ב-11 בדצמבר 2002 החליט בית המשפט לזכות את ברנס בזיכוי אילם, כלומר, ללא שמיעת הראיות, מבלי לקבוע אם הנאשם ביצע את המעשים המיוחסים לו או לא, וזאת לאחר שהתביעה הביעה רצונה שלא לנהל משפט וחזרה בה מכתב האישום.
ברנס תבע מהמדינה פיצוי על שנות הסבל שעבר בכלא והעינויים הרבים שעבר והובילו להפללתו, וב-4 באוגוסט 2010 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי יפוצה על ידי המדינה בסכום של חמישה מיליוני שקלים על הנזק שנגרם לו בשלילת חירותו ואות הקין החברתי, אובדן כושר השתכרות והוצאות משפט.
עמוס ברנס נפטר ב-3 בספטמבר 2011. הוא הותיר אחריו בת ובן.
ב-2013 הקימה עיריית עכו אנדרטה לזכרו של ברנס במרכז העיר.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ישראל: מורשעים שזוכו]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי לוב]]
[[קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1944]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2011]]
אוסטרבה
אוסטרבה (בצ'כית: Ostrava, ; בפולנית: Ostrawa; בגרמנית: Ostrau) היא עיר בצ'כיה, השוכנת במזרח המדינה, באזור ההיסטורי של מורבו-שלזיה. אוסטרבה נמצאת על צומת הנהרות אודר, אופאבה , אוסטראביצה ולוצ'ינה . העיר מנתה כ-315,500 תושבים בשנת 2003 והיא השלישית בגודלה בצ'כיה (אחרי פראג וברנו). שטח המטרפולין של העיר 3,896 קמ"ר.
בקרבת העיר נמצאים מכרות פחם, ולכן זוהי עיר תעשייתית. אוסטרבה כונתה "לב הפלדה של הרפובליקה" בהיותה תחת שלטון קומוניסטי.
היסטוריה.
אוסטרבה שוכנת על צומת של דרכים ששימשו למסחר כבר בתקופות פרהיסטוריות, ביניהם דרך הענבר ששימשה להובלת ענבר ברחבי אירופה. בסביבת אוסטרבה נמצאו ממצאים ארכאולוגים המעידים על התיישבות בני אדם המתוארכים לכל אורך 25,000 השנים האחרונות. העיירה אוסטרבה עצמה נוסדה בשנת 1267 ועד המאה ה-18 הייתה עיירה קטנה של בעלי מלאכה עם אוכלוסייה של כאלף נפש.
בשנת 1763 נמצאו באזור מצבורים גדולים של פחם דבר שהביא להתפתחות תעשייה באזור וקליטה של מהגרים רבים. במהלך המאה ה-19, הוקמו מספר מכרות בעיר ובסביבתה והוקמו מפעלים לייצור פלדה. פיתוח נוסף של האזור הושג הודות להנחת מסילת ברזל שחברה את אוסטרובה לווינה בשנת 1847. העיר המשיכה להתפתח עד מלחמת העולם השנייה, בה סבלה מהפצצות רבות בגלל היותה מקור לפלדה לתעשייה צבאית.
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989, העיר עוברת שינויים רבים. ב-1994 הופסקה כריית הפחם בעיר, ובשנת 1998 נסגרו רוב מפעלי הפלדה בסביבה, דבר שהוריד במידה רבה את זיהום האוויר בסביבה.
גאוגרפיה.
אוסטרבה נמצאת בצפון מזרח צ'כיה, 15 קילומטר מהגבול עם פולין ו 55 קילומטר מהגבול עם סלובקיה. העיר נמצאת בגובה ממוצע של 210 מטר מעל פני הים, באזור של אקלים ממוזג יבשתי עם קייצים חמים וחורפים קרים וגשומים. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא 2.4°- וביולי 17.8°. ממוצע המשקעים השנתי הוא בסביבות 600 מ"מ.
העיר שוכנת על שטח של 212 קמ"ר אשר הכילו בעבר 34 כפרים ועיירות קטנות שאוחדו לכדי עיר אחת בעלת 23 מחוזות.
תיירות.
אף על פי שהעיר אינה יעד תיירותי מועדף יש בה מספר אתרים מעוררי עניין. בעיר נמצאת מוזיאון כרייה המציג ציוד כרייה מהמאה ה-19. על בניין העירייה יש מגדל ממתכת וזכוכית עם מרפסת תצפית בגובה של 72 מטר ממנה ניתן לראות את העיר וסביבותיה. בניין העירייה נפתח באוקטובר 1930.
יהדות.
ההתיישבות של יהודים הייתה אסורה עד אמצע המאה ה-19. בתקופת הקיסר יוזף השני הותר ליהודי בשם מרדכי שינהוף להתיישב בעיר ולחכור בה בית ממכר יין. לאחר מכן הגיעו לאוסטרבה יהודים מהערים: , לייפניק ואונגריש-ברוד.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה באוסטרבה קהילה יהודית גדולה שרבים מיהודיה הגיעו מגליציה ומסלובקיה. באוקטובר 1939 יצאו מאוסטרבה שניים מהמשלוחים הראשונים של יהודים מהפרוטקטורט הגרמני למזרח, במסגרת תוכנית לובלין. לאחר מכן, במהלך השואה, גורשו יהודי אוסטרבה לגטו טרזינשטט ורובם נרצחו. סיפורה של יהדות אוסטרובה דומה בכך לסיפורה הכאוב של כלל יהדות צ'כיה: מקהילה תוססת ועשירה ברוח בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נותרו כיום כ-3,000 יהודים בלבד בצ'כיה, מרביתם בפראג.
באוסטרבה מתגוררת כיום קהילה יהודית קטנה, עם נשיא ורב שבאו מישראל. בין השנים 1995–2005 כיהן כנשיא הקהילה באוסטרבה, פטר בכרך.
דוד פינסקי
דוד פינסקי (1872, מוהילב, רוסיה הלבנה – 11 באוגוסט 1959, ז' באב תשי"ט, חיפה) היה מחזאי וסופר יידיש, מגדולי מחזאי היידיש של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
דוד פינסקי נולד במוהילב שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), עבר למוסקבה בצעירותו והמשיך לווינה להשלמת לימודי הרפואה; אך ביקור אצל י"ל פרץ בפולין שינה את מסלול חייו. הוא החל את עבודתו כמורה בוורשה, ושם גם נדפסה יצירתו הראשונה ביידיש, הסאטירה "דער גרויסער מענטשן-פריינד", (יידיש: "אוהב האדם הגדול"). הוא התקרב בוורשה אל יוצרי היידיש הגדולים, ופרסם מיצירותיו הראשונות בעיתונים של מרדכי ספקטור וי"ל פרץ. בוורשה גם התמסר לעבודה ציבורית בתנועת הפועלים היהודית.
בשנת 1896 המשיך לברלין בדרכו מערבה, ובשנת 1899 היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. באמריקה ובניו יורק פרחה יצירתו הסיפורית והמחזאית, ופינסקי הפך לאחד מגדולי המחזאים ביידיש. מחזותיו הוצגו במאות במות בכל רחבי התפוצה היהודית. מחזהו המפורסם "היהודי הנצחי" הוצג על ידי תיאטרון "הבימה" הצעיר, (בימוי: ווסייוולוד מצידובלוב, תפאורה: גיאורגי יאקובלוב, מוזיקה: אלכסנדר קריין), בשנת 1906. והמחזה היה השני בכלל מחזותיו של התיאטרון, והקנה ל"הבימה" פרסום ויוקרה.
בניו יורק המשיך בלימודיו באוניברסיטת קולומביה וערב בחינת הדוקטורט שלו הציג את מחזהו "משפחת צבי", החמיץ את הבחינה ומעולם לא זכה בתואר. המחזה "משפחת צבי" נכתב כתגובתו של דוד פינסקי לפרעות קישינב, 1904. במחזהו קורא פינסקי להתנגדות יהודית פעילה ולהגנה עצמית. מחזותיו האחרים של דוד פינסקי שנתפרסמו הם: "יענקעל דער שמיד" (יידיש: 'יעקב הנפח', 1906), מחזה שזכה להצלחה עצומה בניו יורק, תורגם לאנגלית, בשם "הנפח המזמר", ולימים אף הוסרט בהוליווד. בסרט השתתף הזמר חזן המפורסם מוישה אוישר. בשנים שבין המלחמות השלים את הנובלות שלו, את הרומנים הגדולים, ובהם גם "נשותיו של שלמה המלך".
"דער אוצר" (יידיש: 'האוצר', 1905), מחזה מצוין שהוצג כמה וכמה פעמים במקומות שונים בעולם. המחזה בוים על ידי מכס ריינהארדט והוצג בברלין בשנת 1910. וכן הוצגו המחזות "אייזיק שפטל" (1899), "די מוטער", 'הָאֵם', 1901. במחזותיו תיאר את העולם היהודי הנקרע בין ישן לחדש, את מאבקי הפועל היהודי, החיים המיניים והאישיים של היהודי המודרני, ואת המשפחה היהודית המתפוררת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם חורבן העם היהודי במזרח אירופה, בשנת 1949, עלה לישראל והשתקע בחיפה. מחזותיו האחרונים הם "שמשון", וה"מלך שאול", מחזות תנ"כיים, שכמעט לא הוצגו. ביתו הפך בית ועד לשרידי יוצרי היידיש שהתקבצו בארץ. את שנותיו האחרונות הקדיש לקידום תרבות היידיש בארץ ובעולם. בשנת 1952 קיבל אזרחות כבוד של העיר חיפה.
דוד פינסקי פרסם למעלה משבעים כרכים ביידיש, מחזות, רומנים, נובלות, ספרי זכרונות, מסות ומאמרים. לעברית תורגם רק חלק קטן מיצירתו.
פינסקי נפטר ב-1959 ונקבר בבית עלמין חוף הכרמל.
על שמו של דוד פינסקי נקרא פרס תיאטרוני (פרס עיריית חיפה ע"ש דוד פינסקי) ורחוב בכרמל מרכזי בחיפה.
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה:
קישורים חיצוניים.
יצחק פאנער בספרו "שלום אש אין זיין לעצטער היים " פרק שלום אש וועגן דוד פינסקי דפוס אורלי 1958 . י
אינדקס ההתפתחות האנושי
מדד הפיתוח האנושי
מדד הפיתוח האנושי (באנגלית: Human Development Index; בראשי תיבות: HDI) הוא מדד, המשמש כלי השוואה בין רמת התפתחותן של מדינות שונות.
לכל מדינה ניתן ציון, המהווה שקלול של תוחלת החיים, ההשכלה ורמת ההכנסה באותה המדינה. כמו כן, מהווה המדד אמצעי תקני למדידת רמת הרווחה במדינות השונות.
המדד פותח ב-1990 על ידי הכלכלן הפקיסטני מחבוב אל-חאק, במשותף עם כלכלנים נוספים, בהשראת רעיונותיו של אמרטיה סן. המדד נמצא בשימוש על ידי מנהל הפיתוח (באנגלית: "UNDP") של האומות המאוחדות, במסגרת הדו"ח השנתי שהוא מגיש, ומהווה אמצעי לחלוקת מדינות העולם למדינות מפותחות ומדינות מתפתחות.
__תוכן__
הסבר כללי.
מדד הפיתוח האנושי מודד את הישגי מדינה מסוימת בשלושה פרמטרים יסודיים של התפתחות אנושית:
עד שנת 2009, נקבע המדד באמצעות חישוב הממוצע של שלושת הפרמטרים הבאים:
אופן חישוב המדד.
החל משנת 2010, נעשה שימוש בנוסחה חדשה, לשם חישוב מדד הפיתוח האנושי, כמפורט להלן:
1. תוחלת חיים צפויה (LEI)= formula_1
2. מדד ההשכלה (EI)= formula_2
כאשר:
3. מדד הכנסה (II)= formula_5
מדד הפיתוח האנושי ("HDI") הוא הממוצע ההנדסי של המדדים הנ"ל, על פי הנוסחא:
formula_6
בהינתן:
1729 (מספר)
1729 הוא המספר הטבעי הבא אחרי 1728 ולפני 1730.
המספר מכונה גם מספר הארדי-רמנוג'אן או מספר מונית בשל אנקדוטה מפורסמת של המתמטיקאי ג'.ה. הארדי המתארת ביקור שלו בבית חולים בו אושפז המתמטיקאי סריניוואסה רמנוג'אן. בלשונו של הארדי:
ואכן, 1729 ניתן לתיאור כ- formula_1. הצגה כפולה זו של 1729, כסכום של שתי חזקות שלישיות, נמצאה ב-1657 על ידי Frenicle de Bessy, בתשובה לשאלה ששלח לו פייר דה פרמה.
אם יעשה שימוש גם במספרים שליליים, המספר 1729 אינו עוד הפתרון הקטן ביותר: formula_2.