פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9, מזכיר רשימה כרונולוגית של מלכי היהודים מאת יוסטוס, שכללה את התקופה ממשה ועד אגריפס השני. פוטיוס מציין שסגנונו של יוסטוס מאוד תמציתי והוא משמיט מידע רב בעל חשיבות עצומה. לדבריו, מכיוון שיוסטוס סובל מ"הפגם הנפוץ" (או "האשמה המשותפת") בקרב היהודים, הוא אפילו לא מזכיר את ישו.
יוסטוס הפוליטיקאי.
יוסטוס היה מחותן עם משפחתו של פיליפוס, מי שהיה מפקד בעל שם בצבאותיו של המלך אגריפס השני. פיליפוס עצמו נמנה עם משפחת הלוחמים, שבזמנו, בימי הורדוס המלך, הובאו מבבל, כפרשים וכקשתים, ונושבו בבשן כמושבה צבאית ("קשתי זמאריס" – "זמרי"). מושבה זו המשיכה לתפקד גם בימי אגריפס הראשון והשני, ושימשה להם משענת צבאית חשובה.
הקשר בין יוסטוס לבין אגריפס השני עולה מהעובדה שלפי יוסף בן מתתיהו שימש יוסטוס זמן מה בתור מזכירו של אגריפס השני. לקשר זה יש שורשים מצד אחד ותוצאות מן הצד האחר על אפיון דמותו של יוסטוס. היות יוסטוס חלק ממשפחת ההנהגה שבטבריה, שהייתה אצילה ועשירה, ובוודאי רקמה קשרים טובים עם השלטונות וכמו כן הייתה קשורה במישרין ובעקיפין לממלכת אגריפס (יוסטוס היה בן חסותו של אגריפס מראשית המרד), מעמידה את יוסטוס כמתנגד טבעי למרידה כנגד הרומאים. קבוצה זו, כמו גם בערים אחרות, ובעיקר בירושלים, מכונה בפי יוסף בן מתתיהו בשם "מפלגת השלום".
יוסטוס המורד.
בשלב כלשהו בתקופת המרד הצטרף יוסטוס לגל המרידה, כנראה, כך יוסף בן מתתיהו, בעקבות השפעתו של יוחנן מגוש חלב.
בטבריה פעלו בתקופת המרד שלוש סיעות: קבוצה אחת של נשואי הפנים, בהנהגת יוליוס קאפללה, בקשה לשמור אמונים לרומאים ולאגריפס, ולהרחיק עצמה ככל שניתן מעסקי מלחמה. הקבוצה השנייה, עממית, של פשוטי העם והספנים, ושהונהגה על ידי יהושע בן צפיא, בקשה ללחום ברומאים, והשלישית – שהונהגה על ידי יוסטוס, היטלטלה בין תמיכה להתנגדות. לבסוף, מטעמים אישיים של המנהיג וברצותו להתעשר מהמרד ולגבות הון פוליטי ממנו (כך על פי יוסף בן מתתיהו), בחרה לאחוז בחרב המרד והצטרפה לגליליים המרדנים.
אחת מפעולותיו העיקריות של יוסטוס היה לפעול בראש קבוצה של חמושים כנגד התחום הכפרי של צמד ערים מהדקאפוליס – גדרה (גדר) והיפוס (סוסיתא) – ולהעלותו באש. באופן זה גרר עצמו יוסטוס למרידה כנגד הרומאים, וזאת מכיוון שערי הפוליס ההלניסטיות במזרח היוו משענת חשובה, פוליטית, כלכלית, צבאית ואף תרבותית, לשלטון האימפריאלי הרומי. קשה לנתק את המהלך של יוסטוס מהמיתקפות ההדדיות שהתנהלו בין ערי פוליס לבין יישובים כפריים יהודים מיד עם פרוץ המרד, כמו בבית שאן, בעכו ועוד. קשה גם לנתק מהלך זה מהיריבות הקשה שבין גוש חלב (עירו של יוחנן הקנאי) לבין הסביבה ההלניסטית באזור, בשעה שמתחוור אפקט ההשפעה המרדני של יוחנן על יוסטוס.
בשעה שכוחותיו של אספסיאנוס פרצו לעבר הגליל על מנת לדכא את המרד, עבר יוסטוס למחנה המתנגד למרידה והצטרף לכוחותיו של המלך אגריפס.
