כשבודקים את הפסקת פעילות בת קול, יש לבחון שני תחומים מרכזיים. ראשית הפסקת התגלות בצורה מוחלטת ולצמיתות. תופעה דומה מבחינה זו היא הפסקת הנבואה; הנבואה ביטאה קשר הדוק עם האל, אך קשר זה היה אפשרי רק בנסיבות שבהן הקשר היה דו-צדדי; בעקבות חטאי עם ישראל וגורמים נוספים, פסקה הנבואה והקשר בין האל לאדם בדרך זו ניתק. לכן צריכה להיבדק האפשרות שגם בת קול תיפסק לצמיתות. תופעה אפשרית נוספת הנה הפסקת התגלות זמנית, או ביחס לאישים מסוימים; תופעה זו מוכרת גם מעולם המושגים של הגאולה, כאשר תקופת מסוימות בהיסטוריה זוהו על ידי חז"ל כזמנים שהגאולה לא תבוא בהם, ועל אישים מסוימים נאמר שהם לא יהיו המשיח. לכן צריכה להיבדק האפשרות שהתגלות בת קול הופסקה בתקופות מסוימות או ביחס לאישים מסוימים.
הפסקה לצמיתות.
ראשית יש לשאול האם קיימת הפסקה כרונולוגית כלשהי? הקישור לאל באמצעות רוח הקודש והנבואה פסק. סיבת ההפסקה נעוצה בכמה גורמים, בהם הריחוק הקיים מהאל; אולם למרות הפסקה של גורמים אלו, הקישור בעזרת בת קול ממשיך להתקיים לפי חז"ל אף כיום; בת קול ממשיכה להופיע, בהקשרים יומיים וכן באירועים קבועים. הישארותה של בת קול, מסתברת מתוקף העובדה שדרך קישור כלשהי בין האל לאדם חייבת להימצא ולהתקיים. מלבד זאת, הישארות בת הקול מצביעה על חולשתה מול הנבואה ורוח הקודש; האחרונות, המדורגות כקשר חזק יותר בין האל לאדם, נפסקו, ולעומת זאת הקשר החלש יותר של בת קול שרד. לעיל גם ציינו את החשיבות בכך שיוותר אמצעי כלשהו המקשר בין האל לאדם. לכן בתפיסת חז"ל לא יכול להיווצר מצב בו תופסק פעילות בת הקול לחלוטין.
מניעת התגלות בתקופות ולאישים מסוימים.
ניתן להבחין בהפסקת פעילות של בת הקול, או לכל הפחות חוסר אזכור הופעתה של בת קול, בזמנים מסוימים לאורך ההיסטוריה או ביחס לאישים שונים; כך לעומת אזכור בת קול ביחס לירבעם בן נבט מממלכת ישראל, לא נזכרת בת קול ביחס לרחבעם מממלכת יהודה. למעשה קשה לקבוע כללים ברורים, באיזה הקשרים מופיעה בת קול בספרות חז"ל; אולם נראה כי חוסר אזכור בת קול לרוב מזוהה עם פחיתות מסוימת ביחס הדיאלקטי שקיים בין האל לדמות. כלומר לכל דמות קיים יחס דיאלקטי מורכב ביחס לאל, לעיתים חיובי (כגון שלמה המלך), ולעיתים אפילו שלילי (כגון ירבעם ומנשה מלך יהודה); בעיני חז"ל דמויות מקראיות שניהלו "מערכת יחסים" צפופה ומורכבת עם האל, זכו במסורת התלמודית להתגלות של בת קול. אולם דמויות שהקישור בינן לאל אינו רציף, אף אם המקרא מציין את צדיקותן, המסורת לא "זיכתה" אישים אלו בהתגלות בת קול. כיוצאים מן הכלל הזה יש נביאים מוכרים (כגון אליהו ויחזקאל) שאינם מזוהים בהכרח עם התגלות בת קול, כדבר הנובע ממעלתם, והקשר הברור שהתקיים ביניהם לאל.
מהות בת קול.
פרשנים שונים עסקו בבירור מהותה של בת קול; מן הפירושים השונים לא עולה דפוס אחיד וברור, אך ניתן למצוא קווים מקבילים בפירושים השונים ודברים המוסכמים על הרוב. כמו ביחס למושגים וכינויים אחרים בספרות חז"ל, המתייחסים לסודות התורה, העיסוק בבת קול מנוסח בצורת משל, ועל הלומד להסיק ממנו את הנמשל.
