הטירה הוקמה על ידי האנס היינריך פון וולף ורעייתו ג'ייטה האמפרי. פון וולף היה קצין גרמני, שב-1904 נשלח לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כחלק מכוחות השוצטרופה. ב-1906 שב לגרמניה, וב-1907 נישא לג'ייטה האמפרי, בתו החורגת של הקונסול האמריקאי בדרזדן. האמפרי ירשה ממון רב מסבה, ובעת שנישאו כבר הייתה מיליונרית. זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ורכשו קרקע בשטח של 5,500 דונם, אותם ייעדו להקמת חווה. בשטח זה, הקימו השניים את ביתם, שנראה כטירה, ובנייתו הושלמה ב-1909.
פון וולף הביא לחווה סוסי הרבעה מאוסטרליה ומבריטניה ופרי הרבעה מסוג הרפורד, בהם השתמשו להרבעה בחוות ברחבי המושבה. בנוסף, הביא פון וולף לחווה עדר כבשים ממושבת הכף, אותו ייעד להפקת צמר. פרט לעובדי החווה, העסיקו בני הזוג גם שבעה עובדים מינהל ומשק שהתגוררו באגף המערבי של הטירה, ובהם רואה חשבון, שף, תופר ומשרתים אישיים. בעת שבני הזוג התגוררו במקום, כינו אותם תושבי האזור "הברון" ו"הברונית", אף שלא היו להם תוארי אצולה, בשל אורח חייהם.
ב-1914 יצאו בני הזוג פון וולף מנמל לידריץ לכיוון אנגליה, במטרה להביא סוס הרבעה נוסף. במהלך שהותם בים, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וכנתינים גרמנים לא יכלו להגיע לאנגליה. הם שינו את נתיב הפלגתם, והגיעו לריו דה ז'ניירו. שלטונות ברזיל החזיקו בהם במעצר במשך מספר חודשים, ולאחר מכן עלו על ספינה נייטרלית והפליגו לאירופה. פון וולף שב לצבא הגרמני, ונהרג ב-1916 בקרב על הסום. ג'ייטה המשיכה להתגורר במינכן עד מלחמת העולם השנייה, אז עקרה לשווייץ, ולאחר סיום המלחמה נסעה לארצות הברית. היא נפטרה בסאמיט שבניו ג'רזי ב-1946.
ג'ייטה פון וולף מעולם לא שבה לטירה, ואף לא תבעה את זכויותיה בקרקע שבבעלותה. עם עזיבתם ב-1914, הפקידו את החווה בני הזוג בידי חברים, ואלה מכרו אותה ב-1920 למשפחת מורמן השוודית. לאחר מותו של אב המשפחה, ירש בנו את החווה, והוא החזיק בה עד שנהרג במלחמת העולם השנייה, בעת ששירת בחיל האוויר הדרום-אפריקאי. לאחר מכן, רכש את הקרקע תאגיד תורר גרופ. ב-1979 בעת שדרום-מערב אפריקה הייתה תחת שליטת דרום אפריקה, רכשו שלטונותיה את הטירה, והכריזו עליה כאתר לאומי. גם לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 נשמר מעמדה של הטירה, והיא מנוהלת בידי החברה הממשלתית נמיביה ויילדלייף ריזורטס, שמפעילה בה מוזיאון, מסעדה וכן חדרי אירוח ואתר קמפינג.
אדריכלות.
הטירה נבנתה בתכנונו של האדריכל הגרמני וילהלם זאנדר. היא נבנתה בסגנון נאו-רומנטי, וכוללת גם מאפיינים גותיים. היא נבנתה מאבן חול אדומה, שנכרתה מגבעה מאחוריה. רוב הבנייה נעשה על ידי פועלים בני הררו, אך על גימור הלבנה פיקחו אומנים מאיטליה. יתר חומרי הבנייה הובאו מאירופה, והועברו מנמל לידריץ על גבי עגלות רתומות לשוורים. את עבודות העץ בטירה ביצעו נגרים מבלגיה, גרמניה ושוודיה. הטירה כוללת 22 חדרים, ושטחה 900 מ"ר.
ג'ינג'י (סדרה, 2015)
ג'אקומו בונאבנטורה
סברינה המכשפה הצעירה (סדרה מצוירת)
מאה מפוארת-קסם (סדרת טלוויזיה)
המאה המפוארת
מתווה הגז
מתווה הגז הוא מתווה שעליו החליטה ממשלת ישראל מ-16 באוגוסט 2015, ובו כוונותיה לגבי רגולציה במשק הגז הטבעי בישראל. השם הרשמי של ההחלטה היה: "מתווה להגדלת כמות הגז הטבעי המופקת משדה הגז הטבעי תמר ופיתוח מהיר של שדות הגז הטבעי לווייתן, כריש ותנין ושדות גז טבעי נוספים". ב-27 במרץ 2016, פסל בג"ץ את המתווה בגרסתו הראשונה. ב-22 במאי 2016 הממשלה העבירה שוב את ההחלטה עם שינויים ב-"סעיף היציבות", הסעיף שמשך את עיקר ההתנגדות של בג"ץ. שתי חברות, "נובל אנרג'י" ו"דלק אנרגיה", החזיקו ברוב הזכויות בארבעת שדות הגז "תמר", "לווייתן", "תנין" ו"כריש".
המתווה עורר פולמוס פוליטי ומחאה ציבורית שהתבטאו בין היתר בסדרת הפגנות ברחבי ישראל ובעתירות לבג"ץ. לפי הממשלה, המתווה נועד לקדם פיתוח מהיר של המאגרים, להזרים הכנסות ממסים למדינה, לתרום לביטחון אנרגטי ולביטחון המדינה ולשפר את יחסי החוץ של ישראל. המתנגדים למתווה טענו שתנאי אסדרת משק הגז המקוריים, שלפיהם הונפקו הרישיונות, איפשרו פיתוח כלכלי של המאגרים, וגם אם לא, לאור אי עמידת הזכיינים בתנאי האסדרה, תגובת הממשלה הייתה צריכה להיות פסילת הרישיונות ולא הענקת הטבות שוות מיליארדים. לפי מתנגדים, אם תנאי המתווה יתממשו, יסתברו הוצאות ציבוריות מיותרות של עשרות ואולי אף מאות מיליארדי שקלים, הוצאות שהיו נחסכות אם הרישיונות היו מונפקים מחדש דרך מכרזים. מתנגדים גם טענו שהפטורים שהוצעו במתווה מהחוקים השונים ניתנו ללא סמכות משפטית ואם יתממשו יפגעו בעצמאותו של הדרג המקצועי בממשלה.
הממונה על ההגבלים דיויד גילה פרש מתפקידו כמחאה. יו"ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן פרסמה דוח על הנזק שייגרם לציבור מחוסר פיקוח על מחיר הגז.
למרות הסכמתו למתווה, התפטר שר הכלכלה אריה דרעי ממשרד הכלכלה בנימוק שהוא אינו רוצה להיות אחראי על אישור הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים, כפי שנדרש בפרק הראשון של המתווה. ראש הממשלה, בנימין נתניהו לקח על עצמו את הסמכויות של שר הכלכלה, וב-17 בדצמבר 2015, לאחר התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת כנדרש בחוק, הוא אישר את הפטורים להגבלים עסקיים, בניגוד להמלצת הוועדה.
בשנים 2021 ו-2022 מחיר הגז בעולם עלה בחדות. אך בישראל המחיר הורד ונותר יציב בשל מתווה הגז: סביב 4.8$ ליחידת חום. המחיר באירופה היה גבוה בערך פי 8 מבישראל ובארצות הברית הגיע לפי 2.
גילויי גז בישראל.
בשנת 1999 התגלה מאגר הגז הראשון של ישראל, "נועה", שהיה גם התגלית הראשונה מבין התגליות מול חוף אשקלון של "שותפות ים תטיס". "מרי B", המאגר הגדול של השותפות, התגלה ב-2000 וסיפק גז לישראל בין השנים 2005 עד ל-2012. קריסת המאגר ב-2012 גרמה להפסד של כ-5 מיליארד ש"ח לציבור (ייתכן בגלל רשלנות של המפעיל).
מאגר "תמר" התגלה בראשית 2009 והתחיל לספק גז טבעי באפריל 2013. בעלי זכויות רישיון תמר הם: "חברת נובל אנרג'י מדיטרניאן", "דלק קידוחים", ו"ישראמקו", ובעבר גם "אבנר חיפושי נפט". מאז תגלית "תמר", התגלו מאגרי גז בשטחים של עוד שבעה רישיונות, אבל אף אחד עוד לא פותח. מאגר "לווייתן", הגדול מבין כולם, התגלה בסוף 2010. זכייני רישיונות "לווייתן" הן חברת "נובל", "דלק קידוחים" ו"רציו", ובעבר גם "אבנר". חברת "נובל" ו"דלק קידוחים" הן גם השותפות ברישיונות של מאגר "תנין", שהתגלה בפברואר 2012, ושל מאגר "כריש", שהתגלה במאי 2013. בשלושה מאגרי גז קטנים יותר שהתגלו בשטחי ישראל--"דלית", "דולפין", ו"שמשון"--גודלם מטיל בספק את כדאיות הפיתוח.
סך כמות הגז שנמצאת ברישיונות "תמר", "לווייתן", "כריש" ו"תנין" הוערך לפי הזכיינים בטווח של בין 730 לבין 1180 מיליארד מטר מעוקב (BCM). משרד האנרגיה מעריך את הטווח כבין 610 לבין 890 BCM. לפי הגאולוג יוסי לנגוצקי, סקרים סייסמיים שבוצעו בכל שטחי ישראל מראים שלא יהיו עוד תגליות גדולות, אלא אולי עוד כמה קטנות.
הרישיונות לחיפושי גז ונפט חולקו עד ל-2016 ללא מכרזים ותמורת סכומים קטנים על ידי הממונה על הנפט במשרד האנרגיה והמים. לממונה יש ועדה מייעצת, מועצת הנפט, שישיבותיה חסויות והחלטותיה מפורסמות בדרך כלל באיחור של חודשים ולפעמים אפילו שנים. לפי תביעה שהוגשה נגד משרד האנרגיה ב-2015, שיטת חלוקת הרישיונות נועדה לשרת את האינטרסים של מקורבים. חוק הנפט שלפיו חולקו הרישיונות מתיר חלוקת רישיונות ללא מכרזים, אבל גם מטיל חובות נוקשות על הזכיינים. לפי פעילים חברתיים הכשל העיקרי במשק אינו שיטת החלוקה אלא היעדר אכיפת החובות.
ב-2015 הופק ממאגר "תמר" כ-8.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) גז טבעי, שרובו סופק לחברת החשמל לישראל ולחברות חשמל פרטיות, ובכך הווה מקור הדלק ליצור כ-50% מהחשמל שנצרך בישראל. לפי נתוני חברת החשמל, כ-2.5% מהחשמל ב-2015 הופק מאנרגיה סולרית, וכ-45% מפחם. עלות הפחם לחברת החשמל ב-2015 היה כ-12 אג' לקוט"ש לעומת הגז הטבעי שעלה כ-19 אג' לקוט"ש. בתום 2015 העתודות המוכחות במאגר "תמר" היו 185 BCM, וסך ההתחייבויות העתידיות למכירת גז למשק המקומי עמד על 167 BCM.
עיקרי המתווה.
המתווה כלל תשעה פרקים שפירטו את כוונות הממשלה לגבי ניהול משק הגז הטבעי. הפרק הראשון הכיל קבוצה של חמישה פטורים לחוק ההגבלים העסקיים שהממשלה הציעה לאפשר לזכייני רישיון "לווייתן". סעיפים בהמשך המתווה הציעו לזכייני רישיונות "לווייתן" ו"תמר" פטורים מחובות מסוימות שקבע המחוקק בחוקים האלה: חוק הנפט, חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, חוק משק הגז הטבעי וחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע. הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים ניתנו על סמך סעיף 52 בחוק, שמאפשר לשר הכלכלה לתת פטורים להסדרים כובלים מטעמים של מדיניות חוץ וביטחון המדינה. בתמורה לפטורים אלה, החברות התחייבו לפתח את מאגר "לווייתן" ולהתחיל באספקת גז טבעי תוך 48 חודשים ממתן הפטורים לפי סעיף 52.
פטורים להגבלים עסקיים.
בפרק הראשון במתווה (סעיף ב'), נקבע ששר הכלכלה יפעיל את סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, שעל פיו: "השר רשאי, לאחר התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת, לפטור הגבל עסקי מהוראות חוק זה, כולן או מקצתן, אם הוא סבור שהדבר דרוש מטעמים של מדיניות חוץ או ביטחון המדינה". המתווה הציע לזכייני חזקת לווייתן את חמשת הפטורים הבאים להוראות חוק ההגבלים:
הפטורים להגבלים עסקיים היו מותנים בתנאים הבאים: