ההתלהבות בקרב הציבור הקטן של חובבי אלקטרוניקה ומחשבים הייתה אדירה. מועדוני מחשב חדשים צצו בכל רחבי ארצות הברית, והמועדונים הקיימים קיבלו משתתפים חדשים ונלהבים. כל אחד שקל האם להשקיע את הסכום הנחוץ להזמנת מחשב, והאם להזמין קיט או מחשב מורכב. אלו שלא שקלו היו אלו שכבר שלחו מעטפה, מאושרים מהם היו אלו שכבר קיבלו את הקיט בדואר, והמאושרים מכולם היו המעטים שכבר סיימו להרכיב, להלחים, למצוא את הטעויות ולתקנן, והיו בעלי מחשב אלטייר עובד. המחשב סופק למעשה בלי כל תוכנה, והמשתמשים היו צריכים להזין את התוכנית על ידי כתיבתה לזיכרון בית אחרי בית, בעזרת המפסקים בפנל הקדמי. סיפור מ"מועדון המחשב הביתי" (Homebrew Computer Club, מילולית, בערך, "מועדון המחשבים מהמבשלת הביתית") על סטיב דומפייר, אותו חובב נלהב שטס לאלבקרקי כדי לרכוש את המחשב כי לא היה מוכן לחכות לדואר: אחרי שדומפייר סיים להרכיב את המחשב, הוא הבחין בעובדה שהמחשב הפועל יצר הפרעה אלקטרומגנטית, שנקלטה במקלט הרדיו כצפצוף. דומפייר שם לב שתדר הצפצוף משתנה, בהתאם להוראה שהאלטייר מבצע, והצליח לכתוב תוכנית מחשב, שבקריאה נראית חסרת פשר, משום שאי אפשר להבין את מטרת הפקודות השונות, כך כשהתוכנית רצה, מקלט הרדיו "מנגן" מנגינה מסוימת בהשמעת צפצופים בתדרים שונים זה אחר זה. דומפייר הביא את האלטייר שלו לפגישת המועדון הבאה, דבר שכשלעצמו היה אולי סיבה מספקת להתרגשות - לרוב חברי המועדון, כולל אלו שכבר שלחו את המעטפה שלהם ל-MITS, ואפילו אלו שקיבלו את הקיט בדואר, לא הייתה גישה למחשב אלטייר מורכב ועובד. דומפייר הניח מקלט רדיו בסמוך לאלטייר, וחברי המועדון התבוננו בו בזמן שרכן ליד המחשב, והזין את התוכנית צעד אחרי צעד לזיכרון (התוכנית נגוזה מהזיכרון ברגע שהמחשב מנותק מאספקת החשמל). כשסיים דומפייר להזין את התוכנית (בכמה מגרסאות הסיפור הוא היה צריך לחזור על הפעולה, בגלל שגיאה שנפלה בהזנה בפעם הראשונה), הוא החל להריץ את התוכנית (מן הסתם על ידי הסטת מפסק בלוח הקדמי) והזדקף, וחברי המועדון שמעו את מקלט הרדיו הסמוך מתחיל לצפצף, ובמהרה זיהו את נעימת "השוטה על הגבעה" של החיפושיות, ולאחריה את נעימת השיר "דייזי דייזי". ה"רסיטל" התקבל במחיאות כפיים סוערות כשקהל חברי המועדון נעמד על רגליו, באירוע שזכור כ"הרסיטל הראשון של האלטייר".
תוכנה: מיקרוסופט וחיות אחרות.
פול אלן וביל גייטס היו חברי נעורים, בעיר הולדתם סיאטל, שם היו שניהם, כנערים, חובבי מחשב נלהבים, ולמעשה הספיקו כבר להקים חברה (בשם Traf-O-Data), שבמסגרתה בנו מחשב (מבוסס אינטל 8008) שבעזרתו ניסו לספק שירות עיבוד נתונים. אלן מבוגר בכמה שנים מגייטס, ובחורף 1974, גייטס היה סטודנט בשנה שנייה באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, ואלן עבד בחברת האניוול הסמוכה. החברים שמרו על קשר, וסמוך לחג המולד, אלן שהיה בדרכו לבקר את גייטס ראה את גיליון חג המולד של Popular Electronics, וקנה אותו מיד. החברים דנו בשאלה איך הם יכולים להשתלב במהפכה, שלא היה להם ספק שממשמשת ובאה.
אלן וגייטס החליטו שהפרויקט הראשון שלהם יהיה מפרש BASIC. הם השיגו את המפרט של ה-8080, וחילקו את העבודה: גייטס החל לכתוב את הפרשן, ואלן בנה בהאניוול (כנראה אחרי שעות העבודה) סימולטור למעבד, שרץ על מיני-מחשב (למעשה, אלן לא כתב את הסימולטור מהיסוד: הוא כבר כתב סימולטור ל-8008 במסגרת Traf-O-Data, והיה עליו רק להסב אותו לסט הפקודות של ה-8080). תוך התקדמות בפיתוח הפרשן התקשרו החברים בטלפון לחברת MITS, כדי לברר פרטים טכניים, וכדי לנסות לקשור קשר עסקי. הם הודיעו לרוברטס: "יש לנו בייסיק. האם אתה מעוניין"? הטלפון מאלן וגייטס לא היה הראשון מסוגו שהגיע ל-MITS: חובבים היו מתקשרים חדשות לבקרים, ומספרים על תוכנה שברשותם שעושה כל מיני דברים - מפרש בייסיק היה אחד הנושאים הפופולריים. תשובתו של רוברטס לאלן וגייטס הייתה התשובה הסטנדרטית - בואו הנה ותראו לי את המפרש עובד, ואז נדבר". הטלפון מאלן וגייטס היה שונה מעט מרוב השיחות האחרות - בנוסף להכרזה (שבשלב זה הייתה כמובן חסרת כיסוי) שיש בידיהם מפרש בייסיק, אלן וגייטס שאלו שאלות טכניות, כמו השגרות לבצע פעולות קלט ופלט אלו ואחרות.
החברים עבדו על המפרש, למעשה בלי גישה למחשב אלטייר או למעבד 8080, בעזרת הסימולטור של אלן, ובמרץ 1975, הם העלו את התוכנה על סרט מנוקב, גייסו ביניהם כסף לכרטיס טיסה לאלבקרקי, ופול אלן עלה על המטוס. לפני הנחיתה באלבקרקי אלן הבין שהוא וגייטס שכחו לכתוב את ה-Loader, כלומר תוכנית מחשב שתקרא את התוכנה מהסרט המנוקב ותטען אותו לזיכרון האלטייר, ואלן בילה את שעת הטיסה האחרונה בכתיבת השגרה הזו (באורך 46 בתים, אותם, כמובן, צריך להזין לאלטייר בעזרת המפסקים בפנל הקדמי). רוברטס שפגש את אלן בנמל התעופה של אלבקרקי, הביא אותו למלון, אך אלן הנבוך נאלץ להתוודות שלא הביא עמו מספיק כסף, ורוברטס שילם את הסכום הדרוש לחדר. אלן הדגים את תוכנת הבייסיק בהצלחה, ורוברטס, כמעט מיד, הציע לו משרת סגן נשיא, "מנהל התוכנה" של האלטייר. אלן היה מתוסכל בהאניוול, וקיבל את ההצעה, וזמן קצר לאחר מכן "נשר" גייטס מלימודיו בהרווארד, והצטרף לאלן באלבקרקי. גייטס לא היה שכיר של MITS, אף על פי שבפועל עבד בחברה כמו שאר העובדים, ומילא בה תפקידים שונים, בין השאר כעורך ותורם חשוב ל"עלון האלטייר", שהחברה החלה להפיץ למשתמשים ולמועדוני החובבים.
זו הייתה תחילתה של חברת מיקרוסופט (בשמה המקורי, "מיקרו-סופט"), ומפרש הבייסיק היה למוצר הראשון של החברה. לצד מיקרוסופט, רשת החובבים ניהלה מאגרים של תוכנה שהופצה באופן חופשי בין המועדונים, כשפעמים רבות מי שביקש להעתיק תוכנה, התבקש, בתמורה, לנקב עוד סרט עבור מי שהתכנה הייתה ברשותו, שגם הוא בדרך כלל לא היה זה שיצר את התוכנה.
רוברטס קנה מיניבוס (או "ואן"), ובנה בו תצוגה ניידת, עם מספר מחשבים להדגמה, וצוותים מ-MITS החלו יוצאים ל"מסעי הופעות" ברחבי ארצות הברית, במהלכם מכרו מחשבים, קיבלו הזמנות, ובעיקר, סייעו לחובבים מקומיים לפתוח מועדוני חובבים בכל מקום בו ביקרו. גייטס הצטרף לחלק ממסעי ההופעות כ"נציג מיקרו-סופט" (ומאוחר יותר כנציג מיקרוסופט).
