אַלְפְרֶד גָּארִיֵּבִיץ' שְׁנִיטְקֶה (ברוסית: Альфред Гарриевич Шнитке; 24 בנובמבר 1934 - 3 באוגוסט 1998) היה מלחין סובייטי ממוצא יהודי-גרמני. המוזיקה המוקדמת של שניטקה מושפעת למדי מן הסגנון של דמיטרי שוסטקוביץ'. הוא פיתח את הטכניקה הפוליסטייליסטית שלו ביצירות כגון הסימפוניה הראשונה (הולחנה בין השנים 1969 ו-1972) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (הולחן ב-1977). משנת 1980 ואילך המוזיקה של שניטקה החלה ליהנות ממוניטין גם מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנות השמונים הלחין שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית מיתרים (1985), הבלט "פר גינט" (1985-1987), הסימפוניות מס' 3, 4 ו- 5, קונצ'רטו לויולה ולתזמורת (1985) והקונצ'רטו הראשון לצ'לו ולתזמורת (1985-1986). בשעה שמצבו הבריאותי מתדרדר, המוזיקה של שניטקה איבדה את המוחצנות של סגנונו הפוליסטייליסטי, ונטתה לשאת גוון מופנם ועגמומי יותר.
חייו ויצירתו.
אביו של שניטקה היה יהודי שנולד בפרנקפורט, והיגר לברית המועצות בצעירותו. אמו נולדה ברוסיה למשפחה ממוצא גרמני.
אלפרד שניטקה נולד באנגלס שברפובליקה הוולגו-גרמנית בפדרציה הרוסית של ברית המועצות, והחל לקבל את חינוכו המוזיקלי בשנת 1946 בווינה, שאליה אביו נשלח לעבוד ככתב עיתונאי וכמתרגם.
בשנת 1948, עברה המשפחה להתגורר במוסקבה. שניטקה השלים את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה בשנת 1961, ועבד שם בהוראת המוזיקה בין השנים 1962 ו-1972. פרנסתו העיקרית של שניטקה באה מכתיבת מוזיקה לסרטים, והוא הלחין קרוב ל-70 פרטיטורות לסרטים במשך 30 שנה. בשנת 1980 המיר את דתו לנצרות והחזיק בדעות מיסטיות. לדעות אלה הייתה השפעה רבה על המוזיקה החדשה שהוציא תחת ידיו.
כמלחין נונקונפורמיסט, שניטקה היה קורבן מזדמן של הביורוקרטיה הסובייטית. הסימפוניה הראשונה שלו הוחרמה על ידי איגוד הקומפוזיטורים הסובייטי, ולאחר הימנעותו מהצבעה באיגוד בשנת 1980, נאסר עליו לצאת מגבולות ברית המועצות. בשנת 1985, סבל המלחין מהתקף שבץ שהותירו בתרדמת, והוא הוכרז כמת קליני כמה פעמים, אך לאחר זמן-מה שב לאיתנו והמשיך להלחין. ב-1990, בעקבות הפרסטרויקה וההקלות שנלוו לה בתקופת שלטונו של גורבצ'וב, עזב שניטקה את רוסיה והתיישב בהמבורג. מצבו הבריאותי נשאר רעוע, והתקפי שבץ נוספים תקפו אותו, עד לפטירתו ב-3 באוגוסט 1998. שניטקה נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
מוזיקה.
המוזיקה המוקדמת של שניטקה מושפעת מאוד מזו של שוסטקוביץ', אך לאחר ביקורו של המלחין האיטלקי לואיג'י נונו בברית המועצות, אימץ שניטקה את הטכניקה הסריאלית ביצירות כגון "מוזיקה לפסנתר ולתזמורת קאמרית" משנת 1964. אף-על-פי-כן, חש עד מהרה חוסר שביעות-רצון ממה שכינה "פולחן נעורים של התנזרות סריאלית", והוא עבר להלחין בשיטה חדשה שכונתה "פוליסטייליזם", ובה סגנונות שונים מן העבר ומן ההווה מתלכדים יחדיו ויוצרים סגסוגת מוזיקלית חדשה (המלחין כתב בין השאר: "המטרה של חיי היא לשלב בין מוזיקה רצינית למוזיקה קלה, ולא אכפת לי לעבוד כמו חמור כל עוד אני מממש אותה"). היצירה הקונצרטית הראשונה שלו שמשתמשת בטכניקה הפוליסטייליסטית הייתה הסונאטה השנייה לכינור ולפסנתר "Quasi una sonata", משנת 1968, אך ההשפעה של המוזיקה שלו לסרטים ניכרת מכך שיצירה קונצרטית זו שואלת חומר ששימש גם לפסקול ששניטקה הלחין מוקדם יותר לסרט האנימציה הקצר "מפוח הזכוכית". שניטקה המשיך לפתח את הטכניקה הפוליסטייליסית ביצירות כמו הסימפוניה הראשונה (1972-1969) והקונצ'רטו גרוסו מס' 1 (1977), אך הלחין גם יצירות אחידות יותר בסגנונן, כגון החמישייה לפסנתר ולכלי-קשת (1976-1972), שנכתבה לזכר אמו.
בשנות השמונים, המוזיקה של שניטקה התפרסמה יותר מחוץ לגבולות ברית המועצות, בחלק מן המקרים הודות למוזיקאים סובייטים מהגרים שניגנו מיצירותיו, ביניהם הכנרים גדעון קרמר ומארק לובוצקי. על אף חולי ממושך, הלחין שניטקה מספר רב של יצירות, מן החשובות שבהן שתי רביעיות מיתרים (מס' 2 ו-3), שלישיית מיתרים (1985), קנטטת פאוסט (1983), ששולבה לאחר מכן באופרה שלו "הסיפור של ד. יוהאן פאוסט", הבלט "פר גינט" (1987-1985), סימפוניות מס' 3, 4 ו-5 (כאשר האחרונה שבהן נודעת גם כקונצ'רטו גרוסו מס' 4), הקונצ'רטו לויולה (1985) והקונצ'רטו הראשון לצ'לו (1986-1985).
בשעה שמצבו הבריאותי ממשיך להתדרדר, המוזיקה של שניטקה נעשתה עגמומית יותר, מופנמת יותר. רביעיית המיתרים הרביעית משנת 1989 והסימפוניות מס' 6, 7 ו-8 מהשנים 1992 עד 1994 הן דוגמה טובה לכך. חלק מחוקרי המוזיקה של שניטקה טוענים שהיצירות האחרונות הן אלו שיוכרו בסופו של דבר כמשפיעות ביותר מבין עבודותיו. בשנת 1992 הוא כתב אופרה על בסיס סיפור של ויקטור ירופייב שהוצגה באמסטרדם. התקפת שבץ נוספת, בשנת 1994, הותירה את שניטקה משותק כמעט לחלוטין, בלי יכולת של ממש להלחין, אף-על-פי שכמה יצירות קצרות פורסמו בשנת 1997. נוסף על אלה, פורסמה הסימפוניה התשיעית, אך כתב-היד שלה היה כמעט בלתי-קריא, עקב קושיו של המלחין לכתוב ביד שמאל. הסימפוניה הזו בוצעה לראשונה ב-19 ביוני 1998, לאחר שפוענחה, אך גם "תוקנה" לביצוע על ידי גנאדי רוז'דסטוונסקי, המנצח של הבכורה. הבכורה הוקלטה ושניטקה האזין לסימפוניה זמן קצר לפני מותו, וביקש לאחר מכן לדחות את הוצאתה לאור. לאחר מותו, פוענחה הפרטיטורה פעם נוספת, על ידי ניקולאי קורנדוף, שמת לפני שהספיק להשלים את העבודה. המשך העבודה נעשה על ידי אלכסנדר ראסקאטוב. בגרסה זו ניתן לבצע את שלושת פרקי הסימפוניה התזמורתיים של שניטקה יחד עם פרק רביעי מקהלתי, שנכתב על ידי ראסקאטוב לזכר המלחין. ביצוע הבכורה של גרסת קורנדוף-ראסקאטוב נערך בדרזדן, ב-16 ביוני 2007.
טימין
חיים גראדה
חיים גְרָאדֶה (בכתיב יידי: חיים גראַדע; באנגלית: Chaim Grade; 4 באפריל 1910, וילנה – 26 באפריל 1982, ניו יורק) היה משורר וסופר יידיש, מגדולי סופרי היידיש של המאה העשרים.
קורות חייו.
חיים גראדה נולד בווילנה (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1910 לאב משכיל ומורה לעברית. בנעוריו למד בישיבה מקומית בווילנה, ולאחר מכן בבילסק, בוולקניק ובביאליסטוק, בישיבות שהשתייכו לזרם הנובהרדוקאי של תנועת המוסר. כשבע שנים למד בווילנה עם החזון איש (דמותו מתוארת בספרו "צמח אטלס", והוא מכנהו "בעל המחזה אברהם"), ובמקביל למד באופן חלקי בבית ספר חילוני. את עיקר השכלתו רכש באופן עצמאי. בהיותו כבן 22 פרש מלימודים תורניים והחל לכתוב שירה.
החל לפרסם שירים וסיפורים ביידיש בווילנה בשנת 1932. יצירותיו עוררו מיד תשומת לב, של הקוראים ושל העולם הספרותי בווילנה. נמנה בין מייסדי החבורה והזרם הספרותי "יונג וילנה", שעימו נמנו חשובי היוצרים ביידיש בווילנה שלפני מלחמת העולם השנייה. ביניהם: אברהם סוצקבר, שמרקה קצ'רגינסקי, לייזר וולף ואחרים. חרף העובדה שנולד לאב מורה לעברית, בחר גראדה ליצור ביידיש והתמיד בכך עד מותו.
שירתו הייתה קשורה בהווי של חיי היהודים לפני המלחמה. והירבה לכתוב על הווי של ישיבות המוסר, ולבטיהם הנפשיים של התלמידים.
למרות שחדל לחלוטין משמירת מצוות, חש חיבה וקרבה בחייו ליהדות הדתית.
עם פרוץ המלחמה נמלט לברית המועצות ושהה שם עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה, יצא לצרפת ומשם היגר לארצות הברית בשנת 1948. שם גם החל בכתיבת הפרוזה שלו, שהתרכזה בהעלאתו והחייאתו של העולם היהודי הווילנאי, העשיר והמיוחד במינו, שנכרת עם השואה. יצירתו מתאפיינת בתיאורים מדויקים באופן מיוחד, המהווים, לדבריו של גראדה עצמו, אמנות המעורבת בתיעוד של ממש. כך, למשל, בשנת 1967 זכה במגילת כבוד ובפרס נכבד מהאקדמיה למדעי היהדות בארצות הברית, מוסד שעניינו עבודות מדעיות ולא ספרותיות, אלא שחברי האקדמיה קבעו כי ליצירותיו של גראדה "ערך היסטורי ראשון במעלה כמצבה נשגבה לעולם שחלף ואיננו עוד".
גראדה נפטר בניו יורק בשנת 1982.
בשנת 2013 רכשו מכון ייווא בניו יורק והספרייה הלאומית בירושלים את עזבונו של גראדה. .
לקריאה נוספת.
חיה שטרר, הוויה ושברה : על פי הפרוזה של חיים גראדה. ירושלים : הוצאת מפעל דב סדן, 2020
יונג וילנה
"יוּנְג וילנה" (בכתיב יידי: יונג-ווילנע; יידיש: "וילנה הצעירה"), או בשמהּ המלא "שרייבער און מאַלער גרופע יונג-ווילנע" (יידיש: קבוצת הסופרים והציירים 'וילנה הצעירה'), הייתה חבורה ספרותית יהודית-יידישאית בעיר וילנה, שפעלה משנת 1927 ועד לשלהי שנות ה-30.
ראשית פרסומה של החבורה היה בשנת 1927, בכינוס ספרותי בווילנה, והמשכו מעל גבי העיתון "ווילנער טאָג", היומון של וילנה. עורך העיתון, זלמן רייזן, פרסם את יצירות חברי הקבוצה בהבלטה גדולה וחזה להם עתיד ספרותי מבטיח.
חבורת היוצרים של וילנה הצעירה מנתה יוצרים רבים, ובהם: המשורר והסופר חיים גראדה, המספר והמשורר שמריהו קצ'רגינסקי, המשורר אברהם סוצקבר, המשורר פרץ מירנסקי, המשורר אברהם לב (שעלה לימים לארץ והיה בין מייסדי קיבוץ גבעת השלושה, אביו של העיתונאי יגאל לב), המשורר לייזר וולף, המשורר שמשון כהן, הסופר משה לוין. הציירים הצעירים שנמנו עם החבורה היו בן-ציון מיכתם, רוזה סוצקבר וש. עפרון. רובם היו חניכי המוסדות היידישאים, ובעלי השקפות שמאליות קיצוניות, הקרובות למפלגה הקומוניסטית. רובם לא היו ציוניים ולא חובבי עברית. המשורר אברהם סוצקבר למשל, חרף ריבוי שנות ישיבתו בישראל, המשיך ליצור ביידיש.