בסקר שטח מ-2012 נצפו 45 מיני פרפרים, שהם רוב המינים שעשויים להימצא באזור. למרות תצפיות על מגוון רחב של פרפרים, הרי שכמות הפרטים שנצפתה מרבים מהם היא נמוכה מאוד. סיבה אפשרית לכך היא זליגה של חומרי הדברה אל מעבר לגבולות השדות המודברים, פעילויות אדם נוספות, וכן ההתחממות העולמית. לכן ניתן לצפות היעלמות מיני פרפרים רבים בשל ההתחממות העולמית המשפיעה גם על אזור זה. מתוך 45 מיני פרפרים שנצפו בסקר משנת 2012, נמצא ש-41% ממיני הפרפרים מצויים בעקה קיומית ודאית – משמע צפויים להיכחד מהאזור בעתיד הנראה לעין. עוד נמצא שרק רבע ממיני הפרפרים באזור חיים בו ללא איום קיומי.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על פרפרים.
בעוד אזורים מסוימים שנצפו בסקר נראו כבר כאידיאליים להתרבות פרפרים, נראה שבאזורים רבים חסרים תנאים להימצאותם. תנאי שכזה שחזר על עצמו שוב ושוב בסקר הוא מחסור במיני צמחים פונדקאים עבור פרפרים מסוימים.
צבאים.
אוכלוסיות הצבאים הגדולות נמצאות בשמורת נחל יבנאל, אך נצפו צבאים בכל בקעת יבנאל. נראה כי הצבאים מעדיפים את השטחים הפתוחים על-פני האזורים המיוערים.
בתרבות.
• בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו, עשו, ככפרה של אם הגיבור:
בקעת בית כרם
בקעת בית כרם (בקעת שגוֹר, בערבית אל־שאע׳וּר) היא הבקעה החוצצת בין הגליל העליון לגליל התחתון. מקור שמה הוא בכרמי הזיתים הרבים המעטרים אותה.
גאוגרפיה וגבולות.
בקעת בית כרם היא הצפונית שבבקעות הרוחב של הגליל התחתון. בצפון היא גובלת בגליל העליון - מתלול צורים, הר חלוץ, הר שזור ומורדותיו של הר הארי, ואילו מדרום לה שוכנים הר גילון, הר כרמי, גבעות כרמיאל, הר כמון, הר חוזה, והר חזון, השייכים לרכס הרי שגור. ממערב תוחם אותה הר גמל, ואילו ממזרח לה נמצאת בקעת חנניה, שהיא למעשה שלוחה של בקעת בית כרם.
התוואי של הבקעה נקבע בעיקר על ידי מתלול צורים. שיפועיו מתמנים ממערב לשגור ונחף, שם עולות הדרכים צפונה, לגליל העליון. נחל שגור ונחל שזור מתנקזים מדרום לה, לעבר נחל חילזון, בעוד שנחל צלמון מנקז את בקעת חנניה, השלוחה המזרחית של הבקעה.
בקרבת הכפר מג'ד אל-כרום נושקת בקעת בית כרם לבקעת מגד, הנמצאת דרומית לה, בין הר כרמי להר גילון. ניקוזה הלקוי של בקעת מגד משפיע על בקעת בית כרם, שחלקה המערבי נעשה בוצי בחורפים.
סביבת שגור/בית־כרם יחד עם בקעת סכנין ורכס יטבת מדרום מהווים מבחינה טופוגרפית את החצי הצפוני של הגליל התחתון המרכזי הנקרא לב הגליל, בוֹ העיר כרמיאל (השוכנת בבקעה ועל רכס שגור) היא העיר הגדולה והמרכזית, ולפעמים אזור זה משתייך גבולית לאזור הגליל המערבי.
אקלים ומים.
בבקעת בית כרם ישנו אקלים ים תיכוני. הבקעה מהווה אזור מעבר אקלימי בין הגליל התחתון והגליל העליון, והוא משתנה עם המעבר מזרחה. ממוצע המשקעים עומד על 650–850 מ"מ בשנה, שגורמים לעיתים להצפות בחלקה המערבי, בשל בעיות ניקוז בה.
האקלים בבקעה מתאים לגידולי עצי זית, וגידולי שדה מצויים בקרבת מג'ד אל כרום בלבד.
בבקעה נובעים שבעה מעיינות, כששלושה מהם מצויים בסביבות הכפר ראמה. המעיינות הם דלי שפיעה, ולכן זקוקה הבקעה לייבוא מים מחוצה לה.
זיהום נחל שגור.
נחל שגור המנקז את הבקעה לנחל חלזון מזוהם בשנים האחרונות באופן רציף כתוצאה מהביוב הזורם מהכפרים דיר אל-אסד, בענה ומג'ד אל-כרום. משנת 1995 זורם הביוב אל השטח הפתוח ומשם מתנקז אל הנחל. זרימת הביוב הופכת את הנחל למפגע תברואתי. כמו כן היא מפגע סביבתי, משום שהביוב מחלחל לאדמה ומזהם את מי האקוויפר. הזיהום גם מונע ממטיילים לטייל בקניון נחל שגור, שהוא אחת משמורות הטבע היפות בגליל.
היסטוריה.
חשיבותה האסטרטגית של הבקעה.
הבקעה מהווה את הדרך הקצרה ביותר בין הים התיכון לבקעת הירדן ולכן ככל הנראה שימשה כהסתעפות מזרחית של דרך הים העתיקה. בשל קשיי מעבר במערב הבקעה, בשל קניון נחל שגור ובוצניות האדמה בחורף, היו תקופות בהן עברה הדרך מצפון לבקעה.
בימי בית שני, הועדף הנתיב מדרום לבקעת בית הכרם, דרך שפרעם, ציפורי, ומשם לבקעת חנניה. ניתן לראות זאת על ידי שרידי היישובים מתקופה זו המרוכזים בבקעת חנניה ולא בבקעת בית הכרם.
חשיבותה של הבקעה עלתה שוב בהתקופה הצלבנית, עם עליית חשיבותן של עכו וצפת, והפיכת האחרונה למנזר צלבני חשוב. מתקופה זו נשתמרה כנסייה בדיר אל-אסד.
מהתקופה הממלוכית, ועד תום השלטון העות'מאני התחרה הנתיב העובר בבקעת בית הכרם בנתיב עכו-שפרעם-ציפורי-נצרת.
הבקעה נעשתה עבירה בכל ימות השנה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 כתוצאה מעבודות ניקוז והכשרה, ובשנות ה-30 נסלל בה כביש מודרני.
התיישבות בבקעה.
בתקופת בית ראשון היו מספר יישובים בבקעה, ביניהם רמה (רמת נפתלי) ובית הכרם. לא ניתן לזהות את מקומם הוודאי של יישובים מתקופה זו, מלבד רמה, המזוהה עם ח'רבת ג'ול, בקרבת ראמה.
באזור מצויים שרידי יישוב רבים מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה הצלבנית, המרוכזים בעיקר בשולי בקעת חנניה ובגבעות שמדרום לבקעת בית הכרם. מרבית השרידים מצויים באזור כרמיאל, דבר המעיד על אפשרות קיום מרכז תעשייתי במקום.
השרידים הנוצריים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל מעידים על התיישבות משמעותית בבקעה בתקופה זו, בין היתר בנחף, דיר אל-אסד, מג'ד אל-כרום וראמה. נראה שהתיישבות זו נפגעה קשות עם תום השלטון הביזנטי בארץ, והבקעה סבלה מעזובה. לאחר גירוש אחרוני הצלבנים מהארץ על ידי המוסלמים ב-1291, נושבו היישובים שבצפון הבקעה, דוגמת מג'ד אל-כרום ודיר אל-אסד, ששכנו בקרבת אם הדרך.
במאה ה-11, לפי המסורת שלהם, החלה ההתיישבות הדרוזית בגליל. מקורות אחרים טוענים כי הדרוזים החלו להתיישב בבקעה במאה ה-13. בתקופות מאוחרות יותר אירעו שני גלי התיישבות משמעותיים, במאה ה-16 ובראשית המאה ה-18. עדות מושל צפת מ-1732 מוסרת כי רוב תושבי הבקעה דאז היו דרוזים. בימי שלטונו של דאהר אל עומר בשנות ה-40 של המאה ה-18, נושלו הדרוזים מכפריהם, והיישובים הדרוזים היחידים שנותרו כיום בבקעה הם סאג'ור, עין אל-אסד והכפר ראמה שרבע מתושביו דרוזים.
הבקעה כיום.
