המלחמה נמשכה כשנתיים נוספות כשהרומים כבשו ולכדו את הערים הלטיניות זו אחר זו. שני קרבות מכריעים באנטיום ובצפון לאטיום הביא לסיום המלחמה. בקרב הראשון הרומים הביסו את כוחות הלאטינים הצפוניים שהונהגו על ידי טיבור ופראינסטה, כוח רומאי נוסף הביס את הערים הלאטיניות הדרומיות והוולסקים בקרב גדול ליד אנטיום בשנת 338 לפנה"ס.
תוצאות המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית.
הניצחון המכריע של הרומים על הלאטינים ועל בני בריתם הוולסקים והקאמפנים אפשר לרומא לגבש מחדש את המערכת הפוליטית בלאטיום. הברית הלאטינית פורקה, הסכם קאסיוס בוטל וכול צורה של שיתוף פעולה בין הערים הלטיניות השונות נאסרה (יש להניח שהצעד האחרון היה צעד זמני בלבד). שטחי אדמה נרחבים הופקעו מהערים החזקות שהתבלטו במרד כגון טיבור, פראינסטה, אנטיום וקאפואה. מספר ערים לטיניות איבדו את אזרחותם הלטינית שהוחלפה באזרחות רומית, שהבולטות ביניהם היו נומנטום ואריקיה, יחד עם טוסקלום שקיבלה אזרחות רומית עוד לפני פרוץ המלחמה. אזרחי ערים אלו נרשמו כחברים בשבטים הרומים ואדמותיהם נחשבו כאדמות רומיות.
הערים נפטה, סוטריום, סיגניה, אראדה, נורבה, סטיה וקירקי הוגדרו מחדש כמושבות לטיניות ומדיניות החוץ שלהם הוכפפה לרומא, אם כי הן נהנו משלטון עצמי נרחב ותושביהן היו בעלי זכות הגירה לרומא.
ערים לא לטיניות, וולסקיות אורונקיות וקאמפניות, שהובסו במלחמה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות, אם כי הזכויות שאזרחיהם קיבלו היו פחותות בהרבה מזכויות הלאטינים. השבטים הסידיקינים נאלצו כנראה לקבל את מרותם של הסאמניטים.
המכה החזקה ביותר הונחתה על הערים החזקות ביותר של לאטיום, במטרה ברורה של רומא למנוע מהם להוות סכנה עתידית. הערים טיבור, פראינסטה, קורה ולאווינים שמרו על עצמאותן, אך איבדו את כל הזכויות הלטיניות ושטחים נרחבים מאדמתן. אנטיום הייתה הנענשת הראשית של המלחמה, כאשר היא איבדה למעשה את עצמאותה, צייה פורק, אזרחיה לא יכלו עוד לעסוק בסחר ימי והוקמה בה, לראשונה, מושבה רומית (להבדיל ממושבה לטינית).
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום אפיינו את התנהלותה של רומא לאורך תהליך השתלטותה על איטליה:
עם ההשתלטות המדינית הסופית של רומא על לאטיום, החל גם תהליך מזורז של רומאניזציה, קרי השלטת התרבות הרומית על יושבי לאטיום, תהליך שהובל על ידי התפשטות הניב הרומאי, הלטינית.
עם שבירתה הסופית של הברית הלטינית שלטונה של רומא בלאטיום ודרום אטרוריה היה מוחלט ובלתי ניתן לערעור.
נדידה
טליתא קומי
טַלִיתָא קוּמִי הוא סיפור מן הברית החדשה, המספר על נס שביצע ישו בכך שהחיה מן המתים את בתו של ראש בית הכנסת יאיר. הוא מופיע בבשורה על פי מרקוס (ה: 43-21), בבשורה על פי מתי (ט: 26-18), ובבשורה על פי לוקס (ח: 56-40).
הסיפור בבשורות.
הסיפור מסופר מייד לאחר סיפור גירוש השד בארץ הגדריים. הסיפור הוא אודות בתו בת השתים עשרה של ראש בית כנסת, אשר שמו (לפי בשורת לוקס) יאיר. בת יאיר חלתה במחלה קשה ומתה. לפי המסופר הקים אותה ישו לתחיה במעשה ניסים, לאחר שאמר לה "טליתא, קומי!" (טְלִיתָא בארמית סורית: ילדה קטנה), כלומר "ילדה, קומי".
