ב-15 באפריל 1948 העבירו הבריטים את המצודה לידי כוחות ערביים. מצב זה סיכן את הגישה אל יישובי אצבע הגליל, יישובי רמות נפתלי, ורכס מנרה, בשל השליטה של המצודה על סביבתה ועל דרכי הגישה העוברים בסמוך לה. הכוח הערבי במצודה אף עלול היה לסייע לפלישה ערבית מלבנון אם וכאשר תבוא. מנרה, משגב עם ורמות נפתלי שציר הגישה אליהן עבר בסמוך למצודה נותרו למעשה מנותקות. כיבוש המצודה הוגדר כיעד אסטרטגי לצורך הבטחת השליטה באזור הגליל המזרחי ועמק החולה.
נעשו שלושה ניסיונות לכבוש את המצודה. בניסיון הראשון, בליל ה־15 באפריל 1948, מיד לאחר כניסת כח ערבי למצודה, השתתפו פלוגה מן הגדוד השלישי של הפלמ"ח, וכוח מגדוד 11 (גדוד אלון) של חטיבת גולני, בפיקודו של ישראל ליאור. הכוח התוקף עלה לאזור המצודה באוטובוסים של אגד, בכביש הצפון הצר שעלה מעמק החולה למקום, בשעת חשיכה. עקב הכביש הצר נתקע אחד האוטובוסים ונתגלה, ונפתחה אש לכיוונו. הכוח נסוג לאחר שאיבד ארבעה לוחמים וספג מספר פצועים.
כעבור חמישה ימים, ב-20 באפריל, ביצע הגדוד השלישי ניסיון נוסף. הכוח התוקף התחלק לשלוש קבוצות. כח קטן ביצע התקפת הסחה מדרום למצודה, הכח העיקרי תקף מצפון והשלישי סייע ברתק. עקב מספר משגים בתכנון והתנגדות עזה לא הצליחה פריצת קיר המצודה, והכח התוקף נסוג תוך אבדות כבדות, כאשר רובן של גופות הלוחמים שנפלו נותרו במקום. על הנסיגה חיפה המקלען יזהר ערמוני עד שנהרג. על פעולתו זו, זכה ערמוני לאות גיבור ישראל. מפקד הרתק, פילון פרידמן נותר ליד המצודה עם שניים מלוחמיו הפצועים. הוא העבירם לנקיק סלע וכשאזלה תחמושתו ירה בפצועים ובעצמו, כדי שלא יפלו חיים בידי הפורעים הערבים שהלכו והתקרבו אליהם. בהתקפה זו שכשלה נהרגו עשרים ושניים לוחמים (21 באותו היום ועוד לוחם שמת מפצעיו ב-22 באפריל). גופות הלוחמים שנותרו במקום לאחר כישלון ניסיון הכיבוש השני נקברו בקבר אחים למרגלות המצודה.
הגדוד השלישי כבש את המצודה בניסיון השלישי, במסגרת מבצע יפתח. על פלוגה ג' פיקד ראובן נצר וההשתלטות על המצודה הסתיימה ללא נפגעים. בליל ה-15 במאי 1948 התקרבו חבלנים אל המצודה, גילו כי הוקפה בגידור נוסף, והעריכו כי כוח האדם וחומרי הנפץ שברשותם לא יספיקו. בעקבות כך נדחתה ההתקפה ביום. ההתקפה התבצעה לבסוף בכוח רב בליל ה-16 במאי, אחרי שבמשך היום הופצצה המצודה מן האוויר. בבוקר ה־17 במאי הגיעו התוקפים אל המצודה, ומצאו אותה ריקה, לאחר שננטשה בידי מגיניה, שנסוגו ללבנון. אחרי שהתמקמו בבנין, פגע פגז תועה שנורה מלבנון באחד החדרים במקום, וגרם למותם של שני לוחמים נוספים.
בשלושת הניסיונות לכיבוש המצודה נהרגו עשרים ושמונה חיילים, ועל כן המצודה קרויה על שמם (28 -כ"ח בגימטריה). רובם קבורים בקבר אחים למרגלות המצודה. על אחד מהחללים, דוד צ'רקסקי, כתב חיים חפר עוד בחייו של צ'רקסקי את השיר המפורסם "דודו".
המצודה כיום והנצחת הקרב.
