לתיאורי הכיבוש והסיפוח של שומרון ואשדוד, יש מכנה משותף. בשני המקרים נכתב באופן מפורש על הגליה דו-סיטרית ועל הפיכת האזור למרכז שלטון אשורי.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:התקופה הישראלית]]
[[קטגוריה:אשור]]
[[קטגוריה:הגירה בכפייה]]
[[קטגוריה:מלחמות בארץ ישראל]]
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע לשנת 2012
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע לשנת 2013
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע לשנת 2015
גלוגוב מלופולסקי
גלוגוב מלופולסקי (בפולנית: Głogów Małopolski; ביידיש: גלאגעוו) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
העיירה נוסדה בשנת 1570, ונקראה תחילה "גלובה" (Glowa), על שם מייסדה, כריסטוף גלובה. בשנת 1578 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
במהלך המאה ה-17 הותקף היישוב בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי גייסותיו של גיירג' ראקוצי השני, ובתחילת המאה ה-18 נחרב כתוצאה מהמלחמה הצפונית הגדולה.
במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחת אצולה, ונבנו בו ארמון ומנזר.
יהודי גלוגוב מלופולסקי.
יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-17, ומראשית המאה ה-18 פעלה במקום קהילה עצמאית. במהלך המאה ה-19 החלה לפעול בעיירה חסידות גלגוב.
לקראת סוף המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית ביישוב, ועמדה על כ-40% מתושבי העיירה, אך התפתחות זו נבלמה כתוצאה מהגירה שלילית מהעיירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, ובסוף שנת 1918 ובתחילת 1919 נערכו פרעות ביהודי המקום. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמו בה סניפים של תנועות נוער ציוניות. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-650 יהודים.
בשואה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוקם בה יודנרט, והועברו אליה יהודים שגורשו מכפרי הסביבה. ב-7 באפריל 1942 (פסח תש"ב) רצחו אנשי גסטאפו ארבעה מנכבדי הקהילה בעיירה, לאחר שעונו והושפלו. ב-20 באפריל רצחו הגרמנים 20 יהודים נוספים בעיירה.
ביוני 1942 גורשו יהודי העיירה לגטו ז'שוב שהוקם בדצמבר 1941, תוך רצח עשרות יהודים במהלך האקציה. מספר גברים יהודים הושבו באופן זמני לעיירה לשם איסוף רכוש נטוש מבתי היהודים עבור הגרמנים. מגטו ז'שוב שולחו רוב יהודי העיירה אל מותם ביולי 1942, יחד עם רוב יהודי הסביבה. מבין אלה נשלחו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ ומקצתם לבורות ירי ביער רודנא הסמוך.
ערים תאומות.
לגלוגוב מלופולסקי יש ארבע ערים תאומות:
גלוגוב מאלופולסקי
אריך ברנדברגר
Enzian
Enzian (שמו הגרמני של המין "גנציאנה") היה טיל קרקע-אוויר גרמני מתוכנן מתקופת מלחמת העולם השנייה שהיה הראשון ששילב בתוכו מנגנון התבייתות על קרינה תת-אדומה. הטיל הכיל ראש ביות (שפותח במסגרת פרויקט "Madrid") שיכול לחפש ולהתכוונן בתנועתו אל מטרות "חמות" באופן אוטומטי לחלוטין וללא כל התערבות מצד המפעיל. בשל המחקר התאורטי החדשני בתחום חישת תת-אדום שנלווה לפיתוחו, רואים בו את האב-טיפוס המובהק ביותר של טיל החום לפני הופעת ה-Aim 9 Sidewinder, טיל האוויר-אוויר מונחה החום הראשון בהיסטוריה.
היסטוריית פיתוח.
על פרויקט הפיתוח של הטיל בשלהי המלחמה העיבו בעיות ארגוניות וביורוקרטיות רבות, והוא חודש ונקטע פעמים רבות, עד שלבסוף נתבטל ממש בעת שכבר היה מבצעי.
