צבירים כדוריים מסוימים כמו ω בקנטאור מכילים מיליוני כוכבים ומשערים שהם שרידי הליבה של גלקסיה ננסית שהסתפחה לשביל החלב ובתהליך ההסתפחות התפזרו הכוכבים שמחוץ לליבה ברחבי שביל החלב. לחלק מהצבירים, כמו צביר פגסוס, ליבה דחוסה ביותר שלא ניתן לראותה באופן ישיר בשל צפיפות הכוכבים שסביבה. בחלק מהמקרים ניתן להבחין בקרינת X היוצאת מהליבה ומשערים שבמרכז הצביר נמצא חור שחור. בשל הצפיפות הגבוהה מתרחשות בצבירים התנגשויות בין כוכבים שגורמות לתופעות מיוחדות. התנגשות של שני כוכבי הסדרה הראשית בעלי מסה בינונית עשויה ליצור כוכב חדש בעל מסה גבוהה וסיווג ספקטרלי B, שאורך חייו קצר - עשרות עד מאות מיליוני שנים בלבד, בעוד שכוכבי הצביר הם כוכבים זקנים בהרבה. כוכבים אלו נקראים "כוכבים כחולים מתעכבים". תופעה אחרת שנגרמת מהתנגשויות בליבת הצבירים, היא התמזגות של מערכת מרובת כוכבים לכוכב מסיבי יחיד. כתוצאה של שימור התנע הזוויתי לכוכב החדש שנוצר מהירות סיבוב עצמי גבוהה למדי ובשל מסתו הגדולה הוא מסיים את חייו בסופרנובה שלאחריה נשאר כוכב נייטרונים בעל מהירות סיבוב עצומה, שיוצרת פולסר בעל זמן מחזור של אלפיות השנייה.
בניגוד לכוכבי הגלקסיה שרובם נמצאים על הסדרה הראשית, הכוכבים של צבירים כדוריים יוצרים התפלגות שונה על דיאגרמת HR. כמעט כל כוכבי הסדרה הראשית הם כוכבים פחות חמים, עד סוג ספקטרלי F ולמעט כוכבים כחולים מתעכבים, אין כמעט בצבירים כוכבים מסוגים ספקטרלים B ו-O ורק מעט כוכבים מסוג ספקטרלי A. לעומת זאת יש בצבירים הרבה כוכבים בענף הענקים והתת-ענקים שיצאו כבר מהסדרה הראשית לשלבי התפתחות מתקדמים יותר.
מבנה וסיווג.
צפיפות הכוכבים בצבירים כדוריים היא גבוהה למדי - מאות אלפי ואפילו מיליוני כוכבים בכדור שרדיוסו פחות מ-200 שנות אור, ששקולים לצפיפות של כ-0.03 כוכבים לשנת אור מעוקבת. בליבת הצביר הצפיפות גבוהה בהרבה ועשויה להגיע ל-30 כוכבים בשנת אור מעוקבת. הארלו שייפלי ביחד עם הלן סוייר סיווגו את הצבירים ב-12 מחלקות על פי צפיפותם. הצבירים הצפופים ביותר משויכים למחלקה I והמרווחים ביותר למחלקה XII.
הצבירים הכדוריים ניתנים לאפיון על פי מספר קריטריונים: רדיוס הליבה (rc), רדיוס מחצית המסה
(rm - הרדיוס שבו מוכלת מחצית ממסת הצביר), רדיוס מחצית ההארה (rh - הרדיוס שממנו נפלטת מחצית מכמות האור של הצביר), הרדיוס הנראה של הצביר (r) ורדיוס הכבידה של הצביר (rt - הרדיוס שבו המשיכה של הצביר גוברת על משיכת הגלקסיה). ככל שהיחס בין רדיוס מחצית ההארה או רדיוס מחצית המסה ובין הרדיוס הנראה או רדיוס הכבידה של הצביר קטן יותר, כך הצביר דחוס וצפוף יותר. לדוגמה, רדיוס מחצית המסה של הצביר הכדורי M3 הוא 12% בלבד מהרדיוס הנראה שלו, כך שזהו צביר דחוס למדי.
