לדיסלאוס שניידר היה פעיל חשוב של הקתולים הגרמנים ודרש שגם הם יפעלו בעיר ירושלים. בשנת 1877, הוא רכש מגרש בירושלים במטרה להקים מרכז גרמני קתולי ראשון בירושלים. ביוזמתה של האגודה הפלשתינאית של הקתולים בגרמניה הוקם המרכז הקתולי. המרכז שימש כאכסניה לצליינים וכמקום למתיישבים חוקרים ולאנשי מדע ורוח. לאחר מספר שנים, בשנת 1886 הוקמו על המגרש שני בניינים גדולים: בית הספר ובית החולים. לשני הבניינים התקבלו אנשים משכילים ובעלי המלצות.
מבנה הבניין וסביבתו.
את הבניין תכנן האדריכל הגרמני טמפלרי תיאודור זנדל בעזרת בנאים גרמנים. כל תהליך הבנייה התקיים בין 1880 ל-1920. במבנה המערבי הייתה אכסניה ובה 25 מיטות. בשנת 1925 נבנתה קומה נוספת בבניין זה. את הבניין השני ניהלו נזירות ממסדר גרמני והוא שימש כבית-ספר לבנות, שלמדו בו בתחילה 21 נערות. המבנה עצמו בן שלוש קומות. שתיים מקומותיו שימשו קפלה מעוצבת בסימטריה נאו-רנסאנסית. בית הספר נמצא ברחוב הלל 27 והוא משמש היום מוזיאון יהדות איטליה. בין שני הבניינים הייתה גינה מוקפת חומת אבן ובה שער בחזית רחוב הלל. בגלל המרחק של המבנים ממרכז העיר והרצון להרחיב את המקום ולהקים בו גם בית ספר לנערים, החליטו להעביר את המתחם אל מול שער שכם, שם הוקמה אכסניית פאולוס הקדוש ובית ספר שמידט המחודש. בחזית המבנה של בית הספר מצוי דגם חוזר של קשתות גותיות המהווה דוגמה לסגנון נאו-גותי. בקומה השלישית של הבניין סגנון הבנייה פשוט יותר. הקומה תוכננה על ידי האדריכל היינריך רנד. בכניסה לקומה השלישית יש קפלה ששימשה כחדר אוכל לצוות. התקרה בה מקושטת בציורי קיר מפוארים.
בית הספר שמידט.
לבית הספר הגיע האב הקתולי שמידט שהיה בלשן ומומחה לשפות שמיות. מאחר שפעל רבות בבית הספר, המוסד נקרא על שמו. בית הספר שמידט נבנה בין השנים 1885–1887 כבית ספר קתולי. בית הספר והאכסניה הקתולית נועדו לצליינים גרמנים, והם המפעל הקתולי הגרמני הראשון בירושלים. בתחילת מלחמת העולם השנייה נסגר בית הספר ותלמידיו הועברו למתחם בסמוך לשער שכם. בית הספר והאכסניה נשארו סגורים והיו באחריות הקונסול הספרדי בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות הועברו למבנה מספר כיתות מבית הספר "מעלה" עד סיום הקמת המבנה החדש הסמוך למתחם ברחוב הלל 30.
המקום כיום.
כיום, בבניין המזרחי יושב קצין העיר של ירושלים. בבניין המערבי נמצא בית הכנסת האיטלקי ״קונילאו ויניטו״ ולידו נמצא מוזיאון יהדות איטליה. המוזיאון נפתח לשם שימור מורשת ההיהדות של איטליה על אדמת ישראל. ייחודו של המוזיאון מתבטא בכך שהוא מיועד לנכסי התרבות של הקהילה האיטלקית. במוזיאון מוצגים תשמישי קדושה, חפצי בית, מסמכים ותעודות היסטוריות מתקופת הרנסאנס והבארוק. בנוסף לכך נמצאים בו 1423 חפצים שהועלו מאיטליה בשנות ה-60.
שמורת נחל הבניאס
שמורת נחל הבניאס או שמורת נחל חרמון היא שמורת טבע הנמצאת למרגלות הר החרמון, במפגש שבין רמת הגולן לעמק החולה, ליד היישוב שניר. היא משתרעת לאורך נחל חרמון מאזור מעיינות הבניאס עד לראש מקורות הירדן. השמורה הוכרזה בשנת 1977 על שטח של כ-800 דונם. בשנת 2009, הורחבה השמורה ונוספו לה עוד כ-500 דונם במעלה הנחל ומאז עומד שטחה של השמורה על כ-1,300 דונם (כ-1.3 קמ"ר).
מקור השם.
השם "בניאס" נגזר משמו של האל היווני-רומי פאן. אלכסנדר הגדול הקים אתר פולחן לפאן לאחר הגעתו למקום עם צבאו. מאוחר יותר הוקמה במקום עיר שנקראה "פניאס" או "פניאון" על-שם פאן (במקורות יהודיים היא נקראה "פמיאס"). בערבית נהגה שם העיר "בניאס" ומכאן גם שמו של הנחל. שמו העברי של הנחל הוא "נחל חרמון". בשטח השמורה נמצאים שרידי העיר הקדומה בניאס.
היסטוריה.
באתר המכונה מערת הבניאס היה מקדש כנעני קדום. בתקופת אלכסנדר הגדול הוקם באתר מקדש לאל פאן. המלך הורדוס פיתח את אזור הבניאס ובנה שם היכל להנצחת פטרונו, אוגוסטוס קיסר. לאחר מות הורדוס, חילקו בניו ביניהם את השליטה בארץ. פיליפוס, אחד מבניו של הורדוס, קיבל את השליטה בצפון מזרח הארץ, והמשיך את פיתוח אזור הבניאס.
המקום מוזכר בברית החדשה כאחד המקומות שבהם שהה ישו עם שנים עשר שליחיו, וחולל בו נסים. לפיכך, הפך האזור אתר עלייה לרגל לנוצרים. לדעת חלק מהמוסלמים נמצא על ראש הצוק של מערת הבניאס קבר קדוש למוסלמים. מסמך מהמאה ה-12 מזכיר בפירוט קהילה יהודית שחיה בבניאס בימי הצלבנים. בתחילת המאה ה-16, עם השתלטות האימפריה העותמאנית על הארץ וביטול שלטון הממלוכים, ננטש האזור והחשיבות שיוחסה לו פחתה משמעותית.
גאולוגיה.
אזור הגליל, שהבניאס נמצא בשוליו, הוא אזור סבוך מבחינה גאולוגית, והוא מושפע מבקע הירדן. הבקע של עמק החולה נמצא במרכז המתחם הגאולוגי הזה. ערוצי הנחלים חרמון, דן ושניר זורמים בחלקו הצפוני של עמק החולה עד שדה נחמיה, ומשם אל נהר הירדן אשר חוצה את העמק לכל אורכו. בשמורה קיימים סלעי בזלת, גיר וטרוורטין (נטף נחלים). סוגי הסלעים נפגשים בניהם ויוצרים בסיס לבתי גידול של צמחייה מגוונת. תחתית מצוק מעיין הבניאס עשויה גיר, ויש בה גבישים נוצצים. במעלה המצוק יש סלע אדמדם, עשיר בברזל ובמאובנים. בנקודת המפגש בין שני הסלעים, התמוטט חלק מפתח המערה ברעידת אדמה שהתרחשה בשנת 1033 (בערך) והמים שהיו במערה פרצו דרך התחתית. זו הייתה ההתחלה של נחל חרמון (הבניאס).
הידרולוגיה.
האזורים הצפוניים הקיצוניים של עמק החולה כוללים את מעיינות החרמון הזורמים כל ימות השנה ומהווים מקורות המים העיקריים של חלקו הצפוני של הירדן. המעיינות זורמים משתי אקוות (אקוויפרים): האחת, חבורת ערד, שם זורמים מעיינות החרמון והדן, והשנייה חבורת יהודה שם זורמים מעיינות הווזאני. הגשמים שיורדים לאורך כל השנה בחרמון וקצותיו הם מקור המים של שתי האקוות. המים מחלחלים לאדמה, מתפצלים לשלוש דרכים נפרדות וזורמים לכל אחת מהן. ישנן שלוש מערכות: שתי מערכות השייכות לאקוות חבורת ערד - האחת מתחילה במעיין הדן ויוצרת את נחל דן, השנייה מתחילה במעיין החרמון ובבריכה הנמצאת בבניאס, ויוצרת את נחל החרמון. המערכת השלישית שייכת לאקוות חבורת יהודה, הזרימה התת-קרקעית שלה מתחילה במעיינות הווזאני, בנחל חצבני שבלבנון ומסתיימת בנחל שניר (שנמצא בתחומי ארץ ישראל). המעיינות מעבירים אל הנחלים רק חלק מהמים שנמצאים באקוות חבורת ערד ואקוות חבורת יהודה. בנוסף, מערכות זרימה תת-קרקעיות מרכזות מים משתי האקוות באופן ישיר אל צפון עמק החולה. כיום זורמים מי מעיינות הבניאס לשלוש בריכות מלאכותיות, ומשם למפגש עם נחל גובתה, ולאחר מכן עד המפגש עם נחל סער, ומשם נמשך לאורך "תפר ליתולוגי".
