לאחר הדיון שתואר לעיל, מביא אברהם ממצאים שונים מתחום הפיזיקה ומראה איך ניתן לפרשם כך שיאתגרו למעשה את התפיסה הפיזיקליסטית-פטליסטית (בעיקר זו המוקיעה רנדמוליזם).
תיאור של ממצאים אלה והשלכותיהם:
טבעה של בחירה.
אברהם הבחין בין השפעה לבין הכרעה (או לחלופין, החלטה); למשל, גנטיקה משפיעה על התנהגות אדם אך לא קובעת אותה - היא יכולה להשפיע מאוד על הכרעה אך לא תקבע הכרעה כעיקרון.
לאורך הספר מצדד אברהם בגישת "הדטרמיניזם החלקי" (ליברטריאניזם), אשר נקשרת עם התנגדות לדחפים מסוימים:
אם אדם בחר שלא לבחור, כלומר לא הפעיל די כוח, נוכל לשאול למה, אך ייתכן שדיון בכך יביאנו לרגרסיה אין סופית; מכאן ניתן להניח שני מצבים אפשריים במסגרת ליברטראיניזם:
1. פעולות כפויות: פעולות שפשוט נכפות על האדם, כמו התקף אפילפטי ובחירה להעלימן, כולל הבחירה בבחירה להעלימן, לא תסייע.
2. פעולה שדורשת שיקול דעת (בחירה לבחור) ואכן הופעל בה שיקול דעת.
2.א. פעולה שדורשת שיקול דעת אך לא הופעל בה שיקול דעת (למשל, השיקול להתנגד לדחף טבעי).
2.ב. פעולה שלא רלוונטי להפעיל בה שיקול דעת (התמסרות מרצון לדחף טופוגרפי, כגון, דחף נוירוביולוגי).
במצב 2.א. אולי ניתן לבחור-לבחור (להחליט להתנגד מספיק לדחף טבעי) וזהו הסבר אפשרי אחד לאיך שונה אדם מכלל שאר בעלי החיים.
דיון זה מלמדנו גם כי על אדם להבדיל בין חירות מ, לחירות ל.
דילמות.
אמפיריציזם יומינאי מעיד כי קשר סיבתי (או יחס סיבתי) כולל רק רכיב לוגי ורכיב זמני; סביר שהכוח הוא סיבה והתוצאה היא תוצאה, אך זוהי פרשנות למשוואות שאינה מצויה במשוואת כשלעצמן.
האמנם, עיקרון הסיבתיות אינו מתואר במשוואות ואינו בהכרח נלמד מהניסיון, אך אין זה אומר שאינו קיים גם אם אינו מתואר במערכת מושגית נתונה; נסביר זאת כך:
ראי הופך את ימין לשמאל וההפך, אך לא את העליון לתחתון; הסיבה היא שמבנה גוף האדם סימטרי בימין ובשמאל, אך לא בחלקו העליון ובחלקו התחתון.
לעומת זאת, מצב דומה יקרה עם כדור - אשר לו סימטריה מושלמת, והסיבה לכך היא שהמונחים ימין ושמאל טבועים במוחנו והם בלתי תלויים במונחים מזרח, מערב, צפון, ודרום.
בעוד אנו יצורים שכל המונחים הללו טבועים בהם, אין הכרח שיהיו טבועים ביצור אחר; על כן, אל לנו להיות שבויים במושגינו ובהתאם לכך, עלינו להודות שככלל לא ניתן להוכיח קשר סיבתי כזה ושהוא מונח אינטואיטיבית.
המונח אמרגנטיות מתאר תופעה שקיימת במאקרו אך לא במיקרו (כתוצר של שתיים או יותר תופעות ברמת המיקרו).
אמרגנטיות איננה מסבירה את קיום החוויה הנפשית (ובפרט הקווליה) אך היא כן מסבירה מדוע החוויה הנפשית מורכבת (לרוב החוויה הנפשית מושלמת אך אם המוח מתפקד חלקית, האמרגניות לוקה בחסר ולכן החוויה הנפשית מורכבת פחות); על כן, אמרגנטיות לא מחלצת פיזיקליסט מעמדתו.
אברהם מזכיר כי עמנואל קאנט מדד מוסריות במעשה ולא בתוצאה והתייחס בהרחבה לבעיה הקשה של היחס בין שופטים בבתי משפט לבין ראיות המוצגות בפניהם התומכות בגורמים דטרמיניסטיים שהביאו לכאורה פושע לבצע פשע.
עולה מן הספר כי לפחות לוגית ייתכן פטליזם במסגרת דואליזם (ניתן לדבר על כך בהקשר רוחני של שכר ועונש).
ביקורת על ממצאי ליבט ואלו אשר שחזרו את ניסוייו.
אברהם מקדיש חלק ניכר מן הספר לניתוח וביקורת על מחקריו של בנג'מין ליבט ואלו אשר ניסו לשחזר את מחקריו, בשאלה המחקרית אם בכלל קיימת בחירה חופשית:
אברהם טוען כי לפי המדען קורנהובר, כל פעולה שאינה רפלקס, מלווה בפעילות אלקטרוכימית בקורטקס המוטורי במוח האדם שהיא פוטנציאל חשמלי הנקרא פוטנציאל מוכנות (Readiness Potential, ובקצרה, RP).
קורנהובר מצא כי ה-RP מגיע לשיאו אחרי חצי שנייה, אך הפעולה הקשורה בו מתחילה כבר בחציו, כלומר כרבע שנייה לאחר תחילתו.
ליבט הסתמך על ה RP כדי לבחון שאלת הפטליזם. למשל, אם ה RP מופיע טרם קבלת החלטה לפעולה אזי הפעולה לכאורה נוירונית ופטליסטית. לעומת זאת, אם גישת הליברטריאניזם נכונה, אזי ההחלטה לפעולה צריכה להתקבל לפני ה RP.
כבר ראינו שתהליכים מנטליים הם לפחות במובן מסוים קווליה ולכן לפחות במובן זה, לא נגישים למכשירי מדידה.
ליבט מצא שפוטנציאל מוכנות משמעותי כבר כשליש שנייה לפני זמן קבלת ההחלטה.
עלתה ביקורת על ליבט שהסתכמות על שעון המסתובב במהירות רגילה אינו נכון שכן נדרש דיוק גבוה מרזולוציה של שנייה אחת.
אם כן "החלטה" היא אפיפניה שמתלווה להתהליך עצבי.
לפי סון (Soon, 2008), החלטה להרים יד מתקבלת כשנייה לפני הרמת היד בשני אזורים שונים במוח - באחד מתוכנן מתי להרימה ובשני איזו יד להרים;
בהמשך התברר שה-RP באזור שקובע מתי תהיה הפעולה התחיל כבר 6 שניות לפני הביצוע (כלומר 5 שניות לפני ההחלטה) וה-RP באזור שקובע איזו יד תורם 8 שניות.
לפי אברהם, מדידות כאלו ניתן למדוד עם שעון רגיל.
לסיכום עד פה, על פניו ה RP מקדים פעולות והן פטליסטיות.
הביקורת.
הביקורת על הניסויים שנזכרו לעיל בספר היא שכלל ועיקר אינם מודדים רצון חופשי; ביקורת זו הובאה ב-3 טיעונים עיקריים:
טיעון ראשן – טיעון הווטו.
ליבט טען שנכון ש-RP מקדים החלטה אך זו לא תמיד מתממשת. כלומר נבדקים שונים דיווחו כי הטילו וטו על מה שנראה כתוצאת ה-RP.
ליבט הראה פעילות עצבית מקבילה, אך לא מקדימה. כלומר אין vetoRP שיבטל את תוצאת ה-RP הייעודית. מחקרי המשך אישרו זאת ולכן שאלת הפטליזם לפחות בהקשר זה נותרה פתוחה.
יתרה מכך, מוסכם כי כדי לאשש פטליזם נדרשת 100% עקביות ב-RP. אף ליברטריאן לא מכחיש תוצאות ליבט אלא מציין יכולות של האדם להתנגד לדחפים כאלה.
טיעון שני – טיעון הליקוט לעומת בחירה.
גם במקרה תאורטי של היעדר מוחלט של vetoRP אין אישוש הכרחי לפטליזם כי ניתן להתפלסף ולטעון שבכל המקרים האדם החליט שלא להטיל וטו;
זה דומה לכך שפרדיקטיזם אינו מעיד בהכרח על פטליזם וממילא זה סובייקטיבי, אם כי זוהי פילוסופיה מאולצת ודחוקה.
כמה ממבקרי ליבט טענו שניסוייו על לחיצת כפתור גם כלל לא בדקו בחירה אלא ליקוט, ובמקרה כזה אין שיקול דעת ממשי אלא לכל היותר החלטה פשוטה אבל וודאי שלא הכרעה (שעשויה לכול גם היא RP) ולכן איננה מחזיקה מים במבט כולל.
בניסוי הטרולי המשוכלל ביקשו להחליט איזו יד להרים, ולא רק להרים יד מכאן שבדקו הכרעה ולא רק החלטה (כלומר בקרה קוגניטיבית מטרימה את ההחלטה של כן או לא לבצע הפעולה וראו על כך בטיעון השלישי בהמשך). אלו שהכריעו להטות הטרולי הופיע אצלם RP בהתאם ואלו שהחליטו שלא היה אצלם אות עצבי אחר.
אברהם הזכיר כדרך אגב כי המהר"ל מפראג זיהה הכרעה, כמעלה של האדם בה הוא מתדמה לאלוהים.
טיעון שלישי – עיתוי קבלת החלטות ערכיות.
ניתן לטעון שבחירה בערכים יסודיים נעשתה בעבר וכעת ישנו רק יישום טכני שלהם שהיא אכן פטליסטית; ה-RP קובע מה יינקט בהתאם למידע שכבר התגבש בתקופה קריטית או רגישה בה הייתה בחירה חופשית בגיבוש עמדה.
טעינה פילוסופית מאולצת זו יכולה לתקבל על ידי ליברטריאן.
ביקורת על הטענה כי נפגעי מוח חצוי מוכיחים שאין רצון חופשי.
אברהם מקדיש פרק עיקרי בספר לבקר את הטענה לפיה נפגעי מוח חצוי מוכיחים שאין רצון חופשי.
מוח חצוי הוא מצב בו נותק הקשר בין ההמיספרות:
חוקרים טוענים שבדרך כלל ההמיספרה השמאלית שולטת בימנית (כל עוד המוח לא מאורגן הפוך).
העמידו מול נבדק חצוי מוח תמונה חצויה (גבר מימין ואישה משמאל) ושאלוהו מה ראה; הוא השיב "גבר" משום שאזורי הדיבור נמצאים בהמיספרה השמאלית (המידע הוויזואלי הגיע מעין ימין שמשויכת להמיספרה השמאלית).
כמו כן, ביקשוהו להצביע על מה שהוא ראה אך אז הצביע על האישה מפני שהאזור המטפל בהצבעה נמצא בצד ימין.
זהו אתגר ללבירטריאן אשר עשויים לחשוב שהוא חושב שהכל תמונה אחת אחידה אך הליברטריאן אינו כופר בכך שתסכול מעלה הסיכוי לתוקפנות או שחינוך לסובלנות עשוי למתנה או ש RP דוחף האם ללחוץ על כפתור.
גישות.
לפי אברהם, מצד אחד, הפטליזם גורס כך:
נסיבות &gt; עיבוד מוחי &gt; פעולה.
מצד שני, התמונה השגויה היא שליברטריאניסטים רואים זאת כך:
רצון הנפש &gt; עיבוד מוחי &gt; פעולה.
מצד שלישי, עולה כי עלינו לראות זאת כך.
נסיבות &gt; עיבוד מוחי &gt; רצון הנפש (או הנשמה) והחלטה &gt; עיבוד מוחי &gt; פעולה.
באדם עם מוח לא טיפיקאלי הנתונים מתפרשים אחרת (טופוגרפיה שונה) ולכן ההחלטות שונות אך אין זה מכריח אמרגנטיות פטליסטית או היעדר ליברטריאניזם.
דילמת השוקולד.
אברהם מביא את דילמת השוקולד (בהקשר חצויי מוח) כדי להסביר למה סתירות תוך נפשיות בכלל, אינן מכריחות היעדר ליברטריאניזם:
נדמיין אדם האומר "אני רוצה שוקולד כי הוא טעים" אך לאחר מכן אומר "אני לא רוצה שוקולד כי הוא משמין"; אלו לא שתי נפשות, אלא שני רצונות והשקלול והתוצאה לא סותרת אף אחת מהן.
ביקורת על הטענה כי הלוקים בפיצול אישיות מוכיחים שאין רצון חופשי.
לפי אברהם, גם המחקר על פיצול אישיות (אדם עם פצלים שונים של אותה אישיות) מפריך את טענת האמרגנטיות הפטליסטית: לאדם אחד פצל אישיות עיקרי ופצליי אישיות משניים - לכל אחד יכולות אובייקטיביות אחרות, כגון יכולת לנגן בפסנתר, יכולת לדבר באופן שונה, עיוורון ועוד; במקרה נדיר כזה, זהו פיצול של הנפש גרידא, לא של המוח.
לפי אברהם, הממד הנוירונלי אינו מציע הסבר סביר לתופעות אלה. לדוגמה, שינוי של המוח ממצב בו האדם יודע לנגן בפסנתר למצב שכן אינו נראה כשינוי של חוקי פיזיקה שפתאום הביאו האדם בדיוק לשם.
אברהם מעיר כי במקרי מוח החצוי לעומת זאת, אין יכולות אובייקטיביות שונות.
כריסטינה מדנמרק