לאחר שחרורו מהשבי חזר פאולוס לגרמניה. שלטונות מזרח גרמניה סידרו לו מגורים בעיר דרזדן ונתנו לו תפקיד ייצוגי - מפקח כללי של משטרת דרזדן. הוא חי בבדידות, חבריו משירותו הצבאי ראו בו בוגד. היחיד שקיים קשרים איתו היה גנרל ארנו פון לנסקי.
פרידריך פאולוס נפטר ב-1 בפברואר 1957.
משפחתו.
פרידריך פאולוס היה נשוי לאלנה קונסטנס רוזטי-סולסקו, רומניה בת למשפחות אצולה, שהכירה את בעלה דרך שני אחיה, ששירתו באותה יחידה איתו. מנישואין אלו נולדו שלושה ילדים: בת ושני בנים תאומים. בתו של פאולוס התחתנה עם ברון אוסטרי, שני בניו בחרו בקריירה הצבאית והיו קצינים בוורמאכט. בתחילת 1944 נהרג אחד מבניו, פרידריך, בקרב באיטליה.
באוגוסט 1944, כאשר הצטרף פאולוס לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, נאסרה אשתו על ידי הגסטפו והוחזקה במחנה ריכוז עד תום המלחמה. היא נפטרה בשנת 1949 בעיר באדן-באדן שבמערב גרמניה. אלכסנדר, בנו השני של פאולוס שרד את המלחמה וחי במערב גרמניה. הוא היה יחיד מכל בני משפחת פאולוס שהורשה לבקרו במזרח גרמניה. אלכסנדר פאולוס התאבד בשנת 1970.
אובליסק תאודוסיוס
"אובליסק תאודיסיוס" או "עמוד תאודוסיוס" הוא אובליסק מצרי שהוצב בהיפודרום קונסטנטינופול בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון (בלטינית: Flavius Theodosius) בשנת 390 לספירה.
היסטוריה.
האובליסק העשוי אבן גרניט ורודה, נבנה עבור המקדש בכרנך בלוקסור בתקופת מלכותו של פרעה תחותמס השלישי בשנת 1490 לפנה"ס. תאודוסיוס חתך את האובליסק לשלושה חלקים על מנת להובילו לקונסטנטינופול. רק החלק העליון של האובליסק נשתמר, והוא עומד כיום באותו מקום בו עמד האובליסק. האובליסק מוצב על בסיס אבן שעליו תבליטים המתארים את הקיסר ומלויו יושבים בתא בהיפודרום כשהם מוקפים בדמויות של שומרים וצופים.
הקומפוזיציה של התבליטים היא סימטרית. סימטריה זו באה לביטוי בהפניית ראשי הדמויות למרכז התבליט וסימטריה פנימית של כל פנל בנפרד, וגם ביחס שבין אורכו של הבסיס לרוחבו. בנוסף, הפנלים מחולקים לשתי רצועות אורך (רגיסטרים) אותן אפשר לפרש הן כמיקום הגבוה ביותר בהיפודרום והן כראשיתה של קונבנציית התיאור הביזנטית של תיאור היררכי.
למרות קווי דמיון משותפים כגון אופי הדמויות והעובדה כי קיים "חלל" אשר בתוכו מתוארות הדמויות תוך תיאור חלקים ארכיטקטוניים רומיים, אופי תיאור הדמויות כבר שונה מרחק רב מן התיאור הרווח באמנות הרומית ממנו מושפעת האמנות הביזנטית. הדמויות הן שטוחות ועיצובן אינו יוצר עומק אלה דווקא תיאור שטוח ובעל נטייה לסמליות. מורגש בעיצוב התבליט נטייתו של היוצר לדקורטיביות ולהדגשה של מרקמים. נטייה זו תוארה לעיתים כיוצרת תחושה של תבליט העשוי מעץ.
אובליסק תיאודיסיוס
חשין
סמי מיכאל
סָמי מיכאל (נולד ב-15 באוגוסט 1926) הוא סופר, מחזאי, מתרגם ופעיל חברתי ישראלי. נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל. ספריו של מיכאל תורגמו לשפות רבות וזכו בעשרות פרסים ספרותיים בישראל וברחבי העולם. חלקם עובדו גם לתיאטרון, לטלוויזיה ולקולנוע.
ביוגרפיה.
