מברגי כף יד קיימים מאז ימי הביניים (לכל המאוחר משנת 1580), אך ככל הנראה הפכו למוצר נפוץ רק לאחר שנת 1800, כאשר החלו להשתמש בחיבורי הברגה באופן תדיר. לפני שברגים החלו לשמש לחיבור, רוב החיבורים בוצעו בעבודות נגרות ועיבוד. מרבית החיבורים נעשו באמצעות סיכות, יתדות, שגמים ומגרעות, מסמרים, ריתוך וסוגים רבים של קשרים. לפני אמצע המאה ה-19, נעשה שימוש בפין פציל, ובמסמרות לבניית ספינות. לעיתים השתמשו גם בדבק, אך השימוש בו לא היה מאוד נפוץ. לקראת סוף המאה ה-18 התאפשר השימוש בברגים כמרכיב לצורכי חיבור בעקבות הופעת מכונות שאפשרו ייצור המוני שלהם. שיפורים נוספים באפשרויות לייצור המוני של ברגים, הובילו לירידה גדולה במחירי הברגים לאורך המאה ה-19.
בשנת 1821 נבנה מפעל הברגים הראשון בארצות הברית על ידי הארדמן פיליפס. תומאס לוור, מומחה לייצור ברגים, הובא מאנגליה כדי לנהל את המפעל. הברגים יוצרו באמצעות ליפוף חוט ברזל. מפעל הברגים לא זכה להצלחה מסחרית ונכשל, בסופו של דבר, עקב העלות הנמוכה יותר בייצור ברגים מחודדים. הוא הפסיק לפעול בשנת 1836.
לאורך המאה ה-19, הצורות הנפוצות ביותר של ראש הבורג היו חריצים ישרים פשוטים. הצורות הללו קלות לעיבוד שבבי ושירתו את רוב השימושים בצורה סבירה. בשנת 1908, פיטר רוברטסון הקנדי רשם פטנט על הראש בעל השקע המרובע. בשנת 1911 החל השימוש בראש המשושה שמוברג באמצעות מפתח אלן. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, המציא איש העסקים האמריקאי הנרי פיליפס את בורג פיליפס, שזכה לפופולריות רבה.
בשנות ה-40 ארגון התקינה הבין-לאומי הגדיר סטנדרטיזציה של צורת הבורג, ששיפרה את תהליך הייצור ואת השימוש בו.
ניתוח מתמטי של הבורג כמכונה פשוטה.
מבין שש המכונות הפשוטות, הבורג הוא המורכב ביותר לניתוח מתמטי. אחד המאפיינים של הברגה נתונה הוא מומנט ההברגה, שהוא המומנט המינימלי formula_1 הנדרש כדי להבריג את הבורג לנקב מסוים עבור כוח לחיצה נתון, מומנט אשר מתחתיו הבורג לא יוכל להסתובב. מומנט מינימלי זה תלוי במקדם החיכוך הסטטי formula_2 בין הבורג לתבריג, ברדיוס הבורג formula_3, בזווית התבריג formula_4 (שמכונה גם זווית פסיעה) ובכוח הלחיצה formula_5 המופעל אשר מדביק את הבורג לנקב.
כדי לפתח ביטוי עבור formula_1, נוח להמשיג את הבורג עצמו למישור משופע המלופף סביב ציר מרכזי בזווית פסיעה formula_4, ואת האינטראקציה המכנית בין הבורג לתבריג למשקולת המונחת על מישור משופע שעליה פועל כוח אנכי formula_5 וכוח אופקי formula_9 שעומד ביחס לישר למומנט הסיבוב המופעל על הבורג. כוח זה נתון בקשר: formula_10. על מנת שהבורג יסתובב, צריכה להתפתח החלקה של המשקולת על המישור המשופע, כלומר שקול הכוחות במקביל למישור צריך לגבור על החיכוך הסטטי. לפיכך, ניתן לרשום:
פתרון המשוואות וחילוץ formula_9 נותן:
ולכן מומנט ההברגה המינימלי הוא:
בורג (בנייה)
ריאיון
ריאיון הוא שיחה עם אדם שעיקרה שאלות המופנות אליו ותשובותיו לשאלות אלה. במשמעות הנפוצה, מדובר בריאיון לאחד מאמצעי התקשורת.
ראיון (חלוקה מנהלית)
ראיון (ברוסית ואוקראינית: райо́н, בבלארוסית: раён, באזרית: rayon, לטבית: rajons, בגאורגית: რაიონი, ראיוֹני, בבולגרית: Район) הוא אחד משני סוגי תת-מחוזות בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר: יחידה מנהלית ותת-חלוקה של עיר (בבולגריה). במשמעות זו המונח יתורגם כמחוז או כנפה.
בברית המועצות הייתה החלוקה לראיונים נהוגה בכל רחבי המדינה. כיום, ראיון הוא תת-חלוקה של יחידה מנהלית, או במילים אחרות נפה של מחוז באוקראינה, אזרבייג'ן, בלארוס, גאורגיה, לטביה, מולדובה ורוסיה ובה ראיון יתורגם כ"נפה".
המילה "ראיון" במשמעותה חלק של יחידה מנהלית גבוהה יותר, הונהגה לראשונה ברפורמה המנהלתית הסובייטית בין השנים 1923 עד 1929, שסיווגה מחדש יחידות וולוסט (во́лость), אויזד (уе́зд), אולוס (улу́с) וקוז'ואון (кожуун) של האימפריה הרוסית כ"ראיונים".
הראיון הוא בדרך כלל יחידה הניצבת שתי דרגות מתחת לדרגה הלאומית, והיא יכולה להיות כפופה לאחד מהבאים:
לראיונים בדרך כלל מידה מסוימת של ממשל עצמי, וראשו לעיתים נבחר ולעיתים ממונה.
ראיוני
גרשון בן-שחר
גרשון בן-שחר (נולד ב-25 במאי 1942 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים. היה נשיא האוניברסיטה הפתוחה. בעבר שימש באוניברסיטה העברית בתפקידים: ראש המחלקה לפסיכולוגיה, דיקן הפקולטה למדעי החברה ופרו-רקטור. הוא חקר את התפתחות מערכת המיון לאוניברסיטאות, ואת יחסי הגומלין בינה לבין החינוך העל-יסודי.
קורות חייו.
נולד בירושלים בשנת 1942. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל. למד לתואר ראשון בסטטיסטיקה ובפסיכולוגיה, וכן לתואר שני ודוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה אקדמית.
כבר עם סיום עבודת המוסמך שלו, בשנת 1970, החל להקים את יחידת הבחינות בפקולטה למדעי החברה, במטרה לבנות מערכת בחינות אובייקטיבית, וכן מערך מיון לקבלת סטודנטים בפקולטה למדעי החברה. מערכת הבחינות, שכונתה לימים "הפסיכומטרי", אומצה תוך זמן קצר על ידי שאר הפקולטות באוניברסיטה, והיוותה את התשתית להקמת המרכז הארצי לבחינות ולהערכה. בעקבות זאת זכה לכינוי "האבא של הפסיכומטרי".
במקביל לעבודת הפיתוח של הבחינה הפסיכומטרית, השלים בן-שחר את הדוקטורט בפסיכופיזיולוגיה, תוך התקדמות בחקר תגובות אוריינטציה , ובתהליך ההביטואציה (habituation, התרגלות), שהן תגובות התנהגותיות ופיזיולוגיות לשינויים בסביבה או לגירויים חדשים, וכן לגירויים בעלי משמעות מיוחדת בעבור הפרט; כמו כן התמחה באבחון מידע באמצעות תגובות פיזיולוגיות. הוא התעניין ביישומים של המחקר, בכך שתופעות פסיכו-פיזיולוגיות עשויות להצביע על מידע חבוי על התנסויות אנושיות. הוא סיים את עבודת הדוקטורט בשנת 1975, ובילה שנה אחת בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבאילינוי, ארצות הברית, שם התמחה במחקר הערכה. בשנת 1976 התקבל כמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. הוא המשיך את מחקריו בתחום הפסיכופיזיולוגיה ובתחום המדידה החינוכית והפסיכולוגית.
השגים בולטים.
בן-שחר הוא בין החוקרים המובילים בעולם כיום בנושא אבחון מידע באמצעות תגובות פיזיולוגיות. מחקריו בנושאים תגובות אוריינטציה ואיבחון פסיכו-פיזיולוגי פורסמו בכתבי העת המובילים בעולם, וכן בשני ספרים.
