מקור פרנסה אחר הוא אכסניות נוער ו"מאהלים" רבים שמטרתם לתת לתלמידים ואנשים רבים החפצים לטייל בנופו הייחודי והטבעי של הנגב אפשרות ללינה זולה יחסית. מוקד רוב הטיולים הוא באזור הערבה, בהר הנגב, בסביבות אילת ובמכתשים הטבעיים - המכתש הגדול (מכתש ירוחם), המכתש הקטן ומכתש רמון.
האוניברסיטה היחידה בנגב היא אוניברסיטת בן-גוריון, המציעה לסטודנטים גם מעונות בשל המרחק הרב של רבים מהסטודנטים מביתם, ומלבדה קיימות עוד מספר מכללות, ישיבות ומדרשיות קטנות.
מזה שנים מועלות כלפי ממשלת ישראל תלונות רבות על הזנחת הנגב ואוכלוסייתו, דבר שמתבטא במחסור במקומות עבודה ובהזנחה של התשתיות באזור, לעומת מרכז הארץ וצפונה, כמו גם בניית עיירות פיתוח - ערים מתפתחות שהאוכלוסיות בהן מורכבות לרוב מבעלי מעמד סוציו-אקונומי וכלכלי נמוך. בשנים האחרונות החלה מדינת ישראל ליישם תוכניות רבות לחיבור הנגב לשאר המדינה, וזאת על ידי נתינת מעמד מיוחד לערי הפיתוח, בניית רכבת שתאפשר מעבר מהיר מן הנגב למרכז הארץ ובניית בסיס צה"ל גדול לקצינים בנגב.
חוות הבודדים בנגב - דרך היין.
תוכנית דרך היין היא תוכנית של מדינת ישראל, בהובלת מועצה אזורית רמת הנגב, ששמה למטרה להוסיף חיים ועניין למרחבים הגדולים של הנגב על מנת למשוך עליו מטיילים ומתיישבים. התוכנית כללה 30 מיקומים להקמת חוות חקלאיות שבהם קיימת הסכמה כללית של כל הגופים הנוגעים לדבר. את החוות הציעו לכל יזם פרטי המעוניין, שנדרש להגיש בקשה מלווה בתוכנית עסקית ורעיונית ולקבל כל האישורים לעלות לשטח.
בתחילת דרכה נתקלה התוכנית בהתנגדויות מצד החברה להגנת הטבע וכן מצד גופים נוספים אשר נדחו בבג"ץ ואפשרו לתוכנית להמשיך כמתוכנן ולהקים 23 התיישבויות חדשות.
הבדואים בנגב.
הבדואים הם חלק ניכר מאוכלוסיית הנגב. נכון לסוף 2021 חיים באזור הנגב כ-280,000 בדואים, כמחציתם תושבי העיר רהט ועיירות הקבע - כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע, חורה ולקיה, והשאר הם תושבי יישובים מוכרים וכפרים לא מוכרים, המרכיבים את הרשויות מועצה אזורית אל קסום ומועצה אזורית נווה מדבר.
עד קום המדינה קיימו הבדואים בנגב אורח חיים נוודי למחצה - מגורים קבועים וגידולים חקלאיים בעונת החורף ונדודים עם עדרי הצאן בעונת הקיץ. בשנות הארבעים חיו בנגב כ-75,000 בדואים. במלחמת העצמאות ברחו רבים מהם, ואז נותרו בנגב כ-11,000 בלבד.
אחרי קום המדינה רוכזו הבדואים באזור הסייג בין דימונה, ערד ובאר שבע. לאחר סיום הממשל הצבאי בשנת 1966, החלה המדינה בבנייה של עיירות קבע ובעידוד התושבים לעבור אליהן. במקביל, ניסו המדינה מצד אחד והבדואים מצד שני להביא לרישום הקרקע על שמם על ידי תביעות בעלות ותביעות-נגד.
ב-2003 הוכרו מספר כפרים בלתי מוכרים ואוגדו במסגרת המועצה האזורית אבו בסמה.
ב-2008 הגישה "הועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב" בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג סדרת המלצות להסדרת תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים בנגב וסוגיית ההכרה בכפרים הבלתי מוכרים. ממשלת ישראל הכריזה על אימוץ ההמלצות.
