ברטושבסקי היה שגריר פולין באוסטריה בין 1990 ל-1995, ושר החוץ הפולני מ-1995 ועד 2000. בין השנים 1997 ו-2001, ברטושבסקי היה סנטור בסנאט הפולני, הבית העליון של הפרלמנט הפולני. משנת 2007 ועד פטירתו כהן כשר במשרד ראש הממשלה, ובמסגרת תפקיד זה היה אחראי על קשריה של פולין עם ישראל וגרמניה. מאז יוני 2001 ועד פטירתו שימש כיושב ראש ארגון שמטרתו הנצחת קורבנות עבר של מלחמות והוצאות להורג. בנוסף, היה יושב הראש של מועצת אושוויץ העולמית.
ברטושבסקי נחשב לידיד אמת של מדינת ישראל והעם היהודי, וב-4 במאי 2015, יום קבורתו בוורשה, ציינה הכנסת את פטירתו בדברים שנשא לזכרו במליאה יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו ושגריר פולין יאצק חודורוביץ'.
פרסים.
במהלך השנים 1983–1990, ברטושבסקי היה מרצה אורח במינכן, אישטאט ואאוגסבורג. הוענקו לו תארים אקדמאיים רבים, ביניהם פרופסור, תואר אותו קיבל ב-1983 מממשלת מדינת בוואריה. כמו כן, נשא תואר דוקטור לשם כבוד בארבע אוניברסיטאות. ב-1986 הוא קיבל את צלב המפקדים על ידי נשיא הממשלה הפולנית הגולה על פועלו בתחום היחסים של פולין והיהודים. ב-1995 הוא קיבל את מסדר העיט הלבן, וב-2001 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מנט, בשל תרומתו לפיוס הגרמנים, הפולנים והיהודים.
הוא היה מהפולנים הראשונים שקיבלו את מדליית חסיד אומות העולם בירושלים בשנת 1963. את התואר קיבל משום שהיה פעיל בהעברת מידע לממשלה הגולה של פולין, שכלל פרטים על הטרור הנאצי כנגד העם הפולני ועל מצב היהודים. ב-1991 העניקה לו מדינת ישראל אזרחות כבוד. בשנת 2008 ליווה ברטושבסקי את ראש ממשלת פולין דונלד טוסק בביקורו בישראל.
שישי עם מיכל
שישי עם מיכל היא תוכנית אירוח בהנחיית מיכל זוארץ ובעריכת יוסי אשדות, אשר שודרה בערוץ הראשון בשנים 2003–2006.
על התוכנית.
פורמט התוכנית עבד כך שבכל פרק התארחו מספר אורחים, על פי רוב ידוענים, ובהם מוזיקאים, סטנדאפיסטים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים. על פי רוב, האורחים ישבו כולם יחד באולפן על ספות והראיונות היו קלילים, כאשר האורחים מתערבים מדי פעם זה בדבריו של זה. התוכנית זכתה בדרך כלל לנתוני מדרוג חד-ספרתיים ולעיתים הגיעה לשיא צפייה של כ-10% מתוך כל משקי הבית. נתוני המדרוג של התוכנית היו הישג יפה, בהתאם למשאבי ההפקה ולשעת שידור התוכנית, אשר הייתה בכל יום שישי בשעה שבע, ביחס לנתוני המדרוג בערוצים 2 ו-10 והיו גבוהים מאוד ביחס לתוכניות אחרות של הערוץ הראשון.
הביקורת על התוכנית.
