ביחד עם שותפיו, פרופ' אורן מאיירס (אוניברסיטת חיפה) וד"ר אייל זנדברג (המכללה האקדמית נתניה) פרסם שורה של מחקרים הבוחנים את תפקיד התקשורת בהבניית הזיכרון הקולקטיבי בכלל ובעיצוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בפרט. המחקר בוחן את "תפריט הזיכרון" המוגש לצרכני התקשורת, ואת חלוקת העבודה בין העיתונות המודפסת, הרדיו, הטלוויזיה ואף האינטרנט. בין היתר, נבחנו השירים המושמעים ברדיו ביום הזיכרון לשואה, ונמצא כי השיר הליכה לקיסריה שנכתב על ידי חנה סנש הוא השיר המושמע ביותר ביום זה. המחקר מסביר זאת בעובדה כי השיר מחבר בין הסמכות הביוגרפית (השיר נכתב על ידי קורבן הנאצים), סמכות התוכן (השיר נכתב כ"תפילה פרטית") וסמכות האופן (השיר מבוצע בטון שקט ומינורי). על ספרו "Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration", שנכתב ביחד עם שותפיו מאיירס וזנדברג, כתבה הסוציולוגית, פרופ' ורד וינצקי-סרוסי: "... שבעים שנה אחרי האירוע (השואה) שואלים אורן מאיירס, אייל זנדברג ומוטי נייגר... כיצד אמצעי תקשורת פופולריים, החולין שבחולין – רדיו, טלוויזיה ועיתונות – מתמודדים עם קדושה, עם טאבו, ובעיקר עם טראומה?... השאלה לא רק מאתגרת, אלא גם קריטית להשפעה החברתית, שכן בחברות מודרניות "תקשורת המונים היא האתר שבו נבנה הזיכרון הקולקטיבי"... מסקנתם, שאליה הם מגיעים בפרק הסוגר את הספר – שהוא פרק חזק ועצוב – מותירה את הקורא פחות מוטרד ממצבה של המדיה בישראל וגם ממצב לימודי הזיכרון הקולקטיבי, אבל מוטרד מאוד ממצבה של החברה הישראלית. חברה הישראלית היא אולי לא המוקד המוצהר של החוקרים בספר, אבל היא הפיל שעומד במרכז החדר וגדל מרגע לרגע. והפיל הזה הוא העובדה שהפכנו, בסיוע נלהב של התקשורת הישראלית, לאומה בטראומה – לדור שואה עכשווי ומתמשך... Communicating Awe הוא ספר חובה להוראה ולמחקר על תקשורת בימים מיוחדים, על טקסים וזיכרון קולקטיבי של עבר בעייתי וכן על ישראל. הרבה על ישראל. וזה די טראומתי."
תרבות פופולרית: תוכניות ריאליטי, טוקבקים, מוספי הפנאי.
בתחום זה חקר נייגר תוכניות המציאות (Reality Shows) ושאלת הפופולריות של תוכניות אלו בתוך הקשר של גלובליזציה, לוקליזציה והיברידיות תרבותית. כמו כן חקר נייגר את הרטוריקה של הטוקבקים (talkback) באינטרנט (ביחד עם ד"ר איילת כהן) ואת מוספי הפנאי בעיתונות בעת מלחמה (ביחד עם קרני רימר-צרי).
מתווכי התרבות: מוספי ספרות, מו"לים ואתרי יצירה באינטרנט.
בתחום מחקר זה התבונן נייגר באופן בו פועלים הגורמים המתווכים בין היוצרים לבין הקוראים בתרבות בכלל ובתרבות העברית והישראלית בפרט. במסגרת זו התפרסמו מספר מאמרים מתוך מחקר הדוקטורט שעסק בתפקיד המוספים לספרות בעיתונות היומית; נותחה שירת המחאה הפוליטית באינתיפדה השנייה (ביחד עם ד"ר איילת כהן), והוצגה החוויה המו"לית של פרסום יצירות באינטרנט (ביחד עם נרמינה עבדולייב).
ספרו "מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)" פורש בכ-700 עמודים את קורות ההוצאה לאור בעברית מראשיתה ועד ימינו. ברוח השיתוף, הספר זמין להורדה ללא-תשלום באתר המחבר ובאתרי הספריות.
ליאו גולדהמר
ליאו גולדהאמר
לאו גולדהאמר
ארץ ישראל העובדת
אריה זהבי-גולדהמר
צבי מאיר גינזברג
הרב צבי מאיר גינזברג (לעיתים בכתיב יידי: גינזבערג; באנגלית: Hersh M. Ginsberg; ה'תרפ"ח, 1928 - י"ב בשבט ה'תשע"ו, 22 בינואר 2016) היה רב ומחנך אמריקאי, ראש בית דין אגודת הרבנים במשך עשרות שנים, ומנהלה החינוכי של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
ביוגרפיה.
נולד בווינה לרב אלעזר יונה גינזברג, נשלח כילד בקינדר-טרנספורט ללונדון. למד ב"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז ובישיבת "מתיבתא" בלונדון ובשנת תש"ח נסע ללמוד בישיבת בית מדרש עליון מפי הרב ראובן גרוזובסקי. נישא לפריידל בת האדמו"ר רבי חיים שלמה לאווי מטאהש-חוסט.
בשנות ה-70 התמנה מנהל באגודת הרבנים ושימש בתפקיד זה עד למותו.
בשנת ה'תשל"ז, 1977 הקים בירושלים את כולל האברכים "אוהל אלימלך" ושימש כנשיא הכולל.
בשנת ה'תשמ"ז, עבר לגור בבארא פארק ונתמנה לרב בית המדרש מחזיקי ת"ת
במקביל כיהן במשך עשרות שנים כמנהלה החינוכי והרוחני של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
קישורים חיצוניים.
לרגל הקמת מצבה תמוז תשע"ו יו"ל ספר זיכרון ניצוצי צבי מאיר ובו קצת מדברי תורתו ותולדותיו יו"ל על ידי נכדו הרב מרדכי גינזבערג שליט"א בן בנו הרב אלעזר יונה שליט"א
ג'ו דסאן
ראשוני (פירושונים)
החברה הממשלתית לשירותי איכות הסביבה
טוראקו גיאנה
טוראקו גיאנה (שם מדעי: "Tauraco persa") הוא מין של ציפור ממשפחת הטוראקיים החיה ביערות אפריקה. הוא נפוץ בטבע ביערות מסנגל לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד אנגולה. טוראקו זה מזכיר קרובים נוספים לסוגו שבעבר היו תת-מינים שלו: "Tauraco livingstonii" ,"Tauraco schalowi" ",Tauraco corythaix" ,"Tauraco schuetti" ו-"Tauraco fischeri".
עוף זה בגודל יונה ובעל ציצה ירוק עם פנים וגוף ירוק בוהק, העיניים כתומות ובעלות פס לבן מלמעלה ופס שחור מלמטה, המקור אדום והזנב והכנפיים סגלגלים למעט הנוצות העיקריות שהם אדומות. הוא בעל זנב ארוך ואורכו מגיע ל43 ס"מ בממוצע.
הטוראקו חי במרומי עצי היער וניזון מפירות שהוא מוצא וכן מפרחים. הם חיים בטבע בקבוצות קטנות או ביחידות וקוראים בקול מרשים ורעשני.
תת-מינים.
למין הנוכחי ישנם 3 תת-מינים:
טוראקו צהוב-מקור
טוראקו צהוב מקור (שם מדעי: "Pseudopoetus macrorhynchus") הוא עוף טרופי צבעוני ממשפחת הטוראקיים והמין היחידי בסוגו. הוא חי בטבע ביערות מערב אפריקה.
הטוראקו הוא עוף בגודל של יונה המגיע לאורך של 40-43 ס"מ ולמשקל 261-272 גרם בזכרים ו-216-234 גרם בנקבות. הם בעלי נוצות ירוקות על ראשם, מקור מעוגל צהוב, עיניים אדומות ופס לבן מתחתיה ונוצות כנפיים וזנב כחולות כשתחתית הבטן אדומה. כמו שאר הטוראקיים הוא ניזון בעיקר מפירות היער וכן מחרקים.
הוא מצוי ביערות אפריקה המערבית באנגולה, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רפובליקת קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, גינאה, גינאה המשוונית, ליבריה, ניגריה וסיירה לאון.
ישנם 2 תת-מינים:
טוראקו לבן-לחיים
טוראקו לבן לחיים (שם מדעי: "Menelikornis leucotis") הוא מין יחידי של עוף ממשפחת הטוראקיים החי במזרח אפריקה. בעבר הוא נכלל בסוג טוראקו.
מאפיינים.
זהו טוראקו שאורכו עד 43 ס"מ והזנב 19 ס"מ ומשקלו 200-315 גרם. הוא בעל זנב ארוך. הוא בעל ראש וחזה ירוקים, מקור כתום ועיניים בעלי סימנים כתומים מעבריהן ומעליהן פס לבן וכן כתם לבן מאחורי הלחי. לטוראקו ציצה שחורה גבוהה לראשו וכנפיים כחולות עם קצוות אדומים.
הטוראקו חי ביערות וסוואנות אפריקה בסודאן, דרום סודאן, אתיופיה ואריתריאה. הוא נפוץ במיוחד במרומי העצים מהסוגים ערער ("Juniperus") ועצי "Podocarpus". הוא ניזון מהפירות והפרחים של העצים.
המין הגיע לאנגליה ושם צבעו העיקרי הוא קינמון. הוא חיה פולשת שמתחרה בהצלחה שם ואף פלשה לעוד כמה מדינות.
תת-מינים.
ייתכן שהוא גם מזדווג עם המין טוראקו הנסיך רוספולי ("Tauraco ruspolii") המצוי בסכנה.
סוחוצ'ין
סוחוצ'ין (בפולנית: Sochocin) הוא כפר במחוז פלונסק שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-8 ק"מ צפונית מזרחית לפלונסק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
היישוב סוחוצ'ין נזכר מהמחצית השנייה של המאה ה-14, עת היה כפר בבעלות אצולה, ובסוף אותה מאה הוענקו לו זכויות עיר. במהלך קרבות הפולנים עם האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17 נגרם ליישוב נזק רב.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני. מסוף המאה ה-19 נוסדו ביישוב מספר מפעלי תעשייה קטנים, בעיקר של אריגה.
יהודי סוחוצ'ין.
התיעוד הראשון לקיום יישוב יהודי בכפר הוא מסוף המאה ה-18, ועד המחצית השנייה של המאה ה-19 השתייכו יהודי הכפר לקהילת פלונסק הסמוכה. בשנת 1904 נעשה ניסיון לערוך פרעות ביהודי היישוב.
בשנת 1915, עם נסיגת החיילים הרוסים מהיישוב במהלך מלחמת העולם הראשונה, ערכו אלו שוד של רכוש יהודיו. עם כניסת הגרמנים לכפר לאחר מכן החרימו אלו את רכוש היהודים בו, ולאחר כניסת החיילים הפולנים לכפר, עם תום המלחמה, ערכו אלו מעשי התעללות ביהודי היישוב, בסיוע איכרי הסביבה. בפברואר 1919 ובשנת 1920 חזרו ונשנו המהומות נגד יהודי היישוב. בשנים אלו עזבו את הכפר יהודים רבים.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 409 יהודים, כרבע מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי הכפר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם ועריכת הפגנות אלימות נגדם.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהיישוב צעירים יהודים רבים. לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים, החלו אלו בחטיפת יהודיו לעבודות כפייה, בהחרמת רכושם ובביצוע מעשי התעללות בהם, תוך ציווי על גזיזת זקנים ופיאות. כעבור מספר חודשים הרסו הגרמנים את בית הכנסת של היישוב, והטילו קנסות שונים על יהודי הכפר.