נשק חשוב בידי הלוחם הרגלי המוסלמי (וכל לוחם אחר במזרח התיכון) הייתה החנית או הרומח, נשק שנועד ללחימה פנים אל-פנים או להטלה בטרם הגיע השלב האחרון בלחימה שדרש ואפשר שימוש בחרב. אורך הרומח נע בין 6 ל-7 מטרים. ראשי החנית שבידי לוחמים מוסלמים היו בעלי להב ארוך ואפשרו התקפה בתנועות חיתוך מצד לצד, תנועות דקירה והטלה. סוג אחר של חניתות הידוע בשם "חרבה" שימש בעיקר לצרכים טקסיים כסמל לסמכות השלטון.
קשתות.
יחידות קשתים ושימוש בקשת על ידי יחידות שונות נחשב לעמוד תווך בצבאות ערביים - בניגוד לצבאות אירופאים של התקופה בהם נחשב השימוש בחץ וקשת לעיסוק השמור למעמדות נחותים שלא היו מורשים להשתמש בחרב או חנית. הצבאות המוסלמיים השתמשו בגרסאות שונות של קשת מורכבת, הקשת הערבית שהייתה קטנה יחסית והקשת הפרסית שהייתה כבדה ויעילה יותר, ראש החץ נוצק מברזל ובקצה השני של הקשת הותקנו נוצות לייצוב המעוף. התיאורים האומנותיים המועטים ששרדו מציגים פרשים וחיילים רגלים המשתמשים בקשתות מורכבות הדומות בצורתן לקשת הססאסנית המתעקלת בחדות בקצה ויוצרת כמעיין S כפולה - צורה שאפיינה קשתות של צבאות מוסלמיים במשך מאות שנים, שהיו בעלי טווח יעיל של 180–240 מטר. אשפת החצים הייתה עשוי מעור או עץ והחצים הונחו בה כשראש החץ פונה מטה. בתקופת הח'ליפות היו רוב הקשתים חיילים רגלים אך עם כניסת הלוחמים הטורקים לשורות הצבאות המוסלמיים התהפכה המגמה וקשתים רכובים הפכו ליחידות המרכזיות בצבאות אלו.
הצבאות המוסלמיים הראשונים.
בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם - עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" - השהאדה. הצבאות המוסלמיים הראשונים, תחילה תחת פיקודו של הנביא מוחמד ולאחר מכן בהנהגת ממשיכי דרכו, ועד לצבאות השושלת העבאסית התפתחו באופן מהיר ורציף מצבאות לא-סדירים בעלי כלי נשק ותורת לחימה פרימיטיבית, לצבאות מצוידים ומאומנים היטב. הצבאות הראשונים לחמו ככל הנראה במבנים צפופים על מנת לתת הרגשת ביטחון ללוחמים המוסלמים שסבלו מנחיתות מספרית, מבנים אלו הושפעו ככל הנראה ממבנים ביזנטיים, דרשו מיומנות גבוהה ובהיעדר משמעת צבאית גבו קורבנות רבים. חיילים רגלים השתמשו בחרבות קצרות יחסית וגם בקשתות. סוסים היו כלי מלחמה יקר ערך, הפרשים עלו על הסוסים רק לפני הקרב ושימשו ככוח שמטרתו ניצול הצלחה כנגד כוחות אויב שאיבדו את אחידות המבנה או במנוסה. עם הפריצה של הצבאות המוסלמיים שימשו גמלים להסעת חיילים רגלים אל שדה הקרב כך יכלו צבאות מוסלמים להתגבר על נחיתות מספרית ולהכות באויב בתנאים ומקומות נוחים למוסלמים ותוך שימוש בטקטיקות הפתעה.
עד לקרב הירמוך הקפידו המוסלמים להשיג עליונות מספרית בקרבות מכריעים. שלוש יחידות הפשיטה הקטנות יחסית, שתקפו את עבר הירדן וסוריה ומנו לא יותר מ-7,000 לוחמים כל אחת, התאחדו לצבא אחד ובו כ-15,000 לוחמים, שלחם בשנת 634 בקרב אג'נדיין בצבא הביזנטי, שגודלו נאמד בכ-10,000 לוחמים. בקרב הירמוך נאספו יחידות אסלאמיות-ערביות מכל קצות הלבנט והמזרח הקרוב, ובהן גדוד הפרשים תחת פיקודו הישיר של ח'אלד בן אל-וליד, ובו כ-3,000 לוחמים בסך הכול. בגיוס כללי הצליח הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב להעמיד מול הצבא הביזנטי צבא אסלאמי שגודלו נאמד ב-25,000 חיילים, כולל יחידות פרשים.
טקטיקה וחימוש.
הפרשים הערבים השתמשו תחילה בגמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת. עם התפתחות העימותים והתעצמותם החל שימוש בסוסי מלחמה, שליוו את הגמלים ונכנסו לפעולה רק בשדה הקרב ממש, מאחר שהגמלים הצטיינו יותר כבהמות משא ולא היו אמינים בקרב. טקטיקות הקרב של הצבא הערבי כללו התקפות פתע והתשה של היריב, תוך מאמץ להימנע מאבדות עד כדי נסיגה והימנעות מקרב, אם היה חשש כי כוחו של האויב עדיף.
טקטיקות הלחימה היו לעיתים הגנתיות, וחיל הרגלים, לעיתים חמוש בשריון כבד, שימש העוגן ומרכז הכובד של קו החזית, כאשר יחידותיו משתמשות במכשולים טבעיים כמשענת. החיילים עמדו בשורות והתקדמו לכיוון היריב באותו מבנה, תוך שיחידות שונות מחליפות עמדות מול פני היריב על מנת לשמר כוחות. יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים. יחידות הפרשים, שהיו בדרך כלל קטנות בסדרי הכוחות מיחידות הרגלים, שימשו לעתודה ניידת ולמהלכי איגוף. הפרשים פעלו מהאגפים או דרך המרכז של חזית המוסלמים ותקפו לאחר שחיל הרגלים והקשתים הצליחו לערער את קווי האויב או לשבור את מומנטום ההתקפה שלו.
יחידות פשיטה קלות.
אחד ממושגי היסוד הצבאיים המאפיינים את פריצת צבאות האסלאם הוא הראזי המציין את הלוחמים אשר נטלו חלק בראזייה, ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים, תחילה על ידי שבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות. לאחר מכן הוצמד השם לטקטיקה של צבאות מוסלמים ולאחר מכן צבאות של האימפריה העות'מאנית - יחידות פשיטה מהירות שהתקיפו בעומק קווי האויב במטרה ליצור בלבול וכאוס ובמקביל לאסוף ביזה, ובעיקר מוצרי מזון, על מנת לקיים את הצבא המוסלמי ולמנוע אספקה מהאויב. לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות. בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות. השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו. ובהמשך הואדר ביטוי זה והפך לתואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה. במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים.
צבאות מוסלמיים בימי הביניים המוקדמים.
חיל הרגלים היה עמוד השדרה בצבאות הח'ליפות של בית אומיה ולאחר מכן בצבא הח'ליפות של השושלת העבאסית, כאשר נלחמו רובם ללא שריון של ממש, למעט החיילים בשורות הקדמיות למול פני האויב. ניתוח שנעשה על פי מקורות בני התקופה מעלה כי פציעות ברגליים מוזכרות באופן קבוע ובמספר אזכורים הגדול ולצידם אזכורים תכופים של תיאור פציעות מחיצים בפנים, בעוד שפציעות באזור הידיים והכתפיים מוזכרות לעיתים רחוקות יותר.
לאורך תקופת השלטון של בני אומיה היה חיל הפרשים מחולק באופן סכמתי לשני סוגים עיקריים - חיל פרשים כבד, כלומר עוטה שריון, שעיקר תפקידו בשדה הקרב היה כיחידות מחץ, וחיל פרשים קל, כלומר ללא שריון, שעיקר תפקידו היה כעתודה שנועדה להשמדת כוחות אויב שאיבדו את אחידות המבנה או שנמצאו על סף שבירה. עם תום תקופת חליפות בית אומיה והמעבר לשלטון בית עבאס השתנה גם הרכב היחידות הצבאיות ועתה הם כללו חיל פרשים כבד שתפקידו בשדה הקרב היה לתקוף את קווי האויב כשהם יוצאים אל קו החזית מתוך מבנה מגן של חיל רגלים כבד ושורות חיפוי של קשתים ששימשו גם להדוף התקפות של חיל פרשים של האויב. במקרה בו הצליח האויב לפרוץ את קווי ההגנה של חיילי הח'ליפות ירדו הפרשים מסוסיהם ולקחו חלק במאמץ להדוף את האויב כשהם נלחמים כחיל-רגלים כבד חמוש ברומח או בחניתות.
ע'למאן.
הע'למאן או גולמאן, (מופיע במחקר האקדמי Ghulām) הוא שם שניתן למעמד לוחמים מיוחד בתוך הצבא המוסלמי של הח'ליפות. הם היו לוחמים מקצועיים ביחידות עילית שזכו לאימון ומעמד ייחודי בצבאות המוסלמיים, לוחמים אלו ידועים גם בשם ממלוכים. מקורם של הע'למאן מאזורים בצפון הים השחור (שבטים טורקיים קיפצ'אקים ואחרים), הקווקז (בעיקר גאורגים וצ'רקסים) וממרכז אסיה - אליהם הצטרפו (בשלב מאוחר יותר) גם עריקים מונגולים, כורדים ואף יוונים ואירופאים אחרים, הם החלו את הקריירה הצבאית שלהם כילדים חטופים שהמשותף לכולם היה הרקע הלא מוסלמי שלהם ומעמדם הנמוך כעבדים קנויים.
הנאמנות המוחלטת לח'ליף שקנה אותם הקנתה לממלוכים יתרון נוסף על פני חיילים מוסלמיים מקומיים שנטו פעמים רבות לנאמנויות שבטיות ואחרות על חשבון הנאמנות לשלטונו של הח'ליף. היותם של החיילים הממלוכים זרים מהמעמד הנמוך ביותר האפשרי הגבירה את תלותם ונאמנותם הבלעדית לשליט, והפחיתה את נכונותם ליטול חלק בקנוניות נגדו. גורמים אלה ביססו את מעמדם של הממלוכים כנכס צבאי מהמדרגה הראשונה. והיוו את עוגן שלטונו כנגד קנוניות חצר מצד ערבים ופרסים. הממלוכים הראשונים גויסו עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מעתצם. הכנסת הע'למאן לצבא עוררה התנגדות קשה מקרב החיילים הערביים הסדירים. ב-836 פרצו מהומות בבגדאד וכתוצאה מכך הועברה הבירה ועמה המשמר הע'למאני לסאמרא, ושם היא נשארה עד שנת 892, עת הוחזרה לבגדאד בידי אל-מעתמד. הח'ליפים העבאסיים המשיכו לשמור על קיומן של יחידות ממלוכיות ורכשו בשבילן עבדים, לרוב ממוצא לא מוסלמי, בעיקר מהערבה האסייתית, אך גם ממזרח אירופה מאתיופיה מהמגרב ומהקווקז. המונח "ממלוכים" הפך לנפוץ רק בתקופה הסלג'וקית. עם הזמן עלה כוחם של האליטות הלוחמות, הע'למאן צברו כוח פוליטי רב ולבסוף אף העזו להתמרד כנגד הח'ליפות ולתפוס את הכוח מאחרי הקלעים.
הצי המוסלמי.