נראה כי מאז תחילתו של העידן הרב-ערוצי בישראל, לא הייתה תוכנית אשר ספגה חצי ארס ולעג כה רבים ממבקרי הטלוויזיה כמו תוכנית זו. במשך שלוש שנות קיומה, לא היססו מבקרי הטלוויזיה בישראל לחבוט בתוכנית בכלל ובמנחת התוכנית בפרט. המבקרים הטילו ספק בכישורי האירוח של זוארץ וציינו לרעה את עודף עליצותה, שאלותיה הרדודות לכאורה ושימושה הרב בכרטיסי עזר. כישורי ההנחיה השנויים במחלוקת של זוארץ אף זכו לחיקויים בתוכניותיו של אדיר מילר, "ערב אדיר" ו"היכל התרבות". אולם, ככל שהביקורות קטלו כך זכתה התוכנית לפופולריות רבה יותר ויותר שבא לידי ביטוי, בעליה מתמדת בנתוני המדרוג, ובבקשות חוזרות ונשנות של ידוענים רבים בהם אף סופרים משוררים שבקשו להתארח בתוכנית. במהלך עונתה השנייה של התוכנית ניסו הערוצים המסחריים 10 ו-2 להציב מול 'שישי עם מיכל' תוכניות מתחרות אולם תוכניות אלה לא שרדו וירדו מלוח השידורים כעבור זמן קצר. גם תוכנית אירוח דומה שהופקה במיוחד בערוץ 2 בהנחייתו של יהורם גאון והוצבה מול התוכנית 'שישי עם מיכל' לא הצליחה לזכות בפופולריות ובנתוני המדרוג הגבוהים לה זכתה 'שישי עם מיכל'. למרות זאת, מצאו בערוץ 2 דרך מפתיעה להתחרות עם הצלחת התוכנית 'שישי עם מיכל' ובחרו לשדר מול התוכנית של הערוץ הראשון תוכניות סוגה עילית בשידורים חוזרים של עונות עבר. שידורים חוזרים אלו, של תוכניות מתוך מאגר התוכניות שהופק בערוץ 2, זכו לנתוני מדרוג קרובים לאלה של התוכנית 'שישי עם מיכל' וזאת, למעשה, ללא הוצאות בעבור הפקה.
בקיץ 2006, למרות נתוני המדרוג הגבוהים והפופולריות הרבה, עם מינויו של מוטי שקלאר למנכ"ל רשות השידור הודיע הוועד המנהל של הערוץ הראשון על הפסקת המימון לתוכניות בידור ובכללם "שישי עם מיכל" והתמקדות בחדשות ותעודה. מאז לא זכתה אף תוכנית אירוח או כל תוכנית מקור אחרת, בשידור שבועי, של הערוץ הראשון לנתוני מדרוג גבוהים כפי שהיו לו בתוכנית "שישי עם מיכל".
אירו סארינן
אירו סארינן (בפינית: Eero Saarinen; 20 באוגוסט 1910 - 1 בספטמבר 1961), אדריכל ומעצב פיני-אמריקאי נודע במאה ה-20. סארינן השתייך לסגנון המודרניזם נודע בעיקר בעיצובים חלקים ונקיים בעלי צורות עקמומיות וקונסטרוקטיביות.
חייו.
אירו סארינן נולד בקירקונומני שבפינלנד, בנו של אליאל סארינן שהיה אדריכל פיני חשוב אף הוא. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת ייל ב-1934 וזכה לאזרחות אמריקאית ב-1940. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים, הוא היה אחראי לעיצוב בתי ספר צבאיים וחדרי מצב, בניית מודלים ותרשימי זרימה ארגוניים.
סארינן זכה לפרסום רב לאחר זכייתו ב-1948 בתחרות להרחבת אנדרטת ג'פרסון בעיר סנט לואיס. בפרויקט זה תכנן סארינן קשת פרבולית בגובה 192 מ' שהושלמה רק ב-1960 אך נחשבת עד היום לאחד מהפרויקטים המוצלחים ביותר שלו ולאחד המונומנטים הידועים ביותר בארצות הברית.
סארינן נפטר במישיגן שבארצות הברית בגיל 51, מגידול במוחו. משרדו השלים חלק גדול מהפרויקטים שהתחיל רק שנים לאחר מותו.
מקס רודולף
מקס רודולף (בגרמנית: Max Rudolf; 15 ביוני 1902 – 28 בפברואר 1995) היה מנצח גרמני, שעשה את רוב שנות הקריירה שלו בארצות הברית.
קריירה.
רודולף נולד בפרנקפורט על המיין ולמד צ'לו, פסנתר, עוגב, חצוצרה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט. הוא מילא משרות בפרייבורג, דרמשטאט ופראג לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1940. ב-1945 קיבל אזרחות אמריקאית. הוא היה בסגל מנצחי המטרופוליטן אופרה בין 1946 ל-1958, כשהתמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי למשך 13 שנים. במהלך תקופה זו נודע כבונה תזמורת ומורה בצוות המכון של טנגלווד. הוא כתב ספר להוראת הניצוח, הנחשב לנפוץ ביותר בשימוש כחומר לימוד לניצוח תזמורתי.
אחרי תקופת כהונתו בסינסינטי, כיהן כמנצח התזמורת הסימפונית של דאלאס בעונת 1973-74 ויועץ אמנותי לתזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי בעונת 1976-77 וזאת בנוסף להופעות סדירות עם תזמורות ובתי אופרה חשובים באמריקה. לפני ואחרי תקופה זו שימש ראש האופרה ומחלקת הניצוח של מכון קרטיס למוזיקה (1970-73 ו-1983-89). ייתכן שבתפקידו זה הוא זכור ביותר, כיון שרבים מגדולי המנצחים בימינו היו בין תלמידיו.
חימר
יעקב צור (שטיינברג)
יעקב צוּר (שטיינברג) (נולד ב-4 באפריל 1937 בחיפה) הוא חבר הכנסת ושר לשעבר בסיעות המערך והעבודה.
ביוגרפיה.
צור נולד בחיפה בשכונת נווה שאנן ולמד בבית הספר הריאלי. צור היה חניך תנועת המחנות העולים ובמסגרתה התגייס לנח"ל ושרת בסיירת הנח"ל ביטבתה לאחר שרותו בנח"ל הוא הצטרף בשנת 1957 לקיבוץ נתיב הל"ה. בקיבוץ צור עבד בענפים החקלאיים ובהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי מקרא והיסטוריה ולאחר מכן היה מורה בבית הספר היסודי בקיבוץ ובבתי הספר האזוריים בגבעת ברנר ובכפר מנחם. בשנים 1976-1981 כיהן יעקב צור כמזכיר הקיבוץ המאוחד ובתקופת כהונתו הוא פעל לקדם את ההחלטה על איחוד בין איחוד הקבוצות והקיבוצים לקיבוץ המאוחד והקמת התק"ם, התנועה הקיבוצית המאוחדת. יעקב צור היה חבר קיבוץ נתיב הל"ה עד לשנת 1997.
בשנת 1981 נבחר יעקב צור לכנסת העשירית במסגרת מפלגת העבודה. בכנסת היה צור פעיל בוועדת החינוך ובוועדת החוץ והביטחון של הכנסת. בשנת 1984 נבחר יעקב צור בשנית לכנסת ובממשלת האחדות שהוקמה בשנת 1984 בראשותם של פרס ושמיר (ברוטציה) כיהן צור כשר לקליטת עלייה. בתקופת כהונתו החלה העלייה מאתיופיה במסגרת מבצע משה וכן החלה העלייה הגדולה מברית המועצות. יעקב צור תמך וסייע למאבקם של עולי אתיופיה כנגד תביעת הרבנות לתהליך גיור לחומרה לעולי אתיופיה. היה זה מאבק ממושך שלווה בשביתה של העולים במשך מספר חודשים שבסיומה הכירה הרבנות ביהדותם של העולים.
יעקב צור שינה את הליכי קליטת העלייה ובמקום הקליטה דרך מרכזי הקליטה של הסוכנות והפנית העולים ליישובים למגורי קבע הוחלט על הליכי קליטה עצמאיים של העולים באמצעות תקציבי סל הקליטה. דרך קליטה זו שחררה את העולה מתלות במוסדות המדינה והסוכנות היהודית ובראש וראשונה אפשרה לעולה לבחור את מקום מגוריו ולהחליט על תחומי עבודתו ומערכת החינוך לילדיו.
שיטה זו החלה עם העלייה מברית המועצות וקיימת ופועלת עד היום. השלב הניסויי של השיטה החל בשלהי תקופת כהונתו של השר בשנת 1988. בהמשך שנה זו נבחר יעקב צור לכנסת פעם נוספת וכיהן בממשלה בראשות יצחק שמיר כשר הבריאות עד 1990 השנה בה פרשה מפלגת העבודה מהממשלה. בממשלה שהקים יצחק רבין בשנת 1992 הוא מינה את יעקב צור לשר החקלאות בממשלתו למרות שלא נבחר לכנסת. בכל שנות פעילותו הפוליטית היה יעקב צור מקורב ליצחק רבין והיה מהאנשים המרכזיים במחנה רבין במפלגת העבודה.
החל משנת 1996 כיהן יעקב צור כיו"ר חברת אגרקסקו עד לשנת 2010.