הגבול החדש בין ברית המועצות לגרמניה עבר בנהר הסן, סמוך לעיירה. רבים מן היהודים שעברו לצד הרוסי הושלכו לסיביר. המבוגרים שבהם לא שרדו.
לאוזני יהודי העיירה הגיעו החדשות אודות טבח של 170 יהודים בעיירה דינוב, במרחק 50 ק"מ מקורצ'ינה. יהודי קורצ'ינה שילמו כסף לגרמנים על מנת לאפשר את קבורתם של הנטבחים וביניהם שניים מבני העיירה, בבית הקברות היהודי בדינוב.
עד מאי 1940 יחידות הצבא הגרמניות החולפות בעיירה והחונות במחנה סמוך שהוקם, החרימו בתים ורכוש ואילצו את היהודים לעבוד עבורם בחטיבת עצים, בהובלת פחם, בניקיונות ובקילוף תפוחי אדומה, בכל מזג אוויר ובתחילה, תוך הכאתם. הגרמנים קיבלו אישור להותיר את יהודי קורצ'ין בבתיהם בהיות עבודתם חיונית. קבוצות פולנים הגיעו והתעללו ביהודים תוך גזיזת פיאה או תלישתה, לקול צחוק החיילים הגרמנים. נערכו חיפושים אחר מזון בבתי היהודים ובבתי המסחר תוך שיתוף פעולה פעיל מצד סגן ראש העיר פפייזנר, ואם נמצאו היהודי נאסר, וסחורתו הועברה באמצעות משאיות לגרמניה. יהודים התלוננו במשטרה ונאמר להם למסור את מספרי הרישוי של המשאיות.
בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיירה לענוד סרט לבן ועליו מגן דוד כחול על זרוע ימין, ולסמן את חנויותיהם במגן דוד. בהזדמנות זו הוכו יהודים שלא ענדו את הסרט עוד קודם לכניסת הפקודה לתוקף, הן בידי חיילים גרמנים והן בידי שוטרים פולנים.
בתחילת ינואר 1940 הוטל תשלום כופר על הקהילה. שבוע לאחר דרישת הכופר נצטוו היהודים להקים יודנרט תוך 5 ימים. ראש היודנרט היה אוסקר רובין - דובר גרמנית ובן משפחה של מנהיגי הקהילה, ועוזרו יחזקאל לוויטמן גם הוא תושב גרמניה במשך שנים רבות, ושישה יהודים נוספים, אשר להם לא היה כל תפקיד או סמכות. בנוסף שירתו שני שוטרים יהודים: מנדל הלפרין ונפתלי קירשנר. קירשנר הזהיר את היהודים מפני כל סכנה שעמדה בפניהם. היודנרט נצטווה לספק לשלטונות עובדי כפייה באופן סדיר וגבה מיסים לפעילותו. לעיתים יהודים שהתחמקו מהתשלום נמסרו לידי הגרמנים ונשלחו למאסר בכלא קרוסנו. שם שוחררו בעזרתו של משה קליינר, סגן ראש היודנרט בקרוסנו.
בנובמבר 1939 יהודי קורצ'ינה קלטו בזרועות פתוחות 40 פליטים - בעיקר נשים וילדות לבושות עדיין בחלוקי בית, מתוך קבוצה גדולה של יהודים שנחטפו בלודז' וגורשו לקרוסנו משם היודנרט העבירן. בהמשך, היודנרט פתחו בעיירה בית תמחוי לטובת הפליטים הרבים שהחלו להגיע לעיירה מן הערים הגדולות שם חיי היהודים היו בלתי נסבלים. בדצמבר 1939 היהודים עברו התעללויות שונות וביניהם תלישת זקן עם חלקי פנים, רב העיירה שחמק ממנה נהרג בלובלין זמן קצר לאחר מכן.
בפברואר 1940 הגרמנים אסרו על שחיטת בשר. השוחט משה ליכטיג המשיך לשחוט בהסתר תוך סיכון חייו.
במאי 1940 הגרמנים החלו להתאמן במעבר מהיר ברחובות קורצ'ינה תוך הסוואת תנועותיהם. ב-22 ביוני 1941 הם תקפו את ברית המועצות. כמה ימים טרם ההתקפה דרשו מכל בעלי החנויות היהודים להעביר את רכושם לידי הנוצרים. בית המרקחת נלקח מידי הרוקח, ושני בתי מלאכה למתכת הועברו גם הם, אך אלה השאירו את ההנהלה בידי הבעלים היהודי תמורת חלק מהרווחים.