עוד ב-1943 היה ברור שבמטוסי הסילון המיירטים החדשים מסרשמיט Me-163 יהיה קשה לעשות שימוש בקרב. לאחר שנסקו לגובה המפציצים בערך ב-25,000 עד 30,000 רגל (7,600–9,100 מטר), היו להם רק מספר דקות לעקוב אחריהם לפני שנגמר הדלק. אפילו אם הטייס הצליח למצוא את המפציצים, נותרה לו הבעיה הקשה במידה שווה של התקפת המפציצים בעוד חסר לו נשק המסוגל לטווח את המטרה באופן אפקטיבי בעוד הוא מתקרב למטרה במהירות סגירה של בערך 400 מייל לשעה.
ד"ר וורסטר (Dr. Wurster) מחברת מסרשמיט הציע ב-1943 פתרון לבעיה ברקטת הנעה חדשה בשם Flak Rakete 1 (FR-1). במקום לעקוב אחרי מטוסי האויב מלמעלה, המסרשמיט יטוס מלפנים למטרה ואז יפוצץ ראש קרבי במשקל 500 ק"ג, בתקווה להוריד כמה מפציצים במכה אחת. כאשר אין טייס אנושי על המטוס, לא היה צורך להגביל את התאוצה של המטוס, ולכן הרקטה יכלה להיעזר במאיצים מבוססי דלק מוצק, בעוד שאר הטיפוס לגובה מתבצע בעזרת מנוע הדלק הנוזלי שכעת צריך היה הרבה פחות דלק. לאחר בחינת המבנה החדש של המטוס, הגיעו למסקנה שהמטוס החדש, אפילו עם ראש הקרב הכבד, היה קטן בהרבה - כה קטן שניתן להניח אותו על כן של תותח נ"מ 88.
הטיל, שדמה מאוד למטוס המסרשמיט שממנו נגזר, הונחה באופן ראשוני באמצעות קשר רדיו מהקרקע. המפעיל היה מטיס את הטיל לקרבת המפציצים, לאחר מכן היה מכבה את המנוע ונותן לו לגלוש. אולם ניסויים הדגימו קשיים משמעותיים בשלב הסופי של ההנחיה (Terminal guidance), כלומר בתמרונים של הרגע האחרון שמפעיל הטיל היה צריך לבצע בטיל. ניסויים רבים בטילים מונחי רדיו ומונחי תיל הדגימו קשים מבצעיים חמורים דווקא ממש לקראת הפגיעה במטרה.
התוכניות הראשוניות לפתרון בעיות אלה היו באמצעות שימוש במרעום קרבה - ניסויים בראש הקרבי הדגימו שהיה לו רדיוס פגיעה אפקטיבי של 45 מטר, על כן ניתן היה לא לפגוע במדויק במטוסי האויב, אלא רק לחלוף בקרבתם, והמרעום יאתחל לבדו את הפיצוץ. אולם, בשל קשיים בהבאה לשלמות של מרעום הקרבה, פתרון אחר התבקש. הפתרון שהוצע היה שימוש במערכת הנחיה חדשנית, אוטומטית לחלוטין, שנקראה "Madrid" והייתה מבוססת על ביות תת-אדום (Infrared homing) על מנועי מטוסי האויב. המערכת החדשה הייתה מסוגלת למדוד את שיעור השינוי של קו הראייה למטרה, ולהוציא פקודות בקרה שאפשרו לטיל לטוס ישירות לאורך קו הראייה למטרה (בדפוס הנחיה שנקרא "הנחיית מרדף").
מוטיבציה לפיתוח המערכת.
לאחר שזיהו את יתרונותיה של מערכת ביות תת-אדום, קבוצת המחקר החלה במספר מחקרים תאורטיים על ההיתכנות של מערכת כזאת, והתחילה לבחון את הפליטה של קרינה ממטרות. מחקר זה הוביל לתוצאה הפרקטית שעיקר הקרינה התת-אדומה הנפלטת ממנוע הבוכנה של מטוסים נע בטווח אורכי הגל שבין 3 ל-4.5 מיקרומטרים. הסילון הנפלט מצינורות הפליטה פלט גם קרינה חזקה, אך הוא התקרר במהירות באוויר כך שהוא לא הציג מטרה שגויה למערכת. מחקרים נעשו גם על בליעה אטמוספירית, אשר הדגימו שהאוויר באופן כללי יותר שקוף לקרינה תת-אדומה מאשר לאור נראה, אף על פי שהנוכחות של אדי מים ופחמן דו-חמצני גרמו למספר ירידות חדות בשקיפות בתדרים מסוימים (האזורים
הספקטרליים בהם השפעת הגזים הללו הייתה אפסית כונו "חלונות אטמוספיריים"). הם גם עסקו בבעיה של מקורות רקע של קרינה תת-אדומה, למשל ההחזרות מעננים ואפקטים דומים, והסיקו שהבעיה ראויה לבחינה רצינית בגלל האופן החזק שבו מקורות הרקע השתנו לרוחב השמיים. המחקר הוביל למסקנה שראש ביות תת-אדום יוכל להתביית על מפציץ תלת-מנועי ממרחק 5 קילומטרים (3.1 מייל) ובדיוק של 1⁄10 מעלה, מה שהפך את ראש הביות הזה למערכת רצויה מאוד.
מחקרים נעשו גם על האופטיקה של המערכת "Madrid" המתוכננת, אשר הובילו למסקנה שלמערכת הזאת יהיה שדה ראייה רגעי של 1.8 מעלות ויכולת סריקה בתבנית של 20 מעלות. יחד עם התנועה של ראש הביות כולו בתוך הטיל, המערכת יכלה לסרוק בזוויות של עד 100 מעלות. החברות Rheinmetall-Borsig ו-AEG פיתחו גרסאות שונות למערכת הדיסק המסתובב (ה-reticle).
אף על פי ש-"Madrid" ומערכות דומות לה היו מבחינה מהותית שלמות, העבודה על התאמתם לטיל לא נעשתה לפני שהמלחמה נסתיימה.
ראש הביות.
פוטוקונדוקטיביות.
בשנות ה-20 נתגלה כי חשיפת חומרים מסוימים ובהם סולפיד לקרינה תרמית תת-אדומה מפחיתה באופן משמעותי את ההתנגדות החשמלית של החומר. זוהי דוגמה של תכונה הנקראת "פוטוקונדוקטיביות" (Photoconductivity). תכונה זו מאפשרת להעביר אותות חשמליים בחומר בתגובה לחשיפה קצרה לאור בתדר מתאים. באמצעות תכונה זו ניתן למדוד את הזרם הנוצר ולקשר בין תוצאת המדידה לפעולה מסוימת המחוללת אותה. התגלית הצמיחה מגוון המצאות ויישומים צבאיים, מהנחיית טילים מבוססת תת-אדום למערכות ראיית לילה.
המצאת ה-Reticle.
המדענים שפיתחו את ראש הביות של טיל ה-Enzian זיהו את חשיבותו של מרכיב מסוים שהוא חיוני ליכולת זיהוי מיקום המטרה על ידי הטיל. זהו ה-reticle, ומעתה והלאה כל טילי החום המוקדמים נעזרו ברכיב חיוני זה.
ה-reticle הוא במהותו דיסקת מיסוך המסתובבת לפני החיישן (גלאי IR), ושממלאת שני תפקידים מרכזיים ביכולת תפקוד הטיל:
ה-reticle, כמוראה בתמונה, הוא דיסקה שמחציתה מורכבת מסדרה של פסים שקופים ואטומים לסירוגין למעבר קרינה תת אדומה, ומחציתה עשויה חומר בעל שקיפות של 50% (החלק האפור באיור). מקורות קרינה נקודתיים בקירוב "יקלטו" על ידי ראש הביות כסדרה של פולסים, ולאחריה פולס יציב, בעוד מקורות קרינה "מורחבים" ייקלטו על ידיו כפולס אחיד, שכן שטף האור שחולף דרך החלק השקוף למחצה מהווה ממוצע של החלק השקוף ואטום לסירוגין (על כן שקיפותו תוכננה להיות 50%). כך מתאפשר, באמצעות אלקטרוניקה מתאימה בראש הביות, להבחין בין מקורות נקודתיים ומקורות רקע.