זאת ועוד, התברר בדיעבד שבחודשים שקדמו למלחמה ביצעו המצרים לפחות שלושה אימונים ימיים באזור מצרי יובל, שבהם תורגלה ככל הנראה משימת המיקוש הימי (הן כסיור להכרת הזירה והן לתרגול מבצעי). אימונים אלה אותרו, אולם בהסברים שניתנו לפעילות לא הוזכרה אפשרות המיקוש. ייתכן שמשמעות התרגיל לא הובנה בשל התפיסה לפיה המצרים לא יחסמו עורק תנועה המשמש מכליות בדרכן לשדות ההפקה שלהם. כך או כך, פעולת המיקוש המצרית במצרי יובל הפתיעה את חיל הים הן בהיבט המצבי והן בהיבט הטקטי.
רב חובל האניה "סיריס" דני נקדימון מספר כי דיווחו שהמכלית נפגעה ממוקשים התקבל בספקנות אצל ראש מחלקת המודיעין. עם זאת הצליח לערער את הביטחון של מפקד חיל הים והאניה "פטריה" שהייתה בדרכה לעבור באזור הממוקש הוחזרה לאילת.
פעולות נוספות במלחמת יום הכיפורים.
שיבוש פעילות הקומנדו הימי המצרי במפרץ סואץ.
בימים שקדמו לפרוץ המלחמה הצטבר מידע רב, בין היתר על פריסה חריגה של קומנדו ימי מאלכסנדריה למעגנים שונים לאורך מפרץ סואץ. במקביל המצרים גייסו ספינות דיג בגזרה. כשפרצה המלחמה, העריכו אנשי המודיעין, שבכוונת המצרים להעביר כוחות קומנדו לצדו השני של המפרץ, דהיינו לחופי סיני במרחב שבין שארם א שייח' לאבו רודס וראס סודר.
בימים הראשונים של המלחמה הופנו ספינות דבור לעבר שני מעגנים במפרץ סואץ, שלפי המידע שהיה למחמ"ן התרכזו בהם כלי שיט וכוחות קומנדו. באירוע הראשון באזור ראס זעאפרנה – מרסה תלמת (בליל 6–7 באוקטובר) פגעו הדבורים בכוח המצרי בעת שעמד לצאת למשימתו. ימים אחדים אחר כך, נפגעו גם כוחות מצריים במעגן ראס ע'ארב (ליל 14–15 באוקטובר).
חבלה בתקשורת סוריה מצרים.
ביזמת המודיעין הימי נעשתה פעילות חבלה בקווי התקשורת בהם תקשרו הפיקוד העליון של מצרים והפיקוד העליון של סוריה. ב-17 באוקטובר 1973 אתרו צוללים מיחידת 707 בפיקוד יהודה גושן שני מתקני תקשורת בים מול ביירות ופגעו בהם. התקשורת בין מצרים וסוריה עברה להיות אל-חוטית לשביעות רצונם של בקרי מודיעין אותות באמ"ן.
סיכום מלחמת יום הכיפורים בזירה הימית.
פורטו לעיל עיקרי הלחימה בזירה הימית, תוך מתן דגש להיבט המודיעיני שלהם. על שאר האירועים ועל ההיבטים המבצעיים השונים בזירה הימית אפשר לקרוא כאן.
כאשר מפקד חיל הים, האלוף בנימין תלם, סיכם את עשייתו של חיל הים במלחמה הוא התייחס גם למודיעין הימי ואמר:
התפתחות חילות הים הערביים 1973–1991.
רכש אמל"ח ימי מתקדם.
עוד לפני המלחמה החלו המצרים להצטייד במערכות אלקטרוניקה ול"א מתוצרת מערבית וסובייטית, שאותן התקינו על כלי השיט הסובייטיים שברשותם. הצלחת אמצעי הלחימה האלקטרונית שפיתח חיל הים הישראלי כדי להתמודד עם טיל ה"סטיקס", הביאה לאחר שוך הקרבות להעצמת המגמה הזו. חיל הים המצרי החל לרכוש ספינות קרב, טילי ים-ים, טילי חוף-ים ובהמשך טילי אוויר-ים, אמצעי ל"א (לוחמה אלקטרונית) ומסוקים ימיים במערב אירופה (בצרפת, בבריטניה, בספרד ובאיטליה) ובסין.
חיל הים הסורי, לעומת זאת, המשיך להתבסס על הארסנל הסובייטי ובתחילת שנות ה-80 מימש עסקת רכש חדשה בברית המועצות וקלט לשורותיו שתי צוללות, מסוקים ימיים וטילי חוף-ים מסוגים שונים, שהגדילו באופן משמעותי את קשתות ההגנה מול החוף הסורי.
זאת ועוד, במקביל לחיזוק חילות הים של מצרים וסוריה, שהשתתפו במלחמת יום הכיפורים, החלה גם בניית חילות ים במדינות ערביות נוספות, ובהן לוב, אלג'יריה, סעודיה ומדינות המפרץ ועיראק. חילות ים אלה הצטיידו בכלי שיט ובאמצעי לחימה ימיים מתקדמים במערב אירופה ובארצות הברית וחלקן רכשו ספינות קרב ואמל"ח גם בברית המועצות (לוב ואלג'יריה).
מגוון הרכש ממקורות שונים הציב אתגר למודיעין הימי, שכן יש שוני מהותי בין הטיפול המודיעיני באמל"ח סובייטי (שבו גם למדינות המערב יש עניין) לבין הטיפול המודיעיני באמל"ח שמייצרות מדינות ידידות. יתר על כן, המודיעין הימי צריך היה להתמודד כעת עם מחקר מודיעין טכני של איומים רבים מאוד בתחום העל-מימי והתת-מימי, כדי שאפשר יהיה לספק לצרכנים השונים בחיל הים הן את הנתונים הטכניים לפתח אמצעי נגד והן את הנתונים על תורת הלחימה החדשה שהתגבשה בציים הערביים.
הצורך בהכרת מערכות האמל"ח המערביות ובכלל זה טילים נגד ספינות. הביאו לכך שהמודיעין הימי חקר הן את קורותיה של מלחמת פוקלנד והן את הפעילות הימית במפרץ הפרסי בזמן מלחמת איראן–עיראק, שכן נעשה שם שימוש התקפי בטילים ימיים מתוצרת מערבית.
השפעות השלום המצרי-ישראלי.
הסכמי ההפרדה, שנחתמו בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ובהמשך הסכם השלום בין ישראל למצרים, הביאו למספר תפניות בתחום המודיעיני הימי:
תרומת המודיעין הימי בחיפושי הדקר.
המודיעין הימי עסק בזמנים שונים בנושא חיפושי הדקר. בשני היבטים
א. בדיקת מידע שהגיע ממקורות שונים ובדרך כלל לא אמין.
ב. מעורבות ענף הידרוגרפיה המהווה חלק ממספן המודיעין.
מייד לאחר הטביעה נבדקו השערות למעורבות סובייטית או מצרית ולא נמצא קשר. ממשלת מצרים שלאחר שאלה על ידי צד שלישי הודיעה באופן רשמי כי לכוחותיה אין קשר להיעלמות הדקר. דו"ח אראל שנשלח לראש המטה הכללי ומציג את אזור הטביעה משני צדי הנתיב בין כרתים לחיפה היה מקובל על מד"ן. תאוריות קשר למיניהן שהועלו נבדקו ונשללו.
לאחר מציאת מצוף הסימון בחוף רפיח בשנת 1970 נכנס מדור הידרוגרפיה, המהווה חלק ממחלקת המודיעין, לתמונה. לאחר חקירות ביולוגיות של העשבים והתולעים שנדבקו למצוף הוסקה מסקנה על המצאות המצוף במהלך השנה בעומק שבין 100 ל-150 מטר. על סמך מידע חלקי של משטר הזמנים פותחה תאוריה שהדקר נמצאת בחוף המצרי בין פורט סעיד לאלכסנדריה. התאוריה לא נסתרה על אף חוסר ההגיון המבצעי שצוללת לא חמושה תכנס למימי מדינת אויב במצב של מלחמת ההתשה. קבלת התאוריה כהנחה אפשרית הטילה רבב של התנהגות פלילית במפקד הצוללת.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים פורסמו בעיתונות המצרית דברי התפארות של מפקדים מצריים כי הם הטביעו את הצוללת דקר. את מרבית הדיווחים היה ניתן לְהָזֵם על פניהם. בהחלטה פיקודית, שלא על דעת מחלקת המודיעין, יזם חיל הים חיפושים בקרבת נמל אלכסנדריה שלא העלו דבר. המצרים מצידם הגיעו למסקנה שהחיפושים הם מסווה לפעילות ביון ישראלית. או כי לישראלים יש מידע על כך שהדקר אכן נמצאת בקרבת החוף המצרי.
כאשר מפקד חיל הים אברהם בן-שושן מינה את תא"ל הדר קמחי לרכז את נושא חיפושי הדקר. הועברה האחריות לבירור השמועות השונות ממספן המודיעין לוועדת הדקר. מדור הידרוגרפיה של המספן היה חבר בוועדת הדקר. עם הזמן הופיע מחקר של אוניברסיטה אמריקאית, שהתבסס על ניסויים שנעשו על ידי חיל הים והמכון לחקר הימים והאגמים. המחקר הפריך את תיאורית הזרם המזרחי ושמט את הבסיס לתאוריה שהמצוף שהה בחופי מצריים. החיפושים עברו לנתיב התקדמות הדקר.
הטרור הימי בין מלחמת יום כיפור למלחמת לבנון הראשונה.
מאמצע שנות ה-70 חלה התפתחות משמעותית בתחום הטרור הימי, כאשר ארגוני הטרור (ובעיקר ארגון פת"ח) התחילו להשתמש בספינות סוחר "תמימות" כפלטפורמה ממנה שוגרו חוליות לביצוע פיגועים (אוניית אם). הספינות יצאו מלבנון, נעו על נתיבי הסוחר בין לבנון ופורט סעיד, ובהיותן מול חופי הארץ הורידו לים סירות גומי שעליהן אמצעי לחימה ומחבלים, שהפליגו אל החוף הישראלי כדי לבצע פיגועים בריכוזי אוכלוסייה צפופים במרכז הארץ. שניים מהפיגועים הקשים שבוצעו בדרך זו הם הפיגוע במלון סבוי (מארס 1975) ופיגוע כביש החוף (מארס 1978). בים סוף, לעומת זאת, סוכל ניסיון פלסטיני לבצע פיגוע תופת באילת באמצעות אוניית הסוחר "אגיוס דמטריוס", שהועמסה בכמויות גדולות של חומר נפץ ושעל סיפונה הוצבו עשרות משגרי רקטות (ספטמבר 1978). הספינה אותרה והושמדה בדרכה לאילת. במקביל נמשכו גם ניסיונות החדירה בהישט ישיר מדרום לבנון. אחד הפיגועים המפורסמים שבוצעו שם היה הפיגוע בנהריה (אפריל 1979), שבו נספו בני משפחת הרן. למרבית הפיגועים האלה לא היה מידע מודיעיני מקדים.
השימוש באוניות סוחר לביצוע פיגועי ראווה לאורך חופי המדינה, הביא את ארגוני הטרור לנצל את הספנות האזרחית להעברת אמל"ח ומטענים אחרים לנמלי לבנון. על מנת לסכל פעילות זו פעל חיל הים, ובסדרת פעולות של שייטת 13, הוטבעו בנמלי צור וצידון שבדרום לבנון אוניות שכאלה. מבצעים אלה שיבשו את פעילות הנמלים והרתיעו בעלי אוניות מלשלוח אותן לנמלים אלה, מה שיצר בפועל סגר ימי על דרום לבנון.
זאת ועוד, באותן שנים החל קורם עור וגידים הרעיון של הקמת "חיל הים הפלסטיני". במסגרת זו, הקים אש"ף חברת ספנות בשם "דטרקו", רכש אוניות סוחר, והכשיר עשרות מועמדים כקציני צי וקציני צי סוחר במספר רב של אקדמיות ימיות, צבאיות ואזרחיות, במדינות ערב ומדינות העולם השלישי. במקביל הצטיידו המחבלים באמצעי תובלה תת-ימיים, וכן בשתי ספינות תותחים שהתקבלו במתנה מלוב, ונמסרו לאנשי פת"ח בנמל לטקיה באוגוסט 1981.
גל הפיגועים, ניצול תשתית הספנות על ידי המחבלים והתמסדות המרכיב הימי של אש"ף, חייבו שינוי תפיסתי בחיל הים בכלל (מערך סיורים ימיים ואוויריים, פריסת תצפיות וניידות מכ"ם) ובמודיעין הימי בפרט. ואכן, לאחר תקופת התארגנות, נבנה מערך איסופי והוקמה תשתית מחקרית, במסגרת של מדור עצמאי. במדור זה הוטמעו מיומנויות ייחודיות, בין השאר בסיוע אנשי צי סוחר מיומנים שגויסו למילואים ופיתחו את תורת המחקר המודיעיני בתחום ייחודי זה.
חסימת אנית תופת בדרכה לאילת.