העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן החליט לנטוש את ארמון ורסאיי ולהחזיר את מקום מושב בית המלוכה לפריז. המלך הצעיר הועבר לארמון טווילרי בפריז, שם קיבל חינוך שכלל גינוני מלכות ותרגילי צייד, אך למד גם מתמטיקה, לטינית, ציור ויסודות האסטרונומיה. ב-1721 נערך הסכם נישואיו של לואי החמישה עשר למריאנה ויקטוריה מספרד, בתו של פליפה החמישי מלך ספרד, שהייתה בת שלוש שנים בלבד. ביוני 1722 המלך הצעיר ואנשי בית המלוכה שבו לארמון ורסאיי, וב-25 באוקטובר של אותה שנה נמשח לואי החמישה עשר למלך בקתדרלה של העיר ריימס. ב-1725 הוחלט לשלוח את מריה אנה ויקטוריה בחזרה לספרד, וב-5 בספטמבר של אותה שנה נישא המלך למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין (בתו של סטניסלאב הראשון שהיה מלך פולין) שילדה לו עשרה ילדים ובהם את לואי, דופן צרפת, יורש העצר שמת ב־1765. ב-16 ביוני 1726 החליט לואי החמישה עשר לקחת את השלטון לידיו.
מ-1726 עד מותו ב-1743, משל בצרפת הקרדינל פלרי, בהסכמתו של המלך לואי החמישה עשר. הקרדינל פלרי ייצב את המטבע והביא לאיזון תקציב המדינה. תקופה זו הצטיינה בפיתוח כלכלי. חל שיפור באמצעי התחבורה עם פתיחת תעלת סן-קנטן, שחיברה את הנהר אואז עם נהר הסום (בצפון צרפת). נסללה רשת דרכים לאומית שחיברה את פריז עם אזורי הגבול של צרפת. באמצע המאה ה-18 הפכה צרפת לבעלת רשת הדרכים הטובה שבעולם. חל גם גידול בספנות ובסחר החוץ של המדינה. בשטח מדיניות החוץ כרת פלרי ברית עם בריטניה והגיע לפשרה עם ספרד.
ב-1741 החליט המלך להתערב במלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748), כשתמך בפרוסיה נגד אוסטריה, בריטניה והולנד. ב-1744 יצא המלך לחזית כדי לפקד על כוחותיו שלחמו באזור העיר מץ שבצפון מזרח צרפת, אך נתקף שם במחלה אנושה. נערכו תפילות לשלומו בכל רחבי הממלכה והוא זכה בכינוי "האהוב מאוד". משהבריא נחל ניצחונות בקרבות פונטנואה (1745), רוקור (1746) ולופלד (1747), אך ב-1748 חתם על הסכם אקס לה שאפל שבו ויתר על כיבושיו בארצות השפלה. ב-16 בינואר 1756 פרוסיה כרתה ברית עם בריטניה. בתגובה צרפת כרתה ברית עם אוסטריה (1 במאי 1756). ב-18 במאי 1756 בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת (מלחמת שבע השנים 1756 - 1763 ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים שהחלה שנתיים קודם לכן). למלחמות אלו היו תוצאות הרות אסון לצרפת שאיבדה את נחלותיה באמריקה הצפונית ובהודו.
הפופולריות של המלך לואי החמישה עשר ירדה פלאים החל מ-1748, בגלל ויתוריו הצבאיים, ניהולו הכושל של ענייני המדינה ופרשות האהבים שלו. התנהלותה של חצר המלוכה בוורסאי הייתה בזבזנית וכללה נשפים, הוללות ופריצות מינית שכילו את מה שנותר מההון הצרפתי והביאו לבעיות כלכליות שאותן לא הצליח המלך לפתור.
פילגשיו.
לואי ה-15 נודע כמי שבילה את רוב זמנו בפרשיות אהבים מרובות. פילגשו לאורך שנים הייתה מאדאם דה פומפדור, שקרבתה רבת השנים למלך הביאה אותה למעמד מיוחד של יועצת קרובה, והיה לה חלק בהחלטות שהביאו למלחמת שבע השנים. הרומן בין מאדאם פומפדור ולואי ה-15 ארך מ-1745 ועד 1752, אולם גם לאחריו היא התגוררה בחצר המלכות והם היו חברים קרובים עד למותה. מאדאם פומפדור אף לקחה על עצמה למצוא את מאהבותיו הבאות של המלך, זאת עשתה עוד בהיותה פילגשו, עת ארגנה עבורו פרשיות קצרות עם נשים שונות על מנת לשמור על מעמדה לצידו.
