ב-1811 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס כאחד התומכים הבולטים במקרה הראשון של הטיה בקביעת מחוזות בחירה. פיצולו של מחוז אסקס לשני מחוזות בחירה לסנאט המדינה, הוביל ליצירת המושג "גֶ'רימנדרינג", וקראונינשילד, שהפסיד בבחירות לסנאט המדינה שנערכו שנה קודם לכן כשמחוז אסקס היה מחוז בחירה אחד, הציג את מועמדותו במחוז הבחירה החדש שגבולותיו הותוו כך שציבור המצביעים בו ייתן את קולותיו לנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית על פני נציג המפלגה הפדרליסטית. קראונינשילד זכה במושב בסנאט המדינה בפער של שמונה קולות בלבד. בשנה שלאחר מכן הפסיד קראונינשילד את מושבו בסנאט על רקע ביקורת קשה שנמתחה בעיתונות על תופעת הגֶ'רימנדרינג.
מזכיר הצי.
בינואר 1815 מונה קראונינשילד לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית, משרה שאחיו ג'ייקוב כמעט ומונה אליה עשר שנים קודם לכן. הוא ניהל את מעברו של הצי ממצב מלחמה למצב שלום בשנים שלאחר מלחמת 1812. מהלכים אלו כללו את יישום מערכת הניהול של מנהלת הצי ובניית מספר אוניות קו שהיווה את עמוד השדרה של הצי שהשתפר לאין ערוך. הוא גם ניהל את האסטרטגיה ואת המדיניות הימית עבור המלחמה הברברית השנייה .
חבר בית הנבחרים.
לאחר סיום תפקידו כמזכיר הצי ב-1818 שב קראונינשילד לעסקיו הפרטיים ופוליטיקה של מסצ'וסטס ובשני התחומים הוא עשה חיל. בנוסף לשתי תקופות כהונה בבית המחוקקים של מסצ'סטס, הוא נבחר לארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1823–1831.
משפחתו.
ב-1 בינואר 1804 נשא קראונינשילד לאישה את מרי ברודמן, בתם של פרנסיס ומרי ברודמן. יחד הם הביאו לעולם שלושה בנים ושלוש בנות. נכדתו, פרנסס "פאני" קדוולדר קראונינשילד, נישאה לג'ון קווינסי אדמס השני, נכדו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. הוא גם היה סב-סבו של מי שכיהן גם הוא כמזכיר הצי בשנים 1929–1933, צ'ארלס אדמס. צאצא נוסף שלו היה בן בראדלי, העורך הראשי של העיתון וושינגטון פוסט בין השנים 1968–1991.
בנג'מין קראונינשילד נפטר בבוסטון ב-1851 ונטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת שהייתה בשירות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובתקופת מלחמת העולם השנייה הועברה לסירוגין אל הצי המלכותי הבריטי, אל הצי המלכותי הקנדי ואל הצי הסובייטי.
ארגון ישראליז - (ISRAEL-is)
נצרות סורית
נצרות סורית היא המונח הנפוץ למספר כנסיות נוצריות, שמקורן באוכלוסייה הנוצרית דוברת הארמית-סורית במזרח התיכון בין המאות הרביעית לשביעית, שהשפה הסורית עודנה משמשת בליטורגיה שלהן. למרות הבדלים תאולוגיים וריטואליים ניכרים, זרמים אלו חולקים מורשת וזהות משותפת, בייחוד תרגום הפשיטתא של הביבליה. הנצרות הסורית כוללת את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, הכנסייה המארונית, הכנסייה הסורית הקתולית, הכנסייה הכשדית הקתולית, הכנסייה האשורית, הכנסייה הסורית-מלברית הקתולית וזרמים נוספים. בסך הכל, למעלה מעשרה מיליון נוצרים חברים בכנסיות סוריות.
הכנסיות הסוריות השונות נחלקות לפי הקומוניון שהן משתייכות אליו בין זרמים אוריינטליים, "נסטוריאנים" (אף על פי שכינוי זה איננו מדויק) וקתוליים. הן מפוצלות גם לפי המנהג הכנסייתי, בין אלו שנוהגות לפי הנוסח הכשדי (כלדאי) המזרחי, לבין אלו הנוהגות לפי הנוסח האנטיוכי המערבי. הבדל זה נובע מהחלוקה הקדומה בין הניבים המזרחיים והמערביים של השפה הארמית-סורית; הראשון שימש בעיראק ובסביבותיה, והשני במערב סוריה ובדרום טורקיה. מספר כנסיות אימצו נוסחים אחרים. תפוצתן הגאוגרפית משתרעת על המרחב דובר-הסורית ההיסטורי – בימינו, שטחי לבנון, סוריה, דרום טורקיה, עיראק וצפון-מערב איראן – ועל חוף מלבר שבהודו, בו התבססה נוכחות של הכנסייה הפרסית הנסטוריאנית במאה השמינית. יש להן פזורת מהגרים ברחבי העולם שצמחה במאה ה-19 וה-20, וגדלה מאוד עקב מלחמת עיראק ומלחמת האזרחים בסוריה. ארמית סורית משמשת כשפה הליטורגית, אם כי ברמות משתנות: בזרמים השונים נוספו אליה גם יוונית, ערבית, מלאיאלאם ושפות אחרות.
הנצרות התפשטה בסוריה ובמסופוטמיה כבר במאה השנייה, והמוקד הנוצרי הקדום אנטיוכיה מוזכר עוד בספר "מעשי השליחים". אנטיוכיה הייתה אחד מחמש הפטריארכיות בפנטארכיה הקדומה, ומרכזה של אסכולה תאולוגית רבת-השפעה. במאות אלו נערך תרגום הפשיטתא של הברית הישנה והברית החדשה, וכותבים כמו אפרים הסורי, אפרהט, יצחק מאנטיוכיה ובלאי איש כלקיס הותירו מורשת ספרותית המשותפת לכל הכנסיות שקמו במרחב. הפילוגים הגדולים במאה הרביעית והחמישית יצרו פיצול קבוע ומחריף בתוך הנצרות דוברת-הארמית. נידויו וגינויו של נסטוריוס בוועידת אפסוס ב-431 הוביל לכך שהדוגלים בכריסטולוגיה אנטיוכית התבססו בשטחי האימפריה הסאסאנית, שכנסייתה הייתה עצמאית אך לא נפרדת לגמרי מזו הביזנטית. כך קמה כנסיית המזרח (שכונתה "נסטוריאנית", על אף שהכריסטולוגיה שלה שאבה בעיקר מתאודור ממופסואסטיה ולאו דווקא מנסטוריוס). לאחר ועידת כלקדון ב-451, סירבו רבים במזרח הקיסרות הביזנטית לקבל את הדוקטרינה החדשה שאומצה בה. במאה השישית, הנהיג יעקב בר-אדעי את הלא-כלקדונים (שגונו כ"מונופיזיטים") בסוריה והקים למעשה את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
במאה השביעית והשמינית, כנסיית המזרח ביססה נוכחות חזקה בחוף מלבר שבהודו; הנוצרים המקומיים, שמייחסים עצמם עוד לשליחותו של תומאס הקדוש באזור, הם הודים אתניים אך משתמשים בארמית כשפת התפילה. בלבנון התבססה עוד במאה החמישית היררכיה דוברת-סורית מקומית תחת נזיר בשם מארון הקדוש, שהייתה מלכיתית-אורתודוקסית בתחילה. ב-1182, בהשפעת הצלבנים, הם קיבלו את סמכות האפיפיור וכך התהוותה סופית הכנסייה המארונית. כל הכנסיות אלו התפצלו, נאבקו בינן לבין עצמן, וחלקן אימצו את הקתוליות בתור אוניאטים. ב-1552 התפלגה הכנסייה הכשדית הקתולית, שנעשתה אוניאטית, מתוך כנסיית המזרח. הכנסייה בהודו התפצלה ב-1559 בין רוב שביכר לקבל את הקתוליות של הכובשים הפורטוגזים (כיום קיימות במלבר מספר כנסיות קתוליות-מזרחיות נפרדות המשתמשת עדיין בארמית) לבין מיעוט שנותר באמונתו הקודמת; בשל חולשת כנסיית המזרח, עליה נמנו במקור, הם נאלצו להתאחד עם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית. ב-1964 התפצלה כנסיית המזרח בין הכנסייה האשורית לבין "כנסיית המזרח הקדומה".
