במלחמת העצמאות ארגן יחידות האזנה בחטיבות צה"ל והיה קצין מודיעין חטיבתי בחטיבת הראל, במסגרתה לחם בקרבות בחזית הדרום. בתום המלחמה הוצב לאגף המודיעין ומונה בנובמבר 1949 למפקד ש.מ. 5, מרכז החקירות. בשנת 1953 נתמנה למפקד יחידה 131 של אגף המודיעין בדרגת סגן-אלוף. מטרת היחידה הייתה לבצע פעולות מיוחדות של ריגול וחבלה בארצות האויב.
העסק הביש.
באותה תקופה התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באמ"ן עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי. יחידה 131 בפיקודו של בנצור הפעילה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים החוליה. את החוליה הקים שליח אמ"ן אברהם דר, שהגיע למצרים בשנת 1951 בשם הבדוי "ג'ון דרלינג" אזרח בריטי מגיברלטר, במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות הנוער הציונית במצרים. הפיקוד על החוליה נמסר לבנצור כמפקד היחידה. אברי אלעד, איש מודיעין בעל עבר מפוקפק, הגיע למצרים בסוף חודש יוני 1954 בזהות בדויה של גרמני בשם "פאול פרנק", לשעבר קצין בוורמאכט הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית, כדי להפעיל את פעולות החבלה של החוליה. ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 לחודש וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה. היחיד שלא נעצר היה אברי אלעד, שהצליח להתחמק ממצרים. חברי החוליה הועמדו לדין. ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה, שנים אחרים נידונו למאסר עולם. האחרים נידונו לתקופות מאסר של 15 ו-7 שנים. שנים ממחברי החוליה זוכו.
כישלון הפעולה במצרים נחשב ככישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן לו בתקשורת הכינוי "העסק הביש". בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה פוליטית שקיבלה את הכינוי "הפרשה". שבמרכזה השאלה "מי נתן את ההוראה?". עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או שנתן ראש אמ"ן בנימין גיבלי. שני האישים הטיחו את האשמה על מתן ההוראה זה כנגד זה. לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין. ב-12 ביולי 1954 נסע הרמטכ"ל, לחו"ל. במהלך ביקורו נשלחו אליו דיין מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן. על פי הוראת בנצור זייפה דליה כרמל, מזכירתו של גיבלי, את העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 על ידי הכנסתה למכתב המקורי בדיעבד פסקה האומרת בין היתר:"על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד". יתר על כן הוא ניסה להשפיע על גרסתו של אברי אלעד להטלת האשמה למתן ההוראה על לבון.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה במדינה התדרדרה מ"פרשת העסק הביש" לפרשה פוליטית היא "פרשת לבון" שזיעזעה את המדינה, ומרדכי בנצור נאלץ לפרוש מצה"ל במהלך שנת 1955.
על פרישתו נכתב באחד הספרים אודות הפרשה:
במקומו נתמנה למפקד יחידה 131 סגן-אלוף יוסי הראל. הראל החל לבדוק על דעת עצמו את נסיבות הכישלון במצרים ונחרד ממה שמצא. הוא בא אל לבון וסיפר לו. לבון הציע לו לנסח ממצאיו בכתב והוא עשה זאת. לבון נטל את הכתב והלך אל ראש הממשלה משה שרת. שרת לא היה מעורב בפעולה, אלא נודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים. לאחר פנייתו של לבון אליו עם ממצאיו של הראל, ביקש שרת לברר מי היה האחראי לתסבוכת והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי. המכתב המזויף הונח על שולחנה של ועדת אולשן-דורי, ועל פי מסקנות השניים "הכניס ספק בלבנו בדבר האשמה כי שקר בפי ראש אמ"ן". למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו". בנצור נקרא להעיד בפני הוועדה כאיש מילואים. עדותו של בנצור בפני הוועדה זיכתה אותו באמירות ביקורתיות מצד חברי הוועדה. הצנזורה הצבאית הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה בעיתונות במילות קוד וברמזים בלבד. מרדכי בנצור, שפרטים על חלקו בעסק הביש דלפו לתקשורת לאחר שכבר פרש משירותו בצה"ל, קיבל את הכינוי "קצין המילואים".
מהלך חייו לאחר שירותו הצבאי.
לאחר שירותו הצבאי עבד בנצור בחברת "גדות, מסופים לכימיקלים" העוסקת באספקה ושיווק של כימיקלים בישראל ובאירופה, כולל רכש, הובלה ימית ואחסון. במסגרת עבודתו בחברה יצא לאירופה ופעל שם בהקמת מסופים לכימיקלים. הוא עבד בחברה עד שפרש לגמלאות.
בשנת 1960 הופיע בנצור בפני "ועדת כהן", ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. מרדכי בנצור נזכר במסקנותיה של הוועדה כ"קצין המילואים ר", אשר הדיח לעדות שקר את אברי אלעד, שכונה בפי הוועדה "האדם השלישי" הוועדה קבעה כי היא נוטה לחשוב "שטפשותו ולא רשעותו הביאתהו לכך".
אף על פי שאסירי הפרשה נטרו לו טינה, הרי שלאחר מלחמת סיני נמנה עם אלו שדרשו להחליף קצינים מצריים שבויים תמורת אנשי החוליה. אך הם לא נכללו במסגרת עסקת חילופי השבויים שלאחר מלחמת סיני ושוחררו רק בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
מרדכי בנצור מת בשנת 2003 והוא בן 81 שנים במותו.
BNNVARA
BNNVARA הוא גוף שידור הולנדי שנוסד ב-1 בינואר 2014. הוא מורכב ממיזוג של BNN (שנוסד ב-1997) ו-VARA (שנוסד ב-1925), שני גופי שידור ציבוריים הולנדיים. BNNVARA נהנה ממעמד של גוף שידור מוביל במערכת השידור הציבורי בהולנד.
היסטוריה.
בשנת 2011 הודיעו BNN ו-VARA כי יתמזגו. ב-6 בנובמבר 2011 הצביעו חברי הנהלת VARA בעד המיזוג, שבוע לאחר שמועצת המנהלים של BNN עשתה כן שבוע קודם לכן. ב-8 בפברואר 2012 הודיעו שני הגופים כי החלטתם להתמזג תצא לפועל.
מנכ"ל BNN מארק אדריאני התמנה למנהל הכללי של הגוף החדש. מנהל המדיה הוא פרנס קליין שהחזיק בתפקיד זהה ב-VARA.
לאחר המיזוג שני הגופים המשיכו להשתמש במותגים הנפרדים שלהם, עד שב-24 באוגוסט 2017 הוכרז כי שני הגופים יושקו תחת מותג חדש שנקרא BNNVARA.
BNN ו-VARA לא מוזגו לחלוטין. רק פעילות השידור עצמו הועברו לגוף השידורים החדש החל מ-1 בינואר 2014.
בשנת 2018 סערה התעוררה בשל פרודיה על שירה של נטע ברזילי, "Toy" שבה שונו מילות השיר ונטען כי מדובר בפרודיה אנטישמית. בעקבות שידור הפרודיה הגישה מדינת ישראל מחתה בפני משרד החוץ של הולנד.
שארל נפוליאון בונפרטה
מפל בואו
מפל בואו או מפלי בואו (באנגלית: Bow Falls) הוא מפל מים על הנהר בואו, במפגש הנהרות בואו וספריי, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
המפל ממוקם בסמוך למלון באנף ספרינגס, בשטח העיירה באנף.
מסלול הליכה תיירותי פופולרי מוביל ממרכז העיירה באנף ומהמלון אל המפלים, ולכן מספר רב של תיירים מבקרים במפלים, על אף שהוא מפל קטן יחסית (גובהו תשעה מטרים, ורוחבו 37 מטרים) למפלים אחרים בשטח הפארק הלאומי באנף.
המפל הופיע בסרט "נהר ללא חזרה" משנת 1954, בהשתתפות מרילין מונרו.
מכללת פמיננסי
פמיננסי – מכללה כלכלית לנשים היא מכללה המכשירה נשים בישראל בתחום הכלכלי והפיננסים.
הקמת המכללה.
פמיננסי הוקמה בשנת 2002 על ידי ד"ר לילי ניר, פסיכולוגית ויועצת ארגונית ופעילה פמיניסטית. הרעיון להקמת המכללה נולד מתוך התובנה כי נשים לא מנהלות את הכסף שברשותן באופן מיטבי, על אף שיש בידיהן את כל הכישורים לעשות כן, וזאת משום מחסומים פסיכולוגיים וסוציולוגיים והבניות חברתיות שהן גדלות לתוכן ומתעצבות על פיהן. לאחר שחלתה ניר במחלת הסרטן, בשנת 1999, ובעקבות תובנותיה מהמחלה ומההתמודדות עמה, ייסדה את מכללת פמיננסי. ניר אמרה כי הושפעה מהכוח וממשנה התוקף שמקבלים הישגי נשים מעצם פעולתן כקבוצה תומכת ומפרגנת, וכי כל הצלחה, הגם של אישה אחת, סוללת את הדרך לנשים הבאות אחריה.
אטימולוגיה.
שם המכללה הוא הלחם של המילים האנגליות Feminine (נשי) ו-finance (כלכלי).
חזון.
חזונה של מכללת פמיננסי הוא קידום התנהלותן העצמאית של נשים בעולם הפיננסים. התפיסה העומדת בבסיס החזון היא כי אוריינות פיננסית היא אחד הנדבכים החשובים ביותר לעצמאות, וכי נשים לא ישלימו את עצמאותן עד אשר תהיינה בעלות ידע ומיומנות לנהל את כספן. לטובת הגשמת חזון זה, שואפת המכללה להקנות לנשים את הידע הדרוש לגישור על הפער בין יכולותיהן הניהוליות לבין העיסוק שלהן בפועל בניהול כספן. הלמידה בקבוצה נשית מסייעת לגיבוש תחושת ביטחון בקרב התלמידות ומעניקה להן תנאים אופטימליים לקשב, שאילת שאלות ושיתוף.
תוכניות הלימודים.