מנסחי החוקה קיוו שלכוח של הקונגרס להחליט בנושא הקצאת תקציבים תהיה השפעה ממשית על היכולת של הנשיא לנהל מלחמה שבה הקונגרס לא מעוניין. הקונגרס שולט "בכוח של הארנק" (power of the purse), וכך הוא מצמצם את חופש הפעולה של הנשיא, שמחזיק "בכוח החרב" (power of the sword). כדי להבטיח שהשליטה על התקציבים תישאר בידי הקונגרס, נקבע בחוקה שלא ניתן להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים. החלטה זו מהווה גם פשרה בנוגע לנחיצות של צבא קבע. רבים מהנציגים בוועידת החוקה ראו בצבא קבע רעה חולה ואיום על חירות האזרחים. מאידך, רבים מהם חשבו שמניעת ההקמה של צבא קבע אינה מעשית ותסכן את ביטחון האיחוד ואזרחיו. הפשרה המגולמת בסעיף 12 היא שתהיה לקונגרס סמכות להקצות משאבים לצבא קבע, אך תישלל האפשרות להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים, פעולה שהייתה שוללת מהמחוקקים את כוחם אל מול הנשיא.
מנסחי החוקה הניחו שצבא הקבע של ארצות הברית יהיה מצומצם בימי שלום ויורחב בעת צורך. במצב כזה, לשליטה של הקונגרס בתקציבים יש השלכות ממשיות על היכולת של הנשיא ליזום פעולות צבאיות ללא ברכת הקונגרס, שכן ללא אישור המחוקקים לא ניתן לגייס תקציב להרחבה משמעותית של הכוח הצבאי. כוח זה של הקונגרס היה אפקטיבי בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית; יציאה למלחמה או פעולה משמעותית דרשה תקציבים מיוחדים, ונשיאים, החל מוושינגטון, ביקשו מהקונגרס לאשרם. במצבי חירום, יכול היה הנשיא לפעול, אך לאחר מכן הוא נדרש לבקש מהקונגרס תקציב לכיסוי ההוצאות. בהדרגה, ובאופן ברור מאז תום מלחמת העולם השנייה, מצב זה השתנה. הצבא, הצי ומערך הביטחון של ארצות הברית הפכו לגופים עצומים גם בימי שלום, כך שנשיאים יכולים בהווה ליזום פעולות גם ללא צורך בבקשת תקציב מיוחד מהקונגרס. בנוסף, גם האופן בו מקצה הקונגרס תקציבים השתנה: עד המאה ה-20 היה הקונגרס מקצה תקציבים מפורטים, שבהם סעיפים ספציפיים יועדו למטרות צרות; כיום, הקונגרס מקצה בדרך כלל סכומים גדולים לקטגוריות רחבות של פעילות ביטחונית, וכן תקציבים לשעת חירום ולמקרים בלתי צפויים. שינויים אלה החלישו את "כוח הארנק" ביחס לכוונת מנסחי החוקה. עם זאת, במספר מקרים בחצי השני של המאה ה-20 ניסו חברי הקונגרס להגביל את חופש הפעולה של הנשיא באמצעות סעיפים לחוק שאוסרים שימושים מסוימים בתקציב, כגון איסור על מימון פעולות באנגולה בשנות ה-70, איסור על מימון פעולות בניקרגואה בשנות ה-80 ואיסור על שימוש בתקציב לצורך שמירה על נוכחות צבאית בסומליה בשנות ה-90.
הסמכות של הקונגרס "להקים ולקיים כוחות צבאיים" פורשה באופן רחב ככוללת גם סמכות לחוקק חוקים לגבי גיוס חובה. בזמן מלחמת 1812 ניסה ג'יימס מדיסון, יחד עם שר ההגנה ג'יימס מונרו, להעביר חוק גיוס חובה, אך ההצעה ספגה ביקורת בקונגרס ונזנחה. אברהם לינקולן חתם על חוק גיוס חובה, בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, ב-3 במרץ 1863. החוק קבע מכסת גיוס לכל מדינה, ובמקרים בהם לא עמדה מדינה במכסה נשלחו צווי גיוס חובה. עם זאת, רק אחוזים בודדים מחיילי צבא האיחוד גויסו בדרך זו. בשנת 1917, לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, עבר חוק גיוס חובה נוסף. בית המשפט העליון דן בעתירה נגד החוק וקבע שסעיף זה בחוקה מסמיך את הקונגרס לקיים צבא ולכן גם לגייס חיילים שישרתו בו. חוקי גיוס נוספים עברו לפני מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
סעיפים 15 ו-16 נוגעים למיליציה של ארצות הברית, תוך השארת הסמכות למנות קצינים למיליציה ולאמן אותה בידי המדינות. לקונגרס יש את הכוח לזמן את המיליציה ולקרוא לה למטרות מסוימות בלבד: להוציא לפועל את החוקים של ארצות הברית, לדכא מרידות ולהדוף פלישות.
