בחודשים שקדמו למשפטו היה קלגסבלד נתון למתקפה ציבורית בעיתונות ובאינטרנט, אשר קראה לענישה מחמירה נגד קלגסבלד, לטענתו, בשל מעמדו החברתי והכלכלי. העיתונות ביקרה את מעורבותם של בכירים, בהם שופטת בית המשפט העליון מרים נאור שהביעה את תמיכתה בקלגסברד בפומבי. בית המשפט לתעבורה בתל אביב-יפו (השופט יצחק גרטי) גזר את דינו של קלגסבלד ל-15 חודשי מאסר בפועל, 15 חודשי מאסר על-תנאי, שלילת רישיון נהיגה לעשר שנים וקנס של 10,000 ש"ח. בערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי, טענו סנגוריו של קלגסבלד כי העונש שהוטל עליו הושפע מן המתקפה הציבורית נגדו ושהעונש החמור ניתן בשל מעמדו. עמדתם התקבלה חלקית, ומן העונש קוצצו חודשיים ל-13 חודשי מאסר בפועל, כאשר דעת המיעוט גרסה כי ראוי היה לקצץ יותר.
לאחר 8 חודשים, ביוני 2007, השתחרר קלגסבלד לאחר ניכוי שליש ממאסרו בשל התנהגות טובה.
חזרה לפעילות משפטית.
באוקטובר 2007 הקים קלגסבלד משרד עצמאי המתמחה בליטיגציה אזרחית ופלילית, לאחר ששותפו למשרד, יורם דנציגר, מונה לשופט בבית המשפט העליון. במסגרת המשרד החדש חזר קלגסבלד לפעילות משפטית והעניק ייעוץ משפטי לאנשי ציבור בכירים (בהם ראש הממשלה בנימין נתניהו, האלוף יואב גלנט ועוד), לחברות מסחריות, ייצוג בתביעות לשון הרע וייצוג במשפט הונאה מול רשות ניירות ערך.
באוקטובר 2008 חזר ללמד משפט ציבורי באוניברסיטת תל אביב.
ייעץ לשלדון אדלסון וייצג אותו בעניינים שונים, וייצג את תאגיד השידור הישראלי בעתירתו לבג"ץ נגד הוצאת מחלקת החדשות מהתאגיד.
קלגסבלד נשוי לסופרת והעיתונאית יעל טבת-קלגסבלד, ולהם בן ובת. מתגורר בכפר שמריהו.
טרטו
טרטו (באסטונית: Tartu; בגרמנית ובשוודית: Dorpat (דורפאט); בלטבית: Tērbata; ברוסית: Дерпт (דרְפְּט) או Юрьев (יורייב)) היא העיר השנייה בגודלה באסטוניה (אחרי טאלין), נפה עירונית ובירת מחוז טרטו, שנקרא על שמה. נהר האמאייגי, המחבר את שני האגמים הגדולים של אסטוניה, פייפוס וורטסיירב, חוצה את העיר לאורך עשרה קילומטרים.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מראים על התיישבות קבועה בטרטו עוד במאה ה-5 לספירה. במאה ה-7, התושבים המקומיים בנו ביצורים מעץ בחלק המזרחי של גבעת טומה (Toomemägi) - גבעת הקתדרלה של ימינו.
התיעוד הכתוב הראשון של העיר נעשה ב-1030, בידי סופרים מרוס של קייב. ירוסלב "החכם" ( Ярослав I Мудрый), נסיך קייב, בזז את העיר באותה שנה וקרא לה יורייב (Юрьев, שמשמעות המילה המילולית היא "של יורי", כשיורי הוא שמו הנוצרי של ירוסלב). שליטי קייב גבו מיסים מהעיר, עד אשר, על פי תעודים מקייב, נשרפה העיר עד היסוד בידי שבטים של "צ'ודים" (Чудь). מסיבה לא ידועה, שם המבצר החדש שהוקם על האתר נקרא טרבטו (Tarbatu) או תרבטה (Tharbata), מקור שמה המודרני של טרטו.
