כמרבית הפרימטים, הפוטו הוא אוכל-כול בעל ידיים זריזות. 65% מתכולת הקיבה של פרט שנותח הכילו פירות והשאר קליפות עץ (21%) וחרקים (10%). הפוטו זריז מספיק כדי לצוד ציפורים או עטלפים חולפים. הוא גם יכול לנשוך קליפות עצים כדי להגיע למוהל העץ והוא ניזון מחרקים שעירים וארסיים שאף יצור אחר לא אוכל.
הוא נטרף לעיתים נדירות בטבע. לפוטו רצועת צוואר גדולה בעלת זיז קוצני העלול לגרום לפציעה אם נושכים אותו. הפוטו נצמד לענף ומתקפל כמו פנגולין עד שהזיז מגן עליו. הפוטו הוא שוכן עצים גבוהים ויוצא בלילות, מה שמונע מטורפים כמו עופות דורסים, אריות, נמרים ואף שימפנזות לטפס אליו. עם זאת, נצפתה קבוצה אחת של שימפנזות שהצליחה למצוא את הפוטויים במהלך היום ואז הם דוקרים אותם למוות בענפים. הקטנים עלולים להיטרף גם על ידי נחשי חנק, נמרים, זבד דקלים אפריקני, זבד אפריקני ועיטים שונים. הם נאכלים גם על ידי שבטים מקומיים שונים.
תת-מינים.
בעבר היה עוד תת-מין אך הוא הפך למין עצמאי - פוטו חקיין (Pseudopotto martini).
גלגו ענק צפוני
גלגו ענק צפוני (שם מדעי: "Otolemur garnettii") הוא מין של גלגו גדול מתת-סדרת בעלי אף-לח שבסדרת הפרימטים. הוא גדול יחסית לעומת שאר מיני המשפחה.
מאפיינים.
הגלגו הענק הוא מין הדומה לקרוביו מהסוואנה, אך בעל פרווה עבה יותר והוא גדול יותר באופן כללי ומזכיר את האיי איי ממדגסקר. ארכו הממוצע 23–34 ס"מ ומשקלו 0.5-1 ק"ג בממוצע. הוא בעל זנב ארוך וזעיר ורגליים ענקיות העוזרות לו לקפץ בין הענפים ביער. העיניים גדולות וגם האוזניים, אם כי מעט פחות ממיני גלגו אחרים. צפע הפרווה חום-אדמדם עד אפור (בהתאם לתת-המינים) והזכרים גדולים מהנקבות במעט. לגלגו פנים קתרו עם אף לח ואדום.
הגלגו חי רק במזרח אפריקה בסומליה, קניה, טנזניה, מוזמביק וזנזיבר. הם חיים על גבי עצים באזורי גדת נהרות וכן ביערות גשם שופעים. הם כלל לא קיימים בסוואנה. הם פעילי לילות החיים בבדידות וניזונים מהכל החל בפירות וחרקים וכלה בביצים ובאזורים מסוימים הם אף למדו לשלות דגים ורכיכות מהמים.
ארנבת הסבך
ארנבת הסבך (שם מדעי: "Lepus saxatilis") היא מין ארנבת הייחודית לדרום אפריקה וכן לנמיביה, סווזילנד ולסוטו. היא חיה באזורי סוואנות שיחים נמוכים.
מאפיינים.
אורך הארנבת 45–64 ס"מ ומשקלה 1.5–4.5 ק"ג. הארנבת היא בעלת גוון אפור עם תערובת אדומה-חומה, זנב קטן ואוזניים ורגליים גדולות וארוכות. אוזניה שמוטות רוב הזמן, מלבד כאשר היא מבוהלת ואז הן מזדקפות. אותו דבר הזנב הלבן – הוא יכול להתרומם בשעת סכנה. הארנבות החיות באזורים היותר קרירים הן יותר גדולות ובעלות אוזניים יותר קצרות בהשוואה לאלה באקלימים יותר חמים וצפוניים. הנקבות גדולות מהזכרים.
הארנבות חיות בעיר באזורי הכף של דרום אפריקה ומדינות נוספות באזור: נמיביה, לסוטו, ואסוואטיני. בתנאי גידול של סוואנות, ערבות שיחיות ויערות חמים. הן אינן נמצאות במדבריות כמו מדבר נמיב והקלהרי. הן חיות בגובה של עד 1,830 מ' ומסתגלים גם לאזורים חקלאיים.
הארנבות חיות בגפן ויוצאות בעיקר בלילה, כשהטמפרטורה קרירה יחסית.
מזון: הארנבות ניזונות בעזרת שיניהן הגדולות מעשבים שונים, תלתנים וקני שורש. בתקופות קשות הן יאכלו גם את קליפות השיחים ואף חרקים קטנים.
טורפים: טורפי הארנבות רבים. הארנבות משטחות את אוזניהם בעת סכנה כדי שלא יבחינו בהם. מהרגע שהתגלו, הן אצות קדימה בעזרת רגליהן הגדולות כדי לברוח מהטורף. טורפיהן העיקריים הם: תן לבן-פס, צבוע נקוד וחום, הברדלס, הקרקל, האריה ועופות דורסים כמו עיט לוחם, עיט שחור ועיט סוואנות. בנוסף על הטורפים, גם ציידים אנושיים נהנים מבשר הארנבות וכן מפרוותן החמימה. אוכלוסיית הארנבות בטבע נמצאת במגמת ירידה עקב פגיעה בבתי הגידול, המונעת מהארנבת להתגונן מטורפים.
הארנבת לא נמצאת בסכנה, אך חלה ירידה של 20% בגידולה היחסי. היא אנדמית לדרומה של יבשת אפריקה והדבר עלול לגרום לה להגיע לסכנה ממשית.
גדר המערכת יעל
גדר המערכת יעל היא גדר מערכת אלקטרונית שפותחה על ידי חיים פורת ונמתחה לאורך גבולות מדינת ישראל ובמדינות נוספות. הגדר כוללת גלאים המתריעים על ניסיונות לעבור אותה.
היסטוריה.
שנים רבות מאז הקמתה הייתה ישראל מוגנת בגבולותיה על ידי מערכת פרימיטיבית שהייתה מורכבת מגדר רשת פשוטה של חוטי ברזל ומכביש אספלט שביניהם שביל טשטוש לצורך זיהוי טביעות רגלי החודרים. כמה פעמים ביממה היה עובר לאורך הגדר קומנדקר סיור של צה"ל (מצויד בזרקור לתאורה בלילות), נוסע על כביש האספלט ובוחן את הגדר ושביל הטשטוש לגילוי עקבות של חדירה. עם שחר התבצע סיור רגלי ("פתיחת ציר") בהשתתפות גשש, לצורך זיהוי האם הייתה חדירה במשך הלילה. רק עם גילוי סימני חדירה היו נקראים למקום כוחות צה"ל, שהיו מנסים ללכת בעקבות המסתננים, לאתר אותם ולהילחם בהם. באופן זה, כל אדם שרצה להסתנן לישראל, היה מטפס על הגדר או חותך אותה, דורך על שביל הטשטוש וממשיך את דרכו פנימה, ללא הפרעה, כשהוא עלול להתגלות רק לאחר החדירה. המחבלים למדו להמתין בלילה למעבר הקומנדקר, ואז לבצע את החדירה – מה שנתן להם מרווח זמן מספיק גדול לביצוע הפיגוע עד לסיבוב הבא של הסיור, ולפעמים גם לחזור בריאים לשטחם לאחר הפיגוע.
סא"ל (מיל') חיים פורת (פחטר), עובד הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) באותה עת, היה מג"ד שריון במילואים. הוא ביצע עם יחידתו אחת לשנה "שירות מבצעי" בן מספר שבועות שכלל פעילות חי"ר ללא טנקים לאורך הגדר בגבול הצפון ועמד על חוסר היעילות של השיטה הקיימת למניעת חדירות מחבלים. עלה בדעתו, כי ניתן להתקין על הגדר מערכת אלקטרונית שתתריע במרכזי הפיקוד שלאורך הגבול על ניסיון החדירה ברגע התרחשותו, תוך ציון קטע הגדר בו הוא מתבצע, דבר שיאפשר מתן אזעקת מצב חירום ביישובים הסמוכים לנקודת החדירה והפעלה מידית של כוחות צה"ל לחיסולה.
מערכת "יעל 5".
עקרון הפעולה הבסיסי של המערכת התבסס על תיל המתוח על גבי הגדר ובאמצעו גלאי אלקטרו-מכני. כאשר מופעל כוח על התיל, או שהוא נחתך בניסיון חדירה, הגלאי יחוש בכך, יסגור את המגע החשמלי שלו ויפעיל בלוח הבקרה צופר התרעה ונורית שתסמן את מספר הקטע בו הוא מותקן. עקרון זה מנע אפשרות לקבלת התרעות שווא כתוצאה מתנאי מזג האוויר (כמו שינויי טמפרטורה, רוח, גשם, שלג) מאחר שגורמים אלה פועלים בצורה אחידה לכל אורך התיל ולכן אינם גורמים לתזוזה כלשהי במרכזו שם נמצא הגלאי. המערכת שאושרה להצטיידות צה"ל מאוחר יותר (שזכתה לשם "יעל 5" כשמה של בתו בת החמש של פורת), כללה 13 תיילים ממוכשרים כאלה, בפיזור לגובה הגדר, כאשר גלאי כזה מותקן במרכזו של כל אחד מהם.
פורת התקין דגם לבחינת הרעיון שלו והגיש ב-22 בדצמבר 1968 בקשה למתן פטנט. מרגע זה החל לעניין את צה"ל (אמל"ח מפא"ת, ענף נשק וציוד ועוד) במערכת וביצע הדגמות, הרצאות ופגישות עם הגורמים השונים העשויים לתרום לנושא.
כחצי שנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1969 קיבל הודעה שהוטל איסור פרסום על כל מידע בנושא ועל דחיית מתן פטנט מרשם הפטנטים להמצאתו על פי הוראתו של שר הביטחון משה דיין בנימוק של "שמירה על ביטחון המדינה".
יתר על כן, מקום עבודתו – הקמ"ג נדרש להעמידו לדין על הגשת הבקשה שלא בהתאם לנוהל (הגשת בקשה למתן פטנט פרטי לעובד מדינה על המצאה שלא בתחום עבודתו). עניין זה הסתיים במתן אישור להכרה בפטנט כפרטי ואף במתן אישור לפורת לעסוק בנושא במקביל להמשך עבודתו בקמ"ג.
באותו הזמן, מפעל מבת (ראשי תיבות: מפעל בית) של התעשייה האווירית ניסה אף הוא לבנות מערכת התרעה לגדרות ביטחון. מערכת זו כללה אלפי גלאים לכל ק"מ גדר (לעומת כמאה במערכת של פורת), הייתה מרובת תקלות ולא אפקטיבית.
על אף חוסר האפשרות להגן על המצאתו בפטנט רשום, החליט פורת, לנוכח החשיבות הרבה שייחס למערכת, להמשיך במאמציו לשכנע את צה"ל, יישובי הספר הסמוכים לגבול ומפעלים בעלי חשיבות אסטרטגית, ביעילות אבטחת היקפם שתושג עם השימוש במערכת. פורת פנה, בין השאר, גם לחיל החימוש לצורך קבלת אישור דגם להמצאתו כנדרש לצורך אספקת המערכת לצה"ל. ניסוי ובדיקת המערכת בוצעו במגרש הניסויים של אל"ם דוד לסקוב מפקד יחידת יפת"ח. הלה התלהב מהרעיון ומהביצוע. לבסוף, ב-9 בפברואר 1971 נתן אל"ם בר-און, רמ"ח אמל"ח באג"מ אישור דגם למערכת "יעל 5" וצה"ל הורשה להזמין את הגדר.
במקביל, ניסו והצליחו אנשי התעשייה האווירית למכור את המערכת שלהם, ללא אישור דגם צה"ל, לרבות קטע באורך מספר ק"מ לאורך הגבול עם ירדן בעמק בית שאן (גזרת כפר רופין–מעוז חיים). תוך זמן קצר התברר כי היא מרובת תקלות והתרעות שווא ולא מצליחה לפעול כראוי בכל מקום בו הותקנה. ואז, בתקופה בה הוטל האיסור למתן הפטנט על המצאת פורת, העתיקה מב"ת את עקרון הפעולה של "יעל 5" ומאותו רגע החלה גם המערכת שלה לפעול כראוי. המפעלים ביטא ומב"ת נהיו למתחרים עם פורת בשכנוע פקידי משרד הביטחון לקבלת הזמנות להקמת המערכות שלהן עבור צה"ל.