ארתור ליבֶהֶנְשֶל (; 25 בנובמבר 1901 - 24 בינואר 1948) היה מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
ביוגרפיה.
ליבהנשל נולד ב-25 בנובמבר 1901 בעיר פוזן (היום פוזנן) ולמד כלכלה ומינהל ציבורי. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא הפך לרב-סמל. בפברואר 1932 הצטרף ליבהנשל למפלגה הנאצית ובאוגוסט 1934 לאס אס ושירת ביחידת האס אס "גולגולת המת" ("SS Totenkopfverbände").
הוא היה לשליש במִפקדות המחנות קולומביה האוס (Colombia Haus) וליכטנבורג (Lichtenburg), ומילא תפקידים בכירים וחשובים במשרד הפיקוח על מחנות הריכוז, ובמינהל הבכיר של "המשרד הראשי למשק ומינהל". ב-10 בנובמבר 1943 מונה למפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, וב-19 במאי 1944 למפקד מחנה ההשמדה מיידנק. לאחר פינוי מיידנק, קיבל תפקיד בכיר במשרד הראשי לסגל האס אס ("SS Personalhauptamt").
לליבהנשל הייתה מאהבת, צעירה ממנו ב־15 שנה, אשר נידונה בעבר למאסר במחנה־ריכוז עקב פרשיית־אהבים שניהלה עם גבר יהודי. ראשי האס אס עשו מאמץ להרחיק בין השניים, ובכל זאת התגרש ליבהנשל מאשתו, לאחר 16 שנות נישואין שבמהלכן נולדו להם שלושה בנים. המאהבת, אנליזה הוטמן, נכנסה בסופו של דבר להריון, והימלר נאלץ לאשר את נישואי הזוג.
לאחר המלחמה, נאסר ליבהנשל בידי הצבא האמריקני והוסגר לממשלת פולין. הוא הועמד לדין במשפט אושוויץ הראשון בקרקוב, נידון למוות ונתלה ב-24 בינואר 1948 בכלא מונטלופיך.
נאנסי
נאנסי (בצרפתית: Nancy) היא עיר בחבל גראנד אסט שבצפון-מזרח צרפת. משמשת בירת מחוז מרת ומוזל. בעיר גרים כ-104,885 תושבים (נכון ל-2018).
היסטוריה.
הסימנים המוקדמים ביותר להתיישבות בעיר הם משנת 800 לפנה"ס, שכנראה נמשכו לאזור בשל ברזל שהיה קל יחסית לחציבה במקום, ונקודת מעבר רדודה בנהר מרת' שבה היה קל יחסית לצלוח אותו. ב-1050 בנה במקום ז'ראר, דוכס לורן, עיירה מבוצרת שנקראה אז נאנסיאקום.
במאה ה-13 נבזזה העיר על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובהמשך נבנתה מחדש מאבן, ככל שגברה חשיבותה כבירת דוכסות לורן. שארל הראשון, דוכס בורגונדיה הובס ונהרג ב ב-1477.
אחרי מותו ב-1766 של סטניסלאב לשצ'ינסקי, שהיה דוכס לורן מ-1738 ולפני-כן מלך פולין, הפכה הדוכסות לפרובינציה צרפתית, שנאנסי נותרה בירתה. כשנוצר חבל לורן במחצית המאה ה-20, הוחלפה הבירה במץ.
ב-1790, במהלך המהפכה הצרפתית, התרחש בנאנסי מרד, ולאחר שהוטל מצור על העיר, המורדים נורו או נעצרו.
במלחמת העולם השנייה נכבשה נאנסי על ידי המשטר הנאצי, ושוחררה על ידי הארמייה השלישית של ארצות הברית בספטמבר 1944, בקרב נאנסי, במהלך המערכה בלורן.
יהודי נאנסי.
בשנת 1286 רכשו יהודים בית קברות בכפר הסמוך לנאנסי, לקסו Laxou (החל מהמאה ה-20 הוא הפך לאחד הרבעים של העיר נאנסי). יישוב יהודי בעיר עצמה התקיים בנאנסי מאמצע המאה ה-14 ועד לגירוש היהודים מדוכסות לורן בשנת 1477. הקהילה התחדשה זמנית באמצע המאה ה-16, ולאחר מכן חדלה להתקיים עד ראשית המאה ה-18 תחת הדוכסות של לאופולד דוכס לוריין.
