הילברג נולד בווינה למשפחה יהודית שמוצאה מגליציה, שעזבה את אוסטריה ב-1939 לאחר האנשלוס. אחרי ששהו זמן קצר בקובה, הם עברו לברוקלין שבניו יורק, שם למד הילברג בתיכון על שם אברהם לינקולן ושנתיים בקולג' של ברוקלין. במהלך מלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1944, משהיה מעל גיל 18, הוא גויס לצבא ארצות הברית. לאחר שחרורו סיים את התוכנית לחוק ולממשל באוניברסיטת קולומביה, ואת הדוקטורט עשה בהנחיית פרנץ ניומן. רוב קריירת ההוראה שלו הייתה באוניברסיטת ורמונט, שם הוא היה חבר במחלקה למדע המדינה.
המהדורה הראשונה של ספרו "The Destruction of the European Jews" יצאה לאור בשנת 1961, בתקופה שבה השואה לא זכתה להתייחסות רבה בארצות הברית. בשנת 1968 זכה בפרס אניספילד-וולף על ספר זה.
ההשמדה של היהודים האירופאים.
ביחד עם כריסטופר בראונינג, הילברג נחשב לאחד מחשובי המייצגים של האסכולה הפונקציונליסטית של ההיסטוריוגרפיה. אסכולה זו סוברת, בניגוד למקובל במחקר בשנות ה-50 של המאה ה-20, כי השואה לא הייתה יוזמה מתוכננת מראש של אדולף היטלר אלא מקורה בדרגים הנמוכים יותר של המשטר הנאצי, והיא נוצרה תוך כדי המלחמה. הספר "The Destruction of the European Jews" מתחיל עם תזה כוונתית, אינטנציונליסטית – אסכולה המאמינה שהיטלר תכנן את השואה מראש – אך בהמשך ספרו מאמץ הילברג גישה פונקציונליסטית. צעד נוסף לעבר הגישה הפונקציונליסטית היה המהדורה המתוקנת מ-1985, שבה מתואר היטלר כדמות רחוקה אשר מעורבת בקושי בתהליך ההשמדה.
הבנתו של הילברג את מערכת היחסים בהנהגת הרייך השלישי והיישום של רצח העם התפתחה מפירוש המבוסס על הפקודות ל-RSHA, שמוצאן בהכרזה של אדולף היטלר דרך הרמן גרינג. התזה שפיתח עקבית עם "The Origins of the Final Solution" של כריסטופר בראונינג – מחקר הטוען שיוזמות נלקחו בידי הדרג הבינוני בתגובה לפקודות כלליות מהדרג הבכיר. יוזמות כאלה הורחבו על ידי מתן מנדט מקצינים בכירים בערוצי תקשורת לא רשמיים. הניסיון שנצבר במילויין הזין את הבירוקרטיה בהבנה שמטרות רדיקליות יותר הן בנות השגה, וכך פחת הצורך בהכוונה.
בריאיון עמו אמר הילברג:
עמדה זו עומדת בניגוד לתזה של דניאל גולדהאגן, שהפראוּת של האנטישמיות הגרמנית הייתה מספיקה כהסבר, והילברג טען שהאנטישמיות הייתה יותר מסוכנת במזרח אירופה מאשר ברייך השלישי.
הילברג גינה את האסכולה של גולדהאגן, שאותה כינה "עלובה", והיה ביקורתי יותר על כך שחסר מקור או ספרות סמכותית התומכים במחקר זה, שנערך באוניברסיטת הרווארד. הוא העיר ש"זו הסיבה היחידה שבעטיה יכול היה גולדהאגן להוציא דוקטורט במדע המדינה בהרווארד. אף אחד בפקולטה לא היה יכול לבדוק את עבודתו." הערה זו זכתה לחיזוק מצד יהודה באואר. במהופך, הוא תמך בתזה של נורמן פינקלשטיין על תעשיית השואה (תזה זו מאשימה את היהודים במסחור השואה וניצולה לעשיית רווחים ותמיכה בישראל).
הדבר העקבי והרציף ביותר בעבודתו של הילברג הוא הערכתו שגורמים בחברה היהודית, חוץ מהיודנראט, היו שותפים לג'נוסייד, והדבר נובע בחלקו מהגישה הסבלנית של יהודי אירופה שלא ברחו או ניסו לשרוד. במילותיו:
המחלוקת עם יד ושם.
