גולת הכותרת של הביתן הישראלי היה "השדה הניצב" - שדה חי שהוצב בשיפוע של 70 מעלות, באורך של 68 מטרים ובגובה 12 מטרים. בשדה, שהתבסס על דגימה מתוך השדות של עמק יזרעאל ונפרס לאורך כל הקיר החיצוני של הביתן, הוצגו גידולים אמיתיים של חיטה, תירס, אורז, תפוחי אדמה, בטטה, גזר, כרוב, סלק ועוד. הקיר הורכב מאריחי גידול מודולריים שהונחו על גבי קונסטרוקציית מתכת והושקה באמצעות מערכת טפטפות ממוחשבת - שיטת השקיה יעילה שפותחה לראשונה בישראל. לדברי המתכננים, המטרה הייתה "לספק מבט ומחשבה מחודשים וייחודיים על אופן יצור ואספקת המזון בעולם" ולתת ביטוי לטכנולוגיה הישראלית ולאפשרויות הגלומות בחקלאות אורבנית שחוסכת בקרקע. לצד הקיר הצומח הוצב קיר נוסף של גידולי עגבניות שרי, שאף הן פיתוח ישראלי.
התצוגה.
כפרזנטורית של הביתן נבחרה השחקנית והדוגמנית מורן אטיאס, שכיכבה במשך שנים רבות באיטליה. אטיאס הופיעה בסרטון התדמית שליווה את המבקרים בשני אולמות התצוגה של הביתן, בהם הוצג סיפור ההתפתחות החקלאית הטכנולוגית הישראלית. בקומה העליונה נבנה אולם זכוכית, שצפה על הביתן האיטלקי ועל כלל היריד, והתקיימו בו מפגשים דיפלומטיים, מסיבות עיתונאים ואירועים עסקיים שונים. בנוסף כלל הביתן מתחם מזון ישראלי.
דהאוקסינוקלאוטיד
דיאוקסיריבונוקליאוטיד (חומצת גרעין החסרה אטום חמצן בריבוז, באנגלית: Deoxyribonucleotide) הוא מונומר המהווה את תת-היחידה הבסיסית ממנה מורכבת החומצה הדיאוקסיריבונוקליאית, הידועה בקיצורה כ-DNA. כל דיאוקסיריבונקוליאוטיד מורכב משלושה מרכיבים: בסיס חנקני, חד-סוכר טבעתי המכיל 5 פחמנים וקבוצת זרחה. קבוצת הזרחה נקשרת לפחמן מספר 5 של הסוכר. הבסיס החנקני תמיד קשור לעמדה 1' של הדיאוקסיריבוז. הדיאוקסיריבוז שונה מן הריבוז הרגיל בכך שישנם פרוטונים על פחמן מספר 2 ולא קבוצת OH. זהו ההבדל בין החומצה הדיאוקסיריבונוקליאית (DNA) לחומצה הריבונוקליאית (RNA) (ראו איור).
כאשר דיאוקסיריבונוקליאוטידים מתפלמרים ליצירת ה-DNA, קבוצת הזרחן מנוקליאוטיד אחד תיקשר לפחמן מספר שלוש בנוקליאוטיד השני, על ידי יצירת קשר פוספודיאסטרי. נוקליאוטידים חדשים יתווספו רק לפחמן מספר שלוש של הנוקליאוטיד הקודם, וכך נשמרת כיווניות הפולימרזיציה.
אבנון מגושם
אבנון מגושם (שם מדעי: "Synanceia verrucosa") הוא דג ממשפחת האבנוניים. האבנון המגושם הוא דג טורף, נמנה עם מקריני הסנפיר ובעל קוצים רעילים. הוא חי בתחתית שוניות ומסווה עצמו כאבן. דג זה הוא הדג הארסי ביותר בעולם, ארסו החזק יכול להרוג בני אדם.
תיאור.
האבנון המגושם הוא לרוב חום או אפור, ולפרטים מסוימים ייתכן שיהיו אזורים בעלי צבע צהוב, כתום או אדום. מין זה של האבנוניים מגיע לאורך של 30 עד 40 סנטימטרים, אולם נמצא פרט שהגיע לאורך של 51 סנטימטרים.
תפוצה ובית גידול.
האבנון המגושם מצוי בעיקר צפונית לחוג הגדי. שטח התפוצה שלו הוא הנרחב ביותר משל כל יתר האבנוניים ומשתרע על פני האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי, הים האדום ושונית המחסום הגדולה (אוסטרליה).
ישנן עדויות לכך שאבנון זה פלש אף לים התיכון כפי הנראה במסגרת ההגירה לספסית. פרט בוגר אחד נתפס בקרבת יבנה בשנת 2010.
דג זה חי בשוניות אלמוגים לרוב. הוא ישתקע על אבנים וצמחים או מסביבם או שפשוט ינוח על קרקעית הים.
תזונה.
האבנון ניזון בעיקר מדגים קטנים, מיני סרטנאים וחסילונים.
בשימוש האדם.
האבנון המגושם נרכש בעיקר כדי להוות חיית נוי באקווריום. בשרו נמכר בעיקר בשוקי הונג קונג, וכן בפיליפינים, ביפן ובמסעדות סיניות.
רעילות.
כאמור, האבנון המגושם הוא הדג הארסי ביותר בעולם. מגבו יוצאים 13 קוצים ובכל אחד מהם שני שקי רעל. קוצים אלה חדים וקשים מאוד, דווח שקוץ כזה הצליח לחדור סוליית מגפיים.
התסמינים של הרעל כוללים כאב עז, הלם נוירולוגי, שיתוק ומוות תאים. כמות גדולה של הרעל עלולה להיות קטלנית לבני אדם, בעיקר ילדים, קשישים וכל מי שמערכת החיסון בגופו חלשה. טיפול רפואי בארס האבנון כולל נסיוב נגד ארס. הרדמה מקומית יכולה לסייע בהקלת הכאב. עזרה ראשונה לנפגע מהארס היא טבילת האיבר העקוץ במים חמים, שכן סבורים שהחום גורם לדנטורציה (הרס מבנה החלבון והפיכתו ללא פעיל) של הארס. שימוש בחוסם עורקים או בחבישה אחרת העוצרת את מחזור הדם אינה מומלצת. קורבנות הארס עלולים לסבול מנזק עצבי שיכול להוביל לירידה במסת השריר.
ארס האבנון מכיל תערובת של חלבונים ורעלים שונים התוקפים את תאי הדם, את תאי הגוף (הבשר, השרירים) ואת הלב: סטונוסטקוסין, וורוקוטוקסין וקרדיולפוטין.
חכמי אייברא
דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2 (ורמאכט)
ניקול איזנמן
ניקול איזנמן (נולדה ב-1965 בוורדן שבצרפת) היא אמנית פלסטית יהודייה-אמריקאית, שנודעה בציוריה הפיגורטיביים, המושפעים מפופ ארט, קומיקס, אמנות הרנסאנס והבארוק, הסוריאליזם, האקספרסיוניזם הגרמני ושלבים אחרים מתולדות האמנות, וה"משחקים" ברמזים למיתוסים ולתרבות הפופולרית נוגעים לנושאים של מיניות, סאטירה חברתית, קומדיה וקריקטורה.
ביוגרפיה.
ניקול איזנמן נולדה בוורדן בצרפת, בעת שאביה שירת שם כפסיכיאטר צבאי. היא גדלה בסקארסדייל, ניו יורק. היא למדה במחלקה לציור של בית הספר רוד איילנד לעיצוב בעיר פרובידנס, רוד איילנד, אותו סיימה בשנת 1987 עם תואר ראשון בציור. ב-1986 זכתה בפרס רומא במסגרת תוכנית המצטיינים האירופית של בית הספר הזה. סבתא רבתא שלה הייתה הציירת אסתר המרמן, שנמלטה מאוסטריה לאחר האנשלוס.
היא החלה את הקריירה שלה בניו יורק בשנות ה-1990. אייזנמן יצרה בציוריה הנאו-ריאליסטיים בדרך שובבה משהו, אמירות חדשות, עכשוויות על בסיס יסודות סגנון וקומופוזיציה לקוחים מתולדות האמנות, החל מהרנסאנס והציור הקלאסי (טיציאן, רובנס, דרך הציור ההיסטורי וציורי "ז'אנר" ועד לפיקאסו ולאמנות המודרנית. על ידי כך אמנותה מזכירה את זו של הצייר האיטלקי רנאטו גוטוזו (1986-1912). ביצירותיה מתחברים זה בזה יסודות של תרבות מדינה, כמו קומיקס, פורנוגרפיה, יומני חדשות ופרסומות בטלוויזיה.
בשנים 2003–2009 לימדה אייזנמן כפרופסור במכללת בארד (Bard College) באננדייל-און-האדסון.
בשנים 1994 ו-1995 הציגה, יחד עם רחל לחוביץ' (ילידת 1964) וג'נין אנטוני (ילידת 1964) ואחרות, תערוכות במכון לאמנות עכשווית בלונדון, במוזיאון החדש של ניו יורק, וכן ב"ניו וייט גאלרי" בלוס אנג'לס תחת הכותרת המשותפת Bad Girls ("בנות רעות"). הן ייצגו דור צעיר של אמניות אמריקאיות בעלות עמדות פמיניסטיות, שביטאו מסרים של ביקורת חברתית עם קונוטציות מיניות-פמיניסטיות.
בביאנלה של ויטני בשנת 1997 הציגה איזנמן את "ויטני מפוצץ" - "Exploding Whitney", ציור קיר גדול, שתיאר את המוזיאון בהריסות. במיצג מלווה בציור ביטאה האמנית את השקפתה בסוגיית הקשר בין אמנות למסחר. ב-2007 אירח ה"קונסטהאלה" של ציריך מיצג מקיף של איזנמן שהועלה גם בלה פלאטו, (איל דה פראנס) בפריז.
בשנת 2010 השתתפה איזנמן בתערוכה בנושא "Shifting the Gaze. Painting and Feminism" ("מבט אחר: ציור ופמיניזם") במוזיאון היהודי בניו יורק הציגה איזנמן את הציור "סדר" (Seder).
האמנית חיה ופועלת בניו יורק. בשנים 2002–2015 הייתה מיוצגת על ידי חברת לאו קניג-מרגרט קלינטון. בימינו היא מיוצגת בניו יורק על ידי גלריית אנטון קרן, בלוס אנג'לס על ידי סוזן פילמטר (Vielmetter) ובברלין על ידי גלריית ברברה וייס.
פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה
פרדיננד הרביעי (באיטלקית: Ferdinando Salvatore Maria Giuseppe Giovanni Battista Francesco Lodovico Gonzaga Raffaele Ranerio Gennaro; בגרמנית: Ferdinand Salvator Maria Joseph Johann Baptist Franz Ludwig Gonzaga Raphael Rainerius Gennarius; 10 ביוני 1835 - 17 בינואר 1908) היה הדוכס הגדול של טוסקנה (שליט הדוכסות הגדולה של טוסקנה) בין השנים 1859–1860, ולאחר מכן איבד את שלטונו בעקבות איחוד איטליה.
ביוגרפיה.
פרדיננד נולד ב-10 ביוני 1835 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע אביו לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור, וב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת פרדיננד. לאחר המלחמה חזר פרדיננד לפירנצה, וניסה להחזיר את שלטונו, אולם ב-16 באוגוסט הכריזה מועצת העם על הדחתו באופן רשמי. צרפת ואוסטריה הודיעו על תמיכתם בפרדיננד, אולם לא עשו שום דבר למענו, וב-22 במרץ 1860 סופחה טוסקנה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה.
פרדיננד בילה את שארית ימיו בגלות באוסטריה, וב-17 בינואר 1908 מת בביתו שבזלצבורג.
משפחתו.
ב-24 בנובמבר 1856 התחתן פרדיננד עם אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 בנות:
ב-11 בינואר 1868 התחתן פרדיננד עם אליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
קירן מקמנמין
קירן מקמנמין (באנגלית: Ciarán McMenamin; נולד ב-1 באוקטובר 1975) הוא שחקן צפון אירי תושב לונדון.
ביוגרפיה.