השימוש במשלים על ידי חז"ל אובחן בעיקר על ידי הראשונים, ובראשם הרמב"ם בהקדמה לספרו "מורה הנבוכים"; המשלים נחשבים סודות התורה. עניינה הספציפי של בת קול, משתייך לקטגוריה של מעשה מרכבה, משום שהוא עוסק בסודות הבריאה ביחס לאל, ובקשר שבין האל לבני האדם.
מהות המשל.
ביחס לקשר הקיים בין האל לבני האדם, דימו חז"ל את הקשר לקול הנאמר ומבוטא על ידי האל, ונקלט על ידי האדם. לקול יש דרך ארוכה שהוא עובר, בתחילה עוצמתו היא הגבוהה והברורה ביותר; בהמשך הקול מגיע למרחקים כשהוא נישא על גבי הרוח, אולם העוצמה קטנה ואיכותו פוחתת; אחר-כך מגיע הקול לאזור הררי, כשהוא נכנס במערות ופוגע בהרים, עתה נוצר הד מהקול, הנשמע בצורה מעומעמת, ההד מהווה תולדה של הקול הראשוני.
הסבר הנמשל.
בנמשל, הקול הוא הקשר הקיים בין האל לאדם. האדם נמצא במרחק משתנה מהאל, וככל שהאדם קרוב יותר לאל הוא שומע את קולו בצורה טובה יותר, וכך הקשר ביניהם ברור ואיכותי יותר. בצורה ספציפית שמיעת הקול ממקום מוצאו, ועמידה קרובה לאל, יוחסו רק למשה, שזכה אף לראיית מקום יציאת הקול והאל עצמו; רמתו הגבוהה של הקשר הייתה ביסוד כתיבת התורה, כשרמת הקישור מכונה בספרות חז"ל "אספקלריא מאירה". דרגה פחותה מכך היא שמיעת הקול עצמו, אך ממרחק רב יותר, ללא ראיית מקום יציאת הקול; אלו הם הנביאים, כאשר הדרגות השונות ביניהם מתחלקות על בסיס הקרבה של הנביא למקור הקול. דרגה פחותה יותר מהווה שמיעת הקול בעקבות נשיאת הרוח את הקול, דרגה זו מכונה רוח הקודש; לעיתים אף שלב זה מכונה נבואה, וגם בו קיימים חילוקי רמות שונים הנעוצים בקרבה של העומד למוצא הרוח. הרמה האחרונה, והפחותה ביותר, המבטאת קישור ישיר לקולו של האל, היא שמיעת ההד; ברמה זו אין האדם שומע את הקול עצמו, אלא תולדה מעומעמת של הקול המקורי; שמיעה מעין זו היא המכונה בת קול (ההד של הקול). כשם שבנבואה וברוח הקודש קיימים רמות ודירוגים שונים, כך אף בעניין בת קול, יש השומעים את ההד ברמתו הצלולה, ויש שההד מגיע אליהם במעומעם. אולם זהו הקישור האחרון הקיים בין האל עצמו לאדם, שאינו בתיווך שליחים; דרגות נמוכות יותר מהוות קשר בעזרת שליחים, כגון גילוי אליהו.
חשיבות בת הקול.
חשיבות העניין והנחיצות בקיום בת קול מתבטאות בהבנת ההבדל הקיים בין היהדות להשקפות שונות. רבי יהודה הלוי בספרו "הכוזרי" מציין שההבדל בין "הפילוסופים" ליהדות נעוץ בכך שלפי הפילוסופים האל עזב את העולם והוא אינו מנהל קשר עם ברואיו. לעומת זאת לפי היהדות בורא העולם ממשיך לנהל קשר עם ברואיו. קשר זה בין האל לברואיו חייב להתקיים, כדי שהאל יוכל לכוון את רצונו בעולם ולתעל את מעשיהם של יצוריו. בת קול מהווה סוג של קשר בין האל לברואיו, ובכך היא מבטאת את ההבדל שבין היהדות מתפיסות פילוסופיות שונות.
משמעות לשונית.
הפירוש הקלאסי בספרות התלמוד והמדרשים לצמד המילים בת קול הוא "תולדַת הקול". כך בהתייחסות למילה בת הפרשנים השונים עסקו בהבהרת הנקודה שבת קול הנה התפתחות (ואף פחיתות) מהקול המקורי. כך היו שכתבו שזו התולדה של קול האל, והשימוש בה הוא כדוגמת הד, וזהו ה"בן" של הקול; רב סעדיה הבהיר שמשמעות הביטוי היא, שקיים קול בין ההרים, אולם בני האנוש שומעים את תולדַת הקול הנשמעת משברי ההרים והמערות שבסלעים. פירושים אלו מקבילים למשמעות הלשונית הפשוטה של המושג, שהיה בשימוש רווח בלשון המשנה, אשר בו בת קול משמעותה ההד של הקול.
בת בת קול.
בספרות העברית המודרנית נתהווה אף הביטוי בת בת קול, הבא לבטא קול חלש יותר, שהוא תולדה של הבת קול; כך אבן שושן במילונו "המילון החדש" הגדיר מילה זו כ"הד קל וקלוש ביותר", כשהוא מביא כדוגמה את דבריו של נחום סוקולוב (במראות, עמוד 158) "אזן בחונה יכולה הייתה להכיר בו בת-בת-קול של השתתפות".
מיקום בת הקול והזיקה לאל.
מקורות תלמודיים התייחסו אף למיקומה של בת הקול. מקורות אלו התייחסו למקור המידע המועבר; ובעצם לקשר הקיים בין המושג המופשט בת קול לאל. בתלמוד ירושלמי (חגיגה פ"ב ה"א) בת קול נמצאת ב"בית קודשי הקודשים". תפיסה זו מזהה את בית המקדש, ואת המקום המקודש ביותר בו, קודש הקודשים, כמקום הקשר בין האל לאדם. לעומת זאת אנו מוצאים התייחסות בתלמוד הבבלי המסווג את מקום בת קול "מאחורי הפרגוד". תפיסה זו אמנם יכולה להתפרש כמציינת לאותו מקום, אולם יש לשים לב שאין כאן קביעה מפורשת היכן מאחורי אותו פרגוד שוכנת בת קול, בייחוד לאור העובדה שכאשר נכתב מאמר זה "הפרגוד" כבר לא היה קיים. תפיסה מאוחרת יותר מצויה בראשונים, אלו התייחסו למיקומה, וטענו שאין זה מלאך, אלא "מדת קול היא ונמצאת בפני עצמה ברוח המנשבת". דברים אלו אינם מעניקים מידע רחב נוסף, מלבד העובדה שבת קול היא אינה מלאך, כשהם משתמשים לצורך התיאור במילה "רוח המנשבת" המופיע אף בכינוי של שדר אלוהי אחר "רוח הקודש".
המסתתר מאחורי ההבדלים.
כפי מכלול העניינים הקשורים בסודות התורה ובעיקר במעשה מרכבה, אף ההבדל בין התלמודים השונים וכתבי הראשונים, לא זכה לבחינה ביקורתית הנובעת מתוך הטקסטים עצמם. כך גם כאשר עניינים ונושאים אלו זכו להתייחסות (לדוגמה במחקריו של גרשם שלום), הבחינה הייתה בעיקר מזווית סוציולוגית והשפעה סביבתית.
חוקרים שונים הצביעו על כך שבחינה מדוקדקת של ההבדלים במקורות השונים, יכולה להצביע על השפעה היסטורית, ועל התנועה בציר הזמן והגאוגרפיה. בבחינה זו התלמוד הירושלמי מזוהה בזמן ובמקום ההיסטורי הקרוב ביותר לתקופת הנביאים, דבר זה הוביל לתיאור הקשר האלוהי עם בני האדם, בצורה נתפשת וחומרית יותר, המזהה מקום גאוגרפי מפורש בו האל מתקשר עם בני האדם. מקום זה המזוהה עם בית המקדש, אף מתאים לכתיבת התלמוד הירושלמי בארץ ישראל, ובזיקה ההדוקה לבית המקדש שם. בהמשך בתלמוד הבבלי מזוהה המקום כ"מאחורי הפרגוד", זיהוי זה הוא מופשט יותר, ואינו מעניק הגדרה טריטוריאלית ברורה, משום שלא נזכר היכן בדיוק מאחוריו הפרגוד נמצא הקול. יש כאן ביטוי להפשטה ההולכת וגדלה ביחס לקשר של האל לאדם. גם ההתרחקות מזמן הנבואה, ואף ההתרחקות מהמקום בו הנבואה שורה (בבל לעומת ארץ-ישראל), השפיעו על התפתחות ושוני זה בין המקורות. ההפשטה והמרחק הגדול ביותר מזמן הראשונים מתבטאים בקביעה שבת קול "נמצאת בפני עצמה 'ברוח המנשבת'"; בדברים אלו יש הפשטה עצומה, אשר אינה מזהה כל שטח טריטוריאלי גשמי, ומעצימה את משל הרוח, שהוא ביטוי לשיא ההפשטה, המתקבלת בהסבר בעל מושגים חומריים.
קול נשי.