כלים לצורך ייצור פסטה התגלו בחורבות פומפי, וככל הנראה מדובר היה בכלים שהגיעו לאיטליה מסין דרך דרך המשי. האיטלקים שדרגו את האטריות ובזה חתמו את חותמם ושייכו את הפסטה באופן רשמי למטבחם. משם קהילת אמריקאים הכירה לארצות הברית את הפסטה והוקמו מסעדות ברחבי אמריקה. כך הפסטה התפשטה ברחבי העולם.
האגדה לפיה מרקו פולו הביא את האטריות מסין אינה נכונה, ואם אכן האטריות הגיעו לאיטליה מסין, הדבר אירע בתחילת התקופה הרומית. הפסטה ה"מודרנית" אכן מוצאה אינו מאיטליה, אך היא הובאה לשם מלוב מאה שנים לפני מסעותיו של מרקו פולו.
תומאס ג'פרסון הביא את המכונה הראשונה לייצור מקרוני לארצות הברית בשנת 1789 בשובו מתפקידו כשגריר ארצות הברית בצרפת. הייצור המסחרי הראשון של פסטה באמריקה היה במפעלו של אנטואן זרגה - צרפתי ממוצא איטלקי שפתח מפעל לייצור פסטה בברוקלין שבניו יורק בשנת 1848.
שימושים קולינריים.
באיטליה, פסטה לרוב מוגשת עם רוטב ומנת פסטה מתאימה בין צורות הפסטה לרוטב. תכונות הפסטה משתנות מצורה לצורה וגורמת לכך שצורות מסוימות צוותו באופן מסורתי לרטבים מסוימים לפי התאמת התכונות האלה: הבצק ממנו הפסטה מוכנה, האם הפסטה ארוכה או קצרה, האם יש בה שקעים שיוכלו להחזיק ירקות ועוד.
הדרך הטובה ביותר לאפיין את המטבח האיטלקי היא לפי המחוזות השונים שבאיטליה ולמרות זאת, באופן כללי ניתן לומר שבדרום איטליה נפוץ יותר השימוש בשמן זית, שום, עגבניות, עשבי תיבול (כמו בזיליקום ונענע), גבינת ריקוטה, דגים וירקות ובצפון איטליה נפוץ יותר השימוש בחמאה ושמנת. חומרי הגלם הנגישים בדרום איטליה שונים מאלה הנגישים בצפון איטליה בהתאם לאקלים השונה והמאפיינים הגאוגרפיים (למשל: הרים גבוהים, קרבה לים או לאגם), ואלה גרמו לשוני שבין המטבחים האלה. בנוסף לכך, פסטת ביצים טרייה (פסטה המוכנה מביצים ומקמח חיטה רך, כלומר, עם כמות גלוטן יחסי נמוכה) יותר נפוצה במטבחים שבצפון איטליה.
לרוב הפסטה מבושלת במים רותחים ומלוחים ולאחר מכן מעורבבת עם הרוטב ועם מעט ממי בישול הפסטה העשירים בעמילן מבישול הפסטה, שמעבים את הרוטב ומחברים אותו אל הפסטה, אך צורות הכנה נוספות של פסטה הן פסטה בתנור (לפני האפייה, לעיתים הפסטה מבושלת במים רותחים ומלוחים אך לעיתים מתבשלת במהלך האפייה מהרוטב), או pasta al forno באיטלקית וטיגון.
בישול.
הצורה הנפוצה ביותר להכנת פסטה היא הרתחה והרבה ממנות הפסטה האיטלקיות מבוססות על פסטה מורתחת. כמה ציוותים מסורתיים הם ספגטי קאצ'ו א פפה (רומא, לאציו), ספגטי עם שמן זית ושום, טאליאטלה עם ראגו בולונזי (בולוניה, אמיליה-רומאניה), טרנטה או טרופי עם פסטו ג'נובזי ולפעמים גם תפוח אדמה ושעועית ירוקה (ג'נובה, ליגוריה) ופנה אל'ארביאטה (לאציו). באופן כללי, באיטליה נוהגים לשדך צורות קצרות לרטבים עם חתיכות של ירקות, פסטה יבשה וארוכה כמו ספגטי לרטבים חלקים יותר ופסטה ביצים לרטבים בשריים.
יש גם מנות שבהן הפסטה מוגשת במרק במקום ברוטב, למשל: טורטליני אין ברודו (Tortellini in brodo, בולוניה, אמיליה-רומאניה: כיסוני בצק ביצים הממולאים בבשר חזיר ופרמיג'אנו ומוגשים בתוך ציר בקר ועוף), פסטלי (פסטה מאמיליה-רומאניה המוכנה מפירורי לחם, ביצים, אגוז מוסקט, פרמג'יאנו ולעיתים גרידת לימון) בציר (עוף, בקר ולעיתים דגים) ופסטה א פג'ולי (pasta e fagioli - פסטה ושעועית בתרגום ישיר: מרק שעועית עם פסטה).
