בצה"ל מספר בסיסי הדרכה, המכשירים חיילים במקצועות שונים. רוב בסיסי ההדרכה מקיימים הכשרה ראשונית במקצועות השונים (המתבצעת לאחר הטירונות), הכשרה מתקדמת וכן השלמה חילית של קורס הקצינים (אם כי ההשלמה החילית של קציני החי"ר מתבצעת בבית הספר לקצינים עצמו). רוב בסיסי ההדרכה הוקמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, ובשנת 2007 עמד מספרם על למעלה מעשרים.
היסטוריה.
בעבר הטירונות הכללית נערכה בבסיס טירונים מיוחד, ורק לאחר מכן הופנו החיילים להכשרה במקצועם הספציפי. בשנת 2005 החל צה"ל ביישומה של תוכנית "טירונות בסמכות". התוכנית נועדה להעביר את הטירונות לאחריות היחידות בהן ישרתו החיילים, ולצמצם את מספר בסיסי הטירונים שהכשירו חיילים לכלל צה"ל. לפי התוכנית, החייל מגיע לבסיס ההדרכה של החיל בו שובץ כבר ביום הגיוס, עובר שם את הטירונות. עד כה, יושמה התוכנית בחילות התקשוב, המודיעין, הלוגיסטיקה, הטכנולוגיה והאחזקה, החינוך, משאבי אנוש, האוויר והים.
ב־1 בדצמבר 2003 הונחה אבן הפינה לפרויקט עיר הבה"דים, לפיו יעברו בסיסי ההדרכה ממחנה צריפין ובסיסי הדרכה נוספים (של חיל המשטרה הצבאית וחיל החינוך והנוער) אל מחנה ענק בגודל של כ־200 אלף מ"ר, שיוקם בסמוך לצומת הנגב. באפריל 2007 אישרה ממשלת ישראל את הפרויקט, וכיום (2016), שבעה מבסיסי ההדרכה כבר השלימו את מעברם לעיר הבה"דים.
רשימת בסיסי ההדרכה.
בסיסי ההדרכה של חיל האוויר.
חלק מהמקצועות המיוחדים עוברים את ההכשרה במלואה בבסיסי שטח, כגון מכונאים מוטסים שמרבית הכשרתם היא בבסיס תל נוף, וטכנאי בדיקות לא הורסות (אל הרס) המוכשרים ביחידת האחזקה האווירית של חיל האוויר.
אבנאא אלבלד
אבנאא אלבלד (בערבית: ابناء البلد; "בני הארץ", מכונה גם "בני הכפר") היא תנועה ערבית הפועלת בישראל בעיקר בקרב ערבים ישראלים, כשבשורותיה גם מספר יהודים. התנועה הוקמה בשנת 1969 אך התפרסמה בקרב הציבור הרחב לאחר אירועי יום האדמה בשנת 1976.
התנועה מגדירה עצמה כ"תנועה פלסטינית בתוך תחומי הקו הירוק" הקוראת לזכות השיבה לכלל הפליטים הפלסטינים, סיום "הכיבוש הישראלי" בארץ ישראל וכינון מדינה ערבית, חילונית ודמוקרטית בכל שטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל ("פלסטין ההיסטורית"). התנועה קוראת ופועלת להחרמה אקטיבית של הבחירות לכנסת.
התנועה מזדהה עם המאבק הפלסטיני ופעיליה מפגינים רבות עם דגלי פלסטין בהפגנות נגד ישראל.
הרשעת בכירים בתנועה.
ב-7 בפברואר 2004 נעצרו ארבעה בכירים בתנועה עקב חשד שהעבירו לפעילי פת"ח בג'נין הנחיות להרכבת מטעני חבלה ורקטות בעקבות הוראה של סוכן חזבאללה. בית המשפט המחוזי בחיפה גזר על מוחמד כנאענה מאסר של שנתיים וחצי בגין יצירת קשר עם סוכן זר, ואילו על אחיו חוסאם נגזרו עשר וחצי שנות מאסר על סיוע לאויב. בנובמבר 2005, בעקבות ערעור של הפרקליטות, החליט בית המשפט להאריך את עונשו של כנאענה בשנתיים נוספות. התנועה טענה בתגובה כי זהו חלק מהרדיפות הפוליטיות נגדה ונגד ערביי ישראל בכלל.
בני הכפר
שושנה שרירא
שושנה שרירא (10 במרץ 1917, ט"ז באדר ה'תרע"ז – 7 באפריל 2003, ה' בניסן ה'תשס"ג) סופרת, עיתונאית ומתרגמת עברית, מראשונות הסופרות והעיתונאיות בארץ ישראל, חברת מערכת ועיתונאית תרבות בעיתון החוגים האזרחיים "הבקר" במשך 16 שנה (1939–1955). נמנתה בין 2000 הסופרים המשפיעים במאה העשרים על ידי המרכז הביוגרפי של קיימברידג', אנגליה (2001) .
תולדות חייה.
שושנה שרירא נולדה בשנת 1917 בקוביליאקי שבאוקראינה בתקופת מלחמת האזרחים. אביה שמואל שרירא היה סופר, מחנך וחוקר מקרא ופולקלור (מחבר "מבוא לכתבי הקדש"). בשחר ילדותה התחנכה ברובנה שבווהלין במוסדות החינוך של רשת "תרבות" בעברית. אביה, היה ממייסדי הרשת.
בשנת 1925, בהיותה בת 8, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה באונייה הרומנית "ברגה". בין השנים 1926–1934 למדה בבית הספר העממי המעורב "גאולה" בתל אביב בהנהלת יהודית הררי לימים "בלפור", התחנכה בתנועת הנוער "המחנות העולים" ובגימנסיה נורדיה, שאביה היה אחד ממייסדיה ומנהלה. בהמשך סיימה לימודי תואר ראשון בחוגים ספרות, בלשנות ופסיכולוגיה חינוכית בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון.
סיפוריה הראשונים נדפסו בכתב העת לספרות "גליונות" על ידי יצחק למדן בשנת 1937, ובשנת 1938 נדפסו סיפוריה בעיתון "דבר" על ידי העורך הספרותי דב סדן וב"הארץ" על ידי העורך הספרותי אברהם שלונסקי. באותה שנה פרסם אברהם שלונסקי את סדרת מאמריה "נשים בספרות". במהלך שנות עבודתה התפרסמו מאות כתביה (סיפורים, ביקורות תיאטרון, ספרות וסרטים, כתבות עיתונאיות ועוד) בעיתונות היומית ובכתבי העת שונים, מכל גוני הקשת הפוליטית. אחרוני סיפוריה – "דנטה לא הגיע" (בירחון "מאזנים") ו"היא הגיעה עם הארון" ו"שלוש חתונות או החווה של משה" (ב"מאסף ירושלים לדברי ספרות") – התפרסמו בין השנים 2001–2003. ספרה "שערי עזה" היה רב-מכר בשנת 1960.
לאורך שנות עבודתה כתבה שרירא סיפורים, טורים ומדורים קבועים בעיתונות היומית והשבועית, בין השאר בעיתונים "דבר" (עיתונה של מפא"י), "הארץ", "הבקר" (בשנים 1942–1945) ערכה מדור "חיים קטנים", "הבקר לילדים", "ידיעות אחרונות", מוסף 7 ימים ("על כוכב חדש" 1956), "ידיעות אחרונות לאשה" (דמות השבוע 1947), "למרחב", "מעריב", "על המשמר" והשבועונים "במחנה", "ספרות צעירה" (שבועון לספרות ואמנות עברית) ו"תשע בערב" (שבועון בידורי).
כתבי העת, מאספים ואנתולוגיות:
"גזית" (ירחון לאמנות ולספרות), "גליונות", "דבר הפועלת" (ירחון נשים ראשון, גיליון סופרות ומשוררות 1974), "דיוקנה של עיר" (למלאת 75 שנה לתל אביב), "האומה" (רבעון), "מאזנים", "החינוך", "ולירושלים", "כנסת לזכר ח"נ ביאליק" (שנתון), "מאסף ירושלים", "מאסף סופרי ארץ ישראל", "עם וספר" (מדור "במות ספרים" בעריכתה 1956–1958), "ספרות ילדים ונוער".
החוקר פרופ' ראובן קריץ הגדיר את הסופרת שושנה שרירא כבת ה"משמרת הצעירה" של דור המאבק לעצמאות, לפי עקרונות המיון הדורי שפיתח (1978). פרופ' יפה ברלוביץ, המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, משייכת את שרירא ל"אימהות הספרותיות" בתקופת "היישוב" (ספרה "שאני אדמה ואדם" 2003), ול"דור בארץ". ד"ר הדר מקוב חסון מאוניברסיטת ניו יורק, 2009, משייכת את שרירא לקבוצת סופרות שעסקו בקום המדינה העוסקות בנושאים קרובים, ביניהן יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון, רחל איתן ונעמי פרנקל.
כיהנה כשופטת בפרסים:
בין השנים 1962–2003 התגוררה בתל אביב עם בעלה אריאל כהן, רואה חשבון ששירת בבריגדה היהודית, ובתה אילת אלגור-גורפינקל, עורכת ראשית של כתב העת "מבנים" 1994–2008. בשנים 1956–1976 הייתה חברה בקריית האומנים בצפת עם משפחתה, והתגוררה על גבול הרובע היהודי וקריית האומנים.
שורשיו של הקשר הצפתי בסבי סבה ממשפחת ברון שעלה ליישב את צפת, שאוכלוסייתה היהודית הידלדלה, בעליית חסידים.
בספר יוחסין של המשפחה מופיעים צאצאיה כצאצאי ר' יוחנן הסנדלר שנחשב כחוליה חשובה במגילות יוחסין רבות דרך אב סבו הלל הזקן שהוא צאצא לדוד המלך, ורש"י הוא צאצאו. כיום ישנם רבים הנמנים עם צאצאיו של רבי יוחנן הסנדלר.
על מסורת חקר הפולקלור היהודי במשפחה ראו ערך שמואל שרירא.
בעיתון "דבר" באוקטובר 1960 מוזכרת מסיבה לצאת ספרה "שערי עזה" במועדון "מילוא" שם נהגו אנשי הקריה לשמוע הרצאות ולהיפגש. כתבה נוספת ב"דבר" מתארת את ביתה של שרירא בקריה. נציגות הסופרים בקריה הייתה מצומצמת, אך הם היו חלק בלתי נפרד ממנה. ספרה "בזכות עצי התאנה" (עם רישומי צפת מאת בעלה, אריאל כהן) נכתב על צפת.
ארכיון שושנה שרירא נמצא ב"מרכז לחקר הספרות והתרבות העברית על שם לאורה שוורץֿ קיפ" באוניברסיטת תל אביב.
על קשריה בחוגי הסופרים והעיתונאים ועולם הבוהמה, העמדה שתפסה ועיסוקיה מעידים המכתבים והכתבים בעזבונה. בין הכותבים לה נמנו: ש"י עגנון, אברהם חלפי, ד"ר עזריאל קרליבך, ד"ר יוסף גולדשמידט, גבריאל צפרוני, יוסף אריכא, רחל ינאית בן-צבי, יצחק למדן, מירון סימה, ש. שלום, פרופ' יוסף קלויזנר, יהושע בר-יוסף, אנדה עמיר פינקרפלד וכו'.
בספר "והיו הנעליים מאושרות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2011, ישנו פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
שלט לזכרה ולזכר אביה שמואל שרירא, חוקר המקרא והפולקלור ומנהל גימנסיה נורדיה בתל אביב, הוקם ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 - מבנה לשימור בתל אביב.
כתביה.
מספריה.
סיפוריה: "אלמנות" ו-"לב נבוך" נדפסו בקובץ סיפורי נשים שאני אדמה ואדם, עורכת: פרופ' יפה ברלוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2003.
פרסומים מעזבונה.
כתבות
ספר מכתבים
בספר פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
הילמאר שאכט
כלכלת קוריאה הצפונית
כלכלת קוריאה הצפונית היא כלכלה מתוכננת, שבה כל הסקטורים של הכלכלה נמצאים בשליטה מלאה של המדינה. קוריאה הצפונית היא מהכלכלות הריכוזיות ביותר בעולם, וממשיכה במדיניות זו גם לאחר התפרקות הגוש הקומוניסטי. למרות ליברליזציה מסוימת של הכלכלה, נמנעת ממשלת קוריאה הצפונית מביצוע שינויים ממשיים.
היסטוריה.
השליטה היפנית והחלוקה.