סמי מיכאל נולד בשם כאמל סלאח בבגדאד, בירת עיראק, בשכונה מעורבת של יהודים מוסלמים ונוצרים. הוא סיים את לימודיו התיכוניים ברשת החינוך של הקהילה היהודית בבגדאד, בבית הספר "שמאש", וב-1945 קיבל את תעודת הבגרות הממשלתית העיראקית. בגיל 15, בזמן לימודיו התיכוניים, בעקבות עליית המשטר הפרו-נאצי בעיראק ו"הפרהוד" (גל אלימות נרחב כלפי היהודים בעיראק), הצטרף מיכאל ל שפעלה נגד המשטר ולמען דמוקרטיה וזכויות האדם, שבשורתיה פעל במחתרת. באותה תקופה סיים גם שנת לימודים באוניברסיטה האמריקנית בבגדאד (שלוחה של האוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון), וגם פעל כעיתונאי וכתב בעיתונות הקומוניסטית. בשנת 1948, כאשר נשא עדיין את שם הולדתו, הוצא נגדו צו מאסר. באמצעות מבריח, שאִרגן אביו, חצה מיכאל את הגבול לאיראן ונאלץ לשנות את שמו.
באיראן שהה שנה והצטרף כחבר למפלגת תודה המפלגה הקומוניסטית האיראנית, שם המשיך לפרסם מאמרים נגד המשטר בעיראק. ב-1949, בין השאר מחשש שהשלטון באיראן יסגיר אותו לשלטונות העיראקיים, פנה ל ועלה לישראל, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הציע לו לעבור לברית המועצות. מיכאל הגיע בטיסה שבה נאמר לנוסעים כי היעד של המטוס הוא פריז, אך שלא כמו מטוסים אחרים, הוא נחת בשדה תעופה חיפה. פרשה זו הייתה נושא הסיפור שכתב מיכאל, "היום הראשון בישראל היה בחיפה", שבו תיאר כיצד התאהב בעיר הקסומה עוד בראותו אותה מן האוויר. תחילה התיישב ביפו, ולאחר מכן עבר להתגורר בחיפה בעקבות הצעה שקיבל להיות חבר מערכת בעיתון "אל-איתיחאד". יוזם המעבר של מיכאל לחיפה היה הסופר אמיל חביבי, לאחר שמיכאל שלח לעיתון שני מאמרים שפורסמו ועוררו תגובות. מיכאל התגורר בוואדי ניסנאס ופרסם ב"אל-איתיחאד" וב"אל-ג'דיד" סיפורים ומאמרים. היה לו טור קבוע שפרסם תחת שם העט "סמיר מארד".
בשנת 1955 התמודד מטעם המפלגה הקומוניסטית הישראלית למועצת פועלי חיפה, אך זמן קצר אחר כך פרש מהמפלגה לאחר שהתאכזב מהטוטליטריזם של ברית המועצות והדרישה של מנהיג המפלגה מאיר וילנר לנאמנות אליה. באותה שנה החל לעבוד כמודד בשירות ההידרולוגי של משרד החקלאות, שם עבד שלושים שנה, עד לפרישתו. חוויותיו כעובד השירות ההידרולוגי שימשו השראה לספרו החצי-אוטוביוגרפי משנת 2001, "מים נושקים למים".
בשנת 1974 פרסם מיכאל את הרומן הראשון שלו, "שווים ושווים יותר", העוסק בחיי העולים החדשים של שנות ה-50 בישראל במעברות והאפליה העדתית ממנה סבלו העולים מארצות האסלאם. הספר עורר הדים רבים ומיכאל הוזמן להשתתף בתוכנית התרבות "טנדו", ששודרה ב בהנחיית ירון לונדון, שם זכה לראשונה לחשיפה תקשורתית.
בשנת 1975 פרסם מיכאל את ספר הילדים הראשון שלו "סופה בין הדקלים", על הרפתקאותיהם וגבורתם של נערים ונערות יהודיים בעיראק, בימי מלחמת העולם השנייה. הספר זכה להצלחה רבה ובעקבותיו ביקשה הוצאת "עם עובד" שמיכאל יכתוב ספר ילדים על תקופת המעברות, הספר "פחונים וחלומות" יצאה לאור ב-1979.
בשנת 1977 פרסם מיכאל את הרומן השני שלו, "חסות", סיפור העלילה נסוב סביב קבוצה של פועלי שמאל יהודים וערבים במהלך מלחמת יום הכיפורים. בין חברי הקבוצה משורר ערבי צעיר שהשלטון מבקש לפקח עליו (דמות בהשראת סמיח אל-קאסם, או לפי מבקרי ספרות אחרים מחמוד דרוויש). חברי הקבוצה היהודים פורסים על המשורר הצעיר "חסות", מונח הרומז על הנוהג העתיק של שליט או אדם בעל מעמד לתת חסות לאדם נרדף.
בשנים 1980–1991 התגורר בעיר מעלות-תרשיחא. מיכאל מונה על ידי בית המשפט העליון, בשנת 1991, כבורר שאלת העברתם של תלמידים ממעלות לבית־הספר נסיוני חדש בתפן. זאת לאחר שקבוצת הורים ממעלות יזמה הקמת בית־ספר נסיוני חדשני באזור. משרד החינוך אישר את הפרויקט, התעשיין סטף ורטהיימר תמך בפרויקט ותרם את המבנה, אך ראש מועצת מעלות־תרשיחא, שלמה בוחבוט, החליט למנוע מילדי מעלות את המעבר לבית הספר החדש. בוחבוט נימק את התנגדותו בכך, שמדובר בבית־ספר אליטיסטי לעשירים אשכנזים, האשים את ורטהיימר בגזענות ופטרונות, והכריז כי ילדי מעלות צריכים להישאר ביישוב. מיכאל הכריע כי בית הספר יוקם, הוא הסביר כאדם ליברלי הוא מכיר בזכות ההורים להחליט על חינוך ילדיהם, אך הוסיף ואמר: "ההחלטה לא הייתה קלה מבחינה מצפונית; למעשה גזרתי שנבחרת מובילה של ילדים, השייכים לשכבה מבוססת, תיגזל מהיישוב ותעבור לבית־ספר שנמצא מחוץ לתחומו. מבחינה זו כאבתי את כאב המקום, ואת כאבו של בוחבוט, שהיה ממש מופנם בתוכי".
בשנים 1981–1987 תרגם את הטרילוגיה הקהירית, סדרה של שלושה ספרי רומן היסטורי, אשר נכתבו בין השנים 1957-1956 במצרים, על ידי הסופר ואיש הרוח המצרי נגיב מחפוז.
בשנת 1987 פרסם מיכאל את "חצוצרה בואדי", אשר עובד למחזה מצליח שנה אחר כך בידי שמואל הספרי. ב-2001 עובד הספר לסרט שזכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. בשנת 2002 חגגה הוצאת "עם עובד" את ההדפסה ה-29 של "חצוצרה בואדי", עם יותר מ-100 אלף עותקים שנמכרו עד אז.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו "ויקטוריה", המגולל את סיפור חייה של אישה יהודיה החל מילדותה בבגדאד ועד לזקנתה בישראל. על הספר כתב המשורר נתן זך: "מדובר ברומן הטוב ביותר, שבמרכזו עלילת חיי אישה, שנכתב בשפה העברית". הספר תורגם גם לערבית והופץ בעיראק וברחבי העולם הערבי.
בשנת 2001 נבחר לכהן כנשיא האגודה לזכויות האזרח.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "יונים בטרפלגר" המגולל את סיפורו של זאב אפשטיין, גבר ישראלי עשיר ומצליח, בן מסור לאמו ניצולת השואה, המגלה יום אחד שהוא בן מאומץ: הוריו הם פלסטינים שנמלטו מחיפה בשנת 1948, שהוריו מצאו אותו בבית נטוש. בהמשך אמו הביולוגית, נבילה, מגלה אותו ונכנסת לחייו ונרקמים ביניהם יחסים קרובים. הספר נכתב על פי ספרו של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, 'השיבה לחיפה', שהתפרסם ב-1969, כעין סיפור המשך. באפריל 2005 פורסמה כתבת שער של דליה קרפל במוסף "הארץ" על הספר, תחת הכותרת הייתה "סופר תחת השפעה". בכותרת המשנה נכתב: "לסמי מיכאל יש ספר חדש, 'יונים בטרפלגר'. הוא נכתב על פי ספרו של הסופר הפלסטיני עסאן כנפאני, 'השיבה לחיפה', שהתפרסם ב-1969. משום מה מיכאל לא מצא לנכון לתת לכנפאני קרדיט עד שב'עם עובד' גילו את הזיקה ברגע האחרון. הכתבה, עוררה את זעמו של מיכאל המום, בשל העובדה שבעשרות ראיונות שקיים בשנתיים שקדמו לפרסום ב"הארץ", הדגיש את הזיקה בין ספרו לרומן שכתב כנפאני. תחילה ביקש להגיש תביעת דיבה, אלא שהעניין הגיע לבוררות שבעקבותיה פרסם עיתון "הארץ" ההתנצלות.
חיים אישיים.