1. כניסת הצבא הבריטי ירושלימה בהנהלת המפקד, הגנרל אלנבי. חנוכה תרע"ח (11 בדצמבר 1917); 2. חנוכה בית הספר העברי לבנות בירושלם, יום אחרי הכבוש; 3. חמישה עשר בשבט בירושלם (ראש השנה לאילנות); 4. שבי-גולה ראשונים אחרי הכיבוש על יד הכותל המערבי; 5. פתיחת ביתן "בצלאל" בנוכחות מושל העיר ונכבדי העדה העברית; 6. העבודה בבתי מלאכה לטוית צמר בירושלים מיסודו של הוועד הפועל הציוני; 7. האספה הכללית של מורי יהודה בירושלים ז' ניסן; 8. עבודת ירקות בירושלם על ידי הקבוצה המשותפת; 9. מקום המקדש והחג הערבי "נבי מוסא" בירושלם; 10. סביבות ירושלם מצד מזרח: הר הזיתים וכפר שלוח; 11. מערת כלבא שבוע, (קברות המלכים), בירושלם; 12. קבלת פני החילים היהודים מחזית ארץ-ישראל, עולי רגל ירושלימה לחג הפסח; תמונה עומדת: השבת ספרי התורות ליפו
חלק ב.
13. קבלת פני ועד הצירים לא"י בהנהלת הפרופ' ויצמן; 14. ועד הצירים על ידי הכותל המערבי; 15. ועד הצירים ב"בצלאל"; 16. ל"ג בעומר בירושלם; 17. קבלת פני משחרר הארץ, הגנרל אלנבי על ידי יהודי ירושלם, הרבנים, צירי הציונים והמכבים, י"ג סיון תרע"ח; 18. אספה המכוננת של צירי היהודים משטח הנכבש בא"י בנוכחות צירי הציונים וב"כ הממשלה האנגלית ביפו, ז' בתמוז תרע"ח
19. המתנדבים לגדוד העברי בירושלם; חלוקת מוניטין למתנדבים על ידי ב"ב ועד העיר; התהלוכה על ידי מגדל דוד; הפרידה על ידי הרכבת, כ"ד תמוז תרע"ח; 20. ט' באב על ידי הכותל המערבי; 21. הנחת אבן הפנה לאוניברסיתה העברית בירושלם על הר הצופים ט"ו מנחם אב תרע"ח; 22. נוסח ה|מגלה הנתונה באבן הפנה למשמרת לזיכרון עולם; 23. עיקרי נאומו של הפרופסור ויצמן בשעת הנחת אבן הפנה; 24. "הדסה". קבלת פני הוועדה המדיצינית מאמריקה וצירי הציונים האיטלקים י"י ועד העיר בירושלם; תמונה עומדת: מסירת הדגל להגדוד העברי ביפו
חלק ג.
25. מקוה ישראל: החצר, בית הספר, החרישה, שדרות ארזים וקבר קרל נטר; 26. באר יעקב: המושבה והקלפת השקדים; 27. ראשון-לציון: הבציר בכרמים, עבודה ביקב, המושבה ובית הכנסת; 28. נס-ציונה: מראה המושבה, בית הכנסת והשקאת הפרדס; 29. רחובות: העבודה ביקב, מראה המושבה, ושכונת התימנים; 30. גדרה: המושבה, תהלוכת בית הספר בלוית השומרים; 31. עקרון: העבודה והעבודה בגורן; 32. באר-טוביה: המושבה והעבודה בגורן; 33. החוה הלאומית בן שמן: כורות הדבורים ורדית הדבש, המחלבה, קציר התירים[?], השיבה מן העבודה; 34. החוה הלאומית חולדה: עבודה בחצר "בית-הרצל", אסף המשמש, החריש, הובלת התבואה, העבודה על הגורן; כריתת אקליפטוס בחורשת הרצל, הכורות, מנוחת שבת, שקיעת החמה; תמונה עומדת: התהלוכה בירושלים לכבוד שחרור הגליל, חגיגת ב' נובמבר בירושלים
Together at Home
Together at Home (ידוע גם כ-One World: Together at Home) היא סדרת הופעות מוזיקליות וירטואלית מתמשכת שאורגנה על ידי Global Citizen לתמיכה בארגון הבריאות העולמי. המשדר נועד על מנת להעלות מודעות לחשיבות הריחוק החברתי במהלך מגפת הקורונה.
