פיין נולד בבוסטון, מסצ'וסטס ובילדותו למד בבית הספר הלטיני של בוסטון. את לימודי המשפטים באוניברסיטת הרווארד השלים בשנת 1749. פיין החל לעסוק במסחר ויצא למסע במושבות הדרומיות, ספרד ולבסוף אנגליה. כשחזר לביתו בשנת 1757 הוסמך על ידי לשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס לעסוק במשפטים. פיין החל לעסוק בעריכת דין בפורטלנד (שהייתה באותה תקופה שייכת למדינת מסצ'וסטס, כיום בשטח מדינת מיין) ולאחר מכן העתיק את מגוריו לטאונטון, מסצ'וסטס.
ב-1768 נקרא פיין לאספה הפרובנציאלית שנקראה להתאסף בבוסטון למטרות דיון והעמדה לדין של קצינים וחיילים בריטים שלקחו חלק בטבח בוסטון.
פיין שירת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס משנת 1773 ועד 1774. בשנת 1774 נבחר לקונגרס הפרובנציאלי ושירת שם עד סוף 1775. בשנת 1776 הוא נבחר לייצג את מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי והיה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1777 התמנה ליושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס. ב-1779 הוא התמנה גם כחבר במועצה המבצעת של ארצות הברית. פיין היה חבר בוועדת החוקה שניסחה את חוקת ארצות הברית והיה מן התומכים הנלהבים בה.
משנת 1777 ועד 1790 שירת גם כתובע הכללי של מדינת מסצ'וסטס ומשנת 1790 ועד 1804 היה שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בשנת 1804 פרש פיין מבית המשפט עקב בריאות ירודה והתמקד במשפחתו. פיין מת בגיל 83 ונקבר בבית הקברות הישן של מסצ'וסטס.
ס.כ נס ציונה
קונסטרוקטיביזם
אג'לבים
עליה חדשה
רימסקי-קורסקוב
רספיגי
מדיטק
המֶדְיָטֶק (מצרפתית: Médiathèque) הוא מוסד תרבות בחולון המשלב בין ספרייה עירונית מרכזית, תיאטרון לצעירים וסינמטק.
הבניין, בהיקף של כ-7,600 מ"ר, נבנה בהשקעה של כ-100 מיליון ש"ח, שחלקם נתרמו על ידי מפעל הפיס. הבניין החדש תוכנן על ידי משרד האדריכלים ברוך-סלומון.
במאי 2019, פרצה שרפה נרחבת בבית הקפה במקום. בעקבות הפיח והעשן הרבים, נסגרה הספרייה עד תחילת 2020.
הספרייה.
ספריית המדיטק היא הספרייה המרכזית מבין שמונה הספריות בעיר חולון. הספרייה משלבת מרכז מידע וספריית השאלה לילדים, לנוער ולמבוגרים. הספרייה נוסדה בשנות ה-50 של המאה ה-20 בשם "ספריית מיטרני", ועברה למשכנה החדש באפריל 2004.
בספרייה מאגרי מידע ואוספים ייחודיים, בשילוב טכנולוגיה מתוחכמת ועדכנית לצד פעולות תרבות והעשרה. בספרייה נערכות פעולות תרבות והעשרה לילדים ולמבוגרים: שעת סיפור, מיני הצגות, הדרכות במוזיקה לבתי הספר, עידוד קריאה לילדי הגן, הדרכת תלמידים להיכרות עם משאבי הספרייה. למבוגרים מתקיימים חוג לספרות, מפגשי ערב, ערבי ספרות לדוברי רוסית וחוג לכתיבה יוצרת למבוגרים.
מדורי הספרייה:
התיאטרון לצעירים.
התיאטרון לצעירים הוא תיאטרון שמיועד להצגות לילדים ונוער. בתיאטרון 3 אולמות מופעים, וסטודיו בו לומדים את אמנויות הבמה תלמידים מגיל הגן ועד גיל תיכון. התיאטרון מפיק בעצמו 5 הצגות בשנה ומארח הצגות של תיאטראות מרחבי הארץ.
בנוסף, מתקיימות בתיאטרון פעילויות תרבותיות שונות, ביניהן מופעי מחווה ליוצרים ישראלים.
הסינמטק.
