אזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הוא אזור שאינו יציב מבחינה פוליטית, ואזור המכרות הוא בתוך אחד מתחומי המחייה העיקריים של גורילות השפלה המזרחית, המצויות בסכנת הכחדה.
הכיבוש הרואנדי במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו גרם לכך שהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אינה מסוגלת לנצל את המשאב לתועלתה. דו"ח של מועצת הביטחון שהופץ לאחרונה טוען כי כמות גדולה של העפרה נכרית בצורה לא חוקית ומוברחת מעבר לגבולה המזרחי של המדינה בידי מיליציות מאוגנדה השכנה, בורונדי ורואנדה. ההערכה היא כי הצבא של רואנדה הרוויח לפחות 250 מיליון דולר בפחות מ-18 חודשים ממכירת קולטן. עם זאת, הערכות אלה בעייתיות שכן לרואנדה עצמה יש מרבצי קולטן, דבר המקשה על זיהוי המינרל המוברח.
הברחת קולטן היא מקור הכנסה ראשי עבור המדינות שכבשו אזורים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. לרבים מעוררת עובדה זו שאלות מוסריות לגבי השימוש בקולטן בדומה לאלה שהתעוררו מקניית יהלומי דמים (יהלומים שמקורם באזורי עימות שמכירתם שימשה למימון רכישת נשק). בשל הקושי להבדיל בין מחצבים שהופקו בדרך חוקית לאלה שהופקו בדרך בלתי חוקית החליטו כמה חברות אלקטרוניקה לוותר על קולטן ממרכז אפריקה לחלוטין, ולהסתמך על מקורות אחרים.
כל שלוש המדינות שהדו"ח של האו"ם נקב בשמן כמבריחות קולטן הכחישו כי הן מעורבות בכך. העיתונאי האוסטרי קלאוס ורנר תיעד קשרים בין חברות רב-לאומיות והסחר הבלתי חוקי בקולטן.
נטען גם כי לכריית קולטן יש השלכות סביבתיות חמורות על היערות ובעלי החיים באזור, ובייחוד על אוכלוסיית גורילות השפלה המזרחית. "קרן דיאן פוסי", הקרויה על שם חוקרת הגורילות הנודעת, רתמה למאבק כנגד כריית הקולטן המכונה "טלפונים סלולריים ידידותיים לגורילות" ידוענים ובהם את לאונרדו דיקפריו.
המרכז הבינלאומי לחקר טנטלום-ניאוביום שמושבו בבלגיה (מדינה ששלטה בעבר בשטחי קונגו), מעודד קניינים בינלאומיים להימנע מקניית קולטן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מטעמים מוסריים.
בשנים האחרונות אכן חל מעבר מהיצרנים המסורתיים לספקים כדוגמת מצרים, אבל הגורם לכך היו סיבות כלכליות ולא מוסריות. בין הנפגעות העיקריות נמצאת גם אוסטרליה שבה התרחשה בשנת 2004 פשיטת הרגל של היצרן הגדול בעולם, החברה האוסטרלית "Sons of Gwalia Ltd", אם כי החברה ממשיכה לייצר ולייצא את המחצב.
השערת הצנזור הקוסמי
מרחב לא-אוקלידי
מאינאנדרוס
מננדרוס
התזמורת הסימפונית של מונטריאול
התזמורת הסימפונית של מונטריאול (בצרפתית: Orchestre symphonique de Montréal) היא תזמורת גדולה שמשכן הקבע שלה הוא במונטריאול שבנפת קוויבק, קנדה. אתר הקונצרטים שלה הוא ב"כיכר האמנויות" (Place des Arts) במונטריאול. זהו אחד ההרכבים התזמורתיים הראשונים בעולם.
מספר ארגונים נשאו שם זה, בהם אחד שנוסד בשנת 1897 והחזיק מעמד עשר שנים, ואחר שנוסד בשנת 1930 ושרד אחת-עשרה שנים. ההרכב הנוכחי מקורו בשנת 1934, כאשר וילפריד פלטיה יצר הרכב שנקרא "הקונצרטים הסימפוניים". שם זה שונה לשם הנוכחי בשנת 1954. בראשית שנות ה-60, כשהתזמורת התכוננה למעבר לביתה החדש בכיכר האמנויות, רכש פטרונה, הנדבן איש מונטריאול ג'ון וילסון מק-קונל, את כינור הסטרדיוואריוס לאוב-פצ'ניקוב משנת 1727 בשביל קלווין סיב, הכנר הראשי של התזמורת.
התזמורת החלה אומנם בסיורים והקלטות בקנה מידה קטן כבר בשנות ה-60 ובראשית ה-70, בניצוחם של זובין מהטה הצעיר ופרנץ-פאול דקר, אך לפרסומה האמיתי והנרחב הגיעה בניהולו של שארל דיטואה, שהיה למנהלה המוזיקלי בשנת 1977, אחרי כהונתו הקצרה ופרישתו המטלטלת של רפאל פריבק דה בורגוס. דיטואה קשר קשרי ידידות עם מפיק בחברת ההקלטות דקה/לונדון, אדם בשם ריי מינשול, ומן הקשר הזה נולד שיתוף פעולה בן עשרים שנה. במשך רוב שנות ה-80 וה-90 הוציאו דיטואה ותזמורת מונטריאול מספר רב של הקלטות, שנמכרו יפה, ויצאו למסעות קונצרטים באמריקה הצפונית, אירופה, אסיה ואמריקה הדרומית. בולטות ביותר ברשימת התקליטים הארוכה הזו הקלטות מן הרפרטואר הצרפתי, בייחוד מוזיקה של מוריס ראוול.
בשנים האחרונות פוקדים זמנים קשים את תזמורת מונטריאול. חברת ההקלטות הפסיקה לפעול בסוף שנות ה-90, כשכל תעשיית ההקלטות עברה תהפוכות וטלטלות קשות, ומקור הסיורים הבינלאומיים הידלדל גם הוא ויבש זמן קצר אחר כך. ואז, בשנת 2002, פקד את התזמורת עוד ניסיון קשה, כששארל דיטואה פרש במפתיע מתפקידו כמנהל מוזיקלי. פרישתו של דיטואה, כמו זו של קודמו, פריבק דה בורגוס, חצי יובל שנים קודם לכן, הייתה תוצאה של סכסוך קל-ערך, שהעמיד זה כנגד זה את האגו של היחיד מול האגו הציבורי. במקרה זה הייתה ההתפטרות בסופו של דבר תוצאה של מכתב פומבי עם ביקורת חריפה, שכתב ראש איגוד הנגנים של קוויבק בשם נגני התזמורת. מכתב זה, שהמניע לכתיבתו היה החלטתו של דיטואה להתחיל בהליכי פיטורין כלפי שני נגנים מתזמורת מונטריאול מסיבות אמנותיות, הוציא לאוויר העולם שנים של עוינות כבושה ומצטברת. דיטואה הוצג בו כעריץ, והנגנים – כנשים מוכות.
במרץ 2003 הודיעה התזמורת על מינוי קנט נגאנו למנהלה המוזיקלי החדש, החל ב-2006, בחוזה עד 2012. הוא ניצח על הקונצרט הראשון שלו במונטריאול כמנהל מוזיקלי מיועד ב-30 במרץ 2005. בהמשך אותה שנה פתחו הנגנים בשביתה בפעם השנייה תוך פחות מעשור. שלא כמו בשביתה של 1998, שנמשכה רק שלושה שבועות ובאה על פתרונה במידה רבה הודות לקשרים בין דיטואה ללוסיין בושאר, אז מושל קוויבק, הפעם נמשכה עצירת העבודה הזו, שהייתה רוויית משטמה פי כמה, חמישה חודשים והסתיימה זמן קצר לפני מועד הקונצרטים, שעליהם צריך היה נגאנו לנצח. נגאנו סיים את תפקידו במונטריאול בשנת 2020.
תזמורת מונטריאול ושארל דיטואה קיבלו שבחים ועיטורי כבוד על הקלטותיהם הרבות מספור, בהם פרס נשיא הרפובליקה (צרפת). התזמורת זכתה בפרסי גראמי בשנת 1996 על הקלטת "הטרויאנים" של הקטור ברליוז ובשנת 2000 על קונצ'רטי לפסנתר של פרוקופייב ושל בארטוק, בביצוע מרתה ארחריץ' בחברת EMI. נוסף לכך זכו במספר פרסי יונו ופליקס.
בשנת 2022 נכנס המנצח הוונצואלי רפאל פייראר לתפקיד המנצח הראשי של התזמורת.
התזמורת הסימפונית של מונטריאול הייתה התזמורת הראשונה בעולם שהשתמשה בכלי קשת מיוחד במינו הנקרא "אוקטובס".
הנס סווארובסקי
הנס סווארובסקי (גרמנית: Hans Swarowsky; 16 בספטמבר 1899 בבודפשט, הונגריה - 10 בספטמבר 1975 בזלצבורג, אוסטריה) היה מנצח אוסטרי. כמו כן היה פרופסור לניצוח באוניברסיטה למוזיקה של וינה. בית ספר זה הוציא מתוכו רבים מן המנצחים המפורסמים ביותר של ימינו אלה ושל המאה שעברה גם יחד, ביניהם קלאודיו אבאדו, אוּלְף סוֹדֶרבּלוֹם, ז'אק דלאקוט, אדם ואיוואן פישר, מאריס יאנסונס, חסוס לופז-קובוס, זובין מהטה פטר שניידר וברונו וייל.
הרצאותיו ומאמריו של סווארווסקי נאספו בקובץ הנושא את השם "Keeping Shape" המשמש כיום כפוסק עליון בשאלות ביצוע וניצוח.
טטרדרכמא
טטרדרכמא (ביוונית: "ארבע דרכמאות") היה מטבע אתונאי בו נעשה שימוש החל מהמאה החמישית לפנה"ס. מטבע זה הפך, בשל ההשפעה הרבה של הכלכלה האתונאית למטבע העיקרי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה ובעולם היווני עד לתקופתו של אלכסנדר מוקדון.
על מטבע זה היה פרופיל ראשה של האלה אתנה בחזיתו, וינשוף סמל החוכמה וסמל האלה, בגבו. בלשון הדיבור כונו המטבעות גלאוקיי (γλαῦκαι - ינשופים).
חלב סויה
חלב סויה הוא נוזל המופק מפולי סויה. חלב הסויה הומצא בסין לפני יותר מ-2,000 שנה, וכיום הוא נמכר ומשווק ברחבי העולם.
לפי המסורת הסינית, חלב הסויה וגם טופו הומצאו על ידי הנסיך ליו אן (劉安, Líu Ān), משושלת האן הקיסרית, בערך בשנת 164 לפני הספירה, אולם אין עדות היסטורית נוספת שמבססת את המסורת הזאת. אחרי כ-900 שנה יוצאו הטופו והסויה ליפן, ולאחר מכן יוצאו לרחבי ארצות המזרח. במאה ה-20 הגיע חלב הסויה בתפוצה רחבה גם למדינות המערביות, בעיקר לחנויות טבע. משנות ה-90 של המאה העשרים ועד היום חלה עליה בצריכת הסויה והטופו בעולם המערבי.
הכנת חלב סויה.
תהליך הכנת חלב הסויה כולל מספר שלבים עיקריים:
הנוזל הלבנבן שמתקבל מכונה חלב סויה טרי. מקורו בפולי סויה ומראהו דומה למראה של חלב פרה אך הוא שונה לחלוטין בטעמו. הוא עשיר בחלבון מלא, בסידן ובמינרלים שונים אחרים.
להכנת טופו מוסיפים בדרך כלל לחלב הסויה מלח ניגרי טבעי, המשמש כמגבן. הוספת מגבן גורמת להיפרדות החלבון מהנוזל. בתהליך המסורתי מועבר החלב, במצבו זה, לתבניות מחוררות שבתוכן בד כותנה, ונדחס לגושים.
מותגי חלב סויה מסוימים נחשבים כמזון אולטרה-מעובד (לפי הגדרות משרד הבריאות).
הבטים בריאותיים.
ערכו התזונתי של חלב סויה דומה לערכו התזונתי של חלב. כמות החלבונים דומה, אך קיים הבדל בהרכב השומנים. בפולי הסויה שהם מוצר מהצומח, אין כולסטרול אשר נמצא בחלב יונקים. בחלב סויה יש מעט יותר סידן, אם כי ספיגתו נמוכה יותר.
יחסית לצמחים אחרים סויה מכילה יותר פיטואסטרוגנים. פיטואסטרוגנים מועילים למערכות שונות בגוף כגון מערכת השלד והלב.
משרד הבריאות ממליץ על צריכת סויה, כולל משקאות סויה ללא סוכר מוסף. סקירת מחקרים חדשה שפרסם קובעת כי צריכת סויה אינה גורמת להתפתחות מינית מוקדמת (כפי שחששו בעבר), וכי אינה מעלה את הסיכון להתפתחות סרטן השד אלא להפך, היא עשויה לסייע במניעת סרטן השד וקשורה בהפחתת הסיכון לתמותה ולהישנות הגידול בקרב חולות ושורדות המחלה.
שריר הסובך