הסדרה הוצגה לראשונה ב־12 באוגוסט 1981. בניגוד למדיניות הרגילה של IBM באותה תקופה, הוזמנו רכיבים מרכזיים במחשב מספקים חיצוניים – מערכת ההפעלה של מחשבים אלה הייתה DOS מתוצרת מיקרוסופט, והצלחתם של מחשבי IBM PC הביאה את מיקרוסופט למעמדה הדומיננטי בעולם המחשוב. המעבדים במחשבים היו ועודם בעיקר מתוצרת אינטל, ולהם חלק מרכזי במעמדה הדומיננטי של אינטל בתחום ייצור המעבדים. לעומת זאת חברת Lotus שלגיליון האלקטרוני שלה 1-2-3 היה חלק מרכזי בהצלחה הראשונית של הסדרה, נרכשה ב־1995 על ידי IBM (לא בזכות הגיליון האלקטרוני שלה).
היו מחשבים אישיים שקדמו ל־IBM PC, אך מחשב זה הצטיין במודולריות רבה ובכך ש־IBM פרסמה את המפרט הפנימי שלו, ואיפשרה ליצרנים אחרים לייצר ובכך להוזיל אותו מאוד. במחשב האישי, כבמחשביה האחרים, יישמה IBM את תפיסתה לכלל המיחשוב, ושמה דגש על איכות החומרים ואמינותם, לעיתים על חשבון החדשנות והביצועים. תפיסה זו הייתה בעוכריה, מכיוון שהתואמים היו זולים יותר, ולעיתים גם מהירים וחדשניים יותר, וגם מפני שמחשביה שתוכננו לפעילות ארוכת טווח של 10–20 שנים, התיישנו במהירות, ונזרקו לאשפה כאשר "כוחם היה במותניהם".
למחשבי ה־PC יצאו דגמים נוספים שהפכו לסטנדרט בקרב תואמי IBM: XT, AT, וכו', ואותם החליפו מחשבי ה־PS של IBM.
בשנת 2002, לפי חברת המחקר גרטנר, נמכר המחשב המיליארד בשוק ה־PC העולמי (רובו "תואמי IBM").
הצלחתם של התואמים דחקה בהדרגה את חברת IBM משוק זה, ב־2002 הוציא את ייצור המחשבים למיקור חוץ, וסוף התהליך התרחש בשנת 2005, כאשר חברת IBM מכרה את זכויותיה לייצור מחשבים אלה לחברת לנובו הסינית.
הצלחתם הפנומנלית של מחשבי IBM PC ותואמיהם הפכה את השם PC (שהוא ראשי תיבות של המושג הכללי "Personal Computer" – מחשב אישי) למזוהה עם מחשבי IBM PC ותואמיהם.
סיפורה של O
סיפורה של O (בצרפתית: Histoire d'O) הוא רומן העוסק בסאדו-מזוכיזם, שיצא לאור בשנת 1954 בצרפת, תחת שם העט פולין רֵיאז'. כעבור יותר מארבעים שנה נחשפה זהות המחברת, אן דקלו , כארבע שנים לפני מותה. הספר מציג התרחשות מינית פרובוקטיבית, הכוללת סאדו-מזוכיזם, ועורר בעת פרסומו ויכוח סוער על זהות המחבר או המחברת. הספר כלל ארבעה חלקים, אולם רק שלושה פורסמו ואילו החלק הרביעי נגנז.
עלילה.
הדמות הראשית בספר, המכונה באות O בלבד, היא צלמת אופנה צרפתייה. היא נלקחת על ידי מאהבה לטירה בכפר רואסי (Roissy) הסמוך לפריז, מקום בו גברים סאדיסטים, המשתייכים לאגודת סתרים, משתמשים בה לסיפוק צורכיהם. שם היא צריכה לעבור "חינוך מחדש": היא מקיימת יחסי מין עם כל גבר המעוניין בה; אסור לה להביט בעיניהם ועליה לשרת אותם ככל שירצו. כל מעבר על החוקים גורר עונש פיזי. לאחר שחרורה היא נדרשת לענוד טבעת שתאפשר לחברי האגודה לזהות אותה ולעשות בה כרצונם אם יפגשו בה.
היא נלקחת לאישה, הנחשבת שווה לגברים באגודת רואסי, שם מוטבע שמו של בעליה החדש בברזל מלובן על גופה. היא מתאהבת באחת הדוגמניות שלה ומקבלת משימה: להביא אותה לרואסי, שם תוכל להיות לה לגבירה. בעליה אוהב להביט בהן מענגות זו את זו.
לאורך כל הספר, O היא דמות פאסיבית לחלוטין ואינה מביעה התנגדות לדבר ממה שנעשה בה.
הספקולציות לגבי זהותו (ומינו) של מחבר הספר באו אל קיצן ב-1994, אז נודע כי חיברה אותו העורכת והסופרת דומיניק אורי (ששמה האמיתי אן דֶקלו, Desclos).
עיבוד קולנועי.
הספר עובד לסרט בשנת 1975, בבימויו של אנרי-ז'ורז' קלוזו.
תרגום עברי.
סיפורה של O ראה אור בעברית בשנת 1999, בהוצאת הקיבוץ המאוחד / הספריה החדשה.
דניאל לוין
דניאל מארק לוין (באנגלית: Daniel "Danny" Mark Lewin; 14 במאי 1970 – 11 בספטמבר 2001) היה קצין בוגר סיירת מטכ"ל, מדען מחשבים ויזם עסקי ישראלי-אמריקאי, מייסדה של חברת "אקאמאי טכנולוגיות". הוא נמנה עם הנרצחים בפיגועי 11 בספטמבר.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
לוין נולד בדנוור שבקולורדו, ארצות הברית. הוא עלה לישראל עם הוריו בגיל 14, וגדל בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בסיירת מטכ"ל והשתחרר כקצין בדרגת סרן. לאחר שחרורו החל ללמוד בטכניון לימודי תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב ובמקביל עבד במעבדת המחקר של IBM בחיפה באימות תוכנה. בשנת 1996 החל בלימודי דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת MIT במסצ'וסטס.
אקאמאי טכנולוגיות.
בעת לימודיו ב-MIT, עסק לוין בתורת הסיבוכיות ובאלגוריתמים. אחת מעבודותיו עסקה באלגוריתמים לניהול התעבורה ברשת האינטרנט ופיזור העומס על שרתים. באותה תקופה, עם ההתפתחות המהירה של האינטרנט, נוצרו בצמתים שונים ברשת פקקי תנועה וקשיים בהעברת הנתונים. כתוצאה מכך אמינות האתרים הייתה נמוכה והם נטו לקרוס בקלות. תקשורת בין-יבשתית סבלה מקשיים גדולים. לוין פיתח אלגוריתם שבעזרתו, כך האמין, ניתן יהיה לפתור את הבעיה. יחד עם הפרופסור למתמטיקה שימושית תום לייטון החל לפתח ולדחוף את הרעיון באופן מסחרי. השניים הגישו את הצעתם לתחרות תוכניות עסקיות שערכה האוניברסיטה אך לא הצליחו להגיע לשלב הסופי.
לוין לקח חופשה מלימודיו והלוואה של 20 אלף דולר, ויחד עם לייטון הקימו ב-1998 את חברת "אקאמאי", שם שפירושו "תיחכום" בשפת תושבי האי הוואי. לייטון כיהן כמדען הראשי ולוין כסמנכ"ל הטכנולוגיה. "אקאמאי" התמודדה עם בעיות התעבורה ברשת באמצעות הקמת שרתים של החברה ברחבי העולם. כך, הגולשים המקומיים לא צריכים להתחבר לשרתים מרוחקים אלא לשרתים בארצותיהם, שיקושרו לשרתים המרוחקים בקווים מהירים, מה שיאיץ את התקשורת בצורה משמעותית. בשיא "בועת הדוט-קום", באוקטובר 1999 הונפקה החברה, וכבר ביום המסחר הראשון עלו מניותיה פי חמישה ויותר. מחיר המניה הגיע לשיא של 345 דולר. באותה תקופה נחשב לוין לאחד הישראלים העשירים בעולם עם הון בשווי של כ-3 מיליארד דולר. גם לאחר הירידה התלולה בשווי המניה במשבר מניות הטכנולוגיה במרץ 2000, היה לוין אחד האנשים הצעירים העשירים בתבל. החברה נחשבת עד היום לאחת מהמובילות בתחומה, כאשר בין לקוחותיה נמצאות מיקרוסופט, אמריקה און ליין, יאהו!, פייסבוק וגוגל.
נסיבות מותו.
לוין נרצח במהלך חטיפת טיסה 11 של אמריקן איירליינס מבוסטון ללוס אנג'לס, שהתרסקה על המגדל הצפוני של מגדלי התאומים במתקפת הטרור על ארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, כשהיה בדרך לוועידת אינטרנט ופגישה עם לקוחות. הוא ככל הנראה נרצח בידי אחד החוטפים עוד במהלך ההשתלטות על המטוס בניסיון לסכל את החטיפה, לאחר שהסתער על אחד מהחוטפים. במזכר של מנהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית שפורסם בשנת 2002, צוין שככל הנראה גרונו שוסף על ידי המחבל סאטאם אל-סוקאמי, שישב במושב שמאחוריו במחלקת העסקים. לוין נחשב לקורבן הראשון של מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר.
לוין היה בן 31 במותו. השאיר אחריו אישה ושני בנים. כיכר סמוכה לבניין מדעי המחשב ב-MIT קרויה על שמו, וכן פרס למאמר סטודנטים מצטיין בכנס STOC, הכנס בו התפרסמה עבודתו על ביזור מידע באינטרנט.
IBM-PC
קאוס
קאוס (באיטלקית: Kaos) הוא סרטם של האחים ויטוריו ופאולו טביאני על פי סיפורים קצרים מאת לואיג'י פיראנדלו, מתוך הקובץ Novelle per un Anno (סיפורים לשנה אחת). הסרט נוצר באיטליה בשנת 1984. הצלם היה ג'וזפה לאנצ'י ואת המוזיקה הנפלאה לסרט כתב ניקולא פיובאני, שחיבר גם את המוזיקה לסרט "הלילה של סן לורנצו", גם הוא של האחים טביאני, וכן לסרטים של פדריקו פליני ולסרטו של רוברטו בניני "החיים יפים". הסגנון המוזיקלי שלו קשה מאוד לסיווג או לאפיון: יש בו שילוב יפהפה של מוזיקה עממית סיציליאנית "מחוספסת" עם מוזיקה כעין-קלאסית, לעיתים בעלת אופי דמיוני מרחף, המזכיר מעט את המוזיקה האימפרסיוניסטית.
הסרט נקרא "קאוס" על שם כפר הולדתו של פירנדלו (שהיום כבר נקרא Villaggio Pirandello, "כפר פירנדלו"), ושמו קשור לאל התוהו היווני כאוס. אזור האגריג'נטו, שבו נמצא הכפר, מצולם בקטעי הקישור שבין הפרקים, בתמונות נוף עוצרות נשימה, הכוללות צוקים פראיים, עמקים, הרים, שדות, חופים ושרידי עתיקות. קטע הצילום הארוך ביותר הוא זה שבפתיחה, מיד לאחר הפתיח המילולי הקצר, שם השילוב בין הנופים למוזיקה הייחודית מביא לעוצמה מהפנטת כמעט.
כל הסיפורים מתרחשים בסיציליה במחצית השנייה של המאה ה-19 או בראשית המאה ה-20. בין הסיפורים השונים מקשר עורב, שאיכרים לוכדים בקטע הפתיח הקצרצר שבראשית הסרט, קושרים פעמון לצווארו ומשחררים אותו, והוא מתעופף מעל ראשיהם ומצלצל כמבשר, אם רעות ואם טובות, בלוויית מוטיב מוזיקלי חוזר (לייטמוטיב). העורב גם מסמל את החריג והדחוי בחברה, שכן באותו קטע פתיח הוא נתפס כשהוא דוגר על ביצים, למרות היותו זכר, ולכן בתחילה האיכרים מתעללים בו ורק לאחר מכן משלחים אותו לחופשי עם הפעמון לצווארו. אנשים דחויים (או חריגים או מודרים) עומדים ביסוד שלושת הסיפורים הראשונים של הסרט. בסוף הסיפור הראשון ישנה השלמה כאובה של האדם הדחוי עם מצבו, בסוף הסיפור השני הוא כבר זוכה לעדנה ולנחמה, ובסוף הסיפור השלישי הוא יוצא גיבור מנצח. הסיפור הרביעי איננו עוסק בדחוי או בחריג, אך הוא סוגר את המעגל משום שדמויות האיכרים מקטע הפתיח מופיעות בו שוב.