דרישתה של בריטניה להעביר את השלטון לרוב השחור נתקלה בעמדת התנגדות תקיפה בקרב הלבנים ברודזיה הדרומית. עבורם היה זה קץ החלום לייסוד חברה אירופאית מערבית בלבו של האזור הנידח הזה בעולם. רבים מהם חשו בגידה מצד בריטניה, אשר היא זו ששלחה אותם מלכתחילה ליישב את חבל הארץ זה, אך לאחר זמן כה רב בו הם פיתחו את הארץ והתיישבו בה, היא קוראת להם לוותר על ניהול חייהם הריבוניים. עבור רובם, הישארות ברודזיה הדרומית לצד איבוד השלטון לרוב השחור היה בלתי מתקבל על הדעת. הם ראו בפליאה, איך בעוד בריטניה ממהרת להעניק לזמביה ומלאווי עצמאות מדינית לאחר שנים ספורות של התנסות בשלטון עצמי, הם עצמם לא זוכים לעצמאות, לאחר כארבעה עשורים של שלטון עצמי מפותח ודמוקרטי במסגרת המושבה.
הלבנים תפסו את שלטונם ברודזיה הדרומית כנאור, וככזה הדואג לכלל האוכלוסייה, שחורים ולבנים כאחד. מבחינתם מרבית השחורים לא היו כלל במעמד אשר אפשר להם לגלות בקיאות בפעילות פוליטית כלשהי, ולכן הטענה על הדרתם מהמרחב הפוליטי הייתה בלתי רלוונטית. את הארגונים הפוליטיים של האוכלוסייה השחורה הם נהגו לתאר בביטול כארגונים רדיקליים וקומוניסטים, הנתמכים על ידי ברית המועצות וסין העממית. לדבריהם של הלבנים, כל תפקידם ויעדם של ארגונים אלו היה לשרש את החברה המערבית והדמוקרטית שהם הקימו בלב אפריקה. הלבנים ברודזיה הדרומית הקפידו לציין את גורלם של מושבות רבות באפריקה אשר זכו לעצמאות תחת שלטון שחור: מלחמות אזרחים עקובות מדם, הפיכות צבאיות תכופות, משטרים רודניים, מהפכות קומוניסטיות ושחיתות פוליטית בקנה מידה נרחב. כשהם מושפעים, ככל הנראה, ממתיישבים בלגים, אשר נמלטו לרודזיה הדרומית מקונגו עם נפילת המושבה הבלגית במקום בשנת 1960, הם תיארו בחרדה את מה שעתיד יהיה להיות אורח חייהם של הלבנים במדינה הנשלטת על ידי רוב שחור.
עבור הלבנים, מניעה של אירועים כמו אלו שתוארו לעיל, הצדיקה הגבלה של המשחק הדמוקרטי, כלומר הימנעות מהרחבתו גם לאוכלוסייה השחורה, על מנת למנוע את איבוד השלטון. אף על פי שהיו לבנים אשר הודו כי על רקע מיעוט זכויות האזרח (ובפרט זכות הבחירה) בקרב השחורים, אכן לא מתקיימת דמוקרטיה מלאה ברודזיה הדרומית, הם נהגו לטעון כי הזכות להשתתף במערכות הבחירות ברודזיה הדרומית מבוססת על קריטריונים אוניברסליים של שכר, השכלה ורכוש עצמי. קריטריונים אלו חלו גם על הלבנים, וגרמו לכך שבאופן תאורטי לא כל אדם לבן היה זכאי להשתתף בבחירות או להיבחר לפרלמנט, בדיוק כמו השחורים. בנוסף, הם ציינו בגאווה את חברותם בפרלמנט של כמה פוליטיקאים שחורים ספורים, וכן את השתתפותם של שחורים משכילים בהצבעה לפרלמנט. הגם שקריטריונים אלו מנעו מלמעלה מ-90% מהאוכלוסייה השחורה את הזכות להשתתף במערכת הפוליטית, מיותר לציין כי השפעתם על הלבנים הייתה זניחה.
