בתורה מוזהרים עם ישראל לנהוג בכבוד ואהבה יתירה לכל גוי שהתגייר ונעשה ישראל: "וכי יגור איתך גר בארצכם לא תונו אֹתו: כאזרח מכם יהיה לכם הגר הגר אתכם ואהבת לו כמוך כי גרים הייתם בארץ מצרים". בהלכה ישנו מעמד נוסף של גוי שקיבל על עצמו את שבע מצוות בני נח, והוא נקרא גר תושב, והוא רשאי לגור עם ישראל בארצם.
דרכי שלום.
חז"ל ציוו לתת לגויים יחס שווה במספר תחומים, על מנת למנוע שנאה ואיבה, וכך אמרו בתלמוד: "מפרנסים עניי נוכרים עם עניי ישראל, מבקרים חולים נוכרים עם חולי ישראל וקוברים מתיהם עם מתי ישראל.
ובתלמוד ירושלמי הוסיפו ששואלים בשלום גויים מפני דרכי שלום. גזל גוי אסור וכן אין לגנוב את דעתם של הגויים ולרמותם. אבידת גוי מותרת ליהודי, אך חכמים הקפידו לנהוג לפנים משורת הדין ולהשיב לגוי את אבידתו כדי שיברך הגוי את אלוהי ישראל.
יש לציין כי לפי דעת המאירי, כל הדינים המפלים לרעה את הגוי ביחס ליהודי (כגון למאן דאמר גזל הגוי מותר וכדומה) תקפים אך ורק בזמן חכמי הגמרא, אז הגויים לא היו "גדורים בנימוסים" והיו גזלנים וכו' כך שכפי שהם נוהגים כך גם אנו נוהגים כלפיהם. אך בזמנינו שהגויים כבר גדורים בנימוסים ואינם גוזלים וחומסים, שוב יש להם דין של ישראל גמור ואסורה גזילתם ואבידתם כגזילתו ואבידתו של היהודי (בית הבחירה, בבא קמא דף לז: ובמקבילות רבות). עם זאת, שיטתו בנושא זה נתפרסמה בתקופה מאוחרת, ורוב העוסקים בעניין לא הכירוה ולא הלכו בדרך הדומה לדרכו.
חסיד אומות העולם.
נוכרי המקיים בקפדנות שבע מצוות בני נח משום שהאל ציווה לשומרן הוא חסיד אומות העולם ויש לו חלק לעולם הבא, אך אם קיימן מכיוון שהגיע אליהן מהכרע הדעת, לפי דברי הרמב"ם, אינו אלא מחכמיהם. גוי שעבר הליך גיור מול בית דין (נימול וטבל לשם גיור וקיבל על עצמו לקיים את המצוות) הריהו כישראל גמור.
בכל הדיבור על גויים יש להבחין בין עכו"ם (=עובדי כוכבים ומזלות), שנגדם נאמרו כל ההגבלות החמורות, לבין גויים שאינם עובדי אלילים, כגון מוסלמים וסיקים (וכן נוצרים אנטי-טריניטריסטים, בעיקר אוניטרים) המאמינים אף הם כיהודים באל אחד, או חסרי דת. עקב ההאשמות שהטיחו הנוצרים ביהודים כי הביטויים העוינים לגוי שבתלמוד מכוונים נגדם, נהגו היהודים (על דרך האפולוגטיקה) בשתי דרכים:
טומאת גויים.
מן התורה גוי אינו מקבל טומאה ואינו מטמא כלל בחייו. הדבר נלמד מכך שבפסוקי המקרא על הטומאה נאמר שמצווה זו מופנית ל"בני ישראל". עם זאת, חכמים גזרו שגויים יחשבו כזבים לכל דבר ועניין. גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגי פריצות שרווחו בקרב גויים. בפרט מסוים הקלו חכמים, שזרע היוצא מגופו של גוי אינו מטמא. הדבר נועד להבליט את העובדה שזוהי גזירת חכמים, וכך ייזהרו שלא לשרוף תרומה וקדשים על טומאה זו. הגזירה חלה על גויים זכרים מגיל תשע ועל הנקבות מגיל שלוש.
הקרבת קורבן גוי.
במספר מקומות בנביאים מבואר שגויים מקריבים קורבנות לה' בבית המקדש. במשנה במסכת שקלים מבואר שקורבנות נדרים ונדבות מקבלים מיד הגויים ומקריבים אותם. אולם בגמרא במסכת מנחות נחלקו רבי עקיבא ורבי יוסי הגלילי האם רק קורבנות עולה יכולים הגויים להקריב בבית המקדש (רבי עקיבא), או גם קורבנות שלמים וכדומה (רבי יוסי הגלילי).
