בשלבים הראשונים של המבצע, בעוד הארמיות מתקדמות במזרח, לא ניתן היה לעשות דבר. גם לאחר הקרב על מוסקבה בדצמבר 1941, המכשול העיקרי הראשון בפניו ניצב הוורמאכט ויצא מנוצח, כאשר המפקדים הבכירים בראוכיטש ובוק הודחו, קשה היה להביא את האחרים לידי פעולה. הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה כנגד גרמניה בדצמבר 1941, הביאה כמה מבין הריאליסטים שבאנשי המטה הכללי להבין כי קיימת אפשרות ריאלית לתבוסתה הסופית של גרמניה במלחמה. אך המאבק בחזית המזרח, שנשא אופי המוני ואכזרי, לא יצר תנאים נוחים לפעילות הקושרים במטה קבוצת ארמיות המרכז. חלק ניכר מהקצינים ראו במלחמה את המלחמה האידאולוגית כנגד הקומוניזם, לה נטו מבחינה פוליטית, וטענו כי אין לפגוע במנהיג כל עוד נמשכת מלחמה זו. בועידת קזבלנקה בינואר 1943 העלו לראשונה בעלות הברית את הדרישה ל"כניעה ללא תנאי" של גרמניה, דבר שאך חיזק את המתנגדים לקשר.
במהלך שנת 1942 המשיך האנס אוסטר בפעולה ללא לאות. עתה גייס לצדו את הגנרל פרידריך אולבריכט, ששימש בתפקיד במפקדה בברלין, שהייתה בעלת רשת קשר עצמאית עם יחידות מילואים בכל המדינה. אולבריכט היה מהקצינים הבודדים שתמכו ברפובליקת ויימאר, ובדיעותיו הפוליטיות היה דמוקרט מושבע. כמו כן, מעולם לא היה אנטישמי והתנגד לרדיפת היהודים. תכונות אלו סייעו לו להצטרף לקשר של אוסטר. בנוסף לכך, פעולתו של טרסקו במטה ארמיות המרכז, יצרה מבנה מעורפל שאפשר ניסיונות נוספים להתנקש בהיטלר ולהעביר את השלטון לידי הקצינים. המפקד החדש של קבוצת ארמיות המרכז במזרח, הגנרל גינטר פון קלוגה אפשר לקושרים פעולה חופשית במפקדתו, והיה סובלני כלפי פעולותיהם. קלוגה אף הסכים להיפגש עם גרדלר, בתיווכו של טרסקו, צעד נועז ויוצא דופן באותם הזמנים. יש להדגיש כי מסמכים חדשים מארכיונים סובייטיים, שנחשפו ב-1999 על ידי ההיסטוריונים בוריס חבקין ופטר הופמן, מוכיחים (לצד ראיות רבות אחרות) כי השואה והשמדת היהודים, כמו גם הפשעים כנגד הרוסים והפולנים, היו מניע חשוב מאוד של הקושרים במזרח, ובמיוחד של טרסקו ושטאופנברג.
ההתנגדות הקומוניסטית.
הסכם ריבנטרופ מולוטוב יצר בעיה לאנשי ההתנגדות הקומוניסטית, ששמרו במחתרת על המבנה המפלגתי הישן של ה-KPD. ברית המועצות לה היו נאמנים, הייתה עתה לידידתו של המשטר שאותו למדו לתעב. פעילותם בתקופה שבין 1939 ל-1941 התרכזה בשמירה על עצם קיומם, ללא כל התנגדות פעילה למשטר. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 השתנתה גישה זו. עתה היה צו השעה התנגדות אקטיבית למשטר הנאצי, לרבות חבלה וריגול, כאשר הסיכון הכרוך בכך אינו אמור להילקח בחשבון.
כמה סוכנים סובייטיים, רובם גולים גרמנים, חדרו לגרמניה על מנת לסייע בגיבוש שרידיה המפוזרים של המחתרת הקומוניסטית. בשנת 1942 התגבשו שתי קבוצות נפרדות, המכונות ביחד, באופן שגוי "התזמורת האדומה", שם שניתן להן על ידי הגסטפו.
התזמורת האדומה של טרפר
"התזמורת האדומה" הראשונה הייתה רשת ריגול שמרכזה בברלין, בהנהגת ליאופולד טרפר, סוכן גה-אר-או שנשלח לגרמניה באוקטובר 1941. קבוצה זו דיווחה לברית המועצות על ריכוזי כוחות גרמנים, התקפות אוויר על גרמניה, ייצור מטוסים בגרמניה, משלוחי דלק וכיוצא בזה. בצרפת עבדו אנשי התזמורת האדומה בשיתוף פעולה עם אנשי ה"מאקי", המחתרת הקומוניסטית הצרפתית. סוכנים מטעם התזמורת האדומה הצליחו להאזין לקווי הטלפון של האבווהר בפריז. באביב 1943 נעצר טרפר, ופעילות הקבוצה חוסלה.
התזמורת האדומה של שולצה-בויזן והארנק
"התזמורת האדומה" השנייה הייתה קבוצה שונה ונפרדת, שלא הייתה בשליטת ברית המועצות. בראש קבוצה זו עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין במשרד התעופה של הרייך, וארוויד הארנק, פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך. פעילותה העיקרית הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים כנגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם סירבו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם. באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר היה אף בעל ידע על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר והיה נתון לעינויים. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג.
קבוצה קומוניסטית נוספת, שמנתה כמאה אנשים, הונהגה בידי חשמלאי יהודי בשם הרברט באום. עד שנת 1941 פעלה הקבוצה כקבוצת לימוד פסיבית, אך לאחר המתקפה על ברית המועצות החלה בפעילויות שמטרתן התנגדות אקטיבית למשטר. במאי 1942 הציתו אנשי הקבוצה תערוכה אנטי-קומוניסטית במרכז ברלין. הפעולה בוצעה באופן רשלני, והדבר הוביל למעצרם של רוב אנשי הקבוצה. עשרים מהם הוצאו להורג, ובאום "מת בעודו במשמורת". פעילות זו הביאה לסיומן של פעולות ההתנגדות הקומוניסטיות הגלויות, על אף שמבנה המחתרת של ה-KPD המשיך להתקיים, עד לפעילותם הגלויה בימים האחרונים של הרייך השלישי.
פעולות ההתנגדות וניסיונות ההתנקשות של טרסקו.
ב-1938 יצר גנרל מיור הנינג פון טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה, לדעתו, לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז. התוכנית נמנעה עקב הצלחתו של היטלר בועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת טרסקו בפולין ובצרפת וב-1941 נשלח לתפקיד מטה ב"קבוצת ארמיות המרכז", עליה פיקד דודו, הפלדמרשל פדור פון בוק. טרסקו צפה בפשעי המלחמה שביצעו הגרמנים ברוסיה, ובמיוחד ביחס ליהודים. הוא זועזע עמוקות, והדבר המריץ אותו להמשיך בפעולות כנגד היטלר. כקצין בכיר, היה טרסקו מודע לפקודות הפליליות שניתנו לוורמאכט כגון "פקודת הקומיסרים" שהורתה לירות בכל רוסי שבוי החשוד כחבר המפלגה הבולשביקית, ולמעשה שימשה עילה לאין ספור הוצאות להורג ללא משפט. טרסקו ניסה להפעיל את השפעתו על מנת להסיר את הפקודה, או להפחית את השפעתה, אך נתקל ביחס אדיש לעניין זה מצד מפקדיו. טרסקו דיווח על הפשעים שעליהם ידע לגורמים בקרב הקושרים בברלין כהאנס אוסטר, לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
בסוף 1942 גיבש גנרל מיור הנינג פון טרסקו תוכנית להתנקשות בהיטלר ולתפיסת השלטון. היטלר אמור היה לבקר במפקדת קבוצת ארמיות מרכז בסמולנסק במרץ 1943. על פי התוכנית אמור היה טרסקו להניח פצצה במטוסו של היטלר בדרכו חזרה. טרסקו הטמין פצצה בבקבוק של קואנטרו ומסר אותו לאחד משלישיו של היטלר בבקשה שימסור אותו לידיד משותף בברלין. שלישו של טרסקו, פביאן פון שלבנדורף, הודיע לאולבריכט כאשר המריא המטוס, והקושרים עמדו הכן לתפיסת השלטון.