מבנה המצודה משמש כיום כבסיס של משמר הגבול וצורתו מהווה את סמל החייל. המצודה עצמה סגורה לביקורים. מאחורי המבנה נקברו החללים שנפלו בקרבות על המצודה בקבר אחים ונבנתה אנדרטה שתוכננה על ידי זוג האדריכלים ביטוש קומפורטי ואיקה קומפורטי-עובדיה. מסביב לאנדרטה ניטע גן, המנציח את 28 החללים שנפלו בכיבוש המצודה, וחלל נוסף שהיה אח של אחד הנופלים שנפל בקרב אחר במהלך מלחמת העצמאות. תכנון האתר ובנייתו עברו גילגולים רבים, והבנייה הושלמה רק כעבור כעשר שנים מהקרב.
המצודה נמצאת על מסלולו של שביל ישראל. במקום נקודת תצפית ממנה ניתן לצפות על נופיו היפים של עמק החולה. שביל טיול רגלי ('שביל הפלמ"ח') נפרץ מאזור צומת כ"ח בעמק החולה אל המצודה, בנתיב הכללי של התקדמות הכח העיקרי במהלך ההתקפה השנייה על המצודה.
המצודה מופיעה על בול דואר שהוציא דואר ישראל בשנת 1951, לרגל יום העצמאות השלישי של מדינת ישראל. הבול, בערך נקוב של 15 פרוטות, נושא את הכיתוב "מצודת ישע".
ב 11 באפריל 2014 נפתח במצודה מוזיאון הרעות מייסודו של יהודה דקל, המציג את סיפור מורשת הקרב לכיבושה, כחלק מפרויקט מורשת לאומית. כתוצאה מעבודות ההקמה, התגלה ב-2012 מתחת למצודה מאגר מים תת-קרקעי גדול שקיומו לא היה ידוע לפני כן.
מצודת ישע
בית הקברות כנרת
בית הקברות כנרת הוא בית קברות השוכן לחוף הכנרת, בקרבת המושבה כנרת וקבוצת כנרת.
תולדותיו.
הקבר הראשון בבית הקברות נכרה בשנת 1911 מספר חודשים לאחר השביתה הגדולה. זה היה קברו של מנחם מנדל שמואלביץ (ממש"י) שהיה אחד האריסים בבית המוטור. הוא נפטר או נרצח בעת שיצא להביא לחם ממושבת כנרת. ההחלטה הייתה לקבור אותו ליד ים כנרת.
בית הקברות שימש את תושבי המושבה כנרת, ובמשך הזמן גם את קבוצת כנרת, אנשי ההסתדרות ואנשי תנועת העבודה.
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים בני העלייה הראשונה והשנייה, ובהם רחל המשוררת, ברל כצנלסון, שאול אביגור, אברהם הרצפלד ואחרים. כמו כן קבורים בו גם המשוררת אלישבע ביחובסקי, וכן מנהיגים ציונים סוציאליסטים שנפטרו ונקברו בגולה, ועצמותיהם הועלו ארצה לאחר הקמת המדינה, כמו משה הס, דב בר בורוכוב ונחמן סירקין. בבית הקברות פינה מיוחדת לשמואל יבנאלי, שליח הקונגרס הציוני שעסק בהעלאת תימני כנרת ארצה בשנת 1909. כמו כן, ישנן בבית הקברות מצבות של אנשי השומר הקבורים בכפר גלעדי, וכן קברו של שמואל סטולר, מראשוני קבוצת כנרת וחתן פרס ישראל לחקלאות.
בבית הקברות חלקה מיוחדת שהוקצתה לתימני כנרת. עם פרסום ספרו של פרופסור יהודה ניני "ההיית או חלמתי חלום, תימני כנרת – פרשת התיישבותם ועקירתם", נחשף סירובם של תושבי הקבוצה והמושבה לקבור את מתי תימני כנרת בבית הקברות עצמו, ורק לאחר זמן מה הוקצתה להם חלקה נפרדת בבית הקברות.
חלקה נוספת מיוחדת לגולי תל אביב אשר הגיעו לכנרת לאחר שגורשו בשנת 1917 מתל אביב. 52 נפש הגיעו לחצר כנרת וחיו שם בתנאים קשים. 10 נפטרו ונקברו תחת גל אבנים ללא ציון. בשנות החמישים הציבו חברי כנרת על כל אחד מהקברים מצבה ובה נכתב "אלמוני מגולי יהודה". שמות הגולים שנפטרו, אשר התגלו בארכיון הציוני ב-1991, מונצחים במצבת זיכרון שהוקמה בלב בית הקברות, סמוך לחלקה זו.
המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, בת כנרת, קבורה אף היא בבית הקברות. במרחק מה ממנה קבור הסופר והמחזאי אהרן מגד.
אעלה בתמר
הירושה הגדולה
הירושה הגדולה (בצרפתית: Les Cinq cents millions de la Bégum, "חמש מאות המיליונים של הביגום") הוא ספר מאת ז'ול ורן שנכתב בשנת 1879. בספר זה מספר יסודות שיכולים להיות מתוארים כאוטופיה ואחרים הנראים באופן מובהק כדיסטופיה.
עלילה.
העלילה מתרחשת לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה. רופא צרפתי בשם סרזן מקבל לפתע ידיעה שהוא היורש היחיד של הון בסכום האסטרונומי של חצי מיליארד פרנק. הפרשה מתפרסמת בעולם כולו, סרזן מקבל מחמאות מאנשים רבים, ומצידו מודיע כי הוא מתכוון להשתמש בכסף על מנת להקים עיר שתהיה דוגמה ומופת לעולם כולו.
מנגד, בא גרמני בשם שולצה, אשר טוען כי הוא קרוב משפחה של סרזן וכי הוא ראוי לקבל חלק מהירושה, אם לא את כולה. סרזן, שאינו מעוניין במאבקים, מוותר לשולצה ונותן לו מחצית מהירושה על מנת שיעשה בה ככל העולה על רוחו.
שנים מספר לאחר אירועים אלה קמות במערב ארצות הברית שתי ערים: האחת נקראת פרנסוויל, ואותה בונה סרזן לפי חזונו – עיר מטופחת, אשר כל תושביה מחויבים לעבוד לפרנסתם ולשמור על היגיינה אישית. לעומתו, מקים שולצה עיר בשם שטאלשטאדט – עיר הפלדה. זהו מבצר, הכלאה של מפעל ומחנה עבודה של בטון ופלדה, שבו מפעל בשם שטלשטט המייצר מוצרי פלדה ובעיקר נשק, שאיכותם הופכת לשם דבר בעולם כולו. תושבי העיר הגרמנית מתקיימים על דיאטה של נקניקיות, כרוב כבוש
ובירה.
חברו של ד"ר סרזן, מרסל ברוקמן, בא לעבוד בשטלשטט תחת שם בדוי בתור מרגל. בזכות כישוריו כמהנדס ושרטט לוכד ברוקמן את עינו של שולצה ועד מהרה הופך לעוזרו האישי. בעזרת חנופה רבה הוא מגלה כי שולצה מייצר תותחים מתקדמים מאוד, המיוצרים בשיטות סודיות. יתר על כן, הוא מגלה כי שולצה בנה תותח ענקי שירייה בודדת שלו יכולה למחוק את פרנסוויל מעל פני האדמה וכי הוא פיתח פגזים מיוחדים ממולאים בפחמן חד־חמצני, אשר מתפשט בשטח המופגז והופך אותו לשטח לא־ראוי למחיה אדם. יש הטוענים כי בכך חזה ז'ול ורן את הופעתו של נשק להשמדה המונית.
בעקבות הגילוי, מתכנן שולצה להוציא את מרסל להורג, על־מנת שסודו לא יתגלה ברבים. מרסל מצליח לברוח משטלשטט ולהגיע לפרנסוויל כשעה וחצי לפני הזמן שבו שולצה מתכוון להשמיד את העיר.
למרות העובדה כי תושבי פרנסוויל מודעים לסכנה המרחפת מעליהם, נראה כאילו דבר אינו יכול למנוע את מחיקתה של עירם מעל למפה. אולם, מתברר כי שולצה טעה בחישוביו וירה את הפגז שלו בעוצמה רבה מדי – מה שהופך את הפגז ללוויין מלאכותי. למרות זאת, תושבי פרנסוויל ממשיכים להיערך למתקפה אפשרית נוספת של שולצה, בונים מבני הגנה ומתרגלים שימוש בנשק.
לאחר זמן מה נוצר הרושם כי שולצה נעלם, שכן הוא אינו עושה דבר, ומסיבה זו מפעל שטלשטט מוכרז פושט רגל, שכן החשבונות שנשלחים אליו אינם נפרעים. מרסל חודר שנית למפעל כדי לגלות מה התרחש עם חברו אוקטב, בנו של הדוקטור סרזן, ומגלה כי שולצה נפל קורבן לאחר מפגזי הפחמן שהוא עצמו המציא, שהתפוצץ באותו חדר בו היה שולצה, והקפיא אותו למוות.
לאחר מותו של שולצה מקבל סרזן, בתור קרובו היחיד, גם את הבעלות על שטלשטט וממשיך לקיים אותה במפעל לפלדה, אם כי עם סדר שונה בתכלית מהסדר של שולצה. מרסל מתחתן עם בתו של הדוקטור סרזן, והספר נגמר ב"הפי אנד" טיפוסי.
אלכוהוליסט
אוטו דה פה