לעגלול קונכייה בגודל של כ-17–25 מ"מ בעלת 4–5 פיתולים מעוגלים קמורים מאוד וצורתה באופן כללי היא חרוטית. לרוב גווניה נעים בין חום אדמדם לחום בהיר, קרם ובז'. הקונכייה עצמה עבה מאוד ודורשת גיר רב לבנייתה, דבר המגביל את אזור המחיה של העגלול לאזורים לחים בעלי תשתית גיר או סידן באחוזים גבוהים. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
העגלול עצמו הוא בעל ראש ייחודי שבו יש "חדק" וממנו בולטות שתי אונות רחבות קצרות המקיפות את הפה. יש לו שני משושים עבים שאורכם כאורך החדק ובבסיסם מצויות העיניים שלו. צבע הגוף של העגלול הוא אפור בהיר עד כהה ולעיתים בעל גוון כחלחל או בורדו.
אורח חיים.
צורת ההליכה של העגלול שונה מאלה של רוב שבלולי היבשה: רגלו מחולקת לשתי אונות על ידי תלם מרכזי ותנועתו נעשית על ידי הרמת אונה אחת והזזתה קדימה, הורדתה לקרקע ואז הרמת האונה השנייה והזזתה קדימה, וחוזר חלילה. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
מזונו של העגלול דומה לזה של השבלולים: רקב צמחי ופטריות סאפרופיטיות אך לעגלול אין את האנזים צלולאז שמפרק תאית ופירוק זה מתבצע על ידי חיידקים סימביוטיים במערכת העיכול שלו.
בתקופת הקיץ היבשה מתחפר העגלול אל תוך קרקע לחה ומבצע קיוט (מעין "שנת קיץ") ומוריד באופן ניכר את פעילותו וחילוף החומרים שלו. הוא גם מקייט כאשר הטמפרטורה נמוכה מידי (קר מידי).
בניגוד לשבלולים הזוויגים בעגלול נפרדים ופרטיו הם או זכרים או נקבות. ההתפתחות העוברית של העגלול ארוכה יחסית ונמשכת כ-3 חודשים. העובר בוקע מהביצה עם קונכייה עוברית מפותחת. מקור הסידן לקונכייה זו איננו הביצה אלא עפר עשיר בסידן המוצמד בריר אל הביצה. מסיבה זו העגלולים חיים רק בקרקעות עשירות בסידן.
תפוצה.
עגלול המכסה ("Pomatias olivieri") הוא מין העגלול היחידי שחי בישראל, בה הוא נמצא בצפון הארץ, בגליל העליון (מאצבע הגליל ועד ראש הנקרה), במישור החוף הצפוני וברכס הכרמל. מעט מאוד ידוע על מין זה.
בגלל אורח חייו מוגבל העגלול לאזורים לחים בהם התשתית (קרקע, אדמה ומסלע) עשירה בגיר וסידן. כמו רבים מהקדם-זימאים שעלו ליבשה הוא חייב סביבת מחיה קרה ולחה שכן קשה לו מאוד לעמוד בתנאי יובש.
בנוסף לישראל עגלול המכסה חי גם בלבנון, מערב סוריה וטורקיה.
רוב נציגי משפחת העגלולים חיים באזורים טרופיים ובאגן הים התיכון. באירופה ואסיה נפוץ המין עגלול אירופאי ("Pomatias elegans") עליו יש ידע רב יחסית. העגלול האירופאי נפוץ ברוב מדינות אירופה, למעט האזורים הצפוניים והקרים מאוד (כגון סקנדינביה, רוסיה, איסלנד).
נעדרי מלחמת העצמאות
מספרם של נעדרי מלחמת העצמאות עמד בתום המלחמה על מאות רבות של חיילי צה"ל ואנשי היישוב. פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949-1953 הקטינו את מספרם עד לכ-150, אשר הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע. לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש.
טרם נודע מקום קבורתם של 96 חללי מלחמת העצמאות.
היווצרות בעיית הנעדרים.
במהלך מלחמת העצמאות, וביתר שאת בתקופות מסוימות שלה, נותרו רבים מחללי הישוב וצה"ל בשדות הקרב לאחר תום הקרבות שבהם נפלו, וגופותיהם לא נאספו ולא הובאו לקבורה. אפשר שנלקחו ממקומות נפילתם על ידי האויב.
ירח פארן, חוקר ביחידה לאיתור נעדרים של צה"ל, מנה בספרו את מספר חללי צה"ל בקרבות בתקופות המלחמה השונות (על פי חלוקה מקובלת שלה) ואת מועדי איסופם משדות הקרב:
הנסיבות של התקופות השונות המנויות בטבלה השפיעו על היכולת של הכוחות הלוחמים לאסוף את מתיהם משדות הקרב. עד סוף מרץ 1948 היו כוחות הצבא והמשטרה הבריטים פרוסים ברחבי הארץ, ונוכחותם הגבילה את היכולת של כוחות המגן של היישוב לפעול ולשאת נשק בגלוי. באותה מידה קשה היה להם לשוב לשדות הקרב ולאסוף את החללים, שכן היה חשש שייאסרו על ידי הבריטים ונשקם יוחרם. לעומת זאת סייעו הבריטים באיסוף החללים, לא פעם בעקבות בקשת מוסדות הנהגת היישוב. מאפריל 1948 הצטמצמה הפריסה הבריטית בארץ וכוחות היישוב היו מסוגלים לפעול באופן חופשי יותר.
לאחר תום המנדט הבריטי בארץ וההכרזה על הקמת המדינה ב-14 במאי 1948 נמשכו הקרבות עד להכרזת ההפוגה הראשונה ב-9 ביוני. בתקופה זו עסק צה"ל בעיקר בבלימת צבאות ערב שפלשו לישראל ובהתגוננות מולם. ובחלק מהמקומות איבד שליטה בשטחים שבהם נותרו מוטלים חללי קרבות. בתקופה זו מחצית מחללי הקרבות טרם נאספו משדות הקרב לאחר שבוע ממועד נפילתם - יותר מאשר בכל תקופה אחרת של המלחמה.
מנתוניו של פארן בטבלה שלעיל עולה כי כ-30% מחללי הקרבות של ישראל לא נאספו לאחר שחלף שבוע מסיום הקרב. המספר של נעדרים אלו הלך והצטבר עם חלוף הזמן, כאשר במהלך המלחמה אותרו גופות חלק מהם.
הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מודע בתחילה לממדי תופעת החללים שמקום קבורתם לא נודע. הדבר נבע מכך שיחידות הצבא אמנם דיווחו במהלך המלחמה למטה הכללי על אבדותיהן בקרב, אך הן דיווחו יחד על חללים שגופותיהם נאספו בשדות הקרב ועל חיילים שנראו נופלים בקרב ונותרו בשטח. כנעדרים צוינו רק מעטים שגורלם לאחר הקרב לא היה ידוע כלל. עקב כך נוצר הרושם שמרבית החללים נאספו משדות הקרב.
בצה"ל לא הייתה יחידה מסוימת שהופקדה על איתור נעדרים וחללים שטרם נאספו. בפועל נחה אחריות זו על כתפי מפקדיהם של הנעדרים ולא תמיד היה באפשרותם לעמוד בה. גורם נוסף שפעל לאיתור ואיסוף הנעדרים משדות הקרב היה בני משפחות הנעדרים. כבר משלב מוקדם הם ערכו חקירות עצמאיות משלהם, ואכן הצליחו לאתר חללים רבים. דוגמה בולטת היא של חללי קרבות מלכיה מאביב 1948, שנאספו על ידי בני משפחותיהם בנובמבר 1948 לקבר אחים בקיבוץ מעוז חיים, בו שהו בעבר כהכשרת פלמ"ח.
פעולות לצמצום מספר הנעדרים בשנים 1948-1953.
בחודשי המלחמה האחרונים התברר למטה הכללי של צה"ל ולממשלה כי מאות רבות של חללי צה"ל לא הובאו לקבורה וגופותיהם עדיין מוטלות בשדות הקרב בכל חלקי הארץ. אחד הגורמים אשר הביאו את הבעיה למודעותם היה פניות של הורים וקרובים של חיילים נעדרים, אשר איבדו את הקשר עמם. אלו פנו במכתבים רבים לגורמים בצה"ל ובממשלה ואף אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון עצמו, ואף הביעו אכזבה מאי הפעילות של מוסדות המדינה בעניין. לקרובים אלו נגרם סבל נוסף עקב התופעה של שמועות לא מבוססות שהתרוצצו בארץ אודות גורל החיילים, לרבות טענות כי חלקם מוחזקים בחיים במצרים וכי נדרש כופר כסף עבור שחרורם.
ב-22 במאי 1948 הוצאה פקודת מטכ"ל אשר התייחסה לאופן הדיווח אודות נפגעים, ובכלל זה ספציפית על נעדרים. ברוב המקרים לא קיימו יחידות הצבא את הפקודה. ב-23 במרץ 1949 הוציא אגף כוח האדם במטה הכללי של צה"ל פקודה חדשה לכל יחידות הצבא. הפקודה התמקדה באיסוף המידע אודות הנעדרים. הייתה זו הוראה להעביר לאגף רשימות מפורטות של כל הנעדרים והחללים שלא הובאו לקבורה. הפקודה הוסיפה שלאחר השלמתן, על מפקדי החזיתות (המונח שקדם לפיקודים המרחביים) לקיים בדיקה קפדנית של השטחים הנזכרים ברשימות - אם הם פנויים מאויב - כדי לברר אם נותרו בהם גופות או שרידים שלהן. הפקודה הוסיפה כי הרבנות הצבאית תתן למחפשים הדרכה בנדון. בעקבות הוצאת הפקודה העבירו יחידות צה"ל למטכ"ל רשימות מפורטות של הנעדרים והחללים שלא נקברו.
ימים אחדים אחרי הוצאת הפקודה הורה ראש הממשלה בן-גוריון לרבנות הצבאית לפעול לאיסוף החללים והנעדרים מקרב פלוג'ה. הרבנות התבקשה לפעול במקרה זה לא כגוף מייעץ אלא כגוף מבצע. היא אכן פעלה כך, ובפועל נטלה על עצמה את משימת איסוף החללים בכל החזיתות, תוך שהיא מסתייעת ביחידות הצבא שהיו מוצבות בהן וכן בחיילים שלחמו בשדות הקרב השונים והנעדרים היו מיחידותיהם.
ביולי 1949 הציע יוסף דקל, מנהל המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון, להקים יחידה ייעודית שתעסוק באיסוף החללים הנעדרים משדות הקרב. הגם שראש הממשלה בן-גוריון תמך בהקמת יחידה שכזו הדבר לא נעשה.
בשלהי המלחמה ואחריה עדיין לא היה המספר הכולל של הנעדרים שנפלו ולא הובאו לקבורה ברור לצבא ולממשלה. במענה לשאלה של ראש הממשלה ביולי 1949 הודיע לו אגף כוח האדם שנכון ל-27 ביוני 1949 היה מספרם 393. כפי שהתברר בהמשך, מספר זה היה הערכה בחסר.
אחד הגורמים שהכבידו על ריכוז רשימת נעדרים מלאה היה חוסר המידע על שבויי צה"ל. מאות ישראלים נלקחו בשבי על ידי צבאות ערב במהלך המלחמה. כל עוד הם לא חזרו מהשבי שררה אי ודאות לגבי זהותם וקשה היה להבדיל ביניהם לבין הנעדרים (למעשה, גם מספרם הכולל של השבויים לא היה ידוע בתחילה והובהר רק עם הזמן). תהליך החזרת השבויים ארך חודשים רבים והסתיים רק בקיץ 1949, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון - עם סוריה. במהלך שיחות שביתת הנשק התקבל סיוע מסוים באיסוף שמות הנעדרים והבדלתם מן השבויים החיים כתוצאה מפעולת ועדות המשא ומתן על שביתת נשק שפעלו בחזיתות המלחמה השונות. בחזית המצרית גם הביאה פעולת הוועדה לאיתור גופות של נעדרים. החוקר פארן מציין גם את פעילות גוף הקישור לצלב האדום הבינלאומי, שהוקם במאי 1948, ואשר פעולתו הביאה לאיסוף חללים משדות הקרב.