החי בשמורה.
בשמורה ישנם כמה מיני בעלי חיים בין מינים צפוניים כמו הלוטרה ומינים דרומיים כמו שפן הסלע. בחורף ניתן לראות בשמורה משפחות של שפני הסלע רובצות על מפולות הסלעים הגדולים. בשמורה יש גם מינים המוגדרים בסכנת הכחדה ביניהם: סלמנדרה כתומה, עטלפון אירופי ושבלול החרמון (האחרון נעלם מהבניאס כנראה בעקבות איסוף של חובבים אך הוחזר לשמורה בחלקות מוגנות). בין משפחת העופות אפשר לראות להקות של יוני סלע המקננות בנבכי מערת המעיין, בז מצוי וצוקית בודדת.
צמחייה בשמורה.
השמורה שופעת צמחים, שחלקם נדירים. אחד מן הצמחים הנדירים הוא עץ הדולב המזרחי, בעבר הוא היה מקודש ולכן לא נכרת. הדולב בעל ממדים גדולים ומאופיין בעלים גדולים המתוארים כדמוי כף יד ופירותיו שעירים וכדוריים. באזור המעיינות מצויים זנים רבים של צמחי מים, כגון ערברבה שעירה, שנית גדולה, גדותן הביצות וורוניקת המים. פרט לכדורן ענף שהוא זן נדיר מאוד, מצויים גם אלון מצוי, אלה ארץ ישראלית, אלון התבור, לבנה רפואי וער אציל. בעונת המעבר בין החורף לאביב, פורחים בפסגת הצוק פרחי כרמלית נאה, בן חצב יקינטוני ועוד מספר פרחי אביב. הצמחים שצומחים על מצוק מאופיינים בכך שהם צומחים בכל פינה וסדק וכך מתפרסים על רוב חלקי הצוק. באזור ליד המפל פורחים, פרחים כחולים של תורמוס ההרים ורקפת מצויה. בעונת הסתיו, פורחים פרחי חבצלת, סתווניות, וכרכומים.
מסלול מפל הבניאס והגשר התלוי.
אל השמורה מגיעים מבקרים רבים בשל הנוף המצוי בה והעתיקות הפזורות בשטחה. השמורה מחולקת לשני חלקים: החלק המתחיל במעיינות נחל החרמון, ובו שרידים ועתיקות. החלק האחר של השמורה מתחיל על שביל הבנוי מעץ, תלוי מעל הנחל, ושמו "השביל התלוי". אורכו של הגשר כ-100 מטרים, הוא עשוי פלדה ומרוצף בלוחות עץ. מהגשר ניתן להשקיף על הנחל ועל הצמחייה מלמעלה. בין היתר, אפשר לראות בהליכה עליו את מפל הבניאס הנופל מגובה של כ-10 מטרים, והוא בעל עוצמת הזרימה הכי גבוהה בארץ. בין שני חלקי השמורה אפשר לערוך טיול רגלי, זהו מסלול ישר העובר דרך המעיינות החרמון, ממשיך לאורך הנחל ומסתיים במפל. בקרבת הנחל מצוי טנק סורי ממלחמת ששת הימים, שהיתדרדר לערוץ הנחל בשעה שטנקים סורים נמלטו כתוצאה מירי עליהם בידי שומרי הקיבוץ.
איש ההלכה
"איש ההלכה" היא מסה שכתב הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, שנדפסה לראשונה באביב 1944 ברבעון 'תלפיות'. היא יצאה לאור בארץ בשנת תשל"ו בתוך הספר 'בסוד היחיד והיחד', ובשנת תשל"ט בספריית אלינר יחד עם החיבורים ובקשתם משם ו'רעיונות על התפילה' תחת הכותרת 'איש ההלכה - גלוי ונסתר'. איש ההלכה נכתב במקור בעברית, ותורגם לאנגלית בשנת 1983 על יד פרופסור לורנס קפלן, בליוויו הצמוד של הגרי"ד. במהלך התרגום הוסיף ושינה הגרי"ד דברים בספר, אך שינויים אלו לא הוכנסו להוצאה הסופית.