ספרו המקורי "דיאדוכיה", היה אוסף של דרשות, שדרכו מתח ביקורת חריפה על ההרגלים והמוסר המודרניים. פרטי למקורות הנוצריים, התייחס בו גם אל הפילוסופיה הקלאסית. אנטים ייסד את "מנזר כל הקדושים" בבוקרשט, שנודע כיום כמנזר אנטים לזכרו.
המדיניות האופוזיציונית הגלויה של אנטים לפטרונות העות'מאנית על ולאכיה, הפכה אותו ליריב המשטר הפנריאוטי. הנסיך החדש, ניקולאיה מברוקורדט, אסר אותו, ובסופו של דבר הגלה אותו להר סיני. בדרכו לשם נתפס אנטים נתפס על ידי העות'מאנים ונרצח בשטח בולגריה של ימינו. גופתו הושלכה לנהר מריצה או אולי לנהר הטונג'ה. יש שסברו כי רציחתו הוזמנה על ידי הנסיך מברוקורדט עצמו.
אנרואיד
קרב טיפקאנו
קרב טיפקאנו היה קרב שנערך ב-7 בנובמבר 1811 בין כח בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון, מושלה הצבאי של מדינת אינדיאנה ואינדיאנים בני שבט השוני (Shawnee) בהנהגתו של צ'יף טקומסה (Tecumseh). הקרב התרחש בעיירה פרופטסטאון, כיום מחוז טיפקאנו שבאינדיאנה.
לאחר שנודע לממשל האמריקני כי טקומסה מתכנן את הקמתה של קונפדרציה אינדיאנית, שלח הממשל את הריסון, ב-6 בנובמבר 1811, בראש כוח של כ-1,000 חיילים, למקום. הריסון ביקש להיפגש עם טנסקאווטאווה (Tenskawatawa), אחיו למחצה של טקומסה, שנודע בכינוי "הנביא", ולהציג לו את דרישות הממשלה, מאחר שהצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור.
למחרת, 7 בנובמבר 1811, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקפו האינדיאנים את מחנהו של הריסון. הריסון היה זהיר מספיק והציב זקיפים רבים בשטח מחנהו. כמו כן הורה לחייליו להישאר בכוננות בלילה ולישון בבגדיהם. התקפת האינדיאנים הביאה לכ-70 הרוגים בקרב חייליו, ולכ-120 פצועים, אך גם האינדיאנים סבלו אבדות כבדות אם כי פחותות. ב-8 בנובמבר 1811 פשט צבאו של הריסון על פרופטסטאון, וגילה שהעיירה ננטשה. החיילים העלו את העיירה באש ועזבו את המקום. ניצחונו של הריסון הקנה לו את הכינוי "טיפקאנו".
תוצאות הקרב הביאו לקיצן את שאיפות האינדיאנים לעצמאות בחבל ארץ זה, אך גם היוו את אחת העילות לפריצתה של מלחמת 1812, בה נהרג טקומסה בקרב תיימז בשנת 1813.
אסאדו
אסאדו (בספרדית: Asado, צלוי) הוא שמה של שיטת צליית בשר על גריל או ישירות מעל אש המקובלת באמריקה הדרומית. בישראל משתמשים בשם זה ככינוי לנתח בשר בקר ששמו הרשמי הוא קשתית או "נתח מס' 9" בחיתוך בניצב לצלעות, שניתן להכינו בשיטה דומה. שם זה (ובמיוחד השימוש בו עבור הנתח המוכן בשיטוח שונות לחלוטין) הוא שיבוש שהשתרש בישראל. במדינות אמריקה הדרומית "אסאדו" אינו מתייחס לנתח בשר מסוים (ואפילו לא בהכרח לבשר בקר) אלא לשיטת הצלייה האיטית, וכן בהרחבה, לארוחה ארוכה שבה מוכן ומוגש בשר בשיטה זו, לרוב עם מנות בשריות נוספות (בדומה ל"מנגל" בישראל).
באמריקה הדרומית.
אסאדו נפוץ באזור פמפס בדרום אמריקה והוא מאכל מסורתי בארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, צ'ילה והמדינות הדרומיות של ברזיל.
בשיטת האסאדו הבשר, בדרך כלל בקר, נצלה באיטיות על גריל או על אש גלויה, בגובה רב יחסית מעל מקור החום. הבשר אינו "נח" במשרה לפני הצלייה - ההכנה היחידה שנעשית לפני הצלייה היא רק המלחה, ואף זאת לא תמיד. המרחק ממקור החום חשוב כדי שהבשר יעבור צלייה איטית. בדרך כלל לוקח לפחות שעתיים להכין אסאדו.
אסאדו ניתן לחלוקה לסגנונות משנה - סגנון "אל אסאדור" וסגנון "אל אפריז'ה". בסגנון "אל אסאדור" מבעירים אש על הקרקע או בבור ומבשלים את הבשר על צלבי מתכת הנקראים "אסאדורס" כאשר שלד החיה פרוס על הצלב כדי שחום האש יגיע לכל החלקים. ב"פריז'ה" מבעירים פחמים ומפזרים אותם מתחת לבשר הנח על גריל. צורה מסורתית נוספת לצליית הבשר, בה נעשה שימוש בפטגוניה הארגנטינאית והצ'יליאנית, היא גריל פחמים על הקרקע, כאשר החיה נמצאת על שיפוד עץ. שיטה זו נקראת "אסאדו אל פלו".
האסאדו בדרך כלל מוגש על מגש רגיל או מחומם. לצידו מוגשים רוטב צ'ימיצ'ורי. רוטב עגבניות, פלפל, שום, פטרוזיליה, לימון, שמן, חומץ או רוטב סלסה מוגשים גם הם לצד האסאדו. בצ'ילה מגישים לצד האסאדו "פברה", תבלין מקומי המוכן ממחית עשבי תיבול, שום ופלפלים חריפים.
ארוחת אסאדו ארגנטינאית מורכבת בדרך כלל ממבחר של בשרים הניצלים על ידי ה"אסאדור" (הטבח), לא רק בשיטה שתוארה לעיל. לפתיחה מוגשים "צ'וריסוס" - לרוב כ"צ'וריפאן" (מילולית: נקניקייה בלחם), בתוך לחמנייה או בגט, "מורסיז'ס" (נקניק דם), "צ'ינצ'ולינס" (מעי בקר), "מוז'חס" (שקדים) ואיברים פנימיים אחרים, המלווים בפרובולטה - גבינה הנצלית אף היא. ה"קוסטיז'ס" (צלעות) מוגשות לאחר מכן. אחריהם מוגשים "ואסיו" (סטייק שריר הבטן), "מטמברה" (גלילת בשר ממולא), עוף ו"צ'יויטו" (גדי).
גם מאכלים כמו הפמפלונה האורוגוואי, חזיר וכבש פטגוני נכללים בארוחה, במיוחד במסעדות. בארוחת האסאדו מוגשים גם לחם, סלט ירקות פשוט המכיל חסה, עגבניות ובצלים, או "ורדורחו" - ירקות על הגריל (תערובת של תפוחי אדמה, תירס, בצל וחציל). בירה, יין, מי סודה ומשקאות אחרים מלווים תמיד ארוחה זו. הקינוחים יהיו בדרך כלל פירות טריים, וכן פלאן וגלידה.
בברזיל מקובלת הכנת בשר בשיטה דומה הנקראת "צ'ורסקו". התיבול הברזילאי בעת ההגשה הוא שונה מזה של שאר היבשת. בגריל נעשה שימוש בעיקר בפחם ולא בגחלי עץ והברזילאים נוהגים לצלות את הבשר על שיפוד.
במדינות אחרות.
אסאדו פיליפיני הוא נזיד בשר (בקר, עוף או חזיר) מבושל ומתובל עם עגבניות תפוחי אדמה, גזר וירקות אחרים, או לחליפין עם ירקות ותיבול מהמטבח הסיני.
אסאדו פורטוגזי הוא מנה של דג צלוי (לרוב סלמון או בקלה) המוגש עם נקניקיות ובשר מעושן. השם אסאדו הגיע מפורטוגל לגואה שבהודו, שם נקרא רוסטביף בשם "אסאד".
"קרנה אסאדה" (מילולית: "בשר צלוי") הוא מונח הנמצא בשימוש במקסיקו ואצל דוברי ספרדית בארצות הברית, ומתייחס לבשר צלוי על גריל באופן כללי ("מנגל") ולא דווקא בצלייה איטית.
גרגוריוס השני
גרגוריוס השני (בלטינית: Gregorius II) היה אפיפיור בין 19 במאי 715 ל-11 בפברואר 731. קיימים תיארוכים שונים לבחירתו ומינויו כאפיפיור, לאחר שירש את האפיפיור קונסטנטינוס: חלק מן המקורות מציינים את ה-19 במאי שנת 715 בעוד שמקורות אחרים מציינים את ה-21 במרץ שנת 716. נטען כי גרגוריוס השני שילם ללומברדים 30 ליטראות זהב על מנת שלא יפריעו להתפשטות הכנסייה בגרמניה, וכך יכול היה לחזק גם את סמכות הכנסייה באנגליה ובאירלנד.
מהלך חשוב אחר שבו היה מעורב היה נידוי קיסר ביזנטיון לאו השלישי, לאחר שהלה נקט במדיניות תאולוגית עצמאית ותמך באיסור על כל עבודת פסל וצלמיות האל (איקונוקלאזמה). הקרע בין שני האישים החשובים הוביל לשורה של מרידות ומלחמות אזרחים, אשר במידה רבה הובילו ליצירת מדינת האפיפיור וסמכותו כשליט חילוני.
גרגוריוס השני מת ב-731 ולאחר מותו הפך לקדוש נוצרי, אשר יום הקדוש שלו מצוין ב-13 בפברואר.
נקודה (עיתון)
רודסיה
צבי פירן
צבי פּירָן (Tsvi Piran; נולד ב-6 במאי 1949) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, פרופסור ומופקד הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. תחומי המחקר של פירן הם אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות. מהחוקרים המובילים בעולם בתחום האסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות.
קורות חיים.
פירן נולד בשנת 1949 בתל אביב וגדל בגבעתיים.
את לימודי התואר הראשון השלים ב-1970 כעתודאי באוניברסיטת תל אביב. שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן. בזמן שירותו הצבאי קיבל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (1972), ואת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (תשל"ו-1976). הדיסרטציה שהגיש הייתה בנושא "תהליכים אסטרופיזיקליים בקרבת חורים שחורים".
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטאות טקסס ואוקספורד. בתחילת שנות ה-80 שב לאוניברסיטה העברית, וב-1988 התמנה לפרופסור.
במשך תקופה ארוכה היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ולתקופות קצרות יותר עבד עם המכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ועם מרכז המחקר של נאס"א בשיקגו. היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.
כיהן כחבר בוועדת ההיגוי של סוכנות החלל הישראלית.
בשנת 1983 ייסד, עם הפיזיקאי האמריקאי חתן פרס נובל סטיבן ויינברג את בית ספר החורף לפיזיקה עיונית, המשמש מרכז חשוב בתחום זה בארץ ובעולם, ושימש מנהלו הראשון במשך עשר שנים.
ב-2005 הופקד על הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיזיקה.
בין השנים 2006–2009 כיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית (הוחלף על ידי פרופ' דן גלאי).
פירן עומד בראש מרכז מצוינות (I-Core) של המל"ג באסטרופיזיקה.
תחומי המחקר של פירן הם אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות. בנוסף, הוא חוקר גם את המבנה הפנימי של חורים שחורים, תופעות של התפרצויות גמא בכוכבים, אזורים ריקים מגלקסיות ביקום, וקרינה קוסמית בעלת אנרגיה גבוהה. בשנות השמונים הציע יחד עם דוד אייכלר, מריו ליביו מהטכניון ודויד שרם מאוניברסיטת שיקגו הסבר הנוגע להתמזגות של כוכבי נייטרונים. התאוריה אוששה בשנת 2017.
פירן הוא האסטרופיזיקאי הישראלי המצוטט ביותר: הוא פרסם 472 מאמרים, שזכו ליותר מ-18,000 ציטוטים, ושמו מופיע ברשימת ISI תומסון-רויטרס של המדענים המצוטטים ביותר במדעי החלל.
ערך 10 ספרים ופרסם שני ספרי מדע פופולרי בעברית בנושא חורים שחורים והמפץ הגדול (יצאו לאור בסדרת האוניברסיטה המשודרת של משרד הביטחון).
מתגורר במושב בני עטרות. נשוי לדליה ולהם שתי בנות.
פרסים.
בנוסף זכה במספר פרסים מטעם האגודה לחקר הגרוויטציה על מחקריו באסטרופיזיקה, בקוסמולוגיה ובתורת היחסות.
בלפור
My December