תפקיד הקומודור חולק לשתי רמות. קומודור במעמד הנמוך היה קפטן האוניה שלו, ובנוסף פיקד על שייטת של אוניות; לקומודור במעמד הגבוה היה קפטן שפיקד על האונייה שבה הפליג, והוא יכול היה להתרכז בענייני השייטת (מה שאיפשר, כמובן, שייטת גדולה יותר) – בדומה לאדמירל. ב-1783 הותר לקומודורים מן המעמד הגבוה ללבוש מדים של אדמירל משנה, הבחנה שנותרה עד איחוד שני סוגי הקומודורים בצי הבריטי בשנת 1958.
עם הזמן הפך תפקיד הקומודור לתפקיד שאינו קשור דווקא לפיקוד על אוניות בים; קומודורים פיקדו גם על נמלים ועל בסיסים ימיים. בשנת 1996 הפכה דרגת קומודור לדרגה עצמאית בצי הבריטי.
צי ארצות הברית.
בצי ארצות הברית לא הייתה קיימת דרגת אדמירל עד 1862, בשל אי רצונו של הקונגרס לאשר קיום דרגה זו, כחלק מהמדיניות האנטי-מיליטריסטית ששררה בו. בשל כך, קיבל תפקיד הקומודור חשיבות רבה. כמו בצי הבריטי, תואר קומודור לא היה דרגה, אלא תפקיד זמני שניתן לקפיטנים. בתחילת ימיה של ארצות הברית, ניתן התפקיד גם לקצינים זוטרים יחסית; רק בשלב מאוחר יותר, לקראת אמצע המאה ה-18, נקבעו מסגרות ברורות להענקת התואר, אם כי הכללים לא היו ברורים עדיין לגמרי, והיו קצינים שנשאו את התואר לכל אורך הקריירה שלהם (ולא רק למשך מילוי התפקיד שעבורו זכו בתואר), דבר שהוסיף לחוסר הבהירות.
במלחמת האזרחים גדל הצי והיה צורך במינוי קצינים בכירים רבים. בשל כך שונה הנוהג הקיים, ותפקיד הקומודור הפך לדרגה קבועה. ב-16 ביולי 1862, מונו שמונה עשר קצינים לתפקיד קומודור בצי הצפון. התפקיד ניתן גם לקציני מטה שהיו אחראים על תפקידים המכונים כיום תומכי לחימה, כמו רפואה, אפסנאות, הנדסה, ועוד.
ב-1889 החליט אגף כוח אדם בצי ארצות הברית להפוך את דרגת הקומודור לאדמירל משנה (rear admiral), כדי שיזכו בכבוד המתאים מצד ציים זרים. דרגה זו הייתה מקבילה לדרגת מייג'ור גנרל של הצבא, אם כי קומודורים זוטרים יותר זכו בשכר המקביל לזה של בריגדיר גנרל, כדי לחסוך בהוצאות. ואולם, במלחמת העולם השנייה, עם גידולו העצום של צי ארצות הברית, הוחזרה הדרגה, ועד סוף המלחמה מונו כ-100 קצינים לדרגה זו (שהייתה דרגת אדמירל בעל כוכב אחד). רק קצינים בודדים שהיו בעלי דרגת קומודור קודמו לתפקיד אדמירל משנה, וכולם עזבו את הצי עד 1950.
כיום אין בצי ארצות הברית דרגת קומודור, אך התואר קיים עדיין כתפקיד, בעיקר לקפטנים ותיקים המפקדים על שייטות של משחתות, סיירות, או של יחידות אמפיביות; כך גם ניתן תואר זה למפקדי קבוצות ספינות של משמר החופים, שייטות של צוללות, ויחידות אוויריות.
הצי הגרמני.
בצי הגרמני של מלחמת העולם הראשונה הייתה נהוגה דרגת קומודור (באיות הגרמני: Kommodore). היה זה תואר שניתן לקצינים שפיקדו על יותר מכלי שיט אחד. התואר ניתן לא רק לקפטנים, אלא למעשה לכל קצין מדרגת סגן (Lieutenant) עד קפטן; הדבר היה אופייני בעיקר למפקדי צוללות, שפיקדו על כוחות משימה של צוללות. בצי הגרמני של מלחמת העולם השנייה כבר הייתה דרגת קומודור דרגה רשמית בצי הגרמני, שניתנה לקפטנים בכירים. מחד, הם נחשבו כקפטנים, ומאידך כבר לבשו מדים של אדמירל.
