סנגר המשיכה לחפש אחר אמצעי מניעה טובים, פשוטים וזולים יותר. מכון מחקר שהקימה מימן את פיתוח ההתקן התוך רחמי, ובו גם החלה עבודה על אמצעי מניעה הורמונליים שהובילו לפיתוח הגלולה למניעת הריון. ב-1959 הקדיש לה דוקטור גרגורי פינקוס דו"ח על המצאת הגלולה למניעת הריון. סנגר נפטרה ב-1966, כשנראה היה כי הגלולה למניעת הריון פותרת את בעיית ההריונות הבלתי רצויים, לפחות בעולם המערבי.
דעותיה.
מיניות.
סנגר הושפעה מהפסיכולוג האנגלי הבלוק אליס. בעת ביקורה באירופה, בשנת 1914, פגשה סנגר את אליס ואימצה את השקפתו כי מיניות היא כוח עוצמתי ומשחרר. רעיונות אלו חיזקו את תפיסתה בנוגע לאמצעי מניעה - הם יאפשרו לנשים ליהנות מיחסי מין ללא חשש מהיריון לא רצוי. כמו כן, סנגר האמינה שחשוב לדון במיניות ואמצעי מניעה בצורה פתוחה ומכבדת. היא קיבלה גם את השקפתו של אליס שמניעת הריון היא עניין המחייב פגישה עם רופא ושדיאפרגמה היא אמצעי המניעה הבטוח ביותר.
סנגר התנגדה למתירנות מינית שעל פי תפיסתה הוגדרה מספר רב של משגלים. היא כתבה: "לכל גבר ואישה נורמליים יש את הכוח לשלוט ולכוון את הדחף המיני שלהם. גברים ונשים שיש להם שליטה בדחפים המיניים ומשתמשים כל הזמן במוח שלהם, חושבים לעומק והם לעולם לא חושניים". היא התנגדה לאוננות והאמינה שלנשים יש את היכולת לשלוט בדחפים המיניים שלהן, ועליהן להשתמש בשליטה זו כדי להימנע ממין מחוץ ליחסים מוסדרים. עם זאת, סנגר לא התנגדה להומוסקסואליות ושיבחה את אליס על כך שהבהיר שלא כל ההומוסקסואלים סוטים וכמו שאדם נולד עם צבע עיניים שונה, כך יש סוגים שונים של מבנים.
אאוגניקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סנגר פעלה להעלאת המודעת בצורך החברתי להגבלת הילודה אצל משפחות חסרות אמצעים ועיקור של הסובלים ממחלות נפש מסוימות. היא טענה שהאמידים והמשכילים מקימים משפחות קטנות יותר, בעוד שהעניים, הלא משכילים, חסרי גישה לאמצעי מניעה ומידע על מניעת הריון מקימים משפחות גדולות. בתפיסתה זו הייתה חפיפה עם האאוגניקנים. הם האמינו כי יש "לסייע במירוץ למיגורם של הלא כשירים". אך היא נבדלה הם בכך שאאוגניקנים טוענים שמחויבותה הראשונה של האישה היא למדינה ואילו סנגר טענה שמחויבותה של האישה לעצמה. על פי אלכסנדר סנגר, סנגר לא תמכה אאוגניקה שלילית או חיוביות משום שלא היה לה ולאנשים בתקופתה את מידע מדעי מספק בנושא. מקורות אחרים טוענים, שהיא תמכה באאגניקה שלילית שמטרתה לשפר את התכונות התורשתיות האנושיות באמצעות התערבות חברתית על ידי צמצום הרבייה של מי שנחשבו כלא כשירים.
סנגר לא הסתירה את השקפותיה על שליטה בילודה ושיטות אחרות להשבחת הגזעים והחברה. בינואר 1932 פרסמה סנגר את תוכניתה לשלום (my way to peace). עיקרי התוכנית כללו: הפחתה הדרגתית של הילודה, העלאת רמת האינטליגנציה של האוכלוסייה, עיקור כפוי של אוכלוסיות מסוימות ותמיכה כללית באלו שמוכנים לעבור עיקור, סגירת שערי ארצות הברית בפני זרים "רפי שכל", "לא שפויים", "אנשים עם פיגור", "שוטים", חולי עגבת ואפליפסיה, פושעים, זונות מקצועיות ואחרים ובניית חוות חקלאיות בהם "האוכלוסיות הייחודיות" יעבדו תחת פיקוח.
