בתלמוד ירושלמי מופיע כלל זה במקומות רבים, כגון על 'קימחית' שאמרה שכל בניה היו כוהנים גדולים מחמת שהתנהגה בצניעות אפילו בתוך ביתה, וקראו עליה פסוק זה 'כל כבודה בת מלך פנימה'.
בראשונים.
יש מהראשונים שכתבו לחדש הלכות נוספות בעקבות כלל זה:
באחרונים.
אף באחרונים כתבו לחדש כמה פסקי הלכות בעקבות דברי חז"ל:
באחרונים אחרים כתבו על פי כלל זה, לבאר הלכות שונות שנהגו בהם, אך לא נתפרש בהם הטעם למנהג:
בזמן מלחמת מצווה.
הרמב"ם בהלכות מלכים פסק . באחרונים התקשו בדבריו הרי אין דרך נשים לעשות מלחמה, שהרי כל כבודה בת מלך פנימה.
ואכן יש שכתבו שאין כוונת הרמב"ם שכלה יוצאת למלחמה, אלא מאחר שהחתן יוצא למלחמה, שוב לא נוהג בכלה דין ימי חופתה ולכך יכולה לצאת מחופתה. תירוץ נוסף כתבו שייתכן שבמלחמת מצווה הנשים היו מספקות מים ומזון לבעליהם.
בימינו.
בעוד שבספרות הרבנית "כל כבודה בת מלך פנימה" נחשב לאידיאל, בהגות הפמיניסטית הוא מגונה כהדרת נשים מהמרחב הציבורי. כך, למשל, כותבת עורכת הדין אירית רוזנבלום:
העיקרון היוה מוטיב חוזר בעת הוויכוח הציבורי הגדול בישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-20 סביב הענקת זכות בחירה לנשים. וגם לאחר ששאלה זו הוכרעה בפועל, עדיין בסוף המאה העשרים המשיך העיקרון העולה מפסוק זה, לשמש להגבלת נשים מפעילות פוליטית או מנשיאת תפקידים ציבוריים. לאחר קום המדינה נעשה שימוש בפסוק זה כדי לאסור גיוס נשים לצה"ל ואף לאסור עליהן להתנדב למסגרות של שירות לאומי.
פולמוס רבני נרחב התעורר בנושא זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל לקראת הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים ב-1920, האם יש לאפשר לנשים להשתתף במערכת הבחירות: בעוד הרב קוק, בנוסף לרבנים האשכנזים ומנהיגי העדה בירושלים סבר שהדבר אסור, סבר הרב עוזיאל הספרדי כי הדבר מותר. כך כתבו גם מספר רבנים דתיים לאומיים בולטים במאה ה-21, כרב יעקב אריאל והרב זלמן מלמד. נימוקיו של הרב קוק בדבר האיסור היו בהסתמך על התפיסה: "כל כבודה בת מלך פנימה", שמשמעה כי נשים, בהתאם לאופיין, אינן צריכות לעסוק בפעילות ציבורית.
כך לדוגמה כותב הרב יחיאל יעקב ויינברג:
טיגריס נייר
הפארקים הלאומיים של קנדה
הפארקים הלאומיים של קנדה (באנגלית: Canada's National Parks) הם פארקים לאומיים, אתרים, שמורות טבע, פארקים עירוניים לאומיים ואזורי טבע בבעלות ממשלת קנדה, המוגנים מכוח חוק הפארקים הלאומיים של קנדה. האתרים מנוהלים במטרה להגן על אזורי הטבע למען הדורות הבאים, ולחנך למען הגנת הסביבה, באמצעות נופש ופנאי. האתרים מנוהלים על ידי רשות הפארקים של קנדה - רשות ממשלתית השייכת למשרד להגנת הסביבה של קנדה.
היסטוריה.
