בעקבות עצות שקיבל משר הפנים, איגנאטייב, חוקק ב-4 במאי 1882 את חוקי מאי שהגבילו את מקומות המגורים של היהודים, ואסרו עליהם עבודה בימי א' וימי חג נוצריים. בימי אביו של אלכסנדר השלישי חלה רגיעה ונפתחה תקופה של סובלנות דתית, אך בימיו, משנת 1883 ואילך, שוב החלה תקופה של רדיפות. רגשות אנטישמיים התחזקו בתקופת שלטונו, ומאות אלפי יהודים עזבו אז את רוסיה.
בפרובינציות אחרות פעל להפוך את מה שהיה בעיניו ליברליזם מוגזם בתקופת אביו. למטרה זו הוא צמצם את הכוח המועט של ה"זמסטבו" - השלטון המקומי הנבחר, ומינה פקידי ממשל לפקח על האוטונומיות המקומיות. במקביל פעל לחזק את השלטון האימפריאלי ולרכזו ככל הניתן תחת שליטתו האישית.
אלכסנדר פישט את כללי החצר והנהיג מדיניות של חיסכון: צמצם את מספר המשרתים, הגביל את מספר הנשפים המלכותיים, והורה להגיש יינות רוסיים תחת צרפתיים. מאידך גיסא, הוא הוציא סכומי עתק על יצירות אמנות ועבר בכך את כל קודמיו פרט ליקתרינה הגדולה.
מדיניות חוץ.
בענייני חוץ הוא היה איש שלום ובימיו לא השתתפה רוסיה באף מלחמה, ולכן זכה לכינויו "עושה השלום". אך הוא כלל לא תמך בדוקטרינה של שלום בכל מחיר, ופעל לפי העיקרון שהדרך הטובה ביותר למנוע מלחמה היא להיות מוכן לקראתה בכל עת. על אף סלידתו מיחסיו של הקנצלר ביסמרק עם רוסיה, הוא נמנע מסכסוך פומבי עם גרמניה ואף החיה לתקופה את ברית שלושת הקיסרים. בשנות שלטונו האחרונות אימץ אלכסנדר גישה עוינת יותר כלפי הממשלה בברלין, ואף דאג להחזיק כוח צבאי גדול בקרבת החזית הגרמנית, תוך חיזוק קשרי הידידות עם צרפת. גישתו כלפי בולגריה הייתה דומה - הניסיונות של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה ואחר כך סטמבולוף להרוס את ההשפעה הרוסית, אומנם הרתיחו אותו, אך הוא התנגד באופן עקבי לשימוש בכוח למניעתם.
ביחסיו עם מרכז אסיה, הוא המשיך במדיניות הרגילה של הגדלת ההשפעה הרוסית מבלי להיגרר לעימות עם הממלכה המאוחדת, ולא נתן למחרחרי המלחמה הלאומניים לצאת מידי שליטה.
בשנת 1886 שלח את רוקחו האישי, מרדכי לפידות, איש מינסק, לארץ ישראל, כדי שיקים בית מרקחת עבור הכנסייה הרוסית, שישרת את אלפי עולי הרגל לירושלים.
סוף חייו.
בשנת 1887 תכננה קבוצת יוצאי ארגון "נרודניה ווליה" לרצוח גם את אלכסנדר השלישי. בין השותפים לקנוניה שנתפסו היה אלכסנדר אוליאנוב (אחיו של ולדימיר איליץ' אוליאנוב, לימים "לנין"), שנדון למוות ונתלה ב-5 במאי 1887.
באוקטובר 1888, נסעו אלכסנדר השלישי ובני משפחתו ברכבת הקיסרית, שנסעה מדרום, כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב. שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו, אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש. הפן המעניין בסיפור היה התנהגותו של הקיסר עצמו - מסופר שאלכסנדר השלישי, שנודע כמי שניחן במבנה גוף בריא, החזיק את הגג המפורק של הקרון והאיץ בכל מי ששהה בתוכו לצאת החוצה. יהודי צאריצין הקימו בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר.
