בתום שלוש השנים שבה לישראל עם משפחתה והתיישבה בזכרון יעקב, שם ילדה את בנה השלישי, למדה לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב והחלה לכתוב את ספרה הראשון "בת עיראק", רומן היסטורי המבוסס על סיפור משפחתה, שזכה לשבחים ואף בפרס עידוד מטעם מורשת יהדות בבל.
לאחר שלוש וחצי שנים חזרה בפעם השנייה להתגורר בארצות הברית, שם נולד גם בנה הרביעי. בשנים אלו כתבה את ספרה השני "להתראות בקרוב" העוסק בהתלבטותם של מהגרים ישראלים, שלעולם חצויים בין עולמות. היא שבה עם משפחתה לישראל פעמיים נוספות, אך הקליטה לא צלחה והם חזרו להתגורר בארצות הברית.
בתחילת 2018 ראה אור ספרה "את מדמיינת: לגדול עם אמא נרקיסיסטית" (הוצאת "בארניר") המבוסס על סיפור אישי.
שירי-הורוביץ כותבת בימים אלה רומן היסטורי העוסק בשואה.
היא כותבת לבלוגים בדה-מארקר, וכן ב Word press, וכן לשני עיתונים: סיאטלון, היוצא לאור בסיאטל.
מרטין ג'רביס
חקלאות מדייקת
חקלאות מדייקת (באנגלית: Precision Agriculture או PA, לפעמים נקראת גם Satellite Farming או Site Specific Crop Management - SCCM) הוא שיטה בניהול חקלאי המבוססת על תצפית, מדידה ותגובה למצב מסוים של חלקה כלשהי. מצבי החלקה או התבואה משתנים במרחב ובזמן וניתנים להתייחסות חישובית וסטטיסטית. הלב של מערכת PA הוא מערכת תומכת החלטה (מכונה DSS, ראשי תיבות של Decision Support System) אשר מסוגלת לקבל החלטות ברמה של חווה שלמה (מכלול של חלקות שונות השייכות למטריית חווה אחת) ואשר נותנת אופטימיזציה של תמורה לעומת עלות ושימור משאבים.
השיטות הנוכחיות (בעיקר במחקר) להגדרת אזורי ממשק עבור DSS כוללות שרטוט ידני של מצולעים על מפות, סיווג על פי צילום אוויר או לוויין, זיהוי דפוסי יציבות על פי עונות השנה וכיוצא בזה. שיטות אלו מורכבות וקשות לפיתוח.
פרקטיקת חקלאות מדייקת נעשתה אפשרית הודות להתפתחות מערכת GPS בפרט ומערכות GNSS בכלל. יכולת החקלאי להעריך באופן מדויק את המיקום בשדה מאפשר יצירת מפה של וריאציות מרחביות של פרמטרים רבים ככל שניתן למדוד (כגון תפוקת התבואה, טופוגרפיה, מאפיינים אורגניים, לחות, רמות נתרן, חומציות, מגנזיום, אשלגן, ועוד). בנוסף, יכולות מפות אלו לשמש באינטרפולציה לרשת עבור השוואה עם נתונים אחרים ו\או מפות אחרות. שינויים באופי התבואה כפונקציה של מיקום מרחבי וזמן הם נתוני הליבה של מערכת חקלאות מדייקת.
חמשתם
חֲמִשְׁתָּם (ברוסית: Пятеро ; נהגה: Piatiera) הוא אחד משני הרומנים ההיסטוריים שכתב זאב ז'בוטינסקי (השני הוא "שמשון").
היצירה והוצאתה לאור.
ז'בוטינסקי מספר בהקדמה לרומן כי תיאר בו דמויות אמיתיות שפגש בעיר אודסה, עיר מולדתו, בילדותו ובנעוריו. הוא מביע רחשי אהבה לעיר, המשמיעה באוזניו את "שיר השירים של האנושות: מאה לשונות"; הוא תופס אותה כעיר אוניברסלית אשר "כמה עמים מכל קצוי אירופה נתקבצו הנה, כדי לבנות עיר אחת על תלה"` חוקר הספרות יהודה פרידלנדר מסביר שביצירתו של ז'בוטינסקי חמשתם משתקף "עולמו של יהודי מתבולל באודיסה הרב־תרבותית"; וזאת לצד "עולמו של הסופר הרוסי המשתקף בסיפוריו הקצרים; והרומן שמשון משקף את העולם היהודי־ציוני־רוויזיוניסטי". ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' מציינת, כי ז'בוטינסקי השלים את עבודתו על הרומן "בתקופה שבה חברי התנועה הרוויזיוניסטית הצביעו בעד פרישת התנועה מן ההסתדרות הציונית ובעד הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצה"ר)".
החיבור נכתב "פרקים-פרקים", פורסם בהמשכים בשבועון הציוני "ראזסווייט" (בעברית "השחר") בפריז במהלך שנת 1933, ונדפס כספר בשנת 1936. תהליך זה של בניית הרומן ופרסומו היה "כמיטב המסורת של הז'ורנאליזם במאה התשע־עשרה", כדבריה של החוקרת ניצה פרילוק.
הספר ראה אור בעברית, ככרך ג', בסדרת כתבי זאב ז'בוטינסקי, בתרגומם של יהושע השל ייבין וחנניה ריכמן בהוצאת ערי ז'בוטינסקי.
נושאים ועלילה.
נושאי הספר הם תולדות יהדות רוסיה בתחילת המאה ה-20, כפי שכותב המחבר בהקדמה: "תחילת סיפור זה מחיי אודיסה הקודמת נעוצה בעצם־ראשיתה של המאה שלנו. שנותיה הראשונות של מאה זו נקראו אז בפינו "אביב" במובן של התעוררות ציבורית ומדינית, ובשביל בני־דורי היה זה גם אביב אישי - תקופת העלומים האמיתית של גיל־עשרים". אולם ההקדמה האופטימית אך משחזרת את התקוות הרמות, אשר נכזבות ומתפוגגות בהמשך היצירה. כך למשל, על פי ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ': "יותר משהוקדש הרומן "חמשתם" לתיאור אווירת הנעורים באודסה והאביב הפוליטי של תחילת המאה ולהאדרתם, הוא עסק למעשה בתיעוד התפוררותם של הנעורים הללו בלחץ אירועי האביב ההיסטורי. ביצירה מתחיל האביב הפוליטי בדיבורים מהוססים בגנות המשטר ובמהרה מתפתח לגל גובר של אלימות, הפקרות ובגידות. דווקא אביב פוליטי זה היה אחראי ברומן לחיסול אביב הנעורים של בני דורו".
הספר עוסק בהשפעתם של תהליכים היסטוריים גורליים על יהדות מזרח אירופה, כגון: מודרניזציה, המרות דת רבות לנצרות, הגירה (בעיקר לארצות הברית), פעילותם של מהפכנים ותנועות מהפכניות נגד הצאר הרוסי ומשטרו, התרחבות העבריינות בערים הגדולות, ותהליכי התבוללות יהודית מואצת בחברה הרוסית, המשתלשלים מהמודרניזציה ומהמהפכנות הרוסית. ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' סוברת כי "חמשתם" הוא "כפנאופטיקון של ההתבוללות היהודית באודסה"; לראשונה עסק ז'בוטינסקי הסופר בהתבוללות היהודית "במחזה החברתי "נכר" שנכתב בשנים 1908-1907. אף שב"נכר", כמו ב"חמשתם", הזדהה ז'בוטינסקי עם עמדתם של בעלי העסקים היהודים המסורתיים, במחזה הוא התייחס בעיקר לדמויותיהם של הצעירים הסוציאליסטים. ברומן, לעומת זאת, הדמויות הפועלות ונושאי מערכת הערכים של היצירה היו בני הבורגנות האודסאית המתבוללת שבה גדל ז'בוטינסקי עצמו".
דמויות.
עלילת הרומן מגוללת את סיפורה של משפחת מילגרוֹם, משפחה יהודית משכילה ואמידה מהעיר אודסה. המשפחה כוללת את האם אננה מיכאילוֹבנה והאב איגנץ אלברטוֹביץ' וחמשת ילדיהם - המציגים חמש תגובות למשבר שיצרו עידן האורות, ההשכלה והנאורות אצל יהודי מזרח אירופה, שהיוו את רובה של היהדות במפנה המאה העשרים, או חמש דרכים אל ההתבוללות שבהן מהלכים גיבורי הספר (על פי סדר לידתם):
– מַרקוֹ, יש בעירנו דוקטור ציוני אחד, ולו – משרתת הַפְּקָה. פעם אחת הגישה תּה באספה בביתם, ואשת הדוקטור שאלה אותה אחר-כך: "המוצא חן הדבר בעיניך?" והפּקה ענתה בכובד-ראש, בנעימת כניעה לגורל: מה לעשות, גברת, נצטרך לנסוע לפלשתינה!
