נסיבות מותו של רבי וידאל היו, כנראה, בלתי רגילות. רבי יוסף קארו, וכן הריב"ש, מציינים אותו כקדוש, דבר המעיד, בדרך כלל, על המוות על קידוש השם. בימיו נרדפו היהודים על ידי הנוצרים, וייתכן שרבי וידאל היה קורבן לאותן רדיפות.
בנו של רבי וידאל, רבי יצחק, היה גם הוא תלמיד חכם והתגורר בעיר אלקלה שבספרד. הוא מוזכר בתשובה בשו"ת הריב"ש, תשובה תע"ג.
חיבורו.
ר' וידאל כתב את הפירוש 'מגיד משנה' על חלק מחיבורו של הרמב"ם היד החזקה. בידנו מצויים פירושיו לשישה מספרי היד החזקה: זמנים, נשים, קדושה, נזיקין, קניין ומשפטים.
חיבורו זה של ר' וידאל, מגיד משנה, נחשב ומוערך מאוד בקרב חכמי ישראל. חיבור זה הוא מהחשובים שבין נושאי כליו של הרמב"ם, כך למשל בהקדמת רבי שלמה מחלם לחיבורו 'מרכבת המשנה' מכונה הרב המגיד בדרך מליצה 'ראש השלישים' (ואגב, כרבים אחרים בעל מרכבת המשנה לא יודע את שם בעל ה'מגיד משנה', וכותב אודותיו "אחד קדוש מדבר ... לא נודע מה שמו ואיה מקומו"). כשיש מחלוקת בפירוש דבריו של הרמב"ם, נוטים לפסוק כדבריו של המגיד משנה.
מקובל לשייך את דרכו של ר' וידאל בפירושו בהלכה מסוימת, לדבריו של הרשב"א באותו נושא. לכן, כשיש ספק או מחלוקת בהבנת דברי הרשב"א, נוטים להכריע על פיו.
מלבד חיבורו על הרמב"ם, יוחס לר' וידאל בטעות פירוש על ספר איוב, שבאמת נכתב על ידי חכם אחר, העונה אף הוא לשם וידאל. כמו כן יוחס לו גם פירוש בערבית לספר 'תועלת ההגיון' של הפילוסוף המוסלמי אל-ע'זאלי, אך גם חיבור זה אינו שלו, אלא של רבי משה הנרבוני, לתוך פירושו נכנס גם ספר מגיד משנה להלכות שחיטה שאינו לו, לדעת שאול ליברמן הוא לרבי יהודה כלץ (השני) אך שלמה זלמן הבלין הוכיח שהוא לרבי יהודה כלץ (הראשון).
ר' וידאל ור' חיים ויטאל.
בספר החזיונות של ר' חיים ויטאל תלמיד האר"י, מספר ר' חיים ויטאל כי האר"י אמר לו כי יש בנשמתו גלגול מנשמת ר' וידאל (כנראה עקב הדמיון בשמות, שכן פירוש השם 'וידאל'/'ויטאל' הוא 'חיים'). על פי המסופר שם, ר' וידאל חטא כאשר שגה בדיני נידה אשר פסק לאישה אחת, ועל כן הוצרך לשוב בגלגול, ור' חיים הוא תיקונו של ר' וידאל. תיאור דומה מופיע גם בשער הגלגולים לרח"ו (הקדמה ל"ח), שם מציין ר' חיים ויטאל כי הסיבה שנתגלגל בו וידאל היא התעמקותו היתירה בחכמת העיון, היינו הפילוסופיה, במקום בחכמת הזוהר.
באתי, ראיתי, כבשתי
השערת פואנקארה
הסכם טאיף
הסכם טאיף (הידוע גם בשם "הסכם ההבנה הלאומית", בערבית: اتفاق الطائف, תעתיק מדויק: אִתִפָאק אלטָאא'ף) הוא הסכם פוליטי שנחתם ב-22 באוקטובר 1989 בעיר טאיף בערב הסעודית על ידי הצירים הנותרים מחברי הפרלמנט הלבנוני משנת 1972 (אז נערכו במדינה הבחירות הפרלמנטריות האחרונות לפני ההסכם). ההסכם נחתם בניצוחו ובעידודו של יו"ר הפרלמנט חוסיין אלחוסייני, וכלל רפורמה פוליטית נרחבת, שהביאה לסיומה של מלחמת האזרחים הלבנונית. כמו כן התווה ההסכם את כינונם של יחסים מיוחדים בין סוריה ללבנון ומסגרת לתחילת נסיגת סוריה מלבנון.
הסכם טאיף שינה את המבנה הפוליטי שנקבע באמנה הלאומית של 1943, והעביר חלק מהכוח שניתן לעדה המארונית מתוקף מעמדה המיוחד תחת שלטון המנדט הצרפתי. עד להסכם היה ראש הממשלה הסוני ממונה על ידי הנשיא המארוני וכפוף לו. בעקבות ההסכם הפך ראש הממשלה לכפוף לרשות המחוקקת, בדומה לשיטות הפרלמנטריות הקלאסיות. מספר המושבים בבית התחתון של הפרלמנט הוגדל ל-128, שיחולקו שווה בשווה בין הנוצרים למוסלמים (לעומת יחס 6:5 לטובת הנוצרים לפני ההסכם), ולא ייבחרו בהצבעה יחסית, שתעניק למוסלמים רוב. בדומה לכך חולקו גם המשרות בממשלה שווה בשווה בין שתי הדתות.
ההסכם אושר ב-4 בנובמבר 1989. הפרלמנט נפגש למחרת בבסיס חיל האוויר קליעאת שבצפון לבנון, ובחר ברנה מעווד לנשיאות, 409 ימים לאחר שאמין ג'ומייל פינה את המשרה עם תום כהונתו ב-1988. 17 ימים לאחר מכן, עוד טרם נכנס לארמון הנשיאות בבעבדה ששימש בינתיים את הגנרל מישל עאון, נרצח מעווד בפיצוץ מכונית תופת בביירות, בעת ששיירתו שבה מחגיגות יום העצמאות של לבנון. את מקומו ירש אליאס הראווי ששימש בתפקיד עד 1998.
נסיגת סוריה בהסכם.
להלן נוסח הפסקה העוסקת בשהות צבא סוריה בלבנון:
עם זאת, הצבא הסורי שנכנס ללבנון בחסות כוח ההרתעה הערבי ב-1976 בעת מלחמת האזרחים, לא נסוג בהתאם להסכם.
ב-11 במאי 2004 חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על צו נשיאותי שהטיל סנקציות על סוריה בהתאם ל"צו השבת הריבונות הלבנונית" משנת 2003. הצו נחתם, בין היתר מכיוון ש"סוריה שומרת על נוכחות צבאית בלבנון בניגוד לרוח הסכמי טאיף משנת 1989".
החלטת האו"ם 1559 שהתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-2 בספטמבר 2004, חוזרת אף היא על רבים מסעיפי הסכם טאיף.
הלחץ הבינלאומי על דמשק לסגת גבר מאוד לאחר רצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. הפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון. ב־3 במרץ 2005 הודיע נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שבכוונתו "להחזיר את הכוחות הביתה". הנסיגה, בהיקף של כ־14,000 חיילים, הושלמה בתוך כשבעה שבועות.
ב־26 באפריל 2005, לאחר 29 שנות נוכחות סורית בלבנון, עזב החייל הסורי האחרון את אדמת לבנון. לאחר השמדת חומר רגיש או החזרתו לסוריה, הועברו כל בסיסי הצבא והמודיעין הסוריים לידי ממשלת לבנון.
נק&quot;ל
וידל די טולושא
מיני מאוס
מינרווה "מיני" מאוס (באנגלית: Minerva "Minnie" Mouse) היא דמות מצוירת המופיעה בסרטי הנפשה, קומיקס ומשחקי מחשב של חברת וולט דיסני.
בקומיקס "The Gleam" שפורסם ב-19 בינואר – 2 במאי 1942 מופיע לראשונה שמה המלא – מינרווה מאוס.
הופעות ראשונות.
בשנת 1928 יצרו וולט דיסני ואב אייוורקס את הדמות מיקי מאוס כתחליף לכוכב הקודם שלהם אוסוולד הארנב. בעוד ש"אוסוולד" הופיע אצל המתחרים - אולפני יוניברסל ושם רדף אחרי ארנבות ופלירטט איתן, נדרשו דיסני ואיוורקס ליצור דמויות נוספות למלא את עולמו של מיקי - והדמות שנבחר לצורך זה הייתה הדמות של מיני מאוס.
מיני הופיעה לראשונה בסרט "שגעון הטיסה" שיצא לאקרנים ב-15 במאי 1928. בסרט זה מיקי מציע למיני לעוף איתו באווירון. היא מסכימה לעלות איתו למטוס אך לא לניסיונו לנשקה בעודם באוויר - ניסיון שהוביל לכך שהיא צונחת מן המטוס.
