דנמרק, אירלנד נורווגיה ובריטניה הגישו שוב בקשה להצטרף ב-1967. כל עוד היה דה גול נשיא צרפת הווטו על הבקשה נותר בתוקף. המגעים לצירוף מדינות אלה צברו תאוצה רק לאחר שז'ורז' פומפידו החליף את דה גול, ואדוארד הית', שהיה תומך נלהב של הקהילה האירופית, היה לראש ממשלת בריטניה. ב-1972 נחתמו הסכמים ראשוניים לצירוף ארבע המדינות, אך נורווגיה משכה את בקשתה לאחר שאזרחיה הצביעו נגד ההצטרפות במשאל עם ב-25 בספטמבר באותה שנה. בעקבות המגעים, דנמרק, בריטניה ואירלנד הצטרפו ב-1 בינואר 1973.
ב-1979 נערכו בפעם הראשונה הבחירות לפרלמנט של הקהילה הכלכלית. שנתיים לאחר מכן, ב-1981, יוון הצטרפה לקהילה. ב-1 בינואר 1986 גם ספרד ופורטוגל הצטרפו. גרמניה המזרחית לשעבר הפכה לחלק מהקהילה עם האיחוד מחדש של גרמניה ב-1990.
ב-1986 נחתם בהאג ה-Single European Act, שהיווה את השינוי המהותי הראשון באמנת רומא, בדרך לאיחוד מקיף יותר של המדינות החברות. האקט שינה את אופן החקיקה בפרלמנט, מתוך כוונה לייסד שוק אירופי משותף עד ה-31 בדצמבר 1992. בעקבות האקט החל שיתוף פעולה על חקיקה עתידית, שהוביל לחתימה על אמנת מאסטריכט ב-7 בפברואר 1992.
כניסתה לתוקף של אמנת מאסטריכט ב-1 בנובמבר 1993 הביאה לכינונו של האיחוד האירופי. הקהילה נותרה גוף חוקי המהווה אחד משלושת "עמודי התווך" של האיחוד, אך היא שינתה את שמה ונקראה עתה "הקהילה האירופית". שינוי זה נועד לסמן את השאיפות הנרחבות של האיחוד שחרגו מהתחום הכלכלי. שני עמודי התווך האחרים של האיחוד היו שיתוף הפעולה המשפטי והמשטרתי בעניינים פליליים ומדיניות החוץ והביטחון המשותפת. שינוי נוסף בעבודת הקהילה האירופית חל לאחר החתימה על אמנת אמסטרדם, שנכנסה לתוקף ב-1 במאי 1999. אמנה זו ואמנת ניס הרחיבו את סמכויות הפרלמנט האירופי ואת תחום השיפוט של הקהילה האירופית.
התמזגות עם מוסדות האיחוד האירופי.
הקהילה האירופית חדלה להתקיים כגוף משפטי ומוסדותיה הפכו לחלק אינטגרלי מהאיחוד האירופי עם כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון ב-2009. האמנה ביטלה את מבנה שלושת עמודי התווך. שינוי זה הוצע כבר ב-2005 כחלק מהנסיון שנכשל לאשרר חוקה אירופית. אמנת ליסבון שינתה את שמה הרשמי של אמנת רומא מ"האמנה לכינון הקהילה האירופית" ל"האמנה על התפקוד של האיחוד האירופי".
חלוקה
מצודת יחיעם
שוד ים
רם כרמי
רם כרמי (1931, תרצ"א - 11 באפריל 2013, א' באייר תשע"ג) היה אדריכל ישראלי. זוכה פרס ישראל לאדריכלות בשנת תשס"ב.
ביוגרפיה.
כרמי נולד בירושלים, למשפחה מבוני היישוב. אביו הוא האדריכל דב כרמי אשר תכנן מבנים רבים בתל אביב הישנה בתקופת היישוב. אמו, חיה, היא בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה. אחותו היא האדריכלית עדה כרמי-מלמד.
את לימודי האדריכלות עשה בלונדון בבית הספר לאדריכלות של אגודת האדריכלים AA, בין השנים 1951-1956. בשנים 1975-1979 כיהן כאדריכל ראשי במשרד השיכון.
זכה פעמיים בפרס רכטר: בשנת 1966 על תכנון פרויקט "מרכז הנגב" בבאר שבע וב-1999 על מוזיאון "יד לילד" בבית לוחמי הגטאות. זכה פעמיים בפרס רוקח: ב-1965 על תכנון בית אל-על וב-1970 על מבני מגורים ברחוב בארי בתל אביב-יפו.
תכנן בשותפות עם אחותו, האדריכלית עדה כרמי, מספר פרויקטים שהידוע בהם הוא בניין בית המשפט העליון.
אקדמיה.
היה פרופסור אורח בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת קולומביה, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות בשטוטגרט, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות באינסברוק, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות ביוסטון, טקסס, פרופסור מבקר אורח בפקולטה לאדריכלות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. כיהן כפרופסור חבר בפקולטה לאדריכלות ולתכנון ערים בטכניון.
כרמי שימש כפרופסור מן המניין בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת אריאל.
סגנון.
כרמי הושפע בסגנונו מקריאת הספר "כמעיין המתגבר" מאת איין ראנד. הוא היווה את קולו של דור אדריכלים חדש שצמח בסוף העשור הראשון של הקמת המדינה ומרד כנגד האדריכלות הלבנה שייצגו דור האדריכלים הקודם. השפה שאימץ כרמי ושלט בה באופן חסר תקדים, היא הברוטליזם - שימוש בחומרים זמינים ופשוטים כדוגמת בטון, מתכת, עץ וזכוכית והותרתם בפרויקט ללא גימור נוסף. שפה זו זכתה לכינוי "אדריכלות אפורה" הודות לשימוש הרב בבטון חשוף שצבעו אפור. לבד מההיבט החומרי של הפרויקטים, זכו עבודותיו של כרמי לפרסום בינלאומי הודות לפרשנותו החדשה של כרמי למושגים כדוגמת "רחוב", "עיר" ו"אור". שלושת המושגים הללו אשר באו בכל יצירותיו האדריכליות לאורך הקריירה שלו, היוו ניסיונות בעיצוב עירוני בקנה מידה של בניין. דוגמאות לכך ניתן למצוא במפעל ארגמן ביבנה, בניין מרכז הנגב בבאר שבע, והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב. ניסיונות אלה, אשר היו קיצוניים ולא התקבלו תמיד על הציבור והמבקרים, זוכים באופן תמידי לדיון ציבורי.
ביקורת.
חלק מעבודותיו זכו לתשבחות רבות בישראל ומחוצה לה, בהן בניין בית המשפט העליון ומסוף היוצאים בטרמינל 3. עם זאת, רבות מעבודותיו המרכזיות בישראל נתקבלו בביקורת ציבורית קשה. כך היה לגבי התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, אשר נטען כלפיה שגרמה לנזקים אורבניים קשים בסביבתה, קמפוס הר הצופים, בו מתקשה הציבור להתמצא, ״מגדלי חוף הכרמל״ בחיפה, המסתירים את הנוף וזכו בתואר המפוקפק "מפלצות חוף הכרמל" מתושבי העיר ומגדלי הולילנד שפוגעים באופן קשה בקו הנוף של ירושלים, וזכו לכינוי "המפלצת על הגבעה". גם על שיפוץ בית הבימה בתל אביב נמתחה עליו ביקורת קשה. רם כרמי הגיב לביקורת על בניין הבימה באופן בוטה "מה שעשיתי זה דבר גדול ולא אכפת לי מה אומרים כולם, שיישקו לי בתחת". בהזדמנות אחרת אמר: "כל תוכנית טובה שאני עושה, מוהלים אותה במים, מוציאים לה כמעט את הנשמה. אבל אני לא הורס ולא מפוצץ את המבנה, כי כמו כל אבא טוב, אם הילד שלך יוצא קצת לא לפי התוכניות שלך ולא הכי מוצלח, אז אתה לא פוגע בו ולא אוהב אותו פחות. כולם היו בנייני".
ויטבסק
וִיטֵבְּסְק (בבלארוסית: Ві́цебск, ויצבסק; ברוסית: Ви́тебск) היא העיר הרביעית בגודלה בבלארוס, השוכנת ליד הגבול עם רוסיה. העיר משמשת כמרכז המנהלי של מחוז ויטבסק ומונה 364,800 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2020).
היסטוריה.
ויטבסק התפתחה מנמל לחוף נהר, במקום בו נהר הויטבה (Віцьба) (שממנו נגזר שמהּ) נשפך לנהר דווינה המערבית הגדול יותר. העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים משנת 1021, אך שנת ייסודה הרשמית היא 974, לפי הוראתה של אולגה, נסיכת קייב לבנות במקום עיר.
במאות ה-12 וה-13 הייתה ויטבסק עיר מפותחת בהצטלבות נתיבי הנהרות המובילים בין הים הבלטי, הים השחור והים התיכון. בתקופה הזו נשלטה העיר על ידי וצ'ה, אספה של ראשי שבטים. ב-1320 שולבה העיר בהדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569 הפכה לחלק מהקהילייה הפולנית ליטאית. ב-1597 הוענקו לה זכויות מגדבורג וב-1772 שחררה אותה רוסיה בחלוקה הראשונה של פולין.
ויטבסק השתייכה לבלארוס הסובייטית בין 1919 ל-1991 ומאז התפרקות ברית המועצות היא בשטח בלארוס העצמאית. במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 1941 ל-1944, הייתה העיר תחת כיבוש גרמני ורוב העיר העתיקה נהרסה בקרבות בין הגרמנים והצבא האדום.
יהדות ויטבסק.
תחת שלטון האימפריה הרוסית, הפכה ויטבסק לעיר חשובה בתחום המושב. במחצית המאה ה-19 פעלו בעיר כ-60 בתי כנסת לרבות בית הכנסת הכוראלי של ויטבסק. לאחר גירוש מוסקבה בשנת 1891 גדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בעיר. בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1897 מסך 65 אלף תושבי העיר, 52% היו יהודים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כחצי מאוכלוסייתה יהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בעיר גרעין קטן של חסידי גור שנמלט מפני התקדמות הגרמנים, ביניהם הרב משה בצלאל אלתר והרב מנחם מנדל אלתר, אחי האדמו"ר ה'אמרי אמת'. בשנות ה-30 התקיימה בעיר ישיבת חב"ד המרכזית בברית המועצות.
בעיר נולדו הרב מנחם מנדל מויטבסק הנושא את שמה; ש. אנ-סקי, מחבר "הדיבוק"; לזר לגין, סופר ילדים יהודי-רוסי ידוע; הסוציאליסט היהודי חיים ז'יטלובסקי; חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 היהודי ז'ורס אלפרוב; ראש המוסד בשנות ה-50 איסר הראל; ושופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים הפרופסור מרים בן-פורת. מרק שאגאל עסק בעיירה בציורים רבים, גם לאחר שעזב אותה לטובת חיים בפריז. ב-1991 החלו חוגגים בוויטבסק פסטיבל לזכר מארק שאגאל. ב-1992 הוקמה אנדרטה לזכרו ברחוב פוקרובסקיה בו גר בילדותו, ועל קיר ביתו הוצבה כתובת זיכרון. בשנים האחרונות הוקם בעיר מוזיאון שאגאל.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין, בשנת 1939 כ-23% מאוכלוסיית העיר היו יהודים, כ-37,000 איש. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, ערכו אלו מספר מעשי טבח ביהודיה, בהם רצחו למעלה מ-1,000 איש. בסוף חודש יולי נצטוו יהודי העיר לעבור לגטו שהוקם בה, בו הוחזקו בתנאי רעב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה מפרכות. ב-8 עד 10 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים את 4,090 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, לאחר שנלקחו במשאיות לתעלת אילובסקי הסמוכה לעיר. במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו בעיר כ-16–18 אלף יהודים. לאחר הכיבוש הנאצי, הקהילה היהודית בעיר לא השתקמה. בשנת 1999 בעיר התגוררו פחות מ-3,000 יהודים (פחות מאחוז מאוכלוסיית העיר).
תרבות.
מאז 1992 מארחת ויטבסק מדי שנה פסטיבל אמנות בינלאומי - "סלביאנסקי באזאר", שרובו מוקדש למוזיקה סלאבית.
קלמנס החמישי