לאחר 5 ימי צום הועבר וייזל לבית חולים של המשטרה במגרש הרוסים, שביתת הרעב זכתה להד תקשורתי רחב ופון וייזל שוחרר ממעצרו ב-18 בספטמבר אך המשיך בשביתתו עד ל-28 בספטמבר כסולידריות עם העצורים האחרים. נוסף לשביתתו של וייזל פרצו שביתות רעב נוספות בקרב עצורי השבת השחורה בלטרון וברפיח הן כמחאה על תנאי המעצר והן כתגובה פוליטית למאורעות בארץ
שביתת הרעב של אסירי ה-IRA ב-1981.
שביתת הרעב של 1981 הייתה השיא של מאבק אסירי הצבא האירי הרפובליקני הזמני מצפון אירלנד כנגד ההחלטה מ-1976 של השלטונות הבריטיים לבטל את המעמד המיוחד שלהם כאסירים פוליטיים. המאבק החל ב"מחאת השמיכות" בה האסירים סירבו ללבוש בגדי כלא, והלכו ערומים ועטופים בשמיכות הכלא, והמשיך ב-1978 עם "המחאה המלוכלכת" במסגרתה האסירים סירבו לצאת מתאיהם למקלחת או לשירותים ולרוקן את הסירים בהם עשו את צורכיהם. האסירים בחרו למרוח את צואתם על קירות התא ולהשתין דרך הדלתות. שלטונות הכלא הגיבו בניקוי התאים בקיטור ובעזרת כימיקלים שלטענת האסירים פגעו בבריאותם עד שנאלצו לשבור חלונות לקבל אוויר צח. עד 1979 לקחו חלק במחאה זו כ-350 אסירים
האסירים העמידו חמש דרישות: זכות לא ללבוש מדי כלא; זכות לא לבצע עבודות בכלא; זכות למפגשים חופשיים עם אסירים אחרים ולארגון פעילויות חינוך ופנאי; הזכות לביקור, למכתב ולחבילה כל שבוע; והחזרת הזכויות להקלה בעונש שנשללו בשל המחאות.
ב-27 באוקטובר 1980 החלה שביתת רעב ראשונה של שבעה אסירים בכלא מייז בצפון אירלנד, אליה הצטרפו 3 נשים מכלא ארמך. השביתה הופסקה לאחר 53 יום, כשאחד האסירים השובתים היה על סף מוות, והממשלה הבריטית שלחה מסמך בה היו הצעות פשרה. אולם בתחילת 1981 התברר שדרישות האסירים לא נענו בצורה מספקת, וה-IRA החליט לחדש את שביתת הרעב. על מנת להגביר את האפקטיביות שלה הוחלט שהאסירים השובתים לא יתחילו אותה יחד, אלא כל אחד יצטרף אליה כמה ימים לאחר קודמו.
ראשון השובתים היה בובי סנדס שהחל בשביתת הרעב ב-1 במרץ. במשך החודש הצטרפו אליו עוד 3 אסירים. ימים אחדים אחרי תחילת שביתת הרעב נפטר חבר הפרלמנט הבריטי מאחד ממחוזות הבחירה בצפון אירלנד. על מנת להגביר את ההד הציבורי של שביתת הרעב הגיש סאנדס את מועמדותו בבחירות המשנה שהתקיימו ב-9 באפריל וניצח בהן. אל מול הלחץ הציבורי העולמי הגובר לסיים את המשבר בפשרה הציגה ראש הממשלה הבריטית, מרגרט תאצ'ר, עמדה תקיפה, והכריזה כי "איננו מוכנים להעניק מעמד מיוחד לקבוצות מסוימות המרצות עונש על פשע. פשע הוא פשע הוא פשע. זה לא מעשה פוליטי". השר לענייני צפון אירלנד, האמפרי אטקינס, הודיע ש"אם מר סנדס יתמיד ברצונו להתאבד זוהי בחירתו. הממשלה לא תכפה עליו טיפול רפואי".
סנדס מת בבית החולים של הכלא ב-5 במאי, לאחר 66 ימי שביתת רעב. ראש הממשלה תאצ'ר הגיבה על מותו בפרלמנט: "מר סנדס היה עבריין מורשע. הוא בחר לקחת את חייו שלו. זוהי בחירה שהארגון שלו לא נתן לרבים מקורבנותיו", והשר אטקינס הוציא הודעה על פיה "סנדס התאבד בהוראת אלו שחשבו שזה יועיל למטרתם שהוא ימות". עם מותו של סאנדס החלו מהומות בצפון אירלנד, ובהלוויתו בבלפסט השתתפו כ-100,000 איש.
בהמשך החודש מתו גם שלושת האסירים שהצטרפו אליו לשביתת הרעב, ובמקומם החלו בהדרגה בשביתת הרעב עוד 19 אסירים. שישה מהם מתו במהלך החודשים יולי ואוגוסט. אולם מסוף חודש יולי דרשו חלק ממשפחות האסירים להעניק לקרוביהם טיפול רפואי, ושביתת הרעב החלה להישבר. לבסוף הוכרז על סיומה ב-3 באוקטובר. השביתה הסתיימה ללא תנאי, אולם לאחריה הממשלה הבריטית מילאה חלק מדרישות המקוריות של השובתים. עם סיום השביתה שני הצדדים טענו שניצחו. הממשלה הבריטית בכך שלא נכנעה לדרישות, וה-IRA על כך שהצליחו בשביתת הרעב לתפוס את תשומת לב דעת הקהל העולמית למאבקם, ולהציג את מרגרט תאצ'ר כדמות נוקשה ואכזרית.
אנדרי סחרוב.
כחלק ממאבקו למען זכויות האדם בברית המועצות שבת אנדרי סחרוב רעב כמה פעמים.
כיכר טיין-אן-מן.
ב-13 במאי 1989 פתחו הסטודנטים המוחים בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג בשביתת רעב שנמשכה עד ה-19 בחודש, כמה מאות סטודנטים פתחו בשביתה שבשיאה הקיפה 3,000 משתתפים. השביתה תוזמנה יומיים לפני ביקורו של המנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב שטקס לכבודו תוכנן להתקיים בכיכר. השביתה הגבירה את ההזדהות עם המפגינים ושביתות דומות פרצו בערים נוספות בסין, התקשורת הסינית דיווחה על מצב השובתים ועל ביטויי אהדה של הציבור לשובתים. במשך המחאה בכיכר הפצירו נציגי הממשלה כמה פעמים בשובתים לסיים את השביתה שהביכה את השלטונות. ב-2 ביוני הודיעו כמה אינטלקטואלים ובהם ליו שיאובו על שביתת רעב חדשה כהזדהות עם המחאה. בהודעה על פתיחת השביתה הכריזו המוחים
שביתת הרעב בטורקיה.
בשנת 2000 הוחלט בטורקיה לעבור מכליאה בבלוקים משותפים גדולים לתאי כליאה המאכלסים 2–3 אסירים. הממשל הציג את השינוי כשיפור בתנאי הכליאה בהתאם לסטנדרטים אירופיים, אלא שאסירים וארגוני זכויות אדם ראו בהחלטה ניסיון לשבור התארגנויות אסירים וציינו כי אסירים מבודדים פגיעים יותר להתעללות ועינויים. באוקטובר 2000 הודיעו 4 ארגוני מחתרת על שביתת רעב. הממשלה ראתה בתיאום בין האסירים בכמה בתי כלא סימן לצורך לחיזוק השליטה במתקני הכליאה. בנובמבר החמירו האסירים, רובם חברי ארגון קומוניסטי לא חוקי, את צעדיהם והודיעו כי יצומו עד מוות לקידום דרישותיהם. בדצמבר התחוללו התנגשויות אלימות שעלו בחייהם של 30 אסירים ושני סוהרים. כמה משובתי הרעב אושפזו ובאפריל 2001 דווח כי 222 אסירים היו בצום עד מוות, 569 בשביתת רעב ו-153 היו מאושפזים. שביתות הרעב והצומות-למוות נמשכו עד שנת 2003 במהלכן מתו למעלה מ-100 שובתים. נוסף על שביתות אסירים התקיימו שביתות רעב בהזדהות עם האסירים מחוץ לכלא. הממשלה הגיבה בתקיפת בתים בהם התקיימו שביתות רעב והצהירה כי תפעיל את הסעיף בחוק המטיל 20 שנות מאסר על שידול לשביתת רעב.
שביתות רעב בישראל.
שביתות רעב בבתי סוהר.
מבחינת שירות בתי הסוהר, שביתת רעב היא הפרה חמורה של כללי המשמעת והיא עשויה לגרור אחריה שלילת הטבות.
שביתת רעב נחשבת בחוקי בתי הכלא לאחר 24 שעות. היא אינה צריכה לכלול גם הפסקות שתייה. מבחינת כללי בתי הסוהר אדם ש"מסרב לאכול לחם חוקו" נחשב לשובת רעב.
לאחר שהשביתה מתחילה להיחשב ככזאת, רשאי מנהל בית הסוהר לנקוט בצעדים מיידיים כנגד השובת. כגון שלילת שיחות טלפון וביקורים, מניעת עיתונים, שלילת הזכות לשלוח מכתבים, החרמת מלח ואבקת חלב מתא האסיר וכן הלאה.
מנהל הכלא רשאי להפריד את השובת מכלל האסירים ואף להעבירו לבידוד בבית סוהר אחר או באגף אחר. מדיניות שרות בתי הסוהר היא שלא לאפשר ביקור רופאים עצמאיים אצל שובתי רעב. עמדת ההסתדרות הרפואית בישראל היא כי .
לדעת בג"ץ, שביתת רעב, אף כי בדרך כלל היא אמצעי ביטוי לגיטימי, אינה מהזכויות הניתנות לאדם בעת כליאתו כי היא פוגעת בניהול התקין של הכלא ומהווה שבירת כל המוסכמות.
ביולי 2015 אישרה הכנסת תיקון לפקודת בתי הסוהר המתיר הזנה בכפייה של אסיר שובת רעב שנשקפת סכנה חמורה לבריאותו. החוק יצר מנגנון מורכב לאישור הזנה בכפייה של אסיר, החורג ממסגרת שיקול הדעת למתן טיפול רפואי בניגוד לרצון המטופל המוקנה לוועדת האתיקה לפי . בניגוד לוועדת האתיקה שמטרתה להגן על האדם מעצמו ומוסמכת לאשר טיפול בכפייה רק אם "קיים יסוד סביר להניח שלאחר מתן הטיפול הרפואי יתן המטופל את הסכמתו למפרע" תיקון חקיקה זה נועד גם להגנה על ביטחון הציבור והסדר הציבורי מתוצאות שביתת הרעב.
אסירים ועצירים פלסטינים.
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
שביתות רעב מאורגנות.
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם, בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו . השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שרות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים ובתשומת הלב הנמוכה שהשביתה קיבלה בתקשורת בין היתר בשל העיתוי - במקביל לאולימפיאדה.
שביתת הרעב ב-2012.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו: