ז'וזפ מריה ליומפרט נולד בפלמה דה מיורקה שבאיים הבלאריים בשנת 1925.
יצירתו כוללת בסך הכול שמונה קובצי שירה. בין ספריו: "שִׁירֵי מוֹנְדְּרָאגוֹ" (1961), "זיכרונות ווידויים של נער בן טובים" (1974), "כנסיית הכאבים ושירים אחרים" (1981) ו"ירושלים" (1990). נושאיה העיקריים של שירתו הם המוות ואהבת המשורר לנופי ארצו וללשונה. ליומפרט קידם את השימוש בלשון הקטלאנית במיורקה וכיהן כנשיא אגודת הסופרים הקטלאנים בין השנים 1983 ו-1987.
מיקל מרטי אי פול
מיקל מרטי אי פול (בקטלאנית: Miquel Martí i Pol; 19 במרץ 1929 - 11 בנובמבר 2003) היה משורר, סופר ומתרגם קטלאני.
מיקל מרטי אי פול נולד למשפחה ענייה בעיירה רוֹדָה דֶה טֶר (Roda de Ter) שבהרי הפירינאים, והיה בבית הספר רק עד גיל 14. מחלה ניוונית קשה אילצה אותו לנטוש את עבודתו במפעל ולהתמסר לכתיבה. הוא החל לכתוב שירה בספרדית בגיל 15 ושנים לאחר מכן עשה את צעדיו המהוססים הראשונים בקטלאנית, שבשנת 1946 בשנותיו הראשונות המדכאות של משטר פרנקו היה אתגר לא קטן. יצירותיו הראשונות, "מילים ברוח" ו"חמישה-עשר שירים", ראו אור בשנות החמישים ועסקו במשבר אמונה. בשלב מאוחר יותר החלו נושאים אישיים וחברתיים לתפוס מקום נרחב יותר ויותר בשירתו, ושוני זה בא לידי ביטוי ביצירות דוגמת "הכפר" (1966) ו"המפעל" (1972). שיריו תורגמו לשפות רבות. שירים שלו תורגמו לספרדית על ידי אדולפו גרסיה אורטגה. בשנת 1956 התחתן עם דולורס פריקסה עמה נולדו לו בת ובן, והשתתף בפעילויות תרבות קטלוניות, לעיתים קרובות בשיתוף פעולה עם PSUC, המפלגה הקומוניסטית הקטלאנית.
פליו פורמוזה
פליו פורמוזה אי טורס (קטלאנית: Feliu Formosa i Torres; נולד ב-1934) הוא משורר קטלאני.
פליו פורמוזה נולד בעיר סבאדל בשנת 1934. אחרי סיום לימודיו עבד שנתיים כמרצה לספרדית באוניברסיטת היידלברג, שם התמחה בספרות גרמנית, עסק בתיאטרון והושפע מיצירת ברטולט ברכט. מאז 1975 מרצה פורמוזה במכון ללימודי תיאטרון בברצלונה. ספר שיריו הראשון, "שְׁחָרִים קְצָרִים בַּיָּדַיִם", ראה אור בשנת 1972. מאז פרסם שמונה ספרי שירה, ורוב שיריו תורגמו לספרדית ולצרפתית. שירתו, הנאמנה למסורת השירה הנאו-רומנטית יותר מלזרמים חדשניים בשירה הקטלאנית העכשווית, מרבה לעסוק בכל גילויי האהבה ובשאלות של זהות אישית וחברתית. אסופה קצרה משיריו התפרסמה בתרגום לעברית מאת רמי סערי בכתב-העת "כרמל" בחורף 1999.
כיום פורמוזה מתגורר בברצלונה.
ז'ואן מרגריט
ז'ואן מרגריט אי קונסרנאו (בקטלאנית: Joan Margarit i Consarnau; 11 במאי 1938 – 16 בפברואר 2021) היה משורר ואדריכל קטלאני.
יצירתו.
מרגריט, שנולד בכפר סַנָאוּזָ'ה ועבד כפרופסור לאדריכלות באוניברסיטת ברצלונה, פרסם בראשית דרכו הספרותית שירה בספרדית, ועבר לכתיבה בקטלאנית למן ראשית שנות השמונים. כתב הן בקטלאנית הן בספרדית ותרגם שירה קטלאנית לספרדית. בין ספריו: "צל האחר", "אי-הבנה ישנה", "ים חורפי" ו"גיל אדום".
בעברית ראו אור ספריו "מעולם לא ראיתי עצמי יווני" ו"מבט במראה הפנימית", שניהם בתרגומו של שלמה אביוּ ובהוצאת קשב לשירה.
נפטר ב-16 בפברואר 2021.
מרתה פסרודונה
מרתה פסרודונה אי ארטיגס (קטלאנית: Marta Pessarrodona i Artigues; נולדה בשנת 1941) היא משוררת, סופרת ועורכת קטלאנית.
פסרודונה נולדה בשנת 1941 בעיר טֶרַסָּה (Terrasa). פסרודונה, שלמדה לשון וספרות באוניברסיטת ברצלונה, לימדה ספרדית באנגליה במשך שנים אחדות ועם שובה לארצה עבדה בעיקר בתחום המו"לות. בין ספריה נמנים "ימים ראשונים של 1968", "חיים פרטיים", "לטובתי, לטובתנו" ו"קולות הניסיון". בכתיבתה באה לידי ביטוי בבירור תפישת עולמה הפמיניסטית. ביקרה פעמים אחדות בישראל.
בשנת 2011 היא זכתה בפרס ספרותי של ז'נרליטט דה קטלוניה.
פרה רובירה
פרה רובירה אי פלאנאס (קטלאנית: Pere Rovira i Planas), משורר קטלאני.
פרה רובירה נולד בכפר וִילָה-סֶקָה דֶּה סוּלְסִינָה (Vila-seca de Solcina) בשנת 1947. הוא חי בעיר ליידה ומלמד ספרות ספרדית באוניברסיטת ליידה. כתב, בין היתר, את ספרי השירה "האדם השני", "מרחקים" ו"מכתבים מסומנים".
המלחמה המאקדונית הראשונה
גשר הל גייט
גשר הל גייט (באנגלית: Hell Gate Bridge), אשר נקרא במקור גשר קישור הרכבת של ניו יורק הוא גשר קשת פלדה, שאורכו 310 מטרים, המחבר בין קווינס והברונקס, המצויים משני עברי איסט ריבר בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הקמת הגשר.
בתחילת המאה ה-20 החלו לתכנן את הקמת הגשר, במטרה שישמש את רכבת פנסילבניה המחברת בין מדינת ניו יורק לניו אינגלנד. הגשר נבנה בתכנונו של גוסטב לינדנתל, והושלם ב-30 בספטמבר 1916.
בשנת 1996 שופץ הגשר לראשונה מאז הקמתו - ונצבע בצבע התואם את שמו - צבע הקרוי "צבע שער הגיהנום האדום" (משמעותו שמו של הגשר - "גשר שער הגיהנום").
משתמשות בגשר חברות הרכבות אמטרק, סי אס אקס, קנדיאן פסיפיק, וניו יורק ואטלנטיק. הגשר עובר במקביל לגשר רוברט פ. קנדי.
עד בניית גשר בייון בשנת 1932 היה גשר הל גייט גשר קשת הפלדה הארוך בעולם. מסיבה זה, במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו מרגלים של גרמניה הנאצית במטרה לפוצץ את הגשר (אולם תוכניתם לא יצאה אל הפועל).
גשר הל גייט השפיע על מתכנני גשר נמל סידני.
הגשר נחשב לאחד הגשרים החזקים בעולם, ומגזין דיסקברי משער שאם יפסיקו לתחזקו, הגשר יתמוטט רק לאחר כאלף שנים של שחיקה מכנית טבעית (גשרים אחרים בעולם יתמוטטו לאחר כ-300 שנים).
