עם ההיחלשות של הסמכות הספרדית באזור הייתה ההסכמה כי ספרד לא תוכל לשמור על המושבה אך היה סכסוך אודות מי יירש את השטחים. הממשל המאוריטני לבסוף ויתר על טענתו לשטחים וצידד בממלכת מרוקו. אלג'יריה מצידה ארגנה את המיליציות קראו לריבונות החבל לכדי ארגון צבאי מאוחד: חזית פוליסריו, אשר קראה להקמתה של הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהראווית. מכאן שהסכסוך הפך למאבק בין מרוקו לאלג'יריה בפועל ולא מאבק של אחד או יותר מן המדינות השכנות לבין ספרד. כדי להדגיש את הריבונות המרוקאית על סהרה המערבית פעל חסן השני להוצאתו לפועל של המצעד הירוק לעבר סהרה הספרדית. הפעולה נועדה להדגיש ריבונות אך גם ביצועה בדרכי שלום סימן את מרוקו והממשל של חסן השני לא כמחרחרי מלחמה אלא כפונים להסדר בשלום לפתרון הסכסוך. שישה ימים קודם לפטירתו של פרנקו בספרד, ב-14 בנובמבר 1975, נחתמו הסכמי מדריד, שחילקו את המושבה הספרדית בין מרוקו ומאוריטניה ונעשו ללא עירובם של מנהיגי חזית הפוליסריו.
זמן קצר לאחר יציאתם של כוחות צבא אפריקה הספרדי ממושבתה בסהרה המערבית, החלה מלחמת סהרה המערבית בין הצבא המרוקאי לבין חזית הפוליסריו שנתמכה בידי אלג'יריה. מלחמת סהרה המערבית הפכה למאבק ממושך ובסופו של דבר למלחמת התשה בין מרוקו לחזית הפוליסריו, שפעלה באסטרטגיה של לוחמת גרילה לאחר נפילת כוחותיה הסדירים בעימותים ישירים אל מול הצבא המרוקאי. לחץ ממשלתי מרוקאי הביא את מאוריטניה לוותר סופית על טענתה לחבל ויחסיו החמים של חסן השני עם הממשל הצרפתי אפשרו תמיכה וסיוע צבאי במהלך המאבק מידי חיל האוויר הצרפתי. חזית הפוליסריו השתמשה במאבק נגד מרוקו כמלחמת קודש נגד העולם המערבי שתמך בממשל המרוקאי. הדבר הוביל לסדרת פיגועי טרור ממושכים בערים הגדולות של מרוקו לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
לאחר מאבק ממושך הצליחו הכוחות המרוקאים בכיבוש אזור החוף לאוקיינוס האטלנטי אך התקשו להיאבק בפוליסריו במדבריות של הסהרה. לבסוף נוצר קו השליטה, מוצב צבאי מרוקאי לאורך מרכזה של סהרה המערבית המתמשך לאורכה וקובע את הגבול דה פקטו בין אזורי השליטה המרוקאים לאזורי השליטה של חזית הפוליסריו. המאבק העקוב מדם השפיעה לרעות על מעמדה הבינלאומי של מרוקו ועד לסיום שלטונו לא הצליח חסן השני להביא להכרה בינלאומית בסהרה המערבית כחלק בלתי נפרד ממרוקו. במקום זאת, קבע האו"ם כי סהרה המערבית היא שטח בכיבוש מרוקאי. כאמור, המאבק היה בפועל חלק מהיריבות בין מרוקו ואלג'יריה. במהלך שנות השבעים ועד שנות התשעים אלג'יריה לא רק חימשה את הפוליסריו, אלא פעלה עבורו להשיג תמיכה בטענה לריבונות מידי מרוקו באיחוד האפריקאי ובאו"ם, כל זאת במטרה להחליש את מרוקו ולשמר את הכנסות הנפט דבר הפוליסריו.
יחס לעולם הערבי והמוסלמי.
במשך כמעט ארבעה עשורים שלט המלך חסן במרוקו כמדינה תאוקרטית מבחינה חלקית וזאת מכיוון שלקח חלק מרכזי מהלגיטימציה לשלטונו דרך מוסדות הדת שהוא היה בראשם. הוא לקח את סמכותו מתפקידו המוצהר כאמיר המאמינים (תואר שבעבר היה נתון רק לח'ליפה - ראש האימפריה המוסלמית) וטען על מתנגדיו כי פועלם עושה אותם לכופרים. הוא פעל לאחד את המדינה שמאחוריו במסעו לחזק את מעמדה הבינלאומי ולהסיט את תשומת הלב מאי-השוויון החברתי המפרך של הממלכה. כל זאת בעוד הוא סירב לשיבה לאורך החיים השמרני הדתי-קיצוני אשר אפף בעבר את רוב העולם המוסלמי, התנגדות שהתבטאה בעיקר במאבקו נגד חוגים רדיקליים איסלאמיסטים. חסן השני יצר למעשה קרע פנימי בתוך האסלאם סוני כאשר מתוקף תפקידו כראש המוסד הדתי הוא החשיב את פועלם של האיסלאמיסטים ככזה של כופרים ומתנגדי משטר שפועלים נגד המלך ומכאן נגד הממסד הדתי.
כדי לחזק את מעמדה של מרוקו ביחס לעולם המוסלמי ובמטרה להראות את פועלו של המלך לאנשיו, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הבנייה של מסגד חסן השני. המסגד ממוקם לחופי האוקיינוס האטלנטי בקזבלנקה והוא אחד מהמסגדים הגדולים ביותר בעולם. בעת ההכנות לבנייה צוטט חסן השני באומרו ב-9 ביולי (יום הולדתו) בשנת 1980 כך: המסגד נבנה בין השנים 1986–1993 עד אשר נפתח לאוכלוסייה הכללית בטקס חגיגי.
מעמד ביחס לאפריקה.
במהלך שלטונו המוקדם היה חסן השני תומך נלהב של הדה-קולוניזציה של אפריקה. לאורכה של המלחמה הקרה תמכה מרוקו במספר שלטונות דיקטטורים ברחבי אפריקה במטרה למנוע את התפוצה של הקומוניזם במדינות אלו. לקראת סיום שלטונו נתן חסן השני אף מחסה למובוטו ססה סקו, דיקטטור קונגולזי שהודח עם מלחמת קונגו הראשונה. חסן השני חשש מהתפשטותם של משטרים סוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי היבשת והביע סלידה בעיקר מלוב. שיאה של סלידה זאת הגיעה עם התמיכה הדיפלומטית של מרוקו בצ'אד לאורכו של סכסוך לוב–צ'אד. בשנת 1984, בהצבע מטעם האיחוד האפריקאי, הכריזו רוב חברות האיחוד כי הן מכירות בדרישתה של סהרה המערבית לעצמאות ובחזית הפוליסריו כמייצגת הלגיטימית של חבל הארץ. בתגובה הורה חסן השני על יציאתה של מרוקו מהאיחוד.
שנים אחרונות.
עם סיום המלחמה הקרה נפלה רוב התמיכה האמריקאית במשטרים אוטוקרטים אנטי-קומוניסטים ועל כן היה על חסן השני להחליש את הסנקציות שהטיל על איגודים פוליטיים ולהחליש את סמכותנות שלטונו במטרה לשמור על יחסים חמים עם המערב. למרות קריאה עממית רחבה, חסן השני לא ביצע שינויים לחוקה אשר הובילו להיחלשות במכותו עם כי בשנותיו האחרונות נודע בכך שהיה בעל השפעה פחותה יותר על גבי הממשלה. עקב חוסר השינוי החוקתי המשיכה ההתנגדות לשלטון הסמכותני מצד פלגים פוליטיים, מה שלאחר מותו היה לגורם משפיע באירועי ההפגנות במרוקו (2011), שהתרחשו במקביל לאביב הערבי. חסן ישב על כס-המלוכה במשך 38 שנה, עד מותו ב-23 ביולי 1999 בגיל 70. הוא הוחלף בידי בנו הבכור, מוחמד השישי, ששולט עד היום.
גישתו ליהודים ולישראל.
יחס ליהדות מרוקו.
חסן התבלט ביחסו הסובלני כלפי הקהילה היהודית במרוקו (בהמשך למדיניותו של אביו מוחמד החמישי) ובקריאותיו ליהודים להישאר במדינה. הוא ניהל קשרי ידידות ענפים עם רבה של מרוקו שלום משאש. למרות זאת, הוא לא הצליח למנוע את האווירה העממית האנטי-יהודית שהתקיימה במדינה בשנות ה-60 לאחר הצטרפות המדינה לליגה הערבית ב-1958, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים ואשר הביאה לעלייתם לישראל של מרבית היהודים שנותרו. חסן תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, וקשרים גלויים וסודיים התקיימו בינו לבין ממשלת ישראל, גם בטרם כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בשנת 1995. הוא סייע ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
מגעים עם ישראל.
