במקרים בהם טמפרטורת הזרם הגאותרמי אינה גבוהה דיה, כמות המים בתערובת גבוהה והקיטור דל מכדי לשמש להפקת חשמל יעילה, או אף איננו קיים לעיתים (למשל, כאשר משתמשים במשאבה). במקרים אלה ניתן להשתמש בטכנולוגיה בינארית: המים שחוממו על ידי הזרם הגאותרמי מחממים, בעזרת מחליפי חום, גז הרותח בטמפרטורה שנמוכה מנקודת הרתיחה של המים - כגון בוטאן או פנטאן. גז זה מתפשט בטורבינה וגורם לסיבוב של הגנרטור ולייצור חשמל. יחידה בינארית כזו יכולה לשמש גם לניצול אנרגיית החום של הקיטור, על ידי שימוש במחליף חום בצד הקיטור.
דרך אחרת לייצור חשמל גאותרמי, שפותחה במעבדה הלאומית לוס אלמוס בארצות הברית, ונבחנת בשנים האחרונות, בין היתר, בעמק הריין בצרפת, היא שיטה הקרויה EGS; השיטה ישימה במקומות בהם מצוי מקור חום יחסית קרוב לפני הקרקע (בסביבות 5 קילומטר) ללא מים. מקום כזה מוגדר כסלעים יבשים (dry rocks) וניצולו דורש תהליך מורכב של החדרת מים שיחוממו, ושאיבתם, או הוצאת התערובת של מים חמים וקיטור - לשימוש בתחנת הכוח הגאותרמית. בבאר כזו מבצעים מספר קידוחים עמוקים לעומק שבו נמצאים הסלעים, ומזרימים בצינור אחד מים ובצינור האחר (או אחרים) עולים אדי המים החמים אל פני השטח ומניעים טורבינת חשמל.
על פי אומדנים שנעשו, כ-60% מפני כדור הארץ מתאימים לשימוש בשיטה זו, ולכן מומחים בתחום של האנרגיה הגאותרמית מאמינים כי שיטה זו תוכל להוות תחליף נפוץ לשימוש בדלקי מאובנים, לאחר שהמדענים והמהנדסים יתגברו על הקשיים הטכניים וההנדסיים שכרוכים בכך. מחקר ב-MIT העריך את הפוטנציאל האנרגטי של יישום טכנולוגיה זו בארצות הברית לבדה בכ-100 ג'יגה-ואט. ב-2008 הכריזה חברת אורמת הישראלית על תחילת ניסוי בטכנולוגיה זו, בשיתוף משרד האנרגיה האמריקאי, באתר תחנת הכוח דזרט פיק.
הזרקה.
בשנים האחרונות, עם גידול המודעות לאיכות הסביבה, מרבים להחזיר לקרקע את המים החמים ואת הקונדנסט שהתעבה מן הקיטור במהלך תהליך ייצור החשמל. החדרת המים חזרה לקרקע נעשית בדרך כלל בלחץ, תוך שימוש בבארות הזרקה מיוחדות. המיקום והעומק של בארות ההחדרה נבחרים בקפדנות כדי לא לקרר ולא להשפיע לרעה על המאגר הגאותרמי שבו משתמשים להפקת החשמל. התופעה של קירור המאגר וירידת הלחץ של בארות ההפקה הן תופעות ידועות הדורשות קידוחים חדשים, או טיפול חוזר בבארות קיימים, לאורך חיי תחנת הכוח הגאותרמית.
אנרגיה גאותרמית בישראל.
חברת אורמת טכנולוגיות (בעבר "אורמת") שנוסדה בישראל, ובה מתרכזת פעילות הפיתוח והייצור שלה, פועלת בתחום מאז שנות השמונים של המאה העשרים. החברה בונה ומתפעלת תחנות כוח גאותרמיות באתרים רבים בעולם, ומוכרת רכיבים לשימוש מפעילים אחרים.
ב-2009 התגלה לראשונה בישראל מקור גאותרמי המתאים לייצור חשמל, ברמת הגולן.
טארייה האלונן
הברון מינכהאוזן
הברון מינכהאוזן הוא דמות ספרותית שיצר הסופר הגרמני רודולף אריך רספה המבוססת באופן רופף על הברון קרל פרידריך הירונימוס פון מינכהאוזן (בגרמנית: Karl Friedrich Hieronymus, Freiherr von Münchhausen; 11 במאי 1720 – 22 בפברואר 1797).
סיפורי הברון כפי שהופיעו בספרו של רספה כללו אירועים בלתי מציאותיים בעליל כגון רכיבה על כדור תותח, מסע אל הירח, היחלצות מביצה בעזרת משיכת שיערו שלו, סוסו שנחצה בעוד הוא ממשיך לרכוב על חלקו הקדמי, מנגינות שקפאו בחצוצרה ונשמעו רק כאשר הפשירו לאחר מכן, טיול לירח על שתיל אפונה, אייל שמצמיח עץ דובדבנים מקרניו ועוד.
רקע.
מינכהאוזן האמיתי, עליו מבוססים סיפוריו של רספה, נולד בעיר בודנוורדר ושם גם סיים את חייו. בנעוריו נשלח לשמש כנושא כלים של הדוכס מבראונשווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg). בשנת 1738 התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושירת ביחידת פרשים כבדים (קירסירים). הוא השתתף בשתי מערכות כנגד הטורקים. בשנת 1750 פרש מן השירות בדרגת האופטמן (סרן של חיל הפרשים). הוא המשיך את חייו באחוזתו, נודע כאיש חברה שאירח אריסטוקרטים במסיבות, וזכה במוניטין של מספר סיפורים מדהימים ויוצאים מגדר הרגיל אודות הרפתקאותיו כביכול, בין השאר בהתבססות על עברו הצבאי. סיפורים אלה הובנו כהלצות ולא כשקרים.
רספה, שפגש כנראה את מינכהאוזן באוניברסיטת גטינגן וייתכן שאף התארח במסיבותיו, החל לפרסם בעילום שם סיפורים הומוריסטיים המבוססים על דמותוו של מינכהאוזן (אם כי חלק מהם נלקחו ממקורות אחרים). סיפורים אלה הופיעו תחילה בכתב עת ברלינאי בשם Vade Mecum für lustige Leute (בתרגום מקורב: ספרון לאנשים מצחיקים) ללא ציון שמו המפורש של מינכהאוזן, ולאחר מכן בספר באנגלית שיצא לאור בשנת 1785, תחת הכותרת: "סיפורו של הברון מינכהאוזן על מסעותיו המופלאים ומלחמותיו ברוסיה" או בקיצור "הרפתקאותיו המופלאות של הברון מינכהאוזן". הספר זכה לפופולריות רבה ותורגם חזרה לגרמנית בידי המשורר גוטפריד אבגוסט בירגר, שגרסתו היא המוכרת בגרמניה עד היום, ואף תורגמה לעברית על ידי ישראל זמורה ויהודית סבזרו.
מינכהאוזן לא היה שבע רצון מהפרסום שזכה לו, שממנו התקבעה דמותו כגוזמאי ובדאי, ואיים בהליכים משפטיים נגד ההוצאה לאור. כנראה מסיבה זו, רספה לא נחשף כמחבר הספר עד מותו. מאמציו של מינכהאוזן לא צלחו, והוא נזכר עד היום בעיקר בהקשר של דמותו הספרותית.
עיבודים לקולנוע.
ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, הורה שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על הפקת הסרט "מינכאוזן" לציון עשרים וחמש שנה לאולפני UFA. גבלס שאף להתחרות עם ההפקות האמריקאיות הצבעוניות והורה על השימוש בצבעים. הסרט בוים על ידי יוזף פון באקי. את התסריט כתב אריך קסטנר, שבאותה תקופה אסרו את ספריו בגרמניה הנאצית. שמו של קסטנר הופיע כ"ברטולד בירגר". את דמותו של מינכאוזן גילם האנס אלברס, שהיה אחד השחקנים הידועים ביותר בגרמניה באותה תקופה. הסרט מתחמק מדיון בנושאים האקטואליים לתקופת הפקתו, אולם משפט אחד, בעת הביקור בירח מרמז לכך: כאשר מינכאוזן על הירח אומר כי לא השעון שלי מקולקל אלא הזמן מקולקל.
בסרטו של הבמאי טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" משנת 1988 העולם הפסיק כבר להאמין בקסם ובדמיון. תושבי עיר נצורה מחכים לשווא שהצבא חסר האונים - שבראשו בירוקרט ציני ומושחת - יושיעו אותם מן המצור הטורקי. אבל רק הברון הזקן, שמתפרץ אל הצגת תיאטרון הלועגת לו ולמעלליו, יכול להציל את המצב. אמנם הוא איבד לחלוטין את האמונה בעצמו, אבל ילדה קטנה מכריחה אותו להתערב, ויחד הם יוצאים למסע פנטסטי למצוא את עוזריו של הברון, ובעזרתם הם מצילים את העיר מחורבן. בסרט הזה גיליאם מטשטש באופן מוחלט את הקווים בין מציאות לדמיון, למשל, כשהתפאורה והדמויות בהצגת התיאטרון הופכות פתאום לחצרו של הסולטאן הטורקי.
שיא תפוקת הנפט
שיא תפוקת הנפט או תאוריית השיא של האברט היא תאוריה העוסקת בשינויים בזמינות הנפט (וסוגי דלק מחצבי אחרים) לאור שאיבה לאורך השנים וההידלדלות שבאה בעקבותיה. התאוריה קרויה על שם מ. קינג האברט, גאופיזיקאי אמריקאי שיצר מודל של מאגרים ידועים, וחזה, במאמר מ-1956, שהוצג בפני ישיבה של המוסד האמריקני לנפט (the American Petroleum Institute) כי תפוקת הנפט במדינות ארצות הברית תגיע לשיא בין שנת 1965 ל-1970, וכי התפוקה העולמית תגיע לשיא בשנת 2000.
תפוקת הנפט של ארצות הברית הגיעה לשיא ב-1971, וירדה עד העשור השני של המאה ה-21, אז החלה לעלות שוב. נכון ל-2016, התפוקה העולמית טרם הגיעה לשיאה וממשיכה לעלות. תומכי תאוריית השיא טענו כי המודל של הברט לא התחשב במשברי הנפט של אופ"ק בשנים 1973 ו-1979, שהורידו את הביקוש העולמי לנפט, ובכך דחו את ההגעה לשיא תפוקת הנפט.
הואיל ונפט הוא משאב טבע שאינו מתחדש, ודאי הדבר כי בזמן מסוים תגיע גם תפוקת הנפט העולמית לשיא, ואחריו תפחת. תאוריית שיא תפוקת הנפט היא כי מסקנותיו של האברט, שחזה בהצלחה מסוימת את שיא התפוקה בארצות הברית, תתאמנה גם לנסיבות אחרות, כמו השיא של תפוקת הנפט העולמית. הערכות שונות למועד השיא העולמי, מאת האברט ומאת אחרים, הופרכו זאת משום שחלק מהתאריכים כבר עברו. דבר זה הוליד ביקורת על חלק מהשיטה ועל התחזיות שבוצעו בהתבסס על שיטה זו.
התאוריה של האברט נמצאת בדיון תמידי, בגלל ההשפעות האפשריות של תפוקת נפט נמוכה, וכן בגלל הוויכוח שמתקיים על היבטים של מדיניות האנרגיה. הדעות על האירועים שיתרחשו לאחר מעבר שיא תפוקת הנפט מסתמכות על האמונה כי כלכלת השוק תייצר פתרון בעוד דעות אחרות מזכירות תחזיות של תרחישי יום הדין, אשר בהן הכלכלה העולמית אינה מסוגלת לספק את הדרישה לאנרגיה (ראו השלכות, בהמשך).
כמה מנהלים, כלכלנים ומנתחים מתעשיית הנפט, מפקפקים בישימות "תאוריית שיא תפוקת הנפט" של האברט ברמה העולמית. עם זאת, חברת הנפט שברון השיקה קמפיין פרסומי בשם "האם תצטרפו אלינו?", שמבקש להודיע לציבור על האפשרות של הידלדלות הנפט, ולעודד דיון בנושא. אתר האינטרנט של הקמפיין מביא ממצאים מדו"ח תשקיף האנרגיה לשנת 2004 של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה (International Energy Agency's- IEA): "דלק מחצבי מספק כרגע את רוב האנרגיה של העולם, וצפוי כי ימשיך בכך בעתיד הקרוב. בעוד שמקורות האספקה נמצאים כרגע בשפע, הם לא יימשכו לעד. תפוקת הנפט נמצאת בירידה ב-33 מתוך 48 המדינות שהן ספקיות גדולות של נפט".
התאוריה של האברט.
האברט, גאו-פיזיקאי במקצועו, פיתח מודל מתמטי של עקומת שאיבת הנפט (המכונה לרוב, באי-דיוק, "תפוקת נפט"), אשר ניבא כי הכמות הכוללת של נפט שיישאב ממאגר נתון לאורך זמן תתנהג כעקומה לוגיסטית. קצב שאיבת הנפט החזוי בכל נקודת זמן יהיה שקול לנגזרת של העקומה הלוגיסטית, שצורתה צורת פעמון, והיא ידועה גם