חידושים ופירושים שנאמרו על ידו לתלמידו ואחיינו, הרב פייבוש פרנקל, הועלו על הכתב על ידי זה האחרון בשם "פאר הלכה". כתיבת ספר זה הייתה בשנת תקס"ב, כמופיע בשער הספר. חידושיו בענייני חנוכה שבספר זה הודפסו בכתב העת מוריה.
על פי דברי חתנו בקונטרס "שירי הבחינה", בספר שבט מוסר נדפס קטע (שתוכנו בגנות הגאווה) שנכתב על ידי הרב מייא. כך גם יש בספר זה מליצה שנכתבה על ידו.
אישיותו ומעמדו.
חתנו, הרב מרדכי לוונשטם, ששימש אותו כ-30 שנה, מתאר אותו בהספד שכתב עליו בקונטרס "מספד מר" (ברסלאו, תקצ"ג) "כי כל עסקיו וענייניו בלתי לה' לבדו המה". הרב לוונשטם מציין גם את כך שהעמיד הרבה תלמידים. כמו כן הוא מתאר אותו כמתמיד גדול, מכניס אורחים ובעל צדקה, הן בימי עושרו והן בתקופת עוניו. הרב לוונשטם מספר שם עוד על פרישותו וסגפנותו המפורסמות בסביבתו. בתקופה מסוימת, כאשר רצה רבי עקיבא איגר לעזוב את הרבנות ונקלע לקשיי פרנסה ומחסור בביתו, נחלץ עם אחיו לתת קצבה שבועית לפרנסת ביתו של רבי עקיבא איגר. היכרותו עם בני משפחה זו הייתה כבר מימי ילדותו, בהם שהה בעיר ברסלאו.
היה מקורב לרב צבי הירש בושקא, אב"ד המבורג, ומוערך על ידי רבני דורו (בהם הרב יחזקאל לנדא), כמופיע בהסכמותיהם על הטור חלק יורה דעה שהודפס בשנת תקנ"ד. הוא מופיע אף כמסכים בספרו של הרב חיים (בנו של הרב אריה ליב) מברסלאו, "דרך חיים" (על שמות נרדפים). במכתב מרבי עקיבא איגר הוא מתאר אותו ואת אחיו "היקרים יראי ה'".
הרב מייא היה דרשן בעירו.
בנוסף לכתיבתו התורנית, היה גם משורר. חלק משיריו הודפסו בחייו בהקדמות של ספרים שיצאו תחת בית הדפוס המשפחתי או במקומות אחרים, וחלק נותרו בכתב יד. לאחר פטירתו הודפסו כל שיריו בסוף "שירי הבחינה" של חתנו, שאף הוא היה משורר.
תלמידיו.
על פי דברי חתנו, הרב לוונשטם, רבים נמנו כתלמידיו. הידוע בין תלמידיו:
יוסף מייא
הרב יוסף מייא (ה' בטבת ה'תקכ"ה, – ד' בכסלו ה'תקע"א, ) היה רב ואב בית דין ובעל בית דפוס. ממחברי ה"חידושי הגהות" על ארבעה טורים.
קורות חיים.
נולד בברסלאו לרב יחיאל מיכל, מוכר ספרים בברסלאו ובעל בית הדפוס בדיהרנפורט (נפטר בי"ד בטבת תקנ"ה, ), ולרעכיל מינא, בתו של הרב זנוויל כץ (נפטרה בי' באב תק"פ, ).
נשא את שרל (שרה), בתו של הרב ישעיה פיק ברלין, אב"ד ברסלאו. הרב יוסף מזכיר את חותנו בחיבורו כמה פעמים. אשתו נפטרה בי"ח בשבט תקע"ה ().
בית הדפוס.
בשנת תקמ"ג החל אביו הרב מיכל לרכז את פעילותו במחלקה המסחרית שלו בברסלאו והשגחת בית הדפוס עברה לידי שלושת בניו - הוא ואחיו. לאחר פטירת האב, בשנת תקנ"ה, המשיכה אלמנתו רעכיל את הפעלת בית הדפוס יחד עם שלושת בניה. בשנת תקס"ו, עזבו אחיו הרב מיכאל שמעון והרב אהרן את הדפוס, והדפוס נותר בבעלותו לבד. שני חתניו של מיכאל שמעון נטלו חלק בהפעלת הדפוס יחד עם חותנם ולאחר פטירתו, תחת בעלותה של אלמנתו שרל. בית הדפוס המשיך לפעול עוד במשך כמה שנים תחת בעלותם של חתניו, עד שנסגר בעקבות מצב כלכלי קשה אליו נקלעו.
פטירתו.
נפטר בברסלאו בד' בכסלו תקע"א (). למחרת נערך עליו הספד גדול בבית הכנסת של העיר, כשאחיו הבכור, הרב מיכאל שמעון נושא את ההספד, בו הוא מתאר אותו כמתמיד גדול ומציין את פעילותו המרובה בחייו הקצרים. לאחר מכן נקבר בבית הקברות שבעיר.
על מצבתו של הרב יוסף מייא נכתב:
חיבוריו וכתביו.
כתב יחד עם אחיו הבכור הרב מיכאל שמעון חיבור בשם "חידושי הגהות" (בחלק מהמהדורות נקרא "חידושי מהרל"ח והגהות") על הספר ארבעה טורים. החיבור הודפס בעילום שם המחברים במהדורת הספר ארבעה טורים שהודפסה בבית הדפוס של אביו ובווינה בין השנים תק"ן-תקנ"ו (1796-1790). החיבור מודפס עד היום בכל מהדורותיו של הספר ארבעה טורים, בצדי העמוד.
הרב מייא כתב גם הערות וציונים לספר שאילתות דרב אחא שהוהדר בדפוסו של אביו בשנת תקמ"ו.
אישיותו ומעמדו.
מדברי המהדירים של השולחן ערוך "מגיני ארץ" ושל התלמוד בבלי שנדפס בבית הדפוס שברשותו נראה כי היה מוערך על ידי בני דורו, כמופיע בהקדמותיהם. בשו"ת רבי עקיבא איגר ישנה תשובה המופנית אליו, שם מציין רבי עקיבא איגר את הידידות ביניהם בפתיחה ובחתימה. כך גם באגרות רבי עקיבא איגר הוא מציינו כך בתוך מכתב. בהסכמה שנתן לו רבי עקיבא איגר לשמירת זכויות היוצר שלו כמדפיס, מוזכר כי רבי עקיבא איגר התאכסן בביתו, שם הוא מתארו: "ידידי ורב חביבי מחו' כבוד הרב הגדול חריף ובקי הצדיק מו"ה יוסף מייא נ"י ... מלאתי רצון גברא רבא כבוד הרב מוהרר"י...". במקום אחר הוא מתאר אותו ואת אחיו "היקרים יראי ה'".
משנת תקנ"ט (1799) ועד לפטירתו בשנת תקע"א (1811) כיהן כרב ואב בית דין בעירו ברסלאו.
הרב מייא היה אמיד ובעל מעמד כלכלי גבוה בקהילתו. על פי דברי אחיו, הרב מיכאל שמעון, בהספדו עליו, למד עם בחורים והחזיק אותם על חשבונו. בתקופה מסוימת, כאשר רצה רבי עקיבא איגר לעזוב את הרבנות ונקלע לקשיי פרנסה ומחסור בביתו, נחלץ עם אחיו לתת קצבה שבועית לפרנסת ביתו של רבי עקיבא איגר. היכרותו עם בני משפחה זו הייתה כבר מימי ילדותו, בהם שהה בעיר ברסלאו.
מנהרת החידקל
מנהרת החידקל (בטורקית: Dicle Tüneli וגם Bırkleyn Mağaraları) הוא כינויה של מערה הנמצאת כ-90 ק"מ לערך מצפון לדיארבקיר בטורקיה, שדרכה זורם יובלו של החידקל ברקילין (Birkleyn Çay). זהו אתר גאוגרפי וארכאולוגי.
אורכה של המערה הוא 750–800 מטר לערך ורוחבה הוא 100–150 מטר. במשך תקופה ארוכה נחשבה המנהרה כמקור המים העיקרי של החידקל במוצאו, כך האמינו מלכי אשור אשר גילו את המנהרה. בפועל, המקור הראשי הוא המעין הנמצא ליד העיר בינגל, לא רחוק ממנהרת החידקל. ליד המנהרה ישנם שלושה תבליטי סלע מתקופת אשור התיכונה והתקופה הנאו-אשורית, וחמש כתובות. המערה היא חלק ממקבץ של חמש מערות.
תבליט הסלע השמור ביותר הוא של המלך האשורי תגלת-פלאסר הראשון (1115–– 1076 לפנה"ס) מתקופת אשור התיכונה וכן שלמנאסר השלישי (858–824 לפנה"ס) מהתקופה הנאו-אשורית. תבליטי הסלע נחרתו אל תוך קיר מנהרת החידקל. הכתובת של שלמנאסר השלישי שנעשתה ב-825 לפנה"ס באה לידי ביטוי ברצועות דלתות הברונזה של שערי בלאוואת, שמוצגים במוזיאון הבריטי. הגילוי של המקום על ידו היה מאוד חשוב, כי לפני כן הנהר נחשב לאלוהי. מעל המנהרה נמצאת קשת סלע טבעית המחוברת למנהרה על ידי גרם מדרגות שבנו האוררטים. מעל היציאה של המנהרה נמצאות מערות נוספות, בגדולה שבהן, נמצא תבליט נוסף עם כתובת של שלמנאסר השלישי במצב שימור גרוע.
קיומן של הכתובות האלה ידוע מאז 1862. מחקר על הכתובת נעשה ב-1898/99 על ידי C. Lehmann-Haupt ו-W. Belck. המחקר נעשה על הכתובת עצמן, ללא התייחסות להקשר הארכאולוגי של אתרים בסביבה. במשך הזמן נעשו מספר ביקורים מדעיים באתר, אבל גם הם לא עסקו בסביבה. בשנת 2004 יזמה אוניברסיטת מינכן מחקר של הכתובות בהקשר הסביבתי.
בינתענת
בינתענת הייתה בתו הראשונה של המלך המצרי רעמסס השני, לאחר מכן הפכה לאשתו וקיבלה את התואר "אישה ראשית".
משפחתה.
בינתענת נולדה כנראה בתקופת מלכותו של סבה סתי הראשון. אמה הייתה איסטנופרט, אחת משתי נשותיו הבולטות של רעמסס (השנייה הייתה נפרטרי). שמה הוא שמי ומשמעותו הוא "בתה של ענת", המתייחס לאלת המלחמה הכנענית. היו לה לפחות שלושה אחים: הנסיך רעמסס , שהיה יורש העצר של אביו, חאמוואסט ומרנפתח שמלך אחרי רעמסס השני. בנוסף הייתה לה אחות ששמה היה איסטנופרט, כשם אמה.
לבינתענת נולדה בת שהופיעה על גבי ציורי קיר בקברה בעמק המלכות.שם בתה לא ידוע. אבל לפי ג'ויס טילדסלי אגיפטולוגית בריטית, ייתכן ושמה היה כשם אמה והיא נישאה לדודה מרנפתח. לפי טילדסלי, על גבי פסל של מרנפתח בלוקסור מופיעה כתובת: "האישה המלכותית הגדולה בינתענת". לא סביר שהוא נישא לאחותו כי באותו מועד שניהם היו מעל גיל שישים. אפשרות אחרת היא שבינתענת האם השתמשה בתואר זה לו הייתה זכאית בעקבות נישואיה לרעמסס השני.
חייה.
בינתענת מופיעה בסצנה על הפילון בלוקסור, המתוארך לשנה השלישית למלכותו של רעמסס השני. על פי הכתובת היא מופיעה ראשונה בתהלוכת הנסיכות, ונאמר שם שהיא בתו של רעמסס השני. לאחריה בתהלוכה מופיעה מריתאמן (Meritamen) בתה של נפרטרי. בינתענת מופיעה פעמיים כנסיכה באבו סימבל, ביחד עם נבטוואי , (אולי בת נוספת של נפרטרי), היא מופיעה בחזית הגדולה של המקדש. באחד העמודים בתוך המקדש היא נראית מעלה מנחת פרחים לאלת הנילוס אנוקט.
בינתענת הפכה לאישה ראשית של רעמסס השני במהלך השנה ה-25 למלכותו. בתקופת מלכותה היא נשאה תארים רבים: "הראשית הגדולה", "גבירת שתי הארצות", "אשתו של המלך הגדול", "גבירת מצרים העליונה ומצרים התחתונה", "בת המלך" ולבסוף גם נשאה את התואר "אחות המלך".
כאשתו הגדולה של המלך, היא הופיעה על מספר פסלים של המלך רעמסס השני. היא מתוארת על גבי פסל מסיני (BM 697), על גבי שני פסלים ענקיים עשויים מאבן חול שנמצאו בטאניס, אבל נראה שמקורם הוא בפר-רעמסס, הבירה החדשה שבנה רעמסס. על גבי פסל מהשער הדרומי של מתחם האל פתח בממפיס. היא מופיעה ביחד עם אחותה מריתאמן על גבי פסל מתקופת הממלכה התיכונה שנלקח מהרקליאופוליס מגנה ושמן הוסף על גביו. עם אחות אביה הנוטמירה (Henutmire) שתיהן בתפקיד נשות המלך הגדולות, היא מופיעה על גבי פסל מהרמופוליס . בינתענת הופיעה על גבי פסלו של אביה לפחות שלוש פעמים בכרנך ולוקסור. בנוסף היא הופיעה על גבי פסלים מוואדי א-סבואה בנוביה.