כאשר נערכו לבסוף בחירות ב-1993, שוב בעזרת הקהילה הבינלאומית, ניצח אנג'-פליקס פאטאסה בסיבוב הראשון. קולינגבה היה במקום הרביעי אחרי גואמבה ודאקו. בסיבוב השני, פאטאסה זכה ב-53% מהקולות מול גואמבה. מרבית תמיכתו של פאטסה הגיעה מרשויות בצפון-מערב המדינה ותומכיו של גואמבה הגיעו מהדרום ומהמזרח.
מעבר לכך, מפלגתו של פאטאסה- התנועה לשחרור אנשי מרכז אפריקה (MLPC), זכתה ברוב פשוט אך לא רוב מוחלט בפרלמנט, ולכן פאטאסה נזקק לשותפים לקואליציה. פאטאסה הוריד את הדרגות הצבאיות של הנשיא הקודם- קולינגבה במרץ 1994 ולאחר מכן האשים מספר שרים לשעבר בפשעים אחדים.
חוקה חדשה אושרה ב-28 בדצמבר 1994 והוכרזה ב-14 בינואר 1995. אולם לחוקה הזו, כמו לאלו שקדמו לה, לא הייתה השפעה רבה על הפוליטיקה. בין השנים 1996–1997, האמון ההולך והפוחת של הציבור בא לידי ביטוי באי יציבות מדינית. שלוש התקוממויות נגד ממשלת פאטאסה היתלוו בהרס נרחב של רכוש ומתיחות קיצונית על רקע אתני. ב-25 בינואר 1997, נחתמו הסכמי השלום בבנגואי ונפרסו כוחות אפריקאיים באזור. הנשיא לשעבר של מלאווי- אמדו טומני טורה, היה למתווך הראשי בהסכמים והוא תיווך את כניסת המורדים לשעבר לתוך הממשלה ב-7 באפריל 1997. הכוחות האפריקאיים הוחלפו לאחר מכן על ידי חיילי משמר השלום של האו"ם. בבחירות של 1998, מפלגתו של קולינגבה זכתה ב-20 מתוך 109 מושבים בפרלמנט. ב-1999, למרות כעס ציבורי נרחב בקרב העירוניים על שלטונו המושחת, זכה פאטאסה בבחירות חופשיות ונבחר לנשיא לקדנציה שנייה. ב-28 במאי 2001, הסתערו מורדים על מבנים אסטרטגיים בבנגאוי בניסיון הפיכה כושל. הרמטכ"ל, אייבל אברו והגנרל פראנסיס נדג'אדר ביידה נורו למוות, אך פאטאסה השיב את כוחו בעזרת 300 חיילים של מנהיג המרד ז'אן פייאר במבה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וחיילים מלוב.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל, מיליציות נאמנות לפאטאסה רצו לנקום במורדים בשכונות רבות בעיר הבירה בנגאוי, התוצאה הייתה הרס של הרבה בתים ועינויים ורציחות של מתנגדים רבים. לבסוף פאטאסה החל לחשוד שהגנרל פרנסואה בוזיזה מעורב בניסון הפיכה נוסף נגדו ובוזיזה ברח עם כוחותיו לצ'אד. ב-25 באוקטובר 2002, בוזיזה שילח מתקפת פתע נגד פאטאסה, אשר שהה מחוץ לארצו. כוחות מלוב וכ-1,000 חיילים של ארגון המורדים של במבה מקונגו, לא הצליחו לעצור את המורדים, אשר תפסו את השלטון ובכך הצליחו להדיח את פאטאסה.
2002 עד 2013 - שלטונו של בוזיזה.
פרנסואה בוזיזה הצליח להשעות את החוקה והציג קבינט חדש אשר כלל את רוב סיעות האופוזיציה. אייבל גואמבה, נעשה סגן נשיא, הדבר הקנה לממשלתו החדשה של בוזיזה תדמית חיובית. בוזיזה הקים מועצת מעבר לאומית רחבה כדי לנסח טיוטה לחוקה חדשה והכריז שהוא יפרוש וירוץ בבחירות כאשר חוקה חדשה תאושר. דו-שיח לאומי נערך מ-15 בספטמבר עד 17 באוקטובר 2003. חוקה חדשה אושרה בדצמבר 2004 לאחר משאל עם. במאי 2005 בוזיזה זכה בבחירות הוגנות. מאז עלייתו לשלטון, בוזיזה החזיר בצורה משמעותית את הסדר לבנגאוי ולחלקים אחרים במדינה והביע רצון לקדם שלום ברפובליקה, לחזק את הכלכלה ולשפר את מצב זכויות האדם.