מאז יציאת ספרו ב-1961 ועד אוקטובר 2012, נמנע המוסד מלפרסם את ספר היסוד המחקרי של הילברג, "השמדת יהודי אירופה", בהוצאת הספרים של "יד ושם", בשל המחלוקת סביב מחקרו. נגד הילברג הועלו שתי טענות עיקריות: האחת טענה שהילברג, יהודי יליד אוסטריה, שהגיע עם משפחתו לארצות הברית ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא ידע עברית, יידיש או לשונות אחרות של מזרח אירופה, כמו פולנית או רוסית, ואת ספרו כתב בהסתמך על מקורות גרמניים בלבד. הטענה השנייה גרסה כי למרות עובדה זו, הילברג לא היסס לבקר בחריפות בספרו את תפקודן של הקהילות היהודיות בכלל, והיודנראטים בפרט, כמי ששימשו לדעתו סייען מרכזי למכונת ההשמדה הנאצית וגרס ששיתוף הפעולה שלהם היה המשך למדיניות המסורתית שנקטו יהודי הגולה נגד גזירות שהתרגשו עליהם.
היחסים העכורים בין יד ושם להילברג הגיעו לסיומם בנובמבר 2004, בעת שהילברג הוזמן להיות אחד הדוברים המרכזיים בכנס לציון 50 שנה להקמת יד ושם. הילברג השמיע את הרצאת הנעילה של הכינוס שעסקה בהתפתחות מחקר השואה, מהימים הראשונים של בחינת המסמכים הנאציים אשר הוצגו במשפטי נירנברג עד ימינו אנו. באוקטובר 2012 פורסם תרגום מלא ראשון לעברית של ספרו של הילברג בהוצאת יד ושם.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
טריפל דאבל
קבוצת דלק
קבוצת דלק בע"מ היא חברת החזקות ישראלית בעלת מגוון השקעות בישראל ובעולם. החברה פועלת (או פעלה) בין היתר בתחומי הגז והנפט, הזיקוק, תחנות דלק, תחנות שירותי דרכים, פיננסים וביטוח, רכב, התפלה, תחנות כוח וביוכימיה.
בין החזקותיה העיקריות נמצאות החברות הציבוריות דלק אנרגיה, דלק רכב, דלק קידוחים, אבנר חיפושי נפט, כהן פיתוח ומהדרין. החברה נשלטת על ידי איש העסקים יצחק תשובה.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא כלולה במדד תל אביב 35.
היסטוריה.
החברה הוקמה ב-1951, והייתה עשרות שנים בשליטת קבוצת אי די בי. יצחק תשובה השתלט על החברה דרך השתלטות עוינת ב-1998, ונכון ליוני 2015 הוא מחזיק ב-61.77% ממניות החברה.
בשנת 2014 החלה קבוצת דלק למכור את נכסיה שאינם עוסקים בתחומי האנרגיה וחיפושי הנפט והגז.
היא מכרה את כל החזקותיה בחברת דלק אירופה לקרן ההשקעות הבריטית TDR תמורת 1.7 מיליארד ש"ח,
את כל החזקותיה בחברת ברק קפיטל לשותף אייל בקשי תמורת 234 מיליון ש"ח,
ואת כל החזקותיה בחברת רודשף לחברת Antin Infrastructures Partners תמורת 900 מיליון ש"ח.
כמו כן מכרה את רוב החזקותיה בחברת דלק US תמורת 4 מיליארד ש"ח (נותרו לה 7.5% מהחברה).
בנוסף, חתמה החברה על הסכמים למכירת 34% ממניות חברת הביטוח האמריקאית ריפבליק בתמורה לכ-275 מיליון שקל, ו-47% ממניות קבוצת הביטוח הפניקס למשפחת קושנר בתמורה לכ-1.7 מיליארד שקל.
בדצמבר 2019 מכרה קבוצת דלק במספר ימים את יתרת ההחזקה שלה 22.5% במניות יבואנית הרכב דלק רכב (דלק מוטורס) שבשליטת גיל אגמון ברווח של 117 מיליון שקל, מכירת ההחזקה אל משקיעים מוסדיים[6].
במאי 2020 פרסמה החברה דו"ח כספי לשנת 2019, ובו הערת עסק חי, עקב ירידה משמעותית שחלה לאחר תאריך המאזן בשווי נכסי הקבוצה.
הנעלמים
"הנעלמים" ("Gone For Good") הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן. הספר היה רב-מכר בארצות הברית. במרץ 2004 הוציאה לאור חברת ההפצה "ידיעות ספרים" ("פרוזה") את הספר בתירגום לעברית על ידי המתרגם ירון פריד. זהו הספר הראשון של הרלן קובן שתורגם לעברית. בתוך מספר שבועות הגיע ספר זה לפסגות רבי המכר בארץ ונבחר על ידי הקוראים כ"ספר המתח הטוב ביותר של השנה". הספר התברג למקום השלישי בסקר "הספרים שהישראלים הכי אוהבים".
ב-2021 החלה הקרנת סדרת טלוויזיה על בסיס הספר.
עלילה.
הספר עוקב אחר קורות אדם שאימו הלכה לעולמה. נדמה כי חייו עלו על שרטון. אחיו, המואשם באונס ורצח חברתו ג'ולי, בורח מהחוק כבר יותר מ-10 שנים, חברתו שילה נעלמת ללא הסבר ומשאירה המון שאלות ללא תשובות ואם לא די בכך לפתע נכנס לחייו רוצח סדרתי אשר עוקב אחר כל אחד מצעדיו. אט אט נחשפים בעלילה רמזים שיובילו לגילוי האמת בנוגע לכל ההתרחשויות החריגות.
בית הגלגלים
בית הגלגלים היא עמותה המעניקה שירותים לשיקום ופעילות חברתית לילדים ובוגרים עם נכויות פיזיות.
בעמותה פועלים כ-450 מדריכים ומלווים, וכ-450 בעלי נכויות, ולה שישה סניפים ברחבי ישראל: הרצליה (סניף ראשי ומטה), ירושלים (מושב אבן ספיר), הגליל (מושב בוסתן הגליל), צפון (נמצא בחדרה), הנגב (קיבוץ אורים) וסניף למגזר הבדואי (בית אלאמל בבאר שבע). ייחודה של העמותה ביצירת שילוב בין נכים (נכויות פיזיות, בעיקר שיתוק מוחין וניוון שרירים) לבין אנשים ללא מוגבלויות פיזיות, במסגרת חברתית משותפת. רוב המדריכים הם סטודנטים, דתיים וחילונים. כ-30% מתקציב העמותה מגיע ממשרדי ממשלה ועיריות, והשאר מתרומות.
היסטוריה.
העמותה הוקמה בשנת 1979 ביוזמתה של מרים שוורץ, בשם "ש"י - עמותה לשיקום וסיעוד ילדים נכים"; לאחר מכן ב-1983 שונה השם ל"בית הגלגלים". בשנת 1982 הצטרף לעמותה עו"ד אביעזר גרואר ששימש כיו"ר העמותה במשך 25 שנה והוביל את פיתוחה וקידומה. בשנת 1997 הוקם סניף בירושלים, בשנת 1999 בנגב, בשנת 2000 בגליל ובשנת 2008 הוקם הסניף הבדואי בדרום הארץ.
במהלך השנים התנהלה הפעילות במבנים שכורים שהיה צריך להתאים לצורכי הנכים. מאז סוף שנות ה-90 נעשו מאמצים רבים למצוא בית קבע. בתחילת שנות האלפיים העמותה פנתה אל עיריית הרצליה כדי שתקצה לה קרקע המיועדת למבנה ציבור. עד אז פעלה העמותה במבנה זמני ובשכירות ברחוב קרן היסוד שבעיר. ב־2001 אישרה עיריית הרצליה את בניית המבנה החדש ברחוב דוד המלך בהרצליה פיתוח סמוך לאזור התעשייה, אולם תושבים מהשכונה התנגדו וניהלו מאבק לביטול התוכנית מול העירייה ומשרד הפנים ועתרו לבית המשפט. המתנגדים אף הקימו את "עמותת תושבי מערב הרצליה" שתבעה לעצמה את השטח המיועד למבנה. במאי 2008 ועדת הערר המחוזית של תל אביב דחתה את הערר שהגישו התושבים. ראש העיר יעל גרמן תמכה בהקמת המבנה. בספטמבר 2009 דחה שופט בית המשפט המחוזי את בקשת התושבים למתן צו ביניים נגד היתר הבנייה, ובהמשך הגיעו הצדדים להסכמות בתוקף של פסק דין. ביוני 2019, לאחר 6 שנים של מאבק משפטי, הונחה אבן הפינה לסניף בהרצליה שהיה לבית הקבע הראשון של האגודה.
פעילות.