לאחר מכן הוחזק מקאנה על ידי חיל מצב של הבריטים. קבוצת קוי קויי, אשר חברו לבריטים דאז- היא שאפשרה לחיל המצב להדוף את מקאנה, שאיבד 1,000 חיילים.
בהמשך שנת 1819, הבריטים הדפו את הקוסה מזרחה, מעבר לנהר הקאיסקאסמה ובנוסף, מקאנה נתפס ונכלא באי רובן (. בשלב זה ראשי הקוסה נאלצו להכיר בנגאיקה כמנהיג העליון של הקוסה.
בסוף המלחמה, יצרה בריטניה אזור חיץ נייטרלי בין נהרות הקאיסקאסמה והפיש, שהוכרז כמגביל את הכיבוש הצבאי של שני הצדדים- אך הבריטים ניסו לאכלס אותו באפריקאים, שהיו נאמנים להם באותה התקופה.