בשנת 1971 נוסח נוהל מחמיר להנפקת אישורי כניסה לישראל לביתא ישראל, שבו נאמר שיש להפיק אישור רק באישור מיוחד ממשרד הפנים הישראלי. רבים מביתא ישראל שביקשו להגיע לישראל לא קיבלו אשרות והחלו להתחזות לנוצרים כדי לקבלן. ב-1973 ובעקבות התגברות העלייה הבלתי חוקית של ביתא ישראל החל להוציא משרד הפנים צווי גירוש ליוצאי אתיופיה, במקביל לכושים העבריים, בתואנה שהם אינם יהודים שחוק השבות חל עליהם. המגורשים עצמם ירדו למחתרת ופעילי העלייה שאינם יוצאי אתיופיה ובראשם עובדיה חזי פנו לרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד, אך פסיקתו לא שינתה את מדיניות משרד הפנים. ההתנגדות להכרה בביתא ישראל וההתנגדות לרב יוסף הביאה את שר הפנים יוסף בורג יחד עם שר הקליטה שלמה רוזן להטיל על יוסף ליטבק לערוך דו"ח אשר שולל את פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף ומביא בו את כל הנימוקים נגד עליית ביתא ישראל. עם כניסתו של שלמה הלל לתפקיד שר הפנים מונה צוות בין-משרדי שדן על חלות השבות על ביתא ישראל על סמך פסיקת הרב עובדיה יוסף. חברי הצוות המליצו פה אחד להחיל את השבות והוא הוחל ב-10 באפריל 1974, אך החלתו בוטלה בידי בורג שחזר למשרד הפנים ב-25 ביולי 1975.
שינוי עמדת ישראל (1977-1975).
על אף שממשלת ישראל קשרה את עליית ביתא ישראל להחלת חוק השבות, נשלח באוקטובר 1975 שליח מטעמה לאתיופיה על מנת לדון בעליית הקהילה. השליח נפגש עם נציגי ממשלת אתיופיה והעלה את האפשרות של מכירת נשק ישראלי תמורת עליית יהודים. אתיופיה סרבה לעסקה שכזו. במקביל החלה ישראל להבריח יהודים אתיופים וכן לתת הנחיות לחברות ישראליות להביא יהודים. בין החברות היו חברות ימיות שהביאו בספינותיהן יהודים שהגיעו לאריתריאה. בינואר 1976 הפכה אתיופיה את החלטתה ותמכה בעסקה שהוצעה ובאוקטובר של אותה השנה הצדדים עדיין לא חתמו על העסקה ובכירים טענו כי מתנגדי העלייה בממשלה ובסוכנות היהודית מתאמצים למנוע זאת. עסקת נשק נחתמה בסופו של דבר, אך לא כללה יהודים וכאשר שמעו זאת פעילי העלייה הם לא הבינו מדוע הצדדים לא הגיעו לעסקה המדוברת.
ב-16 בינואר 1977 מונה הלל שוב לשר הפנים, וזאת לאחר ששרי המפד"ל, ובהם שר הפנים בורג, פוטרו מהממשלה בעקבות הימנעותם בהצבעת אי אמון בממשלה. ב-14 במרץ 1977 החיל הלל את השבות על ביתא ישראל.
מבצעי עלייה חשאיים (1979 - מרץ 1990).
לאחר "פליטת פה" של משה דיין בריאיון לעיתון בשווייץ כי ישראל מספקת נשק למשטרו של מנגיסטו, הממשל האתיופי ניתק את קשריו עם ישראל, גירש את כל הישראלים והחל לרדוף פעילי עלייה וציונים ובכך שימר את מערכת היחסים עם מדינות הליגה הערבית. תוך כדי זה החלה לנטוש את המדינה האליטה היהודית ובראשה יונה בוגלה, אלו שלא הצליחו לברוח נתפסו ונשלחו למאסר. פרדה אקלום, אחד ממורי רשת אורט, ברח וחצה את הגבול לסודאן, משם שלח מכתבים לארגונים שונים. במקביל, "המוסד" החליט שיש לבחון את עליית היהודים דרך סודאן, וסוכני "המוסד" הגיעו לסודאן ויחד עם אקלום תרו אחר יהודים אחרים שחצו הגבול.
הדבר הראשון שנעשה הוא הוצאת בני משפחתו של אקלום על מנת שלא יירדפו בגלל פעילותו. נשלח שליח אשר הגיע למשפחתו והודיע על מצבו. שלושה מקרובי משפחתו של אקלום עשו את הדרך לח'רטום ומשם הוטסו, יחד עם 29 צעירים נוספים שאותרו, לאתונה ומשם לנמל התעופה בן-גוריון. אלו היו העולים הראשונים בדרך זו. עולים אלו שלחו גלויות למשפחותיהם והודיעו שהגיעו לישראל. המשפחות ובעיקר זו של אקלום, דחפו לצאת באופן רגלי כמו שעשו קרוביהם וכך היה. למשפחה זו הצטרפו שתי משפחות נוספות והן החלו לנוע לכיוון הגבול, הדרך הייתה ארוכה וקשה אך משפחות אלו הגיעו ליעדן. בו בזמן "המוסד" דרש להפסיק את איתורם של יהודים בסודאן ולא ידע על ההסתננות של יהודים מאתיופיה לסודאן. הסוכן דני לימור ופרדה אקלום המשיכו בפעולות וזייפו מסמכים של יהודים שהיו לכאורה בסודאן כל זאת על מנת לא לעצור את הפעילות, המשפחות שהגיעו לסודאן הוטסו לאתונה ומשם לישראל.
משפחות אלו שלחו גלויות למשפחותיהם שנותרו בחבש, השמועות וההצלחה של המשפחות שהלכו לסודאן התפשטה ביישוב היהודי בתיגראי ומשפחות רבות התארגנו למסע הרגלי לעבר הגבול. דרכם העיקרית של היהודים בטיגראי עברה דרך אזור וולקאיט ששם שכנה קהילה יהודית אשר קיבלה אותם בברכה וגם שם החלה השמועה להתפרץ ויהודים אלו החלו גם הם להצטרף למסע. כך החלה דרכם של אלפי יהודים מטיגראי וולקאיט אשר הגיעו לגדריף, משם "המוסד" לקחם לח'רטום וכך הוטסו לישראל. אלפי היהודים שהגיעו מטיגראי היו נטל על הפעילות של "המוסד" והוא החליט להכניס לפעולה את צה"ל. היהודים שהגיעו בהמוניהם הוטסו ישירות ממחנות הפליטים גדריף ואום רקובה על ידי חיל האוויר לישראל וחלקם נלקחו אל הים האדום ומשם בספינות חיל הים הגיעו לנמל אילת. המוסד ראה כי אין באפשרותו לעצור את גל העלייה והחל במבצע משה. עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים.
מבצעי העלייה:
הרב הראשי האשכנזי
אסדת קידוח נפט
אפר&quot;ן
Music And Me
Got To Be There
קרם (פירושונים)
יהדות אסטי
יהדות העיר אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. והתקיימה עד לשואה. החל מהמאה ה-17 יהודי הקהילה נחשבו בין אמידי העיר ותפסו בה מקום מרכזי.
ליהודי אסטי, כמו ליהודי פוסנו ("Fossano") וליהודי מונקאלוו הסמוכות, היה נוסח תפילה מיוחד, נוסח "אסטיג'יאנו" ("Astigiano") או אפ"ם (ראשי התיבות של הקהילות: אסטי, פוסנו ומונקאלוו), המורכב מהנוסח האיטלקי, האשכנזי והצרפתי העתיק.
כיום מונה הקהילה רק יהודים בודדים, המסונפים פורמלית לקהילת יהודי טורינו, האחראית לצרכים הדתיים של יהודי אסטי. בעיר נותר מבנה בית הכנסת, מהמאה ה-18, הנפתח רק בעת קיום אירועים דתיים חד-פעמיים. באחד מחדרי בית הכנסת קיים מוזיאון ליהדות ("Museo Ebraico") הפתוח לציבור בהודעה מראש.
תולדות יהודי אסטי.
במסמך משנת 812 מתייחס הביטוי ״terra Judeo״ לעיר, וניתן אולי ללמוד ממנו על הימצאות יהודים בה, אך התארגנות קהילתית מסודרת של יהודים בעיר לא התקיימה עד למאה ה-15. מניחים כי רוב יהודי אסטי, כמו יהודי פוסנו ויהודי מונוקוולו הקרובות, הגיעו לעיר בסביבת שנת 1492, בעקבות גירוש ספרד וגירוש היהודים פרובאנס בצרפת ומעמק הריין שבגרמניה. רוב יהודי העיר גרו ברובע "סאן סקונדו" ("Rione San Secondo") ברחוב אלברטיני ("via Aliberti"). לקהילה היהודית היה בנוסף לנוסח תפילה המיוחד גם ניב יהודי פיימונטזי.
