על פי הפיזור של ממצאי תרבות עמק האינדוס, רשתות המסחר התפרסו על שטח עצום, שנפרס על חלקים של אפגניסטן, אזורי החוף של פרס, צפון ומרכז הודו. הסחר עם מסופוטמיה התנהל בעיקרו דרך סוחרים מתווכים מדילמון.
חקלאות.
מערכת החקלאות של תרבות עמק האינדוס עדיין אינה ברורה כל כך, מאחר שמידע מועט בלבד שרד את מהלך הדורות. אולם ניתן להעלות מספר השערות.
החקלאות של תרבות עמק האינדוס הייתה בוודאי יצרנית ביותר; היא הייתה צריכה להפיק כמויות יתר שיוכלו לתמוך בעשרות אלפי התושבים העירוניים שלא עסקו בעיקר בחקלאות. חקלאות זו הסתמכה על ההתקדמויות הטכנולוגיות של התרבות הקדם-האראפית, בהן המחרשה. עדיין, מעט מאוד ידוע על האיכרים שתמכו בערים או על השיטות החקלאיות שלהם. חלקם, ללא ספק, השתמשו באדמת הסחף הפוריה שהותירו אחריהם הנהרות בעונות השיטפון, אך בשיטה פשוטה זו של חקלאות אין די על מנת לתמוך בערים. אין ראיות להשקיה, אך ייתכן כי ראיות כאלה נמחקו על ידי שיטפונות חוזרים.
נראה כי תרבות עמק האינדוס סותרת את המסבירה את מקורה של התרבות העירונית והמדינה. על פי הצעה זו, ערים לא היו יכולות לקום ללא מערכות השקיה שמסוגלות ליצור יתרות חקלאיות גדולות. על מנת לבנות מערכות כאלה, צמחה מדינה דספוטית וממורכזת שיכלה להעביד אלפי אנשים כעבדים. קשה מאוד ליישב את ההיפותזה הזאת עם מה שידוע על תרבות האינדוס. אין כל ראיות למלכות, עבדות, או עבודה כפויה.
לרוב מניחים שייצור חקלאי אינטנסיבי מצריך סכרים ותעלות, אך קל להפריך הנחה זו. בכל אסיה, איכרים מייצרים כמויות מזון גדולות ממשטחי אורז בטרסות, שאינם תוצאה של עבדות אלא של עבודה מצטברת במשך דורות רבים. במקום לבנות תעלות, ייתכן שאנשי תרבות עמק האינדוס בנו מערכות להסטת מים, שכמו חקלאות הטרסות, ניתן לפתח אותן במשך דורות רבים. בנוסף, ידוע שאנשי התרבות השתמשו בקציר גשם, טכנולוגיה רבת עוצמה שפעלה היטב בתרבות ההודית הקלאסית אך כמעט נשכחה במאה ה-20. יש לזכור שאנשי התרבות, כמו כל תושבי דרום אסיה, בנו את חייהם סביב המונסון, מערכת אקלימית שבה רוב הגשם של השנה יורד בתקופה של ארבעה חודשים. בעיר שנמצאה לא מזמן, ארכאולוגים גילו סדרה של מאגרים עצומים, שנחצבו מהסלע ומטרתם הייתה לאגור מי גשמים, שיכלו לענות על צורכי העיר במהלך העונה היבשה.
מערכת כתב.
מזה זמן רב נטען שעמק האינדוס היה בית לתרבות אוריינית, אך לאחרונה עולות שאלות בנושא זה על רקע ארכאולוגי ובלשני. נמצאו מעל 400 סמלי אינדוס על חותמות או כלי קרמיקה ועל יותר מתריסר חומרים אחרים, כולל "לוח מודעות" שנראה שהיה תלוי מעל לשער של המבצר המרכזי של עיר האינדוס דולאווירה. כתובות אינדוס טיפוסיות הן בנות ארבעה או חמישה תווים לכל היותר, שרובם (חוץ מ"לוח המודעות") היו קטנות מאוד; הגדול ביותר על משטח אחד, שגודלו פחות מ-2.5 ס"מ, הוא בן 17 תווים; הארוך ביותר על כל חפץ שהוא הוא בן 26 תווים. רבים הצביעו על כך שהקיצור הרב בכתיבה שונה מכל חברה אוריינית קדם-מודרנית אחרת, כולל אלה שכתבו בעיקר על חומרים שלא משתמרים כמו עלים, עץ, בד, שעווה או קלף.
בהתבסס על ראיות אלה ואחרות, מאמר שפורסם ב-2004 ושנידון רבות בעיתונות העולמית, טוען שמערכת הכתב של האינדוס לא הייתה כתיבה של שפה אלא הייתה קשורה למערכת סמלים לא-בלשנית שהשתמשו בה במזרח הקרוב. נטען גם שהשתמשו בסמלים אלה רק עבור מסחר, אך טענה זו אינה מסבירה את הסמלים הרבים המופיעים על חפצי פולחן רבים. רבים מהכתובות יוצרו בייצור המוני בעזרת תבניות. אין מקבילות לייצור מסוג כזה של כתובות בכל תרבות עתיקה אחרת.
צילומים של אלפים מהכתובות הקיימות פורסמו ב"אסופת חותמות וכתובות אינדוס" (Corpus of Indus Seals and Inscriptions).
הידרדרות, התמוטטות ומורשת.
ב-1900 לפנה"ס לערך, החלו להופיע סימנים של הידרדרות הדרגתית. אנשים החלו לעזוב את הערים ולאלו שנותרו לא הייתה תזונה מספקת. עד סביבות 1800 לפנה"ס ננטשו רוב הערים.
לאחר התמוטטותה של תרבות עמק האינדוס, צמחו תרבויות מקומיות, שהראו במידות שונות את השפעתה של תרבות האינדוס. בעיר הגדולה לשעבר האראפה, נמצאו קברים שהתאימו לתרבות אזורית המכונה תרבות cemetery H. באותו הזמן, תרבות "הקרמיקה בצבע האוכרה" (Ochre coloured Pottery culture) התרחבה מרג'סטאן ועד למישור הגאנגס.
בהקשר זה של אחריתה של התמוטטות התרבות יש לדון בהגירה ההודו-ארייאנית לצפון הודו. בתחילת המאה ה-20, חשבו שהגירה זו היא "כיבוש ארייאני", וכשתרבות האינדוס נתגלתה בשנות ה-20 חשבו כי ללא ספק ההתמוטטות שלה הייתה עקב כיבוש הזה. במילותיו של הארכאולוג מורטימר ווילר, אל המלחמה ההודו-ארייאני אינדרה "אשם" בהרס התרבות. אך קשה מאוד לדעת האם ההתמוטטות של התרבות היא תוצאה של ההגירה ההודו-ארייאנית. יותר מסתבר שההגירה הייתה תוצאה של ההתמוטטות, בדומה לנפילתה של האימפריה הרומית וההגירות דרומה של עמים פרימיטיביים יחסית ב"תקופת ההגירות".
סיבה טבעית אפשרית לנפילתה של התרבות קשורה לשינוי אקלימי. ב-2600 לפנה"ס, היה עמק האינדוס ירוק, מיוער ומלא בבעלי חיים. הוא היה גם לח יותר; שיטפונות היו בעיה, ונראה שהרסו יישובים יותר מפעם אחת. עד 1800 לפנה"ס, ידוע שהאקלים השתנה, ונעשה קריר ויבש יותר באופן משמעותי.
ייתכן שהגורם המכריע היה היעלמותם של חלקים גדולים ממערכת הנהרות גאהגר-האקרה. ייתכן כי אירוע טקטוני הוא שהסיט את מקורות המים של המערכת אל מישור הגאנגס, אם כי קיימת אי ודאות לגבי התאריך של אירוע זה. לכאורה רעיון כזה נראה מפתיע, אך יש לשים לב שהמעבר בין מישורי הגאנגס והאינדוס הוא עניין של סנטימטרים בודדים. אזור מקורות המים ידוע כפעיל טקטונית, ויש ראיות לאירועים טקטוניים גדולים בזמן ההתמוטטות של התרבות.
במהלך האלף השני לפנה"ס, השפיעה תרבות עמק האינדוס על תרבויות אחרות, וככל הנראה תהליך זה יצר את מה שאנו מכירים כיום כהינדואיזם ההיסטורי. מצלמיות הפריון שהם הותירו אחריהם אפשר להבין שהם עבדו לאלה-אם כלשהי (בדומה לשאקטי וקאלי). על חותמות תרבות האינדוס מצוירות חיות, אולי למטרת לפולחן, כמו ההיבטים הזואומורפיים של כמה מהאלים ההינדיים. אותרו גם חותמות הדומים לפאשופאטי בישיבת יוגה. כמו ההינדים כיום, כנראה ייחסו אנשי עמק האינדוס חשיבות רבה לניקיון ולרחצה. בבתים במואנג'ודארו בדרך כלל הייתה באר מים פרטית, ולעיתים קרובות היו לידה מקומות לרחצה.
בשונה מתרבויות עתיקות אחרות, מהמצאי הארכאולוגי של תרבות האינדוס לא עולות כל ראיות לצבאות, מלכים, עבדים, מאבק חברתי, בתי כלא, או מאפיינים אחרים שאנו מקשרים עם תרבות מוקדמת, אם כי ייתכן שדבר זה הוא תוצאה של ההתמוטטות המוחלטת וההיעלמות לאחר מכן של תרבות זו.
Ecliptica
מפת פויטינגר
מפת פויטינגר (Tabula Peutingeriana) היא מפת הדרכים והמחוזות של האימפריה הרומית, אשר נוצרה במאה ה-4 או ראשית המאה ה-5 לספירה, ושורטטה על פי נתונים שהופיעו ברשימת תלמי. המפה מתארת את רשת "שירות הבלדרים" (Cursus publicus) של האימפריה הרומית שהוקמה על ידי אוגוסטוס קיסר (63 לפנה"ס – 14 לספירה) על מנת להעביר אגרות מאת השליטים, הסעת פקידי ממשל, והעברת תקבולי מיסים מפרובינקיה רומית אחת לשנייה. היא מתארת את המרחב שבין ספרד ואנגליה במערב ועד הודו במזרח.
מפת פויטינגר התגלתה בגרמניה בשנת 1507 כמגילה צרה וארוכה. המגילה הועתקה במאה ה-13 מהמגילה המקורית של מפת הדרכים העתיקה, שאיננה בידינו, על ידי נזיר בעיר קולמר שבצפון-מזרח צרפת.
במפה מתוארות בלטינית, התחנות והדרכים בארץ והמרחק במילין בין מקום למקום. המפה מציגה דרכים סלולות באופן ברור, ובה בין היתר הערים והמחוזות של ארץ ישראל. ירושלים מסומנת וקרויה "Hierusalem" איליה קפיטולינה עם הר הזיתים בקרבתה. במפה יותר מ-550 יישובים. במפה יש הבחנה בין הערים: ערים קטנות סומנו באמצעות ציור בית. ערים חשובות יותר הוקפו בחומה. בערים מסומן מיקום המרחצאות - אתר חשוב להולכי דרכים, כן סומנו בבירור מקומות מנוחה ומקורות מים.
המפה נקראת על שם בעליה קונרד פויטינגר (1465-1547), מדינאי ואוסף עתיקות גרמני. הוא קיבל אותה מקונרד סלטס (Conrad Celtes) מווינה, שלא הספיק לפרסם אותה לפני מותו. העתק הראשון של המפה המקורית כלל 12 קטעים (אחד היה חסר). היא שימשה מפת דרכים ולכן גולגלה לגליל קל לנשיאה. פויטינגר הכיר בכך שמדובר בהעתק ממפה קדומה של האימפריה הרומית. המפה נמצאת כיום בספרייה הלאומית של אוסטריה, בארמון המלכותי הופבורג שבווינה.
בשנת 1598 המפה הועתקה בידי מרקי ורסלו. העתק חדש נוצר ב־1887 על ידי קונראדי מילרי (Conradi Milleri), שניסה לשחזר את חלקה האבוד שכלל את ספרד, אנגליה והמגרב, ופורסם בשנת 1911.
התמונה רחבה, אפשר לגלגל אותה על סרגל. במקור: אורכה 6.83 מטר ורוחבה 0.34 מטר, והיא נועדה לנשיאה בגליל.
גבירתי הנאווה (מחזמר)
"גבירתי הנאווה" (באנגלית: My Fair Lady) הוא מחזמר מצליח מ-1956, שכתבו המחזאי אלן ג'יי לרנר והמלחין פרדריק לאו בהתבססם על המחזה "פיגמליון" מאת המחזאי האירי ג'ורג' ברנרד שו. בשנת 1964 הפכה יצירתם לסרט. המחזמר, שהועלה על בימות ברודוויי, הופיע לראשונה ב-15 במרץ 1956 והוצג 2,717 פעמים.
עלילה.