להלכה פסק הרמב"ם שרק קורבנות עולה יכולים גויים להקריב:
קיום מצוות על ידי גוי.
על אף שהגוי מצווה רק בשבע מצוות בני נח, אין איסור לגוי לקיים את כל תרי"ג המצוות. מלבד שתי מצוות שניתנו לישראל בלבד, וגוי שיקיים אותם מתחייב מיתה:
שמירת שבת לגוי.
גוי ששובת בשבת ממלאכה חייב מיתה בידי שמים, וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
תלמוד תורה לגוי.
מצווה נוספת שקיים איסור על גוי לקיים היא מצוות תלמוד תורה (מלבד דברים השייכים לשבע מצוות בני נח שחייב בהם), גוי שעבר ולמד תורה חייב מיתה בידי שמים. וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
עוץ לי גוץ לי
עוּץ לי גוּץ לי (במקור בגרמנית: Rumpelstilzchen, רוּמְפֶּלְשְׁטִילְצְכֶן; תורגם לעברית גם כפליגמד או אלדד ומידד בעור אחד) היא אגדת עם גרמנית שהתפרסמה לראשונה בקובץ המעשיות שנאספו על ידי האחים גרים בשנת 1812. האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 500 בסיווג ארנה-תומפסון.
מקור השם.
באגדות גרמניות, "רומפלשטילץ" (Rumpelstilz, "מנענע המעמדים") הוא גובלין מפלצתי המעורר רעש מטריד באמצעות נדנוד רגלי שולחנות ועצמים דומים; הסיומת "chen" היא סופית המבטאת צורת הקטנה בגרמנית, ועל כן משמעות השם "רומפלשטילצכן" היא "רומפלשטילץ קטן". בשפות אחרות ניתנו לדמות שמות אחרים, שחלקם וריאציות על השם הגרמני, וחלקם שמות שונים לגמרי הלקוחים מן השפה המקומית. את השם העברי "עוץ לי גוץ לי" טבע אברהם שלונסקי בשנת 1965 בעת שעיבד את אגדת העם הגרמנית למחזמר עברי שפירושו "תן לי עצה, גמד שלי". בתרגומים אחרים לעברית ניתן לדמות הראשית השם "פליגמד" וכמו כן ניתן לו השם "שום שם אין לי".
עלילת סיפור העם.
מעשה במלך המחפש אישה אשר תוכל לנהל את משק הבית ולהשיב את האיזון הכלכלי לממלכה, שאבד בעקבות התרוקנות אוצר ממלכתו כתוצאה מהבזבוז הרב. הטוחן המקומי קופץ על המציאה ומודיע למלך כי בתו מסוגלת להפוך קש לזהב. המלך כולא את בת הטוחן בחדר מלא בהררי קש שניצבים בו כישור ופלך, ומצווה עליה לטוות זהב עד הבוקר, ואם לא תצליח – תוצא להורג. לעזרת העלמה בא שדון קטן, "עוץ לי גוץ לי". השדון, מתברר, ניחן ביכולת להפוך קש לזהב; אך הוא מתנה את עזרתו לבת הטוחן בתשלום. פעמיים עולה בידי בת הטוחן להגיע עמו להסכם – אולם בלילה השלישי (והאחרון) אין לה יותר מה לתת לו; אז מבקש מתנה "אחרת" – על בת הטוחן יהיה לתת לו את הילד הראשון שייוולד לה.
העלמה מסכימה, נישאת למלך ושוכחת מן העסקה שהתחייבה לה. אך עוץ לי גוץ לי לא שכח את העסקה: לאחר שנולד ילדהּ הראשון של המלכה, חוזר השדון במטרה לקבל את חלקו. בת הטוחן מתחננת כי לא ייקח את ילדה, ועוץ לי גוץ לי מסכים לוותר – בתנאי שתצליח לגלות את שמו בתוך שלושה ימים. אחד משליחי הארמון שומע את השדון שר לעצמו ובתוך כך חושף את שמו (או בגרסה אחרת שבת הטוחן בעצמה הולכת ליער ושומעת את השדון, ואז מעמידה פנים שהיא אינה יודעת). ואז בת הטוחן מגלה זאת לשדון, והוא מתפוגג באוויר (או בגרסה אחרת רוקע ברגלו ברצפה הנפערת ובולעת אותו).
המחזמר "עוץ לי גוץ לי".
בשנת 1965 כתב אברהם שלונסקי מחזה לילדים בשם "עוץ לי גוץ לי", המבוסס על האגדה של האחים גרים. בגרסתו של שלונסקי, הפך הסיפור להומוריסטי ולא אפל ומפחיד כמו באגדה המקורית. כל המונולוגים והדיאלוגים כתובים בחרוזים וכוללים משחקי לשון מתוחכמים ומשלב גבוה של עברית, ושימוש בביטויים רבים מן המסורת תוך היפוך משמעותם, וביניהם האיסור לומר את השם המפורש. תוכן המחזה כולל הקשרים רבים לחג הפורים ופיוטיו, וכן אזכור נרחב ליסודות דקדוקיים של העברית, כמו כללי ניקוד ושמות התנועות. המחזה פותח בשורות הבאות:
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1965 בבימויו של יוסי יזרעאלי, שעיבד את מחזהו של שלונסקי למחזמר, עם לחנים מאת דובי זלצר. התפרסם במיוחד השיר "בוקר טוב", המציג בתחילת המחזה את משתתפי ההצגה (המלך, בת הטוחן וכו'). כיכבו בהפקה זו אריק לביא, שושיק שני, אברהם חלפי, זאב רווח, שמרית אור, נירה רבינוביץ', פנחס צוקרמן, יוסי ידין, יוסי גרבר, נתן כוגן, גדעון שמר, נחום שליט, גבי אלדור, גבי קרן, אסי הנגבי, אסתר גרינברג, אלברט כהן, שלמה וישינסקי, גדי יגיל ויצחק חזקיה.
את התלבושות והתפאורה להצגה זו עיצב רולף (רודא) ריילינגר. התפאורה האמורה הביאה חידוש לארץ: במה מסתובבת עם תפאורה מתחלפת של חוץ ופנים וזכתה לשבחים רבים.
תקציב גדול הושקע במחזה והעבודה עליו נעשתה בשיתוף פעולה עם השחקנים. בגלל העברית הגבוהה חששו תחילה הבמאי והשחקנים להעלות את ההצגה פן תתגלה ככישלון, אולם שלונסקי התעקש לא לשנות את הנוסח לעברית קלה יותר שתתאים לילדים. למרות החששות, המחזמר התגלה כהצלחת ענק שמאתיים אלף איש צפו בו במשך מספר שנים בכל רחבי הארץ, והוא זכה גם לפרסים ולביקורות משבחות.
המלחין דובי זלצר העיד על מרכיבי הצלחתו של המחזה:
גרסת הבימוי של יזרעאלי הועלתה במשך השנים מספר פעמים נוספות:
בשנת 2002 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי, בבימוי חדש של רוני פינקוביץ' ובכיכובם של יוסי טולדו בתפקיד עוץ לי, אלון אופיר (בהמשך איתי טיראן וגם עידו מוסרי) בתפקיד המלך, אלינור אהרון בתפקיד בת הטוחן, אלי גורנשטיין (וגם יגאל נאור) בתפקיד הטוחן, אבי טרמין בתפקיד שר האוצר, איה שבא בתפקיד החצרונית, עירית קפלן (וגם שרון אלימלך) בתפקיד החצרונית ורמי ברוך בתפקיד המשרת. אף על פי שהנהלת התיאטרון חששה שקהל הילדים של ימינו לא יבין את העברית של שלונסקי וביקשה לעדכנה, בחר הבמאי להשאיר את שפת המחזה המקורית. גם גרסה זו, כקודמותיה, זכתה להצלחה רבה. שיתוף פעולה בין התיאטרון הקאמרי לחברת קלסיקלטת הביא להפצת הגרסה על תקליטור DVD
על גרסה זו כתב פרופ' גד קינר:
בשנת 2009 יצא הפסקול המקורי, משנת 1965, על גבי תקליטור.
בשנת 2016 הועלתה הפקה חדשה של בים בם בום ותיאטרון הילדים הישראלי ובהפקתה של קארין סתיו. את ההצגה כתבה וביימה ענבל לוי רהב (ענבלי בא-לי) ואת תפקיד עוץ לי גוץ לי מגלמת השחקנית גילי גבל יחד עם טוביה טוויג ששיחק את המספר קדחת ואת הטוחן. בשנת 2019 העלה תיאטרון הקאמרי מחדש את המחזמר בהשתתפות שחקנים רבים מההפקה של 2002.
באוגוסט 2021 חודשה שוב ההצגה בתיאטרון הקאמרי על ידי ארז שפריר, שכתב אברהם שלונסקי, ובוימה על ידי רוני פינקוביץ.
עוץ לי גוץ לי בקולנוע.