בשנת 1982 נבחר ברוקס לבית הנבחרים של אלבמה ואחר כך נבחר מחדש בשנים 1983, 1986 ו-1990. במהלך כהונתו בבית המחוקקים המדינתי היה יו"ר הסיעה הרפובליקנית שלוש פעמים. ב-1991 מונה ברוקס לתובע במחוז מדיסון, וכעבור שנה התמודד לתפקיד התובע המחוזי, אך הפסיד לדמוקרט טים מורגן. אף רפובליקני לא נבחר לתפקיד זה מאז תקופת השיקום. בשנים 1995–1996 מונה ברוקס לעוזרו של התובע הכללי באלבמה ג'ף סשנס. בין השנים 1996–2002 היה עוזר מיוחד לתובע הכללי ביל פריור. ב-1996, ברוקס התמודד על למועצת מחוז מדיסון והדיח עמית רפובליקני שכיהן במועצה זה 8 שנים. הוא נבחר שוב לנציבות בשנים 2000, 2004 ו-2008. ב-2006 התמודד ללא הצלחה למועמדות הרפובליקנית לסגן מושל אלבמה, אך הפסיד לג'ורג' וולאס ג'וניור, בנו היחיד של ג'ורג' וולאס.
ביוני 2010 זכה ברוקס במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי של אלבמה עם 51% מהקולות, אחרי שהביס את נציג המחוז הרפובליקני המכהן פארקר גריפית' ואת הפעיל השמרני לס פיליפ. בבחירות הכלליות גבר על המועמד הדמוקרטי סטיב ראבי ונבחר לראשונה אל הקונגרס של ארצות הברית. ב-2012 דורג ברוקס בידי כתב העת "National Journal" כחבר בית הנבחרים ה-75 השמרני ביותר". לראיה, הוא מתנגד להפלות ולניסויים בתאי גזע עובריים, תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה וקטיעת המימון הפדרלי ל-NPR. לתפיסתו, אל לארצות הברית לשמש כ"משטרה עולמית", ובמאי 2011 הביע אכזבה מהעובדה שהכוחות המזוינים האמריקאים לא עזבו מידית את אפגניסטן לאחר מבצע חנית נפטון. מבחינת מדיניות חוץ, ברוקס נוטה לתמוך בהתבדלות. הוא הביע את מורת רוחו מהתקיפה הצבאית הבינלאומית של נאט"ו בלוב בה הייתה מעורבת ארצות הברית.
בשנת 2017 הכריז ברוקס על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית בבחירות המיוחדות שהתקיימו עקב התפטרותו של ג'ף סשנס. מועמדותו נתמכה בידי מספר אישים בהם מארק מדוז, שון האניטי ואן קולטר. הוא התמודד מול לותר סטריינג', שמונה לסנאט בידי רוברט בנטלי. בסופו של דבר בבחירות המקדימות ניצח נשיא בית המשפט העליון של אלבמה לשעבר רוי מור, שבבחירות הכלליות הפסיד למועמד הדמוקרטי דאג ג'ונס.
בחודש מאי 2018, במהלך הבחירות המקדימות הרפובליקניות במחוז הקונגרס של ברוקס, הצהיר ברוקס על היותו תומך נלהב של הנשיא דונלד טראמפ בתגובה לביקורת מצד יריבו שטען כי מתח ביקורת על הנשיא. כאשר התמודד ברוקס בבחירות האמצע של 2018, הביע טראמפ תמיכה רשמית במועמדותו של ברוקס. ב-25 במרץ 2019 הקריא ברוקס קטע מהספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר במליאת בית הנבחרים, תוך השוואת המפלגה הדמוקרטית והעיתונות למפלגה הנאצית.
ב-22 במרץ 2021, לאחר פרישתו של הסנאטור הוותיק ריצ'רד שלבי מהחיים הפוליטיים, הכריז ברוקס על כוונתו להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית. יריבתו העיקרית בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית הייתה לזמן מה לינדה בלנצ'ארד, לשעבר שגרירת ארצות הברית בסלובניה. כבר בראשית אפריל 2021 הכריז הנשיא לשעבר דונלד טראמפ על תמיכתו הרשמית במועמדותו של ברוקס. עם זאת, במרץ 2022 ביטל טראמפ את תמיכתו בברוקס. ברוקס ייחס את הסרת התמיכה בכך שמיאן לפעול למען ביטול תוצאות הבחירות ב-2020. חרף הסרת התמיכה ברוקס העפיל לסיבוב שני בפריימריז. ב-21 ביוני 2022 הפסיד ברוקס את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לקייטי בריט.
ברוקס הכיר את רעייתו מרתה ג'נקינס בטולידו שבאוהיו, עת למדו באוניברסיטת דיוק. ב-1976 נישא לג'נקינס, שהשלימה לימודי חשבונאות באוניברסיטה. ב-1978 הצטרף ברוקס אל כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים, ועל אף שהוא עודנו משתתף בטקסים דתיים של הזרם המורמוני, הוא מגדיר עצמו כנוצרי פרוטסטנטי מהזרם המשני.
וילהלם פרידריך שדו
וילהלם פרידריך שדו (בגרמנית: Friedrich Wilhelm von Schadow; 1788, ברלין – 1862, דיסלדורף) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה.
בנו השני של יוהאן גוטפריד שדו.
אמו מריאן דה וידל נפטרה בגיל 56 בזמן לידתו.
וילהלם החל בלימודי רישום אצל אביו והמשיך את לימודיו אצל הצייר פרידריך גאורג וייטש.
בשנים 07–1806 שרת כחייל.
בשנת 1810 בעזרתם של אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן עבר וילהלם עם אחיו הבוגר רודולף שדו לרומא, ושם הפך ממובילי תנועת הנצרתיים.
הקונסול הפרוסי ברומא הזמין משדו וקולגות שלו פרסקאות עבור ביתו ברומא סביב דמותו של יוסף.
בשנת 1819 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות של ברלין.
בשנת 1826 הפך למנהל האקדמיה לאמנות בדיסלדורף אותה יסד.
בין תלמידיו: איסטמן ג'ונסון, וורטינגטון ויטרדג', ויליאם סטנלי האסלטין, ג'יימס מקדוגל הרט, ויליאם מוריס האנט, ועמנואל לויצה, אמלי בנזינגר,
דונלד קריספ
דונלד קריספ (באנגלית: Donald Crisp; 27 ביולי 1882 – 25 במאי 1974) היה שחקן קולנוע, במאי ומפיק בריטי. הקריירה שלו השתרעה מהתקופה המוקדמת של הסרטים האילמים עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
הוא נולד בלונדון כ"ג'ורג' ויליאם קריספ". השתתף במלחמת הבורים, שירת במודיעין הבריטי במלחמת העולם הראשונה וכקצין מנהלה במילואים בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בדרגת קולונל.
ב-1908 הגיע לארצות הברית ושיתף פעולה עם ד. וו. גריפית'. ביים כשבעים סרטים אילמים והופיע באחדים מהם בתפקידי משנה. תפקידו הבולט בתקופה זאת היה בסרט לידתה של אומה בתפקיד גנרל יוליסס סימפסון גרנט.
הוא צלח יפה את תקופת הסרט המדבר, הפסיק לביים והקדיש עצמו למשחק. הוא הופיע בעשרות סרטים, רובם בתפקידי משנה, ביניהם:
ב-1960 נקבע על שמו כוכב - בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הוא מת משבץ מוחי בלוס אנג'לס בגיל 91.
רון מיואק
רון מיואק (שמו המלא הנס רונלד מיואק, באנגלית Hans Ronald Mueck; נולד בשנת 1958) הוא פסל יליד אוסטרליה, היוצר בסגנון היפר-ריאליסטי ומתגורר בבריטניה.
ראשית דרכו.
מיואק נולד בשנת 1958 להורים ממוצא גרמני במלבורן, אוסטרליה, שעסקו ביצור צעצועים. בתחילת דרכו המקצועית עבד מיואק בתחום האפקטים המיוחדים לטלוויזיה וקולנוע. הוא התמחה בבניית דגמים והנפשה אלקטרונית. ועבד בארצות הברית ובבריטניה. בשנת 1986 שיתף פעולה עם ג'ים הנסון (יוצר סדרת הטלוויזיה "החבובות") בהפקת סרט הפנטזיה המוזיקלי "המבוך" בו כיכב דייוויד בואי. מיואק היה אחראי על דמות הבובה לודו (Ludo). למרות הצלחותיו היה מתוסכל מכך שעבודות שטרח עליהן רבות זכו לתצוגה באופן דו-ממדי בלבד בטלוויזיה או בקולנוע.
בבריטניה הוא נישא לקרוליין ווילינג (Caroline Willing), תסריטאית, וביתה של הציירת, ילידת פורטוגל, פאולה רגו (Paula Rego). לזוג יש שתי בנות. במהלך חופשה משפחתית בארצות הברית, התרשמה פאולה רגו מפסל של דרקון שיצר מיואק לבנותיו בחול, בחוף הים. היא הזמינה אצל מיואק פסל בדמותו של פינוקיו, כהכנה לעבודותיה עבור תערוכה קבוצתית בשם "בכבלי השכחה: אמנות וקולנוע" שהתקיימה בגלריה הייורד (Hayward gallery) בלונדון. מויאק יצר את פינוקיו כפסל היפר-ריאליסטי, בגובה של כ-82 ס"מ, כילד הלבוש תחתונים בלבד. האספן וסוחר האמנות צ'ארלס סאצ'י, הבעלים של גלריית סאצ'י בלונדון ראה את פינוקיו ומיד הזמין ממיואק עבודה נוספת. הודות לעבודה שהזמין סאצ'י התפרסם מיואק ברחבי העולם. היצירה שכונתה "אבא מת" ("Dead Dad") הוצגה בתערוכה בשם "תחושות" באקדמיה המלכותית לאמנות בלונדון בשנת 1997 בה השתתפו כמה מהפסלים המודרניים המובילים בבריטניה. הפסל מתאר את גופתו העירומה של אביו של מיואק, שנפטר זה לא מכבר, שוכב על גבו. הפסל בקנה מידה של כמחצית גודל טבעי, באורך כ-90 ס"מ מבוסס על זכרונו ודמיונו של האמן. פסל זה זכה למירב תשומת הלב בתערוכה, ולשבחי הביקורת והקהל הרחב.
הטכניקה.
עבודותיו של מיואק מאופיינות ברמת דיוק גבוהה וביצוע מדוקדק עד אחרון הפרטים בגופם של נושאי יצירתו. פסליו נראים כגרסה נוספת של המראה האנושי וכוללים בין השאר גם ביצוע מושלם של מרקמים וצבע, וכוללים גם פגמים כגון עור רופס, זיעה, נקבוביות בעור, ציפורניים לא מטופחות, שיער גוף ועוד. הוא יוצר את עבודותיו בגדלים שונים, בקנה מידה מוקטן או מוגדל, ושונה מהגודל הטבעי. הוא מקפיד לא ליצור עבודות בגודלן הטבעי של הדמויות שבעבודותיו. הוא מפסל בחימר ולאחר מכן משתמש בפסל החימר ליצירת תבנית עבור הפסל הסופי העשוי מפיברגלס (גוף הפסל) וסיליקון (ראשו של הפסל). פסלים גדולים מבוצעים בתחילה בגבס על גבי תשתית רשת מחוזקת. במקרים אלה החימר, המשמש לעיבוד הפרטים המדויקים, מיושם על שכבת הגבס לאחר שזו נאטמה בלכה שתמנע מהגבס לינוק את המים משכבת החימר ולגרום להתייבשות מהירה ולסדקים. פסל החימר נהרס תוך כדי תהליך הכנת התבנית לפיברגלס. הסיליקון הגמיש, ממנו נוצר ראש הפסל, מהווה תשתית נוחה להשתלת שיער קפדנית. מיואק מעסיק בסטודיו שלו מספר עוזרים המסייעים לו בשלבים הטכניים של יציקת הפסלים או בתהליכי השתלת השיער. בשלב הצביעה מוסיף מיואק מגוון עצום של פרטים לגוף הפסל כגון ורידים, צפרניים, שומות, נמשים, צלקות, שיער גוף (בהדבקה) ועוד.
הצלחות ראשונות.
מיואק נמנע מחשיפה תקשורתית, ממעט להתראיין ובדרך כלל אינו מופיע לפתיחת תערוכותיו. תערוכת היחיד הראשונה של מיואק נערכה בגלריית אנתוני דאופאי (Anthony d’Offay) בלונדון בשנת 1998. בשנת 1999 הוצב פסלו "נער" (Boy), שהתנשא לגובה של חמישה מטרים, בכיפת המילניום בלונדון. בשנת 2001 הוצג הפסל בביאנלה ה-49 של ונציה. מאז מוצב הפסל בתצוגת קבע במוזיאון הדני לאומנות מודרנית בעיר אורהוס.