קלוגאי עסקה בסיפוריה ובשיריה בנושאים של חיי הנשים בארץ ישראל בתקופתה, ובחיי ילדים ונוער. בספרה "נשים" משנת 1941 עוסקים שיריה בגורלן של נשים בתנ"ך, בגבורתן, בכאבן, קנאתן, ובכמיהתן אל הלא מושג. היא מציינת בשיריה שהם עוסקים בדברים שספר התנ"ך אינו מגלה. "אֵין מְגַלֶּה הַסֵּפֶר הַקָּטָן לִי" (השיר "דינה" ,נשים, ע. 21) בשירים עולה שוועתן של הנשים. למשל קלוגאי כותבת בקולן של הנשים: על יגונה של בת יפתח, על החיים שהיא עומדת להחמיץ: "לֹא אֶרְאֶה אֶת הָאוֹר, אוֹר הַיוֹם הַמָּתוֹק,"... (השיר "בת יפתח", "נשים", עמ' 9), או על דבורה, המקנאה לברק בן אבינועם, על חוה הנכנעת לפיתוי הנחש ונענשת, על לאה הכואבת להיות אישה שלא נבחרה ועל דינה ש "עֲפַר דּוֹרוֹת כִּסָּה עִקְּבוֹת חַיַּיִךְ, הִסְתִּיר אֶת סוֹף אוֹנֵךְ" (השיר "דינה", "נשים" עמוד 21), שיר אחד מוקדש לשולמית ("נשים", עמ' 15).
בספרה "אדרת שלמה" שיצא בשנת 1963, קלוגאי מוסיפה לשיריה תרגומים מאידית: רחל קורן, מרוסית: פושקין, לרמונטוב, אנדרי קולצוב, אוריפידס, ניקולאי מיכאילוביץ יזיקוב, סמיון נדסון, מיכאיל ואסילייביץ איסאקובסקי, מ' טנק, איליה ארנבורג, סרגי מיכאלקוב, מרגריטה אליגר, ר' קזקובה ומשלי קרילוב, מצרפתית: פייר דה רונסאר, ז'רר דה-נרול, שארל בודלר, פול ורלן, מוריס מטרילנק, ול' לרגיה, מאנגלית: ויליאם וורדסוורת, רוברט בראונינג, כריסטינה רוזטי, אמילי דיקנסון והנרי וודסוורת' לונגפלו ומספרדית: רומנסות עתיקות, תומאס דה איריאטה. נראה ששאפה להביא אל הקורא העברי את גדולי המשוררים הקלסיים שהכירה.
בפרק "נשכחות", מציינת קלוגאי את הקושי והכמיהה הקשורים לכתיבה:
תרגום.
מונולוגים עם אלהים / מרים קובובי (ירושלים, 1962) (שירים, מצרפתית)
הקשר עם רחל בלובשטיין, המשוררת.
שולמית קלוגאי ורחל בלובשטיין המשוררת היו קרובות בגיל, הן הכירו בעיר פולטבה, בה נולדה שולמית ובה בילתה רחל את ילדותה, כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל הקשר ביניהן התחדש. באפריל 2013 במלאת 82 שנים למותה של רחל המשוררת, (ל' בניסן תרצ"א, 16 באפריל 1931) פרסם ארכיון המדינה את 36 מכתביה שנמצאים באוספיו. המכתבים כולם נכתבו לשולמית קלוגאי, ידידת נעוריה בהם רחל מכנה אותה שו. מרבית המכתבים שהתגלו, הם מאמצע שנות העשרים של המאה ה-20 ועד ימיה האחרונים של רחל. בתקופה זו היו קלוגאי ורחל שותפות לעשייה בעיתון דבר, תרגמו עבורו מצרפתית ושוחחו על ענייני ספרות.
חלק מהמכתבים שנשלחו לקלוגאי, היו מתקופת לימודיה של רחל בטולוז שבצרפת. תקופה זו חיזקה את הברית התרבותית בין השתיים משום שרחל נחשפה לתרבות הצרפתית, שהייתה מוכרת לקלוגאי. רחל כותבת באינטימיות רבה לחברתה, היא מתארת את רגשותיה, משתפת אותה בעניינים כספיים ומשתמשת בעזרתה. חושפת את הקשיים שהיא חווה, בחיים ובכתיבה. מכתב מספר 6, מדבר על נשף ספרותי שרחל ערכה בבית אחיה יעקב בלובשטיין (סלע) בתל אביב, רחל מציינת שם את נוכחותן של "כל ארבע המשוררות": אלישבע, יוכבד בת-מרים, אנדה פינקרפלד, ורחל עצמה. היא מצרה על כך שקלוגאי לא הייתה נוכחת "אכן הכזבתני שו". היא כותבת בפתיחת המכתב, אך מדווחת לה על האירוע, כדרכן של חברות קרובות. היא משבחת את יצירותיה של קלוגאי וכותבת לה: שזלמן רובשוב (לימים שזר) וברל כצנלסון: נמנים גם הם "על חסידייך". למכתב מס' 25 מוסיפים בכתב ידם, אורחיה של רחל, ברל כצנלסון, ומשה שרתוק, עורך 'דבר' וסגנו, את דעתם האוהדת לכתיבתה של קלוגאי.
