במהלך מלחמת העולם השנייה חשש האב מגילוי יהדותו של הסב על ידי הנאצים, וזייף עם בנו את מסמכי הזהות שלהם. בזיכרונותיו כתב שמידט כי שורשיו מילאו תפקיד מרכזי בהתנגדותו לרעיונות הנציונל-סוציאליסטים. בהזדמנות אחרת התוודה כי הושפע "מן המנהיגים החומים (הנאצים)". ב-2013 צוטט בעיתון צרפתי באומרו כי: "אנחנו אחראים, ואנחנו באופן ייחודי, למותם של יותר משישה מיליון יהודים." עם זאת, בשנת 2014 טענה העיתונאית סבין פמפריין בספרה "הלמוט שמידט ומלחמת השואה", שבו חקרה את שנות שירותו של שמידט בוורמאכט, כי שמידט שיקר ועמדותיו הושפעו מהרעיונות הנאציים. בספר הובאו מכתבים שהתגלו בארכיון הצבא הגרמני, ובתוכם משבחים את שמידט על "התנהגותו הנציונל-סוציאליסטית ללא דופי", והוא אף נשלח להרצות אודותיה בפני חיילים אחרים. ההיסטוריון היהודי-גרמני, מיכאל וולפסון, טען כי שמידט לא היה נאצי פעיל, אך הוא גם לא התנגד לנאצים.
שירות בוורמאכט ולימודים.
עם עליית היטלר לשלטון ב-1933, הצטרף שמידט לנוער ההיטלראי, וב-1937 הוא גויס לכוחות היבשה של הוורמאכט לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר ליכטוארק בהמבורג. לאחר תחילה של מלחמת העולם השנייה ב-1939, הוא הועלה בדרגה ללוטננט ראשון בסוללת ארטילריה נגד מטוסים בחזית המזרחית נגד ברית המועצות, השתתף במבצע ברברוסה ומבצע טייפון ועוטר, על שירותו, בצלב הברזל. בדצמבר 1944 צוות לפיקוד על סוללת ארטילריה בחזית המערבית, במסגרת הקרב על הבליטה. באפריל 1945 נתפס שמידט על ידי הצבא הבריטי, על שטחי בלגיה, ונותר שבוי מלחמה עד לאוגוסט אותה השנה.
הוא והנלורה גלזר, הידועה בכינוי 'לוקי', נישאו בשנת 1942. הם הכירו מאז היו תלמידי בית ספר. בנם הבכור, הלמוט-ולטר, נפטר בהיותו תינוק בן שנה בלבד מסיבוכים בריאותיים. לאחר מכן נולדה בתם, סוזנה , שלימים הפכה לעיתונאית מטעם חברת בלומברג בבריטניה. לאחר המלחמה למד שמידט תואר בכלכלה ותואר במדע המדינה באוניברסיטת המבורג, ואשתו הפכה למורה בבית ספר. בעודו סטודנט, בתקופת אזורי הכיבוש בגרמניה, הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והחל לעבוד במגזר הכלכלה והתחבורה במסגרת ממשלה המוניציפלית של המבורג בשנת 1948. חמש שנים לאחר מכן, הוא נבחר לבונדסטאג (פרלמנט) שישב בבון, בירת גרמניה המערבית. מסיבות היסטוריות, שמידט העריך שה-SPD היא המפלגה היחידה שהגנה בעקביות על הדמוקרטיה הגרמנית הראשונה, רפובליקת ויימאר, עד לעליית הנאצים לשלטון.
כניסה לפוליטיקה.
משנת 1953 ועד תחילת 1962, ובשנים 1965 ועד 1987 היה שמידט חבר בבונדסטאג הגרמני. בשנת 1965 התמנה לממלא מקום ראש סיעת ה-SPD בבונדסטאג, וב-1967 התמנה לראש הסיעה, עד שנת 1969. הוא תויג כאיש האגף הליברלי במפלגה וכ"מאווריק" הפועל בדרכו העצמאית. דוגמה לכך היא שהתריס נגד מדיניותה של מפלגתו נגד חימוש מחדש של גרמניה המערבית נוכח הסכנה של הגוש המזרחי בראשות ברית המועצות, והוא סירב להתפשר עם הצעות גרמניה המזרחית לקונפדרציה אוטונומית עם שכנתה המערבית. בנוסף גם ניתן לו הכינוי "שמידט פה גדול" (Schmidt-Schnauze) בעקבות היוהרה שהפגין לעיתים בביטחונו האישי. הוא בנוסף גם נחשב לנואם מוכשר ומדינאי פעלתן, מה שהוביל להדבקת הכינוי "הפעלתן" (Der Macher).
