פירוקן של תעשיות הפחם והפלדה במערב גרמניה על ידי בעלות הברית, שהוחלט עליו בוועידת פוטסדאם, הושלם פחות או יותר ב-1950, מתקני תעשייה הוסרו מ-706 מפעלי ייצור במערב ויכולת התפוקה של תעשיית הפלדה הצטמצמה ב-6,700,700 טונות. חבל הסאר, שהייתה לו חשיבות כלכלית גדולה בזכות מרבצי הפחם שלו, לא הוחזר למערב גרמניה עד 1957.
בנוסף למכשולים הפיזיים שהיה על הכלכלה הגרמנית לעבור בדרך לשיקום, היו גם מכשולים אינטלקטואליים. בעלות הברית החרימו גם קניין רוחני בקנה-מידה גדול: את כל הפטנטים הגרמניים, בגרמניה ומחוצה לה. ידע זה שימש לחיזוק התחרותיות התעשייתית שלהן על חשבון זו הגרמנית, בכך שהעניקו רישיונות לפטנטים האלו לחברות במדינות הברית. מייד לאחר הכניעה הגרמנית, ובמשך השנתיים הבאות, ארצות הברית פעלה לפי תוכנית קפדנית כדי ללקט את כל הידע המדעי והטכנולוגי מגרמניה, וכן את כל הפטנטים. ג'ון גימבל, בספרו "מדע, טכנולוגיה ופיצויים: ניצול ולקיחת שלל בגרמניה שאחרי המלחמה", מגיע למסקנה ששווי "הפיצויים האינטלקטואליים" שלקחו לעצמן ארצות הברית ובריטניה מתקרב ל-10 מיליארד דולר. לשם השוואה, התמ"ג השנתי של ארצות הברית ב-1948 היה 258 מיליארד דולר; סך כל התשלומים במסגרת תוכנית מרשל היו 13 מיליארד דולר, שמהם קיבלה גרמניה 1.4 מיליארד. במהלך השנתיים שבהן הייתה תוכנית זו בתוקף, לא הייתה כל אפשרות לעסוק במחקר תעשייתי, כיוון שתוצאותיו של מחקר כזה היו זמינות באופן מיידי למתחרים במדינות אחרות, שממשלותיהם עודדו אותם להשתמש בתיעוד ובמתקנים הגרמניים. בינתיים, אלפים מטובי החוקרים הגרמנים הוצבו בעבודה בארצות הברית ובברית המועצות ("מבצע מהדק נייר").
מערב גרמניה.
הנס הכלכלי בגרמניה נגרם באופן חלקי כתוצאה מהסיוע הכלכלי מארצות הברית ומתוכנית מרשל, אבל בעיקר בזכות רפורמת המטבע של 1948, שבה הוחלף הרייכסמארק ששימש בגרמניה כהילך חוקי בשנות המלחמה במארק הגרמני, וכתוצאה מכך נעצרה האינפלציה הדוהרת. פעולה זו נאסרה באופן מפורש בשנתיים שבה הייתה בתוקף תוכנית מורגנטאו; תוכנית זו הורתה לכוחות הכיבוש האמריקאיים בגרמניה "...לא לנקוט בכל צעד לקראת שיקומה הכלכלי של גרמניה".
נוסף לרפורמת המטבע, הוסר הפיקוח על המחירים, שהונהג על ידי היטלר ב-1936. צעד זה הונהג על ידי לודוויג ארהרד, מראשי אסכולת Soziale Marktwirtschaft ("כלכלת שוק חברתית") שפעלה באוניברסיטת פרייבורג והייתה דומה בהשקפותיה לאסכולה האוסטרית, שמייצגה הבולט, פרידריך האייק, אף כיהן כפרופסור באוניברסיטת פרייבורג. הסרת הפיקוח ספגה ביקורת חריפה ממפלגת SPD, אך היא הצליחה להביא לחיסולה של האינפלציה הסמויה שגרמה למחסור במזון.
הרפורמה במטבע נכנסה לתוקף ב-20 ביוני 1948, אחרי פרישתה של ברית המועצות מהשליטה המשותפת בשטחי הכיבוש. הרייכסמארק המפוחת הוחלף במארק הגרמני, מה שגרם להפחתה גדולה באספקת הכסף, ופגיעה בשווי רכושם של אנשים רבים. באותו שבוע הוחלט על הסרה כמעט מלאה של הפיקוח על המחירים, על אף מחאתם של ה-SPD. במקביל, הוחלט על הורדת מיסים משמעותית. כל הצעדים האלה ננקטו עדיין תחת משטר כיבוש, כיוון שמדינת מערב גרמניה טרם הוקמה.
