בהיעדר קשיים נוספים, הדימאני טיגי ניהל את המחוז בעצמו, גבה מיסים וגייס צבאות מהשבטים תחת שליטתו. אולם, טריטוריות שהיו הכרחיות לסחר נוהלו על ידי פארבה (ראש מחוז). פארבות נבחרו על ידי המאנסה מהפארינים הכבושים או חברי משפחה. הדרישה היחידה הייתה שהמאנסה ידעו שהם יכולים לסמוך עליהם שיגנו על האינטרסים של האימפריה.
חובותיו של הפארבה כללו דיווח על פעולותיה של הטריטוריה, גביית מיסים ווידוא שהשליטים בני המקום לא יסתרו את הפקודות של הניאני. כמו כן, הפארבה היה יכול לקחת מהממשל בני המקום סמכויות ולגייס צבא לצורכי הגנה או דיכוי מורדים.
משרת הפארבה הייתה מאוד יוקרתית ועברה בהורשה לצאצאים ובאישור המאנסה. המאנסה היה יכול להחליף פארבה אם הוא איבד שליטה.
טריטוריה.
שטחה של מאלי השתרע גם על פני מדבר סהרה. שטחה הכולל של האימפריה היה מחולק לשלושה חלקים עיקריים, שכל אחד מהם שיחק תפקיד חשוב. החלק הצפוני של הממלכה השתרע על פני מדבר סהרה, ושימש מחסום כנגד פלישה מצד זה. מתחתיו שכן החלק שנקרא סאהל. אזור זה היה אזור צחיח שהצמחייה באזור שימשה חוואים ורועים. החלק הדרומי כלל את הסוואנה, בה היו כרי דשא ששימשו לחקלאות אינטנסטיבית יותר. שטחה השתרע היכן שהיום נמצאות המדינות סנגל, מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, חוף השנהב וגאנה. עד 1350, האימפריה כיסתה כ-439,000 מיילים רבועים (1,238,000 ק"מ רבועים). האימפריה הגיעה לאוכלוסייתה המרבית בתקופת לאייה קייטה, ששלט על יותר מ-400 ערים, עיירות וכפרים של דתות שונות. במהלך תקופה זו, רק האימפריה המונגולית הייתה גדולה יותר.
העלייה החדה בגודלה של האימפריה הצריכה מעבר מהארגון של מאנדן קורופאבה (שפירושה המדינה השלמה) של 3 חלקים עם 12 ארצות. הדגם הזה הוחלף בתקופת החאג' של מנסא מוסא הראשון. על פי אל-עומרי, שראיין ספר שחי בניאני 35 שנים, היו 14 מחוזות (או יותר נכון, ממלכות מפולגות). ברישומים שלו, הוא תיעד 13 מחוזות ו-5 מדינות בלבד.
כלכלה.
האימפריה של מאלי שגשגה בעיקר בזכות המסחר וגישתה לחומרי גלם חשובים. הא הייתה מורכבת משלושה מכרות זהב גדולים בתוך גבולותיה של האימפריה, וזאת בניגוד לאימפריה של גאנה, שהכילה רק נתיב מעבר לזהב. האימפריה הטילה מס על כל קורטוב זהב, נחושת ומלח שנכנסו לגבולותיה. עד תחילת המאה ה-14, מאלי הייתה המקור של כמעט מחצית מהזהב של העולם הישן, שיוצא ממכרה בבמבוק, בואור וגאלאם. מכרות הזהב בבואור, שממוקמים היכן שכיום שוכנת גינאה, התגלו בסוף המאה ה-12.
לא היה מטבע בסיסי אחד של הממלכה, אלא היו סוגי מטבעות שונים בהתאם לאזורים באימפריה. הערים הסהאליות והסהריות של אימפריית מאלי היו מאורגנות כך שבשתיהן הוצבו קרוואנים ארוכי טווח למסחר והן שימשו כמרכזי סחר למוצרים מערב אפריקאים שונים. בעיר טגאזה, למשל, היה סחר במלח. בעיר טקאדה, נחושת.
זהב.
