בשנת 1946 עלתה לארץ ישראל עם דודה ואחיה, ולמדה בבית הספר בכפר בתיה. בשנת 1953 נישאה לאחד ממוריה, דוד אליאך, נכדו של הרב שלמה יוסף אליאך. בשנת 1954 היגרו השניים לארצות הברית, שם מונה דוד אליאך למנהל ישיבה דפלטבוש בברוקלין.
בשנת 1967 קיבלה יפה אליאך תואר ראשון, ובשנת 1969 תואר שני, שניהם מברוקלין קולג'. בשנת 1973 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת העיר ניו יורק, על עבודה שכותרתה "Jewish Hasidim, Russian sectarian non-conformists in the Ukraine, 1700-1760", שנעשתה בהדרכתם של שאול ליברמן ושלום בארון. מאז 1969 הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. הקימה וניהלה את המרכז ללימודי השואה בברוקלין. בשנים 1978–1979 הייתה חברה ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שמינה נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר.
ספר שיריה "אשת הדייג" יצא לאור בעברית ב-1965. יחד עם אורי אסף כתבה את המחזה "היהודי האחרון : דרמה ב-5 מערכות". ספרה "Hasidic tales of the Holocaust" זכה להצלחה רבה, ותורגם גם לעברית, בשם "סיפורי חסידים מימי השואה".
במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה הקימה את "מגדל החיים" (Tower of Faces), שבו כ-1,500 תצלומים מהשנים 1890–1941 של יהודים תושבי איישישוק. בהמשך למיזם זה יצא לאור ספרה "There once was a world: A 900-Year Chronicle of the Shtetl of Eishyshok" (1998).
בשנת 2003 יזמה שחזור של שטעטל בראשון לציון.
בשנת 2012 העבירה את ארכיונה הענק ל"יד ושם".
יפה אליאך נפטרה בניו יורק ב-8 בנובמבר 2016 ונקברה בישראל. בפברואר 2017 נמסר האוסף שלה ליד ושם.
בתה סמדר רוזנצוויג היא פרופסור בטורו קולג' בניו יורק, ובנה הרב יוטב אליאך הוא מנהל בית הספר התיכון "מתיבתא רמב"ם בלורנס שבמדינת ניו יורק.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
לוחכי עשב
לוחכי עשב או רועי עשבים הם בעלי חיים הרביורים אוכלי צמחים, הניזונים מהחלקים העליונים של העשבים ברחבי העולם, בעיקר באחו, במדשאות, בסוואנה ובערבות העשב ברחבי העולם. צורת אכילה דומה לשיטת הלוחכים הם לוחכי עלים, שניזונים מחלקי צמחים גבוהים, מבלי לעלות על העץ. דבר זה נפוץ אצל כמה איילים, ג'ירפות ובהמות מבויתות מקבוצת מעלי גירה וגם אצל פילים וקרנפים.
רוב העשבים שייכים למשפחת הדגניים הגדולה, המצמיחים עלים קשים מקצה השורש שלהם ואכילת העשבים אינה הורגת כליל את הצמח. העשבים מתפרשים בדרך כלל על פני שטח עצום היכול לכלכל חיות רבות. וגם חיות רבות לוחכות את העשב בעדרים עצומים.
החיות צריכות להקדיש את רוב זמנם לאכילת העשבים וכן להתכופפות ולמנוסה מהירה מטורפים שיכולים לתקוף את החיות השקועות באכילה. לשם כך יש ללוחכים שריר צוואר גדולים היכולים להתכופף לאורך זמן וכן רגליים ארוכות וחושים דרוכים החשים מרחוק בטורפים. הם בעלי קיבות גדולות היכולות להתמודד עם התאית שבעשבים וחלקם יכולים להעלות גירה וכך לאכול את העשב מחדש. יצורים אחרים כמו הארנבת ניזונים מהעשב, מפרישים אותו כצואה ואוכלים אותה כדי להמשיך את פירוק החומרים.
ישנם מינים שונים של לוחכים: רוב מכפילי הפרסה, הטפיר, הקפיבארה והדרבן, מיני האווזים, האיגואנה, צבי היבשה וחרקים כמו הנמלים והחגבים. ישנם לוחכי עשב גם מתחת למים: סרטנאים שונים, קיפודי ים, דגים כמו הבתרניים, תחש המשכן וצבי הים.
רעיית צאן.
רעיית צאן נעשית על ידי אדם המשגיח על כבשים ועזים בשטחי המרעה, באחו הפתוח או באזורים הרריים.
