נישואים לגיתה.
ב-988 הפליג אולף לאנגליה לרגל אספת עם שכונסה על ידי הנסיכה גיתה, אחותו למחצה של גלוניאירן, מלך דבלין. גיתה הייתה אלמנתו של רוזן והיא חיפשה בן זוג חדש. גברים רבים חיזרו אחריה, אך גיידה העדיפה את אולף, למרות שהוא היה לבוש פחות יפה מהמחזרים האחרים. השניים עמדו להינשא, אך אדם אחר, אלפווין, הביע את התנגדותו וקרא לעריכת דו-קרב בינו לבין אולף ואנשיו. אולף ואנשיו לחמו כנגד אלפווין ואנשיו וניצחו בכל הקרבות, אך לא הרגו אף אחד מהם. אלפווין נצטווה לעזוב את הארץ ויותר הוא לא שב לאנגליה. גיתה נישאה לאולף והם בילו את זמנם בין אנגליה לבין אירלנד.
העלייה לכס המלכות.
ב-995 החלו לצוץ שמועות בנורווגיה על מלך ממוצא נורווגי שמולך באירלנד. ידיעה זו הגיעה לאוזניו של הוקון זיגרודסון, ששלח את תורר קלקה לאירלנד, שם הוא העמיד פני סוחר, כדי לראות את בנו של טריגבי אולפסון. הוקון אמר לתורר שהוא מוכן לשוב לנורווגיה. תורר התיידד עם אולף וסיפר לו על המצב בנורווגיה, שהוקון זיגרודסון נעשה בלתי אהוד על ידי התושבים, בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא לקח את בנותיהם של אנשי האצולה כפילגשים, על פי זכותו כשליט וכאשר הוא מאס בהן הוא שילח אותן לבתיהן לאחר שבוע או שבועיים. כוחו גם נחלש עקב המאבקים הבלתי פוסקים עם המלך הדני על רקע סירובו לקבל את האמונה הנוצרית.
אולף ניצל את ההזדמנות והפליג לנורווגיה. בהגיעו החלו רבים לקחת חלק במרד כנגד הוקון, שאולץ למצוא מחבוא בדיר חזירים, יחד עם קרק, שהיה אחד מעבדיו. כאשר פגש אולף את המורדים, הם קיבלו אותו כמלכם ויחד הם החלו לערוך חיפושים אחר הוקון. בסופו של דבר הם הגיעו לחווה שבה הסתתרו הוקון וקרק, אך הם לא הצליחו למצוא אותם. אולף כינס את האנשים בסמוך לדיר החזירים והכריז על פרס שיוענק לאיש שיהרוג את הוקון. השניים שמעו את הנאום והוקון חשש שקרק, לאחר ששמע את הכרזתו של אולף, יבגוד בו ויהרוג אותו תמורת הפרס. הוא לא היה יכול לעזוב את דיר החזירים ולא לשמור על ערנות לאורך זמן, וכאשר הוא נרדם, נטל קרק סכין וערף את ראשו של הוקון. ביום המחרת יצא העבד לאולף והגיש לו את ראשו של הוקון. אולף לא העניק לו את הפרס המובטח ותחת זאת הוא ערף את ראשו של קרק.
לאחר הכרזתו כמלך נורווגיה, יצא אולף לסייר באזורים בממלכה שלא היו תחת שלטונו של הוקון, אלא תחת שלטונו הישיר של מלך דנמרק. גם באזורים אלו נשבעו אליו התושבים אמונים. אולף דרש שכולם יטבלו לנצרות והם הסכימו באי רצון.
מלכותו.
ב-997 קבע אולף את מרכזו השלטוני בטרונדהיים, המקום בו הוא כינס את האספה הראשונה יחד עם המורדים כנגד הוקון. מיקום העיר היה אידיאלי בשל הפיתול של נהר נידלבה לפני שהוא נשפך לפיורד ושיצר חצי אי שניתן להגנה בקלות כנגד מתקפות קרקעיות על ידי בניית חומה קצרה.
אולף המשיך לקדם את הנצרות במשך כל תקופת מלכותו. הוא ניצר את מגלה הארצות לייב אייריקסון וזה האחרון לקח איתו כומר בשובו לגרינלנד כדי שימיר את דתם של שאר קרובי משפחתו. אולף גם המיר לנצרות את דתם של תושבי איי אורקני ושל הרוזן שלהם. באותה תקופה היו האיים חלק משטחה של נורווגיה.
הועלה הרעיון שאולף שאף למלוך על ממלכה סקנדינבית נוצרית מאוחדת וידוע שהוא ביצע גישושים לטובת נישואים עם זיגריד "היהירה", מלכת שוודיה, אך המשא ומתן נכשל עקב אמונתה הפגנית האדוקה. תחת זאת הוא הפך אותה לאויבתו והוא לא היסס להיות מעורב בעימות עם סוון הראשון, מלך דנמרק, כאשר הוא נשא לאישה את אחותו של סוון, תירה, שנמלטה מבעלה עובד האלילים, בוריסלב, מלך הונדים, בניגוד למצוותו של אחיה.
הן אשתו האירית והן אשתו הוונדית, הביאו לאולף עושר ומזל, אך על פי הסאגות, נישואים אלו היו בעוכריו, בשל המשלחת הצבאית שאורגנה בשנת 1000 לכבוש את אדמותיה של תירה מידיו של בוריסלב וליד חופי האי סובלודר הוא נפל קורבן למארב משולב של ספינות שוודיות, דניות וונדיות ושל הספינות של בניו של הוקון. הקרב הסתיים במותו של אולף שלחם עד לסופו על סיפונה של ספינתו הגדולה ביותר, "הנחש הארוך" (Ormen Lange), הספינה החזקה ביותר בכל רחבי הצפון. הוא זינק מהסיפון ומעולם לא נראה עוד.
בראשית המאה ה-11 פלש לנורווגיה ראש שבט ויקינגי בשם טריגבי, שטען שהוא בנם של אולף ושל גיידה. פלישתו נבלמה על ידי כוחות שהיו נאמנים לקנוט הגדול, בנו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
שמועות על הישרדותו.
למשך זמן מה לאחר קרב סבולדר, נפוצו שמועות שאולף שרד את קפיצתו למים ושהוא הגיע למקום מבטחים. בין השאר נפוצו שמועות שהוא נראה ברומא, בירושלים ובמקומות נוספים באירופה ובמרחב הים התיכון. הן אתלרד השני, מלך אנגליה והן אחותו של אולף, אסטריד, קיבלו לכאורה מתנות מאולף זמן רב לאחר שהיה ברור שהוא מת. הדיווח האחרון על כך שהוא נראה היה משנת 1046.
אולף טריגבאסון
קאל אל
בית היתומים שנלר
בית היתומים שְׁנֶלֶר (בגרמנית: Syrisches Waisenhaus, בית היתומים הסורי) היה בית יתומים נוצרי שפעל בירושלים משנת 1861 עד מלחמת העולם השנייה. המקום נחשב לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים והיפים בירושלים. מתחם שנלר השוכן ברחוב מלכי ישראל שימש כמחנה צבאי של הצבא הבריטי, ולאחר מכן עבר לידי ההגנה ובהמשך לצה"ל, עד אשר בסוף נובמבר 2008 חדל מפעילות ונסגר. במקומו נבנתה שכונה חרדית.
היסטוריה.
בית יתומים.
בית היתומים הוקם בשנת 1861 על ידי המיסיונר השוואבי (גרמני) יוהאן לודוויג שנלר (Johann Ludwig Schneller; 1820–1896), שהתגורר בירושלים. ההחלטה להקים את בית היתומים באה בעקבות , אז נטבחו נוצרים רבים על ידי המוסלמים והדרוזים במדינה וכתוצאה מכך נותרו יתומים נוצרים רבים. בעידוד ממשלתו ייסד שנלר את "בית היתומים הסורי", ששמו השגור בפי כל היה "בית היתומים שנלר". האדמות במערב העיר שעליהן הוקם המתחם נרכשו מערביי ליפתא. עם בניית המבנים במקום התגלה בית קברות מתקופת בית שני ומערות קבורה נוספות.
עד מהרה צבר לו בית היתומים, שהקנה לחניכיו חינוך גרמני, מוניטין רב בקרב הקהילות הנוצריות במזרח התיכון ובארץ ישראל. המתחם התפרש על פני כ-70 דונם, כלל בתי מגורים, חצרות, כנסייה, בתי מלאכה ועוד. בנוסף, נבנו לבוגרי בית היתומים בתים מסביב למתחם שנודעו אחר כך כ"שכונת שנלר".
שנלר הקים גם חווה חקלאית לימודית בשפלה (כשני קילומטרים מזרחית למיקומו של קיבוץ רבדים מאז 1949). החווה נפרסה על פני שטח ריבועי של 140 מטרים וכללה בית בן שתי קומות. החווה ננטשה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות גירושם של הגרמנים מארץ ישראל. בית החווה פוצץ במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 בידי שני חבלנים של גבעתי.
באפריל 1934 הופיעה בשירה מקהלה מילדי המוסד בחגיגה לרגל יום הולדתו של אדולף היטלר. בין השנים 1936–1939 ניסה בית היתומים לייבא ארצה נשק ותחמושת מגרמניה, כדי לאמן את חניכיו למלחמה עתידית נגד היהודים.
מחנה הצבא הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סילקו הבריטים את תושביה הגרמנים של ארץ ישראל, ובכללם את תושבי בית היתומים שנלר. בית היתומים הפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים. מעת לעת הותקף המחנה הצבאי על ידי האצ"ל והלח"י.
בכ' באדר ה'תש"ז (12 במרץ 1947) פוצץ האצ"ל את המחנה הצבאי, במבצע בפיקודו של יוסף אבני. לאחר עיכוב הצבא הבריטי על ידי הצבת חביות חומר נפץ בכביש, חדרו 5 חיילים בפיקודו של יוסף, כשעל גבו של כל אחד מהם תיק עם 30 ק"ג חומר נפץ. חברי החוליה פרצו את החומה, אך גילו שיש עוד גדר תיל. יוסף זחל דרך גדר התיל לתוך המחנה, הניח את חומר הנפץ, הפעיל את מנגנון ההשהיה, וזחל בחזרה החוצה. בזמן שזחל החוצה אירע הפיצוץ, ויוסף הועף לעבר החומה, אך לאחר מספר שניות התאושש וברח יחד עם חבריו לאזור שלא היה בעוצר, שם התפזרו לבתיהם. בהתקפה זו נהרג חייל בריטי, ונפצעו 8.
מחנה כוח ההגנה.
ב-17 במרץ 1948 פינו הבריטים את המחנה והעבירו את הפיקוד בו לחטיבת עציוני, כוח ההגנה של מחוז ירושלים, ונקרא באותם הימים "מחנה קבע מס' 1". מאז שימש המתחם כבסיס צבאי במשך 60 שנה. במחנה פעלה מאפריל 1948 עד אמצע 1949 חולית "שפן" שהייתה אחת מחוליות ההאזנה שפעלו בירושלים. אנשיה הצטרפו ל-ש.מ 2 (לימים יחידה 8200). ל"שכונת שנלר" עברו תושבי שכונת נחלת יצחק שהייתה ממוקמת בין שכונת בית ישראל לשכונת שייח' ג'ראח ונאלצו לעזוב את שכונתם במהלך המלחמה.
בשנת 1972 הוחכר שטח של 34.5 במחנה שנלר לחברה בבעלות אריה פאלוך, אך ההסכם לא יצא אל הפועל מכיוון שצה"ל לא פינה את המחנה.
במאה ה-21.
עד לסוף נובמבר 2008 פעל במתחם מחנה צבאי של פיקוד העורף, חיל הרפואה (המחנה הצבאי הועבר למחנה עופרית שבאזור הר הצופים) ומרכז קישור ירדן של החטיבה לקשרי חוץ. כמו כן פעל שם גם המכון הגיאולוגי לישראל. שני אלה נסגרו ובמקומם הוקמה שכונה חרדית בת כ-600 יחידות דיור, תוך שימור המבנים ההיסטוריים במקום וייעודם כמבני ציבור ואתרי מורשת, כיוון שלמתחם יש חשיבות ארכיטקטונית רבה בשל המבנים האירופיים שנשתמרו בו. מאז פועלים גופים ירוקים כדי להבטיח את שימור המבנים הללו על ידי העירייה.
ארכאולוגיה.
ב-2016, במסגרת חפירות ארכאולוגיות לקראת הקמת שכונת המגורים החרדית, נמצאו במתחם בית גתות גדול להכנת יין, עקבות של בית מרחץ רומי ולבנים של הלגיון העשירי פרטנסיס (שככל הנראה שהה באותה עת באזור בנייני האומה של היום, כ-900 מטרים ממערב למתחם שנלר). ממצאים אלה, וממצאים נוספים, מעידים על קיומו של בית אחוזה שהיה במקום.
בתים של אנשי סגל.