כשהם מקנאים בהצלחה הכספית של מר ווימפר בזכות סחרו עם חוות החיות, קבוצה עוינת של חקלאים פיראטים תוקפת את החווה. באותו הזמן, מר ג'ונס, משתמש בדינמיט כדי לפוצץ את טחנת הרוח שבנו החיות. אף על פי שהחיות מנצחות בקרב, הן משלמות מחיר כבד של חיים ושל פציעת בוקסר. בוקסר ממשיך לעבוד עד שהוא מתמוטט לילה אחד בזמן שעבד על בניית טחנת הרוח מחדש. נפוליאון שולח עבורו טנדר שייקח אותו משם, אשר בנג'מין מזהה אותו כ"קרון המתים" ממפעל הדבק של מר ווימפר. לאחר מכן, אספקת אלכוהול מועברת בסתר. במקביל, סקווילר נושא נאום מזויף, בטענה שהיה לצדו של בוקסר שהיה על ערש דווי, ואומר כי מילותיו האחרונות היו "להאדיר את נפוליאון". החיות הנרגזות רואות דרך התעמולה ומזהות עד כמה נפוליאון הפך לרודן, אך מונאות על ידי הכלבים הנוהמים לפני שניתן היה לעשות דבר. באותו לילה, החזירים מרימים כוסות לזכרו של בוקסר על ידי צריכת ויסקי שקנו בחייו.
שנים חולפות ונפוליאון, באמצעות תירבות עמיתיו החזירים, הרחיב את החוות השכנות למפעל. החזירים מתחילים להידמות לבני אדם, כשהם הולכים זקוף, נושאים שוטים, שותים אלכוהול ולובשים בגדים. הכללים מצטמצמים לכלל יחיד: "כל בעלי החיים שווים, אך ישנם בעלי חיים השווים יותר מאחרים". שינוי זה מדרבן לבסוף את החיות המדוכאות של החוות הסמוכות להתכנס בחוות החיות כדי להחליט על עתידן. נפוליאון מקיים מסיבת ארוחת ערב לכבוד משלחת של חזירים חיצוניים, שמברכים אותו על כך שיש לו את החיות הכי עובדות והכי פחות צורכות במדינה. נפוליאון מרים כוס לכבוד עתיד שבו חזירים מחזיקים ומפעילים חוות בכל מקום. בנג'מין, ששמע את השיחה, מדמיין בקצרה שכל החזירים הפכו לדמותו של מר ג'ונס.
כשהחיות הבינו שמצב חייהן גרוע עוד יותר ממה שהיה לפני המהפכה, הן מסתערות על בית החווה כדי להפיל את נפוליאון ולנקום את מותם של סנובול, בוקסר ובני ארצם. נפוליאון מנסה לזמן את כלבי השמירה שלו, אך הם שיכורים מכדי להגיב, בעוד שהחזירים הנוכחים מפחדים מכדי להתמודד עם העדר הפולש. החיות רומסות את נפוליאון ואת החזירים למוות לפני שהן מחזירות לעצמן את השליטה החווה, כשבנג'מין עומד בראש העדר כמנצח.
הפקה.
הסרט הוא סרט ההנפשה הראשון באורך מלא שהופק בבריטניה, מפיקיו היו ג'ון הלאס וג'וי בצ'לור.
ה-CIA האמריקני שילם עבור ההסרטה, כחלק ממבצע מוקינגברד, מתקפת תעמולה אמריקאית במהלך המלחמה הקרה, והשפיע על הצגת רעיונותיו של אורוול. ה-CIA מימן בתחילה את לואי דה רוכ'מונט כדי להתחיל לעבוד על גרסה קולנועית ליצירתו של אורוול, והוא שכר את האלאס ובטשלור, חברת אנימציה בלונדון שעשתה סרטי תעמולה עבור ממשלת בריטניה. נעשו מאמצים לשנות את העלילה המקורית כך שתדגיש יותר את הפן האנטי-קומוניסטי בסיפור כחלק ממלחמת התעמולה כנגד ברית המועצות בזמן המלחמה הקרה.
ביקורות ותגובות.
עם צאת הסרט לאקרנים נשמעו בבריטניה ביקורות מהללות, על כי סרט זה יצא מאולפנים בריטיים ולא מהוליווד. סרט זה היה מראשוני סרטי ההנפשה שיועדו לקהל הרחב ולא רק לילדים, והביקורות היללו את אופי ציור הדמויות בו. מצד שני נשמעה ביקורת על סיומו ה"הוליוודי" המתקתק של הסרט, סיום שלפי הביקורות לא היה נכתב מעולם על ידי היוצר ג'ורג' אורוול, מאחר שהוא "מגיש לפיו של הצופה את הנמשל במקום להשאירו כסאטירה מלנכולית ומאופקת".
כאשר הופץ הסרט לראשונה, ניתן לסרט סיווג "X", המקבילה לקטגוריה המגבילה צפייה מתחת לגיל 18. זאת ככל הנראה עקב האלימות המרומזת בו בנוגע לנושאים פוליטיים. הסרט סווג מאז מחדש בקטגוריית "U" (יוניברסל), המתאים לכל הקהלים.
בשנת 1956 היה הסרט מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית סרטי הנפשה.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה בסוף שנות החמישים אולם באותה עת הייתה המודעות לכתיבתו של אורוול מועטה והסרט ירד מן המסכים בתוך זמן קצר. כעבור עשרות שנים הוקרן הסרט מספר פעמים בטלוויזיה הישראלית.
עיבוד לקומיקס.
בשנת 1954 עיבד הרולד ויטאקר, אחד מאנימטורי הסרט, את הסרט לקומיקס שפורסם בעיתונים אזוריים בריטיים שונים.
Me &amp; My Girls (שיר של סלינה גומז)
Me &amp; My Girls (בעברית: אני &amp; הבנות שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, "Revival". השיר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר הופץ בפורמטים של סטרימינג והורדה דיגיטלית.
השיר הגיע למקום ה-77 בקנדה הוט 100.
כתיבה וסוגה.
השיר נכתב על ידי סלינה גומז, אנטונינה ארמטו, טים ג'יימס ומאט מוריס והופק על ידי רוק מאפיה. השיר מכיל סקסופון, חצוצרות, גיטרות, כלי הקשה והוא כולל בתוכו קולות רקע של חברים של גומז ממקסיקו. מבקרי המוזיקה הפנו כלפי השיר ביקורת חיובית, תוך שטענו כי זה "שיר מסיבות".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-93 מיליון השמעות.
הצלחה.
השיר זכה להצלחה נאה מבלי שיצא כסינגל, כאשר הגיע למקום ה-77 במצעד קנדה הוט 100.
אהבה חדשה
Selena + Chef
Selena + Chef (בעברית: סלינה + שף) היא תוכנית בישול אמריקאית, שמוגשת על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז. תוכנית הבישול עלתה לשידור ב-13 באוגוסט 2020, בהפצתה של רשות השידור HBO Max. כמו כן, חברות ההפקה של תוכנית הטלוויזיה הן The Intellectual Property Corporation ו-July Moon Productions. באוגוסט 2020 HBO הכריזו שהסדרה תמשיך לעונה שנייה.
שם תוכנית הבישול הוא "סלינה + שף"; כלומר, סלינה + שם של שף או שפית נוספים, שמגיעים בתור תפקיד אורח בכל פרק.
עלילה.
את תוכנית הבישול הזו התחילו לצלם עקב ההסגר, שנגרם כתוצאה ממגפת הקורונה. במהלך תוכנית הבישול, ניתן לראות את גומז מכינה מאכלים שונים עם שפים מצליחים מרחבי העולם, תוך שהם מלמדים אותה להכין את מנות הדגל שלהם ומנות נוספות גם כן. בנוסף לכך, בכל פרק נותנים השפים טיפים שונים בנוגע לעולם הבישול.
Can't Feel My Face
Can't Feel My Face הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן השני שלו, Beauty Behind the Madness. השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2015, כסינגל השלישי מתוך האלבום. השיר נכתב על ידי מקס מרטין, פיטר סוונסון, עלי פייאמי, סוואן קוטצ'ה ודה ויקנד עצמו, והופק על ידי מקס מרטין ופייאמי.
רקע וכתיבה.
השיר הודלף בסוף מאי 2015 ויצא באופן רשמי ב-8 ביוני 2015, לאחר הופעתו של דה ויקנד בכנס המפתחים העולמי של אפל באותו היום.
השיר מורכב מסולם של A מינור ובעל מפעם של כ-108 פעימות לדקה. טווח הקול של דה ויקנד משתרע בין E3 ל-E5. מקורות רבים פירשו כי השיר עוסק בשימוש בקוקאין, ודה ויקנד אף התייחס לכך במילות השיר "Reminder" שהוציא בשנת 2016 כחלק מאלבומו הבא, Starboy. מבחינה מוזיקלית, אליס וינסנט מדיילי טלגרף הגדיר את השיר כ"שיר פופ קצבי, סינתטי ואופטימי", וכן אנדי קלמן מ-AllMusic תיאר אותו כ"נתח מלוטש של דיסקו-פאנק רטרו-מודרני".
ביקורת.
השיר זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה. ברנן קרלי מ-Spin כינה את השיר "שלמות פופ", וחזה שהשיר "יגיע לרמת ההשמעות ברדיו וההופעה בכל מקום של 'Uptown Funk'". אסתר צוקרמן ממגזין טיים ראתה את השיר כ"מתמודד חדש על תואר 'שיר הקיץ'" וכתבה כי פזמונו החוזר של השיר הוא "מדבק". ביוני 2015, ג'ייסון ליפשוט מבילבורד כלל את השיר ברשימת "עשרת השירים הטובים ביותר משנת 2015 עד כה".
מגזין Consequence of Sound השווה את צלילו המוזיקלי של השיר למייקל ג'קסון. ב-Complex נכתב כי "לשיר יש תחושה של פופ קלאסי" וכן השווה המגזין את דה ויקנד לג'קסון אף הוא. כמו כן, נכתב כי הפקתו המוזיקלית של השיר היא "קופצנית ואנרגטית". רנאטו פגנני מפיצ'פורק השווה את צלילו המוזיקלי של דה ויקנד לג'קסון אף הוא, תוך ששיבח את השיר גם כן.
מגזיני המוזיקה רולינג סטון ובילבורד דירגו את השיר במקום הראשון ברשימות סוף השנה של השירים הטובים ביותר משנת 2015 בהתאמה.
הצלחה.
השיר הופיע לראשונה במצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-24, ובשיאו הגיע למקום הראשון, ובכך הפך לשירו הראשון של דה ויקנד שהגיע למעמד זה. נוסף על כך, הגיע השיר למקום הראשון בעשרות מצעדים נוספים ברחבי העולם, בהם מצעד ההשמעות ברדיו הישראלי של חברת מדיה פורסט. גם במצעדים השנתיים זכה השיר להצלחה, והגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של הבילבורד הוט 100, ה-6 במצעד ההשמעות ברדיו של מדיה פורסט, ובמצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של תחנת הרדיו הישראלית גלגלצ. השיר היה לאחד מן השירים הבולטים ביותר באותה השנה.
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לשיר את תואר הפלטינה ×8, וכן גם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בנוסף, קיבל השיר את תואר הפלטינה בעוד כ-11 מדינות נוספות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בבימויו של גרנט זינגר, יצא לאור ב-28 ביולי 2015 באפל מיוזיק. נכון לשנת 2020, לקליפ מעל למיליארד צפיות באתר יוטיוב, והוא הקליפ השלישי הנצפה ביותר של דה ויקנד, לאחר "The Hills" ו"Starboy".
הופעות חיות.
דה ויקנד ביצע את השיר בהופעה חיה בפעם הראשונה בכנס המפתחים העולמי של אפל, ביום שלפני צאתו של השיר בפלטפורמות הדיגיטליות. ב-10 ביולי 2015, טיילור סוויפט הזמינה את דה ויקנד לבצע את השיר בהופעה באצטדיון מטלייף כחלק מסיבוב ההופעות שלה, The 1989 World Tour. עם השיר הופיע דה ויקנד בפעם הראשונה בטלוויזיה במסגרת טקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2015. דה ויקנד שר את השיר גם בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט שנערכה ב-8 בדצמבר 2015.
רמיקס.