בפסק-דין גינסטלר הוגדרה שביתה כ"פעולה מתואמת של קבוצת עובדים כלחץ על המעביד להשגת דרישות שהציגו לעניין תנאי עבודתם".
בסעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרת שביתה במגזר הציבורי כהפסקת עבודה מאורגנת, מלאה, או חלקית, של קבוצת עובדים. השביתה כוללת כל הפרעה מאורגנת של מהלך העבודה התקין.
השבתה היא הפסקה מתוכננת של העבודה, בצורה מלאה או חלקית, שנעשית על ידי המעביד תוך שלילת שכר מהעובדים, כדי להגשים מטרות בתחום יחסי העבודה.
חקיקה המגבילה את זכות השביתה
שביתה או השבתה בלתי מוגנות לפי סעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרות כשביתה או השבתה של עובדים בשירות הציבורי בזמן שחל עליהם הסכם קיבוצי בו הם מתחייבים שלא לשבות בתמורה לתנאים שהם מקבלים מהמעסיק. גם אם לא חל הסכם על העובדים, אך השביתה או ההשבתה לא הוכרזו או אושרו בידי המוסדות המוסמכים לכך או שלא נמסרה עליהן הודעה, ייחשבו לבלתי מוגנות.
סעיף 5(א) לאותו החוק, קובע חובה למסור הודעה מוקדמת של 15 יום לפני כל שביתה והשבתה.
בין שביתה להפרת חוזה
סעיף 19 לחוק ההסכמים הקיבוציים קובע ששביתה לא מהווה הפרה של חוזה העבודה האישי בין העובד למעביד. לעניין סעיף זה, נקבע בחוק שעל שביתה בלתי מוגנת לא יחול סעיף זה. דהיינו, היא מהווה הפרת חוזה (סעיף 37ב(ב) לחוק יישוב סכסוכי עבודה).
תחולתן של הגדרות אלו תקפה גם לגבי חריג השביתה וההשבתה המעוגן בסעיף 62(ב) בפקודת הנזיקין [נוסח חדש].
התפתחות החריג.
הדין הישראלי אימץ את החריג בנושא שביתה והשבתה מהדין האנגלי וקבע את העוולה בפקודת הנזיקין המקורית, בשינויים קלים.
נוסחו הראשוני של החריג פטר מאחריות את מי שבדרך של עידוד שביתה גרם להפרת חוזה, והגביל את תחולת החריג לשביתה או השבתה שפרצו בתחום המקצועי של הסכסוך.
בפרשת ליאו בק נראה כי הגנת גרם הפרת חוזה נתפסה בבית המשפט כמצומצמת יותר מכפי שהתכוון המחוקק. הדבר ניכר בפירוש שנתן השופט זוסמן לסעיף, כאילו הוא פוטר רק אדם שמקדם שביתה שכבר פרצה ולא אדם שמעודד שביתה שעומדת לפרוץ. עקב כך שונה החוק וע"פ נוסחו העדכני הוא חל על כל שביתה. שינוי החוק שנעשה מיד לאחר מתן פסק הדין נועד להדגיש את ההגנה הרחבה שניתנת לזכות השביתה.
בסוף שנות ה-60 השביתות במשק הלכו והחריפו והפכו ל"פראיות", בעיקר בקרב עובדי שירותים חיוניים, והנזק לציבור שאינו מעורב בסכסוך הלך והחריף. חוק יישוב סכסוכי עבודה ניסה לאזן בין הזכות לשבות לבין זכותם של נפגעי השביתה, וחשף שביתות או השבתות בלתי מוגנות לתביעה נזיקית. לפי סעיף 37ב(א) לחוק זה, מעביד יכול לתבוע בגין עוולת גרם הפרת חוזה בסיטואציות שבהן השביתה או ההשבתה אינן מוגנות.
דבר זה נכון רק לגבי הצדדים לסכסוך - עובד ומעביד. תובע שאינו צד לסכסוך לא יוכל לתבוע גם במקרה בו השביתה או ההשבתה אינן מוגנות.
החוק למעשה צמצם את ההגנה מפני עוולת גרם הפרת חוזה, אך רק בכל הנוגע לצדדים לסכסוך. המשמעות היא ששביתות והשבתות לא מוגנות לא יקבלו הגנה מפני המעביד אך עדיין יקבלו הגנה מפני צד חיצוני.
מכאן, השביתות שנהנות מהגנת הסעיף הן שביתות שאינן בשירות הציבורי, שביתות מוגנות בשירות הציבורי ושביתות שאינן מוגנות בשירות הציבורי בתנאי שהתביעה מוגשת על ידי צד חיצוני לסכסוך.
פיתוחים פסיקתיים.
בית המשפט העליון.
פסק-דין פיינשטיין נ' ארגון מורי בתי הספר העל-יסודיים:
בפסק הדין שניתן בשנת 1971 תבעו מנהל בית-ספר והורי התלמידים את ארגון המורים העל-יסודיים בניסיון לעצור שביתה שניהלו המורים. תביעתם של ההורים התבססה על עילת גרם הפרת חוזה בטענה שהארגון שהוביל לשביתת המורים גרם להפרת החוזה בין המנהל לבין ההורים. בהסתמך על לשונו של הסעיף, טענו כי שביתה הגורמת להפרת חוזה העבודה אכן מוגנת, אך כל חוזה אחר שאיננו חוזה העבודה אינו מוגן. השופט ח' כהן ביאר שכוונת המחוקק היא כי תחולתה של ההגנה בסעיף 62(ב) אינה מצומצמת לגרימת הפרת חוזי עבודה בלבד, אלא חלה גם כאשר השביתה גורמת להפרתו של חוזה חיצוני. בפסיקתו משתקפת העמדה שרווחה אז, ולפיה לשביתה מעמד של "קדושה" שאין מערערים עליו. פסק הדין הטה את הכף לטובת זכות השביתה וקבע שארגון המורים פטור מתשלום פיצויים.
פסק-דין מפעלי רכב אשדוד בע"מ נ' ציזיק:
בשנת 1987 שינתה המטוטלת כיוון. פסק הדין שניתן אז עסק בשביתה של איגוד קציני הים בנמל חיפה ששיבשה את עבודת הנמל ומנעה מאניות לעגון בנמל ולפרוק את מטענן. התובעים הם בעלי אניות מכולה שנאלצו לשוב על עקבותיהם. השאלה הייתה, האם לבעלי האניות יש עילת תביעה בנזיקין נגד השובתים, והאם העובדה שהנזקים נגרמו במסגרת שביתה מעניקה הגנה כלשהי לנתבעים?
השופט לוין ביסס את האפשרות לתבוע נזקי שביתה מהשובתים על בסיס עוולת הרשלנות, ובכך עקף את ההגנה שמעניק סעיף 62(ב). החיוב על בסיס עוולת הרשלנות הושתת על כך שהשובתים פגעו במכוון בחופש התנועה של בעלי האניות, ולא בחוזה בינם לבין בעלי הנמל.
בפסק הדין מתייחס השופט לוין לדבריו של השופט ח' כהן בפסק-דין פיינשטיין אודות "קדושת" השביתה ומציג תפיסה מצומצמת יותר באשר לחירויותיה. הוא מוצא לנכון לשוב ולאזן בין זכויות השובתים לבין האינטרסים של צדדים חיצוניים שנפגעו מהשביתה, ומוציא את האחרונים כשידם על העליונה.
בית המשפט מנסה בפסק הדין להכליל בעוולת מסגרת, מה שלא נכנס תחת עוולה פרטיקולרית, ומאפשר תביעה נזיקית במקרים של שביתה והשבתה. לטענתו, בעימות בין זכות השביתה לבין העוולות הפרטיקולאריות, האחרונות גוברות. מכך הוא מסיק שגם עוולת מסגרת כעוולת הרשלנות העוסקת בערכים ובמדיניות משפטית עשויה לגבור במידת הצורך על הזכות לשבות.
ערכאות נוספות.
פסק-דין ועד עובדי קצא"א ואח' נ' חברת קצא"א בע"מ:
בפסק הדין, שניתן בשנת 1972 על ידי בית הדין הארצי לעבודה, ערער ועד העובדים של חברת קצא"א על החלטת בית המשפט המחוזי לחייבם בגין נזקים שנגרמו לחברה כתוצאה משביתה שיזם הוועד. בית הדין קבע כי שביתת העובדים הייתה שביתה בלתי-מוגנת, ולכן הוועד שגרם להפרת חוזה העבודה בין העובדים לחברה, אינו חסין מפני תביעת גרם הפרת חוזה. בבסיס ההחלטה ניצב הרעיון שהשתתפות בשביתה מוגנת אינה מפרה את חוזה העבודה האישי, אך השתתפות בשביתה בלתי מוגנת אכן מפרה חוזה זה, ולכן אינה זוכה להגנה גם מול צד שלישי.
