ב-1848, ווקר הצהיר בדו"ח השנתי שלו שבמספר משרדים פדרליים יש מחלקות שכמעט ואין להם קשרי עבודה איתן. הוא ציין שלמשרד האדמה הכללי יש קשר קלוש עם מחלקת האוצר. כמו כן, הוא הדגיש את חוסר הקשר בין המשרד לענייני אינדיאנים לבין מחלקת המלחמה ובין משרד הפטנטים לבין מחלקת המדינה. הוא טען שיש לשלב את כל המשרדים הללו במסגרת מחלקת הפנים.
הצעת חוק המאשרת את יצירת המחלקה הוגשה לבית הנבחרים ב-15 בפברואר 1849, ושהתה בסנאט במשך שבועיים בלבד. המחלקה נוסדה ב-3 במרץ 1849, ערב כניסתו לתפקיד של הנשיא זאכרי טיילור, כאשר הסנאט אישר את ההצעה ברוב של 31 לעומת 25. קבלת ההצעה התעכבה בגלל נציגי המפלגה הדמוקרטית בקונגרס שנרתעו מיצירת עוד עמדות כוח למפלגה הוויגית שעמדה לקבל לידיה את מושכות השלטון.
התפתחות במאה ה-19.
בהמשך המאה ה-19, התרחבה מחלקת הפנים באופן מהיר והיא הייתה המחלקה הגדולה ביותר בממשלה הפדרלית. אחריות המחלקה השתרעה על תחומים רבים ושונים. בתקופת כהונתו של קולומבוס דלאנו, בשנים 1870–1875, התגלו במחלקה פרשיות שחיתות שהוציאו לה שם רע, ונטען שדלאנו לא עשה מספיק לבער את השחיתות.
במאה ה-20 ה-21.
רוב בעיות הפנים שהמחלקה התמודדה איתן בתחילת דרכה הועברו בהדרגה למחלקות אחרות. סוכנויות אחרות הפכו למחלקות נפרדות, כגון לשכת החקלאות, שמאוחר יותר הפכה למחלקת החקלאות. אולם, אדמת המדינה וניהול משאבים טבעיים, ענייני אינדיאנים, שימור הטבע, ועניינים טריטוריאליים נשארו בתחומי האחריות של מחלקת הפנים.
החל מאמצע 2004, המחלקה מנהלת 2,050,000 קמ"ר של אדמות מדינה עיליות, או כחמישית מהשטח הכולל של ארצות הברית. היא אחראית על 476 סכרים ו-348 מאגרי מים באמצעות לשכת הכשרות הקרקע, 388 פארקים לאומיים, אתרי זיכרון, חופים, שדות קרב לשעבר וכדומה באמצעות שירות הפארקים הלאומיים, ו-544 אזורי טבע מוגנים באמצעות שירות הדגה וחיי הבר. פרויקטים הקשורים בנושאי אנרגיה על אדמות המנוהלות על ידי הממשל הפדרלי ומתקנים מרוחקים מהחוף מספקים 28% בקירוב מתצרוכת האנרגיה הלאומית של ארצות הברית.
ילידים.
כחלק ממחלקת הפנים, הלשכה לענייני אינדיאנים מטפלת במספר יחסי גומלין בין הממשל הפדרלי לבין ילידים אמריקאים, בעוד שעניינים אחרים מטופלים על ידי המשרד לנאמנויות מיוחדות. המחלקה הייתה הנושא של מספר ויכוחים בנוגע למימון נכון של נכסי אינדיאנים שנוצרים על ידי אדמות אינדיאניות פרטיות ושנמצאות בנאמנות של גורם כלשהו. נכון להיום, ישנם מספר מקרים הדורשים מימון מעין זה ממחלקות הפנים והאוצר.
הארלי דייווידסון
יהודה בן מאיר
ארבעת המופלאים (קומיקס)
זאב שיף
זאב שיף (1 ביולי 1933, ליל, צרפת – 19 ביוני 2007, תל אביב, ישראל) היה עיתונאי ופרשן צבאי ישראלי.
ביוגרפיה.
שיף נולד בצרפת ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שנתיים. התגורר בחיפה ובתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. בצה"ל שירת כקצין מודיעין באגף המודיעין ביחידה שעסקה בהפעלת סוכנים. הוא הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ב-1955 ושימש כתב לענייני כלכלה וחברה וכתב אזור הצפון. ב-1961 התמנה לכתב צבאי בעל טור אישי, במקומו של ישראל בר אשר נעצר בחשד לריגול. ונודע ככתב ופרשן בכיר לענייני צבא שסיקר את צה"ל ואת מערכת הביטחון הישראלית במשך קרוב ל-50 שנה.
סיקר ככתב צבאי את רוב מלחמות ישראל, החל במלחמת ששת הימים ועד למלחמת לבנון השנייה.
במערכת הבחירות הסוערת של 1981 הנחה עימות טלוויזיוני בין שני המועמדים לראשות הממשלה, מנחם בגין ושמעון פרס.
ב-1982 קיבל שיף מידע בזמן אמת על הטבח המתבצע במחנות הפליטים סברה ושתילה, במלחמת לבנון הראשונה, ומיהר להעבירו לידידו השר מרדכי צפורי (בממשלת בגין). צפורי הבהיל את המידע לשר החוץ - אך זה לא עשה דבר בנדון (כפי שמפורט בספרם של צפורי וקרישק "בקו ישר", הוצאת "ידיעות אחרונות", 1989).
שיף היה מחברם של כמה ספרים בנושא ביטחון מדינת ישראל, ונחשב למומחה בתחום ביטחון ישראל ובנושאים צבאיים בכלל. הוא נמנה עם מייסדי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, עמד בראש ועדת המאמרים של המכון והיה חבר בדירקטוריון שלו. הוא גם נמנה עם הסגל הקבוע של המרכז למחקרים אסטרטגיים בלונדון.
פרסים.
שיף זכה כמה פרסים יוקרתיים במשך שנותיו:
כריסטיאנה ניסליין פולהרד
Pre-mRNA
pre-mRNA (קיצור באנגלית של Precursor messenger RNA; בעברית: קדם RNA שליח) הוא חומצת גרעין חד-גדילית שהיא העתק של ה-DNA המצוייה בעיקר בתאים איקריוטיים. ה-pre-mRNA הוא הסוג העיקרי של "RNA גרעיני הטרוגני" ( hnRNA- Heterogenous nuclear RNA), חומצות RNA אשר נשארות בגרעין ולא מגיעות לציטופלזמה.
ה-pre-mRNA קיים באיקריוטיים, אך לא נמצא בפרוקריוטיים (הכוללים בקטריות וחיידקים קדומים). מולקולות אלה נוצרות כחלק מתהליך השיעתוק ומתקיימות זמן קצר מאוד קודם להפיכתן למולקולות mRNA בוגרות. pre-mRNA בנוי מאינטרונים ומאקסונים. האקסונים מהווים חלק מה-mRNA הסופי והם המקודדים לו ומתורגמים בסופו של דבר לחלבון, בעוד האינטרונים מופרדים בתהליך השחבור ואינם מקודדים לחומצות אמינו.
בתהליך השעתוק נוצר גדיל של pre-mRNA לפי תבנית ה-DNA. ה-pre-mRNA עובר שחבור באמצעות מבנה הקרוי ספלייסוזום, במהלכו מבוצע חיתוך של הגדיל, הסרת האינטרונים וחיבור האקסונים האחד לשני. לאחר השחבור, וכן לאחר מספר שינויים נוספים אשר מגבירים את יציבות ה-RNA (פוליאדנילציה, בין השאר), נחשב הגדיל ל-mRNA (או ל-"mRNA בוגר"). בעוד ה-pre-mRNA עדיין נמצא בתוך גרעין התא, ה-mRNA לאחר השחבור המולקולה עובר לציטופלזמה ולריבוזומים ושם הוא מתורגם לחומצות אמינו.
קדם mRNA
קדם רנ&quot;א שליח
קדם RNA שליח
בורג (מכונה)
בורג (מכונה פשוטה)
היסטוריה של ארגנטינה
ההיסטוריה של ארגנטינה נחלקה על ידי היסטוריונים לארבע תקופות עיקריות:
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו היא המאוחרת ביותר מבין אזורי יבשת אמריקה, עקב מיקומה בדרום היבשת, ונראה כי רק לפני כ-13 אלף שנה היא הגיעה אל החלק הדרומי של פטגוניה.
התיעוד הכתוב הראשון המוכר לנו לחיים באזור החל עם הגעתם של ראשוני המתיישבים הספרדים אל ריו דה לה פלטה במסעו של חואן דיאז די סוליס בשנת 1516. אירוע זה סימן את תחילת השליטה הספרדית באזור.
בשנת 1776 הקימה ממלכת ספרד את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה באזור בו נמצאות כיום ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה. בירת מלכות המשנה שכנה בבואנוס איירס. במהפכת מאי, בשנת 1810, מרדו התושבים באימפריה הספרדית ובשנת 1816 הכריזו על הקמת הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה. הספרדים הובסו בשנת 1824, ובין השנים 1861–1853 הוקמה הרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה.
פרהיסטוריה.
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו, החלה כפי הנראה לפני יותר מ-10 אלף שנה. השריד העתיק ביותר המוכר של התיישבות אנושית בארגנטינה הוא מערת הידיים (Cueva de las manos) הנמצאת בפטגוניה באזור פריטו מורנו, ובה ציורי קיר והטבעות של טביעות ידיים. הציור העתיק ביותר ביניהם הוא כנראה בן יותר מ-9,000 שנה.
שרידי פעילות של התרבויות הקדומות ביותר באזור, אשר עשו שימוש בכלים, התגלו בצפון-מערב ארגנטינה על מורדות הרי האנדים, והם מתוארכים למאה ה-18 לפנה"ס.
לכ-56% מהאוכלוסייה האינדיאנית בארגנטינה הנוכחית יש שורשים לאבות קדומים מהיישובים המקוריים.
תקופת שלטון האינקה.
עד הקולוניאליזם האירופאי. ילידי דרום אמריקה (או בשמם המקומי: דִיאָגִיטָה-קָאלָאצָ'אקִי) בצפון ארגנטינה חיו על גבולות אימפריית האינקה המתרחבת.
האזורים, שהיום שולטת בהם מדינת ארגנטינה היו מאוכלסים בידי שבטים אינדיאנים שונים מצפון לדרום, כאשר ביניהם שבטי דייגים שהתגוררו באזור ארץ האש, שבטים נודדים שחיו ברחבי שטחי הפמפס והפטגוניה, שבטים הרריים דוגמת האראוקן (Araucan) או המפוצ'ה (Mapuche) שחיו לאורך שרשרת אנדים, הגווארני באזורי הג'ונגלים שבגבול פרגוואי, ובאזור הצפון שבט הקילמס (Quilmes). במרבית השטחים הייתה ההתיישבות דלילה ביותר, כאשר הרמה הטכנולוגית הפשוטה של שבטים אלה לא אפשרה להם פיתוח אינטנסיבי של מקורות המזון שלהם שיאפשר התרבות גדולה של האוכלוסייה.
יוצאי דופן בתמונה הזאת היו ההתיישבויות של אימפריית הטיוואנאקו והיורשת שלה, אימפריית האינקה, שחדרו אל גבולות האזור המוכר כיום כארגנטינה מצד הגבול הבוליביאני שמצפון. הם לא הקימו מרכזי התיישבות גדולים ועל פי המחקרים הארכאולוגיים נראה שהם הסתפקו בהקמת מוצבי חוץ לשמירת גבולות הממלכה ולגביית מס עובד מהשבטים המקומיים.
תקופת הקולוניאליזם הספרדי.
האירופאים הגיעו לאזור בשנת 1502 על רקע מסעו של אמריגו וספוצ'י. כאשר הנווט הספרדי חוּאָן דִיאָס דֶה סוֹלִיס הגיע אל נהר הריו דה לה פלטה, בשנת 1516. בשנת 1536 הקימו הספרדים התיישבות קטנה וארעית במקום בו שוכנת היום העיר בואנוס איירס ובשנת 1580 הקימה בה ספרד התיישבות קבועה אשר נכללה באזורי השליטה של מלכות המשנה של פרו.
השימוש בנמל הטבעי בשפכו של נהר הריו דה לה פלטה נאסר על ידי הממשל היות שכל עורקי התחבורה והמסחר הימיים בדרום אמריקה אמורים היו לעבור דרך נמל לימה, בפרו, אך הקרבה היחסית של הנמלים המזרחיים של היבשת על פני לימה הנמצאת במערב היבשת הפכה את ההברחות לסוג המסחר העיקרי בערים כגון בואנוס איירס, אסונסיון ובמונטווידאו.