שני האגמים שימשו כנראה כמאגרי מים לתושבי העיר, לבעלי החיים, להשקיית השדות וכן לתושבי הסביבה. לאגם, שניזון מרשת של מעיינות קרסטיים, הייתה חשיבות אסטרטגית למיקום של קטנה בתקופת הברונזה. ניתוח משקעי אבקת הפרחים בתוך הסדימנטים של האגם, מצביע על שינוי משמעותי בצמחייה בתקופת הברונזה התיכונה. שינוי זה של הסביבה הטבעית קשור כנראה בפעילות האנושית היצרנית שהתקיימה במקום. בתקופה זאת יש ירידה חדה של החורש הפתוח שהתאפיין בעצי ערער ואלון. לעומת זאת יש עלייה בדגנים וסרפדים. החורש מסביב לעיר נכרת כדי להכשיר שטח לחקלאות אינטנסיבית שתאפשר תמיכה באוכלוסייה הצומחת.
חפירות ארכאולוגיות.
היסטוריית המחקר הארכאולוגי.
מבקרים ונוסעים החלו להגיע לאתר עוד במאה ה-19. בין הנוסעים היו הארכאולוג והבלשן הישועי סבסטיאן רונזוואל הצרפתי , הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו וההיסטוריון והאפיגרף השווייצרי מקס ואן ברכם .
תל אל-מושריפה נחפר לראשונה בשנת 1924 ולאחר מכן במשך 3 שנים בין 1927–1929 על ידי הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רובר דו מניל דו בואסו . באותה עת סוריה הייתה תחת שלטון המנדט הצרפתי. בואסו חפר חלק מהארמון המלכותי מתקופת הברונזה, שלושה שערים וקברים על המדרון שבין העיר העליונה והתחתונה. מחלקת העתיקות של סוריה חפרה את הגבעה המרכזית ואת השערים. תוצאות חפירותיו של בואסו פורסמו מדי שנה בכתבי עת מדעיים בצרפת ודוח סופי יצא בפריז בשנת 1935. הדוח שעסק בארמון מלכותי מהאלף השני לפנה"ס בסוריה, היה ייחודי באותה עת. חשיבותו של האתר אושרה לאחר גילוי ופענוח הארכיון המלכותי של מארי. מאמרו של הארכאולוג ואשורולוג הבלגי ז'ורז' דוֹסן , "ממלכת קטנה במאה השמונה עשרה לפני הספירה מהארכיון המלכותי של מארי", פורסם בשנת 1954 ומשמש עד היום מקור חשוב לידע על תולדות קטנה.
בשנת 1994 חודשה החפירה על ידי מחלקת העתיקות והמוזיאונים הסורית. בשנת 1999 הצטרפו לחפירות אוניברסיטת אודינה האיטלקית ואוניברסיטת טיבינגן הגרמנית. בשנת 2002 התגלו הקברים המלכותיים ולוחות בכתב יתדות.
בשנת 2004 החל מבצע של שימור ושחזור הארמון המלכותי במטרה להנגיש את האתר לתיירות.
ממצאים.
בתוך הארמון נמצאה קרמיקה מיובאת מקפריסין, שמתוארכת לתקופת הברונזה התיכונה. בחפירות החדשות נמצאה גם קרמיקה מייצור מקומי, שתוארכה לתקופות סוריה הקדומה (1550-2000 לפנה"ס) וסוריה התיכונה (1200-1550 לפנה"ס).
אחד הממצאים החשובים בתל הוא ספינקס מתקופת השושלת ה-12 של מלכי מצרים העתיקה. הספינקס היה שייך לנסיכה איתה, בתו של המלך אמנמחת השני, שמלך במאה ה-19 לפנה"ס. הספינקס נמצא בפסולת של ארמון מתקופת הברונזה המאוחרת, המתוארך למאות ה-12-16 לפנה"ס. לא ברור מהממצאים מתי הפסל הגיע לקטנה.
ב-2002 נמצא פסל מבזלת של אדם. הפסל נמצא בתוך בור אשפה, שתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת I (1400-1550 לפנה"ס). הפסל עוטה מעיל סורי טיפוסי, שמאפייניו מצביעים שמקורו בבית המלוכה.
ב-2002 נמצאו 63 לוחות בכתב יתדות, במסדרון תת-קרקעי שנמצא מתחת לחדר הכס. הם היו מכוסים בשרידי שרפה של התקרה. ייתכן והם הוסתרו שם במהלך הפלישה החתית. הטקסטים היו שייכים כנראה לארכיון המלך אידנדה. הם הכילו דוחות מודיעין על המצב הפוליטי הנואש בצפון סוריה, האיום החתי, ונושאים אדמיניסטרטיביים מקומיים. הטקסטים נכתבו בשפה מעורבת של אכדית והשפה החורית.
אחד הממצאים הוא חותם גליל הנושא את שמו של המלך אישי-אדו. החותם כלל כתובת שנכתבה על גבי שלוש שורות. באחד מחדרי הארמון הצפון-מערבי נמצא חותם עם שמו של אמנחותפ הרביעי. זה היה הממצא הראשון בקטנה המציין את שמו של מלך זה, והוא מעיד על קשרי מסחר שהתקיימו בין קטנה ומצרים.
בחודשים אוקטובר 2009 - מרץ 2010 הוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות באתר, בתערוכה גדולה במוזיאון המדינה של וירטמברג בגרמניה. המוצגים השייכים למוזיאון הלאומי של דמשק, הושאלו למוזיאון על ידי משרד התיירות של סוריה.
השרידים באתר.
באתר נשמרו שרידים של עיר מוקפת חומה. בחלקם הם מתנשאים לגובה של 20 מטר. הם מורכבים מלבני בוץ ואבני אבן גיר. בחזית החומה נמצאה תעלה מלאכותית. החומה סוגרת על אזור מרובע. באמצע של כל צד בחומה היה שער. בצידי השערים נמצאו אורטוסטטים מאבן גיר לבנה ובזלת שחורה. היסודות נחצבו בחלקם לתוך הסלע. הכניסה הייתה ברוחב של 4 מטר.
במרכז העיר הייתה גבעה שאולי שימשה כאקרופוליס. הארמון המלכותי שכן בפינה הצפונית-מערבית של העיר העליונה. הארמון המלכותי הוא אחד המבנים הגדולים הידועים בסוריה מתקופת הברונזה. בזמן החפירות הראשונות חלק מקירות לבני הבוץ הוסרו. החופרים השאירו רק קירות בנויים מאבן או קירות שהופרדו על ידי רצפה קשה. תוכנית הארמון בקטנה דומה לתוכנית הארמון המלכותי במארי. השרידים כוללים מספר גדול של בסיסי עמודים עשויים בזלת. שימוש דומה נעשה גם בארמון המלכותי של ירים-לים באללח' בשכבה VII. חלק מהחדרים היו בעלי ממדים גדולים. חדר הכס הגיע ל-20 מטר מצד לצד. ייתכן והתקרה נבנתה מקורות עץ הארז. הארמון תוארך לתקופה הסורית הקדומה. ייתכן וזה היה ארמונו של המלך אישי-אדו. בצדו הצפוני של מרכז התל התגלה בשנת 2002 מבנה ארמון נוסף. ייתכן וארמון זה שימש למגורי המשפחה המלכותית.
צ'ארלס האודלי
צ'ארלס ארצ'יבלד ברוקס האודלי (באנגלית: Charles Archibald Brookes Hoadley 1 במרץ 1887 בוויקטוריה - 28 בפברואר 1947 בוויקטוריה) היה גאולוג אוסטרלי.
חייו.
האודלי סיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן בשנת 1911 כמוסמך להנדסת מכרות, והיה חבר במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, בשנים 1911–1914. האודלי היה חבר בקבוצת הבסיס המערבי. כף האודלי, שקבוצת הסיור והמחקר גילתה, נקרא על שמו.
בשנים 1914–1916 היה האודלי מרצה להנדסה בבית הספר למכרות בבלאראט, ויקטוריה, ולאחר זאת התמנה למנהל המכון הטכנולוגי של פוטסקריי (1992-1916), משרה בה החזיק עד מותו בשנת 1947. בשנת 1915 קיבל את מדליית הקוטב מטעם המלך ג'ורג' החמישי ובשנת 1936 הוכתר בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
צופיות.
בשנת 1909 ייסד האודלי את אחת מקבוצות הצופים הראשונות בפוטסקריי, מלבורן, מדינת ויקטוריה. הוא היה מפקח ראשי של סניף עמותת הצופים במלבורן, משנת 1927 עד 1937.
