ברית שְמַלְקָלְדֶן (בגרמנית: Schmalkaldischer Bund) היא ברית שנכרתה ב-27 בפברואר 1531 בעיר שמלקלדן (תורינגיה), בין הנסיכים שתמכו בתנועה הפרוטסטנטית. הברית החלה כברית לאחר תחילת הרפורמציה, אך ראשיה פעלו לפירור האימפריה הרומית הקדושה באמצעותה. שלא כמו בריתות קודמות דומות (למשל ברית טורגאו), למדינות ברית שמלקלדן היו צבאות אשר יגנו על האינטרסים הדתיים והפוליטיים שלהן.
המניע העיקרי לכריתת הברית היה כישלון אספת הממלכה באאוגסבורג אשר נסתה לפשר בין המחנות ולהשכין שלום בגרמניה. ראשי הברית היו הנסיך הבוחר (קורפירסט) יוהאן פרידריך מסקסוניה, שהיה פטרונו של מרטין לותר, ופיליפ הראשון, רוזן הסן. מטרתם הייתה למשוך לברית זו גם את הנסיך הבוחר יואכים השני מברנדנבורג, שלמרות שנטה לתמוך בתנועה הפרוטסטנטית, הוא לא היה כה קנאי לדת החדשה, וטרם הביע תמיכה רשמית בלותר.
החל מ-1535 הוחלט לקבל לברית כל מדינה שמתחייבת לעקרונות אאוגסבורג. במשך שנות פעילותם הצליחו ראשי הברית לצרף אליה כמה וכמה נסיכים וערים חופשיות, בין הבולטים ניתן למנות את הנסיך מוירטמברג ואת הברית השוואבית, שלרשותה עמד צבא לא קטן. מדינות נוספות בברית היו אנהלט, פומרניה והערים הקיסריות החופשיות של אאוגסבורג, הנובר, פרנקפורט וקמפטן.
בשנת 1532 נכנסה צרפת של פרנסואה הראשון לברית, למרות שלא הייתה פרוטסטנטית, כדי להחליש את אויבה, הקיסר קרל החמישי, הקתולי האדוק. לאחר כניעתה של צרפת לגרמניה, ב-1544, התחייבה צרפת לצאת מן הברית.
הברית חודשה ב-1536, בתגובה ליוזמתו של האפיפיור פאולוס השלישי לכנס ועידת כמרים כללית, שבה לא יכלו הפרוטסטנטים לתת אמון. בת ברית נוספת, החל מ-1538, הייתה דנמרק. ב-1539 הצליחו למשוך אליה גם את הנסיך הבוחר של ברנדנבורג. דנמרק חתמה על הסכם עם האימפריה הרומית הקדושה, לפיו המלך כריסטיאן השלישי לא יתקוף את האימפריה. ב-1545 הצטרף לברית פרידריך השלישי ("האדוק"), הנסיך הבוחר של פפאלץ, שהמיר דתו והפך לפרוטסטנטי. הבטחת ההגנה לפרידריך השלישי גרמה בהמשך לפרוץ המלחמה השמלקלדית (1546) ולחיסולה של הברית.
מעריך קריטי
המליץ
המליץ היה כתב עת עברי שיצא לאור באימפריה הרוסית בין 29 בספטמבר 1860 עד 1904, תחילה במתכונת של שבועון, ומ-1886 כעיתון יומי. העיתון נכתב בשנתו הראשונה בעברית ובגרמנית באותיות עבריות.
היסטוריה.
תחילה יצא העיתון באודסה ב- כ"ה בתשרי תרכ"א (29 בספטמבר 1860). ב-1871 עבר לבירה פטרבורג, שבה הופיע, באופן לא רציף, עד 1904. עד 1886 הופיע כשבועון, אולם הוצאת "היום" כעיתון יומי יצרה תחרות בעקבותיה החל גם "המליץ" לצאת כעיתון יומי.
רבים ממשכילי רוסיה, רדיקליים כמו מתונים, כתבו בעיתון. עם הכותבים המפורסמים בו נמנים יהודה לייב גורדון, שערך אותו בפועל בשנות ה-80 של המאה ה-19, אחד העם, משה לייב ליליינבלום, צבי כשדאי ויהודה ליב לוין (יהל"ל). אחד העם פרסם מעל דפי המליץ בשנת 1889 את בכור מאמריו: "לא זה הדרך".
בשנותיו הראשונות היה העיתון הביטאון המרכזי של תנועת ההשכלה ברוסיה. עם קום תנועת ביל"ו בשנת 1882, החל לבטא בתוכנו את השקפתה של תנועת חובבי ציון. אהרן הלוי איזגור היה כתב העיתון לענייני מדע ופרסם בה תרגומים בנושאים אקטואליים. "המליץ" נסגר בשנת 1904.
מ-1862 התפרסם ל"המליץ" מוסף בשם "קול מבשר". זה נפתח בהפצרתו של יהושע מרדכי ליפשיץ, הלקסיקוגרף היידי הראשון, שדגל בהשקפה לפיה הניב היודיאו-גרמני הוא שפת העם האותנטית. "קול מבשר" הפך לבמה מרכזית ליצירת יידיש תקנית; הוא נותר כמוסף במשך שבע שנים, ומ-1869 ועד 1872 שרד כעיתון עצמאי.
עורכים.
המוציא לאור הראשון היה אלכסנדר צֶדֶרבוים (אר"ז), שהיה עורכו של העיתון עד יום מותו בשנת 1893. אחרי פטירתו ערך את כתב העת חתנו אהרן יצחק (ארנולד) גולדנבלום (1913-1828), והחל מגיליון 265 (13 בדצמבר 1899) ערך אותו, לאון רבינוביץ ("איש יהודי").
מערך פעולות
מערך פעולות הוא סדרה של פעולות ופעילויות נוספות העוסקת בנושא מסוים. זהו אמצעי בידיו של המדריך המסייע לו ליצור הדרכה מסודרת העוסקת בנושא באופן יסודי ומעמיק. שימוש במערך פעולות יוצר תהליך ארוך טווח ומאפשר להעביר מסר באופן יעיל. הוא מאפשר להקיף נושא אחד מכמה צדדים, להמחיש אותו במתודות שונות ובגירויים שונים.
מסגרת שנתית של מערכי פעולות.
כאשר מתקיימת פעילות הדרכתית מסודרת ורצופה לתקופה ארוכה, תכנון מוקדם של מסגרת שנתית המכילה את נושאי המערכים או רציונל מסוים ליצירת תהליך שנתי. באופן זה יתכנן מדריך יוגה שלבים היוצרים התקדמות הדרגתית ברמת הקושי ואילו המדריך בתנועת הנוער יתכנן שלבים הנוגעים להתפתחות החברתית והערכית של הקבוצה.
בתנועות נוער קיים לרוב מסגרת שנתית שחוזרת על עצמה מדי שנה ומגדיר את נושאי המערך ומטרותיו בכל תקופה במהלך השנה. תפקידו של המדריך הוא להתאים את הנושא המוכתב לו להתפתחות הקבוצה ולתחומי העניין שלה. באופן זה, על אף שכל שנה יחזור ויתקיים מערך בנושא מסוים ישתנה המערך משנה לשנה כנגזרת של השינוי בגיל המודרך ומאפייניו.
מרסל מרסו
מרסל מַרסוֹ (בצרפתית: Marcel Marceau; 22 במרץ 1923 – 22 בספטמבר 2007) היה פנטומימאי יהודי-צרפתי, מהפופולריים ביותר באמנות הפנטומימה בעולם. נודע בעיקר בדמותו "ביפ". במהלך השואה הצטרף ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית, ה-"OJC".
שנותיו הראשונות.
נולד בשם מרסל מנגל (Marcel Mangel) בשטרסבורג שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים פולניים (בן דודה של אמה של ירדנה ארזי). אביו קלמן (Charles) בן יעקב מנגל היה שוחט מבנדין, אמו חנה לבית ורצברג (Werzberg) נולדה ביאבלונוב (היום חלק מאוקראינה), פולין. כשמרסל היה בן 15 נאלצה משפחתו להימלט מביתה לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית. בשנת 1942 ובהשפעת בן דודו ז'ורז' לואנז'ה הצטרף מרסל ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית ה-"OJC" בעיר לימוז'. תקופת מה הסתתר בבית הספר של איבון הניואר, לימים חסידת אומות העולם, בפרברי פריז, מוסווה בתור אחד מעובדי המוסד החינוכי.
במסגרת הרזיסטאנס עסק בין היתר בזיוף תעודות, בהצלת יהודים מפני שליחה למחנה ריכוז ובהברחתם של ילדים יהודים מצרפת לשווייץ. מרסו התגייס מאוחר יותר לצבא צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול, ומאחר ששלט בשפה האנגלית שימש כקצין קישור בצבאו של הגנרל ג'ורג' פטון. אביו של מרסל נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1944 ונרצח באושוויץ. בעת חברותו במחתרת האנטי-נאצית מרסל מנגל אימץ לעצמו את שם המשפחה הצרפתי "מרסו" והוציא לעצמו תעודה מזויפת בשם זה.
לימודים לראשית הקריירה.
מרסו הושפע מסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, אשר עוררו בו עניין במשחק. בשנת 1946, אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן וכמו רב-האמן הגדול אטיין דקרו, שז'אן-לואי בארו נמנה אף הוא עם תלמידיו. בארו הבחין בכישרונו יוצא הדופן של מרסו, צירף אותו ללהקתו ונתן לו את תפקיד "ארלקין" בהצגת הפנטומימה "באטיסט". הופעתו של מרסו זיכתה אותו בשבחים ובעידוד להציג את ה"מימודרמה" הראשונה שלו, שנקראה "פראקסיטל ודג הזהב", בתיאטרון ברנאר, עוד באותה שנה. אחדות הדעים באשר לכישרונו ביססה את הקריירה שלו כפנטומימאי ללא עוררין.
קריירה ודמויות מפתח.
בשנת 1947 יצר מרסו את הדמות "ביפּ", באפודה מפוספסת ובצילינדר משי חבוט מעוטר בפרח - אות לשבריריות החיים - שהיה ל"אלטר אגו" שלו, ממש כמו ש"הנווד הקטן" של צ'אפלין היה לאישיותו של הכוכב. חוויות הביש של ביפ עם כל דבר שבעולם, מפרפרים ועד לאריות, באוניות וברכבות, באולמות ריקודים ובמסעדות, אינן יודעות גבולות. כפנטומימאי אופי, הוכר מרסו כאמן שאין שני לו. תרגיליו הדוממים, הכוללים יצירות קלאסיות כמו "בכלוב", "הליכה כנגד הרוח", "יוצר המסכות" ו"בפארק", וסאטירות על כל נושא, מפסלים ועד מטאדורים, תוארו כיצירותיו של גאון. על תמצות גילאי האדם בקטע המפורסם, "נעורים, בגרות, זקנה ומוות", אמר מבקר אחד, "הוא משיג בפחות משתי דקות מה שרוב הסופרים אינם מצליחים לעשות בכרכים שלמים."
בשנת 1949, אחרי קבלת פרס דבורו (לזכר אמן הפנטומימה בן המאה ה-19, ז'אן-גאספאר דבורו) על המימודרמה השנייה שלו, "מוות בטרם שחר", הקים מרסו את "להקת הפנטומימה של מרסל מרסו" - להקת הפנטומימה היחידה בעולם באותם ימים. ההרכב הופיע בתיאטראות הראשונים במעלה של פריז - תיאטרון שאנס-אליזה, תיאטרון הרנסאנס ותיאטרון שרה ברנאר, וכן באולמות אחרים ברחבי העולם. במהלך שנת 60–1959 הוצגה רטרוספקטיבה של יצירות המימודרמה שלו, בהן "האדרת" לפי גוגול במשך שנה שלמה בתיאטרון אמיביגו בפריז.
הוא הפיק עוד 15 מימודרמות, בהן "פיירו ממונמארטר", "שלוש הפאות", "בית העבוט", "14 ביולי", "הזאב של צו קו מי", "פריז בוכה-פריז צוחקת", ו"דון חואן" עיבוד מיצירתו של הסופר הספרדי טירסו דה מולינה.
מרסל מרסו הרבה לסייר בעולם. אחרי ביקורו הראשון באמריקה בשנת 1955, חזר והופיע שם לפני אולמות מלאים בערים העיקריות של ארצות הברית. בשנים הבאות סייר בדרום אמריקה, אפריקה אוסטרליה, סין, יפן, דרום מזרח אסיה, רוסיה ואירופה. בין השאר ביקר גם בישראל בשנת 1960. בשנת 2006 חזר שוב לביקור באוסטרליה.