לפני בואם של חוקרי הארצות האירופאים חיו בני קלאמת באזורי הביצות שסביב אגם קלאמת וחופי הנהרות קלאמת, ויליאמסון וספארג. מקור התזונה העיקרי היו דגים והם אספו שורשים וזרעים לאכילה. הם התגוררו בבקתות עשויות בוץ שקרקעיתן נחפרה לעומק של 1.20 מטרים, ואגרו מזון לחורף הארוך והקר, וכשהמזון הידלדל בחודש מרץ הופיעו דגי הסלמון בנחלים בדרכם להתרבות. דתם הייתה סוג של שמאניזם, שכללה אמונה ברוחות שנגלו לאדם בזמן מסעי חזון. לשמאן היה תפקיד חשוב מאוד בחברה של שבט הקלאמת ונעזרו בו להתוות מדיניות על סמך נבואות שניבא כשהיה בטראנס.
ידוע כי בני הקלאמת נהגו לפשוט על שבטים שכנים (כדוגמת האצ'ומאווי (Achomawi) על נהר הפיט (Pit River) בצפון קליפורניה), ולעיתים לקחו שבויים על מנת שישרתו כעבדים. כמו שבטים אחרים באזור נהגו בני הקלאמת להפעיל לחץ על קדמת הראש של תינוקות תוך יצירת אפקט של "ראש שטוח", ומנהג יצירת כתובת קעקע היה נפוץ בין הנשים.
המפגש עם האירופאים.
המפגש הראשון עם האירופאים התרחש ב-1826, כאשר חבורה של ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון בראשות סוחר הפרוות ומגלה הארצות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden; 1854-1790) הגיע לאזורם. אוגדן כינה אותם "גזע מאושר" (Happy race) וניבא כי מצבם ישתנה בעקבות המפגש עם הלבנים. הוא החל לסחור עימם ב-1829. קיט קרסון (Kit Carson; 1868-1809), איש הספר הידוע מספרי מערבונים העריץ את החצים שיצרו שעל פי השמועה היו יכולים לעבור דרך קירות בית. בניגוד לשבטים אחרים לא סבלו בני קלאמת מהמחלות שהביאו איתם הלבנים ולא פרצו סכסוכים בים לבין המתיישבים הלבנים.
בני השבט סחרו עם בני הצ'ינוק (Chinook) באזור העיירה דה דלס (The Dalles) של ימינו בסוסים, שמיכות, עורות ביזון אמריקני וסלמון מיובש, וגם עבדים שלכדו בצפון קליפורניה. כמו כן הם הציעו חרוזים וזרעים של ווקוס (wocus), השם שבו קראו הקלאמת לנופר צהוב, שנהגו להוסיפו למרקים ולטחון אותו לקמח.
ההסכם עם ארצות הברית.
ב-14 באוקטובר 1864 חתמו בני הקלאמת, המודק והיאהוסקין, קבוצה של בני קלאמת שבטעות נחשבו כקבוצה של פאיוט, על הסכם עם ארצות הברית, להקמת שמורת קלאמת צפונית מזרחית לאגם קלאמת. ההסכם, שכונה הסכם קלאמת (Klamath Treaty), חייב את השבטים לוותר לממשלת ארצות הברית על שטח אדמה באגן קלאמת, המוגבל בצפון בקו הרוחב 44. בתמורה שילמה ממשלת ארצות הברית 35,000 דולרים, והתחייבה לתשלומים שנתיים במשך 15 שנים בסך 80,000 דולרים, ובנוסף תמיכה בהקמת תשתית ואיוש תפקידים בשמורה. הסעיפים בהסכם קבעו במפורש שאם האינדיאנים ישתו משקאות חריפים או יאחסנו אותם בשמורה יעוכבו התשלומים. ההסכם גם כלל סעיף המאפשר לממשלת ארצות הברית לצרף לשמורה שבטים נוספים בעתיד. השבטים דרשו שלינדסי אפלגייט (Lindsay Applegate; 1892-1808), ימונה לסוכן שייצג את ממשלת ארצות הברית מולם. אפלגייט, איש ספר שהיה בין אלו שגילו את שביל אפלגייט כתחליף לסיום של שביל אורגון, העריך שבעת חתימת ההסכם מנו שלושת השבטים כ-2,000 נפשות.
לאחר חתימת ההסכם החלה תקופה של שגשוג כלכלי. בני הקלאמת גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ. בהגיע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית והגיעו למצב של חוסר תלות כלכלי. בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.
סגירת השמורה.
ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy). על פי חוק זה, כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בשל מעמדם המיוחד כאינדיאנים הופסק. החוק דרש מכל חבר בשבט להחליט האם הוא נשאר חבר בשבט או שהוא מתנתק מהשבט ומקבל פיצוי כספי בשל חלקו היחסי באדמת השבט. אלו שנשארו הפכו חברים בתוכנית ניהול השבט. תוכנית זו הפכה לקרן בין חברי השבט לבנק הלאומי של ארצות הברית בפורטלנד, אורגון. מתוך 2,133 חברי שבט הקלאמת בעת קבלת החוק החליטו 1,660 לעזוב את השבט ולקבל את הפיצוי בגין האדמה.
לאחר שהושלמו הסידורים בעקבות החוק הופסקו שירותי החינוך, הבריאות, השיכון, והמשאבים הנלווים לשבט. החוק גרם ישירות לשקיעה בשבט שהתבטאה בעוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים דלים בלימודים, התפרקות משפחות, נשירה גבוהה מבתי הספר, אחוז גבוה של עבריינים, הגברת תמותת תינוקות, הקטנת תוחלת החיים ואובדן הזהות.
מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת" (Klamath Tribes), כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'יולוקין (Chiloquin) במחוז קלאמת באורגון. אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלאמויא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.
שישה גיבורים
אהבת ציון (רומן)
"אהבת ציון" (1853) הוא רומן מאת הסופר היהודי אברהם מאפו. זה הרומן העברי הראשון וכתיבתו נמשכה עשרים ושלוש שנה.
היסטוריה.
מאפו החל בכתיבת הרומן בהיותו עלם צעיר בן עשרים ושתיים בשנת 1830. הרומן יצא לאור לראשונה ב-1853 ועורר התרגשות רבה והתעוררות לאומית בקרב היהודים הרבה שנים לפני הקמת התנועה הציונית. הצעירים היהודים שהיו אמונים על שפת התנ"ך קראו בשקיקה את הרומן שתיאר את ארץ ישראל כארץ פורייה מלאה במעיינות, שדות וכרמים והגבירו בהם את הרצון לעזוב את הגולה ולעלות אליה.
הסיבה שגרמה לכתיבה הממושכת של הרומן הייתה רצונו לכתבו בשפה העברית שהייתה אז שפה מתה. הוא נאלץ להשתמש בשפת התנ"ך וליצור באמצעותה תכנים של רומן מודרני.
מאפו היה נוהג לצאת מרחובות קובנה ולעלות על גבעת אלקסוטס שם היה צופה על העיר ונהר הניימן ומדמה את ירושלים בימי התנ"ך.
ברומן יש דמויות חיוביות ודמויות שליליות באופן מובהק, ומאפו מעניק לחיוביות שמות חיוביים כמו תמר, ידידיה ויורם, ואילו לשליליות שמות בעלי משמעות שלילית או ששייכים לדמויות שליליות במקרא, כמו עכן, נבל, חלאה, זמרי. יוצא מן הכלל הזה הוא אמנון, שהוא דמות חיובית, בשונה מאמנון המקראי שהיה אנס.
העלילה מתרחשת בממלכת יהודה בימי אחז וחזקיהו. האירוע ההיסטורי המרכזי המתואר ברומן הוא מסע סנחריב בארץ ישראל. מאפו מתאר את המצב בירושלים הנצורה ואת המחלוקת בין האקטיביסטים בראשות המלך חזקיהו וישעיהו בן אמוץ שלא מפחדים מאיומיו של רבשקה ובין התבוסתנים בראשות שבנא הסופר הדורשים להתייחס ברצינות לאיומיו של רבשקה ולהיכנע.
הרומן התפרסם ביותר מארבעים מהדורות בעברית, ותורגם לגרמנית, אנגלית, יידיש, רוסית, צרפתית, לדינו, ערבית ופרסית-יהודית. בישראל הוא הופיע בהוצאת יזרעאל עם דברי פתיחה של יעקב פיכמן.
בשנת 1947 הועלתה בהבימה ההצגה "אהבת ציון" בעקבות הרומן.
תקציר העלילה.
ידידיה הוא אדם עשיר בירושלים. חננאל, אחד מאצילי שומרון מגיע אליו עם בתו תרצה. ידידיה מתאהב בתרצה, הם נישאים ונולדת להם בת בשם תמר ובן בשם תימן.
יורם הוא חברו של ידידיה. אדם עשיר ולו שתי נשים: חגית, לה שלושה ילדים ונעמה, ללא ילדים. חגית מתעמרת בשפחתה חלאה אשתו של העבד עכן. תינוקה הקטן של חגית נקרא עזריקם. לחלאה יש תינוק באותו גיל בשם נבל והיא מניקה את שניהם. יורם יוצא לקרב ונודר לידידיה שאם לא יחזור, ישיא את בתה של תרצה לבנה של נעמה או להפך, לפי מין היילוד. יורם מסביר כי בשל אהבתו הרבה לנעמה, ובשל אהבת ידידיה לתרצה אשתו, נישואין בין שני הצאצאים ירבו אהבה עד מאוד.
מתן, שופט מושחת, מחליט להתנקם בחגית שלא נענתה לחיזוריו והעדיפה את יורם. הוא מנצל את היעדרותו של יורם וביחד עם עכן הוא מתכנן נקמה נוראה. בלילה מריק עכן בהשתתפות שני בני בלייעל, חפר ובוקיה, את בית האוצר של יורם ומביאים אותו למתן. הם מעלים באש את בית חגית ושורפים אותה וילדיה. עכן מגיע לבית נעמה ומשכנע אותה לברוח מיד על נפשה. חפר ובוקיה מפיצים את השמועה כי זה מעשה של נעמה מקנאתה בחגית. עכן לוקח את תינוקו נבל, מביאו לידידיה ואומר לו שזה עזריקם. ידידיה מגדל את עזריקם ומייעדו לתמר לפי הבטחתו ליורם.
נעמה נמלטת לסתרי, ידיד יורם שם יולדת תאומים: פנינה ואמנון. אמנון מופרד ממנה וגדל כרועה בבית אבישי, ידיד אחר של יורם. הוא גדל כרועה יפה תואר בבית לחם ואינו יודע על מוצאו. נעמה ופנינה מתגוררות באהל בפאתי ירושלים כשהן מתחזות לנשים פלישתיות.
האשורים כובשים את ממלכת שומרון. חננאל נאלץ לצאת לגלות. הוא כותב מכתב לתמר שבו הוא מתאר חלום שחלם, מופיע בו עלם יפה עיניים שאומר לו שחשקה נפשו בנפש תמר וכי הוא יפדה אותו מהשבי. חננאל מפקיד את המכתב בידי זמרי ומבקשו להעבירו לידידיה.