ב-1996 קיבלה טולצ'יף פרס מפעל חיים מטעם מרכז קנדי. היא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים, והיא הייתה פעמיים "אשת השנה" של מועדון העיתונות של וושינגטון. היא אף נכללה פעמיים ברשימת הזוכות השנתית של "Dance Magazine", שכתבו עליה בשנת 1960 שהיא "כוכבת בעלת גוון אמריקאי אמיתי, אשר בתכונותיה של האלגנטיות, הברק, והענווה...תרמה תרומה נכבדת לשליחות תיאטרון הבלט האמריקאי באירופה וברוסיה." ב-1999 זכתה טולצ'יף במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות. ב-2011 היא זכתה בפרס "עושי היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו בשל תרומתה לאמנויות הבמה.
ב-2006, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ערך ערב מחווה מיוחד לטולצ'יף, "מחווה לגדולת הבלט מריה טולצ'יף", ובו טולצ'יף הצהירה על קנת וון היידקה כעל בן חסותה במחול.
מופעים בולטים בקריירה.
במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה, טולצ'יף ביצעה תפקידים רבים ומגוונים. בין הבולטים בהם:
טולצ'יף והמורשת האינדיאנית.
גם אחרי שזכתה לתהילה וחיי זוהר בבירות העולם, טולצ'יף המשיכה להזדהות עם מורשתה האינדיאנית. היא זעמה על הסטראוטיפים המיושנים והתפישות המוטעות שאמריקאים רבים ייחסו לאינדיאנים הילידים. בתקופה בה טולצ'יף פעלה, רקדנים אמריקאים רבים אמצו לעצמם שמות במה רוסיים, כדי להיות נגישים יותר לעולם, אך היא סירבה לעשות זאת ושמרה על שמה המקורי.
טולצ'יף נחשבת לאחת מחמש הרקדניות המייצגות של המורשת האינידיאנית, יחד עם אחותה הצעירה מרג'ורי טולצ'יף, רוסלה הייטאוור, מוסליין לרקין ויוונא צ'אוטאה שזכו במרוצת השנים לכינוי הבלרינות האינדיאניות של אוקלהומה.
קלריבל אלגריה
קלרה איסָבֶל אָלֵגְרִיה וידֶס (Clara Isabel Alegría Vides; 12 במאי 1924 - 25 בינואר 2018) הייתה משוררת, סופרת ועיתונאית ניקרגואית, אשר ידועה בכתיבתה המחאתית והחריפה כנגד העוני, וכנגד דיכוי האזרחים במדינות מרכז אמריקה. היא נחשבה לאחת המשוררות הביקורתיות והמשפיעות במדינות אלה.
בין הישגיה הבולטים ניתן למנות את פרס "קאסה דה לאס אמריקאס" (Casa de las Américas), שבו זכתה בשנת 1978 על ספרה "סוֹבְרֵביבוֹ" ׁׂ(Sobrevivo - "אני אשרוד") לצד חִיוׂקוֹנְדָה בֵּיִי (Gioconda Belli), ובפרס נוישטט לספרות היוקרתי, שבו זכתה בשנת 2006.
קורות חיים.
ילדות ונעורים.
קלרה איסבל אלגריה וידס נולדה בשנת 1924 באסטלי, ניקרגואה. אמה, אנה מריה וידס, באה ממשפחה אמידה מאל-סלוודור, ואביה, דניאל אלגריה, היה רופא ממוצא ניקרגואי. בין השנים 1933-1909 הייתה ניקרגואה בתהליכי כיבוש על ידי ארצות הברית. דניאל, אביה של אלגריה, תמך בכוחות המהפכה שפעלו נגד ארצות הברית ולכן הוגלה יחד עם משפחתו לאל-סלוודור. אלגריה הייתה אז כבת תשעה חודשים. היא גדלה וחונכה באל-סלוודור.
אלגריה וידס החלה לעסוק בשירה כבר בהיותה כבת שש, ובנוסף התעניינה באמנויות הבמה. בשנת 1932, בהיותה בת שבע, הייתה אלגריה עדה לטבח ההמוני שבו נרצחו בין 40,000 ל-10,000 בני אדם (על-פי הערכות שונות) על ידי המשטר הדיקטטורי ששלט אז באל-סלוודור. רובם של הנרצחים היו ממוצא אמריקאי ילידי, והשאר היו קומוניסטים שהתנגדו לשלטון. אירוע זה זעזע את אלגריה והשפיע רבות על כתיבתה ועל עבודותיה המאוחרות.
