כתוצאה מכך, קיימות קטגוריות גזעיות רבות אשר מעלות קשיים בניהול האוכלוסייה המקסיקנית.
חלק מקשיים אלו הוא באופן המעקב על הגזעים והתרבויות השונות המגדירות אותה כיוון שיש סקאלה שלמה של הגדרות צבע ומוצא בה אנשים יכולים למקם עצמם.
עבדות ותקופה קולוניאלית.
שחורים הגיעו לראשונה למקסיקו בתחילת המאה ה-16, כאשר הגברים הובאו כעבדים והנשים כמשרתות על ידי הקולוניה הספרדית. הראשון מביניהם היה חואן קורטז, אשר הובא למקסיקו בשנת 1519.
השחורים הובאו כעבדים לאמריקה הלטינית, כיוון שלא ניתן היה להפוך את אוכלוסיית הילידים במקום לעבדים בשל מוות ממחלות אשר הובאו מהעולם החדש או בריחתם מהעבודה.
מקסיקו הייתה מוקד מרכזי בעולם החדש אליו הגיעו עבדים טרם שליחתם לחלקים אחרים באמריקה הלטינית והקריביים. ניתן לחלק את תקופת עבדות השחורים במקסיקו לשלוש תקופות מרכזיות:
1519–1780: העבדים השחורים הובאו על ידי הכיבוש הקולוניאלי הספרדי, ותקופת העבדות הסתיימה עם מגפת הטיפוס. כמחצית מכלל אוכלוסיית העבדים אשר הובאו לעולם החדש הגיעו למקסיקו אשר היוותה מדינת ציר מרכזית ממנה יוצאו עבדים לכלל מדינות אמריקה הלטינית.
בתקופה זו, אוכלוסיית השחורים גדלה בעוד שאוכלוסיית הילידים הצטמצמה.
1580–1650: עלייה גבוהה בדרישה לעבדים אפריקאים. הבאת העבדים השחורים מאפריקה גדלה באופן משמעותי (30–45 אלף עבדים בשנה). האוכלוסייה האפריקאית גברה במספרה באופן משמעותי על אוכלוסיית הלבנים במקסיקו.
1650–1827: ירידה בסחר בעבדים ובעבדות עצמה. אוכלוסיית הילידים השתקמה והחלה לצמוח אוכלוסייה חדשה שלימים נקראה מסטיסו.
במקסיקו הקולוניאלית ('ספרד החדשה') מספרם של האפריקאים אף גבר על זה של האירופאים.
הכיבוש הקולוניאלי לא החזיק רשומות בנוגע לצמיחת האוכלוסייה השחורה במקסיקו בין המאה ה-16 ל-17. עם זאת, מוערך כי במקסיקו במאה ה-16 היו כ-60 אלף עבדים ממוצא אפריקני.
לקראת סוף המאה ה-18, האפרו-מקסיקנים הפכו לזניחים בתוך ערבוב הקבוצות אשר הרכיבו את המסטיסו. ב-1830 מקסיקו הוציאה את סחר העבדים מחוץ לחוק, וקהילת האפרו-מקסיקניים הוכרה באופן רשמי כחלק מאוכלוסיית המסטיסו. לפי רישומים מ-2005, ניתן לראות שההתייחסות לאוכלוסייה השחורה מבחינת רישומים מדיניים היא בהתמקדות על היותם סוטים מהחברה (פושעים, מסוכנים), התייחסות זו משמרת שליטה חברתית וכלכלית קולוניאלית.
דמוגרפיה.
באופן מסורתי, החל מן התקופה הקולוניאלית, שחורים התגוררו בשלושה אזורים במקסיקו: המדינות המקסיקניות בצפון, כגון קואווילה (Coahuila) וצ'יוואווה (Chihuahua), וראקרוס (Veracruz) וחוף האוקיינוס השקט ובמיוחד בקוסטה צ'יקה (Costa Chica). כיום, ישנם רק כמה אזורים במקסיקו עם נוכחות שחורה בולטת. רוב השחורים מתגוררים במדינת וראקרוס, על חוף האוקיינוס האטלנטי, או ב-200 הקילומטר שנמתחים בין אקפולקו (Acapulco) שבמדינת גררו (Guerrero), לפוארטו אנחל (Puerto Angel) שבמדינת אואחאקה (Oaxaca), אזור הידוע כקוסטה צ'יקה.
אוכלוסייה אפרו-מקסיקנית בצפון מקסיקו.
השחורים במדינות הצפון היו עבדים שנמלטו או שחורים חופשיים שהיגרו מארצות הברית לצפון מקסיקו במאה ה-19 משום שאסרו שם על עבדות. קבוצה אחת כזו הייתה ה"מאסקוגוס" (Mascogos), שלוחה של סמינולים (Seminoles) שחורים, במקור מפלורידה, שהיו עבדים נמלטים ושחורים חופשיים שהתמזגו עם ילידי Seminole, שהם אינדיאנים. רבים מאלה התיישבו בתוך ומסביב לעיר של אל נסימיינטו (El Nacimiento) במדינת קואווילה, שם צאצאיהם עדיין מתגוררים.
אוכלוסייה אפרו-מקסיקנית בווראקרוס.
רבים מהמחקרים על השחורים של מקסיקו התבססו על האוכלוסייה השחורה שחיה באותה המדינה. וראקרוס נשארה בדמיון האומה המקסיקנית המדינה השחורה ביותר ורבים לא חושבים על השחורים המתגוררים בה כמקסיקנים אמיתיים. אולי בגלל הקרבה של המדינה לקובה או לאיים קריביים אחרים, השחורים נחשבים בעיקר למהגרים או לצאצאיהם של מהגרים. כאשר מתמקדים בעיר שקיימת במדינה זו, בשם "הנמל של וראקרוס" (the Port of Veracruz) שידועה גם כווראקרוס בלבד, ניתן לראות את חשיבותה ההיסטורית כאתר עיקרי של עבדות אפריקאית ואת הקשר שלה לקאריביים. הנמל שקיים בעיר זו היה פעם הנמל העשיר ביותר בתוך האימפריה הספרדית הקולוניאלית ונמל הכניסה העיקרי המשלב את העבדים האפריקאים בעבודה במטעים. כמו כן, הוא יצר שרשרת מסחרית בין מקסיקו, האיים הקאריביים, קולומביה, ונצואלה ופנמה. העיר, שמהווה עיר כניסה למהגרים ומטיילים מהקאריביים, אירופה, אפריקה ואסיה, סיפקה מקום אסטרטגי להתיישבות של קולוניות זרות. קרבתה של העיר לקובה יצרה קשר חזק בין שני המקומות, כאשר הנמלים בערים וראקרוס והוואנה היו קשורים ביניהם במסחר, תרבות, ותנועות הגירה אנושית. דוגמאות לקשר החזק ניתן לראות בכך שבתחילת 1800, קובנים רבים הזדהו עם התנועה לעצמאות ששכנה בווראקרוס, ובמהלך המלחמות הקובניות לעצמאות מספר פליטים קובנים נמלטו לעיר זו.
אוכלוסייה אפרו מקסיקנית בקוסטה צ'יקה.
"קוסטה צ'יקה" הוא כינוי לאזור בחוף האוקיינוס השקט המצוי במדינות גררו ואואחאקה בדרומה של מקסיקו, אשר לתושביו השחורים יש היסטוריה שונה. דיווחים שונים על הנוכחות האפריקאית באזור מספרים על ספינת עבדים אשר התרסקה לא הרחק מן החוף ושנוסעיה שחו לאדמה ויצרו לעצמם שם חיים כשהם משלבים את המסורות האפריקניות שלהם עם המנהגים המקומיים.
פדרו באניוס (Pedro Baños), חוקר ששייך לארגון "מקסיקו השחורה" (México Negro), אומר שהאפריקאים הראשונים הגיעו לקוסטה צ'יקה בפינה הדרומית-מערבית של מדינת אואחאקה לפני 470 שנה כעבדים שהובאו לקטוף כותנה. לטענתו, רבים מתו ממחלה עם הגעתם. כמו כן, הוא טוען כי האפריקנים שהגיעו לאזור זה היו בעיקר מקונגו, מוזמביק ואנגולה.
באזור קוסטה צ'יקה ישנן עיירות שידועות בפי אנשי האזור כ"פואבלוס נגרוס" (pueblos negros) כגון קוראלרו (Corralero) ואל סירואלו (El Ciruelo) שנמצאות במדינת אואחאקה וקואחיניקואילאפה (Cuajinicuilapa) שנמצאת במדינת גררו, שכן אחוז ניכר מהאוכלוסייה שלהן הוא ממוצא אפריקאי.
מבודדים במידה רבה, השחורים באזור קוסטה צ'יקה הצליחו לשמור על סגנון חיים דומה לזה של הוריהם וסביהם. כדי לכלכל את עצמם, הם עוסקים בעיקר בדיג וגידול בעלי חיים.
בנוסף, בשנים האחרונות יש פרץ של עניין של אפרו-מקסיקנים המתגוררים באזור בריקודים מסורתיים הקשורים לקבוצה זו. עיירות רבות בקוסטה צ'יקה כגון קוייאנטס (Collantes) עדיין רוקדות את "ריקוד השדים" (La Danza de los diablos), ריקוד אשר נושא דמיון לריקודים שבוצעו במערב אפריקה, שם הגברים לובשים תחפושות ראוותניות, כולל מסכות.
הכרה וייצוג.
לאחר שנת 1821, כשמקסיקו קיבלה עצמאות מספרד, הסתיימו ההבחנות המשפטיות הנוגעות לגזע. בשלב זה הונח כי האוכלוסייה השחורה "נעלמה" באמצעות אינטגרציה טבעית עם האוכלוסייה הרחבה. האידאולוגיה הפוסט-מהפכנית של מקסיקו בתחילת המאה ה-20 חיזקה את נרטיב היעלמותה של האוכלוסייה השחורה במקסיקו. אידאולוגיה זו קידמה את האדם המעורב מבחינה גזעית (מסטיסו) כמקסיקני האופייני והקלאסי. בעשותה כן, היא לא רק פיארה את המסטיסו אלא ביקשה להטמיע את המרכיבים הילידיים והאפריקנים של אוכלוסיית מקסיקו באמצעות אינטגרציה. המחיקה של האלמנט האפריקני במקסיקו המשיכה גם כן בעשורים הבאים.
בעבר, לא היה ברור בדיוק כמה אפרו-מקסיקנים חיים בקוסטה צ'יקה או בשאר חלקי הארץ, כי השחורים לא נחשבו מיעוט מובחן על ידי הממשלה הפדרלית. לפי עדויות מנהיגי הקהילה וחבריה, לרוב מתעלמים השירותים הממשלתיים מאפרו-מקסיקנים, הם נדחקים לשוליים על ידי עמדות גזעניות ונדחקים לחיים של עוני ושל חוסר ידיעת קרוא וכתוב בשולי החברה. את האפליה וההתעלמות של הממשלה מקבוצה זו ניתן לראות בציטוטה של אישה המתאר את חוסר ההכרה בהם: " אם אבות אבותינו נלחמו למען השגת העצמאות, למה זה שההיסטוריה המקסיקנית אינה מזהה אותנו בספרי הלימוד? זה רק עוד סוג של אפליה נגד שחורים וזה גורם לנו להרגיש רע לדעת שאין לנו מקום בהיסטוריה".
התעלמו במידה רבה מאוכלוסיות ממוצא אפריקני עד סוף המאה ה-20, כאשר המנהל הכללי של תרבויות עממיות (Dirección General de Culturas Populares) השיק את התוכנית הלאומית של "השורש השלישי שלנו" (Nuestra Tercera Reíz), תוכנית שהתבססה על התרומה ההיסטורית של עבדים וצאצאיהם לתרבות המקסיקנית הלאומית ושמטרתה הייתה להכיר במורשת התרבות האפריקאית של אמריקה הלטינית.
השיח הילידי השתנה במהלך השנים 1980–1990, ועורר דיונים ותוכניות שהוגדרו סביב תפיסות של כבוד למגוון התרבותי. אף על פי כן, השינוי החוקתי של 1992, שהכיר בהרכב הרב-תרבותי של האומה, לא עורר רפורמות חוקיות בנושא זה.
רגשות חדשים של גאווה על היותם מיעוט ניתן לראות בהתנגדות האפרו-מקסיקנית לזרים המכתיבים כיצד הם צריכים לנהל את הארגונים שלהם. לאחר שראו צורך בארגון המעודד גאווה בתרבות האפרו-מקסיקנית, האב גלין ג'מוט (Glyn Jemmott), יחד עם פעילים נוספים, הקים את הארגון "מקסיקו השחורה" בשנת 1997. הארגון הוא קול פעיל לקידום האינטרס של אפרו מקסיקנים באזור קוסטה צ'יקה מאז הקמתו. בנוסף על כך, הארגון עובד כדי לעזור לאפרו-מקסיקנים ללמוד על המורשת שלהם ופועל גם כדי לעזור לקהילה השחורה לזהות את זכויותיה ולאמץ את זהותה התרבותית.
אישים מפורסמים.
גאספר יאנגה.