מתוך 5,000 - 6,000 שכירי חרב יוונים ששירתו בצבא הפרסי, כ-2,000 נפלו בשבי והשאר (4000-3000 איש) נהרגו או נפצעו פצעים קשים. בהתחשב בעובדה שהם כותרו ולא יכלו להימלט משדה הקרב, המספר הזה נראה סביר. אין מידע לגבי אבדות חיל הרגלים הפרסי הקל.
האבדות שספג צבאו של אלכסנדר היו קלות בהשוואה לאבדות הצד הפרסי. אריאנוס שהסתמך על תלמי מדבר על 25 היטיירוי, 60 פרשים נוספים ו-30 רגלים הרוגים. פלוטרכוס, שהסתמך על אריסטובולוס מקסנדריה, הזכיר רק 25 פרשים (ככל הנראה הוא התייחס רק לאבדות ההטיירוי) ו-9 רגלים הרוגים, ואילו יוסטינוס חזר על המספר, שמסר פלוטרכוס לגבי אבדות יחידות הרגלים המקדוניים (9 הרוגים), אך נקב במספר גבוה בהרבה של הרוגים בקרב הפרשים המקדוניים, 120 הרוגים.
קשה להעריך במדויק את האבדות הפרסיות, אם כי ככל הנראה כל שכירי החרב היווניים שהשתתפו בקרב נהרגו או נפלו בשבי. לגבי האבדות המוקדוניות יש לחוקרים הערכה יותר מדויקת. ניקולס האמונד, אחד החוקרים החשובים של התקופה, תמך במאמרו משנת 1989 במספרים שציין אריאנוס, שנחשב בדרך כלל למקור אמין, ביחס לאבדות צבאו של אלכסנדר. האמונד טען שתלמי (אחד המקורות של אריאנוס) הסתמך על יומן המלך, ולכן המספרים בהם הוא נקב מדויקים. יתרה מכך, האמונד טען, שהחימוש והציוד העדיף של החיילים בצבאו של אלכסנדר, הקנה להם יתרון ברור על יריביהם ,הפרסיים שהיו מוגנים בשריון קל יותר וכלי נשקם היו פחות יעילים. לכן, הוא הסיק שהפער הגדול בין אבדות הצדדים היריבים הוא סביר. בנוסף, יצירת פסלים להטיירוי שנהרגו בקרב, מחזקת את הטענה שמספר האבדות המצוין במקורות היווניים לא הוקטן בכוונה. יחד עם זאת, אין להוציא מכלל אפשרות, שיחס האבדות בין הצדדים היריבים היה נמוך יותר ממה שמופיע במקורות הקונטמפורניים.
תעמולה וחלוקת השלל.
אף על פי שקרב גרניקוס היה באחד הקרבות הקטנים, בהם לחם אלכסנדר בשטח האימפריה הפרסית, נעשה מאמץ תעמולתי גדול מצידו לפאר את גודל הניצחון בו זכה צבאו.
במסגרת זו נקט אלכסנדר לאחר הקרב במספר יוזמות ייחודיות שנועדו לפאר את ניצחונו הראשון על אדמת האימפריה הפרסית. הוא שלח 300 מערכות נשק פרסיות -שכללו שריונות, מגינים, חרבות, חניתות וכו' - לפרתנון באתונה עם ההקדשה הבאה : "Ἀλέξανδρος Φιλίππου καὶ οἱ Ἕλληνες, πλὴν Λακεδαιμονίων, ἀπὸ τῶν βαρβάρων τῶν τὴν Ἀσίαν κατοικούντων" (מאלכסנדר, בנו של פיליפוס, והיוונים, למעט הלאקדמונים [ספרטנים] מברברים דרי אסיה). בנוסף הורה אלכסנדר להקים 25 פסלי ארד בדיון, מוקדון (כיום ביוון) לכבוד 25 פרשי ההטיירוי שנהרגו בקרב. הוא גם הוסיף פסל בדמותו כדי לציין את תפקידו בקרב. אלכסנדר לא חזר על מעשה זה אחרי ניצחונות אחרים, גדולים בהרבה, שלו במערכה נגד האימפריה הפרסית.