בצי הגרמני היום לא קיימת דרגת קומודור; התואר ניתן, כבצי ארצות הברית, לקפטן בכיר המפקד על יחידות כלי שיט.
שימושים נוספים לתואר.
דרגת קומודור בחילות אוויר.
בחיל האוויר של ארגנטינה נהוגה דרגת קומודור (בספרדית: Comodoro), כדרגה מקבילה לדרגת קולונל; הדרגה שלפני קומודור היא תת-קומודור (vice commodore, או Vicecomodoro), המקבילה לדרגת סגן-אלוף. בחילות אוויר רבים נהוגה דרגת קומודור אוויר (Air Commodore). דרגה זו נהוגה בבריטניה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, יוון, תאילנד, זימבבואה, פקיסטן וניגריה, והיא מקבילה לדרגת בריגדיר גנרל.
אברהם אייזנשטט
רוטב מורניי
רוטב מורניי (בצרפתית: Sauce Mornay) הוא רוטב בשאמל לו נוספה גבינה מגוררת, כמו פרמזן או גרוייר או שילוב של גבינות כמו גרוייר, אמנטל וצ'דר.
הרוטב משמש לתיבול מאכלי ים וירקות.
הרוטב קרוי על שם הדיפלומט הצרפתי פיליפ דה מורניי, מושל סומיר. כאשר רוטב זה הומצא הוא התבסס על הוספת גבינה לרוטב ולוטה (שכן באותה עת טרם הומצא רוטב הבשאמל).
הרוטב הפך פופולרי לאחר שהוגש במסעדת לה גראן ופור שבפאלה רויאל בפריז במאה ה-19.
יצחק הוטנר
הרב יִצְחָק הוּטְנֶר (אדר ה'תרס"ו, 1906 - כ' בכסלו ה'תשמ"א, 28 בנובמבר 1980), שהיה מוכר גם בכינוי הפחד יצחק (על שם ספריו), היה ראש ישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין, וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
קורות חייו.
נולד בוורשה שבפולין לרב חיים יואל הוטנר סוחר אמיד ולמדן ליטאי , ולחנה שהגיעה ממשפחה של חסידי גור. למד והתחנך בישיבת סלובודקה בעיר קובנה בליטא, היה תלמיד של "הסבא מסלבודקה" והוכר כ"עילוי". ב-1925 נשלח לחזק את הישיבה אשר הוקמה בארץ ישראל, בעיר חברון. בשהותו בארץ ישראל התוודע לרב הראשי של ארץ ישראל באותם ימים, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהשפיע על דרכו הרעיונית והרוחנית. במכתב לרב צבי יהודה קוק הוא כותב כי כעבור ארבעים שנה מאז שלמד אצל הרב קוק האב הוא מבין עד כמה הוא תלמיד שלו. בחורף תרפ"ט (חודשים מספר לפני הטבח בחברון) חזר לוורשה ולמד במשך זמן קצר פילוסופיה באוניברסיטת ברלין. שם הכיר את הרב מנחם מנדל שניאורסון והרב יוסף דוב סולובייצ'יק ושמר על קשרים איתם גם לאחר מכן.
בתרצ"ב הוציא את ספרו "תורת הנזיר", חידושים על מסכת נזיר. על ספרו זה קיבל את הסכמת הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם דוב כהנא-שפירא והרב קוק. בהוצאות האחרונות הושמטו ההסכמות. בה'תרצ"ה (1935), לאחר שנה נוספת שבה שהה בארץ ישראל, עבר הרב הוטנר להתגורר בברוקלין שבניו יורק. בה'תרצ"ט (1939) מונה לראש ישיבת רבינו חיים ברלין, הישיבה הוותיקה ביותר בברוקלין. הוא שילב בישיבה מוטיבים חסידיים, במיוחד בשבתות ובחגים, שבהם נהג לשלב דרשה תלמודית ופילוסופית בטיש חסידי ובשירה.
בה'ת"ש (1940) הקים ישיבה נוספת לצעירים בוגרי תיכון. הרב הוטנר תמך בשילוב לימודי הקודש בלימודי חול ובהשתלבות התלמידים בעולם העבודה הכללי, ואף ניסה להקים קולג' המשלב לימודי תעודה עם לימודים ישיבתיים. בנושא זה נתקל בהתנגדויות של רבנים, בפרט של הרב אהרון קוטלר.
בסוף שנות ה-60 (בין ה'תשכ"ה לה'תש"ל) החל לתכנן הקמת ישיבה בישראל, ועל כן ביקר בארץ לעיתים תדירות. בשנת ה'תש"ל (1970), בדרכו מהארץ, נחטף לירדן המטוס שבו טס עם אשתו, בתו וחתנו על ידי מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין. באמצע שנות ה-70 הצטרף לרב דב שוורצמן ויחד עמדו בראשות ישיבת בית התלמוד שנוסף לה השם "גור אריה". בתקופה זו היה הרב הוטנר מבקר בישיבה, לצד ראש הישיבה הרב שוורצמן. כעבור כשנתיים פסק הקשר והישיבה שבה להיקרא "ישיבת בית התלמוד" בלבד.
בשנת ה'תשל"ט עבר להתגורר בירושלים. שימש נשיא מכון ירושלים והיה מעורכי אוצר מפרשי התלמוד.
בחשוון ה'תשמ"א (1980) לקה בשיתוק חלקי עד לפטירתו בליל שישי כ' כסלו באותה שנה, ונקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. בשכונת הר נוף שבעיר הוקמה על שמו "ישיבת פחד יצחק" וכן כולל "אור אליהו", המבוססים על מורשתו. בראשות "ישיבת פחד יצחק" עומד חתנו ותלמידו, הרב יונתן דייויד, הנשוי לבתו היחידה, ברוריה.
יצירתו.
מלבד "תורת הנזיר", שנזכר לעיל, פרסומו העיקרי הוא סדרת הספרים 'פחד יצחק' - המשלבת דרוש ורעיונות הגותיים בסגנונו של המהר"ל מפראג. הספר כתוב בעברית עשירה ופיוטית, על אף שהדרשות עליהן הוא מבוסס נאמרו ביידיש. בתו ברוריה דייוויד כתבה את רוב המאמרים משמיעה מפיו, והרב הוטנר תיקן והגיה, היא תרגמה אותם לעברית ויחד עם בעלה הרב יונתן דייוויד ערכה אותם להוצאה לאור.
חידושיו על הספרא נדפסו במהדורת הספרא עם פירוש רבינו הלל, כ"קובץ הערות" בסוף הכרך. בתחילה נדפסו בעילום שמו, על פי בקשתו, ולאחר פטירתו נדפסו שוב (ירושלים ה'תשנ"ב) בציון שם המחבר.
הרב הוטנר חיבר את הפיוט "בלבבי משכן אבנה", בהשראת אחד משיריו של רבי אלעזר אזכרי.:
כלי כורדופוני
נובו-אוגריובו
נובו-אוגריובו (ברוסית: Ново-Огарёво) היא אחוזה באזור רובליובקה שבנפת אודינצובו, מחוז מוסקבה מערבית למוסקבה, הנחשבת למעון המגורים הרשמי ואחד מהמעונות הרשמיים של נשיא רוסיה.
היסטוריה.
הבניין המקורי נבנה במאה ה-19 לפי הנחיות סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שהיה בעליו. המבנה נבנה בסגנון אנגלי, והיה מוקף בגן רחב-ידיים.
המשכן הנשיאותי שבנובו-אוגריובו נבנה בשנות ה־50 על בסיס אחוזה מהמאה ה־19, על פי הזמנה של גאורגי מלנקוב בהנחיית בתו, שהייתה אדריכלית. אך ב־1955 הודח מלנקוב מתפקידו, ומאז משמש האזור כמשכנם של האליטות של ברית המועצות ורוסיה ושל המנהיגים הסובייטים.
מאז 1991 היה האזור למשכן לחברי ממשלה, אף על פי שכמעט ולא השתמשו בו. בשנת 2000 הפך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את נובו-אוגריובו למעון נשיאותי רשמי עם בריכת שחייה וחומה בגובה 6 מטרים שמקיפה אותו. המעון שופץ, ומאז הוא נוהג לבלות שם את חלק מחופשותיו ולארח במשכן מדינאים זרים. במקביל, האזור הפך לאזור יוקרה עם רמת אבטחה גבוהה, ופקידים בכירים נוהגים לגור שם. גם כאשר ולדימיר פוטין כיהן כראש הממשלה, הוא המשיך להתגורר במשכן. משנת 2012 שוב הפך למעון מגורים נשיאותי.
מרחק קצר מנובו-אוגריובו שוכן פטרובו-דלנֶיֶה, כפר שבו התגורר חרושצ'וב עד מותו. משכן נשיאותי נוסף נמצא בזבידובו.
נובו אוגריובו
ציתר
ציתר (Zither) הוא כלי מיתר קורדופוני אשר שימושו העיקרי הוא במוזיקת העם של ארצות דוברות גרמנית באירופה האלפית.
לציתר שתי גרסות עיקריות: