ה״וועד להגנת יהודים״, היה אחד הארגונים שהצליח להציל מספר רב של ילדים ומבוגרים, קיימת סברה שבסביבות 3,000–4,000 ילדים, ועזרה ליותר מ־10,000 מבוגרים יהודים. הוועד יחד עם המחתרת היהודית וכן גופים נוספים, הקימו בשיתוף פעולה עם המחתרות הלא-יהודיות רשת מקומות מסתור נרחבת, שנועדה להסתיר יהודים הן בבתים פרטיים והן במוסדות. בעיקר דאגו להסתיר את הילדים.
זאת ועוד, בשנת 1940, התחזקה התעמולה נגד הנאצים, והעיתונים השונים, שירדו למחתרת קראו להימנע ולהגיע למפעלים הפועלים למען הגרמנים. מלבד זאת, קראו ועודדו לפעול לנידוי מלשינים ובוגדים.
שני הארגונים ״סולידאריטה״ ו״עזרה הדדית״, פעלו יחד נגד בעלי בתי החרושת לפרוות. אנשיהם שיגרו מכתבי איום לפרוונים, צוירו כרזות על בתי הפרוונים וכן הפיצו כרוזים שכוונו לכלל האוכלוסייה, וקראו להימנע משיתוף פעולה עם הגרמנים. פעילות זו גרמה לכך, שבעלי המפעלים ששיתפו פעולה עם הגרמנים הלשנו על היהודים בפני הגסטאפו.
אחת מקבוצות המחתרת הקטנות, שקמה נגד הגרמנים הייתה ביוזמתו של יעקב גוטפרוינד, אשר צרף אליו שני חייטים – וולף וייכמן (מאוחר יותר הוצא להורג על ידי הגסטאפו) והרשל יעכימעק, כל השלושה התארגנו למאבק נגד המפעלים העובדים למען הגרמנים. במשך הזמן הצטרפו אליהם אקטיביסטים נוספים, ובסופו של דבר הצטרפה הקבוצה לפרטיזנים, שפעלו בבריסל והוענק להם השם ״הבטליון של גוטפרוינד״. אנשי הקבוצה, עסקו בתכנון פעולות חבלה וטרור כנגד הפרוונים, בתי חרושת שעבדו למען הגרמנים, והמלשינים והבוגדים. בשנת 1942, העלו באש בית חרושת שיצר מדים עבור הוורמכט וכן בית חרושת לייצור קאוצ׳וק. בסוף אותה שנה, בעת שהתכוננו לפוצץ פסי רכבת נתפסו ונהרגו שניים מאנשי החוליה, ושבוע מאוחר יותר נתפס מפקד החוליה. בתגובה לכך, חדרו אנשי החוליה שנשארו בחיים, לביתו של קצין ס.ס. וירו בו ובאשתו. אחד מחברי החוליה היה מוריס רוזנצוויג (נתפס והוצא להורג). הגרמנים הכריזו פרס גבוה למי שיסגיר את הרוצחים. נוסף לכך, השקיעו אנשי הקבוצה מאמץ רב בגילוי מלשינים והתנקשו בהם. אנשי המחתרת היהודית חיבלו בפעולת המוסדות היהודים ומנעו מהם למסור לידי הגרמנים את הכרטסת עם שמות היהודים, שרובם לא היו אזרחים בלגים. באחת הפעולות נפצע גוטפרוינד ואושפז בבית חולים, אולם נחטף על ידי חבריו, והועבר למקום מבטחים.
המבצע החשוב ביותר, שהוציאה המחתרת לפועל בעזרת אנשי מחתרת בלגים, היה ההתקפה על רכבת המגורשים – המשלוח ה־20, שיצא ממחנה האיסוף מכלן ב־19 באפריל 1943 לכיוון לפולין. בתיאום עם קבוצה שהוכנה לכך במחנה המעבר, הצליחו המתקיפים לשחרר כ־600–700 יהודים, כ־200 נתפסו, ואחרים הצליחו להימלט. עשרות נפצעו ולמעלה מ־60 אנשים נהרגו. אלה שהצליחו לברוח ולהימלט, קיבלו עזרה והוסתרו על ידי המחתרת. הייתה זו הפעולה היחידה באירופה שבה רכבת אשר הובילה יהודים למחנה השמדה הותקפה.
מבצע נוסף, היה התקפה על בית החולים טירלמונט, מבצע שחולצו בו הפצועים שהובאו ממשלוח ה־20. גם מבצע זה גבה קורבנות מאנשי המחתרת.