תחילת קריירה.
כשהייתה בת 18, עזבה אלגריה את אל-סלוודור והחלה ללמוד באוניברסיטה בניו-אורלינס שבארצות הברית. בתום הסמסטר הראשון ללימודיה פגשה אלגריה את חואן ראמון חימנס, משורר מוערך ולימים זוכה פרס נובל לספרות, שהציע להדריך אותה בתחום הכתיבה. היא נענתה בחיוב להצעתו ועברה בעקבותיו לאוניברסיטת ג'ורג וושינגטון. בשנת 1947, בזמן שהותה בוושינגטון, פגשה אלגריה את דרווין פלקול, לימים בן זוגה ושותפה ליצירות רבות.
בשנת 1948, יצא לאור ספר השירה הראשון של אלגריה (היא קלרה איזבל אלגריה וידס) 'Anillo de silencio’ (בתרגום חופשי: 'טבעת של שתיקה'), שיצא בשם 'קלריבל אלגריה' (Claribel Alegria), שם העט אותו אימצה.
מהלך הקריירה.
במהלך השנים המשיכה אלגריה לכתוב ספרי שירה וספרים עלילתיים.
ב-1959 התרחש אירוע ששינה את אמריקה הלטינית והמרכזית בכלל, והשפיע על אלגריה בפרט: המהפכה הקובנית, בהנהגת פידל קסטרו, אחיו, ראול קסטרו, וצ'ה גווארה. מטרת המהפכה הייתה הדחתו של השליט פולחנסיו בטיסטה, שהנהיג שלטון דיקטטורי-אוטוריטארי בקובה.
המהפכה והשינוי החברתי בקובה גרמו לאלגריה להתחיל לכתוב על הפוליטיקה הלטינית. בשנת 1966 ראה אור ספרה "cenizas de Izalco" (בתרגום חופשי: 'האפר של איזלקו'), שתיאר את הטבח אשר לו הייתה עדה ב-1932.
הספר – שחשף את זוועות הטבח (שהתרחש בעיקר בהר איזלקו), ואת העבר האפל של אל-סלוודור –  גרם לתסיסה כנגד אלגריה והיא קיבלה איומים לחייה באמצעות מכתבים שנשלחו אליה. בעקבות איומים אלו שהחריפו עם השנים, נמנעה אלגריה מלהגיע לאל-סלוודור ואף לא נכחה בהלוויה של אמה, מחשש לחייה.
בשנת 1979 אירעה בניקרגואה מהפכה נגד השלטון הדיקטטורי של משפחת סומוזה, בהנהגת החזית הסנדיניסטית לשחרור לאומי.
לאחר המהפכה שבה אלגריה לניקרגואה, לראשונה מאז ילדותה, והמשיכה לפרסם ספרי שירה וספרי פרוזה רבים במשך השנים.
משפחה.
לאלגריה ולפלקול נולדו ארבעה ילדים בין השנים 1954-1949. פלקול נפטר בשנת 1996. נכון לשנת 2017 אלגריה התגוררה בניקרגואה.
יצירותיה.
שיריה של אלגריה עוסקים בעיקר במוות ובעוני, ומבקרים תופעות שליליות בעיניה, כגון כאב אנושי וסבלם של ילדים. אפשר לראות זאת בשיר ""Accounting" (בתרגום חופשי: חשבונאות) בו היא מתארת את מבט עיניו של ילד רעב כרגע מחשמל. כמו כן, גם ב" documentary" (בתרגום חופשי: תיעודי) אחד השירים הביקורתיים ביותר שלה נגד המציאות באל-סלוודור, שבו היא שמה אצבע על השחיתות, הניצול וההזנחה של הממשל כלפי האזרחים. ברבים משיריה ניתן למצוא אזכורים לתרבויות שונות, ובעיקר לכאלה הלקוחים מהמיתולוגיה היוונית.
בין הנושאים המרכזיים בכתיבתה ניתן למנות גם את מעמד האישה במדינות מרכז אמריקה, למשל, ביצירתה "El detén" (בתרגום חופשי: 'קמע') העוסק באלימות מינית ובספר 'They Won't Take Me Alive: Salvadoran Women in Struggle for National Liberation'  שעוסק במאבקי נשים באל-סלוודור.  ספר זה יצא לאור על רקע מלחמת האזרחים באל-סלוודור, מלחמה שבה נשים נחשפו לאלימות קיצונית.
ליג'יה בויונגה נונס
ליג'יה בויונגה נונס ( פורטוגזית: Lygia Bojunga Nunes; נולדה ב-26 באוגוסט 1932) היא סופרת ילדים ברזילאית. כתיבתה זיכתה אותה בשני הפרסים החשובים ביותר בתחום ספרות הילדים פרס אנדרסן ב-1982 ופרס אסטריד לינדגרן בשנת 2004. בויונגה נונס היא הזוכה הראשונה בפרס אנדרסן שאינה מארצות הברית או אירופה. יסוד מרכזי בספרייה של בויונגה נונס הוא כתיבה מתוך נקודת המבט של הילד.
ביוגרפיה.
ליג'יה בויונגה נונס נולדה בעיר פלוטאס בדרום ברזיל וגדלה בחווה. בגיל 8 היא עברה עם משפחתה לעיר ריו דה ז'ניירו. בגיל 19 הצטרפה לתיאטרון נודד שהציג בכל רחבי ברזיל. במהלך המסעות של התיאטרון היא נתקלה בבערות ומערכת חינוך נחשלת באזורים הכפריים. בעקבות זאת, היא ייסדה בית ספר עבור ילדים עניים באזור הכפרי של ריו דה ז'ניירו, אותו ניהלה במשך חמש שנים. ליג'יה בויונגה כתבה גם תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה ורדיו.
בשנת 1972 יצא ספרה הראשון 'העמיתים' (Os colegas), סיפור הרפתקאות שדמויותיו הראשיות הן חמש חיות. בשנת 1982 קיבלה את פרס אנדרסן והייתה לסופרת הראשונה מחוץ לארצות הברית ואירופה שזכתה בפרס זה. בשנת 2002 פרסמה את "דיוקנים של קרולינה" – הספר הראשון שפורסם בהוצאה לאור שלה. בשנת 2004 קיבלה ליג'יה בויונגה נונס את פרס אסטריד לינדגרן מממשלת שוודיה.
בכל ספריה של בויונגה נונס ישנה ביקורת חברתית על העוני, דיכוי, ומעמד האישה. כתיבתה של נונס מאופיינת בטשטוש של הגבולות בין פנטזיה למציאות ועוסקת בנושאים חברתיים עכשוויים בשילוב הומור.
ספריה הופצו ותורגמו ביותר מ-63 מדינות.
ספרים.
למעט "חברי הצייר", כל שמות הספרים בעברית הם בתרגום חופשי.
חברי הצייר.
נכון לשנת 2017, ספרה היחיד של נונס אשר תורגם לעברית הוא "חברי הצייר".
הספר מספר על ילד בשם קלאודיו שהיה לו חבר מבוגר, צייר. החבר הצייר מת ומסתבר לילד שהוא התאבד. הצייר השאיר לאישה שעמה היה בקשר מכתב, בו הוא כלל לא מסביר למה בחר לקטוע את חייו. הילד מתאכזב מכך. עם זאת, הצייר השאיר לילד מחברת ובה ציורים ורישומים, שבה הוא מתאר לילד את משמעות הצבעים, לדעתו, לדוגמה: הצבע צהוב מסמל שמחה והצבע חום מסמל שעמום. לספר זה יש חשיבות וייחודיות רבה מפני שהוא דן בצורה ישירה בנושא המוות וכן בנושא התאבדויות. אלו נושאים שהדיון בהם אינו נפוץ או רגיל בספרות ילדים ונוער. בספר מטופל המוות באופן רגיש ועדין, ובו זמנית מעורר רגשות עזים. נושא אחר שנדון אף הוא בספר הוא חברות.
מכון זינמן לארכאולוגיה
האן קאנג
האן קאנג (בקוריאנית: 한강; נולדה ב-27 בנובמבר 1970) היא משוררת וסופרת דרום קוריאנית. ספרה המפורסם ביותר הוא "הצמחונית", אשר תורגם לשפות רבות וזכה בפרס בוקר הבינלאומי ביחד עם מתרגמת הספר מקוריאנית דבורה סמית'.
ביוגרפיה.