ברם, לאחר אותה תאונה הקיסר נטה להתלונן על כאבים בגב התחתון והפרופסור טרובה שבדק אותו איבחן שנפגע בכליותיו בתאונה. משנת 1888, החל לאבד מתאבונו וחש ברע לעיתים קרובות. בחורף 1894 הוא חטף הצטננות ובספטמבר, בעת מסע ציד בבלובוז'ייה, חש שלא בטוב, והפרופסור ארנסט ליידן שהוחש מברלין, אבחן אצלו דלקת כליות. הקיסר נשלח לנוח בבית הנופש ליבאדיה שבחצי האי קרים, הוא חשב לנסוע לנוח ביוון, אך בדרכו לשם הורע מצבו הבריאותי והוא נשאר בקרים. בספטמבר 1894 משפחת הצאר שהתה בארמון ליבאדיה. אלכסנדר השלישי רזה מאוד, הוא לא יכל לא להתנייד, לא לשכב, והתקשה להירדם.
ב-1 בנובמבר 1894, בשעה 14:15 בצהריים, בעודו יושב על כיסאו, הלך אלכסנדר לעולמו. הוא נקבר במבצר פטרופבלובסקיה. בנו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
ילדיו.
לאלכסנדר ולאשתו הנסיכה דאגמאר מדנמרק ("מריה פיודורובנה"), נולדו שישה ילדים, אחד מהם מת בילדותו:
הערכת סיכונים
הערכת סיכונים היא מתודולוגיה המעריכה הסתברות של אפקט שלילי של סיכון (כימי, פיזי או אחר), בתהליך תעשייתי, בתהליך טכנולוגי או בתהליך טבעי. הסיכונים יכולים להיות מוות או מחלה, כשל בתחנת כוח גרעינית, תאונה במפעל כימי, אובדן של כסף מושקע וכדומה. באופן מסורתי, רוב הערכות הסיכונים עוסקות בהשפעה על הבריאות, בבריאות אקולוגית וברווחה כלכלית.
ההחלטה מהו אותו אפקט שלילי (ובהרחבה – זיהוי מקור הסכנה) היא ערך שיפוטי שיכולה להילקח על ידי אזרחים יודעי דבר. התהליך עצמו של הערכת הסיכונים הוא מורכב, ואפשר להיעזר במומחים מהתחום לצורך ההערכה שלו. בטבעו הוא בין-תחומי ודורש זמן סביר כדי להעריך כל מידע רלוונטי, גם במקרים של מורכבות פחותה.
אנו מבצעים הערכת סיכונים באופן יומיומי כאשר כשאנו רוצים לחצות כביש או לנהוג ברכב. אולם במקרים מורכבים יותר, הערכת סיכונים מובנית היא הכרחית כדי להפיק המלצות פעולה הגיוניות (ופעמים אף אופטימליות יותר).
ארמון למבת'
ארמון למבת' (באנגלית: Lambeth Palace) הוא ארמון בלונדון, מקום מגוריו הרשמי של הארכיבישוף מקנטרברי. הארמון ממוקם בלמבת', על גדת נהר התמזה אל מול ארמון וסטמינסטר.
היסטוריה.
הארמון נרכש על ידי הכנסייה בשנת 1200 לערך. בעת רכישתו היה אזור הארמון שטח ביצתי שנקרא בלקפריירס . מקור השם למבת במילה "הית'" - "hithe", מקום נחיתה לסירות. באותה עת התנהלה התנועה לאורך התמזה בסירות, ועל כן היה המקום אידיאלי לבניית מקום מגורים.
חלקו העתיק ביותר של הארמון הקיים היום היא הקפלה שמקורה במאה ה-13. מגדל לולארד שנבנה בשנת 1440 שימש ככלא במאה ה-17. מבנה השער הבנוי בסגנון טיודור נבנה על ידי הקרדינל ג'ון מורטון בשנת 1495.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית בזזו כוחותיו של קרומוול את האולם הגדול של הארמון. לאחר שיקום המלוכה נבנה האולם מחדש על ידי הארכיבישוף ויליאם ג'וקסון בשנת 1663 בסגנון גותי.
מגורי הארכיבישוף נמצאים כיום בחלק של הארמון שנבנה בשנת 1834 לפי תכנונו של אדוארד בלור, שבנה מאוחר יותר את ארמון בקינגהאם. חלק זה של הארמון נבנה בסגנון נאו-גותי.
הארמון נפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בארמון נמצאת הספרייה הרשמית של הארכיבישופות, שנוסדה כספרייה ציבורית ב-1610 על ידי הארכיבישוף ריצ'רד בנקרופט, על מנת להכיל את המסמכים הרשמיים של הכנסייה האנגליקנית.
הארמון רשום בקטגוריה הגבוהה ביותר, דרגה I, הודות לארכיטקטורה שלו. בית השער הקדמי שלו גבוה ולו שיני חומה, והוא מזכיר את בית השער של המפטון קורט. בארמון יש דיוקנות של ארכיבישופים, שצוירו על ידי הנס הולביין, אנתוני ואן דייק, ויליאם הוגארת וסיר ג'ושוע ריינולדס.
בשנת 2008 בחזית הארמון הוצב פסל של ויולט סאבו.
מאמי
ורטיגו (קומיקס)
דורון אלמוג
דורון אלמוג (נולד ב-18 במאי 1951) הוא יושב ראש הסוכנות היהודית, אלוף במילואים בצה"ל ופעיל חברתי למען אנשים עם לקות שכלית המשולבת בלקות נוספת. הוא משמש יו"ר הכפר השיקומי "עדי נגב נחלת ערן".
אלמוג הוא חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ו.
ביוגרפיה.
אלמוג נולד בראשון לציון, בנם הבכור של בת-עמי (תמי) לבית פרוסקובר ומתתיהו (מתי) אברוצקי. אחיו הם מודי אברוצקי והכתב רותם אברוצקי. הוא בוגר הפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה. בשנת 1969 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר קורס מ"כים חי"ר. ב-1970 עבר את טבילת האש שלו כשהשתתף כלוחם במבצע רודוס, פשיטה על האי שדואן. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שימש כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202. כמפקד פלוגה בגדוד 202 השתתף ב-20 בפברואר 1973 במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים לחופי טריפולי בלבנון. בהמשך תפקידו כמ"פ בגדוד פרצה מלחמת יום הכיפורים. אלמוג לחם בקרב ואדי מבעוק והיה מועמד לצל"ש על פועלו. במלחמה זו נהרג אחיו הצעיר, , ששירת בחיל השריון ברמת הגולן.
לאחר המלחמה שימש אלמוג כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 202, בין היתר במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. תפקידו הבא היה מפקד סיירת צנחנים, אותה הוביל אותה במבצע יונתן, במהלכו היה הלוחם הראשון שכף רגלו דרכה בשדה התעופה באוגנדה., סיירת הצנחנים, הייתה לכוח הראשון שפעל באנטבה. לוחמיה, שקפצו מן המטוס הראשון בעודו נוחת על המסלול, איבטחו את נחיתת שלושת המטוסים האחרים, הניחו פנסים על מסלול הנחיתה החשוך כדי לעשותו מואר בעבור המטוסים הנוחתים והשתלטו על מגדל הפיקוח החדש. תפקידו הבא של אלמוג היה מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, אותו הוביל במבצע מוביל ובמבצע סיגל. במלחמת של"ג, בעודו מפקד על בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים, הוביל את גדס"ר צנחנים שאיגד תחתיו לראשונה את היחידות החטיבתיות. כוחו של אלמוג נקרא בשם "כוח עוגן", והוא עמד בראשו מהנחיתה בשפך נהר האוואלי ועד המצור על ביירות. אלמוג אמר על חלקו במלחמה: .
בשנים 1982 – 1984 פיקד אלמוג על יחידת שלדג, והוביל אותה במבצע משה. ב-1988 קיבל לידיו את הפיקוד על חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בפעולות הביטחון השוטף והמבצעים המיוחדים בלחימה כנגד המחבלים בדרום לבנון, שהבולט שבהם היה מבצע שומרי יער, פשיטה של סיירת צנחנים בעומק לבנון. ב-1990 מונה למפקד עוצבת עמוד האש וב-1991 לקצין חי"ר וצנחנים ראשי. תפקידו הבא היה מפקד אוגדת עזה. עמד בראש חטיבת התורה וההדרכה בשנים 1997 עד 2000.