בנוסף לכל זאת, הלבנים ברודזיה הדרומית הדגישו בגאווה את תרומתם לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הם הביעו את תקוותם כי יוכלו לגבש יחד עם דרום אפריקה ופורטוגל (אז האימפריה הקולוניאלית שלה שלטה באנגולה ובמוזמביק) חזית פרו מערבית ואנטי קומוניסטית, אשר תשמר את שגשוגה של, מה שהם הגדירו בתור "הציוויליזציה הנוצרית" - בדרומה של יבשת אפריקה.
הדרך להכרזה.
משא ומתן.
לקראת אמצע שנות ה-60, כאשר מושבת רודזיה הדרומית נשלטה על ידי ראש הממשלה וינסטון פילד, החלה הממשלה לפעול באופן מואץ להשגת הכרה בריטית בעצמאותה של רודזיה. עם זאת, ניסיונות מוקדמים של פילד להשיג זאת נכשלו. על רקע חוסר שביעות רצון מתפקודו במפלגת השלטון, החזית הרודזית. בינואר 1964 יצא פילד ללונדון על מנת לדון בנושא עם ראש ממשלת בריטניה, איש המפלגה השמרנית אלק דאגלס-יום. לאחר לחיצת ידיים שנרשמה בין השניים ומספר פגישות, חזר פילד ב-2 בפברואר לרודזיה בידיים ריקות, לנוכח המשך סירובה של בריטניה להכיר בעצמאות הלבנים ברודזיה. מספר שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל, על רקע כישלון פגישת הפסגה בלונדון הדיחה המפלגה את פילד. במקומו מונה לראשות הממשלה סגנו של פילד, איאן סמית. סמית נתפס כמי שיידע לקדם את עצמאותה של רודזיה בצורה אפקטיבית, תוך נכונות רבה יותר להתעמת עם בריטניה.
איאן סמית, חוואי ממרכזה של רודזיה, נהג לשאת בגאווה את שירותו בחיל האוויר המלכותי בעת מלחמת העולם השנייה, בה ספג פציעה קשה במהלך אחד הקרבות. סמית, אשר מונה לראשות הממשלה כשהוא בן 45 בלבד, נתפס ככריזמתי, והוא היה גם למעשה ראש הממשלה הראשון שהיה יליד רודזיה הדרומית. מהלך ההדחה של פילד המתון יחסית, ספג ביקורת רבה בקרב חוגי מפלגת הלייבור בבריטניה, ומנהיגה הרולד וילסון, אז יושב ראש האופוזיציה לממשלת דאגלס-יום, כינה את מהלך ההדחה "אכזרי". ג'ושוע נאקומו, ממנהיגי ארגוני ההתנגדות של השחורים ברודזיה, תיאר את סמית עם מינויו כטיפוס קיצוני וכינה את ממשלתו החדשה כ"חוליית התאבדות... אשר איננה מעוניינת ברווחת העם כולו אלא רק בטובת אנשיהם". כמענה לביקורות אלו טען סמית שהוא דוגל בדרך ביניים המתנגדת, הן לשלטון "לאומני שחור" והן לאפרטהייד, והוסיף כי מדיניותו ושאיפתו לעצמאות רודזיה תועיל הן לאוכלוסייתה הלבנה והן לזו השחורה. לתפיסתו, הוא מתנגד ל"שלטון הרוב השחור" לו קראו רבים בבריטניה, מאחר שהשלטון צריך להיות מבוסס "על כישרון אנשיו ולא על צבע עורם או השתייכותם הלאומית". הוא הצהיר מעל כל במה כי לא תהיה ברודזיה במהלך שנות חייו "ממשלה לאומנית אפריקאית".
