קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel) הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה. המחוז גובל בבוואריה בצפון, במחוזות קופשטיין ושוואץ במערב ובמדינת זלצבורג במזרח ובדרום.
המחוז משתרע על 1,163.28 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 59,191 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2001. במחוז 19 עיירות ועיר אחת, הבירה קיצביל.
אל ספאח
האי הצפוני
האי הצפוני (מאורית: Te Ika-a-Māui, אנגלית: North island) הוא הצפוני מבין שני האיים הגדולים של ניו זילנד. הוא מצוי בין ים טסמן לדרום האוקיינוס השקט כ-2000 ק"מ דרום מזרחית מאוסטרליה. האי הצפוני הוא האי ה-14 בגודלו בעולם ומשתרע על 113,729 קמ"ר. כ-76% מאוכלוסיית ניו זילנד מתגוררת באי הצפוני ורוב הערים המרכזיות ממוקמות בה. בהן אוקלנד, העיר הגדולה ביותר בניו זילנד שנמצאת בצפון האי ועיר הבירה, ולינגטון, בקצה הדרומי של האי.
מקור שמו המאורי של האי ,Te Ika-a-Māui (הדג של מאווי), הוא האגדה המאורית על היווצרותה של ניו זילנד. על פי האגדה שט האל מאווי בקנו עם אחיו והעלה דג גדול בחכתו. כשמאוי לא שם לב, התקקוטטו האחים על הדג וחבטו בו בעוצמה. הקנו הפך לאי הדרומי והדג הפך לאי הצפוני, כאשר העמקים וההרים שבאי הם תוצאותיה של מריבת האחים. שמו האנגלי של האי North island ניתן לו כיוון שהוא הצפוני מבין שני האיים הגדולים של ניו זילנד.
האי הצפוני מחולק לשמונה חבלים (Regions) המנוהלים על ידי מועצות אזוריות - נורת'לנד, אוקלנד, ואיקטו, ביי אוף פלנטי, הוקס ביי, טראנאקי, מנוואטו-ונגנאוי, ולינגטון. חבל נוסף מנוהל על ידי המועצה העירונית גיזברן.
חוף תשעים המיילים בחלק הצפוני של האי שימש בשנת 1932 מסלול המראה למטוסי שרות אוויר לאוסטרליה.
קורה (פיסול)
קוֹרֵה (ביוונית: κoρη - בת או בחורה) הוא כינוי לפסלי נשים ונערות שנעשו ביוון בתקופה הארכאית. ה"קורה" שימשו כמנחה לאלה אתנה והן הוצבו במקדשה שבאתונה הקדומה. הקורה עוצבו לפי דגם דומה, ובו רגלה השמאלית של הקורה מונחת קדימה, ידה השמאלית צמודה אל הגוף ואוחזת בבגד, ואילו ידה הימנית מונחת על החזה וכנראה החזיקה מעין מנחה.
לדגם זה של עיצוב הקורה מקורות סגנוניים הקשורים לאמנות אשורית ולודית, ויש הרואים בפסלים את "ירושת פולחן 'האלה הקדומה' המינואית והאסיאתית". פסלים בהשפעה זו עוצבו כ"פסלי עמוד" החל מסוף המאה השביעית. בשונה מפסלי הקורוס, אשר ביטאו את אידיאל העירום הגברי כפי שהופיע למשל בגימנסיון, הופיעו פסלי הנערות בביגוד היווני המסורתי שכלל פפלוס (ביוונית: πέπλος; באנגלית: Peplos), כיתון (ביוונית: χιτων; באנגלית: Chiton) והימטיון. מעקב אחר שורה של פסלי נערות יראה מגמה של חתירה לכיוון של ייצוג נאטורליסטי של הגוף ייצוג זה מתבטא בעיקר בתיאור הגוף שמתחת לבגד "פסלי יוון למדו את גוף האישה - את המורפולוגיה הנשית, דרך הבגד. על התפתחות הפיסול של דמות האישה ניתן ללמוד, לפיכך, מדרך הטיפול בבגד ולא מטיפול ישיר באנטומיה הנשית". אפיונים נוספים אשר יעידו על התקדמות טכניקת הפיסול אל עבר נטורליזם פיסולי הם תיאור הפנים והבעת פניה של הדמות.
פסלי הקורה היווניים, כמו גם פסלים ותבליטים אחרים היו צבועים בצבעים עזים. פסלי הקורה הראשונים היו עשויים עץ ועמדו מחוץ למקדשים. השימוש בצבע עזר לשמר אותם. במקביל לכך ביטא השימוש בצבע גם את השאיפה לנטורליזם. בכך ניסו להעניק לשיש מראה חי יותר. שרידים מצבעים אלו מהם עדיין אפשר למצוא על חלק מן הדמויות ועל הביגוד אותו הן לובשות.
פסל מוקדם כזה הוא פסל אלה מקראטיה שבאטיקה, עשוי שיש, הנקרא גם "קורה מברלין" ("The Berlin kore"). הפסל מתוארך לשנים 570-560 לפנה"ס ומוצג כיום במוזיאון בברלין (Staatliche Museen, Berlin). הדמות לובשת בגד פפלוס ומעין צעיף הנופל בקווים מעוגלים על גופה. היא נועלת סנדלים ולראשה כובע ושיער המעוצב בתסרוקת גלית היורדת על עורפה ומסתיימת במעין צמה. בידה האחת היא אוחזת ברימון. על פניה מופיע חיוך ארכאי. האופן בו מעוצב בגדה של הדמות חושף את השפעת פיסול העץ היווני הקדום בנטייה של הפסל לתיאור קווי ומהוקצע במעין דגם עיטורי. אפיון נוסף נמצא בגושיות של הדמות. גם ב"קורה פפלוס" ("Peplos Kore") מסביבות שנת 530 לפנה"ס, אשר מעוצבת בסגנון חופשי יותר בייחס לקורה מברלין, ניתן לראות את הנטייה לעיטור בעזרת שרידי פיגמנטים שנמצאו על הפסל והמאפשרים לשחזר דגמים דקורטיביים ועשירים ושימוש בצבע אדום עז.
כעשרים מבין פסלי הנערות הוצאו מתוך ערמת שפכים שמקורה בכיבוש הפרסי של אתונה ובהרס מקדשי האקרופוליס שבה בעקבותיה, בשנת 480 לפנה"ס. מבין פסלי הקורי מן האקרופוליס האתונאי, נחשבת הקורה המצוינת בכינוי "אקרופוליס מס' 679" לאחת המוקדמות שבהן. הדמות לבושה בפפלוס עבה המסתיר את רוב גופה של הדמות. עם זאת ניכרת כבר הנטייה לנטורליזם בחלקי הבגד הדקים יותר. לדמות תסרוקת צמות היורדת בצורה סימטרית על כתפיה. פניה של הקורי מעוגלים מעט והעין מוגדלת ומודגשת על יד חריטה סביב העין. על פני מופיע החיוך הארכאי.
בקורה המכונה "אקרופוליס 675" ("Chios Kore"), המיוחסת לאמן מכיוס ומתוארך לאמצע המאה השישית לפנה"ס, ניכרת עדיין הבלטת העיניים והחיוך הלא טבעי בפנים והשיער המסוגנן והסימטרי. עם זאת ניתן להבחין בהתארכות הפנים, בתיאור מדוקדק יותר של הבגדים, הנופלים עתה בטבעיות רבה יותר. תיאור זה מודגש על ידי צביעה שונה של חלקי הבגד השונים. בקורה מס' 674, משנת 500 לפנה"ס בולטת המגמה לעיצוב טבעי יותר של השיער, אשר מתוארים כגוש מחורץ קווים קליים. עם זאת "התלתלים הארוכים היורדים על החזה נראים טבעיים יותר, מספרם אינו זוגי, והמרחקים ביניהם אינם שווים". מאפיין נוסף הוא הבעת פניה של הדמות, החסרה את "החיוך הארכאי".
כ&quot;ה בתשרי
בר מצווה.
פרשת הבר מצווה של ילד שנולד בכ"ה תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת בראשית ברוב השנים.
928 לפנה&quot;ס
הסימפוניה התשיעית של בטהובן
הסימפוניה התשיעית ברה מינור אופוס 125 היא הסימפוניה האחרונה הגמורה שכתב המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן. הסימפוניה, שמלאכת כתיבתה הושלמה בשנת 1824, היא אחת היצירות הנודעות ביותר ברפרטואר המוזיקה המערבית, הן כמסמלת והן כמבשרת את התקופה הרומנטית, ונמנית עם יצירות המופת של בטהובן.
הסימפוניה התשיעית מכונה "הכוראלית" משום שבפרק הרביעי, האחרון שלה כלל בטהובן קטעי שירה לארבעה סולנים, ומקהלה. המילים של הקטע הווקאלי היו מילות האודה לשמחה של פרידריך שילר, שנכתבו בשנת 1785, עם תוספות קטנות שהכניס בטהובן לטקסט המקורי. הייתה זו הפעם הראשונה, שמלחין גדול הציב את קול האדם באותה רמה עם כלי התזמורת בסימפוניה ויצר בכך יצירה רחבת יריעה ומפוארת, שנתנה את הטון לסימפוניה הרומנטית. ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השני ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
היסטוריה.
חיבור הסימפוניה.
הסימפוניה הוזמנה מבטהובן על ידי החברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון בשנת 1817 ועבודת ההלחנה החלה כשנה מאוחר יותר, ב-1818. את הסימפוניה השמינית השלים כ-10 שנים קודם לכן וככל הנראה החל בכתיבת הסימפוניה התשיעית עוד זמן רב קודם. ידוע כי בטהובן רצה להלחין את האודה לשמחה ועשה זאת כבר בשנת 1793, אך המוזיקה הזו אבדה. את נושא הסקרצו אפשר לאתר בפוגה שנכתבה ב-1815. המבוא לחלק הווקאלי של הסימפוניה גרם לבטהובן קשיים רבים. הייתה זו הפעם הראשונה שהוא - או כל מלחין גדול אחר - עשה שימוש ברכיב ווקאלי בסימפוניה. ידידו של בטהובן, אנטון שינדלר, אמר אחר כך: "כשהחל לעבוד על הפרק הרביעי, התחולל מאבק שלא היה כמותו. המטרה הייתה למצוא דרך נכונה להצגת האודה של פרידריך שילר. יום אחד נכנס (בטהובן) לחדר וצעק,מצאתי. הרגע מצאתי את זה' והראה לי פנקס רשימות ובו המילים "הבה נשיר את האודה של שילר בן האלמוות'". פתיחה זו לא נכנסה, בסופו של דבר, ליצירה ובטהובן הקדיש זמן רב לשכתוב הפרק עד שהגיע לצורתו המוכרת כיום."
המוטיב לאודה לשמחה מופיע באופן ברור ב"מיזרקורדיה" של מוצרט, מס' 222 ברשימת קכל, שחובר במינכן בשנת 1775 וייתכן שבטהובן לקח אותו משם.
ביצוע הבכורה.
בטהובן היה להוט להשמיע את הסימפוניה שלו בברלין בהקדם האפשרי אחרי שסיים אותה. הוא סבר, שטעם הקהל בווינה נוטה למלחינים איטלקים כמו רוסיני. ידידיו ופטרוניו, ששמעו את הדבר, דחקו בו להביא את הסימפוניה התשיעית לביצוע בכורה בווינה.
הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-7 במאי 1824 בתיאטר אם קרנטנרטור (כיום מלון זאכר) בווינה, יחד עם הפתיחה "חנוכת הבית" ושלושת הפרקים הראשונים של המיסה סולמניס. הייתה זו הופעתו הראשונה של המלחין על בימה מזה שתים-עשרה שנים; האולם היה מלא עד אפס מקום. את תפקידי הסופרן והאלט ביצעו שתי זמרות צעירות מפורסמות: הנרייטה זונטג וקרולינה אונגר.
המנצח בבכורה היה מיכאל אולף, ובטהובן ישב לידו. פעם, צפה אולף בחזרה הגנרלית של האופרה של בטהובן פידליו. החזרה נגמרה באסון, בשל חירשותו של בטהובן. הוא לא היה מסוגל לשמור על אחדות התזמורת, והנגנים הלכו לאיבוד כל הזמן. לכן, הנחה הפעם אולף את הנגנים להתעלם מבטהובן, שבעת מופע הבכורה של הסימפוניה התשיעית, היה חירש לחלוטין. בתחילת כל פרק, נתן בטהובן קצב, והפך את הדפים בפרטיטורה שלו.