סינמטק חולון החל לפעול באוקטובר 2008, והוא מורכב משני אולמות צפייה. הסינמטק הוקם ביוזמת הבמאי רנן שור. בערב הפתיחה שלו נערכה מחווה לסרטים של אפרים קישון שמעולם לא הוצגו; ניתן תואר יקיר הסינמטק לשחקנית-במאית רונית אלקבץ והוכרזו 10 במאים צעירים כ"במאי הדור הבא". מנהלת הסינמטק בשנת ההקרנה הייתה מור אלדר. בפברואר פרשה אלדר ושירה כרמי נבחרה לניהול הסינמטק.
הקמת הסינמטק בחולון מהווה חלק ממגמה של עיריית חולון להפוך את העיר למרכז תרבותי אזורי.
אי צף
אי צף או איים צפים או ביצה בשלג (בצרפתית: Île flottante או Îles flottantes או œufs à la neige בהתאמה) הוא קינוח מהמטבח הצרפתי. הוא מורכב מחלבוני ביצים שהוקצפו עם סוכר, הועברו אל תוך תבנית (חצי-כדורית או טבעתית) ונאפו בתנור בתוך אמבט מרים עד להזהבה. הקצף האפוי מוצא מהתבנית לאחר צינון ואז מונח בתוך קערה שקופה המלאה בקרם אנגלז עד לחציה. את הקינוח נהוג לעטר בקרמל.
בגרסה אחרת של הקינוח, מבשלים כמויות קטנות מן החלבונים המוקצפים בתוך חלב המתובל בווניל, במשך כשתי דקות, ואת פיסות החלבונים עורמים מעל לקרם האנגלז לפני העיטור בקרמל.
בגרסה אחרת של הקינוח, את איי החלבונים עורמים מעל קרם שוקולד.
מוזיאון המדע ע&quot;ש בלומפילד
סימפול
אביטל דיקר
אביטל דיקר (נולדה ב-29 בנובמבר 1964) היא סופרת ועורכת דין ישראלית. בעברה הייתה שחקנית וכיכבה בסרטים כגון "החיים על פי אגפא", "הקיץ של אביה", "קשר דם", "ג'נאם ג'נאם" ועוד.
קורותיה.
נולדה כבת בכורה למשפחה בת שתי בנות. אביה נהרג מפגיעת פגז במלחמת ששת הימים, במהלך שירותו כקצין חבלה. כשהייתה בת 12 נישאה האם בשנית ובני הזוג עסקו שניהם בעריכת דין.
עד גיל עשר גרה בשכונת רחביה בירושלים ואחרי כן גדלה בצפון תל אביב.
קריירת משחק.
דיקר למדה משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב ובמכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "פוטו רומן", סרטו של אסי דיין בשנת 1987. התפרסמה לראשונה בזכות משחקה בסרט "הקיץ של אביה", בשנת 1988. לאחר מכן קיבלה תפקידים שונים הן בקולנוע הישראלי והן בסרטים הוליוודיים כגון "טריפל בוגי" (1991), "ליל הקשת" (1994) ו"החטא ועונשו" (2002). בשנת 1992 השתתפה דיקר בסרט "החיים על פי אגפא" וזכתה על הופעתה בו בפרס אופיר לשחקנית המשנה.
בתיאטרון הופיעה דיקר בין השאר בהצגות "הזוג המוזר" ו"על עכברים ואנשים", וזכתה על תפקידה בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית משנה לשנת 1997. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1996 בסדרה "רמת אביב גימל", בשנת 2003 הופיעה דיקר בסדרה "אסתי המכוערת" ומאוחר יותר גם בסדרות ההמשך "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" ו"אלביס". כל הסדרות שודרו בערוץ 2.
עיסוקים נוספים.
ב־2005 פצחה דיקר גם בקריירת דוגמנות, כאשר נבחרה להוביל את צילומי קולקציית קיץ 2005 של מעצבת האופנה אורלי גולן.
ב־2007, לאחר גירושיה מגבעון שניר, פרסמה דיקר שני רומנים, "מאז הלילה ההוא" ו"יומן על רומן שהיה". במקביל החלה לכתוב בעיתונות.
סיימה לימודי משפטים וממשל במרכז הבינתחומי הרצליה ב-2015 ועובדת מאז בתחום עריכת הדין.
