אנשי התנועה לביטול המשטרה מבינים כי השיטור בארצות הברית מושרש בקולוניאליזם ועבדות ולכן לא ניתן לבצע בה רפורמה. כפי שסיכמו מאהש נלה וגראמה ניומן: "בעיות שיטור רבות הציקו את הערים החדשות של אמריקה. הם כללו שליטה במעמדות מסוימים, כולל עבדים ואינדיאנים; שמירה על הסדר; ויסות משימות ייעודיות כמו מכירה בשוק, משלוח סחורות, ייצור לחם, אריזת סחורות לייצוא; שמירה על בריאות ותברואה; הבטחת שימוש מסודר ברחובות על ידי כלי רכב; בקרה על משקאות חריפים; שליטה על הימורים; בקרה על נשק; ניהול מזיקים ובעלי חיים אחרים." השיטור המוקדם באמריקה לא קשור כמעט לאכיפת חוק "ובוצע על ידי קבוצות של "אזרחים מתנדבים ששירתו בסיורי עבדים או במשמרות לילה", כפי שהוקלטו על ידי ויקטור קפלר ולארי גיינס. ארגוני משטרה מודרניים בארצות הברית פותחו משירותי עבדים מוקדמים ומשמרות לילה. לדוגמה, "מתיישבים בניו-אינגלנד מינו סיורי אינדיאנים שהפכו למשטרת ילידים אמריקנים", ואילו "בשנת 1704 פיתחה המושבה של קרוליינה את סיירת העבדים הראשונה של האומה" וארגנו קבוצות אשר ימשיכו להתקיים במדינות הדרום והצפון.
ביטול המשטרה ומערכת בתי הסוהר מוכר על ידי אנשי התנועה לביטול המשטרה כ"לא מטרה סופית, מכיוון שמשטרה ובתי כלא שוכנים בליבה של המדינה הקפיטליסטית, שתמיד מתפתחת, מסתגלת ומשחזרת את עצמה בתגובה להתנגדות ולהחמרה." לדברי לואיס פרננדז, פרופסור לקרימינולוגיה, "כשטתה שואל את השאלה 'מה הן החלופות לשיטור?' שאל 'מה הן החלופות לקפיטליזם?' " פרננדס מזהה כי "תפקידה של המשטרה הוא לשמור על הסדר החברתי הקפיטליסטי, לשמור על הסדר החברתי כך שהאנשים הספציפיים שיש להם כוח יוכלו לעשות את עסקיהם עם הכי פחות הפרעה... אפשרית." ביטול המשטרה בארצות הברית משולב אפוא מטבעו עם ביטול הסדר הקפיטליסטי הגזעי. ג'ושוע בריונד במאמר של מכון המפטון כתב, "מוות שחור הוא הכרח לקפיטליזם גזעי והמוסדות (כמו שיטור ובתי כלא) שקיימים כדי לקיים אותו." כתוצאה מכך מסיק בריונד ש"הפתרון הריאליסטי היחיד למציאות בה טרור, אלימות ומוות נגד שחורים, הוא ביטול."
אנשי תנועת ביטול המשטרה רואים בביטול תהליך של פירוז ופירוק המשטרה ומעבר לחברה ללא משטרה. תהליך כזה עשוי ללבוש מספר צורות, כמו לערער ישירות על הלגיטימיות והתפקידים של המשטרה בחברה, התנגדות לניסיונות ליברליים לשתף פעולה, לשלב או ליישב את המטרה הבלתי מתפשרת לביטול המשטרה ולעסוק בפרקטיקות שמערערות את סמכותה של המשטרה, כגון ביטול המשטרה.
ביטול המשטרה, בדומה לביטול הכלא, ממוסגר לרוב כמעשה בלתי נתפס או כ"חלום רחוק" על ידי מי שהשקיעו בתחזוקת המשטרה ובתי הכלא כמוסדות בחברה. בניגוד לעמדה זו, פעילים ואחרים הסבירו כיצד אנשים מאמצים נקודת מבט שמבטלת את השיטור בחיי היומיום שלהם. אנדראה ריצ'י הסביר כיצד "אנשים מתנהגים כל הזמן בפוליטיקה מבטלת, מבלי שהם יודעים זאת בפועל." ריצ'י הציג את הדוגמה הבאה כדי להמחיש נקודה זו: "אתה והחבר שלך נמצאים בבר. חבר שלך נסע לשם. החבר שלך רוצה לנסוע הביתה. האם אתה מתקשר לשוטרים או שאתה אומר 'לא, אני אסיע אותך הביתה; אני אתקשר למונית; אני אקח את המפתחות שלך?" טורמלין מציין שזו דוגמה ל"ביטול בתהליך", מכיוון ש"אנשים לא קוראים כל הזמן לשוטרים על חבריהם כדי למנוע מהם נהיגה בשכרות; אנשים מוצאים דרכים ייחודיות ויצירתיות לגרום לחברים שלהם לא לנהוג בזמן שהם שיכורים."
בתגובה, עורך הדין והפעיל דין ספרד אומר כי "זה נראה כמו חלק גדול מדוגמה שכזו, הוא ההבדל בין איך שאנחנו מרגישים כלפי מישהו שאנחנו מכירים - כמו שאתה עומד לבצע פשע, אתה עומד להיכנס למכונית ולנהוג בשכרות, אבל מעולם לא עולה בדעתי שעליי להתקשר אליכם לשוטרים, מכיוון שאני לא רואה בכם כאדם חד פעמי, אני מכיר אתכם - לעומת, [תרחיש שבו] יש זרים ברכבת התחתית ומישהו עושה שמישהו לא אוהב ובמקום להבין מה קורה או [לחקור] האם ניתן להפסיק את זה, האם זה יכול להיות פחות מזיק, או שאנשים יכולים לטפל בו, יש סוג של תגובה מיידית לגרום לזה "בעיה של המשטרה." הפעיל דין ספייד מצטט שזה קורה גם בגלל הדרכים בהן "אנשים מנוכרים זה לזה בתרבות שלנו", מה שהפך את זה "לא בסדר" מבחינה חברתית "להתחבר ולנסות להבין איך לפתור את הבעיה" יחד.
יחסי הפיליפינים–רוסיה
יחסי הפיליפינים–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לבין הפיליפינים.
היסטוריה.
הפיליפינים קיבלו עצמאות בשנת 1946, אך במהלך קרוב לשלושים השנים שלאחר מכן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין מנילה למוסקבה. סיבה משמעותית לכך הייתה העובדה שהפיליפינים הייתה מדינה פרו-אמריקאית שבשטחה היו בסיסים צבאיים של ארצות הברית. לכן הפיליפינים התנגדו בעקביות לגוש הסוציאליסטי. המצב השתנה תחת הנשיא פרדיננד מרקוס. בתחילה, במאי 1972 הוקמה בפיליפינים אגודת הידידות הפיליפינים-ברית המועצות. ביוני 1974 קמה החברה הסובייטית "ברית המועצות - הפיליפינים". באותה 1974 הוקמה המפלגה הקומוניסטית בפיליפינים. ב-2 ביוני 1976 כוננו במהלך ביקורו של פרדיננד מרקוס במוסקבה היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לברית המועצות. בשנת 1977 התרחשו חילופי שגרירויות.
לאחר הפגישה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה ב-19 בנובמבר 2016, הצדדים הסכימו לחזק את היחסים בין המדינות. במהלך הפגישה שלאחר מכן ב-23 במאי 2017 במוסקבה, נחתמו מספר מזכרים בנושא העמקת שיתוף הפעולה בתחום הכלכלי, התרבותי, הצבאי והמלחמה בטרור. בשלהי כהונתו, דוטרטה השמיעה ביקורת על התנהלות רוסיה במלחמת רוסיה-אוקראינה.
יחסים כלכליים.
בשנת 2009 הוקמה המועצה העסקית הפיליפינית-רוסית שבמסגרתה מתקיימות ישיבות יזמיות קבועות וקיימות שותפויות בין ערים ואזורים של שתי המדינות. בעתיד, יתקיימו חילופי מורים וסטודנטים של ISAA בין האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה אוניברסיטת סנקט פטרבורג עם אוניברסיטת הפיליפינים.
בשנת 2010 היקף הסחר הדו-צדדי בין המדינות הסתכם ב-1.067 מיליארד דולר, היצוא הרוסי הסתכם ב-641 מיליון דולר. בתקופה מינואר עד יולי 2011 הסתכם המסחר ב-905.2 מיליון דולר. בשנת 2010 ביקרו בפיליפינים כ-15 אלף רוסים. בשנת 2016 ביקרו כבר 35 אלף. עבור אזרחי הפדרציה הרוסית הכניסה ללא ויזה מותרת עד 30 יום.
שיתוף פעולה צבאי-טכני.
עד 2017, הפיליפינים וברוניי נותרו המדינות היחידות באזור אסיה-פסיפיק שמעולם לא רכשו נשק רוסי.
בתחילת דצמבר 2016 החל דיאלוג בין משרדי ההגנה של רוסיה והפיליפינים על חיזוק שיתוף הפעולה הצבאי הדו-צדדי. באוקטובר 2017 נחתם הסכם על שיתוף פעולה צבאי-טכני וחוזה לאספקה לפיליפינים של משגרי RPG-7V ותחמושתם.
ברוס קריין
רוברט ברוס קריין (באנגלית: Robert Bruce Crane; 1857 - 30 באוקטובר 1937) היה צייר אמריקאי. הוא הצטרף למושבה Lyme Art בראשית המאה העשרים. אולם התקופה הפעילה ביותר שלו הגיעה לאחר 1920, כאשר במשך יותר מעשור עשה רישומי שמן של יער, כרי דשא וגבעות. הוא התפתח לצייר טונליסטי בהשפעת ז'אן צ'ארלס קאזין בגריז-סור-לוינג. העבודות הבוגרות של קריין היו כמעט תמיד סצינות סתיו וחורף. בדרך כלל הוא צייר בסטודיו שלו בברונקסוויל, ניו יורק, שם כמו רבים מהטונליסטים הסתמך בעיקר על זיכרונות מחוויות הרישום שלו בחוץ.
יצירה מוקדמת.
אביו של ברוס קריין, סולומון קריין, היה אמן חובב בעצמו והכיר לבנו את תחום האמנות בניו יורק מגיל צעיר. עם זאת, בטיול קיץ להרי האדירונדאק הוא שגרם להתעניינותו של ברוס בציור. בגיל שבע עשרה בסביבות 1874 עבר עם משפחתו לאליזבת, ניו ג'רזי שם הוא עבד כצייר אצל אדריכל. בתקווה להתחיל קריירה בתחום זה, הוא פנה לאמן המפורסם אלכסנדר הלוויג וויאנט וביקש להתחיל אצלו חניכה. וויאנט ביקש לראות כמה מעבודותיו של קריין, אך ברוס לא האמין כי כישוריו מספיקים כדי להרשים את וויאנט. לכן, הוא דחה את הבקשה ובילה את השנה שלאחר מכן, בשיפור כישוריו לפני שהראה את עבודתו בפני וויאנט והחל לעבוד אתו. הם נשארו חברים עד מותו של וויאנט.
תהילה.
ברוס קריין החל ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנויות בניו יורק ובשנת 1876 הוצג לראשונה בתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב, והגיש את ציור בשם "הכנסייה השוודית העתיקה, פילדלפיה "
קריין החל לצייר נופים של איסט המפטון ולונג איילנד, מה שהביא לו שבחים ואישור ביקורתי (כמו גם הכנסה קבועה.) לאחר מכן עזב את ניו יורק ללמוד בצרפת אצל ז'אן צ'ארלס קאזין, צייר צרפתי ידוע של המאה ה-19. הוא חווה שם הצלחה אך הדברים עמדו להשתנות.
משבר משפחתי.
אשתו הראשונה של ברוס קריין, ז'אן בוצ'ארד בריינרד, אושפזה במוסד סגור, אף כי מעולם לא הובהר אם הדבר נבע ממחלת נפש ממשית או היה זה מקרה של אלכוהוליזם, כפי שהסבירה אן קריין (בתה מנישואים קודמים). ז'אן החלה להאשים בפומבי את ברוס קריין בניאוף עם בתו החורגת אן, אך התיק נדחה והגירושין הסתיימו בשנת 1902. ברוס יתחתן עם אן בריינרד שנתיים לאחר מכן, למרות פער גיל 25. הייתה להם בת, שנקראה גם אן.
חזרה לתהילה.
פרק הזמן הזה גרם למבקרים רבים להאמין שקריין איבד את מגעו ואת כישוריו. אבל חזרתו להרי האדירונדאק גרמה לעבודתו להתבגר כשהחל להתמקד ביסודות הטבע.
בשנת 1909 זכה במדליית ארד בתערוכת מכון קרנגי על עבודותיו, והראה שהוא עדיין בכושר טוב. במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20, קריין זכה לפחות בעשרה פרסים גדולים ולאומיים ובינלאומיים.
הוא גם היה קשור לגלריות האומנות של גרנד סנטרל והשתתף בתערוכת חבריו בשנת 1933. בשנת 1897 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר, והפך לאקדמאי מלא בשנת 1901.
מוות.