התערבויות פסיכו-סוציאליות.
התערבויות פסיכו-סוציאליות מתייחסות לחוויית הכאב והמידה בה הוא משבש את חיי היומיום. המכון האמריקני לרפואה והחברה האמריקאית לכאב תומכים בהכללת מומחה מהתחום הפסיכו-סוציאלי במסגרת ניהול כאב אונקולוגי. התערבויות פסיכו-סוציאליות כוללות חינוך (הנוגע בין השאר לשימוש הנכון בתרופות משככות כאבים וכן תקשורת יעילה עם הצוות הרפואי) וכן אימוץ מיומנויות התמודדות כמו שינוי מחשבות, תחושות והתנהגות דרך פתרון בעיות, הרפיה, הסחת דעת וכן הבניה קוגניטיבית מחודשת. באמצעות כלים אלו ניתן להפחית את המצוקה הפסיכולוגית ולשפר את איכות החיים של חולי הסרטן.
כושרו של המטופל להתמודד עם המחלה קשור בקשר הדוק לתמיכה שהוא מקבל ממשפחתו ומהמטפלים הלא פורמליים הסובבים אותו. כאב יכול לשבש באופן חמור יחסים בין אישיים. לפיכך, מעבר לחשיבות של מניעת הכאב עצמו, יש לקחת בחשבון את ההשלכות של ההתמודדות עם הכאב על המערכות החברתיות של המטופל. לכן, על מטופלים לשקול ולהציע לקרוביהם להשתתף בהתערבויות טיפוליות פסיכו-סוציאליות.
תרופות.
הקו הראשון של טיפול בכאב כולל תרופות לא אופיואידיות (Non opioid analgesics), ביניהם אקמול, אופטלגין, NSAIDS וכן מעכבי COX-2. אם לא מושגת הקלה על הכאב או שהמחלה מתקדמת יש לעבור לטיפול אגרסיבי יותר באופיאטים קלים כמו קודאין, דקסטרופרופוקסיפן, דיהידרוקודאין או טרמדול, בנוסף לתרופות הלא אופיואידיות. השלב הבא הוא החלפת האופיואידים הקלים באופיואידים חזקים כמו מורפיום, בד בבד עם המשכת הטיפול במשככי הכאב הלא אופיואידים. יש להעלות את מינון האופיואידים עד להשגת שליטה על הכאב או לחלופין עד למינון המקסימלי בו תופעות הלוואי נסבלות. אם הכאב ההתחלתי הוא חמור, ידולגו השלבים הראשונים והטיפול יתחיל מיד באופיואידים חזקים בשילוב של משככי כאבים לא אופיואידים.
יש המתנגדים לשלב השני (אופיואידים מתונים), ומצביעים על רעילות גבוהה לצד יעילות נמוכה. לטענתם, יש להחליף אופיואידים אלו במנות גבוהות של אופיואידים חזקים (אולי למעט טרמדול, כיוון שהוצגה יעילות גבוהה בהפגת כאב אונקולוגי, העובדה שהוא יעיל ספציפית בהקלת כאב נוירופתי וכן העובדה כי יש לו נטייה נמוכה יחסית לטשטוש ולדיכוי נשימתי בהשוואה לאופיואידים קונבנציונלים).
יותר ממחצית החולים הסובלים מכאב שמקורו בסרטן מתקדם יזדקקו לאופיואידים חזקים. אלו, בשילוב עם משככי כאב לא אופיואידים יכולים לגרום לשיכוך כאבים יעיל ב-70%–90% מהמקרים. סקירה של ארגון קוקרן המעודכנת ל-2016 הסתיימה במסקנה כי מורפיום יעיל במקרים של כאב אונקולוגי. תופעות לוואי של בחילות ועצירות מצדיקים הפסקה של טיפול רק במקרים נדירים מאד. טשטוש ופגיעה קוגניטיבית מתרחשים בדרך כלל עם תחילת הטיפול או עם שינוי משמעותי במינון, אך משתפרים לאחר שבוע או שבועיים של נטילה עקבית. נוגדי הקאה ומשלשלים יומלצו בדרך כלל כדי למתן את תופעות הלוואי הנפוצות. לרוב, תחושת הבחילה חולפת לאחר שבועיים או שלושה של טיפול, אך הטיפול במשלשלים יהיה ממושך.
