בן עזאי עסק רבות בענייני בית המקדש וסדרי הקורבנות, ואף בענייני נזיקין. הוא נודע כחכם גדול, ובני הדורות שלאחריו השתבחו בו בשעה של הארה שכלית, והתבטאו בלשון "הריני כבן עזאי בשוקי טבריא". על פי המסופר במסכת חגיגה, היה אחד מארבעת החכמים שנכנסו ל'פרדס', אך כוחו לא עמד לו והוא נפטר כתוצאה מכך. לפי חלק מהדעות הוא היה אחד מעשרת הרוגי מלכות שנהרגו על ידי מלכות רומי. קיימת מסורת אנונימית מסוף המאה ה-13 או ראשית המאה ה-14 לפיה נקבר במערת שם ועבר בצפת.ידועה במיוחד קביעתו בספרא, פרשת קדושים, פרק ד', י"ב (גרסה שונה מעט מובאת בבראשית רבה, פרשה כד), כי יש כלל גדול מ"ואהבת לרעך כמוך":
אמרות נוספות משל בן עזאי:
אופורטוניזם
אוֹפּוֹרְטוּנִיזְם או הִזְדַּמְנְנוּת היא דפוס התנהגות המאופיין בניצול הזדמנויות מרבי, לעיתים תוך ויתור או שינוי המטרה הראשונית לפי מה שנראה כנוח יותר להשגה.
שימוש במונח.
המקור האטימולוגי של המילה נגזר משמו של אל המזל הרומי, פורטונוס (Portunus). מלחים שחיפשו מקום עגינה מוגן מפני סערות התפללו לאל פורטונוס, לכן המילה הרומית לנמל היא "פורטוס" ובקיצור "פורט" וממנה נגזר גם שמו של הנמל הראשי של פורטוגל, פורטו ובכינויו בפי המקומיים, "אופורטו" (״הנמל״). בתקופת ספינות המפרשים, היו בין יורדי הים אשר שהו בנמל, כאלה שלא היה להם יעד מחייב, אלא הפליגו ליעד משתנה, לפי הרוח שנשבה באותה תקופה. יורדי ים אלה, שחיכו לשעת כושר כדי להפליג, כי לא תמיד נשבה הרוח, הפליגו לכיוון אליו נשבה הרוח, לכן כונו "אופורטוניסטים".
בפוליטיקה מכונים "אופורטוניסטים" או "מִזְדַּמְנֵנִים" אותם פוליטיקאים שמשנים את נאמנותם לאישים, גופים או עקרונות, לפי סיכויי ההצלחה המשתנים. השימוש במילה "אופורטוניסט" עבור פוליטיקאים נעשה לראשונה על ידי העיתונאי והמדינאי הצרפתי ויקטור אנרי רושפור (Victor Henri Rochefort), בשנת 1869, שהטיח את שם התואר בלאון גמבטה וחבריו, בעקבות שינוי עמדתם הפוליטית.
ברפואה קיים המושג זיהום אופורטוניסטי על ידי פתוגן המנצל חולשה של מערכת החיסון כדי לתקוף את הגוף.
בזואולוגיה משתמשים במושג על מיני בעלי חיים המנצלים הזדמנויות טובות לאכילה/קינון/השגת מטרות נוספות מבלי צורך להתמחות במאפיין ספציפי או מבלי לפסול מטרות בהם הם נתקלים. חלק מחיות אלה נטפלות לחיות אחרות לשם כך.
עקביא בן מהללאל
עקביא בן מהללאל היה תנא שחי בימי הלל הזקן, בסוף תקופת הזוגות. מעטים המקומות בהם מובאים דבריו בש"ס, אך אמרה מפורסמת שלו מופיעה בפרקי אבות ומוכרת מאוד בהיותה חלק מסדרי ההלוויה היהודית בארץ ישראל.
במקורות.
אמרתו.
בפרקי אבות מופיעה אמרתו:
משנה זו של עקביא בן מהללאל ידועה גם בשל היותה חלק מסדר הלוויה היהודית במסורת הספרדית והאשכנזית.
מחלוקות וסירובו להתמנות.
עקביא בן מהללאל הביע ארבע עמדות בנושאים שונים עליהן התעוררה מחלוקת בינו לבין החכמים בני דורו, והן:
ה מספרת כי החכמים הציעו לעקביא בן מהללאל להתמנות לאב בית הדין, בתנאי שייכנע לדעת הרוב במחלוקות הנ"ל:
עקביא סירב בתוקף להצעה וענה:
הרב טוביה יהודה טביומי טען שעקביא בן מהללאל היה מוכן לחזור בו כפי שהורה לבנו לעשות, אך סירב כי חשש שהעם ירנן אחריו שהוא ויתר על האמת בשביל התפקיד.
נידויו.
בעקבות המחלוקת הרביעית, מסופר במשנה כי החכמים אמרו לו: "מעשה בכרכמית שפחה משוחררת שהייתה בירושלים והשקוה שמעיה ואבטליון". וממעשה זה ראיה שמשקין. "אמר להם: דוגמה השקוה. ונידוהו, ומת בנידויו, וסקלו בית-דין את ארונו".
לפי פירוש אחד, עקביא זלזל בשמעיה ואבטליון, שהיו גרים או בני גרים, והאשים אותם שהשקו את השפחה המשוחררת בניגוד לדין, כדי להראות שהגרים שווים לכלל הציבור, ולכן נידו אותו. לפי פירוש אחר, הוא נודה משום שלא הסכים לדעת הרוב.
במשנה מובאת דעת "רבי יהודה" הטוען כי מעולם לא נידו את עקביא בן מהללאל וטען כי . בספרי מובאת דעה זאת בשם רבי יהודה בן בתירא וזכריה פרנקל טוען שיותר מסתבר שמדובר ברבי יהודה בן בתירא מאשר סתם רבי יהודה של המשנה שהוא רבי יהודה בר אילעי.
טוביה יהודה טביומי מסביר את אמרתו של רבי יהודה:
"בדורו של עקביא בן מהללאל שנחשב גדול בתודה ויראה שאין דוגמתו, אין ספק שבכל הדיונים להלכה ולמעשה, היה הוא רוח ההיים ועמוד התווך, שכולם התחשבו עם דעתו — "ורבים מרבנן היו צריכים לו". ו"כשרבים צריכים לו", הרי אפילו אם פגע בכבודם של שמעיה ואבטליון והיו צריכים לנדותו, כהדין דמנדין לכבוד הרב — בכל זה היה אסור לנדותו והם דברי ר' יהודה במשנה: "חס ושלום שעקביא נתנדה שאין עזרה ננעלת כפני כל אדם מישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא" וכשעקביא היה הראש והראשון בחכמי ישראל ואין העזרה נועלת על אדם כמותו בערב ססח — הרי בבל לימוד בחבורה שלמדו ודנו חכמי ישראל בהקבצם יחד בחג הפסח, היה עקביא ראש המורים, ארי שבחבורה ואסור היה מן הדין לנדותו."
הדרכתו לבנו.
המשנה מספרת כי ביום מותו ציווה על בנו שיודה בפני החכמים בצדקתם. כששאל אותו בנו מדוע הוא עצמו לא הודה בפניהם, ענה לו האב:
לאחר מכן ביקש בנו ממנו שיצווה את חבריו לקרבו. האב סירב, ושאלו בנו האם מצא בו איזה פגם, ועל כך השיב:
זמנו.
עקביא בן מהללאל מזוהה כבן דורו של הלל, בגלל שבסיפור אודותיו מוזכרים כבר שמעיה ואבטליון ומנגד, הדרישה ממנו לחזור בו כדי למנוע מחלוקות מתאימה לתקופה קדומה כשעוד לא היו מחלוקות רבות. בנוסף, העדר התואר "רבי" מעיד שהיה מתקופה קדומה. זכריה פרנקל משער שההצעה להתמנות לאב בית דין הייתה אחרי מות שמאי. לעומתו, טוען יצחק אייזיק הלוי שההצעה לכהן כאב בית דין הייתה לפני מינויו של שמאי, ושלאחר ששמאי הזקן נפטר לא מונה עוד אב בית דין לכל ישראל.
עם זאת, היו שטענו שעקביא בן מהללאל חי קרוב לחורבן הבית, בדורם של רבי יהושע ורבי אליעזר. יעקב בריל כתב שההצעה לעקביא בן מהללאל הייתה לאחר הדחת רבן גמליאל דיבנה ולפני מינוי רבי אלעזר בן עזריה ושבנו על עקביא בן מהללאל היה איסי בן יהודה. אהרן הימן מעלה את האפשרות שבנו של עקביא בן מהללאל היה רבי חנניא בן עקביא.
מקום קבורתו.
רבי חיים ויטאל, בשם רבו האר"י, זיהה את מקום קבורתו בהר חוקאב. מסורות אחרות זיהו את קברו בכפר מנדי. בשנת 1950 פעל דב זילברמן מהוועד לשמירת המקומות הקדושים בגליל העליון לתקן את מערת הקבר בכפר מנדי.
בן זומא
שמעון בן זומא, המכונה בפשטות בן זומא (בכתב יד קאופמן ואחרים בן זומה), היה תנא בדור השלישי, בתחילת המאה ה-2 לספירה.
דמותו.
נודע כחברו ובן זוגו ללימודים של שמעון בן עזאי, וכמוהו, לא זכה להאריך ימים ולהגיע לסמיכה, ונשאר כל ימיו תלמיד לחכמי יבנה ולכן נקרא בן זומא על שם אביו ולא רבי שמעון בן זומא.
נחשב לתלמיד חכם גדול, ולפיכך נאמר עליו: .
האגדה המוכרת בה מוזכר שמו של בר־זומא לקוחה ממסכת חגיגה: אחד מן הארבעה שנכנסו לפרדס, ועליו נאמר . עם זאת, אמרות בן זומא מצוטטות רבות ללא יחוס אליו, והן מככבות ב.
עוד נאמר עליו: כלומר שבקיאותו הייתה במדרש הכתובים והסברת דברי המקרא, באמצעות מציאת מקורות ההלכה הפסוקה בדברי הפסוקים.
הירושלמי כותב שבן זומא ידע לדבר בשבעים לשון.
הלכות מעטות הובאו בשמו, כשבכולן מודגשת שיטתו בדרישת ההלכה מתוך הכתובים. אחת הבולטות והמוכרות שבפסיקותיו מוזכרת בהגדה של פסח בה מצוין שההלכה היא כמותו ולא כדעת חכמים.
ציטוטים בולטים.
ציטוט בולט נוסף הוא זה שלפנינו, המהווה אבן יסוד בהקניית נימוסים, הליכות ושליטה רגשית:
גוזלווא
קיטום מקור
קיטום מקור היא הסרת קצה המקור של עופות (לרוב תרנגולות בתעשיית הביצים, אך לעיתים גם תרנגולים בתעשיית הבשר, תרנגולי הודו, ברווזים, שלווים או עופות אחרים) במטרה לצמצם את הנזקים העשויים להופיע כתוצאה מקניבליזם וניקור נוצות בין העופות.
השיטה יושמה לראשונה בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים, בקליפורניה. בתחילה התבצע הקיטום באמצעות מבער גז, וזמן קצר לאחר מכן החל השימוש בשיטה המקובלת כיום, של קיטום באמצעות להב ברזל מלובן. שיטות נוספות כמו קיטום קר, כימי או בלייזר, קיימות אך אינן בשימוש נרחב.
קיטום מקורי תרנגולות מתבצע לרוב בשלב מוקדם, בעשרת הימים הראשונים לחייהן. קיטום חוזר מתבצע לעיתים קרובות בגיל עשרה עד ארבעה־עשר שבועות.
שיטות קיטום.
סכין חם.
על ידי מקטמת חשמלית, בשיטה זו נחתך המקור בלהב שחומם ל 650°C-750°C במכשיר דמוי גיליוטינה בין גיל 5 שבועות ל-8 שבועות. לעיתים נדרש קיטום נוסף אם המקור גדל מחדש. טיפול בקפסאיצין לאחר החיתוך מקטין את הגדילה החוזרת של המקור ואת הצורך בקיטום חוזר.
קרינת אינפרה אדום.
בשיטה אוטומטית זו מטופל האפרוח ביומו הראשון. העופות מקובעים וקרינת IR בעצמה של 50-60 וואט ממוקדת בנקודת הקיטום. הקרינה עוברת את השכבה הקרנית ופוגעת בתאים המתחלקים מהם צומח המקור. לאחר 7-10 ימים קצה המקור מתרכך ונשחק בהדרגה.
השפעה על התרנגולת.
מחקרים מסוימים טוענים כי קיטום המקור עלול לגרום לכאבי פנטום וכאבים מתמשכים לאורך זמן אצל העופות. מנגד, מחקרים שונים טוענים כי הכאבים הנגרמים הם קצרי טווח. קיטום בלתי־זהיר עלול להביא לכאבים באכילה ובשתייה לטווח ארוך, ובשל כך לאיבוד משקל.
קיטום המקור הוא כיום הדרך המקובלת ביותר להתמודד עם בעיות של קניבליזם וניקור נוצות, העלולות להתעורר כתוצאה ממספר גורמים, ביניהם צפיפות יתר, מחסור בגירויים סביבתיים או ברפד, גודל להקה גדול מדי, שינויים קיצוניים בסביבת המחיה של העופות, אור חזק מדי, חום, עקה, האכלה במזון מרוכז, הגבלת מזון, גורמים תורשתיים או בריאות לקויה. הנזק כתוצאה מקניבליזם עלול להביא לאובדן מהיר של כרבע מגודל להקה.