דוידי פיצל את הכוח המזרחי לשניים: פלוגתו של עובד לדיז'ינסקי מ-890 עלתה על הגבעה הדרומית של המיצר, ופלוגה ד' של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד לוי חופש תקפה את הגבעה הצפונית, "הלשון" ו"המצוק". שני הכוחות ניהלו קרבות קשים לטיהור הכוכים והנקיקים. המ"פ לדיז'ינסקי ניסה לטהר עמדת מקלע כבד (מק"כ) בעזרת רימון יד, אולם הרימון המופעל התגלגל אליו בחזרה. כדי להציל את החייל שלידו, נשכב המ"פ על החייל ונהרג בפיצוץ הרימון. בפלוגתו של לוי חופש נהרג שמואל לב המ"מ ונפצעו מספר חיילים. לב וחופש קיבלו צל"ש אלוף הפיקוד על חלקם בקרב.
במקביל הכוח המערבי של מוטה גור התפצל לשניים, ובפעולת מלקחיים לילית מתואמת, שהחלה בשני איגופים עמוקים, תקפו שני הראשים במקביל, מדרום ומצפון. הסמ"פ יאיר לין והפלס"ר כבשו את הגבעה הדרומית, מיכה פייקס והפלוגה המסייעת כבשו את הרכס הצפוני.
בשעה 10 בערב הסתיים הקרב. לקראת חצות הלילה החלו הלוחמים לנוע אל נקודת הכינוס ב"מזלג" שליד מצבת פרקר, כשהם מפנים את הפצועים ואת גופות ההרוגים הרבים, וגוררים את הזחל"מים הפגועים. הפצועים טופלו באזור הכינוס בידי החוליה הכירורגית של החטיבה, שהוצנחה בפיקודה של החובשת חנה יפה. בספירת החיילים התברר, ששישה מהם חסרים. אחרי התייעצות המפקדים, הוחלט לחכות לאור יום. עם הזריחה נשלחה פלוגה א' של גדוד 88 בפיקוד אברהם קלאר לחפש את הנעדרים, ומצאה אותם מתים.
הודעתו של שרון למוצב הפיקוד העליון על הסיור וגודלו הפתיעו את מקבלי ההודעה, משום שהיה זה בניגוד להוראותיו של מצפ"ה. שעות אחדות לאחר יציאת הסיור לדרך, ביקש שרון שני מטוסי דקוטה לפינוי נפגעים רבים, והודיע ש"הסיור" יצא באישורו של ראש המטה של הפיקוד.
בצהרי 1 בנובמבר הודיע שרון למוצב הפיקוד העליון כי כבש את המעבר. ההודעה התקבלה בהפתעה. כל כוחות הצנחנים התרכזו באזור מצבת פרקר, והמעבר נותר ריק. בשעות הצהריים נחתו באזור מצבת פרקר 8 מטוסי דקוטה ומטוס נורד, ופינו לבסיס תל נוף כ-120 פצועים ו-40 הרוגים. היה זה אחד ממבצעי פינוי הפצועים הגדולים בתולדות צה"ל. קורס מכי"ם נח"ל חזר לבסיסו בבית דראס כאשר כ-20% ממנו היו הנפגעים במלחמה (13 הרוגים ו-30 פצועים). כרבע עד שליש הנפגעים בקרבות המיתלה היו נפגעי קורס המכי"ם נח"ל.
ב-4 בנובמבר השלימה חטיבה 4 את החלפתה של חטיבת הצנחנים באזור המיתלה.
לאחר המלחמה.
הקרב במיתלה כאירוע מכונן.
קרב המיתלה הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל. עשרה מלוחמי חטיבת הצנחנים קיבלו עיטורים על חלקם בקרב המיתלה, ועוד 13 קיבלו צל"ש מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב.
כתב העת "מערכות" הקדיש את גיליון אוקטובר 1959 שלו לתיאור מלא ומדויק של קרב המיתלה, פרי עטו של שרגא גפני. למאמר זה חלק חשוב בהפיכתו של קרב זה למיתוס גבורה. במאמר הסתיר גפני מספר שמות של המפקדים הבכירים (יצחק חופי (חקה) - סמח"ט 202 - חביבי; מוטה גור מג"ד 88 - משה; אהרון דוידי מג"ד גדוד ד' - דב; רפאל איתן (רפול) מג"ד 890 - רון) בהקדמתו הוא כתב:
ביקורת.
פחות פומביות ניתנה לניסיון לברר באילו נסיבות נכנס צה"ל לקרב. הביקורת הופנתה בעיקרה כלפי המח"ט שרון, שכשניתן לו האישור להוציא "סיור" שלח כוח בסדר-גודל גדודי — כוח גדול מאוד יחסית למשימה — כנראה במטרה ליזום את הקרב בניגוד לכוונותיו של הרמטכ"ל דיין.
אלוף פיקוד הדרום חיים לסקוב קבע בתחקיר שביצע:
דיין כתב:
מוטי גולני העיר על כך:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קרבות מלחמת סיני]]
[[קטגוריה:ישראל: קרבות|המיתלה]]
[[קטגוריה:קרבות יחידות הצנחנים של צה"ל, 1948–1973|מיתלה]]
[[קטגוריה:אריאל שרון]]
[[קטגוריה:צה"ל: מבצעי איגוף אנכי]]
הקרב במעבר המיתלה
טוקן
תא הפלואידי
דמ&quot;ש
דין משמעתי (צה&quot;ל)
הר יוסיפון
הר יוסיפון הוא הר געש רדום ברמת הגולן. ההר הוא חלק מקו התלים הישראלי, והוא שוכן בין הר חוזק לבין הר שיפון, דרומית לעין זיוון. גובהו של ההר 981 מ' מעל פני הים.
ההר נקרא בערבית תל יוסֻף. ועדת השמות הממשלתית, ששאפה להיצמד למקור, הציעה תחילה לקרוא לו בעברית "תל יוסף", אלא שקיבוץ הנושא שם זה כבר קיים בעמק יזרעאל. על כן, הוחלט לקרוא להר "תל יוסיפון" על שם ספר יוסיפון, שנכתב על פי ספריו של יוסף בן מתתיהו, המהווים, בין היתר, את מקור המידע העיקרי על היישוב היהודי ברמת הגולן בתקופת בית שני. בסופו של דבר הוחלף ה"תל" ב"הר", משום שלמילה תל משמעות אחרת בעברית.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים כבשו הסורים את ההר. כוחות צה"ל השתלטו עליו מחדש ב-10 באוקטובר 1973.
במורדותיו הצפונים-מזרחיים של ההר מחצבה נטושה של טוף וסקוריה.
מרטין גילברט
סר מרטין ג'ון גילברט (באנגלית: Martin John Gilbert; 25 באוקטובר 1936 - 3 בפברואר 2015) היה סופר והיסטוריון יהודי-בריטי. עיקר פרסומו נובע מהיותו הביוגרף הרשמי של וינסטון צ'רצ'יל, אך הוא כתב יותר מ-80 ספרים העוסקים בהיסטוריה כללית, היסטוריה של בריטניה, ובמיוחד היסטוריה של העם היהודי והשואה.
ביוגרפיה.
גילברט נולד בלונדון. בימי מלחמת העולם השנייה שהה חלק מהזמן בקנדה כחלק מתוכנית בריטית להגן על הילדים בימי הבליץ הגרמני.
אחרי שירות צבאי ביחידת מודיעין של הצבא הבריטי למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בין היתר היה תלמידו של ההיסטוריון הבריטי הנודע אג"פ טיילור (). ב-1963 נשא לאישה את הלן קונסטנס רובינסון, ונולדה להם בת. ב-1974 נישא בשנית לסוזן סאשר, ולהם שני בנים. מאז 2005 ועד ליום מותו היה נשוי להיסטוריונית השואה אסתר לבית גולדברג. גילברט הזדהה כיהודי שומר מצוות וציוני.
קריירה אקדמית.
ב-1962 התקבל לעבודה כעוזר מחקר אצל רנדולף צ'רצ'יל, בנו של וינסטון צ'רצ'יל, שעסק בליקוט חומר לכתיבת הביוגרפיה של אביו. לאחר מותו ב-1968 של צ'רצ'יל הבן, שהספיק להוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של הביוגרפיה, לקח על עצמו גילברט את המשך הפרויקט. הוא פרסם עוד שישה כרכים של הביוגרפיה, שמונה כרכים משלימים הכוללים מסמכים ותעודות וכן תריסר ספרים נוספים על צ'רצ'יל. גילברט הקדיש לביוגרפיה של צ'רצ'יל 20 שנה, והיא כוללת כיום 24 כרכים (כ-25,000 דפים) ועוד 7 ספרי מסמכים עדיין בתכנון. בסוף 2007 יצא לאור ספר שעוסק ביחסו של צ'רצ'יל ליהודים.
בנוסף על ספריו העוסקים בצ'רצ'יל פרסם גילברט עשרות ספרים בנושאים היסטוריים, רובם ככולם מתמקדים במאה העשרים. בין ספריו יש ספרים רבים הדנים בשואת היהודים, במלחמות העולם, ובתקומת מדינת ישראל. רבים מספריו, בשונה מהרבה היסטוריונים אחרים, מופיעים בצורת "אטלס", כלומר אוסף מפות על פי נושא הספר. המפות של מרטין גילברט מאירות ומבהירות את נושא הדיון בצורה מיוחדת. ידועים וקשורים ליהודים במיוחד הם "אטלס של השואה", ו"הסכסוך הערבי-ישראלי - היסטוריה במפות". בשנות ה-70 קיבל גילברט גישה לארכיונים של משרדי הממשלה הבריטית, וחשף פרטים חדשים על המדיניות הבריטית בתקופת המנדט. בין השאר שהלורד מוין, שנרצח בקהיר מירי מתנקשים אנשי לח"י, דווקא תמך בהצלת יהודי אירופה על ידי העברתם לישראל.
ב-1996 כתב והנחה את הסדרה התעודית "ישראל - הולדתה של אומה" קופרודוקציה של טלעד וערוץ ההיסטוריה.
גילברט מתאר את עצמו כ"היסטוריון של ארכיונים", המשתמש במקורות ראשוניים רבים בעבודתו. בראיון ב-BBC בנושא חקר השואה, אמר שהוא מאמין ש"איסוף עקשני של עובדות יגרום לבסוף שלא יהיו יותר מכחישי שואה".
החל מ-2006 לימד גילברט באוניברסיטת מערב אונטריו בקנדה.
פעילות ציבורית.
גילברט מונה ביוני 2009 כחבר וועדת החקירה של ממשלת בריטניה למלחמת עיראק (בראשות סר ג'ון צ'ילקוט). מינויו לוועדת החקירה ספג ביקורת בפרלמנט מצד ויליאם הייג, קלייר שורט וג'ורג' גאלאוויי, עקב ספקות בנוגע לנייטרליות שלו, מאחר שתמך במלחמה ואמר שג'ורג' ווקר בוש וטוני בלייר יזכרו בעתיד כמו צ'רצ'יל ופרנקלין רוזוולט.
פרסים והוקרה.
ב-1995, בעת כהונתו של ג'ון מייג'ור כראש ממשלת בריטניה, הוענק לו התואר "סר", על תרומתו להיסטוריה הבריטית וליחסים בינלאומיים. גילברט זכה בתארי-כבוד רבים, ובין השאר הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה (2004) ומטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2004), ב-2011 גם מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בשנת 2012 הוענק לו פרס דן דוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שבח וביקורת.
ספריו של גילברט מתוארים לרוב כבעלי מקצועיות מדויקת, וכמציגים אירועים מסובכים בצורה בהירה ואובייקטיבית. עבודתו בנושא מלחמת העולם הראשונה מתוארת כמציגה באופן מופלא את כל החזיתות - הפנימית, הדיפלומטית והצבאית, ב"הישג מדהים של מחקר וסיפור עובדתי". מקורות בותיקן משבחים את עבודתו המקצועית וההוגנת. מיכאל פוט, בביקורת על הביוגרפיה של צ'רצ'יל אמר: "מי שבחר את מרטין גילברט לכתוב את הביוגרפיה של צ'רצ'יל זכאי לתודה לאומית רשמית. פחות מזה לא יספיק".
הצגת גישתו האוהדת של צ'רצ'יל ליהודים (בספרו צ'רצ'יל והיהודים) ספגה ביקורת, למשל, מצדו של פייר ברנדון. גם תום שגב טוען שלמרות שספרו "סיפורה של ישראל" כתוב "בבהירות אנציקלופדית", חסרים בו המספרים מהמקורות הערבים. בספר "מלחמות הגבול של ישראל", טוען בני מוריס, שמספרי הנפגעים הישראלים מהתקפות הפדאיון בשנות ה-50 מוגזמים.
ספריו שתורגמו לעברית.
גילברט פרסם יותר משמונים ספרים, אך רק מיעוטם תורגמו לעברית:
פגמי תכנון