בדצמבר 2014, פרשה גרמן מהממשלה, יחד עם יתר שרי יש עתיד, בעקבות פיטוריו של ראש המפלגה ממשרת שר האוצר.
הכנסת ה-20.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הוצבה בשנית במקום השלישי ברשימת יש עתיד ונבחרה לכהונה נוספת, לאחר שמפלגתה זכתה ב-11 מנדטים. כיהנה כחברה בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדת חוק, חוקה ומשפט. בנוסף, עמדה בראש שלוש שדולות: השדולה לבריאות ציבורית, השדולה למען זכויות בעלי החיים והשדולה לקהילה הגאה (בשיתוף עם חברי הכנסת יואב קיש, מרב מיכאלי ומיכל רוזין). שימשה כחברה בשדולה לחיזוק ופיתוח הכלכלה הערבית. באותה קדנציה הוכתרה כחברת הכנסת במקום ה-2 במדד דירוג פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת ה-20 לטובת הקהילה הגאה.
הכנסת ה-21.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הוצבה במקום החמישי ברשימת יש עתיד. לאחר האיחוד עם מפלגות "חוסן לישראל" בראשות בני גנץ ו-"תל"ם - תנועה לאומית ממלכתית" בראשות משה יעלון, הוצבה במקום השלושה עשר ברשימת כחול לבן המאוחדת.
ב-15 במרץ 2020, נודע כי גרמן עתידה להתפטר לקראת השבעת הכנסת העשרים ושלוש. זאת בשל אירוע מוחי קל שעברה.
2021 שגרירת ישראל בצרפת.
ב-3 באוגוסט 2021 מונתה על ידי שר החוץ יאיר לפיד לשגרירת ישראל בצרפת במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ. ב-18 בינואר 2022 יצאה לשליחותה.
משפחתה.
גרמן הייתה נשואה ליוסף (אוסיקה) גרמן, מנהל ובעלים של מפעל אלקטרוניקה, והתאלמנה ממנו במאי 2020. יש לה שני בנים ובת. בנה נהרג בתאונת אימונים ב-17 בנובמבר 1987, במהלך שירותו הצבאי. היא תושבת הרצליה משנת 1979.
קמרון (אדריכלות)
קִמְרוֹן הוא קירוי קשתי, לרוב בהקשר של בנייה מאבן או בנייה בלבנים. השימוש בקמרונות באדריכלות התחיל באדריכלים הרומים שהמציאו ופיתחו את הקשת. קיימים סוגים רבים של קמרונות המחולקים לפי סגנונות ועיטורים ולפי עקרונות טכנולוגיים שונים לפיהם הם בנויים. שיטת הבנייה של הקמרון היא הגורם המרכזי הקובע את צורתו: סוג הפיגומים אשר משמשים להנחת הלבנים, סדר הנחת הלבנים ורכיבים מבניים הקשורים אליו משפיעים על הצורה שבה נראית בסופו של דבר התקרה. רכיבים אלו יוצרים על התקרה קווים קמורים אשר מכונים "קווי רכס" (באנגלית: ). קווי הרכס, בדומה ל"קו פרשת מים" הקיים בטופוגרפיה טבעית הם אוסף הנקודות הבולטות ביותר במשטח התקרה העקמומי שבניגוד לקו רכס טבעי - הם הפוכים יחסית לתקרה.
קימרון
ארכיטקטורה גותית
נמל התעופה הבין-לאומי רפיק אל-חרירי
נמל התעופה הבין-לאומי רפיק אל-חרירי (בערבית: مطار رفيق الحريري الدولي, בצרפתית: Aéroport international de Beyrouth) ממוקם בביירות, בירת לבנון, והוא נמל התעופה המסחרי הפעיל היחיד במדינה. זהו השדה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של לבנון, מידל איסט איירליינס (MEA), וכן של חברת התעופה למטען (המקורקעת כיום), טראנס מדיטרניאן אירווייס (TMA קארגו) ושל חברת השכר מנאג'ט (MenaJet).
במקור היה שמו של השדה נמל התעופה הבינלאומי ביירות, אך הוא שונה ב-22 ביוני 2005, לזכר ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי, שנהרג בהתנקשות בביירות ב-14 בפברואר 2005.
השדה הוא מעבר הגבול העיקרי של המדינה יחד עם נמל ביירות.
