בחודש מרץ 1920 אמד המודיעין הציוני את מספר חבריו בלמעלה מ-500 איש. באפריל 1920 השתתפו חבריו באופן פעיל במאורעות תר"פ, מאורעות בהם תקפו ערבים יישובים יהודים בגליל ושכונות יהודיות בירושלים.
למועדון הערבי היו ענפים חשאיים, שנקראו "אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעיאת אל-אחא ואל-אפאף) ו"אל-פידאיה" (המקריבים את עצמם), שתכננו פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שגופים אלה לא הוציאו זאת לפועל.
גירושו של המלך פייסל מסוריה ב-24 ביולי 1920 גרמה לירידת קרנה של השאיפה להקים ממלכה סורית גדולה תחת המלך פייסל ויחד איתה דעכה גם הפעילות של ארגון המועדון הערבי. פעילות הארגון נמשכה עד שנת 1923.
וינפלד נייטס
פין וייטהד
פין וייטהד (באנגלית: Fionn Whitehead; נולד ב-18 ביולי 1997) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, הידוע בתפקיד הראשי בסרט "דנקרק" משנת 2017.
חיים וקריירה.
וייטהד נולד ב-8 ביולי 1997. הוא נולד בריצ'מונד, לונדון, ללינדה וטים וייטהד, מוזיקאי ג'אז. הוא נקרא על שם גיבור אגדת העם האירית פיון מק' קומהיל. לוייטהד שלושה אחים גדולים. הוא חלם להיות רקדן. הוא החל לשחק בתיאטרון אורנג' טרי כשהיה בן 13. מאוחר יותר למד בבית הספר "אורלינס פארק". לאחר מכן הוא למד בקולג' ריצ'מונד ונרשם לקורס הקיץ של תיאטרון הנוער הלאומי.
הוא כיכב במיני-סדרה הבריטית משנת 2016, "HIM".
הוא לוהק לתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "דנקירק" של הבמאי כריסטופר נולאן, שיצא לאקרנים בתחילת 2017. נולאן השווה את ווייטהד לשחקן האנגלי טום קורטני בצעירותו.
שבועות לאחר שסיים וייטהד את צילומי "דנקרק", החל לעבוד עם הבמאי ריצ'רד אייר בסרטו "טובת הילד" לצד אמה תומפסון וסטנלי טוצ'י, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2017.
הוא גם כיכב באחד משמונת המונולוגים בסדרת הטלוויזיה "Queers" ששודרה בשנת 2017.
בשנת 2018, ווייטהד כיכב בסרט "" העצמאי, בתפקיד הראשי סטפן באטלר. הוא הופיע גם בדרמה של סבסטיאן שיפר "בדרכים" באפריל 2019.
יוסוף אל-עזמה
יוּסוּף אֶל-עָזְמָה (בערבית: يوسف العظمة; 1883 – 24 ביולי 1920) היה מצביא ומדינאי ערבי. הוא היה מראשי הקמת הצבא הסורי אשר פעל לשירותו של פייסל הראשון והממלכה הערבית של סוריה נגד כיבושה בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. שירת כשר המלחמה וראש המטה הכללי הראשון של הממלכה ונהרג בהגנה עליה נגד הכיבוש הצרפתי בקרב מייסלון.
ביוגרפיה.
אל-עזמה נולד למשפחת סוחרים ובעלי אדמות ממוצא טורקמני בדמשק בשנת 1883. אל-עזמה סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית העות'מאנית בקונסטנטינופול בשנת 1906 ואז עבר הכשרה צבאית נוספת בקיסרות הגרמנית עד שחזר לאיסטנבול בשנת 1909. שם התגייס לצבא העות'מאני והוצב מייד כנספח צבאי לקהיר שבמצרים. בשנת 1914 כיהן אל-עזמה כמפקד חטיבה 25 בקווי החזית בממלכת בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בהמשך המלחמה הועבר שוב כסגנו של הגנרל אנוור פאשה בבירה.
לקראת סיום המלחמה מונה אל-עזמא לראש מטה הצבא העות'מאני הראשון באיסטנבול, אך זמן קצר לאחר מכן ערק לתמיכה בשריף של מכה, חוסיין בן עלי, שפתח במרד הערבי נגד העות'מאנים בשנת 1916. באוקטובר 1918, דמשק נכבשה על ידי צבא השריף חוסיין תחת האמיר פייסל וכוחות האימפריה הבריטית במלחמה, ולאחר מכן חזר אל-עזמה לדמשק. אל-עזמה הצטרף לאל-פתאט, חברה חשאית לאומנית ערבית שנוסדה בשנת 1911, אם כי לא ניכר מתי עשה זאת. הוא הפך לשופט אישי של האמיר פייסל, כעת מלך הממלכה הערבית של סוריה ובינואר 1919 מונה אל-עזמא כנספח הצבאי בביירות.
ראש המטה הכללי.
בממשלתו של ראש הממשלה רידה אל-ריקאבי הועלה אל-עזמה לתפקיד שר המלחמה וב-26 בינואר 1920 מונה גם לראש המטה הכללי על ידי המלך פייסל כדי להחליף את יסין אל-האשימי שנעצר על ידי הכוחות הבריטיים ועוכב במנדט הבריטי. בתקופת כהונתו, אל-עזמא ביסס את היסודות וההיררכיה של הצבא הסורי. הוא אסף נשק ותחמושת שהשאיר אחריו הצבא העות'מאני בסוריה, גייס כספים לכלי נשק חדשים ובאמצע 1920, יצר כוח צבאי של כ-10,000 איש, שכלל בעיקר מתנדבים בדואים וקצינים עות'מאניים לשעבר.
פייסל הכריז רשמית על הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920. עם זאת, בהסכם סייקס–פיקו הסודי של 1916 בין האימפריה הבריטית והרפובליקה הצרפתית השלישית, שתי המעצמות ניהלו משא ומתן על חלוקת השטחים העות'מאניים ביניהן ובשנת 1920 חבר הלאומים נתן צרפת מנדט על סוריה באפריל 1920. לפני כן, בשנת 1919, כבשו הצרפתים את אזורי החוף הסוריים, מה שגרם למרד עלווים שהובל על ידי סאלח אל-עלי ומרד באזור חלב שהובל על ידי איברהים חננו נגד הנוכחות הצרפתית.
לאחר שהצרפתים קיבלו את המנדט על סוריה, צמחו שני מחנות עיקריים בממשלת סוריה; סיעת מיעוט העדיפה פשרה עם צרפת בשל עליונותה הצבאית ביחס לכוחות הערביים (במיוחד מכיוון שהבריטים הסירו את תמיכתם במלך פייסל), ואילו סיעת רוב דחתה את שלטון צרפת בכל האמצעים. אל-ריקאבי הוביל את סיעת המיעוט ואילו מחנה הרוב הובל על ידי אל-עזמה ונתמך על ידי קצינים עות'מאניים לשעבר. מרבית ממשלת סוריה, כולל שר החוץ עבד אל-רחמן שהבנדר, תמכה בסיעתו של אל-עזמא.
הכוחות הצרפתיים בפיקודו של הגנרל אנרי גורו נחתו בביירות ב-18 בנובמבר 1919. גורו היה נחוש להביא לשליטתה של צרפת את כל סוריה. בניגוד לרצונו של המלך פייסל, נציגו לגנרל גורו, נורי אל-סעיד, הסכים לכך שבתמורה לפריסת הכוחות הצרפתית יובא הסדר. עם זאת, כאשר קצין צרפתי הותקף על ידי מורדים שיעים מוסלמים שהתנגדו לנוכחות הצרפתית, גורו הפר את הסכמתו עם אל-סעיד וכבש את העיר בעלבכ. הפריסה הצרפתית לאורך חוף הים התיכון תרמה לתסיסה ברחבי סוריה וחידדה את הפילוגים הפוליטיים בין מחנה אל-עזמה לבין אלה שביקשו להתפשר עם הצרפתים. ב-10 בדצמבר 1919 התפטר ראש הממשלה אל ריקאבי על רקע הלחץ עליו והדעה הרווחת. מאוחר יותר כבשו הכוחות הצרפתיים חלקים בצפון סוריה בתחילת יולי 1920.
ב-13 ביולי הכריז אל-עזמה בפני הקונגרס הלאומי הסורי על צעדי חירום, כולל צנזורת עיתונאים, הכוח לתפוס כלי רכב אזרחיים לשימוש צבאי וקריאה למיליציות ברחבי הארץ לתמוך בצבא. בהשראת הצלחותיו של מוסטפא כמאל נגד הצרפתים בטורקיה, ביקש אל-עזמא ללכת בדרך הטורקים נגד הצרפתים בסוריה. בינתיים יסין אל-האשימי שב לסוריה מארץ ישראל והוטל עליו לבדוק את יכולתם של חיילי אל-עזמה. הוא הגיע למסקנה שהצבא הסורי לא היה מוכן ולא היה מצויד לעימות רציני נגד הצבא הצרפתי. בפגישה של קבינט המלחמה של המלך פייסל, אל-עזמה היה נסער בעליל ממסקנותיו של אל-האשימי. בלי קשר, הוא הודה בסופו של דבר כי הצבא נמצא במצב רעוע כאשר הודיעו לו כי מחסור בתחמושת פירושו שלכל חייל יוקצו רק 270 כדורים לרובים שלהם ולכל פיסת תותחים ניתן להקצות שמונה פגזים בלבד. למרות זאת, כל הקצינים בפגישה הכריזו על נכונותם להילחם. ב-14 ביולי הציבה צרפת אולטימטום לממשלת סוריה לפרק את צבאה ולהיכנע לשליטה צרפתית.
ב-18 ביולי נפגשו המלך פייסל והקבינט הסורי וכל השרים למעט אל-עזמה והסכימו שלא לצאת למלחמה עם הצרפתים. לאחר שאישור המלך פייסל עבר בהחלטת הקבינט ב-20 ביולי, שש שעות לפני המועד האחרון לאולטימטום, המלך פייסל הודיע ​​לקשר הצרפתי בדמשק על הסכמתו הרשמית לאולטימטום של גורו. עם זאת, מסיבות לא ברורות, ההודעה של פייסל לא הגיעה לגורו אלא רק ב-21 ביולי. מקורות החשודים בכוונות צרפת האשימו את הצרפתים בעיכוב מכוון של מסירת ההודעה כדי לתת לגורו תירוץ רשמי להתקדם לדמשק. עם זאת, לא היו עדויות או אינדיקציות לחבלה צרפתית. כאשר הידיעה על כניעתו של פייסל לצרפתים ופירוק מחנות הצבא הערבי בדמשק הגיעו לאוכלוסייה, התעורר מרד אזרחי. מהומה של חיילים ותושבים אשר זעמו על החלטת המלך פייסל הסתיימה ב-200 הרוגים אזרחיים. אל-עזמא דחה את הדרישות לפירוק הצבא והפציר במלך פייסל לתת לצבא הערבי אפשרות להתעמת עם כוחות צרפת.
קרב מייסלון.
כ-12,000 חיילים צרפתים המורכבים מעשרה גדודי חיל רגלים וכן פרשים ותותחנים מגובים בטנקים ופצצות קרב, החלו את התקדמותם בדמשק ב-21 ביולי. הם כבשו לראשונה את אנג'אר בעמק בקעה, שם התפרקה חטיבתו של גנרל חסן אל-הינדי, ללא קרב. ההתקדמות הצרפתית הפתיעה את המלך פייסל שהאמין כי פעולה צבאית של צרפת תימנע על ידי הסכמה לאולטימטום ה-14 ביולי כפי שהבטיח הגנרל גורו. בתגובה לפעולתו של גורו, הסכים המלך פייסל לבקשתו של אל-עזמה לבצע גיוס. כ-300 חיילים מכוחותיו המפורקים של הינדי הצטוו להתגייס מחדש במעבר מייסלון, כ-20 קילומטרים ממערב לדמשק. אל-עזמה הצליח להרכיב כמה מאות חיילים סדירים וכ-1,000 מתנדבים, בהם גם חיל פרשים בדואי.
ב-22 ביולי ניסה המלך פייסל לעכב את ההתקדמות הצרפתית באמצעות שליחתו של סאטי אל-חוסרי לנהל משא ומתן עם הגנרל גורו, שהציב תנאים חדשים למניעת ההתקפה של צבאו ונתן למלך פייסל יום נוסף לדון בתנאים. למחרת, בעוד הקבינט שקל את תנאיו של גורו, הצרפתים ביקשו כניסה למייסלון כדי לגשת למי המעבר. הסורים פירשו את הבקשה להוות תירוץ לצבא גורו להיכנס לדמשק ללא קרב והמלך פייסל בסופו של דבר דחה את בקשתו של גורו ואת תנאיו החדשים. לאחר מכן, אל-עזמא עזב את דמשק כדי להתעמת עם צבאו של גורו במה שנודע כקרב מייסלון.