ב-1996 השתתף האנה באליפות העולם של NABBA והגיע למקום השביעי. בשנת 1997 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה, ולאחר מכן הגיע למקום השני באליפות העולם, בקטגוריית "Tall".
ב-1998 זכה האנה בתחרות מר אירופה בליטא ובאותה שנה גם זכה בספרד לראשונה באליפות העולם, ובמקום השני באליפות העולם למקצוענים. בשנת 2000 הגיע למקום השני בקטגוריה שלו בתחרות "Mr Universe", ובשנת 2002 הגיע בתחרות זו למקום השלישי. בשנת 2001 זכה האנה בפעם השנייה באליפות העולם שהתקיימה באוסטריה, ובשנת 2003 זכה בתחרות זו בפעם השלישית.
חיים אישיים.
האנה היה נשוי פעמיים, ולו שתי בנות מאשתו הראשונה והשנייה.
בשנת 2008 נעצר האנה בחשד לסחר בסטרואידים ולעבירות מס הכרוכות בכך, ושוחרר בערבות. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב האישום, בו מואשם האנה בהעלמת מס של 13 מיליון ש"ח במהלך השנים 2001–2008.
ביוני 2012 עזב לאוקראינה, חודש לפני פתיחת משפטו. האנה קיבל אזרחות אוקראינית וויתר על אזרחותו הישראלית.
בקיץ 2013 נעצר האנה באיטליה על ידי האינטרפול לבקשת אגף המיסים, אך הצליח להימלט ולשוב לאוקראינה, שם הוא מתגורר בעיר דניפרו.
בורגתיאטר
בורגתיאטר (בגרמנית: Burgtheater), לשעבר תיאטרון החצר הקיסרי (עד 1920), הוא התיאטרון האוסטרי הלאומי בווינה ואחד התיאטראות דוברי הגרמנית החשובים ביותר בעולם. הבורגתיאטר נוצר בשנת 1741 ונודע בשם "די בורג", בפי תושבי וינה. להקת שחקניו, הקבועים פחות או יותר, יצרה עם השנים מסורת של סגנון ואורח דיבור טיפוסיים למופעי הבורגתיאטר.
היסטוריה.
את הבורגתיאטר הקימה ב-14 במרץ 1741 קיסרית אוסטריה מבית הבסבורג, מריה תרזה, כתיאטרון לצד ארמונה. בנה, הקיסר יוזף השני, כינה אותו בשנת 1776 "תיאטרון גרמני לאומי". שלוש אופרות של מוצרט עלו שם בהצגות בכורה: "החטיפה מן ההרמון" (1782), "נישואי פיגארו" (1786), ו"כך עושות כולן" (1790). החל ב-1794 נקרא שמו "תיאטרון החצר ליד הבורג". בשנים 1849–1853 בין כוכבי התיאטרון היה בוגומיל דויזון.
ב-14 באוקטובר 1888 עבר התיאטרון לבניין חדש ברינגשטראסה, בתכנון גוטפריד זמפר וקרל פרייהר פון האזנאואר. הסגנון הקלאסי והשפה הגרמנית של הבורגתיאטר היוו דוגמה לתיאטראות דוברי גרמנית.
מיטב המחזאים של וינה, ואף תאודור הרצל, הציגו את מחזותיהם בבניין התיאטרון.
ב-12 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין בהפצצה של בעלות הברית ונהרס בחלקו הגדול. כעבור חודש בדיוק, ב-12 באפריל 1945, ניזוק עוד בשריפה ממקור לא ידוע. אחרי המלחמה שוקם התיאטרון בשנים 1953–1955. הפתיחה המחודשת שלו נערכה ב-14 באוקטובר וב-16 באוקטובר. ביום זה הוצגה אופרה על הימים הראשונים של כהונת שושלת הבסבורג. באופרה זו נכללו מילים של אוטוקאר מגאל לשיבחו של אוסטריה וזה היה בין סמלי חידוש המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מנהלי הבורגתיאטר.
הודות להצגות בכורה של מחזות משל תומאס ברנהרד, אלפרידה ילינק, פטר הנדקה, פטר טוריני וג'ורג' טבורי הצליח קלאוס פיימן להבטיח את המוניטין של הבורגתיאטר כאחת הבימות הראשונות במעלה באירופה, המשתבחת בשחקנים ידועי שם. כמה משחקני העבר הנודעים קיבלו תואר חברים של כבוד ושמותיהם חקוקים בשיש ליד הקצה התחתון של המדרגות בצד התיאטרון הפונה אל ה"פולקסגארטן". נושאי תואר זה הם אנמריה דירינגר, וולפגנג גסר, היינריך שווייגר, גוסטי וולף ומיכאל הלטאו.
לקריאה נוספת.
^ a b c d "Burgtheater" (history), Encyclopedia of Austria, Aeiou Project, 1999, webpage: aeiou-Burgtheater.
אשמורת
אדישות
אֲדִישׁוּת או אִדָּשׁוֹן (בלעז: אַפַּתְיָה) היא מצב רגשי של חוסר אכפתיות ואי הבעת עניין במתרחש סביב האדם. המונח יכול לבטא רגש חולף, ומשמש גם לתיאור פסיכולוגי למצב פתולוגי שבו הפרט אינו מגיב לכל ההיבטים הרגשיים, החברתיים והפיזיים השזורים בחייו. אדישות קלינית היא דרגה גבוהה של אפתיה. דרגה בינונית של אדישות עשויה להיות התגלמות של דיכאון, דרגה קיצונית של אדישות עשויה להיות מאובחנת כמוגבלות דיסוציאטיבית. ההיבט הפיזי של האדישות, אשר כרוך בהתדרדרות פיזית, אובדן מסת שריר וחוסר אנרגיה, מכונה עייפות.
אדישות עשויה להיות מכוונת אדם, פעילות או סביבה. לעיתים היא מלווה בעוינות. היא מהווה תגובה שכיחה לדחק פסיכולוגי ובמקרה זה היא מגולמת כ"חוסר אונים נרכש" אשר קשור לרוב בדיכאון קליני.
האדישות עשויה לשקף חוסר עניין, שאינו פתולוגי, בעניינים בהם הפרט אינו מוצא חשיבות.
היסטוריה.
אטימולוגית המילה אפתיה מקורה ביוונית (απάθεια (apatheia, מושג ששימש את הסטואים להגדיר את חוסר העניין בדברים שלפרט אין שליטה עליהם (דברים אלו, על פי הפילוסופיה שלהם, הם כל אותם דברים חיצוניים. הפרט יכול להיות אחראי רק לשיקוליו ולמעשיו). מושג האפתיה קיבל תפנית על ידי הנצרות, אשר השתמשה במושג על מנת להביע חוסר שביעות רצון בשל כל הדאגות הארציות. קלמנס אלכסנדריוס, הפך את המושג לשגור על מנת למשוך את הפילוסופים לנצרות.
מושג האדישות הפך למקובל בתרבות הפופולרית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז התנאים המזוויעים בחזית המערבית הובילו לאדישות ולהלם קרב בקרב מיליוני חיילים.
בהשאלה, המושג משמש כאשר מתכוונים לחומר כימי שבקושי או אינו מגיב לחומרים אחרים, למשל זהב, או גזים אצילים.
ג'ון גריידי
ג'ון "מייק המטייל" גריידי (באנגלית: John D. "Traveling Mike" Grady; מת ב-30 בספטמבר 1880) היה פושע אמריקאי שפעל בניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא נולד באירלנד בסביבות 1828, והחל את חייו בניו יורק כצייר.
על אף שהיה סוחר יהלומים במקצועו, גריידי נודע בניו יורק ובארצות הברית כולה כדמות חשובה בעולם התחתון במחצית ושלהי המאה ה-19. ג'ון גריידי שוטט לעיתים קרובות ברחובות במעיל מלא חפצי ערך, אל הבין שהוא יכול להרוויח כסף על ידי הנפקת הלוואות לפושעי עילית ומכירת דברי הערך שהביאו לו. הוא הנהיג את כנופיית גריידי, ששלטה בעולם הפשע של אזור ברודוויי. מימן וארגן רבות מהפריצות הגדולות ביותר במאה ה-19. היה מגדולי הסוחרים בסחורה גנובה בתקופתו, מה שהביא אותו ליריבות עם פרדריקה מנדלבאום, מנהיגת פשע ממוצא יהודי-גרמני ששלטה בעולם הפשע של הלוואר איסט סייד.
גופתו נמצאה במשרדו שבשדרה השישית בניו יורק. על אף שקרובי משפחתו האמינו שנרצח בידי משפחת פשע יריבה, הבדיקה שלאחר המוות העלתה שהוא מת מאי ספיקת לב, שנגרמה בעקבות דלקת הריאות ממנה סבל בחודשים שלפני מותו.