במהלך הרעייה הצאן אוכל את הצמחייה הרכה, והעדרים הגדולים מתפזרים וניזונים מכל צמחייה שהם רואים. בשלב מסוים הרועה לוקח אותם לתחנה נוספת וכן הלאה עד לחזרה לדיר. הרועה נעזר גם בכלב רועים היודע לכוון את הצאן ע"פ רועה. רעיות שונות עזרו למנוע שריפות, על ידי כרסום כל החלקים הדליקים של האש. כמו כן הם מונעים מיערות כרותים לשוב לגודלם המלא, עקב אכילת הנבטים הצעירים של הצמחייה הנמוכה. רעיות אחרות פוגעות בחיות לוחכות אחרות, כשהעדרים פולשים לאזורים מבודדים וחיות אחרות נפגעות מאובדן מקומות המחיה על העשב. כך קורה לצב הגלאפגוס שנמצא בסכנה, עקב הרעייה של העזים, הפוגעת בצמחייה שהוא אוכל.
כמו רועי הצאן ישנם גם רועי בקר המכונים בוקרים ואולם רוב הפרות חיות ואוכלות את החציר שמוגש להם ברפת.
רועי עשבים
מרי ריזר
מרי הרדי ריזר (באנגלית: Mary Hardy Reeser, 1884 - 1951) מסיינט פיטרסברג הייתה אישה שמצאה לכאורה את מותה מהתלקחות ספונטנית.
ביוגרפיה.
מרי ריזר נולדה בעיר קולומביה קליפורניה ונישאה לדוקטור ריצ'רד ריזר (יליד שנת 1874 או 1875). בנם היחיד, שנקרא גם הוא ריצ'רד ריזר השלים לימודי דוקטורט ונולד בפנסילבניה בשנת 1910 או 1911. מרי נקברה בבית הקברות "צ'סטנט היל" שבפנסילבניה.
מותה.
ב-2 ביולי 1951 בשעה שמונה בבוקר, פנסי קרפנטר, בעלת הדירה של מרי הגיעה לדירתה כדי למסור לה מברק. היא ניסתה לפתוח את דלת הבית אך ידית הדלת ממתכת גרמה לכוויית חום חזקה בידה והיא הזעיקה את המשטרה.
שאריות גופתה של ריזר, שהיו בעיקר אפר, נמצאו על גבי כיסא שעליו ישבה. רק כף רגלה השמאלית (שהייתה בתוך נעל בית) ועמוד השדרה שלה לא נשרפו ואפשרו את זיהויה. פריטי פלסטיק שונים שהיו בקרבת הכיסא שלה נמסו וצורתם התעוותה.
גם גולגולתה של ריזר לא עלתה באש ולא הפכה לאפר, אלא שהיא התכווצה מאוד (לפי דוח החקירה לכדי "גודל של שקית תה"). התכווצות ראשה נבדקה ואושרה על ידי חוקרי גופתה ולא הייתה אשליה שנגרמה כתוצאה מהסרת מאפייני פנייה. התכווצות גולגולת הראש אינה מאפיין נפוץ בדיווחים על התלקחות ספונטנית, אך ידוע על מקרים נוספים לכאורה בהם קורבנות ההתלקחות חוו עיוות דומה.
ב-7 ביולי 1951, מפקד המשטרה של סיינט פיטרסברג, ג.ר ריכרט, שלח קופסת ראיות מזירת האירוע לחוקר ה-FBI ג'ון אדגר הובר. בין הראיות נכללו שברי זכוכית שנמצאו באפר, שישה "עצמים קטנים" שנחשדו בתחילה כשיניה, חתיכה מהשטיח עליו ניצב כיסאה ונעל הבית שנותרה על רגלה.
אף על פי שגופתה נשרפה כמעט לחלוטין, ושרפה כזו מצריכה טמפרטורת גבוהות מאוד, החדר בו נמצא אפרה ושאריות גופתה כמעט ולא ספג נזקי שרפה.
ריכרט רשם בדו"ח החקירה: "ביקשנו מידע או תאוריות שיסבירו כיצד גופת אדם תישרף עד היסוד, בעוד שאש השרפה יהיה מוגבל לשטח כה מצומצם כך שהדירה והריהוט שבתוכה כמעט ולא יציגו ראיות לשרפה".
