מירנדה ג'וליי (נולדה בשם מירנדה ג'ניפר גרוסינגר ב-15 בפברואר 1974) היא במאית קולנוע, תסריטאית, זמרת, שחקנית, סופרת ואמנית אמריקאית ממוצא יהודי. גוף עבודתה כולל סרטים, ספרים, מצגות במדיה דיגיטלית, ומיצגים בתחום האמנות.
ג'וליי כתבה, ביימה וכיכבה בסרטים "אני ואתה וכל מי שאנחנו מכירים" (2005), "העתיד" (2011) ו"קג'יליונר" (2020). היא כתבה אוסף הסיפורים הקצרים "אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך" (2007), את "זה בוחר בך" (2011); ואת הרומן "האיש הרע הראשון" (2015).
ראשית חייה.
נולדה בברי, ורמונט, בשנת 1974, בתם של לינדי האו וריצ'רד גרוסינגר. הוריה שלימדו באותה תקופה במכללת גודארד, הם סופרים. הם הקימו את ספרים צפון אטלנטיים, הוצאה של כותרים העוסקים בבריאות אלטרנטיבית, אומנויות ורוחניות. אביה היה יהודי, ואמה הייתה פרוטסטנטית.
ג'וליי עודדה לעבוד על הסיפורים הקצרים שלה על ידי הסופר והמכר ריק מודי. היא גדלה בברקלי, קליפורניה, שם החלה להעלות הצגות במועדון פאנק רוק מקומי. בתיכון היא למדה באוקלנד. כשהייתה בת 16 היא כתבה וביימה מחזה בשם "The Lifers", לשמו היא ליהקה 20 נשים לטיניות כשחקניות. היא מתארת זאת כחוויה שדחפה אותה משמעותית. בהמשך היא למדה ב- UC סנטה קרוז, ונשרה בשנתה השנייה.
לאחר שעזבה את הקולג' עברה לפורטלנד, אורגון, והחלה לעסוק באמנות המיצג, או ב"מופעי אישה אחת". הופעותיה היו מוצלחות; היא צוטטה באומרה שהיא לא עבדה יום עבודה מאז שהייתה בת 23. בריאיון לטייט היא הסבירה שהיא עדיין מנסה לעסוק בפרופורמנס, בין השאר בגלל השוני המשמעותי מעשייה קולנועית, שוני כגון הקהל החי או מידת ה"נוכחת" שלה בהשוואה. פורטלנד היא גם המקום בו היא החלה להשתתף בסצנת בריוט גירל שהחלה לצמוח בראשית שנות התשעים.
מוזיקה וספוקן וורד.
היא הקליטה את ה- EP הראשון שלה בלייבל Kill Rock Stars בשנת 1996, תחת הכותרת Margie Ruskie Stops Time, עם מוזיקה של The Need . היא הוציאה שני אלבומים באורך מלא, 10 מיליון שעות למייל בשנת 1997 ומבחן בינת-סיימון בשנת 1998, שניהם ב- Kill Rock Stars. היא שיתפה פעולה עם קלווין ג'ונסון בפרויקט המוזיקלי שלו דאב נרקוטי מערכת סאונד, ובשנת 1999 עשתה EP מפוצל עם IQU, שיצא ב- K Records של ג'ונסון.
ג'וליי שיחקה ברבים מסרטיה הקצרים, כולל "אטלנטה", "החובבנית", "קן עשרות", "האם אתה האדם האהוב על מישהו?", ובסרטים באורך המלא "אני, אתה וכל מי שאנחנו מכירים" ו"העתיד". היא גם הופיעה בסרט "בנו של ישו" (1998). היא הופיעה בפרק של פורטלנדיה בשנת 2012. היא שותפה בכיכובו בסרט העלילתי של ג'וזפין דקר 2018, "המדלן של מדליין".
קטעי מיצג.
בשנת 1998, ג'וליי יצרה את Love Diamond, היצירה הראשונה שלה במיצג מולטימדיה באורך מלא – בתיאור שלה, "סרט חי". ביצירה הבימתית בת השעתיים שיחקה ג'וליי מגוון דמויות, המתארת בהומור תפקידים הנתפסים בתרבות כמיועדים לנשים. בהמשך יצרה המיצג באורך מלא בשם "כלי הברבורים", וסרט בן שש דקות, "מתחזק בכל יום" (2001). האחרון הוא מבט מופשט של גבר מבוגר וילדה קטנה, המוקנטת על ידי צורות צפות לא ברורות, בעוד שמספר הנמצא מחוץ למסך מגולל סיפור של פדופיליה שהתרחשה במציאות. כלי הברבורים הוא עוד "סרט חי", מופע של אישה אחת בו ג'וליי מגלמת את ליסה קוב, אישה המחפשת את גופה האבוד. אף על פי שיש בו קומדיית סתירה, הסיפור הסוריאליסטי נוגע ל"טראומות מיניות בילדות, ניכור למבוגרים ואשמה מתמדת ולא ממוקדת".
פרויקטים אמנותיים שונים.
יחד עם האמן הארל פלטשר, ג'וליי הקימה את פרויקט האמנות המקוון בשם Learning to Love You More (2002–2009). אתר הפרויקט הציע משימות לאמנים שהגשותיהם הפכו לחלק מ"סדרת תערוכות, הקרנות ושידורי רדיו המשתנים ללא הרף שהוצגו ברחבי העולם ". מעל 8,000 איש השתתפו בפרויקט. בנוסף למצגות האינטרנטיות שלה, ללמוד לאהוב אותך יותר הרכיב תערוכות עבור מוזיאון וויטני, מוזיאון האמנות בסיאטל וחללי תצוגה אחרים. גרסת ספר לאמנות המקוונת של הפרויקט יצאה בשנת 2007. החל מה -1 במאי 2009 אתר הפרויקט הפסיק לקבל הגשות למשימות. בשנת 2010 רכש מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית את האתר, כדי לשמר אותו כארכיון של הפרויקט באופן מקוון.
ג'וליי הקמה תערוכה פיסולית, 11 דברים כבדים, עבור הביאנלה בוונציה בשנת 2009. מבחר הצורות המצוירות שלה, העשוי יציב מפיברגלס ופלדה, תוכנן לאינטראקציה משחקית עם המבקרים. התערוכה הוצגה גם בעיר ניו יורק בפארק יוניון סקוור ובלוס אנג'לס במרכז MOCA Pacific Design Center .
בשנת 2013 היא ארגנה את We Think Alone, פרויקט אמנות שכלל מיילים פרטיים של אנשי ציבור. ההודעות דוא"ל נתרמו באופן חופשי על ידי קבוצה של אנשים בולטים, למעט שמות המקבלים, כולל הסופרת שילה חטי, הפיזיקאי התאורטי לי סמולין, הכדורסלן כרים עבדול-ג'באר והשחקנית קירסטן דאנסט . ג'וליי קיבצה אימיילים נבחרים לפי נושא, ושלחה מקבץ חדש למנויי הפרויקט מדי שבוע במשך 20 שבועות. כפי שסוקר אחד תיאר אותם, המיילים הם "בו-זמנית ארציים וחושפניים באופן מוזר; הם שופכים אור על האופן בו אנשים בעין הציבורית מייצרים את זהותם הפרטית ... [הם] גם מדגישים, בדרך כלשהי, את האופן בו כולנו מציגים את עצמנו באמצעות דוא"ל: פורמלי או פאסיבי-אגרסיבי מדי, אהוב-דביק, מרפרף, נרגש יתר על המידה."
כתיבה.
ג'וליי היא גם סופרת, בעיקר של סיפורים קצרים. הכתיבה הייתה משהו שעשתה שנים לפני שעלתה על במה לראשונה. בריאיון לשנת 2016 הסבירה כי מתוך כל המדיומים שהיא עוסקת בהם, היא הכי פחות בטוחה ביצירת הסרטים שלה, בין השאר בגלל הסביבה הפחות מוכרת והיפר-היררכית שדורשת עבודה שיתופית. היא יודעת שרוב האנשים על סט הצילומים שלה מעולם לא קיבלו פקודות מבמאית, ועולים מכך ענייני ביטחון עצמי.
סיפורה הקצר The Boy from Lam Kien ראה אור בשנת 2005 בהוצאת קלוברפילד, כספר במהדורה מיוחדת עם איור מאת אלינור ניסלי ואמה הדדיץ '. סיפור קצר נוסף, משהו שלא צריך כלום, פורסם בשנה שלאחר מכן על ידי The New Yorker .
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך.
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך, אוסף הסיפורים הקצר של יולי, ראה אור על ידי סקריבנר בשנת 2007.
היא זכתה בפרס הסיפור הקצר הבינלאומי פרנק אוקונור ב־24 בספטמבר 2007. ב"ניו יורק טיימס" העביר שילח קולטארקר ביקורת מעורבת על אסופת הסיפורים:" קומץ מהסיפורים האלה מתוקים וחושפניים, אם כי במקרים רבים הניסיון ליצור 'אמנות' מודע לעצמו מדי, והמאמץ יוצא כמו חסר טעם. מוּזָר."
נכון לשנת 2015 הודפסו מהספר יותר מ־200,000 עותקים.
האיש הרע הראשון.
הרומן הראשון של ג'וליי "האדם הרע הראשון" ראה אור על ידי הוצאת סקריבנר בינואר 2015. הנרטיב מתרכז סביב שריל גליקמן, אישה בגיל העמידה שנמצאת במשבר שחייה משנים בפתאומיות את המסלול כאשר אישה צעירה, בשם קלי, עוברת לביתה. הרומן בוחן את מערכת היחסים המורכבת בין שריל לקלי.
בביקורת שכתבה בעיתון "ניו יורק טיימס", לורן גרוף כותבת "האדם הרע הראשון" מייצר בן לוויה חכם בכל יום. הוא חם. יש לו פעימת לב ודופק. זה ספר שחי עד כאב."
סגנונות ונושאים.
ג'וליי קיבלה השראה רבה מתנועת הריוט גירל. היא הייתה בחברות עם כמה מהלהקות שהיו חלק מהתנועה כמו Bikini Kill, Excuse 17 ו- Heavens to Betsy.
לסרטים שלה נושא משותף של "אינטימיות". לדוגמה, רבים מכותרות היצירה שלה משתמשים בכינויי גוף ("אני", "אתה", "אנחנו" וכו'). ג'וליי יוצרת סרטים המהווים "פיסות מהחיים" בעזרת דמויות רגילות להן היא מעניקה תשומת לב. היא מתארת את זה כהווייתה שהיא "נואשת להפגיש אנשים". עם זאת, ככל שהיא מתבגרת היא מתעניינת יותר באופן בו אנשים מחבלים ב"להיות ביחד".
ג'וליי כוללת לעיתים קרובות את נושא הסקס ביצירת הסרטים שלה. הניו יורק טיימס מתאר נושא זה "כהפתעה פתאומית וגם כדרך להאיר את חייהם הפנימיים של דמויותיה". ג'וליי מפרטת: "תמיד התעניינתי בסקס, אפילו כילדה. סקס כולל בושה והשפלה ופנטזיות וכמיהה. זה כל כך קשור עם מגוון הדברים שאני מתעניינת בהם."
חיים אישיים.
ג'וליי נשואה לאמן ובמאי הקולנוע מייק מילס, איתו יש לה ילדה, שנולדה בפברואר 2012. ג'וליי ומילס נפגשו בשתי הופעות הבכורה שלהם בפסטיבל סאנדנס בשנת 2006, והתחתנו בקיץ 2009.
בריאיון למגזין Bust ב -2007, ג'וליי דיברה על החשיבות שהייתה לפמיניזם בחייה, ואמרה, "מה מבלבל [בלהיות פמיניסטית]? זה פשוט להיות בעד היכולת שלך לעשות את מה שאת צריכה לעשות. זה לא אומר שאת לא אוהבת את החבר שלך או כל משהו ... כשאני אומרת 'פמיניסטית', אני מתכוונת לזה בצורה הכי מורכבת, מעניינת, מרגשת!" בראיון אחר בתחנת הטלוויזיה הציבורית של איידהו, היא הסבירה כי ברגע שהתחילה להתעמת עם הסוגיות הגזעניות אליהן התייחסו בפוליטיקה העכשיות, היא התחילה ליצור קשר עם מו"לים ולשנות את עבודתה, מתוך הבנה שלא כל מה שאמרה היה מבוסס מבחינה גזעית ופוליטית.
היא חשבה על שם המשפחה "ג'וליי" כשהייתה בת 15, בהשראת סיפור שקראה בפנזין, ובתחילת שנות ה -20 לחייה שינתה את שמה כחוק.
ג'וליי מתארת את משפחתה כמאוד "עשה זאת בעצמך", מה שמסביר ככל הנראה חלק מהסגנון המאולתר של שלה. לכן, כאשר ג'וליי רצתה לשנות את שם משפחתה, אביה קיבל את ההחלטה בקלות. אביה היה מכור לעבודה, וזה משהו שהיא מאמינה שהיא קיבלה ממנו. משפחתה התמודדה גם עם דתות הניו-אייג' ושוחחה על רוחניות בזמן שגדלה.
מצודת סקופיה
שרון אלרעי פרייס