ב-7 במאי הודיע וורסלי לשקלטון, שאיננו יכול לוודא את מיקומם בדיוק של 16 ק"מ. כדי למנוע את האפשרות של היסחפות מעבר לאי ברוחות הדרום-מערביות העזות, הורה שקלטון על שינוי קל בנתיב, כך שה"ג'יימס קיירד" תגיע אל היבשה בחוף הדרום-מערבי שאינו מיושב. אז ינסו להשיט את הסירה מסביב אל תחנות ציידי הלווייתנים שבצדו הצפוני של האי. "ימים קשים היו אלה בשבילנו", כתב שקלטון. "הרגעים הטובים היו אלה, שבהם קיבלנו ספל חלב רותח בשעת המשמרות הארוכות, המרות של הלילה." בהמשך אותו יום אותרה אצה צפה על פני המים, ובבוקר הבא הופיעו ציפורים, בהן קורמורנים, הידועים בכך שלעולם אינם מתרחקים מן החוף. מעט אחרי צהרי היום ב-8 במאי נגלה לעיניהם לראשונה האי ג'ורג'יה הדרומית.
ג'ורג'יה הדרומית.
בזמן שהקבוצה נחה והתאוששה, הבין שקלטון, שהסירה איננה כשירה לבצע עוד שיוט סביב האי כדי להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים, וכי וינסנט ומקניש אינם מסוגלים להמשיך במסע רגלי. הוא החליט להעביר את הסירה למקום בטוח יותר במפרץ המלך הוקון, ומשם ייצאו הוא, וורסלי וקרין לחצות את האי ברגל, לעבר התחנה בסטרומנס.
ב-15 במאי עברה ה"ג'יימס קיירד" מרחק של כ-10 ק"מ אל חוף זרוע חצץ סמוך לקצה המפרץ. כאן נמשכה הסירה אל החוף ונהפכה על פיה, לספק מחסה לנשארים. המקום כונה מחנה פגוטי (על שם בית הסירה של פגוטי ב"דייוויד קופרפילד" של צ'ארלס דיקנס). השכם בבוקר ה-18 במאי החלו שקלטון, וורסלי וקרין במה שיוודע כחצייה היבשתית הראשונה המתועדת של פנים ג'ורג'יה הדרומית. כיון שלא הייתה להם מפה, היה עליהם לאלתר נתיב לחציית רכסי הרים וקרחונים. הם התקדמו ללא הפוגה במשך 36 שעות, עד שהגיעו אל סטרומנס. אנשיו של שקלטון היו, כדברי וורסלי, "שלישיית דחלילים מחרידה" מושחרים מחשיפה, כוויות-קור ושכבות של פיח משומן-כלבי ים. מאוחר יותר אותו ערב, 19 במאי, נשלחה ספינת קיטור אל מפרץ המלך הוקון לאסוף את מקארתי, מקניש ווינסנט, ואת ה"ג'יימס קיירד". כחמש או שש שעות לאחר שהגיעו לתחנת ציידי הלווייתנים פרצה סופה דרום-מזרחית שנמשכה כל הלילה. לו פרצה הסופה כשהיו שלושת האנשים במסע חציית האי, לא היה להם שום סיכוי לשרוד. הנורווגים אמרו להם לאחר זמן, כי במשך כל החורף לאחר זאת לא היה ולו יום אחד שבו יכלו לבצע את מסעם ולהגיע בשלום.
לאחר לילה של הפלגה, אותו בילה וורסלי בשנת ישרים עמוקה, וארוחת בוקר דשנה, הגיעו אל המפרץ וירדו אל החוף. למשמע צפירת הספינה, הגיחו שלושת האנשים מתחת לסירה ההפוכה ופרנק וורסלי, לבוש בבגדים נורווגיים, מיהר אליהם כשכיסיו גדושים במקטרות, טבק, סיגריות וגפרורים. אז שמע את מקארתי מעיר באכזבה, "נו, חשבנו שלפחות רב החובל יבוא, בכל אופן." וורסלי אמר, "הרי אני כאן," והם לטשו בו עיניים. נקי, מגולח ולבוש בבגדים נורווגיים נקיים, לא זיהו אותו וחשבו אותו לנורווגי.
בוא החורף הדרומי ותנאי הקרח הקשים גרמו לכך שיותר משלושה חודשים עברו לפני ששקלטון יכול היה לבצע את חילוץ האנשים מאי הפיל. ניסיונו הראשון היה עם הספינה הבריטית "שמי הדרום", ולאחר מכן השאילה לו ממשלת אורוגוואי ספינה. בחיפושים באיי פוקלנד מצא את הספינה "אמה" לניסיונו השלישי, אבל מנוע הספינה התפוצץ. בפונטה ארנס, צ'ילה, השיג שקלטון גוררת קיטור בשם "ילצ'ו", בפיקוד לואיס פארדו, וסוף-סוף, ב-30 באוגוסט הצליח להגיע אל אי הפיל. האנשים יצאו כולם אל החוף לחזות בפלא הספינה שבאה לחלצם. הם הדליקו חבית דלק והניפו מעיל בלוי על תורן כדגל, אבל הדגל המאולתר נתקע בחצי התורן ולבו של שקלטון, שראה אותו מסיפון הספינה, נפל - לו אבד אפילו אחד מאנשיו הייתה זו לו מכה נוראה. הוא ספר את הניצולים דרך משקפתו, בזה אחר זה, ואז הכריז בצהלה, "כולם שם!" כל הקבוצה חולצה מאי הפיל והגיעה אל פונטה ארנס ב-3 בספטמבר 1916.
השנים הבאות.
הסירה "ג'יימס קיירד" הוחזרה לאנגליה בשנת 1919. ב-1921 חזר שקלטון לאנטארקטיקה בראש משלחת שקלטון-רווט. ב-5 בינואר 1922 מת שקלטון בפתאומיות מהתקף לב, כשאוניית המשלחת קווסט עגנה בג'ורג'יה הדרומית, ולבקשת אשתו נקבר שם.
בהמשך אותה שנה החליט ג'ון קווילר רווט, שמימן את המשלחת האחרונה הזו והיה חברו ללימודים של שקלטון בקולג' דאלוויץ', דרום לונדון, להעניק את ה"ג'יימס קיירד" לקולג'. היא נשארה שם עד 1967, אף כי הבניין שבו הוצגה נפגע קשה מפצצות ב-1944. ב-1967 נמסרה הסירה למוזיאון הימי הלאומי ועברה שיקום. היא הוצגה במוזיאון עד 1985, אז הושבה לדאלוויץ' קולג' והוצבה במיקום חדש בבניין הקלויסטר הצפוני, על מצע של אבנים שנאספו בג'ורג'יה הדרומית ובאבריסטווית'. אתר זה נעשה למעונה הקבוע של ה"ג'יימס קיירד", אם כי מדי פעם משאילים את הסירה לתערוכות חשובות וכך הופיעה בתערוכת הסירות בלונדון ובאירועים בגריניץ', פורטסמות' ופלמות' שבקורנוול. היא הפליגה גם מעבר לים לתצוגה בוושינגטון הבירה, בניו יורק, בסידני שבאוסטרליה ובבון שבגרמניה.
אגודת ג'יימס קיירד נוסדה בשנת 1994, כדי "לשמר את הזיכרון, לתת כבוד למעללים הנכבדים של תגליות באנטארקטיקה ולהלל את סגולות המנהיגות יוצאות הדופן הקשורות בשמו של סר ארנסט שקלטון".
בשנת 2000 בנה חוקר הקטבים הגרמני ארווד פוקס העתק מדויק של הסירה של שקלטון וכינה אותו "ג'יימס קיירד II". במשלחתו, "שקלטון 2000", הצליח לשחזר את מסעם של שקלטון ואנשיו מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית. ה"ג'יימס קיירד II" הייתה בין המוצגים הראשונים כשנפתח המוזיאון הימי הבינלאומי בהמבורג. עוד העתק, "ג'יימס קיירד III", נבנה על ידי בונה הסירות בוב ואלאס ממסצ'וסטס; העתק זה נקנה על ידי קרן המורשת של ג'ורג'יה הדרומית ומאז 2008 הוא מוצג בגלריה הימית קאר, חלק ממוזיאון ג'ורג'יה הדרומית בגריטוויקן. ב-2011 כונתה סירת סקר ממונעת (SMB) באורך 10.5 מ' בשם "ג'יימס קיירד IV"; היא פועלת מסיירת הקרח "פרוטקטור" של הצי המלכותי.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנטארקטיקה: מגלי היבשת]]
[[קטגוריה:המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית]]
[[קטגוריה:1916]]
אלפונסו השישי, מלך קסטיליה
ויאצ'סלאב רגוזין
הדד (פירושונים)
תוצר (פירושונים)
הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית
הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית הוא בית הנבחרים של כורדיסטן העיראקית. הוא מורכב מנציגים מטעם המפלגות השונות, רשימות אשר נבחרות אחת לארבע שנים על ידי תושבי המחוזות של כורדיסטן העיראקית, הנשלטת כיום על ידי הממשלה האזורית הכורדית. לפני חוק הבחירות הכורדי ממרס 2009, הגוף מכונה האספה הלאומית של כורדיסטן. הפרלמנט הכורדי הוא בית מחוקקים חד-ביתי שבו 111 חברים, 11 מושבים מתוכם שמורים לקהילות מיעוט לא-כורדיות באזור כורדיסטן העיראקית. בניין הפרלמנט ממוקם בארביל, הבירה הרשמית של אזור כורדיסטן העיראקית. המועצה מתכנסת לשני מושבים בשנה, כל מושב הוא לתקופה של ארבעה חודשים. לפרלמנט ועדות המתמקדות בתחומים מסוימים, כגון עניינים משפטיים, חינוך והשכלה גבוהה, כספים וכלכלה, או יחסים ותרבות. החוקים מוצעים על ידי מועצת השרים או לפחות על ידי עשרה חברי פרלמנט.
תפקידי הפרלמנט.
שלושת התפקידים העיקריים של הפרלמנט הם לבחון הצעות חוק חדשות ולהעבירן, לבחון את מדיניות הממשלה וכן לדון בסוגיות מרכזיות.
עקרונות היסוד של הפרלמנט.
עקרונות היסוד של הפרלמנט הם חירות, פלורליזם, מתן דין וחשבון, פתיחות וייצוג של כל העמים באזור כורדיסטן.
היסטוריה.
כדי להגן על אזרחים מפני התקפות של כוחות צבא עיראק לאחר מלחמת המפרץ ב-1991, ארצות הברית, בריטניה וצרפת יזמו אזור אסור לטיסה מעל קו רוחב 36° שחוצה את כורדיסטן. רצועת ביטחון הוקמה על הקרקע, על ידי כוחות צבא מאחת עשרה מדינות. פעולות אלו תמכו ועודדו פליטים, כולל אלה שעזבו בשנות ה-70, לשוב לבתיהם.
מאוחר יותר בשנת 1991, נסוגו כוחותיו וממשלו של סדאם חוסיין מחלקים של מחוז כורדיסטן. סדאם חוסיין הטיל אמברגו של אספקת מזון, דלק וחשמל, אמברגו זה החריף את הקשיים שנגרמו על ידי אמברגו בינלאומי של האו"ם על עיראק. כמו כן, מנע סדאם חוסיין תנועה החוצה מאזור כורדיסטן.
כשהיא מתמודדת עם חלל מנהלי ועם אמברגו כפול, החליטה החזית של כורדיסטן, ברית של קבוצות פוליטיות מגוונות בכורדיסטן העיראקית, לקיים בחירות כלליות. מטרתן הייתה להקים ממשל שיספק את השירותים הציבוריים החיוניים ויענה על הצרכים הבסיסיים של העם. האוכלוסייה הביעה רצון עז לבחור את נציגיה. הבחירות, שנערכו ב-19 במאי 1992, היו הבחירות הראשונות בהיסטוריה של עיראק, שהיו חופשיות והוגנות. שיעור ההצבעה היה גבוה מאוד והבחירות אושרו כחופשיות, הוגנות ודמוקרטיות על ידי משקיפים בינלאומיים. לאחר עשרות שנים של דיקטטורה, העם בכורדיסטן הצליח להצביע עבור נציגיו.
בחירות אזוריות אלו הובילו להיווצרות האספה הלאומית הכורדית הראשונה (מאוחר יותר הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית) והקמת הממשלה האזורית הכורדית. ההנהגה ואזרחיה של כורדיסטן העיראקית החליטו להישאר חלק מעיראק, ולאמץ ולציית לכל החוקים הלאומיים למעט אלו שהפרו זכויות אדם אוניברסליות.
ב-15 ביולי 1992, האספה הלאומית הכורדית התכנסה לראשונה. חוק מספר 1, החוק הראשון שחוקק על ידי האספה, הקים את האספה והסמיך אותה כמחוקקת באזור כורדיסטן העיראקית.
בחירות.
הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הכורדית התקיימו בשנת 1992. עברו 13 שנים עד הבחירות בשנת 2005, שחפפו לבחירות של ממשלת המעבר העיראקית ולבחירות של מועצות הנפות בעיראק. על פי סעיף 8 לחוק הבחירות של כורדיסטן, הבחירות צריכות להתקיים כל ארבע שנים. הבחירות האחרונות נערכו בספטמבר 2013.