דוגמאות שונות לסטייה מכללי הציטוט יכולות להיחשב כציטוט מסולף. כך לדוגמה, הוצאת הדברים מהקשרם המלא או הבאת הציטוט ממספר משפטים נפרדים והצגתם כטקסט רציף אחד בין מירכאות, המכונה "ציטוט מולחם".
רמת דניה
רמת דניה היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, הממוקמת על צלע גבעה בין השכונות בית וגן, קריית היובל ורמת שרת, בגובה 770 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
הקמת השכונה החלה בשנת 1964 על ידי חברת הבנייה "דניה חברה לפיתוח בע"מ" (היום "דניה סיבוס") ונקראת על שמה, על אדמות חקלאיות של הכפר הנטוש מלחה. רוב תושביה חילונים, ובהם אנשי רוח, רופאים, חברי כנסת, חברי מועצת העיר ועורכי דין. במרכז השכונה מרכז מסחרי קטן. השכונה ידועה כשקטה, ורק בשנת 2012 החלו לעבור בה אוטובוסים בקו הסעה לתחנת הרכבת הקלה בהר הרצל. הרחוב הראשי בשכונה קרוי על שמו של אריה קובובי.
בשכונה הקטנה כמה אלפי תושבים, והיא מתחלקת לארבעה אזורים: בניינים רבי קומות שנמצאים ממש מעל הפארק בין הרחובות קובובי וגלבר, בתים פרטיים ותיקים שמסודרים במפוזר בלב השכונה (ברחובות גלבר, שרם, ליבוביץ', אבל פן וצייטלין), מבני דירות מדורגים, ורמת דניה החדשה למרגלות בית וגן, ובו וילות דו-משפחתיות (ברחובות יוסי הצייר, גראנאדוס, דסקל, שיר לשלמה וימימה).
ברמת דניה ממוקמים תחנת דלק וסופרמרקט אשר פתוחים 24 שעות וכן בשבתות ובחגים.
רב השכונה הוא הרב ישעיה שטיינברגר.
פארק דניה.
מתחת לשכונה נמצא "פארק דניה" (על שם פישמן קלאגסבורן), בו מספר אזורי פעילות ומתקני משחקים.
בקצהו המערבי של הפארק, הסמוך לקריית היובל, ממוקם מגרש האימונים של קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים ומגרשי טניס.
בעת הקמת השכונה בשנת 1964 תכננה חברת הבנייה "דניה" להקים במקום מתקן לפינוי אשפה, אך לאחר מחאת התושבים, הוחלט למקם את המתקן ליד שכונת בית צפאפא. השטח בו היה אמור להיות המתקן לא פותח והוא שימש חלק מ"פארק דניה". בתחילת שנות ה-2000, ביקש היזם בני נחמיה להקים בשטח זה מרכז מסחרי בשטח בנוי של 25 אלף מ"ר. לבסוף הקים במקום, בין השנים 2011-2014, פרויקט הכולל 4 מגדלי מגורים, בני 9 קומות בשם "פנינה בחורש". חברת הבנייה שבנתה את הפרויקט הייתה דניה סיבוס, הגלגול הנוכחי של "דניה חברה לפיתוח" שבנתה את השכונה במקור.
Foreigner
ציטטה
ליפובנים
ליפובנים הוא כינוי שניתן לבני קבוצה אתנית ממוצא רוסי השוכנת בעיקר בדלתא של הדנובה בדרום מזרח רומניה, בדרום בסרביה באוקראינה, בדוברוג'ה, כולל בקדרילטר ובאזורים אחרים בבולגריה.
מספר הליפובנים ברומניה הוא 29,774 ומקובל לצרף למספר זה גם את מספר הרוסים שהוא 8,914. מרבית הליפובנים ברומניה מתגוררים במחוז טולצ'ה, אך יש ליפובנים גם בקונסטנצה, יאשי, סוצ'אבה ובראילה.
בירת הלופבנים באוקראינה היא וילקובה בדלתא של הדנובה.
בשנת 1654, הכנסייה הרוסית בהנהגת הפטריארך ניקון הנהיגה שינויים. מאוחר יותר, בתקופת פיוטר הגדול, נכפו השינויים בכוח והוטלו סנקציות על מי שלא קיבל אותם, כולל כפיית לבוש מיוחד. המאמינים, שלא היו מוכנים לשנות את אורחותיהם, נדדו למקומות שונים ובהם פולין, קנדה, אלסקה ויפן. חלק מהם הגיעו לאזור הדלתה של הדנובה בדוברוג'ה וחלק לבוקובינה.
הליפובנים שהגיעו לרומניה היו בעיקר דייגים מסביבות הדון והדנייפר, לכן התאים להם להתיישב במקומות בהם המשיכו במלאכת הדיג.
הליפובנים הם נוצרים פרבוסלבים אדוקי האמונה הישנה בדתם, משתמשים בלוח היוליאני ומדברים ניב רוסי ישן שקלט לתוכו מילים אוקראיניות ומילים רומניות.
אטימולוגיה.
הליפובנים קרויים על שמו של מייסד הכת, אב המנזר ויגורצקאיה, שב-1742, בתקופת הדיכוי הסתגר עם חסידיו במנזר קטן ונידח, חסם את הבאר והצית את עצמו. שמו של אב המנזר היה פיליפ פוסטוביאט ומהשם פיליפ נקראו החסידים "פיליפובני", שם שהתקצר ל"ליפובני".
איי טרקס וקייקוס
איי טרקס וקייקוס (אנגלית: Turks and Caicos Islands) הם טריטוריה של הממלכה המאוחדת הכוללת שתי קבוצות איים בקריביים. שתי קבוצות האיים מצויות בצפון האוקיינוס האטלנטי, דרום מזרחית לאיי בהאמה, צפונית להאיטי ומזרחית למיאמי שבארצות הברית.
מבחינה גאוגרפית האיים נחשבים לחלק מאיי בהאמה. באיים מצויה איגואנת טרקס וקייקוס המצויה בסכנת הכחדה.
היסטוריה.
הארכיפלג היה מיושב קודם לגילויו על ידי האירופים תחילה בבני ארוואק, ומאוחר יותר בבני קאריב. האירופי הראשון שידוע בוודאות שצפה באי היה מגלה הארצות הספרדי חואן פונסה דה לאון ב-1512. סוחרי עבדים החלו לפשוט על האיים וזמן קצר לאחר גילויים, נכחדה האוכלוסייה המקומית כליל.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 טענו האימפריות הקולוניאליות של בריטניה, צרפת וספרד לבעלות על האיים, אך לא הקימו בהם התיישבות קבע. שודדי ים הפכו את האיים למקום מקלט ובסיס פעילות.
ב-1681 הוקמו באיים יישובי קבע ראשונים, כאשר מתיישבים אנגלים מברמודה הקימו תחנות לאיסוף מלח בחופים הרדודים של האי גרנד טרק. תעשיית המלח הייתה ענף בעל חשיבות באיים עד המאה ה-20, ובתקופה מסוימת הייתה מקור עיקרי של מלח למושבות צפון אמריקה.
התיישבות חקלאית ראשונה הוקמה בשנות השמונים של המאה ה-18, על ידי מתיישבים אנגלים מצפון אמריקה שנותרו נאמנים לכתר הבריטי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית. מתיישבים אלה הביאו לאיים עבדים והחלו לגדל בהם כותנה. מאמץ ההתיישבות כשל לאחר מספר עשורים, והמתיישבים האנגלים נטשו את האיים, אך הותירו בהם חלק מן העבדים.
במאה ה-18 היו האיים, שלא הוגדרו כמושבה בריטית נפרדת אך גם לא כחלק ממושבה אחרת, זירה למאבק בין ברמודה, שמתיישביה הוסיפו להפעיל את תעשיית המלח המשגשגת באיים, לבין המושבה הבריטית באיי בהאמה. במקביל היו האיים יעד להתקפות מצד צרפת. לבסוף קיבלו הברמודים את שלטונם של איי בהאמה בארכיפלג, בין היתר לאחר שתעשיית המלח ירדה מגדולתה כאשר ארצות הברית פיתחה מקורות משלה למלח. ב-1848 זכו האיים למעמד של מושבה נפרדת, וב-1873 נכללו בג'מייקה. האיים נהפכו למושבת כתר כאשר קיבלה ג'מייקה את עצמאותה ב-1962.
בשנות השישים של המאה העשרים ידעו איי טרקס וקייקוס תנופת פיתוח, ונהפכו ליעד תיירותי.