ג'יימס בורטון
ישעיהו שפיגל
ישעיהו שפיגל (1906, לודז', האימפריה הרוסית – כ"א בתמוז תש"ן, 14 ביולי 1990, תל אביב) היה סופר, משורר, מסאי ומבקר יידי פולני-ישראלי, ניצול השואה.
קורות חיים.
ישעיהו שפיגל נולד למשפחת בעלי מלאכה עניים ברובע העני באלוט שבלודז' שבאימפריה הרוסית. בילדותו למד בחדר בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים בה את בית הספר העממי (פאלקסשול), והמשיך את לימודיו ב"קורסים הפדגוגיים". עד שנת 1939 הוא שימשכמורה לספרות בבתי הספר של ציש"א, רשת החינוך של תנועת "הבונד".
ישעיהו שפיגל שהה בלודז' ובגטו לודז' במהלך הכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה. הוא כתב סיפורי עדות מהגטו, והטמין אותם שם. שפיגל נשלח לאושוויץ, שרד את מחנה השמדה, ושב ללודז' בתום המלחמה. הוא מצא את מטמונו ולימים פרסם אותו בספר.
בשנים 1945 עד 1948 היה מורה בלודז' בבית הספר על שם י"ל פרץ. לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושהה בה בין השנים 1948ל-1950. בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו, והתיישב בגבעתיים, שם המשיך ביצירתו הסיפורית ביידיש. עד שנת 1964 עבדכפקיד במשרד האוצר.
שפיגל החל לפרסם שירים וסיפורים בשנת 1922, בבמות היידיש בלודז' ובפולין, ונמנה עם החוג של יצחק קצנלסון ומשה ברודרזון. בארץ היה בין המשתתפים הקבועים של כתב העת "די גאלדענע קייט" ("שלשלת הזהב"). אחדים מספריו תורגמולעברית בידי מתרגמים ידועים. ספרו "מלכות גטו" תורגם לאנגלית בשם "Ghetto Kingdom" וזכה להכרה נרחבת.
בשנת 1972 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 1975 זכה בפרס פיכמן לספרות ואמנות מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
ישעיהו שפיגל נפטר בתל אביב ביולי 1990, ונקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו שרלוטה נפטרה ב-1991 ונטמנה לצדו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
שיריו.
חלק משיריו של ישעיהו שפיגל תורגמו לעברית ויש שאף זכו לביצוע בפרויקט של עמותת שם עולם:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מייק מאיירס
מייקל ג'ון "מייק" מאיירס (באנגלית: Michael John "Mike" Myers; נולד ב-25 במאי 1963) הוא שחקן, קומיקאי ומפיק קולנוע קנדי-אמריקאי. מאיירס קנה את פרסומו בזכות דמויותיו הקומיות שגילם במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, המפורסמות ביותר בהן ויין מ"עולמו של ויין", אוסטין פאוורס בסדרת הסרטים בעלת אותו השם ודיבוב קולו של שרק.
ביוגרפיה.
מאיירס נולד בסקארבורו, אונטאריו שבקנדה. שני הוריו של מאיירס מליברפול שבאנגליה. למאיירס אזרחות בריטית, אמריקאית וקנדית. מאיירס מתגורר בניו יורק.
בילדותו הופיע בפרסומות בטלוויזיה.
קריירה.
כשנהיה בן 16 החל לשחק ב"ידיד לעת צרה". מאיירס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1982 והצטרף לקבוצת בדרנים בטורונטו. במסגרת זו הופיע מספר פעמים בטלוויזיה המקומית של טורונטו, בין היתר כשהוא מגלם את דמותו של ויין קמפבל, שהפכה מאוחר יותר לאחת מהמזוהות איתו ביותר. לאחר מכן כיכב בתוכנית לילדים בטלוויזיה הבריטית, והקים מספר קבוצות קומיקאים שהעלו מופעים שונים.
סטרדיי נייט לייב.
מאיירס היה חלק מצוות השחקנים של התוכנית הפופולרית "סטרדיי נייט לייב" ברשת NBC האמריקנית בין השנים 1989–1996. במסגרת תוכנית זו המשיך להופיע בדמותו של ויין קמפבל. כמו כן גילם דמות שזכתה להצלחה רבה בשם לינדה ריצ'מן שהייתה מבוססת על החותנת שלו, ששמה היה זהה. מאיירס היה נשוי לבתה של ריצ'מן, רובין רוזאן, מאז 1993 אולם הזוג נמצא בהליכי גירושים.
הסרט עולמו של ויין.
