במשך 30 שנות פעילותו של בית הדפוס של בומברג, הוא הוציא כמעט 200 ספרים בעברית, כאשר רובם בהוצאה ראשונה. בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שמאוחר יותר עברה מאיטליה לקונסטנטינופול בעקבות חוסר יכולתם להתחרות בו. לאחר שהזדקן, בסביבות שנת 1540 הוא הפסיק את פעילותו בבית הדפוס וחזר לעיר הולדתו, אנטוורפן, והעביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה.
ישנה חשיבות היסטורית רבה לספרים שנדפסו בבית דפוסו של דניאל בומברג, אשר כאמור רבים מהם הם דפוסים ראשונים. מעת לעת ניתן גם היום לראות את ספריו נמכרים במכירות פומביות במחירים גבוהים, לדוגמה סט שלם של התלמוד הבבלי נמכר בשנת 2015 בבית המכירות סותבי'ס בכ-11 מיליון דולר, וסט מקראות גדולות (רפ"ד-רפ"ו) נמכר בשנת 2008 בכ-170,000 דולר.
יחסו בקהילה היהודית.
הקהילה היהודית בוונציה, שבה היו גם יהודים רבים ממגורשי ספרד, התייחסה בחיוב למפעליו של בומברג, ואף קראה לו "ראש המדפיסים". הוא מצדו פעל לתת ליהודים שעבדו אצלו הקלות בחובות שהיו חייבים בהם, כגון בלבוש מיוחד ליהודים.
סאן מרינו (עיר)
אוטודידקציה
נבחרת סאן מרינו בכדורגל
דגל סאן מרינו
מזל&quot;ט
אבא שלי כוכב רוק
אַבָּא שֶׁלִּי כּוֹכַב רוֹק (באנגלית: My Dad the Rock Star) היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-צרפתית, שנוצרה על ידי ג'ין סימונס, הבסיסט של להקת הגלאם רוק האמריקאית קיס. הסדרה מספרת על ילד בן 12 בשם וילי שמתמודד בשגרת יומו עם היותו של אביו כוכב רוק מפורסם.
אבא שלי כוכב הרוק
רוק זילה
חזי כרמל
חזי כרמל (24 במרץ 1937 – 22 באפריל 2007) היה דיפלומט ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
כרמל שירת בצה"ל כקצין קישור והיה חבר ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה. סיים את לימודיו האקדמיים במכון למדעי המדינה בפריז בראשית שנות השישים ובמקביל מילא תפקידים שונים במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים כראש לשכתו של מאיר עמית וראש שלוחת אגף תבל בדרום מזרח אסיה, וכן בשירות החוץ הישראלי, כדיפלומט בשגרירויות ישראל בפריז, באביג'אן, בקינשאסה, בבנגקוק בטוקיו ובסינגפור. בספטמבר 1970 מונה לקונסול ישראל בלוס אנג'לס ושימש בתפקיד עד-1972.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים יזמה תנועת העולם הזה-כוח חדש בראשות אורי אבנרי, שייצג אותה בכנסת, את הקמת "הוועד לפדרציה ישראל - פלסתין", שהיה הראשון לקרוא לשתי מדינות לשני העמים. כרמל הצטרף לוועד זה, ביחד עם אחרים ובהם אורי אבנרי, שלום כהן, בועז עברון, נתן ילין-מור ואמנון זכרוני. בניגוד לעמדת חוגים אחרים בשמאל שדרשו להחזיר את השטחים שנכבשו במלחמה לירדן, למצרים ולסוריה, צידד הוועד בחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות: מדינת ישראל ומדינה פלסטינית.
ב-1968 מונה כרמל לכתב לענייני צבא וביטחון בעיתון מעריב, אחר כך שימש כפרשן לענייני ישראל והמזרח התיכון בשבועון הצרפתי "ל'אקספרס", במשך שלושים שנה.
במלחמת יום הכיפורים נלווה כרמל ככתב לכח צנחנים שחצה את תעלת סואץ. כרמל היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, איתן הבר, אלי תבור, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן ואלי לנדאו) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שראה אור מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
ב-1979 השתתף בתפקיד קטן בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
בשנת השמונים פנה לעסקים. בשנת 1980 הוביל קבוצה של משקיעים שביקשה להפיק סדרת טלוויזיה על התנ"ך, שבמסגרתה יוקם גם סט צילום בסגנון תנכי שיהפוך אחר כך לאטרקציה תיירותית. ב-1981 יזם יחד עם האלוף במילואים מאיר עמית את פרויקט לוויין התקשורת הישראלי עמוס. לצורך כך הקימו יחד עם איש עסקים צרפתי ז'אן פרידמן את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית. החברה החזיקה אחר כך כ-25% מחברת חלל תקשורת שהפעילה את הלוויינים. ב-1990 התמודד על זיכיון אזורי לטלוויזיה בכבלים. ב-1999 היה שותף להקמת חברת "אינטרטיווי" שביקשה לפתח שירותי טלוויזיה דיגיטליים באמצעות רשת האינטרנט.
בשנת 2000 ראיין כרמל את ולדימיר קריוצ'קוב שהיה ראש הק.ג.ב. האחרון. המרואיין ניסה להפריך את הטענה שהושמעה במשפטו של ג'ונתן פולארד כי פגע בביטחון ארצות הברית, משום שהמידע שהעביר לישראל הגיע לידי הק.ג.ב.. כרמל הביע בעקבות הראיון את הסברה כי ה-CIA העלה את הטענה כי המידע שהעביר פולארד לישראל הגיע לידי הרוסים, כדי לחפות על העובדה כי חפרפרת רוסית, בדמותו של אולדריץ' איימס, פעלה באין מפריע בצמרת סוכנות הביון המרכזית וגרמה לארצות הברית נזקים ביטחוניים כבדים.
כספת
כספת היא בית קיבול מאובטח לשמירת כספים, חפצי ערך ומסמכים יקרי-ערך, מפני גנבה, נזק או גישה של גורמים לא רצויים. הכספת בנויה לרוב בצורת תיבה חלולה, שאחד מצדדיה משמש כדלת לתוכן הכספת. הגוף והדלת של הכספת עשויים לרוב ממתכת יצוקה כגון ברזל.
אחד מחלקיה החשובים ביותר של הכספת הוא המנעול, המשמש כאמצעי האבטחה והגישה לתוכן הכספת. המנעול יכול להיות מכני (כגון מנעול צילינדר), חשמלי, דיגיטלי או ביומטרי. יש כספות הכוללות מספר מנגנוני אבטחה ומנעולים.
לעיתים כספות מקובעות למבנה, על מנת להקשות על גנבתן ופריצתן מאוחר יותר. בנקים ומוסדות גדולים אף בונים חדרים שלמים המשמשים ככספת.
סוגים.
מקובל להפריד בין שני סוגי כספות מרכזיים, כספות פנימיות וחיצוניות.
כספות פנימיות מקובעות בתוך קיר (מבטון בדרך כלל), בעוד כספות חיצוניות מקובעות לקיר באמצעות דיבל ג'מבו חזק.
בנוסף לכספות המותקנות בבתים, משרדים וכו' לשימושם הפרטי, מציעים חלק מסניפי הבנקים שירותי השכרת כספות הנמצאות בסניף הבנק.
סמואל גולדווין
סמואל גולדווין (באנגלית: Samuel Goldwyn; 17 באוגוסט 1879 – 31 בינואר 1974) היה מפיק סרטי קולנוע אמריקאי יהודי ששיחק תפקיד משמעותי בהתהוותם של שניים מגדולי אולפני הסרטים בהוליווד: סרטי פרמאונט ומטרו גולדווין מאייר.
קורות חיים.
גולדווין נולד בוורשה בשם שמואל געלבפיש, והיה הבכור מבין שישה ילדים במשפחה יהודית מפולין. כשהיה בן 15 נפטר אביו. בגיל 16 הוא עזב את ורשה ללא כסף, והחל לצעוד לכיוון ברמינגהאם, אנגליה, שם התגורר עם קרובי משפחה במשך מספר שנים ושינה את שמו לשם שהיגויו באנגלית קל יותר: סמואל גולדפיש.
בשנת 1898 הוא היגר לנובה סקוטיה, קנדה, אך לא הצליח לצבור הון. אז עבר ארצות הברית, כדי לנסות שם את מזלו. לבסוף הגיע לעיר ניו יורק, ואחר כך עבר לגלוברסוויל שבצפון מדינת ניו יורק, שם עבד בעסקי הביגוד. הוא הפגין כישורי שיווק והפך לאיש מכירות מצליח, וכעבור ארבע שנים התמנה לסגן נשיא החברה בה עבד, והוא עבר לעיר ניו יורק.
סמואל גולדפיש הפך לאזרח ארצות הברית מן המניין בשנת 1902. באותו זמן, תעשיית סרטי הקולנוע הצעירה החלה להתרחב במהירות, ובזמנו הפנוי גולדפיש צפה בסרטים לעיתים קרובות. עם הזמן הוא נכנס לעסקי הסרטים יחד עם אמן ההופעות ג'סי לאסקי ועם בעל התיאטרון אדולף צוקור. יחדיו הפיקו השלושה את סרטם הראשון, אותו ביים במאי הסרטים הצעיר ססיל ב. דה-מיל. לאחר מספר שנים התפתחו ויכוחים וריבים בין השותפים, שגרמו לעזיבתו של גולפיש את החברה שהפכה מאוחר יותר לחברת ההפקות הגדולה "סרטי סרטי פרמאונט".
בשנת 1916 חבר סמואל גולפיש למפיקי ברודוויי, אדגר סאלווין וארצ'יבלד סאלווין. הם קראו לחברת הסרטים החדשה שהקימו בשם המהווה צירוף של שמותיהם, "סרטי גולדווין". בהזדמנות זו שינה סמואל גולדפיש את שם משפחתו לגולדווין. לחברת גולדווין הייתה הצלחה מתונה יחסית, אך היא הייתה מפורסמת בעיקר בגלל סמלה המסחרי, "האריה השואג". בסופו של דבר, החברה נרכשה על ידי מרקוס לואו וחברת "סרטי מטרו" שלו, אולם עוד קודם לכן, אולץ סמואל גולדווין על ידי שותפיו לעזוב את החברה, ולפיכך לא לקח חלק בחברת הסרטים החדשה, חברת "מטרו גולדווין מאייר".
בשנת 1925 נישא גולדווין לשחקנית פרנסס הווארד, נישואין שנמשכו עד מותו. בנם, סמואל גולדווין הבן, הצטרף בבגרותו אל אביו בתעשיית הסרטים.
לאחר עזיבתו את חברת "סרטי גולדווין", הקים את חברת "סמואל גולדווין בע"מ", ופתח את אולפני סמואל גולדווין בשדרת סנטה מוניקה שבמערב הוליווד. במשך 35 שנה, גולדווין בנה לעצמו שם של מומחה לעשיית סרטים ובעל חוש למציאת כישרונות בתחום. הוא גילה את השחקן גרי קופר, עבד לצד הבמאי ויליאם ויילר, ושכר תסריטאים כמו בן הכט, סידני הווארד וג'יימס רוזוולט.
בתקופה זו הפיק גולדווין סרטים מפורסמים רבים, שחלקם היו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר: "אירוסתמית'" (1931), "דודסווארת'" (1936), "ללא מוצא" (1937), "אנקת גבהים" (1939), "תהיה להם מוזיקה" (1939), איש המערב (1940) ו"השועלים הקטנים" (1941). ב-1944 הפיק את הסרט אל הנשק בכיכובו של דני קיי וב-1945 הפיק את איש הפלא עם דני קיי בתפקיד כפול.
בשנת 1946 זכה בפרס ע"ש ארווין ת'אלברג מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע. בשנה זו זכה סרטו "שנות חיינו היפות ביותר" בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בשנה זו גם הפיק את הסרט הנער מברוקלין בכיכובו של דני קיי. בשנות ה-50 הפיק סמואל גולדווין מספר סרטים מוזיקליים, כולל הנס כריסטיאן אנדרסן, שיר נולד, ו"ברנשים וחתיכות" בכיכובו של מרלון ברנדו, שהיה להיט בשנת 1955. שנתיים אחר-כך הוא זכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית עבור תרומתו למען מטרות הומניטריות. ב-1983 הפיק את "שנותי היפות בקרוס קריס".