גם אשתו של שוקי אפנדי, רוחיה ח'אנום, אהבה מאוד את רוט. בספרה כתבה עליה: "רוט הייתה בטוחה שיש בידיה את אבן החן היקרה ביותר שהעולם אי פעם ראה - המסר של בהאא אללה. היא האמינה שעל ידי כך שתראה את אבן החן או תציע אותה לכל אחד, מלך או איכר, היא תעניק לו את המתנה הכי גדולה שהוא יכול לקבל. זו הייתה האמונה הזו שאפשרה לה, אישה ללא עושר או מעמד חברתי הלבושה באופן פשוט ומיושן, לא מלומדת או אינטלקטואלית יוצאת דופן, לפגוש מלכים, מלכות, נסיכים ונסיכות, נשיאים, מכובדים, מפורסמים ובולטים ולספר להם על האמונה הבהאית יותר מכל בהאי אחר בהיסטוריה."
ח'אנום מספרת בספרה ששוקי אפנדי ורוט שמרו על קשר קרוב, והחליפו מכתבים רבים אשר הודיעו לו על תוכניותיה, צרכיה, הישגיה, בקשותיה להדרכה ותשובותיו שנתנו לה עידוד ותמיכה. ח'אנום סיפרה בספרה על היום בו הגיע המברק שבישר לשוקי אפנדי על מותה של רוט. לפיה, שוקי אפנדי עצמו היה חולה מאוד, אך למרות זאת ביקש להוציא מברק לאמריקה המודיע על מותה של רוט. הוא אמר שכל העולם הבהאי מחכה לשמוע מה יגיד על מותה. במברק הארוך הוא כתב, בין יתר הדברים: "מעריציה הרבים מספור של מרתה ברחבי העולם הבהאי מתאבלים עמי על סופם הארצי של חייה האמיצים".
רוט לא רק הרשימה את שוקי אפנדי ואשתו אשר היו קרובים אליה מאוד, אלא רבים רבים אשר פגשו אותה במהלך מסעותיה מסביב לעולם. למשל, הנסיכה אולגה של יוגוסלביה הביעה את צערה העמוק לאחר ששמעה על מותה של רוט: "הצטערתי לשמוע על מותה של גברת רוט הטובה, לא ידעתי על כך. תמיד נהנינו מביקוריה בעבר. היא הייתה כה אדיבה ועדינה, ופעילה אמיתית של שלום. אני בטוחה שהיא תחסר בעבודתה".
לרוט הייתה חשיבות רבה, בעיקר בשל היותה בהאית אקטיביסטית. בביקורה באוסטרליה בשנת 1924, יופימיה אלינור בייקר, הבהאית האוסטרלית הראשונה, כתבה עליה: "למרות היותה חלשה בגוף, היא תמיד ממשיכה הלאה לעשות את עבודתו של האדון [עבד אל-בהאא], צייתנותה המוחלטת לפקודתו, אמון מלא ואמונה בעזרתו והדרכתו הם שיעור לכולנו." (ספטמבר 1924).
הספר שכתבה.
בנוסף למספר רב של מאמרים שכתבה במסגרת עבודתה כעיתונאית, בשנת 1921 רוט החליטה לכתוב ספר על האמונה הבהאית. כתשע שנים קודם לכן חלתה בסרטן השד, אך בעזרת מרשם מיוחד שהכין עבורה עבד אל-בהאא, המחלה נסוגה. אף על פי כן, בשנה זו המחלה חזרה והחלה להתפשט לאזורים אחרים, ולמרות כאביה הרבים היא המשיכה בעבודתה. בספרה "Tahirih the Pure", רוט כתבה על אודות קורותיה של פטימה ברע'אני, הידועה גם בשמה הבהאי "טאהרה" או "קרת אל-עין". היא פירטה את המציאות שחיה בה טאהרה באיראן של המאה ה-19. טאהרה הייתה משוררת בעלת השפעה אשר השתייכה לדת הבאבית ופעלה רבות לזכויות הנשים. חייה, כתביה והוצאתה להורג בשנת 1852 הפכו אותה לדמות מפתח בדת. רוט מתייחסת בספרה לטאהרה כאל מורה לחיים בזכות האומץ שהפגינה בדרכה לארגן קבוצת באבים באיראן שנשלטה על ידי חכמי הדת והקוראן, תוך התנגדות השלטונות, בעלה ומשפחתה. למרות מעצרים רבים ורדיפות, היא תיירה באיראן ועיראק על מנת להפיץ את המסר המהפכני שלה עד להוצאתה להורג.
חגים בהאיים
החגים הבהאיים הם ימים המצוינים על ידי מאמיני הדת הבהאית.
בשנה הבהאית יש 11 ימי חג, כאשר בתשעה מהם שובתים המאמינים ממלאכה. תשעת ימי השבתון מציינים אירועים חשובים בתולדות הדת הבהאית.
רשימת החגים.
התאריך ליד כל חג מציין את האירוע ההיסטורי אותו הוא מציין.
חג הנורוז (ראש השנה), ימי ריזוואן, ימי השנה ליום הולדתם של הבאב ובהאא אללה ויום הצהרת הבאב  הם החגים העיקריים של הבהאים. באיראן חוגגים אותם על ידי סעודות וחגיגות, הכוללות נגינה, זמרה, ודקלום של כתבי הקודש הבהאיים המתאימים לשעה זו.
ימי הזיכרון של הבהאים הם יום מותו של הבאב (שמת מות קדושים), יום עלייתו השמיימה של בהאא אללה וכן יום מותו של עבד אל-בהאא. ימים אלה מציינים באמצעות אספות כלליות, תהלוכות, מזמורי תפילות וקריאת כתבי קודש.
בחגים הבהאיים לא נערכים טקסים המיוחדים לכל חג, אך הבהאים כן עורכים התכנסויות קהילתיות בימים אלה. יש חובה לדקלם בימים אלה פסוקים, אך לא פסוקים ספציפיים שנכתבו עבור החגיגות. יחד עם זאת, ישנם כתבים בהאיים שנועדו להיקרא ביום חג מסוים או שהם מזוהים עם יום מסוים; כך, למשל, כתבים שנועדו להיקרא בימי מותם או בימי הולדתם של הבאב ובהאא אללה. פרט לקריאת טקסטים מקודשים, נהוג בקרב התכנסויות אלו של הבהאים לקרוא קטעים המפרטים אירועים היסטוריים וכן לדון במשמעותם.
בנוסף, לבהאים מנהג של צום. החודש התשע עשרה הוא חודש הצום. הצום נמשך 19 יום (2 מרץ עד 20 במרץ) שבהם לא אוכלים ולא שותים מזריחת החמה ועד שקיעתה. היות שהצום נגמר באמצע מרץ שבו שווים היום והלילה הצום חל תמיד באותה תקופה של השנה, כלומר בתקופת האביב בחצי הכדור הצפוני ותקופת הסתיו בחצי הכדור הדרומי. הצום אף פעם לא חל בשרב הגדול של הקיץ ולא בקור הגדול של החורף. הצום אינו מחייב את הילדים, החולים, הנוסעים, או הזקנים והחלשים מדי (בכלל זה נשים הרות ומניקות).
חגים בעלי שבתון.
נורוז (ראש השנה).
שובתים ממלאכה 21 במרץ.
נורוז (פרסית نو روز - "יום חדש") הוא שמו של ראש השנה בלוח השנה הבהאי והוא חל ביום השוויון האביבי בחצי הכדור הצפוני (יום שבו אורכו של היום שווה לאורכו של הלילה), דהיינו, ב-21 במרץ (הנורוז מתחיל בליל ה-20 במרץ). בשנה הבהאית בת תשעה עשר החודשים, החודש התשעה עשר הוא חודש הצום המסתיים בערב הנורוז. חג זה הוא היחיד שצווה עליו הבאב בבאיאן. מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, החליט לאמץ חג זה ולחדש את החג הפרסי העתיק שבו נחוג ראש השנה ב-21 במרץ. חג עתיק זה לא התבטל לאחר הכיבוש המוסלמי והתקיים כשריד זורואסטרי חשוב. הוא נחוג לא רק בקרב הפרסים הזורואסטרים, אלא אף עבר לשכניהם המוסלמים הלא פרסים והיה מוכר כחג עממי נפוץ. המנהג לציין את חג הנורוז גלש לעיתים קרובות גם לארצות הים התיכון.
יום ראשון של ריזוואן.
שובתים ממלאכה 21 באפריל.
משמעות המילה ריזוואן היא "גן עדן". חג זה, הידוע בשם "החג הגדול ביותר", מנציח את הצהרתו של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, בנוגע להיותו שליח האל, בגן הנג'יביה (שקיבל על ידי הבהאים את השם גן ריזוואן) מחוץ לבגדאד ב-1863. בגן זה שהה בהאא אללה 12 יום לאחר שנגזר עליולעזוב את בגדאד ולעבור לאיסטנבול. ימים אלה הפכו לימי חג בדת הבהאית. החג נמשך 12 יום: מ-21 באפריל עד 2 במאי. היום הראשון, התשיעי והשנים עשר נקבעו כקדושים על ידי בהאא אללה ובהם שובתים מעבודה. לחג זה מעמד מיוחד בין כל המועדים הבהאים – בו נערכות הבחירות השנתיות לגופים האדמיניסטרטיביים הבהאים הן ברמה המקומית והן ברמה הארצית. כמו כן, לכבודו שולחים בדרך כלל איגרות ברכה והדרכה מיוחדות מטעם המנהיגות העולמית של הבהאים למאמינים בכל העולם.
יום תשיעי של ריזוואן.
שובתים ממלאכה 29 באפריל.
ב-29 באפריל הצטרפה אל בהאא אללה משפחתו בגן הריזוואן ויום זה נחוג כיום התשיעי של הריזוואן.
היום השנים עשר של הריזוואן.
שובתים ממלאכה 2 במאי.
ב-2 במאי עזב בהאא אללה את ריזוואן, לא עוד כאדם רגיל, אלא כהתגלות אלוהית. ב-3 במאי מיד כשעזב את ריזוואן, החל מסעו לאיסטנבול שנמשך עד 16 באוגוסט באותה שנה. למסעו לאיסטנבול הצטרפו 11 בני משפחה ו-26 מתלמידיו כאשר לכל מקום אליו הגיעו הם זכו לתגובות נלהבות מאחר שהם לוו על ידי חיל הפרשים, דגלים ותופים. יום זה נחוג כיום השנים עשר של הריזוואן.
הכרזת הבאב.
שובתים ממלאכה 23 במאי.
ה-23 במאי 1844 מסמל את תחילת האמונה הבאבית בשיראז, איראן. חג זה נחשב לחג הגדול השני. ביום זה הכריז הבאב שהוא לא רק המייסד של דת עצמאית בעולם, אלא שהוא גם המבשר של נביא גדול יותר. לפי הבאב השליח החדש הזה ילווה בתקופה של שלום לכלל האנושות. ההצהרה הזו של הבאב הוספה על ידו ללוח השנה המוסלמי, אבל לא נקבעה כיום קדוש בבאיאן. התאריך המדויק של יום זה הוא החל משקיעת החמה ב-22 במאי ועד שקיעתה ב-23 במאי. לפי הביאן ההצהרה נמשכה שעתיים ו-11 דקות לאחר השקיעה והולדתו של עבד אל-בהאא התרחשה באותו יום.
העלייה השמיימה של בהאא אללה.
שובתים ממלאכה 29 במאי.
ב-29 במאי 1892, מייסד האמונה הבהאית, בהאא אללה, נפטר בעכו, בישראל. אל מותו בשעה 03:00 לפנות בוקר מתייחסים הבהאים כאל "עלייה לשמיים".
מות הקדושים של הבאב.
שובתים ממלאכה 9 ביולי.
ה-9 ביולי 1850, מונצח על ידי הבהאים כיום הוצאתו להורג של הבאב. הבאב הוצא להורג על ידי כיתת יורים שמנתה 750 יורים בתבריז, איראן. ניסיון ההוצאה להורג הראשון על ידי כיתת יורים שמנתה 750 יורים וכן בנוכחות 20,000 עדים נכשל. הבאב נעלם בעשן ונמצא מאוחר יותר משלים את הוראותיו האחרונות לעוזרו. מפקד כיתת היורים הראשונה סירב לנסות שוב, והניסיון השני בפיקוד מפקד אחר צלח. גופתו נקברה במקדש הבאב בהר הכרמל בישראל. מותו של הבאב הונצח בזמן חייו של בהאא אללה, אך הוא לא נכלל כיום קדוש באל-כתאב אל-אקדס (בערבית: الكتاب الاقدس) הספר הקדוש ביותר של הבהאים.
ימי ההולדת של הבאב ושל בהאא אללה.
שובתים ממלאכה. תאריכים אלו משתנים על פי מולד הירח