העמדות הבריטיות היו פרוסות בדלילות לאורך החוף, והתקשורת ביניהן קשה. הכוחות הגרמנים ניצלו את עליונותם המספרית ושליטתם האווירית. 500 צנחנים נחתו ב"צוואר האי" שבין המפרצים, ולמעשה פיצלו את הכוח המגן לשניים. התקפות נגד של הבריטים כנגד התוקפים נכשלו, ובמהלך הלילה שבין ה-12 בנובמבר ל-13 בנובמבר הגיעו לאי תגבורות גרמניות רבות נוספות. בליל ה-14 בנובמבר נחתו באי שתי פלוגות בריטיות מגדוד מערב קנט שהחזיק באי סאמוס. הנחיתות הללו היו מועטות מדי ומאוחרות מדי, ולא הייתה להן השפעה של ממש מול קצב הזרמת הכוחות הגרמנים. הלחימה המשיכה ב-14 בנובמבר וב-15 בנובמבר.
בבוקר ה-16 בנובמבר התברר למפקד הבריטי, בריגדיר טינלי, כי המצב מחייב את כניעתו. 3,200 בריטים ו-5,350 איטלקים נכנעו ונפלו בשבי. 520 גרמנים נפלו בקרב, וכן 187 בריטים, 164 איטלקים, 68 מלחים מהצי המלכותי היווני, ו-20 אזרחים.
המערכה הימית.
שדה הקרב היה למעשה שרשרת של איים, ושני הצדדים נשענו על הכוח הימי שעמד לרשותם לשם הצלחת המבצעים, העברת תגבורות ואספקה. בתחילה, הייתה הנוכחות הימית של שני הצדדים בעצמה נמוכה. רוב ספינות בעלות הברית הועסקו בחזית האיטלקית, בעוד שהגרמנים לא הצליחו לארגן כוח ימי משמעותי בים האגאי. הגרמנים נהנו, עם זאת, מעליונות אווירית משמעותית, שהביאה אבדות רבות לספינות בעלות הברית.
על הימאים הגרמנים בפיקודו של אדמירל משנה וורנר לאנג, מפקד הזירה האגאית של הצי הגרמני, הוטלה המשימה לפעול כנגד חילות המצב של בעלות הברית, ובו זמנית להעביר את שבויי המלחמה האיטלקים שנתפסו באיים ליוון. משימה זו התבצעה תוך אבדות קשות. מהצד השני, ספגו גם בעלות הברית אבדות. ב-14 בספטמבר אירעה האבידה הראשונה המשמעותית של בעלות הברית, כאשר הצוללת היוונית קאצוניס הושמדה על ידי ציידת צוללות גרמנית. ב-23 בספטמבר הטביעו הבריטים ספינת טורפדו גרמנית וספינת משא גרמנית. על סיפון ספינת המשא היו 1,576 שבויים איטלקים. טרגדיה דומה אירעה חודש לאחר מכן כאשר מפציצים אמריקנים השמידו ספינה גרמנית שנשאה על סיפונה 2,389 שבויים איטלקים, מהם רק 539 שרדו.
בשלב זה התערב הלופטוואפה במלוא כוחו. ב-26 בספטמבר הוטבעו המשחתת היוונית "וסיליסה אולגה", וספינה בריטית בשם "אינטרפיד" במפרץ לאקי, בלרוס. ב-1 באוקטובר הוטבעה משחתת איטלקית, ושתי ספינות בריטיות נזוקו קשה. בעיות החיפוי האווירי ובעיות של טווח מנעו מהצי הבריטי לפגוע בשיירות הגרמניות שהגיעו לקוס.
המשך המערכה אופיין באבדות קשות לשני הצדדים, אך אובדן החיפוי האווירי לאחר נפילת קוס חייב את הבריטים להסתפק במשימות של העברת ציוד לאיים סאמוס ולרוס, משימות שבוצעו במיוחד בחסות החשיכה. בין ה-22 באוקטובר ל-24 באוקטובר טבעו שתי ספינות בריטיות שעלו על מוקשים ליד קאלימנוס ומשחתת יוונית, "אדריאס" נפגעה קשה, אך הצליחה להגיע לחופי טורקיה.