מתוך כ־65,000 יהודים שהיו בבלגיה בשנות המלחמה שרדו כ־35,000. מתוכם ניצלו למעלה מ־23,000 על ידי המחתרת וביניהם כ־3,000 ילדים, ואילו כ־10,000 מצאו מקלט בכוחות עצמם. בתקופת הכיבוש והגירושים למזרח אירופה בעיקר לאושוויץ, נספו כ־29,000 איש.
הדירה ברחוב אמלי
הדירה ברחוב אמלי (The Room on Rue Amélie) הוא רומן היסטורי, שנכתב על ידי קריסטין הרמל. הרומן מספר על אהבה, מלחמה, גבורה והקרבה. סיפורם של שני זוגות, רובי הנדרסון ותומס קלארק שדרכם הצטלבה בעקבות אירועי המלחמה, ושרלוט דאשר - חברתה הצעירה של רובי, עם לוסיין זייפן המסמכים אשר נפגשו תוך מאמציהם הרבים לשחרור צרפת.
על המחברת.
קריסטין הרמל נולדה ב-4 במאי 1979, בניוטון, שבמסצ'וסטס והיא סופרת אמריקאית. הרמל כתבה ספרים רבים שתורגמו לשפות רבות ברחבי העולם וביניהם "המתיקות שבשכחה", "החיים שנועדו לי", "הדירה ברחוב אמלי" ועוד.
תקציר העלילה.
העלילה מתרחשת בין השנים 1938–2002 ומתארת את הקשר ואת ההשפעה של העבר, מלחמת העולם השנייה, על ההווה. רובי הנדרסון, צעירה אמריקאית מקליפורניה, הכירה את אהבת חייה, מסיה בנואה, במפגש מקרי. לאחר שנישאו החליטו לעבור יחד לדירה ברחוב אמלי בעיר חלומותיה, פריז. חייה של רובי היו טובים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר אהוב ליבה- מסיה בנואה, נאלץ בחירוף נפש להגן עליה מפני זוועות המלחמה. מסיה פעל למען הברחת הטייסים מגבולות צרפת. הוא סיכן את חייו ועל כן ניסה להרחיק את רובי על מנת שחייה לא יעמדו בסכנה. הספר מתאר תהליכים רבים עימם מתמודדת רובי במהלך חייה הבוגרים ובתוכם אירועי המלחמה. רובי מפתחת קשרים עם אנשים חדשים בחייה, ביניהם נמנית שרלוט, בת השכנים היהודיה. הן עוזרות זו לזו להתמודד עם קשיי המלחמה, פועלות למען שחרור צרפת ועוזרות בתהליך הברחת טייסים מבעלות הברית שנקלעו לגבולותיה של צרפת.
רקע היסטורי.
העלילה המרכזית מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה בפריז (1940–1944).
המסגרת ההיסטורית שלה מתרכזת בתקופה עיקרית אשר התחילה בשנים שקדמו למלחמה בפריז בשנת 1938 עם השמועות שנפוצו על מלחמה באירופה ועד המלחמה- 1940-1944.
בתחילת הספר מתוארת אמונתם של הפריזאים בגבולות המבוצרים והם חוזרים ואומרים שוב ושוב "קו מאז'ינו יוכיח את עצמו" בעיניים נוצצות מייאוש. מעט לאחר מכן מתואר שביוני 1940 הבריחה ההמונית כבר הייתה בעיצומה כיוון שהגרמנים עקפו את הקו ופילסו את דרכם בכוח דרך היערות לתוך צרפת.
קו מאז'ינו היווה רצועת הגנה שבנתה צרפת בתחילת שנות ה-30. הצרפתים האמינו שרצועה זו היא בלתי חדירה. ברצועת ההגנה היו מתחמים מבוצרים מבטון, מערכת מנהרות קישור, מכשולים נגד טנקים ועוד אמצעי לחימה והגנה שונים. קו מאז'ינו נפרץ על ידי הגרמנים במאי 1940. כאשר תקפו הכוחות הגרמניים ב-10 במאי, הם הצליחו לחדור לעומק צרפת תוך חמישה ימים והמשיכו להתקדם בשטחה עד 24 במאי.
עיקר הספר מתאר את תהליך הברחת גבולות לשם הצלת הטייסים של בעלות הברית. גם במציאות הטייסים שנקלעו לשטחי צרפת הוברחו על ידי תנועת הרזיסטנס, תנועת ההתנגדות בצרפת, שנולדה כתגובת נגד לכיבוש הגרמני בשנת 1940.
