בזירה הבינלאומית, שתי המדינות חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה (OAS), בוועדה הכלכלית לאמריקה הלטינית ובקריביים, בפורום לקידום דרום אמריקה ובארגון המדינות האיבריות-אמריקאיות לחינוך, מדע ותרבות (OEI).
היסטוריה.
רקע.
לצ'ילה ופרו היסטוריה משותפת מעת היותם חלק מאימפריית האינקה במהלך המאה ה-15. בעת שהשטחים היו חלק מהאימפריה הספרדית, המדינות היוו את מלכות המשנה של פרו והקפיטניה חנרל של צ'ילה.
המאה ה-19.
בשנת 1820 הצטרפה צ'ילה עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה - כיום ארגנטינה - לפרו במלחמת העצמאות, תוך מתן כוחות ותמיכה ימית. כאשר שתי המדינות זכו בעצמאותם, צ'ילה ופרו חלקו יחסי שלום כתוצאה מהיעדר גבול בין שתי המדינות ויצירת קשרים שהגדילו עוד יותר את השלום.
בשנת 1823, ברנרדו או'היגינס, שנחשב לאבי המדינה על ידי הצ'יליאנים והיה בנו של אמברוסיו או'היגינס, אחד ממלכי המשנה של פרו, היגר עם משפחתו לגלות ברפובליקה החדשה של פרו, העצמאית. לאחר שהתפטר מתקפידו כמנהל העליון של צ'ילה, עד למותו בשנת 1842 בקאסה או'היגינס בלימה.
במהלך המלחמה נגד הקונפדרציה פרו-בוליביה, צ'ילה תמכה במתנגדי המשטר הפרואנים ויצרה ברית צבאית לשחרור ולאחד את צפון ודרום פרו. מאוחר יותר, במהלך המלחמה עם ספרד, הצטרפו צ'ילה ופרו לחזית צבאית נגד הצי הספרדי שכבש את איי צ'ינצ'ה הפרואניים ושיבש את הסחר באזור דרום האוקיינוס השקט.
מאוחר יותר, במהלך עשור הסכסוכים שקדמו למלחמת האוקיינוס השקט, פרו ניסתה לנהל משא ומתן לפתרון שליו ודיפלומטי בין בוליביה לצ'ילה. אף על פי שלפרו הייתה ברית הגנה סודית עם בוליביה נגד צ'ילה, פרו לא הכריזה מלחמה על צ'ילה, גם אחרי שצ'ילה פלשה לנמל אנטופגסטה בבוליביה. הסכסוך לא הוכרז רשמית עד שצ'ילה הכריזה מלחמה על בוליביה ופרו ב-5 באפריל 1879. פרו הכריזה מלחמה על צ'ילה למחרת וגירשה את תושבי צ'ילה. הסכסוך בין הצדדים הלוחמים הביאה לפלישה צ'יליאנית לפרו, חורבן מספר ערים פרואניות בעקבות העמדה הצבאית הצ'יליאנית, וכיבוש בירת פרו. המלחמה בין השתיים הסתיימה באמנות אנקון בשנת 1883 ושל לימה בשנת 1929.
המאה ה-20.
בין השנים 1973–1980 יחסי צ'ילה ופרו היו מתוחים; בזמן שצ'ילה הייתה תחת שלטון הדיקטטורה הצבאית, בראשותו של אוגוסטו פינושה, פרו נשלטה על ידי הממשלה המהפכנית של כוחות הצבא בראשותו של הגנרל חואן ולסקו שמונה גם לנשיא הממשלה הצבאית, וקידמה רפורמות בעלות אופי לאומני.
בשנת 1979, לקראת ציון מאה שנה למלחמת האוקיינוס השקט, סדרת הכנות צבאיות פרואניות הביאו את שלטונות צ'ילה להניח כי תיערך פלישה פרואנית בסופו של דבר, ולכן מיקשה צ'ילה את גבולותיה במאות אלפי מוקשים נגד טנקים ונגד אדם.
המאה ה-21.
החל משנת 2002 החלו ממשלות שתי המדינות בתהליך תיחום הגבול בהתאם להסכמים הבינלאומיים שנחתמו באמנת אוטווה. ב-22 באוגוסט 2006 נחתם הסכם הסחר החופשי צ'ילה-פרו אשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
בין נובמבר 2005 למאי 2006, עקב צו הסגרה שניתן על ידי בתי המשפט בפרו, נעצר נשיא פרו לשעבר, אלברטו פוג'ימורי, עם הגעתו לצ'ילה, והוחזק תחת משמר מיוחד בבית הספר לז'נדרמריה בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 2008 פרו תבעה את צ'ילה על המקרה של הסכסוך בתיחום הגבול הימי בין צ'ילה ופרו לפני בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. בשנת 2014 בית המשפט נתן את פסק דינו, אשר שינה את הגבול הימי בין שתי המדינות באזור הכלכלי הבלעדי.
בשנת 2017, התקיים הקבינט הדו-לאומי צ'ילה-פרו הראשון בלימה, אשר בו התכנסו המנהיגים, מישל בצ'לט ופדרו פבלו קוצ'ינסקי, יחד עם שרי החוץ שלהם על מנת להגיע להסכמות משותפות.
יחסים מסחריים.
היחסים המסחריים בין שתי המדינות הם משמעותיים. באמצעות הסכם ההשלמה הכלכלית שנחתם בין צ'ילה לפרו, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 1998, שתי המדינות הסכימו לבטל מכסים שישפיעו על סחר דו-צדדי בסחורות. תהליך הרחבת ההסכם לכדי הסכם סחר חופשי הסתיים בלימה ב-22 באוגוסט 2006, כאשר החוזה נחתם על ידי הרשויות בשתי המדינות, ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 2009.
בשנת 2012, צ'ילה ופרו ייסדו יחד עם קולומביה ומקסיקו את הברית הפסיפית, ברית אזורית בעניינים כלכליים, חופש הגירה והיבטים אחרים.
בשנת 2016, חילופי המסחר בין שתי המדינות הסתכמו ב-2,551 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שייצאה צ'ילה לפרו היו נחושת, תכשירים למשקאות לא אלכוהוליים ומקרל קפוא, ואילו פרו מייצאת לצ'ילה בעיקר נחושת, תרכיזי מוליבדן וחומצה גופרתית.
הגירה.
ההגירה הפרואנית לצ'ילה גדלה בעשורים האחרונים מסיבות שונות. על פי מפקד האוכלוסין הצ'יליאני בשנת 2012, מספר התושבים הפרואנים החוקיים במדינה מסתכם ב-103,624 נפש, המהווים את המושבה הזרה הגדולה ביותר במדינה עד שנת 2019, אז עקפה אותם הקהילה הוונצואלית בצ'ילה. צ'ילה מייצגת 9.5% מההגירה הבינלאומית של הפרואנים לשנת 2013. מצד שני, ההגירה הצ'יליאנית בפרו הושוותה בחודשים האחרונים לזו של הפרואנים שמגיעים לעבוד בצ'ילה, כך עולה ממחקר שנערך על ידי מצפה ההגירה הבינלאומי.
משרד זכויות האדם של עיראק
המשרד לזכויות האדם היה משרד ממשלתי בממשלת עיראק, שפעל בין השנים 2003 לבין 2015. המשרד הוקם על ידי הרשות הזמנית לקואליציה כאשר הוקמה מועצת הממשל העיראקית לאחר הפלישה לעיראק במהלך מלחמת עיראק.
המשרד עוסק בין בזכויות אדם, קורבנות של משטרו של הנשיא העיראקי לשעבר סדאם חוסיין, זכויות של נפגעי פעולות טרור, זכויות של קדושים מעונים, זכויות אסירים והאחראיות על קברי אחים בשטח עיראק.
המשרד פורק כחלק מסדרה של פירוק משרדים נוספים בממשלה העיראקית, מלבד המשרד לזכויות אדם פורק גם המשרד לענייני נשים, המשרד לעניינים פרובינציאליים ומשרדים נוספים.
משרד זכויות האדם (עיראק)
תמיכה כספית ממשלתית
יחסי צ'ילה–קובה
יחסי צ'ילה–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה של קובה. קובה הייתה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 נקודת התייחסות לפוליטיקאים מהשמאל בצ'ילה.
היסטוריה.
צ'ילה, יחד עם ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, בוליביה ואקוודור, התנגדה לסנקציות שהטילה ארצות הברית על קובה במהלך פגישת ה־OAS בשנת 1962 בפונטה דל אסטה, אורוגוואי.
בשנת 1971 צ'ילה כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, והצטרפה למקסיקו וקנדה בדחיית אמנת ארגון מדינות אמריקה שהוקמה בעבר, האוסרת על ממשלות בחצי הכדור המערבי ליצור קשרים דיפלומטיים עם קובה. זמן קצר לאחר מכן ערך נשיא קובה פידל קסטרו ביקור של חודש בצ'ילה. עם סלבדור איינדה הוא ביקר במכרה הנחושת El Teniente שהולאם זמן קצר קודם לכן.
במהלך הדיקטטורה הצבאית של פינושה בצ'ילה (1973–1990) סיפקה קובה אימונים ונשק עבור אנשי שמאל צ'יליאניים להקמת התנגדות מזוינת. תנועת השמאל המהפכנית הצ'יליאנית שאבה השראה מהמהפכה הקובנית ומהסיירה מאסטרה בניסיון להקים גרילה בנלטומה, שנמחקה בשנת 1981. לאחר מכן המלחמה הכפרית בהשראת הקובה הוכיחה ככישלון, קובה המשיכה לתמוך בגרילות עירוניות כמו FPMR. אחת מההברחות הגדולות ביותר של נשק קובני התרחשה בקריזאל באחו, נשק זה שימש מאוחר יותר על ידי FPMR לביצוע ניסיון התנקשות נגד פינושה ב־1986.
בשנת 2009 ביקרה בצ'לט בקובה, והפכה אותה למנהיגה הצ'יליאנית הראשונה שביקרה במדינת האי מאז ביקור סלבדור איינדה בשנת 1972.
ניסים בן שטרית
ניסים בן שטרית (נולד ב-1949) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל ביפן וכמנכ"ל משרד החוץ בין שנת 2013 למאי 2015.
ביוגרפיה.
ניסים בן שטרית נולד במרוקו בשנת 1949. הוא הצטרף למשרד החוץ בשנת 1969. בשנת 1973 עבר לשמש בתפקיד מנהלי בשגרירות ישראל באנקרה, טורקיה. בשנת 1982 עבר לשמש כקצין המנהלה בשגרירות ישראל בוושינגטון. בין השנים 1987 ל-1993 כיהן כמנהל מחלקת ניהול משאבי אנוש במשרד החוץ. בשנת 1993 החל לשמש כסמנכ"ל למינהל (אליו כפופות כל יחידות המינהל ומשאבי האנוש במשרד החוץ). במהלך שנים אלו, כיהן כחבר ב"וועדות המינויים של משרד החוץ". הוא שימש בתפקידים אלו עד שנת 2004. בינואר 2005, מינה שר החוץ סילבן שלום, את בן שטרית לתפקיד המשנה למנכ”ל משרד החוץ ולראש אגף מינהל. הייתה זו הפעם הראשונה שאיש מינהל, שמעולם לא מילא תפקיד מדיני, מונה למשנה למנכ"ל. הוא שימש בתפקידים אלו עד למינויו לשגריר ישראל בטוקיו בספטמבר 2007.
במהלך כהונתו כשגריר בטוקיו אירעו רעידת האדמה והצונמי בסנדאי ובעקבותם האסון הגרעיני בפוקושימה. במרץ 2012, היה לאזרח הישראלי הראשון שנתגלו בגופו שאריות יוד רדיואקטיבי שדלף מהכורים בפוקושימה. בן שטרית, נבדק במרכז למחקר גרעיני שורק. במהלך הבדיקה התברר כי יוד רדיואקטיבי התגלה בבלוטת התריס שלו, אך במינונים נמוכים שאינם מהווים סיכון.
עם חזרתו משליחותו כשגריר ישראל ביפן ב-2013, כיהן כסמנכ"ל אגף אסיה ואוקיאניה במשרד החוץ. הוא החל לשמש כמנכ"ל משרד החוץ (בפועל) עם מינויו של המנכ"ל הקודם, רפאל ברק לשגריר ישראל בקנדה בנובמבר 2013.