לודוויג מיס ון דר רוהה (בגרמנית: Ludwig Mies van der Rohe; 27 במרץ 1886 – 19 באוגוסט 1969) היה אדריכל ומעצב גרמני-אמריקאי. הוא נמנה עם אבות הסגנון המודרניסטי באדריכלות ועם מייסדי הסגנון הבינלאומי, ובזכות הגותו התאורטית והמבנים שתכנן הוא נחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר במאה ה-20. מיס היה אדריכל פעיל וחשוב מאוד בגרמניה עד מלחמת העולם השנייה, ואף היה מנהלו האחרון של בית ספר ה"באוהאוס" עד שנסגר בידי הנאצים. עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר לשיקגו, ועד מותו המשיך להטביע את חותמו גם על האדריכלות בארצות הברית.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
מיס נולד בשם מאריה לודוויג מיכאל מיס באאכן, גרמניה, ולמד בבית ספר מקצועי עד גיל 16. השכלה בסיסית זו הייתה ההשכלה הפורמלית היחידה לה זכה, ואל הישגיו הרבים בהמשך הגיע בלימוד עצמי. בשנות נעוריו עבד כסתת מצבות תחת חסותו של אביו, שם רכש מיומנויות טכניות ואת האהבה לאדריכלות ולעיצוב. לאחר מכן עבד כשרטט פיתוחי גבס לבניין במשך 3 שנים, עד שבגיל 19 השתקע בברלין והחל לעבוד במשרדו של האדריכל היהודי-גרמני ברונו פאול, ממייסדי הוורקבונד. בגיל 21 קיבל לראשונה פרויקט לתכנון - בית מגורים קטן שאותו בנה בשנים 1907–1908. לאחר התנסות זו עבד במשרד האדריכל פטר בֶּרֶנס בין השנים 1908–1911, שבו נחשף לתאוריות עיצוביות בנות זמנו בגרמניה, וכמו כן למד מיומנויות אדריכליות תוך כדי התנסות. תחילה עבד כשרטט ומאוחר יותר כמפקח בנייה. עוד בתקופה זו הכיר שני אנשים חשובים נוספים אשר עבדו אצל ברנס: ולטר גרופיוס, לימים שותף וחבר קרוב של מיס ומייסד בית הספר "באוהאוס", והאדריכל לה קורבוזיה, אישיות מרכזית נוספת באדריכלות המאה ה-20, שאצלו עבד במשך כמה חודשים בלבד.
ב-1911 החל לתכנן את ביתה של משפחה אמידה מהולנד. הוא החל לתכנן פרויקט זה במסגרת משרדו של ברנס, אך בשנה זו עזב את המשרד והחל למעשה בקריירה עצמאית. הוא הוזמן להולנד כדי להמשיך ולתכנן את הבית במהלך שנת 1912, ואף בנה מודל בגודל אמיתי של הבית, הבנוי מיריעות בד המתוחות על מסגרות עץ. על אף שבנייתו של הבית לא יצאה לפועל בסופו של דבר, קידם פרויקט זה את מיס, ועד מהרה הוא הגיש הצעות לבתים פרטיים נוספים ואף לתכנון האנדרטה על שם ביסמרק בגרמניה.
ב-1913 התחתן עם בת למשפחה אמידה מצפון גרמניה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, אך כיוון שאז היה כבר נשוי ואב לשתי ילדות קטנות, הוא שירת בתפקידים מנהליים עורפיים בחיל ההנדסה. במסגרת המלחמה היה שותף למאמצים לסלילת כבישים באזור הבלקן. עם שחרורו בתום המלחמה השתקע מיס עם משפחתו בברלין, שם התיידד עם חוגי האוונגארד ועם אנשי רוח רבים, ביניהם חברי תנועת הדאדא כגון ריכרד הולנסבק, טריסטן צארה ומאן ריי וכן האדריכל תיאו ון דוסברג, ממייסדי אסכולת דה סטייל. אישים נוספים שהצטרפו מאוחר יותר ונהגו אף לפקוד את ביתו של מיס היו אל ליסיצקי, איליה ארנבורג, אנטון פבזנר ואחרים.
כאדם בעל חזות מרשימה, דבקות במטרה וחריצות, הצליח עד מהרה להתבסס בעמדתו החדשה, מבן של סוחר לאדריכל פעיל בברלין, תוך כדי אימוץ השם בעל הניחוח האצילי, "מיס ון דר רוהה" - שם שהמציא לעצמו (שם נעוריה של אמו היה "רוהה"). שינוי שם לא היה דבר נדיר בזמנו, ואף עשו כן אדריכלים ואנשי רוח רבים בני זמנו, כמו לה קורבוזיה. משנת 1921 חי בנפרד מאשתו ובנותיו והתמקד באדריכלות.
ממסורתיות למודרניזם.
בתחילת דרכו תכנן מיס ון דר רוהה מספר בתים בגרמניה בסגנונות מסורתיים של התקופה. העבודות שבהן התנסה במשרדו של ברנס היו מבנים מסורתיים - מבנים המאפיינים את העידן התעשייתי ומשתמשים בקורות פלדה קלות, אך נוקטים עדיין שפה חזותית השייכת לקלאסיציזם ולבנייה האירופית המסורתית. מיס התחנך גם הוא על ברכי התפיסה החברתית שבסגנון זה, והעריץ את הפרופורציות הנרחבות והחללים הרבועים של האדריכל הפרוסי קארל פרידריך שינקל בן המאה ה-19. עם זאת, נהג לפסול את גישות האדריכלות האקלקטית הנפוצות של תחילת המאה ה-20, אדריכלות שעל פי טענתו הייתה חסרת תוכן של ממש.
בעקבות משבר מלחמת העולם, החל לזנוח את הערצתו לסגנונות המסורתיים בצורתם המקובלת, והצטרף אל עמיתיו בחיפוש אחר סגנון חדש עבור העידן החדש שבפתח. בתקופה זו כבר ניכרה ביקורת רבה ועוצמתית מצד תאורטיקנים ואדריכלים כלפי סגנונות העבר, בין הידועים שבהם המסה "קישוט ופשע" (1908) מאת האדריכל התאורטיקן אדולף לוס. מיס הושפע מאוד מכתביו של לוס וראה בחיפוש אחר הסגנון החדש, נטול הקישוטים חסרי הערך, סגנון שיהיה נכון יותר למציאות החברתית החדשה, מטרה שאליה יש לשאוף. בזכות קשריו עם כמה מאמני האוונגרד של תקופתו הושפע מיס רבות מזרם הקונסטרוקטיביזם הרוסי ומתנועת דה סטייל ההולנדית.
בהמשך דרכו של מיס התאפיינו תכנוניו האדריכליים בחיפוש אחר תמצית הרעיון המודרניסטי - מינימליזם, פונקציונליזם וניסיונות ליצור שפה חזותית כמו גם צורת חללים חדשה באדריכלות. הביטוי "Less is more" (פחות הוא יותר) המיוחס למיס היווה מוטו מרכזי באדריכלות שלו.
קריירה באירופה.
ב-1922 הצטרף מיס ל"קבוצת נובמבר": חבורה של אמנים אקספרסיוניסטים גרמנים שהיו רובם אנשי שמאל, ומונה לאחראי לתערוכותיה. לתערוכות אלה תכנן במיוחד חמישה פרויקטים רעיוניים בשלוש השנים שעד 1925, בהם מגדלי זכוכית, בניין משרדים מבטון וזכוכית ומבנים בסגנון דה סטייל המשלבים שוב שימוש חדשני בבטון ובזכוכית. בפרויקטים אלו ניסה לגשר בין פנטזיה אמנותית למציאות הבאה לידי ביטוי בתכנון אדריכלי בר קיימא. תערוכות אלו זיכו אותו בפרסום רב והוצגו גם במרכזי תרבות אירופיים כמו פריז, וינה, מוסקבה, מנהיים וויימאר (מקום משכנו הראשון של הבאוהאוס).
החל משנת 1925 המשיך לבנות בתים פרטיים בברלין וסביבתה ובשנה זו גם התמנה בזכות קשריו לתפקיד סגן נשיא איגוד הוורקבונד, בו כיהן עד 1932. במקביל לפעילות בוורקבונד ועיסוקו באדריכלות, החל בשנת 1927 גם שותפות עם המעצבת לילי רייך. רייך עסקה בעיקר בעיצוב פנים ואופנה ובשותפות עם מיס עסקו השניים גם בעיצובים שונים, לרבות עיצוב רהיטים.
שיכון וייסנהוף.
במסגרת פעילותו בוורקבונד היה מיס המנהל האמנותי של התערוכות שהציג האיגוד. במסגרת תפקידו גם ניהל בשנת 1927 את פרויקט שיכון וייסנהוף בתערוכת שטוטגרט. בפרויקט זה נבנו ואוכלסו בפועל מבני מגורים רבים, ומטרתו הייתה ניסיון חלוצי להקים שכונת מגורים חדשה על פי התפיסה המודרניסטית שהחלה להתגבש בשנים אלו. מיס היה המנהל הכללי של הפרויקט ותכנן גם באופן פרטני את המבנה הראשי של השכונה. את שאר המבנים בפרויקט תכננו מספר אדריכלים בכירים מאוד שהוזמנו על ידי מיס ון דר רוהה.
ביתן ברצלונה.
בשנת 1929 התקיימה בברצלונה התערוכה העולמית של ברצלונה (1929) שמטרתה הייתה תצוגת תכלית של אדריכלות ותעשייה עכשווית מכל העולם. את הביתן הגרמני ביריד הזמין שר התעשייה הגרמני ממיס כדי לייצג את המדינה ביריד העולמי במקביל לאולם התעשייה הגרמנית שהוצג בו. מבנה זה, שנועד לצורכי תצוגה בלבד, היה הצגת תכלית של כל העקרונות החדשים של האדריכלות המודרנית שגיבש מיס ון דר רוהה יחד עם חבריו לתנועה. על אף שלתכנון הביתן ניתנו למיס רק מספר שבועות בודדים, נבנה הביתן בזמן ואף עוצבו ויוצרו במיוחד עבורו מספר פרטי ריהוט. יחד עם לילי רייך תכנן את "כיסא ברצלונה" המפורסם, שייצורו נמשך באופן תעשייתי גם לאחר היריד.
הביתן בברצלונה, יחד עם וילה סבואה אשר בנה לה קורבוזיה באותה השנה בצרפת, הפכו למקור השראה ולמקרה מבחן חשוב בהתפתחות האדריכלות המודרנית והשפיעו רבות על מבנים רבים ברחבי אירופה והעולם שנבנו לאחר מכן. הביתן אמנם נהרס בסוף היריד, אך הפך למושג חשוב בלימודי האדריכלות באמצעות תמונותיו ותוכניותיו בלבד. בשנת 1986 הוקם מחדש בברצלונה על פי התוכניות המקוריות ובשימוש בחומרים זהים.
המבנים המשמעותיים ביותר אשר תכנן עוד באירופה היו האנדרטה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה לזכר רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט (1926, נהרסה מאוחר יותר על ידי המשטר הנאצי) ווילה טוגנדהאט (Tugendhat House) בברנו, צ'כיה (1930).
כמנהל הבאוהאוס.
בתחילת שנת 1930 פנה אל מיס ידידו הוותיק ולטר גרופיוס בהצעה לנהל את בית הספר באוהאוס בדסאו לאחר שעבר תקופה של חוסר יציבות. מיס החליף בתפקיד את האנס מאייר, אדריכל מודרניסט נוסף שניהל את המוסד כשנתיים. בתקופתו כמנהל בית הספר הושלם בו המעבר מלימודי עיצוב ואמנות ללימודי אדריכלות ועיצוב פנים. עקרונות הבאוהאוס, והערכים והגישות שהנחיל לתלמידיו לפני הגעתו של מיס, לא היו שונים מתפישותיו של מיס, שכן במשך השנים היה מעורב עם גרופיוס, מאייר ומרצים רבים נוספים שלימדו בבאוהאוס בחיפוש אחר האדריכלות החדשה וניסיונות מעשיים ליישם אותה. תקופתו בבאוהאוס נחשבת לתקופה טובה בה צמחו בבית ספר מספר רב של אדריכלים בעלי שם, ביניהם גם כמה אדריכלים יהודים שפעלו לאחר מכן ביישוב בארץ ישראל. מיס היה מנהלו האחרון של בית הספר, שמומן בעיקר מכספי המדינה, ושימש כמנהלו עד סגירתו ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון.