ב-1052 פנה מונומכוס, שחשש מפני פלישה נורמנית לביזנטיון, אל האפיפיור לאו התשיעי ברומא בבקשת סיוע לטיפול בפלישת הנורמנים לקלבריה ופוליה שבדרום איטליה. הנורמנים היו נוצרים ולפיכך הייתה לאפיפיור סמכות לכפות עליהם את דברו כמנהיגם הדתי העליון. אולם הנורמנים לעגו לאפיפיור, עקב כך יצא לאחר סינוד הפסחא של 1053 בראש צבא חיילים איטלקים מלאטיום ומהערים בנוונטו, אמאלפי וגאטצה (Gaeta) ו-700 שכירי חרב שוואבים שסיפק לו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת להכניע את הנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר. הכוחות התנגשו ב-18 ביוני ליד סיביטאטה, שמצפון לפוג'יה, לפני שכוחות האפיפיור יכלו לחבור לצבא הביזנטי. למרות הנחיתות המספרית של הנורמנים, הצליח צבא הפרשים האחיד שלהם לגבור על הכוח הבלתי-הומוגני שגיבש האפיפיור. הנורמנים לקחו את האפיפיור בשבי, אותו העביר בנוחות יחסית בארמון בבנוונטו עד אפריל 1054. בתגובה להתערבות פטריארך קונסטנטינופול, מיכאל קרולאריוס, בהנהגתם של תושבי דרום איטליה תחת שלטון הנורמנים, העביר לאו התשיעי עוד בכלאו מכתב לפטריארך קונסטנטינופול בידיו של הקרדינל הומברטוס איש מואיינמוטייה, בו הדגיש שהוא, בישוף רומא, הוא הסמכות הדתית העליונה על כל הנוצרים, תוך שהוא מצטט בהרחבה מתוך "מתת קונסטנטינוס", חיבור פסאודואפיגרפי שהאפיפיור האמין שהוא מקורי ואמיתי וקרא לו למשוך ידיו מהכוונתם הדתית של אנשי דרום איטליה. כיוון שהפטריארך סירב להכיר באפיפיור של רומא כנעלה עליו, נידה אותו הומברטוס מן הכנסייה בסמכות שניתנה לו מאת שולחו, בתמורה נידה הפטריארך את הומברט. כך נקרעה הסכיזמה הגדולה בין הכנסייה המערבית, הרומית-קתולית לכנסייה המזרחית.
מונומכוס מת ב-11 בינואר 1055 ועם מותו באה אל קיצה השושלת המקדונית. תאודורה עוד מלכה כשנה, מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה, אך הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס , מייסד השושלת הקומננית.
כתר מונומכוס.
כתר מונומכוס הוא כתר מפואר, עשוי שבע לוחיות מעוטרות עשויות זהב (בגודל 3.5X10 ס"מ), המתארות תמונות מחיי מונומכוס וזואי. הכתר מצוי במוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט. הכתר נמצא בחפירה ארכאולוגית בשנת 1860 באתר המצוי כיום בשטחה של סלובקיה.
מונומכוס
רותם אברוצקי אלמוג
Felber Autoroller
Felber Autoroller היא מכונית מיקרו, בתצורת תלת-אופן מתוצרת A. Felber &amp; Co האוסטרית אשר יוצרה בין השנים 1952–1953.
מטה ומפעל היצרן מוקם בווינה.
במכוניות היה סידור ישיבה יוצא דופן, עם מושב קטן בגודל הילד מאחורי הנהג בצד שמאל, ומושב הנוסע קונבנציונלי באלכסון מאחורה וימינה.
יוצרו כ-400 יחידות.
משנת 1954 לאחר הליברליזציה של יבוא מכוניות לאוסטריה, לא השתלם ליצרן "A. Felber &amp; Co" להמשיך ייצר מכוניות, ולכן היצרן עבר לייצר מכונות כביסה.
הנמלטת האחרונה
הנמלטת האחרונה (באנגלית: The Last Runaway) הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה שראה אור בשנת 2013. הרומן עוסק בחייה הבוגרים של נערה ואישה צעירה בשם אונור ברייט, הגירתה לארצות הברית עם אחותה, והתמודדותה עם טרגדיה אישית וקשיי קליטה.
הרקע ההיסטורי לספר הוא התמודדותם של לבנים, עם דגש מיוחד לקווייקרים, במדינות מרכז וצפון ארצות הברית עם עבדים נמלטים מהדרום במחצית המאה ה-19. כן בולט לאורך כל העלילה העיסוק בקווילטים ובמלאכת הכנתם (קווילטינג, ) והמקום שתפסו בתרבות במסגרת הזמן שבה עוסק הספר.
צ'אנטאוויר
צָ'אנְטָאוִויר (בסרבית קירילית: Чантавир, בסרבית בכתב לטיני: Čantavir) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה.
האזכור הראשון לכפר הוא מ-1462 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש הכפר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז חקלאי אזורי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית.
חקלאים יהודים התיישבו בכפר ב-1847. מספר שנים לאחר מכן הוקם בית עלמין לקהילה וב-1860 נחנך בית הכנסת. ב-1900 התגוררו בצ'אנטאוויר 186 יהודים שהיוו 2.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1931 התגוררו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 66 נפשות. תושבי הכפר נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה. מבנה בית הכנסת נהרס ב-1950. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו. בית העלמין שכן בשטח מגודר ובמצב תחזוקתי טוב. במקום מצויות היו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בהונגרית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
אורנה דונת
אורנה דונת (נולדה ב-15 באוקטובר 1976) היא סוציולוגית, מרצה ופעילה פמיניסטית. מלמדת באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון, במכללה האקדמית תל אביב-יפו. מחקריה מתמקדים בהיבטים החברתיים של אל-הורות ואימהות בחברה הישראלית.
