לאחר הזכייה יצא מיכלאנג'לי לסיבובי הופעות ברחבי הגלובוס, אך אלה נקטעו בזמן אירועי מלחמת העולם השנייה. ישנן גרסאות סותרות לגבי פועלו של מיכלאנג'לי בשנות המלחמה. הוא עצמו טען (וכך כתוב בביוגרפיה הרשמית שלו, המופצת על ידי דויטשה גרמופון) כי שירת כטייס בחיל האוויר האיטלקי עד כניעת איטליה לבעלות הברית, ולאחר מכן היה חבר המחתרת האנטי-פשיסטית שפעלה נגד שרידי הכיבוש הגרמני. הוא הוסיף כי הגרמנים כלאו אותו במחנה ריכוז לאחר שהשתלטו על חלקים מאיטליה, ואף הלקו אותו על זרועותיו לאחר שנודע להם שהוא פסנתרן.
מאידך, קיימות הקלטות שלו משנות המלחמה עם מנצחים גרמנים ותזמורות גרמניות, ואף נמצאה עדות לכך שב-1943 הופיע בקונצרט במסגרת סדרת מנויים של הפילהרמונית של ברלין. הפסנתרן ארתור רובינשטיין כינה אותו "משתף פעולה" ומחה על הופעותיו בניו יורק ב-1948. עברו שנים עד שהמתח בין השניים התפוגג והם נעשו ידידים.
מיכלאנג'לי כמורה.
קריירת ההופעות של מיכלאנג'לי נקטעה בפעם השנייה כאשר חלה הרעה במצבו הבריאותי בתחילת שנות ה-50. במשך תשע שנים לא הופיע כלל, ואת עיקר מרצו השקיע בהוראה. הוא הקים אקדמיה בינלאומית לפסנתרנים בעיר הולדתו בְּרֶשָה, ומאוחר יותר, בשנות ה-60, לימד באַרֶצוֹ. הוא לא גבה שכר לימוד מתלמידיו ואף מימן את שהותם מכספו. מיכלאנג'לי היה נערץ על תלמידיו, הורה להם להתאמן שעות רבות בכל יום ולימד אותם, בנוסף למוזיקה, על יין ואוכל משובח. שניים מתלמידיו נמנים עם הפסנתרנים החשובים והמצליחים ביותר החיים כיום: מאוריציו פוליני ומרתה ארחריץ'.
מיכלאנג'לי כפסנתרן.
מיכלאנג'לי היה ידוע כפסנתרן בעל יכולות אדירות. שליטתו הטכנית הייתה מעבר ליכולת לנגן בדייקנות מרבית את היצירות המסובכות ביותר לנגינה. הוא ידע להפיק מהפסנתר עושר של צלילים ומרקמים ולגרום למאזיניו להיכנע לפרשנויותיו. יחסיו עם הקהל היו שונים במהותם מאלה של פסנתרנים כגון רובינשטיין או הורוביץ. הוא סירב להתחנף לקהל בכל צורה שהיא, מרגע שעלה לבמה ועד שירד ממנה. הוא הגיב בתנועות ביטול לתשואותיו, וניגן כאילו היה לבד, בעולמו שלו. גם כאשר בריאותו הייתה תקינה, קונצרט בנגינתו היה מחזה נדיר. הופעות שקבע התבטלו על ימין ועל שמאל בהנמקות בריאותיות.
מבקרי מוזיקה נחלקו בדעותיהם לגבי מיכלאנג'לי, בעיקר בגלל הניכור והריחוק בנגינתו. הוא ספג ביקורות גם בשל הרפרטואר המצומצם שלו, אותו שב וניגן הופעה אחר הופעה. הקונצ'רטי אותם ניגן עם תזמורות היו בדרך כלל זה מאת ראוול בסול מז'ור, ומאת שומאן בלה מינור.
מיכלאנג'לי הלך לעולמו בלוגאנו שבשווייץ בשנת 1995.
מרלון בראנדו
אגורה (מטבע)
אגורה היא המטבע בעל הערך הקטן ביותר במערכת המטבעות במדינת ישראל, החל משנת 1960.
השם "אגורה" ניתן לשלושה מטבעות אשר שימשו במדינת ישראל מאז שנת 1960. כל אחד מהם היה חלוקת-משנה של המטבע העיקרי שנהג בשעתו. בין השנים 1960 ל-1980 הייתה אגורה החלק המאה של הלירה הישראלית. בין 1980 ל-1985 הייתה אגורה החלק המאה של השקל (הישן), ומאז 1985 האגורה היא החלק המאה של השקל החדש.
