לב שסטוב היה מיודד עם סופרים יהודים בני דורו, ואף ביקר בארץ ישראל באחד ממסעותיו. הוא ביקר בארץ מסוף חודש מרץ 1936, עד אמצע מאי אותה שנה. הוא חווה את פרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בתל אביב, התעכב בה לכמה שבועות, וכתב על כך מכתבים מפורטים לחבריו בצרפת. בביקורו נשא כמה הרצאות בירושלים ובתל אביב, וגם פרסם כמה דברים בעיתון "דבר". אורי ניסן גנסין תרגם לעברית את ספרו תחילת דברים אחרונים, וזהו כנראה התרגום היחיד מיצירתו בעברית. ספרו "אתונה וירושלים" נלמד עד היום בחוגים האקדמיים לפילוסופיה.
לב שסטוב נפטר בפריז בשנת 1938.
פילוסופיה.
הפילוסופיה של הייאוש.
במבט ראשון קשה לכנות את הגותו של שסטוב כפילוסופיה: היא אינה מציעה אחדות שיטתית, אין בה קיבוץ מגובש של טענות, או הסבר תאורטי של בעיות פילוסופיות. רוב עבודתו של שסטוב מקוטעת וכתובה כפרגמנטים. צורת הכתיבה נראית כפתגמים, והסגנון עשוי להיחשב יותר אינטרנטי מאשר ליניארי, עם שימוש מועט בטיעונים רטוריים מקובלים. לעיתים נראה שהמחבר סותר את עצמו בכל עמוד, ואפילו מחפש את הכתיבה הפרדוקסלית. הסיבה לכך היא ששסטוב האמין שהחיים עצמם פרדוקסליים במהותם, ואינם יכולים להיות מובנים באמצעות חקירות לוגיות או רציונליות. שסטוב טוען שאין בנמצא תאוריה שיש בידיה לפתור את המסתורין של החיים. ביסודה, אם כן, הפילוסופיה שלו אינה כזו הפותרת בעיות אלא המחוללת אותם, זאת, עם ניסיון להתחקות אחר האיכויות המסתוריות של החיים.
נקודת המוצא שלו היא לא תאוריה או רעיון, אלא ניסיון, הניסיון של הייאוש. שסטוב מתאר אותו כאובדן ודאויות, אובדן החירות, אובדן משמעות החיים. השורש של הייאוש הוא מה שהוא מכנה לעיתים קרובות 'צורך', ולעיתים גם 'סיבה', 'אידיאליזם' או 'גורל'. כלומר הייאוש נובע למעשה מצורות חשיבה מסוימות שמשעבדות את החיים לרעיונות, לאידאות (אף שבד בבד יש בהם גם היבט מאוד אמיתי של העולם). צורות חיים שמפשיטות, מכלילות ומתעלמות מהייחודיות ומהחיוניות שיש במציאות.
המושג 'סיבה', אשר בו לפי שסטוב נמצא שורש הייאוש, טומן בחובו את הקבלה ואת הציות לוודאויות שאומרות לנו שדברים מסוימים הם נצחיים, אינסופיים ובלתי ניתנים לשינוי, ודברים אחרים הם בלתי אפשריים ובלתי ניתנים להשגה.
תובנה זו של שסטוב מסבירה מדוע הפילוסופיה שלו היא צורה של אי-רציונליזם, אף על פי ששסטוב אינו מתנגד לסיבתיות או למדע בכלל, אלא רק לרציונליזם ולמדעיות. הוא מתנגד לנטייה להגדיר את ה'סיבה' כוודאות יודעת-כל, כל-יכולה, הטוב כשלעצמו. לפיכך, הפילוסופיה שלו יכולה להיחשב כסוג של פרסונליזם מפני שלדעתו אנשים לא יכולים להיות מצומצמים לרעיונות, מבנים חברתיים, או אחדות מיסטית.
ביצירת המופת שלו 'אתונה וירושלים' שסטוב דוחה כל אזכור של קולקטיביות או אחדות-כוללת:
"מדוע יש לייחס לאלוהים, אלוהים שאינו מוגבל בזמן או במרחב, את הכבוד והאהבה לסדר? מדוע להמשיך ולדבר על "האחדות הכוללת"? אם אלוהים אוהב אנשים, מה צורך יש לו בשעבודם לרצון האלוהי ולקפח מהם את רצונם שלהם, שהוא דבר הערך היקר ביותר שהוא עצמו הרעיף עליהם? אין צורך בכך. היוצא מכך שהרעיון של "האחדות המוחלטת" הוא רעיון מופרך לחלוטין... ומה רבה תהיה ההקלה כאשר יגלו לפתע שהאלוהים החי, האלוהים האמיתי, בשום אופן אינו דומה למה שהראתה הסיבה עד כה".
בטיעוניו ובדרך התקפתו על "המובן מאליו", שסטוב רומז שבעצם כולנו נשארים לבד עם הסבל שלנו, ואין לנו יכולת להיעזר לא באחרים, ואף לא על ידי הפילוסופיה. דבר זה יכול להסביר את היותה של הגותו חסרת מסגרת פילוסופית-שיטתית.
ייאוש מול מאבק.
אולם הייאוש אינו סוף פסוק בהגותו של שסטוב, הייאוש אינו המילה האחרונה הוא "המילה הלפני אחרונה" (Penultimate words). המילה האחרונה אינה ניתנת לביטוי בשפה אנושית, ולא ניתן להציגה על יד תאוריה כלשהי. אמת, הפילוסופיה של שסטוב מתחילה בייאוש ואף החשיבה שלו היא חשיבה נואשת, אלא שההגות שלו מנסה להצביע על משהו מעבר לייאוש ואף מעבר לפילוסופיה.
שסטוב מכנה מצב תודעה זה בשם 'אמונה'. לא אמונה שטחית מצד אחד, ואף לא ודאות מן הצד השני. לדעתו יש למצוא דרך אחרת של חשיבה שמתעוררת בעיצומו של הספק ובחוסר הביטחון העמוק ביותר. דרך זו נעשית על ידי ההבנה החוויה העמוקה כי "הכול אפשרי" (דוסטויבסקי), ההבנה כי ההפך מההכרח הוא לא הגורל או המקרה, אלא האפשרות שקיים חופש ללא גבולות, ללא קירות או גבולות שהוא מתת-אל. שסטוב טוען שיש להמשיך להיאבק ולהילחם נגד הגורל וההכרח, גם כאשר התוצאה המיוחלת והרצויה אינה מובטחת. המילים האחרונות של ספרו האחרון, אתונה וירושלים, הן: "פילוסופיה היא לא 'מחשבה על', היא מאבק, והמאבק הזה אין לו סוף".
השפעה.
שסטוב היה נערץ מאוד ומכובד על ידי הוגים וסופרים ברוסיה ובמערב אירופה: ניקולאי ברדיאייב וסרגיי בולגאקוב ברוסיה, ז'ול דה גוטייה, ז'ורז' בטאיי ואלבר קאמי בצרפת, דייוויד הרברט לורנס, ישעיה ברלין וג'ון מידלטון מורי באנגליה.
כיום, שסטוב ידוע פחות בעולם דובר האנגלית. זאת, משום שעבודותיו לא היו זמינות בקלות, ובנוסף הנושאים הספציפיים שהוא דן בהם לא היו 'אופנתיים' ואף 'זרים'. בכתביו מורגשת אווירה קודרת, אך עם זאת מחלחלת בהם לא מעט אווירה אקסטטית-נלהבת. העמדה המעין-ניהיליסטית שלו יחד עם השקפתו הדתית הן שילוב מטריד ולא מתאים, לכל הפחות במבט הראשון.
עם זאת, הוא השפיע על סופרים כגון אלבר קאמי שכתב עליו בספרו המיתוס של סיזיפוס, בנימין פונדויאנו, ובעיקר אמיל צ'וראן, שכותב על שסטוב :
שסטוב מופיע גם בעבודתו של ז'יל דלז, בעיקר בספרו על ניטשה ובספרו הבדל וחזרה. מעבר לכך, לצד הפילוסופיה של דוסטויבסקי, רבים מצאו נחמה במלחמתו של שסטוב נגד הרציונליזם הקונסיסטנטי העקבי והמובן מאליו.
על פי המחקר של מייקל ריצ'רדסון על ז'ורז' בטאיי, לשסטוב הייתה השפעה מוקדמת על בטאיי והוא זה שחשף בפניו את הגותו של ניטשה. לטענתו, העמדות הקיצוניות של שסטוב על תאולוגיה והעניין שלו בהתנהגות אנושית קיצונית, כנראה נתנה את אותותיה בהגותו של בטאיי.
