קודאי נשאר בבודפשט בשנות מלחמת העולם השנייה ופרש מן ההוראה בשנת 1942. בשנת 1945 היה לנשיא המועצה ההונגרית לאמנויות, ובשנת 1962 קיבל את אות הרפובליקה העממית של הונגריה. שאר המשרות שהחזיק בהן היו נשיאות המועצה הבינלאומית למוזיקה עממית ונשיאות כבוד של האגודה הבינלאומית לחינוך מוזיקלי.
בין השנים 1946-1949 מילא את תפקיד היושב ראש של האקדמיה ההונגרית, שעם חבריה נמנה משנת 1945 (חבר בהתכתבות עוד משנת 1943).
הוא מת בבודפשט בשנת 1967, אחת הדמויות המכובדות והנודעות ביותר בעולם האמנות ההונגרי.
אשתו הראשונה של קודאי הייתה יהודייה. בשנת 1948 הוא כתב עיבוד למקהלה של משפט מסידור התפילה היהודי: "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
בשנת 1966, שנה לפני מותו של קודאי, הוקמה רביעיית קודאי, רביעיית מיתרים המנציחה את שמו. בשדרת אנדראשי בבודפשט הוקם מוזיאון קטן לזכרו. הוא נחשב כיום לאחד מגדולי המלחינים ההונגרים.
מכון קודאי לחינוך מוזיקלי.
ב-1973 הוקם בעיר הולדתו של קודאי, קצ'קמט, מכון לחינוך מוזיקלי להקניית תפיסותיו של קודאי למחנכים מוזיקליים מרחבי העולם. כיום מהווה המכון שלוחה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. המכון הפנימייתי ממוקם בבית מנזר בן כ-200 שנה, ומבוסס על לימודים אינטנסיביים בכל מקצועות המוזיקה, ובעיקר (על פי דרכו של קודאי) שירה ושירה רב-קולית.
נאום גטיסברג
נאום גטיסברג (באנגלית: Gettysburg Address) הוא הנאום המפורסם ביותר של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ואחד הנאומים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא נישא בהקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג, פנסילבניה, ב-19 בנובמבר 1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ארבעה וחצי חודשים אחרי קרב גטיסברג, מן הקרבות המכריעים של מלחמה זו.
נאומו של לינקולן, שהיה באותו טקס משני לדברים אחרים, נחשב בסופו של דבר לאחד הנאומים הגדולים בהיסטוריה האמריקנית. בפחות מ-300 מילים, שנישאו במשך שתיים עד שלוש דקות, פרש לינקולן את עקרונות השוויון האנושי, שעוגנו אף בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא הגדיר את מלחמת האזרחים כ"לידה חדשה של חירות", שתביא שוויון אמיתי לכל אזרחי ארצות הברית, במאבק מתמשך, שאינו רק למען האיחוד, אלא גם מאבק הבוחן את יכולתה של כל אומה "שהוגה בחירות, ומוקדשת לטענה שכל בני האדם נבראו שווים" להתקיים לאורך זמן.
במילים שפתחו את הנאום, "לפני ארבע שנות עשרים ועוד שבע שנים" (כלומר, לפני שמונים ושבע שנים) התייחס לינקולן לאירועי המהפכה האמריקנית. הוא תיאר את הטקס בגטיסברג כהזדמנות לא רק להקדיש את אדמות בית הקברות, אלא גם להקדיש את החיים למאבק, המיועד להבטיח כי "שלטון על העם, בידי העם, למען העם, לא יאבד מן הארץ". למרות מקומו הבולט של הנאום בהיסטוריה ובתרבות של ארצות הברית, הנוסח המדויק של הנאום שנוי במחלוקת. חמשת כתבי היד הידועים של הנאום שונים זה מזה במספר פרטים ושונים גם מההדפסות המחודשות בנות זמננו של הנאום על ידי העיתונים.
אף שנאום זה נחשב כיום לאחד מהנאומים המפורסמים והגדולים שנישאו אי פעם, לינקולן עצמו לא היה בטוח כלל באותו רגע שנאומו היה מוצלח, ואחד העיתונים אף כינה אותו למחרת: "מטופש, שטחי ונדוש". מאידך, אדוארד אברט, פוליטיקאי אמריקני שנחשב לגדול הנואמים של אותה תקופה והקדים את נאום לינקולן בדברים שארכו זמן רב, אמר לו לאחר מכן: "הלוואי שהייתי מצליח להביע בשעתיים את הרעיונות שהצלחת לבטא בשתי דקות".