בינואר 1942 תושבי קורצ'ינה קראו בעיתוני קראקוב למרות האיסור על קריאת עיתונים, כי היטלר הודיע שישמיד את אחרון יהודי אירופה. באותה תקופה הגיעה הוראה למסור את כל מעילי וכיסויי הפרווה שברשות היהודים, והמפר את הצו ענשו מוות. באופן חריג, לא היו הרוגים בעיירה כתוצאה מכך, על אף חיפוש מדוקדק שארך יומיים. במהלך חודש מרץ תוחם בצו האזור המותר ליהודים.
באחד מימי הראשון שבחודש מאי 1942 הופיעו שוטרי גסטפו מקרוסנו ודרשו יהודים לצורך הוצאה להורג. היודנרט מסר לידיהם חמישה יהודים ובהם אישה צעירה הגב' קורב ובנה התינוק. הם הובלו למטה המשטרה ומשם אחד אחד לשדה סמוך שם נורו. כשבועיים לפני חיסול קהילת קורצ'ינה, בסוף יולי 1942 הוציאו הגרמנים להורג שלושה יהודים: שני יהודים מקורצ'ין שברחו קודם לצד הרוסי, ולאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות שבו לקורצ'ין, שבועיים קודם הירצחם, וירו ברבה הלא רשמי של העיירה הרב משה אפשטיין, שנפצע והושאר כמת. חמישה יהודים נוספים הושארו כל הלילה עם הידיים על הקיר אך שוחררו עם בוקר. הרב זחל מהמקום והסתתר בבית אחד היהודים. שוטר פולני הבחין בחסרון הגופה והודיע בשם הגסטפו ש-40 יהודים יהרגו אם לא ימסרו את הרב לידיו. היודנרט הודיע לרב, וזה החליט ללכת כקרבן תמורת הצלת היהודים. הוא ביקש להיקבר עם סכין בארונו וללא מציבה.
באותו הזמן החלו להגיע קבוצות גדולות של יהודים שגורשו מערים בסביבה, ובעיקר הערים סביב פרישטיק וקרוסנו, ואף מראדום וקראקוב. בעיירה הצטופפו כ-1600 יהודים, 800 מהם תושביה המקוריים וכ-800 פליטים. הגרמנים הורו ליהודים לשלם את מיסי הממשלה הפולנית ואסרו עליהם את השימוש בחשמל. לעיירה החלו להגיע שמועות על גירוש קהילות גדולות והיעלמם.
חיסול גטו קרוסנו.
ביום ראשון ה-9 באוגוסט 1942 כ"ו באב תש"ב הגרמנים הודיעו ליהודי קרוסנו שעליהם להתאסף למחרת ברחבת השוק ליד תחנת הרכבת לרישום. למחרת יום שני כ"ז באב, 40 יהודי קורצ'ינה שעבדו בפלוגת עבודה בקרוסנו נצטוו לשוב לבתיהם ולא להגיע למחרת לקרוסנו. הם מסרו שיהודי קרוסנו עמדו במשך כל היום ללא מים עם ידיים מורמות באוויר ברחבת השוק. יום לאחר מכן, ה-11 באוגוסט ביום שלישי כ"ח באב, יהודי קרוסנו הוסעו צפופים בקרונות בקר, 60 איש בקרון, במשך ימים שלמים ללא מים ולבסוף הועברו למחנה עבודה בגטו צפוף. למסתתרים נאמר שיקבלו חנינה. אלו הוסעו במשאיות למקום לא נודע. אחד קפץ מן המשאית, והשאר לא חזרו וגורלם לא נודע. הגטו נסרק וכ-400 יהודים שנמצאו מסתתרים בו נורו.
חיסול יהודי קורצ'ין.
ביום שלישי ה-11 באוגוסט, כ"ח באב תש"ב, הגיעה הודעה גרמנית שעל הפועלים היהודים להתייצב למחרת במקומותיהם כרגיל. דבר זה הרגיע במידה מסוימת את היהודים.
למחרת ב-12 באוגוסט, כ"ט באב תש"ב, הגיעו המשפחות כולן להיפרד מקבוצות עובדי הכפיה שיצאו לדרך בשבע בבוקר, ארבעה איש בשורה.
שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים פשטו על העיירה, וסרקו את בתי היהודים. תוך ריכוז כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה בכיכר השוק, וירי בנחשלים. בשעה 11 צוו העובדים להפסיק את עבודתם ולהתכנס במחסן ליד בית מטבחיים מול גשר הכניסה לקורצ'ינה על נהר הויסלוק.
לאחר שעות ללא מזון או שתייה נערכה ביהודים סלקציה, כאשר הקשישים והחולים נלקחו במשאיות, חולפים בדרכם ליד הפועלים, אל הכפר וולה יאייניצקה, שם נורו. את הנשים והילדים הסיעו הגרמנים במשאיות לקרוסנו כשגם הם חולפים ליד הפועלים. את הגברים הריצו לשם רגלית, תוך הכאתם עד זוב דם. בחלפם בשעות הערב ליד הפועלים, צורפו הפועלים אליהם והוכו גם הם. המובילים הואטו והנחשלים מאחור זורזו עד שאלו נפלו על אלו. הם הובלו לכיכר שוק טרגוויץ בקרוסנו, שם ישבו על הארץ יהודי סדליץ ומקומות נוספים שהובאו לשם קודם. 68 פועלים הוצאו מתוך הקבוצה תוך מכות. רק שלושה מאלו שרדו את השואה.
יהודים אחדים הסתתרו בבתי איכרים ובמקומות אחרים, אך נמסרו במהלך השנה שלאחר מכן לידי המשטרה הפולנית, ונרצחו או התאבדו.
לאחר יומיים בהם שהו יהודי העיירה תחת כיפת השמיים בקרוסנו, שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ שם נספו רובם, יחד עם הפליטים מעיירות הסביבה.
מקהילת קורצ'ינה שרדו את השואה 33 יהודים. 15 גברים ואשה אחת בצד הגרמני, ועוד 11 גברים ושש נשים בצד הרוסי.
קארטשין
קארטשינא
אנטישמיות בעולם הערבי
אנטישמיות בעולם הערבי מתייחסת לאפליה נגד יהודים במדינות ערב. למרות שהערבים הם חלק מהעמים השמיים, המונח אנטישמיות מתייחס לאפליה כנגד יהודים (ראו אנטישמיות: מקור המונח).
רקע.
האנטישמיות הערבית התרחבה החל מהמאה ה-19. יהודים, כמו קבוצות מיעוט אחרות בעולם המוסלמי, היו כפופים למגבלות שונות הרבה לפני כן (ראו: ד'ימי). עם זאת, למרות הצביון המגביל, הוענק מעמד של בני חסות ל"עם הספר", בתנאי שהם לא נאבקו במעמד החברתי והחוקי הנחות שהוטל עליהם, ובכך הם זכו לביטחון יחסי נגד רדיפה ולרווחה במשך רוב הזמן - הגנה שלא הייתה קיימת לעמים הלא-נוצרים ברוב אירופה עד רעיונות הנאורות, השוויון והחילון שלאחר המהפכה הצרפתית - כך שהתאפשר ליהודים ליהנות מכיבוד החוקים הדתיים שלהם ואורחות חייהם.
אנטישמיות בעולם הערבי גדלה מאוד בתקופה המודרנית, בעקבות מספר סיבות: התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית והחברה האסלאמית המסורתית, השפעה אירופאית שהובאה על ידי האימפריאליזם המערבי וערבים נוצרים, תעמולה נאצית, תרעומת על תנועת הלאומיות היהודית שהובילה להתיישבות במחוז הסורי הדרומי של האימפריה העות'מאנית (ראו ציונות), ועליית הלאומיות הערבית. לפי אלה שוחט, השקפת הלאומיות הערבית על "יהודים-ערבים" הושפעה מהרעיון הציוני שלאומיות ערבית ויהודית סותרים זה את זה. השקפתה של אלה שוחט מבקרת את הניסיון של היהודים להכחיש את זהותם ואת הניסיון להעביר את האשמה על גירוש היהודים מאדמות ערב לעבר ישראל והציונות.
עלייתו של האסלאם הפוליטי במהלך שנות ה-80 ולאחר מכן, יצרה מוטציה חדשה לאנטישמיות האסלאמית, אשר נתנה לשנאת היהודים מרכיב דתי.