כתוצאה מהצעדים הדרסטיים, חוסל המחסור במזון כמעט באופן מיידי; המטבע החדש נתפס כבעל ערך, מה שהביא להפסקה כמעט מיידית של סחר החליפין בסחורות, ובעלי חנויות החלו שוב למכור סחורה בכסף. עליית יוקרתו של המטבע הביאה לפריון עבודה גבוה יותר ולהקטנת ההיעדרות מעבודה, מה שבתורו הביא להעלאת התפוקה.
מלחמת קוריאה (1950–1953) הובילה לדרישה מוגברת גלובלית של סחורות, והמחסור שנוצר כתוצאה מכך עזר להתגבר על ההתנגדות במערב לרכישת סחורות גרמניות. גם הסכם השילומים בין גרמניה וישראל עזר לתת לגיטימציה ליחסים מסחריים עם גרמניה. באותה תקופה היה לגרמניה מאגר גדול של כוח עבודה זול ובעל כישורים גבוהים, בין השאר כתוצאה מגירושם והגירתם של מיליוני פליטים (12–16 מיליון, על פי ההערכות המקובלות) מטריטוריות גרמניות-לשעבר, בעיקר במזרח אירופה. בזכות זאת הצליחה גרמניה להכפיל את ערך היצוא שלה לכפליים מערכו בזמן המלחמה. מלבד גורמים אלה, שעות עבודה ארוכות והגירתם (בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים) של מאות אלפי "עובדים אורחים" (Gastarbeiter) יצרו בסיס מוצק למפנה כלכלי.
החל מסוף שנות החמישים, נהנתה מערב גרמניה מאחת הכלכלות החזקות בעולם, כמעט ברמתה לפני המלחמה. גם הכלכלה המזרח-גרמנית הראתה סימני צמיחה חזקה, אבל לא ברמת המערב, בין השאר משום שברית המועצות המשיכה לגבות ממנה פיצויים בדמות משאבים חיוניים.
שמו של לודוויג ארהארד, ששירת כשר הכלכלה בקבינט של קונראד אדנאואר מ-1949 עד 1963, והפך מאוחר יותר לקנצלר גרמניה, נקשר לעיתים קרובות בהצלחתה הכלכלית של גרמניה אחרי המלחמה.
הנס הכלכלי ותוכנית מרשל.
ישנה מחלוקת בעניין תרומת תוכנית מרשל לנס הכלכלי במערב גרמניה: התומכים בטענה זו טוענים שהתוכנית תרמה ליכולת של הכלכלה הגרמנית לבנות את עצמה מחדש אחרי ההרס במלחמת העולם השנייה על ידי הכסף שזרם מבחוץ. המתנגדים טוענים שזרם הפליטים שהוריד את השכר והגדיל את רווחיות המפעלים אפשר את הגידול בחיסכון הכללי ובהשקעות, ולבסוף את הצמיחה הגבוהה שממנה נהנתה מערב גרמניה אחרי המלחמה.
אוסטריה.
גם אוסטריה נכללה באזור הכיבוש של בעלות הברית (ובתוכנית מרשל), ולפיכך ניתן לראות אותה כחלק מהנס הכלכלי. באוסטריה חזרו להספק כלכלי מלא בעקבות הארכת שעות העבודה והלאמתן של כמה תעשיות חשובות (ביניהן חברת הפלדה Voest וחברת האלומיניום AMAG). בהשפעת רפורמת המטבע המצליחה של מערב גרמניה, החזירה גם אוסטריה למחזור את השילינג במקום הרייכסמארק. בשנות החמישים החלו להגיע מהגרי העבודה הראשונים מדרום איטליה ומיוון, כיוון שנדרשו פועלים נוספים כדי לשמור על התנופה הכלכלית.
ישועיים
פחיות המרק של קמפבל
פחיות המרק של קמפבל (לעיתים מוזכרת כ-32 פחיות המרק של קמפבל) היא יצירת אמנות שנוצרה ב-1962 על ידי אנדי וורהול.
היצירה מורכבת משלושים ושניים משטחי קנבס, כל אחד מהם במידות 50.8 ס"מ לגובה × 40.6 ס"מ לרוחב (20 ×16 אינצ'ים) וכל אחד מהם מציג ציור של פחית מרק של קמפבל — שלושים ושניים כנגד שלושים ושניים הטעמים שחברת קמפבל שיווקה באותו הזמן. הציורים הייחודיים נוצרו באמצעות תהליך מכני בחלקו, הדפס רשת. פחיות המרק של קמפבל מבוססת על נושאים מהתרבות הפופולרית, היא הובילה את תרבות הפופ ארט ועזרה להפוך אותה לתנועה האמנותית המובילה.
