אביגיל רייכלין - נערה בשנות העשרה המאוחרות של חייה, יפה וחולמת. מתגוררת במושבה כנרת. בשבוע בו מתרחש "סיפור המעשים" עולה לירושלים כדי לפגוש את אחיה אבשלום.
אבשלום רייכלין - בחור בתחילת שנות העשרים, מתגורר בדירתו של חייט בשכונת מחנה יהודה. קורות חייו אינם ברורים והוא מרבה להגות בסבלותיו של האדם ובשאלות קיומיות אחרות.
הדוקטור רייכלין - מנהל החברה לייעוץ חקלאי, אביהם של אביגיל ואבשלום. הבנים ניתקו את הקשר עמו בעקבות אופיו הקשה. מוזכר לעיתים בספר אך הוא עצמו אינו מופיע.
יונה בן דוד - האנטי גיבור בסיפור. פקיד בחברה הנ"ל, בשנות העשרים המאוחרות של חייו. מתואר כיצור בודד וחסר ידידים המבקש בצורה נואשת, ולפרקים מעוררת חמלה, חברת אישה.
עזריאל בן דוד - מזכיר החברה, אחיו של יונה. מתואר כאדם קשה וקפדן.
מר יפה - אדם מבוגר וערירי ששימש כסוכן החברה ופוטר ממשרתו, איש נעים וחברותי ובמידה מסוימת אף משכיל. מנסה לשוב למשרתו או לפחות לזכות בפיצויים אך נתקל באטימות מצד ראשי החברה.
סימן טוב הגדול - דון ז'ואן מקומי. טיפוס חיובי אך לא משכיל במיוחד ובעל נטייה להתפרצויות אלימות. ככל הנראה, הדמות המזרחית היחידה בספר.
כדורגלן השנה באוקייניה
אליפות אוקייניה בכדורגל נשים
מאינה הודית
הסגרה
צומת ראשונים (גן הורדים)
גן הורדים של הבית הלבן
פרנץ האלדר
פרנץ האלדר (בגרמנית: Franz Halder; 30 ביוני 1884 - 2 באפריל 1972) היה גנרל-אוברסט גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
חיים וקריירה מוקדמת.
פרנץ האלדר נולד בווירצבורג למשפחת אנשי צבא. אביו, מקס האלדר, היה גנרל-מאיור במשרד המלחמה של בוואריה והיה מראשוני המשתמשים בארטילריה מודרנית. האלדר הצטרף ליחידת ארטילריה בצבא בוואריה בשנת 1902, קודם לדרגת לוטננט וכשסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1904, המשיך ולמד בבית הספר לארטילריה (1906–1907) ובבית הספר לקציני מטה (1911–1914).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה של הקורפוס הבווארי ה-3, קודם להאופטמן באוגוסט 1915 ושירת במטה של הארמייה השישית, עד סוף המלחמה הספיק לשרת במפקדות הארמייה השנייה והארמייה הרביעית.
בין המלחמות.
בסוף המלחמה נשאר לשרת בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר, שירת תחילה כמדריך בין השנים 1919 ל-1924.
בשנת 1924 האלדר קודם לדרגת מיור ובשנת 1926 הוא מונה לקצין המבצעים של כוח הרייכסווהר במינכן. הוא קודם לדרת אוברסט-לויטננט בפברואר 1929 ובאוקטובר הוצב כמדריך בבית הספר לקציני הרייכסווהר.
קודם לדרגת אוברסט בדצמבר 1931 ושירת כראש המטה של הרייכסווהר במינסטר עד שנת 1934.
קודם לדרגת גנרל-מיור באוקטובר 1934 ושירת כמפקד הדיוויזיה ה-7 שהייתה מוצבת במינכן.
קודם לדרגת גנרל-לויטננט באוגוסט 1936, הפך להיות ראש אגף האימונים של הורמאכט והיה אחראי לתרגילי האימון הגדולים ביותר שנערכו מאז שגרמניה החזירה את גיוס החובה בשנת 1935.
קודם לדרגת גנרל חיל התותחנים ב-1 בפברואר 1938. ראש ה-OKW החדש וילהלם קייטל בעצה אחת עם אדולף היטלר מינה את האלדר לראש המטה הכללי של ה-OKH כיורשו של לודוויג בק שהתפטר בעקבות משבר הסודטים.
כשבוע ממינויו הגיש האלדר להיטלר תוכנית לכיבוש צ'כוסלובקיה; לפי תוכניתו הכוחות הגרמנים בראשות גרד פון רונדשטט וריטר פון לאב היו אמורים לפלוש למדינה ולהתקדם בצורת צבת. היטלר שינה את התוכנית והורה שולטר פון רייכנאו יתקדם ישירות לעבר פראג. האלדר, שרצה להימנע ממלחמה, דן עם כמה גנרלים גרמנים ברעיון להדיח את היטלר מהשלטון בהפיכה צבאית, אולם הרעיון הזה לא יצא אל הפועל מאחר שהסכם מינכן נחתם וסכנת המלחמה עברה. לאחר המלחמה העיד האלדר בפני שוביו שבעקבות הצלחת היטלר לכופף את מעצמות המערב במינכן, הוא הכיר בפקחותו המדינית של היטלר ונהיה לנאמנו.
מלחמת העולם השנייה.
האלדר השתתף בהכנת תוכניות הפלישה לפולין באביב 1939 והעריך שמלחמה עם פולין תסתיים בניצחון גרמניה בפרק זמן של שבועיים עד שלושה שבועות.
במהלך נובמבר 1939 סיכם עם ולטר פון בראוכיטש שהוא יתן לו את תמיכתו במקרה שינסה לרסן את תוכניותיו של היטלר להמשך מלחמות ההתפשטות, בראוכיטש דחה את הצעתו.
בסוף שנת 1939 היה אחראי על ניסוח תוכניות הפלישה לצרפת, לארצות השפלה ולבלקן. בתחילה האלדר היה ספקני לגבי סיכויי הצלחת הפלישה לצרפת אבל על פי פקודת היטלר הוא קיבל את תוכנית הפלישה דרך הארדנים שניסח אריך פון מאנשטיין ושהוכיח את הצלחתה. האלדר קודם לדרגת גנרל אוברסט ב-19 ביולי 1940 ובאוגוסט התחיל לתכנן את מבצע ברברוסה. זמן קצר אחר כך בניסיון להעצים את כוחו, היטלר איפשר להאלדר לעסוק רק בתכנון מבצעים בחזית המזרחית.
במהלך 1942 חזה שהסובייטים יוכלו עדיין להזרים מיליוני חיילים חדשים לחזית בניגוד לדעת היטלר שסבר שהצבא האדום מתקרב לנקודת שבירה. האלדר גם התנגד להחלטתו של היטלר לשלוח את הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של פון מאנשטיין לסייע בהתקפה על לנינגרד והעברתה מהקווקז. בגלל חילוקי דעות אלה היטלר החליט שהאלדר לא ניחן יותר בגישה התוקפנית המתאימה לניהול מלחמה והכריח את האלדר לפרוש בספטמבר 1942.
אחרי קשר העשרים ביולי ולמרות שהוא לא לקח חלק בו או ידע עליו, האלדר ביחד עם אשתו ובתו הבכורה נעצר על ידי הגסטאפו בחשד למעורבות בניסיון ההתנקשות בהיטלר. האלדר נשלח למחנה הריכוז דכאו (ובהמשך הועבר למחנה הריכוז פלוסנבירג). אשתו ובתו הוחזקו במחנה הריכוז ראוונסבריק. בסוף המלחמה שוחרר האלדר מן המחנה על ידי חיילים אמריקאים. לאחר השחרור הועבר למחנה שבויים אמריקאי, שם הוחזק עד לשנת 1947.
אחרי המלחמה.
אחרי שחרורו ממחנה השבויים האמריקאי הוא עבד בין השנים 1948–1961 כראש חטיבת הצבא הגרמני ביחידה למחקר היסטורי של צבא ארצות הברית בגרמניה. הוא כתב שני ספרים על המלחמה, "היטלר כמפקד צבאי" ו"יומני האלדר".
פרנץ האלדר נפטר בביתו שבבוואריה בשנת 1972.
א-פריורי
א פריורי
סולימאן פרנג'יה
סולימאן קאבאלאן בייק פרנג'יה (בערבית: سليمان فرنجية; 15 ביוני 1910 - 23 ביולי 1992) היה נשיא לבנון בין השנים 1970–1976. בשלהי כהונתו פרצה מלחמת האזרחים וכוחות הצבא הסורי נכנסו ללבנון.
ילדותו וראשית הקריירה הפוליטית שלו.
פרנג'יה למד בבית הספר דה לה-סאל בטריפולי, בבית הספר סנט-ג'וזף בזע'רתא, במכללת אינטורה בקיסרוואן ובאוניברסיטה הישועית בביירות. לאחר תום לימודיו ניהל עסק שעסק בייבוא ובייצוא.
בשנת 1957 נמלט פרנג'יה מלבנון לסוריה עקב האשמות כי היה מעורב ברצח מספר אנשים ממשפחה יריבה. בסוריה הוא פגש את חאפז אל-אסד, עוד בטרם הפך לנשיא סוריה. האישומים נגדו בוטלו עד מהרה ופרישת אחיו ח'מיד בייק פרנג'יה מהפרלמנט בשנת 1957 הובילה לשובו בשנת 1960 ולבחירתו לנציג זע'רתא.
פרנג'יה כיהן בפרלמנט בשנים 1964 ו-1968. במהלך תקופת כהונתו בפרלמנט החזיק במספר תיקים בהם תיק הדואר, הטלגרף והטלפון, החקלאות, הפנים, המשפטים, הכלכלה, והעבודות הציבוריות.
הבחירות לנשיאות בשנת 1970.
פרנג'יה נבחר לנשיאות בבחירות שנחשבות הצמודות ביותר בהיסטוריה של לבנון המודרנית. ב-17 באוגוסט 1970 נבחר כנשיא על חודו של קול באספה הלאומית (מול אליאס סרכיס). ברגע האחרון שינה כמאל ג'ונבלאט את דעתו ותומכיו הצביעו בעד פרנג'יה. פרנג'יה הציג את עצמו כמועמד הקונצנזוס, וגייס תמיכה מימין ומשמאל, ומכל העדות הדתיות. לא היה גורם מאחד אמיתי במצעו פרט להבטחתו לשמר את הסדר הפאודלי ואת הכוח בידי ראשי המשפחות השולטות - ה"זֻעמאא'". אלו חשו את הקרקע נשמטת מתחתם בתקופת שלטונם של פואד שהאב ושארל חילו, וחששו מהרפורמות שהבטיח סרכיס, בן טיפוחיו של שהאב, להמשיך. ניצחונו של פרנג'יה הושג בכוח הזרוע: לאחר סיבוב הצבעה שלישי, כשהתוצאה הייתה 49/49, פרצו חמושים בראשות בנו טוני למתחם הפרלמנטרי וכפו על יושב ראש הפרלמנט (אשר על פי הנוהג נמנע בהצבעות אלו) להצביע בעד פרנג'יה.
מלחמת האזרחים.
כשפרצה מלחמת האזרחים בלבנון, עמדה לרשותו של פרנג'יה מיליציית בריגדת מרדה שבראשה עמד בנו טוני. בתחילה שיתפה הבריגדה פעולה עם החזית הלבנונית - קואליציה ימנית, נוצרית בעיקרה, של פוליטיקאים וראשי מיליציות. אך בתחילת 1978 עזב אותה פרנג'יה בשל שיתוף הפעולה עם ישראל, שנגד את נטיותיו הפרו-סוריות. ביוני 1978 נרצח בנו טוני, יחד עם אשתו ובתו הפעוטה, על ידי לוחמים אנשי הפלנגות. בתגובה החל לפעול פרנג'יה לצד הסורים (שבאותה העת שינו את עמדתם בשלישית והחלו לפעול נגד המחנה השמרני) נגד הכוחות הלבנוניים.
פרנג'יה שמר על קשריו עם סוריה. הוא ניסה לשוב לזירה הפוליטית בשנת 1988 אך האספה הלאומית, שאמורה הייתה לבחור אותו לנשיאות, לא הצליחה לקיים קוורום בשל החרם שהטילו חברי פרלמנט נוצרים, שנאכף על ידי הכוחות הלבנונים. פרנג'יה הלך לעולמו ב-23 ביולי 1992, שנתיים לאחר תום מלחמת האזרחים.
חייו הפרטיים.
פרנג'יה הוא נצר למשפחות המארוניות של זע'רתא. הוא בנו השני של קאבלאן סולימאן פרנג'יה (שהיה חבר פרלמנט) ואשתו למילה רפול. סבו, קאבלאן פרנג'יה, היה מושל אזור. לפרנג'יה היו חמישה ילדים מאשתו המצרית איריס הנדלי. עם מותו של אחיו ח'אמיד בשנת 1981, הפך סולימאן לראש המשפחה. נכדו, סולימאן פרנג'יה השני, היה שר הפנים בשנים 2004 - 2005, והוא נחשב מועמד לנשיאות בשנת 2007.