בעקבות התחזית שאתרי השיגור של ה-A4 עשויים להידחק אל תוך הרייך עצמו, פון בראון והקולגות שלו היו תחת לחץ לפתח גרסה ארוכת טווח יותר של ה-A4, הידועה בשם A4b או לחלופין בשם A9.
ביוני 1939, קורט פט במשרד התכנון של מרכז המחקר הצבאי בפנמינדה, הציע להוסיף לגוף ה-A4 כנפיים כדי להמיר בין מהירות וגובה הטיל לעילוי ולטווח. כשהטיל יפגוש במהלך צלילתו בשכבה התחתונה, הצפופה יותר של האטמוספירה, הוא יבצע באופן אוטומטי תמרון בכוח g גבוה ויכנס לצלילה אופקית מתונה יותר, תוך הרווחת עילוי וטווח. בדרך זו מהירות הפגיעה של הטיל במטרה תהיה קטנה יותר, ובכך כוח ההרס שלו יפחת, אולם הטווח שלו יגדל ביותר מפי 2.
מחקרים תכנוניים על ה-A9 החלו ב-1940. בנוסף לכנפיים שלו, גוף ה-A9 יהיה מעט גדול יותר והמנוע שלו יפיק 30% יותר דחף. התכנון היה שהכנפיים שיתווספו לטיל יהיו משוכות לאחור בזווית של 52 מעלות. בעקבות בחינה של הדגמים במנהרות רוח, התכנון הותאם כך שבמקום כנפיים יכיל fuselage strakes באותה זווית, שכן המבחנים הראו שזה יספק עילוי טוב יותר בתחום העל-קולי, וגם יפתור את הבעיה של התזוזה העבר-קולית של מרכז העילוי.
הפיתוח הושהה ב-1941, אבל ב-1944 מספר טילי V2 עברו התאמה לקונפיגורציה של ה-A9 תחת השם A4b. החישובים הראו שבאמצעות הוספת כנפיים, הטווח של ה-A4 יוגדל ל-750 קילומטר, ובכך יאפשר למטרות בבריטניה להיות מותקפות מתוך גרמניה עצמה. הוערך שיירוט הטילים בשלב הצלילה הסופית שמעל שטח בריטניה באמצעות מטוסי אויב ומערכי נ"מ יהיה כמעט בלתי אפשרי שכן בסמוך למטרה ה-A4b היה אמור להיכנס לצלילה כמעט אנכית ובכך לא להשאיר זמן ליירוט.
קונספט ה-A4b נבחן באמצעות התאמת כנפיים משוכות לשני טילי A4 ששוגרו מהעיר בליזנה. עבודת פיתוח מעטה נעשתה והשיגור הראשון ב-27 בדצמבר 1944 היה כישלון גמור. ניסיון השיגור השני, ב-24 בינואר 1945, היה מוצלח חלקית, בכך שהכנפיים נשברו, אבל בכל זאת ה-A4b הפך להיות הטיל המכונף הראשון שחצה את מהירות הקול והשיג מהירות מאך 4.
טילים מתוכננים.
ה-A6 היה וריאנט על דגם ה-A-5 שהשתמש בחומרי דלק אחרים.
מספר מקורות מעידים על כך שהוא היה הצעה ספקולטיבית לגרסה מאוישת למטרת סיור אווירי של הווריאנט המכונף A4b של ה-A-4. ה-A6 הזה הוצע בתחילה לחיל האוויר הגרמני כמטוס סיור שאינו ניתן ליירוט. הוא היה אמור להיות משוגר אנכית באמצעות רקטה, שתביא אותו לאפוגיאה של 95 קילומטר; לאחר הכניסה מחדש לאטמוספירה הוא יכנס למצב של צלילה על-קולית, כאשר ברגע זה מנוע מגח הסילון (Ramjet engine) היחיד שלו יוצת. זה יאפשר לו לנוע במשך 15 עד 20 דקות של שיוט במהירות של 2,900 km/h, ויאפשר לו לחזור לבסיס ולבצע נחיתה קונבנציונלית באמצעות מצנח בלימה. אף על פי כן, לחיל האוויר הגרמני לא היה צורך במטוס כזה וההצעה נדחתה. קונספטים דומים (אך בלתי מאוישים) יוצרו אחרי המלחמה בתור הטיל האמריקני SM-64 Navaho ולטיל הסובייטי Burya; שניהם טילי שיוט בין יבשתיים עם הנעת מגח סילון.
