לאחר מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית היהודים ביוון התמעטה גם היא. התרוקנות האוכלוסייה מוזכרת בספר כאירוע עצוב וקשה כאשר השכנים היוונים נפרדים מחבריהם המוסלמים-טורקים והיהודים.
ביקורות.
הספר "חוטים מקשרים" זכה לביקורות רבות, חלקן טובות וחלקן רעות.
רוב הביקורות הן טובות. הן משבחות את תוכן העלילה, את סגנון הכתיבה ואת הסופרת. הן שיבחו גם את המידע שקיבלו מהספר על העבר של סלוניקי - "למדתי מהספר הרבה על ההיסטוריה של העיר היוונית סלוניקי במאה ה-20, ועל היהודים שגרו בה".
ישנה גם ביקורת בה צוין שהספר מאכזב, והעלילה צפויה ועלובה - "העלילה הראשית די עלובה ודי צפויה. מרוב מאמץ לדבוק באירועים היסטוריים, המחברת מעמיסה על הקורא האומלל פירוט משעמם של מבוכי הפוליטיקה היוונית הסבוכים, כאילו העתיקה אותם הישר מספר הכנה לבחינת בגרות של תלמידי תיכון ביוון."
המחתרת היהודית בבלגיה
המחתרת היהודית בבלגיה במלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהמחתרת הבלגית הכללית, שפעלה בשנים 1941–1944, כחלק מההתנגדות היהודית בשואה. חבריה עסקו בהצלת ילדים, זיוף מסמכים, פעולות חבלה ובמתן עזרה ליהודים ולפרטיזנים. אף על פי שהיוו חלק מהמחתרת הכללית בבלגיה, הצליחו חברי המחתרת היהודים לשמור על אופיים היהודי.
רקע.
בבלגיה, עד פלישת גרמניה הנאצית היו בין 70,000 ל־90,000 יהודים. רובם מהגרים, אשר הגיעו ממזרח אירופה, גרמניה, אוסטריה וצ׳כיה, התגוררו בעיקר בערים אנטוורפן ובריסל, שארלרואה ולייז׳. הם הועסקו כפועלים בתעשייה (בעיקר בתעשיית היהלומים שהחלה להתפתח באותה עת), אך השתלבו גם בחיי המסחר. הם לא הצטרפו לקהילה היהודית הבלגית, אלא התרכזו בקהילות משלהם או שכלל לא הצטרפו לארגונים יהודים.
ב־10 במאי 1940, כאשר פלשו הגרמנים לבלגיה, ברחו רוב היהודים לצרפת. אולם חלקם (כ־45 אלף), חזר לבלגיה, הואיל והכוחות הגרמנים פלשו לצרפת, כחודש לאחר מכן.
בחודש יוני 1942, הוציא הממשל הצבאי הגרמני בבלגיה ״צו גירוש״, שנקרא גם ״צו התייצבות לעבודות כפייה במזרח״. מקום הריכוז לפני הגירוש למזרח אירופה – פולין, היה בעיר מכלן (Malines) ששימשה תחנת מעבר. הצו עורר מחאה בקרב תושבי בלגיה, החל מפשוטי העם, פקידי ממשלה ופקידי עירייה, פעילים ממוסדות וארגונים, ועד אישי ציבור בכירים ביותר, אשר נחלצו לעזור ולהצילם מידי הנאצים. בין הפעילים שניסו לעזור, היו המלכה-האם אליזבט מבוואריה, אשר פנתה להיטלר, בבקשה לבטל את הצו. יתרה מכך, אנשי כמורה אף הם הצטרפו למחאה, הבולט בהם היה הקרדינל , שהיה ראש הכנסייה הקתולית בבלגיה, ששלח שלוש פניות לוותיקן בבקשת עזרה ליהודים וביטול ״צו הגירוש״.
שבמִנְהָל האזרחי במדינות מזרח אירופה, שלט האס.אס., ואילו בבלגיה ובצפון צרפת שלט ממשל צבאי (Militar-verwaltung).
הקמת ה״יודנראט״ ופעילותו.
