תפוצה: מדרום טורקיה עד לעדן ועומאן בדרום חצי האי ערב.
בולבול צהוב־שת הוא העוף החמישי בתפוצתו בישראל לשנת 2020.
תיאור.
לבולבול צהוב־השת צוואר קצר. בעורף יש לו נוצות דמויות שערות, ייתכן שהן משמשות לחישה. מקורו בינוני באורכו ומתעקל בקצהו כלפי מטה.
גופו של בולבול צהוב־השת אפור בעיקרו, מלבד ראשו וצווארו השחורים, גחונו הלבן-אפרפר ותת-שתו הצהוב (ומכאן שמו). אברות (נוצות) הכנף חומות-שחורות, ואברות הזנב שחורות. בולבול אינו משנה את לבושו במשך השנה, ויש לו חילוף נוצות אחד בשנה. המקור שחור והרגליים שחורות-כחלחלות.
הזכרים והנקבות כמעט זהים (אין דו-צורתיות זוויגית). אישוני הזכר שחורים, בעוד אישוני הנקבה מעט אדומים. הזכר גדול קצת יותר מהנקבה.
גם הצעירים דומים לבוגרים, פרט לכך שנוצותיהם מעט יותר בהירות.
אורח חיים.
הבולבולים צהובי השת חיים בצמדים, אך הצמד אינו תמיד זכר - נקבה, וגם אם כן, הוא לא תמיד למטרות רבייה. הצמד נשאר קרוב רוב שעות היום. בניגוד לרוב שאר ציפורי הארץ, אין בולבולים מרבים לשמור על מרחק בין פרטים, אלא הם מרבים להתחכך אחד בשני, לסדר זה את נוצותיו של זה, ולישון צמודים באותו מקום לינה קבוע, לפחות לזמן קצר.
הבולבול צהוב־השת מנסה להתנחל, ורק אלה שצלחו בכך יוכלו להתרבות. הנחלות לא תמיד מכילות מספיק אוכל למשך כל השנה, ובמקרה כזה בעל הנחלה ינטוש את נחלתו מדי פעם, על מנת להשיג מזון. בעלי הנחלה שומרים עליה לאורך כל השנה. בעל הנחלה מכריז על בעלותו עליה בשירתו בין מרס לאוקטובר, בעיקר בבוקר ובערב. הבעלים שרים לרוב ממקום בולט וגבוה, ומגרשים בולבולים חסרי טריטוריה, המנסים לפלוש אליה או לישון בתחומה. גודל הטריטוריה נע בין חצי דונם לשניים (גודל הנחלה הממוצע הוא 1.3 דונם), וזה שטח קטן יחסית לציפור הגדולה כבולבול צהוב־שת.
קולות.
בולבול צהוב־השת הוא מן המקדימים לשיר. בשעות הבוקר המוקדמות, לפני שהשמש עולה, הוא כבר מסלסל בשירתו הטריטוריאלית, בעיקר בין מרס לאוקטובר. שירתו מורכבת מ"משפטים" שבכל אחד מהם 3–6 "הברות" החוזרות שוב ושוב. המנעד של בולבול רחב מאוד, והמיטיבים להקשיב ישמעו גם רמזים משירת השחרור, הנקר והירקון.
גם לקראת הלינה שומעים את בולבול מזמר. קולו אז נשמע כטרטור, מעין צ'אר צ'אר, שחוזר על עצמו. קול דומה, ששונה מעט בעצמה ובקצב, נשמע כשבולבולים צהובי שת מתאגדים סביב חתול, נחש, או תנשמת, או כשאדם קרב אל קנם - כלומר, כשבולבול חש סכנה.
יש לבולבול גם קול ברכה חזק למדי, בו הוא מברך את בן זוגו, כשהשניים נפגשים, לאחר פרידה זמנית.
תזונה.
בולבול צהוב־השת ניזון בעיקר בפירות וחרקים. פירות קטנים כמו תות עץ, אזדרכת מצויה, אלת המסטיק וכדומה הוא בולע בשלמותם, ולאחר מכן מפריש את זרעיהם בלשלשתו, וכך מסייע להפצתם. מפירות גדולים יותר כמו אפרסק, שסק, תמר, עגבנייה ונוספים הוא נוגס חתיכות מכל פרי. עקב שיטת אכילה זאת, הוא גורם נזק רב לחקלאות. בולבול לוכד חרקים בעזרת חיפוש פעיל, או שהוא מאתרם מנקודת תצפית. הוא שולח מקורו מדי פעם בעלים ופרחים כדוגמת האירוס ופטוניה. בחורף, כשהמזון פחות זמין, הוא אוכל גם חלזונות ונמלים, ויש תצפיות שמראות שאפילו פגרי צופיות, חרדונים מצויים ועכברים לא חומקים מתפריטו הרחב עד מאוד.
כשהם מוצאים מקום שופע מזון, עשויים בולבולים צהובי שת רבים להתאסף באזור, למין "אספסוף" קולני, המתרכז באכילה. ניתן לשמוע אספסוף זה למרחקים, והוא הוא זה שגורם לנזקים הגדולים במטעים ולכרמים. האספסוף מתקבץ בבוקר ומתפזר רק בערב. ההרכב והגודל משתנים כל הזמן; פרטים באים והולכים, ומדי פעם יש אפילו מאות פרטים בזמן מסוים, שרובם צעירים. במעופם אל מקום ההתכנסות, הם מגביהים עוף וכך נמנעים מריבים עם בעלי הנחלות בדרכם. כשהאספסוף נמצא בתוך נחלה מסוימת, בעליה מצטרפים לחגיגה.
רבייה.
עונת הקינון מתחילה באמצע מרס ומסתיימת, עם פריחת אחרוני הגוזלים, באמצע אוגוסט. שיאה הוא בחודשים מאי ויוני. בולבולים משלימים עד שלושה מחזורי רבייה (הזמן מהטלת הביצים עד פריחת הגוזלים מהקן) בזמן זה.
הנקבה בונה לבדה את הקן, אך הזכר מלווה אותה בזמן איסוף החומרים והבאתם לקן. הנקבה לרוב בונה את קינה במקום מוסתר היטב, בין ענפים דקים ובגובה של מטר עד שניים וחצי מעל האדמה. הבסיס מורכב מעלים רחבים, לעיתים נייר עיתון, יריעת פלסטיק או צמר גפן. מעליהם הנקבה צוברת זרדים, אותם היא שוזרת בעזרת קורי עכביש וסיבי צמר גפן. הקן נבנה בצורת סלסילה, ובתוכו מסודרים עשבים ושורשים עדינים, אך ללא ריפוד ממשי. במקרה ויש חומרי ריפוד, כמו עלים, חבלים, נוצות, צמר וכדומה, הם מעטרים את הקן מבחוץ. קוטר הקן בין 8 ל-10 ס"מ, קוטרו הפנימי כ-6.5 ס"מ ועומקו בין 4 ל-5 ס"מ. מתחילת הבנייה עד להטלת הביצים חולפים 5–8 ימים. הנקבה מטילה מדי בוקר. גודל התטולה הוא בין 2 ל-4 ביצים. גודל הביצה הממוצעת הוא 17X24 מ"מ. הצבע הבסיסי של הביצה הוא לבן לילכי, והיא מנוקדת בנקודות חומות-סגולות. הביצה האחרונה בתטולה בהירה ומוארכת.
הדגירה מתחילה מהטלת הביצה האחרונה ואורכת כשבועיים. הנקבה דוגרת לבד, כשהיא עוזבת את הקן כל כמה דקות כדי לחפש מזון. הגוזלים בוקעים ערומים וסומים לחלוטין. עורם סגול אדום כהה ולועם אדום. בתחילה רק הנקבה מאכילה את הגוזלים, אבל עם הזמן חלקו של הזכר גדל, עד שהוא משתווה לחלקה של הנקבה. מזון הגוזלים מורכב בהתחלה רק מחרקים, וככל שהם גדלים הם מקבלים יותר פירות. הנקבה ממשיכה לדגור עליהם כשבעה לילות. כשהגוזלים בני 13–14 ימים הם עוזבים את הקן. כעשרה ימים לאחר מכן הם ממשיכים לעוף אחרי ההורים ולבקש מזון. כשהם בני ארבעה שבועות, הם כבר אוכלים לבד, ובגיל חודש וחצי הגוזלים עצמאיים לחלוטין. כ-15% בלבד מהביצים המוטלות מגיעות להפרחת גוזלים מהקן.
מאדאם בובארי
מאדאם בובארי הוא רומן שכתב הסופר גוסטב פלובר. רומן זה נחשב כגולת הכותרת ביצירתו הספרותית של פלובר, וכאחת מהיצירות פורצות הדרך בסוגת הריאליזם שבספרות המודרנית.
