היסטוריה.
ב-1838 ציין אדוארד רובינסון את בזאריה במסעותיו באזור, ושייך אותו לאזור המנהלי של ואדי א-שאיר, ממערב לשכם.
ב-1870 ציין ויקטור גרן כי בזאריה הוא כפר של כמאה תושבים, מוקף במספר גנים נטועים ברימון ותאנה. ב-1882 תיאר סקר ארץ-ישראל המערבית בזאריה כ"ביצה קטנה" על קרקע מוגבהת, עם מעיינות במזרחה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בבזאריה אוכלוסייה של 183 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-217 נפש, שגרו ב-42 בתים.
בשנת 1945 הייתה האוכלוסייה 320 נפש, כולם מוסלמים, כשברשותם היו 4,278 דונם אדמה. מתוך קרקעות אלו 357 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,393 שימשו לגידולי דגנים, ואילו 52 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, הייתה בזאריה תחת שליטה ירדנית.
במפקד הירדני של 1961 נמצאו 530 תושבים.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, בזאריה נמצאת תחת שליטה ישראלית. 91% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח A, ואילו 9% הנותרים מוגדרות כשטח B.
ב-1997 מנתה בזאריה 1,606 נפש, כשמתוכם 7.3% היו פליטים פלסטינים וצאצאיהם. המשפחות העיקריות בכפר הן חוסיין, סלים, חמאד, נאסר, ועודה.
סוזי קגן
סוזי קגן היא אשת חינוך וטיפול ישראלית. מומחית בינלאומית לטיפול במשחק בילדים, מטפלת זוגית ופרטנית במתבגרים ומבוגרים. מכהנת כראש תחום טיפול במשחק ביחידה ללימודי המשך של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ומייסדת העמותה לטיפול ולקידום המשחק בישראל (עלו"ה).
ביוגרפיה.
קגן נולדה בתל אביב ובגיל שנה עברה לעיר אילת, שם גדלה כילדה בכורה לשני אחים נוספים. בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה כסייעת לרופא שיניים בחיל הרפואה.
בשנת 1987 החלה את לימודיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ועברה הסבה לתואר ראשון בהוראה (B.Ed) עם התמחות בביולוגיה, כימיה ופיזיקה במכללת דוד ילין בירושלים. בשנת 1998 השלימה לימודי תואר שני (M.A) בייעוץ חינוכי באוניברסיטת דאלאס הבפטיסטית שבטקסס, ארצות הברית.
בשנת 2003 קיבלה את התואר דוקטור (Counseling and Higher Education) מאוניברסיטת צפון טקסס (כותרת עבודת הדוקטורט שלה: Short Term Child-Centered Play Therapy Training with Israeli School Counselors and Teachers).
החל משנת 2006 עובדת כמרצה ביחידה ללימודי המשך של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ומכהנת כראש תחום הטיפול במשחק. בשנת 2007 ייסדה את העמותה לטיפול ולקידום המשחק בישראל (עלו"ה) ואף שימשה כיו"ר העמותה במשך חמש שנים.
בשנת 2010 הקימה קגן, בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן ובית החולים שניידר, את תחום "מומחה לעולמו הבריא של הילד החולה" (Child’s Life Specialist) – תוכנית לימוד אשר מיועדת לעובדים בתחום החינוך המיוחד, עובדים סוציאליים, מטפלים, ליצנים רפואיים ואחיות. התוכנית מכשירה אנשי מקצוע לפתח ולעודד אצל הילד החולה מיומנויות שונות של התמודדות עם החיים בצל המחלה, האשפוז והחזרה אל השגרה, ולספק לו תמיכה רגשית ומשפחתית בתהליך ההחלמה. התוכנית מיושמת בכל בתי החולים לילדים בישראל.
בשנת 2012 פיתחה קגן עבור שירות בתי הסוהר את שיטת "משחקשר", שיטה המלמדת אסירים לבנות קשר הורי עם ילדיהם באמצעות משחק. התוכנית מיועדת לאסירים שנשפטו לשנים רבות ומיושמת בכל בתי הכלא במדינת ישראל, כחלק מהתוכנית לשיקום אסירים. בנוסף הקימה קגן, יחד עם שירות בתי הסוהר, פינות משחק לילדי האסירים המבקרים בכלא.
קגן היא מפתחת "שיטת ד"ר קגן להורות מעשית" אשר מתבססת על תורת ה- Filial Therapy ומיועדת להורים לילדים בגילאי 3–10. מטרת השיטה היא לחזק את הקשר בין ההורים לילדיהם באמצעות משחק.
בתקשורת.
קגן הגישה בעבר, יחד עם אוראל עמית, את תוכנית הרדיו השבועית "על השולחן", שעסקה בנושאי ייעוץ, טיפים ופתרונות בתחומים רגשיים שונים. בנוסף, היא מרבה להתראיין ולהתארח בתוכניות טלוויזיה ובמדיה הכתובה והדיגיטלית על מנת לחוות דעה מקצועית בנושאים הקשורים בחינוך וטיפול בילדים. כמו כן כתבה בעבר טורים בנושא חינוך באתר ynet.
הוקרה.
בשנת 1998 נבחרה להיות שגרירה של כבוד על ידי אוניברסיטת דאלאס הבפטיסטית.
ישיבת כנסת אליהו
חומש (פירושונים)
קרב וגראם
קרב וגראם (בגרמנית: Wagram), שבסמוך לווינה, נערך בין הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון, לבין הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ב-5 וב-6 ביולי 1809. קרב זה נערך בהשתתפות כ-300,000 חיילים משני הצדדים, ולפיכך, היה הקרב הגדול ביותר אשר נערך באירופה, וקרוב לוודאי, גם בעולם כולו, עד לאותה העת. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, תוך אבדות קשות לשני הצדדים.
ניצחון זה הביא, מצידו, להתפוררות , אשר התארגנה במטרה לעצור את הקיסר הצרפתי.
רקע.
עקב הסתבכותה של צרפת במלחמת חצי האי, נאלץ נפוליאון להוציא מספר ניכר של חיילים ממרכז אירופה. האימפריה האוסטרית חשה כי ביכולתה לנצל את ההזדמנות לחדש את השפעתה בגרמניה. תחושה זו גברה כתוצאה מרפורמה שנערכה בצבא האוסטרי במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-19. כך, ב-9 באפריל 1809, פלש הצבא האוסטרי לבוואריה, אשר הייתה בעלת ברית של צרפת. נפוליאון פנה כנגד הכוחות האוסטריים, הביסם, וב-13 במאי 1809, נכנס לווינה. עם זאת, הארכידוכס קרל, המפקד האוסטרי, הצליח לשמור על חלק ניכר מצבאו, ואף הכה את הצרפתים בקרב אספרן-אסלינג, שנערך ב-21 וב-22 לחודש. בכל זאת, לא הייתה זו מכה מכריעה, שכן ספג אותה חלק קטן יחסית מן הצבא הצרפתי. זה האחרון התבסס היטב באי לובאו (Lobau, כיום מצפון לכביש שבין העיר וינה לנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט, שממזרח לה), המחלק את הדנובה לתעלות, והנמצא סמוך לאתר קרב אספרן-אסלינג. החל מתחילת יולי הצרפתים החלו לחצות את הדנובה מלובאו צפונה, תחילה בכוח קטן שנועד לאבטח ראש גשר בגדה הצפונית. בהמשך, עד 4 ביולי, הצרפתים הצליחו להעמיד בגדה הצפונית של הנהר צבא הדומה בגודלו, בקירוב, לזה שהעמידו האוסטרים. האוסטרים, מצדם, תכננו להניח לצרפתים לחצות, תוך שמשמרות קדמיים אוסטריים משבשים את מערכיהם, וגורמים לאבדות.
השטח.
האזור שבין האי לובאו, הנמצא ק"מ אחדים מזרחה לווינה, לבין ואגרם, הנמצא כ-10 ק"מ מצפונו, מכונה מרכפלד (Marchfeld). זהו מישור רחב ידיים, מעובד בחלקו הגדול, שהוא חלק מאגן ההיקוות של נהר המורווה (בגרמנית: מרך, March), ואשר זירת הקרבות מהווה רק חלק קטן ביותר ממנו. העיירה וגראם, בה בחר הארכידוכס לעמוד איתן, נמצאת על מישור הגבוה מסביבתו, ומאחורי עיקול בנהר רוסבך (Russbach).
הכוחות המשתתפים, ההכנות והתוכניות.
הצבא הצרפתי מנה כ-154,000 חיילים צרפתים, גרמנים ואיטלקים, ורובם הגדול של אלה חצו את הדנובה לקראת הקרב. הצרפתים נעזרו ב-617 תותחים. מול כוח זה, האוסטרים העמידו בסך הכול כ-158,000 חיילים ו-414 תותחים. הכוח האוסטרי העיקרי נערך בקו חזית שאורכו כ-23 ק"מ, ווגראם במרכזו. כוח אחר, קטן יותר, הכולל כ-30,000 חיילים, בפיקודו של הארכידוכס יוהאן, אחיו של קרל, התרכז בביזמברג (Bisamberg), מעט צפונה מערבה לווינה. כל אחד מאותם כוחות ניצב כך שיכול היה, בהתרעה קצרה, לתקוף את אגפו של הצבא הצרפתי, אם זה האחרון יתקוף את האחר.
נפוליאון ניסה, והצליח במידה רבה, 'לשכנע' את הארכידוכס קרל, כי יחזור על המהלך שנקט בקרב אספרן-אסלינג, ויחצה את הדנובה בחלקו המערבי של האי לובאו. לשם כך שיגר כוחות צבא כך שייערכו בהתאם, לכאורה. בפועל, נפוליאון התכוון לחצות מזרחה משם, וערך, גם כלקח מכישלון הקרב הקודם, הכנות קפדניות לשם כך. כן תכנן נפוליאון להכות בכוח האוסטרי העיקרי עוד בטרם יבוא לעזרתו הכוח המשני, המערבי יותר.
הקרב.
ב-5 ביולי בערב, הנחיתו הצרפתים התקפה חפוזה על המערך האוסטרי העיקרי, אשר בשל אורכו היה דליל יחסית, אך, לאחר הצלחות ראשוניות, נהדפו. למחרת, ב-6 לחודש, בבוקר, תקף הגוף העיקרי של הצבא האוסטרי, במטרה לערוך איגוף כפול של הצרפתים, ולנתקם מן הגשרים שעל הדנובה. באגף הצרפתי השמאלי, כמעט שהדבר עלה בידי האוסטרים, אלא שנפוליאון שיגר לאגף זה התקפת פרשים, וזו, וכן הפגזה ארטילרית כבדה מאוד, הצליחו לסייע לצבא הצרפתי לעמוד בפרץ, עד שהגיעה תגבורת. באגף הימני ההתקפה האוסטרית נהדפה בשלב מוקדם. כעת, כאשר נטו כפות המאזניים לצד הצרפתי, חידשו הצרפתים את התקפתם, זו הפעם בהצלחה. כיוון שכך, ערכו הצרפתים הסתערות סופית, וחדרו את מרכז המערך האוסטרי. אחר הצהריים הגיע לגזרה הכוח האוסטרי המשני, של הארכידוכס יוהאן, אלא שבשלב זה נמצא כבר עיקר המערך האוסטרי בנסיגה, והכוח שבפיקודו של יוהאן נהדף מן הזירה בקלות יחסית. הנסיגה האוסטרית הייתה מסודרת בהתחשב בנסיבות, וניסיונות רדיפה צרפתיים לא הצליחו לפורר את הצבא האוסטרי הנסוג.
אחרית דבר.
קרב וגראם היה, קרוב לוודאי, הקרב הגדול ביותר שנערך עד אז באירופה, ואולי בעולם. מספר האבידות בקרב זה היה גדול בצורה יוצאת דופן, כ-80,000 הרוגים, מעט יותר ממחציתם אוסטרים. מספר גבוה זה נבע בעיקר מריכוז אדיר של יותר מ-1,000 תותחים, אשר ירו במצטבר כ-180,000 פגזים, וזאת בעוד שני צבאות ענקיים, שמנו יחדיו כ-300,000 חיילים, מרוכזים על שטח קטן, יחסית.
הצבא האוסטרי נסוג לבוהמיה, שם השיגו הצבא הצרפתי, וניצח אותו שנית בקרב צניים (בגרמנית: Znaim, בצ'כית: זנוימו, Znoijmo), אשר נערך ב-10 וב-11 ביולי. ביום שלאחר מכן, הארכידוכס קרל ביקש הפסקת אש, עליה חתמו שני הצדדים. זו הוציאה את אוסטריה מן המלחמה, ובישרה את סופה של הקואליציה החמישית. הסכם שנברון, שנחתם מספר שבועות אחר כך, נתן לכך גושפנקה רשמית.