השופט ניל הנדל קבע כי מדובר בפגיעה רחבה ושורשית ופרט לפגיעה בשוויון, שעשויה לפגוע בכבוד האדם, ישנה גם פגיעה בחופש העיסוק, אך עם זאת מצא גם הוא כי דין העתירה להידחות. הנדל ציין כי אין זה ראוי או נדרש שהבחירה תצטמצם לשני המודלים שהוצגו בעתירה: מודל פרישה ביולוגית או מודל פרישה תפקודית ולטעמו יש לבחון את הסוגיה בכללותה. לכן, למשל, ניתן לחשוב על מודל לפיו העובד יבחר בין מסלולים שונים ומקבילים הטומנים עבורו הטבות אחרות, בשלבים שונים של חייו ושל הקריירה שלו. השופט הנדל המליץ על הקמת ועדה ציבורית לבחינת הנושא בצורה מקיפה ומעמיקה, ובפרט בהיבטים האמפיריים, בייחוד לנוכח חלוף שנות דור ממועד הקמתה של ועדת נתניהו.
להבדיל מיתר חברי ההרכב שרק "קראו" למחוקק לשוב ולדון בסוגיה מעת לעת, השופט הנדל קבע כי אם לא תיערך בחינה מחודשת של ההסדר הקבוע בחוק תוך זמן סביר, ראוי יהיה להביא סוגיה זו פעם נוספת לפתחו של בג"ץ.
בעקבות פסק הדין.
בעקבות פסק הדין הוגשה לכנסת הצעת חוק בשנת 2014 אותה הוביל חבר הכנסת אראל מרגלית ועמותות "והדרת" ו"משפט בשירות הזקנה", המבקשת לשנות את סעיף 4 בחוק. מטרת הצעת החוק לבטל את גיל פרישת החובה במובן זה שהמעסיק לא יוכל לפטר עובד רק בשל הגיעו לגיל 67, אלא אם כן קיימת אי התאמה תפקודית לאחר שנבדק אצל רופא תעסוקתי. הצעת חוק זאת נדחתה בוועדת השרים לענייני חקיקה אך עברה פה אחד בהצבעה טרומית של הכנסת הצעת חוק נוספת כמעט זהה להצעה הראשונה הוגשה על ידי חברי הכנסת דוד ביטן ודב חנין בשנת 2016 וקראה לביטול הסדר חובת הפרישה ולביטול סעיף 4 לחוק גיל הפרישה. בגלל התנגדויות פנימיות בכנסת להצעות החוק הן לא קודמו ולא נקבע תאריך לבדיקה ציבורית כפי שהוצע.
פסק דין יהודה זינגר נגד חברת יהב חמיאס טכנולוגיות
רע"א 2552/16 יהודה זינגר ואח' נ' חברת יהב חמיאס טכנולוגיות (1990) בע"מ ואח' הוא החלטה שניתנה ב-2016, בעקבות בקשת ערעור אזרחית ברשות לבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים על ידי השופט נועם סולברג. פסק הדין עסק בקבילותן של ראיות הפוגעת בזכות לפרטיות בכלל, ובעבודה בפרט. במסגרת נבחנו האיזונים הראויים בין הזכות לפרטיות כאשר היא מתנגשת עם הזכות הקניינית של המעסיק. בית המשפט העליון קבע כי העתקת תוכן של תכתובת דואר אלקטרוני אישית, שהושארה על מסך המחשב של העובד מהווה פגיעה בפרטיות אך דחה את הבקשה לפסול אותה כראיה.
רקע.
הזכות לפרטיות.
הזכות לפרטיות היא זכות יסוד הניתנת לכל אדם באשר הוא אדם, ומעוגנת במספר אמנות בין לאומיות. בישראל הזכות לפרטיות מעוגנת הן בחוק יסוד והן בחקיקה ראשית. , קובע כי "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו" וכי "אין פוגעים בסוד שיחו של אדם" מיד לאחר חקיקת חוק היסוד התייחסה הפסיקה הישראלית לזכות כזכות בעלת מעמד חוקתי על-חוקי. עוד טרם חקיקת חוק היסוד עוגנה הזכות במסגרת חקיקה רגילה, ובעיקר בחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981 .על מעמדה ואופייה של הזכות ניתן ללמוד משלל ביטויים בפסיקה, למשל:" הזכות לפרטיות היא זכותו הבסיסית של האדם והיא מהחשובות שבזכויות האדם." "הזכות היא, אחת החירויות המעצבות את אופיו של המשטר בישראל כמשטר דמוקרטי".החקיקה הקיימת מבקשת להגן על הפרטיות מחד גיסא, ומאידך גיסא מתירה פגיעה בפרטיות במקרים שבהן אינטרסים חברתיים אחרים מצדיקים זאת.אחד ממאפיינה הבולטים, הוא הקשר של הזכות והדרישה לאיזונה עם התקדמות הטכנולוגיה של מאה השנים האחרונות כגון: התקשורת הכתובה והתקשורת האלקטרונית.
לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש השלכות רבות על יחסי עובד ומעביד בפרט, ועל תחום דיני העבודה בכלל. על המתח שבין זכויות המעביד לזכויות העובד עומדת פרופסור רות בן-ישראל במאמרה וטוענת כי ב"הפיכת הפררוגטיבות של המעביד לזכויות-יסוד חוקתיות, מבלי שהוקנה במקביל מעמד חוקתי לזכויות-היסוד של העובדים, יש משום הפרתך האיזון העדין של מערכת יחסים העבודה"ההגנה על פרטיות העובד, ומנגד שמירה על זכיות המעביד משתרעת על תחומים רבים בתחום משפט העבודה, והאיזונים נדרשים למאפיינים הייחודיים של יחסי עובד מעביד.
הפגיעות בפרטיותם של העובדים נעשות בדרך כלל ב"הסכמה", הרי שמדובר בנסיבות של אילוץ הנוצרות בעקבות פערי כוחות אינהרנטיים לטובת המעסיק (מבקש עבודה מול מעסיק פוטנציאלי) ואילו, בג"ץ קבע שאין להתיר בפגיעה בפרטיותו של העובד על אף הסכמתו.אולם, ישנם מקרים בהם החוק/הפסיקה הישראלית הכשיר פגיעה בפרטיות, כך למשל, בשנת 2011 קבע בג"ץבניגוד לחוק המרשם הפלילי- האוסר מהמעסיק לדרוש "אישור העדר מרשם פלילי"(תעודת יושר)(למעט חריגים הקבועים בחוק),התחשב באינטרס של המעסיק להימנע מסיכונים, וקבע כי המעסיקים רשאים לדרוש מהמועמד תצהיר על עברו הפלילי.
קבילות ראיות שהושגו כתוצאה מפגיעה בפרטיות.
היחס לראיות שהושגו באופן בלתי חוקי משתנה בין שיטות המשפט השונות, למשל, בארצות הברית ראיות שהושגו תוך פגיעה בזכויות חוקתיות (למשל זכות לפרטיות), פסולות (ראו: פרי העץ המורעל). בישראל, למעט תחום האזנות הסתר לפיו כל ראיה שהושגה בהאזנת סתר, פסולה, ואינה קבילה. במצבי קצה, בית המשפט רשאי על אף הפגיעה בזכות לפרטיות לאשר את אותן ראיות ובלבד שמדובר בהליכים פליליים של פשע חמור. ברוב הסוגיות המחוקק השאיר שיקול דעת רחב לבית המשפט לקבוע, אם הראיה קבילה, ואם לא. מלומדים רבים קראו לשינוי המצב, ולהוביל לאיזון נוכח חקיקת חוקי היסוד, ופסיקה בפרשת צ'סקלה .
בפרשת בנימין אליהו, עוגנה הזכות לפרטיות בדואר אלקטרוני של עובד (באותו מקרה זכותו של העובד לפרטיות בדואר האלקטרוני נפגעה) ואילו, ניתן לראות כי בתי המשפט בפועל מתייחסים לזכות באופן יחסי, כלומר האם מותר למעסיק לחדור לפרטיות בתיבת הדואר תלויה בנסיבות המקרה, ולא חד משמעית. במקרים מסוים בית המשפט פסק כי ניתן לחדור לתיבת הדואר האלקטרוני, למשל: בתביעה לגזל סוד מסחרי, בפסק דין טלי איסקוב (שם המעסיק ניהל מעקב יזום כלפי עובדיו ובין היתר: עיין בתיבת הדואר של עובדיו) נקבע שכאשר המעסיק מבקש לפגוע בפרטיות העובד, המעסיק נדרש- לקבוע מדיניות ברורה בנוגעה לשימוש במחשב, ליידע את העובדים באשר למדיניותו, לעגן את המדיניות בחוזה העבודה, ובתקנון במקום העבודה, ולישמור על מדתיות. ואולם, בפסיקה משנת 2009 נקבע כי . וכי גם .
הדיון.
בקשת ערעור ברשות על החלטת ביניים של בית המשפט המחוזי שהוגשה על יד עובד בחברת "יהב חמיאס טכנולוגיות (1990) בע"מ". על החלטת בית המשפט המחוזי שדחתה את בקשתו לפסול ראיות בדמותן של תכתובות דואר אלקטרוני שהוצאו מהתיבה האישית-פרטית של העובד כטענה מקדמית, על- על ידי החברה. לטענת עובד החברה, הוצאת ההודעות מתיבת הדואר הפרטית, פוגעת בפרטיותו, והושגו באופן בלתי חוקי, ללא צו של בית משפט (ראו ערך: הזכות להליך הוגן).
טענתם המרכזית של המערערים הייתה כי חדירה למחשב ולדואר אלקטרוני של העובד במקום העבודה מהווה פגיעה קשה בפרטיותו, והדבר נוגד את ההוראה הקבוע בחוק הגנה על הפרטיות הקובע כי חומר שהושג תוך פגיעה בפרטיותו של אדם יהיה פסול מלשמש כראיה בבית משפט
טענתם המרכזית של המשיבים הייתה שלא מדובר בתיבה דואר אלקטרוני פרטית-חיצונית של העובד, זאת משום שנמצאו הודעות רבות שהועברו במישרין על ידי העובד מתיבת הדואר העסקית שלו, שסופקה על ידי המעסיק, ומשם שימשו לצורך ביצוע מעשי התרמית. זאת כאשר, אופן מציאת החומרים היה מקרי, במסגרת אירוע חד פעמי, וכי בכל מקרה ניתן להכשיר את הראיות מכוח סעיף 32 לחוק הגנת הפרטיות, הן בשל העובדה שעומדת לחברה הגנה הקבועה בחוק הגנה על הפרטיות (הפגיעה נעשתה לשם הגנה על עניין אישי כשר של הפוגע ובתום לב) והן בשל היתר של בית המשפט מנימוקים מיוחדים שירשמו.
פסק הדין.
החלטה.
בית המשפט העליון קובע כי העתקת תוכן תכתובת של דואר אלקטרוני פרטית-אישית, שהושאה על ידי על מסך המחשב של העובד, על ידי העובד, מהווה פגיעה בפרטיות, לפי החלופה שבסעיף 2 לחוק ההגנה על הפרטיות, ומכאן שלפי סעיף 32 לחוק הגנה על הפרטיות הראיות תהיינה קבילות, אם לחברה עומדות אחת מההגנות שבחוק או אם בית המשפט יתיר להשתמש בהן מנימוקים מיוחדים שירשמו. בית המשפט דחה את הטענה כי יש לפסול את הראיות כבר בשלב המקדמי אלא רק לאחר שיושלם הבירור העובדתי שיאפשר לבית המשפט המחוזי להכריע האם אחת מההגנות שבחוק מתקיימות או האם מתקיימים הנימוקים המיוחדים להכשרת הראיות על ידי בית המשפט.
נימוקי השופט.
השופט הגביל את עצמו לגרסתה העובדתית של החברה, לפיה כל המסמכים התגלו באופן מקרי- בתום לב. בית המשפט העליון הסכים שהחלופה הרלוונטית שהוצעה בבית המשפט המחוזי -סעיף 2(5) לחוק הגנת הפרטיות, שעיקרה העתקת תוכן של מכתב, אך קבע בניגוד להחלטת בית המשפט המחוזי (דימה את העובד לשעבר, כאורח המבקר בביתו של אדם ומשאיר את המחשב עם הדוא"ל פתוח, ולפיכך יש לראות את הסיטואציה כהסכמה מכללא) כי (כאשר היומן הוא דימוי של השופט לדוא"ל) משום, שתיבת הדוא"ל, חשבון הפייסבוק כמוהם כיומן, מבחינת תוכנם הרגיש והפרטי, אינם מלמדים על התרת העיון בהם, קל וחומר שאין הדבר מלמד על רשות של בעל הדוא"ל להעתיק את התוכן.
בעקבות פסק הדין.