כולם השתמשו באותה כניסה, והמדרגות שימשו להגעה לכל אזורי הישיבה. מעצבי תיאטרון טענו שהדבר נתן אפשרות למבקרים "לראות ולהיראות", ללא קשר למחיר מושביהם. אך תכנון המדרגות התעלם מהוראות כיבוי האש של שיקגו שדרשו מדרגות ויציאות נפרדות לכל יציע. העיצוב הוכח כהרסני כאשר אנשים שיצאו מהגלריה נתקלו בקהל שיצא מהיציע, וכל מי שירד מהקומות העליונות נתקל באלה שיצאו מאזור האולם המרכזי.
אזור מאחורי הקלעים היה גדול באופן חריג, עם חדרי הלבשה ב-5 קומות ואף מעלית על מנת להוביל את השחקנים לקומת הבמה.
מדוע התיאטרון היה מסוכן.
ליקויים במוכנות לאש שצוינו לפני השרפה.
על אף ששווק כ"חסין אש לחלוטין" בפרסומות ובכרטיסי התיאטרון, נרשמו מספר רב של ליקויים לכאורה:
הגנה על הקהל מפני חומרים מסוכנים על הבמה.
הסיכונים הגלומים בתפאורה ואביזרים דליקים היו ידועים גם בשנת 1903. בתכנון הבמה שולבו בדרך כלל שני מאפיינים שנועדו על מנת להגביר את הבטיחות מפני שרפות בתיאטראות, מסך ברזל שמגביל את האש לאזור הבמה ודלתות עשן שאיפשרו לחום ולעשן לצאת דרך הגג שמעל הבמה דבר שתכליתו ליצור לחץ שלילי כאשר אזור הבמה יהפוך לארובה ואוויר נקי הניתן לנשימה נכנס דרך דלתות היציאה לאזור הקהל.
מילוט במקרה שרפה.
הבעלים של התיאטרון טענו כי יש 30 יציאות שיאפשרו לכל מי שנמצא בפנים להימלט מהבניין תוך 5 דקות.
השרפה.
ביום רביעי, ה-30 בדצמבר 1903, אירוקווי הציג את המחזמר הפופולרי מר כחול הזקן, אשר הופיע בתיאטרון מיום פתיחתו. המחזמר הוא בורלסקה על כחול הזקן. הנוכחות מאז ערב הפתיחה הייתה מאכזבת, אנשים לא הגיעו בעקבות מזג אוויר רע, אי שקט תעשייתי, וגורמים אחרים. ב-30 בדצמבר ההופעה משכה קהל גדול יותר ונמכרו כל הכרטיסים, כולל כמה מאות כרטיסים בעמידה בחלק האחורי של התיאטרון. רבים בקהל שמנה כ-2,100–2,200 איש על פי הערכה באותו ערב, היו ילדים. אזור העמידה היה צפוף כל כך שחלק מהקהל שעמד התיישב באזור יציאות החירום וחסם אותן.
בשעה 15:15 בערך, בתחילת המערכה השנייה, נורת קשת (המייצרת אור בעזרת קשת חשמלית) גרמה לקצר וניצוצות הציתו וילון. עוזר במה ניסה לכבות את השרפה עם מטף Kilfyre, אך האש התפשטה במהירות לאזור הגלריה מעל הבמה שם היו תלויות תפאורות דליקות מאוד. מנהל הבמה ניסה להוריד את מסך הברזל מאסבטס אך הוא נתקע, החקירה גילתה כי הוא נתקע בגלל תאורה שהפריעה. כימאי שבדק חלק מהמסך קבע כי הורכב בעיקר מעיסת עץ מעורבבת באזבסט וכי הוא לא היה מועיל לעצירת השרפה.
אדי פואה, אחד השחקנים רץ לקהל וניסה להרגיע אותו, ווידא כי בנו הצעיר נמצא בחזקת עוזר במה. מאוחר יותר כתב: "הייתי המום כאשר הסתכלתי במערכה הראשונה על הקהל ומעולם לא ראיתי כל כך הרבה נשים וילדים". פואה נתפס כגיבור לאחר השרפה על האומץ שהפגין ועל כך שנשאר על הבמה וביקש מהקהל לא להיכנס לפאניקה.
באותו זמן, קהל מכל הקומות ניסה להימלט מהתיאטרון. חלקם מצאו את יציאות האש חבויות מאחורי הוילונות בצד הצפוני של הבניין, אך גילו כי אינם מצליחים לפתוח את מנגנון הנעילה. אחת הדלתות נפתחה כנראה באמצעות שימוש בכוח, אך לא היה ניתן לפתוח את רוב הדלתות. חלק מהאנשים נלחצו, דחפו או מחצו אנשים אחרים בניסיון נואש להימלט מהאש. רבים נהרגו כאשר הגיעו לדרך ללא מוצא או בניסיון לפתוח מה שנראה דלת עם חלון אך היה בעצם רק חלון.
הרקדנים על הבמה נאלצו גם הם לברוח, יחד עם האמנים מאחורי הקלעים ובחדרי ההלבשה הרבים. כאשר האמנים ועוזרי הבמה יצאו מהיציאה האחורית, רוח קפואה נכנסה והגדילה את האש באופן משמעותי. רבים נמלטו מהתיאטרון דרך צוהר הפחם ודרך חלונות בחדרי ההלבשה, ואחרים ניסו לברוח דרך דלת הבמה המערבית, שנפתחה פנימה ונתקעה כששחקנים לחצו לכיוון הדלת בניסיון לצאת. עובד רכבת עבר במקרה וראה כי הקהל דוחף את הדלתות, הוא שחרר את הצירים מבחוץ באמצעות כלים שהוא בדרך כלל נשא עמו, דבר שאפשר לשחקנים ועוזרי הבמה להימלט. מישהו פתח את דלת כניסת המשא הגדולה בקיר הצפונית, המשמשת בעיקר להעברת תפאורה, הדבר הכניס אוויר קר לבניין ויצר כדור אש עצום. מכיוון שפתחי האוורור מעל הבמה נשארו סגורים, כדור האש לא עלה כלפי מעלה, אלא התפשט בחלל האולם.
רבים לא היו יכולים להימלט בגלל שערי הברזל במדרגות. מספר ההרוגים הגדול ביותר היה למרגלות המדרגות, שם מאות אנשים נרמסו, נמחצו או מתו מחנק.
אנשים שהצליחו להימלט ביציאות החירום בצד הצפוני מצאו עצמם במדרגות חירום לא גמורות. רבים קפצו או נפלו אל מותם מהמדרגות הקפואות והצרות, גופות הקופצים הראשונים ריככו את הנפילה של אלה שקפצו אחריהם.
סטודנטים מבניין של אוניברסיטת נורת'ווסטרן אשר מוקם צפונית לתיאטרון ניסו להעביר סולם בין גגות הבניינים והצליחו להציל כמה אנשים בודדים.
לתיאטרון לא הייתה מערכת הודעה לכיבוי אש או טלפון. מחלקת כיבוי האש של שיקגו קיבלה את ההודעה מעוזר במה שקיבל הוראה לרוץ מהבניין הבוער לתחנת כיבוי האש הקרובה ביותר. בדרך לזירת האירוע בשעה 15:33, הכבאים הפעילו מערכת הודעה לכיבוי אש לקריאה ליחידות נוספות. מאמצים ראשונים התמקדו בחילוץ האנשים שנלכדו במדרגות החירום. הסמטה שבה היו מדרגות החירום הייתה צרה, מכוסה בקרח ומלאה עשן. הכבאית לא יכלה לעבור בסמטה, ופריסת רשתות שחורות מעל הקרקע, כאשר העשן הסמיך מסתיר אותן הייתה לא יעילה.
משטרת שיקגו התערבה כאשר שוטר שסייר באזור ראה אנשים נמלטים מהבניין בעוד בגדיהם עולים באש. הוא התקשר מקופסת משטרה שהייתה מוצבת ברחוב וכוחות משטרה הגיעו לאזור לשלוט בתנועה ולסייע בחילוץ.
תוצאות האירוע.
ההערכה היא כי 575 בני אדם נהרגו ביום השרפה, ועוד 30 לפחות מתו מהפציעות בשבועות שלאחר מכן.