הגרמנים, בנוסף ל״צו הגירוש״, דרשו עם פלישתם לבלגיה להקים את ה"יודנראט" שהוא איגוד יהודי בלגיה (Association des Juifs en Belgique). מקום מושבו היה בריסל ובראשו נבחר לעמוד הרב שלמה אולמן, שהיה בעברו רב צבאי, והתפטר מהתפקיד בשנת 1942. האיגוד מנה שבעה חברים מקומיים ומספר פליטים יהודים, יוצאי גרמניה. בשל חיכוכים רבים, שהיו בין ה״יודנראט״ והגסטאפו, מונה איש קשר – ר׳ הולצינגר, שהיה ממוצא גרמני, כאשר אחד מתפקידיו היה האחראי על נושא הגירושים בבלגיה. הולצינגר נחשד בקיום קשרים הדוקים מדי עם הגרמנים, וחשד זה הביא להירצחו על ידי איש המחתרת אהרון רקובר. קודם הוצאתו להורג הוצתה כרטסת האוכלוסייה היהודית בבלגיה, שנשמרה במשרדי ה״יודרנראט״ על ידי אנשי מחתרת מקבוצה המכונה Partisans des Belge Armée. זאת ועוד, הופעל איום על מלשינים יהודים. פעולות אלו, היוו הוכחה, כי קיים ארגון בקהילה היהודית, שהתנגד לגרמנים. הואיל וכך, ובראותם שה״יודנראט״ אינו משתלט על היהודים, זימנו הגרמנים את חבריו ואסרו במקום חמישה מהם, שלושה שוחררו מיד ושניים אחרים נשלחו למזרח אירופה. לאחר הירצחו של הולצינגר, הפסיק הגסטאפו לבקש רשימות שמות יהודים, ונטל על עצמו את התפקיד.
בראש מחלקת הילדים ב״יודנראט״, שהייתה בפיקוחו המלא של הגסטאפו, עמד בתחילה עד שנעצר על ידי הגרמנים, מוריס הייבר, שהיה גם איש המחתרת וחבר ב״וועד להגנת יהודים״. במקומו מונה אלפרד בלום ועזרה לו פאני אלברט, אשר הייתה מגיעה מדי פעם למשרדי הגסטאפו לעדכן את הרשימות. במטה הגסטאפו, הייתה כרטסת רשימות שמיות של הילדים וכתובות מגוריהם, ועותק ממנה היה במחלקת הילדים ב״יודנראט״. רוב הילדים היו יתומים מאב או מאם או משניהם, היו ילדים שגדלו בבתי יתומים לפני המלחמה, והיו ילדים שנמסרו לתושבים הבלגים הלא יהודים, ומשנגמר הכסף להוריהם, נמסרו ל״יודנראט״, או ישירות לגסטאפו. ההגבלות על היהודים בבלגיה התייחסו גם לילדים, אף כי הייתה הבטחה מצד הגרמנים, שלא יאסרו או יגלו אותם והם הועברו למחנה המעבר מכלן. במכלן הוקמו עבורם בתי ילדים וכן הוקמו בתי אבות לזקנים. יתרה מכך, מוסדות אלו החל מאביב 1943, אף הורחבו. האישור להקמת המוסדות ניתן על ידי הגרמנים לאור העובדה שהם החליט, להשלות ולחפות על השקר שלהם לגבי השילוחים למזרח אירופה, וכן, כי ההנהגה הצבאית הגרמנית ביקשה להגיב בחיוב להפצרותיהם של המלכה-האם אליזבט והמזכירים הכלליים.
בתי-היתומים היהודיים שהיו קיימים קודם למלחמה, נמסרו אף הם לפיקוח ה״יודנראט״. עליהם נמנו בית היתומים באנטוורפן בהנהלת רוזי רוטשילד ובית היתומים בבריסל בהנהלת יונה טיפנברונר. כל שאר בתי הילדים הוקמו על ידי ה״יודנראט״, ומספרם הגיע בערך ל־600 נפש. באביב 1944 היו בתחנת המעבר: 7 בתי ילדים, 4 בתי אבות ובית חולים אחד.
ארגונים נוספים.
ברחוב היהודי פעלו שני ארגונים עצמאיים שהייתה ביניהם תחרות עוד בתקופה שלפני השואה, והם הצטרפו לפעולות מחתרתיות לאחר פלישת הגרמנים לבלגיה:
הקמת המחתרת.
בלגיה היא המדינה היחידה, לעומת ארצות אחרות, שניתן להתייחס ולדון בפעילות המחתרתית היהודית שבה, הואיל והחברה היהודית בה, בתקופת הכיבוש הגרמני שמה לה למטרה לפעול כנגדו. החל מקיץ 1942, פעלו קבוצות מחתרת יהודית שהתוו את הדרך לערעור מעמד ה״יודנראט״ בעיני השלטונות.