הפלות.
מרגרט סנגר התנגדה להפלה והבדילה אותה ממניעת הריון, כאשר זו האחרונה היא זכות יסוד של נשים, שהראשונה היא פשע מביש. בשנת 1916, כשפתחה את המרפאה הראשונה שלה למניעת הריון, היא השתמשה ברטוריקה תקיפה נגד הפלות. בפליירים שהפיצה לנשים כתבה "אל תהרגי, אל תיקחי חיים, אלא תמנעי."
ארבע האמיתות הנאצלות
ארבע האמיתות הנאצלות (בסנסקריט: चत्वारि आर्यसत्यानि "catvāri āryasatyāni") הן בסיס הבודהיזם. תבנית ארבע האמיתות הנאצלות היא הדהרמה כפי שלימד גאוטמה בודהה. לכל אחת מן האמיתות משויכת משימה שאותה ניתן להשלים באופן מעשי.
ארבע האמיתות.
האמיתות הן:
ניתן להסביר את ארבע האמיתות באמצעות משל לתחום הרפואה, כפי שמקובל לתאר ברפואת האיור ודה:
דוקהה.
האמת הנאצלת הראשונה של הקיום היא הסבל השזור בתוכו; דחק (סטרס), מועקה, חוסר נחת, חוסר שביעות רצון, או היעדר-סיפוק. בכתבים הקנוניים (דוגמת הסאטיפטהאנה) מוזכרות חוויות לידה, זקנה, מוות, צער, אבל, כאב, מצוקה, ייאוש, מגע/התקשרות עם מושאים לא אהובים, ופרידה ממושאים אהובים, כגורמים מרכזיים המפגישים עם סבל זה. גורם נוסף הוא ההצמדות לחמשת הסקהנדות ("מצרפים", "מצבורים") וההיאחזות בהן - גוף, צורה וחומר; חוויות חושיות; תפישות קוגניטיביות; תגובות מותנות (רגשיות ופיזיות כאחד); ומצבי תודעה.
המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח הבנה מעמיקה ומלאה אודות מהות הסבל, והבאתה לידי שלמות.
סמודיה.
האמת הנאצלת השנייה עוסקת במקור הסבל והדחק: הכמיהה למושאי התשוקות (טנהא, מילולית: צימאון), הכמיהה להמשיך ולהתקיים בעולם (סמסרה, מלכודת ההתהוות המותנית של חוויות בתודעה), והכמיהה להפסיק מלהתקיים בעולם. ההשתוקקות להעלים את הסבל נתפשת גם היא כגורם סבל בפני עצמו.
המשימה המשויכת לאמת זו היא נטישה לצמיתות הן של ההשתוקקות והן של הדחייה, המהווות את שני צדדיו של אותו המטבע.
נירודהה.
האמת הנאצלת השלישית עוסקת באפשרות להכחדה מלאה, סופית ומוחלטת של כל סבל או דחק מהחוויה המודעת. ניתן לטהר את התודעה באופן מושלם מכל תאווה, תשוקה, סלידה, אשליה או בורות.
המשימה המשויכת לאמת זו היא הגשמתה, המסמנת את ההגעה לנירוואנה, ואת ההארה שנלווית אליה.
מרגה.
האמת הנאצלת הרביעית היא שישנה דרך לשחרור מכל סבל: הדרך המתומנת הנאצלת, בה מתוארים שמונה עקרונות חיים ההופכים את האדם המאמץ אותם לאדם נאצל. המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח עקרונות אלו בחיי האדם (מוסר, ריכוז וחכמה), והבאתם לידי שלמות.
אבי רונצקי
הגט מקליווא
פרשת הגט מקלֵיוֶוא הייתה מחלוקת הלכתית בדבר כשרותו של גט, שהסעירה את העולם הרבני באירופה בשנים 1766–1767. המחלוקת עסקה במקרה שבו חתן, ששפיות דעתו הייתה מוטלת בספק, ברח מיד לאחר החתונה בנמקו שהוא חש את עצמו בסכנה גדולה, ולשם כך גירש את אשתו. עלה חשש שבעת הגירושין הוא היה במצב נפשי בעייתי, שבעטיו הוא מוגדר כשוטה שגירושיו אינם תקפים. המחלוקת ההלכתית נבעה משאלת הגדרתו של החתן כשפוי, שכן אדם שאינו שפוי אינו יכול לגרש, אולם היא חרגה מגדר הדיון ההלכתי המצומצם, הציתה סכסוך נרחב בין רבנים ובין קהילות שונות, וחשובי רבני הדור התערבו בה. כתבים שנכתבו בעת הפרשה נחשבים מקור חשוב לעיסוק בסוגיות שוטה ובהגדרתו בכלל, גם מעבר לדיון המקומי בפרשה.
סיפור המעשה.
בשנת 1766 (ה'תקכ"ו) השתדך בחור בשם יצחק (איציק) בן אליעזר נייבורג ממנהיים עם נערה בשם לאה בת יעקב גונצהויזן מבון (שתי הערים בגרמניה של ימינו). תאריך החתונה נקבע ליום ח' באלול באותה שנה. לקראת החתונה באו הכלה ומשפחתה למנהיים ונפגשו עם החתן. בבוקר שלאחר המפגש, אמו של החתן, שהוטרדה ממצב רוחו, שאלה אותו האם הוא מצא בה פגם כלשהו, אך הוא השיב לה שהוא מודאג בשל עניינים כספיים הקשורים לחתונה. בימים שלפני החתונה ובחתונה עצמה התרשמו הנוכחים ממצב רוחו הקודר של החתן, אך עם זאת, הוא התנהג באורח שקול ונראה מיושב בדעתו. החתונה נערכה ביום רביעי, כמתוכנן, והחתן נשא דברים ואף אכל לשובע בסעודת ליל שבת, בניגוד להוראת רופאו שלא להרבות באכילה. למחרת בבוקר, בשבת, לקח החתן את כסף הנדוניה והסתלק מהעיר בלי לומר דבר לאיש. ביום ראשון, לאחר חיפושים, נמצא החתן בעיירה סמוכה. את הכסף שמר בידיו ורק שילם על האירוח לבעל הבית שבו שהה. לאחר שהושב לביתו התעלף, וכשהתאושש ונחקר לפשר מעשיו, סירב לנמק את בריחתו. הוא רק הסביר כי נפל עליו פחד מוות במנהיים ולכן ברח. החתן נרגע לכמה ימים, אך בין המחותנים התפתח סכסוך כספי, ולאחר שיושב הסכסוך בידי רבי שמעון קופנהגן (רב מקהילתה של הכלה וקרוב משפחה שלה), החליטו כל הצדדים שהזוג הצעיר ייסע עם משפחת הכלה לבון, וקיוו כי שינוי המקום ייטיב גם את מצב רוחו של החתן, שהיה חשש כי לקה בטירוף.
שבעת ימי המשתה הסתיימו, ועד השבת הבאה הגיעו האנשים לבון. במוצאי שבת פנה החתן לרבי שמעון קופנהגן והודיע לו כי הוא מוטרד מיחסה של אשתו אליו, וכן שהוא נמצא בסכנה גדולה בבון והוא חייב לעזוב מיד את המדינה ולעבור לאנגליה. בשל כך ביקש לגרש את אשתו כדי שלא להשאירה עגונה. בהתייעצות עם הוריה הסכימה הכלה לגירושין, כדי שלא תישאר עגונה. מכיוון שבבון לא היה בית דין המוכר על ידי השלטון, ובדיסלדורף הסמוכה לא הסכים החתן להתגרש משום שרבים ממכריו היו מצויים בה, הוחלט שהגירושין יתקיימו בעיירה קליווא שבדרך להולנד, שבה התכוון החתן לעבור בדרכו לאנגליה. רבה של קליווא באותו זמן היה הרב ישראל ליפשיץ (בנו של ר' אליעזר אב"ד דאפטא, מחבר הספר "דמשק אליעזר" על מסכת חולין, וסבו של הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש "תפארת ישראל"). הרב שוחח עם כל הצדדים ובאותו יום סידר את הגט. לפי טענת הרב ליפשיץ, החתן דיבר ביישוב הדעת ובהיגיון, ולא נראה כלל כמי שלקה בנפשו. לאחר שסודרו גם העניינים הכספיים והחתן הסכים להחזיר את כל כספי הנדוניה, שבו הכלה ומשפחתה לביתם, והחתן נסע לאנגליה והחל לעסוק במסחר.
הפולמוס בין הרבנים.