למעשה גם האצ"ל הכיר בכך כי משה בן בצלאל היה נאמן ליישוב והעביר מידע לכל ארגוני המחתרת וכי הריגתו על ידי הלח"י הייתה טעות. בהוצאת הדר, שהתרכזה בהוצאת ספרים על הארגונים והפעילות הצבאית של אנשי תנועת ז'בוטינסקי יצא לאור הספר " כדי החלב שרעמו" אודות פיצוץ מלון המלך דוד. בפרק על השבת השחורה נאמר בין היתר: "שוטר עברי משה בן בצלאל, יליד צפת, חבר ההגנה, ששיתף פעולה עם המודיעין של האצ"ל הודיע כמה ימים קודם לכן על התכונה בקרב המשטרה והצבא על מצוד גדול העומד להתרחש בערי הארץ. ידיעה זו השתלבה בידיעות אחרות שנתקבלו ממקורות אחרים במודיעין של האצ"ל: על דריכות מיוחדת של הצבא והמשטרה במרכזי המשטרה בארץ. ואמנם ניתנה הוראה ל"בעור חמץ" חמור, לנקות את המגורים מכלים ומכשירים, מסמכים ופתקים שעלולים ליפול בידי עורכי החפוש. ידיעה זאת הועברה על ידי האצ"ל ללח"י ומצער כי כעבור שנה נורה אותו שוטר עברי, בן בצלאל, בטעות על ידי אנשי לח"י".
מדינת ישראל הכירה במשה בן בצלאל כאחד מלוחמי טרום המדינה והנציחה את זכרו על ידי הנחת מצבה לחלל מערכות ישראל, על גבי המצבה המקורית משנת 1946. כמו כן הקדישה באתר "יזכור" להנצחת חללי המדינה.
קתרינה שראט
קתרינה שראט (בגרמנית: Katharina Schratt; 11 בספטמבר 1853 - 17 באפריל 1940) הייתה שחקנית אוסטרית אשר בשל מערכת היחסים הארוכה שלה עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, נודעה בכינוי "הקיסרית הלא מוכתרת של אוסטריה".
ביוגרפיה.
שראט נולדה ב-11 בספטמבר 1853 בעיר באדן שבאימפריה האוסטרית. היא הייתה בתו היחידה של סוחר בשם אנטון שראט (1804-1883). היו לה שני אחים. מילדות היא החלה להתעניין בתיאטרון וחלמה להיות שחקנית. הוריה ניסו להניא אותה משאיפתה ושלחו אותה ללמוד בפנימייה בקלן, צעד שרק הגביר את תשוקתה. בסופו של דבר נכנעו הוריה ושלחו אותה לווינה לקחת שיעורי משחק. בגיל 17 היא הופיעה לראשון בבאדן עיר הולדתה.
ב-1872 היא הצטרפה לתיאטרון המלכותי בברלין ותוך זמן קצר זכתה להצלחה ולפרסום. לאחר מספר חודשים היא עזבה את גרמניה בעקבות בקשה של וינאים רבים שתצטרף לתיאטרון בווינה. עד מהרה היא הפכה לשחקנית המובילה בווינה. ב-1879 היא נישאה לקצין ההונגרי הברון מיקלוש קיס דה איטבה (1852-1909). היא ילדה לו בן אחד, אנטון (1880-1970) אולם התגרשה ממנו זמן קצר לאחר מכן. שראט עשתה מספר הופעות ברחבי העולם ובין היתר הופיעה בניו יורק לפני שהחלה לעבוד בבורגתיאטר. היא הייתה אחת השחקניות המפורסמות ביותר באוסטריה לפני שפרשה ב-1900 בעקבות חילוקי דעות עם מנהל התיאטרון.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה הזמין אותה להיפגש עמו בארמון הארכיבישוף בקרומייז'יז', ופרדיננד הראשון, מלך בולגריה היה ידיד קרוב שלה.
הופעותיה של שראט בבורגתיאטר משכו את תשומת לבו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ועד מהרה הוא החל להיפגש עם שראט. יש הטוענים שלמעשה הייתה זו אשתו של פרנץ יוזף, הקיסרית סיסי אשר עודדה את הקשר בין בעלה לבין שראט הצעירה ממנו בעשרים שנה. באותה תקופה נהגה סיסי לצאת למסעות ארוכים, וחיפשה מי שיעודד וישעשע את בעלה בהיעדרה. אחרי רציחתה של סיסי ב-1898 העמיקו היחסים ביניהם. הקיסר בנה עבורה וילה ליד ארמון שנברון, ועוד אחת בבאד אישל, וכן שילם את כל חובות ההימורים שלה. ב-1900 היא ירשה גם וילה נוספת ברינגשטראסה ממש מול האופרה של וינה.
מערכת היחסים בין שראט לקיסר נמשכה כ-34 שנים עד מותו של הקיסר בנובמבר 1916. עם זאת, לא ברורים טיב יחסיהם. יש הסוברים ששראט הייתה מאהבת במשרה מלאה של הקיסר, בעוד אחרים סבורים שיחסים אלו היו אפלטוניים בלבד וכי הקיסר הבודד ושבע הטרגדיות היה זקוק למי שיתמוך בו נפשית. שראט עצמה טענה ש"מעולם לא הייתי פומפדור". לאחר מותו של הקיסר היא התגוררה בווילה שלה ברינגשטראסה, וב-1920 שיחקה בסרט הגרמני "מלחמת השושן" (Der Ochsenkrieg). בשנות השלושים היא הוטרדה בידי עיתונאים וסופרים בבקשה שתכתוב את סיפור חייה. עם זאת, היא סרבה בטענה ש"אני שחקנית, לא סופרת. ואין לי מה לומר". בשנותיה האחרונות היא נעשתה דתייה מאוד. היא נפטרה ב-17 באפריל 1940 בגיל 86.
פלורנס קנדי
פלורנס ריי "פלו" קנדי (באנגלית: Florynce Rae "Flo" Kennedy; 11 בפברואר 1916 – 21 בדצמבר 2000) הייתה עורכת דין, פמיניסטית, פעילת זכויות האזרח ומרצה אפרו-אמריקאית.
תחילת דרכה.
קנדי נולדה בקנזס סיטי. אביה, ויילי קנדי, עבד ברכבת, ומאוחר יותר היה בעל תחנת מוניות. היא הייתה השנייה מבין חמש בנות, והייתה לה ילדות מאושרת, למרות חוויית העוני של והגזענות שחוותה בשכונתה הלבנה בעיקר. בגלל נוכחות הקלו קלאקס קלאן בשכונתה, ומאמציהם לגרום למשפחת קנדי לעקור משם, אביה הסתובב חמוש ברובה ציד, כדי להגן על משפחתו. מאוחר יותר היא סיפרה: "ההורים שלי נתנו לנו תחושה נפלאה של ביטחון וערך. עד שיצא לגזענים לספר לנו שאנחנו לא שווים, אנחנו כבר ידענו מה אנחנו שווים."
קנדי סיימה את לימודי התיכון בראש כיתתה, ולאחר מכן במגוון עבודות, כולל בעלות על חנות כובעים ותפעול מעליות. אחרי מות אמה, זלה, בשנת 1942, קנדי עזבה את מיזורי ועברה לניו יורק, שם חלקה דירה בהארלם עם אחותה גרייס. ב-1944 היא החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה, וסיימה תואר ראשון ב-1949. אך בקשתה להתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטה נדחתה. באוטוביוגרפיה שלה קנדי כתבה,
קנדי איימה לתבוע את הפקולטה. הם קיבלו אותה ללימודים. היא הייתה השחורה היחידה מבין שמונה נשים בשכבתה. ב-1946, במסגרת קורס לסוציולוגיה, קנדי כתבה מאמר שהשווה בין השיח על גזע לשיח על מגדר, בה הביעה את תקוותה ששחורים ונשים ימהרו לכרות בריתות כדי לקדם את מטרותיהם המשותפות.
קריירה.
קנדי סיימה את לימודי המשפטים בקולומביה ב-1951.
ב-1954 כבר פתחה משרד משלה, ובפרקטיקה שלה ייצגה אמהות וטיפלה במספר תיקים פליליים. היא הייתה חברה בארגון הדמוקרטים הצעירים. ב-1956, היא יצרה שותפות משפטית עם עורך הדין שייצג את בילי הולידיי בעבירות סמים, מה שהוביל לכך שקנדי ייצגה את עיזבונה של הולידיי, וכן את עזבונו של צ'ארלי פארקר.
אקטיביזם.
