תינוקות נוטים לצבור גז בקיבה בעודם מואכלים, וצבירה זו עלולה לגרום לאי נעימות ניכרת לתינוק אלא אם כן הוא מוגהק. פעולת הגהקת התינוק כוללת הצבת התינוק בתנוחה הנוטה לגרום לשחרור הגז, למשל על כתף ההורה, או כשבטן התינוק מונחת על חזה ההורה. לעיתים טפיחה בעדינות על הגב התחתון מעודדת את הגיהוק.
כיוון שגיהוק עלול להיות מלווה בפליטת חלק מהמזון, "מטלית פליטה" (חיתול בד) לעיתים מונחת על כתף ההורה על מנת להגן על בגדיו.
דיבור ושטי.
ניתן להניע גיהוק בצורה רצונית על ידי בליעת אוויר ואז שחרורו, ועל ידי תפעול מערכת הקול ניתן להפיק דיבור ושטי. בעוד שלעיתים קרובות הדיבור הוושטי מבוצע על ידי ילדים כאמצעי לבידור או לתחרות, זה יכול גם לשמש בתור אמצעי חלופי לדיבור עבור אנשים שעברו ניתוח כריתת בית הדיבור, כשגיהוק מחליף את הוצאת הקול מבית הדיבור כאשר הרטט של חלקו העליון של הוושט מחליף את הרטט של מיתרי הקול.
גיהוק אצל חיות.
יונקים נוספים כגון פרות, כלבים וכבשים מגהקים גם הם. במקרים אלו, הגז המשוחרר הוא מתאן, תוצר לוואי מתהליך העיכול בגופם. גורמים לכך יצורים אל-אווירנים במערכת העיכול, כגון אי קולי וחיידקים קדמונים מייצרי מתאן.
פליטת המתאן היומית של פרה מוערכת בכ-300-350 גרם או כ-20 גרם לקילוגרם מזון יבש, מתוכם כ-95% בגיהוקים.
דגים מסוימים ידועים גם כפולטים אוויר מהזימים שלהם. כאן הגיהוק מיוצר על ידי גז המשוחרר משלפוחית אוויר.
בעלי חיים אחרים, כגון סוסים ועכברושים, חסרים לגמרי את היכולת לגהק.
לפני החוק
לפני החוק (או "לפני שער החוק", בגרמנית: "Vor dem Gesetz") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא, המופיע ברומן "המשפט" לקראת סופו, כסיפור שמספר הכומר ליוזף ק'. הסיפור הופיע כסיפור עצמאי במהדורת השנה חדשה 1915 של השבועון היהודי "Selbstwehr", ולאחר מכן ב-1919 הופיע באוסף הסיפורים רופא כפרי, ופורסם כחלק מהרומן "המשפט" רק כאשר פורסם הרומן, ב-1925.
לפני החוק הוא משל שעוסק בשאלה קיומית שאיתה צריך להתמודד האדם בחייו.
נושא הסיפור הוא השאיפה לקבל רשות להיכנס לתוך החוק, שאיפה שאינה מתממשת עד מותו של בן הכפר. הוא מציג בן כפר שיושב לפני החוק ומחכה שהשומר בשער יתן לו רשות להיכנס. בן הכפר יושב וממתין לקבלת רשותו של השומר מתוך אמונה בכך שסיכוייו לעבור בשער בלא רשות כזו קלושים, לנוכח יתרונו הפיזי של השומר והעובדה שעל פי דברי השומר מצויים בהמשך הדרך שומרים נוספים חזקים עוד יותר. בן הכפר מנסה לשדל את השומר לאפשר לו להיכנס, אך אינו מנסה לעבור בשער בדרכים אחרות. בהיעדר רשות הוא יושב ורוטן במשך שנים. בערוב ימיו הוא מגייס את כל כוחותיו האינטלקטואליים ושואל את השומר הכיצד ייתכן שלמרות שכל בני האדם רוצים להיכנס אל החוק אף אחד זולתו לא בא בשער במשך כל השנים. השומר משיב כי השער היה מיועד אך ורק לבן הכפר וכי עתה יש לסוגרו.
דוד אגנסו
10 אגורות
הנרי מורגן
סר הנרי מורגן (באנגלית: Henry Morgan, בולשית: Harri Morgan; סביבות 1635 - 25 באוגוסט 1688) היה ימאי ממוצא ולשי, שהתפרסם כמנהיגם של שודדי ים בקאריביים. מורגן הוא אחד משודדי הים המפורסמים ביותר.
ביוגרפיה.
משפחתו ותחילת דרכו.
הנרי מורגן נולד בסביבות שנת 1635 במחוז גלמורגן שבוויילס, בנם הבכור של רוברט מורגן ואשתו. דודו, אדוארד מורגן, מונה לסגן מושל ג'מייקה לאחר הרסטורציה של צ'ארלס השני מלך אנגליה. הנרי מורגן נישא לבתו של אדוארד, בת דודתו מרי.
על פי עדותו של ריצ'רד בראוני, רופאו של מורגן בפנמה, מורגן הגיע לג'מייקה ב-1658, שלוש שנים לאחר כיבוש האי בידי חבר העמים האנגלי. ב-1662 קיבל מורגן רישיון ממושל ג'מייקה תומאס מודיפורד לתקוף אוניות ספרדיות, כולל אזרחיות, בתוקף מצב המלחמה בין המדינות. בסתיו 1665 פיקד מורגן על אחת הספינות במסעו של אדוארד מאנספילד, בשליחותו של מודיפורד, לכיבוש האיים פרובידנסיה וסנטה קטלינה. כשהספרדים תפסו והרגו את מאנספילד, בחרו שאר המלחים במורגן כמפקדם החדש.
בשליחותו של מושל ג'מייקה.
ב-1667 הורה לו מודיפורד לשבות כמה ספרדים בקובה, במטרה לגלות פרטים על מתקפתם המתוכננת כנגד ג'מייקה. מורגן קיבץ חמש מאות איש, שהפליגו בעשר ספינות לקובה. לאחר שעגנו, כבשו מורגן ואנשיו את פוארטו פרינסיפה, והמשיכו לעבר העיר פורטובלו, עיר האוצר השלישית בגודלה בקאריביים, שהייתה מבוצרת ומרובה בחיילים, במטרה להכניעה. אנשיו הגיעו מהיבשה לאחר צעדה בת שלושה ימים, שחטו את מגיני העיר המופתעים וכבשו את שלושת מבצריה בזה אחר זה. סופר כי אנשיו של מורגן השתמשו בישועים שנתפסו כמגן אנושי כשכבשו את המבצר השלישי והממוגן ביותר.
מושל פנמה נבהל מכיבושיו הנועזים של מורגן וניסה לגרש את הפולשים מהאזור, אך מאמציו עלו בתוהו. רק לאחר שקיבל סכומי כסף גדולים, הסכים מורגן לפנות את אנשיו. המסעות, שלוו בלא מעט מעשים אכזריים, הובילו להגדלת שכרו ולחיזוק מעמדו של מורגן. אף על פי כן, בזמן שחזרו מורגן ואנשיו לפורט רויאל שבג'מייקה כדי לחגוג את הישגיהם, התעלמה מכך האדמירלות בלונדון.
זמן קצר לאחר מכן, הטיל מודיפורד משימה נוספת כנגד הספרדים על מורגן, שהמשיך בהחרבת חופה של קובה. בינואר 1669 טבעה ספינתו הגדולה ביותר עקב תאונה שהתרחשה בליל הוללות שערכו חברי הצוות על הסיפון, כשמורגן וקציניו נמלטים בקושי ממוות. במרץ של אותה שנה כבש את העיר מאראקאיבו שבוונצואלה, שעוד לפני הגעתו התרוקנה מתושביה למראה הגעת ספינותיו של מורגן. לאחר מכן בילה מספר שבועות ביישוב גיברלטר שעל גדת אגם מאראקאיבו, שם עינה את התושבים העשירים במטרה לגלות אוצרות חבויים. כשחזר למאראקאיבו, מצא שם שלוש ספינות ספרדיות עוגנות. מורגן הרס או לקח לעצמו את הספינות, והסכים להתפנות מהמקום רק לאחר קבלת דמי כופר גדולים. בשובו לפורט רויאל, ג'מייקה, נזף בו מודיפורד פעם נוספת, אך לא הענישו.
כיבוש פנמה.
מורגן זכה לשכר נוסף כשמונה למפקד כל ספינות המלחמה בג'מייקה, אך את עלויות המלחמה בספרדים והשמדת ספינותיהם ומלאי הנשק שלהם כיסה מורגן רק בעזרת השלל שצבר במסעותיו. לאחר שהרס רבים מחופיה של קובה, החליט מורגן לערוך מסע כיבושים נוסף בפנמה. ב-15 בדצמבר 1670 כבש שנית את האי סנטה קטלינה, וב-27 בדצמבר תפס את השליטה בטירת צ'אגרס. בקרב הרגו אנשיו של מורגן כ-300 לוחמים. לאחר מכן, שט מורגן במעלה נהר הצ'אגרס יחד עם כוח של כ-1,400 איש. כשהגיעו לפנמה סיטי היו רבים מאנשיו חלשים ועייפים.
