האגדה מספרת על איש עשיר, שלמרות זקנו הכחול והמכוער, נשא שש נשים בזו אחר זו, וכולן מתו באורח מסתורי. לאחר שנשא את אשתו השביעית, הודיע לה כחול הזקן שהוא יוצא לאחד ממסעותיו, ואת צרור המפתחות ישאיר ברשותה, ואמר כי מותר לה להיכנס לכל החדרים פרט לאחד. ציווי זה עורר את סקרנותה של הרעיה הטריה. היא פתחה את החדר שהכניסה לתוכו נאסרה עליה, ושם גילתה את גופות נשותיו של כחול הזקן. מרוב בהלה נפל המפתח מידה, והוכתם בדם. היא יצאה מן החדר, נעלה אותו ומירקה את המפתח, אך לא יכלה להסיר את עקבות הדם. כשכחול הזקן שב מנסיעתו הוא דרש את המפתחות בחזרה, ונוכח על פי כתם הדם שעל המפתח כי אשתו המרתה את פיו. הוא התכונן להרוג גם אותה, אולם למזלה הרב הגיעו אחיה בעוד מועד, והרגו את כחול הזקן לפני שהספיק לשלוח יד באחותם.
עיבודים ואזכורים בתרבות.
הסיפור שימש כר פורה ליצירות רבות: סיפורים, נובלות, מחזות, אופרה, קולנוע וציור, בהדגשים ופרשנויות שונות - החל מהסכנה שבהפרת הציווי של הבעל והאסון שמביאה איתה הסקרנות הנשית, וכלה במסרים פמיניסטיים והומור.
תאודורה קיסרית ביזנטיון
תאודורה
תיאודורה
עבדות באסלאם
אסכולות המשפט המרכזיות באסלאם מקבלות בדרך כלל את מוסד העבדות.
הנביא מוחמד ורבים ממלוויו קנו, מכרו, שחררו ושבו עבדים. העבדים נהנו מהיתרים אסלאמיים אשר שיפרו את מעמדם ביחס לזה שהיה בחברה הטרום אסלאמית .
בסוף המאה ה-19 אירע שינוי במחשבה האסלאמית ובפרשנות של הקוראן. העבדות החלה להתפש כמנוגדת לערכים אסלאמיים של צדק ושוויון. פרשנות זו לא התקבלה על ידי הוהאבים בערב הסעודית.
בחוק המוסלמי, נושא העבדות מקבל התייחסות רחבת יריעה.
הקוראן, והחדית' רואים בשחרור העבד אקט הירואי. העבדות נתפסת כמצב שניתן להגיע אליו רק בנסיבות מוגבלות. מסיבות שונות, גידול אוכלוסיית העבדים היה איטי מכדי לספק את הדרישה הגוברת לעבדים בקרב האוכלוסייה המוסלמית. כתוצאה מכך התפתח סחר עבדים המוני אשר היה כרוך בסבל רב ובאבדות רבות בנפש שנבעו מתלאות השבי ומשינוע של עבדים ממדינות לא מוסלמיות. בתאוריה, העבדות בחוק המוסלמי אינה בעלת צביון גזעי ואינה נובעת מהבדלי צבע עור (אף כי הדבר לא היה תמיד כך בפועל).
סחר העבדים בעולם הערבי היה שכיח ביותר במזרח אפריקה. רק בסוף המאה ה-19 דעכה התופעה. בראשית המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה שככה בהדרגה תופעת העבדות בעולם האסלאם והפכה לבלתי חוקית בשל לחץ שהפעילו מדינות מערביות ביניהן בריטניה וצרפת. ברם, עבדות תחת מרות האסלאם עודה קיימת ברפובליקות האפריקניות צ'אד, מאוריטניה, ניגריה, מאלי וסודאן.
עבדות בחצי האי ערב לפני השפעת האסלאם.
העבדות בחצי האי ערב לפני האסלאם הייתה שכיחה ביותר. כך היה גם ברוב אזורי העולם בתקופות קדומות ובראשית ימי הביניים. רוב העבדים בחצי האי ערב היו ממוצא אפריקאי. סוחרים התעשרו על גבם של העבדים. מיעוט בקרב העבדים היו לבנים מגזע זר, אשר הובאו כנראה על ידי נוודים ערבים (או על ידי שוביהם הבדואים). עבדים ערבים היו גם כן. עבד ערבי מפורסם הוא זייד אבן חארית'ה שלימים יהיה בנו המאומץ של מוחמד. אוכלוסיית העבדים התרחבה גם בשל המנהג לנטוש ילדים, לחטוף אותם או למכור אותם.
