בניתוח הספרותי בוחן שוורץ לא רק את עבודתה של אלמוג, אלא גם את עבודתו שלו, בהיותו עורך הספר "תיקון אמנותי" שבו נכלל הסיפור. שוורץ מציג זאת: "בקטע הזה, רות, אני חושב ש'נרדמת' קצת, ויחד איתך גם העורך שלך, אני".
גם בהשלמות הביוגרפיות משולב בידיון, בפרט בהערותיהם של בני משפחתו המתים של המספר. הערות רבות תורמת אחותו, גם לאם מנה נכבדה של הערות, ואילו האב משמיע קולות לעיתים נדירות. תלמה אדמון תיארה זאת: "כמו דיבוקים מצטרפות לגרסתו גם גרסות אמו, אביו ואחותו, עד שהטקסט באמת נראה כפרטיטורה של מקהלה מסויטת, רבת סולנים".
המספר מציג את שמותיהם האמיתיים של בני משפחתו: אמו קטרינה, בקיצור קטי ובשם חיבה קטיצה, ואביו בלה. בישראל עוברתו שמות הוריו לברכה ובן-ציון. בנם, המספר, הוא יגאל, ואחותו היא נעמי. בניגוד לסיפור הבדיוני, שבו רק האם היא ניצולת השואה, בסיפור האמיתי שני ההורים הם ניצולי השואה. גם לדמויות נוספות בעולם הבדיוני יש מקבילות (בשמות אחרים) בסיפור האמיתי. דודה מגדה קיימת רק בסיפור הבדיוני, ואין לה מקבילה במציאות. המשפחה התגוררה בבית בן שני חדרים (חדר הורים וחדר ילדים) ו"הול", ששכן בלב פרדס גדול במזרחה של רמת גן, משני צדי כביש גהה. בספרו מדלג שוורץ בין התייחסות לשמות המופיעים בסיפור הבדיוני (לוצי, איזידור, נעמי, גיורא) ובין השמות האמיתיים.
בסיפור משולבים ציטוטים, בעיקר מהספרות הקלאסית אך גם ממילון אבן שושן וממכלל - אנציקלופדיה לנוער, הנקשרים אסוציאטיבית לדבריו של המספר (רשימת המקורות לציטוטים אלה ניתנת בסוף הספר).
כתיבת הספר.
בתחילת הספר מספר יגאל שוורץ על תהליך כתיבתו:
בריאיון לנרי ליבנה הוסיף שוורץ פרטים:
אופי הספר.
הספר עוסק בזכרונות ילדות של שוורץ, אך עושה זאת בטכניקה שאינה אופיינית לספרי זכרונות. על משמעותה של טכניקה זו עמד אברהם בלבן:
על הניתוח האקדמי המשולב בספר מעיד המספר עצמו: "אני מנסה להתמקד בסצנה הקשה, אבל קשה לי. עובדה: אני בורח לסוגיות אקדמיות."
בספר נעשה שימוש בשבעה גופנים שונים, לשם זיהוי הדוברים השונים: גופן אחד (פרנק-ריהל) למספר, שני (אהרוני) לאחותו, שלישי (הדסה) לאמם, רביעי לאביהם, חמישי (דוד) לסיפור של רות אלמוג, שישי למשפטים המצוטטים ממנו, ושביעי (חיים) למובאות מיצירות ספרותיות אחרות.
מרי לו (מחזמר ישראלי)
איון אלקטרון ופוזיטרון
וו וון-צון
חשופים בצריח
חשופים בצריח הוא רומן היסטורי-דוקומנטרי מאת שבתי טבת, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1968 ב"הוצאת שוקן". הספר עוסק בקרבות חיל השריון הישראלי בסיני וברמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים. הספר, שזכה להצלחה רבה, תורגם ל-14 שפות ונמכר בלמעלה מ-100 אלף עותקים. נחשב לאחד מהספרים הבולטים העוסקים במלחמות ישראל בכלל, ובמלחמת ששת הימים בפרט.
רקע.
לאחר ניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים וכחלק מהאופוריה ששררה בארץ בעקבותיה, הוצפה ישראל בגל ממוסחר של מוצרים ברוח המלחמה דוגמת אלבומי ניצחון, תקליטים. כחלק מגל זה נכתבו ספרים רבים אשר עסקו בקורות המלחמה, בהם "שישה ימי תהילה" של אביעזר גולן, "ירושלים לנצח" של אלי לנדאו ו"היום הקצר ביותר" של אריה אבינרי. רבים מספרי המלחמה נכתבו בפרק זמן קצר יחסית על מנת שניתן יהיה להוציאם במהרה לציבור הרחב ולחנויות הספרים, תופעה אותה כינה בביקורתיות איתן הבר "מלחמת הספרים", אשר לטענתו נכתבו בשטחיות והוצאו לאור בחיפזון כדי להגיע במהירות הגדולה ביותר אל מספר הקוראים הרב ביותר. בהקשר זה, סופרים וספרים "נלחמו" על ליבו ועל כיסו של הקורא הישראלי שגילה אחר המלחמה להיטות בלתי רגילה לכל סיפור גבורה.
ערב מלחמת ששת הימים נשלח טבת, במסגרת תפקידו כעיתונאי "הארץ", על ידי דובר צה"ל לחטיבה 7 של חיל השריון עליה פיקד שמואל גונן (גורודיש), ושהה עימה במהלך תקופת ההמתנה ולאורך המלחמה. בראיון שנערך עמו ופורסם בעיתון "כל העיר" בינואר 1994, ציין טבת כי כלל לא חשב להוציא ספר בעקבות המלחמה, אך בעקבות לחצים מצד עורך עיתון "הארץ" גרשום שוקן, שאף הוציאו לחופשה ארוכה לשם כתיבת הספר, שינה את דעתו.
במסגרת המחקר שערך לשם כתיבת הספר ונמשך כשבעה חודשים, ראיין טבת אנשים רבים, לרבות קצינים וחיילים שנטלו חלק במלחמה. במסגרת התחקיר, ניסה טבת להתחקות אחר התפתחותו של חיל השריון בצה"ל בכלל ותפקודו במלחמת ששת הימים בפרט.
במהלך ראיון שקיימה עמו העיתונאית סימה קדמון ושפורסם בעיתון "מעריב" ביוני 1992, תיאר טבת את נסיבות יצירתו של הספר:
במהלך אותו ראיון אף חשף טבת כי את הרעיון לשם הספר לקח מאירוע שהתרחש במסגרת קרב הג'יראדי, שנערך ב-5 וב-6 ביוני 1967 בין חיילים מהדיוויזיה המצרית ה-7 לבין חיילי חטיבה 7 של צה"ל. במהלך הקרב, הסיר מפקד החטיבה גורודיש את קסדתו בניסיון להפיח בחיילים אי פחד מהאש המצרית. "חשיפתו" זו של גורודיש היא שנתנה את ההשראה לשם הספר.
הספר יצא לאור לראשונה בתחילת שנת 1968 וזכה לשבחי הביקורת והקהל. במהלך השנים יצאו מהדורות נוספות של הספר, כאשר האחרונה התפרסמה במאי 2017 בהוצאה מיוחדת של "כנרת זמורה ביתן" ובה פתח דבר מאת הרמטכ"ל גדי איזינקוט, לציון 50 שנים למלחמה. הספר תורגם ל-14 שפות ונמכר ביותר מ-200 אלף עותקים.
תקציר העלילה.
חלקו העיקרי של הספר עוסק בתיאור קרבות השריון במהלך המלחמה. הספר מתמקד בעיקר בקרבות שנערכו בזירת סיני על ידי אוגדה 84 ("אוגדת הפלדה") בפיקודו של ישראל טל (טליק), בתוספת סקירה תמציתית יותר של קרבות השריון ברמת הגולן. יחד עם תיאור פרטני של הקרבות, מציג טבת בספר סקירה היסטורית של התפתחות חיל השריון הישראלי. בהקשר זה, מתאר הספר את ניסיונות מפקדי הגייס בשיפור ביצועי החיל ודימויו, את המאבק להחדרתם של כללי משמעת קשוחים תוך עימות קשה עם האתוס הפלמ"חניקי שבז לנחיצותם של כללים אלה, את תחושת הנחיתות של החיל למול היוקרה והזוהר שהיו לחטיבות החי"ר, לרבות חטיבת הצנחנים, ואת מאבקם של מפקדי החיל למצב את השריון ככוח ההכרעה העיקרי של צה"ל.
סוגה ספרותית.
