המידע לגבי שלטונו של ולריאנוס כמו גם המידע על מותו נמצא בכתבים של היסטוריונים ואנשי כנסייה שחיו וכתבו בסוף המאה הרביעית. מקורות אלו היו עוינים מאוד את ולריאנוס על יחסו כלפי אבות הכנסייה הנוצרית ועוינים כלפי שליטי האימפריה הסאסאנית על חלקה ברדיפת נוצרים במזרח. אין ספק שהתיאור הלא-מחמיא לגבי ולריאנוס ומותו קשורים גם לרצונם של מקורות נוצרים להראות את גורלם המר של רודפי הנצרות.
על פי המקורות הנוצריים ובראשם ההיסטוריון לקטאנטיוס (לטינית: Lactantius) ולריאנוס נרצח על ידי המלך הפרסי, על פי גרסה אחת הוא הציע לשוביו תשלום כופר עבור שחרורו וכתגובה שפכו הפרסים זהב מותך אל תוך פיו. על פי גרסה אחרת הופשט עורו מעליו בעודו בחיים ומשמת ולריאנוס בייסורים הוא נחנט והוצג לראווה.
המחקר ההיסטורי המודרני לא יכול, בהיעדר עדויות וראיות על חייו ומותו של ולריאנוס, להציג תמונה מאוזנת ומלאה לגבי נסיבות מותו. החוקר וההיסטוריון הפרסי טורק דריאי העלה השערה כי ולריאנוס השתתף עם הגוף העיקרי של הצבא הרומי השבוי בעיר בישאפור, אחת מהערים שהוקמו על ידי ונקראו על שמו של שאפור הראשון נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופיינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
גלריית האומנות של אונטריו
ולרינוס
שיטת הנגב
שיטת הנגב (שם מדעי: "Vachellia gerrardii") הוא מין נדיר של עץ השיטה. העץ גדל בדרום הנגב והערבה בעיקר ברמות הגבוהות בין נחל פארן לבין אילת והמושב פארן ובערוצי הנחלים וכן בסיני ובירדן. העץ תואר לראשונה בסעודיה. שיטת הנגב גדל באזור אדום והוא נדיר בערבה. שיטת הנגב גדל גם בכווית ובעיראק במדבר הדרומי.
שיטת הנגב הוא עץ מדברי העמיד בקור טוב יותר משאר מיני השיטה הגדלים בישראל. גובה העץ כ-8 מטר בממוצע וישנם פריטים המגיעים לגובה של 12 מטר. לעץ גזע יחיד. הפרי איננו סלילי אלא בצורת מגל. קליפת הגזע של העץ הבוגר מתקלפת בקלות בצורת קשקשים בצבע צהוב - חום. בלוטת הצוף שעל העלה סמוכה לבסיס הפטוטרת. הפריחה בחודשים יולי עד אוקטובר. העלים אפורים יותר מהעלים של עצי שיטה אחרים הגדלים בישראל והם מכוסים שיער דק דמוי לבד. הקוצים ארוכים וצפופים.
שיטת הנגב הוא עץ המופיע ברשימת הצמחים מוגנים בישראל.
צבי הנגב
צבי הנגב (שם מדעי: "Gazella dorcas"), מין מהסוג צבי, ממשפחת הפריים, המצוי באזורי מדבר בצפון אפריקה ובישראל. בנובמבר 2018 נספרו בנגב 1,242 צבאים, ב-2009 נספרו כ-652 צבאים, ונכון להיום כאמור, מספרם הוכפל תוך 9 שנים.
נכון ל-2021 יש בישראל 2,055 פריטים.
מאפיינים.
גבו של צבי הנגב צבוע בחום בהיר המחזיר את קרינת השמש ומונע קליטת חום, והוא מזוהה גם על פי צבע פס הצד החום כהה, המצוי במעבר בין הגב הכהה לבטן הבהירה. חלקה העליון של רגלו הקדמית צבוע בלבן, אין כתם על אפו וקרניו עבות ומעוקלות.
זנבו הארוך ושטח הפנים של אוזניו גדול יותר משל צבי מצוי, ובזכות שטח הפנים של אוזניו כלי הדם שבהם חשופים לסביבה החיצונית, וכאשר טמפרטורת הדם גבוהה מטמפרטורת הסביבה, נפלט חום לסביבה והגוף מתקרר.
אזורי תפוצה.
הצבאים חיים בעדרים. צבי הנגב היה מצוי בעבר באזורים שונים: בדרום ישראל (מדבר יהודה, עמק הערבה והנגב הדרומי), בסיני, בירדן, במדבריות השחונים של צפון אפריקה. אחת התכונות המייחדות אותו, היא העובדה שהוא יכול להסתגל לשהייה במדבריות ללא צורך לשתות מים. זאת משום שהוא מפיק את המים הנחוצים לו מנוזלים המצויים בעלי השיטה שאותם הוא נוהג לאכול. משום כך הוא היה נפוץ כל כך באזורים מדבריים.
ישראל.
צבי הנגב ככל הנראה לא התקיים בארץ ישראל לפני ההולוקן והאוכלוסייה הקיימת מייצגת שרידי נדידה מצפון אפריקה שדחקה את הצבי המצוי מחלקים מהנגב וסיני, החל מלפני כ-10,000 שנה. אוכלוסיית צבאי הנגב בישראל מתרכזים באזוריה הערבה והנגב הדרומי. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 האוכלוסייה בנגב כמעט והושמדה לחלוטין בשל ציד לא מבוקר, אך מאז אכיפת "חוק הגנת חיית הבר" נבלמה התופעה וניכרת התאוששות הדרגתית במספר הפרטים הנצפים.
בשנים האחרונות מקיימת מדי שנה רשות הטבע והגנים ספירת פרטים כדי להעריך את מצבה של אוכלוסיית הצבאים ולבחון את מגמות השינוי. הספירה נערכת לקראת סוף חודש אוקטובר באזורי מקורות המים ובעיקר בנחלים הספורים בנגב שבסביבתם יש גם שטחי מרעה. הספירה מנסה לסווג את הצבאים הנצפים לזכרים, נקבות וצעירים. בשנת 2013 נרשם שיא במספר הצבאים שנספרו. להלן תוצאות הספירה של השנים האחרונות
כיום מצב אוכלוסיית צבי הנגב בישראל יציב. למרות שהאוכלוסייה אינה גדולה ניכרת בה שונות גנטית משמעותית, שמצביעה על אוכלוסייה בריאה ובעלת פוטנציאל שימור טוב.
סימביוזה עם עץ השיטה.
צבי הנגב קשור בקשר הדוק סמביוטי לעץ השיטה. עץ השיטה ידוע בקשרים הסימביוטיים שיש בינו ובין בעלי חיים שונים. קשר כזה קיים גם בינו ובין צבי הנגב.
בעונת הקיץ נוהג צבי הנגב לחסות בצילו של עץ השיטה בשעות החמות, והוא ניזון בעיקר מעליו ופירותיו. כאמור, מזון זה מספק לו גם את כמות המים הדרושה לקיומו. הצבי האוכל את פירותיו של עץ השיטה לועס רק חלק מן הזרעים המצויים בפרי. הזרעים שלא נלעסו, עוברים דרך מערכת העיכול שלו מבלי להיפגע, ונפלטים החוצה עם הגללים. בדרך זו מפיץ הצבי את זרעי השיטה. מחקרים גילו כי זרעים אלה נבטו בהצלחה רבה יותר מאשר זרעים שלא עברו דרך מערכת העיכול של הצבי. הסתבר כי הקליפה הקשה של זרעי השיטה מתרככת במערכת העיכול של הצבי. ריכוך הקליפה מגדיל את הסיכוי שהזרעים ינבטו. נתגלה גם כי חומרי העיכול בקיבת הצבי ממיתים את זחלי חיפושיות הזרעונית, המתפתחים בתוך הזרעים ופוגעים בהם.
קישורים חיצוניים.
השעות הראשונות בחייו של עופר צבי הנגב - ד"ר בני שלמון, עמותת מן השדה
קנזו טנגה
קנזו טנגה (4 בספטמבר 1913 - 22 במרץ 2005) מהאדריכלים היפנים החשובים ביותר של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
למד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת טוקיו ולימים היה לפרופסור באוניברסיטה זו וב-MIT בבוסטון.
טנגה הוא האדריכל היפני הבולט ביותר של שנות ה-50 עד שנות ה-70 אשר נודע בכישרונו לשלב את המסורת האומנותית היפנית עם האדריכלות המודרנית.
הצלחתו של טנגה הייתה מהירה ומפתיעה בהתחשב במסורת היפנית השמרנית. כבר בגיל צעיר זכה במספר תחרויות אדריכלים ביפן. עם תום מלחמת העולם השנייה זכה בתחרות על לתכנון שיקום העיר הירושימה. כמו כן זכה בתחרויות לתכנון משרדי השלטון המקומי בטוקיו ואת אולמות הספורט בכפר האולימפי בעיר לקראת אולימפיאדת טוקיו (1964).
בשנות ה-60 זכה בתכנון העיר סקופיה שבחבל מקדוניה שביוגוסלביה, לאחר רעידת האדמה שהחריבה אותה.
בשנת 1970 היה אחראי לתכנון התערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה באוסקה.
קנזו טנגה שילב בתכנוניו אלמנטים של אדריכלים מערביים מפורסמים של אותה תקופה: לה קורבוזיה (שווייץ), אוסקר נימאייר (ברזיל), לואי קאהן (ארצות הברית), אלבר אלטו ואירו סארינן (פינלנד).
קנזו טנגה זכה בפרס פריצקר בשנת 1987.
מרטין פלרמו
מרטין פלרמו (ספרדית: Martín Palermo; נולד ב-7 בנובמבר 1973 בלה פלאטה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. פלרמו, הידוע בכינוי "לוקו" (משוגע), מזוהה בעיקר עם קבוצת בוקה ג'וניורס והוא הכובש המצטיין בהיסטוריה שלה.
קריירה.
פלרמו החל את הקריירה בתור שחקן מחליף באסטודיאנטס. בארבע עונותיו הראשונות כבש פלרמו שני שערים בלבד, ורק בעונת 1995/1996 החל פלרמו לקבל דקות משחק רבות ולכבוש בהתאם. בשנתיים האחרונות שלו בקבוצה כבש 32 שערים ב-63 משחקים והפך לאחד החלוצים המוערכים בליגה.
לאחר העברתו לבוקה ג'וניורס זכה פלרמו בהכרה בינלאומית בעקבות ממוצע השערים הגבוה שלו והופעתיו המרשימות במשחקים בינלאומיים. בשיא הקריירה של פלרמו, בשנת 2000, זכה השחקן עם קבוצתו בגביע הביניבשתי. פלרמו, שכבש צמד במשחק נגד ריאל מדריד הספרדית, נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. בשנת 2000 אמור היה פלרמו לעבור לקבוצת לאציו מהאיטלקית, אך פציעה מנעה את העברתו.
ב-24 במאי 2000 חזר פלרמו לשחק לאחר חצי שנה של חוסר פעילות. הוא שיחק 15 דקות נגד היריבה העירונית של בוקה, ריבר פלייט, במשחק גומלין ברבע גמר גביע ליברטדורס, וכבש את השער השלישי של בוקה, שניצחה 3-0 לאחר הפסד 2-1 במשחק הראשון. כשנה לאחר מכן עבר פלרמו לליגה הספרדית. לפני מעברו, נחשב פלרמו לחלוץ הטוב ביותר בליגה הארגנטינאית, בזכות 91 כיבושים ב-102 הופעות.
למרות התעניינות מצידן של קבוצות בכירות, בחר פלרמו בוויאריאל ממרכז הטבלה הספרדית. מיד לאחד הצטרפותו לקבוצה, נפצע פלרמו בצורה ביזארית כאשר יציע מולו חגג שער התמוטט, וכתוצאה מכך שבר פלרמו את עצמות השוק ונעדר תקופה ארוכה מהמגרשים. פלרמו לא הצליח לבטא את יכולתו במדי הקבוצה ושיחק בה 3 עונות בהן כבש 18 שערים בלבד. לאחר מכן ניסה פלרמו את מזלו בקבוצות כגון ריאל בטיס ודפורטיבו אלאבס, שגם בהן לא הצליח להשתלב כראוי.
בקיץ 2004 חזר פלרמו לבוקה. חזרתו לבוקה סימנה את חזרתו להיות אחד החלוצים הטובים בארגנטינה. במרץ 2008 הפך פלרמו לכובש המצטיין של בוקה בכל הזמנים לאחר שכבש את שערו ה-182 במדי הקבוצה במסגרות השונות.
כמו כן, פלרמו שיחק שבעה משחקים בנבחרת ארגנטינה וכבש שלושה שערים. במסגרת שלב הבתים של קופה אמריקה 1999, במשחק של נבחרתו נגד קולומביה, החטיא פלרמו 3 פנדלים. ובכך שבר את שיא החטאות הפנדלים במשחק אחד. למרות הסטטיסטיקה המרשימה, פלרמו לא זומן למשחקי הנבחרת, למורת רוחם של אוהדים רבים בארגנטינה.