ביום השלישי של המרידה היא נלקחה לג'וזף פלנקט, שנתן לה פתק, והזהיר אותה לא להיתפס עמו, ולבלוע אותו לעת הצורך. היא פגשה אז גם את המפקד העליון של המרידה, פטריק פירס, ששם ידיו על ראשה ובירך אותה בדרכה. את הפתק היה עליה להעביר למפקד בג'ייקובס מיל, תומאס מקדונה, אך מי שלקח את המסר היה ג'ון מקברייד. ביום הרביעי של המרד הגיע אחיה שון למפקדה בדואר, וסיפר לה שאמם מחפשת אותה ולא יודעת מה עלה בגורלה. היא המשיכה במשימתה, והעבירה מסר שני לג'ייקובס מיל. ברחוב, היא מצאה אקדח, והמשיכה בדרכה כשהיא חמושה. היא החליטה ללכת בדרך הארוכה, וכך לעצור בדרך בביתה ולהרגיע את דאגותיה של אמה. אך אמה נעלה אותה בחדר כדי לשמור עליה. אך מרי רצתה להביא את הנשק שבידה למפקדה בדואר, ונמלטה מהחלון.
כשהגיעה לבית הדואר, פגשה ילד מפיאנה ארין, ובצחוק, הפנתה אליו את האקדח. גבר מבוגר נזף בה על כך קלות, ואמר שכך הוא איבד את התנועה בזרועו. היא הופתעה לגלות שזהו טום קלארק, אף הוא ממנהיגי המרד. כשנכנסה לבניין, היא מסרה את האקדח הישר לידיו של קונולי, שהודה לה באומרו ש"לא היו ידיים ראויות יותר לשמור על אקדח זה". למחרת, היא חזרה לפעול כשליחה. מרכז העיר כבר היה הרוס, והמרידה הייתה כמעט בסיומה. במפעל ג'ייקובס מיל, נתנו לה סרבל עבודה כדי להסתיר את מדיה, כדי שלא יעצרו אותה חיילים. אך כשיצאה, זה בדיוק מה שקרה - וחייל לקח אותה, להגנתה, לביתו של חייל אחר. מכיוון שסירבה להחליף בגדיה, הם חשדו בה. למחרת, יום שבת, היא נלקחה בפני שופט שחקר מה מעשיה באזור זה, והיא ענתה שהיא בדרכה חזרה מבית הספר. היא קיבלה מסמך מעבר לחזור הביתה, אך הלכה במקום זאת לבניין בית המשפט שהיה בידי המורדים, ושם גילתה שהמרידה הגיעה לסיומה. כשניסתה לחזור הביתה, גילתה שמשפחתה הופנתה יחד עם משפחות אחרות מאזור הקרבות, והצטרפה אליהם באולם בית הספר בה שכנו.
אחרי המרידה.
מרי מקלוקלן הייתה בין כאלפיים מורדים אשר בשנות ה-1950 הגישו עדות לגבי קורות ההתקוממות של 1916 ללשכה לתולדות הצבא האירית. הארכיון של הלשכה מהווה את האוסף הגדול ביותר של תמונות, עדויות ומסמכים לגבי המרד. כשהגיע הזמן לחתום על הצהרתה, היא הייתה כבר על ערש דווי, וחברה מסרה הצהרה לגבי עדותה במקום זאת.
מקלוקלן נפטרה כעבור זמן קצר, בשנת 1956, בגיל 56 (בערך).
יחסי ארצות הברית–ניז'ר
יחסי ארצות הברית–ניז'ר הם היחסים ההדדיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין ניז'ר.
על פי דו"ח המנהיגות העולמי של ארצות הברית, 73% מהניז'רים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 19% מתנגדים לה ו-9% לא בטוחים בכך.
היסטוריה.
יחסי ארצות הברית עם ניז'ר היו בדרך כלל קרובים וידידותיים, מאז ניז'ר השיגה עצמאות. למרות שלסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי אין משלחת בניז'ר, סיוע רשמי שנתי בסך 30 מיליון דולר מנוהל באמצעות ארגונים לא ממשלתיים אמריקאיים ומקומיים עם תוכניות העוסקות באבטחת מזון, בריאות, ממשל מקומי, הכשרה לנוער, חינוך בנות, בקרת שחיתות ושיפור סביבה עסקית. תוכנית חיל השלום של ארצות הברית בניז'ר החלה ב-1962. כיום ישנם כ-130 מתנדבים בניז'ר. כמו כן, אורגנו חגיגות לכבוד ציון אירוע יום השנה ה-50 לתוכנית זו בניז'ר בספטמבר 2012.
