התזמורת שכנה באופן רשמי ב"קרנגי הול" עד ל-1962, עת עברה למעונה הנוכחי ב"דייוויד גפן הול", כחלק מלינקולן סנטר. ביוני 2003 הודיעה הפילהרמונית על תוכניות לשוב לקרנגי הול בשנת 2006. הלחץ השפיע, ולינקולן סנטר הסכים בסופו של דבר לשדרוג רבים משירותיו כדי להחזיק בתזמורת. הודות לשיפורים המובטחים, החליטה התזמורת, בסופו של דבר, להישאר ב"דייוויד גפן הול".
יחידת נגני כלי הנשיפה ממתכת בתזמורת זו נחשבת בעיני רבים, באופן מסורתי, לסקצייה הטובה ביותר בעולם, משום שמנגנים בה אמנים מפורסמים, ובהם נגן הטרומבון ג'ו אלסי , נגן קרן היער פיליפ מאיירס ובעבר ניגן בה החצוצרן פיל סמית' .
אסה-פקה סאלונן היה מלחין הבית של הפילהרמונית עד 2018.
המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא המנצח והכנר ההולנדי יאפ ואן זביידן.
דונה ויליאמס
דונה ויליאמס (באנגלית: Donna Williams; אוקטובר 1963 - 22 באפריל 2017) הייתה סופרת ואמנית אוטיסטית בתפקוד גבוה ילידת אוסטרליה, שהשתייכה לתרבות האוטיסטית.
יצירתה.
ספרה הראשון הוא "אף אחד בשום מקום" (1992). ספרה השני הוא "מישהו איפשהו" (1994), המספר על הוצאת ספרה הראשון ואיך הדבר שינה את חייה. ספריה האוטוביוגרפיים הבאים הם "כמו צבע לעיוור" (1996), ו־"גן עדן של יום יום" (2004).
כתבה גם מספר ספרי הדרכה בנושא אוטיזם:
כן כתבה הקדמות לספרים נוספים בנושא אוטיזם, ועסקה בהקמת פורטל אינטרנט למציאת תעסוקה עצמאית לאוטיסטים, בשם www.auties.org.&lt;br&gt;
חייה האישיים.
ב־9 בדצמבר 2000 נישאה באנגליה לכריס סמואל (יליד ויילס, 1969). בסוף 2002 הם עברו לגור במולדתה, אוסטרליה. סמואל עובד כאחראי מערכות ורשתות בחברה הוויקטוריאנית למחשוב מתקדם . בנוסף הוא עוסק במערכות לינוקס ורשתות אלחוטיות, וסייע לרעייתו בתחזוק האתר auties. דונה ויליאמס נפטרה מסרטן ב-2017.
התזמורת הסימפונית של בוסטון
התזמורת הסימפונית של בוסטון (באנגלית: Boston Symphony Orchestra) נמנית עם המפורסמות בתזמורות העולם. היא נודעת בייחוד באיכות קבוצת כלי הקשת שלה. משכנה הקבוע הוא "בוסטון סימפוני הול", אולם קונצרטים הנחשב לאחד המשובחים בעולם.
היסטוריה.
התזמורת נוסדה בשנת 1881 על ידי הנרי לי היגינסון בבוסטון, מסצ'וסטס. בהמשך היו לה כמה מנצחים ידועי שם, בהם ארתור ניקיש משנת 1889 עד 1893 ופייר מונטה מ-1919 עד 1924, שהוציא לתזמורת שם של בעלת צליל "צרפתי", דעה שהשתמרה במידת מה עד עצם היום הזה. עם זאת, שרביטו של סרגיי קוסביצקי הוא שהקנה לתזמורת את עיקר פרסומה.
בניצוחו של קוסביצקי הופיעה התזמורת בשידרוי רדיו קבועים וקבעה את משכנה הקיצי בטנגלווד, שם ייסד קוסביצקי את מרכז ברקשייר למוזיקה (כיום מרכז המוזיקה טנגלווד). קוסביצקי גם הזמין הרבה יצירות חדשות ממלחינים בולטים, בהן הסימפוניה הרביעית מאת סרגיי פרוקופייב וסימפוניית תהילים מאת איגור סטרווינסקי. התזמורת עם קוסביצקי גם ניגנה בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לתזמורת מאת בלה בארטוק, שגם הוא הוזמן על ידי קרן קוסביצקי.
בשנת 1949 החליף שארל מינש את סרגיי קוסביצקי. בניצוחו הופיעה התזמורת לראשונה מעבר לים. בשנת 1962 החליף אותו אריך ליינסדורף, שפינה את מקומו בשנת 1969 לויליאם שטיינברג.
