בספרות על אפריקה של שנות ה-50 מקובל היה לראות במודרניזציה תנאי ללאומיות טריטוריאלית על-שבטית. לאומיות זו כללה שאיפות לכונן מחדש את ממלכת קונגו הקדומה, שעל פי האמונה הרווחת בקרב הבקונגו הקיפה שטחים בקונגו-הצרפתית, קונגו-הבלגית ובאנגולה-הפורטוגזית.
"ברית הבקונגו", התנועה הלאומית האנטי-קולוניאלית שצמחה בשנות ה-50 באזור הבקונגו הייתה תנועה אתנית מובהקת.
קודם לכן, בשנים 1912–1931 התרחשה הגירה של שבט הבלובה מחבל קסאי לדרום קטנגה. המודרניזציה בזאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הביאה לעירוב קבוצות אתניות. כפריים מקבוצות אתניות שונות זרמו לאזורי תעשייה ומכרות ולמרכזים העירוניים החדשים.
בנסיבות אלו, נוצרו מתחים אתניים בין הקבוצות השונות, כשהקונפליקט החריף ביותר היה בין מקומיים לבין זרים בערים. אחד מהמשברים הפוליטיים-אתניים החריפים ביותר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בנושא זה היה בין לונדה לבלובה. המתח הגיע לשיאו כשהזרים היו המפותחים והרבים יותר, כך שהמקומיים נושלו מעמדת הבכורה הן בתחום הפוליטי והן בתחום הכלכלי-חברתי.
המודרניזציה למעשה הביאה למצב בו ישנן שתי קבוצות אתניות "מתקדמות", שהפכו למודרניות יחסית, על פי הקריטריונים המקובלים של השכלה, הכנסה ועיור. מדובר בבקוגו ובבלובה מחבל קסאי. לעומתם, היו שבטים שנשארו נחלשים ולא השכילו להתמודד עם אתגר המודרניזציה, ביניהם שבט הבקובה, שבעבר קיים אימפריה מפוארת ששלטה על הבלובה, לא התגבר על מערכת ערכים מסורתית-אתנית שסלדה ממודרניזציה.
בערי קטנגה התפתח קיטוב בין הבלובה ה"זרים" המשכילים והמצליחים במסחר ובמינהל, לבין פשוטי העם ה"מקומיים". הלונדה טענו שזרים משתלטים על מולדתם.
מתיחות אתנית נוספת, שהיא פרי המודרניזציה, נבעה מהפער שנוצר בין השבטים באזורי המכרות והתעשייה בדרום קטנגה לבין הקבוצות האתניות באזורים הנחשלים בצפון החבל. כך הועמק הניגוד ההיסטורי בין בלובה ללונדה ונוצר רקע נוח לפילוג בין מקומיים לזרים ובין הבלובה כקבוצה אתנית-תרבותית לבין הלונדה.
מהלך המאורעות.
פרישת קטנגה.
המתיחות בין שבטי קטנגה המקומיים לבין מאות אלפי הבלובה הזרים הגיעה לשיאה בשנים 1957–1959. בשנת 1957 התקיימו בחירות מוניצפליות בקטנגה ובערים רבות, אשר במהלכן זכו הזרים במשרות הבכירות. הדבר גרם לזעם בקרב המקומיים שראו עצמם כקטנגים "האמיתיים".
מעבר לכך, שפל כלכלי עולמי הביא לפיטוריהם של אלפי פועלים במכרות ובתעשיות קטנגה כאשר רובם היו מקומיים, גורם נוסף לזעם המקומיים כלפי הבלובה הזרים והמפותחים.
עם ההחלטה הבלגית להענקת עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו תוך שנה, התהוותה ברית בין הבקונגו בהנהגת ז'וזף קסא וובו והלונדה-בייקה בהנהגת מואיז צ'ומבה וגודפרוא מונונגו, כנגד "התנועה הלאומית הקונגולזית" בראשות פטריס לומומבה. ברית הלונדה-בייקה והבקונגו שאפו לאוטונומיה מרחיקת לכת כדי למנוע את השתלטות השבטים הזרים.