מתוך 300 השחקנים, רקדנים ועוזרי הבמה, רק 5 נהרגו.
חלק מהתיאטראות בניו יורק ביטלו את המקומות בעמידה בערב השנה החדשה. תקנות בנייה וכיבוי אש שונו במידה משמעותית, תיאטראות נסגרו לתיקון הליקויים בכל רחבי ארצות הברית ובמספר ערים באירופה. כולם נדרשו לסמן בצורה ברורה את יציאות החירום וכן לתכנן את הדלתות כך שיפתחו כלפי חוץ.
לאחר השרפה, נטען כי פקחי אש שוחדו עם כרטיסים חינם במטרה להתעלם מהפרות התקנות. ראש עיריית שיקגו הורה על סגירת כל התיאטראות למשך 6 שבועות לאחר השרפה.
כתוצאה מהזעם הציבורי, רבים הואשמו בפשעים כולל ראש העיר קרטר הריסון ג'וניור. רוב האישומים בוטלו 3 שנים מאוחר יותר.
החלק החיצוני של האירוקווי היה שלם ברובו. הבניין נפתח מחדש מאוחר יותר כ-Colonial Theater, אשר נהרס ב-1926 במטרה לבנות את התיאטרון המזרחי.
הנצחה.
לוח ברונזה ללא סימנים מזהים בכניסה לבניין העירייה.
העיר קיימה עצרת זיכרון שנתית בבניין העירייה, עד שאחרון השורדים מת.
פיתוחים.
השרפה האיצה את התקנה של ידית חירום (מוט מתכת לרוחב כל הדלת המאפשר יציאה באמצעות דחיפתו) בדלתות חירום, הידית הומצאה בבריטניה בעקבות אסון אולם ויקטוריה. ידיות חירום הן אמצעי חובה כיום.
מסקנה נוספת כתוצאה מהשרפה הייתה שכל הדלתות בבניינים ציבוריים חייבות להפתח כלפי חוץ.
סקלנצה
סקרניצה
דוקשיץ
דרויה
דרויה (בבלארוסית: Друя, בפולנית: Druja) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, על גדת נהר דווינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1386, ובמרוצת השנים הייתה בבעלות משפחות אצולה. בשנת 1630 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי דרויה.
בין מלחמות העולם נמנו בדרויה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, ישיבה ותנועות נוער ציוניות. בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, ועסקים פרטיים בה הולאמו.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה ממטוסים. על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חיוב בעבודות כפייה מגיל 12 ותשלום סכומי כופר, תוך לקיחת בני ערובה. בד בבד מונה בעיירה יודנרט, ומעת לעת הוציאו הגרמנים להורג יהודים מהעיירה.
באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בשני גטאות שהוקמו בה, האחד ל"כשירים לעבודה", והשני לכל היתר. בסוף יוני-תחילת יולי 1942 נערכה בגטאות אלו אקציה, במהלכה גילו היהודים התנגדות, והציתו את בתיהם. לאחר דיכוי ההתנגדות, נרצחו בבית העלמין היהודי בעיירה כ-1,100 יושבי הגטו, וכן 125 יהודים מהיישוב הסמוך לאונופול. בזמן האקציה הצליחו להימלט מהעיירה כ-200 יהודים, וחלקם הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
לאה פילובסקי
לאה פילובסקי (נולדה ב-13 בינואר 1970) היא משוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
פילובסקי נולדה בבית חילוני בירושלים, לאם היסטוריונית ואב מורה ליידיש, ובילדותה עברה לקריית ביאליק. היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית, תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וכן בעלת תעודת הוראה בתחום החינוך המיוחד ממכללת גורדון. פילובסקי מתגוררת בקריית חיים, ומאז 1998 חיה, לטענתה, כדתיה, אך אינה מגדירה עצמה כחוזרת בתשובה.
פילובסקי היא בוגרת המחזור הראשון של כיתת השירה בהליקון ושיריה ראו אור בכתבי עת רבים, ביניהם הליקון, שבו, עכשיו, מאזנים והמוסך. שיריה אוטוביוגרפיים ברובם ועוסקים בין השאר בנושאי דת ואמונה, קשיים נפשיים, זוגיות וגירושין, וארס פואטיקה.