באופן כללי ניתן לומר שהמושק הסיני אנדמי לדרום-מזרח סין העממית וזהו גם מקור שמו. תפוצתו משתרעת על פני המחוזות חוביי, חונאן, ג'יאנגשי, פוג'יין, גואנגדונג, גוויג'ואו, המחוז האוטונמי גואנגשי, סצ'ואן, המחוז האוטונומי הטיבטי וצ'ונגצ'ינג. עם זאת, הטווח של תפוצתו גולש מעט למחוזות הצפוניים של וייטנאם וייתכן בשל כך שהוא מצוי אף בצפון לאוס.
בית הגידול של המושק הסיני הוא אזורים הרריים מיוערים - בייחוד יערות מחטיים ויערות רחבי-עלים - בגבהים של 3,800-2,000 מטר מעל פני הים, עם פסיפס של שיחים, קני סוף, סלעים, צוקים, כרי דשא אלפיניים, מדרונות, ובדרום סין ווייטנאם גם תצורות קרסט כדוגמת הקרסט של דרום סין. בניגוד לקרוביו, המושק הסיני מצוי לעיתים קרובות ביערות מישוריים, יערות טרופיים, וסמוך למקווי מים ונהרות - עם עדיפות רבה לצמחייה צפופה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–35 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,500 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
המושקים הסינים הם בעלי חיים ביישנים הפעילים לאורך שעות הלילה, בשעות בין הערביים ובשעות הבוקר המוקדמות. שעות הפעילות מורכבות מאכילה ומנוחה לסירוגין. תזונתם של מושקים אלה כוללת עשבים, עלים, חזזיות, אזוביון, דשא טרי, עשבי תיבול, ענפים, פרחים וצמחייה אחרת. המושק מסוגל לקפוץ בזריזות על עצים כדי לחפש מזון. המושקים הסינים חיים בשטח פעילות קבוע לאורך השנה שגודלו נע בין 5 ל-10 דונם, והזכרים טריטוריאליים ומגינים על שטחם בקפדנות מפני מושקים זרים. הזכר משתמש בבלוטת המושק הגדולה שלו כדי להפיץ ריח המונע מזכרים חלשים להתקרב וכן כדי למשוך בת זוג פוטנציאלית בעונת הרבייה. כאשר המושק חש בסכנה הוא פותח בסדרת קפיצות גדולות עם ריצה לא סדירה ופניות חדות לצדדים. בין אויביו ניתן למנות את נמר הודו-סין, טיגריס דרום-סין, זבד הודי ענק, שועלים, דולים, זאבים ושונרים.
עונת הרבייה מתרחשת בסוף הסתיו או בתחילת החורף. ההריון נמשך 6.5 חודשים, לאחריהם נולד עופר או שניים. במהלך החודשים הראשונים, העופר הצעיר חבוי באזור מבודד ואין לו שום קשר עם אימו למעט בזמן ההנקה. העופר נגמל בתוך 3–4 חודשים ומגיע לבגרות עד 24 חודשים. המושק הסיני יכול לחיות עד 20 שנים.
מצב.
המושק הסיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ירידה רצינית של האוכלוסייה ששיעורה הוא למעלה מ-50% במהלך 21 שנים, הנגרמת על ידי ציד יתר, הצטמקות התפוצה והרס בתי הגידול. אף על פי שאין נתונים זמינים לגבי שיעורי הירידה האחרונים של האוכלוסייה, סביר להניח שהיא ברמה מספיק גבוהה בהתחשב בציד והרס בית הגידול המשמעותי שמתרחש בתחומי מחייתו. כדוגמה לכך ניתן לקחת את האוכלוסייה בסין: ב-1960 היא הוערכה בלמעלה ממיליון פרטים, ב 1978–1980 היא הוערכה בפחות מ-600,000 פרטים, וב-1992 הוערכה בין 100,000 ל-200,000 פרטים. עם קצב ירידה זה יימשך המושק הסיני יעפיל לקטגוריה המאוימת ביותר - "סכנת הכחדה חמורה" (CR), אך נכון לשנת 2014 לא התקבל מידע יוצא דופן המאלץ לבצע הערכה מלאה מחדש של מין זה.
בדומה לשאר איילי המושק, גם מין זה נרדף במיוחד עבור בלוטת המושק שלו שלה שבעלת שימוש רב בתעשיית הבושם והרפואה העממית. האוכלוסייה הווייטנאמית ניצודה בכבדות על ידי המקומיים בשל התכונות התרופתיות שיש לבלוטה כביכול והמושק באיכות הטובה ביותר מיוצר בארץ זו; הוא ככל הנראה שורד בווייטנאם רק בארבעה אזורים ומכיוון שכבר ב-1990 אוכלוסייתו נאמדה בכ-200 פרטים בלבד, סביר להניח שכיום הוא נדיר ביותר. כיון שלמושק הסיני יש העדפה לצמחייה צפופה וליערות עבותים, קרחות יער מוגזמות או המרת שטחים סבוכים למרעה עלולים למנוע ממנו לשהות באזורים הללו כך שטווח התפוצה שלו יצטמק בהדרגה.
המושק הסיני רשום בנספח ב' של אמנת וושינגטון, ברשימה האדומה הסינית מ-2015 של מינים בסכנת הכחדה תחת הנספחים א', ב' ו-ג' וכן ברשימת מיני המפתח של סין. רבייה בשבי של המושקים - בעיקר עבור הפקת מושק מסחרי - מתרחשת במקומות שונים בסין וייתכן כי יש לה תועלת בשימור המין. עם זאת יש מעט עדויות על כך שנוכחות רבה של מושקים בשבי מורידה את הלחץ על ציד המושקים בבר. המושק הסיני מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי המחוזות הסיניים כדוגמת האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן, שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן, הר צ'ינגצ'נג ומערכת ההשקיה של דוג'יאנגין, וולינגיואן, חואנגלונג ועוד רבים אחרים.
אייל אנאמייט
אייל אנאמייט (שם מדעי: "Hyelaphus annamiticus"; מכונה גם אייל תאילנדי או אייל הודו-סין), הוא מין חדש של אייל קטן ונדיר בסוג אייל זהוב, אשר תואר מדעית לראשונה בשנת 1888 על ידי הזואולוג הצרפתי פייר מרי הוד והוכר סופית כמין נפרד רק משנת 2011; עד אז, היה נחשב כתת-מין של קרובו האייל החזירוני. הפירוש של שמו המדעי הוא "אייל דמוי חזיר החי באנאמייט" ומתייחס למבנה גופו ולמקום שבו תואר לראשונה - רכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס. אייל זה הוא בין האיילים הנדירים והמאוימים ביותר בהודו-סין, וחוקרי טבע מעריכים שהוא עשוי להיכחד מן העולם בעשורים הקרובים. הסיבה לכך היא ציד פרוע שהתרחש בלי הגבלות במשך עשרות שנים, בשילוב עם הסכסוכים הצבאיים ברחבי הודו סין שנמשכו עד שנת 1990.
תיאור.
אייל אנאמייט הוא אייל קטן קומה, איטי, כבד וחינני. גובהו בכתפיים 66–74 ס"מ, ואורך גופו בסביבות מטר וחצי. משקל העופר בעת הלידה כ-2 ק"ג, בגיל 3 חודשים כ-8 ק"ג, בגיל 6 חודשים כ-14 ק"ג, בגיל 9 חודשים כ-15 ק"ג ובגיל שנה כ-19 ק"ג. המשקל המרבי שלו 50–60 ק"ג. מבנה הגוף קומפקטי למדי, הראש סימטרי וקצר, העיניים גדולות ובולטות, והאוזניים עגלגלות. הצוואר באורך בינוני, והזנב קצר ומשתנה בין צבע ערמוני בצד העליון, לבין צבע לבן בצד התחתון. הרגליים קצרות ומוצקות. הגוף נוטה להיות שפוף. לזכר יש זוג קרניים בינוניות באורך 37–50 ס"מ עם 3 סיעופים בלבד. הקרניים קטנות יחסית לאיילים גדולים, אולם גדולות וכבדות יותר משל המינים בסוג וכן מקרני אייל הכרמל. בניגוד לאייל חזירוני שמתאפיין לעיתים קרובות בשורת נקודות סמוך לגב, לאייל אנאמייט אין נקודות אפילו לעופרים.
הצבע הכללי של פרוותו הוא חום קפה כהה או חום זהוב, והוא נוטה להיות כהה יותר מקרובו האייל החזירוני. החזה, הירכיים, והבטן בצבע לבן. המראה של הפרווה משתנה בין עונות השנה: מאגוז בהיר עד חום כהה מבריק בחורף, לגוון זהב-צהבהב בקיץ. האייל משיר את כסות החורף שלו מינואר עד יוני, כשבתחילה, נושר השיער בכתף, בירך, ובמותניים. הזכר בדרך כלל משיר מוקדם יותר מהנקבות. במהלך הייחום, לזכרים יש פרווה חומה מבריקה. הפנים בצבע בהיר יותר, וסביב העיניים יש משקפיים לבנים דהויים. הסנטר והשפתיים לבנים.
תפוצה וביולוגיה.
התפוצה ההיסטורית של אייל אנאמייט, כללה את מרבית האזור המזרחי והדרומי של הודו-סין: דרום סין העממית, לאוס, וייטנאם (במיוחד במחוזות דאק לאק, לאם דונג ודונג נאה), תאילנד וקמבודיה. כיום המין נעלם לחלוטין מהודו-סין, להוציא עשרות איילים בודדים שנותרו ליד נהר המקונג במחוז קראטי ובמחוז קו קונג שבדרום מערב קמבודיה, וכן מספר פרטים ששוחררו בשמורה חואי-קה-קאנג בתאילנד. ייתכן שסיבת ההיעלמות של המין נעוצה בסוג בית הגידול שאכלס: אייל אנאמייט בדומה לשאר המינים בסוגו, אוהד בעיקר קרחות יער, שטחי מרעה הסמוכים ליערות ואגני ניקוז חשופים של מקווי מים כנהרות, נחלים וביצות בגבהים של פחות מ-1,000 מטר מעל פני הים - מה שהפך אותו לפגיע ונגיש במיוחד עבור הציידים. בניגוד לקרוביו, הוא היה מצוי גם במידה מסוימת ביערות טרופיים. רישומים היסטוריים מראים שהאוכלוסייה הגדולה ביותר שחיה ליד נהרות, הייתה מצויה באגן נהר הדונג בווייטנאם. האקולוגיה שלו זהה לזו של האייל החזירוני.
התזונה של האיילים הללו מורכבת ברובה מעשב ירוק וטרי הגדל על שפת הביצות והנהרות, ובמידה פחותה גם עלים ומקורות צמחיים אחרים. אייל אנאמייט נוטה להיות פעיל לילה, ואת שעות היום יבלה במנוחה באזורים מוסתרים היטב בסבך. ככל הנראה, בעבר המין חי בעדרים בינוניים של 10–30 פרטים. הטורפים הפוטנציאליים של המין הם נמר הודו-סין, דול מצוי וטיגריס הודו-סיני.
כאשר הנקבה מחפשת זכר לרבייה היא תקבע אם הוא ראוי לה על בסיס צבע, מבנה גוף, גודל, סימוני הפנים, צורת וגודל הקרניים, עובי ואורך הצוואר, וגודל הראש והאוזניים. אחד הגורמים החשובים הוא אורך הרגליים, כאשר זכרים בעלי רגליים ארוכות ודקות מועדפים בשל יתרון הריצה שהם יקנו לצאצאים אשר יסייע להם לשרוד. עונת הרבייה של אייל אנאמייט היא בספטמבר, ותקופת ההריון היא 8–10 חודשים. הנקבה ממליטה עופר אחד על פי רוב.
מצב.
מכיוון שאייל אנאמייט מוכר בטקסונומיות רבות כתת-מין, הוא טרם קיבל מעמד נפרד ברשימה האדומה של IUCN, אם כי בעבר היה רשום בה בשנת 2000. הוא היה רשום גם בספר הנתונים האדום הווייטנאמי בשנת 1992 ובשנת ה-2000, ונחשב למין בסכנת הכחדה בספר הנתונים האדום הקמבודי; כן הוא רשום בנספח א' של אמנת CITES. בהתחשב בתפוצה המצומצמת שלו ועל בסיס הנתונים של IUCN, סביר להניח שמצבו הוא סכנת הכחדה חמורה (CR) שכן שיעור הירידה שלו מוערך בכ-25% בעשור האחרון, מספר הפרטים הבוגרים נמוך מ-250 והוא עשוי להיכחד מהעולם בתוך 40-14 שנים. ארגוני שימור מסוימים כבר ממליצים להתחיל ללכוד בחיים את האיילים הללו ולהקים אוכלוסייה שלהם בשבי כדי להציל את המין מכליה. האוכלוסייה העולמית שלו מוערכת בפחות מ-230 פרטים. הנתונים שלהלן, לקוחים מתוך הרשימה האדומה:
אייל זהוב