מרינה קרבצ'נקו
מרינה קרבצ'נקו (באוקראינית: Кравченко Марина ; נולדה ב-19 במאי 1975) היא טניסאית שולחן ומאמנת טניס שולחן.
קרבצ'נקו הייתה סגנית אלופת אירופה בטניס שולחן לנשים בשנים 1987 ו-1988, אלופת אירופה קבוצתית ב-1989, 4 פעמים אלופת אוקראינה בשנים 1990, 1991, 1992 ו-1994, אלופת המכביה בכל הקטגוריות ב-1993 ו-9 פעמים אלופת ישראל ומחזיקת גביע המדינה בשנים 1996 עד 2004 ו-2008.
ביוגרפיה.
קרבצ'נקו נולדה ב-1975 בחלק של ברית המועצות שבשנות האלפיים הוא בשליטת אוקראינה. היא החלה לעסוק בטניס שולחן בגיל שבע וחצי, כשאביה היה מאמן נבחרת אוקראינה. בשנת 1993 היא הגיעה לישראל כמשתתפת במכביה הארבע-עשרה, וזכתה בכל המדליות בטניס שולחן לנשים. במכביה הכירה את בעלה לעתיד, מאמן נבחרת ההיאבקות של ישראל, בוריס וינוקורוב, ששכנע אותה לעלות לישראל. בישראל נרשמה קרבצ'נקו למועדון בנצרת עילית וכעבור שנתיים עברה לבית"ר ראשון לציון.
קבוצת מוביסטאר
קבוצת מוביסטאר (באנגלית: Team Movistar)
היא קבוצת אופני כביש ספרדית מסבב ה-UCI World Tour. הקבוצה מתמחה בעיקר בתחום הגרנד טורס, היא ניצחה בטור דה פראנס עם פדרו דלגדו (1988), מיגל אינדוראין (1991, 1992, 1993, 1994, 1995) ואוסקר פריירו (2006), בג'ירו ד'איטליה עם מיגל אינדוראין (1992, 1993), נאירו קינטנה (2014) וריצ'רד קאראפאס (2019). ובוואלטה אספנייה עם פדרו דלגדו (1989), אברהם אולנו (1998), אלחנדרו ולוורדה (2009) ונאירו קינטנה (2016). הקבוצה נוסדה ב-1980 והיא אחת מהקבוצות המקצועניות הוותיקות ביותר בעולם, ובמשך השנים השתנתה והחליפה שמות בהתאם.
ספונסרים.
הקבוצה נתמכת כלכלית על ידי חברת הטלקומוניקציה מוביסטאר מאז שנת 2011. שגם משמשת כספונסרית של קבוצת מוביסטאר–ימאהה המוטורית.
היא רוכבת על אופני קניון .
היסטוריה ופעילות.
הקבוצה קמה בשם "ריינולדס" בשנת 1980. בשנותיה הראשונות הייתה קבוצה קטנה שמיעטה לנצח בזירה הבינלאומית, אך ב-1988 ערכה את הפריצה הגדולה שלה, כשניצחה עם פדרו דלגדו את הטור דה פראנס, בנוסף לניצחון הכללי, דלגדו גם ניצח את הקטע ה-13 במרוץ. ב-1989 דלגדו רשם עבור הקבוצה הישג בכיר נוסף, כשניצח את הוואלטה אספנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הקבוצה ביססה את עצמה כאחת מקבוצות הגרנד טורס הבכירות בענף עקב ניצחונותיו של מיגל אינדוראין בטור דה פראנס (1991, 1992, 1993, 1994, 1995) ובג'ירו ד'איטליה (1992, 1993). אינדוראין רכב בכל הקריירה המקצועית שלו בקבוצה, ופרש בתום 1996 מרכיבה מקצועית.
ב-1998, אברהם אולנו, רוכב הקבוצה, שיחזר את ההישג של דלגדו עשר שנים קודם לכן וניצח את הוואלטה אספנייה. הקבוצה רשמה בוואלטה מרוץ מאוד מוצלח, כשניצחה חמישה קטעים (ארבעה עם חוזה מריה חימנז ואחד עם אולנו).
הגרנד טור הבא שהקבוצה ניצחה בו היה הטור דה פראנס ב-2006, לאחר פסילתו של פלויד לאנדיס, אוסקר פריירו, שסיים במקור במקום השני, ניצח במרוץ.