פרקי הרומן פורסמו לראשונה בהמשכים בחודשים אוקטובר עד דצמבר 1856 בעיתון היומי "La Revue de Paris" ועוררו סערה. הספר דן לראשונה, ובאופן גלוי, בניאוף. כלומר בחייה של אישה נשואה הבוגדת בבעלה. עם פרסום פרקי הספר הועמד גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
גיבורת הרומן היא אֶמה בובארי, אשתו של רופא העיירה, בצרפת של המאה ה-19. אמה בובארי מקיימת יחסים של אהבה עם גבר מחוץ למסגרת הנישואין, ולאחריו עם גבר נוסף, זאת על מנת להימלט מהשיעמום וחוסר העניין שבשגרת חייה. אף על פי שעלילת הסיפור היא בנאלית ופשוטה לכאורה, מתבטא כישרונו האומנותי של פלובר ביכולת ליצור הבנה והזדהות של ממש עם גיבורת הסיפור, שמעשיה לא היו מקובלים חברתית, וביכולת לשזור את הפרטים והתבניות בספר, למסה הנחשבת גם כיום ליצירת אמנות.
בכתבה שפורסמה בטיים מגזין היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר מאדאם בובארי במקום השני מתוך עשרת המקומות הראשונים ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים.
עלילת הספר.
עלילת הספר מאדאם בובארי מתרחשת בעיירה בחבל נורמנדי שבצפון צרפת. סיפור המסגרת נפתח ומסתיים בסיפורו של שארל בובארי, אדם טוב לב אך מאופק ועצור רגשית, הנעדר יכולת ואמביציה.
בתחילתו של הספר, שארל הוא נער מתבגר עצור וביישן, המתלבש באופן מוזר, שמגיע לבית ספר חדש ומושם ללעג בקרב בני כיתתו. מאוחר יותר מפלס שארל את דרכו בלימודי רפואה. אימו היא הבוחרת עבורו אישה, אלמנה שבאה מבית אמיד. שארל נושא אותה לאישה, כפי שגבר במצבו אמור לעשות, ומתחיל לבסס עצמו במקצועו ולעבוד כרופא כפרי. שארל פוגש את אמה הצעירה כאשר הוא מגיע לביקור רופא אצל אביה החוואי, זמן קצר לאחר מכן מתה רעייתו והוא נושא את אמה לאשה. שארל אוהב את אמה אהבה עזה, שאינה נחלשת לכל אורך חייו.
אמה עוברת לגור עם בעלה הטרי בסמוך למרפאתו, בכפר קטן שאותו היא חווה כמשעמם, חסר ריגושים, וכמעט ללא חיי חברה. מצב בסיסי זה אינו משתנה כאשר הזוג עובר לגור בעיירה קרתנית בשם יונוויל, ונולדת להם בת, ברתה. אמה, שאינה חשה כל רגש כלפי בעלה ורואה בו אדם בינוני ומשעמם, נסחפת להיכרות ובהמשך להתאהבות בצעיר כריזמטי בשם ליאון המתגורר ביונוויל ומתאהב בה. אולם ליאון עוזב לעיר רואן בלי שהשניים הספיקו לממש ואף להצהיר על אהבתם. רודולף, אציל המתגורר בסמוך, פוגש באמה ויוזם עמה קשר רומנטי. היא מתאהבת בו כליל ומזהה בו את מושא תשוקתה וחלומותיה, כיוון שהיא מדמיינת שעמו תוכל לברוח ולחיות את החיים האחרים והסוערים אליהם היא עורגת. אולם רודולף איננו מעוניין במחויבות שכזו, והוא נוטש אותה, ומותיר אותה המומה, חולנית ומיואשת. בהמשך היא מחדשת את קשריה עם ליאון ונסחפת לרומן ארוך ונועז עמו. בעלה, שארל, לא יודע דבר על כל אלו. לאחר שאהבתו של ליאון כלפיה קהה, היא נגררת לחובות כלכליים המאיימים להביא לעיקול משק הבית הנמצא תחת אחריותה. הגברים שבחייה אינם מעוניינים לעזור לה, והיא מוצאת את עצמה בודדה, זועמת על גורלה ועל החברה. לבסוף אמה מוצאת את סופה הטראגי בהתאבדות.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
הרומן עובד למספר סרטי קולנוע כמו גם מיני-סדרות טלוויזיוניות וסרטי טלוויזיה. העיבוד הראשון לקולנוע היה סרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר משנת 1933. העיבוד הידוע ביותר הוא סרט משנת 1949 של חברת MGM בבימויו של וינסנט מינלי ובכיכובם של ג'ניפר ג'ונס, ג'יימס מייסון וואן הפלין. ב-1991 יצא סרטו של קלוד שברול בכיכובה של איזבל הופר.