שיפוצי פריז נועדו להיות כוללים ומקיפים. ניקוי אזורי המגורים נועד לאפשר לא רק זרימת אוויר נקי יותר, אלא גם אספקת מים משופרת ופינוי יעיל וטוב יותר של הפסולת.
בשנת 1852 הגיעו מי השתייה בעיקר מהנהר "אורק" (Ourcq), שכן מנועי קיטור השתמשו גם במי נהר הסן, וההיגיינה שלהם הייתה מחרידה. אוסמן מינה את המהנדס בלגראן (Belgrand) ליצור מערכת אספקת מים חדשה לבירה, שהובילה בין השנים 1865 ל-1900 לבניית אמת מים בת 600 קילומטרים. הראשון, האקוודוקט דואי (Dhuis), הביא מים מאזור שאטו-תיירי (Château-Thierry). אקוודוקטים אלו הובילו את מימיהם למאגרים שמוקמו בתוך העיר. בתוך גבולות העיר ומול פארק מונסורי, בלגראן בנה את מאגר המים הגדול ביותר בעולם שהכיל מים מהנהר ואן (Vanne).
המקור השני, שמימיו לא נועדו לשתייה, הוביל מים מנהר אורק ומהסן, ששימשו לניקוי הרחובות ולהשקיית האזורים הירוקים.
נפוליאון השלישי ארגן מחדש גם את חלוקת הגז בפריז. בשנות החמישים של המאה הטיל אוסמן על דאוויו לתכנן מערכת גדולה של מדרכות ושבילים בגני העיר, שקיימת עד ימינו.
אזורים ירוקים.
אזורים ירוקים היו נדירים בפריז. לאחר שביקר בלונדון ונהנה מהגנים הציבוריים היפים והשופעים שלה, שכר נפוליאון השלישי את שרותי המהנדס ז'אן-שארל אלפאן (Jean-Charles Alphand), שהחליף ברבות הימים את אוסמן בתפקידו, כדי שייצור אזורים ירוקים וגנים רחבים ומפוארים. בגבולות המערביים והמזרחיים של העיר מצויים גם כיום יער בולון ויער ונסן שהקים אלפאן. במתחם ביצורי העיר שנבנו בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, נבנו פארק דה בוט שומון, פארק מונסו ופארק מונסורי, וסיפקו לתושבים נופים יפים ומקומות התרגעות ויציאה לטבע. כמו כן נבנו בכל רובע כיכרות, ועצים ניטעו לאורך השדרות.
ביקורת פוליטית על התכנון האורבני של נפוליאון השלישי.
אמנים ואדריכלים (כשארל גרנייה) הוקיעו את המונוטוניות החונקת של האדריכלות המונומנטלית. פוליטיקאים וסופרים יצאו נגד עליית הספקולציה והשחיתות (אמיל זולא בספרו "La Curée"), וכמה האשימו בטעות את אוסמן שגרף הון כתוצאה מהשיפוצים. ביקורות רבות העלו תהיות באשר למניעי היוזמה הנועזת, ובסופו של דבר הביאו להפלת המושל.
הרחבת הרחובות: כלי-נשק לטובת השלטון הרודני?
נפוליאון השלישי זכה לביקורות רבות מבני-זמנו, שהאשימו אותו שעיסוק היתר בשאלות היגייניות וחברתיות נועד להסתיר ולהסיח את הדעת מהמטרות הכוחניות של השיפוצים, בעיקרן, חיזוק השליטה והפיקוח על הבירה: סלילת הנתיבים הרחבים נתפסה כאמצעי להקל על תנועת הצבא והמשטרה, ועיצובם הישר נועד לאפשר ירי ארטילרי על מפגינים ועל המחסומים.
היקף העבודות עצמו מראה שמטרת נפוליאון השלישי לא יכולה הייתה להיות מכוונת למטרות ביטחון בלבד: מעבר לחיזיון מנקר העיניים של השדרות, התחבורה הציבורית כללה גם בנייה של רשת תת-קרקעית מודרנית של תעלות ביוב וצינורות מי-שתייה, התוויה של תוכנית בנייה יעילה על פני הקרקע ואת המראה האדריכלי ההרמוני של השדרות החדשות.
עם זאת, נכון הדבר שנפוליאון השלישי שאף לשמור בנוקשות על הסדר הקיים. בנוסף, אוסמן לא היסס להסביר כיצד תסייע תוכנית הרחובות שלו לשמירת הסדר הציבורי בעת שהציג את הפרויקטים שתכנן בפני הוועדה של פריז או בפני בעלי קרקעות מקומיים. אמנם ישנו ממד אסטרטגי בתוכנית, אך הוא מהווה רק נדבך אחד בין אחרים; ממד זה בולט בעיקר בשאיפה ליצור חיבור בין הקסרקטינים המרכזיים של העיר.
כמו כן, המשטרה לא הייתה תחת סמכותו של אוסמן. ואולם, המנדט שקיבל החליש את תפקיד מפקד המשטרה באזור פריז (préfet de police), משום שנטל ממנו את העיסוק בבעיות ההיגיינה העירונית, התאורה וניקוי הרחובות.
הפרת האיזון החברתי.
למרות האידאולוגיה החברתית שהייתה מהמניעים לתוכנית השיפוצים של נפוליאון השלישי, הוקיעו רבים מבני זמנו את ההשפעה הדמוגרפית שהייתה לשינויים האורבניים של אוסמן. לואי לזאר, שפרסם בעת כהונתו של מושל הסן הקודם, רמבוטו, את "מילון הרחובות של פריז", טען בשנת 1861 בעיתון "Revue municipale" שפעולותיו של אוסמן מגדילות בצורה לא מידתית את האוכלוסיות התלויות במדינה לשם קיומן, משום שהוא גורם לעניים להימשך לפריז. ואכן, אוסמן עצמו האט את התקדמות כמה מתוכניות השיפוצים כדי להימנע מהצפה מסיבית של פועלים את הבירה.
מאידך, מבקרים גינו כבר בשנות החמישים של המאה ה-19 את ההשפעה שתהיה לשיפוצים על ההרכב החברתי של פריז. בצורה פשטנית משהו, הם ציירו מראה של בניין קדם-אוסמני המורכב מההיררכיה החברתית הפריזאית; הבורגנות בקומה השנייה, עובדי מדינה ושכירים בקומות השלישית והרביעית, שכירים בעלי שכר נמוך בקומה החמישית, משרתים, סטודנטים ועניים תחת המַזְחִילָה. כך ייצג ושיכן בית אחד את כל המעמדות החברתיים. מגורים משותפים אלו, שהיו ודאי שונים בכל רובע ורובע, נעלמו ברובם לאחר השלמת תוכנית השיפוצים של אוסמן. הביאו לכך שני גורמים עיקריים:
כתגובה לכך הציג אוסמן את היצירה המורכבת של פארק יער ונסן שאמור היה לספק לאוכלוסיית הפועלים אזור טיולים המקביל ליער בולון שבמערב. יחד עם זאת, במרבית הרבעים בעלי התנאים הסניטריים הגרועים, שאותם "ניקה" אוסמן, לא התגוררו אנשי הבורגנות.
כך כונן סוג של חלוקה לאזורים שאותותיו ניכרים בעיר עד היום ועל-פיו נחלקות תפוצות האכלוס והפעילויות בפריז ובפרבריה הסמוכים: מהמרכז מערבה, משרדים ורבעי בורגנות; במזרח ובשולי העיר החיצוניים, שיכונים לעניים ותעשייה.
המשבר הכלכלי.
המערכת הכלכלית שמימנה את השיפוצים החלה לקרוס בשלהי שנות השישים של המאה ה-19. סיפוח הפרברים החיצוניים לעיר בתחילת העשור גבה מחיר גבוה: הרבעים החיצוניים החדשים של פריז דרשו שיפוצים נרחבים אף יותר מאלו שנדרשו להשלמת מרכז העיר, והתקציבים שהוכנו מבעוד מועד התגלו כנמוכים במידה משמעותית מהנדרש. בנוסף, היחלשות הסמכות של המשטר הקשתה על גיוסם של כספים חדשים, משום שמועצת המדינה (Conseil d'État) ובית הדין לערעורים (Cour de cassation) התערבו לעיתים תכופות לטובת בעלי הקרקעות.
בנוסף, אבדה סבלנותם של הפריזאים לשיפוצים ששיתקו את העיר מזה שני עשורים. כמו כן, יעילותה של רשת השדרות ברבעים החיצוניים לא הייתה ברורה כזו של שדרות מרכזיות יותר, כגון שדרות סבסטופול או שדרות סן ז'רמן.
העיתונאי ז'ול פרי (Jules Ferry) עשה שם לעצמו בסדרת מאמרים שנקראו "הדו"ח המופלא של אוסמן" ("Les Comptes fantastiques d'Haussmann") שבהם גינה את השאפתנות המוגזמת שבפרויקט השיפוצים ואת המימון הלא יציב שלהם. התוכנית מומנה לא בצורה היעילה של הלוואה, אלא על ידי איגרות חוב שנמכרו ב"קופת שיפוצי פריז", מחוץ לטווח השליטה והפיקוח הפרלמנטריים.
אוסמן פוטר מתפקידו בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, כמה חודשים בלבד בטרם נפילת הקיסרות השנייה, כך ששירת בתפקידו כמעט לאורך כל תקופת שלטונה. החובות הכבדים שהותירה תוכנית השיפוצים שלו העסיקו רבות את ממשל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
השפעת תוכנית השיפוצים של פריז.
האסתטיקה האוסמנית של "קיר-רחוב".
ה"אוסמניזם", אמנות פרפקציוניסטית, לא הסתפק בהעתקת רחובות ותשתיות חדשים, אלא התערב גם בפן האסתטי של מבני המגורים. הבלוק העירוני עוצב כיחידה ארכיטקטונית הומוגנית. אין התייחסות אל הבתים כאל מבנים נפרדים, ועליהם ליצור נוף עירוני אחיד, יחד עם שאר הבתים בבלוק, ולעיתים אף עם כל הבתים שבאותו הרחוב או הרובע.
התקנות וההגבלות שכפו השלטונות ביכרו טיפולוגיה שביטאה את הסגנון הקלאסי של חזיתות הבתים הפריזאיים האופייני לתקופתו של אוסמן:
החזית האוסמנית מאורגנת סביב קווים אופקיים שלעיתים קרובות נמשכים ברצף מבית אחד לשכנו: מרפסות וכרכובים מתיישרים בקו אחיד ללא בליטות או גומחות הנראות לעין. למרות החשש שייווצר מראה אחיד מדי ברבעים שלמים של העיר, שימש רחוב ריבולי כמודל עבור רשת השדרות החדשה של פריז. עבור חזיתות הבתים, התפתחות טכנולוגיות ניסור האבן והתובלה (בעזרת קיטור) אפשרו את השימוש בגושי אבן עצומים לשם ציפוי המבנים באבן פשוטה. על חזיתות הרחוב הדבר הותיר רושם "מונומנטלי", שפטר את המבנים מהצורך בקישוט; פסלים ופיתוחי אבן אחרים הפכו לנפוצים רק לקראת סוף המאה ה-19.
המסורת האוסמנית.
השינויים שערך הברון אוסמן בפריז הביאו לשיפור ממשי באיכות החיים בבירה. נפסקו המגיפות, השתפרה תנועת התחבורה, והבניינים החדשים נבנו טוב יותר וביתר יעילות מאשר קודמיהם. השיפוצים שנערכו בתקופת הקיסרות השנייה הותירו רושם כה עמוק בהיסטוריה האורבאנית של פריז שכל האופנות והמגמות שבאו אחרים נאלצו להגיב אליהם, לאמצם, להתנגד להם, או לנסות ולשפר חלקים מתוכם.
ניתן לראות בתקנות העירוניות של שנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 את סוף העידן ה"אוסמני הטהור", שכן בהן הופרה האחידות של הרחוב הקלאסי נוסח אוסמן. תקנות אלו אישרו בניית חזיתות לא-אחידות ואדריכלות בגובה הגג החורגת מהמקובל; אדריכלות זו התפתחה במידה ניכרת לאחר התרופפות נוספת בתקנות בחוקים העירוניים משנת 1902. עם זאת, תקופה זו, שאותה ניתן לראות כעידן "פוסט-אוסמני", דחתה רק את הפשטות של האדריכלות של תקופת נפוליאון, מבלי לבקר את עצם התכנון של הרחובות והאיים של העיר.