השדה מופעל ומתוחזק בידי מידל איסט איירפורטס סרביסס (MEAS) הנמצאת בבעלות חברת התעופה הלאומית, MEA. MEAS מבצעת את כל פעולות ההפעלה והאחזקה של השדה. את הפעולות מסדירה רשות התעופה האזרחית הלבנונית (LCAA), סוכנות של ממשלת לבנון הקובעת את כללי התעופה האזרחית במדינה, תקני הבטיחות וכיוצא באלה. הרשות אחראית גם תפעול בקרת התנועה האווירית (ATC) בשדה וכן על הסדרת התנועה במרחב האוויר של לבנון.
היסטוריה.
פתיחה.
השדה נפתח ב-23 באפריל 1954 והחליף את מנחת ביר חסן הקטן יותר ששכן מרחק קצר צפונית לו. בשעת פתיחתו המסוף נחשב למודרני מאוד ואיפשר תצפית נוחה ממנו לשדה. השדה כלל שני מסלולי המראה מאספלט, מסלול 18/36 באורך 3,250 מטר (10,663 רגל) שימש בעיקר לנחיתה מקצה 18, בעוד מסלול 03/21 באורך 3,180 מטר (10,433 רגל) שימש בעיקר להמראה מקצה 03.
פשיטת כוחות צה"ל.
בתגובה לתקיפת מטוס אל על באתונה, פשטו כוחות של סיירת מטכ"ל וחטיבת הצנחנים ב-28 בדצמבר 1968 על השדה במבצע תשורה והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות התעופה הלבנוניות מידל איסט איירליינס (אייר ליבן התמזגה איתה עד לזמן זה), טראנס מדיטרניאן אירווייס, וליבאניז אינטרנשיונל אירווייס. מבצע זה גרם נזק רב לתעשיית התעופה הלבנונית. מידל איסט איירליינס הצליחה להתאושש במהירות, אך ליבאניז אינטרנשיונל אירווייס פשטה את הרגל ועובדיה עברו למידל איסט איירליינס.
מלחמת האזרחים הלבנונית.
השדה איבד ממעמדו ומהזוהר בו ניחן עם תחילת מלחמת האזרחים הלבנונית באפריל 1975, מלחמה שנמשכה כ-15 שנים, שבמהלכן הפסיקו לפעול מהשדה כל חברות התעופה למעט מידל איסט איירליינס וטראנס מדיטרניאן אירווייס שהמשיכו לפעול, להוציא מספר תקופות בהן נסגר השדה לחלוטין. חרף העימות, המסוף שופץ ב-1977, אך נפגע קשות כעבור 5 שנים במהלך מבצע שלום הגליל ב-1982, שבו הופגז השדה (ראו גם: הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות). מסלולי ההמראה של השדה שופצו ב-1982 וב-1984.
בסיס חיל־האוויר חירם.
באוגוסט 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כבש צה"ל את אזור שדה התעופה בביירות, והפעיל אותו במשך מספר חודשים תחת השם "בסיס חיל־האוויר חירם".
הבסיס מילא תפקיד משמעותי בהערכות צה"ל באזור ביירות, וחסך את הצורך בתעבורה יבשתית בציריה הפקוקים של לבנון. השדה שימש לפינוי נפגעים, העברת אספקה, הוצאת טיסות סיור וקישור והטסת חיילים לחופשה וממנה. במסגרת ההיערכות צה"ל מחדש בקו האוואלי, פינה צה"ל את שדה התעופה.
שיקום.
לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים בסוף 1990, התחילו ב-1994 עבודות לשיקום השדה שכבר היה מיושן יחסית. השיקום ארך כ-10 שנים ובמסגרתו נבנו מסוף חדש, שני מסלולים חדשים, מבנה כיבוי אש חדש, תחנת כוח חדשה, מסוף חדש לתעופה כללית וחניון תת-קרקעי חדש. כמו כן שוקמו מבנים קיימים רבים כגון מבנה המכ"ם.
ב-1998, השלב הראשון של המסוף החדש הושלם. הוא מוקם בצמוד לצד המזרחי של המסוף הישן וכלל את השערים 1-12. לאחר הקמתו, המסוף הישן נהרס ובניית החצי המערבי החלה והושלמה ב-2000, אולם הוא לא נחנך עד 2002. חלק זה כלל את השערים 13-23. המסוף החדש מסוגל לשרת 6 מיליון נוסעים בשנה והוא עתיד להיות מורחב כדי שיוכל לשרת 16 מיליון נוסעים עד 2035.
הוחלט כבר בשלב מוקדם שהמסלולים המקוריים אינם מספיקים עוד, בייחוד אם יהייה על השדה לאפשר את נחיתתם של מטוסים גדולים כגון האיירבוס A380 שנבנה. מסלול חדש נבנה שבלט אל תוך הים, מסלול 17/35 באורך 3,395 מטר (11,138 רגל). מסלול זה נבנה כשהוא בולט אל תוך הים, על-מנת להעביר את תנועת המטוסים הנוחתים הרחק מהעיר כדי לשפר את הבטיחות ולהפחית את רעש המטוסים. מסלול המראה חדש גם נבנה במקביל למסלול 03/21 הישן באורך 3,800 מטר (12,467 רגל), מה שהפך אותו למסלול הארוך ביותר בשדה. מסלול 03/21 הישן נסגר להמראות ונחיתות והפך למסלול הסעה לצורך גישה למסלול 03/21 החדש. בניגוד למסלולים הישנים, שני המסלולים החדשים נבנו מבטון וכללו מערכת תאורה מתקדמת יותר ומערכות נחיתת מכשירים. מסלול 18/36 נותר פתוח, אם כי כיום עושים בו שימוש לעיתים נדירות.
ב-2004, מסלול 17/35 צוין מחדש 16/34 ומסלול 18/36 צוין מחדש 17/35 לאחר שבוצעו בדיקות כיוון מדויקות יותר.
ב-17 ביוני 2005, נפתח מסוף התעופה הקלה. הוא ממוקם בפינה הצפון-מערבית של השדה והוא אחד ממסופי התעופה הקלה המתקדמים ביותר במזרח התיכון.
מלחמת לבנון השנייה.
ב-13 ביולי 2006, בסביבות השעה 06:00 בבוקר, תקפו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי את שלושת המסלולים בנמל במסגרת מלחמת לבנון השנייה, שבין מטרותיה היו הרחקת ארגון החזבאללה מהגבול בין ישראל ללבנון והחזרת שני חיילי צה"ל שנחטפו על-ידו יום קודם. תקיפת הנמל, המהווה תחנת מעבר ושינוע של אמצעי לחימה ותשתיות לארגון החזבאללה, בוצעה כחלק מהמאמץ הכולל למניעת אספקת אמצעי לחימה לחזבאללה ולסיכול אפשרות העברת החיילים החטופים למדינה אחרת. מאמץ זה כלל יצירת סגר אווירי וימי על לבנון, וביצוע תקיפות המנעה אווירית. התקיפה הסבה נזקים משמעותיים למסלולים ובעקבותיה הכריזה ממשלת לבנון שהנמל סגור עד להודעה חדשה. זמן קצר אחר-כך הצליחו להמריא מאחד ממסלולי ההסעה בנמל 5 מטוסים של MEA לירדן. אחר הצהריים שבו מטוסי הקרב של חיל האוויר ותקפו את המסלולים בנמל ופגעו גם במאגר דלק בנמל. לפנות ערב שבו ותקפו מטוסי קרב של החיל מאגר דלק מרכזי בקצה הצפוני נמל. למחרת, תקפו מסוקי AH-64D אפאצ'י לונגבאו ("שרף") שלושה מאגרי דלק מרכזיים, המשמשים את מטוסי הנוסעים בנמל. ב-17 באוגוסט 2006 נפתח הנמל מחדש לאחר שישראל הסירה באופן חלקי את הסגר על-מנת לאפשר טיסות בין ביירות לעמאן. ב-7 בספטמבר 2006 הסירה ישראל את הסגר באופן מלא והנמל החל לחזור לפעילות סדירה.
רחים ספווי
יחיא רחים ספווי (פרסית: يحيى رحيم صفوى; נולד בשנת 1952) הוא גנרל איראני המשמש כיועץ לענייני צבא וביטחון במשרד המנהיג העליון באיראן. בעבר, בין היתר, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית ואחד המפקדים הבולטים במלחמת איראן–עיראק, שם היה אז בן 23 בלבד.
ספווי הוא אזרי במוצאו (אחד מני רבים במנגנון השלטוני האיראני). ב-9 בספטמבר 1997, לאחר ששימש כסגן מפקד משמרות המהפכה האסלאמית, מונה לעמוד בראש משמרות המהפכה, במקום מוחסן רזאי. הוא כיהן בתפקיד בכיר זה עד אוגוסט 2007, אז מונה ליועץ לענייני הכוחות המזוינים וביטחון במשרד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.