שני הצדדים הסכימו על פשרה משותפת אשר באה לידי ביטוי בחוקה חדשה; בפועל חוקה זו נטתה לגישת "התנועה הלאומית הקונגולזית", כיוון שלא הותירה בידי קטנגה את השליטה על הזיכיונות לחברות הכלכליות, ולא אפשרה מניעת הגירת זרים לתחומה.
הבחירות הפרובינציאליות והלאומיות במאי 1960 הביאו את הקיטוב לשיאו כאשר כעת זה מול זה עמדו פטריס לומומבה, כראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ומואיז צ'ומבה, כראש ממשלת חבל קטנגה.
ב-30 ביוני 1960 זכתה קונגו הבלגית בעצמאות והפכה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מרידת הצבא הקונגולזי.
ב-5 ביולי 1960 התמרד הצבא הקונגולזי ברחבי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במפקדיו הבלגים. מרידה זו גרמה לאנרכיה כללית ולהתערבות צבאית בלגית למען הצלת עשרות אלפי הבלגים שחייהם היו בסכנה.
ב-10 ביולי 1960 הוטסו צנחנים בלגיים לחבל ופירקו את נשקם של המורדים. יום לאחר מכן, ממשלת החבל (בהובלתו של צ'ומבה) הכריזה על עצמאותה של קטנגה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כאשר מואיז צ'ומבה (אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT) יהיה לנשיא קטנגה.
מדינת קטנגה - מהצלחה למפלה.
בחודשיה הראשונים, קטנגה הפורשת הייתה סיפור הצלחה. ממשלת צ'ומבה כרתה בריתות עם רוב השליטים המסורתיים בקטנגה ושלטונה החל להתבסס.
בספטמבר 1960 הודח פטריס לומומבה, ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואויבה של קטנגה. מדיחיו היו הכוחות השמרניים והפרו-מערביים בקונגו, בראשות הנשיא ז'וזף קסא וובו.
מואיז צ'ומבה, בעקבות זאת, ביסס את האוטונומיה הקטנגית, כאשר בינואר 1961 לומומבה נאסר ונרצח.
במרץ 1961 התקיימה ועידת פסגה קונגולזית באנטננריבו, בירת מדגסקר, בהשתתפות כל מנהיגיה הפרו-מערביים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אשר הסכימה לקונן קונפדרציה קונגולזית בה יש לפרובינציות אוטונומיה מלאה ואף זכות וטו בענייני מדיניות חוץ. מעבר לכך, קטנגה השיגה שליטה על מקורותיה הכלכליים.
גם כוחה הצבאי של קטנגה הגיע לשיאו באותה תקופה, כאשר חוזק על ידי צבאות שבטיים ועל ידי שכירי חרב אירופיים ודרום-אפריקניים שגויסו.
מעורבות מעצמות ה"מלחמה הקרה".
האו"ם התנגד לתמיכתה של בלגיה במדינות הפורשות, ועל כן נערכו מספר כנסים לאחריהם הוחלט להסיר את הכוחות הבלגים מהרפובליקה כולה.
מזכ"ל האו"ם, דאג המרשלד, האמין כי המשבר יספק לארגון הזדמנות להפגין את הפוטנציאל שלו ככוח מרכזי לשמירת השלום, ועודד שליחת כוח בינ"ל של שומרי שלום לרפובליקה, תחת פיקוח האו"ם.
ואכן, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את ההחלטה וקראה לנסיגה בלגית מוחלטת והחלפתם בכוח של האו"ם.
הגעת מבצע האומות המאוחדות בקונגו (ONUC) התקבל בברכה על ידי פטריס לומומבה והממשלה המרכזית. עם זאת, כוחות אלה סירבו לסייע לממשלת קונגו בדיכוי המדינות הפורשות כיוון שלא רצו להפר את הריבונות הקונגולזית.
בעקבות כך, לומומבה פנה לברית המועצות שהסכימה לספק נשק, לוגיסטיקה וכסף כדי לסייע במאבק. כ-1000 יועצים סובייטים נחתו בקונגו. מעשים אלו של לומומבה הרחיקו אותו משאר הממשלה, בעיקר קסא וובו, שכן אלו חששו מהתערבות סובייטית. גם האמריקאים חששו כי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כבעלת ברית לסובייטים עלולה להוות בסיס להתרחבות הקומוניזם למרכז אפריקה.
