רולס מציע את עקרון ה"מקסימין" (Maximin) ככלל מנחה אשר על פיו יחלקו אנשי המצב ההתחלתי את הטובין הראשוניים במדינה הצודקת. לפי עיקרון זה, בתנאי אי ודאות ייבחרו הפרטים באלטרנטיבה "הרעה במיעוטה", דהיינו הטובה ביותר מבין שאר התוצאות הגרועות אשר נובעות מהאלטרנטיבות המתחרות. כלומר, כאשר צריך לבחור בין חברה שמייצרת יותר אך הייצור מתחלק בצורה לא שוויונית, הפרט יהיה מעוניין לחיות בחברה סוציאל-דמוקרטית, בה הסך הכול יהיה קטן יותר, אבל חלקו של החלש ביותר יהיה הגדול ביותר האפשרי. לדעת רולס, עדיף את המצב המאוזן ביותר, כך שמצבו של הגרוע ביותר יהיה הטוב ביותר האפשרי.
שהר-י סוח'תה
שַהְר-י סוּחְ'תֶה (בפרסית: شهرِ سوخته, "העיר השרופה"), הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברונזה, השוכן בפרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן, על גדת נהר הלמנד שליד כביש זאהדאן-זאבול. ביולי 2014 האתר נכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
הסיבות לעלייתה ולנפילתה של העיר עדיין לא ידועות. חפצי אמנות שנמצאו במקום מצביעים על חוסר התאמה לתרבויות שכנות בנות הזמן. ייתכן כי שהר-י סוח'תה תוכל להוות עדות לקיומה של ציוויליזציה שהתקיימה ממזרח לפרס והייתה נפרדת מזו של מסופוטמיה.
ארכאולוגיה.
שהר-י סוח'תה, המשתרעת על פני 151 הקטרים, היא אחת הערים הגדולות ביותר מן התקופה העירונית המוקדמת. בחלקה המערבי נמצא בית קברות גדול, המשתרע על כ-25 הקטרים. בבית הקברות יש 25,000–40,000 קברים עתיקים.
תחילת ההתיישבות מתוארכת לסביבות 3200 לפנה"ס. העיר עברה ארבע תקופות התיישבות ונשרפה שלוש פעמים לפני שננטשה סופית ב-1800 לפנה"ס.
האתר התגלה ונחקר בידי אורל שטיין בתחילת המאה העשרים.
בין השנים 1967–1978 נערכו חפירות באתר מטעם המכון האיטלקי לחקר אפריקה והמזרח (Istituto italiano per l'Africa e l'Oriente (IsIAO)) בראשות מאוריציו טוסי. החפירות התחדשו בחסות הארגון למורשת תרבות ותיירות איראן. בראש צוות החפירות עמד סייד מנצור סייד סג'אדי.
רוב הממצאים מהאתר תוארכו לתקופת 2700–2300 לפנה"ס. הממצאים מעידים כי העיר הייתה מוקד של דרכי מסחר שקישרו את מסופוטמיה ואיראן עם תרבויות מרכז אסיה ותת-היבשת ההודית, ואף עם סין.
באזור סיסתאן, אזור מדברי השוכן בין אפגניסטן לפקיסטן, נמצאו עד כה כ-900 אתרים ארכאולוגיים המתוארכים לתקופת הברונזה. אתר גדול שכזה הוא שהדאד (פרסית: شهداد).
ציון טוויל
הרב ציון טוויל (נולד ב-12 בספטמבר 1959, ט' אלול התשי"ט) הוא רב קהילת "נצר אריאל" וראש ישיבת נצר מטעי באריאל. לשעבר רב היישוב נצרים.
ביוגרפיה.
למד בישיבת מרכז הרב ושימש את הרב צבי יהודה קוק באופן אישי במשך מספר שנים. כיום הוא מתלמידיו של הרב צבי ישראל טאו.
שימש כר"מ בישיבת ההסדר הגולן בחיספין כעשר שנים. לאחר מכן היה רבו של היישוב נצרים, שפונה כחלק מתוכנית ההתנתקות בשנת תשס"ה. במהלך יישום התוכנית בלט בהתנגדותו לכל אלימות. תחת הנהגתו התפנו אנשי היישוב בעצמם.
לאחר מכן עברה קהילת נצרים למשך שנתיים ליישוב יבול שבנגב. משנת תשס"ח הוא משמש כרב קהילת 'נצר אריאל' וראש ישיבת ההסדר 'נצר מטעי' באריאל. הרב טוויל הקים עם רעייתו את מדרשת "נצר אריאל" באוניברסיטת אריאל והם עומדים בראשה. המדרשה הוקמה לצד בית המדרש לבנים "עוז רועי" לזכר רועי קליין, בשנת התשס"ז (2007). בשנת הלימודים ה'תש"ע (2010) למדו בשתי המסגרות כ-280 תלמידים. המדרשה פועלת בעיקר בערבים. המשתתפים מחויבים ליטול חלק בפעילות בלתי פורמלית הכוללת שבתות, ימי עיון, סיורים ומסיבות ראש חודש וחגים. התוכנית מוכרת לצבירת נקודות זכות אקדמיות.
הנפה המרכזית (סנקט פטרבורג)
הנפה המרכזית הוא נפה הממוקם במרכז העיר סנקט פטרבורג. זהו אחד האזורים המתוירים בעיר, ובתחומה נמצאת שדרת המסחר המרכזית נבסקי פרוספקט. הוקמה בשנת 1994 תוך איחוד שלושה נפות ותיקות.
הנפה ממוקמת בחלק ההיסטורי המרכזי של העיר וגובלת מצפון מזרח בנהר נייבה, מדרום גובלת עם נפת האדמירליות בתעלת אובוודני. ממערב גבולה עובר מגשר הארמון, חלק משדרות האדמירליות, רחוב גורוחובאיה, חלק משדרת זאגורודני, רחוב זווניגורוד ולאורך רחוב קונסטנטין זאסלונוב היוצא לגדת תעלת אובוודני.
פיט קונראד
גאבור קיראלי
בלה קירלי
תיאוריה של צדק
קיראי
קיראי (Király) הוא שם משפחה הונגרי, שפירושו "מלך".
קיראלי
קירלי
קארוי
קארוי (Károly) הוא שם פרטי נפוץ בהונגרית, המקביל ל או , ומשמש לעיתים גם כשם משפחה. האיות Károlyi משמש תמיד כשם משפחה.
רישיון נהיגה
רישיון נהיגה הוא אישור המקנה לבעליו את הזכות החוקית לנהוג ברכב מסוג מסוים. קיימים סוגים שונים של רישיונות נהיגה, על פי סוגי הרכב השונים ונתונים נוספים. בכל מדינה נהוגים חוקים שונים המסדירים את קבלת הרישיון.
בישראל.
בישראל ניתן להוציא רישיון נהיגה על פי מדרג גילים בהתאם לסוג הרכב. קבלת הרישיון כרוכה במעבר בדיקות רפואיות, מבחן עיוני (תאוריה) ומבחן נהיגה מעשי (טסט), אליו ניתן לגשת רק לאחר מעבר כמות מינימלית של שיעורים נדרשים.
שאהר-אה סוחתה
B-47 סטרטהוג'ט
בואינג B-47 סטרטוג'ט
פריסילה פוינטר
פריסילה מארי פוינטר (נולדה ב-18 במאי 1924) היא שחקנית אמריקאית המשחקת בתיאטרון, בסרטים ובסדרות טלוויזיה. היא החלה את הקריירה שלה בתיאטרון, כולל הפקות בברודוויי. מאוחר יותר עברה פוינטר להוליווד על מנת לשחק בסרטים ובטלוויזיה. היא אימה של המועמדת לפרס האקדמיה איימי אירווינג, מה שהופך אותה גם לחותנת לשעבר של יוצרי הסרטים סטיבן ספילברג וברונו ברטו ולחותנת של יוצר הסרטים הדוקומנטריים קנת בווסר ג'וניור.
חיים אישיים.
פוינטר נולדה בעיר ניו יורק. אימה, אוגוסטה לאונורה (לבית דייוויס), הייתה אמנית ומאיירת, ואביה, קנת' קית פוינטר, היה אמן. אחד מסביה של אימה, יעקב ברט כהן, היה ממשפחה יהודית שחיה בארצות הברית מאז המאה ה-18.
פוינטר הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ג'ולס אירווינג, לשעבר המנהל האמנותי של מרכז לינקולן, מ-1947 ועד מותו ב-1979. ב-1980 היא התחתנה עם השחקן הבמאי והמפיק רוברט סימונדס, שהיה המפיק השותף של ג'ולס אירווינג במרכז לינקולן. היא הופיעה מספר פעמים בהפקות במה לצד סימונדס, והם נשארו נשואים עד מותו ב-2007.
פוינטר היא אימם של הבמאי דייוויד אירווינג ושל השחקנית איימי אירווינג.
