נולד בפזינוק (Pezinok), ליד ברטיסלאבה בצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה), לריקל ולשלמה (סלומון) וייס, סוחר עצים. בבקרים למד בבית-הספר החילוני המקומי, ואחרי הצהריים למד עם מלמד. ב-1939 ניצל בקינדר-טרנספורט שאורגן על ידי ניקולס וינטון, והיגר ללונדון לבדו, כשמשפחתו נותרת מאחור. למד בישיבת תורת אמת של הרב משה שניידר.
לאחר נישואיו, למד בכולל גייטסהד בגייטסהד אצל הרב אליהו דסלר, ולאחר עלייתו של הרב דסלר לארץ ישראל התמנה כאחד מהממונים על הנהלת הכולל.
כעבור מספר שנים, שב להתגורר בלונדון, שם התקבל לכהן כר"מ בישיבת הרמה בראשות הרב אליקים שלזינגר. במקביל למד הלכה למעשה אצל הרב שלמה בומגרטן. הוא התמנה לרב בית המדרש צעירי אגודת ישראל "69" (בקומה השנייה של בנין בית הכנסת תורה עץ חיים של הרב בומגרטן) בעיר.
בשנת ה'תשכ"ז עבר לאנטוורפן שבבלגיה, שבה גר כשלושים ושבע שנים. היה ר"מ בישיבת עץ חיים בווילרייק, ובהמשך דיין בית הדין שבאנטוורפן. באותן שנים כיהן כרב בית המדרש של חסידי גור בעיר.
החל לכהן כגאב"ד העדה החרדית ב-14 ביולי 2003 (י"ד בתמוז ה'תשס"ג) לאחר פטירת קודמו בתפקיד, הרב ישראל משה דושינסקי. בהתחלה התגורר בשכונת ארזי הבירה ובית מדרשו היה בבית הכנסת "גאלנטא" בשכונת בית ישראל, ולאחר זמן נקנה לו בית כנסת בסמוך לביתו, בשכונת גבעת משה. עם בואו לירושלים נפתח עבורו כולל אברכים והיה מוסר בו שיעור מדי שבוע. כן מסר שיעור פרטי בהלכה מדי ליל ששי בביתו עבור יחידי סגולה מרבני העיר ובני תלמידיו מלונדון.
בשנת ה'תשע"ב פתחו עסקני תפארת ירושלים ישיבה לתושבי ירושלים בשם "פאר התורה", והעמידו בראשה את הרב וייס. בשנת ה'תשע"ד, עקב חובות, עברה הישיבה לראשות הרב פרץ מאירסון, חתנו של הרב רפאל סולובייצ'יק, והחלה להיקרא "חוכמת התורה". הרב וייס נשאר ראש ישיבה בישיבה.
הרב וייס היה נשוי לשלוש נשים, אשתו השנייה הייתה אלמנתו של אוריאל צימר.
בשנת ה'תשפ"ב לקה בזיהום ברגלו, ובחודש סיון אושפז בבית החולים הדסה עין כרם לתקופה של עשרה ימים. כחודש לאחר שחרורו מבית החולים החריף הזיהום, והוא פונה שוב לבית החולים, שם הורדם והונשם. נפטר שם בליל שבת ב' באב תשפ"ב (30 ביולי 2022). הלווייתו התקיימה ביום ראשון, ג' באב, 31 ביולי, בירושלים, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים.
לרב וייס היו בן ושלוש בנות מאשתו הראשונה. בנו הרב שלמה זלמן נתמנה כממלא מקום אביו בבית הכנסת שלו.
הגשר החדש של בראטיסלבה
קלרנס סידרוף
רישום זכויות במקרקעין בישראל
רישום זכויות במקרקעין בישראל, שהוא רישום וקביעת הבעלות על מקרקעין בישראל נעשה כיום בעיקר על פי שיטת טורנס, אך היות שכ־5% מהקרקעות בישראל טרם מופו והוסדרו כהלכה (מספר זה הולך ופוחת עם השנים), מתקיים במקביל גם רישום ציבורי של עסקאות בקרקעות אלו. הגורם האחראי על מרשם המקרקעין בישראל הוא הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין במשרד המשפטים, המפעילה תשע לשכות רישום מקרקעין אזוריות ושלוש שלוחות. ניתן לפנות לרשות כדי לקבל מידע על נכס ללא הוכחת בעלות עליו, הפנייה יכולה להיעשות בצורה המקוונת אך היא כרוכה באגרה של מספר שקלים.
