דוגמה מפורסמת לוויכוח טעון במיחד בשאלות אלו הוא הוויכוח לגבי ה"פער" בין מנת המשכל הממוצעת של אמריקאים ממוצא אירופי ("לבנים") ושל אפרו אמריקאים ("שחורים"). עד שנות ה-90 נמדד פער זה בכ-15 נקודות IQ, שהן כסטיית תקן אחת, לטובת הלבנים (מאז קטן הפער לפחות מ-10 נקודות). לפי טענה שיוצגה בספר מפורסם משנת 1994 "עקומת הפעמון" של הרננשטיין ומוריי, מחקרי תאומים מראים שחלקה הגדול של מנת המשכל הוא מורש ולא נרכש, ולפיכך אין לדעתם טעם בהעדפה מתקנת ובמאמצים נוספים לקדם את הצלחתם האקדמית והכלכלית של השחורים בארצות הברית, ולהשוותה לזו של הלבנים. פלין הוא מראשי המתנגדים בתחום חקר האינטליגנציה לטענת הרננשטיין ומורי. לטענתו, אפקט פלין ממחיש את ההשפעה הרבה שיש לסביבה על מנת המשכל, שכן קשה מאוד להניח כי הגנטיקה של האמריקאים, שחורים או לבנים, השתנתה משמעותית תוך שלושה דורות בלבד. אם שיפורים בתחום ההכנסה, התזונה, החינוך והחשיבה קידמו, תוך פרק זמן זה, את מנת המשכל הממוצעת אצל שחורים או לבנים בשתי סטיות תקן, לא מופרך לחשוב שתוספת שיפורים כאלו יכולה לקדם את השחורים בסטיית תקן אחת בלבד.
נושא קרוב וטעון לא פחות הוא ההבדלים במנת המשכל בין מדינות שונות. הבדלים אלו נחקרו בעיקר על ידי הפסיכולוג הבריטי ריצ'רד לין, אשר מצא כי הציונים הממוצעים הנמוכים ביותר, לעיתים עשרות נקודות מתחת לממוצע האוכלוסייה בבריטניה, נמדדו במדינות מתפתחות בעולם השלישי, ובייחוד בכמה ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה, בעוד שהממוצעים הגבוהים ביותר נמדדו באירופה ובייחוד במזרח אסיה. לדעת לין הבדלים כאלו מעידים בעיקר על הבדל תורשתי באינטליגנציה בין קבוצות אתניות. ואולם לפי אפקט פלין מנת המשכל הנמדדת כיום במדינות מתפתחות איננה שונה בהרבה מזו שנמדדה באירופה ובארצות הברית לפני כמאה שנה בלבד. לפיכך סביר יותר שההבדלים במנת המשכל הם בעיקר תוצאת גורמים סביבתיים הקשורים לפערים הטכנולוגיים, החברתיים והכלכליים בין המדינות המפותחות למדינות המתפתחות, ויעלמו עם סגירת פערים אלו תוך תקופת זמן דומה.
השלכות משפטיות.
אחת התוצאות של אפקט פלין היא שמבחן קוגניטיבי צפוי להגזים בהערכת מנת המשכל של הנבחן בכ-0.3 נקודות לכל שנה שעברה מאז העדכון האחרון של המבחן. להבדל קטן זה עלולות להיות השלכות משפטיות חשובות לתיקים מסוימים, עד כדי חיים ומוות עקב חוק בארצות הברית המפרש את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית ואוסר הטלת עונש מוות על פושעים מתחת למנת משכל מסוימת. תיק כזה היה אטקינס נגד מדינת וירג'יניה בשנת 2002, שבו קיבל בית המשפט העליון של וירג'יניה ערעור על גזר-דין מוות לרוצח מורשע משום שמנת המשכל שלו שנמדדה כ-59 נקודות הייתה למעשה, על פי אפקט פלין, נמוכה אף יותר, ומתחת לקריטריונים של פיגור שכלי חמור. השלכות דומות קיימות כתוצאה מקריטריונים של מנת משכל מזערית בזכויות לקבל שירותי סעד ורווחה שונים, כגון חינוך מיוחד. ג'יימס פלין עצמו נקרא להעיד כעד מומחה במספר משפטים מסוג זה בארצות הברית.
קשאני
קשאני הוא שם משפחה יהודי המעיד על מוצא מהעיר קשאן שבאיראן (בין טהראן לאיספהן).