ציטטות מן הנאום חקוקות על אנדרטת לינקולן בוושינגטון, בירת ארצות הברית, ובאחת מהן גם המילים שהביעו בצורה כה נאה ותמציתית את האידיאל של הדמוקרטיה: "שלטון על העם, בידי העם, למען העם, לא יאבד מן הארץ".
רקע.
קרב גטיסברג (1-3 ביולי 1863) נחקק לנצח בדמותה של העיירה הקטנה גטיסברג, במדינת פנסילבניה. בשדה הקרב נותרו גופותיהם של יותר מ-7,000 חיילים מתים מארמיית הפוטומק של האיחוד ומהארמייה של צפון וירג'יניה של הקונפדרציה, ולצדם כמה אלפי סוסים מתים. צחנת הגופות הנרקבות גרמה לזיהום ולתחלואה רבה בקרב תושבי העיירה בשבועות שאחרי הקרב, וקבורה מכובדת ומסודרת של המתים קיבלה עדיפות עליונה בקרב תושבי גטיסברג. תחת ניהולו של דייוויד וילס, משפטן אמיד בן 32, רכשה פנסילבניה 17 אקרים (69 דונם) עבור בית קברות לאלה שנפלו בקרב.
וילס תכנן להקדיש את בית הקברות החדש ביום רביעי, 23 בספטמבר 1863, והזמין את אדוארד אברט, שכיהן בעבר כמזכיר המדינה של ארצות הברית, סנאטור, חבר בבית הנבחרים, מושל מסצ'וסטס ונשיא אוניברסיטת הרווארד, להיות הדובר המרכזי. באותו זמן נחשב אוורט לנואם הגדול ביותר של ארצות הברית. אוורט מסר לווילס ולוועדה המארגנת של הטקס כי לא יספיק להכין נאום ראוי בזמן שנותר, וביקש שתאריך ההקדשה יידחה. הוועדה הסכימה, והטקס נדחה ליום חמישי, 19 בנובמבר 1863.
נהוג לספר כי וילס והמארגנים נזכרו להזמין לאירוע את לינקולן, כמעט בדרך אגב. במכתבו של וילס נכתב, "מתבקש כי אחרי הנאום אתה, כראש ממשל האומה, תקדיש רשמית את האדמות הללו לשימושן הקדוש על ידי מעט הערות הולמות". תפקידו של לינקולן באירוע היה אפוא משני, ומעמדו חגיגי וסמלי בעיקר.
לינקולן הגיע לגטיסברג ברכבת ב-18 בנובמבר ושהה בלילה כאורח בביתו של וילס בכיכר העיירה של גטיסברג. שם, ערב הטקס, הוא סיים לערוך סופית את הנאום, שאותו כתב בוושינגטון. בניגוד למעשייה העממית, לינקולן לא השלים את נאומו כשהיה ברכבת ולא כתב אותו על גב מעטפה. בבוקר 19 בנובמבר, ב-9:30 בבוקר, הצטרף לינקולן, כשהוא רכוב על סוס ומשני צדדיו מזכירי המדינה והאוצר בממשלו, לתהלוכה שצעדה אל בית הקברות המיועד, ובה הלכו יחדיו נכבדים שונים, אלמנות הקרב ותושבי גטיסברג.
לפי ההערכות, כ-15,000 עד 20,000 איש נכחו בטקס, כולל מושלים מכהנים של שש מתוך עשרים וארבע מדינות האיחוד: אנדרו גרג קורטין מפנסילבניה, אוגוסטוס ברדפורד ממרילנד, אוליבר מורטון מאינדיאנה, הוריישיו סימור מניו יורק, ג'ואל פארקר מניו ג'רזי, ודייוויד טוד מאוהיו.
המיקום המדויק של הטקס, בשטח בית הקברות, שנוי במחלוקת. תהליך העברתן וקבורתן מחדש של הגופות, שהחל מספר חודשים אחרי הקרב, היה עדיין בעיצומו ביום הטקס.
התוכנית ו"נאום גטיסברג" של אוורט.
התוכנית שאורגנה לאותו יום על ידי וילס והוועדה שלו כללה:
מה שנחשב ל"נאום גטיסברג" באותו יום הוא לא הנאום הקצר שנישא על ידי הנשיא לינקולן, אלא הנאום בן השעתיים של אוורט. נאומו בן 13,609 המילים של אוורט, שכיום מצוטט רק לעיתים רחוקות, התחיל כך:
והסתיים שעתיים אחר כך במילים:
נאום גטיסברג של לינקולן.
זמן לא רב אחרי נאום זה של אוורט, דיבר לינקולן במשך שתיים עד שלוש דקות. "מעט ההערות ההולמות" של לינקולן מסכמות את המלחמה בעשרה משפטים ו-272 מילים, ומקדישות מחדש את האומה למאמץ המלחמתי ולרעיון שאף חייל בגטיסברג לא מת לשווא.
למרות המשמעות ההיסטורית של נאומו של לינקולן, מלומדים מודרניים לא מסכימים על הנוסח המדויק שלו, ותעתיקים בני זמננו שפורסמו בדיווחים עיתונאיים של האירוע ואפילו העתקים כתובים על ידי לינקולן עצמו שונים בנוסחיהם, פיסוקם, ומבניהם. לנאום חמש גרסאות: טיוטת ניקולאי, טיוטת היי, עותק אוורט, עותק באנקרופט ועותק בליס (ראו הטקסט המלא של חמש הגרסאות של הנאום וב). מבין גרסאות אלו, גרסת בליס נהייתה הטקסט הסטנדרטי. זוהי הגרסה היחידה שלה הוסיף לינקולן את חתימתו, ועל פי הידוע, האחרונה שהוא כתב.
עותק בליס:
תרגום הנאום:
חמשת כתבי היד.
כל אחד מחמשת כתבי היד הידועים של נאום גטיסברג נקרא על שם האדם שקיבל את כתב היד מלינקולן. לינקולן נתן עותק לכל אחד מהמזכירים הפרטיים שלו, ג'ון ניקולאי וג'ון היי. שתי הטיוטות האלו נכתבו סמוך לנאום עצמו, בעוד שלושת העותקים האחרים של הנאום, עותקי אוורט, באנקרופט ובליס, נכתבו על ידי לינקולן למטרות צדקה אחרי 19 בנובמבר. עותק בליס הוא המקור הנפוץ ביותר לשעתוקים של נאום גטיסברג, בין השאר מפני שלינקולן נתן כותרת לעותק בליס, חתם ותיארך אותו.
יש בלבול מסוים ומחלוקת באשר לשתי הטיוטות המוקדמות ביותר של הנאום בנוגע לקיומן ולמקורן. ניקולאי והיי מונו לאחראים על ניירותיו של לינקולן על ידי בנו של לינקולן, רוברט טוד לינקולן, ב-1874. אחרי שהופיע בשעתוק במאמר של ג'ון ניקולאי ב-1894, עותק ניקולאי עבר, כפי הנראה, להיי על ידי בתו של ניקולאי, הלן, סמוך למותו של ניקולאי ב-1901. רוברט לינקולן החל לחפש את העותק המקורי ב-1908. דבר זה דרבן את הלן לעסוק כמה שנים בחיפוש אחרי העותק של ניקולאי, אך בלא הצלחה. במכתב ללינקולן כותבת הלן ניקולאי: "מר היי סיפר לי זמן קצר אחרי ההעברה שנעשתה כי אביך נתן לאבי את כתב היד המקורי של נאום גטיסברג". בחיפושו של לינקולן התגלה עותק בכתב יד של נאום גטיסברג בין דפיו של ג'ון היי - עותק שידוע כיום כ"עותק היי". עותק זה שונה מהגרסה, אשר פורסמה על ידי ג'ון ניקולאי ב-1894, בנייר, במספר המילים לשורה, במספר השורות ובתיקוני העריכה, שנעשו על ידי לינקולן כתוצאה של בדיקתו מחדש. במרץ 1916 דווח, כי כתב היד הידוע כ"עותק ניקולאי" נמצא בחזקתה של אליס היי וואדסוורת', נכדתו של ג'ון היי. עותק זה נמצא, כשהוא עולה בקנה אחד עם זיכרונותיה של הלן ניקולאי ועם המאמר של אביה.
עותק ניקולאי.