בשנת 1973 לקח סייג'י אוזאווה את התזמורת לידיו, וסגנונו עתיר הרגש עשה אותו תוך זמן קצר לאחד המוזיקאים האהובים ביותר על תושבי בוסטון. הוא נשאר המנצח הראשי עד שנת 2002, תקופת הכהונה הארוכה ביותר של מנצח בתזמורת הסימפונית של בוסטון. החליף אותו ג'יימס לוויין, המנצח הראשון יליד אמריקה במשרה זו.
הכנר הווירטואוז וילי הס היה כנר ראשי משנת 1904 עד 1910.
שלוחה של התזמורת הסימפונית של בוסטון היא תזמורת הטיילת של בוסטון, שנוסדה בשנת 1885 ומנגנת מוזיקה קלאסית קלה ופופולרית יותר.
עם הסימפונית של בוסטון ועם תזמורת הטיילת שלה מופיעה, ביצירות כוראליות חשובות, מקהלת פסטיבל טנגלווד. המקהלה, שארגן בשנת 1970 המנהל המייסד, ג'ון אוליבר, מורכבת ממאתיים חמישים זמרים מתנדבים. לפני יצירת המקהלה, וזמן מה לאחר מכן, נעזרה התזמורת לעיתים קרובות במקהלות של אוניברסיטת הרווארד ושל רדקליף.
ססיל דה מיל
ססיל דה-מיל
אפתה
אַפתָה (או אפטה; Aphtha) היא כיב (פצע פתוח) קטן יחסית בחלל הפה. בלשון עממית ידועות האפתות, המטרידות חלק נכבד מהאוכלוסייה, כפצעי ויטמינים או כפצעים לבנים בפה. פצע זה רגיש למגע(בין אם דרך הלשון או דרך האצבע) ועלול להכאיב בחשיפה למגע.
תסמינים.
כ-60% מהאוכלוסייה סבלו מאפתה לפחות פעם אחת בחייהם; כ-10% מתושבי ישראל סובלים מהתופעה באופן כרוני, אזי מכונה המחלה RAS (ראשי תיבות של Recurrent Aphthous Stomatitis, "תסמונת אפטוטית חוזרת" ; סטומטיטיס הוא שם כולל לכמה סוגים של כיבי פה).
אנשים רבים עלולים להתבלבל בין אפתה לסוגים אחרים של כיבים בפה כגון הרפס, סרטן הפה וגם פקעיות הטעם (פפילות)
האפתות אינן מידבקות. לפני הופעת האפתה, חש האדם בדרך כלל מין דגדוג או עקצוץ במקום בו תופיע. האפתה מתפתחת תוך מספר ימים, ותמיד נעלמת מעצמה בין שבעה לעשרה ימים לאחר הופעתה (ובמקרים קיצוניים - חודש) ללא השארת צלקת. קוטרה של האפתה נע בין כמה מילימטרים לסנטימטר אחד (אפתה גדולה ומטרידה במיוחד מכונה ברפואה אפתה מז'ור, Aphthous major); צבעה לבן-ורדרד-צהבהב, שוליה אדומים וצורתה אליפטית בדרך כלל.
האפתה גורמת לכאב רב במגע עם הלשון והשיניים, ומקשה על האכילה, השתייה והדיבור. לעיתים גורמת האפתה לנפיחות של קשרי לימפה בלסת, דבר המקנה תחושה מוטעית של כאב שיניים. כאב רב נגרם גם כשהאפתה באה במגע עם מלח בישול ועם חומרים חומציים; החולה חש כאב עם אכילת מזונות מלוחים, חומץ ופירות ומיצי הדר.
מכאיבות יותר הן אפתות המופיעות על הפרנום (Frenum, בעברית: רסן - הרצועות הדקות המחברת את פנים הלחיים לחניכיים).
גורמים.
הגורם לאפתות טרם הוברר באופן נחרץ. כמה השערות הועלו:
טיפול.
אין תרופה לאפתות, אך הן כאמור נעלמות מעצמן מספר ימים לאחר הופעתן. קיימים מספר טיפולים, אשר בחלקם מביאים להקלה (שנויה במחלוקת) במחלה, ובחלקם מהווים טיפולים תסמיניים (סימפטומליים), אשר מפחיתים את הכאב הנגרם על ידי האפתה אך לא מביאים לריפויה.
כטיפול מונע יש לשמור באופן קפדני על היגיינת פה, ולהימנע מלגעת בפה באצבעות מלוכלכות. צריכה של מספר חומרים חסרים (ראו לעיל: "גורם מטבולי") עשויה למנוע אפתות. החלפת משחת השיניים (במיוחד לכזו שאינה מכילה SDS; באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו להופיע בשוק משחות שיניים רבות שעל אריזתן מצוין כי אינן מכילות SDS) והחלפת סתימות אמלגם בסתימות מחומר אחר (פתרון דרסטי ויקר עבור רוב האנשים) עשויות למנוע אפתות. ישנה טענה שמציצה יומית של טבלית המכילה פרופוליס מפחיתה משמעותית את הסיכוי להופעת האפתה.
קיימות מספר משחות אשר ברובן מאלחשות (מרדימות) במידה זו או אחרת את אזור האפתה ומקלות על הכאב. מספר חולים מעידים על האצת קצב ריפוי האפתה כתוצאה משימוש במשחות אלו, אך ייתכן שמדובר בתופעה פסיכוסומטית. בישראל נמכרות משחות כאלו תחת השם המסחרי אורלמדיק ואפתגון ג'ל. יש לציין כי משחות אלו אינן מחליפות מעקב של רופא שיניים או טיפול יסודי.
שטיפת הפה במי חמצן (מימן על-חמצני, H2O2) או בתמיסות אנטיספטיות אחרות מחסלת ביעילות מיקרואורגניזמים בפה, וכן כאלו שנלכדו באפתה; הדבר עשוי לזרז את ריפויה ולמנוע זיהומים משניים. גם שטיפת הפה במלח, או זריית גרגרי מלח ישירות על האפתה - אף כי הדבר כרוך בכאב רב - עשויים לסייע בריפוי האפתה, במיוחד בימים הראשונים להופעתה. מספר חולים מדווחים על הקלה משמעותית באמצעות שטיפת הפה בחליטת פרחי קמומיל מספר פעמים ביום. טיפול אלטרנטיבי נוסף הוא שטיפת חלל הפה בחלב עיזים על פי מחקר שנערך נמצא כי אכן חלב עיזים תורם לשיפור תסמיני אפתה, ישנן טענות שצריך לשתות את החלב היישר מהעטין, אך מחקר שנערך בישראל בעזרת תרבית תאים אנושיים שנחשפו לווירוס ממשפחת ההרפס הגורם לאפתות ולחלב עיזים העלה את ההשערה כי חלב עיזים מפוסטר יעיל נגד הווירוס בדומה לחלב לא מפוסטר (הישר מהעטין) ועל כן הוא עדיף (חלב לא מפוסטר עלול לגרום לזיהומים). עם זאת אנשים רבים האלרגיים למוצרי חלב עיזים מפתחים אפתות בחשיפה אליהן, ולכן טיפול זה עלול לגרום להחמרת המצב באנשים אלו. לאלחוש אזור האפתה ניתן להשתמש בקרח, הגורם להקלת הכאב למשך כמחצית השעה (זמן אותו ניתן לנצל לאכילה).
טיפולים אחרים מבוססים על סתירת עודפי חומצה באזור האפתה באמצעות חומרים בסיסיים, דבר המביא להקלת הכאב. ניתן לשטוף את הפה בתמיסת סודה לשתייה (נתרן מימן פחמתי, NaHCO3) או בתכשירים נגד צרבת. קיימות מדבקות (אותן ניתן לרכוש בבתי מרקחת) אשר עשויות חומר אכיל; המדבקה מכסה את האפתה ומקלה על הכאב; היא מתמוססת לאחר מספר שעות.
את כל התכשירים שלעיל ניתן להשיג ללא מרשם רופא. במקרים קיצוניים, בהם מופיעות מספר אפתות גדולות ומכאיבות במיוחד, יש להיוועץ ברופא. הלה עשוי לספק מרשם לאנטיביוטיקה או לסטרואידים. משחות שונות מכילות סטרואידים (ועל כן מחייבות מרשם רופא) ויוצרות שכבה דביקה המכסה את האפתה ומונעת מגע איתה ובכך מונעת כאב, ועשויה לזרז את קצב הריפוי של האפתה. כמו כן עשוי הרופא לספק מרשם למספר תכשירים חזקים לאלחוש האפתה וכן לתמיסת חומצה גופרתית (H2SO4), שמחסלת זיהומים שנוצרו על הפצע ומשאירה על האפתה שכבת כיסוי המפחיתה זיהום מחודש, עד להחלמה הטבעית. לחיטוי מקומי של האפתה באמצעות התמיסה שיעורי הצלחה גבוהים.