דרבן זכה להערכה רבה מצד מפקדיו בצבא, אשר באה לידי ביטוי באפיזודה הבאה: בכינוס יוצאי צבא בקנזס סיטי סירבו חיילי מארינס להתיר לדרבן להיכנס לסעודה חגיגית שהכניסה אליה הוגבלה למפקדים בכירים בלבד. מעט לאחר מכן פגש דרבן בלובי המלון את גנרל פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, אשר הציג אותו בלבביות בפני המרשל פוש כ"אחד מחיילי האמיצים ביותר". פוש, בזהותו את העיטורים הצרפתיים על חזהו של דרבן, חיבקו ונישקו והשניים הזמינו את דרבן להתלוות אליהם לסעודה שהכניסה אליה נמנעה מדרבן קודם לכן.
שנותיו האחרונות.
עם שובו התברר לו כי אשתו לא שמרה לו אמונים בזמן היעדרו, ולאחר שהתעמת איתה - התגרש ממנה. במקום עסקיו, שחרבו עם צאתו למלחמה, פתח דרבן חברת ביטוח ששגשגה במהרה. בשנת 1921 זכה בכבוד רב כאשר הוזמן לשמש במשמר הכבוד בטקס הצבת האנדרטה לזכר החייל האלמוני במלחמת העולם הראשונה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, ביום שביתת הנשק (Armistice Day), המציין את סוף מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1922 השתתף בהרפתקה שבה יצא עם אחדים מחבריו למבצע עצמאי לחטיפת פורע חוק אמריקני ממוצא מקסיקני, פליפה "פיל הקטן" אלגין (Alguin), שמצא מקלט במקסיקו, על מנת להביאו לארצות הברית בפני בית משפט באשמת רצח שוטר. הפעולה הסתבכה ודרבן ושניים מחבריו נתפסו. לאחר שלושה ימים ניצלו השלושה מההמון הזועם שקרא להוציאם להורג, בזכות מפקד הכלא המקסיקני, מכרו של דרבן מימי פעילותו במקסיקו, ופעילות דיפלומטית. עם שובו לארצות הברית זכה דרבן בכבוד רב.
בשנת 1923 התחתן בשנית עם אלמנה צעירה, מאדה אנדרוס (Andrews) מדאלאס, ויחדיו פנו לקליפורניה, שם עבד כנציג חברת הביטוח West Coast Life. את המעבר נימק, בין השאר, בחוק היובש ובקו קלוקס קלאן. דרבן השתקע בלוס אנג'לס והחל משנת 1924 חש בשיתוק חלקי. ביום 14 במרץ 1925 שגיאה של אחות גרמה להזרקת חומר רעיל, במקום תרופה, לזרועו של דרבן. דרבן הובהל לבית החולים ונפטר למחרת היום. במותו הותיר אחריו אישה, אם, חנה, ואח.
דרבן הובא למנוחות בבית הקברות Grandview Memorial Park אשר בגלנדייל (Glendale), מחוז לוס אנג'לס. ידיעות על מותו פורסמו בעיתונים בכל רחבי המדינה, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר הקדיש לו שני עמודים תמימים, ואילו מעל דפי עיתון הקוסמופוליטן (The Cosmopolitan) ספד לו דיימון ראניון בנובמבר 1922 בציינו את אומץ לבו, עיטוריו ומעלותיו, ואת יהדותו, והנגדתם לרוח גואה של אנטישמיות באותה העת. עם הגעת הידיעה על מותו לטקסס, הורד הדגל שבחזית בית המחוקקים הטקסני לחצי התורן.
לאחר מותו תבעו אשתו ואמו את הרופא והאחות המטפלים, בגין הטיפול הלקוי שקיבל והביא לפטירתו, בסכום של 70,000$. במאי 1926 הסכימו הצדדים לבטל את התביעה והפרשה הסתיימה מחוץ לכותלי בית המשפט.
דרבן והיהדות.
על אף משלח ידו, יוצא הדופן ליהודי בן דורו, דרבן היה קשור לשורשיו היהודיים. הרב מרטין זילונקה (Zielonka), רב בית הכנסת "הר סיני" באל פאסו בין השנים 1900 ו-1938, אשר הכיר את דרבן שנים ארוכות ואף כתב אודותיו, העיד כי בעיתוי מסוים הודיע כי לא ישוב להילחם במקסיקו "משום שאין במקסיקו בית קברות יהודי, ואין בכוונתו לייסד אחד שכזה". בנוסף העיד זילונקה כי דרבן היה גאה במוצאו היהודי, וכי נהג בנדיבות, שעלתה על אמצעיו, בתרומה למוסדות יהודיים באל פאסו. מכר אחר, העיתונאי נורמן ווקר (Walker), אמר כי "שני נכסיו היקרים ביותר של סם היו מוצאו היהודי ואזרחותו האמריקאית". כינויו כ"היהודי הלוחם" (ולעיתים כ"סם היהודי") דבק בו בשלב מוקדם, עם תחילת דרכו הצבאית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה דרבן פעיל בארגון יוצאי הצבא הלגיון האמריקאי והביא לקבלת החלטה הדוחה את חברותם של אנשי הקו קלוקס קלאן בסניף הארגון באל פאסו. בטיעונו הסביר כי: "אנשים אלו, שנשבעו לחשאיות, מסתתרים מאחורי מסכותיהם ואומרים כי משום שאני יהודי זר, אינני ראוי להיות אמריקני. בכל פעם שאמריקה קראה למתנדבים, לבשתי מדים. הם לא שאלו אותי בלשכת הגיוס אם הייתי יהודי, והם לא שאלו אותי בשדה הקרב מהו גזעי או דתי... החיילים לא עטו מסיכות בצרפת, להוציא מסיכות גז, והם לא זקוקים להן כעת."
מחויבותו ליהדות באה לידי ביטוי גם במאבק שניהלה משפחתו על אופי קבורתו. בעוד שידידיו מהצבא ביקשו לקבור אותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ואחד מחבריו ביקש לקברו בחלקת הקבר של משפחתו באל פאסו, התנגדו רעייתו ובני משפחתו לניתוח הגופה ולטקסים שביקשו לקיים חבריו יוצאי הצבא על שום שנגדו את היהדות. אף על פי כן, ובשל נסיבות המוות, נותחה הגופה, אך פשרה הושגה ולאחר קיום טקס בבית הקברות, נקבר דרבן בטקס יהודי אורתודוקסי.
דמותו יוצאת הדופן שימשה, כאמור, את מוקירי זכרו וכותבי הספדיו לנגח את המדיניות האנטישמית שפשתה באותו הזמן בארצות הברית. נוסף להספדו של ראניון עשה גם ה"אל פאסו טיימס" שימוש ביהדותו של דרבן לנגח את חוקי ההגירה הגזעניים של ארצות הברית באותה התקופה בטענה כי לו יושמו בזמן הגירתו של דרבן, כניסתו לארצות הברית הייתה נמנעת, וזו הייתה מפסידה את אחד מגיבוריו הגדולים של צבא ארצות הברית.
טיומן
טיומן (ברוסית: Тюмень) היא עיר במערב סיביר שברוסיה, בירת מחוז טיומן, אחד המחוזות הגדולים בשטח הפדרציה הרוסית. העיר נמצאת על הנהר טורה, יובלו של טובול, שהוא יובלו של אירטיש. אוכלוסיית העיר: 768,358 אלף איש (נכון ל-2018).
היסטוריה.
במקום שבו נמצאת כיום טיומן שכנה העיר המונגולית-טטרית צ'ינגי-טורה, שהוקמה בתקופת כיבושי ג'ינג'יס חאן ונקראה על שמו. לאחר התפרקות האימפריה המונגולית היה האזור בשליטת חאנות סיביר. ב-1585 צורף המקום לרוסיה לאחר פשיטה לסיביר בראשות ירמק טימופייביץ - הכובש הרוסי של סיביר. ב-5 ביולי 1586 הקימו הקוזקים במקום מבצר מסוג אוסטרוג, לפי צו של הצאר פיודור איוונוביץ'. העיר התחילה להתפתח כתחנה חשובה בדרך מרוסיה לסין וכן תחנה חשובה לקוזקים ולחוקרים הרוסיים לכיבוש סיביר. ב-1763 גרו בטיומן 7,000 איש.
ב-1836 נבנתה בעיר האונייה הראשונה בסיביר. ב-1885 נבנתה דרך העיר מסילת רכבת ממוסקבה לסיביר. במלחמת האזרחים ברוסיה ב-1918 שלט בעיר אלכסנדר קולצ'ק, מפקד הצבא הלבן, אך כבר באותה שנה היא נכבשה על ידי הצבא האדום. בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו לעיר בתי חרושת רבים מאירופה, וחלקם נשארו בה אף אחרי המלחמה. גופתו החנוטה של לנין הועברה לעיר ב-7 ביולי 1941 מחשש שההפגזות הגרמניות על מוסקבה תפגענה בגופתו ולכן בעיר ניצב פסל לזכרו.
העיר היא בירת חבל טיומן המורחב מ-14 באפריל 1944. ב-1948 התגלה בחבל טיומן נפט והענף הנלווה נהפך לחלק משמעותי מאוד בכלכלת העיר. במשך זמן קצר בעיר נקבר מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של יוון, ניקוס זכריאדיס.
בשנת 1911 נפתח בעיר בית הכנסת שנסגר בתקופת ברית המועצות. בשנת 1997 הוא נפתח מחדש.
תחבורה.
את העיר משמש נמל התעופה הבין-לאומי רושצ'ינו.
ספורט.
בעיר 10 אצטדיונים כשהגדול מביניהם הוא אצטדיון גאולוג, המשמש כמגרש הבית של מועדון הכדורגל טיומן, מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בחסותו פועל גם מועדון קטרגל המתמודד בליגת העל הרוסית בקטרגל.
בעיר פועל גם מועדון ההוקי קרח רובין טיומן מליגת VHL ומועדון לגיון טיומן מליגת MHL.
בענף הכדורעף העיר מיוצגת על ידי מועדון הכדורעף טיומן מליגת העל הרוסית בכדורעף.
"אדרנלין טיומן" היא קבוצת רוגבי חובבנית שמתמודדת בליגה הפדרלית ובגביע הרוסי ברוגבי.
העיר אירחה את אליפות עולם בביאתלון בשנת 2018 ואירחה גם את אליפות אירופה בביאתלון.
ממשל.
ראש העיר הוא האישיות הפוליטית הבכירה בעיר המתמנה בעקבות הצבעת הדומה העירונית של טיומן. מאז ה-31 במאי 2018 ממלא תפקיד זה רוסלן קוחארוק.
הרשות העירונית המחוקקת היא הדומה העירונית (Тюменская городская Дума) ובה 36 חברים.
העיר מהווה לבירת מחוז טיומן ולכן משמשת כמושב ממשלת מחוז טיומן ובה גם שוכן מעון המושל.
חלוקה מינהלית.
העיר מחולקת לארבעה מחוזות אדמיניסטרטיביים:
ערים תאומות.
לטיומן שבע ערים תאומות:
סם דרבן
רגנארוק
דיאלוג עם טריפון היהודי
דיאלוג עם טריפון הוא חיבורו הגדול והחשוב ביותר של יוסטינוס מרטיר, וידוע גם כוויכוח הקדום ביותר בין הנצרות והיהדות.
שתי הדמויות המתווכחות הן המחבר וטריפון: המחבר נולד כפגני בקולוניה הרומית פלוויה נאפוליס (שכם), ואחר כך התנצר ושימש מורה לפילוסופיה באפסוס; טריפון הוא יהודי שעזב את ארץ ישראל בגלל מלחמות בר כוכבא. החיבור בן 142 הפרקים נכתב שנים מועטות בטרם הוצא יוסטינוס להורג בשנת 165. המחבר מדבר על היהודים בהתמרמרות גלויה ומייחס להם מעשי איבה כלפי הנוצרים, ואילו טריפון מגן על עמו בשפה רפה, שהרי מלכתחילה נועד להפסיד בוויכוח.
בחלקו הראשון של החיבור טוען יוסטינוס שמצוות התורה כמו שמירת השבת וברית המילה, בוטלו בצדק רב עקב בוא הנצרות. בחלקו השני של החיבור מנסה יוסטינוס להוכיח לפי הכתוב במקרא שנביאי ישראל חזו את בואו של ישו, בן האלוהים, וזאת בהתאמה למסופר בבשורות. לראיה על אלוהותו של ישו מסתייע יוסטינוס בכתוב ב: "הנה העלמה הרה ויולדת בן", ומתרגם "עלמה" במילה "בתולה", ומכאן שרוח הקודש הולידה את ישו (דיאלוג מ"ג ס"ז). יש שיוסטינוס מסתייע בכתובים שאינם מצויים כלל במקרא. למשל, הוא מביא ציטוט מ: "ה' מלך מן העץ" (דהיינו, ישו מלך מן הצלב). בחלקו השלישי של החיבור מובעת הדעה כי בחירת עם ישראל עברה לנוצרים לבדם, ולכן הנצרות היא "עם ישראל האמיתי".
ציטוטים מרכזיים מהדיאלוג