במקביל לעשייתו העיתונאית, השלים ריין את לימודיו האקדמיים החל מהתואר הראשון ועד התואר השלישי באוניברסיטת תל אביב. את לימודי התואר הראשון סיים בשנת 1986 בחוגים להיסטוריה כללית ומדעי המדינה. במהלך לימודי התואר השני עבר ריין למסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' שלמה בן עמי ופרופ' צבי מדין. נושא עבודת הדוקטורט היה הברית פרנקו-פרון ויחסי ספרד-ארגנטינה לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1992, לאחר קבלת תואר דוקטור להיסטוריה, הצטרף לחוג להיסטוריה כללית כמרצה ובגיל 38 זכה לדרגת פרופסור.
ריין הוא עורך-שותף של כתב העת" Estudios "Interdisciplinarios de América Latina y el Caribe", "עורכה של סדרת הספרים בספרדית" "Nuevas miradas a la Argentina" "del siglo XX" בהוצאת" Lumière "שבבואנוס איירס (ארגנטינה) ועורך של סדרת הספרים "Jewish Latin America: Issues and Methods" בהוצאת "Brill" שבארצות הברית. ריין הוא גם חבר מערכת של שבעה כתבי עת אקדמיים ברחבי העולם והיה עורך אורח של מספר גיליונות מיוחדים בכתבי עת שונים ביניהם: ,"History &amp; Memory זמנים, Mediterranean Historical Review" ו-."Jewish History". בשנת 2012, ערך עם עדנה אייזנברג גיליון מיוחד של Estudios Interdisciplinarios de América Latina y el Caribe (EIAL). בשנת 2014, ערך בשיתוף עם פרופ' צבי מדין גיליון מיוחד של International Journal of Jewish Film, Television and New Media. ריין לימד כמרצה אורח באוניברסיטת מרילנד, קולג` פארק, באוניברסיטת אמורי (אטלנטה, ארצות הברית) ובאוניברסיטאות בארגנטינה.
במקביל לעבודתו האקדמית הענפה עוסק ריין גם בניהול אקדמי, במסגרתו נשא בתפקידים רבים ומגוונים באוניברסיטה: שימש כראש המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית בין השנים 2000–2004 יושב ראש ועדת ההוראה הפקולטית של הפקולטה למדעי הרוח בין השנים 2003–2005, סגן רקטור האוניברסיטה בשנים 2005–2009, וסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב לקשרים אקדמיים בינלאומיים בשנים 2012–2020. ריין הוא מייסדו ומנהלו הראשון של המרכז ללימודים בינלאומיים ואזוריים ע"ש ס' דניאל אברהם. המרכז הוקם בשנת 2004 באוניברסיטת תל אביב והוא
מקדם מחקר והוראה בין-תחומיים ופועל ליצירת קשרים עם אוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם
במטרה לקדם חילופי ידע בנושאים בינלאומיים ואזוריים.
פרסומים ומענקים.
לאורך השנים זכה ריין בפרסים רבים. בשנת 2002 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית להיסטוריה של ארגנטינה והיה הישראלי הראשון שהתקבל לשורות מוסד זה. במאי 2009 זכה באות "מפקד במסדר המשחרר סן מרטין" מידי ממשלת ארגנטינה על תרומתו לחקר ההיסטוריה של מדינה זו. בשנת 2013 זכה בפרס מטעם "אגודת לימודי יהדות אמריקה" הלטינית (LAJSA) על הספר שערך עם אדריאנה ברודצקי "The New Jewish Argentina: Facets of Jewish Experiences in the Southern Cone". בשנת 2016 זכה ריין בפרס "Reimar Lüst Award", בשיתוף עם Alexander von Humboldt Foundation and the Fritz Thyssen Foundatio, בעיטור מטעם ממשלת ספרד על תרומתו לקשרי התרבות והאקדמיה בין שתי המדינות וכן בעיטור Huesped de Honor Extraordinario מטעם אוניברסיטת לה פלטה בארגנטינה. בשנת 2016 הוענק לריין "חותם העצמאות" על ידי הרשות הלאומית לציון 200 שנות עצמאות לארגנטינה. במרץ 2017, עיריית בואנוס איירס העניקה לו את התואר "אורח של כבוד". במאי 2017 הוענק לריין תואר "דוקטור של כבוד" מטעם אוניברסיטת סן מרטין (UNSAM) בארגנטינה. בינואר 2020 ממשלת איטלה העניקה לו את התואר Ufficiale dell'Ordine della Stella d'Italia על תרומתו לקידום יחסים אקדמיים ושיתוף פעולה בין איטליה לישראל.
בין פרסומיו.
Articles
טים באקלי
טימות'י צ'ארלס באקלי השלישי (באנגלית: Timothy Charles Buckley III; 14 בפברואר 1947 - 29 ביוני 1975) היה זמר וגיטריסט אמריקאי. סימן ההיכר של באקלי היה המנעד הקולי הרחב שלו, 5 אוקטבות לטענתו. שנות פעילותיו היו מסוף שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-70 כשאלבומו הראשון יצא בגיל 19. באקלי הוציא 9 אלבומי סטודיו במגוון סגנונות - מפולק עם נגיעות פסיכדליות בתחילת הקריירה שלו, דרך ג'אז ואוונגרד עד רוק ופאנק בסוף חייו. אף אחד מהם לא זכה להצלחה מסחרית, ובתקופת חייו גם הביקורות היו מעורבות, אך לאחר מותו באקלי זכה לעדנה ביקורתית ולהערצה ממגוון מוזיקאים, ביניהם ההרכב קוקטו טווינס.
ביוגרפיה.
טים באקלי נולד בוושינגטון ביום ולנטיין של שנת 1947, לאלין, אמריקאית ממוצא איטלקי, ולטימותי צ'ארלס באקלי ג'וניור, בנם של מהגרים איריים לארצות הברית ממחוז קורק שהיה עטור מדליות משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה. הוא התגורר בילדותו בעיירה אמסטרדם שבצפון מדינת ניו יורק, שם נחשף לראשונה לתקליטי ג'אז מאמו, בייחוד למיילס דייוויס ונט קינג קול.
חייו המוזיקליים של באקלי החלו כאשר משפחתו עברה לBell Gardens בדרום קליפורניה בשנת 1956. סבתו הכירה לו את עבודותיהן של בסי סמית' ובילי הולידיי, מוזיקאיות בלוז וג'אז נודעות, אמו הציגה בפניו את ג'ודי גרלנד ופרנק סינטרה, אשר היו זמרי פופ נודעים באותה התקופה, ואילו אביו הכיר לו את יצירות הקאנטרי של האנק ויליאמס וג'וני קאש. הדבר הוביל לכך שמגיל צעיר באקלי היה בעל טעם מוזיקלי מגוון, אשר הוביל לקריירה מוזיקלית בה הוא נודע כ"זיקית מוזיקלית" אשר יצירתו התפרשה על פני סוגות מוזיקליות רבות. כך, כאשר מוזיקת הפולק החלה לצבור פופולריות בראשית שנות ה-60, באקלי הנער החל להתחבר ליצירות של אמנים כדוגמת וודי ג'אתרי, ובהשפעתם לימד את עצמו לנגן על בנג'ו בגיל 13. באותה התקופה הוא ייסד יחד עם מספר חברים להקת פולק שניגנה באירועים בתיכון בו הם למדו.
במהלך תקופת התיכון שלו הוא פגש את שותפו ליצירה לשנים שיבואו, לארי בקט, , אשר עזר לכתוב רבים משיריו. באותה התקופה הם כתבו יחדיו שירים רבים, רובם הופיעו באלבום הבכורה של באקלי, ואחד, "Buzzin' Fly", באלבומו Happy Sad.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באקלי למד בקולג' במשך שבועיים בלבד בשנת 1965 לפני שנשר והחליט להקדיש את עצמו לקריירה מוזיקלית באופן מלא. הוא הופיע במועדונים ברחבי לוס אנג'לס וצבר הערכה רבה, שהובילה לבסוף לכך שכאשר ג'ימי קארל בלאק, המתופף של להקת the Mothers of Invention נכח בהופעה של באקלי בפברואר 1966 הוא המליץ עליו למנהל של הלהקה, הרב כהן , אשר התרשם גם הוא מבאקלי והפך למנהלו המוזיקלי. באוגוסט של אותה השנה, דמו אשר באקלי הקליט הביא להחתמתו לאלקטרה רקורדס, ולהקלטת אלבומו הראשון תוך שלושה ימים בלבד. באקלי לא היה מאושר מהתוצאה, טוען בראיונות מאוחר יותר ש"אני הייתי רק בן 19, ועבורי ללכת לאולפן הקלטות היה כמו להגיע לדיסנילנד, הייתי עושה כל מה שיגידו לי." התוצאה הייתה אלבום שהמבקרים החשיבו כתואם סגנונית לזרם הפולק הפופולרי באותה התקופה, חסר הניסויים המוזיקליים שהגיעו ביצירות מאוחרות יותר שלו, אך היללו את הכתיבה והביצוע של באקלי
אלבומו השני, Goodbye and Hello, יצא בשנת 1967 תוך קבלת חופש יצירתי מחברת התקליטים וחזרה על שיתוף הפעולה עם הכותב לארי בקט, כאשר המוזיקה הושפעה במידה רבה מהרוק הפסיכדלי אשר פרח באותם הימים, עם שילוב שלו לסגנון הפולק שבאקלי ניגן קודם לכן. השיר הנועל של האלבום, Morning Glory, זכה לגרסת כיסוי מאת הלהקה דם, יזע ודמעות.
לאחר שחרור האלבום, בקט גויס לצבא ארצות הברית ובאקלי נאלץ לכתוב לבדו, התוצאה הייתה שינוי כיוון מוזיקלי ומילולי, למוזיקה שהושפעה יותר ויותר מיצירות ג'אז של מוזיקאים אפרו אמריקאים כגון צ'ארלס מינגוס, ת'לוניוס מונק, ורולנד קירק, בעלת מבנה מוזיקלי ארוך ומאולתר יותר, מגוון גדול יותר של כלי נגינה, ומלל שהעמיק בהדרגה לזרם תודעה אישי. בשנת 1968 באקלי פרסם את אלבומו השלישי, Happy Sad, אשר הדגים את השינוי הזה לראשונה, והיה לאלבומו המצליח ביותר מסחרית של באקלי, כאשר הגיע בשיא למקום ה81 במצעד האלבומים האמריקאי, בילבורד 200.
ב-28 ביוני 1975 באקלי השלים סיבוב הופעות, עם הופעה אחרונה בדאלאס, בה הוא ניגן לאולם מלא ב-1,800 אנשים בפעם האחרונה. הוא חגג בסוף שבוע של שתיית משקאות חריפים עם להקתו וחבריו. בלילה העוקב באקלי התלווה לחברו הקרוב, ריצ'רד קילינג, לביתו של האחרון. בשלב מסוים, קילינג הביא שקית של הרואין אשר את חלקו באקלי צרך.
חבריו של באקלי לקחו אותו הביתה, ובראותה את היותו תחת השפעת סמים, אשתו ג'ודי השכיבה אותו על רצפת הסלון ושאלה את חבריו מה קרה לו, מאחר שהוא היה נקי מסמים זמן מה לפני האירוע. לאחר מכן היא העבירה את באקלי למיטה, וכאשר היא בדקה את מצבו מספר שעות לאחר מכן, הוא לא נשם וגוון עורו נהפך כחול. ניסיונות פרמדיקים להנשים אותו לא הצליחו, והוא הוכרז מת. דו"ח חוקר מקרי מוות ציין שטים באקלי נפטר ב-29 ביוני 1975 ממנת יתר של הרואין ואלכוהול בגיל 28.
בנו, ג'ף באקלי, שהיה זמר מבטיח בעצמו, מת ב-1997 בגיל 30.
לדיסלאב קובאלה
כריש ענקיים
Cetorhinus maximus
Cetorhinus
Cetorhinidae
הרפובליקה של גוריה
הרפובליקה של גוריה או רפובליקת האיכרים של גוריה הוא המונח המקובל לציון האירועים המהפכניים שהתרחשו בפרובינציה המערב גאורגית, גוריה (שאז הייתה חלק מהאימפריה הרוסית). אירועים שהתרחשו לפני ובמהלך המהפכה הרוסית ב-1905.