קנדי אמצה גישה הצטלבותית באקטיביזם. שרי רנדולף, בספרה "Florynce "Flo" Kennedy: The Life of a Radical Black Feminist", ציטוטה את קנדי אומרת: "המסר העיקרי הוא שיש לנו חברה שהיא גזענית, סקסיסטית, ומעמדית מבחינה פתולוגית וממסדית. ושהטכניקות ה"משחירות" שהחמרה מחילה, מזיקים לא רק לאנשים שחורים, אלא מזיקות גם לנשים, הומואים, אסירים משוחררים, זונות, ילדים, זקנים, נכים, וילידים אמריקאים. ואם נוכל להתחיל לנתח את הפתולוגיה של דיכוי... נוכל ללמוד הרבה לגבי איך להתמודד עם זה." קנדי המשיכה לקדם את אותה המטרה: לדחוק בנשים לבחון את המקורות של הדיכוי שלהן. היא דיברה על אמצעי התנגדות שאפשר להפעיל ביומיום. קנדי סיכמה את אסטרטגיית המחאה כ"לגרום לאנשים לבנים לחוש חרדה"
קנדי נהגה לחבוש כובע בוקרים ומשקפי שמש ורודים. עוד סימן היכר שלה היה הריסים המלאכותיים שלה, אותם כינתה ריסי "דאפי דאק". לקנדי היה בית נופש בפייר איילנד, מקום שהיה מקום מפגש לאקטיביסטים, הקהילה הגאה, ואנשי אוונגרד, והיא הייתה דמות פופולרית במרחב.
קנדי ערכה מפגשים קבועים בדירתה במנהטן. היא הייתה מפגישה בין אנשים כדי ליצור רשת חברתית ואקטיביסטית, לחלוק רעיונות, ולקדם פרויקטים.
אקטיביזם מוקדם.
קנדי נעצרה בפעם הראשונה בשנת 1965 כאשר ניסתה להגיע לביתה ברחוק 48, והמשטרה סירבה להאמין שהיא גרה בשכונה זו. אירוע זה קבע את מחויבותה להתמקד במאבק נגד גזענות ואפליה.
עוד קודם לכן, כשעוד חייתה במיזורי, הנהיגה קנדי חרם נגד מפיץ של קוקה קולה אשר סירב להעסיק נהגים שחורים.
היא גם הייתה פעילה למען מטרות פמיניסטיות וזכויות האזרח, והייתה מקבלת תיקים משפטיים הקשורים לנושאים אלו.
קנדי שיחקה תפקיד משמעותי בגיבוש המחאה נגד תחרות מיס אמריקה של 1968. המחאה נועדה להמחיש את פרקטיקת ניצול והחפצת הנשים. קנדי לקחה על עצמה את התפקיד לגייס פמיניסטיות שחורות למאבק, וכאשר מספר נשים נעצרו במהלך המחאה, קנדי יצגה אותן משפטית.
בשנת 1970 קנדי עשתה סיבוב הרצאות יחד עם גלוריה סטיינם. כשגברים היו שואלים את השתיים אם הן לסביות – סטריאוטיפ נפוץ על פמיניסטיות – קנדי היה שואלת בחזרה, "האם אתה האלטרנטיבה שלי?" היא הייתה בין החברות המוקדמות בארגון נשים לאומי (NOW), אך עזבה את הארגון כבר ב-1970, שנת הקמתו, מכיוון שלא הייתה מרוצה מהגישה שלהם לשינוי. בין הביקורות שהופנו ל-NOW היו שהן מדירות שחורות ולסביות. ב-1971 היא ייסדה את המפלגה הפמיניסטית, אשר העמידה את שירלי צ'יזהולם כמועמדת מטעמה לנשיאות. היא גם עזרה להקים את וועידת הנשים הפוליטית. החל מ-1972 היא כיהנה בוועדה המייעצת של קולקטיב המחזאיות הפמיניסטי של וסטבת, קבוצת תיאטרון שהפיקה מחזות על סוגיות פמיניסטיות.
קנדי תמכה בזכותן של נשים להפלות, וחיברה את הספר "Abortion Rap" יחד עם דיאן שולדר. האמירה "אם גברים היו יכולים להיכנס להריון, הפלות היו הופכות לפולחן קדוש" לפעמים מיוחסת לקנדי, אף על פי שגלוריה סטיינם ייחסה אותה ל"נהגת מונית אירית זקנה בבוסטון" אותה פגשה יחד עם קנדי. ב-1972, קנדי הגישה תביעה על העלמת מס נגד הכנסייה הקתולית, בטענה כי הקמפיין שלה נגד הפלות מפרה את עקרון הפרדת הדת והמדינה.