המונח "מיליציה" לא מוגדר באופן ברור בחוקה. מנסחי החוקה הכירו את המושג מההיסטוריה הבריטית, מתקופת שלוש-עשרה המושבות ומתקופת המהפכה האמריקאית ומלחמת העצמאות. בתקופות אלה המיליציות, בניגוד לצבא הקבע, היו כוחות אזרחיים חמושים שהורכבו מאזרחים מקומיים ונקראו לסייע בשעת הצורך. עבור רבים מהמתיישבים האמריקאים לפני המהפכה, המיליציות העממיות נתפסו כביטחון נגד שימוש מוגזם של הממשלה בכוחה. כיוון שהמיליציות נסמכו על העם, הן נתפסו לעיתים ככלי להגנה על החירות, בניגוד לצבא קבע שנתפס כאיום על החירות; ובחלק מהמושבות, החימוש וההקמה של מיליציה עממית נתפסו כזכויות מוגנות. אולם, בזמן המהפכה, המיליציות המקומיות לא היו כוח משמעותי מספיק והן ספגו ביקורת רבה על תפקודן. וושינגטון כתב שהמיליציות הן "משענת קנה רצוץ", והמילטון חשב שאילו היו המתיישבים נסמכים באופן בלעדי על המיליציות הם לא היו משיגים עצמאות. עבור תומכי הפדרליזם, צבא קבע, גם אם מוגבל, נתפס עתה כהכרח. העובדה שהחוקה העבירה, בסופו של דבר, את מרבית השליטה במיליציות מהמדינות לקונגרס משקפת את כוחם של הפדרליסטים בוועידת החוקה. האנטי-פדרליסטים ראו עובדה זו כאחד הכשלים המרכזיים של החוקה. התיקון השני לחוקה - שמגדיר את הזכות לשאת נשק ומתייחס למיליציות כהכרחיות לביטחון של מדינות חופשיות - היווה פשרה וניסיון לפתור את הקונפליקט בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים בנושא זה.
בהתאם לסעיפים 15 ו-16, העביר הקונגרס בשנת 1792 חוק שהסמיך את נשיא ארצות הברית לזמן את המיליציה, תחת מגבלות מסוימות. הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בסמכות זו הייתה בזמן כהונתו של וושינגטון, במהלך מרד הוויסקי של שנת 1794. במלחמת 1812 זימן הנשיא מדיסון את המיליציות של קונטיקט ומסצ'וסטס, אך מושלי מדינות אלה סירבו בטענה שההחלטה להפעיל את המיליציה נמצאת בסמכות של מושלי המדינות ולא בסמכות הנשיא. בית המשפט העליון הבהיר בשנת 1827 שלנשיא יש סמכות לזמן את המיליציות, בעוד שלמושלים יש סמכות להפעיל את המיליציה בתחומי מדינותיהם.
חוק המיליציה של 1903 יצר את המשמר הלאומי של ארצות הברית. החוק חילק את המיליציה של ארצות הברית למיליציה בלתי-מאורגנת, כוח מילואים שכולל את כל הגברים הבריאים בגילים 17–45; ומיליציה מאורגנת, שכוללת את יחידות המשמר הלאומי של כל מדינה ומדינה הנתמכות על ידי הממשל הפדרלי. חוק ההגנה הלאומית של 1916 עדכן את החוק הקיים ואיפשר לנשיא לגייס את המשמר הלאומי בזמן מלחמה, עד תומה. תיקון לחוק בשנת 1933 הפך את המשמר הלאומי לחלק קבוע מצבא ארצות הברית, מה שמאפשר לנשיא להשתמש בכוחות המשמר הלאומי מחוץ לגבולות ארצות הברית.
סעיף 17: מושב הממשלה - מחוז בשליטה פדרלית.