במלחמת העולם השנייה פעלה תנועת הרזיסטנס- תנועת ההתנגדות הצרפתית, אשר בין יתר פעולותיה, הקימה נתיב הברחה לשם הברחת הטייסים שנפלו בגבולות צרפת.
בסיפור לאחר שהרשויות תפסו את רובי והיא שהתה זמן מה במעצר, נלקחה למחנה ראוונסבריק מחנה זה אכן היה ממוקם בגרמניה במחוז טמפלין שבמדינת ברנדנבורג.
ביקורת.
הרוב המוחלט של הביקורות אומרות בשבחו של הספר, "רומן מרגש וסוחף שלא תוכלו להניח מהיד", הביקורות התייחסו לשילוב המיטבי של רומן היסטורי עם כתיבתה של הסופרת, לעלילה המרגשת והסוחפת אשר התרחשה בתקופה הנוראית ביותר של האנושות ועל כוחן של האהבה והתקווה. מצד שני, ביקורות אחרות טענו כי יש חוסר אמינות באירועי הספר, עומס אירועים בעלילה אשר מפחית את איכותו ובנוסף חלק מן הביקורות טענו שהרומן אשר נמצא בעלילה הוא מעט רדוד.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר
החגורה (או הטבעת) הלימפטית על שם ולדייר (באנגלית: Waldeyer's tonsillar ring או Pharyngeal lymphoid ring) או שקדים במובן הרחב, הם מערך של איברי רקמת לימפה הממוקמים בלוע, ומהווים את התגובה הראשונית לזיהומים בלוע.
אטימולוגיה.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר קרויה על שם האנטומיסט הגרמני מהמאה ה-19, היינריך וילהלם ולדייר.
הרכב.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר מורכבת ממספר שקדים המפוזרים ברחבי הלוע, ואלו הם (בסדר יורד כלפי מטה):
תפקוד.
השקדים הם איברים חיסוניים המשמשים קו ההגנה הראשון של מערכת החיסון מפני פתוגנים זרים שנבלעים או נשאפים פנימה.
הם מסווגים כרקמת לימפה הקשורה לרירית (MALT), וככאלה, מצויים על פני השטח של השקדים תאי לכידת אנטיגנים הנקראים תאי Microfold cells) M) המאפשרים את ספיגת האנטיגנים המיוצרים על ידי פתוגנים. לאחר מכן, תאי M אלה מתריעים לתאי B ולתאי T שמצויים מתחתיהם בשקדים כי קיים פתוגן ובעקבות זאת מתעוררת תגובה חיסונית. תאי B מופעלים ומתפשטים באזורים המכונים מרכזי הנבט (Germinal centers) בשקדים. מרכזי הנבט הללו הם מקומות שבהם נוצרים תאי זיכרון B המייצרים ומפרישים נוגדנים (IgA).
מחקר משנת 2012 סיפק עדויות לכך שהשקדים מייצרים גם תאי T בעצמם, באופן הדומה למתרחש בבלוטת התימוס.
אברהם לוין (שואה)
אברהם לוין תיעד ביומנו את אירועי המלחמה במהלך השואה. עסק גם בהוראה. נרצח על ידי הנאצים במחנה ההשמדה "טרבלינקה" בשנת 1943.
קורות חיים.
אברהם לוין נולד בוורשה למשפחה דתית ולמד בחדר ובישיבה. עם הזמן הוא החל להתרחק מהדת ובגיל עשרים התנתק ממנה לגמרי. לוין היה ממייסדי תנועת "חלוצי ציון" וכן השתתף והרצה בוועידת ה"חלוץ" שנערכה בוורשה. ועידה זו הייתה כחלק מההתארגנות למטרות עליית היהודים לארץ ישראל. בשנת 1917 התחיל ללמד תנ"ך, עברית והיסטוריה יהודית בבית ספר לבנות שנקרא "יהודיה" בוורשה. בית ספר זה אופיין בלימודי הציונות והיהדות. עם השנים לוין הפך לסגן המנהל בבית הספר.
משנת 1925 ועד הכניסה לגטאות לוין הספיק לבקר בארץ ישראל והוסמך להוראה. לאחר כמה שנים חזר לביקור נוסף בארץ והתארח אצל אחת מתלמידותיו.
פועלו בזמן השואה.