בינואר 2013 חתמו ארצות הברית וניז'ר על הסכם המאפשר לארצות הברית להפעיל מל"טים בלתי חמושים משטחה של ניז'ר. בחודש פברואר 2013, פרסה ארצות הברית 100 חיילים כדי לסייע באיסוף מודיעיני וכן תאפשר שיתוף מודיעיני לתמיכה בפעולות צרפתיות במאלי השכנה.
ארצות הברית מפעילה מספר בסיסים צבאיים בניז'ר, כולל ארטליט ואגדז.
רוהרשטדיון
רוהרשטדיון (ידוע גם בשם המסחרי וונוביה רוהרשטדיון, בגרמנית: Vonovia Ruhrstadion) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר בוכום בגרמניה ומשמש את קבוצת הכדורגל בוכום המשחקת בבונדסליגה השנייה. הרוהרשטדיון נחנך בשנת 1921 ושופץ בשנת 1997, ומכיל 27,599 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
בשנת 1911, אנשי קבוצת הכדורגל שפיל אונד שפורט בוכום שכרו אחו מחקלאי מקומי, ובו שיחקו את משחקי הכדורגל של הקבוצה. שם המקום היה שפורטפלאץ אן דר קאסטרופר שטראסה, על שם רחוב קאסטרופר בו ממוקם השטח. עם זאת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1921, החלה בנייה של אצטדיון אמיתי באותו שטח, וכשזה נבנה, נקרא האצטדיון בשם שטדיון דר קאסטרופר שטראסה, ולאורך השנים שימש את קבוצת הכדורגל בוכום על גלגוליה השונים. בשלהי שנות ה-70 שופץ והורחב האצטדיון באופן בו נבנה כמעט מחדש, והפך לאחד האצטדיונים המתקדמים והמשוכללים ביותר בגרמניה באותה תקופה. עם סיום השיפוץ, קיבל האצטדיון את שמו הנוכחי רוהרשטדיון. המשחק הראשון ששוחק באצטדיון בשנת 1979 לאחר חניכתו מחדש הוא בוכום נגד וטנשייד 09 יריבתה העירונית. כיום יכול האצטדיון להכיל כ-30 אלף צופים. עם זאת, בעבר הוא הכיל בסביבות 50 אלף.
נבחרת גרמניה בכדורגל אירחה באצטדיון רוהרשטדיון ארבעה משחקים. הראשון היה משחק ידידות בשנת 1922 מול נבחרת הונגריה. המשחק הבינלאומי הבא אחריו נערך 59 שנים מאוחר יותר במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, בו הביסה גרמניה 7-1 את נבחרת פינלנד. בשנת 1986 סיימה גרמניה בתיקו 1-1 במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה, ובשנת 1993 הביסה גרמניה ברוהרשטדיון את נבחרת גאנה בתוצאה 6-1.
בשנת 1992 אירח האצטדיון משחק בין צסק"א מוסקבה לגלאזגו ריינג'רס במסגרת גביע אופ"א, מאחר שמזג האוויר במוסקבה לא איפשר קיום משחק כדורגל.
בשנת 2011 היה הרוהרשטדיון אחד מתשעת האצטדיונים שאירחו את גביע העולם בכדורגל נשים 2011 שנערך בגרמניה. ארבעה משחקים בטורניר זה נערכו ברוהרשטדיון, כולם בשלב הבתים.
בנוסף למשחקי כדורגל, האצטדיון אירח מספר הופעות מוזיקה של להקות ומוזיקאים מפורסמים, כמו דייוויד בואי, פיטר גבריאל, איירון מיידן, אנתרקס, קיס, טסטמנט, יוסו נ'דור, והאמנים הגרמניים הידועים הרברט גרונמאייר, מריוס מולר ונינה האגן.
שם וחסות.
האצטדיון נקרא רוהרשטדיון החל מחנוכת המבנה הנוכחי בשנת 1979. נוסף על שם זה, לאצטדיון היו גם שמות מסחריים. החל משנת 2006 ועד לשנת 2016 נקרא האצטדיון בשם רווירפאוור שטדיון. החל משנת 2016 נקרא האצטדיון בשם המסחרי וונוביה רוהרשטדיון, על שם חברת הנדל"ן וונוביה הממוקמת בעיר בוכום.
וונוביה רוהרשטדיון
דמיטרי רוגוזין
דמיטרי אולגוביץ' רוגוזין (ברוסית: Дмитрий Олегович Рогозин; נולד ב-21 בדצמבר 1963 במוסקבה) הוא מדינאי רוסי, דיפלומט, דוקטור למדעי הפילוסופיה. כיהן כמנכ"ל תאגיד החלל רוסקוסמוס, ממאי 2018 עד יולי 2022.
החל מדצמבר 2011 ועד מאי 2018 כיהן כסגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית, יו"ר ועדת התעשייה הצבאית של ממשלת הפדרציה הרוסית. עד מרץ 2006 היה יו"ר מפלגת "רודינה" ובשנים 2003–2004 כיהן כסגן יושב ראש הדומה הממלכתית. מינואר 2008 עד דצמבר 2011 כיהן כשגריר הפדרציה הרוסית בברית הצפון אטלנטית (נאט"ו) בבריסל.
ביוגרפיה.
דמיטרי רוגוזין נולד במוסקבה ב-1963 למשפחת אנשי צבא. אביו, אולג רוגוזין, היה גנרל-לויטננט שירת כסגן ראש שירות החימוש במשרד ההגנה הסובייטי.
הוא למד בבית ספר 59 ולאחר מכן בבית ספר 73 והתמחה בצרפתית. שיחק כדורסל וכדוריד. ב-1978 התקבל לקומסומול, תנועת הנוער של מפלגת השלטון ולמד עיתונות בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה.
ב-1981 למד במחלקה הבינלאומית של הפקולטה לעיתונות. בשנתו השנייה בלימודים התחתן עם סטודנטית הפקולטה לפילולוגיה, טטיאנה סרבריאקוב. ב-1983 נולד להם בן.
דמיטרי עבד כעיתונאי מתחיל במערכת סוכנות הידיעות "נובוסטי" ככתב באמריקה הלטינית ובטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות. הוסב בקובה מספטמבר 1985 ועד פברואר 1986.
ב-1986 השלים את לימודיו וב-1988 השלים גם את לימודי הכלכלה באוניברסיטה למרקסיזם-לניניזם של מפלגת השלטון.
קריירה.
לאחר לימודיו עבד בוועדת ארגוני הנוער של ברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות החל להיות מעורב פוליטית והוא הצטרף למפלגה החוקתית-הדמוקרטית — מפלגת חירות העם (Конституционно-демократическая партия — Партия народной свободы), שבראשה עמד חבר הסובייט העליון מיכאיל אסטפאייב. רוגוזין נבחר לסגן יושב ראש המפלגה ועמד בראש "פורום-1990", התאחדות למנהיגים פוליטיים צעירים.
באוגוסט 1991 היה בצד של הפרלמנט בעת הפוטש של אוגוסט.
באפריל 1992 הקים את "ברית התחייה של רוסיה" (Союз возрождения России), תנועה פוליטית שמטרתה הייתה לאגד את הנוצרים הדמוקרטיים והסוציאל-דמוקרטים. במאי-יוני אותה שנה השתתף בסכסוך המזוין שפרץ בטרנסניסטריה, שם הכיר את הגנרל אלכסנדר לבד.
במרץ 1993 יזם את הקמת קונגרס הקהילות הרוסיות (Конгресс русских общин), בו השתתפו קהילות של רוסים מכל שטחי חבר המדינות. בסוף 1993 ניסה להשתתף בבחירות לדומה אך כשל.
ב-1995 התמודד יחד עם לבד כחלק מקונגרס הקהילות הרוסיות, בבחירות לדומה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 5%.
חבר פרלמנט.
במרץ 1997 גרף 37.91% מקולות הבוחרים וקיבל מקום בבית התחתון של הפרלמנט. הוא נבחר לסגן יושב ראש הוועדה לענייני לאום של מועצת הפדרציה של רוסיה ועסק בענייני הפזורה הרוסית בצפון הקווקז. בשנים 1997 - 1998 היה חבר ועדה להדחת בוריס ילצין.
בבחירות 1999 נבחר מחדש כחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ונבחר לחבר הוועדה ליחסים בינלאומיים ועמד בראש המשלחת הפרלמנטרית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
ב-29 בספטמבר 2001 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה העממית (Народная партия Российской Федерации, НПРФ).
דיפלומט.