אדמס כתבה לבעלה מכתבים רבים בעת שהוא שהה בקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה שבפנסילבניה - מכתבים שפורסמו מאוחר יותר. כתביה שתיארו את קרב בנקר היל ושריפת צ'ארלסטון הפכו לתעוד ייחודי ומדויק של המהפכה האמריקנית, והשפעתה על בעלה השפיעה גם על מבנה המדינה שהוקמה (אף כי לא ניתנה לבסוף זכות בחירה לנשים).
בשנת 1784 הצטרפה אדמס לבעלה בעת כהונתו כשגריר בפריז, ובשנת 1785 באנגליה.
בשנת 1788 שבו השנים למסצ'וסטס לחוותם. הבית מהווה כיום מוזיאון כחלק מהפארק ההיסטורי הלאומי אדמס.
בעת כהונתו של ג'ון אדמס כנשיא ארצות הברית הפכה חברה קרובה של מרתה וושינגטון, שעזרה לה לארח מתוקף תפקידה הרשמי את אורחי הנשיא, והייתה אשת הנשיא הראשונה שאירחה בבית הלבן שטרם הושלמה בנייתו. בכתביה היא מתארת את העובדה שנאלצו להדליק אש באחים של הבית שהיה תמיד קר, והיא נאלצה לתלות ולייבש כביסה באחד האולמות הגדולים, בהיעדר מקום אחר לעשות זאת.
בני הזוג אדמס פרשו לחוותם בשנת 1801. אדמס נפטרה מטיפוס ב-28 באוקטובר 1818 ונקברה לצד בעלה בכנסיית יוניטד פאריש בקווינסי שבמסצ'וסטס (המכונה "כנסיית הנשיאים").
אביגייל אדאמס
ליל הרכבות
ליל הרכבות (או מבצע מסיבה) היה מבצע חבלה במסילות הברזל המנדטוריות בליל 1 בנובמבר 1945. המבצע היה אחד המבצעים הראשונים של תנועת המרי העברי עוד לפני הקמתה הרשמית, וסימל את הקמתה. במסגרת המבצע חיבלו חוליות פלמ"ח ברשת מסילות-הברזל ברחבי הארץ ופוצצו שלוש סירות משמר בריטיות בנמלי יפו וחיפה, ויחידה של האצ"ל ולח"י תקפה את תחנת הרכבת בלוד.
מהלך המבצע.
כ-50 חוליות הפלמ"ח, שכללו חבלנים ומאבטחים, חיבלו קשות ב-153 נקודות בפסי הרכבת בכל הארץ, בעיקר בצמתי הצטלבות המסילות ובגשרונים שמעליהם. הפעולות התבצעו בסביבות שעה אחת עשרה בלילה, בדיוק זמנים מקסימלי בין החוליות, כדי למנוע את תגובת הבריטים. רק בשני מקומות אירעו תקריות אש, שהסתיימו בלא נפגעים.
במקביל, שתי חוליות של הפלי"ם - הפלוגה הימית של הפלמ"ח - טיבעו שלוש סירות משמר בריטיות, שתיים בחיפה ואחת ביפו, שהופעלו כחלק ממערך ההסגר על חופי הארץ מפני כניסת מעפילים. בחיפה פיקד על המבצע יוחאי בן נון וביפו ביצעו את הפעולה יוסף הראל וזלמן כהן, שתודרכו לפני כן על ידי יצחק שדה. בשני המקרים הגיעו החבלנים לסירות, צללו מתחת לסירות הבריטיות והצמידו אליהן מטען חומר נפץ בעל מנגנון השהייה.
באותו לילה פשטה יחידה של האצ"ל ולח"י, בפיקודו של איתן לבני, על תחנת הרכבת בלוד. תוך חילופי אש פוצצו הלוחמים שלושה קטרים ומספר מבנים. בפשיטה זו נהרגו לוחם אצ"ל, שני בריטים וארבעה ערבים. הפעולה גבתה מחיר כבד יחסית, כנראה עקב איחור בהגעת הכוח הפושט אל היעד, שגרם לכך שהבריטים נמצאו בכוננות גבוהה. כמו כן ניסתה חוליה של לח"י לחבל באותו לילה בבתי הזיקוק בחיפה. פעולה זו לא קיבלה את אישור תנועת המרי העברי. ארבעה לוחמים הצליחו לחדור למתחם בתי הזיקוק. מפקד הפעולה, משה בר-גיורא (ישראל), הכין את מטעני חומר הנפץ לפיצוץ אך בגלל תקלה התפוצץ חומר הנפץ והוא נהרג במקום. לוחם אחר, אברהם יהודאי (אלחנן), נפצע קשה ואיבד עין. בכוחות אחרונים הוא זחל והצליח עם שחר להגיע למקום מבטחים ולקבל טיפול.
השלכות.
המבצע העלה את מורל אנשי היישוב לאחר ההגבלות הקשות של הבריטים על עלייה והתיישבות, ובעיקר עורר שביעות רצון בקרב הנהגת היישוב ובקרב אנשי הפלמ"ח וההגנה, שנוכחו לראות כי ניתן להפעיל בו זמנית ובהצלחה כוחות רבים במספר רב של יעדים. דוד בן-גוריון כתב למפקדת ההגנה, כי יש שכר לפעולה זו - אם כי לא מיד. גם ההד בבריטניה היה רב. אנשי ממשל גינו את הפעולה, והעיתונות פרסמה כתבות מפורטות על מעשי החבלה.
אוסקר הראשון, מלך שוודיה
אוסקר הראשון (בשוודית: Oscar I, נולד כז'וזף פרנסואה אוסקר ברנדוט; 4 ביולי 1799 - 8 ביולי 1859) היה מלך שוודיה ונורווגיה מ-1844 ועד למותו.
בצעירותו.
אוסקר נולד בפריז. הוא היה בנם היחיד של המרשל שארל ז'אן ברנדוט ודזירה קלארי. יחד עם אמו עבר מפריז לסטוקהולם ביוני 1811, לאחר שבאוגוסט 1810 נבחר אביו ליורש העצר של הכתר השוודי.
מקרל השלושה עשר, מלך שוודיה קיבל אוסקר הראשון את התואר דוכס נורמנדיה, ובמהרה למד את השפה השוודית. הוא זכה לחינוך מצוין ולאהדת הרבים ותוך זמן קצר נחשב לבר-סמכא בענייני פוליטיקה וחברה. ב-1839 הוא חיבר סדרה של מאמרים על החינוך הציבורי, וב-1841 פרסם בעילום שם את "Om Straff och straffanstalter", חיבור בו צידד ברפורמה בבתי הסוהר.
ב-19 ביוני 1823 נשא לאישה את הנסיכה ז'וזפין מלוכטנברג, בתם של אוגוסטה, נסיכת בוואריה ואז'ן דה בוארנה, משנה למלך איטליה ונכדת הקיסרית ז'וזפין.
שלטונו.
פעמיים בתקופת שלטון אביו, ב-1824 וב-1833, היה אוסקר משנה למלך נורווגיה לזמן קצר. ב-1838 החל המלך לחשוד ביורשו שהוא זומם, יחד עם המפלגה הליברלית, להביא לשינויים בממשל ואף לוויתור על הכתר. בין אם אוסקר סייע באופן פעיל לאופוזיציה לאביו ובין אם לאו, הרי שהוא לא הסתיר את חוסר שביעות רצונו מהתנהגותו הרודנית של אביו. אף על פי כן הוא נמנע מקרע של ממש.
הליברליות שלו נשאה אופי מתון וזהיר, כפי שהתברר לאכזבת האופוזיציה, זמן קצר לאחר עלייתו למלכות במקום אביו המת (8 במרץ 1844). הוא התנגד לשינויים קיצונים בחוקה המיושנת והמסורבלת של שוודיה מ-1809. עם זאת, אחד מצעדיו הראשונים בשלטון היה מתן חופש העיתונות.
הוא השווה רשמית את מעמד שתי ממלכותיו, על ידי הנהגת דגלים חדשים בעלי תג של האיחוד ושלט אצולה חדש עבורו. רוב החקיקה בתקופת שלטונו של נועדה לשיפור מצבה הכלכלי של שוודיה. ככל הנראה הצליח בכך, שכן הריקסדג בפניה אליו ב-1857, הצהיר שהוא קידם את השגשוג החומרי של הממלכה יותר מכל קודמיו.
במדיניות החוץ שלו היה אוסקר ידידם של הלאומנים. ב-1848 הוא תמך בצד הדני במלחמת שלזוויג הראשונה כנגד פרוסיה. הוא אף שלח חיילים נורווגיים ושוודיים לפונן וצפון שלזיה (1849–1850), תיווך בין הצדדים להשגת שביתת הנשק של מאלמה (26 באוגוסט 1848) והיה בין הערבים לשלמות דנמרק לפי פרוטוקול לונדון מה-8 במאי 1852.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 הגה אוסקר הראשון תוכנית לאיחוד שלוש מלכויות סקנדינביה, אך איחוד שושלתי זה לא עלה בידו. הוא כן הצליח לשים קץ למדיניותו המתרפסת של אביו כלפי רוסיה הקיסרית. הפחד פן תדרוש רוסיה שטחים לחופו של הפיורד ואראנגר, גרם לו שלא לצאת כנגדה אלא להישאר נייטרלי במהלך מלחמת קרים ומאוחר יותר לכרות בריתות עם בריטניה ועם הקיסרות השנייה של צרפת (25 בנובמבר 1855), במטרה להבטיח את השלמות הטריטוריאלית של סקנדינביה.
ב-8 ביולי 1859 מת אוסקר הראשון בסטוקהולם, ובנו קרל החמישה עשר, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו.
ילדים.
לאוסקר הראשון ולז'וזפין מלוכטנברג נולדו 5 ילדים:
נוסף על אלה נולדו לו שני בנים מפילגשו, השחקנית אמילי הוגקוויסט: הייאלמר ומקס הוגקוויסט, אשר נודעו בלעג כ"נסיכים מלאפוניה". בת בשם אוסקריה, נולדה מפילגש נוספת.
הגברת הראשונה של ארצות הברית
הגברת הראשונה של ארצות הברית (באנגלית: First Lady of the United States ובקיצור FLOTUS) הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בבית הלבן. תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ארצות הברית.
לעיתים כאשר אין לנשיא אישה, מתבצע התפקיד על ידי קרובת משפחה שלו. היות ש"הגברת הראשונה" אינו תואר רשמי המוגדר בחוק האמריקני, עשויות לחול הגדרות שונות באשר לזכאות לשאת בתואר זה. מקורות הבית הלבן מגדירים כ"גברת ראשונה" רק נשים שהיו בפועל רעיותיהם של נשיאי ארצות הברית (ואפילו כאלה שהלכו לעולמן טרם כהונת בעליהן כנשיא), בעוד מקורות היסטוריוגרפיים אחרים מעניקים את התואר לכל מי שמילאה בפועל בתפקיד "המארחת" או "גבירת הבית" של הבית הלבן, גם אם לא הייתה רעיית נשיא. על פי הנוהג, התואר מתייחס רק לבעלת התפקיד בעת שבעלה מכהן כנשיא ולא לפני כהונתו או לאחר סיומה.
החל מינואר 2021 הגברת הראשונה של ארצות הברית היא ג'יל ביידן, רעייתו של הנשיא ג'ו ביידן.
מקור התואר.
מקור התואר "הגברת הראשונה" בארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת ארצות הברית לא היה תואר רשמי לאשת הנשיא. כל אחת מנשות הנשיאים העדיפה שיקראו לה באופן שונה לדוגמה: "ליידי", "הגברת הנשיאה", "המלכה" וכו', כך למשל מרתה וושינגטון העדיפה מעין תואר אצולה - "ליידי וושינגטון".
הראשונה בנשות הנשיאים שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון ב-1849 בעת נאום שנישא בהלווייתה על ידי הנשיא זאכרי טיילור, אולם לא נותר עותק כתוב של נאום ההספד.
בין השנים 1849 - 1877 (מאז נעשה שימוש לראשונה בתואר, ועד שהפך לתואר מקובל) הלך וגבר השימוש בתואר זה. האזכור הראשון הכתוב הנושא את התואר מופיע בדף מיומנו של ויליאם האוורד ראסל מ-3 בנובמבר 1863 בו הוא מתייחס ל"רכילות אודות הגברת הראשונה של המדינה" ("gossip about ‘the first Lady in the Land’").
התואר הפך מקובל בשנת 1877 כשהעיתונאית מרי קלמר איימס השתמשה בו ביחס לאשת הנשיא לוסי הייז בעת תיאור השבעתו של הנשיא רתרפורד הייז. לוסי ווב הייז הייתה פופולרית ביותר בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון, ובשל כך הפך התואר מקובל ונפוץ.
תפקיד הגברת הראשונה.