החיילים היווניים שנפצעו בקרב זכו לטיפול נאה, ומשפחות ההרוגים קיבלו פטור ממסים ופטור משירות צבאי. גם הפרסים ההרוגים זכו להלוויה מכובדת. שלל שכלל בדים יקרי ערך, גביעי שתייה יקרים וכיוצא באלה, נשלח לאולימפיאס, אמו של אלכסנדר.
לקריאה נוספת.
מקורות עתיקים.
המקורות הראשוניים שמתארים את הקרב אבדו, אך השתמרו ספרים של היסטוריונים עתיקים שמבוססים על המקורות האלה.
קולנוע אסתר
בניין קולנוע אסתר שבתל אביב נבנה בכיכר דיזנגוף בשנים 1938–1939. יזמי הבניין ובעליו היו הזוג אסתר ומשה נתנאל שעלו מהעיר עדן בשנת 1924 והם ומשפחתם בנו בתל אביב כ-25 בניינים שרובם הוכרזו כבתים לשימור. בשנת 1998 הוסב הבניין לבית מלון בשם מלון סינמה.
בית הקולנוע.
מתכנני הבניין הם האדריכל יהודה מגידוביץ ובנו המהנדס רפאל מגידו, שחרגו בתכנון מהקו המנחה שהציבה אדריכלית הכיכר ג'ניה אוורבוך. הם יצרו בניין העומד על עמודים ובחזית קעורה כלפי פנים הבניין. את המרפסות התחילו מגזע בניין "נקי" הצומח מפינת הבניין ברחוב זמנהוף והן עוטפות את הבניין לחזית הפונה לכיכר ולרחוב ריינס. המרפסות היוו מעין תבליט וקישוט, ללא קשר למה שקורה בפנים הבניין.
חללי ענק ליוו את הנכנס ללובי הקולנוע: פואייה הכניסה, חלל גרם המדרגות המונומנטלי, וחללי הכניסה לאולם וליציע הקולנוע. חלל מרהיב ודומה נבנה גם בבית הקפה שנקרא: "קפה אמנות" (כיום סניף של הבנק הבינלאומי), בשטחו הענק שכנה פינת ריקוד והוא שימש את מיוחסי העיר ואנשי הצבא הבריטיים במשך שנים. לאחר קום המדינה שימש כסניף של הוועד למען החייל. בפינת הבניין, פינת רחוב ריינס, נפתח בית הכלבו הראשון בעיר, "אקמן", שאותו הקים אריך אקמן.
הקולנוע היה בן 1,000 מקומות ישיבה, רובם באולם וחלקם ביציע הקולנוע. היציע היה בעל תאים למכובדים ובהם כורסאות מרופדות בעור (הכורסאות נמצאות היום בלובי המלון). היה זה ראשון המבנים בארץ ישראל שהותקן בו מיזוג אוויר מרכזי, מתוצרת "קארייר".
הסרט הראשון שהוצג בקולנוע אסתר (בשנתו הראשונה הוא נקרא "קולנוע כיכר דיזנגוף") היה "שלגיה ושבעת הגמדים". למעלה מחמישים שנה פעל הקולנוע תחת הנהלתם של בני משפחת נתנאל-גולדשמיד ושותפים נוספים. מיטב הסרטים ההוליוודיים והאירופאיים הוצגו בבית הקולנוע, שנחשב לאחד מהטובים בארץ, ושימש כבית הקולנוע המרכזי לסרטי MGM (מטרו גולדווין מאייר). בין הסרטים הידועים שהוקרנו בו היו: "בן חור", "נוסע עובר בגשם", "וודסטוק", "עמנואל", "הארי המזוהם", "טריניטי" "פנטסיה" ואחרים.
אולם הקולנוע שימש בשנותיו הראשונות גם בבית כנסת בימי החגים, וכאולם למופעי איגרוף ולכינוסים פוליטיים רבים.
בית מלון.
בשנת 1998 הסבו בני משפחת המייסדים את בית הקולנוע לבית מלון, שהיה למלון הבוטיק הראשון בארץ שנבנה בתור שכזה. המלון פתח את דלתותיו בשנת 2001. במלון 85 חדרי אירוח, חדר אוכל הפתוח לכיפת השמיים והמסמל את חלל אולם הקולנוע. במרפסת הגג הפתוחה ששטחה למעלה מ-350 מ"ר נערכים אירועים רבים.
אריה דבילנסקי, אדריכל השימור והשינוי, בתיאום ובשיתוף עם היזם בן המשפחה, ההיסטריון דני גולדשמיד, עיצבו את המלון בהשראת קולנוע וארכיטקטורת באוהאוס.
הבניין הוא בניין לשימור מחמיר הן בחזיתות הפונות לרחוב והן בחלקיו הפנימיים. באופן שכזה שומרו: לובי הכניסה וחלל חדר המדרגות של הקולנוע לשעבר. בחללים אלו נתלו מחדש גופי התאורה המקוריים העשויים פליז ונחושת, הושאר המעקה הדקורטיבי ומאחז היד המתעגל במעלה המדרגות, החלונות הבלגיים המקוריים וויטרינות התצוגה של ה"בקרוב". העולה בגרם המדרגות המהודר מרגיש את משק ההיסטוריה ואת השחיקה שנעשתה בשיש המדרגות במשך עשרות שנות עלייה לאולם הקולנוע.
בלובי המלון, בגלריה ובחלל חדר המדרגות ישנה תצוגה של תולדות "קולנוע אסתר". התצוגה משלבת בין צילומי התקופה של הקולנוע והווי החיים של כיכר דיזנגוף. כרזות הסרטים שהוצגו, הזמנות לפתיחתו של הקולנוע ולסרטים נוספים, חפצים אותנטיים: לוחות החשמל המיוחדים, כיסאות העץ המקוריים, כורסאות מתאי היציע ועל כולם שתי מקרנות הענק המקוריות משנות ה-30 ומשנות ה-40.
איסיס
איסת
Lucy in the sky with diamonds
מלחמת 1948
Live at Leeds
Live at Leeds הוא אלבומה החמישי של להקת The Who משנת 1970. זוהי הופעת רוק מוקלטת לאלבום שביצעה הלהקה באוניברסיטת לידס שבאנגליה בראשית שנות השבעים. זהו אלבום ההופעה היחיד שהקליטה הלהקה בכל שנות קיומה, ובמשך השנים צבר מוניטין כאחת מן ההופעות הטובות ביותר של הלהקה, ואחד מאלבומי ההופעה הטובים ביותר של עולם הרוק בכלל.
היסטוריה.
לאחר שהוציאו לאור את אופרת הרוק טומי בשנת 1969, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי לקידום האלבום וחזרה לאנגליה בסוף השנה, כשבכוונתה להוציא לאור אלבום הופעה מסיבוב ההופעות. חברי הלהקה מצאו עצמם בבעיה, כשמולם ניצבו מאות שעות של האזנה להקלטות מסיבוב ההופעות במטרה להחליט על ההופעה הטובה ביותר לאלבום. בעקבות כך הם העלו באש את כל ההקלטות מסיבוב ההופעות במטרה למנוע אפשרות להעתקה פירטית, ותכננו שתי הופעות באנגליה. האחת באוניברסיטת לידס, והשנייה באוניברסיטת האל, כשהמטרה של שתיהן הייתה להופיע באופן הטוב ביותר בשביל אלבום ההופעה המתוכנן. ההופעות בוצעו יום אחר יום. ההופעה בלידס ב-14 בפברואר 1970, וההופעה בהאל התקיימה יום לאחר מכן, ב-15 בחודש, אך בעיה טכנית בהקלטה של ההופעה השנייה בה לא הוקלטה גיטרת הבס, אילצה את הלהקה להשתמש בהקלטות מההופעה בלידס למען האלבום.
אולי בגלל הנסיבות הנ"ל, אולי בגלל ההצלחה המסחרית סביב אופרת הרוק טומי, או אולי עקב מעמדה של הלהקה שהייתה אז בתקופת השיא שלה, אלבום ההופעה בלידס הפך לפופולרי בקנה מידה עצום. האלבום קיבל ביקורות משבחות, כשה"ניו- יורק טיימס" הכריז כי "זהו אלבום הופעת הרוק הטוב ביותר שנוצר אי פעם". המוניטין של האלבום גבר כאשר המגזין Q מיקם את האלבום בראש רשימת "אלבומי ההופעה של כל הזמנים". בעקבות ערכו הנשגב, המיקום בו הוא הוקלט הפך לנקודת ציון בינלאומית.