משפטו של א-שאפעי הכה גלים ברחבי העולם ועורר ארגוני זכויות אדם רבים שתמכו בא-שאפעי ובביקורתו על חוסר חופש הדיבור במצרים. על אף שהעותקים נגנזו במצרים וא-שאפעי נקנס, עותק אחד של הספר התגלגל תחילה לידי הוצאת ספרים איטלקית, שפרסמה אותו בארצה, ותוך זמן קצר התפרסם ספרו באיטליה, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת, כשתרגום אנגלי לספר יצא בשנת 2012. רק כשנפל מוחמד מורסי מהשלטון במצרים בשנת 2013 ועלה במקומו עבד אל-פתאח א-סיסי, פורסם הקומיקס מחדש בארץ המקור שלו.
א-שאפעי נחשב לראשון כותבי הקומיקס למבוגרים בארצות ערב, ומכונה לעיתים "האב של הקומיקס הערבי" או "הסנדק של הקומיקס הערבי". רבים מאמני הקומיקס שפועלים כיום בארצות ערב מציינים אותו כהשפעה ישירה על עבודתם. א-שאפעי הוקר על ידי אונסק"ו כאמן בעל השפעה רבה על תחומו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
א-שאפעי נולד בשנת 1961 בלוב, אף שמקור משפחתו טמון במצרים. בגיל צעיר משפחתו היגרה למדינה עקב בעיות כלכליות והם התיישבו בשולי מטרופולין קהיר. לא-שאפעי הייתה דודה שהתגוררה באירופה, וזו הייתה מביאה לו קומיקס משם. במצרים של שנות השישים היה קשה מאוד להשיג קומיקס אמריקאי, מכיוון שמצרים הייתה בעלת הברית של רוסיה בתקופה זו, ועל כן ארצות הברית, וגם התרבות שלה, הפכה לעוינת. לכן, השראתו העיקרית של אל שאפעי הייתה מקומיקס אירופאי כגון אסטריקס, טינטין וכו'.
הקומיקס הראשון שצייר א-שאפעי היה קומיקס על פרעה, אותו צייר בגיל 10. בכנס NUES 2010 שנערך בשנת 2010 באיטליה נאם א-שאפעי, וסיפר כי למזלו הוא נולד למשפחה ליברלית, שעודדה את זיקתו לאמנות.
א-שאפעי למד רפואה ובפרט מדעי הרוקחות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
נסיבות לכתיבת קומיקס.
א-שאפעי מצייר קומיקס עוד מהיותו בן 10. אמנם תרבות הקומיקס לא הגיעה כמעט לארצות ערב, אך דווקא מצרים נחשבה לחלוצה בתחום עוד בשנות החמישים. במצרים הופקו רוב מוחץ של חוברות קומיקס ערביות מבין כל חוברות הקומיקס בארצות ערב, וא-שאפעי נהנה בתור ילד משפע יחסי של חוברות קומיקס מקומיות לילדים. מלבד זאת, גישתו לספרי קומיקס ארופאים שהיה מקבל נתנה לו מבט לספרי קומיקס איכותיים שהיו חסרים בעולם הערבי.
בשנת 2001 השתתף בסדנה לציור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ובראיונות מהשנים האחרונות הוא מספר כי באותה סדנה, שבה נתקל לראשונה בקומיקס אמריקאי, סאטירי וביקורתי, הוא הבין כי הקומיקס היא הדרך המתאימה עבורו להביע את הייאוש והרגשות החזקים שלו ושל צעירים רבים אחרים במצרים. הוא מציין את הקומיקסאי רוברט קראמב כהשפעה הגדולה ביותר על הקומיקס שלו, מטרו. את עבודותיו של קראמב פגש לראשונה בשנת 1981, כאשר היה בן 20. רוברט קראמב ידוע במסרים הפוליטיים המובהקים שהוא מעביר באמצעות רצועות הקומיקס שלו. באותה השנה כבר החל לעבוד על ספרו, שיתפרסם מאוחר יותר רק בשנת 2008, שבע שנים מאוחר יותר.
את ספר הקומיקס הראשון שלו, "יאסים ועמינה", פרסם ב-2003. הספר כלל רצועות קומיקס לילדים שפרסם א-שאפעי בעיתון המצרי א-דוסתור, ולא הניב כסף רב. לאחר מכן פרסם א-שאפעי עוד כ-2 חוברות לילדים, "זה שלי" (هذا لي) ו"שיחה" (مكالمه).
"מטרו".