פילגשו האחרונה של לואי ה-15, לאחר מותה של מאדאם דה פומפדור, הייתה מאדאם דו בארי, שנוכחותה בארמון הפתיעה רבים מאנשי האצולה ומבני משפחתו של המלך, בגין מעמדה הנמוך, התנהגותה ההמונית ותאוות הבצע שלה. בסוף ימיו לא התעניין עוד לואי ה-15 בשימור ההתנהגות הנאותה למלך או באוצר צרפת ההולך וכלה, ובילה את זמנו בהנאותיו האישיות. בין היתר הוא הזמין בעבור פילגשו ענק מחרוזת שגנבתו הביאה לפרשיית המחרוזת בה הואשמה מארי אנטואנט על לא עוול בכפה. המחרוזת היקרה הוזמנה, אך לואי ה-15 לא זכה להעניקה למאדאם דו בארי שכן הוא מת שנים רבות לפני שהסתיימה עבודת הצורפים, ואלה לא הצליחו למצוא לה קונה חליפי. בנותיו של המלך תיעבו את מאדאם דו בארי ואף גרמו לתקרית בינלאומית כאשר הנחו את מארי אנטואנט בהגיעה לארמון כנערה צעירה, שלא לפנות אל מאדאם דו בארי בדברים. הדבר הביא להתערבות בית המלוכה באוסטריה לאחר שלואי ה-15 פנה אליהם להסדיר את העניין ולמנוע עוגמת נפש מפילגשו.
המלך לואי החמישה עשר נפטר בארמון ורסאי ב-1774 כתוצאה ממחלת אבעבועות. היות שלא היה לו בן זכר שיוכל לרשתו, ירש נכדו את הכתר בשם לואי השישה עשר.
משפחתו.
מנישואיו למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין נולדו ללואי 10 ילדים:
לואי החמישה עשר
בית שומאכר
בית שומאכר הוא מבנה המצוי במושבה הגרמנית בחיפה, בשדרות בן-גוריון 12.
היסטוריה.
המבנה נבנה בשנת 1870 על ידי אבי המשפחה, יעקב שומאכר מתנועת הטמפלרים. שומאכר, סתת אבן ואדריכל, הגיע לחיפה מארצות הברית (אליה היגר מגרמניה) עם משפחתו, והיה שותף מרכזי בתכנון המושבה הגרמנית ובבניית בתיה. המבנה בנוי כשילוב בין הסגנון הטמפלרי (בית אבן, מרפסת בחזית), לבין אלמנטים מזרחיים כגון הקשתות שבחזיתו. כמו בבתים רבים אחרים במושבה, מעל דלת הכניסה חקוק פסוק מתהילים: "נסה עלינו אור פניך ה'" (תהלים, ד, ז), ככל הנראה בידיו של שומאכר עצמו.
בשנת 1872 התמנה יעקוב שומאכר לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון הארץ, וביתו הפך לבניין הקונסוליה של ארצות הברית. התפקיד עבר, לאחר מותו בשנת 1891, לבנו גוטליב שומאכר, והבית נשאר בניין הקונסוליה עד שנת 1904.
בשנת 1873 התארחה במקום משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), בפיקוד לוטננט קונדר ולוטננט (בהמשך לורד) קיצ'נר, לקראת צאתה למסעות מיפוי באזור חיפה והגליל. בשובם ממסעם הראשון, בשנת 1875, העניק קיצ'נר לבעלי הבית שעון שמש ייחודי שהוצב בחצר הבית. השעון שימש את מר לנגה, מורה בית הספר וממנהיגי הקהילה, לצלצל בפעמון בית העם ולהודיע לעובדים בשדות על שעת הצהריים המדויקת.
בנובמבר 1882 התארח בבית לורנס אוליפנט, שאחר כך רכש את הבית הסמוך, בית אוליפנט.
בתחילת המאה העשרים נוסף לבית האגף המערבי, כך שיוכל להתמודד עם צורכי משפחתם בת תשעה הילדים של גוטליב שומאכר ומריה לנגה, בתו של מורה בית הספר. באותה תקופה (ככל הנראה בשנת 1910) נצבע החדר המרכזי בציורי קיר שהתגלו בשנת 2015.
גוטליב שומאכר ידוע בזכות תרומתו האדירה לחקר הארץ ולבנייתה. במיוחד מפורסם סקר הגולן ועבר הירדן, שכלל גם מיפוי ראשון של חבל ארץ זה. כארכאולוג, התפרסם בזכות חפירתו החלוצית בתל מגידו, שם נמצא חותם האריה הידוע של המלך ירבעם. כמהנדס נפת עכו של האימפריה העותמאנית, תכנן את תוואי הרכבת החיג'אזית בארץ ישראל, וכן תכנן ובנה מבנים בכל הארץ, ביניהם היקב בראשון לציון, בית המוסקובייה בנצרת ומזח הקיסר בנמל חיפה. בשנת 1914 הצטרף לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין הנדסה בסיני. בתום המלחמה לא הורשה לחזור לארץ, ורק בשנת 1924, לאחר מגעים ארוכים עם השלטונות האנגליים, חזר לארץ ונפטר שנה לאחר מכן.
הבית שימש את יורשיו עד לגירוש הטמפלרים מן הארץ בשנת 1939. לאחר מכן, ככל הידוע, היה הבית בשימוש אדם ערבי-נוצרי, שהפעיל מוסך בבניין השירות, ובשנת 1948 עקר ללבנון. לאחר מלחמת הקוממיות עבר הבית לידי האפוטרופוס לרכוש הגרמנים, ושוכנו בו משפחות ישראליות.
בשנת 2015 עבר מבנה השירות שלצד הבית שיפוץ מאסיבי, והוחל בתהליך שימור של בית שומאכר. בשנת 2022 החל שיפוץ נוסף של בית שומאכר
חגית בנזימן
חגית בֶּנזימַן (נולדה ב-17 באוקטובר 1940) היא סופרת ומשוררת ילדים פופולרית, וכן פסיכולוגית קלינית ומורה בכירה בדימוס במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
בנזימן נולדה בתל אביב בשם חגית אטר, בתם של חוה (לבית בוקסבאום) ומשה אטר, עיתונאי, סופר ומתרגם, העורך הכלכלי של "הארץ" ושל "ג'רוזלם פוסט". היא שירתה בצה"ל במערכת העיתון הצבאי "מערכות". היא בעלת תואר ד"ר לפסיכולוגיה בתחום הפסיכולוגיה של ילדים, אותו סיימה באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכת ד"ר זאב קליין בשנת 1977. היא לימדה שנים רבות במחלקה לפסיכולוגיה במגמה הקלינית. היא מומחית במבחני אישיות, התחום אותו לימדה במהלך השנים באוניברסיטה. במקביל הייתה, במשך מספר שנים, ראש המגמה לייעוץ חינוכי בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
בנזימן כתבה, החל מסוף שנות ה-70, כעשרים ספרי שירי ילדים. שיריה עוסקים, בין השאר, במפגש שבין עולם הילדים לעולם המבוגרים.
הוציאה ב-2015 תרגום חדש למשלי קרילוב בשם "כל המשלים".
חגית בנזימן היא אשתו של העיתונאי עוזי בנזימן. בתם נעמה בנזימן היא מאיירת ספרי ילדים וסופרת. בנם ד"ר יותם בנזימן הוא חוקר פילוסופיה (חתנו של העיתונאי רם עברון). בתם ראומה, שהייתה פסיכולוגית קלינית, נפטרה מסרטן בשנת 2007 בגיל 35. בנם הצעיר, ד"ר יובל בנזימן, מתמחה בסכסוך הישראלי-ערבי, ומשמש כיועץ אקדמי ביוזמת ז'נבה. בן דודו הוא העיתונאי ואיש התקשורת ראודור בנזימן.
לואי ה-15
בית אוליפנט
בית אוליפנט המצוי במושבה הגרמנית בחיפה הוא מבנה מגורים טמפלרי אופייני שהיה שייך למשפחת אוליפנט.