ב-18 באפריל 2020, משדר מקדים בן 6 שעות הוזרם באינטרנט לפני השידור הטלוויזיוני. המשדר הטלוויזיוני הועבר דרך היוטיוב על ידי ג'מילה ג'מיל, מתיו מקונוהיי, דנאי גורירה, בקי ג'י, לברן קוקס ודון צ'ידל. המשדר האינטרנטי כלל הופעות אורח רבות של סלבריטאים אמריקאים ובריטיים.
המשדר הטלוויזיוני.
המשדר הטלוויזיוני נוצר כשיתוף פעולה בין Global Citizen והזמרת והיוצרת ליידי גאגא על מנת לגייס כספים למען ארגון הבריאות העולמי. ג'ימי פאלון, ג'ימי קימל וסטיבן קולבר הנחו את המשדר ששודר ב-18 באפריל 2020. המשדר הועבר בפלטפורמות רחבות, ביניהן רשתות טלוויזיה ברחבי ארצות הברית, יוטיוב וטוויטר.
שידור בישראל.
המשדר שודר בישראל ב-19 באפריל ברשת MTV.
ארתור קוקס (שחקן)
ארתור קוקס (באנגלית: Arthur Cox; נולד ב-7 באפריל 1934) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע צפון אירי.
ביוגרפיה.
קוקס נולד בבנברידג' שבמחוז דאון בצפון אירלנד.
הוא שיחק בתפקיד ג'ורג', הנהג של ג'ים האקר, בסדרה הקומית "כן, אדוני השר", ובתפקיד המפקח מריוט בסדרה "Partners in Crime" משנת 1983, עיבוד לסיפורים קצרים של אגאתה כריסטי אודות טומי וטאפנס. ב-1967 הופיע בפרק "From Venus with Love" בסדרת הטלוויזיה "הגומלים", וב-1968 שיחק בפרק "Whoever Shot Poor George Oblique Stroke XR40?". עוד שיחק קוקס בסדרה "טרי וג'ון", ובשלושה פרקים בסדרה "Harbour Lights". בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" הופיע קוקס בתפקיד קאלי בסיפור "The Dominators" משנת 1968, ובתפקיד מר הנדרסון בפרק "The Eleventh Hour" משנת 2010.
הדיוויזיה ה-36 (אלסטר)
הדיוויזיה ה-36 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה.
האקלים הפוליטי באירלנד.
מלחמת העולם הראשונה פרצה לאחר פרוץ משבר פוליטי חריף באירלנד סביב שאלת השלטון העצמי תחת חסות הכתר הבריטי. חוק שלטון הבית השלישי אושר ונחתם בצו מלכותי ב-18 בספטמבר 1914, אולם ישומו בפועל של החוק, אשר כלל שלטון עצמי לאירלנד במסגרת האימפריה הבריטית, נדחה עד לסיומה של המלחמה. אופוזיציה חזקה ליישומו של החוק כללה את ה"יוניוניסטים" אשר ברובם התרכזו באזור אלסטר ויזמו הקמת מיליציה חמושה, מתנדבי אלסטר, בשנת 1913 אשר מטרתה הייתה למנוע את ישומו של החוק או להכליל את אלסטר מחוץ להסדר (ובכך להשאירו תחת חסות הממלכה המאוחדת). בתגובה להקמת המיליציה הקימו הלאומנים מיליציה יריבה, המתנדבים האיריים, אשר תפקידה היה וקיום לחץ מתמיד על ממשלת בריטניה לקיום ההבטחה לשלטון בית. אירלנד הייתה על סף עימות חמוש בין שני הצדדים הניצים בחודשים הראשונים של שנת 1914, אולם פרוץ המלחמה דחה את פרוץ המשבר.
תגובות היוניוניסטים.
אדוארד קרסון, מנהיגם של היוניוניסטים הבטיח לממלכה המאוחדת כי יינתן גיבוי מלא מצדם למאמצי המלחמה של בריטניה. תגובה זו נבעה משני מניעים:
בזמן זה שקד שר המלחמה הבריטי הוריישו קיצ'נר על הקמתו של הצבא החדש במטרה לחזק את הצבא בריטי הסדיר של טרם המלחמה וליוניוניסטים הוקצתה דיוויזיה ייעודית בעבורם - הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) אשר לה היה סגל פיקוד אורגני משלה, ולשורותיה קרא קרסון למתנדבי אלסטר להתגייס. קריאתו של קרסון פורסמה ב-3 בספטמבר 1914, כחודש לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על הקיסרות הגרמנית.
פעולות הדיוויזיה במלחמה.
הדיוויזיה התפרסמה במהלך הקרב על הסום, לאחר שהייתה הדיוויזיה היחידה שהשיגה את יעדיה ביום הראשון למתקפה, כחלק מהקורפוס ה-10, אם כי היא איבדה תוך יומיים 5,500 נפגעים. בנוסף, מתוך 9 צלבי ויקטוריה שהוענקו על הפעולות בקרב, 4 מתוכם היו לחיילי הדיוויזיה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב מסין, קרב קמברה, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מריה טרסה פרארי
מריה טרסה פרארי (בספרדית: María Teresa Ferrari; 11 באוקטובר 1887 – 30 באוקטובר 1956) הייתה מחנכת, רופאה ופעילת זכויות נשים ארגנטינאית, האשה הראשונה שמונתה לפרופסור באוניברסיטה באמריקה הלטינית ואחת הנשים הראשונות שהורשו ללמד רפואה. היא הייתה חוקרת חלוצה בתחום בריאות הנשים, שחקרה את נושא הרדיותרפיה ובחנה את השימוש בטיפול זה לניתוחי סרטן הרחם ופיתחה ווגינוסקופ שחולל מהפכה בתחום בריאות האישה בברזיל. היא הקימה את מחלקת היולדות והשירותים הגניקולוגיים הראשונה בבית החולים הצבאי בבואנוס איירס בשנת 1925, שסיפקה את שירותי הטיפול הנמרץ בילוד הראשונים במדינה.
היא נולדה למשפחה מבוססת, אשר אבותיה היו מעורבים במאבק ארגנטינה למיגור השלטון הספרדי והשגת עצמאות. כבת לתקופתה ולמעמדה, היא לא הייתה אמורה לעבוד מחוץ לבית. עם זאת, פרארי לא זו בלבד שבחרה לפתח קריירה, היא התעקשה ללמוד את מקצוע הרפואה הנשלט על ידי גברים. תחילה היא השלימה תעודת הוראה והפכה למורה בבית ספר, ואז סיימה לימודי רפואה בשנת 1911. לאחר סיום ההתמחות היא ביקשה להתקבל להוראה באוניברסיטה, אך תחת זאת הוצע לה תפקיד הוראה בבית הספר למיילדות. זועמת, היא נלחמה במשך 13 שנה נגד הדעות הקדומות שמנעו את התקדמותה בקריירה. בשנת 1927, פרארי ניצחה במאבקה והוענק לה תואר פרופסור זוטר. לבסוף, בשנת 1939 הוענק לה תואר פרופסור מן המניין.
פרארי המשיכה להתעמק במחקר רפואי ויצאה להשתלמויות נוספות באירופה ובארצות הברית, במהלכן למדה טכניקות חלוציות שאותן הביאה לארגנטינה. היא למדה ניטור של דרכי השתן בפקולטה לרפואה של הסורבון בפריז, וקבלה את הדיפלומה הראשונה שאי פעם הוענקה לאישה בתחום. היא עיצבה ווגינוסקופ, למדה טיפולי הקרנות במכון מארי קירי בפריז (Curie Institute) וביצעה ניתוחים קיסריים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. היא הייתה אחראית על הבאת החידושים האלה לארגנטינה והטמעתם ביחידה ליולדות וגינקולוגיה שהקימה בבית החולים הצבאי. כפמיניסטית נלהבת, היא הקימה את הפדרציה הארגנטינאית לנשים באוניברסיטה בשנת 1936, ודחפה להכרה בזכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים. כשממשלת ארגנטינה קיבלה תפנית שמרנית בסוף שנות השלושים, היא נדחפה מחוץ לכותלי בית החולים ובהמשך, בתחילת שנות ה-50, גם מההוראה. היא נפטרה בשנת 1956.
ראשית חייה והשכלה.