בבשורת מרקוס מצוין שבא אחד השרים, כלומר איש מכובד מאוד בקהילה היהודית, שבא לפני ישו, השתחווה לו והתחנן שיבוא ויניח ידו על בתו על מנת שתירפא. ישו נענה מייד והלך עמו. עד שישו הגיע לבית נפטרה הבת. לפי בשורת מתי ובשורת לוקס, האנשים שבאו מבית יאיר הודיעו ליאיר על מות בתו. הם רצו למנוע "טרחה המיותרת" מישו, שאותו כינו "מורה" ורחשו לו כבוד, מאחר שהיא כבר מתה, אין טעם שיבוא. ישו פנה אל ראש בית הכנסת ואמר לו "אל תירא רק האמן והיא תיוושע" וכך המשיך בדרכו לרפא ולהחיות את בת יאיר.
לאחר שישו הקים לתחייה את הילדה שאך זה נפטרה במילים "ילדה קומי", דרש שלא יוודע דבר החייאתה של בת יאיר לאיש. אך הדבר נפוץ בכל הארץ ונודע, לרבים.
בשורת מרקוס.
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת מרקוס:
בשורת מתי.
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת מתי:
בשורת לוקס.
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת לוקס:
הארות לסיפור.
בבשורת מתי מסופר ברצף הסיפור של החייאת בת יאיר, לעומת זאת בבשורות מרקוס ולוקס מוכנס סיפור נוסף באמצע - נס הריפוי של ישו את האישה שדיממה שנים רבות (האישה זבת הדם). כמו כן, ישו החיה מן המוות את הילדה תוך שהוא לא מרשה לאיש להיות נוכח בעת ביצוע הנס, להוציא את הוריה ואת תלמידיו הקרובים אליו ביותר - שמעון פטרוס, יוחנן ויעקב.
בשני המקרים של נסי הריפוי של ישו מדובר על האמונה הנדרשת ממי שחפץ להירפא, כתנאי הכרחי לריפוי. בשני המקרים נדרשה אמונה חזקה בכוחו של ישו לרפא באופן נסי, ויש קו ישיר המחבר בין יאיר ראש בית הכנסת לבין האישה שדממה ושנאמר לה אמונתך הושיעה לך.
הארמית שבסיפור.
זהו אחד מהמקרים של שימוש בארמית בברית החדשה. במקור היווני מופיעה הקריאה טליתא קומי בתעתיק ואחריה פירושה ביוונית, וכך גם בתרגומי הברית החדשה לשפות שונות. התעתיק היווני שימר את שפת הדיבור הארמי שהיה נהוג אז ולא את הדקדוק שבכתב, ולכן נכתב באותיות יווניות: Ταλιθὰ κούμ - טליתא קום, בהשמטת סיומת היו"ד בהטיה ללשון נקבה, כפי שאכן נהגו דוברי הארמית להשמיט בדיבורם ולא להקפיד בכך.
ראשון הסנאטורים
קאסיוס
עוצבת סער מגולן
נאוה סמל
נאוה סמל (15 בספטמבר 1954 – 2 בדצמבר 2017) הייתה סופרת, משוררת, מחזאית, תסריטאית, מתרגמת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה.
סמל נולדה ב-15 בספטמבר 1954 ביפו למרגלית (מימי) לבית ליקוורניק וליצחק ארצי, ניצולי השואה. אחיה הבכור הוא הזמר שלמה ארצי. רחל סבתה מצד אמה, הייתה אחותו של הרב מאיר שפירא מלובלין.
שירתה בגלי צה"ל והשתחררה ב-1974.
קיבלה תואר שני בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב. פרסמה שישה-עשר ספרים וארבעה מחזות. במרכז יצירתה עומדים גיבורים ילידי הארץ המתמודדים עם הזהות הישראלית ועם צלקות העבר, בעיקר מהשואה. הרבתה לעסוק בנושא הדור השני לשואה.
בנוסף לספרים, כתבה מחזות ויצירות נוספות, ותרגמה לעברית מספר רב של מחזות. בשנת 2004 עובד ספרה "צחוק של עכברוש" לאופרה.
יצירותיה של סמל תורגמו וראו אור בארצות רבות. היא זכתה בפרס "סופרות מאגן הים בתיכון" בצרפת ב-1994, בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 1996, ובפרס "אשת השנה בספרות של תל אביב" ב-2007. סמל פרסמה גם ספר פנטזיה לילדים ולנוער - "מעופפת" (Taking Wing) תחת שם העט הואן בי. לנדי (Huan B. Landi) ב־2016.