יציבות מלאה עדיין לא הושגה באזור וחלקים במדינה עדיין נמצאים מחוץ לשליטת הממשלה. האו"ם ממשיך להחזיק משלחת לקידום שלום בעיר הבירה.
בפברואר 2006, היו דיווחים של אלימות מתרחבת בצפון הרפובליקה. אלפי פליטים ברחו מבתיהם ונכלאו באש צולבת של הקרבות בין כוחות הממשלה למורדים. מעל ל-7,000 בני אדם נמלטו לצ'אד השכנה. אלו שנשארו ברפובליקה העידו שכוחות הממשלה הרגו בצורה שיטתית גברים ובנים אשר נחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים.
2013 ואילך.
ב-24 במרץ 2013, מורדים השתלטו על ארמון הנשיא בבירת המדינה, בנגי, ובוזיזה נמלט אל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
האשליה הגדולה
האשליה הגדולה (בצרפתית: La Grand Illusion) הוא סרט משנת 1937 שביים במאי הקולנוע ז'אן רנואר (1894–1979), בנו של האמן פייר-אוגוסט רנואר, והוא נחשב על ידי מבקרים והיסטוריונים של הקולנוע כאחת מיצירות המופת של הקולנוע הצרפתי וכסרטו האהוב ביותר של רנואר. התסריט נכתב על ידי רנואר ושרל ספאק והוא נחשב לאחד מהסרטים הבולטים של הריאליזם הפואטי. בארצות דוברות האנגלית יצא הסרט תחת הכותר Grand Illusion.
אודות הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-1937 וזכה לתשבחות. בשנת 1970 נכלל הסרט ברשימות רבות כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
בשנת 1938 היה האשליה הגדולה לסרט הראשון בשפה הזרה שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. הסרט זכה לפרסים כסרט הטוב ביותר בשפה הזרה מאגודת מבקרי הקולנוע של העיר ניו יורק ומחבר הנאמנים הלאומי של המבקרים ב-1938.
לאחר זכיית הסרט ב-1937 בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה כ'מופע האמנותי הטוב ביותר', הצהיר שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי הוא אויב קהל הקולנוע מספר אחת והורה להחרים ולהשמיד את עותקיו. ב-1 באוקטובר 1940 נאסר הסרט להקרנה על ידי משרד התעמולה של הרייך. ב-1940, בזמן שהצבא הגרמני פלש לצרפת, תפשו הנאצים את העותקים והתשלילים של הסרט, בעיקר בגלל אופיו האנטי-מלחמתי ומה שפורש כביקורת אידאולוגית על גרמניה של ערב מלחמת העולם הראשונה.
במשך שנים רווחה הסברה כי העותקים הושמדו בפשיטת כוחות האוויר של בעלות הברית בשנת 1942, שהשמידו מעבדה מובילה מחוץ לפריז. ב-1958 התגלו מחדש העותקים של הסרט ושוחזרו על מנת להפיצם מחדש בתחילת שנות השישים. אז התגלה כי התשליל המקורי לא הושמד, אלא נשלח לברלין על מנת לשמרו בארכיב של הרייך.
בזמן כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית ב-1945, היה ארכיב הרייך באזור הרוסי. כתוצאה מכך נשלחו התשלילים ביחד עם סרטים רבים אחרים לארכיב הסרטים הסובייטי במוסקבה. התשלילים הושבו לצרפת בשנות השישים. אולם, היות שאיש לא חשב שהתשלילים המקוריים שרדו, הם נותרו לא מזוהים במחסן בסינמטק בטולוז במשך למעלה משלושים שנה. הם התגלו מחדש בשנות התשעים, כשהועבר אוסף הניטרט של הסינמטק לארכיב הסרטים הצרפתי ב-Bois d'Arcy. לאחר מכן, שוחזר התשליל המקורי והופק כ-DVD של ה-criterion collection.
