העיר נס-ציונה זכתה בתחרות "10 הערים והרשויות הירוקות 2011", בשל ניקוד גבוה שצברה בנושאי התייעלות אנרגטית, טיפול בפסולת, צריכת מים, חינוך, גינון, מחזור, עידוד השימוש בתחבורה ציבורית ועוד. האות הירוק הוענק לראש העיר יוסי שבו במסגרת תערוכת "קלינטק 15".
תחבורה.
העיר מעודדת רכיבה על אופניים או הליכה ברגל, ומקדמת במידה רבה את עיקרון ההליכתיות (Walkability). בנוסף, בעיר עוברים מספר כבישים מרכזיים ובהם כביש 412 ו-423.
תחבורה ציבורית.
את נס ציונה משרתים מספר קווי אוטובוס בין עירוניים העוברים ברחוב ויצמן במספר תחנות. בנוסף, שלוש תחנות רכבת משרתות את תושבי העיר, מצפון תחנת ראשון לציון "הראשונים" הממוקמת שני קילומטר צפונית למרכז העיר. מדרום, תחנת הרכבת ברחובות הממוקמת 2.5 קילומטר דרומית למרכז העיר וממזרח תחנת הרכבת בבאר יעקב הממוקמת 3.5 קילומטר מזרחית למרכז העיר.
בתוך העיר עוברים קו 1, 4 ו-13. בשנת 2019 הצטרפה נס ציונה לפרויקט מהיר לעיר ולאחר סדרת מפגשים עם התושבים נקבעה מפת תחבורה ציבורית עירונית חדשה בתוך נס ציונה. עם זאת, נכון לתחילת 2022 היא טרם זכתה לאישור משרד התחבורה.
מבנה העיר.
הרחוב הראשי בעיר הוא רחוב ויצמן, המהווה חלק מכביש 412 ובו נמצאים הקניותר והתחנה המרכזית של העיר. מקביל לו ומערבה ממנו נמצא רחוב תל אביב ובו מבנים עתיקים מתחילת ההתיישבות. רחוב תל אביב נקרא על שם ספרו של הרצל אלטנוילנד מספר שנים לפני שאחוזת בית שינתה את שמה לתל אביב.
שכונות.
שכונותיה של נס ציונה כוללות יישובים לשעבר שצורפו לעיר:
סמל העיר.
סמלה המקורי של העיר עוצב בראשית שנות ה-50 על ידי מועצת העיר השנייה בראשותו של אליהו מירון:
הכיתוב "נס ציונה – עיר עם לב של מושבה" הוסף בשנת 1993 עם כניסתו של יוסי שבו לתפקיד ראש העיר.
בשנת 2014 הציגה העירייה סמליל אשר משמר בפינתו הימנית-העליונה את סמל העיר המקורי. הסמליל נועד להדגיש ערכים עליהם מושתתת העיר נס ציונה: קהילה ומשפחה, שמירה על איכות סביבה והיותה מרכז לקידום טכנולוגיה וחדשנות (בדגש על היי-טק). הסמליל עוצב על ידי חני עבודי, על בסיס סמל חגיגות 130 שנה להיווסדותה של העיר ותוך שימור הסמל המקורי נועד להדגיש את עברה ועתידה של העיר.
ערים תאומות.
לנס ציונה ישנן מספר ערים תאומות ברחבי העולם:
יום הדין האחרון
פונטנה די טרווי
פאלודה
פַאלוּדֶה או פאלוּדַה (فالوده‎) נגזר מהפועל הפרסי פּאלודן (paloodan, پالودن) שפירושו לעדן. הגיית שם המשקה ב-פ' רפוייה מקורה בהיגוי הערבי של המילה שהופיע לאחר הכיבוש הערבי של איראן (הערבית התקנית חסרה את הפונמה פ'-דגושה).
המשקה בעל מרקם סורבה מוגש בקיץ ופופולרי בצפון הודו, פקיסטן ואיראן. נחשב לאחד מהקינוחים הקפואים הראשונים בהיסטוריה, ויש עדויות לקיומו כבר בשנת 400 לפני הספירה.
הפאלודה מבוסס על מים, גרגירי בזיליקום, רוזטה, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון במתכון האיראני מוספות גם איטריות אורז ופיסטוקים ולעיתים גם גלידה איראנית מסורתית. לאחר ערבוב החומרים, מצונן המשקה ואגב כך מעורבב עד אשר מתקבל המרקם האופייני, לעיתים נהוג להכין פאלודה איראני גם עם שבבי תפוחים.
בעבר הוכן על ידי רוכלים במרכזי הערים בכלי מתכת מיוחד בעל דופן כפולה ומעטה חיצוני מבודד כאשר בתווך (מחוץ לתא הפנימי) נדחס קרח שמצנן את המשקה עד לקבלת המרקם הרצוי. כיום הכנת הפאלודה מתבצעת על ידי מכונת ערבוב והקפאה חשמלית. בישראל נמכר הפאלודה בדרום תל אביב ובמקומות בהם קיימת קהילת יוצאי איראן. לפי המסורת של קהילת יוצאי איראן, היה נהוג לשתות פאלודה בסגנון תפוחים, לאחר צום יום הכיפורים.
פרווטי
אבי מטוס
אבי מטוס הוא זמר, מלחין ונגן מפוחית ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד כאברהם מטוסיאן וגדל באילת. נגן מפוחית וגיטרה ומעריץ של מוזיקת רגאיי. ב-1986 הוציא מטוס את תקליט הרגאיי העברי הראשון, "לוקח את היום לאט", בהפקה מוזיקלית של יוסי פיין. שיר הנושא של האלבום, "לוקח את היום לאט", הצליח מאוד במצעדי הפזמונים, כמו גם "הקצב משתנה" שהפך ללהיט רדיו גדול.
מטוס גם ניגן במפוחית באלבום טיפ טיפה של אהוד בנאי.
מאז (2012) מתגורר מטוס בקמבודיה שם הוא מגדל עצי גומי.
לוקח את היום לאט.
שירי האלבום נכתבו על ידי מטוס ודן מינסטר. חלק הארי של האלבום הוקלט באולפני "TMC" ו-"טרמינל 24" בלונדון תחת הפקתו המוזיקלית של דניס בוואל. את חלקו האחר של האלבום הפיק יוסי פיין בתל אביב.
מלבד שיר הנושא בלטו באלבום זה גם השירים "הקצב משתנה", "כל היום הסתובבתי" ו"רצינו קצת לעוף", שזכו להשמעות רבות והצליחו במצעדי הפזמונים. למרות זאת, האלבום לא זכה להצלחה רבה במכירות.
ב-1996 הוציאה מחדש חברת NMC את האלבום בפורמט של דיסק וכללה בו רצועת בונוס.
שירי האלבום:
פלודה
מקינטוש (פירושונים)
ואן (נפה)
נפת ואן (טורקית: Van ili, כורדית: Wan, ארמנית: Վան) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ואן והיא נחלקת ל-12 יחידות אדמיניסטרטיביות. שמו של האזור בא ככל הנראה מהמילה ביאינילי (Biainili) שהיה שמה של ממלכת אוררטו באוררטית. אוכלוסיית הנפה מונה 988,260 תושבים (2005), ומורכבת מכורדים וטורקים, וכן מעט קירגיזים וארמנים. ואן ידועה, בין היתר, בגזע חתולים ייחודי (בעל פרוות גוף לבנה וזנב וראש בצבע אחר) שמקורו באזור והמכונה ואן טורקי (Van kedesi).
גאוגרפיה.
שטחה של הנפה הוא 19,069 קמ"ר והיא גובלת באיראן ממזרח, בנפת האקארי ונפת שירנק מדרום, בנפת ביטליס ונפת סיאירט ממערב ובנפת אארי מצפון. במערבה של הנפה שוכנת ימת ואן בגובה של 1,719 מטרים מעל פני הים. הימה מוקפת בהרים שגובהם הממוצע 2,500 עד 3,000 מטרים (עם פסגות המגיעות לגובה של מעל 3,500 מטרים)והתופסים כמחצית משטח הנפה. במזרחה ודרומה של הנפה משתרעת רמה שגובהה נע בין 2,200 ל-2,400 מטרים. הרמה מנוקזת בעיקר על ידי מספר נחלים הזורמים מערבה אל הימה. שיפוליה המזרחיים של הנפה מנוקזים על ידי יובלים של האראקס אל הים הכספי ועל ידי הנהר הזב הגדול הנשפך בסופו של דבר אל החידקל.
היסטוריה.
