הרעיון של שימוש במוץ פותח באופן עצמאי בבריטניה, גרמניה וארצות הברית. ב-1937 הציע ר.ו. ג'ונס שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם. בתחילת 1942 ג'ואן קוראן, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי (ה-TRE), חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא. הבריטים כינו את הרעיון "חלון" (Window). במקביל, בגרמניה מחקר דומה הוביל לפיתוח ה"'דופל" (Düppel). בארצות הברית פרד וויהפל פיתח מערכת דומה לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF).
באמצע שנות ה-60 יזם סא"ל חרות צמח פיתוח של רקטות מוץ לשיבוש פעולתם של טילי ים-ים, הרקטות, מסוג "אבשלום" ומסוג "אמנון", פותחו ב"רפאל". פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו 8 טילים לעבר ספינות חיל הים הישראלי, וכולם החטיאו.
צבאות מודרניים משתמשים כיום במוץ כדי להטעות טילים מונחי מכ"ם. מערכות לפיזור מוץ מותקנות במרבית כלי הטיס והשיט, להגנה עצמית.
אמצעים לצמצום נזקי תקיפה אווירית.
בנוסף לאמצעים המנויים לעיל, המשמשים האופן אקטיבי לסיכול תקיפה אווירית, מופעלים אמצעים פסיביים שנועדו לצמצם את נזקיה של תקיפה אווירית.
אמצעים צבאיים.
הסוואה.
הסוואה צבאית היא השימוש באביזרים וטקטיקות הסוואה (לרוב על ידי צבא או גוף צבאי-למחצה) כדי להסתיר חיילים, כלי רכב וציוד צבאי מעינו של האויב. הסוואה צבאית עושה שימוש בשיטות רבות על מנת להסוות את כוחות הצבא על ידי שימוש בצבע, בדים, רשתות הסוואה או חומרי הסוואה מיוחדים. באופן כללי יותר ובלשון מקצועית, מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" היא כלל התפוקות של הכלי או הכוח שמעידים על נוכחתו. "חתימה צבאית" כוללת חתימה ויזואלית, חתימה תרמית, חתימה אקוסטית, חתימת קרינה, חתימת מכ"ם ועוד. ההסוואה שואפת לצמצם את יכולת הגילוי של הכוח הצבאי, אופי הכוח הצבאי או מטרותיו כחלק ממכלול שיטות ההונאה הצבאית השואפות להגדיל את סיכויי השרידות של הכוח הצבאי וסיכויי ההצלחה של משימותיו.
מטרות דמה.
בשימוש צבאי, דמה הוא ציוד צבאי מזויף שנועד להטעות את האויב – לגרום לו להשקיע מאמץ בתקיפת הדמה (ובכך להסיט את מאמציו מתקיפת הציוד האמיתי). ציוד דמה נועד להטעות את לוחמי האויב בעת התקיפה, ועוד קודם לכן את צבאי האויב, בעת שהוא קובע מטרות לתקיפה. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו באנגליה שדות תעופה דמה ואפילו ערי דמה, כדי להטעות את המפציצים הגרמנים התוקפים.
סוגי דמה נפוצים להטעיית תקיפה אווירית:
בונקרים.
בּוּנְקֶר הוא מבנה מבוצר הממוקם, כולו או בחלקו, מתחת לפני האדמה. הבונקר בנוי כך שיוכל לספוג פגיעה מבלי לקרוס: קירותיו עבים במיוחד ובנויים בטון מזוין, חלונותיו (אם קיימים) בנויים כחרכים צרים ודלתותיו הן דלתות ברזל כבדות, הניתנות לאטימה. באזורי לחימה, משמשים בונקרים להגנה על מפקדות צבאיות, על מאגרי תחמושת והספקה ועל לוחמים המסתתרים בהם בהמתנה ליציאה להתקפה, כשישנם גם בונקרים הבנויים כך שיושביהם יכולים ללחום מתוכם. בונקר נועד לעמוד במתקפות צבאיות כגון התקפת טילים בליסטיים, הפצצה טקטית וחלקם אף תוכננו לעמוד בהתקפות נשק להשמדה המונית. שלא בקוי החזית, משמשים בונקרים להגנה על ראשי ממשל ומקבלי החלטות אחרים, כמו גם על אוכלוסייה אזרחית שאיננה לוחמת, מפני התקפות צבאיות. במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה התעצם השימוש בבונקרים כנקודות פיקוד ולמטרות אחסון כלי נשק ואספקה.
