לאחר מותו, חלקו לו כבוד רבים מבני זמנו, ביניהם ידידו הוותיק ג'ון בלואו, שכתב "אודה על מות הנרי פרסל", למילים מאת שותפו של פרסל ליצירות רבות, ג'ון דריידן. אלמנתו פרנסיס פרסל והמוציא לאור שלו, הנרי פלייפורד , עסקו במודע או שלא במודע בעיצוב דמותו ההיסטורית של פרסל. עד למותה של פרנסיס בשנת 1706, הם עסקו, ביסודיות רבה, בהדפסה מסחרית של כתבי היד הרבים שהותיר אחריו פרסל. עשרות שירים, סונטות, סוויטות, מוזיקת ליווי, ואפילו קטעים מתוך אודות שהולחנו לחצר המלך ראו אור תחת ידם. כרכים אלה, אשר התפרסמו באופן רציף, בשנים שלאחר מותו תרמו לשימור דמותו של פרסל בעין הציבור במשך זמן. בניגוד לאוספים אחרים, אשר כללו מספר רב של מלחינים, הפרסומים הללו התמקדו ביצירתו של פרסל בלבד ותרמו לתפיסתה כאמנות הראויה לשימור והפצה מחדש.
שיאו של מפעל זה היה פרסום האוסף ״אורפיאוס בריטניקוס״ שפורסם לראשונה ב-1698 וזכה להצלחה מסחרית כזו שבשנת 1702 פורסם כרך נוסף ובשנים לאחר מכן מספר מהדורות מחודשות ובהן יצירות ושירים נוספים. מעבר לכך, הכותרת של האוסף, המקשרת בין המוזיקאי המיתולוגי אורפיאוס ומציגה את פרסל כאורפיאוס הבריטי מעידה גם על כוונתם של העורכים למצב אותו כדמות מיתית, וגם כסמל לאומי.
בשנת 1836 נוסד בלונדון מועדון פרסל לקידום ביצוע המוזיקה שלו, אך מועדון זה התפרק בשנת 1863. בשנת 1876 נוסדה אגודת פרסל (Purcell Society) שעסקה בשימור זכרו והוצאה לאור של יצירותיו. מהיווסדה ועד לשנת 1965, יצאו לאור 32 כרכים. כיום האגודה מוציאה מהדורות חדשות וכרכים בפורמטים נוחים לשימוש על ידי מבצעים. בשנת 1995 ארגנה האגודה את ציון 300 הנה למותו.
יצירותיו של פרסל נאספו לקטלוג על ידי פרנקלין צימרמן, אשר מספר אותם בלוויית האות המקדימה Z.
פרסל נמנה עם מלחיני הבארוק, שהייתה להם השפעה ישירה על הרוק'נרול המודרני, כפי שהדבר בא לביטוי, לדברי פיט טאונסנד מלהקת המי בתיבות הראשונות של Pinball Wizard. השפעתו של פרסל באה לביטוי גם אצל מלחינים בריטיים מראשית המאה העשרים, בעיקר אצל בנג'מין בריטן שהעלה על הבימה את "דידו ואניאס" ושיצירתו "מדריך לתזמורת לבני הנעורים" מבוסס על פרק רונדו מתוך מוזיקה למחזה "אבדלאזאר" (נקמת המורי) של פרסל.
יצירותיו.
ניתן לחלק את יצירותיו של פרסל למספר סוגות עיקריות (רשימה מלאה וממוספרת מופיעה באתר הוויקיפדיה האנגלית):
אנת׳ם (Z 1-65] (Anthem]:
יצירה פוליפונית, שהולחנה למקהלה (בניגוד למזמורים עממיים), ובוצעה במהלך טקס דתי אך לא הייתה חלק מהפולחן עצמו. בקאפלה המלכותית הן נועדו לאוזני המלך ובדרך כלל הגיבו לאירועי השעה. ה-verse anthem משלב קטעי סולו ומקהלה ואילו ה-full anthem מושר על ידי מקהלה שלמה. פרסל הלחין כ-65 יצירות מסוג זה.
מזמורים ושירי דת (Z 101-200] (Hymns and Sacred Music]:
פרסל הלחין כ-188 יצירות דתיות שחוברו לביצוע כחלק מהפולחן הנוצרי, רובן מזמורים.
שירות כנסייה (Z 230–232] (Services]:
פרסל הלחין כ-12 יצירות מסוג זה.
קאטצ׳ (Z 240-292] (Catch]:
יצירה שבה שני קולות או יותר חוזרים על אותה המלודיה אך מתחילים אותה בזמן שונה (דומה לקאנון). בדרך כלל היצירה עסקה בנושא חילוני.
אודה (Z320-344] (ode]:
האודה היא יצירת שהולחנה לציון מאורע חשוב. ה-court ode מתארת אירוע חשוב שאירע בחצר המלוכה כגון: יום הולדת, שיבה הביתה, נישואין ועוד. סוג נוסף הוא ה-St. Cecilia's ode, אודות שנכתבו לציון יום ססיליה הקדושה, ה-22 בנובמבר. פרסל הלחין כ-24 אודות משני הסוגים.
שירים (Z 351–547] (songs]
מוזיקה לתיאטרון [Z 570–613]:
פרסל הלחין מוזיקה רבה לתיאטרון הכוללת מוזיקת ליווי ושירים.
אופרות [Z 626–632]:
פרסל הלחין 6 אופרות רובן (למעט דידו ואנאיס) הן אופרת למחצה:
״דידו ואנאיס״, אופרה, Z 626
״דיוקלזיאן״,״הנביאה״ או ״חייו של דיוקלזיאן״, אופרה למחצה, (Z 627 ,(1690
״המלך ארתור״, אופרה למחצה, (Z 628 ,(1691
״מלכת הפיות״, אופרה למחצה, (1692), Z 629
״המלכה האינדיאנית״ אופרה למחצה, (Z 630 ,(1695
״טימון איש אתונה״, אופרה למחצה, (Z 632 ,(1695
מוזיקה כלית [Instrumentals) [Z 641–860)
מוזיקה ללווייתה של המלכה מארי [Z 860]
מוזיקה נוספת בעלת תיווי לא סטנדרטי [ZD-ZT]
הנצחה.
שדה השלג פרסל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של הנרי פרסל.
קוקית
ויליאם ג'יימס סידיס
ויליאם ג'יימס סידיס (באנגלית: William James Sidis; 1 באפריל 1898 - 17 ביולי 1944) היה ילד פלא יהודי-אמריקאי שזכה לפרסום רב בתחילת המאה ה-20. הוא נודע בתחילה בשל התפתחותו השכלית המוקדמת והמהירה, ולאחר מכן בשל מוזרותו והתרחקותו מאור הזרקורים. קיימת השערה כי סידיס היווה השראה לדמותו של מאט דיימון בסרט "סיפורו של ויל האנטינג". סידיס הוא בעל מנת המשכל הגבוה ביותר שנמדדה אי פעם.
הוריו וילדותו.
סידיס נולד לבוריס סידיס ולשרה (לבית מנדלבאום), מהגרים יהודים-אוקראינים. הוריו נפגשו לראשונה בארצות הברית לאחר שב-1887 היגר אביו לארצות הברית עקב רדיפה פוליטית, בשעה שמשפחת אמו ברחה מהפוגרומים ב-1889. בוריס לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שימש כפסיכיאטר וכפסיכולוג וכתב ספרים רבים. הוא לימד את שרה שלא זכתה לחינוך רשמי, וכך היא התקבלה לבית ספר לרפואה וסיימה אותו בהצלחה. לאחר שנולד ויליאם, ויתרה אמו על קריירה ברפואה למען גידולו. ויליאם נקרא על שם סנדקו, עמיתו וחברו של אביו, הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס.
בניגוד למשמעת ולעונשים שהיו נהוגים בחינוך של תחילת המאה ה-20, הוריו של סידיס האמינו בהנחלת חינוך מוקדם המבוסס על אהבת הידע והלמידה. סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, ובגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, אחת באנגלית ואחת בצרפתית. בעודו בן 5 כתב עבודת מחקר מקיפה על אנטומיה. האב בוריס הגיש את העבודה לחבריו באוניברסיטת הרווארד והם קבעו כי אין בה רבב. באותה שנה התקין מיוזמתו לוח מיוחד שלפיו אפשר לחשב מתי חל כל יום מימי השבוע בעשרת אלפים השנים האחרונות. בגיל 8 לימד עצמו שמונה שפות (לטינית, יוונית, צרפתית, רוסית, גרמנית, עברית, טורקית וארמנית). בנוסף, המציא שפה וקרא לה שפת הוונדרגוד. כשהיה בן 10, כתב ספר ללימוד גאומטריה בשפה היוונית.
לימודים.
בגיל 8 ניסה סידיס להתקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך נדחה בשל גילו הצעיר. בגיל 11 התקבל סידיס לאוניברסיטה כחלק מתוכנית לרישום מוקדם של סטודנטים מוכשרים. בגיל 14 סידיס נתן הרצאה על גופים ארבעה ממדיים לקהל של מתמטיקאים וזו עברה בהצלחה. לאחר ההרצאה, פרופסור דניאל קומסטוק מ-MIT צוטט כאומר שסידיס עתיד להיות המתמטיקאי המוביל של המאה ה-20. את התואר הראשון קיבל בשנת 1914, שנה לאחר שהשלים את חובותיו, בגלל שבהרווארד סירבו לתת תואר לתלמיד כה צעיר.
אברהם סטרלינג העריך את מנת המשכל (ציון IQ) של סידיס ביותר מ-250. סידיס היה הצעיר והמבטיח בקבוצה של ילדי פלא שלמדו בהרווארד בשנת 1909, קבוצה אשר כללה, בין השאר, את נורברט ויינר, אבי הקיברנטיקה, את ריצ'רד באקמינסטר פולר ואת המלחין רוג'ר סשנס.
לאחר שקיבל איומים מסטודנטים באוניברסיטת הרווארד, העבירו אותו הוריו בשנת 1915, לאוניברסיטת רייס ביוסטון. לאחר השלמת הדוקטורט שם הוא קיבל משרה של עוזר הוראה במחלקה למתמטיקה. לאחר שנה עזב את המשרה, משום שלא הצליח בהוראה וזכה ליחס מזלזל מצד תלמידיו שהיו בוגרים ממנו. הוא חזר לבוסטון ונרשם לבית הספר למשפטים של הרווארד בספטמבר 1916, אך פרש ב-1919, אף על פי שהיו לו ציונים טובים.
החינוך שקיבל.
עוד לפני לידתו של ויליאם, החליט פרופ' סידיס ליישם כמה מהתאוריות שלו על בנו. הוא תכנן "תוכנית עבודה" מפורטת שמטרתה הייתה להפוך הבן לגאון. כך הפך ויליאם לשפן הניסיונות של אביו, דבר שהיה עתיד להתנקם באביו ובו.
התאוריה של אביו הייתה כי אפשר לפתח את המוח כמו את כל השרירים על ידי אימון בלתי פוסק והגדלת הכמות מיום ליום. כאשר נולד ויליאם הוכנס מיד למשטר אימונים מיוחד. האב תלה מול עיניו אותיות, ואין-ספור פעמים ישב ושינן בפניו במשך רוב שעות היממה. כשהיה בן שישה חודשים ידע לזהות את כל האותיות ואת צליליהן. בהמשך קרא אביו באוזניו ספרי גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, יוונית ולטינית. האב אסר עליו לשחק עם בני גילו וכתוצאה מכך גדל סידיס ללא כישורים חברתיים וללא יכולת להסתדר עם בני אדם.
בעיותיו הנפשיות.
כשהיה בן 8, החלו אצלו תופעות של היסטריה וצחוק עצבני וחזק, במיוחד כאשר פתר בעיות קשות. זאת מכיוון שגדל כילד רציני וכבד, שרק לעיתים רחוקות ניתנה לו ההזדמנות לפרוק מתח ולשמוח, ועל כן לא ידע כיצד לבטא שמחה, עצב או תסכול, וביטא זאת באמצעות צחוק מטורף.
ב-1912, כשמלאו לו 14, העביר ויליאם הרצאה על המימד הרביעי. כשסיים את הרצאתו, הקהל מחא כפיים בהתלהבות רבה. במקום להודות למעריציו, החל לצחוק צחוק פרוע מכיוון שלא ידע כיצד להגיב על מחיאות הכפיים.
כישלונו ומותו.
כשקיבל את תעודת ההצטיינות מאוניברסיטת הרווארד, האשים בפני העיתונאים את אביו שהרס את חייו. הוא החליט לקיים מעתה "חיים של אדם פשוט". ויליאם נעלם מביתו למשך זמן רב. הוריו ניסו למצוא אותו אבל לא הצליחו לבסוף נודע להם שהוא מלמד במכון רייס ביוסטון. הקריירה הזו הסתיימה תוך זמן קצר כי הוא לא הצליח לתקשר ולפתח יחסים נורמליים עם המורים או עם התלמידים.