פרק 6 - האם: החלק הראשון של הפרק מדבר על הפלות, שלטענת דה בובואר צריכות להיות חוקיות, והיא מצביעה על הקשיים של משפחות וילדים שנולדו לתוכן, ואשר אינן מתאימות לגידול ילדים מכל מיני סיבות. היא מאתגרת את הטענה של הכנסייה הקתולית שנשמותיהם של עוברים מופלים לא ימצאו כניסה לגן עדן בעודם לא טבולים, כנוגדת דוקטרינות אחרות של הכנסייה. היא טוענת שההתנגדות להפלות אינה באמת התנגדות מוסרית, אלא סדיזם גברי כלפי נשים.
בחלק השני של הפרק, היא מדברת על הריון, אליו היא מתייחסת כמתת וקללת נשים כאחד. לדבריה, האישה בהריון מאבדת את העצמיות שלה והופכת לכלי פאסיבי.
פרק 7 - חיי חברה: כאן דה בובואר מתארת בגדי נשים, את חברותיה, ואת יחסיה עם כמרים, רופאים, שחקנים ומאהבים, ומסיקה כי "ניאוף, חברות, וחיי חברה הם רק הסחות בתוך חיי הנישואים". היא גם חושבת ש"נישואים, בכך שהם מתסכלים את הסיפוק האירוטי של נשים, מונעים מנשים את החופש והייחודיות של רגשותיהן, ודוחפת אותן לנאוף".
פרק 8 - זונות והטאירי: כאן דה בובואר מתארת את יחסיהן של זונות עם הסרסורים שלהן ועם נשים אחרות, וגם את ההטאירי. בשונה מזונה, להאיטרה (סוג של קורטיזנה ביוון העתיקה) יש פוטנציאל לקבל הכרה וקבלה. היא מפנה לכוכבות קולנוע כמו ריטה הייוורת' כדוגמה לכך.
פרק 9 - מבגרות לזקנה: הדרך של נשים למנופאוזה, לדברי דה בובואר, עשויה לעורר רגשות לסביים בנשים (שלדבריה, לטנטים ברוב הנשים). היא מציינת שכאשר אישה נחשבת כבר "זקנה" - יש לה עדיין את חצי חייה לחיות, ושלעיתים קרובות היא יכולה לחיות את חייה דרך ילדיה או נכדיה, אך בכל מקרה היא בדרך כלל נידונה ל"גלמודיות, חרטה, ושעמום". היא יכולה לבחור לעסוק ב"מלאכת נשים", ציור או קריאה, או להתנדב בשירותי צדקה - אך שברוב עיסוקים אלה אין הסחה אמיתית כי "המוח מרוקן". היא טוענת שרק נשים מועטות מצליחות למצוא לעצמן מטרה מחויבת עם יעדים ותכלית. היא מסכמת ש"מידת החופש הגבוהה ביותר שהאישה-טפילה יכולה להגיע אליה היא התנגדות סטואית או אירוניה סקפטית".
פרק 10 - מצב ואופי האישה: דה בובואר טוענת שאישה יכולה להיות אקטיבית, אפקטיבית ושקטה כגבר, וכמו שסטנדל כתב, להתמודד עם לוגיקה גברית "באותה מיומנות של גבר, במקרה הצורך". אך המצב שלה משאיר אותה "שימושית", כאשר היא מכינה ארוחות ובגדים ומנקה, ומטפלת בענייני מגורים. היא מודאגת תמידית, כי עשייתה אינה "עשייה", והיא מתלוננת ומדוכאת, בוכיה, ואפילו עלולה לאיים בהתאבדות. היא מתנגדת, אך אינה יכולה להימלט מגורלה. הדת שמה אותה על הכוונת. דה בובואר חושבת שזה חסר תכלית לנסות לקבוע אם נשים הן נחותות או נעלות, ושזה מובן מאליו שהמצב של גברים בחברה הוא "עדיף עד אינסוף". היא כותבת ש"עבור אישה אין שום דרך אחרת החוצה, מאשר לעבוד למען שחרורה".
הצדקות.
החלק השלישי של הכרך השני הוא קצר, וכולל שלושה פרקים. כאן דה בובואר בוחנת את הדרכים בהן נשים מחזקות את התלות של עצמן. נרקיסיסטיות, נשים מאוהבות, ומיסטיקניות כולן מאמצות אל ליבן את הפנימיות שלהן בכך שהן מטביעות את העצמי שלהן באובייקט חיצוני - בין אם זה ראי, מאהב, או אלוהים. דה בובואר כותבת, כמו במקומות אחרים בספר, על שיתוף הפעולה של נשים ביצירת האחרוּת שלהן, בעיקר במסגרת מוסד הנישואים.
פרק 11 - הנרקיסיסטית: הפרק מתאר את הניסיון של נשים מסוימות להתחמק מגזרות מעמדה על ידי האדרת העצמי. אך דה בובואר טוענת שמדובר במעגל שעדיין נשען על תלות באישורם של גברים מבחוץ, וככזה לא מדובר בשחרור מדיכוי.
פרק 12 - האישה המאוהבת: כאן דה בובואר מתארת נשים בתוך ומחוץ למוסד הנישואים, ומדברת על ההבדלים בהבנת המילה "אהבה" כשמדובר בנשים ובגברים, כאשר בשביל נשים אהבה היא התמסרות וכניעה, ולעומת זאת, עבור גברים אהבה היא תשוקה, חמדה, והשגת המבוקש. היא כותבת, "ביום שזה יהיה אפשרי שאישה תאהב מתוך עוצמתה ולא חולשתה, ולא תנסה לברוח מעצמה אלא למצוא את עצמה, ותעשה כך לא מתוך קבלת הבלתי נמנע אלא כדי לאשר את עצמה, אהבה תהיה בשבילה - כמו לגבר - מקור חיים ולא סכנה קיומית".
פרק 13 - המיסטיקנית: דה בובואר בוחנת את חייהן של מספר נשים מתולדות הדת, בעיקר קדושות של הכנסייה, וכותבת שכאשר אהבה כלפי גבר אינה אפשרית עבורן, נשים מסוג זה מפתחות יחסים עם הלא-אמיתי - כלומר עם אלוהים, או לחלופין, מקיימות יחסים לא-אמיתיים עם ישות אמיתית. כך או כך, מדובר בחיים שיכולים להתנהל כחיים עצמאיים, אך אינם מצליחים להוות שחרור.
למען השחרור.
בחלק הרביעי פרק אחד וסיכום. במהלך הספר, דה בובואר מדברת על הדרכים שנשים משתפות פעולה עם הדיכוי שלהן, ועל הקושי להשתחרר מכבלי השעבוד של "הנשיות". היא כותבת שהקושי שכרוך בהקרבה של ביטחון ונוחות למען רעיון לא מפותח מסיפק של "שוויון" גורם לנשים רבות להמשיך ולקבל על עצמן תפקידים לא מספקים של רעיה ואם. היא מצביעה על כך שכמו שלשעבוד של נשים יש בסיס כלכלי, כך גם שחרורן יצמח מתוך שורשים כלכליים.
פרק 14 - האישה העצמאית: דה בובואר מסקרת הבדלים בין גברים ונשים בבחירות בחיים, שנובעים מתוך מצבם החברתי השונה. היא מתארת כיצד הדרישות המרובות על נשים נשואות יכולות להכריע אותן - שהן צריכות בה בעת להיות אלגנטיות, עקרות בית טובות, ואמהות מוצלחות. היא מאמינה שרק דרך עבודה יוכלו נשים להשתחרר, מכיוון שעבודה מספקת אוטונומיה. אם נשים יוכלו לדאוג לרווחתן, הן יוכלו גם להשיג מידה של שחרור.
היא מספרת על נשים בעלות קריירות מצליחות שהצליחו להימנע ממעגל הסדיזם והמזוכיזם, ומתארת את הנשים המעטות שהגיעו למצב של שוויון. היא מצביעה באופן ספציפי על רקדניות, סופרות, שחקניות, וזמרות שבעלות סיכוי לחיים עצמאיים. לטענתה, נשים לא מצליחות לאתגר את "המצב האנושי", ולכן לעומת המעטות הגדולות שהיא ציינה קודם (כולל וירג'יניה וולף, אמילי ברונטה, קלרה שומאן) נשים נראות כבינוניות.
היא מצביעה על כך שגם כאשר נשים משתחררות מתלות כלכלית בגבר, אין הדבר אומר שהמצב החברתי, הפסיכולוגי, או המוסרי שלה זהה לזה של גברים. ושבמצב הנוכחי, גם כשנשים עובדות קשה, הן מרוויחות פחות מגברים, בדרך כלל במקום העבודה נתונות למרותם של גברים, ומצד שני - לא ניתנת להן החופש שיש לגברים בתחומי הנופש והבילוי או בתשוקותיהן - הן עדיין מחויבות לעבודת בית, נראות מסוימת, מוסר אחר, ועוד דרישות נשיות.
הדרישה שלה לשחרור האישה היא "להניח לנשים לנפשן", כלומר לוודא שנשים יהיו משוחררות מכל סוגי הציפיות כדי שיוכלו לסלול את דרכן באופן בלתי תלוי. היא מדגישה שחוסר היכולת של נשים לעשות כך עד כה אינה מאפיין מובנה של נשיות, אלא תוצר של המצב בפועל של נשים.
פרק סיכום: דה בובואר ממשיכה להבהיר את הבסיס הפוליטי-פילוסופי לדבריה: היא מדגישה שאין אפשרות להגיע ל"שוויון" כל עוד צד אחד נדכא; שאין אפשרות לצדק במצב של אי צדק. שכוח קולוניאליסטי לא יוכל להחיל צדק על נתיניו הכבושים, או גנרל כלפי חייליו הפשוטים הנתונים למרותו. וכך, גברים, למרות שהם "אשמים" לא יוכלו להפסיק להיות גברים כפי שמושג זה מובן בחברה, ולכן גברים לא יכולים "לתת" שוויון, אלא על נשים קודם כל להשתחרר מכבליהן. ברגע שזה יקרה, היא אומרת, קל לתאר חברה שוויונית, שתיראה משהו כמו ההבטחה שהמהפכה הסובייטית הבטיחה, אך לא קיימה:
דה בובואר טוענת שלא מספיק לשנות את התנאים הכלכליים של נשים, אלא שהשינוי מוכרח לכלול טרנספורמציה מוסרית, חברתית, תרבותית ועוד, כדי ש"האישה החדשה" תוכל להיווצר ולקחת את מקומה הראוי.
קבלה באקדמיה.
על פי ג'ודית באטלר, האמירה של דה בובואר ש"אישה אינה נולדת אישה, אלא נעשית כזו" מייצגת את ההפרדה הרעיונית בין מין למגדר, כאשר מגדר הוא פן זהותי שנבנה לאורך זמן. בטלר רואה ב"מין השני" מקור לוטנציאלי להבנה רדיקלית של מגדר.
חוקר המין אלפרד קינסי היה ביקורתי כלפי הספר, וגרס שזו עבודה ספרותית מעניינת, אבל שאין בה חומר מקורי או חשוב למדע.
בהקדמה שלה למהדורת "וינטאג'" של הספר, כתבה דירדרה בייר שאחת הביקורות הבולטות על הספר לאורך השנים היא שדה בובואר עצמה נקטה בגישה מיזוגנית אם כי לא מודעת, ויצרה הפרדה בינה לבין נשים אחרות כשכתבה עליהן. שנראה לעיתים שאין היא במיוחד מחבבת נשים, או אוהבת להיות כזו בעצמה.
השפעה.
ההתקפה של דה בובואר על הביזוי של נשים במסגרת התאוריה הפסיכואנליטית בספר סייעה לפמיניסטיות שבאו אחריה - כולל בטי פרידן בספר המסתורין הנשי, קייט מילט בספר פוליטיקה מינית, וג'רמיין גריר בספר הסריס הנקבי - לבנות את התנגדותן לפסיכואנליזה. קמיל לפגליה, שהזכירה את המין השני כהשפעה על ספרה אישיויות מיניות (1990), כתבה שלרוב הפמיניסטיות המודרניות אין מושג עד כמה העבודה שלהן נשענת על "המין השני", או אפילו פשוט ממחזרת את טיעוניה. מילט כתבה שלא היה לה מושג עד כמה היא חייבת לדה בובואר כשהיא כתבה את ספרה, שנחשב לספר מכונן בפילוסופיה פמיניסטית.
תרגומים.
תרגום לאנגלית.