בשנת 1790 נחנך בית הכנסת של קהילת יהודי נאנסי. בעקבות המהפכה הצרפתית, בשנת 1808 תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה הראשון הוקמה הקונסיסטוריה המחוזית של יהודי נאנסי. בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי צרפת, מנתה הקהילה היהודית בנאנסי כ־3,800 נפש. בזכות אדוארד ויגנרון, ראש שירות הזרים בתחנת המשטרה המרכזית בנאנסי, סגנו פייר מארי ואנשיהם חולצו יותר מ־350 מתוך 385 היהודים שאוימו ישירות בעיר נאנסי במסגרת האקציה הראשונה שערכו הנאצים בעיר. על כך העניק יד ושם לכל אחד מהם את אות חסיד אומות העולם.
החל מ-2020 רב העיר הוא החזן והזמר הרב שמואל שפירו.
אתרי תיירות.
הכיכר המרכזית בעיר, כיכר סטניסלאס (על שם סטניסלאב לשצ'ינסקי), וכן הכיכרות הסמוכות לה, כיכר קרייר וכיכר אליאנס, הוכרו ב-1983 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
המדונה בין הסלעים
המדונה בין הסלעים או המדונה של הסלעים הוא ציור אשר קיים בשלוש גרסאות: בגלריה הלאומית שבלונדון, במוזיאון הלובר שבפריז ובאוסף פרטי בשווייץ. ציורו מיוחס ללאונרדו דה וינצ'י.
הציור, המתאר את המדונה והילד, הוזמן על ידי כנסייה במילאנו למסדר שנקרא "ההריון ללא רבב". מסדר זה סוגד למריה, אמו של ישו, ולהריונה הנקי והטהור מכל חטא. לפי הברית החדשה, מריה הרתה מרוח הקודש וכך לא חטאה בחטא ידיעת גבר, נשארה בתולה עד ליום מותה, ובכך היא מייצגת קדושה וטוהר.
הציור הוזמן על ידי המסדר מיד לאחר שדה וינצ'י הגיע למילאנו ב-1482. חוקרי תולדות האמנות מייחסים חשיבות רבה לציור עקב העובדה שדה וינצ'י צייר אותו בלי רישום מקדים. גם התלת-ממדיות המפליאה שבו והחיות שבציור, שלא אפיינה את ציורי התקופה, תרמו לחשיבותו. הציור זכה כנראה לפופולריות רבה עוד בימי חייו של דה וינצ'י, מאחר שב-1506 פרסם דה וינצ'י גרסה נוספת לציור שנראית כמעט זהה לציור המקורי.
מאפייני התמונה.
קומפוזיציה.
הקומפוזיציה מבוססת על קומפוזיציה פירמידאלית (משולשת, בסגנון פירמידה). מריה עומדת בקצה ובבסיס מוצגות שלוש דמויות - המלאך, ישו הקטן ויוחנן.
רקע ומיקום.
מיקומו של הציור נראה דמיוני. האירוע מתרחש בסוג של מערה שבה מים (הים נכנס מבין הסלעים). במערה צומח שושן צחור (סמל למריה, בדומה לבשורה למריה - סמל לבתוליותה ולטוהרה של מריה). המערה מדומה למריה עצמה - רחמה של מריה, היא מכילה בתוכה את שלוש הדמויות, הכול בה טהור ונקי, צחור ורגוע.
ספומאטו.
הספומאטו הוא מאפיין ידוע של דה וינצ'י. טשטוש של קווי המתאר, ריכוך הדמויות, משחקי אור וצל עדינים, קווים מפותלים. הספומאטו יוצר דמויות לא מציאותיות - אלוהיות.
שנים עשר המושבעים
באג בראש
באג בראש (באנגלית: "Bug Alert") היא תוכנית בובות מדובבת ששודרה בטלוויזיה החינוכית. מטרת התוכנית היא להביא מסר לצופים שעלינו לשמור על עולמנו.
הדמויות.
כל הדמויות בתוכנית הן חרקים:
שליפן
S ארוכה
S ארוכה הוא שם האות S בגרסתה העתיקה, המאורכת: ſ. סימן זה ציין S קטנה בתחילת מילה או באמצעה; האות S הרגילה נקראה S סופית או S עגולה. ייתכן שהעובדה שלאות היוונית סיגמא קיימת גרסה רגילה וגרסה סופית תרמה לקלות שבה נתקבלו באירופה שתי צורות לאות S.