גזע הזרוע והראש
גֶּזַע הַזְּרוֹעַ וְהָרֹאשׁ (TA: truncus brachiocephalicus), הנקרא לעיתים גם הָעוֹרֵק הָאַלְמוֹנִי (arteria innominata), הוא עורק קצר בבינה המסתעף מקשת אבי העורקים ומספק את הראש, הצוואר והזרוע הימנית. הגזע הוא הסעיף הראשון והגדול ביותר שיוצא מקשת אבי העורקים, ומיד לאחר יציאתו הוא מסתעף לעורק התרדמני הימני ולעורק התת-בריחי הימני.
גזע הזרוע והראש קיים בצד ימין בלבד, ואילו בצד שמאל העורק התרדמני השמאלי והעורק התת-בריחי השמאלי יוצאים ישירות מקשת אבי העורקים. בניגוד לגזע הזרוע והראש קיימים שני ורידי הזרוע והראש.
אנטומיה.
מהלך.
גזע הזרוע והראש יוצא מתחילתה של קשת אבי העורקים, בגובה הגבול העליון של הסחוס הצלעי השני מימין, מאחורי ידית עצם החזה ווריד הזרוע והראש הימני ובמישור קדמי לקנה הנשימה ולמוצא העורק התרדמני השמאלי. אורכו 4–5 סנטימטרים, והוא עולה אלכסונית מעלה, אחורה וימינה אל הגבול העליון של המפרק בין עצם החזה לעצם הבריח, מימין לקנה הנשימה, שם הוא מתפצל לעורק התרדמני המשותף הימני ולעורק התת-בריחי הימני. בתינוקות הגזע מתפצל מעל המפרק בין עצם הבריח לעצם החזה, בתוך המשולש הקדמי של הצוואר.
מבנים סמוכים.
מלפנים גזע הזרוע והראש מופרד מידית עצם החזה על ידי שריר עצם החזה ועצם הלשון ושריר עצם החזה והתריס, שאריות בלוטת התימוס, וריד הזרוע והראש השמאלי וורידי התריס התחתונים, וכן ענפי הלב העליונים של העצב התועה. מאחורי הגזע ולשמאלו נמצא קנה הנשימה, אשר אותו הגזע חוצה במהלך אלכסוני. מימין נמצאים וריד הזרוע והראש הימני, הווריד הנבוב העליון, עצב הסרעפת הימני והאדר, ומשמאל נמצא מוצא העורק התרדמני השמאלי.
שונות באוכלוסייה.
דגם הסתעפות העורקים הטיפוסי מקשת אבי העורקים קיים ב-65% מהאוכלוסייה. מבין הדגמים הלא הטיפוסיים, הנפוץ ביותר הוא עורק תרדמני שמאלי היוצא מגזע הזרוע והראש, אשר קיים ב-27% מהאוכלוסייה. כמו כן, ב-2.5% מהאוכלוסייה לא נוצר כלל גזע הזרוע והראש, וארבעה עורקים יוצאים לחוד מקשת אבי העורקים, וב-1.2% נוצרים שני גזעים.
לרוב מגזע הזרוע והראש לא מסתעפים עורקים, אך ב-3%–10% מהאוכלוסייה עולה עורק בשם עורק התריס התתאי מלפני קנה הנשימה אל חלקה התחתון של בלוטת התריס שלה הוא מספק דם.
התפתחות.
מקורו העוברי של גזע הזרוע והראש הוא בקרן הימנית של בולבוס אבי העורקים (שק אבי העורקים).
אתנחתא קומית
אתנחתא קומית היא הכללה של דמות הומוריסטית, סצנה או דיאלוג שנון ביצירה רצינית (כגון סרט קולנוע או ספר) על מנת להפיג באופן זמני את המתח שהסיפור הדרמטי יוצר.
הגדרה.
אתנחתא קומית היא אמצעי לשחרור מתח או רגשות אחרים בעזרת שילוב קטע קומי במהלך יצירה דרמטית, המרובה באלמנטים רציניים או טרגיים.
שימוש.
בקומיקס קיים שימוש נרחב באתנחתות קומיות; לרוב, האתנחתא מתרחשת בחלק דרמטי בסיפור, בזמן שהדמות הקומית מוסיפה הומור למצב.
בטרגדיה יוונית לא הייתה נהוגה אפשרות לשילוב אתנחתא קומית.
בתקופת הרנסאנס באנגליה, המחזאי כריסטופר מרלו שילב אתנחתות קומיות ביצירתו "דוקטור פאוסטוס" תוך שימוש במסורת לפיה קיימת הפסקה בין שני מחזות טרגיים. למעשה, על פי המסורת הקלאסית, הערבוב בין טרגדיה לקומדיה היה אסור.