מרסל רייך-רניצקי (בפולנית: Marcel Reich-Ranicki; 2 ביוני 1920 – 18 בספטמבר 2013) היה פובליציסט ומבקר ספרות גרמני ממוצא יהודי בעל השפעה נרחבת על חיי התרבות והספרות במרחב דוברי הגרמנית.
חייו.
נולד בוולוצלאווק שבפולין, בשם מרסלי רייך, לדוד והלנה רייך. כשהיה בן 9 התיישבה משפחתו בברלין, ובבית-הספר סבל מלעג על מבטאו הפולני הכבד וחוסר שליטתו בשפה הגרמנית. בהשתדלותה של אמו, שדרשה ממנו לקרוא בקול יום-יום בפניה, רניצקי גמר אומר לשלוט בלשון ותוך מספר שנים היה המצטיין בכיתתו בספרות ובדקדוק. סיים את בית הספר התיכון בשנת 1937. בקשתו להירשם באוניברסיטת פרידריך וילהלם בעיר (כיום אוניברסיטת הומבולדט) נדחתה בגלל מוצאו היהודי. לימים העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, כהכרה בעוול שנעשה לו. משפחתו גורשה לפולין בשנת 1938 בגירוש זבונשין. רייך הצליח להימלט ביחד עם אשתו תאופילה מגטו ורשה בשנת 1942, שם עבד כמתרגם בעבור היודנראט המקומי ואף פרסם ביקורות-קונצרטים תחת שם העט ויקטור הרט בעיתון הגטו שיצא לאור פעמיים בשבוע, "גזטה ז'ידובסקה" ("העיתון היהודי"). לאחר הבריחה מהגטו הסתתר הזוג בביתו של פולני נוצרי. לאחר המלחמה היה קצין במודיעין הפולני באגף שעסק בריגול נגד בריטניה. בתפקיד זה נשלח בשנת 1948 ללונדון, בכיסוי של סגן קונסול בשגרירות הפולנית בעיר, בשם הבדוי מרסלי רניצקי. בסוף 1949 הוחזר לפולין ושוחרר מהשירות החשאי בתחילת 1950. אחר כך פנה לעיתונות אך נאסר עליו לזמן מה לפרסם בשמו בפולין והוא עבר לעבוד ברדיו.
בביקור לימודים בגרמניה בשנת 1958 החליט להשתקע בפרנקפורט עם משפחתו. חברי קבוצת הסופרים "קבוצה 47", ביניהם וולפגנג קפן וזיגפריד לנץ, עזרו לו בכך. בשנים 1960–1973 היה מבקר הספרות של השבועון "די צייט", ובשנים 1973–1988 ערך את החלק הספרותי של "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג". שם התבלט בעיקר בעריכת ה"אנתולוגיה הפרנקפורטית" שייסד, שבה כונסו כ-1,500 שירים של משוררים גרמניים בליווי הערות.
בין מרץ 1988 לדצמבר 2001 הגיש את התוכנית "הקוורטט הספרותי" (Das literarische Quartett) בטלוויזיה הגרמנית. התוכנית שהתאפיינה בביקורת חדות לשון ובשחייה נגד הזרם הביאה לפרסומו הנרחב בכל שכבות האוכלוסייה בגרמניה. בחוגי המקצוע נודע עוד קודם לכן בתור "אפיפיור הספרות". באוקטובר 2008 היה אמור לקבל פרס מפעל חיים עבור התוכנית, אולם רייך-רניצקי דחה את הפרס בהצהרה ספונטנית מול מיליוני הצופים והקהל שהתאסף לכבודו בטקס: "אני לא חושב שאני שייך לכאן, עם כל הטיפשות שבה צפיתי הערב. אינני מקבל את הפרס".
רייך-רניצקי הוזמן ללמד באוניברסיטאות רבות בגרמניה ומחוצה לה, בהן טיבינגן, דיסלדורף, קרלסרוהה, סטוקהולם, אופסלה וכן בארצות הברית. הוא פרסם עשרות ספרים בנושאי ספרות, וערך סדרה מצליחה בשם "הקנון", שניסתה לכנס את הקנון הקלאסי של הספרות הגרמנית. האוטוביוגרפיה שלו, "החיים והספרות", זכתה להצלחה רבה, ותורגמה אף לעברית.
ביזמת אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשנת 2006 קתדרה על שמו לספרות גרמנית, ובמקביל הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה.
