ביוטיט – מינרל סיליקטי נפוץ המורכב מאשלגן, מגנזיום, ברזל ואלומיניום. הוא מכונה לעיתים "נציץ ברזל" ומצוי בסלע היסוד גרניט ובסלעים המותמרים גנייס ושיסט. כמו מינרלי נציץ אחרים הוא מתקלף בקלות לפתיתים אלסטיים. לעיתים מוצאים יריעות גדולות של ביוטיט במיוחד בעורקים בתוך פגמטיטים. גבישים קטנים של ביוטיט שעברו בליה מקבלים גוון זהוב מנצנץ ולכן הם אחד מסוגי זהב השוטים שהטעה רבים.
הביוטיט הוא חלק ממשפחה של מינרלים סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי פילוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) הבנוי מטטרהדרונים של SiO4. במשפחה זו הטטרהדרונים מחוברים במעגלים ויוצרים משטחים שהקשרים ביניהם רופפים דבר המסביר את נטיית המינרל להתפצל לפתיתים.
המינרל קרוי על שמו של הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-בטיסט ביו.
ניתן למצוא את הביוטיט בלבה של הר הוזוב ובמקומות נוספים באירופה כדוגמת סיציליה ורוסיה. כמו כן אפשר למצוא ביוטיט במחוז אונטריו שבקנדה ובסלעי הגרניט של פסגת פייק שבקולורדו.
יהדות ארמניה
יהדות ארמניה היא אחת מהקהילות היהודיות באזור הקווקז השוכנת באזור ארמניה של היום. ישנן עדויות לישיבת יהודים באזור ארמניה כבר מהמאה ה-1 לפנה"ס והם באו לשם או בגלות בבל או עם חורבן בית ראשון וישבו שם כאשר ארמניה הייתה חלק מהאימפריה הפרסית.
היסטוריה.
על פי הכרוניקה של מובסס חורנאצי, "תולדות הארמנים", הוענקה למלך ארמניה במתנה יהודי מגולי נבוכדנצאר בשם שמבת (או שבת, שבט או שמת), שהיה מצאצאי בית דוד. היהודי מצא חן בעיני המלך והוא העניק לו כיבודים וקרקעות. בשנת 189 לפנה"ס עלה ארטאשס הראשון לשלטון בארמניה והכתיר את עצמו למלך ארמניה הגדולה, והיה הראשון לשושלת שנקראה של שמו, שושלת ארטאשס. על פי הכרוניקה, העניק ארטאשס כבוד רב ליהודי שאמבאי, שהיה מצאצאיו של שמבט, והסב את שמו לבאגראט, אולם יורשיו של ארטאשס הענישו את בניו של שאמבאי-באגראט כאשר סירבו לעבוד את אלילי הממלכה כשיהודים אחרים הסכימו שלא למול את ילדיהם, להשתתף בציד, להילחם בשבת ודברים נוספים המנוגדים לאמונתם היהודית.
הכרוניקה על פי חוראנצי מספרת עוד כי בימי טיגראנס הגדול נמשך הלחץ על היהודים שהמשיכו כפי הנראה לשמור על חלק מן המצוות. טיגראנס עמד על כך שצאצאי שאמבאי-באגראט יקריבו קורבנות לאלילי הארמנים ומשלא עשו זאת נענשו בחומרה (אחד מבני המשפחה סולק מתפקידיו בצבא ואחר נענש בעונשי גוף). בתקופת שלטונו איים טיגראנס על ממלכת החשמונאים, ובתקופת שלטונה של שלומציון המלכה (76–67 לפנה"ס) צר טיגראנס על עכו. פלישת הלגיונות הרומיים לתחומי ממלכת ארמניה קטעה את מסעו טיגראנס לארץ ישראל והוא שב לארמניה. עם שובו הביא עמו טיגראנס שבויים יהודיים רבים. כך, בהתבסס על תיאוריו של חורנאצי היו כפי הנראה שני גלי מהגרים של יהודים לארמניה: הראשון בעקבות חורבן בית ראשון והשני בתקופת מסעות טיגראנס לארץ ישראל.
במאה ה-4 הובסה ארמניה על ידי הצבא הפרסי ורוב היהודים בה נלקחו בשבי. קבוצות יהודיות קטנות ומבודדות נותרו בארמניה עד למאה ה-13-14. הזוֹקים (The Zok), שנחשבים כצאצאי היהודים ה"טיגראנים", הם תת-קבוצה אתנית ארמנית עתיקה שדיברו בשפה שונה מהארמנית ההודו-אירופית. הם נוצרים בדתם ומזהים עצמם אתנית כארמנים, בעוד שהארמנים האחרים מזהים אותם כצאצאי היהודים שהוגלו על ידי טיגראנס. הזוקים מתגוררים בעיקר באזור נחיצ'יבאן ובירתם נקראה אקולי (Akuli) או אגוליק (Agulik) או אגוליס. קבוצות נוספות התגוררו יושבות באזור קאפאן (Կապան) במחוז סיוניק של נגורנו קרבאך ובמחוזות ואיוץ דזור, סוואן, מחוז גות' וצפון ארמניה. אף על פי שהמסקנה כי הזוקים הם היהודים ה"טיגראנים" נבעה מניתוח לשון דיבורם אין עדויות היסטוריוגרפיות המאששות את המסקנה. הזוקים נזכרים בעיקר כמי שביססו את התרבות הארמנית בטביליסי. אראם חאצ'טוריאן נחשב לאחד מצאצאי הזוקים.
בשנת 1103 כבשו הסלג'וקים את העיר קפאן והחריבו את הרובע היהודי ששכן מחוץ לה.
בסוף שנות ה-90 נתגלה בית קברות יהודי מימי הביניים בכפר ירגיס שבדרום ארמניה, התאריך הקדום ביותר שהיה על מצבה הוא משנת 1266, והתאריך המאוחר ביותר הוא 1346. כלומר, מדובר בקהילה יהודית שהתגוררה בארגיס כשמונים שנה. ההתיישבות היהודית קשורה ככל הנראה למצב שהתהווה באזור לאחר פלישת המונגולים לארמניה ב-1236. שליטי אזור סיווניק שבו מצויה העיר ארגיס, העדיפו להיכנע לידי הכובש המונגולי, ומחוזם זכה למעמד מועדף בהשוואה לשאר מחוזות ארמניה. בתוך כך כנראה הגיעו לאזור גם יהודים, שמוצאם לפי כינויים אחדים במצבות מאיראן, והתיישבו בעיר ארגיס.
במאה ה-19, לאחר סיפוחה של ארמניה לאימפריה הרוסית בהתאם להסכם טורקמנצ'אי (1828), התיישבו בארמניה יהודים גאורגיים ויהודים אשכנזים מרחבי האימפריה הרוסית. כמו כן ייושבו בארמניה קבוצה של סובוטניקים, איכרים רוסים שהתגיירו והוגלו ליישובי הספר של האימפריה.
בשנת 1970 מנתה אוכלוסיית יהדות ארמניה 1048 איש ועד לסוף שנות ה-80 (כולל הסובוטניקים) כ־3,000 איש. בשנות ה-90 היגרו רוב יהדות ארמניה (כ-1,800 איש). נכון לשנת 2008 מתגוררים בארמניה כ-700 יהודים ומספרם הולך ופוחת ב-90–100 איש בשנה.
עיקר היהודים בארמניה מרוכזים בבירה ירוואן. לקהילה יש אנסמבל ילדים בשם "קשת", בית ספר של יום ראשון ואולפן. הקהילה מפרסמת עיתון בשם "מגן-דוד" בסיוע הקונגרס היהודי העולמי. בשנת 2004 הושק אתר אינטרנט לקהילה.
קהילה קטנה של יהודים מתגוררת בעיר ואנאדזור. בנוסף, ישנה קהילה של סובוטניקים בעיר סוואן (ילנובקה לשעבר) רוב חברי הקהילה עזבו כאמור בשנות ה-90. נכון לשנת 2008 מתגוררים 11 משפחות של סובוטניקים. רובם גמלאים.
בית הכנסת היחיד בארמניה נמצא בירוואן והרב של בית הכנסת, מאיר בורנשטיין, הוא גם הרב הראשי של ארמניה. מבנה בית הכנסת ממוקם בבית פרטי שנרכש בשנת 1995. באותו מבנה ממוקם גם בית הספר של יום ראשון שנקרא "תורה-אור".
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פורסם בארמניה ספר אנטישמי שנתחבר על ידי ארמנים לא-ידועים, ושמו "שיטה לאומית" (National System), שמזהה את היהודים והטורקים כאויביה הראשיים של האומה הארמנית ומכנה את השואה היהודית "מיתוס מבית היוצר של הציונים".
צורה נורמלית קוניוקטיבית
דיסיונקציה
נטשה אטלס
נטשה אטלס (בצרפתית: Natacha Atlas, בערבית: نتاشا أطلس; נולדה ב-20 במרץ 1964) זמרת בלגית הידועה בשל סגנונה הממזג מוזיקה צפון אפריקאית ומוזיקה ערבית עם השפעות מערביות כגון מוזיקת היפ הופ ומוזיקת רגאיי.
מוצא, ילדות ונעורים.
אטלס נולדה בבלגיה וגדלה בפרבר של בריסל בו גרו מהגרים רבים מצפון אפריקה. מוצאה מעורב: סבה היה מצרי, ואביה נולד וגדל בירושלים. אמה היא אנגלייה שהמירה דתה לאסלאם. נטשה עצמה היא מוסלמית. בתגובה לשמועה כי אביה הוא יהודי ספרדי, ענתה כי היא "אולי 10% יהודית". עוד אמרה כי "סבא של סבי היה יהודי. אבל יהודים תמיד היו חלק מהחברה הערבית, כך שאין זה נדיר לגלות שורשים יהודיים. בסופו של יום אנחנו כל כך מחוברים". באלבומה "גלות" מופיע שיר בשם "לייש נתעארק" (למה נילחם) המביע תקווה לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי בדרכי שלום.
אטלס טוענת כי אביה אמר לה שמשמעות שם משפחתה הוא הקשר להרי האטלס. אטלס התייחסה לעצמה כ"רצועת עזה" אנושית, וכי "הקונפליקטים בין שורשי האירופיים והערביים ימשיכו – הקוד הגנטי שלי הפך אותי לנוודית".
בפרבר של בריסל בו גדלה התוודעה אטלס לאומנות ריקודי הבטן ולמוזיקת פופ מצרית המכונה "שעבי". היא למדה מספר שפות – אנגלית, צרפתית, ספרדית וערבית, והיא שרה בכולן (בשיר "סרנגטי" שהוקלט בתקופת "טראנסגלובל אנדרגראונד" שרה אטלס גם בעברית, אם כי ניכר שאינה דוברת את השפה). לאחר שהוריה התגרשו, עברה לנורתהמפטון עם אמה. לאחר מכן, משבגרה, שבה לבריסל שם שרה במועדוני לילה ובמסעדות בעלות אופי מזרח תיכוני. היא נדדה בעולם, וגרה בין היתר ביוון ובמצרים.
בשנת 1991 שבה לאנגליה והקליטה שיר בשם "טימבל" עם להקה בשם "בליאריק ביט". כן עבדה עם הגיטריסט ג'אה וובל, והלחינה חמישה שירים בתקליטו "Rising above Bedlam.". בתקופה זו פגשה את אנשי להקת "טראנסגלובל אנדרגראונד" אשר הביאו לפריחת הקריירה שלה.
טראנסגלובל אנדרגראונד.
טראנסגלובל אנדרגראונד היה קולקטיב מוזיקלי רב אתני, שבסיסו בלונדון ששילב מוזיקה אלקטרונית עם מקצבים אתניים. בשנת 1991 הקליטה עמם כאורחת, אך בשנת 1993 הייתה כבר לחלק מן ההרכב, כזמרת המובילה, ורקדנית בטן בהופעותיהם.
קריירת סולו.
בשנת 1995 הקליטה אטלס את אלבומה הראשון בקריירת הסולו "גלות" "Diaspora", אשר הופק על ידי אנשי טראנסגלובל אנדרגראונד. האלבום התמקד בצד הערבי של המוזיקה של אטלס, בניגוד להעדפותיהם של אנשי טראנסגלובל אנדרגראונד למוזיקה אפריקאית ובינלאומית יותר. האלבום היה להצלחה, ובעקבותיו באו "חלים" (1997) (על שם המלחין המצרי עבד-אל-חלים חאפז) אשר הוקלט בלונדון ובקהיר, "ג'דידה" (1999), אשר כלל לראשונה שיר באנגלית, ו"עיישתני" (2001) אשר כלל גם ביצוע לשיר "I Put a Spell on You" ולשירו של ז'אק ברל "אל תעזביני", כמו גם חומרים מקוריים משל אטלס.
בשנת 2002 הקליטה אטלס את האלבום "נבואה בשדה החלומות" עם מרק איגלטון אשר היה שונה מאוד מאלבומיה הקודמים. הדגש על הקצב המזרחי השתנה לטובת שירים בהשפעת השירה הערבית, הכתיבה של פאולו קואלו והפילוסופיה של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף. באלבום "משהו מסוכן" משנת 2003 שבה ושילבה מוזיקת פופ מערבית עם מוזיקה ערבית. לאחר יציאת אלבום אוסף בשנת 2005 יצא בשנת 2006 אלבום בשם "מישמאעול", ובשנת 2008 אלבום נוסף בשם "אנא חינה".