חיים אישיים.
נישאה שלוש פעמים. בגיל 24 נישאה לאמריקאי בניו יורק. בעלה השני היה סופר ואיש עסקים. נישאה בשלישית לבמאי ואיש העסקים גבעון שניר. השניים חיו יחד שמונה שנים.
דיקר היא אם לשתי בנות.
הקרן לעידוד סרטי איכות
נתן דונביץ'
נתן דוּנֶבִיץ (1926 – 6 ביוני 2017) היה עיתונאי, שדרן רדיו וסופר ישראלי. ממניחי היסודות לעיתונות מודרנית בארץ. חבר מערכת "הארץ", בתפקידי כתיבה ועריכה מגוונים, במשך חמישים ואחת שנה.
ביוגרפיה.
נתן דונביץ' נולד בתל אביב, להורים שעלו מרוסיה.
ל"הארץ" הגיע בקיץ 1947, לאחר שתי שנות כתיבה בעיתונים שונים. במלחמת העצמאות גויס לתפקיד כתב צבאי בחזית הצפון, מטעם יחידת הקשר לעיתונות (שהייתה ליחידת דובר צה"ל). כתבותיו מזירות המלחמה פורסמו בתקשורת בארץ וצוטטו בעיתוני העולם.
בשובו ל"הארץ" היה הראשון לכתוב טור אישי קבוע על אנשים והווי בתל אביב, ואחר-כך כתב, במקביל, מדור ראשון על הנעשה בעולם הבידור והאמנות. ב-1954 הקים וערך את מדור הספורט הגדול של העיתון, שעד אז היה טור צנוע ומוחבא. ב-1963 הוטל עליו להקים ולערוך את המוסף השבועי של "הארץ", והיה עורכו בשש שנותיו הראשונות. המוסף, מגזין מודרני ראשון בעיתונות היומית בישראל, צבר פופולריות רבה במתכונתו, תוכנו וכותביו, ובהם העיתונאים סילבי קשת, מיכאל אוהד, רומן פריסטר, הצייר יעקב פרקש ("זאב"), הצלם יעקב אגור ומשתתפים אחרים. "זאב" צייר מדי שבוע עמוד שהיה סיפור מצויר על אישיות בחדשות. אף זה היה חידוש בעיתונות הישראלית.
ב-1969 פרש דונביץ' מעריכת המוסף, כדי לשוב ולכתוב בעיתון - היומי והשבועי - את טוריו על החברה הישראלית, בעיותיה והמתרחש בה.
ברדיו היה דונביץ' הראשון להנחות תוכנית קבועה של שיחות עם מאזינים, כתגובות לאירועים חדשותיים וסיוע בפתרונות למצוקות אזרחים בסבך הביורוקרטיה. תוכניתו - "בוא נדבר" בגלי צה"ל - שודרה החל ב-1970 ובמשך עשור. התוכנית זכתה בהאזנה עצומה, במיוחד בשנותיה הראשונות, שבהן שידורי הטלוויזיה הסתיימו בעשר בערב. התוכנית עלתה לשידור חי בתחנה הצבאית בעשר ודקה.
בטלוויזיה היה חבר הפאנל הקבוע של השעשועון ותוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" במהלך שנות ה-70, לצד בלה אלמוג ואלי תבור.
בשנת 1974 הוזעק דונביץ' ללשכת ראש עיריית נתניה, לאחר שאדם חמוש איים עליו. דונביץ' הרגיע את האיש והבטיח לטפל בבעיותיו, והוא מסר את כלי הנשק למשטרה. ועד אגודת העיתונאים בתל אביב בירך אותו לאחר האירוע על גילוי תושייה ואזרחות למופת.
בכתבותיו ובטור האישי שלו בעיתון הירבה לעסוק בדיוני בתי המשפט ובהווי המיוחד שלהם. כן סיקר אישים ואתרים בעלי ייחוד בעיר תל אביב. במלאת לתל אביב חמישים שנה, בשנת 1959, הופיע ספרו "" ובו סקירה היסטורית על תולדות העיר ועל אישים בולטים בתולדותיה וכן כתבות על פינות ואנשים בעיר, שקובצו ממדורו ב"הארץ".