ב-1973 הופיע פיקאפ בסרט "נשיא על הכוונת". בשנה לאחר מכן השתתף בסרטו של קן ראסל "מאהלר". ב-1988 שיחק בסרט "ג'וזף אנדרוז" המבוסס על ספרו של הנרי פילדינג. ב-1978 שיחק פיקאפ בתפקיד אחד הסוכנים הפרוסיים הזוממים לפוצץ את בתי הפרלמנט בסרט "39 המדרגות". את הסרט ביים דון שארפ וכיכבו בו רוברט פאוול בתפקיד האניי, קארן דוטריס בתפקיד אלכס וג'ון מילס בתפקיד קולונל סקודר. בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי השמיני" משנת 1979 גילם פיקאפ את קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי. ב-1979 שיחק בתפקיד לוטננט הרפורד בסרט "Zulu Dawn", ב-1980 גילם את דמותו של איגור סטרווינסקי בסרט "ניז'ינסקי", ב-1982 שיחק בתפקיד הנסיך ג'ון בסדרה "אייבנהו", וב-1983 השתתף בסרט הג'יימס בונד "לעולם אל תאמר לעולם לא" בכיכובו של שון קונרי. ב-1986 שיחק בתפקיד המושל הפורטוגזי, דון הונטאר, בסרט "המיסיון". ב-1989 הופיע בתפקיד המורה הקפדן, קפטן לנקסטר, בסרט "Danny, the Champion of the World", ובאותה שנה השתתף בסרט "עונת יובש לבנה".
ב-2004 הופיע פיקאפ בסרט "Secret Passage" לצדו של ג'ון טורטורו. ב-2005 שיחק בתפקיד משנה בסרט "The Adventures of Greyfriars Bobby" ובסרט המדע בדיוני "סופרנובה".
ב-2012 שיחק בתפקיד נורמן קאזנס בסרט הקולנוע "מלון מריגולד האקזוטי", וחזר לגלם את אותה דמות בסרט ההמשך "מלון מריגולד האקזוטי השני" שיצא לאקרנים ב-2015.
פיקאפ נפטר ב-24 בפברואר 2021. הותיר אחריו אישה, לאנס טראוורס, ושני ילדים: השחקנית רייצ'ל פיקאפ וסיימון פיקאפ. רונלד ובתו רייצ'ל הופיעו יחד ב-2008 בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" (The Magician's Nephew) וב-2016 בסרט "Schadenfreude".
סמל מוסקבה
סמל מוסקבה הוא סמלה הרשמי של העיר מוסקבה, בירת רוסיה, המשמש גם כבסיס לסמל רוסיה הנוכחי.
הסמל עוצב לראשונה בתקופת איוואן השלישי, כסמל נסיכות מוסקבה. בתחילת המאה ה-18 החלו להשתמש בתמונתו של גאורגיוס הקדוש רכוב על סוסו בזמן שהוא קוטל את הדרקון.
לאחר המהפכה הרוסית אומץ סמל חדש, בגרסה הסובייטית, אשר כלל כוכב אדום גדול, מוקף בעיגול המסמל את התעשייה, ואובליסק רחב. הסמל לא נחשב לסמל העיר אלא לסמל מועצת העיר.
ב-1993 אומץ סמל חדש, גאורגיוס הקדוש הרכוב שדוקר נחש, על רקע מגן אדום.
חשום
חַשוּם (גם חַשוּ; בחתית: חַשֻוַה) הייתה עיר-מדינה חורית עתיקה ששכנה באזור דרום טורקיה של היום. מיקומה המשוער הוא ממערב לנהר הפרת, מצפון לכרכמיש.
היסטוריה.
העיר חשום הייתה עיר וסאלית של אבלה. העיר הופיעה בלוחות בארכיון אבלה בשם חזואן ונשלטה על ידי מלך. העיר נכנסה לתחום השפעתה של מארי לתקופה קצרה במאה ה-24 לפנה"ס, עד שהמלך האבלאי אירכאב-דמו החזיר את חשום לתחום השפעתה של אבלה. העיר הצליחה לשרוד את הכיבוש של האימפריה האכדית בשנת 2240 לפנה"ס, ופרחה כמרכז סחר במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-18 לפנה"ס, נכנסה חשום לברית עם ימחד כנגד יחדונלים  מלך מארי, ובהמשך סייעה לימחד במלחמתה כנגד ממלכה באזור זַלמַקוּם (אזור ביצתי בין הפרת ואזור מוצא הבליח שחרן במרכזו). לאחר מכן היא שינתה את בריתה ונכנסה לברית עם שמשי-אדד הראשון מלך אשור. במאבק שניהל סומו-אפוח כנגד מלך קטנה, הבטיח שמשי-אדד הראשון לאישי-אדו מלך קטנה, שלאחר שיסיים את המלחמה באזור הדיאלא הוא יבוא לסייע לו יחד עם בני בריתו, מלכי אורשו, חשום וכרכמיש. בטקסטים מופיעה משלחת ששלחה חשום למארי לרגל חגיגות חג הקורבן לאלה אישתר, שהתקיים בשנת 1777/8 לפנה"ס. לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים נוספות שהיו בתחום השפעתו של שמשי-אדד הראשון: קטנה, כרכמיש ונזאלה (היום העיר אל-קריתין בסוריה Al-Qaryatayn ).
לאחר עלותו של ירים-לים הראשון למלוכה בימחד, הוא הכניס את חשום לתחום ההשפעה של ממלכתו, והיא נשארה בתחום השפעתה של ממלכת ימחד, עד לכיבוש החתי.
הכיבוש החתי.
המלך החתי חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, תקף את חשום בשנת מלכותו החמישית, במהלך מלחמתו כנגד ימחד. לאחר שכבש את אללח' ואורשו הוא פנה מערבה ונלחם כנגד ארוזה. לאחר מכן חזר מזרחה לכבוש את חשום. ירים-לים השלישי מלך ימחד שלח כוחות צבא לעזרת העיר. הקרב התנהל בהר אָטָלוּר (הרי אטלור שוכנים מצפון לחלב, לא רחוק מהרי נור, כנראה הרי כּוּרד בצפון מערב סוריה על גבול טורקיה), חתושיליש ניצח בקרב ופנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה. תושבי העיר הצליחו להתאושש ולקבץ את כוח הצבא שלהם, ונלחמו שלוש פעמים כנגד החתים. אבל חתושיליש הראשון בזז את העיר, לקח את פסלי האל תֱשוּבּ, אשתו האלה חבת וזוג שוורים עשויים מכסף שהיו השוורים של האל תשוב. הוא העבירם למקדש ארינה, שהיה מרכז פולחן לאלת השמש ארינה החתית.
כיבושה של חשום (ששמה אצל החתים חַשֻוַה) מתואר באנלים של חתושיליש הראשון, שם הוא מתייחס לסיוע שניתן על ידי ממלכת ימחד:
מלך חשום נשבה בקרב והושפל. הוא נקשר לאחת העגלות שהובילו את השלל שנלקח מהעיר לחתושש. תיאור דומה של המלך נרתם לעגלה במטרה להשפילו מופיע גם בתיאור הכיבוש של העיר החורית חחום. כמאה שנה לאחר מכן, המלך החתי תלפינוש (1500-1525 לפנה"ס) הזכיר את העיר חשום כאויבת ראשית ואת הריסתו את העיר.
ערן דורון (ראש מועצה אזורית)
ערן דורון (נולד בט"ו בטבת התשל"ב - 2 בינואר 1972) הוא ראש המועצה האזורית רמת נגב מאז 2017, יושב ראש ועדת החינוך במרכז המועצות האזוריות וחבר דירקטוריון במספר חברות ציבוריות בנגב. בעבר היה מנכ"ל ומנהל אגף חינוך וקהילה ומנהל פיתוח התיירות במועצה האזורית ומנהל בית ספר שדה שדה בוקר.
קורותיו.
דורון גדל בעיר כרמיאל שבגליל. בילדותו היה חבר בתנועת הנוער חוגי סיירות של החברה להגנת הטבע שם נחשף לראשונה לחיים בנגב. בצעירותו הגיע לנגב למדרשת בן-גוריון שבנגב ושם נשאר לגור.
דורון הוא בוגר בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית ובוגר תוכנית "עמיתי סביבה" של מרכז השל. מוסמך לתואר שני בלימודי סביבה ותואר ראשון בגאומורפולוגיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בוגר קורס מדיניות ציבורית של אוניברסיטת דיוק בעל תעודת הוראה ובוגר תוכנית למנהלי בתי ספר. ב-2007 לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר מנדל למנהיגות חינוכית שב דורון לרמת הנגב והחל לעבוד במועצה האזורית בתפקידי ניהול שונים.
לאחר שנים כרכז קורס מורי דרך של משרד התיירות ומנהל חוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע באזור הדרום, מונה ב-1999 דורון לתפקיד מנהל בית ספר שדה שדה בוקר ושימש בתפקיד זה עד 2003. בתקופה זו זכה בית הספר במגן השר לאיכות הסביבה לחינוך הסביבתי. לאחר מכן שימש כמנהל תחום פיתוח משאבים במדרשת שדה בוקר.
במועצה שימש בתחילת הדרך כמנהל השותפויות עם הקהילה היהודית בארצות הברית. לאחר מכן מונה למנהל מחלקת התיירות.
בתפקידו כמקדם פרויקטים בחברה הכלכלית בתחום האנרגיות המתחדשות ריכז דורון את העבודות להקמת מרכז כוח סולארי בשטח המועצה (רמת הנגב ומצפה רמון הם האזורים עם הניצולת הגבוהה ביותר לאנרגיה סולארית בארץ). במסגרת עבודתו ניהל דורון מכרז להקמת מרכז כוח סולארי באזור היישוב אשלים בשטח המועצה במטרה להגדיל את כמות החשמל מאנרגיות לא מזהמות שבשימוש תושבי המועצה. הפרויקט היה הגדול מסוגו בארץ.
בשנת 2010 מונה דורון למנהל אגף החינוך במועצה, חיבר בין אגף החינוך, הגנים והמתנ"ס ובכך הקים את אגף חינוך וקהילה הפועל היום ברמת הנגב. בתפקיד זה ריכז תחתיו את כל תחום החינוך, הפורמלי והבלתי פורמלי, הספורט, התרבות ותרבות הפנאי לילדים, נוער ולמבוגרים.
ביוני 2015 לאחר שמנכ"ל המועצה חגי רזניק עבר לשמש כיועצו של שר הבינוי השיכון יואב גלנט מונה דורון על ידי ראש המועצה שמוליק ריפמן למנכ"ל המועצה האזורית רמת הנגב לאחר שמונה שנות עבודה במועצה. ב-4 באפריל 2017 החליף את ריפמן אשר הלך לעולמו בעקבות מחלה קשה לאחר שכיהן כראש מועצה במשך 25 שנה. בבחירות 2018 הוכרז דורון כראש המועצה לאחר שהיה המועמד היחיד לתפקיד. בשנת 2019 נבחר ערן דורון לתפקיד יושב ראש ועדת החינוך במרכז המועצות האזוריות. בשנת 2020 החל לשמש כציר בקונגרס הציוני הל"ח מטעם מפלגת דרך ארץ.
דורון מתנדב כחבר ביחידת החילוץ הר הנגב.
באוגוסט 2022 פרסם העיתונאי בן כספית בחשבון הטוויטר שלו, כי ככל הנראה דורון ישובץ במפלגת כחול לבןִ בראשות בני גנץ.
משפחתו.
דורון נשוי לעינת, ואב לארבעה ילדים. בתחילת 2011 נולדו למשפחה שלושה ילדים. בסיפור יוצא דופן, שתועד בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין, הביאו בני הזוג ערן ועינת זוג תאומים מאם פונדקאית בהודו. בעודם מלווים את האם הפונדקאית נכנסה עינת להריון. שלושת התינוקות נולדו בהודו ובארץ וגדלים במדרשת בן-גוריון.
יאיר
דורון מנשה
דורון מנשה (נולד ב-28 במאי 1964) הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, עורך ראשי של כתב העת דין ודברים, מגשר ובורר במסגרת המוסד הישראלי לבוררות עסקית, המרכז הישראלי לגישור ובוררות, והפדרציה לבוררות ועומד בראש התוכנית לתואר שני בתורת השפיטה וההליך הפלילי של אוניברסיטת חיפה. תחום מומחיותו הוא דיני ראיות.
ביוגרפיה.
דורון מנשה, בן אמצעי לשלושה בנים, גדל והתחנך בבני ברק. למד בתיכון עירוני בני ברק. שירת בצה"ל ביחידת מודיעין. הוסמך כעורך דין, חבר לשכת עורכי הדין בישראל, בשנת 1991.
את לימודי התואר הראשון והשני (בהצטיינות יתרה) והשלישי (בציון מעולה) במשפטים עשה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא גם בעל תואר מוסמך לפילוסופיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב. בין 1986–1989 שימש כעמית הקרן הבינלאומית לחינוך אייסף, וכיום נמנה עם רשת הבוגרים שלה.