הסרט הבא בו מופיעה מיני הוא: "הגאוצ'ו הדוהר" (The Gallopin' Gaucho) - סרט זה היה השני שנוצר בו השתתפו מיקי ומיני, אולם השלישי שיצא לאקרנים - ב-30 בדצמבר 1928. בסרט זה מועסקת מיני כמלצרית ורקדנית בבר-מסעדה - ה"קנטינה ארגנטינה" - בפאמפס של ארגנטינה. מיני רוקדת טנגו עבור מיקי הגאוצ'ו ופיט השחור - הבורח מן החוק. הן מיקי והן פיט מפלרטטים איתה, ופיט מנסה לחוטפה. מיקי, מציל אותה במסגרת תמת "העלמה במצוקה". מעלילת הסיפור עולה כי זו הפעם הראשונה שהם נפגשים.
הסרט השני שיצא לאקרנים, הוא "ספינת הקיטור וילי" - השלישי שנוצר בסדרה. סרט זה יצא לאקרנים ב-18 בנובמבר 1928. בסרט זה פיט הוא רב החובל של ספינת קיטור, מיקי הוא איש הצוות ומיני היא הנוסעת היחידה בספינה.
מיני ככוכבת משנה.
ההצלחה המסחרית של "ספינת הקיטור וילי" הפכה את מיקי ומיני לפופולריים. מתוך 12 הסרטים בכיכובו של מיקי שהופקו בשנת 1929 כיכבה מיני בשבע, ואוזכרה בסרט נוסף.
בסרט "ריקוד האסם" שיצא לאקרנים ב-14 במרץ 1929 מתחרים מיקי ופיט על חיבתה של מיני, ושניהם מציעים לקחת אותה לנשף הריקודים באסם. מיני בוחרת את פיט בעל הרכב, על מיקי בעל הכרכרה, אולם כאשר הרכב מתקלקל בוחרת מיני את מיקי. בעת הנשף מתברר שמיקי לא יודע לרקוד ודורך על רגליה - ואז שבה מיני לפיט, אולם מיקי מבקש לרקוד עימה ריקוד נוסף והפעם לא דורך עליה מאחר שקשר עצמו לבלון. כאשר מיני מגלה זאת היא עוזבת את מיקי וחוזרת לפיט.
בסרט "בית האופרי" שיצא לאקרנים ב-28 במרץ 1929 מיני מוזכרת כאחת מ"נערות ינקי דודל" - קבוצת נערות רקדניות, אולם היא לא מופיעה בסרט.
בסרט "כאשר החתול איננו" שיצא לאקרנים ב-11 באפריל 1929 משתתפת מיני במסיבה בה נוכחים מיקי ועכברים נוספים. סרט זה יוצא דופן בכך שגודלם של מיקי ומיני הוא כשל גודל עכברים רגילים, בעוד שבסרטים אחרים גודלם כגודל בני אדם נמוכים.
בסרט "נער המחרשה" שיצא לאקרנים ב-9 במאי 1929, מיני היא נערת כפר המבקשת ממיקי לחלוב את קלרבל הפרה עבורה. כאשר מיקי מסיים לחלוב, מביא למיני את הדלי מלא החלב ומנסה לנשקה, אך האחרונה שופכת את החלב על ראשו.
בסרט מה-23 במאי 1929 - "ילד הקרנבל" מיקי הוא מוכר נקניקיות ומיני רקדנית בקרקס. הופעתם הבאה יחד, גם היא בקרקס, בסרט "הצ'ו צו' של מיקי" מ-26 ביוני 1929. בסרט זה מיני מנגנת בכינור.
"ה"יו-הו" של מיני".
הופעתה המשמעותית הבאה של מיני הייתה בסרט "השטויות של מיקי" (Mickey's Follies) מ-26 ביוני 1929 בו מופיעה מיני עם השיר "היו הו של מיני" (Minnie's Yoo Hoo), בו שר מיקי על החברה שלו.
בשיר זה מגלה הקהל לראשונה כי מיקי ומיני הם בני זוג.
עלמה במצוקה.
בסרט האחרון משנת 1929 בו מופיעים מיקי ומיני - "הגלים הסוערים", מציל מיקי את מיני מטביעה. סרט זה הוא הסרט הראשון מיני רבים בה מגלמת מיני "עלמה במצוקה" ומיקי מציל אותה.
בסרט "נער הקקטוס" מ-1 באפריל 1930, המהווה פרודיה על סרטים מסוג מערבון, מיני נחטפת על ידי פדרו ומיקי מציל אותה. סרט זה מהווה למעשה חזרה על העלילה של ה"גאצ'ו המקפץ" כאשר העלילה מתרחשת במקסיקו במקום ארגנטינה.
בסרט "החגיגה" (11 ביולי 1930), משתתפים מיקי, מיני, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה. בסרט זה תפקידה של מיני ארוך ומורכב מזה של מיקי.