ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיהם במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן כמכונית הנשיאותית. הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן. גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיה מקובל לחבוש באותה תקופה והן נצבעו בצבע שחור. תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון. אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת הקוסמופוליטן. כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות. ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top). רכב זה המשיך לשמש כמכונית הנשיאותית עד 1965.
ה-X-100 - קנדי וג'ונסון.
ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר. מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד לאותה עת. אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה. מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית. מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ. כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא. לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי. לאחר הרצח, עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר. המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום. מכל הדלק שלה מוגן כנגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המיכל. תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר. גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 מ"מ ל-46 מ"מ ובאותה עת הוא היה המוצר הגדול ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה. ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי. אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהיא הוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן, מישיגן.
שנות השבעים, השמונים והתשעים.
ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ומשקל של 5,900 ק"ג. מכונית זו, שבה היו שישה מקומות ישיבה, נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס. המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת-מקלעים. במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975 ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בו ב-1981
המכונית הנשיאותית הבאה הייתה קדילאק פליטווד משנת ייצור 1983 והיא נכנסה לשירות ב-30 בינואר 1984. היא הייתה ארוכה מהמכוניות הרגילות מדגם זה ב-43 ס"מ וגבוהה מהן ב-7.6 ס"מ. כדי לשאת את המשקל שהוסף לה עקב המיגון הותקנו בה צמיגים גדולים יותר, בלמים חזקים יותר ומערכת ייצוב אוטומטית.
ב-1989 הוכנסה לשירות מכונית לינקולן טאון קאר מותאמת שאורכה היה 6.7 מטרים וגובהה 1.5 מטרים.
הנשיא ביל קלינטון השתמש במכונית קדילאק פליטווד משנת ייצור 1993. מכונית זו מוצגת במרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון בליטל רוק, ארקנסו כשדלתותיה סגורות. אוצרת המוזיאון, כריסטין מאו ציינה שהם יכולים "לאבק את החלק החיצוני של המכונית, אך אם הם צריכים להיכנס לתוכה, עליהם לפנות למשרד האזורי של השירות החשאי".
המעבר למכוניות בהזמנה מיוחדת - ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2001, עם השבעתו של ג'ורג' ווקר בוש לתקופת כהונתו הראשונה, לא היה כבר במלאי של חברת קדילאק מכונית שתוכל לעבור תהליך של הסבה כמכונית נשיאותית. יותר מכך, לוחות השריון הנוספים והאביזרים שהוספו למכונית על ידי השירות החשאי, גרמו למכוניות הנשיאותיות הקודמות עומסים מעבר ליכולותיהן וכתוצאה מכך התקצרו חייהם של מערכות התמסורת והבלמים. המכונית הנשיאותית של הנשיא בוש עוצבה במקום זאת במלואה על ידי זרוע המחקר והפיתוח של ג'נרל מוטורס בדטרויט כדי לענות על הדרישות של השירות החשאי. ההשערה היא שמכוניתו של בוש הייתה מדגם קדילאק דה-וויל שלמעשה התבסס על מרכב של מכוניות Sport utility vehicle של ג'נרל מוטורס כמו שברולט סברבן, GMC יוקון וקדילאק אסקלייד. מכונית זו צוידה בדלתות משוריינות בעובי 13 ס"מ ובזכוכית משוריינת שעקב עובייה היא חוסמת חלקים של הספקטרום הנראה. בין המרכיבים המשוערים של המכונית נמנים תא נוסעים עם אספקת אוויר נפרדת, צמיגים חסיני תקר ומנוע בנפח 7.44 ליטרים. אביזרים שדבר קיומם אושר הם מחליף תקליטורים ל-10 תקליטורים, שולחן עבודה מתקפל ומושבים אחוריים מתכוונים עם מנגנון עיסוי וכריות גמישות.
משקלה המשוער של מכונית נשיאותית זו היה 6.4 טון וכינויה היה "החיה" (The Beast), כינוי שהמשיך גם לתקופת נשיאותו של ברק אובמה. בנסיעותיו מחוץ לוושינגטון או מחוץ לארצות הברית השתמש בוש באחת משתי המכוניות המשוריינות, שהוטסו ליעדי נסיעותיו על ידי מטוסי C-5 גלקסי או בואינג C-17 גלובמאסטר III, אחת לשימוש ואחת לגיבוי. בביקורו של בוש ברומא ב-2007 התרחשה תקלה למשך 5 דקות באחת ממכוניותיו ולאחר הגעתו של הנשיא ליעד הוא הועבר למכונית הגיבוי. לעיתים עשה בוש שימוש בכלי רכב שהיו זמינים כבר ביעד נסיעתו, כמו מאגר כלי הרכב של השגרירות האמריקאית המקומית או בכלי רכב צבאיים, במקום להטיס את המכונית הנשיאותית לארץ היעד.
ב-2005 חשף ממשל בוש את קיומו של זוג מכוניות נשיאותיות חדשות המבוססות על מכונית קדילאק DTS, קדילאק DTS המכונית הנשיאותית של המדינה. באופן דומה לקודמותיהן ולאלה שבאו אחריהן, מכוניות אלו נבנו על מרכב של משאית ובוצעו בהן התאמות כמו הרכבת שריון בעובי 15 ס"מ, צמיגים חסיני תקר וזכוכית משוריינת עבה במיוחד. אף על פי שעם השבעתו ב-2009 של הנשיא אובמה הוכנסו לשירות מכוניות נשיאותיות חדשות, אלה משנת 2005 עדיין משמשות לגיבוי לצי הרכב החדש. נשיא ארצות הברית לא נוסע בשום אופן במכונית שלא נמנית עם צי הרכב הממשלתי האמריקאי בעת סיוריו מעבר לים.
תקופת נשיאות אובמה.
המכונית הנשיאותית ששירתה בתקופת נשיאותו של ברק אובמה נכנסה לשירות ב-20 בינואר 2009 ומשימתה הראשונה הייתה הסעתו של הנשיא במורד שדרת פנסילבניה אל מצעד ההשבעה שלו. מכונית זו, מתוצרת קדילאק, לא הייתה בנויה על בסיס שום דגם רגיל של החברה, אף על פי שהורכבו עליה סבכת גריל בעלת מרקם כפול וסמל קדילאק בגודל של צלחת שמאפיינים את העיצוב של דגמי קדילאק CTS וקדילאק אסקלייד. הפנסים הקדמיים והאחוריים זהים לדגמים אחרים של קדילאק. אנטון גודווין מבלוג הרכב של אתר CNET ציין שההשערה היא שהמכונית הנשיאותית מבוססת על מרכב של GMC TopKick. אם נכון הדבר, העריך גודווין שהמכונית צוידה במנוע בנזין Vortec V8 בנפח 8.1 ליטר או במנוע דיזל V8 Duramax טורבו בנפח 6.6 ליטר. המגזין Autoweek שיער שהמכונית הנשיאותית מונעת במנוע בנזין. אף על פי שאין מידע על כך, ההשערה היא שמשקלה של המכונית הנשיאותית היה גבוה הרבה יותר מזה של קודמתה בשל העובדה שהיא צוידה בצמיגי Goodyear המשמשים בדרך כלל למשאיות בינוניות. ההשערות בנוגע למשקל המכונית נעות בין 6.8 טון לבין 9.1 טון. בכל אופן, משקל זה מאט מאוד את מהירותה של המכונית שיכולה להגיע למהירות מרבית של 97 קמ"ש וצריכת הדלק שלה נע בין 29 ל-64 ליטרים ל-100 ק"מ. ההערכות בנוגע לעלותה של המכונית הנשיאותית נעות בין 300,000 דולר, לבין 1.5 מיליון דולר. המכונית הנשיאותית מתוחזקת על ידי השירות החשאי.