רייך-רניצקי נפטר בפרנקפורט בשנת 2013. אשתו תאופילה (, 1920–2011) הייתה אמנית יהודית ממוצא פולני-גרמני. בנו אנדרו היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אדינבורו.
סמל ברמודה
סמל ברמודה הוא שלט אצולה שעליו אריה אדום המחזיק בידיו שלט אצולה נוסף המתאר ספינה טובעת.
האריה האדום מסמל את אנגליה ואת קשריה של ברמודה לאנגליה. הספינה הטובעת היא ספינת ה"סי ונטשור" - ספינת הדגל של חברת וירג'יניה, אשר נטרפה על החוף של ברמודה במכוון בשנת 1609 על ידי האדמירל סר ג'ורג' סומרס, על מנת למנוע טביעתה בסופה. כל תושבי הספינה ניצלו והתיישבו באי.
הסמל מופיע על דגל ברמודה שהוא דגל היוניון ג'ק שעליו סמל ברמודה, וכן על דגל מושל ברמודה.
סקיי סיטי 1000
סקיי סיטי 1000 (ביפנית: スカイシティー1000) הוא הצעה לפרויקט בנייה עתידני שנועד להקל את בעיית צפיפות האוכלוסין בטוקיו שביפן.
על פי התוכנית, שהוצגה על ידי תאגיד טאקנקה ב-1989, המבנה יורכב מ-14 יחידות עגולות המונחות אחת על גבי השנייה. גובהו של הבניין יהיה 1,000 מטרים, רוחב בסיסו 400 מטרים ושטחו הפנימי 8 קמ"ר. הבניין יכיל אזורי מגורים ל-35,000 תושבים וכן משרדים, אזורי מסחר, פנאי ומוסדות חינוך שיספקו 100,000 מקומות עבודה.
התוכנית משכה תשומת לב רבה בקרב חוגי אדריכלות מכל העולם. ככל הנראה הפרויקט נבחן ברצינות רבה יותר מפרויקטים דומים כמו אקס-סיד 4000, בניין המילניום של לונדון של נורמן פוסטר, או אפילו המבנים הארקולוגיים של פאולו סולרי ו"עיר הזוהר" של לה קורבוזיה. בדיקות לבחינת המבנה העתידי כללו שימוש במסוק הכיבוי היחיד של טוקיו להדמיה שתבדוק מה יקרה אילו תפרוץ שריפת ענק בתוך הבניין. בנוסף, נבדקה מעלית מיוחדת במעבדות ניסוי מחוץ לטוקיו, המעלית נעה במהירות גבוהה במיוחד עם שלושה סיפונים שכל אחד מהם יכול להכיל עד 70 אנשים. העיצוב הוצג בערוץ דיסקברי בתוכנית על הנדסה קיצונית בשנת 2002, ובטור 'השבוע ביפן' בערוץ CNN בשנת 1989.
קירור-על
קירור-על הוא מצב מטסטבילי (יציב חלקית) שבו נוזל נמצא בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת הקיפאון שלו, בלא שיהפוך למוצק. תופעה זו נוצרת כאשר מקררים נוזל באופן אחיד, ובנוזל אין אתרי התגרענות - נקודות של אי-אחידות כגון חומר זר או שפות חדות של הכלי. ניתן לקרר נוזל באופן משמעותי מתחת לטמפרטורת הקיפאון שלו, כמו מים שניתנים לקירור עד 42°C- במצב נוזלי.
מנגנון פעולה: בהתמצקות, האנרגיה החופשית קובעת אם החומר ייטה להישאר במצב נוזל או יתמצק בטמפרטורה מסוימת. בהיעדר נקודות התגרענות השיקולים האנרגטיים נוטים יותר לכוון הנוזל.
אנרגיית פני-השטח של אזור קטן שמתמצק היא גבוהה יותר מהרווח באנרגיה של האזור המתמצק, ולכן ההתמצקות אינה מתפשטת אלא נעלמת. במצב זה לא יתרחש מעבר פאזה בפועל, גם אם הרווח באנרגיה החופשית של סך הנוזל מתאים לכך (קרי - הנוזל מקורר אל מתחת לטמפרטורת הקיפאון).