אין בנמצא עדות חותכת באשר לקיומה של עבדות בשל חובות או למכירת ילדים לעבדות על ידי משפחתם. עדויות שכאלה מראות שהיו אלה מעשים חריגים. אדם חופשי יכל למכור את צאצאיו או את עצמו לעבדות. בנוסף הייתה לעיתים העבדות תוצאה של הפרת החוק כפי שהיה מקובל בקיסרות הרומית.
היו שתי דרגות של עבדים: עבד שנרכש ועבד שנולד בבית אדונו. האחרון, היה בבעלותו המלאה של האדון ולרוב עבד שכזה לא נמכר הלאה. נשים משועבדות אולצו לעיתים לעבוד בזנות לטובת אדונן בהתאם למנהגי המזרח הקרוב.
על פי עדויות מוקדמות מתקופת האסלאם "עבדים לאדונים לא מוסלמים... סבלו מעונשים אכזריים. סומאיה בינת ח'יאט ידועה כקדושה המעונה הראשונה באסלאם. היא נרצחה בחניתו של אבו ג'אהל כאשר סירבה לוותר על אמונתה. בילאל שוחרר על ידי אבו בכר כאשר אדונו, אומייה אבן ח'לף רתם אבן כבדה לחזהו על מנת לאלצו להמיר את דתו."
נושא העבדות בקוראן.
הקוראן מקבל בהבנה את מוסד העבדות. ראוי לציין שהמילה "עבד" נדירה ולרוב משתמשים ביטוי "הדבר שבבעלות יד ימינך" (ما ملكت أيمانکم). הקוראן מכיר באי השוויון הבסיסי שבין אדון לעבד וזכויות האדון על העבד. ההיסטוריון ברושוויג מציין שמההיבט הרוחני " לעבד אותו הערך שיש לאדם החופשי. בנוסף הנצחיות של נשמתו מובטחת בדיוק כמו לכל אדם אחר." הקוראן מכיר גם במוסד הפילגשות.
האדון רשאי להפוך עבד ממין נקבה לפילגשו. אם היא מוסלמית, רשאי האדון להנשא לה. ברם, ההתנזרות מומלצת בהרבה. הקוראן מעודד מבלי להורות על כך מפורשות לנהוג בחמלה כלפי העבד הוא ממליץ לשחרר את העבד. שחרור עבדים מומלץ על מנת לאפשר מחילה על חטאים וכן בהיותו פעולה שמפגינה רוחב לב. הקוראן מעודד אדונים לאפשר לעבדים להשיג או לרכוש את חירותם.
התייחסות לעבדים קיימת בלפחות 29 פסוקים (איאת) בקוראן. רוב הפסוקים עוסקים במעמד המשפטי של העבד. החומר המשפטי אודות עבדות בקוראן מוגבל לפדיון וליחסי מין. על פי סיקאינגה, ההתייחסות של הקוראן לעבדות אינה בעלת אופי משפטי אלא בגדר המלצה בעלת אופי אתי.
הקוראן מקבל את האבחנה בין עבד לבין אדם חופשי כעקרון הקשור בסדר טבעי ומשתמש באבחנה זו כדוגמה לחמלת האל, שכן אבחנה זו בין בני אדם מתיישבת עם הסדר הטבעי והאלוהי שקיים בטבע. הקוראן אינו מתייחס לעבדים כאל קניין גרידא. אנושיותם מקבלת התייחסות כאשר מצוינת אמונתם , וכן רצונם להיות חופשיים. במקרה מסוים, הקוראן מכנה את העבד והאדון באותה מילה "רג'ול". מאוחר יותר פרשנים סברו שהעבדים שווים רוחנית למוסלמים החופשיים. למשל, פסוק , מאיץ במאמינים לשאת "משרתות מאמינות שהן בחזקת יד ימינכם". הקוראן מוסיף ומציין: "אחד מכם הוא כמו האחר". ההיבט האנושי לגבי העבדים מודגש בעת התייחסות אל העבדים כאל חברים במשק הבית הפרטי, יחד עם הנשים והילדים.
קיים מכנה משותף רחב בין העבדות בקוראן לבין ההתייחסות אל העבדות בתרבויות השכנות באזור. ברם, היחס של הקוראן היה חדשני. ברנרד לואיס מציין שחקיקה ברוח הקוראן הביאה לשני שינויים בעבדות הקדומה, אשר לימים ישפיעו רבות : הנחת החופש והאיסור לשעבד אנשים חופשיים למעט במספר מצומצם של מצבים מוגדרים היטב. . שחרור עבדים כמעשה של בקשת מחילה בעבור חטאים מופיעה לראשונה בקוראן. שידול נשים משועבדות לזנות אמנם רווח בתרבות המזרח הקרוב אך הוא אסור על פי הקוראן.
תורת המשפט האסלאמית.
תורת המשפט האסלאמית המסורתית.
עקרונות.
במשפט האסלאמי, העבדות היא מצב מיוחד. החוק מניח חירות ("אל-אצל הו אל-חורייה" - "העקרון הוא חירות") עבור אדם אם עברו ושורישיון אינם ידועים. העבדות נתפשת כעונש אלוהי בשל כפירה. עבדות חוקית הוגבלה לשני מקרים: שבי בעת מלחמה (בתנאי שהשבוי אינו מוסלמי) או לידה אל תוך העבדות. מוסלמי חופשי לא יכול להיות משועבד אולם המרת דת של עבד לא מוסלמי אינה בהכרח גוררת את שחרורו. מעמד העבד לא הושפע מהמרת הדת לאסלאם.
טיפול.
במקרה שהעבד חלה חובה להעניק לו טיפול. פדיון הוא מעשה הרואי באסלאם. על פי (סורה 24, 33), מתיר החוק האסלאמי לעבד לשלם דמי כופר עבור עצמו אם קיבל את הסכמת אדונו באמצעות חוזה הידוע בכינוי "מוכאתבה". עזיזה אל היברי, פרופסור למשפטים המתמחה במשפט האסלאמי, מציינת שהן הקוראן והן החדית' מעודדים פעמים רבות את המוסלמים לנהוג בעבד בדחילו ורחימו. כמו כן מציינת אל-היברי שמוחמד עצמו מהווה דוגמה לכך בפועלו ובמילותיו. לוי מסכם ואומר ש"התאכזרות לעבד הייתה אסורה."
אל-היברי מצטטת את הנאום המפורסם האחרון של מוחמד וכן חדית'ים אחרים המדגישים כולם שכל המאמינים, בין אם הם חופשיים ובין אם הם משועבדים, הם אחים. לואיס מסביר, "הנטייה ההומנית של הקוראן והחליפים הראשונים קיבלה דחיפה שלילית על ידי השפעות זרות" בעיקר מהמנהגים של מדינות ועמים שנמצאו בעבר תחת תחום השיפוט הרומאי (אפילו העבדות בנצרות הייתה אכזרית בכל הנוגע ליחס כלפי העבד).
למרות זאת, מזכיר לואיס, ש"הנוהג האסלאמי היה פריצת דרך ושיפור לעומת המנהגים שנרכשו מרומא ומביזנטיון."
מוריי גורדן כותב : "לא היה זה מפתיע שמוחמד, אשר השלים עם הסדר הסוציו-פוליטי של התקופה, ראה בעבדות חלק מהסדר הטבעי של דברים בעולם. גישתו לעבדות הייתה רפורמיסטית אך לא מהפכנית. הנביא לא רצה להביא את העבדות לקיצה אלא לפנות ללב מאמיניו כדי שישפרו את יחסם אל העבדים." אימוץ העבדים כבני משפחה היה דבר מקובל על פי לוי. אם עבד נולד אל העבדות אזי אדונו לא מכר אותו למעט מקרים חריגים.
מעמד חוקי.
העבדים על פי המשפט האסלאמי לא הורשו לשאת תפקידים במשרדים הקשורים בניהול או בדת. עבדים משוחררים יכלו לשרת בכל משרד בח'ליפות לדוגמה אצל הממלוכים ששלטו במצרים במשך כ-260 שנים והסריסים אשר החזיקו במשרות צבאיות וניהוליות משמעותיות. העבדים רשאים להתחתן ברשות אדוניהם. אנמארי שימל, מומחית בת זמננו בנושא עולם האסלאם, קובעת שמאחר שמצב העבדים תחת האסלאם יכול רק להיות מושג על ידי היות אדם שבוי מלחמה או היותו צאצא לזוג עבדים, הרי שתופעת העבדות תפחת ככל שתתרחב השפעת האסלאם. הרפורמות האסלאמיות אשר קבעו את התנאים שמאפשרים כניסה לעבדות הגבילו את האספקה של עבדים חדשים. בראשית האסלאם, הובאו עבדים רבים בשל מסע בזק של כיבושים והתרחבות. אך עם התייצבותן ההדרגתית של החזיתות, התמתנה אספקת העבדים. השבויים של מלחמות מאוחרות יותר בין מוסלמים לנוצרים שוחררו תמורת כופר או הוחלפו.