נראה שבבית המשפט למשפחה יש יותר מקום לתביעות אלו: לדוגמה, נפסקו פיצויים כנגד בעל שהתעלל באשתו לא רק בעוולה התקיפה אלא גם בפגיעה בגופה בכבודה, באוטונומיה שלה, ברגשותיה, אובדן רווחתה ועוד. כך גם בפסקי דין נוספים של סירובים לתת גט במשך זמן רב- כשהפגיעה היא בגזירת בדידות וחוסר אינטימיות עם בן זוג אחר, בזכותה לממש את עצמה ופגיעה בכבודה.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה.
הצעת חוק דיני ממונות שכינוייה במונחים משפטיים היא קודיפיקציה, היא הצעת חוק המאחדת את כל המשפט האזרחי בשיטת המשפט הישראלית. למרות ההכרה הפסיקתית החלקית, אין בהצעת הקודיפיקציה התייחסות מפורשת לסוגיית העוולות החוקתיות. נראה שהצעת החוק איננה מתמודדת באופן מלא עם השימוש בדיני הנזיקין, בעיקר בעוולת הרשלנות, בתחום של המשפט הציבורי ובאשר למעמדן של עוולות חוקתיות. עם זאת, ניתן לזהות כי המגמה של ההכרה בעוולות ובסעד הנגזר מהן, עולה בקנה אחד עם הוראות ההצעה. להלן מספר אינדיקציות על פיהן ניתן לזהות את הרחבת ההגנה על זכויות יסוד והרחבת הבסיס החוקי והמהותי של העוולות החוקתיות.
ראשית, ההצעה פותחת בהצגת עקרונות היסוד ותכליות ההצעה. בין התכליות נמנים ערך הצדק, הגינות, ושמירה על זכויות מוקנות. פרשנות רחבה של הערכים האלו יכולה להעיד על הכרה בחשיבות זכויות מכל סוג ובפרט זכויות יסוד, מה שיכול לשמש הבסיס לחיזוק חשיבותן של העוולות החוקתיות.
שנית, מאפיין מובהק של הקודיפיקציה הוא הרחבת מגוון הסעדים להגנה על זכויות, ובין היתר מתן אפשרות לבתי המשפט לתת פיצויים עונשיים ו"צו מרתיע" - שהוא סעד חדש. אין ספק שהרחבת הסעדים מחזקת אף היא את ההגנה על הזכויות החוקתיות.
בנוסף, הוראותיהם של חוק הגנת הפרטיות, איסור לשון הרע וחוק עוולות מסחריות- שלמרות הפן החוקתי בהם והאופי הנזיקי, הוצאו במכוון מהקודיפיקציה משום שעניינם לא אזרחי טהור- שהרי הן כוללות הוראות פליליות, מנהליות וראייתיות. הדבר חל גם לגבי הוראות החוקים: איסור אפליה בשירותים ומוצרים, החוק למניעת הטרדה מינית והחוק למניעת הטרדה מינית מאיימת. הוצאת החוקים מתוך הקודקס האזרחי מעיד על כך שהם בעלי משנה חשיבות משום שהם מקבלים מעמד של עבירות פליליות שדרגת חומרתם גבוהה יותר. מאידך, מהלך זה יכול להמעיט בחשיבות הסעד האזרחי שניתן ועלול להרתיע פרטים מלהשתמש בהגנה הזו.
כמו כן, סעיף 439 לקודיפיקציה- שעיקרו אחריות בנזיקין- בחר להחליף את המילה "אשם" במונח "התנהגות עוולתית". בדברי ההסבר להצעה נאמר שעניין זה מטרתו אבחנה בין עוולות שגרימת נזק היא אחת מיסודותיהן לעוולות שהנזק לא נמנה עם יסודותיהן. פגיעה בזכויות יכולה להחשב לפגיעה ללא נזק- והדבר בוודאי מצמצם אפשרות להתכחש להכרה בהגנה חוקתית על זכויות. העניין מתחזק לאור סעיף 563 להצעה שקובע כי במקרה ונגרם לנפגע נזק שאיננו נזק של ממון אשר איננו תוצאה של נזק לגוף, רשאי בית המשפט לפסוק לו פיצויים בשל נזק זה. סעיף זה, המתיר סעד של פיצויים בשיקול דעת במקרה של נזק שאיננו ממוני, יכול להוות תשובה לטענה הנשמעת כנגד פסיקת פיצויים בתביעות פיצויים חוקתיות. טענה שעולה כנגד פסיקת פיצויים זו, נעוצה בקושי הכרוך בפסיקת פיצויים בגין נזקים לא-ממוניים. למרות הקושי, ניתן לראות כי בית המשפט התמודד עם השאלה במספר פסקי דין ואיננו נרתע משימוש בגין נזק לא-ממוני. כידוע, קיימת זיקה בין עוולות חוקתיות לנזק בלתי ממוני, בעיקר לאור , ולכן ניתן לזהות התפתחות בהכרה של המשפט הישראלי בעניין ההגנה והסעד בגין עוולות החוקתיות.
עניין נוסף שראוי לציינו הוא שמצטיירת מגמה שבה העוולות הפרטיקולריות - תקיפה, כליאת שווא ואף הסגת גבול, עוולות שלהן פן חוקתי ובעיקר העוולות שעיקר הגנתם הוא על הגוף, הורחבו.
השינויים הגדולים בעוולת התקיפה הם הפיכת דרישת הכוונה לידיעה, וצמצום ההגנות.
בעוולת כליאת השווא - שלילת חירותו של האדם כבר לא תצטרך להיות מוחלטת והשמטת דרישת הכוונה אלא- הפיכתה לדרישת ידיעה, כשבדברי ההצעה- מדובר על שינוי ההוראה לאור יסודות .
עוולת הסגת גבול- שעניינה בקניין, הורחבה גם למקרים שמדובר בהתערבות בזכות להחזקה של אדם אחר.
הרחבת השתרעותן של העוולות מעיד בהחלט על הגנה חוקתית גדולה יותר מפני פגיעה בגוף וברכוש- שמהוות זכויות יסוד.
לסיום, לעניין אחריות עובדי ציבור, בקודיפיקציה מוצע להרחיב את חסינותם של עובדי הציבור. הצעה זו נובעת מהסיבה כי עובדי הציבור חשופים במיוחד לסיכוני אחריות עקב אפשרות תביעת הרשות ועובדיה בגין עוולת הרשלנות. חשיפתם לסיכונים אלו עלולה לשבש את פעילותה של הרשות הציבורית. ההסדר המוצע איננו גורע מאחריותה של המדינה או הרשות השלטונית, והיא תפצה את הניזוק במקרה בו ביצע עובד הציבור עוולה. העניין מחד, עומד בניגוד למגמה של הרחבת בהכרה בפגיעה בזכויות חוקתיות ומתן סעד בגינן, מאידך הקביעה כי המדינה תפצה את הניזוק מעידה על כך שאין כוונה לשלול לחלוטין את הפיצוי.
מבט לעתיד.
כאמור, תחום העוולות החוקתיות הוא תחום חדש שקיבל רק הכרה חלקית בחקיקה ובפסיקה הישראלית. עם זאת הוא נמצא בהתפתחות מתמדת בעיקר בפסיקה.
כפי שניסינו להראות, אין אחידות בביסוס העילה. אנו מצפים שבעתיד, העוולות החוקתיות ימצאו בסיס איתן להישען עליו. מבחינה חקיקתית, אנו מאמינים שיהיו יותר הסדרים ספציפיים לגבי עוולות חוקתיות. תחום הפגיעה באוטונומיה הוא תחום שלדעתנו בעל בסיס פסיקתי איתן, ואנו מאמינים שהוא יגיע להסדר.
תחום "בוער" נוסף הוא הכרה פסיקתית בחובתם של זרועות השלטון להגן על הפרטים בחברה, כאשר קיים חשש של "חוכמה בדיעבד", כשאיננו מודעים לעומס התלונות והמקרים המגיעים למשטרה וזרועותיה. עם זאת אנו חשים בצורך למניעה או לפחות הרתעה של עובדי רשויות אלו, ממצבים של פגיעה של פרט בפרט אחר בשל רשלנות זרועות החוק.
בליבנו תקווה כי בעתיד ימצא הסדר ראוי והשלמת חקיקתם של כל חוקי היסוד- כאז יהיה ניתן גם להגיע להסדר מיוחד להגנה על זכויות יסוד אולי אף מוץ לדיני הנזיקין. המשפט האמריקאי יכול להוות לנו השראה בתחום זה שם מדובר בענף משפטי משל עצמו- מחוץ לדיני הנזיקין, שנידון בבתי משפט פדרליים.
כאמור בהצעת ה"קודיפיקציה" נמצא גרעין כלשהו לנכונות לפתח את התחום, אך פיתוח הסקטור של עוולות חוקתיות קשור קשר אמיץ לכינון החוקה בישראל, ובעיקר להכרה בערכים מהותיים ומרכזיים בשיטת המשפט שלנו כערכי יסוד המעוגנים בחוק.
כל עוד לא נשלם תהליך כינון החוקה בישראל (ונראה כי ארוך וממושך הוא) וכל עוד אין עיגון ישיר בחקיקה וקיים חשש בפסיקת בתי המשפט להשתמש באופן מפורש במינוח "עוולות חוקתיות" הרי שאין אנו יכולים לנוח על זרי הדפנה, והמלאכה על ידי המחוקק והן על ידי בתי המשפט עוד רבה.
רשימת מקורות.
פסיקה.
ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ. גורדון, פ"ד לט (1) 113
בע"א 700/89 חברת החשמל לישראל בע"מ נ' מליבו ישראל בע"מ, פ"ד מז(1) 667
ע"א 6296/00 קיבוץ מלכיה נ' מדינת ישראל, פ"ד נט(1) 16
ע"א 2081/00 אבנעל חברה להפצה בע"מ נ' מדינת ישראל (טרם פורסם)
ע"פ 4121/02 קרן נ' מ"י (, מיום 25.6.02, טרם פורסם.)
בג"ץ 101/74, 102 בינוי ופיתוח בנגב נ' שר הביטחון ואח', פ"ד כח (2)
בג"ץ 358/77 דדון נ' עריית י-ם ואח', פ"ד לב(1) 729.
בג"ץ 346/81 רינגל נ' מועצה אזורית כרמיאל פ"ד לה(4) 825.
בג"ץ 35/78 י.ש.י.-פ.א.ב חברה קבלנית עבודות בניין בע"מ נ' עריית י-ם, פ"ד לב(2) 581.
בג"ץ 688/81 מיגדה בע"מ נ' שר הבריאות, פ"ד לו(4) 85, 97.
ע"א 145/80 ועקנין נ' מועצה אזורית בית שמש, פ"ד לז(1) 113.
ע"א 6296/00 קיבוץ מלכיה נ' מדינת ישראל, פ"ד נח (6) 16, 21
ע"א 1678/01 פנחסי נ. וייס, פ"ד נח (5) 167
ת"א (כפר סבא) 7634/96 אלמסרי נ' מדינת ישראל [לא פורסם].
ת"א (י-ם) 11405/91 סיאם נ' גדקר [לא פורסם].
ת"א (י-ם) 00/ 2555, רביב מרגלית נ' מדינת ישראל [לא פורסם]
ע"א 2781/93 דעקה נ' בית החולים כרמל, פ"ד נג (4) 526
ע"א 2034/98 אמין נ. אמין פ"ד נג (5) 69.
ת"א (י-ם) 11258/93 נעאמנה נ' קיבוץ קליה, דינים שלום ו 236.
עמ"ש (ת"א-יפו) 15/97 שמסיאן ואח' נ' מסעדת גני רוזמרי ואח' [לא פורסם]
תמ"ש (י-ם) 18551/00 ק.ס נ' ק.מ (טרם פורסם).
תמ"ש (ת"א) 54452/96 פלוני נ' אלמונית (לא פורסם).
ע"ע 360/99 כהן-מדינת ישראל, פד"ע לח 1 .
ע"ע 117/03 חורב- נציבות שירות המדינה (טרם פורסם).
גולגולת דקה
ממשלת פלנסבורג
ממשלת פלנסבורג (בגרמנית: Flensburger Regierung או Flensburger Kabinett) הייתה ממשלה בראשותו של קרל דניץ, ששלטה בגרמניה ממקום מושבה בעיר הנמל פלנסבורג שבצפון גרמניה, בסיום מלחמת העולם השנייה, מ-30 באפריל 1945 עד 8 במאי 1945, והמשיכה להתקיים עד שחבריה נעצרו ב-23 במאי 1945. הממשלה, שלא זכתה להכרה מצד בעלות הברית, שלטה למעשה רק על תחום מושבה והייתה חסרת כוח ממשי. עיקר פועלה היה ארגון תהליך כניעת המדינה.
רקע.
ב-30 באפריל 1945 התאבד אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בבונקר שלו בברלין ביחד עם אשתו הטרייה אווה בראון. יום לפני התאבדותו, הוא הכתיב למזכירתו טראודל יונגה את "צוואתו הפוליטית", ובה כתב בין היתר: