התנועה הציונית לא ראתה בעין טובה את ההתנגדות שהוביל פרסקו כנגדה בעיתון "איל טיימפו" שבעריכתו, ובחודש נובמבר 1908, הציעה לו התנועה תשלום חודשי קבוע, תמורת מספר תנאים שסוכמו איתו בנוכחות עדים: על פרסקו להתחייב לפרסם בעיתונו מאמרים התומכים בהכנסת היהודים לארץ ישראל ולמדינות שבשליטת האימפריה העות'מאנית, ובעד השפה העברית. תחילה התנגד פרסקו, בשל רצונו להשאיר את העיתון חופשי, ואחד מהמשתתפים בדיונים מולו אף ציין כי "אי אפשר לחשוד אותו שהמכר ימכור עבור כסף". בעת המשא ומתן, הבהיר כי הוא רוחש אהדה לציונות, אך מתנגד לדרך שבה היא פועלת. דבריו עשו רושם, ולבסוף הגיעו שני הצדדים להסכמה. החל מרגע חתימת ההסכם, שמר פרסקו על התנאים, פרסם מאמרים שנמסרו לו על ידי התנועה הציונית, ונמנע מכתיבת מאמרים כנגד התנועה.
בחודש יולי של אותה השנה, החל פרסקו לחזור ולפרסם בהדרגה מאמרים כנגד התנועה הציונית, והתשלום שקיבל בוטל. כששאל פרסקו את אחד מחברי התנועה לפשר הפסקת התשלום, נענה כי אין ברצונה לתמוך בעיתון המתנגד לדרכה. לאחר כחודשיים של משא ומתן נוסף, חודשה התמיכה בסוף חודש ספטמבר בתנאים שלהלן: פרסקו יצהיר כי הוא אוהד את הציונות וכל מאמרי העיתון שבעריכתו יהיו בעד הציונות, וכן יתחייב לא לפרסם בעיתון מכתבים שיישלחו אליו על ידי אישים המתנגדים לציונות. מספר ימים לאחר ההסכם, פורסם בעיתון מאמר של נחום סוקולוב בעד התנועה הציונית, ופרסקו פרסם לצידו הערות משלו. התנהלותו של פרסקו בניגוד לסיכומים גררה תגובות נזעמות בטורקיה ובקרב אנשי התנועה הציונית בעולם. בתגובה לטענות כנגדו, כתב פרסקו בחודש נובמבר 1909 מאמר התגוננות, והסביר בו את התקרית מנקודת מבטו, וציין כי כוונותיו בהתנגדותו לציונות באות מרצונו למנוע מהיהודים ליפול אל "תהום רבה", תוך כדי שהתאונן על אלו שכינוהו "אנטישמי".
התנגדותו לציונות משכה אליו ביקורת והתנגדות עזה גם בעיתונות העברית, כדוגמת הצבי והחרות, שהרבו לכתוב מאמרים המביעים התנגדות לדעותיו ולפעילותו בקרב יהודי טורקיה, וכינו אותו "מלשן". כך באחד ממאמריו, כתב אברהם אלמליח כי "מקור הרעה" כנגד הציונות היה בראשי הקהילה היהודית בטורקיה, ובחלק גדול מעיתוניה, בראשותו של פרסקו ועיתונו. בחודש דצמבר 1910 דיווח עיתון החרות כי "המלשן הפנימי הגדול, דוד פרסקו" הכריז כי בכוונתו להוציא לאור שני עיתונים אנטי-ציוניים בטורקית ובצרפתית, בנוסף על העיתון שבעריכתו. על פי הדיווח, פרסקו מצידו הצהיר כי הרבה ידידים הבטיחו לסייע לו בכך. בנובמבר 1911 העיתונאי לוסיאן שיוטו כתב בעיתון "ל'אורור" מאמר כנגד פרסקו, בו תיאר אותו כ"נבל הגדול ביותר" ו"חצוף", ובתגובה לכך פרסקו לא נשאר חייב ותבע אותו לבית המשפט.
בטלגרמה, שעליה חתם פרסקו יחד עם הרב חיים נחום אפנדי, ונשלחה מאיזמיר לראש הווזירים חאקי פחה בשנת 1911, נכתב: "אנחנו היהודים העות'מאנים נאמנים (...) למלכות העות'מאנית (...) אנו מביעים תודה לרום מעלת כבודו בעד הטובות (...) ובכל תוקף אנו מרחיקים מעלינו את מחשבות הציונים והגות-לבם. נשבעים (...) כי נכונים אנחנו לחגור את כל כחותינו ולהילחם (...) נגד כל תנועה, שאינה מתאימה לטובת מולדתנו האהובה". מכתב זה עורר את זעמו של אלתר דרויאנוב, שהגיב על כך במאמר לעיתון העולם.
משה דוד גאון, שפגש את פרסקו בקושטא בשנת 1923, כתב עליו תקופת מה לפני המפגש עמו מאמר המתנגד לדעותיו, ומגדיר אותו כאדם המזיק לחברה, למרות היותו אדם משכיל. כשגאון נפגש עמו לבסוף באולם לשכת בני ברית בקושטא, חשש שפרסקו ילשין עליו לממשל הטורקי, כ"נקמה" על מאמרו עליו. אולם פרסקו, בחמימות יתר הזמינו לשבת ולשוחח איתו, ובהזדמנות זו התוודה בפניו אודות התנגדותו לציונות:
בהזמדנות מסוימת, הסביר פרסקו לרב ברוך מיטרני את התנגדותו לציונות:
בית הכנסת בלשייא ברונייא
המרכז היהודי-קהילתי במרכז העיר מוסקבה, בבית הכנסת בלשייא ברונייא הוא מבנה של בית כנסת עתיק במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה בירת רוסיה. בשנות האלפיים חודש המבנה ונבנתה סביבו מעטפת שימור מבנים וכיום שוכן בו מרכז קהילתי גדול ליהודי האזור, והוא כולל בית כנסת, מקווה, מסעדה כשרה, מוזיאון ומשרדים, עם מספר מבנים נספחים ובהם אולמות, ישיבה וסמינריונים.
בית הכנסת נמצא בחזקת אגודת חסידי חב"ד העולמית, נשיא ורב המרכז הוא הרב יצחק קוגן (מוכר כ"הצדיק מלנינגרד").
היסטוריה.
המבנה נבנה על ידי לזר פוליאקוב מראשי משפחת פוליאקוב ב-1872. ב-1883 קיבל אישור להסב בו בית כנסת. הוא נבנה בתכנון האדריכל מ. צ'צ'יגוב בסגנון בריטי ובחזיתו חרוט מגן דוד.
ב-1937 עצר השלטון הסובייטי את חזן וראש הקהילה, חיים רוטנברג, והוא הומת בירייה. ב-1938 הומת בירייה גם רב הקהילה שמריהו יהודה לייב מדליה. מאז נסגר המבנה לתפילה.
בשנות ה-50 שופץ המבנה והתקיים בו מועדון אמנות של הסתדרות העובדים.
ב-1991 הציע הרבי מלובביץ' להשיב את המבנה לייעודו המקורי. לאחר תקופה באה קבוצת יהודים והתמקמה במקום באופן פיראטי, לאחר זמן יצא צו ממשלתי להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית, בפקודת יורי לוז'קוב, ב-8 במאי 1991.
ב-2001 החלה בניית 6 קומות חדשות על המבנה הישן, תוך שימור החלק הפנימי, בתרומת ודים רבינוביץ' ואלי יעקבי. הבנייה הסתיימה ב-2004. כיום המבנה מאובטח וכולל שירותי קהילה רבים, ואולמות תצוגה בשם "אולם הגבורה" ו"אולם הזיכרון".
בשנות האלפיים התקיימו בבית הכנסת מספר אירועי תקיפה, פיגועים והשלכות בקבוקי תבערה, והוגברה בו האבטחה. בין היתר ב-1999 נמצא במבנה חומר נפץ במשקל חצי ק"ג, לא היו נפגעים. ב-2006 דקר מחבל נאו-נאצי 8 אנשים, בהם רב הקהילה הרב קוגן. לאחר האירוע התקיימה סעודת הודיה על שלא נגדעו חיי אדם והרב קוגן קיבל אות הוקרה מראש העיר. על המחבל נגזרו 16 שנות מאסר.
מדי שנה מתקיים במקום טקס גדול כחלק ממצעדי יום הניצחון במוסקבה.
בית הכנסת בולשוי ברונייא
טראק רובינסון
לאונרד יוג'ין "טראק" רובינסון (באנגלית: Leonard Eugene "Truck" Robinson; נולד ב-4 באוקטובר 1951) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1974–1985. הכינוי "טראק" (שמשמעותו באנגלית "משאית") הוענק לרובינסון בשל מבנה גופו המאסיבי וסגנון המשחק הפיזי שאפיין אותו. לאורך קריירת ה-NBA רשם ממוצעים של 15.5 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות.
רובינסון נולד וגדל בעיר ג'קסונוויל שבפלורידה. בין השנים 1970–1974 למד באוניברסיטת המדינה של טנסי, ובארבע עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 20.3 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק. בעונתו השלישית, בה ממוצעיו הגיעו ל-25.7 נקודות ו-17.6 ריבאונדים למשחק, הוביל את קבוצתו למעמד גמר הדרג השני בליגת ה-NCAA (NCAA Division II Championship).
קריירה ב-NBA.
בדראפט ה-NBA לשנת 1974 נלקח רובינסון בבחירה ה-22 על ידי קבוצת וושינגטון בולטס. בעונת הרוקי שימש כמחליפם מהספסל של שחקני האולסטאר וס אנסלד ואלווין הייז, ועזר לקבוצתו להעפיל לגמר ה-NBA בו הפסידה לגולדן סטייט ווריורס. בעונתו השלישית בוושינגטון שדרג את תפוקתו הממוצעת ל-16.0 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, אך בעקבות עומס בקו הקדמי של הקבוצה נשלח באמצע העונה לאטלנטה הוקס, בתמורה לרכז טום הנדרסון. כשחקן ההוקס רשם רובינסון שיפור נוסף עם ממוצעים של 22.4 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק עד סוף העונה, שבסיומה עזב את הקבוצה.
לקראת עונת חתם על חוזה בניו אורלינס ג'אז, במדיה רשם את עונתו הטובה בקריירה עם ממוצעי שיא של 22.7 נקודות ו-15.7 ריבאונדים למשחק. באותה עונה השתתף במשחק האולסטאר ונבחר לחמישייה הראשונה של העונה לאחר שהוביל את כל שחקני הליגה בממוצעי דקות למשחק (44.4) וזכה בתואר מלך הריבאונדים (15.7). בעונה העוקבת המשיך רובינסון להציג יכולת גבוהה לצד כוכב הקבוצה פיט מרוויץ', אך באמצע העונה נשלח בטרייד לפיניקס סאנס לאחר שהג'אז צירפו את הפאוור פורוורד ספנסר הייווד. בחציה השני של העונה קלע 16 נקודות בממוצע למשחק ועזר לפיניקס להעפיל לגמר המערב, בו הפסידה לסיאטל סופרסוניקס בתוצאה 3–4. בשלוש העונות הבאות התבסס כחלק משלד הקבוצה המוביל בפיניקס, לצד וולטר דייוויס, אלבן אדמס ופול וסטפאל (ולאחר מכן דניס ג'ונסון), והעפיל עם הסאנס לשלב חצי גמר המערב במשך שלוש עונות רצופות (–).
לאחר שלוש וחצי עונות בפיניקס, במהלכן העמיד ממוצעים של 18.1 נקודות ו-9.5 ריבאונדים למשחק, נשלח בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה למוריס לוקאס. בניו יורק חזר רובינסון לשחק תחת המאמן יובי בראון, אשר אימן אותו באטלנטה, אך בשתי עונותיו כשחקן הניקס צנחה תפוקתו לכ-10 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק, ולאחר שני משחקים בעונת פרש ממשחק, בגיל 33.
בעונת שימש כסקאוט עבור קבוצת וושינגטון ויזארדס, ולאחר מכן שימש כעוזר מאמן בסקרמנטו קינגס.
בית הכנסת בולשיא ברוניא
בית הכנסת פוליאקוב
מיג-27
מיג-27 (ברוסית Микоян МиГ-27, לפי קוד דיווח נאט"ו Flogger-D/J) הוא מטוס תקיפה בעל כנף בעלת גאומטריה משתנה שתוכנן ויוצר על ידי חברת מיג בברית המועצות. לאחר מספר שנים, התעשייה האווירית ההודית ייצרה גרסה של המטוס ברישיון. המיג-27 מבוסס על קודמו, המיג-23 שהוא מטוס יירוט, אך הוא מטוס בעל מאפיינים המסווגים אותו יותר כמפציץ לעומת מטוס קרב. כמו כן, המיג-27 לא זכה לתפוצה נרחבת מחוץ לרוסיה שלא כמו המיג-23. מטוס זה עודו בשימוש מבצעי בחילות האוויר של הודו, קזחסטן וסרי לנקה על תקן של מפציץ. כל מטוסי המיג-27 של חיל האוויר הרוסי והאוקראיני הוצאו מכלל שימוש.
תכנון ופיתוח.