היא הוצגה לראשונה במוזיאון פרוס בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
המניע ליצירה.
היצירה ממחישה את נטייתו של וורהול לבחור נושאים הלקוחים מחיי היום יום של ההוויה האמריקנית באותה תקופה. קופסאות המרק ייצגו את תופעת האוכל המהיר, סימבול של הנטייה האמריקנית לאינסטנט וההתייעלות המקסימלית.
היצירה בעצם מעבירה ביקורת על תרבות השפע והצריכה האמריקאית ועל אחידותו של המוצר התעשייתי שהוא תוצר של פס הייצור התעשייתי.
טכניקה ומשמעות.
תהליך הציור היה מכני בחלקו, הדפס משי על בד קנבס. אולם הקומפוזיציה שלה מנסה להמחיש את פס הייצור התעשייתי - פחיות המרק מצוירות זו על זו, כמו בטבלה כשקו המתאר שלהן שחור, ובמבט ראשון אפשר לחשוב שמדובר בהדפס ושכל הפחיות אותו הדבר אולם למעשה כל פחית שונה מחברתה ולכל אחת נושאת תווית של מרק אחר. נושא היצירה -פחיות מרק- נבחר דווקא משום שהן לכאורה נחשבות לאובייקט סתמי וחסר משמעות משל עצמו.
ואדי חרמיה
ואדי חרמיה או ואדי אל-חראמייה (בערבית: وادي الحرامية שמשמעותו "נחל השודדים") הוא אפיק נחל צר ועמוק הממוקם בצפון הרי בנימין, בין שילה לגופנא, ובו עוברת הדרך הקדומה החוצה את הארץ מצפון לדרום. כיום עובר באפיק הנחל כביש 60.
שם זה ככל הנראה ניתן לו משום שבעבר הוא היה מקום מועד להתקפות שודדים על עוברי האורח במקום, מכיוון שהמקום כה צר ועמוק והדרך עוברת בתוך ערוץ הנחל.
צפונית-מערבית לנחל נמצאת ההתנחלות מעלה לבונה, עוד בסביבת המקום הכפרים הפלסטינים סינג'יל ואל מזרעה אשרקיה.
הוואדי בעת העתיקה.
בזמן העתיק היה ואדי חרמיה ממוקם באחת הנקודות האסטרטגיות החשובות ביותר באזור, זאת מפני שהמעבר הראשי מדרום הארץ לצפונה עבר בו. ערך ביטחוני הביא להקמת מצודות סביב הנחל בתקופות שונות:
ארכאולוגיה.
בצלעות הואדי ישנן מערות טבעיות ומערות חצובות. חלק מהמערות שימשו כמערות קבורה. במערת הקבורה, שנמצאת בק"מ ה-32 מירושלים, נמצאה כתובת עם האותיות "לגה" האות הראשונה מטושטשת וככל הנראה זו היא האות "ב". לפי השערת החוקרים במערה זו נקברה אישה חשובה ממשמרת בילגה, אחת מ24 משמרות הכהונה ששירתו בבית המקדש השני. משמרת זו נודעה לגנאי בגלל התנהגות כוהניה. משמרת זו התגוררה באזור גופנה בימי בית שני.
את המערה מצא אלעזר ליפא סוקניק במהלך סקר ארכאולוגי שקיים באזור בשנת 1932, במהלך עבודות להרחבת הכביש על ידי הבריטים.
ואדי חרמיה בעת החדשה.
בימי המנדט הבריטי, לפחות עד סלילת כביש תל אביב חיפה הישן בשנת 1936, היווה כביש 60 שעבר דרך ואדי חרמייה את הדרך העיקרית המחברת את דרום הארץ עם צפונה. בוואדי חרמייה עבר הכביש בין הרים גבוהים במקום נוח להסתתרות שודדים ועל כן הוקמה במקום תחנת משטרה, שהיוותה גם תחנת עזרה ראשונה וסיוע במרחב בין רמאללה ושכם; שודד דרכים ידוע שפעל במקום בתקופת היישוב היה אחמד חמד מחמוד שנודע בכינויו "אבו ג'ילדה". בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, (1936–1939) פעלו הפורעים הערבים נגד קווי הטלפון שעברו לאורך הוואדי, כנגד כלי הרכב היהודיים שעברו במקום ואף נגד תחנת המשטרה עצמה, שננטשה בספטמבר 1938 מחוסר יכולת להגן עליה.