ה-FBI הצהיר שמרי ריזר נשרפה כלילות עקב אפקט הנקרא "אפקט הפתילה" (בו שומן של גופת הנשרף מחזקת את להבות האש). מאחר שנמצא כי מרי נעזרה בכדורי שינה כדי להירדם והיה ידוע שנהגה לעשן, עלתה ההנחה כי היא אבדה את הכרתה בזמן שעישנה והסיגריה הציתה את בגדי השינה שלה. "לאחר שהגוף מתחיל לבעור", כתב ה-FBI בדו"ח החקירה, "ישנם מספיק שומנים וחומרי בעירה אחרים המאפשרים לדרגות משתנות של הרס להתרחש. לפעמים דרגת ההרס מהבעירה תלך ותגדל עד לרמה בה גופת האדם תתלקח כולה".
לבקשתו של מפקד משטרת סיינט פיטרסברג זירת האירוע נחקרה על ידי מומחה לאנתרופולוגיה פיזית בשם וילטון מ. קרוגמן. פרופסור קרוגמן, מאוניברסיטת פנסילבניה, חקר זירות שרפה שונות בשנות השלושים על מנת לנסות לסייע באיתור וזיהוי של הצתות.
ה-FBI נהג להתייעץ רבות עם פרופסור קרוגמן בנוגע לזירות בהן היו קורבנות שרפה, אך לאחר שחקר את זירת שריפתה של מרי וקרא את הדו"ח של ה-FBI הוא התנגד נחרצות למסקנתם. ועם זאת, נסיבות מותה של מרי והתנגדותו של קרוגמן לממצאי החקירה לא פורסמו לציבור במשך כעשור.
Art of Dying
Art of Dying (בעברית: ארט אוף דיינג; תרגום חופשי: אומנות מוות) היא להקת רוק קנדית שנוסדה על ידי ג'וני הת'רינגטון. הבסיסט קייל גונטיאר הוא בן דודו של אדם גונטיאר, הסולן לשעבר של ת'רי דייז גרייס וכיום הסולן של Saint asonia. לפני הצטרפותם ללהקה, קייל גונטיאר והגיטריסט טאוויס סטנלי ניגנו בלהקה אחרת, Thornley.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה ב-2004 על ידי הסולן ג'וני הת'רינגטון והגיטריסט גרג בראדלי.
ב-1 בדצמבר 2009, הודיעה הלהקה על חוזה הקלטות עם Reprise Records ועם Intoxication Records' בשיתוף עם חברי להקת דיסטרבד שגילו אותם לראשונה, דייוויד דריימן ודן דאנגן. האלבום הופק על ידי הווארד בנסון ביחד עם כריס לורדאלייג. האלבום יצא לאור ב-22 במרץ 2011.
Art of Dying עשו סדרת הופעות במטרה להשיג מימון לאלבום. בנוסף לכך שהופיעו במודעות להופעות במועדונים, הלהקה הופיעה בפסטיבלי הבי מטאל. הם השתתפו ב-Avalanche Tours ב-2011 ו-2012, מוצגים מתחת לשמות גדולים כמו Stone Sour ו - Shinedown, בהמשך, הם גם הופיעו בקיץ של 2011 ב-Uproar Festival, מוצגים תחת אוונג'ד סבנפולד.
"Let the Fire Burn", אלבום אקוסטי מלא, יצא ב-24 באפריל 2012. האלבום כולל שירים כמו "Completely" ו-"Get Thru This".
הלהקה הופיעו במופע הפתיחה של להקת צ'לו-מטאל הפינית אפוקליפטיקה. במהלך המופע בצפון אמריקה של Shadowmaker סיור ב-2015. הם גם הוציאו את האלבום החדש שכותרתו Rise Up ב-11 בדצמבר 2015.
Art of Dying הכריזה בעמוד הפייסבוק סטטוס על עזיבתו של המתופף ג'ף בראון על מנת "ללכת אחרי נתיב שונה", ואותו יחליף מנהל הבמה/הטכנולוגיה קודי ווטקינס.
ריבסטיגמין
ריבסטיגמין (בכתב לטיני: Rivastigmin; משווק בשם המסחרי Exelon - אקסלון) הוא מעכב אצטילכולין אסטראז המשמש לטיפול בקיהיון ברמה קלה עד בינונית כתוצאה ממחלת אלצהיימר או מחלת פרקינסון.
היסטוריה.
ריבסטיגמין פותח על ידי מרטה וינשטוק-רוזין מהמחלקה לפרמקולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים ונמכרה לחברת נוברטיס על ידי חברת "יישום" לצורך פיתוח שיווקי. התרופה היא נגזרת חצי-סינתטית של פיזוסטיגמין.