הפארק הלאומי הראשון של קנדה הוכרז בשנת 1885, באמצעות דבר המלך במועצה במטרה להגן על שטח של 26 קמ"ר סביב האתר ההיסטורי הלאומי קייב אנד בייסין. בהשראתו של הפארק הלאומי ילוסטון, בארצות הברית נחקק בשנת 1887 חוק פארקי הרי הרוקי, שהקים את פארק הרי הרוקי (כיום הפארק הלאומי באנף). פארק לאומי זה הפך לפופולרי ביותר, ומשרד הפנים הקנדי החל לשקול הקמת פארקים לאומיים נוספים לאורך מסילת הרכבת הקנדית פסיפית (הפארק הלאומי יוהו); ולאורך מסילת הרכבת גראנד טראנק פסיפיק (הפארק הלאומי ג'ספר). חוק פארקי הרי הרוקי בוטל בשנת 1911 והוחלף בחוק שמורות הטבע והפארקים של הדומיניון, אשר הקים את רשות הפארקים הלאומית הראשונה בעולם, במטרה שזו תנהל את הפארקים. בשנת 1922, הוקם הפארק הלאומי ווד באפלו, שנועד להגן גם על האומות הראשונות שפעלו בשיטחו (בדומה לשמורות האינדיאנים בארצות הברית). בשנת 1972 הגדירה רשות הפארקים של קנדה את שמורות הפארק הלאומי; אדמות המנוהלות על ידי הסוכנות שנועדו להפוך לגנים לאומיים בהמתנה להסדר זכויות על אדמות האומות הראשונות והסכמים להמשך השימוש המסורתי באדמות.
נכון לשנת 2019, ישנם 38 פארקים לאומיים, 10 שמורות פארקים לאומיים (אתרים המוגנים במטרה להפוך בעתיד לפארקים) ופארק עירוני לאומי המשתרעים על שטח כולל של 328,198 קמ"ר (שהם 3.3% משטחה הכולל של קנדה) ומייצגים 30 מתוך 39 אזורי הטבע בקנדה.
ישנו לפחות פארק לאומי אחד בכל אחד מהפרובינציות והטריטוריות של קנדה.
בין השנים 17–2016, ביקרו בפארקים 15,449,249 מבקרים, ומהם למעלה מ-4 מיליון מבקרים בשטח הפארק הלאומי באנף (העמוס מבין הפארקים) ורק שני מבקרים בשטח הפארק הלאומי טוקטוט נוגייט.
הפארקים הלאומיים ושמורות הפארקים הלאומיים.
שמורות הפארק הלאומי מסומנות על ידי "(שמורה)" ליד שם הפארק. הפארקים העירוניים הלאומיים מסומנים על ידי "(עירוני)" ליד שם הפארק.
שמורות טבע ימיות לאומיות.
שמורות טבע ימיות לאומיות (באנגלית: The National Marine Conservation Areas, בראשי תיבות: NMCAs) היא תוכנית שהוקמה בשנת 2002 במטרה לשמור על מערכות אקולוגיות ימיות המייצגות את 29 האזורים הימיים של קנדה. להלן 29 האזורים הימיים של קנדה:
אתר מורשת לאומי.
אתרי מורשת לאומיים היא תוכנית שהוקמה בשנת 1978 במטרה להגן על מאפייני טבע ספציפיים הנחשבים "יוצאים מן הכלל, יוצאי דופן, ייחודיים או נדירים למדינה זו. מאפיינים טבעיים אלה יהיו בדרך כלל ישויות מבודדות ובעלי עניין מדעי."
פוסט-טראומה מורכבת
הפרעה פוסט-טראומטית מורכבת (באנגלית: Complex post-traumatic stress disorder, בקיצור C-PTSD), היא הפרעה פסיכולוגית, שנגרמת בעקבות חשיפה ממושכת, חוזרת ונשנית לאירועים פוגעניים מעשי ידי אדם המסכנים את שלמותו הפיזית או הנפשית של הנפגע/ת. בעוד שהפרעת דחק פוסט-טראומטית, או פוסט-טראומה מאירוע בודד, יכולה לנבוע מכל אירוע טראומטי (תאונת דרכים, אונס, פיגוע וכו') - פוסט-טראומה מורכבת מתפתחת רק בתנאי שבי (פסיכולוגי או פיזי), בהם נפגעיה נתונים לשליטת הפוגע/ים ואינם יכולים או מסוגלים להימלט. השליטה של הפוגע/ים יכולה לנבוע מכליאה פיזית, כמו בתי כלא, מחנות ריכוז, שבי פוליטי ומחנות לעבודת כפייה אך לרוב מדובר בשליטה פסיכולוגית היוצרת מחסומים סמויים שנובעים ממצבי תלות (כמו ילדים התלויים בהוריהם, אישה בבעלה) או מצבי נחיתות (נחיתות כלכלית, חברתית, פסיכולוגית, חוקית ופיזית) ומדינמיקה של מערכת יחסים מתעללת של שליטה פסיכולוגית.
רוב הסובלים מפוסט-טראומה מורכבת נפגעו כילדים, ורובם נפגעו מדמויות מוכרות וקרובות. פגיעה שבוצעה בילדות, מובילה לכך שהאישיות של הילד תתפתח תחת תנאים של לחץ כרוני ושליטה, וכפיצוי על כישלון המבוגרים בטיפול והגנה, הילד יפתח מערכת לא תקינה של הגנות פסיכולוגיות. ההגנות הללו, אף שהן מועילות להתמודדות עם רגעי הטראומה, הופכות להיות דרך החיים של הילד ומתפתחות לפתולוגיה.
הפסיכואנליטיקאי מסעוד חאן כתב על מושג טראומה מצטברת, עוד טרם הוגדרה בשיח המקצועי מושג פוסט טראומה מורכבת. מושג זה מבהיר דבר חשוב מהדינמיקה של היווצרות הפרעה פוסט טראומטית מצטברת. טראומה מצטברת לדידו היא צבר של אירועים, לעיתים שוליים, שבהם ישנה פגיעה בנפש הילד, כתוצאה מיחסים פוגעניים של שולט-נשלט, בדרך כלל מדובר על יחסי הורה-ילד. חאן מציין כי עדויות לטראומה מצטברת ניתן לאתר רק בגיל ההתבגרות, שם נראה כי ההחזקה העצמית קרסה וכי מנגנוני ההגנה חלשים ולכן עלולה להיווצר התפרקות וקריסה של הנפש, בדמות הפרעות נפשיות: דיכאון, חרדה, הפרעות אישיות ועוד.
פוסט-טראומה מורכבת שונה מפוסט-טראומה מאירוע חד פעמי בכך שהיא פוגעת במנגנונים שמאפשרים הסתגלות לחיים והתמודדות איתם, בעוד שפוסט-טראומה מאירוע בודד יוצרת משבר במנגנונים הקיימים. פוסט-טראומה מאירוע בודד ניתן לדמות להתמוטטות פתאומית של קומות בבניין, בעוד שפוסט-טראומה מורכבת דומה יותר להריסה שיטתית של יסודות הבניין או לפגיעה ביכולת לכונן יסודות כאלו.
גם הסובלים מפוסט-טראומה וגם הסובלים מפוסט-טראומה מורכבת חווים סימפטומים של עירור-יתר (מצב של דריכות קבועה, כאילו הסכנה עלולה לחזור בכל רגע), פלישה (חוויית האירוע כאילו הוא חוזר ונשנה ברציפות בהווה, ניתוק) וצמצום (קהות רגשית, תחושת חוסר-אונים), אך פוסט-טראומה מורכבת כוללת בנוסף, שינויים בוויסות של דחפים ורגשות, שינויים בקשב ובתודעה, עיוותים בתפיסת העצמי ותפיסת האחר, קושי בהבנה וקריאת משמעויות, עיוותים בתפיסת הפוגע ובקשרים עם אחרים. אלה מתבטאים במגוון תופעות הכוללות קשיים בקיום מערכות יחסים, בעיות בקיום התקשרות בין-אישית, חוסר ביטחון מתמשך, הפרעות אכילה, פגיעות עצמיות, דיכאון, הפרעות אישיות, נתקים בזיכרון, ושחזורים תכופים של המצבים הפוגעניים (רה-ויקטימיזציה).
המונח תואר לראשונה בשנת 1992 על ידי ג'ודית הרמן בספרה "טראומה והחלמה" ובמאמר שליווה את הספר. אף שיש מחקר וכתיבה ענפה על פוסט-טראומה מורכבת ונעשה בה שימוש שוטף ומקובל בספרות המקצועית ובשיח הטיפולי, הקטגוריה עדיין לא נכנסה לאף אחד מהמדריכים הפסיכיאטריים (DSM-5, WHO ,ICD-10).
היסטוריה.