במאי 2018 נפגש שר התחבורה, ישראל כ"ץ עם ראש עיריית אשדוד, יחיאל לסרי. בפגישה דובר על התקדמות פרויקטים בתחום התחבורה באזור העיר אשדוד, מלבד מחלף אשדוד צפון דובר כי יוקמו מספר מחלפים שישמשו את העיר, בהם מחלף צומת הנמל בסמוך לנמל אשדוד, מחלף אמונים וכן מחלף ניר גלים.
בדצמבר 2018 החלו העבודות להקמת המחלף, על פי הערכות עלות הקמתו של המחלף היא כ־370 מיליון שקל.
ביולי 2019 התפרסם בתקשורת כי דרך הרצל ג’ שעתידה לחבר את העיר אשדוד למחלף אשדוד צפון עדיין לא אושרה ברמה תכנונית, מלבד הגישה למחלף לדרך הרצל יש חשיבות רבה למערך התחבורה של אשדוד, הכביש עתיד לחבר בין תשתיות רבות באזור התעשייה הצפוני של אשדוד ויעבור בסמוך למתקן ההתפלה בצפון העיר, בתי הזיקוק ועורף הנמלים ואף יוקמו בשבילו כ־2 מחלפונים חדשים, "מחלפון הסיפון" וכן "מחלפון הנפט" ואף ישמש את פארק נמלי ישראל שהוא פארק תעשייה ולוגיסטיקה שמשמש את 2 הנמלים של אשדוד ומשתרע על שטח של כ־680 דונם.
בפברואר 2020 פורסם על כך שהעבודות להקמת המחלף בשלבי סיום, עם זאת צוין כי בהתחלה המחלף יתחבר רק לשכונות יבנה דרום לאור שהכביש לכיוון נמל אשדוד עדיין לא נסלל וזאת לאחר חילוקי דעות בין משרד התחבורה, עיריית אשדוד וחברת נמלי ישראל לבין משרד הביטחון, משרד הביטחון דרש שתוואי הכביש יוסט מעט דרומה לאור קרובתו לבסיס פלמחים. דברים אלו גררו ביקורת רבה וזאת בעקבות העבודה שאשדוד מתפקדת כעיר שינה ומרבית תושביה הם יוֹמְמִים שמגבירים את העומס בכניסות והיציאות לעיר בשעות העומס ובכלל. נכון לשנת 2021, הגישה מהמחלף לכיוון אשדוד עדיין סגורה.
במרץ 2020 נפתח שלב א' של המחלף שכלל את הקמת כביש הגישה למחלף שישמש את תושבי שכונת נאות שמיר (שנקראת על שם ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק שמיר) שנמצאת בשלבי הקמה מתקדמים.
באפריל 2020 נפתח שלב ב' של המחלף שכלל כניסה ליבנה מכיוון הדרומי של כביש 4.
מיני מוק
מיני אוולין מוק (בהולנדית: Minny Evaline Mock; 4 במאי 1945 – 11 באפריל 2020) הייתה אנתרופולוגית תרבות, סופרת, פעילה חברתית, פמיניסטית יהודיה הולנדית. ייסדה הוצאת ספרים בהולנד שהתמחתה בתרגומי ספרים ישראליים להולנדית ובהדפסת ספרות יהודית.
תולדות חיים.
מיני מוק (לבית דֶגֶן) נולדה בווה (Vevey) שבשווייץ ב־4 במאי 1945, להורים שברחו מהולנד ב־1942 מאימת הכיבוש הנאצי. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה עם הוריה לאמסטרדם. הוריה, דוד דֶגֶן ודבורה דֶגֶן-פוכֶל (Debora degen-Vogel) היו סוציאליסטים. מיני מוק למדה אנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת אמסטרדם. לאחר נישואיה להארי מוק (Harry Mock) חזרה בתשובה. היא עלתה לישראל ב-1985.
מיני מוק הייתה פעילה בהולנד נגד שחרור שלושת האסירים הנאצים שישבו בכלא בברדה.
ב־2006 למדה וחקרה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר דוקטור, את התופעה של נשים חוזרות בתשובה שפורסם בשם בעלות תשובה, The dynamics of becoming Orthodox-Dutch Jewish women returning to Judaism and how their mothers felt about it.
ב־1978 הקימה יחד עם בעלה הארי את הוצאת הספרים אמפורה (Amphora) באמסטרדם, ששמה לה למטרה לתרגם סופרים ישראליים, כמו עמוס עוז, א.ב. יהושע, אמונה אלון, ודויד גרוסמן.
מוק הייתה ציונית, עם ביקורת כלפי חלק מהפוליטיקה הישראלית ותמכה בתנועת עוז ושלום.
על אתר זיכרונות מחיי היהודים במזרח אמסטרדם שלאחר המלחמה, פרסמה פרדה כהן רפופורט סיפור שספרה מיני על ירקן יהודי שהיה שומר לאמה שתילים של צמחים ותפוזים כי לאמה זה הזכיר ריחות מהילדות שלה.
מוק נפטרה בישראל ב־11 באפריל 2020.
על ספרה בעלות תשובה ומדעותיה.
מוק חקרה את התופעה של בנות של משפחות חילוניות שהחליטו לחזור בתשובה, עוד כשגרו אצל הוריהן החילוניים שהיו יוצאי שואה חלקם שורדי מחנות חלקם שורדי מחבוא, לאמהות אלו שרובן איבדו בני משפחה רבים החזרה בתשובה של בנותיהן הייתה קשה.
במשאל לספר שעסק בחיי היהודים בהולנד "Joods Leven In Nederland" שבו נשאל מה חשוב לאנשים ביהדותם השיבה מיני מוק שעבורה מרכז החיים היהודיים היא הדת. על שאלת מעמד האשה בדת ענתה מוק שהנשים היהודיות מתבטאות בחופשיות, אינן מסכנות אבל אינן דומיננטיות.
בתגובה למאמר ביקורת על ספר שחקר את היהודים ברוסיה הסטאליניסטית, היא הביעה צער עמוק על יהודים שהסגירו יהודים לשלטונות בתקוה להציל את עצמם. היא אמרה שאינה שופטת אותם, אבל שיש לזכור את הכורח המוסרי לבחור בהחלטות קשות בזמן של מצבים מסוכנים.
יחסי סוריה–צ'ילה
יחסי סוריה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הערבית הסורית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה.
היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות החלו ב-9 באפריל 1928 כאשר צ'ילה מינתה קונסול בביירות עבור סוריה, ארץ ישראל, מסופוטמיה ופרס. בשנת 1945, כוננו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות והוקמו שגרירויות בסנטיאגו דה צ'ילה ודמשק. תחילת היחסים הדו-צדדיים הייתה קשורה לקיומה של מושבה פעילה של סורים בצ'ילה, שהיו חלק מההגירה הערבית מאז סוף המאה ה-19. על פי המדריך החברתי של המושבה הערבית משנת 1941, חיו בצ'ילה עד אז 706 משפחות סוריות, בערך 3,520 איש.
בשנת 1975 ביקרה משלחת ידידות, בראשות סגן שר החוץ הצ'יליאני, אנריקה ואלדס, בסוריה. באותה הזדמנות הוא נפגש עם מקבילו הסורי, כמו גם עם שרי הכלכלה והחינוך. בסוף יולי 1981, לאחר מספר שנים של קיום יחסים דו-צדדיים בו זמנית, שגריר צ'ילה בסוריה, מיגל ג'ייקוב הלו הציג את כתב האמנה בפני הנשיא חאפז אל-אסד. סוריה מצידה החליטה בספטמבר אותה שנה להעלות את דרגת הנציגות הדיפלומטית שלה בצ'ילה. כך, ביוני 1982, השגריר הסורי החדש בצ'ילה, הישאם חלג', הציג את כתב האמנה לגנרל אוגוסטו פינושה.
בפברואר 2006, בעקבות פרסום בעיתונות הדנית עם קריקטורה של הנביא מוחמד, התקיימו הפגנות שונות של חוסר שביעות רצון בערים המרכזיות בעולם הערבי, כולל דמשק, שם התאספו קהל בפאתי המטה הדיפלומטי של דנמרק, שנמצא באותו בניין של שגרירות צ'ילה, והיה יעד לביזה ושריפות שהגיעו לשיאם בהשמדת המשרדים, הארכיונים והריהוט של הנציגות הצ'יליאנית. לאחר אירועים אלו הציגה ממשלת צ'ילה מכתב מחאה בפני סוריה, והסכימה עם הרשויות הסוריות על פיצויים על המתקנים. שתי הערות מחאה נוספות הוצגו על ידי צ'ילה לסוריה, תחילה על מעצר והכאת תייר צ'יליאני בדמשק במרץ 2011, ובהמשך במאי אותה שנה בגין הפרת עקרון הפגיעה הדיפלומטית של מכונית רשמית. אירוע נוסף שהשפיע של היחסים הבילטרליים היה הרצח של הקונסול הצ'יליאני בדמשק, הקטור פאונדז, שב-26 במרץ 2007 נמצא חנוק ובעל סימנים שהוכה בדירתו בשכונת מלכי. ב-3 באפריל עצרה המשטרה הסורית את מבצע הרצח, שעשה זאת ממניעים פליליים.