קל להתבלבל בין האות ſ והאות f, בעיקר משום שבגופנים מסוימים יש ל-ſ קו קטן באמצעה (אם כי רק משמאל לקו האנכי). מקורו של הקו האמצעי היא בכתב הגותי, שבו נכתבה ה-ſ בשתי תנופות עט-נוצה: קו אנכי יורד, ואחריו קו עולה המתקשת ימינה. במקום המפגש של הקווים נוצרה בליטה קטנה, שנשארה גם במעבר לכתב לטיני רגיל. בצורתה הנטויה אין לאות קו אמצעי, והיא יורדת אל מתחת לשורה.
האות ſ יצאה משימוש באלפבית לטיני בתחילת המאה ה-19. הליגטורות הנפוצות שכללו את האות ſ (ביניהן ſi, ſt ו-ſs) נעלמו גם הן (בגרמנית הפכה הליגטורה ſs או ſz לאות ß). באותיות גותיות נעשה ב-ſ שימוש גם כיום.
שימוש מודרני.
ה-S הארוכה, בכתב נטוי, משמשת כיום כסמל האינטגרל (∫) במתמטיקה:formula_1
המתמטיקאי לייבניץ יצר את הסימן כקיצור למילה הלטינית summa (סכום), שאותה הוא כתב "ſumma". סימן זה הופיע לראשונה ב-1686, במאמרו De Geometria.
בתחום הבלשנות מסמן סימן דומה, ʃ (המכונה אֶש), את הצליל ש (ראו: IPA).
האות ſ מיוצגת ביוניקוד על ידי הצירוף U+017F וב-HTML כ-codice_1 או codice_2.
גאלפסטרים V
מילטון
אס ארוכה
תרגום
תרגום הוא העברת מלל משפה אחת (שפת המקור) לשפה אחרת (שפת היעד), וזאת כדי שאנשים השולטים בשפת היעד, אך אינם שולטים בשפת המקור, יוכלו להבין מלל זה.
אדם העוסק בתרגום טקסט כתוב נקרא מתרגם, וזה העוסק בתרגום של דיבור, באופן סימולטני או מיד עם תום הדיבור, קרוי מתורגמן.
עקרונות התרגום.
תרגום נעשה לטקסטים בצורות אחדות:
אחת מפעולות התשתית הנחוצות על־מנת לאפשר תרגום קולח משפה לשפה היא קיומו של אוצר מילים עשיר דיו בשפת היעד. האקדמיה ללשון העברית מתמודדת עם צורך זה, וטורחת להעשיר את השפה העברית במילים התואמות את התחדשות המילים בשפות אחרות, ובפרט אנגלית.
תרגום מתבצע בשני צעדים:
תרגום טוב חייב לפיכך להתבסס על שליטה של המתרגם בשתי השפות, והיכרות עם התרבויות של דוברי כל שפה. טעויות תרגום מביכות מתרחשות כאשר המתרגם שולט בשפה אך התרבות זרה לו. מרבית המתרגמים נוטים לתרגם אל שפת האם שלהם, שאת תרבותה הם מכירים היטב. בעת תרגום של חומר מדעי או טכני נדרשת שליטה גם בתחום הספציפי שבו עוסק המקור, כדי להימנע מטעויות (ראו טעויות תרגום להלן).
לעיתים אין המתרגם שולט בשפת המקור, ולכן הוא מתרגם מכלי שני, כלומר מגרסה מתורגמת לשפה שהוא שולט בה. דוגמה לכך היא ספרו של הסופר האיטלקי איטלו זבבו, "Senilità", שתורגם לעברית מאנגלית דווקא, ויצא לאור בשנת 1969 בשם "גבר מזדקן". 37 שנים לאחר מכן יצא לאור תרגום של הספר מאיטלקית לעברית, ופורסם בשם "זִקנה". חמישה מספריו של הסופר הפיני מיקה ולטרי תורגמו לעברית מגרסתם האנגלית, ורק השישי שראה אור בעברית תורגם משפת המקור, פינית.
נאמנות למקור.
תרגום טוב מגשים שתי מטרות:
הגשמת שתי מטרות אלה יחדיו אינה קלה, כפי שאומר הפתגם הצרפתי:
דוגמה לאתגר תרגומי ניתן למצוא בג'ברווקי.
גם הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי עמד על מורכבותה של מלאכת התרגום:
כבר חז"ל עמדו על הקושי ביצירתו של תרגום טוב, באומרם:
וגם הרמב"ם באיגרות הרמב"ם, דפוס ליפסיה, עמוד כ"ז כתב על סוגיית הנאמנות הכפולה של תהליך התרגום:
חרף חשיבותה של הנאמנות למקור, הרי לעיתים ניתן להציג סיבה לסטייה ממנה. דוגמה לכך הם דבריו של יהודה מלצר, בפתח הספר "נפלאות התבונה":