החל בשנות השישים מתחולל מאבק פוליטי לא-אלים בין התומכים בעצמאות מלאה ומיידית לבין התומכים בשימור מעמדם של האיים כמושבה בריטית, לפחות לעת-עתה. לאורך השנים, כמה ממנהיגי הממשל המקומי באי נחשדו בשחיתות ובעבירות נוספות, מה שאילץ את מושל האיים לפזר זמנית את השלטון המקומי ב-1986, ולהורות על ועדת חקירה לבחינת האשמות בשחיתות ב-2008.
אוכלוסין.
מתוך שלושים האיים, רק שמונה מאוכלסים. שליש מהתושבים מתחת לגיל 15, ורק 4% מעל גיל 65. קצב גידול האוכלוסין הוא 3.55% בשנה, כאשר 14.6 מהגרים, ו-25.65 לידות למול 4.57 מיתות לכל 1,000 תושבים מדי שנה. תמותת התינוקות היא 18.66 מיתות לכל 1,000 לידות, ותוחלת החיים הממוצעת היא 73.28 שנים (לגברים: 71.15, לנשים 75.51 שנים). באיים נולדים 3.25 ילדים לכל אישה בממוצע.
מרבית תושבי האיים שחורים. שתי חמישיות בפטיסטים, חמישית מתודיסטים, חמישית אנגליקנים ופחות מ-2% חברי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
כלכלה.
כלכלת האיים מתבססת על התיירות, הדיג, ומיקום של בנקים באי. מרבית מוצרי הצריכה מיובאים. מרבית התיירים מגיעים לאיים מארצות הברית ומקנדה.
בשנת 1996 ביקרו באיים כ-87,000 תיירים ובשנת 1998 מספר זה עלה ל-93,000 תיירים. קצב גידול התוצר הלאומי הוא 4% וכן האינפלציה באיים היא כ-4%.
כוח העבודה של האיים הוא כ-5000 עובדים (1990) כשליש מהם עובדים בעבודה ממשלתית, חמישית בדיג וחקלאות והיתרה בענף התיירות. שיעור האבטלה באיים כ־10%.
הכנסות האיים עומדות על 47 מיליון דולרים אל מול 33.6 מיליון דולר הוצאות.
הגידולים החקלאיים העיקריים של המדינה הם שעועית, קסאווה, ופרי הדר. מקור נוסף ליצוא הם פירות ים. בשנת 1993 ייצאו האיים סרטנים וקונכיות בשווי 4.7 מיליון דולרים, מרביתם לארצות הברית ובריטניה.
האיים מייצרים כ־5 גיגוואט חשמל על ידי שריפת פחם ונפט.
פוליטיקה, ממשל ומשפט.
קוקבורן טאון היא בירת האיים ומושב ממשלת האיים מאז 1776. האיים היו תחת שיפוט ג'מייקה עד שנת 1962 עת קיבלו מעמד של מושבת כתר של בריטניה. בין השנים 1965–1973 מושל בהאמה היה בפועל מושל האיים, ובשנת 1973 מונה לאיים מושל משלהם.
אף שהוסכם כי תינתן לאיים עצמאות בשנת 1982 החלטה זו לא יושמה, והאיים הפכו בפועל לטריטוריה בריטית.
ב-30 באוגוסט 1976 אימצו האיים חוקה (ויום זה נחשב יום חג לאומי). החוקה הושעתה בשנת 1986 ולאחר שינויים נכנסה שוב לתוקף ב-5 במרץ 1988.
המשפט החל באיים הוא המשפט המקובל האנגלי, אולם מספר חוקים אומצו מחוקי ג'מייקה ובהאמה.
השפה הרשמית היא אנגלית וגיל הבחירה הוא 18. הריבון במדינה הוא המלכה אליזבת השנייה והיא מיוצגת באי על ידי מושל. בראש הרשות המבוצעת בפועל עומד השר הראשי. מועצה מבצעת כוללת שלושה חברים רשמיים הנקבעים על ידי ממשלת אנגליה, וחמישה הנבחרים מבין חברי המועצה המחוקקת. לא נערכים בחירות באי לרשות המבצעת. המושל ממונה על ידי הכתר הבריטי, והשר הראשי ממונה על ידי המושל.
בית המחוקקים כולל בית תחתון בלבד בן 19 מושבים ונקרא "המועצה המחוקקת" (Legislative Council), מהם 13 נבחרים על ידי תושבי האי. חברי המועצה המחוקקת נבחרים לארבע שנים.