מחוץ לאיטליה פותחו מנות פסטה לא איטלקיות (ששמן לרוב מבוסס על מנה איטלקית קיימת) שהפכו לפופולריות ברחבי העולם כמו פטוצ'יני אלפרדו אמריקאי עם רוטב של שום, שמנת, חמאה, עשבי תיבול, גבינות ולעיתים גם מאכלי ים או בשר עוף (לעומת הפטוצ'ינה אלאלפרדו מרומא עם חמאה ופרמג'יאנו) ספגטי בולונז (רוטב בשר המוכן בהשראת ראגו בולונזי אך עם שינויים ומוגש עם ספגטי, לעומת רוטב ראגו בולונזי מסורתי המוגש עם טאליאטלה ביצים), ספגטי עם קציצות ועוד.
פסטה בתנור.
צורה נפוצה נוספת להכנת פסטה היא אפייה. לרוב הפסטה עוברת בישול חלקי בהרתחה ואז מעורבבת או מסודרת בשכבות עם רוטב ומסיימת את הבישול באפייה בתנור. הקנלוני ועלי הלזניה הן צורות פסטה שבאופן מסורתי מוכנות רק באפייה בתנור. צורת פסטה נוספת ופחות פופולרית שמיועדת למילוי ואפייה היא קונקיליוני: פסטה בצורת קונכייה גדולה המורתחת במים, ממולאת, מסודרת בתבנית עם רוטב ונאפית בתנור.
הקנלוני ממולא באופן מסורתי בריקוטה ותרד או בבשר ונאפה עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה.
דוגמאות ללזניה מסורתית באיטליה:
חלק ממנות הפסטה האפויות מוכנות עם צורות פסטה שלא מיועדות לאפייה בלבד. במנות אלה הפסטה מעורבבת עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה ותוספות: לרוב גבינות (מוצרלה, ריקוטה ו/או פרמג'יאנו) ובשר (קציצות או נקניקי חזיר) ולעיתים ירקות. מנה מסורתית אחת היא פסטה אלה סורנטינה, מנה שהיא וריאציה על מנת ניוקי מסורתית מקמפניה המכילה ניוקי, רוטב עגבניות ומוצרלה. במנת הפסטה הניוקי מתחלף בפסטה, לרוב פסטה קצרה.
מחוץ לאיטליה פותחו מנות פסטה אפויות לא איטלקיות. בצרפת ובמטבחים ערביים יש מנות פסטה שונות הנקראות גראטן פסטה (בצרפתית: פסטה בתנור). הגרסה הצרפתית עם רוטב בשאמל והגרסה הערבית עם ביצים וגבינה מלוחה מגוררת. באנגליה ובארצות הברית פותחה מנה שהפכה פופולרית ברחבי כל העולם: מקרוני עם גבינה. זו מנת פסטה חלולה וקצרה עם רוטב גבינה המבוסס רביכה או חלב ושמנת (לעיתים חלב מאודה) ותערובת גבינות המכילה צ'דר. לעיתים מוסיפים לרוטב תבלינים, ירקות, דגים, בשר ומאכלי ים. המנה לא תמיד נאפית בתנור אך זו הצורה המסורתית.
טיגון.
יש מנות איטלקיות מסורתיות המטגנות פסטה מבושלת, כמו הפריטטה הנפוליטנית: חביתה המכילה פסטה מבושלת, ביצים וגבינות (ולעיתים בשר וירקות) ומטוגנת כפריטטה.
צורות פסטה.
פסטה מיוצרת בצורות שונות. פסטה בצורת חוטים (לדוגמה: ספגטי וורמיצ'לי) פסטה בצורות רצועות (פטוצ'יני ולינגוויני), פסטה בצורות של צינורות (פנה), בצורת שטיחים (לזניה), בצורות סלילים (חונקי כמרים), פסטה ממולאת (רביולי) ועוד צורות רבות, שלכל אחת יש שם נפרד.
פסטות דקות באופן מיוחד מתבשלות מהר יותר ובזמן הבישול של פסטות עבות יותר, קל יותר לשלוט ולהביא אותן למצב הרצוי של "אל דנטה" (לא מבושל מדי ולא מבושל פחות מדי). חלק מצורות הפסטה נועדו לעשות מניפולציה עם מידת הבישול של כל אטרייה. אולם, מרבית הצורות השונות של הפסטה נועדו כדי להתאים אותה לרטבים מסוגים שונים. דוגמאות: עבור רוטב שמכיל הרבה בשר, שמתקשה להתערבב עם הפסטה, יש להכין פסטה בצורת צדפים, שהאטריות שבה יחפנו אותו. עבור רוטב על בסיס עגבניות צריך פסטה שלאטריות שבה יש שטח פנים גדול יותר מאלה המתאימות לרוטב שמנוני, שנדבק בקלות לאטריות.
כשרות הפסטה.
בשל פשטות רכיביה של הפסטה, ישנם פוסקים הסוברים שניתן לאכול פסטה טרייה ללא מילוי ברוב המקומות בחוץ לארץ ללא כשרות, ויש שסייגו היתר זה לאיטליה בלבד. מנגד, פוסקים רבים העירו על בעיות שונות שיכולות להיווצר, כגון: תוספת של ביצים מופרות או חומרים משמרים הדורשים הכשר, אי ניפוי קמח ואי הפרשת חלה. ישנם פסטות הצבועות בדיו המופק מדיונון ואינן כשרות. פסטות ישנות במיוחד עלולות להיות נגועות בכנימות או בעש ועל כן יש להתבונן על שלמות האריזה והמוצר לפני צריכתו, ולכן מצריכים הכשר גם על פסטה טרייה ללא מילוי.
אולימפיאדת טורינו (2006)
אולימפיאדת החורף ה-20 נערכה מ-10 בפברואר עד 26 בפברואר 2006 בעיר טורינו וב-6 מקומות נוספים במחוז פיימונטה באיטליה.
זאת הפעם השנייה שאיטליה אירחה אולימפיאדת חורף לאחר שעשתה זאת קודם באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956).
ישראל באולימפיאדה.
המשלחת הישראלית כללה 5 ספורטאים. שני צמדים בריקוד על קרח: גלית חייט וסרגיי סחנובסקי, אלכסנדרה ורומן זרצקי, וגולש הסקי מיכאל רנז'ין. מרב הציפיות של הוועד האולימפי בישראל לזכייה במדליה ראשונה באולימפיאדת חורף נתלו בחייט וסחנובסקי, שסיימו במקום החמישי באליפות אירופה שקדמה לאולימפיאדה זו.
הזוגות גלית חייט וסרגיי סחנובסקי והאחים אלכסנדרה ורומן זרצקי התחרו בריקוד על קרח במסגרת ענף החלקה אמנותית. התחרות כללה שלושה חלקים שנערכו בשלושה ימים שונים.
בחלק הראשון, ריקוד חובה, דורגו חייט וסחנובסקי במקום ה-13 בלבד, בגלל נפילה של גלית שבעקבותיה קיבלו ציונים נמוכים מהשופטים.
בחלק השני, ריקוד מקורי, דורגו גלית וסרגיי במקום ה-6 ועלו למקום ה-9 בסיכום הכללי.
בחלק האחרון, הריקוד החופשי, הם דורגו במקום ה-7 וסיימו את התחרות במקום השמיני, בתוצאה של 181.16 נקודות בסיכום שלושת החלקים.
רומן ואלכסנדרה דורגו בריקוד חובה במקום ה-24 והאחרון, בריקוד מקורי הם עלו למקום ה-23, ובריקוד חופשי הם דורגו במקום ה-20 ובסיכום התחרות במקום ה-22 מתוך 23 זוגות שסיימו את התחרות עם 135.80 נקודות.
מיכאל רנז'ין, הנציג הישראלי הראשון בענף סקי אלפיני, הגיע בתחרות הסלאלום הענק למקום ה-32 מתוך 82 מתחרים שהחלו את התחרות (רק 41 סיימו), כאשר סיים את התחרות בזמן כולל (בשני מקצים) ב-3:00.41 דקות, כ-25 שניות לאט מזמנו של המנצח.
בתחרות הסלאלום סיים רנז'ין במקום 37 מתוך 93 מתחרים (47 סיימו). זמנו הכולל של מיכאל בשני המקצים היה 2:00.73 דקות, כ-17 שניות אחרי המנצח.
יהודה החסיד (ירושלים)
רבי יהודה חסיד לבית משפחת סג"ל, נולד בדוּבְּנוֹ (דובנא) שבפולין בשנת ה'ת"כ (1660), כאחת-עשרה שנים לאחר גזירות ת"ח ות"ט, שבהן טבחו ביהודים בערי דרום אוקראינה. הוא פעל כדרשן בעיירה שידלוב שבליטא, והתפרסם בחסידותו.
תולדות.