תושבי קאנגאבה של מאלי פעלו כמתווכים בסחר הזהב בתקופה המאוחרת של גאנה העתיקה. גושי זהב היו רכושם הבלעדי של המאנסה, וסחר בהם בתוך גבולותיה היה בלתי חוקי. כל הזהב היה עובר מיד למשרד האוצר של האימפריה בתמורה לערך שווה של רסיסי זהב. רסיסי זהב נשקלו ונארזו לצורך שימוש לפחות מאז תקופת אימפריית גאנה. המדד הנפוץ ביותר לזהב בקרב הממלכה היה המיתאל, שנקרא גם דינר (4.5 גרם זהב). רסיסי זהב היו בשימוש בכל האימפריה, אבל לא היו בעלי ערך זהה בכל אזוריה.
מלח.
מלח היה יקר ערך במידה שווה, אם לא יותר, מזהב באפריקה שמדרום לסהרה. בעוד שהמלח היה שווה בערכו לזהב בצפונה של האימפריה, ערכו היה גבוה יותר בדרומה. אנשי הדרום היו זקוקים למלח בתזונה שלהם, אולם הוא היה נדיר מאוד. לעומתם, לאנשי הצפון לא היה מחסור במלח. בכל שנה סוחרים נכנסו דרך קוואלאטה על גמלים, כאשר הם מביאים מלח כדי למכור בניאני. אחד ממקורות המלח של האימפריה היה מכרות מלח שהיו ממוקמים בטגאזה. אף אחד לא חי באזור, מלבד משרתים שעבדו בחפירות כדי למצוא מלח וניזונו מתמרים שיובאו מסיג'ילמאסה ועמק הדארה, ומבשר גמלים ודחן שיובא מסודאן. בתיהם היו מורכבים מחתיכות מלח והגגות מעורות של גמלים. המלח היה מגיע מחפירות באדמה ונחתך לחתיכות גדולות, כאשר על כל גמל הועמסו שתי חתיכות והוא העביר אותן דרומה דרך המדבר לקוואלאטה, שם נמכרו. ערכו של המלח נקבע על פי עלויות ההעברה שלו. אבן בטוטה ציין שערכו של המלח עלה אם הועבר בין קוואלאטה לבירת מאלי.
נחושת.
נחושת הייתה נכרית בטאקדה בצפון והייתה נסחרת בדרום בתמורה לזהב. נחושת הייתה נסחרת גם מחוץ לממלכה. מקורות עכשוויים טוענים ש-60 מוטות נחושת נסחרו ב-100 דינארים של זהב.
צבא.
חלק מהצלחת ההתפשטות של מאלי היה הודות לגודלו של הצבא, אשר כלל למעלה מ-100,000 לוחמים, מתוכם 10,000 פרשים. סוסים היו יקרים לקניה, והיה אפילו קשה יותר לשמור על בריאותם, במיוחד בדרום שבו הייתה צמחייה טרופית שגורמת למחלות, אבל נראה כי הכוחות האלה היו הגורם המרכזי שאפשר את ניידות הצבא.
חיל הפרשים היה מורכב ממעמד האצולה, בעוד שחיל הרגלים היו בעיקר עבדים, אם כי ייתכן שהיו גייסות בקרב האיכרים כדי לעזור למלא את השורות.
סונדיאטה היה המלך הראשון של מאלי שהמיר את דתו לאסלאם, אם כי מקורות טוענים שלא היה אדוק במיוחד. מנסא מוסא, לעומת זאת, היה אדוק מאוד, ועלייתו לרגל למכה הפכה מפורסמת מאוד. השליטים, כמו כן רבים מאנשי מאלי, לקחו את האסלאם ברצינות. לא היה ידוע למה היה רצון עז להתאסלם, אבל כנראה השליטים החדשים רצו למקם את עצמם מעל עמיתיהם המנדיקאנים ולהידמות יותר לבני בריתם מהצפון, מה שהוסיף להם יוקרה. היו אלה סוחרים ערבים שהביאו לראשונה את הדת החדשה לממלכה. רבים מהם היו אנשים משכילים ודתיים, אשר על ידי דיבור וספרים של סופרים מלומדים הצליחו להפיץ את הדת. תושבי מאלי שהפכו לסוחרים והתרחקו משורשיהם, החלו לזנוח את דתם הישנה ולאמץ את האסלאם. בעקבות הסוחרים, הגיעו ערבים שעבדו כשופטים, אימאמים ומורים והתיישבו במדינה. הם זכו ליחס של כבוד ומנסא אחד אפילו חיתן את בנותיו לשניים מהם. מסגדים נבנו והשפעות איסלאמיות הורגשו בארכיטקטורה, שירה, בישול ואפילו בלבוש. למרות זאת, בכפרים נותרו הדתות הישנות.