הגנה אזרחית.
הגנה אזרחית היא הצעדים הננקטים בקרב האוכלוסייה האזרחית (להבדיל מכוחות הביטחון) לשם התגוננותה מפני תקיפה, במסגרת מלחמה או פעולת טרור. שותפים מרכזיים בפעולות הגנה אזרחית הם, בנוסף לאזרחים עצמם, המשטרה, מכבי אש, שירותי חירום רפואיים וכוחות צבא המיועדים להגנה אזרחית.
פעילות ההגנה האזרחית כוללת:
לדיסלאב שנלר
לדיסלאב שנלר (1914 – 14 בדצמבר 1988) היה תעשיין ישראלי שייסד בשנת 1957 את אוטוקרס יחד עם יצחק שובינסקי, היה האחראי על הצד הטכני בחברה, עד פרישתו בשנת 1963.
ביוגרפיה.
שנלר נולד על גבול צ'כיה וסלובקיה. בשנת 1939 ברח להולנד ומשם העפיל לארץ ישראל.
שנלר התיישב בחיפה, שכר חדר בשכונת הדר והחל לעסוק בקנייה ומכירה של מכוניות משומשות. ב-1947 נישא לאריקה לבית לדנבורגר. במלחמת העצמאות שימש שנלר נהג חובש.
בשנת 1952 פנה שנלר לחברת "רליאנט מוטורס" הבריטית , שהעניקה לו זיכיון להרכיב רכב תלת-גלגלי מבית הייצור שלה. הוא פתח חברה בשם "מכוניות ומוסכים בע"מ" והרכיב כמה כלי רכב תלת-גלגליים בסדנה קטנה ברחוב תל אביב בחיפה, הרכב התלת-גלגלי שימש בעיקר להובלת חלב.
יצחק שובינסקי, מפיץ של סיגריות טורקיות בישראל, ביקר בסדנה של שנלר כדי לקנות רכב תלת-גלגלי לשיווק הסיגריות שייבא מטורקיה, והחליט להיכנס לעסקי הרכב. שנלר הביא את הרעיון, יצר את הקשר עם האנגלים, היה הראשון שייבא את החלקים וייצר את הרכב התלת-גלגלי.
שנלר, האיש הטכני, ושובינסקי, היזם, חתמו על הסכם שותפות והחליטו לעבור לייצור מכוניות בנות ארבעה גלגלים. שם החברה שונה ל"אוטוקרס חברה בע"מ". לשותפות הצטרפה "החברה הא"י לאוטומובילים", יבואנית פורד. השניים, שחלמו לבנות מכונית פשוטה לכל פועל, נתקלו בלא מעט בעיות. חוקי המדינה באותם ימים קבעו כי רק לשליש מהתוצרת מותר להימכר בארץ, והשאר יופנה לייצוא.
שנלר ושובינסקי הבינו שהגיע הזמן לייצר רכב חדש ופנו בעניין לחברת רליאנט, שכבר עבדה עם שנלר מזה זמן. החברה נרתמה למלאכת התכנון ובניית אב הטיפוס, ושנלר נסע לכמה חודשים לאנגליה כדי ללמוד את מלאכת הרכבת המכונית.
בספטמבר 1958 נשלחו ארצה שתי מסחריות מפורקות בצבע שחור. אלה היו רליאנט ריג'נט, מכוניות בריטיות למהדרין. כאן החלה ההרכבה מקיטים, מעטפת הרכב נבנתה מפיברגלאס ולא ממתכת כמקובל בעולם, בשל מגבלות התעשייה הישראלית הצעירה. את המכונית שיווקו בחו"ל בשם "סברה", ובארץ היא שווקה לתקופה קצרה כ"צברה".
בסוף 1959 נולדה ה"סוסיתא" לאחר שאוטוקרס הכריזה על תחרות ארצית לבחירת שם למכונית, ובה זכה יוסף שוב, אז סטודנט שהפך לדוקטור לאגרונומיה. "2,355 הצעות הוגשו, שבעה הציעו את השם 'סוסיתא' והזוכה בהגרלה קיבל 500 לירות".
בשנת 1959 הוקלו במעט תקנות הממשלה (שנה אחר כך בוטלו כליל) ורק חצי מהייצור חויב לעבור לייצוא. באותם ימים איבדה "קייזר-אילין", בראשותו של אפרים אילין את החוזה עם רנו וחדלה לייצר דגמי טנדר וסטיישן לשוק המקומי. החוסר הזה הוביל את הממשלה לאשר ל"אוטוקרס" לייצר את הדגמים האלה לשוק המקומי.
כדי לשפר את תדמיתה של המכונית יצאו שנלר ורעייתו ב-1960, יחד עם כמה חברים, למסע באירופה עם הסוסיתא. הם הפליגו לפיראוס, ומשם המשיכו בנסיעה ליוגוסלביה, איטליה ולונדון - ובסך הכל ל-13 מדינות בטיול שנמשך כמה חודשים. הסוסיתא שרדה וחזרה בשלום ארצה.
שובינסקי היה היזם המקושר עם משרדי הממשלה, יזם שהצליח להפוך את המפעל הקטן של שנלר לתעשייה גדולה. שנלר, לעומתו, היה האיש הטכני. היחסים ביניהם היו קורקטיים. לקראת 1963 החלה "אוטוקרס" את ההכנות למעבר למפעל חדש וגדול בטירת כרמל. אלו היו גם ימיו האחרונים של שנלר בחברה.
לאחר שנפרדו דרכיהם המשיך שובינסקי להוביל את "אוטוקרס", תחילה בשותפות עם "החברה הארצישראלית לאוטומובילים" ואחר כך, החל ב-1965, עם חברת הרכב היוקרתית "סטנדרד-טריומף" ועם "כור תעשיות", בהסכם שהותיר אותו כמנכ"ל החברה והשאיר אותו עם 26 אחוז מהמניות.
שנלר נפטר בשנת 1988. הותיר אחריו את רעייתו, אריקה, ובתו היחידה, אירית (נולדה ב-1949).
שיחות האוטונומיה
קדחת קרציות כלבית
קדחת קרציות כלבית (באנגלית Canine ehrlichiosis) היא שם כללי למספר מחלות שלהן שלושה מאפיינים זהים: הן פוגעות בכלבים, קרציות הן הווקטור הפתוגני של המחלה ואחד מתסמיני המחלה הוא קדחת – חום גבוה אצל הפרט החולה. רוב סוגי המחלה נגרמים על ידי חיידקים מהסוג ארליכיה ולכן השם המדעי המקובל הוא ארליכיוזיס או ארליכיה.
פתופיזיולוגיה.
קדחת הקרציות היא מחלה מסוכנת - חוסר טיפול ואפילו עיכוב בטיפול יכולים להביא למותו של הפרט החולה. המחלה איננה נדירה והשכיחות שלה בקרב אוכלוסיית הכלבים נמצאת ככל הנראה במגמת עלייה: בארצות הברית בשנת 2011 כלב אחד מתוך 87 כלבים נשא את גורם המחלה; בשנת 2016 המספר עלה לכלב אחד מתוך 35. במאה ה-21, ככל הנראה כתוצאה מהגלובליזציה, האורבניזציה, ההתחממות הגלובלית והתפתחות המסחר והתיירות, המחלה התפשטה ברחבי העולם והגיעה למקומות שבהן היא לא הייתה קיימת בעבר.
גורמי המחלה.
קדחת הקרציות נגרמת על ידי מספר מינים של אורגניזמים חד-תאיים שתוקפים את תאי הדם של הפרט הנגוע:
עד לא מזמן הטקסונומיה ושמם המדעי של מיני אנאפלזמה אלה היה שונה. שמו המדעי של האנאפלזמה פלאטיס היה ארליכיה פלאטיס (Ehrlichia platys) אך מחקרים הראו שהוא שמדובר בסוג אחר של חיידקים ולא מין נוסף של ארליכיה, גם אם הוא שייך לאותה המשפחה. המין אנאפלזמה פלאטיס נחשב בעבר לשלושה מינים שונים של ארליכיה אך קובץ כמין אחד ושויך לאנאפלזמה. במספר מקומות עדיין ניתן להיתקל בשמם הקודם של גורמי מחלות אלה.
ברחבי העולם ישנם עוד אורגניזמים שגורמים לקדחת קרציות או למחלות דומות לה, אבל אלה הם הגורמים הנפוצים בארץ.
וקטור המחלה.