בשנת 1941, נוסד בעזרתם ובסיועם של הקומוניסטים "הוועד להגנת יהודים" (C.D.J. - Comité de Défence des Juifs), שהיה ארגון מחתרתי יהודי, אשר הגן על התושבים היהודים ואף על התושבים הבלגיים. הוועד הוכר כגוף מייצג על ידי תנועת ההתנגדות (הרזיסטאנס) הבלגית, וכן על ידי הממשלה הבלגית הגולה בלונדון. הוא ריכז בתוכו את רוב הכוחות והחוגים היהודים המאורגנים, פרט לשני ארגונים יהודים שלא הצטרפו – נציגי המפלגות הדתיות וה״בונד״. ״הוועד להגנת יהודים״, היה למעשה שלוחה של אחד מארגוני המחתרת הגדולים ביותר בבלגיה – ה- F.I (״החזית למען העצמאות -Front de l'indépendance), שהורכב משתי שלוחות - ה־M.P וה־P.A. ה־P.A, הוקם במתכונת צבאית: חבריו גויסו באופן מלא והשקיעו את כל זמנם למאבק ולחימה; ה־M.P היווה מעין סוג של חיל מילואים מקומי, שהיה מוכן להתייצב לכל קריאה.
לאחר שחרור בלגיה מעולה של גרמניה הנאצית, הוכרו על ידי הממשלה הבלגית שני סוגי לוחמי המחתרת: אלו שהשתתפו ב״מרי מזוין״, ואלו שהשתתפו רק ב"מרי האזרחי".
"הוועד להגנת יהודים" הוקם ביוזמתו של גרט יושפה (Ghert Jospa), שהיה קומוניסט פעיל מאוד בקרב המהגרים היהודים בבריסל. יושפה צרף אליו את מנהיג מפלגת "פעילי ציון שמאל" – אבוש ורבר (Werber) שהיה נציג שני הכוחות הפעילים היחידים ברחוב היהודי. לאחר הצטרפותו של אבוש ורבר, התוו השניים תוכנית פעולה שהניעה אישים מרכזיים נוספים להצטרף. באוגוסט 1942 התקיימה ישיבת היסוד של ה״וועד להגנת יהודים״, ועם הקמתו נוצרה חזית מחתרתית נרחבת ומאוחדת ברחוב היהודי.
אחד הגורמים להצלחת פעילותו של הוועד היה העובדה, שחבריו היו בעלי השקפות ודעות שונות – קומוניסטים, ציונים מכל הגוונים, יהודים בלגים, בלגים רבים שהיו לא יהודים. כל אלה יכלו לשמור על זהותם וייחודם (כלומר, הקומוניסטים נשארו קומוניסטים, הציונים הכללים שמרו על צביונם כציונים כלליים, ואיש ״פועלי ציון שמאל״ נשאר חבר מפלגת ״פועלי ציון שמאל״ וכו').
יתרה מכך, כל פעילי ה״וועד להגנת יהודים״ היו חברים בארגוני מרי בלגיים שונים, ומספר חברים מרכזיים אף המשיכו בפעילותם גם ב״איגוד יהודי בלגיה״. ה״וועד להגנת יהודים״ נחשב בעצם, כארגון ״מרי אזרחי״ להצלת יהודים נרדפים, ולאחר המלחמה, רוב חבריו הבולטים הוכרו כלוחמים גם מטעם ״מרי מזוין״. הכפילות שאפיינה את פעילות חברי הארגון אשר השתייכו גם למסגרות מחתרתיות אחרות, קבעה את צביונו ואופיו של הארגון – חיבור בין אידאולוגיות ודרכי לחימה שונות בדרך מגוונת ומאוזנת. דהיינו, מצד אחד שיתוף פעולה עם כוחות רבים: כוחות פרטיים, קבוצות, ארגונים ומוסדות. ומנגד, שימור עצמאות הגופים הללו ככל האפשר.
הפיצול הארגוני לא פגם באחדות הארגון ובמטרותיו. אך עם זאת, הוסיף להתנהל ולהתקיים, מאבק פוליטי סמוי וגלוי על עמדות ההשפעה בין הזרמים השונים ששולבו בתוך הארגון, ובמיוחד בין הקומוניסטים ובין המחנה הציוני. כל צד ייחס ערך עליון לא רק להצלת חייו של דור העתיד, אלא גם לעיצוב דמותו האידאולוגית.
פעולות המחתרת.
רוב מאמציו של ה״הוועד להגנת יהודים״, הופנו למאבק נגד גזירת ״צו הגירוש״ וביטול הגירושים למזרח אירופה. לפיכך, עסק הוועד בחיפוש מקומות מסתור לילדים ולמבוגרים. הותוו קווי פעולה והוקמו במסגרתו ארבע מחלקות: