לבני היה נשוי לדליה רביקוביץ. כעבור שלוש שנים הם התגרשו, אך נשארו בחברות אמיצה עד אחרית ימיה. לאחר מכן נישא לאתי לבני, עורכת דין שהייתה חברת הכנסת ה-16, ולהם שלושה ילדים, בהם בנו רמי לבני, פעיל חברתי ופוליטי ממיסדי התנועה הירוקה.
לבני נפטר ב-12 בפברואר 2017, בגיל 82. בפטירתו הותיר אחריו את אשתו ואת שלושת ילדיו.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה בכניסה לביתו ברחוב בורוכוב 1.
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'
אלכסנדר (שאנדור) אוריה בּוֹסְקוֹביץ' (16 באוגוסט 1907 – 5 בנובמבר 1964) היה מלחין ישראלי ממוצא הונגרי (טרנסילבניה).
קורות חיים.
בוסקוביץ נולד בקלוז' שבחבל טרנסילבניה, שהיה שייך באותה תקופה לאימפריה האוסטרו-הונגרית ומאוחר יותר עבר לשלטון רומניה. מוצא המשפחה היה בעיירה בוסקוביצה שבמוראביה, ומשם מקור השם. בוסקוביץ' למד בקלוז' בליצאום "תרבות", בית ספר תיכון יהודי, שבו למדו יהודים נאולוגים ואורתודוקסים יחד. בשנת 1920 הצטרף אלכסנדר לארגון היהודי המקומי "השומר" והיה פעיל בו במשך 4 שנים. אחרי לימודיו התיכוניים למד שנה אחת מוזיקה בווינה ואחר המשיך לפריז, שם למד פסנתר אצל לזר לוי ואלפרד קורטו, הלחנה אצל פול דיקא ונדיה בולאנז'ה, והתמחה במוזיקה כוראלית בסקולה קאנטורום בשנים 1922–1929. לאחר זאת חזר לעיר הולדתו, שם נודע כפסנתרן, מלחין ומנצח האופרה הרומנית ושל התזמורת הסימפונית גולדמארק, שאותה ייסד בשנת 1935. בשנת 1936 יצא למסע בהרי הקרפטים לאיסוף חומר פולקלוריסטי-יהודי.
בשנת 1937 שלח בוסקוביץ' גרסה לפסנתר של יצירתו "שרשרת הזהב" למנצח איזאיי דוברובן. יצירה זו, שהתבססה על שירי עם יהודיים מהרי הקרפטים, נכתבה תחילה לפסנתר ואחר, ב-1936, עובדה לתזמורת. דוברובן הציע לתזמורת הארץ-ישראלית לשבץ את היצירה בקונצרט בניצוחו בשנת 1938. בוסקוביץ' הוזמן לביצוע הבכורה של יצירתו "שירי עם יהודיים" על ידי "תזמורת פלשתינה" שאך זה נוסדה והייתה בהמשך לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בא והחליט להישאר בארץ ולהשתקע בתל אביב. בשנים הבאות אמר לא פעם, כי דוברובן, "שרשרת הזהב" והזמנת התזמורת הצילו את חייו.
אחת מאבני הפינה בהתפתחות המוזיקה האמנותית בארץ ישראל בתקופת היישוב היה ביצוע הסוויטה השמית של בוסקוביץ' בתזמורת ההסתדרות, בניצוח פרנק פולק. לאחר עלייתו ארצה חל שינוי מיידי בסגנון כתיבתו, כפי שאפשר להיווכח בסוויטה השמית, מן השפה הטונאלית של אירופה למרקמים, שחיקו את העוד או הקאנון הערבי.
בכתיבתו בארץ ישראל הושפע בוסקוביץ' ממראות הארץ, אור השמש וצבעי החול והים ומן המוזיקה המקומית, הן זו של עדות ישראל השונות והן זו של ערביי פלשׂתינה ושל עדות אתניות אחרות. בהשראת כל הגורמים האלה התפתח סגנונו האישי המיוחד לו, תוך חדירה אל עומק השפה העברית, שתהיה לאחד המקורות החשובים ביותר ביצירתו. בניגוד לאחרים, לא השתמש בשירים או מחולות של עדות ישראל אלא עיבד רעיונות משלו בהשראתם. כך יצר את הקונצ'רטו לכינור, יצירתו הגדולה הראשונה משנת 1942, שזכתה בפרס ראשון בתחרות על שם ברוניסלב הוברמן מטעם התזמורת הארץ ישראלית. היצירה בוצעה בשנת 1944 בנגינת לורנד פניבש ובניצוח גאורג זינגר. על אף הצלחת היצירה, פסל אותה בוסקוביץ'; בשנת 1957 עיבד את פרקה האמצעי לכינור ופסנתר. בקונצ'רטו לאבוב ותזמורת (1943) ניכרת השפעה מזרחית בולטת.
בשנות הארבעים ותחילת החמישים היה בוסקוביץ המנסח והמטיף למען רעיון ה"מוזיקה הים תיכונית". ה"ים תיכוניות" לדעתו, אותה עברית חדשה, שורשית, אותנטית, אותה התמזגות עם ה"אני הלאומי" הציוני ועם הנוף והאקלים של המזרח, נקנתה אצלו בייסורים. בוסקוביץ אהב אופרה, אהב את המוזיקה הענוגה של ראוול ובכלל את האמנות הצרפתית, ואהב גם את הניגונים היהודיים של מזרח אירופה. אבל בארץ ישראל, כך הרגיש וכך הטיף, יש לפתוח דף חדש – ואולי לוותר על האהבות הישנות. כתב את שתי יצירות המפתח הארצישראליות שלו: קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת, ו"סוויטה שמית", אותה יצר בהשראת מוזיקה ששמע מלהקתה של ירדנה כהן. יש בסוויטה כל מה שבוסקוביץ רצה: מוטיבים מקוטעים ברוח האלתור המזרחי, ופסנתר שנשמע כמו כלי פריטה או כלי הקשה מהמזרח התיכון. היצירה הזו שמשה כמודל לבני דורו ולדור התלמידים שלו. בין יצירותיו הגדולות ניתן למנות גם את הקונצ'רטו לכינור ואת הקנטטה "בת ישראל" וה"קונצ'רטו דה קאמרה".
"שיר המעלות" (1960) מבוסס מבחינת רוחנית על התנ"ך ושפתו, ויסודות הקבלה מוסיפים לו עומק ונימה מיסטית. המוטיב היסודי של יצירה זו נושא אופי תימני. אין בה ממסורות אירופה ולא מן הסגנון הים-תיכוני, אבל הגוונים ואור השמש של ארץ ישראל שזורים בתזמור ובמקצבים, שנגזרו ממילים עבריות. הקנטטה "בת ישראל" (1960) כתובה לתמליל שירו של חיים נחמן ביאליק בשם זה. מילות השיר נתונות לטנור הסולן ואילו המקהלה מזמרת פסוקים משיר השירים ומתפילת קבלת שבת. המוזיקה לטקסט של ביאליק כתובה בסגנון מודרני, כמעט סריאלי לעיתים, ואילו המוזיקה לטקסט המסורתי כתובה בסגנון ארכאי-מודאלי. הסינתיזה הזו בין הסגנונות פתרה בהצלחה את הקונפליקט בין ההטעמה האשכנזית של שירת ביאליק להטעמה הספרדית של הטקסט התנכ"י. ב"עדיים" לחליל ותזמורת מובא פירוש אינסטרומנטלי לגרסה התימנית של טעמי המקרא בשירת בני ישראל אחרי קריעת ים סוף.
לאלכסנדר אוריה בוסקוביץ היו תלמידים רבים, הן מלחינים צעירים והן בני דורו ואף מבוגרים ממנו, בהם תלמידו לתזמור, מקס ברוד. בין תלמידיו יחזקאל בראון, יצחק סדאי, צבי סנונית, תאודור הולדהיים, יורם פפוריש, דוד זהבי, חביב תומא, ירדנה אלוטין, רמי בר-ניב, ועוד. אשתו, מרים בוסקוביץ'-ישראלית (נולדה ב-1924), היא מוזיקאית בזכות עצמה ולימדה פסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב. אחרי מות בעלה קטלגה את עזבונו והעבירה את כתבי היד שלו לארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
בוסקוביץ אף חיבר את השיר "דודו" למילותיו של חיים חפר, אחד מהלהיטים הגדולים של מלחמת העצמאות, שמנגינתו קולחת, רוויית זכרונות יהודיים עצובים ממזרח אירופה ומהלכים הרמוניים כמעט רומנטיים. עם "דודו" נעלם בוסקוביץ ה"שמי" כאילו בבת אחת, ודבר לא נותר מהחד-קוליות המזרחית שהטיף לה.
בנו הוא הצייר דוד בוסקוביץ', ובתו, שרית, היא פסיכולוגית.
שאנדונג
שַאנְדונְג (, פין-יין: Shāndōng, מילולית: "ממזרח להרים") הוא מחוז במזרח סין. שטחו 156,700 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-101.5 מיליון נפש, בירתו העיר ג'ינאן והעיר המאוכלסת ביותר בתחומו היא צ'ינגדאו.
גאוגרפיה.
המחוז נמצא על שפך הנהר הצהוב ויש לו חלק בהיסטוריה של סין עוד מתקופת שושלת שאנג (החל במאה ה-15 לפנה"ס). בין השאר נולד כאן קונפוציוס במדינת לו (鲁国/Lŭguó) שהתקיימה כאן באלף הראשון לפנה"ס. ממלכה משמעותית יותר הייתה מדינת צ'י (齐国), שהתקיימה כאן במשך כל תקופת האביב והסתיו ותקופת המדינות הלוחמות, עד לכניעתה לצ'ין ב-221 לפנה"ס, תאריך המציין את תחילת עידן סין המאוחדת.
במהלך המאה ה-19, כשסין נחשפה יותר ויותר למערב, הייתה שאנדונג אחד האזורים המושפעים יותר מהקולוניאליזם. העיר וֵיי-הָאי (威海/Wēihăi) שבחצי האי שאנדונג עברה לידיה של בריטניה, והעיר צִ'ינְגדָאו (青岛/Qīngdăo), גם היא בחצי האי, עברה לידיה של גרמניה, המחוז כולו הוגדר אז כ"אזור השפעה גרמנית". שתי הערים הושבו לסין רק ב-1930 וב-1922 בהתאמה, לאחר הקמת הרפובליקה הסינית.
שאנדונג היא ברובה חלק ממישור צפון סין. מרכז המחוז הררי. מזרח המחוז הוא חצי האי שאנדונג התוחם מדרום את ים בוהאי. הוא מכוסה ברובו גבעות, חופו הסלעי צוקי ומפורץ ולאורכו איים. הנהר הצהוב זורם בצפון המחוז, והתעלה הגדולה עוברת במערבו. אקלים המחוז ממוזג, עם קייצים לחים וחורפים קרים ויבשים.
המחוז, ובייחוד חצי האי שאנדונג, הוא אחד העשירים בסין, ונהנה מהשקעות רבות מיפן ומקוריאה. עיקר הכלכלה נשען על חברות מוצרי-צריכה גדולות. בולטת במיוחד העיר צ'ינגדאו, ביתם של ענקית מוצרי החשמל הסינית האי-אר (海尔/Hăiěr) ומבשלת הבירה צינגטאו (Tsingtao או 青岛/Qīngdăo).
המחוז גם מדורג ראשון בסין במגוון תוצרים ככותנה, חיטה ואף זהב ויהלומים. במחוז גם מרבצי נפט משמעותיים, בייחוד באזור דונְגיִינג שבשפך הנהר הצהוב. מוצרים חשובים נוספים שהמחוז מפיק הם דורה, תירס ומלח.
דייבי קרוקט
רש&quot;ל
המעבדה הלאומית לוס אלמוס
המעבדה הלאומית לוס אלמוס (באנגלית: Los Alamos National Laboratory, או בראשי תיבות LANL), הוא מכון מחקר של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, הממוקם ליד העיר לוס אלמוס במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית. המכון הוא אחד ממכוני המחקר הבין-תחומיים הגדולים והחשובים בעולם, והוא מעסיק כעשרת אלפים עובדים ישירים ועוד כשלושת אלפים עובדים בחוזה קבלני. כשליש מהחוקרים במכון הם פיזיקאים, ושני השליש הנותרים הם מהנדסי מערכות, חוקרים בתחום המתמטיקה החישובית, הכימיה והביולוגיה. המכון משתף גם סטודנטים במחקריו ומספק שרותי מחקר ופיתוח לגורמים אקדמאים ותעשייתיים בארצות הברית ובעולם.
מעבדת לוס אלמוס מפורסמת בעיקר בהיותה אחד משני המכונים ששימשו את ארצות הברית בפיתוח הנשק הגרעיני שלה.
היסטוריה.
פרויקט מנהטן.