דוגמה (ראו קישורים חיצוניים): כאשר מים קופאים, נקודות מסוימות במים מתגבשות ראשונה לקרח, ומהן מתפשט מעבר הפאזה אל גוף המים כולו. נקודות התחלה אלה מהוות אתרי התגרענות. במידה והמים טהורים ומוחזקים בכלי נקי ללא פגמים, אין אתרי התגרענות. בהיעדרם, ניתן לקרר את המים לטמפרטורה נמוכה בהרבה מטמפרטורת הקיפאון (42°C-), בעוד המים נשארים במצב נוזלי. כאשר ייגרם שינוי למים הנמצאים במצב של קירור יתר (כמו טלטול המכל, השלכה של גורם זר פנימה או קפיאה של אזור קטן), יקפא גוש המים כולו במהירות.
סמל מונטסראט
סמל מונטסראט אומץ בשנת 1909.
הסמל מתאר את ארין אישה הלבושה ירוק שהיא ההאנשה של אירלנד, בהתבסס על האלה אריו במיתולוגיה האירית.
ארין מחזיקה בידה נבל המסמל את רפובליקת אירלנד ומופיע גם בסמל אירלנד וכן צלב המסמל את הנצרות.
הסמל מציג את הקשר בין מונטסראט למתיישבים האירים שהוגלו מאירלנד אל האי על ידי אוליבר קרומוול.
הסמל מופיע על דגל האי שהוא יוניון ג'ק שעליו הסמל, וכן על דגל מושל מונטסראט.
עגולוקו
עגולוקו הוא סוג של תשבץ מספרים, שהומצא על ידי יהודה טאוב ב-2007. העגולוקו מבוסס על אותו עיקרון של הסודוקו - שיבוץ של כל הספרות מ-1 עד 9.
העיגול בתשבץ מחולק לשמונה "משולשי פיצה", ארבעה מעגלים ועיגול אמצעי המכיל ספרה אחת. כל 2 גזרות שכנות או כל מעגל, בשיתוף הספרה שבעיגול האמצע, צריכים להכיל את הספרות 1–9.
ספרת האמצע תופיע פעם אחת בכל החידה, וכל מספר אחר יופיע 4 פעמים.
מבנה.
לעזר, כל טבעת צבועה בצבע אחר, על מנת למנוע בלבול בין הטבעות.
העקרון פשוט: לשבץ (לפי רמת קושי) כמה מספרים מ-1 עד 9, בלי שיתנגשו אחד בשני לפי החוקים.
נמל ים
ג'וזף קסבובו
הסכם ורדן
הסכם ורדאן
בורגנדי
סגרפיטו
סגרפיטו (באיטלקית: Sgraffito, הגייה מדויקת: זְגְרָפִיטוֹ) היא טכניקה של ציור על גבי קירות. הפירוש המילולי של המילה הוא "מגורד בעומק".
טכניקה.
בבסיסו של הסגרפיטו עומד ציפוי הקיר בשתי שכבות או יותר של טיח. הקיר מטויח בשכבות בצבעים שונים. בטרם התייבשות הטיח, מתבצע הציור על ידי גירוד או חריצת הטיח, המביאים לחשיפתן מחדש של השכבות העמוקות יותר, שלהן צבע שונה.
היסטוריה.
עיצובי הסגרפיטו הראשונים בוצעו בשחור-לבן. הקיר היה מטויח בטיח מעורב בפיח (ומכאן התקבל הגוון השחור), ומעל הטיח סויד הקיר בסיד רגיל (לבן). הציור בוצע על ידי חריטה בחרט. הראשונים שיישמו טכניקה זו היו בנאים ולאו דווקא ציירים, והדגמים אותם ציירו היו קישוטים גרפיים פשוטים ואף חיקויי ציפוי אבן, בתים כאלו ניתן למצוא גם ביוון ובמיוחד באי כיוס בים האגאי.
במאה ה-13 החלו להשתמש בטכניקה גם ליצירות אמנות. הציורים הראשונים בטכניקה זו צוירו במנזרי הקתדרלה של מגדבורג. בציורים אלה ניתן לראות גם שלב נוסף בהתפתחותה - צביעה נוספת במכחול מעל לתרשים החרוט. במקרים רבים שימשו יצירות של אמנים מפורסמים כבסיס לציורי הקיר, אשר הועתקו בהגדלה מיצירות אלו.
שימוש נרחב בשיטה זו נעשה בתקופת הרנסאנס. הריכוז הגדול ביותר נמצא בצ'כיה.
סגרפיטו בישראל.
בישראל פעלו למעלה משלושים אמני ואמניות סגרפיטו.
ציור "העמלים" של מאיר שטיינגולד בחזית מפעל "עשת" בקיבוץ אילון, הוא ציור הסגרפיטו הראשון ששומר בישראל.
אפקט הפרפר (סרט)