הרובה היה בשימוש נרחב בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, אם כי ייצור רובים חדשים פחת במידה ניכרת. עם ניצחונו של הצבא האדום הוקמה ועדה בשנת 1924 לבחינת מודרניזציה ברובה, שעד אז היה בשירות כבר כארבעה עשורים. מסקנות הוועדה הובילו לייצור דגם 1891/30 שהותקנו בו כוונות מטריות עם מגן על הכוונת הקדמית, קוצר הקנה, הותקן כידון רובה חדש ונערכו שינויים נוספים. עד 1945 יוצרו כ-17 וחצי מיליון רובים מדגם זה.
בשנת 1932 אומץ המוסין-נגאן גם כרובה צלפים, והיה בשימוש הצלפים של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. וסילי זייצב התפרסם בשימוש בו. הרובה זכה למוניטין כעמיד ואמין ביותר, מדויק וקל לאחזקה. דגמי מוסין-נגאן של צלפים הם פריט מבוקש בקרב אספנים, בעיקר בארצות הברית. למרות היותו רובה פשוט וישן מאוד, הוא היה מדויק מאוד לזמנו ומסוגל לקבץ בדיוק של 1.0 דקת קשת, דיוק שגם היום עומד בתקן של רובי צלפים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק ייצור הרובה, וברית המועצות הוציאה אותו מהשירות בהדרגה לטובת ה-AK-47 (קלשניקוב) והדרגונוב. הוא עדיין היה בשימוש בארצות רבות, ובהן מצרים (בה יוצר תחת השם "ריאד"), שם שימש את הצלפים המצריים בתעלת סואץ במלחמת ההתשה.
במלחמת רוסיה-אוקראינה הנשק ראה שימוש מחודש כנשק אישי של כוחות הרפובליקות המורדות במזרח אוקראינה, שנלחמות לצד רוסיה.
הברווז
הברווז הוא דמות בדיונית שיצר המאייר דודו גבע בספריו, בטורי הקומיקס ובמדורי העיתונות שלו.
עם השנים ואהדה שזכה לה, הפכה דמותו של הברווז לסמל המפורסם ביותר של עבודתו ופועלו של גבע ואף, יש שיגידו, למעין אלטר אגו שלו.
בעיתון "חדשות".
הברווז הופיע לראשונה במסגרת עבודתו של גבע במקומון הירושלמי "כל העיר", ולאחר מכן בספרו של גבע "דרדר במדבר" (1983). רק בשנת 1984, עם תחילת עבודתו של גבע - אמן קומיקס הידוע אז מעבודתו המשותפת עם קובי ניב במקומונים "העיר" ("יוסף ואחיו") ו"כל העיר" ("אהלן וסהלן") ובסדרת ספרי "מגוחך" (1981-1983) - בעיתון "חדשות", קיבל הברווז את מלוא תשומת הלב. ב"חדשות" מונה גבע לאייר את הקריקטורה היומית, הפותחת את העיתון, אך במקום איור הקריקטורה המוכרת העוסקת בענייני אקטואליה, החליט גבע להמירה לריבוע קומיקס בשם "שירת הברווז" - איור פשוט, לרוב במבנה קבוע, שאינו עוסק כלל בענייני השעה הבוערים.
הברווז, הדמות הבולטת, המואנשת והכמעט-יחידה במדור הקומיקס, תואר במספר סיטואציות, לרוב מורבידיות: בכלוב עם אריה, עם אסופת ברווזים בדרך לשחיטה, אצל הקצב ולבסוף אף בביתה של האם המבשלת. כל יום בשבוע תוארה אחת מהסיטואציות בשילוב מפנה מסוים, הן בבועות הדיבור של הדמויות והן במבנה ובסדר הדמויות.
הברווז התקבל מיד על ידי קוראי העיתון בכלל (ועל ידי אוהבי דודו גבע בפרט), ומידית הפך לסמל הבולט ביותר לאישיותו ולעבודתו של גבע. ב-1986 הופיע הברווז בגיליון יום העצמאות המיוחד של העיתון, כאשר הוא יושב במקומו של נשיא המדינה.
ההשוואה המיידית, שנעשתה על ידי אוהבי דודו גבע, נעשתה בין דמותו הידועה "יוסף" ובין הברווז העדכני: עוד השוואה שנוצרה לאורך השנים היא בין גבע עצמו לברווז:
ספרים.
