בין שתי מלחמות העולם קמו מרבית התנועות ה'בלאו וייס', ה'י.י.ו.ב', 'קדימה','ברית הפועלים' ו'הבונים', שהתקרבו לרעיון חלוצי. ה'קאמראדן' התחילה כתנועה בעלת אופי מתבולל רך חלק ממנה, ה'ורקלויטה' הגיע לציונות ואף ייסד בארץ את קיבוץ הזורע. אך התנועות הבולטות התגבשו בתקופה זו בגרמניה ובפולין והיו 'השומר הצעיר', 'מכבי צעיר', 'בית"ר' ו'בני עקיבא'.
עם עליית הנאצים לשלטון היוו תנועות הנוער היהודיות אלטרנטיבה חברתית לנערים אשר גורשו או הושפלו בשל היותם יהודים.
השלטונות הנאצים ראו בתנועות הנוער מסגרות שמכוונות להגירה ממזרח אירופה, ולכן אף היו רצויות בשלבים המוקדמים של המלחמה. ואמנם, אישרו לתנועות להמשיך את פעילותן אך תחת מסגרת כוללת שנקראה 'החלוץ' והייתה תחת פיקוחם התמידי. לתנועת 'החלוץ' עד שנת 1940 אף אישרו לקיים את מוסד חוות ההכשרה אשר הכשירו את חבריו לעלות ארצה ולהתמודד עם עבודה קשה.
מגמת ההגירה היהודית מזרחה העלתה דילמה אצל הנוער החבר בתנועות. האם להיפרד מהוריהם, לרדת למחתרת ולקיים שם את התנועה, או לנסוע עם הוריהם ל'מזרח' (שיתברר להם כאל מחנות מכל הסוגים) שם היו האנשים השבורים בנפשם ובגופם.
במזרח אירופה.
בולט במיוחד כוחן של תנועות הנוער במזרח אירופה, בהשפעתן על חבריה ועל הקהילה היהודים בכלל. בין מלחמות העולם, תנועות הנוער היהודיות במזרח אירופה מנו כ-100,000 חברים. מכיוון שיעדן של התנועות היה התיישבות בארץ ישראל המתאכלסת לאיטה, חבריה ראו בשהותם באירופה מעיין תקופת מעבר, וכגופים נמנעו ממעורבות פוליטית פעילה. אך חבריה שחתרו לצדק בחייהם השאירו חותם על הקהילה היהודית באשר עשו.
תנועות הנוער פרצו את המעגל היהודי, ועל ידי כמיהתם לשינוי ערכי של בני אדם יצרו תרבות המשלבת בין תשוקותיהם לפשטות, לטבע, לספורט ולחברותא ובין ערכי היהדות שבזרמים מסוימים בחברה היהודית הפכו למושא לזלזול. כך שתנועות הנוער שאבו את ערכיהן מתוך הקיים אך יצרו ממנו משהו רלוונטי ומחודש. רוב התנועות אינן השתייכו לזרם פוליטי אחד או אחר בצורה נאמנה, אלא יצרו דרך פוליטית משלהם שדרכה בחנו את המתרחש בחברה.
עם הזמן נוצר מסלול חינוך המתאים לכל גיל, שבסופו בוגרי התנועות נשלחו לקיבוצי הכשרה ברחבי אירופה להכינם נפשית וגופנית לתנאים בארץ, ומשם ארצה לישב את הקיבוצים. וכך, בשונה ממערב אירופה, תנועות הנוער לא היוו רק שותפות חולפת לזמן קצר אלא הנחת יסודות לדרך חיים משותפת.
במזרח אירופה בתקופת השואה.
עם פרוץ המלחמה החל פרק חדש בחייהן של תנועות הנוער.
בחודשים הראשונים, ככל הגופים היהודים, גם תנועות הנוער סבלו ממבוכה והתפרקות. השליחים מהארץ, אלו שהיו אחראיים לתיאום העלייה – חזרו ארצה. מנהיגי התנועות, כמו גם מנהיגי המפלגות והמוסדות היהודים יצאו מזרחה אל עבר השטח שנפס בידי ברית המועצות, אך לא בדומה לשאר המוסדות היהודיים, הוחלט בהנהגת תנועות הנוער להשיב מספר ממנהיגיה להקמת התנועה מחדש בשטחי הכיבוש הגרמני, דבר שדורש להתאים את אופי הפעילות למחתרתי. בין החוזרים נמנים אנשים כמו מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן וצביה לובטקין שלימים יהיו ממנהיגי הארגון אי"ל ומרד גטו ורשה.
ככל הגופים המחתרתיים, גם תנועות הנוער שינו את אופן פעילותן, אך בניגוד למרבית הגופים הגדולים, הודות לתאים הקטנים (הקבוצות) שבהן פעלו התנועות, הצליחו לשמור על האינטימיות והייחוד של תנועות הנוער.
חיי היום-יום בגטו.
באווירה כללית של אוזלת יד והתפרקות המוסדות הקיימים, הצליחו התנועות להישאר מסגרות ערכיות ואיתנות. לאחר ה"התארגנות מחדש" בלטה בעיקר האינטנסיביות של פעילות התנועות, הן פרסמו את מרבית העיתונות החשאית בגטאות, הן קיימו מסגרות לימוד כתחליף לבית הספר (גימנסיה דרור), סמינרים, כינוסים ופעילויות רעיוניות.
התנועות גם הפעילו רשת קשר שהורכבה בעיקר מנערות, קשריות, שנעו באופן בלתי חוקי, תוך זיוף מסמכים ותעודות, וסיכון חייהם, בין הגיטאות וכך קישרו בין הארגונים המחתרתיים בגטאות השונות, ויצרו מערכת של הברחת נשק ומזון לגטאות.
בשלבים הראשנים של מעורבות תנועות הנוער בחיי הגטאות, לא חתרו התנועות להנהגת כלל הגטו.
חברי תנועות הנוער היו מתנגדים ידועים לשיטת הפעולה של רבים מהיודנראטים. הם מחו מול מדיניות שפגעה בשכבות החלשות, וגרסו כי קיומה היא כניעה עיוורת לצווי הגרמנים. אך רבות מהתנועות ראו לעצמן מניע אחר לפעולותיהן: הכנת הנוער למשימות שיהיו לו לאחר המלחמה.
תנועות הנוער עד תחילת הפתרון הסופי לא היוו אלטרנטיבה אמיתית להתארגנויות אחרות בגטו, מבחינת הבנתם את המציאות והעשייה בתוכה. אלא היו חלק ממערך החיים של קהילה ומהמאבק על אורח חיים תרבותי בגטו.
התפנית.
המהפך הגדול בחשיבה ובמשמעות של תנועות הנוער נבעה מהתפנית שחלה בגורל כל היהודים וראייתו באומץ. עם תחילת השמועות על רצח ההמונים החלו בגטאות ויכוחים בקשר למשמעות ורצינות הדברים, אך בעיקר על הצעדים שצריכים להינקט בעקבותיהם. בווילנה הובעה לראשונה מראשי תנועות הנוער הערכת מצב לעניין, "הכרוז לנוער החלוצי – אבא קובנר" שאמר שכל הנשלחים מהגטו לא יחזרו ושהפתרון היחידי הוא התנגדות.
הדברים לא היו מבוססים על עובדות אלא על קריאה חברתית של המצב בחברה הגרמנית והיהודית.
דבר זה רק חיזק את הזלזול ואת חוסר ההסכמה עם קריאתן של תנועות הנוער.
בגטאות הגדולים, לרוב בהנהגתם של היודנראט, לא האמינו שיכול לקרות מצב בו הנאצים פותחים ברציחות המוניות מתוך מניעים אידאולוגים. מנהיגי הגיטאות לרוב האשימו את השמועות בהתפרעויות בלתי נשלטות באזורים רנדומליים. הגישה הכללית בהנהגת הגטאות הייתה שככל שהיהודים יהיו יותר יעילים בעבודתם כך הנאצים לא ירצו להיפטר מהם ויתייחסו אליהם ביד יותר נדיבה. בהנהגת הגטאות אף האשימו את תנועות הנוער בכך שהתנגדות תמית אסון קולקטיבי על הגטו ושרבים ימותו באשמתם.
תנועות הנוער החליטו לעשות מעשה, והתכוננו לפעילות התנגדותית. עמדת התנועות לנעשה הרבה פעמים התנגש בעמדת היודנרט, ואף פעמים אחדות הגיעה לעימותים אלימים.
לקראת סיום פעילותם של הגטאות תנועות הנוער היוו חלופה אמיתית להנהגה ערכית שלוקחת אחריות על החברה, בעיקר בגטו ורשה, ודאגו להסברה על ההתנגדות, נשק ממחתרות אחרות וכדומה...
התנגדות.
היעד שאימצו ארגוני הלחימה היה מרד או התנגדות חמושה בתוך הגטו, וזאת עם הידיעה שכל הלוחמים יפלו בקרב. אף על פי שבמקומות מסוימים הוקמו שני ארגוני לחימה על רקע פוליטי, אך בשום תקופה אחרת ובשום מסגרת לא הגיעו הגופים השונים לאחדות ושיתוף פעולה כה נרחב. במקומות שהיה זה יעד ריאלי, כוונו המאמצים להצלה. המלאה והגדולה בתוכניותיהם שיצאה לאור הייתה התקוממות בגטו ורשה באפריל 1943, שבה ניתן להזכיר את ארגון העל שהקימו התנועות למטרה זו- האי"ל, הארגון היהודי הלוחם והאצ"י - ארגון צבאי יהודי, המחתרת הרוויזיוניסטית. בגטאות אחרים לדוגמת וילנה וביאליסטוק רווחה התפיסה שלפיה יתנהל המאבק ערב לפני הגירוש הסופי, ולא נפסלה האפשרות שאחריו יסוגו הלוחמים ליערות וימשיכו את מאבקם עם הפרטיזנים. בקרקוב בחרו להוציא את הפעולות אל מחוץ לגטו כדי לא לסכן את תושביו.
בערי זגלמביה הושם הדגש על ניסיונות בריחה לסלובקיה הקרובה. מחוץ לפולין הכבושה התארגנו תנועות הנוער דווקא להצטרפות לשורות הפרטיזנים ולא לאקטים בתוך הגטאות.
במדינות השונות.
בבוהמיה ובמורבייה.
עם כיבוש שאריות צ'כוסלובקיה בידי הנאצים וחלוקתה ל'הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה' ולמדינת סלובקיה העצמאית השתנתה הקהילה היהודית. סילוקם של הנחשבים יהודים על פי חוקי הגזע היה מהיר יחסית באזורים אלו- דבר שאיחד את הקהילה היהודית מאוד. שכן, היה עליה לדאוג לחבריה.
תנועות הנוער גדלו, ואף היו לגורם אקטיבי בחברה. פעולותיהן השליכו לא רק על הנוער אלא על החברה כולה.
מרכז 'החלוץ' עסק בהדרכה של עשרות פלוגות הכשרה חקלאיות בעיקר, ותיאם בין התנועות לארגוני העלייה.
המחלקה ל'עליית הנוער' לא רק ארגנה את עלייתם של ילדים ונוער אלא גם הכשירה צעירים לעלייה, והקימה בתי ספר של המועמדים לעלייה.
תנועת 'תכלת לבן', הוותיקה בתנועות אשר השתייכה לנצ"ח (נוער ציוני חלוצי), קיימה קשר הדוק עם הקיבוץ המאוחד בארץ.
ב'חלוץ הצעיר' היו חברים רבים בהכשרות, וגם הוא היה קשור עם נצ"ח והקיבוץ נמאוחד.
תנועת 'אל-על' הייתה קרובה ל'תכלת לבן' ואף היא הצטרפה לנצ"ח.
ה'שומר הצעיר', שהייתה תנועה צעירה יחסית בחלקים האלו, שמה דגש בחינוכה על היסוד המעמדי – חברתי, ועל העלייה ארצה במסגרת ה'קיבוץ הארצי'.
תנועת 'מכבי צעיר' התפתחה אחרי איחודה עם תנועת 'גורדוניה' לאחת מהתנועות הגדולות, והדגישה בחינוכה את הפנייה להתיישבות ביישובי 'חבר הקבוצות'.
תנועת 'בני עקיבא' שארגון הגג שלה היה 'החלוץ המזרחי'.
על אף הוויכוחים האידאולוגים היה שיתוף הפעולה בין התנועות מרשים. התנועות נפרדו רק זמן קצר לפני יציאת קבוצות ההכנה לטרזיינשטט.
תחילת הכיבוש הנאצי.
בתחילת הכיבוש ראו הגרמנים את תנועות הנוער כארגון המעודד הגירה ולכן נתנו להם לפעול באין מפריע. אך באמצע 1940 נאסרה הפעילות של התנועות ככל הארגונים הציונים ונאסר על קיומם של בתי ספר. ההוראה ירדה למחתרת ותנועות הנוער נרתמו גם הן למשימה.
ב-1941 בחרו הגרמנים בעיירה טרזיינשטט למקום ריכוזם של היהודים, ויעקב אדלשטיין, ממנהיגיה הבולטים של ה'חלוץ', לקח על עצמו את המשימה מתוך אמונה שעבודה בשביל הגרמנים תציל את היהודים ממוות.