סנרק
טרסיוסיים
טַּרְסְיוּסִיִּים המכונים גם קופיפיים (שם מדעי: "Tarsiidae") היא משפחה של פרימטים ננסיים החיים ביערות דרום-מזרח אסיה והם קרובים רחוקים של הקופים.
לקופיפיים גוף קטן (אורך גופם כ-10–15 סנטימטרים) עם רגליים, עיניים ואזניים גדולות יחסית לגופם. הם מותאמים לחיים בחשכה ביערות. פרימטים אלה הם היחידים בסדרה שאינם ניזונים כלל מצמחים ומשיגים את מזונם על ידי טריפת בעלי חיים אחרים - בעיקר מחרקים. הם ישנים בחבורות בחללים בעץ במשך היום.
טרסיוס
קירקגור
תורת הדגימה
ביטחון
מדד גוגל
ראול דוכס בורגונדיה
אקסודוס (סרט)
אקסודוס (באנגלית: Exodus) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1960, המבוסס על רומן באותו שם מאת ליאון יוריס. הסרט הופק ובוים על ידי אוטו פרמינגר, ומככבים בו פול ניומן, אווה מארי סיינט ורלף ריצ'רדסון.
הסרט עוסק בפרשת ההעפלה והתקומה הציונית בארץ ישראל. שם הסרט מבוסס על ספר שמות בתנ"ך, שנקרא באנגלית/לטינית 'אקסודוס' ומספר על המסע של העם היהודי מעבדות (שאותה משווה יוריס לגלות) לחירות. השם קשור גם לאוניית המעפילים אקסודוס, שסיפורה מתואר בתחילת הסרט, אך אינו תופס נפח רב.
הסרט צולם ברובו בישראל והשתתפו בו אף שחקנים ישראלים בהם דן בן אמוץ, שמוליק סגל ואסתר עופרים. בסרט השתתפו גם ישראלים בצוות ההפקה, כגון מעצב הבמה והתאורה ארנון אדר, ששימש כסגן המנהל האמנותי של הסרט, ולמדו את רזי מקצוע הקולנוע; ניתן לציין את "אקסודוס" למעשה כאבן דרך בקולנוע הישראלי, כסרט שבו רכשו ישראלים ידע מקצועי קולנועי שהשתמשו בו לאחר מכן בסרטים ישראליים מקוריים.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה, בין השאר בזכות השחקן הראשי, פול ניומן, והפך לשגרירה של ישראל בעולם. המוזיקה לסרט התפרסמה בעיקר בביצוע של צמד הפסנתרנים פרנטה וטייכר.
עלילת הסרט.
עלילת הסרט משלבת אירועים היסטוריים, בהם סיפורה של ספינת המעפילים אקסודוס ומלחמת העצמאות, עם קווי עלילה דמיוניים ודמויות דמיוניות.
בתחילת הסרט מוצגת דמותה של קתרין "קיטי" פרימונט (אווה מארי סיינט), אחות אמריקנית שהתאלמנה במלחמת העולם השנייה המתנדבת במחנה המעצר "קראולוס" שבקפריסין שם מוחזקים יהודים ניצולי השואה באופן זמני על ידי הבריטים אשר לא מאפשרים להם להיכנס לארץ ישראל, הם יושבים ומחכים שם ליום שבו יקבלו כרטיסי עליה ויפליגו לארץ ישראל, במהלך ביקור במחנה קיטי פוגשת נערה יהודייה צעירה ניצולת שואה מדנמרק בשם קארן האנסן (ג'יל האוורת'), אשר מחפשת אחר אביה שממנו הופרדה בזמן המלחמה.
בינתיים משקיעים הארגונים היהודים מאמצים רבים להעלותם ובסגרת זו ארגנו בריחה המונית של 611 ניצולי השואה ממחנות המעצר בקפריסין לארץ ישראל על גבי ספינת המטען "אקסודוס", את האוניה משיט ארי בן כנען (פול ניומן), יהודי-ארצישראלי צעיר וכריזמטי, קצין לשעבר בבריגדה היהודית בצבא הבריטי ומפקד בהגנה. הבריטים מאתרים את ספינתו בנמל בקפריסין, עורכים עליה מצור ומאיימים להשתלט עליה. על הספינה נמצאת גם קארן האנסן ובחור ניצול שואה בשם דב לנדאו (סאל מינאו). המעפילים פותחים בשביתת רעב, וארי אפילו מאיים לפוצץ את הספינה עם הפליטים, עד אשר לבסוף הבריטים נכנעים ומאפשרים לספינה לשוט לארץ ישראל.