ב-18 בינואר 1671 גילה מורגן כי חיל הרגלים וחיל הפרשים של פנמה מונים רק כ-1,500 חיילים. הוא פיצל את צבאו לשניים, כשאחת הקבוצות צעדה דרך היער במטרה לאגף את היריב. הספרדים היו חסרי השכלה צבאית ורצו בפזיזות לעבר כוחותיו של מורגן, שחיסלו אותם ביריות. אז הופיע הכוח המאגף והרג את החיילים הספרדים הנותרים. מורגן ואנשיו בזזו שלל רב שהגיע לשווי של כמאה אלף ליש"ט ולאחר מכן העלו את העיר בלהבות.
כיבוש פנמה היווה הפרה של הסכם השלום בין ממלכת אנגליה וספרד. בשל כך, ב-1672 מורגן נעצר, אך הוכיח כי לא ידע על ההסכם ושוחרר. ב-1674 הוענק לו תואר אבירות. שנה לאחר מכן חזר לג'מייקה כדי לכהן כסגן המושל.
סוף הקריירה ופרישתו.
ב-1681 איבד מורגן, המושל בפועל של ג'מייקה, את תמיכתו של המלך הבריטי, שרצה להחליש את המועצה הג'מייקנית החצי-אוטונומית. מחליפו היה יריבו הפוליטי מזה שנים רבות, תומאס לינץ'.
ב-1683 הושעה מורגן מהמועצה הג'מייקנית, כשמאחורי המהלך עמד המושל לינץ'. כמו כן, באותה תקופה פרסם אלכסנדר אקסקמלי את "היסטוריה של שודדי הים של אמריקה" (De Americaensche Zee-Roovers), ספר בו סקר את מסעותיו הידועים לשמצה של מורגן, שמצידו פעל לשלילת אמינותו של הספר, ואף זכה ב-200 ליש"ט בתביעה כנגד אקסקמלי בגין הוצאת דיבה. אף על פי כן, הספר תרם רבות לחיזוק המוניטין של מורגן כשודד ים צמא-דם.
עם מותו של תומאס לינץ' ב-1684, מונה כריסטופר מונק למושל. ארבע שנים לאחר מכן ביטל מונק את השעייתו של מורגן מהמועצה הג'מייקנית. בריאותו של מורגן הפכה רופפת יותר ויותר מאז 1681. הוא אובחן כחולה בבצקת, אך ייתכן שנדבק בשחפת בביקורו בלונדון, וב-25 באוגוסט 1688 מת מורגן.
צביקה יחזקאלי
טבעוני
מקפא
יחסי ישראל–סין
היחסים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה העממית של סין ידעו עליות ומורדות רבים. נהוג לחלקם לארבעה שלבים מרכזיים לאורך השנים למן מועד כינונם ועד ימינו אלה.
היסטוריה.
מהצהרת בלפור עד להקמת המדינה.
עד מלחמת העולם הראשונה, ההסתדרות הציונית מיקדה את עיקר עבודתה הדיפלומטית במדינות אירופה, בארצות הברית ובכמה מדינות מערביות אחרות. מדינות אסיה היו מרוחקות וכן לא גילו עניין בעם היהודי. רובן הגדול, מתת-היבשת ההודית ועד ליפן נמצאו תחת שלטון קולוניאלי שנמשך עד אחרי מלחמת העולם השנייה. המדינות העצמאיות היחידות עד אז באסיה היו הרפובליקה העממית של סין, הודו, סיאם ויפן. התנועה הציונית החלה לגלות במדינות אלו עניין לאחר הצהרת בלפור, כאשר היה עליהם להשיג תמיכה מרבית בחבר הלאומים לשם הכללת ההצהרה בכתב המנדט.
בניגוד ליפן, שלא שמעו על יהדות עד מלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20 ולא נתקלו ביהודים, סוחרים יהודים הגיעו ככל הנראה לסין בדרך המשי כבר במאה ה-8, אם כי לא הותירו עדויות או עקבות על נוכחותם שם. כ-400 שנים לאחר מכן החלו להופיע בסין קבוצות של סוחרים יהודים שוב. הם השתכנו בערי החוף של דרום-מזרח סין ובפנים הקיסרות. באמצע המאה ה-19 הגיעו לסין תעשיינים, אנשי עסקים וסוחרים יהודים נוספים. היו אלה יהודים בגדאדים שהתיישבו ברובם במנצ'וריה ובשאנגחאי והקימו שם קהילה.