בתגובה לעלייתו לשלטון של סמית, ולנוכח מה שנתפס כדעותיו הקיצוניות וכסירובו לתת לשחורים כל חלק בשלטון, הגיבה בריטניה בהגברת הלחץ המדיני על ממשלתו. בחודשים מאי ויוני 1964 הטילו ספקי נשק אמריקנים ובריטיים אמברגו לא פורמלי על מכירת נשק לכוחות הביטחון של רודזיה. עוד באותו החודש, הודיע ראש הממשלה הבריטי דאגלס-יום לסמית כי רודזיה הדרומית לא תוזמן להשתתף בכנס ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי, אשר תוכנן להיערך מספר שבועות לאחר מכן בלונדון. צעד זה נתפס ברודזיה ככזה שנועד להעליב את סמית באופן אישי.
בספטמבר 1964, בניסיון לפתור את המשבר ולהרגיע את הרוחות, הזמין דאגלס-יום את סמית ללונדון, שם דנו השניים. דאגלס-יום קבע שבריטניה תסכים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, אך התנה זאת בכך שהעצמאות תהיה "מקובלת על העם במדינה בכללותו" (acceptable to the people of the country as a whole), כולל האוכלוסייה השחורה. סמית, שהיה משוכנע שהשחורים יתמכו בכך, הסכים. כעבור זמן קצר הוקפא המשא ומתן עקב הבחירות המתקרבות לפרלמנט הבריטי אשר תוכננו להיערך כחודש לאחר מכן באוקטובר אותה השנה. דאגלס-יום התחייב בפני סמית שהמשא ומתן יחודש מיד לאחר הבחירות, אז תעמוד בפניו יד חופשית יותר להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות תוך פרק זמן של כשנה. סמית חזר מרוצה לסולסברי. דאגלס-יום הפסיד, בסופו של דבר, במערכת הבחירות, לאכזבתו הרבה של סמית. כתוצאה מ כך, ירדו לטמיון הסיכומים בין סמית לדאגלס-יום, עם עלייתה של מפלגת הלייבור לשלטון.
מבוי סתום.
במערכת הבחירות לפרלמנט הבריטי של אוקטובר 1964 ניצחה מפלגת הלייבור בראשות מנהיגה הרולד וילסון שהתמנה לראשות ממשלת הממלכה. כראש ממשלה העמיד וילסון מול רודזיה קו ליברלי, ביקורתי ואנטי-קולוניאליסטי. בנובמבר, כחודש לאחר הבחירות, שלח וילסון מכתב לארגוני ההתנגדות השחורים ברודזיה, שבו הבטיח כי "מפלגת הלייבור מתנגדת לחלוטין למתן עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד הממשלה בה ממשיכה להיות תחת שליטת המיעוט הלבן". במקביל שלח וילסון מכתב לסמית ובו הזהיר אותו מפני ההשלכות של הכרזת עצמאות חד-צדדית ודרש ממנו לחדול מכל ניסיון לעשות זאת. סמית בחר להתעלם מהמכתב. במקום זאת החליט פשוט לענות על התנאי שהציב בפניו ראש הממשלה הבריטי הקודם – הוכחת רצונה של האוכלוסייה בעצמאות. לפיכך, כינסה ממשלת רודזיה כבר באותו החודש קבוצה של כמה מאות מנהיגים שבטיים שחורים כדי לדון עמם בשאלת העצמאות. חברי הכינוס נועדו לשמש כנציגיהם של השחורים במדינה. הכינוס, אשר ספג ביקורת רבה בעולם ובקרב ארגוני ההתנגדות השחורים, הסתיים בכך שחברי הכינוס קיבלו את הצעת הממשלה לעצמאות פה אחד. מספר ימים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, ארגנה הממשלה משאל עם בעניין שאלת העצמאות. במשאל, אשר יועד לאוכלוסייה הלבנה בלבד, כ-90% מכלל הבוחרים הביעו תמיכה בעצמאות ובהתנתקות מבריטניה.