יש לקחת משככי כאבים לא "על פי הצורך" אלא "לפי השעון" (כל 3–6 שעות), כשכל מנה נלקחת טרם פגה השפעת המנה הקודמת והמנות מכילות מינונים גבוהים מספיק כדי להבטיח הקלה רציפה על הכאב. אנשים שלוקחים משככי כאבים בשחרור איטי יזדקקו בדרך כלל להיעזר גם בתרופות המספקות הקלה מידית לכאב מתפרץ, שאינו ניתן לשליטה באמצעות הטיפול הקבוע.
שיכוך כאבים דרך הפה הוא הזול ביותר והפשוט ביותר. דרכי נטילה אחרות יהיו סאבלינגואלי (תחת הלשון), פרנטרלי (דרך עירוי, למשל), רקטלי או ספינלי, הכל בהתאם לצורך ולדחיפות. שיקולים שעשויים להילקח בהחלטת אופן מתן התרופה יהיו הפרעות בליעה, ספיגה ירודה של מערכת העיכול (כתוצאה מהקאות, למשל), וכדומה.
מחלות כבד וכליה עשויות להשפיע על הפעילות של משככי כאבים. אם מטפלים באנשים החולים במחלות אלו עם אופיאטים במתן דרך הפה, יש לעקוב על צורך אפשרי בהפחתת המינון, הארכת המרווחים בין כל מנה או העברת המטופל לסוגי אופיאטים אחרים או סוגי מתן אחרים. יש לשקול את היתרון של היתרון של NSAIDS אל מול הסיכונים האפשריים של השפעתם במערכת העיכול, בלב, הכבד, כלי הדם והכליות.
לא כל סוגי הכאב מגיבים למשככי הכאבים הקלאסיים. במקרים כאלה, יש לשקול שימוש בתרופות שאינן מותוות באופן מסורתי לשיכוך כאבים, כמו סטרואידים או ביספוספונטים, בשילוב יחד עם משככי כאבים אחרים בכל שלב של המחלה. נוגדי דיכאון טריציקליים, תרופות אנטי-אריתמיות ממחלקה I או תרופות אנטי-אפילפטיות הם תרופות הבחירה במקרים של כאב נוירופתי. למעלה מ-90% מהמטופלים טרם מותם השתמשו באדג'וונט למיניהם. אדג'וונטים רבים נושאים סיכון משמעותי לסיבוכים רציניים שונים.
התערבויות נוספות.
אם משככי הכאבים והאדג'וונטים הממולצים לעיל לא הועילו, קיימות אפשרויות נוספות להקלה בכאבים, פולשניות יותר.
הקרנות.
הקרנות משמשות למקרים בהם נכשל הטיפול התרופתי נכשל בניסיון לשלוט על הכאב הנובע מהגידול, כמו במקרים של גרורות בעצמות (המקרה הנפוץ ביותר), חדירה של רקמות רכות או לחץ על עצבי חישה. מטרת ההקרנות היא להקטין את הגידול נקודתית או להפריע את ייצורם של כימיקלים המיוצרים בגידול וגורמים לכאב. לעיתים קרובות, די במינונים נמוכים כדי לשכך את הכאב לעיתים נעשה שימוש בחומרים רדיואקטיביים במסגרת רפואה גרעינית (רדיופרמקוטיקל, Medicinal Radiocompounds) הממוקדים ספציפית לאזור הגידול לטיפול בכאב ממקור גרורתי. הקלה בכאבים יכולה להתרחש תוך שבוע מתחילת הטיפול, ועשויה להתמשך בין שבועיים עד לארבעה חודשים.
נוירוליטים.
חסימה נוירוליטית היא פגיעה מכוונת בעצב הגורם לכאב באמצעות כימיקלים, בתהליך הנקרא נוירוליזיס או באמצעות דרכים ישירות כמו הקפאה או חימום. התערבויות אלו גורמות להרס סיבי העצב ולהפרעה זמנית ביכולת שלו לשדר אותות כאב. בהליכים כאלה השכבה המגנה הדקה סביב סיב העצב, הבזל למינה, נשמרת כך שהיכולת לשחזור תפקוד העצב נשמרת. חיתוך כירורגי קוטע את הבזל למינה, כך שנמנעת האפשרות לשחזר את התפקוד. במקרים כאלה עלול להתפתח נירומה או כאב דיפרנציאלי. זו הסיבה שחסימה נוירוליטית עדיפה על האופציה הכירורגית.
ייתכן וינסו להרדים לזמן קצר את האזור הבעייתי טרם החסימה הנוירוליטית, על מנת לבדוק את יעילות חסימת האזור ותופעות לוואי אפשריות העלולות לנבוע מהטיפול. אף כי חסרים מחקרים מבוססים על השלכות ההליך לטווח רחוק, האופציה הזו עשויה להיות חיונית עבור חולים עם סרטן מתקדם וחסר מרפא.
חיתוך או הסרה של עצבים (כריתה עצבית) מיועדת עבור חולים עם תוחלת חיים קצרה להם אין טיפול תרופתי מתאים בגלל חוסר יעילות או חוסר סבילות. לאור העובדה שלעיתים קרובות העצבים כוללים סנסורים סיבים הן סנסורים והן מוטוריים, הפרעות תפקוד מוטוריות הן תופעת לוואי נפוצה.
היפופיזקטומי.
היפופיזקטומי הוא הליך בו נהרס של בלוטת יותרת המוח. פרקטיקה זו נוסתה בהצלחה במקרים של כאבים הנובעים בסרטן הערמונית ושד גרורתי.
שיכוך כאב בשליטת מטופל (PCA).
משאבה זו מחדירה אופיואידים כמו מורפין ישירות אל החלל התת-עכבישי הנמצא בין חוט השדרה למעטה המגן עליו, וכך מספקת שיכוך כאבים משופר וצמצום תופעות לוואי מערכתיות. במקרים מסוימים צורה זו של שיכוך כאבים יכולה להקל על כאב בלתי נשלט. גם משככי כאבים לא אופיואידים והרדמה מקומית יכולים להינתן בצורת מתן זו.
גירוי מוחי עמוק.
גירוי חשמלי מתמשך של אזורים שונים במוח. פרקטיקה זו הניבה תוצאות מרשימות אצל חלק מהמטופלים, אך יש שונות רבה בין המטופלים ולפיכך יש חשיבות רבה לבחירת המועמד המתאים לפרקטיקה זו. במחקר אחד שנעשה של 17 מטופלים עם כאב אונקולוגי בלתי נשלט, אצל 13 מתוכם הכאב שכך כמעט לחלוטין ורק ארבע מתוכם נזקקו למשככי כאבים אופיואידים לאחר ההתערבות. רובם נזקקו בסופו של דבר לאופיואידים, בעיקר בשבועות האחרונים לחיים.
רפואה משלימה ואלטרנטיבית.
בשל האיכות הירודה של רוב המחקרים על רפואה משלימה ואלטרנטיבית בטיפול בכאב אונקולוגי, לא ניתן להמליץ על טיפולים יעילים מתחומים אלה עבור כאב אונקולוגי. יש ראיות חלשות ליעילות מועטה של טיפול היפנוטי; מחקרים על טיפול בעיסוי הביאו תוצאות מעורבות ובאף אחד מהם לא נמצאה תועלת לאחר ארבעה שבועות; מחקרים על רייקי וטיפול במגע הביאו לתוצאות לא חד-משמעיות; מחקרים על דיקור סיני, סוג הטיפול הנחקר ביותר, הראו אפס יעילות בשיכוך כאב; ראיות על תרפיה במוזיקה היו חד-משמעיות; מספר צמחי מרפא כמו דבקון, דקל ננסי ו-PC-SPES ידועים כרעילים עבור סוגים מסוימים של סרטן. הראיות המבטיחות ביותר, אם כי עדיין חלשות, היו בנוגע להתערבויות גוף-ונפש כמו ביופידבק וטכניקות הרפיה שונות.
חסמים.
אף על פי שקיימים פרסומים מבוססים וזמינים בנושא הטיפול בכאב אונקולוגי, עדיין יש לא מעט מטפלים בעלי הבנה לקויה של היבטים מרכזיים בניהול כאב, ביניהם הערכה, מינון, סבילות, התמכרות, תופעות לוואי וכדומה. רבים אינם יודעים כי כאב יכול להיות מבוקר היטב ברוב המקרים, ויש לא מעט המונעים מדעות קדומות.
בקנדה, למשל, וטרינרים קיבלו הכשרה לטיפול בכאב בהיקף גדול פי חמישה מזו שקיבלו רופאים, ופי שלושה מזו שקיבלו אחיות. רופאים עשויים לתת טיפול לא נאות מחשש שיבוקרו על ידי גורמים חיצוניים.