חלק גדול מהסיפורים של קלוגאי, פורסמו בעיתון דבר, בסמוך לשיריה של רחל. רחל כותבת על כך לקלוגאי "נהנתי מכך הנאה עצומה" .
במכתביה רחל עודדה את קלוגאי לכתוב את סיפוריה בעלי הקו ההומוריסטי 'אותו הומור דק, ערמומי, נטול וקולע כאחד, שנתברכת בו שו . "בתענוג רענן קראתי את ה'מרפסת' וצחקתי הרבה". על הנאתה מכתביה של קלוגאי כותבת לה רחל "את לוקחת חלק אקטיבי בהבראתי".
במכתב מס' 27, הימים שבהם רחל נמצאת בתל אביב וקלוגאי חיה בחיפה, רחל מתארת געגועים לימיהן בירושלים: "וכי הולכת אני לבקרך, ואת מדליקה את התנור הלבן, מכסה אותי במעילך החום בהיר, ויוצרת חום נפלא מכל יקר, על פני אדמתנו זאת". באותו מכתב רחל מגיבה על הרעיון שקלוגאי העלתה, לכתוב ביחד "כגון פיליטונים, ריפרוף היתולי פיוטי, פטפוט פילוסופי, משחק המילים מתוך העמדת פנים רציניים, צחוק ובתו ונכדתו עד הדור השביעי..." נראה, שקלוגאי חיפשה דרכים לסייע לחברתה החולה, אך רחל שואלת במכתב גם: "אבל איך לעשות זאת מן הצד הטכני... כתבי נא על זה שו, אולי ינצנץ רעיון מה במוחך".
בהספד שכתבה על רחל לאחר מותה מספרת קלוגאי על רחל כי הייתה עליזה מאוד. שתיהן העריצו את שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל ובהשראתו היו מנסות לנחש, על אנשים שלא הכירו, מי ומה הם. הן שוחחו על ספרות וחלמו על עתידן. כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל והקשר ביניהן התחדש
ב-1972, שזר פרסם ב"דבר" דברים לזכרה של קלוגאי
נאדיה מוראד
נאדיה מוראד באסי טאהא (בערבית: نادية مراد باسي طه, תעתיק מדויק: נאדיה מראד באסי טה; נולדה ב-1993) היא פעילה יזידית מן הכפר קוצ'ו באזור סינג'אר שבעיראק, שנחטפה ושועבדה על ידי ארגון הטרור "המדינה האסלאמית" במהלך כיבוש סינג'אר בחודש אוגוסט 2014. לאחר שלושה חודשים בשבי הצליחה לברוח ומצאה מקלט אצל משפחה סונית בעיר מוסול, שהצליחה, באמצעות מסמכים מזויפים, להבריח אותה אל מחוץ לתחומי הח'ליפות האסלאמית. זוכת פרס נובל לשלום ל-2018.
לאחר שחרורה שהתה מוראד במחנה פליטים בכורדיסטן העיראקית ולאחר מכן שולבה בתוכנית שיקום מיוחדת לנשים יזידיות ששוחררו מן השבי בחסות ממשלת גרמניה ובתחומה. אחרי מספר חודשי שיקום בגרמניה, יצאה מוראד למסע במדינות שונות בעולם שבו ביקשה להשמיע את זעקתן של הנשים היזידיות החטופות ולדרוש מן הקהילה הבינלאומית להתערב להצלתן ולהילחם במשעבדיהן. במסגרת מסע זה נשאה דברים בפני ועדת האו"ם לזכויות אדם בז'נבה, בפני מליאת מועצת הביטחון של האו"ם בניו יורק וכן ביקרה בקהיר, שם פגשה את נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ואת שייח' אל-אזהר ודרשה מהם לפרסם גינוי סוני רשמי למעשי דאעש ולהוביל את העולם הסוני להתנערות מן הארגון הקיצוני. היא ביקרה גם בבגדאד, בכווית, באתונה, באוסלו ובלונדון.
ביוגרפיה.
מוראד נולדה בכפר קוצ'ו שבמחוז סינג'אר, עיראק. בגיל 19, כאשר הייתה סטודנטית, לוחמי האסלאם כינסו את הקהילה היזידית בכפר והרגו 600 בני אדם - בהם שישה מאחיה ומאחיה החורגים, ולקחו את הצעירות לעבדות. באותה שנה, מוראד הייתה אחת מ-6,700 הנשים שנלקחו בשבי על ידי המדינה האסלאמית בעיראק. מוראד נמלטה למשפחה שכנה, שהצליחה להבריח אותה מהאזור הנשלט על ידי המדינה האסלאמית, ואיפשרה לה להגיע למחנה פליטים בדוהוק שבצפון עיראק. היא הייתה מחוץ לתחום המדינה האסלאמית בתחילת ספטמבר 2014 או בנובמבר 2014.
בפברואר 2015 היא העבירה את עדותה הראשונה לכתבים של עיתון בלגי בזמן שהיא התארחה במחנה רואנגה. בשנת 2015 היא הייתה אחת מ-1,000 נשים וילדים שנהנו מתוכנית פליטים של ממשלת באדן-וירטמברג (גרמניה), שהפכה לביתה החדש.
ב-16 בדצמבר 2015, מוראד סקרה את נושא הסחר בבני אדם והסכסוך במועצת הביטחון של האו"ם. זו הייתה הפעם הראשונה שהמועצה קיבלה מידע על סחר בבני אדם. כחלק מתפקידה כשגרירה, השתתפה מוראד ביוזמות הסברה עולמיות ומקומיות על מנת להעלות את המודעות לסחר בבני אדם ולפליטים. מוראד עזרה לקהילות פליטים וניצולים, הקשיבה לעדויות של קורבנות סחר ורצח עם.
ב-3 במאי 2017 פגשה מוראד את האפיפיור פרנציסקוס והארכיבישוף גלאגהר בעיר הוותיקן. במהלך הפגישה היא "ביקשה לסייע ליזידים שעדיין נתונים בשבי דאעש, הודתה על תמיכת הוותיקן למיעוטים, דנה בהיקפו של אזור אוטונומי למיעוטים בעיראק, הדגישה את המצב הנוכחי ואתגרים העומדים בפני המיעוטים הדתיים בעיראק ובסוריה, קורבנות, עקורים ומהגרים".
ספרה של מוראד, "הנערה האחרונה: סיפור השבי שלי והמאבק שלי נגד המדינה האסלאמית" ("The Last Girl: My Story of Captivity, and My Fight Against the Islamic State," באנגלית), פורסם ב-2017. בשנת 2018 הוציאה במאי אלכסנדריה בומבאך סרט דוקומנטרי בשם "על כתפיה", שבו הוצג סיפור חייה של מוראד.
פרסים.
ב-5 בינואר 2016 הגישה ממשלת עיראק את מועמדותה של מוראד לפרס נובל לשלום לשנת 2016, עבור הפעילות הציבורית להעלאת המודעות לסוגיה היזידית ולסוגיית הנשים היזידיות החטופות שנותרו בשבי "המדינה האסלאמית". אודון ליסבאקן, חבר פרלמנט נורווגי, הגיש גם הוא באופן עצמאי את מועמדותה של מוראד לפרס.
בספטמבר 2016 נתמנתה מוראד לשגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם למען כבודן של ניצולות סחר בבני אדם. מוראד פועלת יחד עם עורכת הדין אמל קלוני להבאתם של פשעי דאעש לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג.
באוקטובר 2016 הוכרז כי מוראד ולמיה עג'י באשר הן הזוכות בפרס סחרוב לחופש המחשבה.
באוקטובר 2018 הוכרז על זכיתה של מוראד בפרס נובל לשלום ביחד עם דניס מקווגי "על מאמציהם להפסיק את השימוש באלימות מינית ככלי נשק במלחמות ובעימותים חמושים".
פגוזום
דוגית נוסעת
דוגית נוסעת הוא שמו של שיר ילדים קצר ונוגה שחיבר נתן יונתן, בשנת 1943. לחן השיר הוא לחן של שיר אחר, מסרט קולנוע רוסי שיצא כמה שנים לפני כן, שהולחן על ידי לב אלכסנדרוביץ שוורץ.
גלגוליו של השיר והלחן.