קריירה.
פוינטר הופיעה בסרטים רבים, כולל "קארי" (1976), שבו היא שיחקה על המסך בתפקיד אימה של ביתה בחיים האמיתיים איימי אירווינג, "שדה הבצל" (1979), "Mommie Dearest" (1981), "Twilight Zone: The Movie" (1983), "קטיפה כחולה" של דייוויד לינץ' (1986), "" (1987), ו-"Inferno" ("Desert Heat") (1999). בנוסף לסרט "קארי", שיחקה פוינטר על המסך בתפקיד אימה של ביתה איימי פעמיים נוספות: ב-"Honeysuckle Rose" (1980) וב-"Carried Away" (1996).
פוינטר הופיעה בשלושה סרטים בבימויו של בנה, דייוויד אירווינג: "עוץ לי גוץ לי" (1987, גרסה מוזיקלית, שבו כיכבה גם הבת שלה), "Good-Bye Cruel World" ו-".C. H. U. D. II: Bud the C. H. U. D".
ההופעה הראשונה של פוינטר בטלוויזיה הייתה בסדרה "איפה הלב הוא" בתפקיד "אדריאן האריס רייני" (1973-72). היו לה הופעות אורח רבות בטלוויזיה, לרבות בסדרות: "אדם-12", "פרקליטי אל איי", "צוות לעניין", "לשפוט את איימי", "תיקי רוקפורד" ו-"Cold Case".
במהלך שנות ה-80 שיחקה פוינטר באופרת הסבון "דאלאס" בתפקיד רבקה ברנס וונטוורת', אימם של קליף בארנס, פאמלה בארנס יואינג וקת'רין וונטוורת'.
מאיר פלסנר
מאיר (מרטין) פלסנר (בגרמנית: Martin Plessner; 30 בדצמבר 1900, פוזן – 27 בנובמבר 1973, ירושלים) היה מזרחן ופילולוג יהודי-גרמני אשר חקר את ומחברו של ספר הלימוד הראשון לערבית לבתי ספר עבריים.
חייו ופועלו.
בגרמניה (1900–1933).
מאיר (מרטין) פלסנר נולד בעיר פוזן, הקיסרות הגרמנית, ליצחק ורוזה. אבי-סביו היה שלמה (סולומון) פלסנר, דמות חשובה ומשפיעה ביהדות האורתודוקסית הגרמנית במאה ה-19. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה לברסלאו. הוא למד בגימנסיה קלאסית בעיר זו, והמשיך ללימודים גבוהים בה ובברלין, בהתמקדו בשפות שמיות ומדעי האסלאם, לצד עיסוק בבלשנות קלאסית, תולדות ימי הביניים, תולדות האמנות ופילוסופיה. במהלך לימודיו, בשנים 1921–1922, היה עוזר-ספרן במחלקה האוריינטלית בספריית המדינה הפרוסית בברלין, תחת ניהולו של גוטהולד וייל.
בראשית 1925 עבר בהצלחה את בחינת הדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו, בהנחיית גוטהלף ברגשטרסר. את עבודת הדוקטורט כתב על המקור היווני הסמוי בחיבור הערבי 'תדביר אל-מנזִל'. לאחר קבלת התואר, הוזמן להמבורג, לשמש כעוזרו של המזרחן הלמוט ריטר במכון לתולדות המזרח בעיר. בשנת 1927 חזר פלסנר לברלין ושימש עוזר מדעי במכון לחקר תולדות מדעי הטבע, אשר אותו ניהל יוליוס רוסקה. בשנת 1929 הוזמן על ידי ריטר להיות אורחו באיסטנבול למשך כחצי שנה, שם סייע לריטר להשלים את העבודה על פרסום מהדורה מדעית לספר תכלית החכם (). עם שובו לגרמניה, עבר פלסנר לעיר בון, שם שימש עוזר מדעי וספרן בסמינר האוריינטלי, תחת ניהולו של פאול קאלה. כעבור שנה, בסתיו 1930, הוזמן לאוניברסיטת פרנקפורט על ידי הפרופסור לשפות שמיות, יוסף הורוביץ, ובראשית שנת 1931 השלים את הקריטריונים הנדרשים להביליטציה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, והחלת החוק להשבת הפקידות המקצועית על כנה, פוטר פלסנר באופן מיידי ממשרתו באוניברסיטת פרנקפורט ובאפריל 1933 היגר לפלשתינה.
בחיפה (1933–1945).