בליל שבין ה-10 בנובמבר ל-11 בנובמבר הצליחו הבריטים להפגיז את קוס ואת קאלימנוס מן הים, על מנת לנסות ולפגוע בכוחות הגרמנים המתרכזים לקראת הקרב על לרוס. לפעולה זו הייתה השפעה מזערית. הפלישה ללרוס התבצעה בחלקה בהנחתה מן הים, כאשר את הכוחות המנחיתים ליווה צי של 25 ספינות גרמניות, רובן ציידי צוללות, סירות טורפדו, ושולות מוקשים. במהלך הלילות שלאחר מכן ניסה הצי הבריטי לאתר ולפגוע באוניות הגרמניות, אך ללא הצלחה. הבריטים ניסו להפגיז מן הים את נקודות הנחיתה הגרמניות בלרוס, אך עם נפילת לרוס ב-16 בנובמבר התרכזו הבריטים בחילוץ החיילים מחופי לרוס ומסאמוס, ואף הצליחו להביא למקום מבטחים כאלף מהם, וכן מספר איטלקים, ואף שבויים גרמניים. בשלב זה הפעילו הגרמנים את מטוסי הדורנייר DO-217 המתקדמים, שהיו חמושים בטילים נשלטי רדיו מסוג הנשל Hs-293. אלו הביאו לפגיעה קשה במשחתת הבריטית "רוקווד" ב-11 בנובמבר ולהטבעת המשחתת "דולברטון" יומיים לאחר מכן. סך הכול איבדו הציים של בעלות הברית, בריטים ויוונים, שש משחתות ושתי צוללות, וארבע משחתות וארבע סיירות נזוקו.
סיום המערכה.
לאחר נפילת לרוס, פינו הבריטים את סאמוס ואת יתר האיים הקטנים מחייליהם. הגרמנים המשיכו בהפצצת סאמוס, וב-22 בנובמבר נכנע חיל המצב האיטלקי על האי. המערכה בדודקאנס הסתיימה עם כיבוש האיים הקטנים פטמוס, פורנואי ואיקאריה ב-18 בנובמבר על ידי הגרמנים. הם המשיכו להחזיק בכל איי הדודקאנס עד סיומה של המלחמה. מערכת הדודקאנס נחשבת לאחת התבוסות הבריטיות הקשות במלחמת העולם השנייה, והקשה ביותר מאז נפילת טוברוק ב-1942. היא נחשבת לאחד הניצחונות הגרמנים האחרונים במלחמה, ולמעשה הייתה זו הפעם האחרונה בה הם השתלטו על אדמה זרה.
ביקורת קשה עלתה בבריטניה בעקבות תבוסת הדודקאנס, ורובה הופנתה כלפי צ'רצ'יל באופן אישי. הדבר הגיע לידי כך שראש ממשלת ניו זילנד, פיטר פרייזר, כתב אל המשנה למלך בלונדון, וטען כי האבדות של הכוחות הניו זילנדים לא היו מחויבות המציאות. כן טען פרייזר שהצבת חיילים ניו זילנדים במסגרת הכוחות המשתתפים במבצע נעשו ללא הסכמתו. הדברים הגיעו לידי כך שצ'רצ'יל מצא לנכון להורות לאנתוני אידן, שר החוץ, כי אם יישאל בפרלמנט מדוע החל המבצע ללא עליונות אווירית, מדוע לא נלמד לקח הקרב על כרתים ושאלות נוספות מסוג זה, יענה: "אלו שאלות ראויות עד מאוד להישאל, אך לא כדאי יהיה להשיב עליהן בפירוט". להגנתו של צ'רצ'יל ניתן לומר כי הוא דחף למבצע בשלב מוקדם בהרבה, עוד בטרם היו הגרמנים מוכנים, ולו היה מקבל את הקצאת הכוחות שביקש, ייתכן שהמבצע היה נוחל הצלחה. עם זאת, נראה כי ההתעקשות להמשיך ולהחזיק באיים על אף העליונות האווירית הגרמנית, ועל אף הנחיתות המספרית של בעלות הברית, אף היא הייתה בין התורמים לתוצאה השלילית של המבצע.
אחת התוצאות הטראגיות של נפילת איי הדודקאנס לידי גרמניה, היא משלוחם של 1,700 יהודי רודוס ו-120 מיהודי קוס אל אושוויץ, ביולי 1944. רק כ-150 מהם שרדו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הצליח להציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים. הקהילה היהודית של רודוס, קהילה ספרדית עם שורשים רומניוטים, שכנה במקום עוד מהמאה השנייה. רודוס הייתה תחת שלטון איטלקי עוד מלפני תחילת המלחמה, אך הפגיעה ביהודים בוצעה רק אחרי הכיבוש הגרמני.
על אף שחרורה של יוון מידי הנאצים כבר ב-1944, נותרו איי הדודקאנס בשליטה גרמנית עד לסיום המלחמה בשנת 1945. בפברואר 1947, במסגרת הסכם השלום בין בעלות הברית ואיטליה, שנחתם בפריז, הוחלט על העברת האיים לריבונות יוונית.
מערכת הדודקאנס
חלב משומר
קסטלוריזו
קסטלוריזו (שמו הרשמי ביוונית - Μεγίστη (מייסטי), שמו בטורקית - Meis, באיטלקית - Castelrosso), הוא אי יווני קטן במזרח הים התיכון, הנחשב לחלק מאיי הדודקאנס המהווים מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון. האי נמצא כ-1,300 מטרים מחופה הדרומי של טורקיה וכ-110 ק"מ מזרחית לרודוס.
בהיסטוריה העשירה של האי ידע האי תקופות של כיבוש טורקי, צרפתי, איטלקי ואף גרמני, ומכאן שמותיו הרבים. שמו הרשמי הנוכחי "מייסטי" פירושו ביוונית "הגדול ביותר". עם זאת כל שטחו של האי הוא פחות מעשרה קמ"ר, והוא הקטן בין תריסר האיים העיקריים בדודקאנס. מקור השם הוא כנראה בעובדה שזהו האי הגדול ביותר בארכיפלג הקטן שסמוך לאי לאורך החוף הטורקי.
מקור השם.
ישנן מספר השערות מהו מקור השם "קסטלוריזו". ישנה הסכמה כי מקור ההברות "קסטלו" הוא במילה האיטלקית ל"טירה". ההברות המסיימות "ריזו" יכולות להיות שיבוש של "רוזו", אדום באיטלקית, אם כאזכור לצבע האדמדם של חופי האי או מצבע שלט האצולה של האדון הגדול של ההוספיטלרים ששלטו באי כמאתיים שנה. השערה נוספת היא כי "ריזון", שורש ביוונית, מתכוון למדרון של ההר שעליו בנויה הטירה. השערה נוספת היא כי המדובר בשיבוש למילה הצרפתית "אוריזו", אופק, וכי הוספיטלרים צרפתים שהתרשמו מהנוף הנשקף מהאי, קראו לטירה על שמו.
גאוגרפיה.
קסטלוריזו הוא האי היווני המזרחי ביותר, והוא נמצא במזרח הים התיכון, כשלושה קילומטרים מערבית לעיירת החוף קאש שבטורקיה, במחצית הדרך בין רודוס ואנטליה. אורכו של האי 6 ק"מ, ורוחבו 3 ק"מ, שטחו 9.2 קמ"ר. במפרץ הטבעי הפונה לחוף הטורקי מצויה העיירה היחידה באי, אגיוס סטפנוס. האי הוא הררי ולו חופים היורדים אל הים במצוקים, והופכים אותו קשה לגישה. על אדמת הגיר באי גדלים עצי זית, גפנים ושעועית. על האי אין מקור מים נובע טבעי.
תיאור האי.
העיירה אגיוס סטפנוס היא עיירה קטנה. בתים רבים, מעבר לשורת הבתים המשקיפה אל הנמל, הם הרוסים. מספר מבני ציבור ומבנים מעניינים קיימים בעיירה. "בניין המשלחת" שנבנה ב-1926 על ידי האדריכל האיטלקי פיורסטנו די פאוסטו, שאחראי לעיצוב מבני ציבור רבים בתקופת השלטון האיטלקי בדודקאנס. מסגד שאינו פעיל עוד נמצא בסמוך לו. כן פועלות בעיירה מספר כנסיות. במזרח העיירה פועל הנמל המסחרי של האי. מן העיירה עולה דרך אל "טירת אבירי רודוס", שנותרה בהריסותיה. כתובת דורית הנמצאת בין ההריסות מעידה על היות המקום מבוצר עוד בתקופה הקלאסית. בעיירה פועל מוזיאון המציג מוצגים מההיסטוריה של האי. בסמוך לעיירה חצובות מערות קבורה עתיקות באבן הגיר.
מערבית לעיירה מצוי "הר ויגיה", גבעה שגובהה 270 מ', השנייה בגובהה באי, ועליה טירה עתיקה נוספת, שמקורה יווני. "המערה הכחולה" בצדו הדרום מזרחי של האי היא מראה הנוף היפה באי. אורכה כ-45 מ', רוחבה כ-25 מ', וגובהה כ-25 מ'. אור השמש המשתקף במימי המערה מוחזר אל קירות המערה ויוצר אור כחלחל. אל המערה לא ניתן להגיע בדרך היבשה אלא רק במסע קצר בסירה, שכן הכניסה למערה היא אך מטר אחד מעל פני הים, וניתן להיכנס אליה רק כשפני הים שקטים.