המתחם הכולל של ורדזיה כולל חמש עשרה כנסיות. החשובות ביותר, מלבד כנסיית הדורמיציון, הם כנסייה מתקופה מוקדמת יותר מהמאה האחת עשרה בוורדזיה עילית וכפר הבנוי מסלעים וכנסיות במערות חצובות בסלע של אנאנאורי מהמאה העשירית עד השתים עשרה. הכנסיות מקושטות בציורי קיר מקוריים. החלק המרכזי במתחם התחתון נחצב בחלק המרכזי השל צוק שכבה של ברקציה במשקע טופה בגובה של כארבע מאות ושלושים מטר מעל פני הים. בסך הכל הוא מכיל כ -500 מערות. הוא מחולק לחלק מזרחי ומערבי על ידי כנסיית הדורמיציון. בחלק המזרחי של המתחם שבעים ותשעה בתי מערה נפרדים, בשמונה קומות ועם סך של 242 חדרים, כולל שש קפלות, "חדר תמר", חדר ישיבות, חדר קבלה, בית מרקחת ועשרים וחמישה מרתפי יין; 185 צנצנות יין שטמונים ברצפה מעידות על חשיבות אמנות גידול הגפנים לכלכלת הנזירים. בחלק המערבי, בין מגדל הפעמונים והכנסייה הראשית, נמצאים עוד ארבעים בתי מערה, בשלושה עשר שכבות ובסך הכל 165 חדרים, כולל שש קפלות, חדר אוכל עם מאפייה, תנורים אחרים לאפיית לחם ובית מלאכה לחישול ברזל . מחוץ למגדל הפעמונים המתחם מתנשא לגובה של תשע עשרה קומות בסך הכל, עם מדרגות המובילות לבית קברות. התשתיות כוללות מנהרות גישה, מתקני מים ותשתיות להספקה עבר ההגנה.
מתחם אנאנאורי ממוקם בחלק המערבי של ורדזיה. הוא מכיל מספר מערות, כנסייה ומנהרה. הכנסייה הקטנה היא מעין סוג של קפלה. הוא כולל את השער המערבי וחדר משלים מצפון. השער מעוטר בציורי קיר. קישוטי האולם מכילים מגוון רחב של נושאים דתיים.
המנהרה בחלק המרכזי של ורדזיה מחוברת לאספקת המים ואורכה 16 מ '. המנהרות שמתחילות מהצד הצפוני של המקדש מובילות למנזר הדורמציון, אורכן 64 מטר. בחלק המזרחי של ורדזיה ישנה "יציאה" של מנהרה ונסלל כביש שאורכו 220 מ '. מנהרות אלו כוללות נישות רחבות בקירות החדרים - למצעים, נישות קטנות - לכלים, ספרים ואבקה, שולחנות, אח ועוד. הנישות מקושתות ברובן ומעוטרות בקצוות חתוכים בפשטות. מים סופקו באמצעות אמת מים באורך 3.5 ק"מ מהכפר ורדזיה עילית . כמות המים הייתה אמורה להיות 166,000 ליטר ליום, הספק לכ־50,000 איש.
כנסיית הדורמיציון.
כנסיית הדורמציון הייתה מוקד רוחני גדול והחלק המרכזי של ורדזיה. הכנסייה חצובה בסלע וקירותיה מחוזקים באבן. שטחו על הוא מתנשא לגובה של . האולם המרווח עם אפסיס רחב וקונכייה מכוסה בקמרון הקנה. חדרים נוספים צמודים למערב ולצפון. הנרטקס נמצא בחלק הדרומי. הכנסייה מוארת בשלושה חלונות. החדר המערבי הסמוך מוביל לאולם נפרד נוסף, שיש בו מנהרה, המסתיים בבריכת מים קרים.
שניהם גם הכנסייה וגם האכסדרה של הכנסייה מעוטרים; לעיטורים אלה חשיבות רבה בהתפתחות ציור הקיר הגאורגיים מימי הביניים.
הפטרון שלה, רָאטִי סוּרָמֶלִי , מונצח בדיוקן התורם על הקיר הצפוני; בכתובת הנלווית נכתב "אם האלוהים, קבלי ... את מנחתו של ראטי עבדכם, אריסתווי של כארתלי, שקשט בלהיטות את הכנסייה הקדושה הזו לתפארתכם". על אותו קיר צפוני נמצא גם ציורי קיר של מכונני המלוכה בגאורגיה, גיאורגי השלישי ותמר, המחזיקים בדגם של הכנסייה. שניהם לבושים בבגדי טקס ביזנטיים ומעוטרים בכתר. בדמותה של תמר חסר סרט שמציין כי היא אישה נשואה וכיתוב שלה כולל את הנוסח "אלוהים ייתן לה חיים ארוכים", ואילו בדמותו של גיאורגי לא מופיע כיתוב זהה. משמעותו הדבר שגיאורגי לא היה בין החיים; עובדות אלה עזרו בתיארוך הפרסקו. הוא אוייר כפי הנראה בתקופה שבין מותו של גיאורגי השלישי בשנת 1184 לנישואיה של תמר בשנת 1186. ציור דמותה של תמר הוא המוקדם מבין ארבעה ציורי קיר הידועים של תמר. פרקים מחיי ישו מעטרים את הקמרונות והקירות העליונים ברצף, החל מהבשורה, ואחריהם לידת ישו, חג הנרות, טבילת ישו, השתנות, תחיית לזרוס, כניסת הניצחון של ישו לירושלים , הסעודה האחרונה, רחיצת רגליים, צליבת ישו, חרדת הגיהנום , עליית ישו , ירידת רוח הקודש ודורמציון (הכנסייה מכונה לעיתים ככנסיית ההנחה, המתכתב עם חג הדורמיציון האורתודוקסי). מתחת לקירות העליונים נמצאים, נגישים יותר כמו הקדושים המסעיים, ציורי קדושים וסגפנים נוצרים. על הקיר האחורי של "המזבח הקדוש" (), מאחורי המזבח, נמצאים ציורי קיר של שנים עשר אבות הכנסייה. באכסדרת הכנסייה הם סצנות של יום הדין, חיק אברהם, מלאכים נושאים מדליון עם הצלב, ושלוש סצנות מחייו של סטפנוס הקדוש ; ציורים אחרים אבדו ברעידת אדמה בשנת 1283. ציורי הקיר אויירו בטכניקות סקו שהן טכניקות ציור על קיר שאינן פרסקו. ציורי קיר אלה מעידים על הקשר עם המזרח הנוצרי והעולם הביזנטי, ומיושמים תוך שימוש במסורות אמנותיות מקומיות. ציורי הקיר על הקירות אויירו על ידי קבוצת אמנים בראשות אמן בשם גיאורגי, ששמו צוין על המזבח ובמימונו של רָאטִי סוּרָמֶלִי.
אתר מורשת עולמית.
משנת 1985 היווה האתר חלק משמורת המוזיאון ההיסטורי-אדריכלי של ורדזיה . האתר כולל ארבעים ושישה אתרי אדריכלות, שנים עשר אתרים ארכאולוגיים ועשרים ואחד אתרים של אמנות מונומנטלית. בשנת 1999 הוגשו ורדזיה-חרתוויסי (שני האתרים הוגשו יחד) להכרה ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כאתר תרבות בהתאם לקריטריונים (2), (3), (4), (5) ו-(6). של אתר מורשת עולמית. במסגרת ההערכות של אונסק"ו, ציינה הוועדה המייעצת (ICOMOS) את גרמה שבקפדוקיה כאל ההשוואה הקרובה ביותר בין אתרי מנזר מערות בעלי חשיבות למורשת התרבות הבינלאומית. בשנת 2007 הוגשו ורדזיה-חרתוויסי מחדש כאתר תרבותי ואתר טבע מעורב, גם בהתאם לקריטריון (7) של אתר מורשת עולמית. משנת 2012, שימור ציורי הקיר בכנסיית הדורמיציון מבוצע על ידי מכון קורטולד לאמנות בשיתוף עם הרשות הלאומית לשימור מורשת התרבות של גאורגיה והאקדמיה הממלכתית לאמנויות של טביליסי .
תיירות.
כיום ורדזיה הוא אחד האטרקציות התיירותיות העיקריות בדרום גאורגיה. המקום מנוהל על ידי קבוצה קטנה של נזירים, וניתן לבקר בו תמורת סכום סמלי. מיניבוסים מקומיים בשם מרשרוטקה מגיעים לוורדזיה כל יום מהעיר אחלציחה. כ-300 מערות בגודל חדר נותרו חשופות לעין כל, ולחלק מהמערות יש עדיין צינורות מים ישנים, זכר למערכת ההשקיה.
בשנת 2007 הוכרזה ורדזיה כאתר בעל חשיבות תרבותית לאומית של גאורגיה .
קישורים חיצוניים.
קוד:
מיקלוש רדנוטי
מיקלוש רַדְנוטי (במקור גלאטר, בהונגרית: Radnóti Miklós; 5 במאי 1909, בודפשט – 9 בנובמבר 1944, אָבְּדָה, היה משורר יהודי-הונגרי, מגדולי המשוררים ההונגרים של המאה העשרים. נספה בשואה. זכה בפרס באומגרטן (1937).
ביוגרפיה.
רדנוטי נולד בשם מיקלוש גְלָאטֶר (Glatter Miklós) בשנת 1909 בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת.
בלידתו נפטרו אמו ואחיו התאום, דבר שהשפיע עליו והתבטא ביצירותיו. בשנותיו האחרונות נדחה על ידי החברה ההונגרית על רקע היותו יהודי. ב-1943 עם אשתו פאני דיארמטי קיבל עליו את הנצרות הקתולית.
בשנים 1930-1934 הוא למד באוניברסיטת סגד. לאחר סיום הלימודים הוא שינה את שמו ל"רדנוטי". בשנת 1935 הוא התחתן והחל לעבוד בבית הספר בבודפשט.
בראשית שנות הארבעים נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בין היתר עבר במפעל לסוכר באלשד. בהמשך עבד במחנה הריכוז בור. על פי עדות ראייה, בנובמבר 1944, במהלך צעדה של קבוצת יהודים, הוכה קשות ועונה על ידי שומר שיכור. לאחר מכן היה פצוע וחלש מכדי לעבוד ולכן נורה ונקבר בקבר אחים ליד הכפר אבדה, בצפון-מערב הונגריה.
כמה מספרים תורגמו לעברית. שיר בכתב ידו שכתב בהיותו בעבודת כפייה בתקופת השואה מוצג ביד ושם.
Il faut laisser.
אחד משיריו הנודעים של רדנוטי נקרא "Il faut laisser" (צרפתית: 'צריך לעזוב'); זאת על שם השורה הפותחת שיר משנת 1586 של המשורר הצרפתי פייר דה רונסאר. רונסאר טוען כי "צריך לעזוב בית ובוסתן וגן" ("Il faut laisser maisons et vergers et jardins"), קרי להתנזר מהדאגה לרכוש ושאר הבלות העולם הגשמי. רדנוטי מהרהר בקול על פסיקה נושנה זו:
יצירתו.
בשנות העשרים החל לכתוב שירה דאדאיסטית, אך עבר לכתיבה סימבוליסטית-אקספרסיוניסטית. שלושה מסלולים לכתיבתו: האישי, ההגותי והפוליטי. בשנות השלושים נרתם למאבק בפאשיזם, באנטישמיות ובאפליה הגזעית. ביצירתו ניכרת השפעתו של ברטולט ברכט. שיריו האחרונים המשקפים נפש שסועה בין תקווה וגעגוגים לביתו לאוהביו לבין חשש מניצחון האלימות. נמצאו על גופתו והתפרסמו בקובץ "שמי סופה". הוא כתב גם יצירה אוטוביוגרפית בשם "מזל תאומים (1940).
לודמריה
חבר הקבוצות והקיבוצים
חבר הקבוצות והקיבוצים היה התנועה הקיבוצית הראשונה, שקמה בשנת 1925.
היסטוריה.
קבוצה שיתופית ראשונה של חלוצים בארץ ישראל הוקמה על ידי אנשי ביל"ו בראשית העלייה הראשונה. אנשי דגניה א הקימו את הקבוצה המיישבת הראשונה, ליד הכנרת, והיו לדוגמה לקבוצות חלוציות רבות.
הגוף המאורגן החלוצי הגדול הראשון היה גדוד העבודה שקם בשנת 1920, והקים את עין חרוד (ומאוחר יותר את תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל). אולם הוא לא הגדיר עצמו כתנועה קיבוצית אלא התייחס לקיבוץ כאמצעי לכיבוש העבודה.
ב-1923 הוקמה מסגרת בלתי מחייבת - "ועדת הקבוצות" שנועדה להיות גוף מקשר בין הקבוצות השונות.
ב-1925, במהלך כנס בבית אלפא, החליטו נציגי 26 קבוצות וקיבוצים, 17 פלוגות (קבוצות חלוצים שעדיין לא מצאו לעצמן מקום להתיישב בו) במושבים ו-7 פלוגות שישבו בערים וכן 4 משקי פועלות, להקים תנועה קומונלית ארצית, תוצאת ההחלטה הייתה הקמת "חבר הקבוצות והקיבוצים".