בנוגע למלחמת האזרחים בסוריה, משרד החוץ הצ'יליאני פרסם הצהרה בשנת 2011 המייעצת לאזרחי צ'ילה שלא לנסוע לסוריה עד שהמצב ישוב לקדמותו. בשנה שלאחר מכן הונחו כל פקידי שגרירות צ'ילה בדמשק לעזוב את הארץ. כמו כן, צ'ילה קיבלה כ-300 פליטים סורים שנמלטו ממלחמה זו.
יחסים מסחריים.
בשנת 2015, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-90 אלף דולר, עם שיעור ירידה שנתי ממוצע של 81% בחמש השנים האחרונות, המורכב כולו מיצוא סורי של בגדי סיבים סינתטיים לצ'ילה.
יורי צורילו
יורי צורילו (ברוסית: Ю́рий Алексе́евич Цури́ло; נולד ב-10 בדצמבר 1946, ויאזניקי, מחוז ולדימיר, רוסיה, ברית המועצות) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי-רוסי.
ביוגרפיה.
יורי צורילו נולד בדצמבר 1946 בוויאזניקי, מחוז ולדימיר. אביו היה רומני מלידה, אך במציאות היה צועני. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939-1945), יחד עם מחנהו, הוא ברח מהגרמנים וממבצע השמדת הצוענים שניהלו ומרומניה הגיעו לרוסיה הסובייטית, שם התחתן עם נערה רוסייה (אמו העתידית של יורי). הוריו לא גרו יחד זמן רב. כאשר האב נשלח לכלא, האם עזבה לארגן מחדש את חייה והשאירה את בנה הצעיר מאוד אצל אמה. הסבתא ונכדה חיו בצורה גרועה מאוד על חשבון הפנסיה שלה, ולכן בגיל ארבע עשרה הוא נאלץ לעבור לתיכון ערב כדי לקבל עבודה. בהתחלה עבד כשרברב באתר בנייה, אחר כך כנפח. בן דודו השני של יורי הוא השחקן וסילי פיודורוביץ' וסילייב (נולד ב -1 בינואר 1950), אשר בשנת 1966 הביא את יורי אודישן לתפקיד יאשה הצועני בסרט ההרפתקאות הסובייטי "הנוקמים החמקמקים" וזה היה סרטו הראשון.
בשנת 1973 סיים יורי צורילו את בית הספר לתיאטרון של ירוסלבל. הוא עבד בתיאטרון הדרמה המחוזי של נובגורוד, בתיאטראות בערים גורקי, נובוסיבירסק, נורילסק.
מאז 1993 הוא עבד במשך יותר מעשר שנים בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג.
קריירה.
יורי צורילו התפרסם ב-1998, לאחר צאת הסרט העלילתי ההיסטורי "חרוסטליוב, המכונית! שביים אלכסיי גרמן, בו שיחק השחקן בתפקיד הראשי - האלוף בשירות חיל הרפואה יורי קליונסקי. יורי החל לשחק בסרט זה בגיל ארבעים וארבע וסיים בגיל חמישים ושתיים. בנוסף, על פי תנאי החוזה, לא הייתה לו כל זכות לשחק בסרטים אחרים במהלך כל תקופת הצילומים.
בשנות האלפים החל להופיע בתפקידים בסדרות הטלוויזיה פטרבורג העבריינית, כוח קטלני, החתרן, מותה של האימפריה, "הברונית המגואלת", המנטליסט, השר האחרון ו"הים השחור".
בשנת 2004 לוהק לגלם סוכן פ.ס.ב. בסרט הפעולה מספר אישי והופיע גם בשוברי קופות מקומיים דוגמת האי המיושב, הבוגאטיר האחרון, ויי ועצי אשוח 5.
עם זאת, הוא ידוע כשחקן דרמטי ושיתף פעולה עם אלכסיי גרמן שוב כשהשתתף בסרטו האחרון של גרמן קשה להיות אלוהים ובסרטו של יורי ביקוב, השוטה וגילם תפקידים גם בסרטים הפירמידה, "החיפוש", הסקיתי, "דוברובסקי" והזר.