ה-A7 היה תכנון לטיל עם כנפיים שמעולם לא נבנה במלואו. העבודה על הטיל נעשתה בפנמינדה בין השנים 1940ו-1943 בעבור הקריגסמרינה. ה-A7 היה דומה במבנהו ל-A5, אך היו לו פינים גדולים יותר באזור הזנב כדי להשיג טווח גדול יותר במעוף צלילה. שני דגמים לא ממונעים של ה-A7 הושלכו ממטוסים כדי לבחון את יציבות מעופם; אך שום מבחן ממונע לא נעשה אי פעם. הרקטה המוגמרת הייתה אמורה להפיק דחף של 15kN ולהיות בעלת משקל של 1000 ק"ג. התכנון היה בעל קוטר של 0.38 מטר ואורך של 5.91 מטר.
ה-A8 היה גרסה "מתוחה" של ה-A4, שהיה אמור להשתמש בדלק רקטי בר אחסון (ככל הנראה חומצה חנקתית וקרוסן). התכנון מעולם לא הגיע לשלב האב-טיפוס, אבל עבודת תכנון המשך נעשתה אחרי המלחמה על ידי קבוצת מדעני טילים גרמנים בצרפת תחת שם הפרויקט "סופר V-2". הפרויקט בסופו של דבר בוטל, אך הוא הוביל לפרויקטים הצרפתיים Veronique ו-Diamant.
A9/A10.
ה-A9/A10 היה אמור להיות גרסה מתקדמת של ה-A9 (או A4b), שמטרתה לתקוף מטרות על אדמת ארצות הברית מאתרי שיגור באירופה. A9/A10 הוא למעשה טיל דו שלבי עם ה-A10 כמאיץ של השלב הראשון וה-A9 כמנוע הליבה שממשיך לפעול אחרי התנתקות המאיץ ממנו.
עבודה קונספטואלית על הטיל החלה ב-1940, כאשר מועד היעד לשיגור המבחן הראשון שלו היה ב-1946. התכנון הראשוני נעשה בידי Ludwig Roth und Graupe והושלם ב-29 ביוני 1940. הרמן אוברת עבד על התכנון במהלך 1941, ובדצמבר 1941 וולטר טיל הציע שה-A10 יעזר במנוע המהווה אגד של שישה מנועי A4, וטען שמנוע כזה יוכל להפיק דחף של 180 טונות.
העבודה על ה-A10 התחדשה בסוף 1944 תחת שם הקוד Projekt Amerika, וה-A10 היה אמור לכלול אשכול של 6 מנועי A4 המזינים נחיר התפשטות יחיד. מאוחר יותר תכנון זה הוחלף בתא בעירה מסיבי יחיד ובנחיר יחיד. פלטפורמות לעריכת מבחנים למנוע 200 הטונות הזה נבנו בפנמינדה.
ההערכה הייתה שמערכות ההנחיה הקיימות לא יהיו מדויקות מספיק לאורך מרחק של 5000 קילומטר, ולכן הוחלט להפוך את ה-A9 למאויש, לצורך מתקפת התאבדות. הטייס היה אמור להיות מונחה אל עבר המטרה במהלך שלב המעוף הסופי באמצעות "מגדלורי" רדיו (אנטנות רדיו) שעל צוללות באזור ובאמצעות תחנות מזג אוויר אוטומטיות בגרינלנד ולברדור.
התכנון הסופי של מאיץ ה-A10 היה בקירוב 20 מטר בגובה. כשהוא מונע במנוע דחף של 1670 kN השורף שמן דיזל וחומצה חנקתית, במהלך זמן הבעירה שלו של 50 שניות הוא היה אמור להביא את ה-A9 אל תחילת השלב השני כשהוא במהירות של 4300km/h (או 2,700 מייל לשעה) ובגובה של 400 קילומטר.
ה-A-11 (שנקרא גם Japan Rakete) היה קונספט תכנוני שאמור היה לתפקד כשלב הראשון של רקטה תלת-שלבית, בעוד שני השלבים האחרים הם ה-A10 וה-A-9.
התכנון של ה-A11 הוצג על ידי פון בראון לחוקרים אמריקניים בגרמיש פרטנקירכן; השרטוט שלו פורסם מאוחר יותר על ידי צבא ארצות הברית ב-1946. מנוע ה-A11 נעזר בשישה מנועים של ה-A10 .
החישובים הראו שרקטה תלת-שלבית כזאת תוכל למקם עצם במשקל 300 ק"ג במסלול לווייני נמוך.
ה-A12 הייתה רקטה מסלולית אמיתית. הוא תוכנן כטיל בעל ארבעה שלבים - ה-A9,A10,A11 ו-A12. החישובים הצביעו על כך שהיא תוכל להציב משקל גבוה כעשר טון במסלול לווייני נמוך.
נחל שרונה
נַחַל שָׁרוֹנָה הוא נחל אכזב במזרח הגליל התחתון, המהווה אחד מיובליו של נחל יבנאל.
ראשיתו של הנחל ברום של כ-200 מטרים מעל פני הים, בסמוך למעיין עין שרונה ולח'רבת סרונה, דרומית לכביש 767 וממול למושב שרונה.
בהמשך יורד הנחל בתלילות מזרחה לעבר בקעת יבנאל, לצד כביש 767, חוצה את המושבה יבנאל, בין בית-גן וסמדר, ומתחבר לנחל יבנאל במרכז הבקעה, בסמוך לחורבת ציידתה.
הנחל, כמו גם המושב הסמוך, קרוי על שם העיירה התלמודית שרונה, שחורבותיה ושמה השתמרו בסמוך.
לשון-שור מגובבת
לשון-שור מגובבת (שם מדעי: "Hormuzakia aggregata", נקראת בעברית גם הורמוצקיה מגובבת) הוא צמח עשבוני חד-שנתי. הצמח הוא דו-מיני והפרח שלו בצבע כחול.
לשון-השור המגובבת גדלה בקרקעות חוליות בכל רחבי הארץ, לרבות במישור החוף ואזורי המדבר, כולל מדבר יהודה, הנגב המערבי והערבה. היא נדירה בקרקעות הרריות כמו בהר הנגב, הרי ירושלים, הגליל ורמת הגולן. היא פורחת בחודשים ינואר עד אפריל.
לשון-השור המגובבת גדלה כצמח מסועף עם מספר רב של ענפים/גבעולים המשתרעים או אלכסוניים, ובסך הכל יוצר צמח גדול בקוטר של עד כחצי מטר ובגובה של עד 40 ס"מ. הצמח מכוסה זיפים רבים ועל רבים מגבעוליו פורחים הפרחים עצמם. הפרח עצמו פרח קטן (קוטרו כסנטימטר אחד) בגווני כחול וסגול, בעל 5 עלי כותרת.
צבא צ'כיה
צבא צ'כיה (בצ'כית: Armáda České republiky) מורכב מכוחות היבשה, חיל האוויר הצ'כי ויחידות תומכות. מסוף שנות ה-40 ועד 1989, היוו הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה (כ-200,000 חיילים) את אחד מעמודי התווך של ברית ורשה. לאחר פיצול צ'כוסלובקיה, משלימה צ'כיה רה-ארגון משמעותי ומקיף בצמצום הכוחות המזוינים, אשר התעצמו עם הצטרפותה של צ'כיה לנאט"ו ב-12 במרץ 1999.
היסטוריה.
הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה הוקמו ב-30 ביוני 1918 כאשר 6,000 חברים בלגיון הצ'כוסלובקי (שהוקם ב-1914), נשבעו אמונים וכ-4 חודשים לפני הכרזת העצמאות הרשמית של צ'כוסלובקיה. הישגיו הצבאיים של הלגיון הצ'כוסלובקי בצרפת, איטליה ובמיוחד ברוסיה היו לאחד הטיעונים המרכזיים שבהם השתמשו מנהגים צ'כוסלובקיה אשר תמכו בעצמאותה במטרה לזכות בתמיכת העצמאות ממדינות ההסכמה.
בהמשך לנפילתה של צ'כוסלובקיה וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, מספר יחידות צ'כוסלובקיות שירתו בצבא הפולני, בצבא הצרפתי, חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי ובצבא האדום.
מ-1954 ועד 1990, הצבא נודע בשם צבא העם הצ'כוסלובקי. על אף שצבא העם כלל ציוד סובייטי ובריטי וחיילים מאומנים גולים, הוצאו החיילים ה"מערביים" מצבא העם לאחר ההפיכה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ב-1948. צבא העם לא התנגד לפלישה הסובייטית  ב-1968 בתגובה להאביב של פראג, ואורגן מחדש על ידי הסובייטים.
בשנת 1987 מתוך כ-201,000 חיילים פעילים בשירות בצבא העם הצ'כוסלובקי, כ-145,000 מהם שירתו בכוחות היבשה. כ-100,000 מתוכם היו חיילי חובה, המחולקים ל-2 מחוזות צבאיים, מערבי ומזרחי. בשנת 1989 היו 2 ארמיות במערב, הראשונה עם חטיבת טנקים אחת, ו-3 חטיבות חיל רגלים ממונע, הארמייה השנייה הייתה עם 2 חטיבות טנקים ו-2 חטיבות חיל רגלים ממונע. במחוז הצבאי המזרחי, היו 2 חטיבות טנקים, עם מפקדה בטרנצ'ין בחלק הסלובקי של המדינה.