הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 17-18 עברו בסוף העונה לליגות אזוריות במקום שתי קבוצות מליגות אזוריות. לקביעת העולות היה נערך טורניר בו השתתפו שתי קבוצות מ-5 ליגות אזוריות, סך הכל 10 קבוצות.
קיקרז אופנבך ונירנברג (שזכתה באליפות בעונה הקודמת) ירדו לליגות אזוריות.
כדורגלנים מצטיינים.
גרד מילר באיירן מינכן כבש 30 שערים, והיה מלך השערים של הליגה בפעם השנייה בקריירה.
מלחמת העולם השנייה לפי מדינה
כמעט כל מדינות העולם השתתפו במלחמת העולם השנייה, שהתחוללה בכל היבשות, למעט אנטארקטיקה. במלחמה היו שתי בריתות, מדינות הציר נגד בעלות הברית. המדינות הבולטות בצד מדינות הציר היו גרמניה הנאצית, ממלכת איטליה ויפן הקיסרית. המדינות המובילות בצד בעלות הברית היו ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וסין, אשר נחשבו "ארבעת הגדולות".
מדינות הציר זכו לתמיכה מועטה יותר לעומת בעלות הברית, ובשלבים האחרונים של המלחמה כמעט כל מדינות העולם הכריזו מלחמה עליהן, אם כי רוב המדינות לא נקטו פעולות ממשיות נגדן.
מדינות.
המדינות המעורבות או המושפעות מהמלחמה מתוארות להלן עם תיאור תפקידן במלחמה, על פי סדר הא"ב העברי:
אוסטרליה הייתה מבין המדינות הראשונות שהכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית, כשהכריזה מלחמה ב-3 בספטמבר 1939. עם זאת, אוסטרליה לא יצרה הכרזת מלחמה עצמאית, אלא ראש הממשלה האוסטרלי רוברט מנזיס הכריז כי קיים מצב מלחמה עם גרמניה כתוצאה ישירה להצהרה הבריטית.
יותר ממיליון אוסטרלים שירתו במלחמה מתוך אוכלוסייה של שבעה מיליון איש. אף על פי שהיא לא הייתה ערוכה למלחמה, נשלחו טייסות לסייע לחיל האוויר המלכותי הבריטי. הצי המלכותי האוסטרלי (RAN) אף החל בפעולות כנגד איטליה, לאחר כניסתה למלחמה ביוני 1940. מאוחר יותר באותה שנה הצבא האוסטרלי החל בפעולות כנגד איטליה וגרמניה בצפון אפריקה ויוון. צוללות גרמניות וספינות פשיטה פעלו בחופי אוסטרליה במשך כל המלחמה.
אם כי החלק האינטנסיבי ביותר במהלך המלחמה היה לאחר כניסת יפן למלחמה בשלהי 1941. היבשת האוסטרלית הותקפה לראשונה ב-1942, כאשר מפציצים יפנים פגעו בערים רבות בצפון אוסטרליה לרבות דרווין. בנוסף ספינות וצוללות סמויות של מדינות הציר פגעו במטרות שונות במשלוחים לאוסטרליה.
ביתר המלחמה, המאמץ המלחמתי האוסטרלי התמקד בעיקר בדרום מזרח אסיה ובדרום מערב האוקיינוס הפסיפי: מינואר 1942 האוסטרלים היו מעורבים במלאיה, איי הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה) ובשטח האוסטרלי של גינאה החדשה. הקרבות הקטלניים בגינאה החדשה תפסו את רוב תשומת הלב של הכוחות המזוינים האוסטרליים עד 1945. מאוחר יותר באותה שנה, כאשר המלחמה התקרבה לסיומה, כוחות אוסטרליים הובילו את שחרור בורניאו.
מתוקף מנדט שקיבלה מחבר הלאומים, ניהלה אוסטרליה את נאורו. במהלך המלחמה ספגה המדינה תקיפות משני הצדדים הלוחמים. ב-6–7 בדצמבר 1940 הופגזה נאורו על ידי כוח גרמני ששייט באזור, מתוך מטרה לפגוע במשאבי הזרחה שבמדינה, שהיו חיוניים לייצור תחמושת. נראה שזוהי הפעולה הצבאית הרחוקה ביותר שבוצעה על ידי גרמניה במהלך המלחמה.
כוחות האימפריה היפנית כבשו את נאורו ב-26 באוגוסט 1942. בדומה למקומות אחרים, גם בנאורו היה יחס הכובשים לאוכלוסייה מזוויע. על פי החשד, באחד המקרים הועלו 39 חולי צרעת על סירות שנגררו והוטבעו בלב ים.
היפנים הקימו בנאורו שדה תעופה שהופצץ לראשונה ב-25 במרץ 1943, דבר שמנע את אספקת המזון למדינה. באותה שנה גירשו היפנים 1,200 מקומיים לעבודות כפייה בלגונת טרוק. במהלך תקופת הכיבוש היפני, הייתה המדינה יעד להפגזות של ספינות קרב אמריקאיות שונות והפצצות אוויריות.
נאורו שוחררה לבסוף מהכיבוש היפני ב-13 בספטמבר 1945, עת מפקד הכוחות היפנים במקום העביר את האי לרשות צבא אוסטרליה. לאחר הכניעה בוצעו הסדרים להחזרת 737 מקומיים מלגונת טרוק. הם הוחזרו למדינה ב-1 בינואר 1946.
ב-1947 הוקם באי משטר נאמנות מטעם מועצת הנאמנות של האו"ם, ואוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה הפכו לנאמנות. המדינה קיבלה עצמאות בשנת 1968.
אורוגוואי שמרה על נייטרליות במהלך רוב המלחמה, אולם סמוך לסוף המלחמה הכריזה המדינה על הצטרפותה לבעלות הברית. אורוגוואי הכריזה על נייטרליות ב-4 בספטמבר 1939, על אף שנשיאהּ, אלפרדו בלדומיר נטה לתמוך במדינות הציר. נייטרליותה של המדינה כללה אזור הדרה במרחק 500 ק"מ מחופיה, כחלק מהצהרת פנמה.
אף צד במלחמה לא הכיר באזור ההדרה, וספינות מלחמה בריטיות אף לחמו נגד אוניית המלחמה הגרמנית אדמירל גרף שפה בקרב נהר לה פלטה ב-13 בדצמבר 1939, דבר שעורר מחאה מצד כמה מדינות באמריקה הלטינית כלפי שני הצדדים הלוחמים. (הספינה אדמירל גרף שפה אף מצאה מקלט בבירת אורוגוואי, מונטווידאו, בטענה כי מדובר בנמל נייטרלי, אך מאוחר יותר היא הוצאה מהנמל). בתחילת 1942 אורוגוואי ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם מדינות הציר. ב-15 בפברואר 1945 הפסיקה המדינה את הנייטרליות שלה, והצטרפה לבעלות הברית.
כחבר בחבר העמים הבריטי, איחוד דרום אפריקה הכריז מלחמה על גרמניה זמן קצר אחרי בריטניה, ב-6 בספטמבר 1939. שלוש אוגדות חיל רגלים דרום אפריקאיות ודיוויזיה משוריינת אחת נלחמו תחת פיקודן של בעלות הברית באירופה ובחזיתות אחרות, בעיקר במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית. רוב החטיבה הדרום אפריקאית השנייה נלקחה בשבי עם נפילת טוברוק ב-21 ביוני 1942. נוסף על הסיוע הצבאי, במסגרת תוכנית האימונים המשותפת, דרום אפריקה אימנה 33,347 צוותי אוויר עבור חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר הדרום אפריקאי וחילות נוספים של בעלות ברית נוספות. מבחינה זו, דרום אפריקה הייתה שנייה רק לקנדה שאימנה יותר.
ב-23 במרץ 1942 פלשו כוחות האימפריה היפנית לאיים. בדצמבר 1943, התנועה להודו החופשית (הממשלה הזמנית של הודו החופשית) הוקמה בחסות יפנית. האיים לחמו למען היפנים במהלך המלחמה, ושבו לשליטה בריטית ב-6 באוקטובר 1945.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה איסלנד מדינה עצמאית כשמלך דנמרק היה ראש המדינה. לאחר הפלישה הגרמנית לדנמרק ב-1940, איבדה איסלנד כל קשר עם דנמרק. כוחות בריטיים פלשו לאיסלנד ב-10 במאי 1940 כדי למנוע אפשרות של הקמת בסיסים גרמניים באיסלנד, שהייתה קרובה לאי הבריטי. הבריטים לא נתקלו בהתנגדות מצד הכוח הקטן שהופקד על ביטחון האי. הבריטים עצרו כמה אזרחים גרמנים, ובהם הקונסול הגרמני, ורנר גרלך, ותפסו שירותי רדיו וטלפון.
אף על פי שמחתה על כיבוש איסלנד בידי בריטניה, שיתפה ממשלת איסלנד פעולה דה פקטו עם הכוחות הבריטיים באיסלנד. באחד מרגעי השיא בכיבוש איסלנד, הוצבו באי עשרים וחמישה אלף חיילים בריטיים, לעומת ארבעים אלף אזרחים ברייקיאוויק, בירת איסלנד. ב-7 ביולי 1941 הועברה השליטה על האי לידי ארצות הברית, שעדיין לא נכנסה למלחמה עם גרמניה הנאצית ויתר מדינות הציר, מפני ששתי המדינות לא רצו שהגרמנים ישתלטו על האי.
בניגוד ליתר אירופה, איסלנד חוותה שגשוג כלכלי במהלך המלחמה, מפני שאזרחים רבים עבדו אצל הכוחות הכובשים, ויש אומרים כי הדבר גרם לשגשוג הכלכלה האיסלנדית לאחר המלחמה.
בעידוד האמריקאים, ב-17 ביוני 1944 הפכה איסלנד לרפובליקה והכריזה על עצמאותה מדנמרק. אף על פי שבמהלך המלחמה הייתה כבושה בידי בעלות הברית, ניתן לומר כי איסלנד שמרה על נייטרליות במהלך המלחמה. עם זאת, במדינה היו במהלך המלחמה בסיס חיל אוויר שסייעו לבעלות הברית בקפלאוויק במאבק בצוללות הגרמניות באוקיינוס האטלנטי.
בשל האוכלוסייה הקטנה שלה, איסלנד לא שלחה כוחות למלחמה. שיתוף הפעולה של איסלנד עם ארצות הברית הוביל את איסלנד להיות חברה מן המניין בנאט"ו, בשנת 1949, למרות היותה נייטרלית במהלך המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאה לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל-כילאני בבגדאד. היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
בתחילת המלחמה דרשו בעלות הברית מאיראן לגרש את הסוכנים הגרמנים מהמדינה, מחשש שהם יפגעו בבארות הנפט של בעלות הברית או ירגלו למען הנאצים, אולם רזא שאה פהלווי, שליט איראן סירב.
בהמשך המלחמה הצורך הגרמני בנפט עלה ובעלות הברית היו מודאגות פן איראן הנייטרלית תסייע לגרמנים. בהמשך הזהירו בעלות הברית אזהרה אחרונה בפני השאה האיראני למען יגרש את הגרמנים מארצו, אולם הוא סירב שוב. על כן באוגוסט 1941, פלשו כוחות בריטניה וברית המועצות לאיראן ואילצו את השאה להתפטר בספטמבר מכסאו. הוא הוחלף על ידי בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי שהיה מוכן להילחם במדינות הציר. בתוך כמה חודשים איראן נכנסה למלחמה לצד בעלות הברית ונודעה בשם "גשר הניצחון".
המיקום הגאוגרפי של איראן היה חשוב גם לבעלות הברית. בשטחה עבר נתיב אספקה לברית המועצות דרך נמל בנדר עבאס ומסלול רכבת שנבנה במיוחד. נתיבי האספקה היו ידועים בשם "הפרוזדור הפרסי".
בינואר 1942 הסכימו בריטניה וברית המועצות כי סיימו את כיבוש איראן בתוך שישה חודשים, אולם כוחות סובייטים נשארו באיראן גם לאחר מכן.
בהמשך ברית המועצות עודדה מרידות אזריות וכורדיות באיראן ובדצמבר 1945 הקימה את הרפובליקה העממית של אזרבייג'ן והרפובליקה העממית של כורדיסטן זמן לא רב לאחר מכן. הרפובליקות נוהלו בידי מנהיגים פרו-סובייטים.
במהלך כל המלחמה נותרה אירלנד נייטרלית, ובכך הייתה החברה היחידה בחבר העמים הבריטי שעשתה זאת. חוק סמכויות החירום משנת 1939 העניק לממשלה סמכויות חדשות וגורפות, כולל ביצוע מעצרים, צנזורה ושליטה ממשלתית בכלכלה האירית.