עם צירופו של המכ"ם למטוס, נועדו עבודו מספר סגולות ויכולות ביצועיות: 1. זיהוי ומעקב אחר מספר מטרות אוויריות ללחימה מטווח קרוב ויירוט לטווח ארוך, בכל מזג אוויר ובסביבות קשות לפעולה; 2. היכולת לעקוב אחר מטרות בתוך או מחוץ לתחום החיפוש, מה שמביא את היתרון האולטימטיבי בקרבות אוויר; 3. יצירת מפות תלת ממדיות בזמן אמת למעקב אחר פני שטח מעל אזור לא מוכר בתנאי עיוורון. הראפאל הוא מטוס הקרב היחיד מהדור הרביעי שמציע פונקציה כזו; 4. יצירת מפות קרקע דו-ממדיות ברזולוציה גבוהה בזמן אמת לעדכוני ניווט, זיהוי וציון מטרות קרקעיות; 5. איתור ומעקב אחר מטרות ימיות מרובות.
המכ"ם בנוסף גם מתואם עם מערכת מיקוד הלייזר של תוכנת Meteor. המכ"ם מבוסס על מערכת סריקה אלקטרונית פסיבית (Passive electronically scanned array). זוהי מערכת אלקטרונית שבה ניתן לכוון את אלומת גלי הרדיו באופן אלקטרוני כדי להצביע לכיוונים שונים (כלומר, מערך מופע), שבה כל רכיבי האנטנה מחוברים למשדר יחיד (כגון מגנטרון, קלסטרון או צינור גל נודד) או מקלט.
חיישנים ועיבוד נתונים.
מה שגורם להבדל המהותי בין הראפאל למטוסי הקרב שקדמו לו הוא תהליך "היתוך נתונים מרובה חיישנים" של המטוס הפועל על נתונים שסופקו על ידי כל חיישניו. למעשה, תפיסת "היתוך נתונים מרובה חיישנים" המיושמת במטוס מאפשרת לטייס לפעול כ"מקבל החלטות טקטי", במקום להיות רק מפעיל חיישנים. הליבה של היכולות המשופרות הללו של המטוס טמונה ב"יחידת עיבוד נתונים מודולרית" (MDPU). יחידת עיבוד הנתונים מורכבת מ-19 יחידות קולטות מידע חיישני (LRU), כאשר 18 מהן מספקות בנפרד פי 50 מכוח העיבוד של מחשב משימה טיפוסי שהופעל במטוסי קרב מהדור הקודם.
ה-MDPU הוא אבן הפינה ליכולת השדרוג של הראפאל. המערכת מאפשרת אינטגרציה חלקה של כלי נשק חדשים ויכולות חדשות לאוויוניקה כדי לשמור על הרלוונטיות הלוחמתית של הראפאל לאורך השנים, ככל שהדרישות הטקטיות מתפתחות, וכאשר תעשיית המחשבים ממשיכה להפיץ דורות חדשים של מעבדים ותוכנות. "היתוך נתונים מרובה חיישנים" מספק קישור בין מרחב הקרב המקיף את המטוס לראשו של הטייס עם היכולת הייחודית שלו לתפוס את התוצאות של מצבים טקטיים ולקבל החלטות הגיוניות.
הטמעה של מערכת היתוך הנתונים בראפאל מתורגם למסלולים מדויקים, אמינים וחזקים, תצוגות לא עמוסות, עומס עבודה מופחת של הטייס ותגובה מהירה יותר שלו, ובסופו של דבר למודעות מצב מוגברת. מערכת העיבוד נעשה בשלושה שלבים: 1. הקמת קובצי מסלול מאוחדים וחידוד המידע העיקרי המסופק על ידי החיישנים; 2. התגברות על מגבלות חיישנים בודדים הקשורות לאורך גל או תדר, שדה ראייה, רזולוציית זווית ומרחק וכו', על ידי שיתוף מידע מסלול שהתקבל מכל החיישנים; 3. הערכת רמת הביטחון של רצועות מאוחדות, דיכוי סמלים מיותרים של רצועות ופיזור התצוגות השונות לכדי יצירת תצוגת מצב אחידה.
דאסו תעופה פיתחה ממשק טייס קל מאוד לשימוש (MMI), המשלב את קונספט השליטה הידנית בג'ויסטיק עם מסכי מגע המוצגים בקסדה לבירור המצב בשטח. הממשק מסתמך על חבילת ציוד משולבת עם היכולות הבאות: 1. עבור פעולות קצרות טווח: טיסת ראש למעלה באמצעות שדה ראייה רחב בתצוגה עילית (HUD); 2. עבור פעולות לטווח בינוני וארוך: ניתוח של המצב הטקטי בכללותו ("התמונה הגדולה"), תוך שימוש ב"תצוגת ראש למטה" (HLD) בתמונה צבעונית. תמונת HLD ממוקדת באותו מרחק כמו תמונת ה-HUD לצפיית עיני הטייס כדי לאפשר מעברי עין מהירים בין תצוגות ראש למעלה, ראש למטה ותצוגת העולם החיצוני; 3. ניהול משאבי המערכת באמצעות מסכי מגע צבעוני משמאל ומימין למיקום מושבו של הטייס.
חימוש המטוס.
הראפאל מסוגל לשאת מגוון רחב של סוגי תחמושת. הוא מצויד בבסיסו בתותח GIAT DEFA 30 מ"מ. למטוס 14 נקודות נשיאה לנשק ומערכות (13 בגרסה הימית) עם יכולת נשיאת מטען מרבית של כ-9.5 טון.
1-3 מכלי דלק נתיקים (שלוש נקודות משא). קיימים שני סוגים של מכלים:
המטוס גם מסוגל לשאת ציוד אלקטרוני מתקדם וציוד ביון.
נקודות הנשיאה של המטוס תוכננו לפי תקן נאט"ו, כך שניתן לעשות המרה די מהירה לסוגי תחמושת שונים בעת הצורך.
מערכות נשק.
כמקובל במטוסי קרב חדשים, מצויד תא הטייס בטכנולוגיות מתקדמות כגון: "סטיק" צדדי, תצוגה עילית, מסכים הולוגרפים במקום מסכים רגילים וכו'. שלוש תצורות עיקריות של מערכות נשק הוגדרו עבור המטוס על ידי צבא צרפת, עם אפשרויות לתצורות נוספות בהתאם לדרישות לקוחות פוטנציאליים אחרים:
המטוס מצויד במכ"ם RBE2 בעל יכולת מעקב אלקטרונית (ולא מכנית כמו במכ"מים ישנים יותר) המאפשרים לו (כך על-פי הדיווחים הרשמיים) לעקוב אחר כ-40 מטרות ו"לנעול" על 8 מטרות בו-זמנית. בנוסף, המכ"ם יכול לבצע מעקב קרקע ברדיוס של כ-10 קילומטר (אם כי במקרה כזה, יוותר על חלק מיכולותיו האוויריות).
למטוס מערכת הגנה עצמית מסוג SPECTRA המתריע בפני אנשי הצוות על איום אווירי או קרקעי על המטוס.
דורון אראל
דורון אראל (נולד בשנת 1959) הוא מטפס הרים ישראלי, הישראלי הראשון שהגיע אל פסגת הר האוורסט.
קורות חייו.
דורון אראל נולד בגבעתיים בשנת 1959. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל. אראל עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן השלים מסלול הכשרה כלוחם ביחידה.
לאחר שחרורו סיים לימודי גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך כדי לימודיו יצא לטייל בהימלאיה הנפאלית ואלסקה ובסיום לימודיו יצא למסע של חמש שנים. אראל טייל וטיפס ברחבי העולם. במהלך שנים אלה ארגן דורון את משלחות הטיפוס הראשונות שיצאו מישראל, יצר קשרים בעולם הטיפוס והחל לטפס עם מיטב המטפסים בעולם.
ב-1992 הצליח דורון להעפיל לפסגת הר האוורסט במסגרת משלחת מטפסים ובכך היה לישראלי הראשון שהגיע לפסגת ההר. מסע טיפוס זה תועד בסרט טלוויזיה ובספרו "שעה על גג העולם". לאחר שהיה לישראלי הראשון שכבש את פסגת האוורסט יצא אראל במסע לכיבוש שבע הפסגות (הפסגה הגבוהה ביותר בכל אחת משבע היבשות, כאשר דרום וצפון אמריקה נספרות בנפרד, ואילו אוסטרליה ואוקיאניה - יחד), הוא השלים מסע זה והיה לישראלי הראשון שעשה זאת, כאשר עמד ביוני 2000 על פסגת הר קושצ'ושקו באוסטרליה.
בשנת 2011 פתח דורון עסק תיירותי במערב קנדה, בצמוד לשמורת הטבע Tweedsmuir Provincial Park.
אבבית
מדמה טיסה
אוניות המערכה מסדרת איווה
איווה היא סדרת אוניות מערכה, האחרונות שנבנו עבור צי ארצות הברית. ארבע האוניות, שהיו הגדולות ביותר והחזקות ביותר בצי ובעולם, נבנו בתחילת שנות ה-40 ונטלו חלק במלחמת העולם השנייה. כולן הוצאו משירות פעיל לאחר מלחמת קוריאה, אך אונייה אחת הוחזרה לשירות והשתתפה במלחמת וייטנאם. כל האוניות חודשו והופעלו שוב במהלך שנות ה-80, הודות לתוכנית צי 600 הספינות של ממשל רייגן, והן הוצאו סופית מהשרות לאחר מלחמת המפרץ. בנייתן של שתי אוניות נוספות מהסדרה נפסקה לפני השלמתן, והן נגררו ופורקו לחלקי חילוף לארבע האוניות הפעילות.
האוניות נבנו בתקציב נדיב, ונחשבות על ידי מומחים לפסגת ההתפתחות של אוניית המערכה. אוניות הקרב היחידות בעלות יכולות דומות היו אה"מ ואנגארד (HMS Vanguard) מהצי הבריטי, וסדרת אוניות המערכה יאמטו מהצי הקיסרי היפני. ברם, יריבתן האמיתית הייתה נושאת המטוסים, אשר הוכיחה את עליונותה בקרבות הימיים באוקיינוס השקט.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו שיפור ניכר לעומת קודמותיהן מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota), בכך שהיו בהן תוספת של 60 מטר באורך, מנועים חזקים יותר, וכן תותחים ימיים בעלי קליבר מוגדל המסוגלים לירות למרחקים גדולים יותר. עיצוב האוניות מסדרת איווה נחשב לאחד היפים ביותר של אוניית קרב שנבנו אי פעם, ומתאפיין בחרטום צר וארוך ובשלושה צריחי תותחים רבי עוצמה. אף שהן נחשבות אוניות ים פתוח מצוינות, לעיתים קרובות החרטום נשטף במי ים בגלל צורתו הצרה ובשל המרחק הרב ממרכז הכובד של האונייה. צורתו הצרה של החרטום הקשתה גם על מיגון הצריח הקדמי של האוניות, הקרוי "צריח מספר אחד". כמו כל אוניות המערכה של אמריקה בתקופת בנייתן, החימוש כלל שני צריחים עיקריים לפני מבנה העל, וצריח נוסף מאחור. תותחי חמישה אינץ' משניים דו-תכליתיים נוספים (נגד מטוסים ונגד אוניות) הקיפו את מבנה העל של האונייה.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו ייחודיות בשל מספר סיבות. ראשית, אוניות אלו תוכננו כאוניות קרב מהירות, הנשענות על שילוב של מהירות וכוח אש, ומסוגלות לשייט במהירות שווה למהירותן של קבוצות קרב בראשות נושאות המטוסים. שנית, הן תוכננו כך שיוכלו לעבור דרך תעלת פנמה. המרווח בין קירות תאי השיט בתעלה (תאים מבטון שבהם ניתן להעלות או להוריד אונייה בעזרת שינוי מפלס המים בתאים - והם הקובעים את הרוחב המרבי של האונייה המסוגלת לעבור בתעלה) לבין גוף האונייה הוא של שלושים ס"מ בלבד בכל צד - אלו הן האוניות הרחבות ביותר המסוגלות לעבור בתעלה. שלישית, כל האוניות בסדרה חודשו והוחזרו לשירות פעיל במהלך נשיאותו של רונלד רייגן וכחלק מתוכניתו ל-"צי 600 הספינות", ובמיוחד כתגובה לסיירות החדשות מסדרת קירוב של הצי הסובייטי. רביעית, כל האוניות היו פעילות, אם כי לסירוגין, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. לבסוף, כל ארבע האוניות עדיין קיימות כאוניית מוזיאון, דבר יוצא דופן מכיוון שצי ארצות הברית בדרך כלל נפטר מאוניותיו הישנות על ידי טיבוען כאוניות מטרה או מכירתן למפעלי מיחזור מתכות.
תכנון ובנייה.