במסגרת מאמרו "חשופים בצריח ושיח לוחמים כצירי זהות מתפצלים", מציין אלון גן כי יש לראות את הספר כמיזוג בין רומן היסטורי–דוקומנטרי לכתבת תחקיר עיתונאית. לתיאור קרבות השריון, מגיע הקורא לאחר שערך כבר 'היכרות' עם גיבורי הספר, שחלקם ימותו במהלך המלחמה. לפי דן, נוצרת בדרך זו אמפתיה וקרבה בין תיאורי הקרב לגיבורים שכבר הספקנו להתוודע למשפחותיהם, לשאלותיהם ולמצוקותיהם. אך אף שהספר פותח צוהר לעולמם האזרחי של גיבוריו, טבת מקפיד לעשות זאת בשפה 'צברית' המתרכזת במעשים ומשאירה לקורא את העיבוד הרגשי המתלווה למעשים אלה. שפת הספר היא תיאורית ומאופקת, ומסתייגת במופגן מהוספת תיאורים רגשיים לרצף ההתרחשויות המתואר. לטענת דן, אחד הגורמים העיקריים להצלחתו של הספר והיותו לרב מכר שהודפס במהדורות רבות ותורגם לשפות זרות הוא המיזוג שבין סיפוריהם הפרטיים של החשופים בצריח לבין תיאור 'היסטורי' של מהלכי הקרבות שבהם לקחו חלק.
ביקורת והשפעה.
עם יציאתו בשנת 1968, כשמונה חודשים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, זכה הספר להד תקשורתי ולהצלחה מסחרית רבה, לאחר שנמכר ב-70 אלף עותקים במספר החודשים הראשונים לאחר יציאתו לאור. יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל ציין כי הספר "כתוב בצורה יוצאת מן הכלל, מקורית ועוצרת נשימה... תיאורי הקרב הם השיא של הספר. הושג בהם הישג שלא הושג עד עכשיו בכל ספרות המלחמה... מחיתי הרבה דמעות יבשות כשקראתי את 'חשופים בצריח'". משה דיין, הרמטכ"ל הרביעי של צה"ל ושר הביטחון במלחמת ששת הימים, ציין כי "זהו ספר יוצא מהכלל. הטוב ביותר שקראתי, וקראתי גם את מה שאני כתבתי על מלחמותינו. העיקר בספר הם הלוחמים, ולהם ניתן בספר ביטוי עמוק, שותת דם, רווי אהבה וקורע בנשמה".
לדעת האלוף אורי אור, לשעבר סגן שר הביטחון ואחד מגיבורי הספר בתוקף תפקידו כמפקד פלוגת הסיור של חטיבה 7 ב"אוגדת טל", אחת הסיבות שמייחדות את הספר מספרי מלחמה אחרים נעוצה ביכולתו המיוחדת של טבת לספר את סיפור המלחמה - היכולת לשלב בין "הסיפור הגדול" - סקירה היסטורית של התפתחות חיל השריון, הניסיונות לשפר את ביצועיו ודימויו ותחושת הנחיתות מול היוקרה שהייתה לחטיבות החי"ר, ובעיקר תיאור הקרבות במהלך הלחימה - יחד עם הסיפור האישי של כל אחת מהדמויות, דמויות שחלקן ימצאו את מותן במהלך הספר באופן שמעורר הזדהות ואמפתיה כלפיהן וכלפי התחבטויותיהן, מצוקותיהן וחייהן. בהקשר זה ציין אור כי:
מאז אוקטובר 1973, נתפס הספר כאשם בתרומה ממשית להילת הגנרלים המסנוורת אשר גרמה למחדל במלחמת יום הכיפורים. הספר נתפס כאחד מזורעי זרעי השאננות השחצנית לאחר מלחמת ששת הימים. אחת מהביקורות כנגד הספר, כפי שמציין אלון גן במאמרו היא כי ניתן לראות בספר כ"שיח מפקדים", שכן החייל הפשוט כמעט ואינו מוזכר בו ואילו במעט הפעמים שמוזכרים בו חיילים, הם משמשים ככל היותר כאובייקטים או כמכשירים לביצוע משימות מפקדיהם. בהקשר לכך, מסכם גן כי הספר נכתב למעשה מזווית המבט של גובה דרגות המפקד, בניגוד לספרים אחרים מתקופת המלחמה, דוגמת "שיח לוחמים" בו ניתן דגש על עדויות החיילים דווקא.