נפתלי יבין נולד בשנת 1936 לצילה ומנחם בינשטוק, במשפחה בת שני בנים. הוריו עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 ונפגשו בחיפה. אחיו, חנן יבין, לימים במאי ומעבד. בגיל 4 עבר עם הוריו לתל אביב, שם היה אביו נהג מונית ואמו עקרת בית. למד בבית הספר "המרכז" שברחוב זמנהוף, והמשיך בגימנסיה גאולה. בנעוריו שיחק בתיאטרון הילדים "בימתנו". בשירותו הצבאי עבר קורס קצינים ושירת בחיל התותחנים. למד בבית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה" והתקבל כשחקן בתיאטרון. המשיך בלימודי משחק בסטודיו של הבמאי היי קיילוס ובהמשך אצל פיטר פריי, אמנון מסקין ופאני לוביץ'. בשנת 1961 הקים עם הקים עם דוד לוין ועמוס מרוז את בימת השירה. בשנת 1962 השתתף בסרט "ניני". באמצע שנות ה-60 השלים את כתיבת מחזותיו "ויעקב איש תם", ו"רגעים יקרים מהאלבום המשפחתי" (שנקרא תחילה "פלאף"). בשנת 1965 סיים לימודים לתואר ראשון בספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1966 עבר לאנגליה, לאחר שקיבל מלגת לימודים לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר. שם הקים יחד עם אד ברמן את קואופרטיב "אינטראקשן", שהפעיל את "התיאטרון הכמעט חופשי" (Almost Free Theatre). הקים תיאטרון ניסיוני בשם "התיאטרון האחר", שזכה למוניטין.
בחודשים האחרונים לחייו סבל מדיכאון, בעקבות פרידתו מחברתו הניו זילנדית, שעזבה אותו לאחר זוגיות בת חמש שנים. באותה תקופה נחל הצלחה בעיסוקו כבמאי.
נפתלי יבין נמצא מת במיטתו בלונדון, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-36, בבוקר ה-5 ביוני 1972. בניתוח שלאחר המוות נקבע כי מותו נגרם מלקיחת ארבעה כדורי שינה וחצי בקבוק ויסקי. הובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
"פלאף" הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי ב-1976, ארבע שנים לאחר מותו, בבימוי ידידו, הלל נאמן ועם מנחם ורטהיים בתפקיד הראשי. המחזה הועלה גם בתאטרונים שונים באירופה.
המשורר אורי ברנשטיין, חברו של יבין, ערך את הספר "ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת" שהופיע ב-1976. הספר הוא אוסף סיפוריו הקצרים ורשימותיו של יבין, שנותרו מכתבי יד בעזבון.
קישורים חיצוניים.
על יצירתו:
מוחמד א דורה
דר שפיגל
דר שפיגל (בגרמנית: Der Spiegel, "המַרְאָה") הוא שבועון חדשות גרמני רב השפעה ואחד הגדולים מסוגו באירופה. "דר שפיגל" יוצא לאור בהמבורג ומדי שבוע מופצים 840,000 עותקים שלו.
אתר החדשות בשם "דר שפיגל" עלה לאינטרט באוקטובר 1994 ובו נכתבים מאמרים בגרמנית ואף באנגלית.
היסטוריה.
הקמת העיתון.
המהדורה הראשונה של המגזין של "דר שפיגל" יצאה לאור בהאנובר ב-4 בינואר 1947. קדמה לה הופעה של שבועון בשם Diese Woche ("השבוע הזה"), שמומן בידי כוחות הכיבוש הבריטיים בגרמניה הבתר מלחמתית.
כעבור כמה שבועות, ולאחר שהתגלעו סכסוכים עם הבריטים, נמסרה משרת העורך הראשי לרודולף אוגשטיין (שהוכר ב-2000 על ידי מכון העיתונות הבינלאומי כאחד מחמישים גיבורי חופש העיתונות העולמית), ושם העיתון שונה ל"דר שפיגל". אוגשטיין החזיק במשרתו כעורך ראשי מן המהדורה הראשונה ועד למותו ב-7 בנובמבר 2002.
הבעלות על העיתון החליפה ידיים כמה פעמים במרוצת השנים, אך אוגשטיין החזיק בנתח שליטה בו במשך רוב קיומו. בשנת 1974, הוא שינה את מבנה הנהלת העיתון והפך את עובדי העיתון לבעלי מניות בו. עובדים בעלי ותק של שלוש שנים רשאים להפוך לשותפים בעיתון ולהשתתף בהנהלתו כמו גם ברווחיו.
מאז שנת 1952, למערכת העיתון בניין משלה בחלקה הישן של העיר המבורג.
פרשיות ושערוריות.
ל"דר שפיגל" יצאו מוניטין כעיתון הפועל לחשיפת שחיתויות פוליטיות, כמו גם של מחולל שערוריות, שבזכותם כונה בשנותיו הראשונות: "רובה הסער של הדמוקרטיה". כבר בשנת 1950 נאלץ הבונדסטג להורות על חקירה בעקבות כתבה ב"דר שפיגל" אשר חשפה כי כמה מחברי בית הנבחרים הסכימו, בתמורה לשוחד, לתמוך בהפיכת בון לבירת גרמניה המערבית (במקום פרנקפורט).
בשנת 1962 התפרסמה הפרשייה אשר ביססה את המוניטין של העיתון כלוחם למען הדמוקרטיה והידועה בשם "פרשיית דר שפיגל". העיתון פרסם כתבה שתיארה את מצב המוכנות הרעוע של הבונדסוור. לאחר הפרסום, הורה שר ההגנה השמרני פרנץ יוזף שטראוס על חקירה נגד מערכת "דר שפיגל", שבמסגרתה פשטה המשטרה על משרדי המערכת. רודולף אוגשטיין, כמו גם עורכים אחרים של העיתון, נעצרו והואשמו בבגידה. מחבר הכתבה קונראד אלרס נעצר בספרד. במהרה התברר כי הניסיון להעמיד לדין את עיתונאי "דר שפיגל" היה ללא בסיס, והפרסום הביא בעקבותיו חילופי תפקידים נרחבים בממשלתו של הקנצלר קונראד אדנאואר. שטראוס, שר ההגנה, נאלץ להתפטר. הניסיון לנקוט בצעדים כנגד העיתונאים שפרסמו את הכתבה נתפס כמתקפה גסה על חופש העיתונות. במהלך השנים המשיך העיתון לצבור מוניטין בחשיפת פרשיות פוליטיות נוספות, תוך מתן דגש על מלחמה בשחיתות שלטונית, פרשה מרכזית נוספת הייתה פרשת פליק בה הייתה מעורבת משפחת פליק, אחת הבולטות בתחום הפחם והפלדה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה הסתבכה וחלק מאנשיה נשפטו בחשד לביצוע פשעי מלחמה.
בשנת 2009 הגיש הסאטיריקן הישראלי, גיל קופטש תביעה לפיצוי בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שהשבועון פרסם כתבה שבה שולב תצלום של קופטש כנאצי.
בדצמבר 2018 פיטר השבועון את קלאס רלוציוס, עיתונאי בכיר, לאחר שהתברר שב-14 כתבות שפרסם במהלך השנים נכללו פרטים שבדה.
סגנון.
"דר שפיגל" דומה בסגנונו ובצורתו לשבועוני חדשות אמריקנים כמו טיים וניוזוויק, אך מצטיין בכתבות ארוכות יותר ומעמיקות יותר, הדומות יותר לסגנון העיתונאות הבריטי. הוא נודע בגרמניה בזכות שפתו הייחודית והאקדמית ובזכות אורכו, החריג בהשוואה לשבועונים אחרים. מהדורה טיפוסית של "דר שפיגל" עשויה להקיף כמאתיים עמודים, ורק כשליש מהם פרסומות.
ביקורת.
אחת מנקודות הביקורת המרכזיות כנגד "דר שפיגל" בעבר, הייתה כנגד השפה הגרמנית הייחודית בה נכתב. הסופר הנס מגנוס אנצנסברגר פרסם בשנת 1957 את המאמר "שפת דר שפיגל", שבו ביקר את השפה המתיימרת להיות אובייקטיבית באופייה. העיתונאי והמומחה לסגנון כתיבה, וולף שניידר קרא לשפיגל "המשחית הגדול ביותר של השפה הגרמנית" והשתמש בציטוטים מן העיתון להדגמת מה שנתפס בעיניו כסגנון כתיבה רע בגרמנית.
תפיסה זו לגבי איכותו הלשונית של המגזין השתנתה במהלך שנות התשעים, לאחר שלמערכת הצטרפו כמה מהכותבים המוכשרים בגרמניה, והעיתון התפרסם דווקא בזכות כתיבתו המשובחת, וכיום הוא אף מקדיש טורים מיוחדים לענייני טוהר השפה.
כמה מבקרים, ובמיוחד הביוגרף של אוגשטיין, אוטו קהלר, האשימו את המגזין בקשרים עם נאצים לשעבר ואף עם קצינים באס אס. לפי ההאשמות, השפיגל, אשר נודע דווקא בחשיפת עברן הנאצי של דמויות ציבוריות שונות, שיתף פעולה עם נאצים לשעבר אשר נשכרו לכתוב על נושאים הקשורים ברייך השלישי.
וינס קרטר
וינסנט למאר "וינס" קרטר (באנגלית: Vincent Lamar "Vince" Carter; נולד ב-26 בינואר 1977 בדייטונה ביץ', פלורידה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. קרטר נחשב לאחד המטביעים הטובים ביותר אי פעם, ונודע בכינויו "אייר קנדה". קרטר מחזיק בשיא עונות המשחק ב NBA, עם 22 עונות, והיחיד ששיחק בארבעה עשורים שונים (שנות ה-90 של המאה ה-20 עד שנות ה-20 של המאה ה-21). ביוני 2020 הודיע על פרישה בגיל 43.
ראשית חייו.
כששיחק בתיכון מיינלנד השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, התמודד על פרס ג'ון אר. וודן לשחקן הטוב במדינה ונבחר לקבוצת הצעירים הלאומית של ארצות הברית בשנת 1995.
אחרי סיום בית הספר התיכון למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל והוביל את קבוצת הכדורסל שלה. במשך 103 משחקים קרוליינה הצפונית רשם בממוצע 12.3 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק.
קריירה ב-NBA.
טורונטו ראפטורס.
קרטר נבחר בדראפט של שנת 1998 בבחירה החמישית על ידי גולדן סטייט ווריורס, ומיד הועבר לטורונטו ראפטורס תמורת הזכויות על ידידו הקרוב, שחקן המכללות אנטואן ג'יימיסון. הווריורס, שרצו מאוד את ג'יימיסון, חששו שהראפטורס יבחרו בו ויעבירו אותו למילווקי באקס, ולכן סיכמו עם הראפטורס שיבחרו בג'יימיסון ויעבירו אותו אליהם מיד תמורת קרטר והטבות כספיות. בטורונטו הוא חבר לקרוב משפחתו, טרייסי מקגריידי, הפך מיד לשחקן חמישייה של הראפטורס בהדרכתו של המאמן בוטש קרטר, וזכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
בעונת נבחר לחמישייה השלישית של העונה והשיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו (31 נקודות, 11 ריבאונדים ו-10 אסיסטים). קרטר נבחר בפעם הראשונה לקבוצת האולסטאר והראה את האתלטיות ויכולות ההטבעה המרשימות שלו בתחרות ההטבעות של אולסטאר 2000. הוא זכה בתחרות, כשאחת ההטבעות, בה נתלה עם המרפק על הטבעת לאחר ההטבעה, הפכה לאחת ההטבעות הזכורות ביותר בתולדות התחרות.
בעונת חתם על חוזה ל-6 שנים בטורונטו. קרטר זכה ביחד עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת סידני 2000, כשהוא מנפק בממוצע 14.8 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים במהלך שמונת המשחקים. במהלך משחק באולימפיאדה נגד נבחרת צרפת, קרטר הטביע כשהוא קופץ מעל פרדריק וייס, הסנטר הצרפתי המתנשא לגובה 2.18 מטר. הטבעה זו, שזכתה לכינוי 'הטבעת המוות', נחשבת לאחת ההטבעות הגדולות בהיסטוריה.
בעונת זכה בקולות הרבים ביותר (2,127,183) בהצבעה לאולסטאר 2004.
ניו ג'רזי נטס.