ב-1 ביוני 2004 הודיעה מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) כי הפסקת האש עליה הכריזה, חד צדדית, בשנת 1999, הגיעה לסיומה. העימותים המחודשים בין הצדדים היו לא פחות קטלניים מקודמיהם, ועד שנת 2012 נהרגו בהם אלפי בני אדם, מרביתם אנשי כוחות הביטחון הטורקים, ולוחמי גרילה כורדים. בשנים 2013-2015 היה תהליך שלום בין ה-PKK לממשלה. לאחר שבה האלימות בין הצדדים. היחסים בין הטורקים והכורדים הדרדרו רקע המערכה של היחידות להגנת העם" (YPG) מול דאעש בכובאני. המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה באה לידי ביטוי במגוון דרכים. היא אף יזמה את המבצעים הבאים:
ב־15 ביולי 2016 החל ניסיון להפיכה צבאית בטורקיה. קבוצה המהווה חלק מהכוחות המזוינים של טורקיה, שהייתה ממובילי המהלך, הודיעה על הקמת "המועצה הטורקית לשלום", שיועדה להיות הגוף שישלוט על המדינה. הנשיא ארדואן קרא לאזרחים לצאת לרחובות ולהתקומם נגד הפיכה זו. כמענה לקריאת ארדואן, ניסו אזרחים לחצות את גשר הבוספורוס, אך נורו על ידי כוחות צבאיים ששלטו על הגשר. יריות נשמעו ליד שדות תעופה מרכזיים באנקרה ובאיסטנבול. יותר מ-200 אנשים נהרגו בעימותים. כעבור שעות אחדות הסתמן שניסיון ההפיכה נכשל, ומאות ממשתתפיו נעצרו.
משאל העם בטורקיה (2017) ביטל את משרת ראש הממשלה. טורקיה עברה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי. מרבית השינויים נועדו ליישום לאחר הבחירות, שהתקיימו ב-2018 והסתיימו בניצחון ארדואן.מספר המושבים באספה הלאומית גדל מ-550 ל-600 . השלכתם העיקרית של השינויים הייתה פירוק משרד ראש הממשלה והעברת סמכויותיו לנשיא. בין היתר נקבע כי לנשיא יש סמכות לקבוע את תקציב המדינה, להכריז על מצב חירום ולהנפיק צווים מיוחדים שיאפשרו לו למנות שרים ללא אישור הפרלמנט.
עם בחירתו מחדש ביוני 2018 והשבעתו ב-9 ביולי הוא אשרר למעשה את כהונתו לקדנציה נוספת בת חמש שנים, שבמסגרתה יורחבו סמכויותיו והוא יחזיק בסמכויות חסרות תקדים שאף מנהיג טורקי לא החזיק בהן במאה השנים האחרונות, זאת במקביל להשתלטות הדרגתית שביצע על מנגנוני האיזונים והבלמים במערכת הפוליטית הטורקית, וביצוע פעולות שנועדו למנוע ביקורת עליו, כמו מינוי נאמנים בין ראשי הצבא, ומאסר לעיתונאים ופעילי זכויות אדם שביקרו את השלטון. במשך שלוש השנים שחלפו מאז ניסיון המהפכה ארדואן עצר, כלא, העלים, הגלה או הדיח כ-500 אלף טורקים, מרביתם עובדי מדינה, אבל גם אנשי עסקים, אנשי אקדמיה, מורים, פוליטיקאים ואחרים. המדינה גם תפסה את נכסיהן של יותר מ-1,000 חברות גדולות, שנחשדו כי לקחו חלק בניסיון ההפיכה.
דמיון
דמיון הוא התהליך ההכרתי שמתחולל כאשר אדם מרגיש תחושות וחווה מאורעות שאינם קשורים ישירות למציאות סביבו. הדמיון מושפע מפעילות החושים בדרך עקיפה, כשאלו מספקים לאדם את מכלול התחושות כלפי אירועים חיצוניים. בעת פעולת הדמיון, התחושות שמקורן בחושים, עוברות עיבוד במוח.
המילה דמיון מציינת לא רק את התהליך ההכרתי המשותף לכל בני האדם, ואולי גם לחלק מבעלי חיים, אלא גם את מידת השוני בין התחושות שמתלוות לתהליך ובין המציאות.
יש הגדרות למונח "דמיון" העושות הפרדה בין ההיבט החישתי של האובייקט או החוויה המדומיינים, לבין ההיבט הרגשי שלו - כלומר, הרגשות שהוא מעורר בחווייה הנפשית של הפרט.
שימושים.
הדמיון מאפשר חלומות, מימוש פנטזיות, הפגת בדידות (לדוגמה באמצעות חבר דמיוני), פורקן רגשי, וכלי להבנת דברים מופשטים שאינם בהכרח ריאליים. בנוסף, הדמיון הוא כלי עיקרי של הילד להתמודדות עם קונפליקטים ולהתגברות על פחדים.
הדמיון דומיננטי יותר בתקופת הילדות, אך קיים כמובן גם אצל אנשים מבוגרים. אצל אדם מבוגר מצופה שהדמיון לא ישבש את בוחן המציאות (לדוגמה - מבוגר יכול לדמיין חבר דמיוני, אך הוא ידע שמדובר בדמיון בלבד והחבר אינו קיים במציאות). מצב קיצון אשר בו הדמיון משתלט על התודעה ובוחן המציאות משתבש, מכונה בפסיכולוגיה ״פסיכוזה״.
"דמיון מפותח" הוא תכונה שמאפיינת סופרים, משוררים, ואמנים אחרים; ואף מדענים וחוקרים. הדמיון מוביל לחשיבה מדעית משום שהוא מספק תשובות ומסייע ביצירת פתרונות ביניים במצבים בהם הידע וההבנה אינם מספיקים.
הדמיון ביהדות.
אין בתנ"ך מילה מיוחדת המתייחסת לדמיון; אבל ברמזים אליו שתמיד מובאים בהקשר תאולוגי, קיים יחס דואלי כלפיו. בהקשר שלילי, הדמיון מאוזכר בבראשית ו:ה: 'וכל יצר מחשבות לבו, רק רע כל היום'; וכמו כן, קיים האיסור 'לא תעשה לך פסל וכל תמונה אשר בשמים ממעל ואשר בארץ מתחת ואשר במים מתחת לארץ' (שמות כ:ב). בהקשר החיובי הוא מאוזכר בשמות לא:ד-ה: 'לחשוב מחשבות לעשות בזהב ובכסף ובנחושת ובחרושת אבן למלאת ובחרושת עץ לעשות בכל מלאכה'; וכן אין ספק כי לנבואה המקראית סממנים מובהקים של דמיון. כמו כן, האנתרופומורפיזמים המרובים הקיימים במקרא, וכן ספר שיר השירים כמטפורה לאהבת האל את כנסת ישראל הם דוגמאות ליחסה המכיל של היהדות המקרית כלפי הדמיון.
בעקבות אריסטו, הרמב"ם טען שהדמיון מוגבל על ידי קליטתם של החושים – ואינו מסוגל להתעלות לעבר האמיתות המופשטות של הפילוסופיה. ואולם בה בשעה שלדידו תוצר הדמיון הוא תפישות גשמיות של האל וחזיונות שווא, כן הוא נותן מקום לנבואה. אדרבה, לפי הפילוסופיה היהודית הדמיון הוא הכושר האנושי הקולט את ההשפעה האלוהית ואף מתקשר בה. יחד עם זאת, הרמב"ם מעמם את תפקידו הנעלה של הדמיון, בכך שהוא מורה כי הנבואה לא תתקיים עד לדורו של המשיח. מהרטמן עולה כי יחסה הדו-ערכי של היהדות כלפי הדמיון, גרם לריכוז האנרגיות הטמונות בו בכיוון של כתיבה ולא בכיוון של האמנות הפלסטית – כבשאר התרבויות של העולם הקדום. אדרבה, עיקר גדול ביהדות הוא שלאל אין גוף ואין דמות הגוף – כמאמר הרמב"ם, במורה נבוכים, פרק א:
על פי הרטמן עוד עולה כי דווקא מה שנראה על פניו כדיכוי הדמיון, הניב את המיסטיקה היהודית. אבל למעשה כאשר קמה תנועת הקבלה, חדרו אל עולם הפרשנות רעיונות של פנטזיות קוסמיות ודמונולוגיות, אשר היו בנמצא כבר במדרשי האגדה של חז"ל. למעשה המיסטיקה מזמינה עצמים וישויות מופלאים לקרום עור וגידים. הן מעשה בראשית והן מעשה מרכבה היו למוקד הפנטזיה הספקולטיבית. יתר על כן, כסיפור של גאולה הקבלה מעיזה לגרור את אלוהים אל תוך תחום התשוקות ואף משווה לו דמות נקבית ואימהית (השכינה). גם אלוהים מתואר כנמצא בגלות. במאמרו, הרטמן עורך ניסיון לאפיין את 'הדמיון היהודי'. לדידו, הוא תמיד תחת שלטון המילה הכתובה וטקסטים - אם זה התנ"ך, התורה שבע"פ, או סידור התפילה - ואילו לזוהר סממנים של יצירה פסידו-אפיגרפית. למרות שלטונה של האות הכתובה, לא התהווה קרע בינה לבין הרוח, והפרשנות היצירתית גישרה בין שתיהן.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים.
נמצאו מאפיינים דומים ברשמת המוח החשמלית של אנשים המדמיינים, מתבוננים או מבצעים תנועות. ממצאים אלה תומכים בסברה כי קיימת חפיפה מסוימת בין התהליכים המשמשים לתכנון פעולות, זיהוי פעולות והעלאתן בדמיון.
התפתחות הדמיון.
הדמיון מתפתח לאורך חייו של האדם
כבר בגילאי 3–6 לילדים יש עולם דמיון עשיר.
אחת הדרכים להעשיר ולפתח את הדמיון היא על ידי משחק.
תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום
תחנת הרכבת אשדוד עד הלום על-שם משה בר כוכבא היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את העיר אשדוד ויישובי הסביבה, וקרויה על שם גשר עד הלום הסמוך. התחנה ממוקמת על מסילת לוד - אשקלון, בסמיכות לכניסה הדרומית לאשדוד, ומשמשת כתחנת ביניים בקו זה.
היסטוריה.
מסילת לוד-אשקלון הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר עבור מאמץ המלחמה של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1918, לאחר שכבשו את ארץ ישראל, סללו הבריטים את הקו מחדש ברוחב סטנדרטי של 1,435 מילימטר, במקום 1,050 מילימטר כפי שהיה במקור. בתחילתו של המנדט הבריטי, נבנתה תחנת הרכבת "איסדוד" בסמוך לעיירה הערבית אשר נשאה את אותו השם, ונועדה לשמש תחנת אספקה לכוחות הבריטיים בשפך נחל לכיש. בהמשך השלטון הבריטי, הייתה התחנה פעילה גם לשימוש תושבי האזור. רכבות נוסעים עצרו בתחנה בדרכם למצרים. ב-3 באפריל 1946 תקף ארגון האצ"ל את התחנה הרג חייל בריטי ופוצץ קטר.
ביום שבת, 15 במאי 1948, אחר הצהריים, התקדמו כוחות חיל המשלוח המצרי אל התחנה וסביבתה והשתלטו עליה, עם סיום המנדט הבריטי וההכרזה על הקמת מדינת ישראל. הם נעצרו בנקודה זו ולא המשיכו צפונה, מכאן שם התחנה "עד הלום". הם החזיקו במקום עד מבצע יואב באוקטובר 1948.
לאחר הקמת המדינה מסילת לוד-אשקלון המשיכה לשמש בעיקר לרכבות משא. בשנת 1963 חובר נמל אשדוד למסילה, בנקודה צפונית לתחנה, ועלתה האפשרות שתקום גם תחנת נוסעים חדשה סמוך לנמל, אך הדבר לא בוצעה. בשנים 1972–1973, פעל בתחנה קו הנוסעים תל אביב-עזה, קו רכבת שהסיע פועלים מעזה לעבודה בישראל ועצר באשדוד, רחובות ותל אביב, ביוזמת הממשל הצבאי הישראלי.
בנובמבר 1982 נפתחה מסילת חלץ, המסתעפת ממסילת לוד-אשקלון מדרום לתחנה, כך שרכבות מאשדוד יכולות לנסוע על מסילת הדרום לכיוון באר שבע. המסילה משמשת בעיקר לרכבות משא.