העדות הראשונה לקיום יהודים בעיר היא משנת 1601. הבישוף המקומי התלונן על המבנה שהוקם לבית הכנסת, קרוב מדי לכנסייה שלו "Santo S. Secondo e di S. Bernardino". קודם לכן שימש מבנה קטן כבית הכנסת. בית כנסת זה, שהיה ממוקם במרכז השכונה היהודית, שימש לצורכי פולחן דתי אך גם עמד לשירות הציבור למטרות כלליות כמו ביצוע עסקאות מסחריות או לביצוע פעולות חברתיות של עזרה הדדית. מבית כנסת זה נותרו פריטים מעץ מהמאה ה-16 והמאה ה-17. בתקופה שקדמה להקמת בית הכנסת, יהודי העיר נהגו להתפלל באחד החדרים במעון של משפחה, כפי שניתן ללמוד ממסמך משנת 1599.
יהודי העיר עסקו במקצועות יהודיים טיפוסיים לעידן ימי הביניים: ייצור בגדים מפרוות וצביעת בדים. מקצועות אשר הורשו לעסוק בהם תושבים שנדחקו לשולי האוכלוסייה. עם זאת, היהודים נהנו מהעובדה כי בעיסוק בבגדי פרוות היה להם למעשה זיכיון בלעדי לייצר ולסחור בהן. יהודים גם עסקו במסחר בנכסי דלא ניידי ובבנקאות. עד לפני עשרות שנים היה באסטי בנק פעיל בשם "בנק לוי-מונטלצ'יני" ("Banca Levi-Montalcini").
בשנת 1773 שליטי בית סבויה הקימו שכונה מיוחדת ליהודים. הם לא הורשו לגור מחוץ לתחומה. גבולותיה נקבעו בין הרחובות :
Via Aliberti, Via Ottolenghi, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן. בשנת 1791 הגיע הצבא הצרפתי לעיר. המשפחות היהודיות האמידות עברו להתגורר מחוצה לו. עם זאת הרובע המשיך להיות שכונה יהודית.
מעריכים כי מספר המשפחות שגרו בגטו היה 38 ומספר התושבים – 136. הייתה נסיגה במצב היהודים עד 1848 אך אז הושלמה האמנציפציה וליהודים הושבו מלוא הזכויות. בעיר הוקם בית ספר יהודי ואפילו אטליז כשר נפתח בה. היהודים נטלו חלק בפעילות הציבורית וכך נבחר לסנטור איזקו הרטום ("Isacco Artom"), שהיה המזכיר של הנסיכות. יהודים מפורסמים נוספים היו ממשפחות: זכריה, אוטולנגי ולזרו הרטום. עדיין ניתן בשלטים של הבתים שמות משפחה יהודיים כמו: "De Benedetti", "Clava", "Treves", "Levi-Montalcini".
בשנת 1848 "נפלו" חומות ה"גטו" ועלה הצורך בשיפוץ מבנה בית כנסת. בעל מקצוע מקומי, קרלו בנצי ("Carlo Benzi"), אשר עסק בשיפוץ מבנים בעיר הוזמן לבצע את העבודות. המימון לכך התקבל מהמשפחות היהודיות הרטום ואוטולנגי, משפחות יהודיות מוכרות עד עצם היום הזה. למטרת הרחבת מבנה בית הכנסת הקיים עד היום, הושג הפינוי של בתים אחדים, הצמודים למבנה בית הכנסת. כך ניתן היה לתחום חצר לבית הכנסת באזור החדש שהתפנה ממבנים ולבנות קומה נוספת לבית הכנסת עבור עזרת נשים.
בעת הכיבוש הנאצי בשנת 1943, נלקחו מהגטו כשלושים יהודים למחנות ההשמדה. מתוכם נרצחו כ-27. בעיר נשארו יהודים בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
סיור בגטו.
תחום הגטו נקבע בין הרחובות אליברטי ואוטולנגי, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן.