לאחר התקפי דיכאון ואלכוהוליזם, נוויל קובע לבסוף שיש כמה סיבות מדעיות מאחורי מוצאם, התנהגויות וסלידות אצל הערפדים ולכן הוא מתכוון לחקור אותם. הוא משיג ספרים וחומרי מחקר אחרים מספריה ובאמצעות מחקר הדרגתי מגלה ששורש המחלה הוא ככל הנראה זן "Bacillus" של חיידקים המסוגל להדביק גם מארחים שמתו וגם חיים. גם הניסויים שלו במיקרוסקופים מגלים שהחיידקים רגישים באופן קטלני לשום ואור שמש. יום אחד, כלב תועה ופצוע מוצא את דרכו לרחוב שלו, ממלא את נוויל בשמחה. נווילשמח לחברה ואט-אט מרוויח בדקדקנות את אמונו של הכלב העצבני במזון ומביא אותו לבית. למרות מאמציו, הכלב הפצוע מת שבוע לאחר מכן, ונוויל, שנשדד מכל תקווה, חוזר ללמוד יותר על הערפדים.
המשך הקריאה והניסויים של נוויל בערפדים חסרי כושר עוזרים לו ליצור תיאוריות חדשות. הוא מאמין שערפדים מושפעים ממראות וצלבים בגלל "עיוורון היסטרי", תוצאה של התניה פסיכולוגית קודמת של נגועים. כשהם מונעים מטירוף המחלה, גם אז, תגובתם מוגבלת לאמונותיו של האדם המסוים; לדוגמה, ערפד נוצרי יחשוש מהצלב, אך ערפד יהודי לא יחשוש כך. בנוסף, נוויל מגלה אמצעים יעילים יותר להרוג את הערפדים, מלבד סתם להכניס יתד לליבם. זה כולל חשיפת ערפדים לאור שמש ישיר או גרימת פצעים רחבים וחושפי חמצן בכל מקום בגופם, כך שהחיידקים עוברים מהיותם סימביוזים אנאירוביים לטפילים אירוביים, תוך שהם צורכים במהירות את מארחיהם כשהם נחשפים לאוויר, מה שהופך את מראה הערפדים לנוזלי. עם זאת, החיידקים מייצרים גם "דבק גוף" גמיש שאוטם באופן מיידי פצעים בוטים או צרים, מה שהופך את הערפדים לחסינים לקליעים שלו. עם הידע החדש שלו, נוויל הורג מספר גדול כל כך של ערפדים בפומבי שכמות המבקרים הליליים שלו פוחתת משמעותית. נוויל מאמין עוד שהמגפה התפשטה לא באמצעות עקיצות ערפד ישירות כמו של יתושים נושאי חיידקים וסופות אבק בערים בעקבות המלחמה אחרונה. חוסר העקביות של תוצאותיו של נוויל בטיפול בערפדים גורם לו גם להבין שבעצם ישנם שני סוגים המגיבים בצורה שונה - כאלה החיים עם זיהום מחמיר ואלה שמתו אך הושמדו מחדש על ידי החיידקים (כלומר כאלה שהפכו לאל-מתים).
אחרי שלוש שנים, נוויל רואה אישה מבועתת לאור יום. נוויל חושד מייד לאחר שהיא נרתעת באלימות בנוכחות שום, אך לאט לאט הם זוכים לאמון זו בזה. בסופו של דבר השניים מנחמים זה את זה בצורה רומנטית והוא מסביר כמה מממצאיו, כולל התיאוריה שלו לפיה הוא פיתח חסינות מפני הזיהום לאחר שננשך על ידי עטלף ערפדים נגוע לפני שנים. הוא רוצה לדעת אם האישה, ששמה רות, נגועה או חסינה, ונודר לטפל בה אם היא נגועה, והיא מאפשרת לו באי רצון לקחת דגימת דם, אך פתאום חובטת בו עד אובדן הכרה כשהוא רואה את התוצאות. כשנוויל מתעורר, הוא מגלה פתק של רות שמתוודה שהיא אכן ערפד שנשלח לרגל אחריו ושהוא היה אחראי למות בעלה, ערפד אחר. עוד עולה מההערה שרק הערפדים הלא מתים הם אלימים מבחינה פתולוגית, אך לא אלה שהיו בחיים בזמן ההדבקה ושהם עדיין שורדים בגלל מוטציות מקריות בחיידק שלהם. אלה הנגועים שעודנם בחיים התגברו לאט לאט על מחלתם ומנסים לבנות חברה חדשה. הם פיתחו תרופות שמקטינות את התסמינים הגרועים ביותר. רות מזהירה את נוויל שרגשותיה כלפיו נכונים אך שאנשיה ינסו לתפוס אותו וכי עליו לנסות לברוח מהעיר.
עם זאת, בהנחה שהוא יטופל בצורה הוגנת על ידי החברה החדשה, נוויל נשאר בביתו עד שיגיעו אליו האנשים נגועים ושולחים באלימות את הערפדים הלא-מתים שמחוץ לביתו. הוא יורה עליהם ובתורו נורה ונלכד. פצוע אנוש, נוויל מוכנס לתא חסום בו מבקרת רות, שמודיעה לו שהיא חברה בכירה בחברה החדשה, אך בשונה מהאחרים, אינה מתרעמת עליו. לאחר שדנה בהשפעות של פעולות ההרג שביצע נוויל בערפדים של החברה החדשה, היא מכירה בצורך הציבורי בהוצאתו להורג של נוויל, אך נותנת לו חבילה של גלולות התאבדות הפועלות במהירות.
נוויל מקבל את גורלו ומבקש מרות שלא לאפשר לחברה הזו להיות חסרת לב יותר מדי. רות מבטיחה לנסות, מנשקת אותו ועוזבת. נוויל ניגש לחלון התא שלו ורואה את הנגועים בוהים בו באותה שנאה ופחד שפעם חש עבורם; הוא מבין שהוא, שריד של האנושיות הישנה, הוא עכשיו אגדה לגזע החדש שנולד מהזיהום. הוא מכיר בכך שהרצון שלהם להרוג אותו, לאחר שהרג כל כך הרבה מהיקרים להם, אינו דבר שהוא יכול לגנות. ככל שהגלולות מתחילות להשפיע, הוא משתעשע מהמחשבה שהוא יהפוך לאמונה טפלות ולאגדה החדשה שלהם, בדיוק כמו שערפדים היו פעם עבור בני אדם.
עיבודים.
סרטים.
הרומן עובד לסרט באורך עלילתי שלוש פעמים, כמו גם לסרט ווידאו בשם I Am Omega. בשונה מהספר, כל אחד מהם מציג את הדמות של נוויל כמדען מיומן. שלושת העיבודים מראים שהוא מוצא תרופה ומעביר אותה. עיבודים שונים מהרומן הציגו את האירועים שלוש שנים לאחר האסון, במקום להתרחש בפרק זמן של שלוש שנים, כמו ברומן. כמו כן העיבודים מתרחשים בעתיד הקרוב, שנים ספורות לאחר יציאת הסרט ואילו הרומן מתרחש 20 שנה מיום פרסומו.
הרומן גם עובד לסרט סטודנטים ספרדי קצר בשם Soy Leyenda.
האיש האחרון על כדור הארץ.
בשנת 1964 כיכב וינסנט פרייס כד"ר רוברט מורגן (ולא "נוויל") בסרט "האיש האחרון על כדור הארץ" (השם המקורי של ההפקה האיטלקית הזו היה L'ultimo uomo della Terra). מת'סון כתב את התסריט המקורי לעיבוד זה, אך בשל שכתוב מאוחר יותר לא רצה ששמו יופיע בקרדיטים; כתוצאה מכך נזקף לזכות מת'יסון שם בדוי "לוגן סוונסון".
איש האומגה.
בשנת 1971 הופקה גרסה שונה בהרבה, תחת הכותרת איש האומגה (The Omega Man) כיכב בה צ'רלטון הסטון (כרוברט נוויל) ואנתוני זרבה. למת'סון לא הייתה כל השפעה על התסריט לסרט זה ואף על פי שהעלילה נותרה דומה, היא סוטה מהרומן בכמה אופנים, תוך הסרת מאפייני הערפד של האנשים הנגועים, למעט הרגישות שלהם לאור. בגרסה זו, הנדבקים מוצגים כמוטציות ליליות, עטויי גלימות שחורות, לבקנים, המכונים "המשפחה". אף על פי שהם אינטליגנטים, הם מתנערים מהטכנולוגיה המודרנית, כשהם מאמינים שהיא (והאנשים המשתמשים בה, כמו נוויל) היא רעה וגורמת לנפילת האנושות.
אני האגדה.
בשנת 2007 הופק עיבוד שלישי לרומן, הפעם בשם I Am Legend, בימויו של פרנסיס לורנס ובכיכובו של ויל סמית' כרוברט נוויל. עיבוד זה חורג גם הוא באופן משמעותי מהרומן. בגרסה זו הזיהום נגרם על ידי נגיף שנועד במקור לרפא סרטן. כמה יסודות ערפדים נשמרים, כמו רגישות לאור UV ומשיכה לדם. הנדבקים מוצגים כיצורים פראיים ליליים בעלי אינטליגנציה מוגבלת הצדים את הלא נגועים בזעם דמוי ברסקר. יצורים אחרים, כמו כלבים, נגועים גם הם בנגיף. גם סיום הסרט שונה כדי להציג את נוויל כמי שהקריב את חייו כדי להציל את האנושות, ולא הוצא להורג בשל פשעים נגד הערפדים ששרדו, אף כי סיום שנמחק לסרט היה קרוב יותר לרוחו של הספר ובו נוויל מתנצל על ניסויים שביצע ואינו מתאבד. הסרט מתרחש בעיר ניו יורק בשנים 2009 ו-2012 ולא בלוס אנג'לס של השנים 1975–1977 כמו ברומן.
ליליאן ווסטקוט הייל
ליליאן ווסטקוט הייל (באנגלית: Lilian Westcott Hale; 7 בדצמבר 1880 - 3 בנובמבר 1963) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.
ביוגרפיה.
על פי רישומי הארכיון המקוריים של ברידג'פורט בשנת 1880 בספריית מדינת קונטיקט, מפקד האוכלוסין הפדרלי בשנת 1900, היא נולדה ב־7 בדצמבר 1880, כלילאן קולמן ווסטקוט לאדוארד גרדינר ווסטקוט והרייט קלארק. אביה היה נשיא חברת נשק ברידג'פורט בשלהי שנות השבעים של המאה ה -19 והיה גזבר בשנת 1880.
ליליאן הייל למדה בבית הספר לאמנות של הרטפורד אצל אליזבת סטיבנס, ובשנת 1899 אצל ויליאם מריט צ'ייס בבית הספר לאמנות קיץ בלונג איילנד. להרחיב את השכלתה באמנות היא המשיכה בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון עם אדמונד טרבל.
ב־11 ביוני 1902 התחתנה עם האמן פיליפ לסלי הייל, שאביו היה אדוארד אוורט הייל, ואחותו הייתה אלן דיי הייל. הם גרו בדדאם, מסצ'וסטס והייתה להם בת בשם ננסי שנולדה בשנת 1908.
עבודתה מורכבת מרישומים בפחם וכן ציורים צבעוניים. נושאי הציור כללו טבע דומם ונופים, אך היא אולי ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה.
בסקירה שנערכה ב"הבוסטון גלוב" על תערוכה שכללה כמה מיצירותיה, כתבה כריסטין טמין," הרישומים שלה עטויים באובך רך, פרי טכניקה המבוססת על אלפי משיכות אנכיות מפותלות. הנשים ברישומיה של הייל נתפסות ברגעים אינטימיים, מהורהרים. בעוד שציורי דיוקנאות של ציירים אחרים מלאים ברקע בפורצלן מזרחי ועתיקות משובחות, החדר שציירה הייל בשנת 1930, כולל חלונות המפילים צללים גאומטריים על הרצפה - פשטות מכובדת. "
עבודותיה קשורות לבית הספר לאימפרסיוניזם אמריקני של בוסטון.
בשנת 1927 זכה הייל בפרס אלטמן מהאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עבודותיה נמצאות במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, האקדמיה הלאומית לעיצוב, במוזיאון המטרופוליטן,
באוסף פיליפס, במוזיאון צפון קרוליינה לאמנות ובמוזיאון קליבלנד לאמנות.
וולנה ניז'ני נובגורוד
וולנה ניז'ני נובגורוד (ברוסית: Футбольный клуб «Волна» Нижний Новгород) היא קבוצת כדורגל רוסית מהכפר קוברנינו שבמחוז ניז'ני נובגורוד המתמודדת בליגה המקצוענית החל מעונת 2020/2021.
היסטוריה.
מועדון הכדורגל וולנה הוקם ב-2016 כקבוצה חובבנית של הכפר קוברנינו במחוז ניז'ני נובגורוד ביוזמת איש עסקים מקומי בשם אלכסיי קוזירב שמשך משקיעים מקומיים כדוגמת רשת החנויות Nash Produkt, ששימשה כספונסר ראשי.