בתחילת האלף הראשון לפנה"ס שכנה נפת ואן במרכזה של ממלכת אוררטו, ובירת הממלכה, טושפה, נצבה במקום בו ממוקמת כיום העיר ואן. האזור נכבש בידי מדי במאה השביעית לפנה"ס ועל ידי האימפריה הפרסית במאה השישית לפנה"ס. אלכסנדר מוקדון כבש את האזור בשנת 331 לפנה"ס, ועם מותו עברה השליטה בו לידי בית סלאוקוס. לקראת סוף האלף הראשון לפנה"ס היה האזור למרכז הממלכה הארמנית של המלך טיגראן (טיגראנס), אשר יסד את העיר טיגראנאקרט במאה ה-1 לפנה"ס. הפרתים היו השליטים הבאים של האזור, ואחריהם הגיעו הרומאים. במאה ה-4 לספירה היה האזור לחלק מהאימפריה הסאסאנית. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר (מ-628 עד 640), ושבה לשלוט בו במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן. האזור המשיך להחליף ידיים - סלג'וקים (1054), איובים (1207), מונגולים (1240), וכן קרה קויונלו ושוב מונגולים בני שושלת טימור (המאה ה-14 לספירה). במאות ה-15 וה-16 ניצב האזור במרכז מאבק שליטה עיקש בין האימפריה הספווית האיראנית לבין העות'מאנים, שהשתלטו עליו באופן סופי בשנת 1548.
במלחמת העולם הראשונה היה האזור לזירת קרב בין צבאות רוסיה והאימפריה העות'מאנית. העיר ואן נכבשה על ידי הרוסים פעמיים במשך שנת 1915, לראשונה בחודש מאי ולאחר מכן בחודש אוגוסט. תושביה הארמנים של העיר סבלו אבדות כבדות בהגנת העיר לצד הרוסים, אך מוסכם כיום כי אלה ששרדו הצליחו להימלט להרים ונמלטו ממעשי טבח. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 החל הצבא הרוסי לסגת מהאזור, וזה שב לשליטה עות'מאנית באפריל 1918. הסכם סוור מ-10 באוגוסט 1920 העניק את השליטה באזור לארמניה, אך כוחותיו של מוסטפא כמאל כבשו אותו והוא היה לחלק מטורקיה מכוח הסכם לוזאן מ-1923.
אסונות.
רעידת האדמה ב-2011.
ב-23 באוקטובר 2011 הכתה רעידת אדמה במזרח טורקיה, בעוצמה של 7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
הרעידה הורגשה בעיקר באזור נפת ואן.
המוקד נמדד בעומק 16 ק"מ בעיירה טבנלי הנמצאת במזרח הנפה.
בעיר ארקיס, קרסו בניינים ומערכות הטלפונים והחשמל קרסו לחלוטין, מכך הושפעו גם ואן והערים הסמוכות, שגם בהן קרסו בניינים רבים. בעקבות פגיעה משמעותית בשדה התעופה של ואן, שהוא שדה תעופה מרכזי במזרח המדינה, הופנו טיסות לנחיתה בשדות אחרים.
מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 600 בני אדם ויותר מ-4,000 פצועים.
מפולת שלגים ב-2020.
בפברואר ב-2020 התרחשה מפולת שלגים במחוז באהצ'סאראי , בה נקברו עשרות נעדרים וכן מחלציהם.
נגרות
נגרות היא מקצוע עיבוד עץ ומוצריו לכדי מוצרים לתועלת האדם: רהיטים, כלים, פיגומים, בתים וכדומה. העבודות נעשות בעזרת כלי עבודה כמו פטיש, מסור, אזמל ומקצועה. אדם העוסק בנגרות נקרא נגר.
נגרות בתקופת ימי הביניים ותקופת הרנסאנס הייתה מקצוע נבחר בעל חשיבות רבה שדרש כוח גופני וידיים חזקות ומפותחות לחיתוך העץ ולעיבודו. כיום מבוצעות רוב המלאכות בנגריה על ידי מכונות חשמליות, והעיסוק בנגרות מסורתית עבר להיות נחלת האמנים והחובבים.
בוב מרלי
קור (תחושה)
קור היא תחושה אותה חשים בני אדם או בעלי חיים כאשר הם שוהים באזור שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, או בעת שהם נוגעים בחפץ שהטמפרטורה שלו נמוכה יחסית. תחושת קור קלה אצל האדם הממוצע מתחילה בטמפרטורה של 20-17 מעלות צלזיוס, והיא הולכת וגוברת ככל שהטמפרטורה נמוכה יותר. קור אינו גודל פיזיקלי, אלא תחושה הנובעת מפליטה מוגברת של חום מגוף האדם.