בשנת 1992 יצר מאיירס יחד עם הקומיקאי דיינה קארווי את הסרט "עולמו של ויין", שהיה מבוסס על המערכונים בתוכנית סטרדיי נייט לייב. הסרט זכה להצלחה רבה, ושנה מאוחר יותר נוצר לו סרט המשך עולמו של ויין 2.
אוסטין פאוורס.
בשנת 1997 יצר מאיירס את הסרט הראשון בסדרת "אוסטין פאוורס", סרטים המהווים פארודיה על ז'אנר סרטי המרגלים של שנות ה-60. מאיירס גילם את התפקיד הראשי וכן דמויות משנה נוספות.
שרק.
מאיירס דיבב את שרק בסדרת סרטי "שרק" החל משנת 2001 לצד אדי מרפי, קמרון דיאז, אנטוניו בנדרס (מהסרט השני) וג'סטין טימברלייק (מהסרט השלישי).
תפקידים נוספים בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1999 שיחק מאיירס לראשונה בתפקיד לא קומי בסרט הקולנוע 54. על אף שמשחקו זכה לשבחי הביקורת, הסרט לא הצליח במיוחד בקופות.
מאוחר יותר כלל מאיירס פארודיה על המועדון שעליו נסובה עלילת הסרט בסרט השלישי בסדרת אוסטין פאוורס, שם כונה "סטודיו 69". ב-2008 שיחק מאיירס את תפקיד גורו פיטקה בסרט "לאב גורו". בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית" שביים בריאן סינגר.
בשנת 2022 יצר וכתב את סדרת המערכונים "החמשושויה" עבור נטפליקס בה מאיירס מגלם דמויות רבות.
הסכסוך עם אולפני יוניברסל.
ביוני 2000 נתבע מאיירס על ידי אולפני יוניברסל בסכום של 3.8 מיליון דולר על הפרת התחייבות כשבחר לבטל חוזה ליצירת סרט המבוסס על אחת הדמויות האחרות בתוכנית סטרדיי נייט לייב. מאיירס אמר כי אינו מעוניין לעשות את הסרט כיוון שהוא "מסרב להיות שותף לניסיון לרמות את צופי הקולנוע ולגזול את כספם עם תסריט גרוע", אף שהוא עצמו היה בין כותבי התסריט. מאיירס תבע בתביעה נגדית והאירוע הסתיים בפשרה כאשר מאיירס התחייב לככב עבור האולפנים בסרט "חתול תעלול", שיצא לאקרנים בשנת 2003.
מאיירס נבחר לאחד מ-50 הקומיקאים המועדפים בסקר שנערך בקרב קומיקאים מפורסמים בשנת 2005. הוא צפוי להשתתף בקרוב בסרט על חייו של מתופף להקת המי קית' מון.
חיים אישיים.
בשנים 1993–2007 היה נשוי לרובין רוזאן. ב-2010 נישא לקלי טיסדייל, ולהם שלושה ילדים.
חבר בלהקה בשם "מינג טי", יחד עם הגיטריסטית והזמרת סוזנה הופס, לשעבר מלהקת הבאנגלס. בין היתר ביצעה הלהקה שירים מתוך הפסקול של סרטי אוסטין פאוורס המאוחרים.
אונטאריו
ג'ף אמנט
ג'ף אמנט (Jeff Ament, נולד ב-10 במרץ 1963) הוא בסיסט רוק
אמריקאי, בעבר חבר בלהקות גרין ריבר, מאת'ר לאב בון וטמפל אוף דה דוג וממייסדיה של להקת פרל ג'אם. אמנט מתייחד בנגינה עמוקה על בס של 12 מיתרים ושל שמונה מיתרים.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
אמנט גדל בעיר ביג סאנדי, במונטנה. כשהיה נער, החל לנגן בגיטרת בס, תוך האזנה לתקליטים של הפוליס והקלאש. לאחר שפרש מלימודיו באוניברסיטת מונטנה, עבר אמנט בתחילת שנות ה-80 לסיאטל עם להקתו " Deranged Diction". ב-1984, בסיאטל, הכיר אמנט את המוזיקאים מארק ארם, סטון גוסארד וסטיב טורנר שהציעו לו להצטרף ללהקה חדשה בשם גרין ריבר, אמנט הסכים ונשאר בלהקה עד להתפרקותה ב-1987.
באותה שנה, אמנט וגוסארד גייסו את אנדרו ווד והקימו את מאת'ר לאב בון.