לוק אנטוני ניומן טרדוויי (באנגלית: Luke Antony Newman Treadaway; נולד ב-10 בספטמבר 1984) הוא שחקן בריטי. ב-2013 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד כריסטופר בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי למחזה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה". הוא היה מועמד גם לפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד.
ביוגרפיה.
טרדוויי נולד באקסטר במחוז דבון, וגדל בסנדפורד שבדבון. אביו הוא ארכיטקט, ואמו מורה בבית ספר יסודי. יש לו שני אחים, הבכור סם הוא אמן, וגם אחיו התאום הארי הוא שחקן. תפקידו הראשי הראשון היה במופע פנטומיים לכבוד חג המולד בו הציגו את "כיפה אדומה". הוא שיחק בדמות פרח הנרקיס ואביו גילם את הזאב הרע. לוק ואחיו הארי למדו בקולג' "Queen Elizabeth's Community College" בקרדיטון, שם שיחק בקבוצת רוגבי יוניון.
בהשראת הזמר אדי ודר ובתמיכת המורה לדרמה שלהם, פיל גאסון, הקימו האחים להקה בשם Lizardsun יחד עם מאט קונינגהם וסת' קמפבל. הם הצטרפו גם לתיאטרון הלאומי לנוער , שם שיחק לוק בדמות הנסיך איוואן במחזה "ציפור האש". עוד השתתף בהפקה של המחזה "רצח בקתדרלה".
קריירה.
עוד בהיותם בבית הספר למשחק השתתפו התאומים בסרט הקולנוע הראשון שלהם "Brothers of the Head", בו גילמו תאומים סיאמיים. לוק שיחק בתפקיד בארי האו, זמר הלהקה, ואחיו הארי גילם את טום האו, הגיטריסט וכותב השירים. במהלך החזרות וצילומי הסרט היו לוק והארי מחוברים יחד במשך 15 שעות, כשהם לובשים חליפות צלילה תפורה עליהם. הם גם ישנו יחד באותה מיטה כדי לדמות את היותם תאומים סיאמיים. השניים ביצעו את כל השירים בסרט בעצמם על הבמה, וכמו כן הקליטו 9 רצועות של אלבום הסרט.
ב-2006 אחרי שסיים את לימודי התואר באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) שיחק טרדוויי בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "The Innocence Project" עבור ה-BBC. עוד שיחק בדמות תיאו בן ה-14 בדרמה "צומת קלפהאם" של ערוץ 4.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון היה במחזה "ז'אן ד'ארק" של התיאטרון המלכותי הלאומי, אחר כך גילם את אלברט בהפקה המקורית של "סוס מלחמה". ב-2008 הופיע במחזה "Piranha Heights" מאת פיליפ רידלי בתיאטרון סוהו, ובמחזה "Cradle Me" מאת סיימון ויניקומב בתיאטרון פיבורו. ב-8 בנובמבר 2008 גילם שוב את אלברט בעיבוד של ג'ון טאמס ל-"סוס מלחמה" לרדיו 2 של ה-BBC.
ב-2009 הופיע טרדוויי במחזה "Over There" בתיאטרון רויאל קורט לצדו של אחיו התאום, מ-25 בפברואר עד 21 במרץ. ב-2009 הצטלם ברומניה בסרט "חשופות" יחד עם רייצ'ל וייס, ונסה רדגרייב ומוניקה בלוצ'י.
ב-2010 שיחק טרדוויי בדמות פרוקופיון בסרט "התנגשות הטיטאנים". הוא גילם את לי בסרט "Heartless", בבימויו של פיליפ רידלי ובכיכובם של ג'ים סטרג'ס ושל נואל קלארק, שיצא לאקרנים במאי 2010. הוא השתתף בסרט "Killing Bono" בכיכובם של בן בארנס ופיט פוסלתווייט. עוד שיחק בתפקיד ראשי בסרט הסקוטי העצמאי "רוצה אותך במקום" שצולם ב-2010 ב-"T in the Park".
ב-2011 שיחק טרדוויי בתפקיד טיטוס גרואן בסדרה של שישה תסכיתים של רדיו 4 בשם "The History of Titus Groan" המבוססים על ספריו של מרווין פיק בעיבודו של בריאן סיבלי. עוד באותה שנה הופיע בסרט "פריחה מאוחרת" בכיכובם של ויליאם הרט ואיזבלה רוסליני, וכיכב סרט "Attack the Block" יחד עם ניק פרוסט ועם ג'ודי ויטאקר. הוא ביים וידאו קליפ ללהקת הבנות "Boxettes".
ב-2012 כיכב טרדווי בסרט הטלוויזיה "Cheerful Weather for the Wedding" עיבוד של רשת ITV למותחן "Thirteen Steps Down"מאת רות רנדל. הוא כיכב בעיבוד של התיאטרון הלאומי לספרו של מארק האדון "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה". ב-28 באפריל 2013 זכה טרדווי בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על הופעתו ב"המקרה המוזר".
חיים אישיים.
טרדוויי גבר בדירה בצפון לונדון עם חברתו רוטה גדמינטס, אחיו התאום הארי, ועם חבר שמנגן בלהקה.
לוק טרדאוויי
לוק טרדאווי
אברטיסטים
האֶבֵּרְטִיסְטִים (צרפתית: Hébertistes; במקור נקראו לרוב קוֹרְדֶלְייֶרִים, Cordeliers, וגם Exagérés, "מפריזים") הוא הכינוי שהתקבע בהיסטוריוגרפיה לסיעה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שפעלה מאביב 1793 ועד 14 במרץ 1794. הם היו הכוח הדומיננטי בימי שלטון הטרור הראשון, מאוגוסט ועד דצמבר 93', והיוו את האגף השמאלי הקיצוני בזירה הציבורית. האברטיסטים תבעו המשך והקצנה של הטרור הפנימי נגד כל מי שנחשד כאויב המהפכה, מדיניות מלחמתית עיקשת כלפי המדינות העוינות מחוץ, ולבסוף גם את ביעור הדת הנוצרית והחלפתה בפולחנות אתאיסטיים. קנאותם הביאה להתנגשות בינם לגורמים מתונים יותר. לאחר ניסיון הפיכה כושל נגד הממשל ב-6 במרץ 1794, נאסרו ראשיהם והוצאו להורג.
עלייה.
פייר גספאר שומט והעיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר – שהסיעה כונתה בדיעבד על שמו, אם כי מעולם לא הנהיג אותה ואפילו לא היה החשוב בין אנשיה – החלו להתבלט, עוד סביב הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, כדוגלים בגישה הרדיקלית שיוצגה בידי ז'אן-פול מארה, שבז לכל פשרנות עם השמרנים והטיף לאלימות ללא רחם. מארה העממי היה חביב על הסנקילוטים, האספסוף הפריזאי שסיפק את כוח האדם ל-10 באוגוסט ולמהלכים אחרים של השמאל. אֶבֵּר, שערך את העיתון "האב דוּשֵן" (Le Père Duchesne), נקט תחילה בקו פרו-ממסדי, בעד המונטניארדים ששלטו בוועידה הלאומית החדשה, או הקוֹנְבֶנט. בשלהי 92' הוטרד השלטון מעליית ה"נזעמים" (Enragés), קנאים פופוליסטים עניים שסחפו את הסנקילוטים בתביעה להנהגת פיקוח מחירים וסבסוד מזון, והונהגו על ידי דמויות כז'אק רו. אבר אימץ את הטענה הרשמית שה"נזעמים" היו סוכנים זרים. אבל בחודשים הראשונים של 1793, כשסדרת תבוסות מוחצת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איימה על המהפכה מבחוץ בעוד הכלכלה התמוטטה, נטה לעמדות קיצוניות יותר ויותר ככל שדעת הקהל הייתה נכונה לקבלן לנוכח המשבר.
הדרישה לביעור כל מי שנחשד כבוגד מבית, לפיקוח מחירים ולמדיניות מלחמה חסרת פשרות, גיבשה כמה דמויות אחרות בזירה הציבורית לגוש תומכים שאֶבֵּר היה רק אחד בתוכו. שומט, שכיהן כתובע בקומונה הפריזאית, היה בכיר ממנו למעשה. עמם ניצבו שארל-פיליפ רונסן , פרנסואה ונסן ואחרים. מרכז כוחם היה במועדון הקורדליירים הוותיק, שז'ורז' דנטון עמד בראשו בעבר ושאבר התמנה לבסוף לנשיאו. היו להם כוח רב בקומונה של הבירה ואוהדים פזורים במשרדי הממשל. במועדון היעקוביני, ז'אק ביו-וארן וז'אן-מארי קולו ד'ארבואה התקדמו לצמרת בשם אותו מצע. ה"אברטיסטים", כפי שנודעו רק בדיעבד, לא היו קבוצה מגובשת עם הנהגה אלא, בדומה לסיעות אחרות במהפכה, פלח מסוים של הספקטרום הפוליטי, שנדחק לפעול ביחד מתוך לחץ מעבריו. כמו כן, קישרו ביניהם גם אינטרס טהור ורקע דומה. כולם היו חדשים יחסית בזירה, ולכן רחוקים מן השררה. רכיבה על גל הזעם העממי הייתה מקפצה אל לב הממשל. הם היו משמאל למונטניארדים בכך שתבעו פעולה נחרצת נגד האופוזיציה של הז'ירונדינים המתונים בוועידה, בה ראו סוכני אויב, אם כי טרחו לפייס את השליטים; ומימין ל"נזעמים", שאבר מעולם לא קיבל את מצעם הכלכלי אף בימיו הפופוליסטיים. קודם התנגד לפיקוח מחירים עקרונית בעיתונו רב-התפוצה, וגם אחר כך הבהיר כי אין לאמידים בבירה ממה לחשוש.
שיא.
באביב 1793, לנוכח המפלות החוזרות בחזית, חדלו חלוצי מי שיכונו האברטיסטים מזהירותם ומן הקו הסביל בעד הממשל. הם החלו לשתף פעולה בזהירות עם ה"נזעמים." ב-9 במרץ הנהיג אבר המון זועם שניתץ את בתי-הדפוס של עיתוני הז'ירונדינים, ולמחרת בבוקר צעד בראשם לוועידה, בקריאה להדיח ולשפוט את חברי האופוזיציה בעוון בגידה. המונטניארדים לא התרשמו, והאספסוף נסוג. העיתונאי הוסיף להסית נגד הז'ירונדינים וכל מי שהיה שותף, לפחות בעיניו, לקנוניה האנטי-מהפכנית העצומה שחבקה לכאורה את המדינה. במאי, הז'רונדינים צברו תנופה בוועידה, בגלל שליחת מונטניארדים רבים לחזית כנציגים מיוחדים בתפקיד. הם הקימו ועדת חקירה לבחינת המזימות נגדם. אבר וכמה "נזעמים" נעצרו בהוראתה ב-24 במאי. אבל התחזקות הימין, על רקע המשבר הלאומי הכולל, הטרידה את רובספייר ושותפיו; ב-26 הוא הכריע לתמוך בטיהור בכוח של הז'ירונדינים, ונאם בעד התקוממות לשם כך במועדון היעקוביני. ב-27 שוחרר אבר ממעצרו, כשהרוב המונטניארדי ביטל את הצו. כששתי המפלגות הגדולות התכוננו לעימות הסופי, לאברטיסטים נכונה שעת הכושר להתקרב למוקד השלטון.
המהלך נגד האופוזיציה בוצע בעיקרו בשיתוף-פעולה בין ה"נזעמים" לאברטיסטים – האחרונים עדיין היו נחושים לרסן את הראשונים – כשהמונטניארדים תומכים מבחוץ. ב-29 במאי הוקמה קומונה מהפכנית בידי נציגי 33 מרבעי פריז, שה"נזעם" ז'אן-פרנסואה וארלֶה עמד בראשה. ב-31 הם הדיחו את הקומונה של פריז, אך נכשלו בכפיית טיהור. ב-2 ביוני, יום ראשון, המתקוממים צעדו בשנית אל הוועידה בראש המון של סנקילוטים מוסתים. רובספייר ודנטון קראו בפנים להסגרת כל החשודים בבגידה לידי העם. שומט ואבר היו בין הנציגים שנשלחו על ידי האספסוף לשאת ולתת. בסופו של היום, בלחץ המונטניארדים, עברה ברוב קולות הצבעה שהדיחה 29 ז'ירונדינים והסגירה אותם לחקירה. עתה, לא נותרה מול רובספייר ודנטון התנגדות של ממש.