מנהיג ה"קריפס".
זמן קצר לאחר הקמת כנופיית הקריפס, מרבית המנהיגים של הכנופיה נאסרו או נרצחו וויליאמס הפך למנהיג הבלתי מעורער. בשנת 1974, ריימונד וושינגטון נעצר באשמת גניבה מדרגה 2 וריצה עונש מאסר של 5 שנים בכלא בטרייסי קליפורניה. ריימונה נרצח זמן קצר לאחר שהשתחרר מהכלא. ב-23 בפברואר שנת 1973, קרטיס "בודהה" מורו נורה למוות לאחר וויכוח. מאק תומאס נרצח בנסיבות מסתוריות באמצע שנות ה-70. וויליאמס התחיל לחיות חיים אירונים כפולים, עבד בעבודה חוקית בקומפטון בתפקיד יועץ לנערים נגד כנופיות בזמן שהיה מנהיג של אחת הכנופיות הגדולות בלוס אנג'לס. וויליאמס עבד כיועץ סוציאלי בקולג' קומפטון בשעות העבודה, ולאחר מכן הוא מנצל את הזמן הפנוי שלו בהשתתפות במספר התקפות אלימות נגד כנופיית הבלאדס.
בשנת 1976, וויליאמס נפצע כתוצאה מירי ממכונית בזמן שישב על מרפסת ביתו בקומפטון. הירי בוצע על ידי חברים מכנופיית הבלאדס, שירו על וויליאמס מהמכונית שלהם בזמן שיצא לטיול עם כלבו בשעות הערב. בניסיון לא להיפגע מהכדורים, וויליאמס נשכב על הרצפה מהמרפסת, אך הוא נורה בשתי רגליו. נאמר לוויליאמס על ידי רופאיו שהוא לעולם לא יוכל ללכת שוב פעם, אך אחרי תהליך שיקום ארוך של שנה ותוכנית אימונים קשים, הוא לבסוף הצליח ללכת. אחרי הירי, וויליאמס חזר להתמכרות הסמים שלו והחל לעשן PCP. וויליאמס התחיל להתנסות בסמים שונים מהרחוב כבר מגיל 12, והתחבר לסרסור מקומי, שבתמורה לשליחויות שוויליאמס ביצע עבורו הוא נתן לו סמים וכסף. חייו האישיים של וויליאמס החלו להתפרק כאשר סבתו, שהוא היה מאוד קרוב אליה נפטרה בשנת 1976, הוא איבד את עבודתו כיועץ כשנה לאחר מכן כאשר שניים מהתלמידים שלהם הוא עזר נעצרו כאשר ביצעו שוד. לבסוף, חייו בכנופיה החלו להשפיע עליו מבחינה מנטלית, והוא שהה לתקופה קצרה במחלקה פסיכיאטרית. עם כל ההתקלות הללו, וויליאמס מצא את עצמו משתמש בתדירות גבוהה יותר בPCP וכדי להמשיך להשתמש, הוא היה שודד סוחרי סמים מקומיים.
ישראל גוטמן
ישראל גוטמן (20 במאי 1923 – 1 באוקטובר 2013) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה ופעל להנצחתה.
ביוגרפיה.
גוטמן נולד וגדל בוורשה בירת פולין. בצעירותו הצטרף לתנועת השומר הצעיר והיה חניכו של מרדכי אנילביץ'. כרבים מחברי תנועתו, הצטרף לאי״ל והיה פעיל במרד גטו ורשה. הוא הוּצא מהבונקר כשהוא פצוע ב-5 במאי 1943 ונשלח למחנה הריכוז מיידנק. משם נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, וצעד משם בצעדת המוות למאוטהאוזן בינואר 1945. בשנת 1946 עלה לארץ ישראל והיה לחבר בקיבוץ להבות הבשן, שם התגורר עד שנת 1971. בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן.
היה ממייסדי "מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'", ובשלב מאוחר יותר מונה למנהל הארגון. ב-1963 שימש עורך כתב העת "ילקוט מורשת".
ב-1975 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על חיבורו "תנועת ההתנגדות והמרד המזוין של יהודי ורשה על רקע חיי הגיטו 1939–1943". לאחר מכן החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטה העברית, ובמסגרת זו הופקד על הקתדרה ע"ש ריטה ומקס הייבר לחקר השואה ותולדות יהודי מזרח ומרכז אירופה. בין השנים 1985–1988 היה ראש המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
ב-1989 ראתה אור "האנציקלופדיה של השואה", שהייתה אחד ממפעליו המרכזיים.
משנת 1991 כיהן גוטמן כיועץ לממשלת פולין לענייני יהודיים, יהדות והנצחת השואה, וכן שימש חבר בהנהלת המוזיאון להנצחת השואה בוושינגטון.
בין השנים 1993–1996 היה ראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ב"יד ושם", ובין השנים 1996–2000 היה ההיסטוריון הראשי של "יד ושם". החל משנת 2000 שימש גוטמן יועץ אקדמי של "יד ושם". הוא היה חבר במועצת "יד ושם", בהנהלת המכון הבינלאומי לחקר השואה, בוועדה המדעית של "יד ושם" ובמערכת "יד ושם" – קובץ מחקרים.
עבודותיו של גוטמן זכו בפרסים רבים, ובהם: פרס שלונסקי לספרות, פרס יצחק שדה לספרות צבאית, פרס התאחדות יהודי פולין, פרס לנדאו למדעים ולמחקר ודוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ורשה.
גוטמן נישא לעירית אדלשטיין, והיה אב לבן ולשתי בנות. בנו נהרג בעת שירותו הצבאי בשנת 1971.
ב-1 באוקטובר 2013 גוטמן הלך לעולמו, בן 90 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מבחר ממאמריו
מועדון פועלי הרכבת
מועדון פועלי הרכבת (ברוסית: Дом культуры имени И.В.Русакова (рабочий клуб)) הוא בניין הנמצא בעיר מוסקבה, תוכנן על ידי האדריכל קונסטנטין מלניקוב בין השנים 1927–1929 והוא אחד הסמלים המובהקים לאדריכלות קונסטרוקטיביסטית.
ראפטינג
קטקומבה
בית הדואר המרכזי (ירושלים)
בית הדואר המרכזי של ירושלים הוא מבנה בעל חשיבות אדריכלית המצוי ברחוב יפו 23, בקרבת קריית עיריית ירושלים.
היסטוריה.
המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי כחלק מארבעה בנייני ממשל ייצוגיים שנבנו באזור זה (יחד עם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק אנגלו-פלשתינה ובניין ג'נרלי). משא ומתן על רכישת המגרש נמשך במשך זמן מה במהלך שנות ה-20. הבית נבנה בשנת 1934-1938 בתכנונו של האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי, אוסטן סיינט בארב הריסון, המהנדס יהודה שפירא והאדריכל הממשלתי הבריטי פרסי ה. וינטר. החברה הקבלנית שהקימה את הבניין הייתה אלבינה, דוניה וקטינקא, טקס חנוכת הבניין התקיים ביום 18 ביוני 1938, בנוכחות הנציב העליון ומאות מוזמנים. עם הקמת בווינגרד נכלל הבניין באזור המוגן ושירותי הדואר נתנו לקהל בבניין אחר.
בשנת 1972 נוסף לפנים המבנה ציור הקיר של אברהם אופק.
המבנה שופץ בשנת 1983 בהתאם לתוכניותיו של האדריכל יורם פרידמן.
בבניין פעלה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר ירושלים שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר. הבניין שימש בעבר גם את חברת בזק ופעלו בו מרכזת ספרתית ומוקד מודיעין 144. כיום ממוקמים בבניין משרדים שונים של משרד התקשורת.
ב-2015 הוסבה הקומה העליונה של הבניין לאכסניה למטיילים ולתרמילאים, הפועלת במקום בניהול פרטי תחת השם The Post.
המבנה והאדריכלות.
הבית בנוי בסגנון מנדטורי אופייני, המשתמש בשפה הצורנית של הסגנון הבינלאומי מחד, ובאלמנטים האופייניים לבנייה הירושלמית המסורתית מאידך. המבנה הוא גוש מלבני, בעל אגף אמצעי ושני אגפי צד. בחזית הקדמית ניכרים רק שלושה גושים אלו, ובחזית האחורית מפורקת מסת המבנה למספר גדול יותר של גושים, צורניות האופיינית לסגנון הבינלאומי. בחזית המבנה שבע קשתות, אשר שתי הקשתות הקיצוניות מהוות את דלתות הכניסה למבנה, וחמש הקשתות האחרות מהוות חלונות תאורה למבנה. בחלון המרכזי היה מצוי שעון, בהתאם למקובל באירופה במבני ציבור. בתוך חמש הקשתות המרכזיות מצויים אשנבים, עליהם מופיעות כתובות באנגלית, ערבית ועברית (השפות הרשמיות בתקופת המנדט) המספרות על מכירת בולים ("תווי דואר" בשפת העת ההיא).
הכניסה הראשית למבנה מובילה אל אולם הדואר המרכזי, בו היה הסניף הראשי של הדואר בירושלים בתקופת המנדט. שתי הקומות העליונות של המבנה שימשו את משרדי ההנהלה של הדואר. המתכנן ניצל את הפרשי הגבהים בין רחוב יפו לרחוב כורש, וברחוב כורש מצויה קומה נוספת למבנה (קומת מרתף) אשר שימשה את שירותי חלוקת הדואר.
חזית הבית בנויה בסגנון ייצוגי שקט. אף שהמבנה מצופה אבן מסותתת (כמתחייב על פי חוקי התכנון והבנייה המנדטוריים), החזית בנויה בסגנון הבינלאומי (למעט הקשתות שהן מאפיין מסורתי ירושלמי). צבע חזית האבן לבן, למעט חמשת הנדבכים הראשונים של המבנה המצופים אבן בזלת שחורה שהובאה מרמת הגולן. בחלקו האחורי של המבנה ציפוי האבן הוא לסירוגין אבן לבנה ואבן שחורה, כרמז לאבלק של הסגנון האדריכלי הממלוכי האופייני לירושלים.
בית הדואר המרכזי בירושלים מזכיר במעט את בית הדואר המרכזי של העיר יפו, שאף הוא נבנה באותן השנים בתכנונו של הריסון.
האולם המרכזי של הבניין מעוטר בציור אקריליק של הצייר אברהם אופק משנת 1972. אורכו של הציור 27 מטרים, והוא מתאר את החלוצים שעלו לארץ בראשית המאה ה-20, ואת התפתחות העיר ירושלים.
Earth Day
BUFFER
דבר שלא בא לעולם
דבר שלא בא לעולם הוא מושג תלמודי, המתאר התחייבות אדם כלפי חפץ שאינו קיים עדיין או שלא נמצא בבעלותו, דבר הגורם לבעייתיות בנוגע ליכולת האדם להחיל בחפץ חלות כלשהי, כדוגמת מכירה, הקדשה ומעשר. זאת משום שעל פי דיני הקניין בתלמוד, נכס הוא בר קניין רק אם היה מצוי בעולם בעת הקניין. בנוסף, נדרש שהנכס יהיה בבעלות המוכר בעת ביצוע העסקה. תפיסה זו מבוטאת באמצעות הקביעה התלמודית: "אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם".
השתלשלות ההלכה.
בתלמוד הבבלי מובאות שתי רשימות של חכמים – תנאים ואמוראים – הסבורים שאדם יכול להקנות "דבר שלא בא לעולם". הרשימה הקדומה והראשית היא משל אביי. אך ראה גם סוגיה שלמה בנידון במסכת יבמות.
דבר שלא בא לעולם בדברי התנאים.
המונח "לא בא לעולם", אינו מופיע כלל במקורות תנאיים כמונח משפטי. עם זאת, המונח והיפוכו מופיעים בהקשרים שאינם משפטיים, ומשמעם בהקשרים אלו הוא נמצא (או לא נמצא) בעולם. "נמצא" משמע נולד, נוכח או קיים. בתלמוד הבבלי מובאת רשימת תנאים ואמוראים הסבורים שאדם אינו יכול להקנות "דבר שלא בא לעולם". רשימה ארוכה כזו, איננה תופעה שכיחה בתלמוד, ונראה שהיא נועדה לשכנע אותנו בקדמות הלכת דבר שלא בא לעולם ובכך שנמסרה ברציפות (מרבי עקיבא עד רב הונא).