בשל מיקומה הגאוגרפי, גם כיום משמשת בקעת בית הכרם כעורק תחבורה ראשי, ועובר בה כביש 85, מעכו לצפת. כמו כן, עולה ממנה כביש לאזור חבל תפן מצפון, ונמתח כביש אחר לעבר מועצה אזורית משגב שבדרומה.
לכפרים הערביים השוכנים בבקעה, מג'ד אל-כרום, דיר אל-אסד, בענה, נחף, סאג'ור, וראמה, הצטרפה ב-1964 כרמיאל, הקרויה על-שם הבקעה, שנהייתה לעיר המרכזית בה. עם הזמן נבנה ממזרח לעיר, ממערב למושב שזור, אזור תעשייה גדול המספק תעסוקה לתושבי האזור. בנוסף, הוקמו סביב הבקעה בשנות ה-70 וה-80 מצפים לחיזוק היישוב היהודי בה, כגון כמון, גילון ולבון.
יהושע גריפית
יהושע (שוקי) גריפית (נולד ב-1951) הוא אמן צייר ישראלי, מחלוצי בישראל, יוצר ברמת השרון.
גריפית למד אמנות באקדמיה לאמנויות "בצלאל" בירושלים. אחר כך המשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה.
לימד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון. חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, סניף תל אביב.
שנות החמישים והשישים.
יהושע (שוקי) גריפית נולד בשנת 1951 ביפו, תל אביב, דור שני לניצולי שואה. גריפית גדל בשכונת קריית שלום ומאוחר יותר בשכונת בורוכוב בגבעתיים. נשוי לקרני דייוויס, ולהם שלושה בנים. הוא מתגורר עם אשתו ב-רמת השרון.
בגיל צעיר רשם גריפית פורטרטים של פנים מעוותים בעפרונות פחם. המפגש עם האמנות היה בגלריה גורדון בתחילת שנות ה-60. בין השנים 1964 ל-1967 למד ב"אורט טכניקום" בגבעתיים אך לא סיים את לימודיו בטכניקום ובגיל 17 החל לימודיו בבצלאל בשנים 1968–1969, בין מוריו היו ג'ון בייל, פנחס עשת וארנסט פוקס. בשנים 1969–1971 שהה בפירנצה, וסיים לימודי תואר אמנות באקדמיה לאמנויות יפות, והתמקד בלימודי ציור אצל פרימו קונטה, רישום ותחריטים.
שנות השבעים.
תחריטים.
ב-1970 גריפית בהיותו סטודנט בפירנצה, הציג לראשונה בשווייץ ביחד עם סטודנטים נוספים מהאקדמיה. לישראל חזר בשנת 1972 ותערוכת יחיד ראשונה ערך באפריל 1973 בגלריה "יפו העתיקה".
מתוך מגזין "גזית" – "בטכניקות הדפס משי, תחריט באקוואטינטה ומחט קרה, הדפסים אלה, שהוצגו בתערוכת יחיד של גריפית, העידו על אותנטיות של תפיסתו האמנותית, שכוונה ליצירת הוויה אנושית באמצעי התחריט לסוגיו. נראה שכוונתו הייתה לספר "סיפור אנושי", שהוא משווה לו "אקספרסיה" חריפה, המיוסדת על אסוציאציות שונות ומיחברים גרפיים. האחרונים בנויים על צורות מכוונות, הפרעות את הדמויות, אך משאירות להן שטח חיים רחב. בחלק מהסדרה הוא יוצר קשר לסיוטי עולמו הספרותי של קפקא.. המערך האמנותי המכוון והשליטה בתירגום תחושות ואירועים למיחברים אמנותיים במעברים עדינים ומדורגים בין כהה ובהיר יוצר עומק בהדפסיו ובהחלט נראה לעין בציוריו המאוחרים."
בעקבות התערוכה הראשונה גריפית זכה להצלחה והוזמן להשתתף בביאנלות להדפס באירופה לאורך שנות השבעים. כחצי שנה אחרי התערוכה הראשונה, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בעקבותיה הפסיק לייצר תחריטים ועבר להדפסי משי ולהתנסויות בטכניקות תחריט-תמונה (Photoengraving). עבודת התחריט, מחולקת לעיתים לשלושה חלקים – הרישום שרוצים להעביר להדפס, פעולת החריטה עצמה על פלטות הצבע השונות ולאחר מכן פעולת ההדפסה עצמה.
שנות השמונים.
ריאליזם אמריקאי.