לשכת רישום המקרקעין נקראה בתקופת השלטון העות'מאני בשם הטורקי טאפו (בוטאה בערבית טאבו), כינוי המקובל עד היום. תהליך הסדרת המקרקעין החל באמצע המאה ה־19, ונמשך בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
בעוד נושא הבעלות על קרקעות מוסדר יחסית בתחום ישראל של הקו הירוק, מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון ורישומן סבוך הרבה יותר.
היסטוריה.
תקופת השלטון העות'מאני.
במרבית תקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל לא היה רישום מסודר של קרקעות והבעלות עליהם, בשל היישוב הדליל שהיה בארץ, ומיעוט עסקאות המקרקעין. חלק מעיסקאות המקרקעין (של מוסלמים ושל אחרים) נרשמו בבתי הדין השרעיים. העברת קרקעות בין בעלים נעשתה בדרך של העברה פרטית, באמצעות שטר קניין. החל מהמאה ה־18 החלה התעניינות בינלאומית נרחבת בארץ והחל תהליך של הגירה, יסוד יישובים חדשים וגידול אוכלוסייה, דבר שהצריך קניית קרקעות ודרש את הסדרת נושא רישום הבעלות על הקרקע.
בשנת 1858 נחקק על ידי השלטון העות'מאני חוק הקרקעות העות'מאני, שהיווה חלק מן המג'לה, והיה בן 132 סעיפים. חוק זה התבסס בעיקרו על משפט הקרקעות השרעי, אך הושפע רבות גם מחוקי קרקעות אירופאים מקבילים. חוק זה עמד בתוקפו בישראל קרוב ל־110 שנה (להוציא שינויים שנעשו במסגרת חוקים וצווים אחרים במהלך השנים), עד חקיקת חוק המקרקעין בשנת 1969 שביטל את חוק הקרקעות העות'מאני באופן סופי (חוק המקרקעין סעיפים 152–155). עם זאת, ביהודה ושומרון עדיין עומד החוק העות'מאני בתוקפו כבסיס לדיני המקרקעין באזור, בכפוף לשינויים שנערכו בהמשך בחוק הקרקעות המנדטורי, הירדני, ובצווים שפורסמו על ידי המנהל האזרחי.
הגדרת סוגי הקרקעות.
על פי הגדרות חוק זה הקרקעות בארץ חולקו לחמישה סוגים עיקריים:
סעיפים עיקריים בחוק העות'מאני.
הסעיפים השונים של חוק הקרקעות החדש חלו רק על קרקעות שאינם פרטיות מסוג 'מולכ' (או קרקעות 'מולכ' שהוקדשו), בהם המשיך לנהוג הדין השרעי. החוק החדש אפשר העברת קרקעות רק באמצעות שטר קניין, וחייב מעתה את רישום השטרות ופעולות ההעברה בלשכת המקרקעין, כאשר לאחר הרישום קיבל הקונה קושאן על הקרקע. החוק קבע גם כי כל עסקת מקרקעין חייבת לקבל את אישורו של הפקיד האחראי. סעיף נוסף קבע כי חל איסור להוביר קרקעות 'מירי', ובמידה וקרקעות אלו לא עובדו במשך 3 שנים ללא הצדקה (פגעי טבע, הוברה לצורך השבחת הקרקע בעתיד, שבי, מצב מלחמתי והעדר נזילות פיננסית לצורך העיבוד), יכולות הקרקעות לחזור לבעלותה הגמורה של המדינה על פי בחירתה ('מחלול'), ובאופן דומה גם קרקעות מירי בבעלות אדם שנפטר ללא יורשים היו חוזרות לבעלות המדינה. גם לאחר החזרה לבעלות המדינה הייתה אפשרות לפדות את הקרקע בחזרה בתשלום מסוים הנמוך משווי הקרקע. סעיף אחר קבע כי אדמה 'מירי' או 'מוקפה' שעובדה ללא הפרעה או טענה על ידי אדם אחד או המדינה במשך כ־10 שנים, תחשב לקרקע העומדת בחזקתו אף כאשר אין בידו שטר קושאן, ואף יהיו לו בה זכויות קנייניות, בתנאי שאינו מודה שנכנס אליה שלא ברשות. שינוי קרקע מסוג כל שהוא ל'מולכ' דרש אישור של הסולטאן הטורקי.
בעיה יסודית שהייתה קיימת בנושא המקרקעין בארץ ישראל הייתה בעיית הבעלות המשותפת על חלקת קרקע אחת (כונתה 'משאע', לדוגמה, עקב חלוקת ירושה לכמה יורשים), דבר שהקשה ואף מנע עיבוד חקלאי מודרני בשל ריבוי הבעלים, וכן יצר בעיות רבות נוספות. במסגרת החוק העות'מאני נקבע כי אין לרשום קרקעות של שטח גדול (לדוגמה, שטח כפר) על שם מספר אנשים בודדים או על שם כלל הציבור, אלא יש לרשום כל קרקע על שם בעליה שיקבל שטר קושאן, וכן נקבע הליך לחלוקת קרקע בבעלות משותפת במקרה שאחד הבעלים מעוניין בחלוקה. עם זאת, בעיה זו של בעלות משותפת בקרקעות הוסיפה להתקיים גם לאחר חקיקת החוק, בשל העדפת התושבים לבעלות משותפת על מנת להשתמט ממס ומחובת הגיוס, כמו גם הכמות הרבה של הקרקעות שהיו במעמד זה.
במקרה של פלישה ללא היתר לתוך שדה 'מולכ' או 'מירי', ניתנה רשות לבעל הקרקע לדרוש את הריסת המבנה או עקירת העצים שניטעו. ברשות פקיד המקרקעין. במידה וקמו עוררים על בעל קרקע שהחזיק בקושאן והערעור התקבל, נקבע מנגנון פיצוי.
בשנת 1860 נחקקו שני חוקים נוספים: חוק על סדרי הטאבו וחוק בנוגע לשטרי טאבו. תוכנם היה כי מעתה כל הקרקעות הפרטיות מסוג 'מירי' חייבות להיות רשומות בטאבו, בו ירשמו בעליהם, מיקומם, שטחם וגבולותיהם, ובלעדי רישום יאבדו זכויות המחזיקים בקרקעות. קרקעות מסוג 'מולכ' ו'מווקפה' המשיכו להיות רשומות בבית הדין השרעי. למרות זאת נמנעו אנשים רבים מלהצהיר על נכסיהם, על מנת להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא (פעולות שתמורתם הוחכרו קרקעות 'מירי'). במקרים אחרים הוקטן שטח האדמה שנרשם על מנת לשלם מס מופחת, בעוד הגבולות של שטח האדמה נרשמו במדויק. עקב כך נקבע בחוק הקרקעות כי במקרה כזה, תינתן בעלות רק על שטח מצומצם לפי הגודל הרשום, ולא על פי גבולותיו המשקפים שטח גדול יותר.
לפי חוקים אלו ניתן היה לחלק רישום של קרקע אחת למספר רישומי משנה. כך למשל ניתן היה לרשום את פירות הקרקע בנפרד מרישום החלקה, וכן ניתן היה לרשום קומה שנייה במבנה בבעלות נפרדת משל בעל הקומה הראשונה בו.
בתקופה מאוחרת יותר נקבע כי העברת אדמה מסוג 'מירי' מבעליה לקונה חייבת להעשות לאחר קבלת אישור מהאימאם והמח'תאר המקומי שיאשר כי המוכר הוא בעלי הקרקע, יפרט את סכום התשלום (לצורך תשלום מס), ויציין את פרטי הקרקע הכלולה בעסקה (מיקום, שטח וגבולות).
על רקע רצון השלטונות העות'מאנים בעידוד פיתוח הקרקעות באזורים לא מיושבים, נקבע כי מי שיפתח קרקע בורה ('מוואת'), יוכל לקבל עליה בעלות כמעט מלאה (הגדרתה כאדמת 'מירי'), בתנאי שפקיד המקרקעין יסכים לכניסתו לקרקע.
לשכות רישום המקרקעין העות'מאנית.