דוגמאות אופייניות לטיפוס זה היו שש "פריגטות קיטור" שהזמין צי ארצות הברית בשנת 1854. פריגטות אלו היו אוניות עץ מונעות במדחף ובמפרשים, בהדחק של 3,200 טון, חימוש של 40 תותחים בקוטר 8 עד 10 אינץ', ומהירות מרבית בהנעת קיטור של 9 קשר. הצי הבריטי היה נחוש לשמור על עליונותו בים, ובשנת 1857 הזמין בתגובה שש פריגטות קיטור, ששתי הגדולות שבהן, ה"אריאדנה" (HMS Ariadne) וה"גלטיאה" (HMS Galatea), היו בעלות הדחק של כ-4,200 טון - קרוב מאוד לזו של ספינות הקו הגדולות ביותר של אותה תקופה, וגדול בהרבה מ-3,560 הטונות של אה"מ ויקטורי, אוניית-קו מדרג ראשון בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ואולם גם אוניות אלו ירדו מגדולתן תוך שנים ספורות בעקבות הופעת אוניות קרב מחופות בשריון בשנות ה-60 של המאה, כמו "לה-גלואר" (La Gloire) הצרפתית בהדחק של 5,700 טון, אשר עד מהרה קיבלה תשובה בריטית הולמת בדמות ה"ווריור" (HMS Warrior) בת ה-9,400 טון. בשנת 1862 נפלה אחת משש פריגטות הקיטור האמריקאיות הגדולות, הפריגטה מרימק, לידי צי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שציפה אותה בשריון של לוחות ברזל ושלח אותה לקרב המפטון רודס בשם החדש "וירג'יניה". בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות אלו אף הן הוגדרו בתחילה "פריגטות", למרות היותן גדולות ורבות-עוצמה יותר מכל אנית מלחמה אחרת בת-תקופתן. כדי להבדילן מפריגטות גרידא הן כונו לעיתים "פריגטות משוריינות" (ironclad frigate או armoured frigate), אך נראה כי המפקדים והמלחים של אוניות אלו לא הסכימו להסתפק בכך, ולבסוף נאלצו הציים בני התקופה לשנות לחלוטין את כל שיטת המונחים והדרוג של אוניות מלחמה. מכל מקום, גם הפריגטות המשוריינות הוחלפו תוך מספר שנים באוניות חסרות מפרשים חמושות בצריחי תותחים מסתובבים, והמונח "פריגטה" יצא משימוש עד מלחמת העולם השנייה.
העידן המודרני.
החל מן המאה ה-20 שוב אין למונח "פריגטה" מובן חד-משמעי, אך מספר ציים שאלו את המילה לציון טיפוסים שונים של אוניות סיור קטנות או בינוניות, בעיקר כאלו המשמשות לליווי שיירות של אוניות סוחר ואוניות מלחמה אחרות, ולהגנתן מפני צוללות ואיומים נוספים.
פריגטות ללוחמה נגד צוללות.
במלחמת העולם השנייה, בעת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945), נזקקו הצי הבריטי, צי ארצות הברית והצי המלכותי הקנדי בדחיפות לאוניות ליווי שיגנו על שיירות אוניות הסוחר שלהן ממתקפת הצוללות של הצי הגרמני. בסופו של דבר בנו הבריטים לשם כך שלושה סוגים חדשים של אוניות ליווי קטנות, שנקראו על שם שלושה סוגים ספינות מפרש מתקופת המלחמות הנפוליאוניות: הסלופ, הקורבטה והפריגטה. אין קשר ישיר בין פריגטות מודרניות אלו לפריגטות מתקופת המפרשים, פרט לכך שגם פריגטות המפרשים היו ספינות קטנות או בינוניות ששימשו לעיתים לליווי אוניות סוחר. בצי האמריקאי נקרא סוג האונייה המקביל באותן שנים משחתת ליווי (destroyer escort).
358 פריגטות בריטיות נבנו במהלך המלחמה, כמעט מחציתן מסדרת "ריבר" (River) המצליחה. גם קנדה בנתה מספר פריגטות מן הדגמים הבריטיים. ההדחק של הפריגטות מסדרת ריבר היה 1,370 (בדגם הקצר) עד 1,830 טון (בדגם הארוך המאוחר יותר), כגודל משחתת או מעט קטנות יותר. מהירותן הייתה 20 קשר, נמוכה ממהירות משחתות בנות התקופה, אך מספקת לצורך לוחמה נגד הצוללות הגרמניות האיטיות יחסית של אותן שנים. כנגד זאת היה לפריגטות יתרון על משחתות ביכולת שהייה ממושכת יותר בלב ים, ביציבותן בים סוער ובמזג אוויר קשה, והן גם היו זולות ומהירות יותר לבנייה. צוותן מנה 120 מלחים, חימושן העיקרי היה מספר סוגים של פצצות עומק, והן צוידו בגרסה מוקדמת של סונאר לגילוי הצוללות. פריגטות הצליחו לעיתים קרובות למנוע או להפחית את הפגיעה בשיירות שליוו, והטביעו צוללות גרמניות רבות. בכך מילאו תפקיד חשוב בניצחון בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה, רבות מפריגטות אלו נמכרו לציים שונים ברחבי העולם, והפיצו מחדש את השימוש במונח "פריגטה". גם בחיל הים הישראלי שרתו בשנות ה-50 שלוש פריגטות מסדרת ריבר שנרכשו מקנדה: אח"י מבטח (ק-28), אח"י מזנק (ק-32), ואח"י משגב (ק-30). אך חיל הים הגיע למסקנה שהפריגטה גדולה מדי לצרכיו, והפריגטות נמכרו לחיל הים של סרי לנקה. אוניות השטח הגדולות ביותר שהפעיל חיל הים במהלך כ-60 השנים שלאחר מכן – ספינות הטילים מדגם סער 5 – הן בהדחק מרבי של כ-1,200 טון, ומבחינת גודלן מסווגות כקורבטות. רק החל משנת 2020 מצטייד חיל הים בספינות הטילים מדגם סער 6 בהדחק מרבי של כ-2,000 טון, אך הן עדיין מסווגות כקורבטות, עקב העלייה בהדחק של כל סוגי הספינות (ראו להלן).
חשיבותה הגדולה של הצוללת בלוחמה הימית מאז מלחמת העולם השנייה מבטיחה גם את המשך חשיבותן של פריגטות ללוחמה נגד צוללות. פריגטות כאלו מיועדות לא רק להגנת אוניות סוחר, אלא גם להגנת שייטות של אוניות מלחמה מסוגים אחרים, כגון נושאות מטוסים. הן נעשו גדולות ומהירות יותר, על-מנת להתמודד עם המהירות ההולכת וגוברת של הצוללות. אחת הסדרות המצליחות של פריגטות נגד-צוללות הייתה סדרת ליאנדר (Leander) הבריטית, אשר כללה 26 אוניות שנבנו בין השנים 1953 ו-1973. הן שירתו בצי הבריטי ובציים נוספים ברחבי העולם, כמו הצי ההודי והפקיסטני. הפריגטות מסדרה זו היו בעלות הדחק של 2,500 עד 2,800 טון ומהירותן 27 קשר. הן היו מצוידות בסונאר וחמושות בטורפדו, פצצות עומק, תותחים קלים ממספר קטרים, ואף בטילי ים-ים. בצי הבריטי פריגטות אלו הוחלפו בעיקר על ידי הפריגטות מטיפוס 23 (Type 23 class), המשרתות משנות ה-90 ועד היום. הן כבר בעלות הדחק של כמעט 5,000 טון, וחמושות בעיקר בטילי ים-ים שונים, כגון טילי הרפון, וכן בטורפדו ובתותחים נגד מטוסים. בדומה לפריגטות מודרניות אחרות הן גם מצוידות במנחת למסוק, אשר משמש לתצפית ולגילוי צוללות.
פריגטות טילים מונחים.
בעוד שבצי הבריטי, ובעקבותיו בציים נוספים, התפשט המינוח "פריגטה" לאוניית נצ"ל בגודל של משחתת, בצי האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה ציינה המילה פריגטה אוניות מלחמה גדולות יותר, עד גודל של סיירת, שבתחילה נשאו בעיקר טילים נגד מטוסים להגנת שייטות של אוניות מלחמה, ומאוחר יותר גם טילי ים-ים.
דוגמה טיפוסית לפריגטות כאלו היא סדרת נוקס , ממנה הושקו 46 אוניות בשנות ה-60 וה-70 ששרתו בצי האמריקאי. הן היו בעלות הדחק של כ-4,300 טון, צוות של כ-260 מלחים וקצינים, מהירות מעל 27 קשר, חמושות בטילי ים-ים הרפון, בטילי נ"מ RIM-7 Sea Sparrow או תותח נ"מ פלנקס, בטורפדו ובתותח בקליבר 5 אינץ', ומצוידות במנחת למסוק. עם תום המלחמה הקרה בשנות ה-80, חלקן הוצאו משרות ואחרות נמכרו לציים של מקסיקו, יוון, טורקיה, מצרים, טאיוואן ותאילנד. בצי האמריקאי הן הוחלפו בין השאר בפריגטות מסדרת אוליבר הזארד פרי . מסדרה זו הושקו 51 אוניות משנות ה-70 ועד ראשית שנות ה-2000, שרובן שרתו בצי האמריקאי, אך חלקן נמכרו לציי טורקיה, אוסטרליה, בחריין, טאיוואן, פקיסטן, פולין, וספרד. אלו אוניות בנות 4,200 טון, צוות של 176 איש, מהירות למעלה מ-29 קשר, חמושות בטילי RIM-66 Standard נגד מטוסים ונגד ספינות, טילי הרפון, טורפדו ותותח נ"מ פלנקס, ומצוידות בסככה ומנחת לשני מסוקים. בשנת 2020 הודיע הצי האמריקאי על תוכניתו להחליפן בפריגטות מסדרת קונסטליישן החדשה, בהדחק מתוכנן של כ-7,000 טון.
בעקבות הגידול במידותיהן של פריגטות נצ"ל וחימושן בטילים, יש כיום חפיפה רבה בין פריגטות במינוח הבריטי והאמריקאי. רובן אוניות בנות 4,000 עד 7,000 טון, בעלות טווח ארוך ומהירות בינונית, מצוידות במסוקים ובחימוש מונחה נגד ספינות, נגד צוללות, נגד מטוסים ונגד טילים.
בתרבות הפופולרית.
עוף הפריגט נקרא על שם ספינות הפריגטה, בשל היותו עוף ים מהיר-מעוף, ובשל נוהגו לשדוד מזון מעופות ים אחרים, נוהג אשר למלחי המאה ה-17 הזכיר כנראה את שימושן התכוף של פריגטות לשוד אניות סוחר.
סרט הקולנוע "Master and Commander" מבוסס על סדרת רומנים מאת פטריק או'בריאן, המתאר באופן נאמן למדי מבחינה היסטורית את הרפתקאותיו מפקד ספינת מלחמה בריטי וידידו רופא האונייה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. הספינה המופיעה בסרט זה היא רפליקה של הפריגטה "רוז" (HMS "Rose") מ-1757, ובסרט היא מגלמת את הפריגטה "סורפרייז" (HMS "Surprise"), שהייתה פריגטה אמיתית בת-התקופה והושקה בשנת 1796. דמותו והרפתקאותיו הבדיוניות של הקברניט ג'ק אובריי, אותו מגלם בסרט ראסל קרואו, מבוססים בעיקר על הביוגרפיה של קפטן תומאס קוקרן, מפקד פריגטה רב-מעללים בצי המלכותי הבריטי, ואולי גם על דמותו של מפקד פריגטה מפורסם אחר מאותה תקופה, קפטן אדוארד פליו.
חוליה (צבא)
חולְיה היא המבנה הצבאי הקטן ביותר מעל לרמת הפרט (חייל בודד). לרוב, מונה חוליה שלושה חיילים. חוליה בת שני לוחמים מכונה "חוליה מצומצמת" וחוליה בת ארבעה או חמישה לוחמים היא "חוליה מורחבת". בדרך כלל, חוליה לא תפעל בצורה עצמאית אלא תהווה חלק ממבנה רחב יותר של כיתה. הכיתה תכיל לרוב בין שתיים לארבע חוליות.