פסק-דין קדמון חגי נ' אקסטרא טורס:
פסק הדין ניתן בשנת 2004 בבית משפט לתביעות קטנות. נוסעים שהתעכבו באמסטרדם כיוון שטיסתם לארץ בוטלה עקב שביתה בנמל התעופה בן-גוריון, תבעו את חברת התעופה בגין הנזקים שנגרמו להם (הוצאה על בתי מלון, הוצאות הרכב והכלכלה). השופט דן דחה את תביעתם משום ההגנה הקיימת בסעיף 62(ב) על חוזים שהופרו עקב שביתה.
המשפט האמריקאי.
במשפט האמריקאי ההגנה המוענקת במסגרת עוולת גרם הפרת חוזה רחבה מזו שבמשפט הישראלי. האפשרות לתבוע גם בגין עוולה זו חלה גם על חוזה פוטנציאלי. המשמעות היא, שניתן לתבוע בגין פגיעה ביחסים עסקיים טרום חוזיים ולא רק בגין התערבות בחוזה קיים. עקרון זה נקבע בשנת 1893 בפסק דין Temperton v. Russel. ברם, עילת תביעה רחבה שכזו פגעה בתחרות העסקית ובשוק החופשי, כיוון שחשפה כל מעשה במסגרת התחרות על לבו של הצרכן לתביעה נזיקית. עקב כך נוצר מתח בין האינטרס לסיפוק הגנה קניינית לחוזים לבין האינטרס לשמירה על השוק החופשי. משום שמתח זה לא הוסדר נוצר מצב בו ההכרעה בין האינטרסים נעשתה, בסופו של דבר, על פי השקפת העולם של השופט שישב לדין.
כיום האפשרות לתבוע בגין התערבות ביחסים עסקיים בעוולת גרם הפרת חוזה עדיין קיימת, ויש הרואים בכך הגנה רחבה מדי שפוגעת בצורה מוגזמת בשוק החופשי.
חוזה נישואין
במשפט האמריקאי, תביעות נזיקיות בגין התערבות ביחסי הנישואין התבססו על המשפט המקובל, שסיווג את העוולה לשתי עילות תביעה: האחת, שידול אשה לעזוב את בעלה, והשנייה פיתוי אשה לקיום יחסי מין. בבסיס עילות אלו עמדה תפיסת האישה כרכוש בעלה. עילות אלו התפתחו עם השנים במשפט האמריקאי ל-"Heart Balm Torts" אשר כללו עילות תביעה בגין "הפקעת רגשי חיבה" (Alienation of Affections) ניאוף (Criminal Conversation), הפרת הבטחת נישואין ופיתוי. תביעות בגין עוולות אלו התקבלו ברוב מדינות ארצות הברית על ידי הפסיקה במהלך חציה השני של המאה ה-19. עד תחילת המאה ה-20 הורחבה זכות התביעה בגין עוולות אלו גם לנשים. ההצדקה שנתנו בתי המשפט לקיום העוולות נאחזה באינטרס לשמירה על קשר הנישואין על ידי הרחקת גורמים חיצוניים העלולים להזיק לו.
החל משנת 1935 ירדה קרנן של עילות תביעה אלו והן בוטלו ברוב המדינות בחקיקה המכונה "Heart balm statutes". בנימוקים לביטול העילות נטען שאין בכוחו של המשפט להגן על קשרי נישואין שאינם בעלי אופי משפטי. עוד נטען כי נזק מסוג זה אינו ניתן לאומדן וכי עילות אלו עלולות לשמש כלי מסוכן לסחטנות בשל יכולתן לפגוע בשמו הטוב של הנתבע. לאור מגמה זו ייעלמו תביעות בגין Heart Balm כליל מן המשפט האמריקאי.
שביתה והשבתה
עד לסוף המאה ה-19 ניתן היה לתבוע עובדים בעוולת גרם הפרת חוזה בגין נזקים שנגרמו על ידי שביתות. שלילת ההגנה על זכות השביתה נבעה מהחשש מכוחם ההולך וגובר של ארגוני העובדים. שביתות מאורגנות היו חשופות לתביעה נזיקית, או לכל הפחות לביטול השביתה או ההפגנה. עמדה זו יושמה בשנת 1896 בפסק דין Vegelahn v. Guntner.