היסטוריה.
פרוטה (1952 - 1960) - החלק האלף של הלירה הישראלית.
עם הנהגת הלירה הישראלית במדינת ישראל ב-1952 הוחלט להמשיך לקרוא למטבע חלוקת-המשנה שלה פרוטה. הפרוטה הייתה החלק האלף של הלירה (1,000 פרוטות = לירה ישראלית אחת), והיא החליפה למעשה את המיל המנדטורי. ב-1 בינואר 1954 בוטלה הצמדת הלירה הישראלית ללירה שטרלינג הבריטית. עקב כך חל פיחות חד בשער הלירה הישראלית, ומטבעות בני פחות מ-10 פרוטות הפכו בלתי-שימושיים. ב-1958, עם עיצובה של סדרת שטרות חדשה ללירה הישראלית, הוחלט להחליף את השטר "חמש מאות פרוטה" בשטר שעליו יודפס "1/2 לירה ישראלית", מתוך מחשבה ששינוי חלוקת המשנה של הלירה בלתי-נמנע.
הנהגת השם אגורה (1960 - 1980) - 100 אגורות בלירה ישראלית.
ב-1 בינואר 1960 נכנסה לתוקפה חלוקת-המשנה החדשה של הלירה הישראלית, והוכנסו למחזור מטבעות האגורה. את השם "אגורה" הציעה האקדמיה ללשון העברית, והוא נשאל מהתנ"ך:
אגורה חדשה (1980 - 1982) - 100 אגורות חדשות בשקל ישן.
בפברואר 1980 הוחלפה הלירה הישראלית בשקל (הישן), לפי שער של 10 לירות לשקל אחד. גם חלוקת המשנה של השקל הייתה 100 אגורות, כך ש-10 אגורות מתקופת הלירה היו שוות אגורה אחת מתקופת השקל. על המטבעות החדשים הוטבעו המילים "אגורה חדשה" (או "אגורות חדשות") כדי למנוע בלבול בינם לבין מטבעות האגורה הישנים. בשל האינפלציה הגבוהה ששררה בשנים ההן חדלה הנפקת מטבעות ה"אגורה החדשה" כשנתיים מאוחר יותר, כיוון שלא היה להן עוד שימוש.
אגורה (1985 - היום) - 100 אגורות בשקל חדש.
בספטמבר 1985 החליטה ממשלת ישראל להחליף את השקל בשקל חדש לפי שער של 1,000 שקלים לשקל חדש אחד. גם הפעם נבחר השם "אגורה" לחלוקת המשנה, כך ש-10 שקלים ישנים הפכו לאגורה אחת. הפעם הוטבעה המילה "אגורה" בלבד שכן הצירוף "אגורה חדשה" כבר שימש על-גבי המטבעות שהונפקו ב-1980. הדבר עורר בלבול מסוים, ולפיכך פרסם בנק ישראל הנחיות מפורטות לגבי צורתם של מטבעות האגורה החדשים, כדי למנוע בלבול בינם לבין מטבעות "האגורה החדשה" של תקופת השקל הישן.
נכון ל-2018 נמצאים במחזור מטבעות בני 10 אגורות ו-50 אגורות. המטבע בן 50 אגורות נושא את הכיתוב "1/2 שקל חדש". עד 1 באפריל 1991 היה במחזור גם מטבע של אגורה אחת, אולם הנפקתו חדלה כיוון שעלות הנפקתו עלתה בהרבה על ערכו הנקוב. מאותה סיבה יצא מהמחזור גם המטבע בן חמש האגורות ב-1 בינואר 2008. לדברי בנק ישראל עלות ההנפקה של המטבע ערב ביטולו הייתה פי 3 מערכו הנקוב, וזאת, בין היתר, עקב העלייה החדה במחירי המתכות.
לגבי תשלום במזומן נקבעו הכללים הבאים:
תשלום בכרטיסי אשראי, הוראות קבע, המחאות (צ'קים) וכדומה, נעשה לפי הסכום המדויק ללא עיגול.
הגייזר הגדול
הגייזר הגדול (אנגלית: Grand Geyser), הוא גייזר באגן הגייזרים העילי בילוסטון, ארצות הברית. גייזר זה נחשב למרשים במיוחד, מכיוון שהוא הגייזר הניתן לחיזוי המתפרץ לגובה הרב ביותר בעולם. התפרצויותיו נובעות מלחצים גבוהים באזור תעלת הגייזר לבריכה שמעל, שגורמים להתפרצות חזקה ואלימה של הגייזר. התפרצויותיו נמשכות יותר מ-7 דקות לגבהים משתנים. הגייזר מגיע לשיא גובהו (60 מטר או יותר) בתחילתן.
הגייזר מתפרץ בין 1 ל-4 פעמים בכל סדרת התפרצויות, אך שיאו הגיע ל-11 התפרצויות. ההתפרצות השנייה לרוב גבוהה וקצרה יותר מהראשונה.
חיזוי הגייזר מסובך, מכיוון שכמות המים המגיעה למאגרים בזמן מסוים היא משתנה, בדומה לרוב הגייזרים מסוג גייזר מזרקה. הגייזר מתפרץ פעם אחת כל יום והדיוק במועד החיזוי הוא של 7 שעות. לרוב מתפרץ הגייזר בטווח של שעתיים או פחות מהמועד המשוער.
יש שני סימנים להתפרצות קרובה של הגייזר: האחד, גייזר הטורבן (Turban), שמתפרץ אחת ל-20 דקות לאחר תחילת פתיחת חלון ההזדמנויות. כשהוא מתפרץ, הוא מתריע על התפרצות קרובה של Grand, אך לא תמיד זה כך. אם Grand לא התפרץ, צריך לחכות עוד 20 דקות לאחר כיבוי הגייזר Turban.
הסימן השני הוא פתח פליטה משני, שמתפרץ ממש לפני תחילת ההתפרצות של Grand או מעט אחריה. גייזר זה פולט בעיקר קיטור.
סימן נוסף שפועל רק לפעמים הוא הבריכה שממנה מתפרץ הגייזר עצמו: זמן קצר לפני התפרצות ה-Grand עולה על גדותיה הבריכה שממנה הוא פורץ. ההתראה האחרונה היא רתיחה מסוימת של המים.
בולנט אג'וויט
מוסטפא בּוּלֶנט אֶג'וויט (בטורקית: Mustafa Bülent Ecevit; 28 במאי 1925 - 5 בנובמבר 2006) היה ראש ממשלת טורקיה במשך ארבע כהונות, בין השנים 1974 ל-2002. אג'וויט, שהיה גם משורר, מחבר ועיתונאי, כיהן בתפקיד ראש הממשלה ב-1974, ב-1977, מ-1978 עד 1978 ומ-1999 עד 2002. הוא היה מנהיג מפלגת העם הרפובליקאית (CHP) ובהמשך גם מנהיג מפלגת השמאל הדמוקרטית. אחרי ההפיכה הצבאית ב-1980, נאסר עליו להשתתף בחיים הפוליטיים אך במשאל עם שהתקיים שבע שנים לאחר מכן בוטלה ההגבלה והוא שב לשלטון.
חייו האישיים.
אג'וויט נולד באיסטנבול לאב שהיה פרופסור לרפואה משפטית באוניברסיטת אנקרה. בשנת 1944 הוא סיים את לימודיו בבית הספר האמריקאי "רוברט סקול" והחל לעבוד כמתורגמן במשרד הראשי של לשכת העיתונות. הוא נישא לבת כיתתו רשאן אראל ב-1946. באמצע שנות החמישים הוא נסע לארצות הברית הודות למלגה שקיבל ממחלקת המדינה שלה, ועבד כעיתונאי בשני עיתונים בצפון קרוליינה.
אג'וויט לא היה רק פוליטיקאי אלא גם סופר, משורר ומתרגם. הוא למד סנסקריט, בנגלי ואנגלית ותרגם את כתביהם של רבינדרנת טאגור, ת"ס אליוט וברנרד לואיס לטורקית. העובדה שלא למד מעולם באוניברסיטה לא פגמה באיכות תרגומיו, אם כי מנעה ממנו להתמודד למשרת נשיא טורקיה.
בפוליטיקה.
אג'וויט נבחר לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפעם הראשונה ב-1957. בין השנים 1961–1965 היה שר העבודה ותרם להסדרת הזכות להתאגדות ולשביתה בחוק. ב 1966 היה למזכ"ל מפלגת העם הרפובליקאית. בשנת 1971 התפטר ממשרתו במחאה על החלטת מפלגתו לתמוך בממשלה זמנית שנוסדה בשל הפיכה צבאית. שנה לאחר מכן הוא ירש את איסמט אינני בראש מפלגתו והיה לראש ממשלת קואליציה עם מפלגת ההצלה הלאומית של ארבקאן. ממשלה זו זכורה ביותר בשל הוראתה לפלוש לקפריסין ב-20 ביולי 1974.