א-שאפעי התבגר וגדל אל תוך שלטונו של חוסיני מובארכ, שהיה שליט רודן. מכיוון שהכיר את שיטות הסאטירה והקריקטורה האירופאיות, ידע כי הדרך המתאימה לו למחות על שלטון הרודנות של מובראכ היא דרך אמנות מחאה, שהייתה נפוצה באירופה. על כן, הוא כתב ואייר ספר המתאר את השחיתות במשטר המצרי דרך סיפורו של נער צעיר בשם שחאב, שהוא מעצב תוכנה הנקלע לצרות כלכליות ולא מצליח לצאת מהן. במצרים של אותה תקופה סיוע מהבנק לא היה אפשרי ללא קשרים ופנייה לשוק האפור עלולה להביא אותו למצב של חובות גדולים עוד יותר ואף סכנת חיים. לשחאב יש דודה בחו"ל (המשקפת במקצת את דודתו האמיתית של א-שאפעי) אך היא לא רוצה כל קשר לצרותיו ומסרבת לסייע לו. שחאב, כתוצאה מייאוש כלכלי, מחליט לשדוד בנק. לשם כך הוא מגייס את חברו, מוסטפא. אך השוד מסתבך והשניים מוצאים את עצמם בורחים מחיילי המשטר בתוך מנהרות הרכבת התחתית של קהיר. במקביל, אדם רב עוצמה מציע לו תמיכה כלכלית, אך כעבור זמן לא רב הוא נדקר ונרצח בסמטה, ומילותיו האחרונות מרמזות על קונספירצית שחיתות המשתרעת על גבי אנשי השלטון. שחאב מחליט לנסות לפתור את תעלומת הרצח, ותוך כך הוא נחשף לתיקים ומסמכים סודיים שמעידים על מעשים מושחתים מאוד בצמרת הממשלה.
הספר מכיל ביקורת רבה על המשטר, בין אם בסיטואציות אליהן נקלע הדמות הראשית, ובין אם בדבריהן של הדמויות. למשל, אחד הפאנלים המזוהים עם הקומיקס הוא שיחה בין שחאב לאישה שפגש בבר מקומי, בשם דינה. זאת אומרת לו "זכור, מוסטפא - כולנו בכלוב. הדרך החוצה פתוחה לרווחה, אבל אנחנו תקועים בפנים כי אף פעם אנחנו לא מנסים לצאת ממנו". הפאנל מעביר ביקורת נוקבת על המשטר המצרי ועל הציבור המצרי שמשתף פעולה עם השלטון ש"כולא" אותו. הספר גם מכיל תיאור גרפי של יחסי מין. הסצנה אמנם לא הייתה נחשבת במערב כדבר פרובוקטיבי, אך במצרים המוסלמית והשמרנית סצנה שכזו היא ביקורת מתריסה על משטר האסלאם במדינה. אותה הסצנה גם הייתה ל"תירוץ" של בית המשפט לגנוז את הספר. עוד ביקורת על המשטר היא הדרך בה מוצגים השוטרים. בסוף הספר, נמצא שחאב בהפגנה ונרדף על ידי בריונים שממנת הממשלה, ואלה מוצגים כביריונים מגודלים שתוקפים חפים מפשע. לעומתם המפגינים מוצגים כאנשים אנושיים וחלשים, שמתעמתים בעוז אל מול אנשי המשטר.
בריאיון לאלי אשד הישראלי בכנס קומיקס באיטליה אמר א-שאפעי כי "רציתי להציג את הגיבור כמישהו מוכשר מאוד אך התנאים במצרים גרמו לו לשדוד בנק". עוד אמר באותו ראיון כי "הדמויות שמופיעות בסיפור של פוליטיקאים ואנשי עסקים אלו דמויות המוכרות היטב בציבור. אלו טיפוסים מושחתים שלא יכולתי לציין את שמם כי אז הייתי נאסר, אבל בגללם האנשים הרגילים שאוהבים את קהיר סובלים".
כדי לפרסם את הספר הוא פנה למספר חברות הוצאה לאור, אך אף אחת מהן לא הסכימה לפרסם ספר כל כך מחאתי מחשש שהמשטרה תסגור אותן ואף תעניש את המפרסמים. לבסוף, הוצאת "מלמה" הנועזת ובראשה המו"ל הצעיר מוחמד אל-שרקאווי, הסכימה לפרסם את ספרו, תחילה במספר מוגבל של 200 עותקים. אכן, כפי שחזו הוצאות הספרים הגדולות של מצרים, המשטרה פשטה על בית הדפוס של הוצאת מלמה עם פרסומו הראשוני של הספר, וההוצאה נסגרה זמנית (היא נפתחה מחדש כחצי שנה לאחר מכן).
המשפט.
א-שאפעי ואל-שרקאווי הועמדו לדין על הפרת סעיף 178 בחוק העונשין המצרי בטענה ש"הפרו את ההגינות הציבורית". השניים זומנו לשימוע בבית המשפט המצרי, והתהליך המשפטי קיבל תהודה רבה ברחבי העולם. ארגונים לזכויות אדם אף הפעילו לחץ על השלטונות המצריים על מנת שיפסיקו את המשפט שהיה לטענתם "פגיעה חמורה בחופש הביטוי". במאי 2008 עורך דין שהיה חבר במפלגה הלאומית של מצרים מונה לשמש כפרקליט המדינה במשפט. עורך הדין היה מעורב בכמה משפטים דומים לפני כן, כדוגמת המשפט נגד העיתונאי איברהים עיסא, עורך העיתון המחתרתי "אל-דוסטור".
המשפט נערך בזמן שתשומת הלב של הציבור המצרי הייתה נתונה לתחרות כדורגל שנערכה בין ניגריה למצרים. ישנם תומכים של א-שאפעי שטוענים כי הזמן שנבחר למשפט נבחר בכוונה כדי שתשומת הלב הציבורית תהיה על נושא אחר, וכך בית המשפט יוכל לקבוע כי הספר בלתי חוקי בלי שתהיה לכך התייחסות תקשורתית גדולה. בין כה וכה, במצרים לא הייתה התייחסות תקשורתית כמעט בכלל למשפט, לעומת בריטניה, איטליה, גרמניה וארצות הברית שבהן ארגונים ליברליים רבים הסבו את תשומת הלב הציבורית למשפט, שלטענתם היה פגיעה חמורה בחופש הביטוי. המשפט התפרסם בעיקר באירופה, בין אם בכלי תקשורת לאומיים, ובין אם בבלוגים וכתבי עת מקומיים.
הוגשו מטעם הפרקליטות מספר האשמות בהן "פגיעה במוסר הציבור" ו"הפרה של ההגינות הציבורית". מנגד טענו עורכי הדין של א-שאפעי ואל-שרקאווי כי הספר היה רק ביקורת ספרותית שמותרת על פי החוק לחופש הביטוי במצרים. ארגוני זכויות האדם אף שלחו נציגים למשפט שטענו כי "ביקורת ספרותית היא הדרך היחידה לשפוט יצירה ספרותית יוצרת. התביעה נגד הסופר והמו"ל בבית המשפט הפלילי נחשבת למתקפה בוטה על חופש הביטוי וחופש היצירה". עורכת הדין רודה אחמד שייצגה את א-שאפעי אמרה כי "אם היינו מאפשרים לשוטרים או אנשי דת להעמיד לדין יצירות ספרותיות זה יהרוג לחלוטין את היצירתיות וחופש הביטוי. ההתנגשות של המשטרה בחופש הביטוי אינה חריגה, אולם קבלת התביעה הזו על ידי התובע הציבורי היא אבסורדית לחלוטין". מנגד נטען כי הספר מכיל "שפה בוטה ותכנים מיניים שעלולים לפגוע ברגשות הציבור". לאחר סיום המשפט הגיע בית הדין המצרי להחלטה והנאשמים נקנסו כל אחד בסך 5,000 לירות מצריות, כשא-שאפעי קיבל גם שנת מאסר על תנאי. הספר, כך נקבע, יישאר גנוז לאלתר.
פרסום מחדש והכרה.
בשנת 2011 פורסמו עותקים של הקומיקס באיטליה, ומשם גם הגיעו עותקים ללבנון ואיחוד האמירויות הערביות. הוא תורגם באותה שנה לאיטלקית על ידי הסופרת ברברה בניני. בשנת 2012 הספר התגלגל לידיים של הוצאת הספרים הבריטית "מטרופולין ספרים", חברה בת של "מקמילן הוצאה לאור" , שתרגמה אותו לאנגלית בתרגום של הסופרת צ'יפ רוזטי. הספר עורר תשומת לב בבריטניה וארצות הברית עוד לפני שפורסם בתרגום החדש, ויצא לבסוף בשתי המדינות באנגלית ב-5 ביוני 2012. הספר התפרסם במהירות בבריטניה כקומיקס הערבי הראשון, וא-שאפעי קיבל הכרה בינלאומית ככותב הקומיקס למבוגרים הערבי הראשון ואילו במצרים עדיין היה הספר גנוז ולא ניתן להפצה.