רוברטס ניצל את הרעב לתוכנה כדי "לדחוף" את כרטיסי הזיכרון של MITS: מפרש הבייסיק של מיקרוסופט נמכר בכ-$80 כאשר הקונה רוכש אותו יחד עם כרטיס זיכרון, אך כשהוא נמכר לבדו, מחירו כ-$250. מבנה מחיר זה, יחד עם נחיתותו של כרטיס הזיכרון של MITS, הביא חובבים רבים לתחושה שהם מנוצלים באורח לא הוגן, ועד מהרה החלו לנהוג עם המפרש של מיקרוסופט, שלא היה חופשי כמובן, באותו אופן בו נהגו עם התכנה החופשית שכותביה תרמו מרצון.
אנקדוטה ידועה מהתקופה היא ה"מכתב הפתוח" שכתב גייטס לקהילת החובבים, ובו הוא מסביר מדוע אין זה ראוי להעתיק את הבייסיק של מיקרוסופט בלי לשלם - "Open Letter to Hobbyists".
מתחרים ראשונים.
כדי להשתמש באלטייר, נחוץ זיכרון. מפרש הבייסיק לבדו דורש כ-3KB, למפרש בלבד, וכמובן נחוץ עוד זיכרון לתוכנה עצמה, ולנתונים בהם היא משתמשת, כך ש-4KB זיכרון הוא כמעט המינימום. אם ממלאים באלטייר 17 חריצים (חריץ אחד שמור למעבד) בכרטיס הזיכרון המינימלי, של 256 בתים, המכונה המלאה מכילה מעט יותר מ-4KB, וזה מספיק בדוחק. אפשר במקום זה להשתמש בארבעה או חמישה כרטיסי RAM סטטי, של 1KB - מחיר הזיכרון בתצורה כזו הוא כ-$1000, כמעט כפול ממחיר המחשב (כשקונים אותו מורכב). התצורה הרצויה למי שצריך 4KB או יותר של זיכרון היא שימוש בכרטיס הזיכרון הדינמי, אבל הכרטיסים של MITS היו ידועים לשמצה בחוסר אמינותם - החברה עצמה הריצה בקביעות 7 מחשבי אלטייר עם זיכרון דינמי, כדי שארבעה מהם יהיו שמישים רוב הזמן.
במצב זה, לא פלא שתוך זמן קצר החלו חברות קטנות (לפעמים מהנדס בודד שעובד במוסך הצמוד לביתו) לפתח ולמכור כרטיסי זיכרון שעובדים עם האלטייר, אמינים יותר וזולים יותר מהכרטיסים שהציעה MITS. חברה אחת כזו הייתה Processor Techologies, או ProcTec, שהציעה כרטיסי זיכרון, ולאחר מכן כרטיסי קלט/פלט (לעומת הכרטיסים של MITS, כרטיס הקלט פלט הפופולרי של ProcTec כלל שני פורטים טוריים ופורט מקבילי על כרטיס אחד, ובדגמים מאוחרים יותר גם ממשק לטייפ קסטות על אותו כרטיס. מאוחר יותר הציעה ProcTec כרטיס מסוף, המבוסס על מאמרו של לנקסטר מ-1973, בשינויים ושיפורים קלים, בשם Video Display Module 1 בדרך כלל מוכר כ-VDM-1. כרטיס זה היה כרטיס המסוף הראשון לאלטייר, ותוך זמן קצר הפך אחד הכרטיסים הפופולריים. רוברטס זעם על "חוצפתם" של המתחרים, ואפילו שקל לתבוע כמה מהם משפטית, אבל התחרות נמשכה והתעצמה.
לא עבר זמן רב, והתחרות חרגה מכרטיסי זיכרון, ועברה ללב העניין: כבר בדצמבר 1975, פחות משנה אחרי התחלת המכירות של האלטייר, החלה חברת IMSAI ("אימסאי") למכור מחשב IMSAI 8080 - שיבוט של האלטייר. האימסאי השתמש בארכיטקטורה של האלטייר, עם מבנה פיזי וסידור כמעט זהים, וכמובן עם אפיק S-100 (או "אפיק אלטייר"). כרטיסים שנבנו עבור האלטייר עבדו באימסאיי, והמכונות נמכרו במחירים דומים.