בין השאר, מחקריו הביאו אותו למסקנה ש"גילוי האמת" באמצעות מכשיר הפוליגרף, שאמור להיות יישום של עקרונות פסיכופיזיולוגיים, הוא חסר לחלוטין בסיס מדעי. בסדרת מאמרים וחוות דעת מקצועיות טען בן-שחר, שיש להחליף את השיטה הקיימת המיועדת לאבחון שקרים בשיטה המיועדת לאבחון מידע, שהיא בעלת תוקף מדעי מבוסס. מאמצים אלו השפיעו על הפסילה של בדיקת הפוליגרף כראיה קבילה בהליכי שיפוט פלילי בישראל.
בשנת 2011 זכה פרופ' בן-שחר בפרס א.מ.ת (אמנות, מדע ותרבות) על תרומתו לאבחון פסיכופיזיולוגי. בטקס קבלת הפרס הוא נבחר לשאת דברים בשם מקבלי הפרס.
חזונו החינוכי.
ב-1 באוקטובר 2003 החל לכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה, ומילא את התפקיד במשך 5 שנים. בתפקיד זה שקד על קידום החזון שלו באשר להשכלה גבוהה. על פי חזונו, יש לטפח מצוינות באמצעות מוסדות אקדמיים בעלי סף קבלה גבוה; ובמקביל להם לספק השכלה גבוהה לכל, באמצעות מכללות ומוסדות חינוך נגישים לכל דורש, תוך שמירה על רמה אקדמית גבוהה.
עם סיום כהונתו באוניברסיטה הפתוחה חזר לעסוק במחקר באוניברסיטה העברית.
דיאט קוקה-קולה
דיאט קוקה-קולה (אנגלית Diet Coca-Cola או Diet Coke) הוא משקה קולה דל קלוריות פופולרי (בערך קלוריה אחת בפחית משקה, בהשוואה ל-142 קלוריות בפחית קוקה-קולה רגילה), המיוצר ומשווק ברחבי תבל על ידי חברת קוקה-קולה וזכייניה. משקאות קולה דלי קלוריות דומים מיוצרים ומשווקים גם על ידי חברות מתחרות.
היסטוריה.
המשקה הוצג לראשונה בארצות הברית בשנת 1982, והיה למותג החדש הראשון של חברת קוקה-קולה מאז הציגה את הקוקה-קולה בשנת 1886. דיאט קוקה-קולה לא היה המשקה הראשון מסוגו. קדמו לו "דיאט רייט" (Diet Rite), אשר החל את דרכו כמשקה המסייע בהפחתת משקל ולא כמוצר להפצה נרחבת, משקה בשם "טאב" (TaB) מ-1963 ודיאט פפסי. חברת קוקה-קולה סירבה בהתחלה ליצור מותג חדש שיישא את שמה מחשש שהדבר יפגע במותג העיקרי שלה, אך לאחר שפפסי השיקה משקה קולה דל קלוריות ("דיאט פפסי"), הייתה זו אך שאלה של זמן עד שחברת קוקה-קולה הלכה בעקבותיה. כיום שולטות שתי החברות על שוק משקאות הקולה המוגזים הדיאטטיים ברוב העולם. ייצור המשקה והפצתו בישראל החלה בשנת 1985.
מותגים.
בישראל, כמו באמריקה הצפונית ובארצות דוברות אנגלית, משווק המשקה תחת המותג "דיאט", ובקוויבק כ-"Coke Diète". ברוב מדינות אירופה ובאמריקה הלטינית מוצמד לו הכינוי "לייט" (Light), וביפן "קוקה-קולה ללא קלוריות". נוסף על הגרסה המקורית מופצות בישראל גרסת "דיאט קוקה-קולה לימון" ו-"דיאט קוקה-קולה נטול קפאין". במקומות אחרים בעולם קיימות גרסאות נוספות, כגון גרסה המומתקת עם סוכרלוז ("ספלנדה"), גרסה מועשרת בוויטמינים ("פלוס"), וגרסת בטעם דובדבן.
בשנת 2005 החלה חברת קוקה-קולה לשווק גרסה דלת קלוריות נוספת של קולה, בשם קוקה-קולה זירו.
מרכיבים ונושאים בריאותיים.