ביוגרפיה.
דונת נולדה ברמת השרון, בת שנייה לאמא שעובדת בתחום המחשבים ולאב יועץ חברות.
בשנת 2007 הגישה את עבודת המאסטר שלה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אשר עסקה בסוגיית אל-הורות בחברה הישראלית וכותרתה היא: "פרו-נטליזם סדוק: הבחירה בחיים ללא ילדים בישראל". עבודת הדוקטורט שלה שנכתבה אף היא באוניברסיטת תל אביב עסקה בחרטה על אימהות; שתיהן עובדו לספרים. דונת המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית למגדר ובמרכז לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון.
ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל.
מחקרה של דונת, שהתפרסם בשנת 2011 כספר "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", הוא מחקר ראשון מסוגו בישראל המבקש לערער על אחד האתוסים של החברה הישראלית - הבאת ילדים לעולם. באמצעות סוציולוגי ואנתרופולוגי בוחנת דונת את הבחירה בחיים ללא ילדים, את סיבותיה, את שורשיה ואת השלכותיה על הפרט והחברה בישראל וב, ומבקשת להסביר את התופעה, להנגיש אותה ולהציג אותה כדרך חיים לגיטימית.
בכייה לדורות: חרטה על אימהות.
ספרה השני של דונת "בכייה לדורות: חרטה על אימהות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה, בוחן את עמדותיהן של נשים מרקעים מגוונים כלפי גידול ילדים, לפני לידתם ובדיעבד. הספר מקבץ את סיפוריהן של 23 נשים שמספרות על תחושותיהן כלפי אימהוּת, ועל חרטתן עליה, לצד אהבה, אחריות ומחויבות שהן חשות כלפי ילדיהם. נוסף על מתן קולות לא-שגרתיים אלה, דונת בוחנת את התפישות החברתיות בנוגע לילודה, אימהות, זמן ורגשות ומבהירה כי חרטה על הורות אין משמעותה חוסר יכולת לתפקד כאם. דונת מבקשת לערער על התביעה החברתית מנשים להיות אימהות ועל התודעה החברתית המקובלת שחלק מלהיות אישה זה להיות אמא, וטוענת כי על ידי כך עלול להיגרם סבל רב לנשים משום שהחברה דוחקת אותן לעבר אימהות. מחקרה של דונת אינו מחקר מדגמי מייצג כי אם מחקר איכותני שמבקש לפתוח צוהר לעמדה רגשית כלפי אימהוּת, לבחון רצונות ומסוגלות, ולעורר דיון בנושא שטרם נכתב עליו בצורה שיטתית בישראל ואף בעולם. ספרה של דונת זכה לתהודה בינלאומית. עבודת הדוקטורט שלה הגיעה לידי עיתונאית גרמנייה שראיינה אותה למוסף מדעי נחשב ועוררה סערה. הספר התפרסם במדינות רבות, ביניהן: גרמניה, איטליה, ספרד, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
דונת החלה להתעניין בהורות ובאימהות עוד בצעירותה, וסיפרה במספר ראיונות כי כבר בגיל 16 הגיעה להחלטה שהיא אינה מעוניינת להביא ילדים לעולם. נוסף על עיסוקה האקדמי היא נשאה בתפקידים שונים במרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית באזור השרון - כרכזת חינוך והסברה, כמנחת קורסי הכשרה, ולאחר מכן כיו"ר העמותה וכמתנדבת.
ביוני 2010 יזמה דונת את תהליך מציאת השם להגדרה של אדם שאינו מעוניין להיות הורה בפורום "נשים שלא רוצות ילדים" באתר "תפוז אנשים", שם הוצע ונבחר השם "אלהורות" ובעקבותיו הפורום שינה את שמו ל"בחירה בחיים ללא ילדים – אלהורות"; למרות תפוצתו הנרחבת של המונח, האקדמיה ללשון העברית אינה מכירה בו.
מפרסומיה.
ספרים
מאמרים
ראשית חוכמה
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו הייתה מתקפת טרור שהתרחשה ברכבת התחתית של טוקיו ב-20 במרץ 1995. המתקפה בוצעה על ידי חברי כת אום שינריקיו אשר שחררו את גז העצבים סארין לאוויר בחמישה מוקדים בו זמנית ברכבת התחתית של טוקיו במהלך שעת העומס ברכבת. במתקפה נהרגו 12 איש, 50 איש נפצעו באופן אנוש ועוד כ-1000 איש חוו בעיות זמניות בראייה בגללה. המתקפה כוונה בעיקר נגד רחובות שעברו דרך מחוז צ'יודה שם שוכנים רוב משרדי הממשלה היפנית.
המתקפה בוצעה בפיקודו של שוקו אסהארה שכבר ביצע מספר התנקשויות ופעולות טרור קודם למתקפה.
לאחר המתקפה, המשטרה עצרה מעל למאתיים חברי כת כולל אסהארה. ב-2004, 13 מחברי הכת נשפטו למוות ואחרים נשפטו למאסר עולם, וביולי 2018 הוצאו להורג 6 חברי הכת הנותרים.
המתקפה.