באיטליה הוא הובס שוב בקרב על מונטה קאסינו כמפקד הכוחות, אך מאוחר יותר הוא היה זה ששחרר את פדובה ואת ונציה והיה מהראשונים שנכנסו לטריאסטה, שם הצליח להתמודד, ללא שפיכות דמים, מול הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, על השליטה בחבל ונציה ג'וליה. עם סיום מלחמת העולם השנייה סיכם פרייברג עשר וחצי שנים של לחימה מול גרמניה.
ראשית חייו.
ברנרד פרייברג נולד בריצ'מונד שבמחוז סארי שבאנגליה למשפחה שמוצאה היה בין השאר אוסטרי-גרמני. הוא היה בנם של ג'יימס פרייברג ושל אשתו השנייה, ג'וליה לבית המילטון. בהיותו בן שנתיים הוא עבר יחד עם הוריו לניו זילנד, שם הוא התחנך בבית הספר התיכון "ולינגטון קולג'" בין השנים 1897 – 1904. הוא היה שחיין מצטיין ובשנים 1906 ו-1910 הוא זכה באליפות ניו זילנד לשחייה למרחק 100 יארד.
ב-22 במאי 1911 הוא הוסמך רשמית כרופא שיניים. הוא עבד כעוזר לרופא שיניים בעיר מורינסוויל ומאוחר יותר השתלם בתחום בהמילטון ובלוין. בהיותו במורינסוויל הוא התבקש לשרת כקצין בצבא המילואים המקומי, אך הוא לא עבר את מבחני ההסמכה.
במרץ 1914 עזב פרייברג את ניו זילנד. קיים תיעוד על כך שהוא היה בסן פרנסיסקו ובמקסיקו, ושם ייתכן כי השתתף במהפכה המקסיקנית, שהתחוללה אז ועל פי המדווח הוא היה לקפטן תחת פיקודו של פנצ'ו וייה. בשומעו על פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה באוגוסט 1914, הוא יצא לבריטניה דרך לוס אנג'לס (שם הוא זכה בתחרות שחייה) ודרך ניו יורק (שם הוא זכה בקרב אגרוף). הכספים שבהם הוא זכה בתחרויות מימנו את נסיעתו.
מלחמת העולם הראשונה.
מיד עם פרוץ המלחמה יצא פרייברג לאנגליה ושם הוא התנדב לשירות. הוא הצליח להתגייס לגדוד השביעי של הבריגדה הימית המלכותית ובספטמבר 1914 הוא היה בחזית הבלגית. בסוף השנה פגש פרייברג בוינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות והוא הצליח לשכנע אותו להעניק לו מינוי בגדוד של הבריגדה הימית המלכותית השנייה, שהייתה חלק מהדיוויזיה הימית המלכותית.
באפריל 1915 היה פרייברג מעורב במערכת גליפולי. בליל ה-24 באפריל, במהלך הנחיתות הראשונות של מדינות ההסכמה, שנערכו בעקבות הניסיון הימי הבלתי מוצלח לחסום את המצרים, התנדב פרייברג לשחות אל החוף במפרץ סארוס. ברגע שהגיע לחוף, הוא החל להדליק אבוקות כדי להסיח את דעתם של כוחות ההגנה העות'מאנים מאתר הנחיתה האמיתי של הכוחות בגליפולי. אף על פי שנתכה עליו אש טורקית עזה, הוא שב בבטחה ממשימתו ועל פעולתו זו הוא עוטר באות השירות המצוין. במהלך השהות בחצי האי הוא נפצע כמה פעמים באורח קשה והתפנה יחד עם הדיוויזיה שלו בינואר 1916.
