בין השנים 1844 - 1848 שתי האומות טענו לבעלות על אורגון. רוב האזור לא היה מיושב, מה שהקל על פתרון המשבר ולסיומו ב-1848, אז הוחלט כפשרה לפצל את האזור באופן שווה, עם קולומביה הבריטית לבריטניה, וושינגטון, איידהו, ואורגון לאמריקה. ארצות הברית אז הפנתה את תשומת לבה למקסיקו, שאיימה במלחמה לצורך סיפוח טקסס. בריטניה ניסתה ללא הצלחה למתן את המקסיקנים, אבל כשהמלחמה החלה היא נשארה נייטרלית. ארצות הברית זכתה בקליפורניה, בה הבריטים ראו אינטרס זמני בלבד.
מלחמת האזרחים האמריקנית.
במלחמת האזרחים האמריקנית אחת המטרות העיקריות של הקונפדרציה הייתה לזכות בהכרה מבריטניה וצרפת. בזכות כך, ציפו מנהיגי הקונפדרציה, ההכרה תוביל את בריטניה למלחמה מול ארצות הברית, ובכך תאפשר לקונפדרציה לזכות בעצמאות. בזכות דיפלומטיה אמריקאית פיקחית, אף אומה לא הכירה מעולם בקונפדרציה והמלחמה עם בריטניה נמנעה. למרות זאת, הייתה הרגשה ניכרת כי בריטניה תומכת בקונפדרציה ומסייעת לדרום לנצח כדי להחליש את ארצות הברית. בתחילת המלחמה בריטניה הוציאה מנשר המציג עמדה נייטרלית. מנהיגי הקונפדרציה הניחו לאורך כל המלחמה שבריטניה בוודאי תיכנס למלחמה כדי להגן על אספקת הכותנה שלה. הנחה זו הייתה אחת הסיבות שהקונפדרציה חשה מלכתחילה ביטחון לצאת למלחמה. עם זאת, אנשי הדרום מעולם לא התייעצו עם האירופים, והתמהמהו בשליחת דיפלומטים. עוד לפני שפרצו הקרבות באפריל 1861, אזרחי הקונפדרציה (ללא כל רשות ממשלתית) ניתקו את משלוחי הכותנה במאמץ להפעיל את "דיפלומטיית הכותנה". היא נכשלה כי לבריטניה היו מחסנים מלאים בכותנה ואף נהנו מעליית המחירים. רק ב-1862 נוצר מחסור אקוטי בכותנה.
פרשת טרנט בסוף 1861 כמעט גרמה מלחמה. ספינת מלחמה של הצי האמריקאי עצרה את ספינה אזרחית בריטית בשם "RMS Trent" וכוחות חיל הים עצרו שני דיפלומטים של הקונפדרציה, ג'יימס מוריי מייסון וג'ון סלידל. בריטניה התכוננה למלחמה ודרשה את שחרורם המיידי. הנשיא לינקולן שחרר מייד את הדיפלומטים והאירוע הסתיים בשקט יחסי.
בריטניה הבינה כי כל הכרה של קונפדרציה עצמאית לכך תטופל אקט מלחמתי נגד ארצות הברית. הכלכלה הבריטית הייתה להסתמך בכבדות על סחר עם ארצות הברית, בעיקר ייבוא תבואה זולה, אשר במקרה של מלחמה, תנותק על ידי האמריקאים. ואכן, האמריקאים היו פותחים במלחמת חורמה ימית נגד כל צי הסוחר הבריטי.
למרות הזעם והמחאות האמריקניות האינטנסיביות, לונדון התירה לאונייה "CSS Alabama", אשר נבנתה בבריטניה, לעזוב את הנמל ולהפוך לספינה התקפית תחת הדגל הימי של הקונפדרציה. המלחמה הסתיימה בשנת 1865; בוררות יישבה את הנושא בשנת 1871, עם תשלום של 15.5 מיליון דולר בזהב עבור הנזקים שנגרמו.
בינואר 1863 לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה העוצרת את העבדות ונתמכה בחום על ידי גורמים ליברליים בבריטניה. ממשלת בריטניה חזתה כי שחרור העבדים יצור מלחמה אתנית, ותיתכן שתידרש התערבות על בסיס הומניטרי. לא הייתה מלחמת אתנית, והירידה ביכולות של הקונפדרציה - כמו אובדן חלק ניכר מהנמלים והנהרות - עשתה את הצלחותיהם הסבירות, קטנות יותר ויותר.
סוף המאה ה-19.
היחסים היו קרירים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 כשהאמריקנים התרעמו על פעילויותיהם של הבריטים והקנדים במהלך מלחמת האזרחים. לאחר המלחמה, הרשויות האמריקניות הסתכלו לכיוון השני כמו ה"אחווה הפניאנית" האירית אשר תכננה ואף ניסתה לפלוש לקנדה. הפניאנים נכשלו אבל פוליטיקאים אמריקאים ממוצא אירי, כוח עולה במפלגה הדמוקרטית, דרשו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברטוריקה אנטי בריטית שנקראה "לסובב את זנב האריה" - מרכיב עיקרי בקמפיין הבחירות שפנה לבוחרים ממוצא אירי.
בריטניה המשיכה במדיניות הסחר החופשי שלה אפילו עם יריבותיה העיקריות, ארצות הברית וגרמניה, תוך שימוש בתעריפים גבוהים (כפי שעשתה קנדה). התעשייה הכבדה באמריקה גדלה מהר יותר מאשר בבריטניה, בשנות ה-90 של המאה ה-19 דחקה את בריטניה, בייחוד בתעשיית המכונות, בפנייתה לשווקים אחרים בעולם. לונדון, עם זאת, נותרה המרכז הפיננסי העולמי, אפילו בזמן שרוב השקעותיה הופנו לתעשיית הרכבות האמריקניות. האמריקאים נותרו הרחק מאחור הבריטים בתחומי הספנות הבינלאומית והביטוח.
"הפלישה" האמריקנית לשוק הבריטי המקומי דרש תגובה. מכס על סחורות יבוא, אף על פי שעלה יותר ויותר תוך פיקוח, לא הוטלו עד שנות ה-30 של המאה ה-20. לכן, אנשי עסקים בריטים נאלצו לאבד השוק שלהם או לחשוב מחדש ולהביא את המודרניזציה לפעילות שלהם. תעשיית הנעליים והמגפיים התמודדה עם הגדלת הייבוא של ההנעלה האמריקנית; האמריקאים השתלטו על שוק מכונות ההנעלה. חברות בריטיות הבינו שהן צריכות לעמוד בתחרות ולכן הן בחנו מחדש את שיטות העבודה המסורתיות, ניצול העבודה, ויחסים תעשייתיים, וחשבו מחדש כיצד לשווק מחדש את ההנעלה, לפי דרישות האופנה.
סכסוכי גבולות בוונצואלה ובאלסקה.
בשנת 1895 פרץ משבר ונצואלה. סכסוך גבולות בין ונצואלה וגיאנה הבריטית גרם למשבר אנגלו-אמריקאי כאשר ארצות הברית התערבה וצידדה בעמדת ונצואלה. תעמולה בחסות ונצואלה שכנע את דעת הקהל האמריקאית שהבריטים פגעו בשטח ונצואלה. ארצות-הברית דרשה הסבר וראש הממשלה סולסברי סירב. המשבר אף הוחרף כאשר הנשיא גרובר קליבלנד, בצטטו את דוקטרינת מונרו, הציב אולטימטום בסוף 1895. הקבינט של סולסברי שכנע אותו שהוא חייב ללכת לבוררות. שני הצדדים נרגעו והסוגיה נפתרה במהירות באמצעות בוררות אשר במידה רבה תמכה מבחינה משפטית בצד הבריטי בשרטוט קו הגבול. סולסברי נותר כועס אבל הושג קונצנזוס בלונדון, בראשותו של לורד לנדסדאון, אשר תמך בחיפוש יחסים הרבה יותר ידידותיים עם ארצות הברית. באמצעות עמידה לצד אומות אמריקה הלטינית נגד הסגת הגבול של הבריטית, ארצות הברית שיפרה את יחסיה עם אמריקה הלטינית, והאופן הלבבי של הליך שיפור היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה.
אמנת אולני-פאונספוט בשנת 1897 הייתה הסכם מוצע בין ארצות הברית ובריטניה שנדרש בוררות במחלוקות מרכזיות. למרות תמיכה רחבה בקרב הציבור והאליטות, האמנה נדחתה על ידי הסנאט האמריקאי, אשר קינא בסמכויות שלה, שאף פעם לא נכנסו לתוקף.
המחלוקת על הגבול בין אלסקה וקנדה יושבה על ידי בוררות, אבל הקנדים חשו נבגדים עם התוצאה. רכישת אלסקה בשנת 1867 ציירה את הגבול בין קנדה ואלסקה באופן מעורפל. עם הבהלה לזהב ביוקון בשנת 1898, כורים נאלצו להיכנס דרך אלסקה, וקנדה ורצתה לשרטט מחדש את הגבול כדי להשיג נמל ימי משלה. קנדה דחתה את ההצעה האמריקנית לחכירת נמל אמריקאי לטווח ארוך. הסוגיה עברה לבוררות, אשר פתרה סופית את וויכוח הגבול של אלסקה בשנת 1903. ההחלטה תמכה בארצות הברית, כאשר השופט הבריטי צידד יחד עם שלושה שופטים אמריקאים מול שני שופטים קנדיים בתוצאות הבוררות. דעת הקהל הקנדית הייתה נסערת, מתוך הרגשה שהאינטרסים שלהם הוקרבו על ידי לונדון לטובת ההרמוניה הבריטית-אמריקנית.
ההתקרבות הגדולה.
ההתקרבות הגדולה היא מונח המשמש לתיאור התלכדות היעדים המדיניים, הפוליטיים, הצבאיים והכלכליים בין בריטניה וארצות הברית החל משנת 1895 ועד מלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914. הציבור האירי-קתולי הרחב בארצות הברית, יצר את התשתית העיקרית לדרישות העצמאות האירית, והוביל לשימוש ברטוריקה אנטי-בריטית, במיוחד בימי בחירות.
הסימן הבולט ביותר של שיפור יחסים במהלך ההתקרבות הגדולה היו הפעולות של בריטניה במלחמת ארצות הברית-ספרד. עם פרוץ המלחמה בשנת 1898, לבריטים הייתה מדיניות ראשונית של תמיכה באימפריה הספרדית ושלטונה הקולוניאלי על קובה מתוך תפיסת האיום שבכיבוש אמריקאי ורכישת קובה על ידי ארצות הברית. מה עלול היה לפגוע באינטרסים המסחריים של בריטניה בתוך במסגרת רכוש האימפריה באיי הודו המערביים. עם זאת, אחרי ארצות הברית נתנה הבטחות אמיתיות שהיא תעניק עצמאות לקובה (שבסופו של דבר התממשה בשנת 1902, לפי התנאים המוכתבים בתיקון פלאט), הבריטים נטשו את מדיניות זו ובסופו של דבר צידדו בארצות הברית בניגוד לרוב המעצמות האירופאיות האחרות שתמכו ספרד. בתמורה, ממשלת ארצות הברית תמכה בבריטניה במלחמת הבורים, אף על פי שאמריקאים רבים העדיפו לתמוך בבורים.
הניצחון במלחמת ארצות הברית-ספרד מיצב את ארצות הברית כאימפריה עולה בעצמה. המעמד החדש זה הופגן בין השנים 1900–1901, כאשר ארצות הברית ובריטניה, כחלק מברית שמונה האומות, דכאו את מרד הבוקסרים ותחזקו מושבות זרות בשושלת צ'ינג בסין. בין השנים 1907 - 1909, הנשיא האמריקאי תיאודור רוזוולט שלח את "הצי הלבן הגדול" למסע בינלאומי, כדי להוכיח את עוצמתו העולמית של חיל הים של ארצות הברית, אשר הפך שני רק לצי המלכותי בגודל ועוצמת האש.
מלחמת העולם הראשונה.
לארצות הברית הייתה מדיניות של נייטרליות גמורה. ארצות הברית הייתה מוכנה לייצא כל מוצר לכל מדינה. גרמניה לא יכלה לייבא דבר בשל המצור הבריטי, ולכן הסחר האמריקני היה עם בעלות הברית. הוא מומן על ידי מכירת איגרות חוב אמריקניות ומניות בבעלות בריטית. כאשר החלו להידלדל המניות ואיגרות החוב, הבריטים לקחו הלוואות כבדות מבנקים בניו יורק. כאשר האשראי אזל בסוף 1916, בריטניה הייתה על סף משבר פיננסי.