פמיניזם בדלני הוא סוג של פמיניזם רדיקלי, אשר מחזיק כי התנגדות אפקטיבית לפטריארכיה חייבת להיעשות באמצעות התמקדות אך ורק בנשים וילדות. אמונת זרם פמיניסטי זה הוא שהפטריארכיה היא השורש של כל הדיכוי של נשים, כן הכוח המדכא הגדול ביותר, וככזה, פעילות בתוך מסגרת פטריארכלית אינה יכולה להביא לשחרורן של נשים, וכדי להביא להעצמתן ושחרורן על נשים לפעול במרחבים של נשים בלבד, בהם נוכחות גברית אסורה. רק במרחבים אלו, כך על פי הבדלניות, תוכלנה להשתחרר מציפיות גבריות ומן המבט הגברי. על פי הפמיניזם הבדלני, לגברים אין שום יכולת לתרום באופן חיובי לתנועה הפמיניסטית, גם כאשר כוונותיהם טובות, גברים משכפלים את הדינמיקה ויחסי הכוח של הפטריארכיה. התאורטיקנית מרילין פריי מתארת את הפמיניזם הבדלני כ"סוגים ומצבים שונים של הפרדה מגברים וממוסדות, מערכות יחסים, תפקידים, ופעילויות אשר מוגדרים על ידי גברים, נשלטים על ידי גברים, ופועלים לטובת גברים ותחזוקת פריווילגיות של גברים – כשהפרדה זו יזומה ומתוחזקת על ידי נשים, כרצונן".
בחוברת על הפמיניזם הסוציאליסטי שיצא לאור בשנת 1972 מאת איחוד שחרור הנשים של שיקגו, נרשמה הבחנה בין בדלנות כ"עמדה אידאולוגית" לבין בדלנות כ"עמדה טקטית". החוברת גם הבחינה בין בדלנות כפרקטיקה אישית לעומת בדלנות כעמדה פוליטית.
כמו התנועה הפמיניסטית שהולידה אותה, הבדלנות הפמיניסטית מתבטאת לרוב כפמיניזם לסבי, פועל יוצא של הגישה של התנתקות מגברים בכל אורחות החיים, כולל הרגשיים והמיניים. פמיניסטיות בדלניות מתנגדות לקיום יחסים הטרוסקסואליים, ולכן חברות בתנועה זו נוטות לחיות בפרישות או לנהל יחסים עם נשים. גישה זו עומדת בבסיס הלסביות הפוליטית, אך גם בדלניות הטרוסקסואליות קוראות להתנזרות מיחסי מין עם גברים.
פמיניזם בדלני הטרוסקסואלי.
אחת הדוגמאות הראשונות לפמיניזם בדלני הטרוסקסואלי היה תא 16, ארגון שנוסד בשנת 1968 על ידי רוקסן דנבר.
בכתב העת הרדיקלי שהוציאה הקבוצה, חברות התא רוקסן דנבר וליסה לגהורן המליצו לנשים "להיפרד מגברים שאינם פועלים באופן במודע לשחרור נשים". אך הקבוצה מעולם לא תמכה בלסביות כאסטרטגיה פמיניסטית, אלא קידמה התנזרות, או לחלופין תקופות של התנזרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים. דנבר ולגהורן ראו בלסביות "לא יותר מאשר פתרון אישי".
עם זאת, העבודה של תא 16 הניחה את היסודות התאורטיים של הבדלנות הלסבית.
בדלנות לסבית.
בדלנות לסבית היא צורה של בדלנות פמיניסטית הספציפית ללסביות. היא נחשבה על ידי פמיניסטיות לסביות גם כטקטיקה מיידית וגם כאסטרטגיה לכל החיים. לסביות בדלניות רבות קנו שטחי קרקע בהם יכלו לחיות בנפרד מגברים ומנשים הטרוסקסואליות.
בדלנות לסבית הפכה לפופולרית בשנות ה-1970בעת שלסביות רבות היו בספק שלמיינסטרים החברתי, ואף לתנועה הלהט"בית היה מה להציע להן.
בדלנות לסבית בארצות הברית.
ב-1970, שבע נשים (כולל הפעילה הלסבית דל מרטין) התעמתו עם הכנס הצפוני של ארגונים הומופילים לגבי הרלוונטיות של התנועה לזכויות הגייז לנשים שבה. הצירים בכנס קיבלו החלטה לטובת שחרור נשים, אך דל מרטין הרגישה שהם לא עשו מספיק, וכתבה את "אם זה כל מה שיש" ("If That's All There Is"), מאמר רב השפעה בו היא גינתה את ארגוני זכויות הגייז כסקסיסטיים. בקיץ 1971, קבוצה לסבית המכנה את עצמה "The Furies" ("האיריניות" או פיוריז - על שם אלות הנקמה הרומיות) הקימו קומונה ללסביות בלבד,שם פרסמו עיתון חודשי באותו השם. הקומונה כללה שתים עשרה נשים, בגילאי שמונה עשרה עד עשרים ושמונה, כולן פמיניסטיות, לסביות, ולבנות, וכן שלושה ילדים. הן חלקו מטלות ובגדים, התגוררו יחדיו, והחזיק גם בכסף משותף. הן פתחו בית ספר בו לימדו נשים כישורים כמו תיקון כלי רכב ותיקוני בית, כדי שלא יהיו תלויות בגברים. העיתון יצא מינואר 1972 ועד יוני 1973; בעוד הקומונה עצמה התפרקה ב-1972. קבוצות ידועות אחרת של לסביות בדלניות כוללות את "The Gutter Dykes", "The Gorgons", ו-"The Radicalesbians".
שרלוט באנץ', אחת החברות בקומונה, ראתה את הבדלנות הפמיניסטית כאסטרטגיה, "צעד ראשון", או נסיגה זמנית מאקטיביזם של המיינסטרים כדי להשיג מטרות ספציפיות ולקדם התפתחות אישית. לסביות אחרות, כגון זוכת למדה את פרס, הסופרת אילנה דייקוומון (Elana Dykewomon), בחרו בבדלנות כפרקטיקה לכל החיים.
בנוסף לתמיכה בהיפרדות מיחסי עבודה, וקשרים אישיים או מזדמנים עם גברים, הפיוריז המליצו שלסביות בדלניות יקיימו קשרים "רק (עם) נשים אשר חתכו את קשריהן לפריווילגיה גברית", בנימוק ש"כל עוד נשים עדיין מפיקות תועלת מהטרוסקסואליות, ומקבלות את הביטחון והפריווילגיות שהיא מעניקה, הן בשלב מסוים ייאלצו לבגוד באחיותיהן, ובמיוחד באחיות הלסביות אשר אינן נהנות מאותן ההטבות".
היה זה חלק מרעיון גדול יותר אותו פיתחה באנץ' בספרה משנת 1976 "Learning from Lesbian Separatism" (לקחים מבדלנות לסבית), בו כתבה: "בחברה המושתתת על עליונות גברית, הטרוסקסואליות היא מוסד פוליטי", וכן של הפרקטיקה של בדלנות לסבית היא דרך להימלט משליטתה.
במאסה שכתבה הלסבית הפמיניסטית מרילין פריי בשנת 1978, "Notes on Separatism and Power" (רשמים על בדלנות וכוח), היא טוענת שבדלנות נשית היא אסטרטגיה שכל הנשים נוקטות בה בשלב כלשהו, ושהיא חלק מובנה מפרויקטים פמיניסטיים רבים (לדוגמה, מקלטי נשים). היא טוענת שזה רק כאשר נשים נוקטות בפרקטיקה באופן מודע, כהיפרדות מגברים, שהיחס לזה הוא כדבר מעורר מחלוקת (או כפי שהיא מרמזת, בהיסטריה). לעומת זאת, בדלנות גברית, כך היא אומרת (כדוגמת מועדוני גברים, קבוצות ספורט, הצבא, ואולי גם קבלת החלטות באופן כללי) נחשבת כנורמלית, ואפילו כתופעה רצויה.
בספרה משנת 1988, "Lesbian Ethics: Toward New Value "(אתיקה לסבית: לקראת ערך חדש), התייחסה הפילוסופית הלסבית שרה לוסיה הוגלנד לפוטנציאל הטמון בבדלנות לסבית לעודד לסביות לפתח אתיקה קהילתית בריאה המבוססת על ערכים משותפים. הוגלנד עושה הבחנה (שבמקור נכתבה על ידי הלסבית הבדלנית, הסופרת ג'וליה פנלופי) בין "תת-התרבות הלסבית" לבין "הקהילה הלסבית", כאשר חברות בתת-התרבות "מוגדרת במונחים שליליים על ידי תרבות חיצונית, עוינת", ואילו חברות בקהילה מבוססת על "הערכים שאנחנו מאמינות שאנחנו יכולות להחיל כאן".
החוקרת אקולס הבחינה בין הבדלנות של הפמיניזם הרדיקלי שצמח בחצי הראשון של שנות ה-70 לבין התנועה שצמחה מתוכה, אך באופנים מסוימים פעלה מתוך עקרונות סותרים - הפמיניזם התרבותי. בעוד הבדלניות הרדיקליות פעלו מתוך עקרונות של התנגדות לפטריארכיה, הפמיניזם התרבותי ביקש להתוות תרבות-נגד, או תרבות נשים שפועלת בתוך או במקביל לתרבות השליטה הגברית, אך מבלי למגר אותה.
הפעילה בט טאלן ציינה שבניגוד לתנועות בדלניות אחרות, בדלנות לסבית "לא מכוונת להקמת מדינה עצמאית, מטרתה היא פיתוח זהות עצמית אוטונומית ויצירת קהילה לסבית חזקה ובת קיימא".
הפרקטיקה של בדלנות לסביות לפעמים משלבת מושגים הקשורים להומולאומיות ולסביות פוליטית.
לסביות רדיקלית.
התנועה הלסבית הרדיקלית היא תנועה לסבית פרנקופונית, הדומה לתנועה הלסבית הבדלנית שהתקיימה בארצות הברית. היא קמה בצרפת בשנות ה-1980 המוקדמות, בהשראת כתביה של הפילוסופית והתאורטיקנית הפמיניסטית הצרפתייה מוניק ויטיג, והתפשטה במהרה לפרובינציה הקנדית קוויבק.
ויטיג, בהתייחסות לרעיונות של סימון דה בובואר, אתגרה רעיונות של מהותנות ביולוגית, בטענה כי בעלי הכוח בחברה מבנים את הבדלי המין והגזע לצורך מיסוך ניגודי עניינים ושמירה על עמדות שליטה. והיא ובעלות בריתה ראו בהטרוחברתיות  (מונח מתחום הסוציולוגיה אשר מתאר את היחסים החברתיים עם אדם מן המגדר "ההפוך" בהקשר של בינאריה מגדרית, בדרך כלל לא מהסוג המיני או הרומנטי) כמו גם בהטרוסקסואליות, היבטים של הטרו-כוח, שאליהם צריך להתנגד.
בדלנות הייתה, במובן הזה, הזדמנות עבור לסביות להפחית את ההשפעה של הבדלי הכוח המובנים האלו על חייהן.
בדלנות במקומות שונים בעולם.
צרפת.
התנועה הפמיניסטית המודרנית בצרפת התחילה מאוחר יותר מאשר במדינות מערביות אחרות, ונקודת הפתיחה שלה נחשבת למאורעות מאי 1968, כאשר רוח האקטיביזם הרדיקלי הביא מספר פעילות, ביניהן מוניק ויטיג, אנטואנט פוק וז'וזיאן שאנל, להקים את "Mouvement de libération des femmes", התנועה לשחרור נשים. כתביה של ויטיג הפכו לקאנוניים לא רק עבור התנועה בצרפת, אלא עבור התנועה הלסבית הרדיקלית באשר היא. בספרה "Les Guerilleres", מתארת ויטיג מלחמה אכזרית בין המינים, נשים הנלחמות בגברים בקרבות עקובים מדם. בעבודות מאוחרות יותר, היא הגדירה את הלסביות כמאבק נגד הפטריארכיה, וראתה את הסירוב להטרוסקסואליות כחותר תחת הבסיס המוסדי והאידאולוגי לדיכוי נשים. בכך, תרמה ויטיג לרעיון הלסביות הפוליטית, והניחה יסודות להוגות נוספות, כדוגמת אדריאן ריץ' והמאסה המכוננת שלה "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980). אך ויטיג העבירה ביקורת על התנועה הבדלנית האמריקאית, מכיוון שזו לא מיצבה את ההטרוסקסואליות כמשטר שאותו צריך להפוך, אלא כמסגרת שבתוכו לסביות ביקשו לייצר מרחבים מהותניים משלהן.
במהלך שנות ה-1970, התנועה הרדיקלית בצרפת דעכה לטובת תנועת "écriture féminine", או "כתיבת נשים", אותה מייצגת ההוגה הלן סיקסו, שהפכה את התנועה ליותר פילוסופית ומבקרת תרבות, מאשר בעלת אידאולוגיות פרקטיות.
אנגליה.