הוא נעלב. מצא, שאין הנידון דומה לראיה, ובכלל – מעשה-הפּקה אינו אלא בדיחה נושנה, כבר שמע אותה עשר פעמים.
– אגב, מרקוֹ, – אמרתי תוך פיהוק, – אם כבר תבקש לך אומה, למה לא תיספח אל הציוֹנים?
הוא לטש את עיניו העגלגלות ונעץ אותן בי מתוך השתוממות גמורה; ניכר היה לפי מבטו, שאפילו בשעה חמש לפנות בוקר, ואפילו בדרך הלצה בלבד, אין אדם מיושב בדעתו יכול להגיע לידי מחשבת-תעתועים שכזו".
סופו של מרקו: "הוא טבע בנהר הנייבה כשנחלץ לסייע לאישה בלתי מוכרת, שזעקתה נשמעה בלילה חשוך".
זקן ואן דייק
זקן ואן דייק (מאנגלית: Van Dyke; נכתב גם Vandyck או Van Dijk) הוא סגנון של עיצוב שיער הפנים, ונקרא על שמו של הצייר הפלמי מהמאה ה-17 אנתוני ואן דייק. זקן ואן דייק מורכב באופן ספציפי מגידול של שפם ובנוסף זקן תייש, בעוד שיער הלחיים מגולח כולו. אפילו לסגנון זה קיימות מספר וריאציות, ביניהן גידול שפם בעל קצוות מסולסלים, החלפת זקן התייש בשיער מתחת לשפה התחתונה וכו'.
סגנון זקן זה היה נפוץ באירופה של המאה ה-17. הוא נגמר בבריטניה יחד עם הרסטורציה בשנת 1660, כאשר סגנונות ופאות צרפתיות הפכו פופולריים. זמן מה לאחר מכן, לעומת זאת, גברים מסוימים, שנודעו בכינויים "vow-beards" (בתרגום מילולי: "נודרי הזקן") המשיכו להתגלח בסגנון הואן דייק, תוך שבועה כי ימשיכו לעשות כן עד שהמלך יישוב להתגלח באופן זה. הסגנון הפך פופולרי בארצות הברית במאה ה-19. בעיתון "Chicago Chronicle" גינתה המבקרת אידית' סשנס טאפר את סגנון הואן דייק יחד עם זקן התייש, כשני סממנים של גברים "שהיו אנוכיים, זדוניים, ויהירים כטווס".
הסגנון מכונה לעיתים "זקן צ'ארלי", אשר נקרא אחרי המלך האנגלי צ'ארלס הראשון, שאת דיוקנו צייר האומן ואן דייק, בעת שהיה מגולח בסגנון זה.
זקן ואן דייק בהיסטוריה.
הזקן נראה על ואן דייק עצמו, ועל הרבה מהדמויות אותן צייר בדיוקנאותיו, ביניהם המלך צ'ארלס הראשון. מהפכן המרקסיזם הרוסי ולדימיר איליץ' לנין נראה גם הוא מגולח בסגנון הואן דייק.
הזקן ראה תחייה במאה ה-19 ונראה בקרב דמויות ידועות רבות, ביניהן הגנרל קסטר (אשר לבש סגנונות רבים כמו גם) והשחקן מונטי וולי. הקולונל הרלנד סנדרס, המפורסם מלוגו רשת המסעדות KFC, נחשב גם הוא לבעל זקן ואן דייק.
באנגלית "pickedevant" היא מילה נרדפת לזקן ואן דייק.
שמואל שולזינגר
הרב שמואל הלוי שולזינגר (ב' בטבת ה'תרצ"ה, 16 בדצמבר 1936 - כ"ג בטבת ה'תשס"ד, 3 בינואר 2004) היה רב חרדי ישראלי, רבה האשכנזי של קריית אתא.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר. בילדותו למד בבית הספר 'נצח ישראל' בירושלים, אביו התמנה כרב בכפר גנים והמשפחה עברה להתגורר בכפר, בהמשך עברו לחיפה, שם שימש האב כרב שכונה וכרב המכשיר של בתי המטבחיים.
בשנת ה'תש"ח (1948) החל ללמוד בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ממנה עבר בקיץ ה'תשי"א (1951) לישיבת פוניבז', שבבני ברק, שם למד בין היתר מהרב אליהו אליעזר דסלר שבו ראה את רבו המובהק, ואצל הרב יחזקאל לוינשטיין. במאי 1956, בהיותו רווק, זכה בפרס לחידושי תורה מטעם משרד הדתות.