ב-5 ביולי 1957 הצביע הבונדסטאג ברוב מכריע בעד הסכמי רומא, הבסיס לקהילה הכלכלית האירופית. שמידט התנגד להסכמים, בעיקר משום שהעריך שאי שותפותה של בריטניה בהם יביא למפלתם (שמידט עצמו היה אנגלופיל). "ככל שהייתי משוכנע בנחיצותה של האינטגרציה האירופית, אז חשבתי שהקהילה הכלכלית האירופית לעולם לא תוכל להצליח בהיעדר ניסיון ופרגמטיזם בריטי." על אף התנגדותו להסכמים, הוא התמנה לכהן כחבר בפרלמנט האירופי מטעם גרמניה בשנים 1958 עד 1961. כנואם מוצלח ופוליטיקאי שקרנו עולה בבונדסטאג, הפך שמידט לאחד הנציגים הבולטים ביותר של בני דורו בפוליטיקה הלאומית. כמומחה ללוגיסטיקה ומערכים צבאיים, הוא ביקר בחריפות את שר ההגנה בממשלות קונראד אדנאואר, פרנץ יוזף שטראוס, ששמו נקשר בפרשיית שוחד של חברת לוקהיד מטוסים.
אסון השיטפונות.
בין השנים 1961 ל-1965 שמידט נבחר וכיהן בסנאט המדיני של המבורג (מוסד הרשות המבצעת של המדינות הפדרליות המנהל את נושאי הפנים של המדינה) בתפקיד הסנאטור לענייני פנים של עיר-המדינה הפדרלית. ב-17 בפברואר 1962 אירע השיטפון בים הצפוני, שהציף את העיר המבורג, שסכריה לא היו מוכנים לקראתו, מעל לגדותיה. שמידט לקח לרשותו את כל סמכויות קבלת ההחלטות ותיאם את פעולות החילוץ ואמצעי הסיוע. הופעלו פעולת חילוץ חסרות תקדים. מלבד מכבי האש ואנשי הצלב האדום, שמידט החליט על דעת עצמו לגייס את הכוחות המזוינים הגרמניים ואת המתנדבים הבינלאומיים שהתבקשו על ידי נאט"ו לסייע בפעולות החילוץ. ממשלת המבורג וממשלת גרמניה המערבית היושבת בבון פנתה בבקשה לעזרה כלכלית מרחבי אירופה. שמידט קרא לעירוב של הבונדסוור בכדי לחלץ נפגעים ללא תיאום עם הממשל הפדרלי. מבחינה רשמית, פעילותו של שמידט הפרה את חוקת גרמניה, שכן פריסת כוחות הבונדסוור במשימות אזרחיות מקומיות לא הייתה מעוגנת בחוק היסוד נכון לאותה העת, וזאת היית הפעם הראשונה שהצבא לקח חלק בפעולת הצלה אזרחית. אף על פי כן, ההצלחה של פעולות ההצלה הובילה לכך שבסיום האירוע הוא לא הואשם ולא ננזף על כך שפעל נגד קביעת החוקה. כוח בן 26,000 מסייעים נכנס לאזור האסון בסירות מתנפחות ומסוקים, ואלו פינו בהצלחה כעשרת אלפים תושבים וטיפלו בהם במקלטי חירום. לאור ההצלחה רחבת ההיקף בניהול משברים, שמידט זכה לאהדה ציבורית רחבה, והוא נודע כאישיות בקנה מידה לאומי. הנזק שנגרם בעקבות ההצפות בהמבורג בלבד הוערך בכ-3 מיליארד מארק גרמני.
בפוליטיקה הלאומית.
ב-1965 נבחר שמידט חדש לבונדסטאג וב-1969, לאחר שבבחירות הושג מהפך, ה-SPD הקימה קואליציה בשותפות עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), וראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וילי ברנדט, התמנה לקנצלר. שמידט התנה לשר הביטחון בממשלה החדשה של ברנדט. במסגרת כהונתו של שמידט כשר ההגנה, עלה מספר המגויסים לשורות הבונדסוור בגיוס חובה, ובעקבות זאת הוחלט להפחית את אורך שירות החובה מ-18 חודשים ל-15. שמידט הרחיב את תחום הלימודים המקצועיים של קצינים בשירות סדיר על ידי פתיחת מסגרות לימודים צבאיות באוניברסיטת המבורג ואוניברסיטת מינכן. בשנת 1972 מונה לשר האוצר ושר הכלכלה לאחר התפטרות קודמו, קרל שילר. לאחר הבחירות באותה השנה, במסגרתן חוזקה הקואליציה הקיימת בראשות ברנדט, המשיך שמידט לכהן קדנציה נוספת כשר האוצר בלבד.
בתור שר האוצר היה על שמידט להתמודד מול מעמדו החזק של הדולר המשפיע על כלכלות אירופה, והועלתה לראשונה הצעה לקיים מערכת מונטרית כלכלית אחידה במסגרת הקהילה הכלכלית. המועצה האירופית הטילה על פייר ורנר, ראש ממשלת לוקסמבורג, למצוא דרך להפחית את תנודתיות שער החליפין. הדו"ח שלו פורסם באוקטובר 1970 והמליץ ​​על תיאום המדיניות המקרו-כלכלית של כל המדינות החברות שיכלול "קיבוע מוחלט ובלתי הפיך של שיעורי השוויון וליברליזציה מוחלטת של תנועות ההון". ב-1971 המשבר הכלכלי בגרמניה וברחבי הקהילה הכלכלית האירופאית החמיר כאשר נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הסיר את הגיבוי של תקן הזהב מהדולר, מה שגרם להתערערות מערכת ברטון-וודס, ובעקבותיה אינפלציה ותזזיתיות בשערי החליפין של המטבעות. בנוסף, החלו סימנים לסטגפלציה. המצב הכלכלי החמיר משמעותית עם פרוץ משבר האנרגיה העולמי בסוף 1973, כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים. כתוצאה מהמשבר, שמידט הסיק כי ברית המועצות תהווה מקור אנרגיה בטוח ויציב יותר עבור גרמניה ממדינות המזרח התיכון.
במהלך 1970–1972 הוריד הבנק הפדרלי של גרמניה את הריבית בזמן שהאינפלציה עלתה, והמהלך האיץ את עלייתה. ב-1972 החלה העלאת ריבית. העליות בשיעורי המדיניות המוניטרית קיפצו בעקבות זעזוע מחירי הנפט של 1973. ב-7 במאי 1974 התפטר וילי ברנדט מתפקידו כקנצלר, לאחר שעוזרו, גינתר גיום, נעצר בשל ריגול לטובת גרמניה המזרחית (פרשיית גיום). ולטר של, מנהיג ה-FDP, החליף את ברנדט בתפקיד הקנצלר בפועל, עד להשבעתו של שמידט לקנצלר החדש ב-16 במאי 1974. בסיס התמיכה של שמידט היה האגף הליברלי בתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ועם מינויו נשמר על הרוב הפרלמנטרי של קודמו, מה שאפשר לו להקים את ממשלתו הראשונה.
קנצלר גרמניה המערבית.
שנתיים לאחר שמונה לקנצלר כמחליפו של ברנדט, שמידט עמד בפני מערכת בחירות באוקטובר 1976. בעקבות פרשיית הריגול שהובילה לפיטוריו של ברנדט, האמון הציבורי ב-SPD נפגע, אך מדיניותו של שמידט ריככה את המפלה כך שבסופו של דבר המפלגה ירדה ב-16 מושבים בלבד ונותרה עם 214 מושבים בפרלמנט. ה"איחוד" (מפלגות CDU\CSU) עלו ל-243 מושבים, והיו מסוגלים להקים ממשלה צרה עם היו בידם שבעה מושבים נוספים. ה-FDP השיגו בבחירות 39 מושבים ושמידט שימר את הקואליציה עמם בבנייתו את ממשלתו השנייה בעקבות הבחירות. בבחירות 1980 סיעת "האיחוד" החליפה את מועמדה למשרת הקנצלר, מהלמוט קוהל לפרנץ יוזף שטראוס. הגושים נותרו על כינם ללא שינויים רחבים, עם התחזקות של הקואליציה (218 מושבים ל-SPD ו-53 מושבים ל-FDP). גם לאחר בחירות אלו, שמידט שימר את הקואליציה הקיימת.