בעוד שבמרבית הצבירים הבהירות עולה ככל שמתקרבים לליבה עד מרחק מסוים ממנה ואז נשארת קבועה עד למרכז הצביר, הרי שבכ-20% מהצבירים הבהירות ממשיכה לעלות ככל שמתקרבים למרכז הצביר. ההסבר לכך הוא תהליך של "קריסת הליבה" שגורם לכך שהכוכבים המסיביים יותר בצביר מתקרבים למרכז הצביר בעוד שהמסיביים פחות מתרחקים ונוצרת הפרדה מרחבית של הכוכבים על פי המסה שלהם. הכוכבים המסיביים יותר הם גם בעלי בהירות מוחלטת גדולה יותר ולכן מרכז הצביר פולט יותר קרינה באופן משמעותי מהאזורים שמסביבו.
שקיעה (פירושונים)
תקנות ההגנה (שעת חירום)
תקנות ההגנה (שעת חירום) הן חקיקה ראשית מנדטורית, שעם הקמתה של מדינת ישראל הפכה לחלק מהמשפט הישראלי. התקנות הותקנו ב-1945, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, על ידי השלטון הבריטי, במהלך מלחמתו במחתרות העבריות וכאמצעי לביסוס השלטון המנדטורי בישראל על ידי עיגון מכלול סמכויות השלטון בתחומי הביטחון והסדר הציבורי.
התקנות כללו הוראות במגוון רחב של תחומים, לרבות מתן סמכויות נרחבות ל"חילות הממשלה" ולמשטרה בתחומים שונים, קביעת עבירות פליליות בתחומי ביטחון, סדר ציבורי ושמירת סדרי השלטון, כינון ערכאות שיפוט אזרחיות וצבאיות, קביעת סמכויות חריגות במצבי חירום, ועוד.
עם הקמת מדינת ישראל נשארו התקנות בתוקף, כמו כל חוקי המנדט שלא בוטלו בחקיקה. בשנת 2016 רבות מהתקנות בוטלו, במסגרת חוק המאבק בטרור.
בזמן המנדט הבריטי.
שלטונות המנדט הבריטי חוקקו בשנת 1945 את תקנות ההגנה (שעת חירום), בהתאם לסמכות הנציב העליון לפי סעיף 6 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל. בסעיף זה נקבעה עליונותן הסטטוטורית של התקנות:
התקנות נועדו לתת בידיה של ממשלת המנדט כלי למלחמה במחתרות העבריות והערביות שפעלו בארץ ישראל. תקנות אלו חלו בכל רחבי ארץ ישראל, חוץ ממקום שיש בו - אם בנושא או בתוכן - דבר-מה המנוגד לפירושן של התקנות.
נושאים עיקריים בתקנות אלה:
עם התקנתן עוררו התקנות זעם רב בקרב היישוב היהודי בארץ, על רקע ההגבלות ופוטנציאל הפגיעה בזכויות האדם הגלומה בהן. בתקנות אין ניסיון לאזן בין צורכי הביטחון לבין זכויות האדם.
למשל, התקנה על הכרזת ההתאגדות כבלתי חוקית פוגעת באופן ישיר בחופש ההתאגדות, כאחת מזכויות האזרח. תקנה זו תוקנה במטרה לנטרל התארגנויות בעלות מאוויים שליליים, היכולות לחתור תחת הדמוקרטיה ולצבור כוח באמצעות ההתאגדות ובכך לפגוע בציבור או בסדר הציבורי. דוגמה נוספת היא התקנה לפיה מפקד צבאי רשאי להכריז על אזור כלשהו כ"שטח צבאי סגור", אליו אסורה כניסה ויציאה של אזרחים ללא אישור. מטרת תקנה זו - הגנה על אזרחי המדינה או שמירה על הסדר הציבורי. תקנה זו פוגעת גם בזכות לחופש התנועה, כאשר ישנו חשש לפגיעה בציבור או בסדר הציבורי רשאית הרשות באמצעות מתן אות שעת-חירום על ידי צופר לאסור תנועת כלי רכב מנועיים בתחומי מחוז, שעליו הוטל חלק זה של התקנות. חופש התנועה וחופש ההתאגדות, שהוזכר לפני כן, הם תנאים מרכזיים לקיומה של מדינה דמוקרטית, דבר המדגיש את פוטנציאל הפגיעה של התקנות במשטר הדמוקרטי.
התקנות מעניקות לשלטון שיקול דעת מוחלט כמעט וללא מבחן (אף כי עמדת בית המשפט העליון מאוחר יותר מיתנה נקודה זאת בקובעה כי כל שיקול דעת מוגבל מטבעו), וכן אינן מקיימות מנגנון לביקורת נגד שימוש לרעה בסמכות. כך, למשל, התבטא עורך דין יעקב שמשון שפירא:
בניגוד לרושם שעלול ליצור שמן, תוקפן של תקנות ההגנה (שעת חירום) אינו מוגבל לתקופה שבה מוכרז מצב חירום.
ישנה דילמה בהתייחסות לתוקפן של התקנות; שמן מעיד עליהן כי נועדו לאפשר למדינה להגן על עצמה בצורה מיטבית בעת שעת חירום, אך התקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום. דבר זה מוביל לשתי מסקנות עיקריות: מצד אחד, אפשר לטעון שכיוון שהתקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום, הן נועדו להישאר בתוקף תמידי. מצד שני, אפשר לטעון כי אין דרישה של תוקף תמידי, משום שאלה הותקנו בשעת חירום, מתוך כוונה שיבוטלו עם סיום מצב החירום. מסקנה זו נובעת מהעובדה שבאנגליה (מקום מקורן של התקנות) הן נמחקו מספר החוקים, או הוחלפו בחוקים שונים, עם סיום מצב החירום.
במדינת ישראל.
עם תום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל הפכו תקנות אלה, כמו מרבית החקיקה המנדטורית, לחלק מספר החוקים של מדינת ישראל, בהתאם להוראות סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט שפורסם עם הקמת המדינה, אך הפרק שכלל את חוקי הספר הלבן של 1939 בוטל כבר בפקודת סדרי השלטון והמשפט.
דיון ראשון על תוקפם של תקנות ההגנה לשעת חירום התקיים בדיון הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק עוד כשזה התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בדעת הרוב קבעו השופטים נתן ברדקי וקנטרוביץ שעם כל סלידתם מהתקנות, הם לא בוטלו ועל כן עליהם לשפוט על פיהם. לעומת זאת, השופט שלום קסאן כתב בדעת מיעוט שאין הוא יכול לשפוט על פי תקנות ההגנה ועל כן היה מורה על שחרור עצורי אלטלנה.
במשך השנים פרקים אחדים של תקנות החירום בוטלו:
נושאים אחדים המוסדרים בתקנות הוסדרו גם בחקיקה ישראלית חדשה, מבלי שבוטלו התקנות הרלוונטיות, מצב שהוביל בחלק מהמקרים לקיומם של הסדרים שונים החלים במקביל.
בעת התקנתן חלו התקנות על כל שטחה של ארץ ישראל. הכוונה בביטוי "ישראל" היא כל שטח שמשתמשים בו בתקנות אלו, כולל מימיה הטריטוריאליים של ישראל. בנוסף, כיוון שהתקנות לא בוטלו בשטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, הן ממשיכות לחול גם בשטחים אלה, כנוסחן ערב המלחמה. חוק "סמכויות לשעת חירום (מעצרים)" (1978) לא חל על יהודה ושומרון, אבל בפועל מתחשבים בו בהתקנת הצווים.
השופט בדימוס חיים כהן חיווה דעתו על תקנות ההגנה (שעת חירום):
הסבר להמשך תוקפן של התקנות, חרף הביקורת שנמחתחה עליהן, מופיע בדבריה של מיכל צור:
בהמשך לכך, נטען כי לתקנות ההגנה כיום תפקיד בהגנה מפני איום הטרור על מדינת ישראל. בהיותו של הטרור תופעה ייחודית, יש לטפל בו בכלים ייחודיים, ולפתח חקיקה שתיועד להתמודד עם הבעיות המיוחדות שהוא מעורר. מדינת ישראל טרם פיתחה חקיקה שכזו, ובמקום זאת מעדיפה להסתמך בעיקר על תקנות ההגנה המנדטוריות.
בפברואר 2012 הפיצה מחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים את תזכיר חוק תקנות ההגנה (שעת חירום)(ביטול תקנות), התשע"ב-2012.
במסגרת תזכיר זה מוצע לראשונה לבטל קרוב למחצית מהתקנות.
קיימות שלוש קטגוריות של תקנות אותן מוצע לבטל בהצעת החוק:
אם כן, הצורך להשאיר בידי גורמי הצבא את הסמכויות הללו, אשר אין להן עדיין תחליף בחקיקה הישראלית, מחייב השארה בתוקף, ולו באופן מוגבל, של התקנות הקובעות את העבירות הפליליות הרלוונטיות להן.