פרנסתם של הבדואים בנגב בעבר התבססה על חקלאות - רעיית צאן משולבת בגידולי שדה, בעיקר שעורה ודורה. מצבם הכלכלי והסוציו-אקונומי של הבדואים בנגב אינו טוב. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי.
קישורים חיצוניים.
בעת הקדומה
תת חבורה אופיינית
יעקב דינזון
יעקב דִינֵזוֹן (ביידיש: יענקֶב דינעזאהן; בכתב רוסי: Яков Динезон; 1858?, נובי-זאגור, מחוז קובנה, האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) – 29 באוגוסט 1919 ורשה, פולין) היה סופר יידיש, מורה, איש חינוך ופובליציסט.
יעקב דינזון מוכר בתולדות ספרות היידיש כעוזרו הקרוב של י"ל פרץ, יוצק מים על ידיו, וכמייסד של רשת חינוך יהודית אשר התבססה על בתי ספר חילוניים שפעלו בשיטת חינוך משלו, ונקראו על שמו: "דינזון שוּלֶן" (יידיש: "בתי הספר של דינזון").
קורות חיים.
דינזון זכה לחינוך מסורתי, בחדר ובישיבה. בגיל 12 נתייתם מאביו; דודו אימץ אותו, והוא עבר לביתו שבעיר מוהילב שברוסיה הלבנה. עוד בהיותו תלמיד ישיבה נתפס להשכלה, ויצא לחילוניות.
בנעוריו שימש כמורה פרטי בבתיהם של יהודים אמידים, והיה גם סוכן-נוסע לממכר ספרים. בשנת 1884 השתקע בוורשה שבפולין, ועשה בה את כל חייו. בוורשה פגש בחוגי סופרים את י"ל פרץ, ומאז לא נפרד ממנו. פרץ לא רק שהשפיע מאוד על דרכו הספרותית של דינזון, אלא הפך למורה-חבר לכל חייו.
יעקב דינזון היה מחנך ומורה מסור ומחדש. הוא פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בשאלות חינוך. לבד מרשת בתי הספר הקרויה על שמו, הוא הקים מערכת חינוך מיוחדת לילדים יהודים פליטים וחסרי בית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ראשית כתיבתו הייתה דווקא בעברית, אבל הוא החליט להתמסר לכתיבה ביידיש. הוא היה ממחדשי סוגת הרומנים המתקתקים, הסנטימנטליים, ותיאר את החיים היהודיים בפולין וליטא ברגשנות עודפת, לצד סיפורים ריאליסטיים ביקורתיים מאוד. רומן פרי עטו בשם "הנאהבים והנעימים" (1887) התחבב מאוד על קהל קוראי היידיש, והופץ בלמעלה מרבע מיליון עותקים. הוא פרסם כחמישים כרכים של סיפורת, סיפורי ילדים, רומנים ומאמרים. לעברית תורגמו שלושה מספריו.
ארכיונו האישי של יעקב דינזון שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
יוסף (יוסקה) שפירא
ישראל יוסף (יוסק'ה) שפירא (ט"ו בטבת תרפ"ז, 20 בדצמבר 1926 - כ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013) היה איש חינוך ועלייה, מראשי תנועת בני עקיבא והמפד"ל, כיהן כשר בלי תיק בממשלות ישראל.
ביוגרפיה.
יוסף שפירא נולד בירושלים לחיה שרה ולרב ישעיהו שפירא, אשר נודע בציבור בתור "האדמו"ר החלוץ", ממייסדי "הפועל המזרחי", ואחיו של האדמו"ר מפיאסצ'נה - קלונימוס קלמיש שפירא.
מנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער "בני עקיבא". היה חבר בקיבוץ עין צורים, אך בהמשך עזב את הקיבוץ והתיישב בבני ברק. בשנת ה'תשי"ד (1954) היה בין מקימי המזכירות העולמית של בני עקיבא, ועמד בראשה כיושב ראש המזכירות במשך למעלה משני עשורים (ה'תשט"ו-ה'תשל"ז 1955–1977).
כיהן גם כראש מחלקת העלייה והנוער ("עליית הנוער") בסוכנות היהודית (בין השנים ה'תשל"ח-ה'תשמ"ג 1978–1983), ובתקופתו נפתחו תוכניות ללימודים תיכוניים בישראל לצעירים יהודיים מהגולה, לקידום מנהיגים צעירים ולקליטתם. בשנת 1983 הוחלף בתפקיד על ידי אורי גורדון, כדי לפנות מקום למינוי אליעזר שפר לתפקיד בכיר בהנהלה הציונית מטעם המפד"ל.
בתחילת 1980 נמנה עם הרב חיים דרוקמן בין הפעילים המרכזיים שהקימו את חוג איתנים במפד"ל, שחרתו על דגלם את עידוד ההתנחלות בכל ארץ ישראל, חינוך וצמצום פערים, עלייה ואורחות חיים צנועים. במרץ 1983 החליטו לפרוש מהמפד"ל ולהקים את "מצ"ד- מחנה הציונות הדתית", אשר התמודדה במסגרת סיעת "מורשה" לכנסת האחת-עשרה. יוסף שפירא כיהן כשר בלי תיק מטעם מצ"ד (מבלי להיות חבר כנסת) בממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס ולאחריו יצחק שמיר (ט"ז באלול ה'תשמ"ד 13 בספטמבר 1984 - י"ד בטבת ה'תשמ"ט 22 בדצמבר 1988).
בטקס השבעתו כשר שינה מן הנוסח הרשמי והתחייב לשמור אמונים "למדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו, ולחוקיה". לאחר מספר דקות התבקש לשוב ולהצהיר מחדש.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ג (1989–1993) כיהן כיושב ראש הראשון של קרן "גרוס" לקידום חיילים משוחררים.
בכ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013, נפטר בבית חולים תל השומר, בגיל 87. הותיר אשה, ברכה, בתו של המחנך והסופר יצחק אריגור וארבעה ילדים: ישעיהו, נירית (מוזס) אשתו של צבי מוזס, חגית (סדן) ואייל (טייס אל על וטייס במיל' בחיל האוויר). נקבר בבית העלמין סגולה בפתח-תקוה.
מפעלים חינוכיים שהקים.
שפירא הקים ועמד בראש מספר קרנות ועמותות למען ילדים ונוער, עלייה ועיירות הפיתוח:
מסת מנוחה
מסת המנוחה (מכונה גם 'המסה היסודית של גוף' או 'מסה אינווריאנטית'), היא מונח בתורת היחסות הפרטית המאפיין את סך כל האנרגיה והתנע של גוף, או מערכת עצמים, אשר אינו תלוי במהירות הגוף ונשאר קבוע בכל מערכת ייחוס, שלא כמסה היחסותית, שאינה אינווריאנטית (שמורה) לורנץ ומשתנה עם החלפת מערכת הייחוס. מסת המנוחה של גוף היא המסה עבור צופה שמהירותו שווה למהירות הגוף ועבורו הגוף נמצא במנוחה.
בהתאם לחוק שקילות המסה והאנרגיה עבור מערכת שאינה בתנועה - formula_1 - מסת המנוחה של גוף שווה לסך כל האנרגיה של הגוף חלקי "c"2.
במקרה של מערכת נחה המכילה יותר מחלקיק אחד, החלקיקים ינועו אחד ביחס לשני במערכת המנוחה ואינטראקציות שמקורם בכוחות היסוד יפעלו ביניהם. סכום האנרגיות הקינטיות של החלקיקים הוא הנמוך ביותר במערכת המנוחה, ועם זאת, האנרגיה הקינטית של החלקיקים והאנרגיה הפוטנציאלית של שדות הכח יגדילו את האנרגיה של הגוף הכולל אל מעל לסכום מסות המנוחה של החלקיקים הבודדים. מסת המנוחה של הגוף הכולל תהא על כן גדולה מסכום מסות המנוחה של החלקיקים הבודדים.
מסת המנוחה של חלקיקים הנעים במהירות האור בריק, כמו פוטונים, היא אפס.
המרה של מסת מנוחה לאנרגיה.
המרה של מסת מנוחה לאנרגיה עשויה להתבצע בתהליך היתוך גרעיני (מיזוג של חלקיקים) או של ביקוע גרעיני (פיצול חלקיק). תהליכים אלו מתרחשים בטבע באופן ספונטני וניתן גם לבצעם בצורה מלאכותית.