ביבליית דואיי-ריימס
ביבליית דוּאֵיי-רַיימס (באנגלית: Douay–Rheims Bible) היא תרגום לאנגלית של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, שנערך מטעם הכנסייה הקתולית בין 1582 ל-1610. עד אמצע המאה ה-20 דואיי-ריימס היה התרגום המוסמך עבור קתולים דוברי-אנגלית, ועודנו אהוד בחוגים שמרניים.
היוזמה לחבר גרסה קתולית בלשון עלתה בחוגי הגולים שנמלטו מרדיפות הדת האליזבטניות לצרפת. בעיר דואה (ההגייה האנגלית היא דואיי) הסמוכה לאראס הוקם ב-1568 סמינר להכשרת כמרים שהוברחו משם חזרה לממלכה כדי לשרת בקודש במחתרת. מייסדו, החשמן-לעתיד ויליאם אלן שהיה עמית-מנהל באוניברסיטת אוקספורד לפני שנמלט, החליט שהשימוש שעשו הפרוטסטנטים בביבליות בשפת העם כדי לגייס תמיכה ולתקוף את הדוקטרינות הרומיות הצריך מענה שייפנה אף הוא אל ההמונים. ב-1546 הכריזה ועידת טרנטו על הוולגטה הלטינית שערך הירונימוס כגרסה המוסמכת היחידה של כתבי הקודש, ותרגומים שלה לשפות האירופאיות החלו לצאת במסגרת הקונטרה-רפורמציה.
ב-1578 עבר סמינר דואה לעיר ריימס, בה שהה עד 1593. באותה שנה הגיע לשם גרגורי מרטין, עוד איש אוקספורד לשעבר, שקיבל משרה של פרופסור לעברית. אלן ראה בו את האיש המתאים למפעל התרגום שחזה ומינהו לעמוד בראשו. מרטין הסתייע בצוות גדול של מלומדים, שכלל בין היתר את ויליאם ריינולדס, תומאס וורתינגטון, ריצ'רד בריסטו ואחרים. עד מותו של מרטין כעבור ארבע שנים הם הספיקו לתרגם את הברית החדשה ומרבית הברית הישנה, אם כי העבודה על הישנה נמשכה עוד דור שלם. ב-1582 הוציא סמינר דואה שבריימס את מהדורת הברית החדשה שלו ב-5,000 עותקים. הברית הישנה הושלמה ואושרה לפרסום רק ב-1610.
מהדורת דואיי-ריימס תורגמה ישירות מהוולגטה הלטינית, לפי מדיניות הכנסייה שראתה את הטקסט של הירונימוס כמקודש ונעלה על המקור העברי, הארמי והיווני. בשל כך ובשל השמרנות המופלגת של מחבריה הכילה הביבלייה כמות אדירה של לטיניזמים (לדוגמה "פסח" תורגם כ-Pasche ולא Passover), ואף הוכנה רשימה של חלקם בסוף הכרך עם ביאורים. כמו כן, ספרי הקאנון המשני – "הספרים החיצוניים", בפי הפרוטסטנטים – הופיעו במקומם לפי הקאנון הכנסייתי המסורתי. לבסוף, המתרגמים הוסיפו לכתוב פרשנות והערות שוליים רבות בכוונה תחילה לסתור את ההבנה הפרוטסטנטית ולתת משנה תוקף לאמונה הקתולית, כשהם תוקפים את אויביהם כבורים טועים, והקפידו להדגיש רוח זו גם בתרגום עצמו: בתפילת האדון טרחו לצרף ל"לחם חוקנו" את המילה "שמעל לחומר", כפי שעשה הירונימוס בתרגומו למתי, לאזכור עקרון הטרנסובסטנציאציה; וראשי הכנסיות שנסמכו בידי פאולוס וברנבא הוגדרו כ"כהנים", כלומר כמרים מוסמכים, ולא כ"זקנים". במבוא כתבו העורכים כי בניגוד לתעמולה הפרוטסטנטית, הכנסייה מעולם לא אסרה על תרגום כתבי הקודש לשפת העם, בתנאי שאושרו על ידי הסמכויות המתאימות המקומיות, ושלא ביקשה להסתיר את דבר האל מההמון אלא למנוע הפצה של תרגומים קלוקלים ומזיקים רוחנית שהיו מסירים את הקורא מדרך הישר וההבנה הנכונה, כשם שעשו לטענתם הפרוטסטנטים באותם ימים ממש.
מהדורת דואיי-ריימס עוררה מיד עם צאתה ב-1582 סערה רבתי ופולמוס נגדי באנגליה. מלומדים פוריטנים ניגשו מיד להוכיח שהיא מוטעית ומסולפת, וכתבי פלסתר נגדה הוסיפו לצאת עד המאה ה-19. הוויכוח סביבה חיזק בקרב הציבור הרחב את ההכרה כי המקרא האנגלי שנפוץ בקרבם היה טקסט מתורגם וחשוף להטיות פרשניות, והצורך בגרסה פרוטסטנטית מוסמכת ואחידה הניע את מיזם תרגום המלך ג'יימס. ב-1750 הוציא הבישוף ריצ'רד צ'לונר, ראש הכנסייה הקתולית המחתרתית בלונדון, גרסה מתוקנת קלות על מנת שתתאים למהדורה הקלמנטינית של הוולגטה שהוכרזה כקאנונית מעט אחרי התרגום המקורי. רק במחצית השנייה של המאה ה-20, עם יציאת תרגומים פופולריים ונגישים עבור הציבור הקתולי דוגמת ביבליית ירושלים, איבדה מהדורת דואיי-ריימס ממעמדה כגרסה הקתולית התקנית בשפה.
כביש 4313
כביש 4313 הוא כביש רוחב מקומי שמקשר את כביש 431, במחלף נס ציונה בסמוך לבאר יעקב, נס ציונה וראשון לציון עם כביש 44, בסמוך למושבים ניר צבי, תלמי מנשה ולבסיס הצבאי צריפין.
כביש 423.
במחלף נס ציונה כביש 423 עובר בתוואו של כביש זה.
אליאור אליהו אמסלם
אליאור אליהו אמסלם (נולד ב-26 ביוני 1990) הוא שחקן, תסריטאי ומנחה ישראלי.
קורות חייו.
ילדות.
אליאור אליהו אמסלם נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה.
כשהיה בן 10, השתתף בתוכנית "המגנט" בערוץ הילדים בפינת "ילד פלא" כיוצר תיאטרון בובות לצד עודד מנשה ודורי טפר.
בשנת 2005, הוא החל ללמוד בסטודיו למשחק "סטודיו במה" בניהול אופיר רוזן ועדי זורע. בין מוריו היו אסנת חכים, עומר עציון ואחרים. אליאור הוא התלמיד הראשון של הסטודיו.
במקביל, אמסלם למד במגמת התיאטרון של תיכון חדרה, במהלך לימודיו העלה ושיחק בהצגות "קומדיה של טעויות" מאת ויליאם שייקספיר ו"יאקיש ופופצ'ה" מאת חנוך לוין.
לימודים.
בשנת 2010 היה חלק מצוות היוצרים ועוזר הבמאי של ההצגה "רומיאו ויוליה - THAT BITCH CAN BE A PART OF ME", בבימוי מיכאל רונן ולצד השחקנים מיכאל מושונוב, ליאל דניר, רועי אסף, יוסף סוויד, אורי הוכמן, טל קלאי, הילה סעדה ואחרים. ההצגה עלתה במסגרת פסטיבל ישראל ומאוחר יותר הועלתה בתיאטרון גשר.
בשנת 2012 החל את לימודיו בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך לימודיו זכה בתחרויות מונולוגים שונות - בתחרות ע"ש אורנה בן חורין. אמסלם זכה עם מונולוג מתוך "תעלולי סקפן" מאת מולייר, בתחרות ע"ש שוש אביגיל ז"ל. כמו כן, זכה עם מונולוג מתוך "עקידת יצחק" מאת חנוך לוין בתחרות ע"ש חן בראל ז"ל זכה במלגת הצטיינות, ובנוסף זכה במלגת התלמיד מצטיין של בנק מרכנתיל.
אליאור סיים את לימודיו בשנת 2015 וקיבל מלגת הצטיינות מיוחדת על הישגיו ע"ש אלי ליאון.
בזמן לימודיו שיחק בהצגות "הדוכסית ממאלפי" בבימוי עירד רובינשטיין אשר מאוחר יותר עלתה גם בתיאטרון הבימה, בכורה עולמית למחזה "מבויש עד תום" מאת חנוך לוין בבימוי נועם שמואל, "יש לי חשק לדוקטור"  בבימוי רוני מנדלסון, "אורידיקה" בבימוי אמיר וולף, "חתונת הדמים" מאת לורקה בקופרודוקציה עם האקדמיה לתיאטרון בליטא, ובמחזה המוזיקלי המקורי "פסטיבל שירי סן רמו" בתפקיד יורם לוינשטיין הצעיר.
קריירה.