ארכיטקטורה.
המסחר קידם את פיתוח העבודות הציבוריות, וביניהן בניית מבנים חברתיים ודתיים. השליטים הזמינו בניית מסגדים ובנוסף ארמונות הפכו אף הם למסגדים. מסגדים היו מזוהים, לעיתים קרובות, עם הערים בהם נבנו והשליטים שהזמינו את בנייתם. בעזרת טכניקות בנייה מבוססות, אדריכלים ובנאים הגדילו את המסגדים כדי שיכילו אוכלוסייה מוסלמית גדולה יותר, וזאת על מנת להדגיש את חשיבותו של האסלאם. הערים גאו, ג'נה וטימבקטו התפארו במסגדים גדולים במיוחד. המסגדים נבנו מתערובות בוץ שהוכנו במיוחד.
ההשפעה הסודנו-סהאלית הייתה רחבה במיוחד בתקופת שלטונו של מנסא מוסא הראשון, אשר בנה פרויקטים ארכיטקטוניים רבים, כולל המסגד הגדול של גאו והארמון המלכותי בטימבוקטו, שנבנה בסיועו של יצחק אל-טוג'ין, אדריכל שהובא על ידי מוסא מעלייתו למכה.
הקיסרים של מאלי.
השושלת של סונדיאטה קייטה (1250–1275).
שלושת השליטים העוקבים ששלטו לאחר מרי דג'טה/ סונדיאטה קייטה טענו לזכותם למלוכה לפי קשר דם. בתקופה זו, שנמשכה 25 שנים, היו רווחים גדולים עבור המאנסה והחלו יריבויות פנימיות חריפות אשר כמעט גרמו לנפילתה של האימפריה המתפתחת.
אולי קייטה הראשון.
לאחר מותו של סונדיאטה ב-1260, לאחר שלטון של 25 שנה, בנו של מרי דג'טה תפס את המלוכה והוכתר כמאנסה אולי קייטה הראשון .
מאנסה אולי קייטה התגלה כשליט יעיל בכך שסיפח לאימפריה שטחים רבים, ביניהם מחוז גמביה, וכבש את מחוזות במבוק ובונדו בהם היה מיוצר זהב. מרכז מחוז קונקודואו נוסד. ממלכת סונגאי של גאו שועבדה לראשונה באותה תקופה. לפני מותו ב-1270, עלה אולי לרגל למכה בזמן השלטון של הסולטן בביברס, ובכך חיזק את קשריו עם צפון אפריקה והסחר המוסלמי.
בני הגנרלים.
כאקט של שליטה ותגמול עבור הגנרלים שלו, נהג מרי דג'טה לאמץ את הבנים שלהם. הילדים הללו גדלו בארמון המאנסה והפכו לחלק ממשפחת קייטה כאשר הגיעו לבגרות. בני הגנרלים ראו את זכותם למלוכה. שניים מהבנים המאומצים של מרי דג'טה ניהלו מלחמה הרסנית אחד עם השני, שאיימה להרוס את אשר בנו שתי המאנסות הראשונות. הבן הראשון שתפס את השלטון היה וואטי קייטה (Waty Keita) ב-1270. הוא שלט במשך 4 שנים, בזבז בנדיבות ושלט בצורה אכזרית. עם מותו ב-1274, הבן המאומץ השני תפס את השלטון. מאנסה קאליפה קייטה (Mansa Kalifa Keita) זכור כשליט גרוע יותר מאחיו וואטי קייטה. הוא שלט בצורה אכזרית כמו אחיו וירה חצים מגג הארמון שלו על העוברים ושבים. מקורות מעידים כי אנשים התנפלו עליו והרגו אותו במהלך מרד של העם. הגבארה החליף אותו בבורי קייטה (Bory Keita) ב-1275.
אבובאקרי קייטה הראשון (Abubakari Keita I).
מאנסה אבובאקרי (שם המלוכה של בורי קייטה) ירש את הכתר לאחר מכן. אבובקארי היה נכדו של סונדיאטה. לפני שהיה שליט האימפריה, היה אבובאקרי אחד הגנרלים של אחיו. מעט מאוד ידוע על תקופת שלטונו של אבובאקרי, אך נראה כי בעיות המנהיגות במאלי נמשכו גם בתקופתו.
סאקורה.