בשנת 1224 נכבשה טרבטו בידי המסדר הליבוני כחלק ממסעי הצלב הצפוניים, והחלה בניית קתדרלת טרטו. תחת שמה החדש טרבטום (דורפט, Dorpat בגרמנית), הפכה טרטו למרכז מסחרי חשוב בימי הביניים המאוחרים. ב-1280 הצטרפה טרטו לברית ערי הנזה. כמו בשאר ערי אסטוניה ולטביה, גם בדורפט היו בני האצולה ברובם גרמנים בלטיים ודיברו גרמנית, ולמעשה הם שלטו בתרבות, בדת, בחינוך ובפוליטיקה עד שלהי המאה ה-19. רוב הגרמנים המקומיים נאלצו לעזוב את העיר ולהגר לגרמניה במאה ה-20.
במאה ה-16, טרטו סופחה לפולין, ובית-ספר ישועי הוקם בה ב-1583. בנוסף על כך, סמינר מתרגמים אורגן בעיר.
הפעילות של בית הספר ושל הסמינר הופסקו ב-1629, כשטרטו הפכה לשוודית. המלך גוסטב השני אדולף ייסד את אוניברסיטת טרטו ב-1632.
בחוזה ניסטד ב-1721, העיר הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית ושמה שונה לדרפט (Дерпт). בחצי השני של המאה ה-19, הפכה דרפט למרכז תרבותי לאסטונים כחלק מהלאומיות. העיר ארחה את פסטיבל הזמר האסטוני הראשון ב-1869, ואת ה"ונמוינה" (Vanemuine), התיאטרון הלאומי הראשון, ב-1870.
ב-1893 שונה שמה של העיר פעם נוספת ליורייב, שמה הרוסי העתיק. עם העצמאות האסטונית ב-1919, שמה של יורייב שונה פעם אחרונה לטרטו.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, נחתם חוזה טרטו בין הבולשביקים לאסטוניה (2 בפברואר 1920). לפיו, רוסיה הבולשביקית תוותר על טענותיה לשליטה על אסטוניה "לצמיתות". למרות זאת, ברית המועצות כבשה את אסטוניה ואת טרטו כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, כבש הוורמאכט את טרטו. בשנת 1944, חלק גדול מהעיר, כולל "גשר האבן" ההיסטורי (שנבנה בידי יקתרינה הגדולה), נהרס בידי הצבא האדום הנלחם בכוחות הגרמנים ששלטו בעיר, וכבש אותה מידיהם.
לאחר המלחמה טרטו הוכרזה כ"עיר סגורה" לזרים, שכן בסיס חיל-אוויר סובייטי נבנה בפרבריה. במהלך התקופה הסובייטית האוכלוסייה הוכפלה מ-57,000 ל-100,000. מאז שאסטוניה קבלה עצמאות ב-1991, החל שחזור של מרכז העיר העתיקה.
טרטו נבחרה להיות בירת התרבות של אירופה לשנת 2024.
אוכלוסייה.
על פי המשרד האירופי לסטטיסטיקה, ב-2005, אוכלוסייתה של טרטו כללה את האוכלוסיות האתניות הבאות:
הקהילה היהודית.
על פי מפקד שנערך ב-1897 נמנו בעיר 1,774 יהודים מתוך כ-42,000 תושבים, כשהקהילה החזיקה בבית ספר יהודי ובאוניברסיטת טרטו הייתה מעין אגודת סטודנטים יהודית. על פי מפקד שנערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ישבו בטרטו 920 יהודים.
עד שהעיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ביולי 1942 במסגרת מבצע ברברוסה רובם המוחלט של היהודים הצליח להימלט למעט עשרות בודדות, בעיקר זקנים וחולים. לאחר הכיבוש פרידריך קורג , המפקד האסטוני של טרטו מטעם הגרמנים, הורה על מעצרם של כלל היהודים. תחילה הם רוכזו בבית הכנסת המקומי , ולאחר מכן במספר בתים קטנים ברחוב אחר, שתפקדו כמעין גטו. באוגוסט היהודים הועברו למחנה הריכוז טרטו , וכעבור זמן לא רב הם נרצחו בשוחה נגד טנקים ששימשה כבור הריגה.
בטרטו פעל חסיד אומות העולם אוקו מסינג שהציל את שכנו היהודי.
חינוך ותרבות.
בטרטו אוניברסיטה שנושאת את שם העיר. היא נוסדה בידי המלך גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, ב-1632. בעיקר מסיבה זו, מקומיים מכנים אותה רבות - "אתונה של האמיוגי" או ההיידלברג של הצפון".
בטרטו נמצאים גם: האוניברסיטה האסטונית למדעי החיים, המכללה להגנה הבלטית, המכללה האווירית של טרטו, משרד החינוך האסטוני, בית המשפט העליון האסטוני וגם הארכיון ההיסטורי של אסטוניה.
תחבורה ותשתית.
אל העיר ניתן להגיע ברכבת, מעבורת, אוטובוס או מטוס. לעיר יש שדה תעופה קטן ונמל מפותח מאוד. כמו כן, יש מספר קווי אוטובוס פנימיים וסירות ששטות לאורך האמאייגי.
טארטו
קובלאמין
דוברובניק
דוברובניק (קרואטית Dubrovnik; ; לטינית Rausium ואחר-כך Ragusium; איטלקית Ragusa) היא עיר עתיקה, נמל לחוף הים האדריאטי ומרכז תיירותי פופולרי בדרום דלמטיה שבקרואטיה. העיר, שהייתה בעבר עיר-מדינה עצמאית ויריבתה של הרפובליקה של ונציה, משמשת כיום כבירת מחוז דוברובניק-נרטבה (Dubrovačko-neretvanska županija) ומושב של דיוקסיה קתולית. העיר חרתה על דגלה את הסיסמה "LIBERTAS" (חירות), וזכתה בכינוי "פנינת הים האדריאטי".
אטימולוגיה.
שמה הנוכחי של העיר בא מהמילה הסלאבית "Dubrava" (חורש) שמקורה במילה הסלאבית העתיקה "Dub" (עץ אלון או חורשת עצי אלון), וזאת על שם דוברבה, כפר קטן ששוכן על הגבעות שמצפון לעיר העתיקה של דוברובניק, שנקראה באותה עת בשם רגוזה. גם כשרגוזה פרשה את חסותה על דוברבה, המשיכו תושבי דוברבה להשתמש בשמו הישן של הכפר, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפך שם זה לשמה הרשמי של העיר כולה.
עד מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר "רגוזה", שמה באיטלקית גם כיום. שם זה התפתח מהשורש היווני "xau" שמשמעותו "אסון" או "מורד" (ויש האומרים מהמילה היוונית ל"סלע"). ממילה זו בא השם הלטיני "לאוס" (Laus) או "לאוסה" (Lausa) שהתגלגל ל"לאוסיום" (Lausium), "ראוסיום" (Rausium), "רגוסיום" (Ragusium) ולבסוף "רגוזה" (Ragusa).
גאוגרפיה ואקלים.
העיר שוכנת לאורך מישור צר בן 6 ק"מ, בין שפך נחל רייקה (Rijeka) בצפון לכף סבטי יקוב (Sveti Jakov, "יעקב הקדוש") בדרום. מרכזה של העיר והנמל ברובע גרוז' (Gruž, איטלקית Gravosa) השוכן בבסיסו הצר של חצי האי לאפאד (Lapad). באזור זה שוכנים מרבית בתי המלון של העיר. העיר העתיקה, ששטחה כרבע קמ"ר, שוכנת מזרחה משם בין הרבעים פולצ'ה (Polče) ופילה (Pile). מול חופי העיר העתיקה שוכן האי לוקרום (Lokrum) וממערב לה נמצא ארכיפלג אלפיטי (Elafiti) (ראו להלן).
בדוברובניק שורר אקלים ים תיכוני עשיר במשקעים - כ-1,250 מ"מ בממוצע בשנה, היורדים בעיקר בחודשי החורף. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 9 מעלות צלזיוס בחורף ל-25 מעלות צלזיוס בקיץ.
היסטוריה.
מייסוד העיר עד התקופה הוונציאנית (1205).
העיר נוסדה בתחילת המאה ה-7, לאחר ששבטים סלאבים ואווארים הרסו את העיר הרומית אפידאורום (Epidaurum) אשר שכנה כ-15 ק"מ דרומית מזרחית לדוברובניק, במקום בו נמצאת כיום צאבטט (Cavtat, איטלקית Ragusavecchia - "רגוזה העתיקה"). חלק מניצולי העיר הקימו את הכפר לאוס או לאוסה (Lausa) באתר שבו שוכנת כיום דוברובניק. לפי סברה אחרת חרבה אפידאורום לראשונה בידי הגותים כבר בשנת 265, והיישוב החדש קם במאה ה-3, מאות שנים לפני שאפידאורום חרבה באופן מוחלט.