במאי 1916 עבר פרייברג לצבא הבריטי בדרגת קפטן ברגימנט המלכה המלכותי. בכל אופן הוא המשיך לשרת באותה יחידה בדרגה זמנית של מייג'ור. יחד עם יחידתו הוא עבר לצרפת. במהלך השלבים האחרונים של הקרב על הסום, בעודו מפקד על הגדוד בדרגה זמנית של לוטננט קולונל, הוא הצטיין בכיבוש הכפר בוקור ועל כך הוענק לו צלב ויקטוריה. ב-13 בנובמבר 1916, בבוקור סור אנסר שבצרפת, לאחר שהגדוד של פרייברג ביצע את ההתקפה הראשונית על החפירות הקדמיות של האויב, הוא התאושש וערך מחדש את חייליו והוביל אותם לתקיפה מוצלחת של הקו השני, שבמהלכה הוא נפצע פעמיים, אך המשיך לפקד על החיילים ולהחזיק בשטח כל אותו היום ובלילה שבא אחריו. בבוקר המחרת, כאשר הכוח שבפיקודו תוגבר, הוא תקף וכבש כפר שהיה מבוצר מאוד ולקח בשבי 500 חיילי אויב. אף על פי שנפצע פעמיים, בפעם השנייה באופן חמור יותר, סירב פרייברג לעזוב את קו החזית עד שהוא הוציא פקודות סופיות. פקודת היום שתוארה ב-London Gazette לרגל הענקת העיטור לפרייברג כללה את הדברים הבאים:
באותה עת שימש פרייברג לדוגמה ולמופת בחזית המערבית. מנהיגותו הנועזת נשאה מחיר: במהלך שירותו בצרפת הוא נפצע תשע פעמים ואנשים ששירתו איתו בהמשך הקריירה הצבאית שלו העידו שכמעט ולא היה חלק בגופו שלא נשא צלקות.
באפריל 1917 קודם פרייברג לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל, אף על פי שדרגתו הקבועה הייתה עדיין רק של קפטן, והוא קיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-173, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-58. הוא היה לקצין הצעיר ביותר בצבא הבריטי שנשא דרגת גנרל. באותה שנה הוענק לו תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בספטמבר גרם פגז שהתפוצץ לרגליו לגרועה מכל הפציעות שלו. כאשר הוא שב לשירות בינואר 1918, הוא קיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-88 של הדיוויזיה ה-29, שפעלה בהצטיינות במתקפת האביב במרץ-אפריל 1918 בספטמבר אותה שנה הוא עוטר שנית באות השירות המצוין.
בסוף המלחמה פיקד פרייברג על סקודרון פרשים של משמר הדרגונים השביעי, שכבש גשר בלסינס, דקה אחת לפני ששביתת הנשק נכנסה לתוקף וכך זכה באות השירות המצוין השלישי שלו. לאחר תום המלחמה הוענק לפרייברג צלב המלחמה הצרפתי. על פעולותיו לאחר המבצע הנועז שלו בסארוס הוא צוין לשבח חמש פעמים. יחד עם עיטור צלב ויקטוריה ואות השירות המצוין שהוענקו לו, הוא היה לאחד החיילים המעוטרים ביותר בצבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם.
בראשית 1919 הוענק לפרייברג מינוי קבוע במשמר הגרנדירים והוא עסק בפעילות צבאית של עתות שלום, בצד ניסיונות לחצות את תעלת למאנש בשחייה. בין השנים 1921 – 1925 הוא היה קצין מטה במפקדת הדיוויזיה ה-44. הוא סבל מבעיות בריאות שצצו מפציעותיו הרבות וכחלק מתהליך ההחלמה שלו הוא ביקר בניו זילנד ב-1921.
ב-14 ביוני 1922 הוא נשא לאישה את ברברה מקלרן, בתם של סר הרברט ג'קיל ואשתו אגנס ואלמנתו של פרנסיס מקלרן, שהיה חבר הפרלמנט הבריטי ונהרג במלחמה. לברברה היו שני ילדים מנישואיה הקודמים ומאוחר יותר נולד לה ולברנרד בן בשם פול.
בבחירות הכלליות של 1922 הציג פרייברג בחוסר הצלחה את מועמדותו לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית במחוז הבחירה של דרום קארדיף. בשנים 1928 – 1930 הוא ייצג את ניו זילנד בוועד האולימפי הבינלאומי. ב-1927 הוא קודם לדרגה קבועה של מייג'ור, לאחר שהיה בדרגה קבועה של קפטן מאז 1916. הוא המשיך להיות קצין מטה (GSO2) בפיקוד המזרחי עד פברואר 1929 ואז הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה לפקד על הגדוד הראשון של רגימנט מנצ'סטר.
ב-1931 קודם פרייברג לדרגת קולונל (בתוקף מ-1922) ומונה להיות עוזר קצין האספקה הראשי (Assistant Quartermaster General) של הפיקוד הדרומי. ב-1933 הוא כתב חיבור שנקרא "מחקר על ניהול יחידה" (A Study of Unit Administration), שהפך לספר לימוד לקציני אספקה. ב-1940 יצא חיבור זה במהדורה שנייה.
בספטמבר 1933 קודם פרייברג לתפקיד קצין מטה בכיר יותר (GSO1) במשרד המלחמה, לפני שהוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל ביולי 1934. בעקבות קידום זה, שלו הוא זכה בגיל 45 בלבד, ניכר היה שהוא יועד לדרגים הגבוהים ביותר של הצבא. עם זאת, בבדיקות רפואיות שנערכו לו לפני הצבתו בהודו, התגלה שהוא סבל מבעיות בלב, למרות מאמצים רבים מצדו להסתיר אותם. לאחר שב-1936 הוענק לו התואר עמית מסדר האמבט, חויב פרייברג ב-10 באוקטובר 1937 לפרוש מן השירות.
מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהצבא הבריטי סיווג את פרייברג כבלתי כשיר לשירות ב-1937, הוא שב לשירות פעיל לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1939 וגויס מחדש כקצין בדרגת מייג'ור גנרל. בעקבות פנייה מממשלת ניו זילנד, הציע פרייברג את שירותיו וכתוצאה מכך הוא קיבל את הפיקוד על חיל המשלוח השני של ניו זילנד ועל הדיוויזיה השנייה של ניו זילנד.
בתוך ההמולה של המערכה על יוון ב-1941, מינתה לונדון את פרייברג כמפקד כוחות בעלות הברית בקרב על כרתים. על השימוש שהוא עשה במערכת האולטרה במהלך קרב זה התגלעו מחלוקות.
לאחר שהוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל והוענק לו התואר אביר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית, המשיך פרייברג לפקד על הדיוויזיה השנייה של ניו זילנד בכל מהלך המערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית שבה השתתפה הארמייה השמינית. יצא לו שם טוב כטקטיקן ברמה דיוויזיונית. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, כינה את פרייברג בכינוי "סלמנדרה", על חיבתו לאש הקרב ועל רצונו תמיד להיות במרכז העניינים. בקרב מרסא מטרוח שהתנהל ביוני 1942 הוא נפצע מפגז גרמני, אך עד מהרה הוא שב לשדה הקרב. אף על פי כן, חלק פרייברג על הממונה עליו, גנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, ועמד על כך שכמפקד של חיל משלוח לאומי יש לו את הזכות לסרב לפקודות שיעמדו בניגוד לאינטרס הלאומי של ניו זילנד. מצד שני, פרייברג קיים יחסים טובים עם גנרל ברנרד לו מונטגומרי, שפיקד על הארמייה השמינית החל מאוגוסט 1942 והעריך מאוד את המפקד הניו זילנדי המנוסה.
בשיאו של קרב אל-עלמיין השני באוקטובר-נובמבר 1942, לקחה הדיוויזיה השנייה של ניו זילנד חלק חיוני בפריצה הסופית של בעלות הברית. על חלקו כמפקד מהלך זה, קודם מיד פרייברג לתואר אביר מפקד של מסדר האמבט. במרדף שהתפתח אחר כוחות מדינות הציר במערכה בתוניסיה, שם הם נכנעו במאי 1943 הנהיג פרייברג את הניו זילנדים בסדרת איגופים שבוצעו היטב על קווי האויב. באפריל ובמאי 1943 פיקד פרייברג לזמן קצר על הקורפוס ה-10.