סעיף זה קובע שלקונגרס תהיה סמכות חקיקה בלעדית בשטחי המחוז שייועד להיות מושב הממשל הפדרלי. הסעיף קובע ששטח המחוז יאושר על ידי הקונגרס באזור שיופרש על ידי מדינות שיסכימו לכך, ושהשטח לא יעלה על 10 מיל בריבוע (100 מיל רבוע, או כ-259 קמ"ר). בנוסף, לקונגרס תהיה סמכות כזו בכל מקום שיירכש, בהסכמת בית המחוקקים של המדינה הרלוונטית, לצורך מבנים ומאגרי נשק הנחוצים לממשלה.
הרעיון לפיו עיר הבירה של ארצות הברית צריכה להיות בשליטה ישירה של הקונגרס עלה מתוך הניסיון של מרד פנסילבניה ביוני 1783, שבמהלכו עלו מאות חיילים מהצבא הקונטיננטלי לפילדלפיה ואיימו על קונגרס הקונפדרציה. הרשות המבצעת של פנסליבניה סירבה לתמוך בקונגרס, שננעל וחבריו ברחו לניו ג'רזי. אירוע זה שכנע את מנסחי החוקה בצורך בטריטוריה בשלטון פדרלי עצמאי מהמדינות.
החוקה לא מציינת מהו המקום הספציפי שיוגדר כמחוז הבירה, ומשאירה החלטה זו לקונגרס. אחרי אשרור החוקה עלו מספר הצעות, ביניהן ניו יורק ופילדלפיה. נציגי מדינות הצפון ונציגי מדינות הדרום נאבקו אלה עם אלה על המקום שייועד לממשלה הפדרלית. לבסוף, הפשרה של 1790 בין אלכסנדר המילטון לבין תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון הביאה להכרעה, לפיה מושב הממשלה יהיה בדרום, בשטחים שיפרישו מרילנד ווירג'יניה. שתי המדינות קיבלו בתמורה לשטחים שהפרישו הסדרי חוב בתנאים נוחים. בתמורה לוויתור מצד ניו יורק ומדינות הצפון, קיבל המילטון, שהיה מזכיר האוצר, תמיכה בחוקים שהרחיבו את סמכות הממשל הפדרלי בענייני כספים ואשראי. המחוז שנוצר כתוצאה מההחלטה נקרא "מחוז קולומביה", ועיר הבירה ששוכנת בו היא וושינגטון. במקור היה שטח מחוז קולומביה ריבוע בגודל 100 מיל רבוע, המקסימום שמאפשרת החוקה, אך בשנת 1846 ויתר הקונגרס על השטחים שהפרישה וירג'יניה, כך שמחוז קולומביה נמצא כיום רק בשטח שהפרישה מרילנד.
כיוון שמחוז קולומביה אינו מדינה או חלק ממדינה, תושביו אינם בוחרים חברי קונגרס בעלי זכות הצבעה. לבית הנבחרים הם בוחרים נציג שיכול להצביע בוועדות ולהציע חקיקה, אך לא במליאה. עובדה זו מעוררת מחלוקת, אך בית המשפט העליון הכיר בהסדר זה כחוקתי והצעות לתיקון החוקה בנושא לא אושררו עד כה. עם זאת, התיקון ה-23 לחוקה (1961) מאפשר לתושבי המחוז לשלוח נציגים לחבר האלקטורים, כך שהם משתתפים בבחירות לנשיאות. בעבר עלו מספר הצעות חוק להפוך את מחוז קולומביה למדינה ה-51 של ארצות הברית, אך עד כה ניסיונות אלה לא צלחו. ישנן דעות שונות לגבי השאלה האם לצורך הפיכת וושינגטון די. סי. למדינה נדרש תיקון לחוקה, לאור סעיף זה. מחד, החוקה קובעת במפורש שעיר הבירה תהיה במחוז שאינו שייך לאף מדינה; מאידך, התומכים בסמכות הקונגרס לקבל את המחוז כמדינה טוענים שניתן לצמצם את שטח המחוז שמוגדר כמושב הממשל למספר בלוקים בעיר, ולהפוך את שאר שטח המחוז למדינה, שכן החוקה קובעת שטח מקסימלי למחוז, אבל לא שטח מינימלי.
סעיף 18: חוקים נחוצים וראויים.