תמצית העלילה.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, יוצאים לטיסה שני טייסים צרפתים: סרן דה בולדיו (פייר פרסניי) וסגן מרשל (ז'אן גאבן). מטרת הטיסה הייתה לבחון איתור מתצלומים מטושטשים של משימת סיור אווירית קודמת. הם נורו בידי הטייס והאציל הגרמני סרן פון ראושפטיין (אריך פון שטרוהיים). פון ראושפטיין מצהיר בעת חזרתו לבסיס כי הפיל מטוס צרפתי ומורה לאחד מן הכפופים לו לבדוק אם הטייסים הם קצינים, ואם כן, להזמינם לסעוד עמו ארוחת צהריים, טרם ישלחם כאסירים למחנה לשבויי מלחמה. במהלך הסצנה אנו למדים כי פון ראופנשטיין ובולדיו התוודעו זה אל זה בעברם - מובא תיאורה של ידידות, אם גם לא סולידריות, בתוככי המעמד העליון החוצה גבולות לאומיים.
דה בולדיו ומרשל מוצבים כאסירים בבית כלא לשבויי מלחמה, שם הם פוגשים ומתיידדים עם כמה מבני ארצם. מעט אחרי הגעתם הם לוקחים חלק בניסיון של חבריהם לחפור מנהרה מתחת למחנה כאמצעי להימלט. מיד כשהמנהרה מושלמת הם נאלצים להחליף מחנות, ומפאת מחסומי השפה אין ביכולתם ליידע את השבויים הבריטיים שבאו במקומם על קיומה של המנהרה.
במשך המלחמה מועברים בולדיו ומרשל למחנות שונים, והם מגיעים לבסוף לווינטרסבורן, כלא מבוצר השוכן בקרים. פון ראופנשטיין, שמאז פגישתם האחרונה נפצע בקרב והופך לנכה, הוא מפקד הכלא. וינטרסבורן, כך אומרים, היא מצודה בלתי ניתנת לבריחה. אולם, במהרה אנו לומדים שלבולדיו ולמרשל ישנה היסטוריה של ניסיונות בריחה עזי רוח.
בווינטרסבורן, בולדיו ומרשל פוגשים את רוזנטל (מרסל דליו), יהודי עשיר ששהה עימם קודם לכן בבית כלא אחר. השלושה מתכננים יחד את בריחתם. בולדיו שם לב לדרך בה מגיבים השומרים הגרמנים למצבי חירום וכך מגבש רעיון לבריחה. בולדיו מודה כי תוכניתם יכולה לשמש רק שניים, ומציע למשוך את תשומת לבם של השומרים הגרמנים כדי לאפשר למרשל ולרוזנטל להימלט. לאחר תסיסה בבית הסוהר מכנסים השומרים את כל העצירים בחצר המצודה, וקוראים בשמותיהם. כשמוקרא שמו של בולדיו הוא לא עונה והם מבינים שהוא נעדר. הוא דואג לכך שהשומרים ישימו לב לנוכחותו במרומי המצודה ומושך את השומרים למרדף אחריו. מרשל ורוזנטל מנצלים את ההזדמנות כדי לברוח דרך החלון.
ברצף האירועים הקדחתני שמתרחש אחרי כן, דוחקים פון ראופנשטיין ושומריו את בולדיו לפינה. פון ראופנשטיין מתחנן לפניו כי יסגיר עצמו. דה בולדיו מסרב, ופון ראופנשטיין יורה בו באי רצון. פון ראופנשטיין סועד את בולדיו ברגעיו האחרונים. בולדיו מבטא את הרהוריו האחרונים. הוא מקונן על כך שתועלתם לחברה כבני אצולה תסתיים כשתיגמר המלחמה. הוא אומר שהוא מרחם על פון ראופנשטיין שיצטרך למצוא את תכליתו בסדר החברתי החדש.
הסרט ממשיך בהימלטותם של מרשל ורוזנטל במסע בו הם חוצים את אזורי הכפר של גרמניה, בתורם אחר נתיב חזרה לצרפת. רוזנטל נפצע ומאט את השניים, ושני הגיבורים מוצאים מקלט באסם של אישה גרמניה בשם אלזה (דיטה פארלו) שהתאלמנה במהלך המלחמה. אלזה מטפלת בשני הנמלטים בעין יפה ומרשל מתחיל להתאהב בה. ברם, הוא ורוזנטל נאלצים לעזוב לשווייץ ומשם לצרפת, על מנת לשוב ולהילחם במלחמה. רגע לפני שמסתיים הסרט, פטרול של כיתת חיילים גרמנים מבחין בשני הנמלטים חוצים את העמק עטוי השלג. החיילים יורים לעברם ומחטיאים. אולם, מפקד הפטרול מורה לחיילים להפסיק לירות, מאחר שנדמה היה שהם חצו את הגבול השווייצרי הבלתי נראה בעמק מכוסה השלג המשתרע מתחתם.
נושאים פוליטיים והיסטוריים.