בתמיכה סובייטית, 2000 כוחות פתחו במתקפה גדולה נגד דרום קסאי. ההתקפה הייתה מוצלחת, אך במהלכה הכוחות ביצעו מספר מעשי טבח גדולי באזרחים, וכ-3,000 מקומיים נהרגו. אלימות זו גרמה ליציאת אלפי אזרחים מבלובה שבדרום הרפובליקה, כדי להימלט מן הלחימה.
מעורבותה של ברית המועצות הרתיעה את ארצות הברית שכאמור, חששה מהתפשטות הקומוניזם למרכז אפריקה. בעקבות אירועים אלה ארצות הברית "השליכה" כי ממשלת לומומבה היא קומוניסטית ושהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עשויה להיות על המסלול כדי להפוך לגרורה סובייטית במיקום אסטרטגי.
באוגוסט 1960 דיווחו סוכני סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי "קונגו חווה השתלטות קומוניסטית וכי עלולה ללכת בדרך דומה לקובה".
פיצול השלטון המרכזי והפיכתו של מובוטו ססה סקו.
טרם הוצאתו להורג, פטריס לומומבה פנה לברית המועצות בבקשה לתמיכה. פעולה זו חילקה את הממשלה והובילה ללחץ גובר מצד מדינות המערב אשר קראו להוציאו מהשלטון. בנוסף לכך, מואיז צ'ומבה פנה לז'וזף קסא וובו, בו ראה מנהיג מתון ופדרליסטי, בבקשה לבלום את ריכוזיות לומומבה ולפתור את סוגיית הפרישה.
בזמן זה, מובוטו ססה סקו ביסס את כוחו כאשר השתלט באופן יעיל על הצבא, ניתב סיוע חוץ ליחידות וקצינים שבתמורה העניקו לו את נאמנותם.
בזמן ניסיונות למהלכים פוליטיים לצורך ביסוס השליט של הממלכה, מובוטו ססה סקו הציע "פתרון" למאבקי הכוחות, ופתח בהפיכה ושפיכת דמים כאשר החליף הן את קסא וובו והן את לומומבה במכללה לנציבות, המורכבת מפאנל של בוגרי אוניברסיטה בראשותו של ג'סטין בומבוקו.
לכאורה, מטרת ההפיכה, הייתה לאפשר לפוליטיקאים לקיים "תקופת צינון" לפני שיוכלו להמשיך את מאבקי הכוחות. עם זאת, מובוטו איחד כוחות עם קסא וובו נגד לומומבה, אשר הושם במעצר בית. מובוטו מינה מחדש את קסא וובו לנשיא בפברואר 1961.
מכאן והלאה, מובוטו פעל "מאחורי הקלעים" כאשר היה בעל כוח רב בפוליטיקה הקונגולזית.
לאחר חזרתו של קסא וובו, נעשה ניסיון לקרב את הפלגים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. צ'ומבה שאף לסיים את הפרישה ולאחד את האזורים השונים. ניסיון זה כשל.
רצח פטריס לומומבה והשלכותיו.
בשנת 1960 פטריס לומומבה נמלט ממעצר בית מזרחה לכיוון סנטליוויל, שם האמין שיוכל לקבל תמיכה. הוא נתפס כל ידי כוחות הנאמנים למובוטו ססה סקו, והוטס בידיים כבולות חזרה אל ליאופולדוויל.
ב-7 בדצמבר 1960 כונסה ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לדון בתביעה הסובייטית לשחרר את לומומבה באופן מיידי, להשיבו לתפקיד ראש ממשלת קונגו ופירוק כוחות מובוטו ססה סקו מנשקו. החלטה זו נפלה בהצבעה.
בזמן שהותו בשבי, לומומבה עבר עינויים, והובל לתיסוויל ולאחר מכן לקטנגה, שם הועבר לכוחות נאמנים לממשלת צ'ומבה. ב-17 בינואר 1961 הוצא להורג על ידי כוחות קטנגזים.
ב-13 בפברואר פורסמו חדשות אודות ההוצאה להורג, אשר עוררו זעם בין לאומי. שגרירות בלגיה ביוגוסלביה הותקפה על ידי ממפגינים בבלגרד, והפגנות אלימות הוצגו בלונדון ובניו יורק.
סיום המשבר.