על פי התוכנית יפעיל אולבריכט את צבא המילואים במרכזיו בברלין, וינה ומינכן. הייתה זו תוכנית מסובכת, אך אפשרית. לאחר מספר שעות נחת מטוסו של היטלר בברלין. בקבוקי הקואנטרו נמסרו על ידי השליח התמים ליעדם בברלין. כאשר בחנו הקושרים את הפצצה מצאו כי הקור במטוסו הבלתי מחומם של הפיהרר יצר כשל טכני שמנע מן הפצצה להתפוצץ בעוד המטוס באוויר.
מספר ימים לאחר מכן, כאשר ביקר היטלר בתצוגת נשק שלל בברלין, התנדב אחד מאנשי טרסקו רודולף-כריסטוף גראף פון גרסדורף לשאת פצצה ולהתפוצץ ליד היטלר. בלחץ הזמן ניתן היה להשיג רק מרעום זמן של עשר דקות, והיטלר עזב את התצוגה דקות ספורות לאחר שהגיע אליה וגרסדורף הפעיל את מרעום הזמן. לאחר עזיבת היטלר את המקום מיהר גרסדורף אל חדר השירותים ופירק את הפצצה. כישלון נוסף זה הביא לירידה בפעילות הקושרים במטה ארמיות המרכז, ולעליית מרכזים חדשים להתנגדות.
סטלינגרד והוורד הלבן.
בסוף שנת 1942 נחל הוורמאכט את התבוסה הנוראה בתולדותיו עד אז, כיתורה והשמדתה של הארמייה השישית בקרב סטלינגרד. במקביל, נחלו הגרמנים תבוסות בצפון אפריקה, בתחילה בקרב אל עלמיין השני במצרים ולאחר מכן בנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה במבצע לפיד. רבים הבינו עתה כי היטלר מוביל את עמו לאסון, ושהתרופה היחידה לכך היא התנקשות בחייו.
הלדר, ההססן, פוטר בשנת 1942 ועתה לא הייתה לוורמאכט הנהגה מרכזית. יורשיו בתואר, הגנרלים וילהלם קייטל ואלפרד יודל, היו לא יותר מעושי דברו של היטלר. טרסקו וגרדלר שבו וניסו לגייס קצינים בכירים למטרותיהם. קלוגה היה עתה לצדם, וכן רבים אחרים. גרשדורף נשלח לנסות ולשכנע את הגנרל אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום באוקראינה. מאנשטיין הסכים עם עיקרי ניתוחו של טרסקו את המצב, אך הסביר לו (דרך שליח) כי "פלדמרשלים גרמנים אינם מורדים". גם ניסיונותיהם של טרסקו ושליחו המיוחד, אלכסנדר שטלברג, להפציר במנשטיין להתערב כדי לעצור את רצח היהודים- נכשלו באופן חרוץ. מנשטיין ידע היטב על הרצח, ואף היה שותף לו במידה רבה. תשובה דומה קיבלו המורדים ממפקד הצבא במערב, גרד פון רונדשטט. רונדשטט, כמו מנשטיין, היה מעורב ברצח היהודים יותר מאשר הקושרים היו מסוגלים לתאר לעצמם. גם בשלב מאוחר זה לא ניתן היה ליצור חזית צבאית אחידה כנגד היטלר. גם עתה, כבעבר, לא דיווחו הנוגעים בדבר על השיחות שניסו להביאם למרידה בשלטון.