בניגוד ליוסף, הברווז כיכב כדמותו הראשית של גבע בשנות ה-90 של המאה ה-20, וזאת למרות הצהרתו בעיתון "מעריב": "אני מעביר את הברווז להקפאה עמוקה". בשנת 1992, לאחר תחקיר של שלוש שנים, שבהן חקר על ברווזים מקטעי עיתונות, ספרים וראיונות, הוציא גבע את הספר "הברווז", וזאת לדבריו כדי "לחתום את תקופת הברווזים בחיי". הספר כלל קטעי עיתונות שונים, קטעים כתובים, סיפורי קומיקס ארוכים ואיורים קצרים (אסופות של מדורי "שירת הברווז" מעיתון "חדשות").
בשנת 2002 חזר הברווז לתודעת קוראי "הארץ" במדור "שתיקת הברווז" שנערך, אויר ונכתב על ידי גבע במקומון התל אביבי "העיר", ולאחר מכן גם במסגרת ספר הנושא את אותו השם (2005). במדור הנוכחי קיבל הברווז הופעה שונה מקודמתו, האופטימיות שאפיינה אותו נעלמה כליל וזאת התחלפה בדמותו של תל אביבי מריר ולא-יוצלח.
סכסוכים.
לא רק הצלחה הביא הברווז לגבע, אלא גם סכסוכים וקשיים. בינואר 1992, עם הוצאת ספרו "הברווז", תבעה חברת "וולט דיסני" את גבע על שימוש בדמותו של דונלד דאק ללא רשותם, כאקט של הפרת זכויות יוצרים. בספר, מופיעה דמותו של דונלד דאק בסיפור "מובי דאק" בעת קיום יחסי מין עם שתי תרנגולות. לטענת "דיסני", הדבר פוגע בערכי המשפחה אותם מייצגת החברה. גבע הפסיד במשפט, חויב בהוצאות של 10,000 שקלים והוכרח לפרסם את הספר ללא דונלד דאק.
עוד סכסוך שנוצר בגלל הברווז היה כשגבע התארח בתוכנית הטלוויזיה של מרב מיכאלי, "שישי חי". כשניסו השניים לבשל ברווז, שיצא לבסוף שרוף, אמר גבע "יש לשלוח את הברווז הצלוי ליד ושם". אמירה זו גררה תלונות רבות והנהלת "שידורי קשת" החליטה שלא תארח את גבע יותר במסגרת שידוריה.
אולם, לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005, שידרה "קשת" את ראיונו האחרון של גבע. רוב אמצעי התקשורת שהתייחסו למותו ורוב ההספדים, נכתבו תחת הכותרת "מותו של הברווז".
הוקרה.
ב-15 באפריל 2008 יזמה משפחתו של גבע לצד שותפים לעשייה, כגון יובל כספי, עידו שמי ועופרה רודנר, את פרויקט הברווז על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ותמיכתה של העירייה. הדמות, העשויה מבד בלון, וגובהו עשרה מטרים, הוצבה על פינת גג הבניין. את הרעיון להצבת הברווז על גג העירייה הגה גבע עוד בשנת 2003, יחד עם קבוצת "מדינת תל אביב" , כאקט של הפיכת העיר למלאת שמחת חיים ורוח אמנות חופשית, שמתעלה על הממסד. הצבת הדמות מהווה את פתיחת חגיגות המאה לעיר תל אביב. משכנו העתידי הקבוע של בלון הברווז הוא מוזיאון הקריקטורה והקומיקס בחולון. ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת הברווז על גג העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, ובהשתתפות קורין אלאל, "ג'ירפות", חמי רודנר, "מרסדס בנד", שלומי שבן, "דפנה והעוגיות", נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקת "הקריות" ו"הדג נחש".
בחודש ספטמבר 2008 העניק ראש העיר רון חולדאי לברווז תואר "אזרח כבוד של העיר תל אביב-יפו" בטקס שנערך בלשכתו. בטקס בו נכחו בני משפחת גבע השתתפה גם בובה מתנפחת מוקטנת של הברווז, דומה לזו שהוצבה על גג העירייה, והעירייה הנפיקה עבורה באופן מיוחד תעודת תושב רשמית.
ב-17 בספטמבר 2009 הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב, ומתחתיו הכיתוב "תמיד אופטימי" .
לב תל-אביב
קלאוס בארבי
בוקיצה שעירה
בוקיצה שעירה (לשעבר: אולמוס שעיר; שם מדעי: "Ulmus canescens") הוא עץ נשיר ממשפחת המישיים.
מאפיינים.
לאולמוס עלים אסימטריים ופרחים חסרי עלי כותרת, דו מיניים. עונת הפריחה היא בחודש מרץ. הפרי הוא כנפית קרומית.
תפוצת העץ בארץ ישראל היא בנחל עירון, נחל צלמון ובכרמל. העץ נדיר יחסית ומופיע ברשימת הצמחים מוגנים בישראל על פי החוק.
יוג'ין סרנן
יוג'ין אנדרו "ג'ין" סרנן (באנגלית: Eugene Andrew Cernan; 14 במרץ 1934 – 16 בינואר 2017) היה אסטרונאוט אמריקאי במשימות ג'מיני 9, אפולו 10 ואפולו 17 של נאס"א. היה האדם האחרון שהלך על פני הירח.
ראשית חייו והשכלה.
סרנן נולד ב-14 במרץ 1934 בשיקגו, אילינוי לאבא ממוצא סלובקי ואמא ממוצא צ'כי. הוא קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מאוניברסיטת פרדו ב-1956 ומוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית מבית הספר של הצי האמריקאי במונטריי, קליפורניה. ב-1978 השלים סמינר בכלכלת נפט וניהולו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שירות צבאי.
בשנת 1956 החל את שירותו בצי על סיפון ה-USS Saipan. באוקטובר 1956, לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פרדו, נכנס לבית הספר לטיסה של הצי. בתום הכשרתו, בדצמבר 1957, הוצב בטייסות התקיפה 26 ו-112 בתחנת האוויר הימית במיראמר, קליפורניה, ולאחר מכן למד בבית הספר לבוגרים של הצי. הוא הגיע לדרגת אלוף-משנה (קפטן) בצי האמריקאי.
שירות בנאס"א.
היה בין 15 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר 1963. היה טייס במשימת ג'מיני 9. במהלך משימה זו שהה שעתיים ועשר דקות בפעילות חוץ רכבית, והיה לאמריקאי השני שביצע הליכת חלל.
לאחר מכן היה טייס הגיבוי של ג'מיני 12, וטייס הגיבוי של מודול הירח של אפולו 7.
אפולו 10.
בטיסתו השנייה לחלל, היה טייס מודול הירח של אפולו 10.
אפולו 10 הייתה המשימה המאוישת הרביעית בתוכנית אפולו ושוגרה ב-18 במאי 1969. משימה זו הייתה השנייה שהקיפה את הירח, וכללה חללית אפולו בתצורה מלאה, תא פיקוד ושירות ונחתת ירח. המשימות העיקריות של המשימה היו לבחון את תפקוד הצוות, רכב החלל ומתקני תמיכת המשימה בזמן משימה ירחית. משימה זו כללה את כל הפעולות שבוצעו לאחר מכן באפולו 11, למעט הנחיתה על הירח. ב-22 במאי 1969 נכנסו תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן אל רכב הנחיתה הירחי והפעילו את רקטות השליטה של תא השירות על מנת להפריד את חלליתם מחללית אפולו. רכב הירח נכנס למסלול נמוך, בגובה מינימלי של 15.6 קילומטר מפני הירח. בזמן ההפרדה, כל מערכותיו נבדקו, כולל תקשורת, הנעה, בקרת כיוון ורדאר. חללית הנחיתה על הירח ותא הפיקוד נפגשו שוב והתחברו 8 שעות לאחר שנפרדו. בסך הכול בוצעו 31 הקפות של הירח.
לאחר משימת אפולו 10 היה מפקד הגיבוי של אפולו 14.
אפולו 17.
בטיסתו השלישית לחלל, היה מפקד החללית של אפולו 17, האחרונה במשימות אפולו ששוגרה, ב-6 בדצמבר 1972. סרנן הוא האסטרונאוט ה-11 שהלך על הירח, והאחרון שעזב את פני הירח (האריסון שמיט נכנס לחללית לפניו).