רובה סער
רובה סער (ראשי תיבות: רוס"ר) הוא סוג של רובה מודרני צבאי המאפשר הן ירי חצי-אוטומטי (יריות בודדות) והן ירי אוטומטי מלא (ירי בצרורות). רובה סער שונה מרובה בריחי או רובה מטען בכך שבנוסף לירי כדורים בודדים, הוא מסוגל לירות באופן אוטומטי מלא, כל עוד ההדק לחוץ. לכן רובה סער הוא מקרה פרטי של רובה אוטומטי. הדרישה לרובה סער באה כתוצאה מכך שתת-מקלעים השתמשו בקליעי אקדח (9 מ"מ) והיו מאוד לא מדויקים לטווחים ארוכים, ועוצמת האש שלהם הייתה נמוכה בגלל הקליבר שנבחר. רובה הסער משלב בין הטווח והעוצמה של רובה המטען לבין קצב האש של תת-המקלע.
היסטוריה.
התפתחות רובי הסער בעולם.
רובי הסער הראשונים שהומצאו היו StG 44 ותמ"ק ה-MP43, שפותחו בשלהי מלחמת העולם השנייה בידי גרמניה (השם "רובה סער", Sturmgewehr, נקבע על ידי היטלר). רובים אלה יוצרו בכמויות קטנות מכדי למנוע את תבוסתה של גרמניה. רובה ה-StG 44 שימש מקור השראה ל-AK-47 הרוסי (פותח ב-1947), שהפך לרובה הסער הראשון שיוצר בתפוצה המונית. כיום, רובה AK-47 (קלשניקוב) הוא רובה הסער הנפוץ בעולם, ואחריו צועדת סדרת רובי ה-M-16 של ארצות הברית, שפותחה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה מגמה לפתח רובי סער בתצורת bullpup (בולפאפ). זוהי תצורה בה מנגנון הירי והבריח נמצאים בתוך קת הרובה, ואילו ההדק ממוקם באזור אמצע הקנה, ולא ליד המחסנית. היתרון בתצורה זו הוא שהיא מאפשרת לייצר רובי סער קצרים וקומפקטיים אך בעלי קנה ארוך יחסית, תכונה שהכרחית לשמירה על ביצועיהם מבחינת דיוק, טווח ועוצמת אש. חסרונה של תצורת ה-bullpup היא אי-נוחות בהחלפת מחסנית וחוסר היכולת להחליף כתף עקב פליטת תרמילים מהקת, קרוב לפניו של היורה (רובים מסוימים פתרו בעיה זו במידה חלקית). רובים אלו זכו לפופולריות באירופה ואומצו בידי צבאות בריטניה (SA80), צרפת (FAMAS) ואוסטריה (שטייר AUG).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל מעבר לתצורת קרבין - רובה סער בעל קנה מקוצר. הסנונית המבשרת של תופעה זו היה רובה CAR15 של חברת קולט וארמלייט, שהיה בעצם גרסה מקוצרת לרובה ה-M16 עם שיפורים בארגונומיה ובעיצוב החיצוני. במחצית השנייה של שנות ה-90 פיתחה קולט את רובה ה-M4 קרבין שהיווה גרסה מקוצרת לרובה M16A2. הקנים של רובים אלה היו קצרים באופן משמעותי יחסית לקנה של ה-M16 הארוך, דבר שפגע בביצועיהם מבחינת דיוק לטווחים ארוכים. כדי להתגבר על הבעיה, הוחלף הקנה הרגיל של ה-M16 בקנה מעובה עם מעלה סלילים 1:7 שנועד לירות תחמושת SS109. אבק השרפה המוגבר שבתרמיל היה אמור לפצות על קוצר הקנה. יתרונם הגדול של רובי הקרבין הללו הייתה הנדסת אנוש מתקדמת, יכולת להתקין על הנשק מגוון רב של עזרים טקטיים באמצעות מסילות ייעודיות, וגודל קומפקטי המאפשר תמרון באזורים צפופים - דבר חשוב ביותר בלוחמה בשטח בנוי ומבצעי מלחמה בטרור - שנהפכו ליותר ויותר נפוצים בתקופה זו.
רובי הסער בצה"ל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבסס צה"ל על 3 כלי נשק עיקריים בחי"ר: