רייזן סיים את לימודיו במינסק, וגויס לצבא הרוסי. בתום שירותו יצא לוורשה, ושם הצטרף לחבורת סופרי היידיש הצעירים שחברו לפרץ. רייזן נמנה עם מנהיגי הקבוצה, והיה מקורב מאוד לפרץ. בוורשה החל את עבודתו העיתונאית, וכן ערך ספרי לימוד ביידיש, אנתולוגיות של שירה ומקראות לילדים. שיתף פעולה עם אחיו הצעיר, זלמן רייזן, אשר נתפרסם לימים כמי שחיבר את הלקסיקון הגדול והשלם של סופרי היידיש.
בשנת 1908 השתתף רייזן באירוע המכונן של תרבות היידיש, ועידת צ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כלשון לאומית יהודית. רייזן, ששהה עד אז תקופות קצרות בארצות הברית, היגר אליה סופית בשנת 1911, והשתקע בניו יורק עד סוף ימיו. בניו יורק פרחה עבודתו העיתונאית, והוא הפך לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש החדשה. הוא הקים עיתון שבועי Dos Naye Land בו התפרסם בין היתר גם שאול רסקין. רייזן כתב גם עבור עיתון "פֿאָרװערטס". שיריו הולחנו והפכו לשירי עם מוכרים, שהושרו על ידי ציבורים גדולים של דוברי היידיש.
בשנת 1928 יצא רייזן לסיור גדול באירופה, וביקר בין השאר גם בברית המועצות, שבה הוצא להורג אחיו זלמן עשר שנים אחר כך (כנראה בשנת 1938) בעת משטרו של סטלין. אברהם רייזן היה קומוניסט ובעל השקפה פוליטית קיצונית, אך הדבר לא סייע להצלת חיי אחיו ושאר הסופרים היהודים.
בין שירי העם שלו בולטים שירי המחאה והמהפכה, שהתחבבו על הקהל, וכן שורה של סיפורים קצרצרים שהיו מאוד פופולריים בין שתי המלחמות.
אחד משיריו הוא השיר היידי "א סוכה'לה א קליינע" המתאר סוכה רעועה העומדת ליפול, אך עומדת בכל זאת. השיר מדמה את הסוכה לעם היהודי, שחי ומתקיים אלפיים שנה אף על פי שפעמים רבות דומה כי לא ישרוד.
בראשית דרכו הספרותית כתב רייזן מספר סיפורים ומערכונים בעברית. כתב למעלה מ-100 כרכים של סיפורת, שירה, מערכונים ומאמרים. שירים בודדים שלו, מתקופתו האמריקאית, תורגמו לעברית והובאו בכמה אנתולוגיות.
זלמן רייזן
זלמן רייזן (בכתיב יידי: זלמן רייזען; ברוסית: Залман Рейзен; לעיתים גם רייזין (Рейзин), ריזין, ריזן) (1887, בלארוס – הוצא להורג כנראה ב-1939) היה פילולוג של השפה היידית, היסטוריון של הספרות, עורך ומתרגם ליידיש, ביוגרף, מחבר ספרי לימוד, מבקר ספרות, סופר ועיתונאי, ממייסדי מכון ייִוואָ.
תולדות חייו.
זלמן רייזן היה בנו של הסופר והמשורר העברי-יידי קלמן רויזין (יק"ר) ואחיהם הצעיר של הסופרים והמשוררים אברהם רייזן ושרה רייזן. מפעלו החשוב ביותר הוא הלקסיקון המלא לסופרי היידיש, "הלכסיקון לספרות יידיש, עיתונותהּ ובלשנותהּ". הלקסיקון, אשר נדפס בארבעה כרכים בין השנים 1926–1930, משמש עד היום כמקור חשוב, עשיר ואמין לתולדות ספרות היידיש שלפני השואה.
רייזן ישב מרבית שנותיו בווילנה, שבה ערך והוציא ספרי לימוד ביידיש, ספרי דקדוק, אנתולוגיות, ביקורות ועוד. היה בין יוזמיו ומייסדיו של הארכיון והמכון המדעי לתרבות יידיש, "ייוו"א" (ר"ת ביידיש: "המכון המדעי היהודי" או "המכון המדעי היידי") – מפעל תרבותי ענק ויחיד מסוגו. המכון נפגע מאוד בשנות הכיבוש הגרמני והשמדת גטו וילנה. רבים ממסמכיו הועברו לניו יורק, שם הוקם מחדש.
כמתרגם הרבה רייזן לתרגם ליידיש מלשונות אירופה. בין תרגומיו: "רובינזון קרוזו" של דפו, משיריו וסיפוריו של לרמונטוב, מארק טוויין, דוסטויבסקי, הנס כריסטיאן אנדרסן, גי דה מופסן, היינריך היינה, "בן חור" של לואיס וולאס, ואחרים. הוא פרסם למעלה מ-50 כרכי ביקורת, תרגומים ואנתולוגיות, אך עד היום לא תורגם לעברית אף ספר מספריו.
על נסיבות הירצחו יש מחלוקת. יש המקדימים את הוצאתו להורג לשנת 1939 לאחר פלישת ברית המועצות לליטא, ויש המאחרים אותה לשנת 1941, לאחר כיבוש וילנה בידי הגרמנים.
שארל השלישי
מפעל השס
צ'יטה
אנעים זמירות
ישיבת פתח תקוה
אבולוציה חברתית ותרבותית
אֵבוֹלוּצְיָה חֶבְרָתִית ואֵבוֹלוּצְיָה תַּרְבּוּתִית הן קשת רחבה של תאוריות בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה המתארות כיצד תרבויות וחברות התפתחו בצורה אבולוציונית במשך הזמן. המשותף לתאוריות אלה הן יצירת מודלים להבנת הקשר בין טכנולוגיות, מבנה חברתי וערכים חברתיים, ומענה לשאלות כיצד ומדוע הם משתנים במשך הזמן. התאוריות חלוקות ביניהן בנוגע למנגנונים השונים של השינוי והשוני החברתי.
רוב הגישות במאה ה-19 וחלק מהגישות במאה ה-20 ניסו לבנות מודלים עבור האבולוציה של המין האנושי כולו, וטענו כי חברות שונות נמצאות בשלבים שונים של תהליך ההתפתחות הכללי. רוב הגישות במאה ה-20 התמקדו בשינויים בחברות יחידות, והתנגדו לרעיון של שינוי חד-כיווני (חד-קווי) ולרעיון "הקִדמה החברתית". חלק מהארכאולוגים והאנתרופולוגים של התרבות פועלים במסגרת התאוריות המודרניות של האבולוציה החברתית-תרבותית. גישות מודרניות לאבולוציה חברתית-תרבותית כוללות את הנאו-אבולוציוניזם, סוציוביולוגיה, תאוריות של מודרניזציה, פרדיגמה של שינוי אבולוציוני ותאוריות של חברה פוסט-תעשייתית.
סקירה כללית.
רוב מוחלט של האנתרופולוגים והסוציולוגים מניחים כי לבני אדם יש נטיות חברתיות טבעיות, וכי להתנהגות חברתית פרטנית יש סיבות ודינמיקה לא-גנטית (כלומר, שהם נלמדו מהסביבה החברתית ועל ידי אינטראקציה חברתית). ההנחה היא שחברות מתקיימות בסביבות מורכבות מבחינה חברתית (כלומר, אינטראקציה עם חברות אחרות) וביוטית (כלומר, אינטראקציות עם משאבים ומגבלות טבעיות), והן מתאימות את עצמן לסביבות הללו. לפיכך, ברור כי החברות האנושיות משתנות והן אינן סטטיות לחלוטין.
תאוריות שונות של אבולוציה חברתית או תרבותית בדרך כלל מסבירות את ההבדלים בין חברות שונות החיות באותו הזמן, כשהן טוענות כי החברות השונות מצויות בשלבים שונים של התפתחות לאורך ציר אחיד. המשותף לתאוריות אלה הן יצירת מודלים להבנת הקשר בין טכנולוגיות, מבנה חברתי, והערכים החברתיים, ומענה לשאלות כיצד ומדוע הם משתנים במשך הזמן. התאוריות חלוקות ביניהן בנוגע למנגנונים השונים של השינוי והשוני החברתי.
תאוריות מוקדמות של אבולוציה סוציו-תרבותית – התאוריות של אוגוסט קונט, הרברט ספנסר ולואיס הנרי מורגן – התפתחו באותה התקופה של מחקריו של צ'ארלס דרווין, אך באופן עצמאי וללא תלות בו. הן היו פופולריות מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לסוף מלחמת העולם הראשונה. תאוריות אלה מהמאה ה-19, של "אבולוציה חד-קווית", טענו כי חברות נולדות כשהן נמצאות במצב "פרימיטיבי" ובאופן הדרגתי נעשות יותר "מתורבתות" במשך הזמן. תאוריות אלה זיהו את התרבות והטכנולוגיה של התרבות המערבית עם הקדמה. כמה מהניסוחים של תאוריות האבולוציה הסוציו-תרבותית המקודמות (בעיקר החד-קוויות) בוקרו רבות, כמו למשל, דרוויניזם חברתי, וגזענות מדעית. תאוריות אלה שימשו להצדקת מדיניות של קולוניאליזם, עבדות ורצח עם, או למדיניות (ומחקר) של "השבחת הגזע".
רוב הגישות במאה ה-19 וחלק מאלה של המאה ה-20 ניסוי ליצור מודלים להתפתחות של האנושות כישות אחת. בעקבות הביקורת שמודלים אלה ספגו, רוב הגישות במאה ה-20, מתמקדות בשינויים ספציפיים המתרחשים בחברה מסוימת, ומתנגדות לאפשרות של שינוי חד-כיווני דטרמיניסטי. מרבית הארכאולוגים והאנתרופולוגים של התרבות עובדים במסגרת הגישה הרב-קווית. גישות מודרניות לאבולוציה סוציו-תרבותית כוללות את הנאו-אבולוציוניות, סוציוביולוגיה, תאוריות של מודרניזציה, פרדיגמה של שינוי אבולוציוני ותאוריות של החברה הפוסט-תעשייתית.
אבולוציה חברתית קלאסית.
התפתחות.
המלומד המוסלמי בן המאה ה-14, אבן ח'לדון, סבר כי החברות האנושיות הן אורגניזם חי, אשר בשל גורמים אוניברסליים, עוברות תהליך מחזורי של לידה, גדילה, בגרות, דעיכה ולבסוף מוות. תאוריות של אבולוציה חברתית ותרבותית היו פופולריות בהגות האירופאית המודרנית עוד בטרם התפתח מדע הסוציולוגיה. עוד בטרם המאה ה-18, התפיסה המקובלת באירופה הייתה שהחברות האנושיות נמצאות במצב של דעיכה. החברה האירופאית הציבה את העולם העתיק, ובראש ובראשונה את יוון ורומא כמודל לחיקוי וכרף שאליו שאפה להגיע. במקביל, הדוקטרינה הנוצרית טענה כי בני האדם חיים בעולם שפל ונחות ביחס לגן העדן. בעידן הנאורות, הביטחון העצמי האירופאי גדל והרעיון של קדמה נעשה פופולרי יותר ויותר. בתקופה זו נזרעו זרעי המחשבה, של מה שיקרא מאוחר יותר - "אבולוציה חברתית" או "אבולוציה תרבותית".
הוגי ההשכלה הרבו לטעון כי חברות עוברות שלבים של התפתחות והתקדמות הדרגתית, וחיפשו את הלוגיקה והסדר של האמיתות המדעיות הקובעות את דרכה של ההיסטוריה האנושית. גאורג וילהלם פרידריך הגל, לדוגמה, טען שההתפתחות החברתית הוא תהליך דטרמיניסטי ובלתי הפיך, בדומה לזרע שאין לו ברירה אלא להתפתח לעץ. באותו אופן, ההנחה הייתה שהחברות האנושיות מתחילות במצב פרימיטיבי, אולי בדומה ל"מצב הטבעי" ההובסיאני, ומתקדמות עד אשר מגיעות למצבן של החברות באירופה התעשייתית.
אף שכבר כותבים מוקדמים כמו מישל דה מונטן דנו בשינוי של חברות במשך הזמן, מלומדים סקוטים בני עידן האורות, הם אלה שנתנו הדחיפה הראשונית להתפתחותה של גישת האבולוציה הסוציו-תרבותית. לאחר האיחוד בין סקוטלנד ואנגליה ב-1707, כמה הוגים סקוטים התעניינו בנוגע ליחס בין ההתקדמות וה"התנוונות" שבאה כתוצאה מהמסחר המתעורר עם אנגליה והשפע שבא בעקבותיו. התוצאה הייתה סדרה של כתיבת "היסטוריות משוערות". כותבים כמו אדם פרגוסון, ג'ון מילר ואדם סמית' טענו כי כל החברות עוברות ארבעה שלבים: ציד ולקט, רועים-נוודים, חקלאות, ולבסוף שלב של מסחר. הוגים אלה הבינו את השינויים שעברו על סקוטלנד באותה תקופה כמעבר מחברה חקלאית לחברה המבוססת על מסחר.