הקטקומבות של פריז
הקטקומבות של פריז (בצרפתית: Les catacombes de Paris) הן אתר קבורה מפורסם שנפרש כרשת מחילות וחדרים תת-קרקעיים בפריז, בירת צרפת. הקטקומבות נמצאות באזור ששימש כמחצבת אבן גיר בתקופת האימפריה הרומית, והומר לאתר קבורה המוני בסוף המאה ה-18. אורך המחילות הפתוחות לציבור הוא 1.7 ק"מ בערך. הן מצויות כעשרים מטרים מתחת לפני האדמה, וניתן להיכנס לתוכן מכיכר דנפר-רושרו (place Denfert-Rochereau). מסלול הביקור התיירותי עובר תחת אזור הרובע הארבעה-עשר של העיר בלבד, אולם מחילות דומות נמצאות גם מתחת למרבית הרבעים שבגדה השמאלית; הרבעים החמישי, השישי, השנים-עשר, השלושה-עשר, הארבעה-עשר, החמישה-עשר והשישה-עשר של העיר.
היסטוריה.
בשנת 1786, כדי להתמודד עם מצב התברואה הלקוי של בתי הקברות של פריז, התקבלה החלטה להעתיק ממקומן את העצמות מקברי האחים ולהעבירן אל מחילות המחצבה התת-קרקעית הנטושה שבעיר. ההעברה בוצעה תחת פיקוחם של לואי טירו דה קרוסן (Louis Thiroux de Crosne), מפקד משטרת פריז, ושארל אקסל גיומו (Charles Axel Guillaumot), המפקח הכללי של המחצבות. באותו הזמן סבל אזור לה האל, שנמצא בטבורה של העיר, ממחלות שנגרמו בשל קבורה לא-נאותה וקברי המונים בחצרות כנסיות, בראשם "בית הקברות של התמימים" (Cimetière des Innocents). הוחלט להעביר בחשאי את עצמות המתים ולמקמן מחדש במחצבות הנטושות.
ההערכה היא כי עצמותיהם של כשישה מיליון איש, בהם גדולי המהפכה הצרפתית, הועברו למחילות (ossuaires) העיר, ושם הן מצויות עד היום. את העברת העצמות ניהל גיומו, בעוד שמחליפו, לואי-אטיין הריקר דה טורי (Louis-ÉtienneHéricart de Thury), טיפל בשנת 1810 בסידור הקטקומבות ושיווה להן את מראן העכשווי.
שלדים מבית-הקברות של סן-ניקולא-דה-שאן (Saint-Nicolas-des-Champs) היו מהראשונים לעבור. גופות המתים ממהומות פלאס דה גרב, אוטל דה בריין ורחוב מסלה (rue Meslee) הונחו בקטקומבות ב-28 וב-29 באוגוסט 1788.
קירות הקטקומבות מכוסים ציורי-קיר החל מהמאה ה-18 ואילך. ויקטור הוגו השתמש בהיכרותו את מערכת תעלות פריז בכתיבת הרומן "עלובי החיים". בשנת 1871 הרגו חברי הקומונה הפריזאית קבוצת מונרכיסטים באחד מחדרי הקטקומבות. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית במערכת התעלות של הקטקומבות. באותה תקופה הקימו החיילים הגרמנים בונקר תת-קרקעי בקטקומבות שתחת בית-הספר התיכון מונטן, בית-ספר ברובע השישי של פריז (המסלול התיירותי בקטקומבות אינו עובר בבונקר זה, וניתן לראותו רק ב"ביקור לא רשמי"; ראו למטה).
התעלות והחדרים התת-קרקעיים מציבים מזה זמן בעיה בטיחותית לבנייה בפריז. מחצבות מתמוטטות לעיתים, וכתוצאה מכך יוצרות לא פעם חורים בקרקע ופוגעות במבנים שמעליהן. כדי למנוע זאת כונן על ידי הממשלה "הפיקוח הכללי על המחצבות" (Inspection générale des Carrières-IGC), בשנת 1777, כדי לפקח על המחצבות ולאסור חפירת חדשות. ה-IGC חפרו, עם זאת, מנהרות תצפית כדי לספק לעצמם גישה נוחה למחצבות, כדי שיוכלו לתקן ולמפות ביתר יעילות את המחצבות היציבות, ולפקח עליהן.