סמל הייתה חברת הוועד המנהל של מכון משואה, המכון ללימודי השואה בקיבוץ תל יצחק, וכיהנה במשך שנים כחברת הנהלת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בין השנים 1993–2013, כיהנה כחברת הנהלה של המועצה הציבורית של מוזיאון יד ושם בירושלים, ובהמשך סייעה לניצולי השואה במסגרת חברותה בהנהלת קרן הרווחה לטובת ניצולי השואה.
משפחתה.
הייתה נשואה לנעם סמל, המנכ"ל לשעבר של התיאטרון הקאמרי, ולהם שלושה ילדים - הבן אייר (מוזיקאי) והתאומים נימדור (רכז חדשות עצמאי) ואילאיל (במאית). סמל התגוררה בתל אביב.
נפטרה בתום מאבק של כחצי שנה במחלת הסרטן ב-2 בדצמבר 2017. ביום למחרת נקברה בבית העלמין קריית שאול.
אחיה, הזמר שלמה ארצי, ספד לה.
קרן מלגות לחקר יצירתה ולחקר יצירתם של בני הדור השני העוסקת בזיכרון השואה הוקמה על שמה בשנת 2019 בבית לוחמי הגטאות.
במסגרת מיזם הנצחת אומנים ואנשי תרבות תושבי תל אביב, הציבה עיריית תל אביב בכניסה לבית בו גרה, ברחוב ברנדיס 9.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותה:
מכּתביה:
מפלצת הספגטי המעופפת
מפלצת הספגטי המעופפת (באנגלית: Flying Spaghetti Monster) היא האל של "כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת" או "פסטפריאניזם" (שילוב המילים "פסטה" ו"ראסטפארי") לעיתים מכונה גם כ"נודליזם". בשל הפופולריות והחשיפה שלה, מפלצת הספגטי המעופפת משמשת גרסה עכשווית לקנקן התה של ראסל - טיעון שבא להפריך את הטענה כי תאוריות שאי אפשר להוכיח כי הן אינן נכונות, צריך הספקן עצמו להוכיח למה הן אינן נכונות. רעיון מפלצת הספגטי המעופפת זכה לסיקור אוהד בעיתונות ובאינטרנט, ואף בקהילה המדעית, אך ספג ביקורת קשה מקהילת התכנון התבוני. חלק מהאנשים שראו בעצמם פסטפריאנים עסקו במחלוקות הדתיות, כולל המחלוקת בפולק קאונטי, פלורידה, בו שיחקו תפקיד במניעת אימוץ כללים חדשים ללימוד תורת האבולוציה על ידי מועצת בית הספר המקומי.
מפלצת הספגטי המעופפת הופיעה לראשונה במכתב פתוח הומוריסטי שנכתב בידי בובי הנדרסון - בוגר אוניברסיטת אורגון ובעל תואר בפיזיקה. הנדרסון שלח את המכתב כמחאה על החלטת מועצת החינוך בקנזס להתיר לימוד תכנון תבוני כתחליף ללימוד תורת האבולוציה בשיעורי מדע בבית ספר ציבורי. במכתב, הנדרסון לועג לטענה כי הימצאותם של דברים אותם המדע אינו יכול להוכיח היא ההוכחה לכך שקיים אל, על ידי הצגת אמונה בבורא אשר מזכיר בדמותו ספגטי וכדורי בשר. הנדרסון הוסיף וקרא למועצת החינוך להקציב זמן שווה ללימוד דת מפלצת הספגטי המעופפת בשיעורי מדע לצד תאוריית התכנון התבוני.
התפתחות.
בינואר 2005 שלח בובי הנדרסון (אז בן 24) מכתב למועצת החינוך של קנזס, בתגובה לכוונתה לערוך דיון בסוגיה האם להקדיש ללימוד התכנון התבוני פרק זמן זהה לזה המוקדש ללימוד תורת האבולוציה. במכתב ביקש הנדרסון להקדיש לדת מפלצת הספגטי המעופפת זמן לימודים שווה לזה המוקדש לתכנון תבוני ולהשערות הלוגיות של תורת האבולוציה, המבוססות בניסויים ותצפיות, ותיאר את עצמו כאזרח מודאג המייצג יותר מעשרה מיליון אחרים.