עם כל זאת, בשנות מלכותו מרוקו שלחה פעמיים, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, צבא לסיוע למדינות ערב במלחמתן בישראל. בשנת 1986 התרחשו מגעים להגיע להסדר והסכם שלום בין יחסי ישראל-מרוקו כאשר ראש ממשלת ישראל שמעון פרס, ביצע ביקור מדיני במרוקו איפה שפגש ושוחח עם חסן השני. הפגישה והדיון לא הוביל בסופו של דבר להסכם שלום אך ליחסיו החמים של חסן אל ישראל והיהודים מיוחסת משמעות רבה בדרך להסכם ישראל–מרוקו משנת 2020 שהוביל לנורמליזציה ביחסי המדינות (כמו כן היה דיון נוסף שהתרחש בין שמעון פרס וחסן השני במהלך שנת 1978, עת היה שמעון פרס יושב ראש האופוזיציה. פגישה זאת גם כן לא צלחה להניב פרי). במנין היועצים הראשיים של המלך חסן השני היה רוברט אסרף, ששימש בתפקיד היועץ הראשי לענייני ישראל.
על שמו קרוי רחוב בקריית עקרון.
לואיג'י בוקריני
לואיג'י בוקריני (באיטלקית: Luigi Boccherini;
19 בפברואר 1743 - 28 במאי 1805) היה מלחין וצ'לן איטלקי מהתקופה הקלאסית.
חייו.
בוקריני נולד בשנת 1743 בלוקה, למשפחה של אמנים ומוזיקאים מוכשרים. בוקריני גילה כישרון בנגינה בצ'לו כבר מגיל צעיר, וכשהיה בן שלוש עשרה, אביו שלח אותו ללמוד אצל המאסטרו די קפלה של סאן פייטרו, ומאוחר יותר אף הגיע לחצר המלכות בווינה בליווי אביו. בשנת 1764 נסע בוקריני למילאנו וביקר שם אצל המלחין ג'ובאני בטיסטה סמרטיני, וחזר מאוחר יותר לעיר הולדתו בשביל לנגן בתזמורת התיאטרון. הוא הרבה להלחין ואף הקים רביעיית מיתרים. בשנת 1766 נסע בוקריני למסע הופעות ברחבי אירופה עם הרביעייה שהקים. כשהגיע לפריז, בשנת 1767, זכה לקבלת פנים חמימה במוסד הקונסר ספיריטואל, שאפשרה לו להוציא לאור רביעיות, סונאטות ושלישיות.
בשנת 1769 קיבל בוקריני משגריר ספרד בפריז הזמנה לבקר בספרד. בוקריני נעשה למלחין בחצר הספרדית, והמשיך לכתוב שם יצירות רבות. מאוחר יותר עבד בוקריני תחת חסותו של נסיך פרוסיה, וילהלם. אחרי מותו של הנסיך, חזר בוקריני לספרד. בשנת 1800 ארגן בוקריני קונצרטים רבים וכתב יצירות בשביל אחיו של נפוליאון בונפרטה, לוסיאן. למרות פופולריותו הרבה של בוקריני, שאף התבטאה בכך שהמו"ל שלו הוציא לאור רביעיות של מלחינים אחרים תחת שם בוקריני, הוא מת חסר כל במדריד בשנת 1805 ממחלת השחפת.
יצירתו.
כשהתחיל בוקריני להלחין, הוא היה מלחין טיפוסי לתקופתו וגם צ'לן וירטואוז, דבר שניכר בקונצ'רטי שכתב לצ'לו. הוא כתב גם יצירות רבות לגיטרה הספרדית (שלעיתים אף חיקה את צליליה בכלי הקשת האחרים), שהנודעת שבהן היא ה"נסיגה ממדריד", חמישיית גיטרות בדו מז'ור. בחמישיות שכתב הוא נהג לצרף שני צ'לי במקום צ'לו אחד וגם קונטרבס. הוא גם כתב יצירות קאמריות אחרות, כמו שמינייה בסול מז'ור, רביעיית מיתרים בסול מז'ור וכו'. כמו כן הוא גם כתב שמונה עשרה סימפוניות, כמו הסימפוניות ברה מינור ("ביתו של השטן") ובלה מז'ור.