על פי המפקד הראשון של 1788 כפי שדיווח המושל פיליפ ללורד סידני, היו במושבה 1,030 איש, 7 סוסים, 29 כבשים, 74 חזירים, 6 ארנבים ו-7 בקר.
הנתונים הסטטיסטיים הבאים הובאו על ידי המושל פיליפ:
בספרו של פרקליט ניו סאות' ויילס, דייוויד קולינס, "An Account of the English Colony in New South Wales", הובאו הפרטים הבאים:
המנתח הראשי של הצי הראשון, ג'ון וייט, דיווח על בסך הכל 48 מקרי מוות ו-28 לידות במהלך ההפלגה. מקרי המוות במהלך ההפלגה כללו ימאי אחד, אשת ימי אחת, ילדה של ימאי אחד, 36 נידונים, 4 נידונות ו-5 ילדי הנידונים.
המסע לאוסטרליה.
הצי הראשון עזב את פורטסמות', אנגליה ב-13 במאי 1787. המסע התחיל במזג אוויר נוח. הצי לווה על ידי הפריגטה הצבאית "Hyena" עד לקו הגבול הימי של אנגליה. ב-20 במאי 1787, דווח כי תוכנן מרד על ידי אחד מהנידונים באוניית הנידונים "Scarborough". המעורבים לכאורה הוכו ו-2 מהם הועברו ל-"Prince of Wales". עם זאת, באופן כללי, ברוב המסע, הנידונים התנהגו כראוי. ב-3 ביוני 1787, הצי עצר בסנטה קרוס שבטנריפה. על הספינות הועלו מים טריים, ירקות ובשר. פיליפ והקצינים הראשיים התארחו אצל המושל המקומי, בעוד שנידון אחד ניסה להימלט ללא הצלחה. ב-10 ביוני, הצי התחיל להפליג לריו דה ז'ניירו, תוך ניצול רוחות סחר וזרמי אוקיינוס.
ככל שהצי הפליג דרך האזור הטרופי, מזג האוויר נהיה חם ולח יותר. המצב באוניות המסע היה נורא, בעיקר בשל מציאתם של שרצים וטפילים (בעיקר חולדות, פשפשים, כינים, תיקנים ופרעושים), ולכלוך בעל ריח חזק במי השיפוליים. בעוד שפיליפ נתן הוראות לפיה יש לשאוב את מי השיפוליים מדי יום ולנקות אותם, ההוראה מעולם לא יושמה באוניית הנידונים "Alexander". בשל כך, מספר נידונים שהיו על האונייה חלו ונפטרו. סופות גשם טרופיות גרמו לכך שהנידונים לא יכלו להתאמן על הסיפון בשל אי יכולת להתלבש מחדש ולייבש את בגדיהם הרטובים. כתוצאה מכך, הם הוחזקו בתחתית האוניות, בעיקר במקומות צרים ודחוסים. באוניות שכללו נידונות, הייתה מופקרות רבה בין הנידונים, הצוות והנחתים שהשתולל והתפרע, אף על פי שחלק מהגברים המעורבים נענשו. באזור ההתכנסות הבין-טרופי, נאלץ פיליפ להגביל את כמות המים לאונייה ל-3 ליטרים ביום.
הצי הראשון הגיע לריו דה ז'ניירו ב-5 באוגוסט ונשאר שם למשך כחודש. בזמן הזה, האוניות נוקו ותוקנו, ופיליפ הזמין כמויות גדולות של מזון. בגדי הנידונות נשרפו בשל הימצאותם של כינים בבגדיהן. מאחר שלא הגיעו עם לבוש נוסף לפני שיצא הצי מאנגליה, הנידונות קיבלו בגדים חדשים העשויים משקי אורז. בזמן שהנידונים נשארו על הסיפון, צוותי האוניות חקרו את העיר והתארחו בה. בזמן הזה, נידון ונחת נענשו על כך שהעבירו רבעי דולרים מזויפים שנעשו מאבזמים ישנים וכפיות עשויות פיוטר לתושבים המקומיים.
הצי הראשון עזב את ריו דה ז'ניירו ב-4 בספטמבר, והגיע למפרץ טייבל ב-13 באוקטובר. בעצם, זאת הייתה הירידה האחרונה לפני הגעתם הצפויה לאוסטרליה, ולכן המשימה העיקרית הייתה להצטייד בצמחים, זרעים ובעלי חיים. בעלי החיים שהועלו לצי הראשון מקייפטאון, שיועדו למושבה החדשה כללו 2 שוורים, 7 פרות, סוס אחד, 3 סוסות, 44 כבשים, 32 חזירים, 4 עזים ו. בשל העלאתם של בעלי החיים שנרכשו במקום, הנידונות שהיו על אוניית הנידונים "Friendship" הועברו לאוניות נידונים אחרות. בזמן הזה, לנידונים סיפקו בשר בקר ובשר טרי, לחם וירקות, בשל להגדיל את כוחם למסע ולשמור על בריאותם. המושבה ההולנדית של קייפטאון הייתה המושבה האחרונה שקשורה לההתיישבות האירופית שחברי הצי ראו במשך שנים, אולי עד לסוף חייהם:
בשל הסופות שהתרחשו על ידי "הארבעים הגועשים", הצי הראשון שט, בתנאים מאתגרים, דרך ים אלים. אוניית הנידונים "Friendship" נסעה ביום אחד כ-166 מיילים (כ-267 ק"מ), בעוד ימאי אחד נפל מ-"Prince of Wales" בלילה וטבע למוות. מאוחר יותר, הוגבלה כמות המים לאונייה, כאשר האספקה הייתה נמוכה והיצע הסחורות (כולל יין) אזלו לחלוטין במספר אוניות. ב-4 בינואר 1788, אוניית הנידונים "Friendship" עברה על פני ארץ ואן דימן. לאחר שהייתה החלטה לצאת צפונה ולהסתובב סביב האי, החלו סערות בים. כתוצאה מסערות אלו, נפגעו מספר מפרשים ותורנים של חלק מהאוניות.
ב-25 בנובמבר, פיליפ עבר ל-HMS "Supply". עם "Alexander", "Friendship" ו-"Scarborough", האוניות המהירות ביותר בצי, שהגלו את מרבית הנידונים, HMS "Supply" נאלצה להתקדם על פני שאר האוניות בשביל למצוא מיקום מתאים לרדת מהאוניות, למצוא מים טובים, לפנות את האדמה, ואולי אפילו לבנות מספר בקתות ומבנים אחרים לפני ששאר האוניות יגיעו. עבודת הכנה זו הייתה מהלך מתוכנן, שעליה דנו משרד הפנים והאדמירלים לפני עזיבת הצי. עם זאת, HMS "Supply" הגיעה למפרץ בוטאני ב-18 בינואר 1788, מספר שעות לפני שהגיע שאר הצי (3 מתוך 6 אוניות הנידונים הגיעו ב-19 בינואר; שאר האוניות הגיעו ב-20 בינואר), כך שלא בוצעה שום עבודת הכנה.
הצי הראשון לאוסטרליה היה אחד ממסעות הים הגדולים ביותר בעולם - 11 אוניות שהובילו כ-1,487 אנשים עם אספקה ומזון שהפליגו למשך כ-252 ימים במשך יותר מ-15,000 מיילים (כ-24,000 ק"מ) מבלי שאיבדו ספינה אחת. 42 אנשים מתו במסע זה, ולכן שיעור התמותה של המסע היה קצת יותר משלושה אחוזים.
ההגעה הסופית לאוסטרליה.
עד מהרה התברר כי מפרץ בוטאני לא עמד בחשבון הזוהר שסיפק החוקר הבריטי ג'יימס קוק. המפרץ היה פתוח ולא מוגן, המים היו רדודים מדי מכדי לאפשר לאוניות לעגן קרוב לחוף, מים מתוקים היו נדירים והקרקע הייתה דלה מאוד. בזמן זה, נוצר קשר ראשוני עם האבוריג'ינים, שנראו סקרנים אך חשדנים כלפי המתיישבים החדשים. באזור היו עצים חזקים להפליא. כאשר הניצולים ניסו לכרות אותם, כליהם נשברו והיה צורך לפוצץ את גזעי העץ מהאדמה באבק שרפה. הצריפים הפרימיטיביים שנבנו עבור הקצינים והפקידים התמוטטו במהירות על ידי סופות גשם. לנחתים היה הרגל להשתכר ולא לשמור על הנידונים כראוי, בעוד שמפקדם, רב-סרן רוברט רוס , הניע את פיליפ לייאוש ביחסו היהיר והעצלן. באופן מכריע, פיליפ חשש כי המושבה הצעירה שלו תחשף להתקפה מאבוריג'ינים או מכוחות זרים. אף על פי שההוראות הראשוניות שלו היו להקים את המושבה במפרץ בוטאני, הייתה לו, במידת הצורך, את הסמכות להקים את המושבה במקום אחר.
ב-21 בינואר, פיליפ, ג'ון הנטר, ומספר אנשים נוספים, יצאו מהמפרץ ב-3 סירות קטנות בכדי לחקור מפרצים אחרים בצפון למפרץ בוטאני. פיליפ גילה שמפרץ ג'קסון, כ-12 ק"מ צפונית ממפרץ בוטאני, היה אתר מצוין למושבה, שבו ניתן לעגן אוניות, המים בו היו מתוקים והאדמה הייתה פורייה. במכתב ששלח פיליפ לאנגליה, נרשם כי: . הם חזרו למפרץ בוטאני ב-23 בינואר.
בבוקר ה-24 בינואר, נראתה המשלחת המדעית-צרפתית, בהובלתו של מגלה הארצות הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז, מחוץ למפרץ בוטאני. הצרפתים ציפו למצוא מושבה משגשגת בה יוכלו לתקן את האוניות ולחדש את האספקה, ולא צי של נידונים שזה עתה הגיע למקום. אף על פי שהתקיים קשר כלשהו בין הקצינים הצרפתים והבריטים, פיליפ ולה פרוז מעולם לא נפגשו. הספינות הצרפתיות נשארו באזור עד ל-10 במרץ לפני שהפליגו במסעה חזרה. המשלחת לא נראתה שוב, ומאוחר יותר התגלה כי האוניות נטרפו על חופי ואניקורו (איי שלמה של ימינו).
ב-26 בינואר 1788, שקל הצי לעגן ולהפליג למפרץ ג'קסון. באתר שנבחר לעיגון, מפרצון סידני, היו מים עמוקים שהיו קרובים לחוף, שהיה מוגן מאוד והיה בו זרם קטן מאוד של מים. כיום, יום זה נחגג כיום אוסטרליה, המציין את תחילת ההתיישבות הבריטית באוסטרליה. הדגל הבריטי הושתל לתוך דגל אוסטרליה ונלקחה אחזקה רשמית. תחילה, האתר יושב על ידי פיליפ, מספר נידונים ומספר קצינים ונחתים מ-HMS "Supply". שאר האוניות של הצי הגיעו למפרצון סידני מאוחר יותר באותו יום. הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, העלה בספרו "The Fatal Shore" מ-1986 כי אורגיה התקיימה עם ירידתם של הנידונים מהאוניות, אם כי היסטוריונים מודרניים יותר לא מסכימים עם טענה זו, מאחר שההתייחסות הראשונה לקיומה של האורגיה הייתה רק ב-1963.
הקשר הראשוני עם המקומיים.
כשהצי הראשון ירד לראשונה במפרץ בוטאני, המתיישבים החדשים נתקלו באבוריג'ינים. הם נתקלו פעם נוספת עם האבוריג'ינים, כאשר הצי הראשון עבר למפרצון סידני בחיפוש אחר תנאים טובים יותר להקמת המושבה.
אף על פי שהמדיניות הרשמית של ממשלת בריטניה ושל פיליפ הייתה ליצור קשרים ידידותיים עם האבוריג'ינים, היו סכסוכים ומתקפות הדדיות בין המתיישבים החדשים לבין האבוריג'ינים, עד ל-1934.
אחרי ינואר 1788.
אוניות הצי הראשון לרוב לא נשארו במושבה. חלקן חזרו לאנגליה וחלקן עזבו לנמלים אחרים. חלקן נשארו לשרת את מושל המושבה למשך מספר חודשים, כאשר חלקן נשלחו לאי נורפוק להקמת מושבת עונשין שנייה.
השורדים האחרונים.
ב-26 בינואר 1842 העיתון Sydney Gazette דיווח כי: שמותיהם של שלושת המקבלים לא נמסרו לעולם, ועל פי האקדמיים ההודעה התבררה כשקרית, כי לא קיבלה את אישור המושל. בזמן הזה, לפי תיעודים רשמיים, התגוררו לפחות 25 אנשים שהגיעו עם הצי הראשון, כולל מספר ילדים שנולדו בהפלגה. במכתב שקיבל ג'ון מקארטי מהמזכיר הראשי של ניו סאות' ויילס , אדוארד דיז תומסון ב-14 במרץ 1842 נכתב כי: . השורדת האחרונה של הצי, אליזבת ת'אקרי, נפטרה ב-7 באוגוסט 1856.
מורשת.
אבעבועות שחורות.
האבעבועות השחורות הופיעו בקרב האבוריג'ינים לאחר ההתיישבות הראשונית של אנשי הצי הראשון. קיימת מחלוקת, בקרב היסטוריונים רבים, לגבי דרך וסיבת הפצת המחלה בקרב האבוריג'ינים.