אינגריד בטנקור (בספרדית: Íngrid Betancourt; נולדה ב-25 בדצמבר 1961) היא סנטורית קולומביאנית שהייתה מועמדת לנשיאות ונודעה כלוחמת בשחיתות בארצה. בטנקור נחטפה ב-23 בפברואר 2002 על ידי המחתרת המרקסיסטית בקולומביה, "הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה" ("FARC - "Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia), ביחד עם מנהלת הקמפיין שלה, קלרה רוחאס, בעיצומה של מערכת הבחירות שניהלה לנשיאות, והוחזקה בשבי במשך כ-6 וחצי שנים עד שחרורה במבצע צבאי ב-2 ביולי 2008, יחד עם 14 בני ערובה נוספים.
ביוגרפיה.
בטנקור נולדה בבוגוטה. אמה, יולנדה פולסיו, הייתה בעבר מלכת היופי של קולומביה. לימים נבחרה האם לקונגרס של קולומביה וייצגה שם את שכונות העוני של דרום בוגוטה. אביה, גבריאל בטנקור, היה שר לענייני חינוך בממשלתו של הרודן הקולומביאני גוסטבו רוחאס פינייה (1957-1953), ואחר כך כיהן מטעם ארצו כסמנכ"ל אונסק"ו בצרפת.
אינגריד התחנכה בפריז בה התגוררה עם משפחתה בדירה מפוארת בשדרות פוש, מתוקף תפקידו של אביה. בין באי הבית היה המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה שנהג להקריא מיצירותיו באוזני אינגריד והיא הקריאה לו שירים שחיברה. אינגריד למדה במכון היוקרתי למדעי המדינה ועם תום לימודיה נישאה לחברה לספסל הלימודים, פאבריס דלואה, צרפתי ששירת בשירות החוץ של ארצו. לזוג נולדו שני ילדים, מלני ולורנצו. בעקבות נישואיה קיבלה אינגריד אזרחות צרפתית. בשל תפקידו הדיפלומטי של בעלה נדדה המשפחה במקומות שונים בעולם, בהם שירת הבעל, ובהם ניו זילנד. ב-1989, לאחר הירצחו של לואיס קרלוס גלאן, מועמד לנשיאות בקולומביה שהניף את דגל המלחמה בסמים, החליטה בטנקור לשוב למולדתה ולסייע לארצה.
ב-1990 היא החלה לעבוד במשרד האוצר הקולומביאני, אולם בשלב מאוחר יותר החליטה לפרוש מעבודתה ולהיכנס לחיים הפוליטיים כדי להילחם בשחיתות. הקמפיין המתוקשר הראשון שלה היה חלוקת קונדומים, תוך שהיא מכריזה כי היא תהיה קונדום, אמצעי מניעה נגד השחיתות, אותה כינתה "האיידס של קולומביה". בטנקור זכתה לתמיכת השכבות העניות בבוגוטה, הרבה הודות לפעילותה של אמה בשכונות העוני של העיר.
הקריירה הפוליטית.
בטנקור נבחרה לבית הנבחרים של קולומביה ב-1994 מטעם המפלגה הליברלית, אך עד מהרה פרשה והייתה בין מייסדיה של "מפלגת החמצן הירוקה" (Partido Verde Oxigeno). מיד לאחר מכן החלה במאבק נגד תופעות השחיתות בממשל הקולומביאני, והאשימה את הנשיא ארנסטו סמפר (1994-1998) בכך שמימן באמצעות רווחי סמים את מערכת הבחירות שלו. ב-1996 פתחה בטנקור בשביתת רעב במטרה להביא להקמת ועדת חקירה עצמאית שתבדוק את קשריו של הנשיא סמפר עם קרטל הסמים קאלי. באותה תקופה התגרשה מבעלה הצרפתי ונישאה לאזרח קולומביאני, חואן קרלוס לקונט.
בשנת 1998 התמודדה לסנאט וזכתה במספר הקולות הגבוה ביותר מבין המועמדים. בתקופת כהונתה כסנטורית קיבלה מספר איומים על חייה, וכתוצאה מכך שלחה את ילדיה לניו זילנד, בעזרתו של בעלה לשעבר. היה זה לאחר שאלמוני הופיע במשרדה בבוגוטה והודיע לה כי חיי משפחתה בסכנה. למרות האיומים על חייה בטנקור לא נרתעה והמשיכה בקמפיין נגד השחיתות. באחת מהופעותיה הדרמטיות בסנט היא הורידה את הז'קט וגילתה תחתיו חולצת טי ועליה הכתובת: "רק את האמת". היא גם לא היססה לתקוף בכל הזדמנות לא רק את הקשרים בין הון, סמים ושלטון, אלא גם את הקשר שבין פוליטיקאים מהימין לבין פלוגות הרצח החצי צבאיות שהטילו טרור בקולומביה וחיסלו כל מי שנחשד בקשר עם ארגוני הגרילה.
בבחירות לנשיאות באותה שנה זכה אנדרס פאסטראנה אראנגו, שהצליח לשכנע את בטנקור לחבור אליו ולסייע לו, תמורת הבטחה לקדם 10 רפורמות שלטוניות שבטנקור הציעה. לאחר שפסטראנה נבחר לנשיאות והתברר כי הוא אינו מקיים את הבטחותיו להילחם בשחיתות ולבצע רפורמות מרחיקות לכת במדינה, האשימה אותו בטנקור באופן פומבי כי הפר את הבטחותיו והוליך שולל אותה ואת מצביעיו.
ב-2001 פרסמה בטנקור את ספרה "זעם בלב" ("La Rage au Coeur"), שנמכר בצרפת לבדה ביותר מ-300 אלף עותקים. בספר מגוללת בטנקור את סיפור מאבקה בשחיתות, מתארת את אורחותיהם של הפוליטיקאים בקולומביה, שמוכנים לטענתה לעשות הכול כדי לשמר את זכויות היתר שלהם. הספר עורר רוגז רב בקולומביה, וגורמים שונים במדינה האשימו את בטנקור בכך שהיא "מכבסת את הכביסה המלוכלכת" מחוץ למדינה. בטנקור התקשתה למצוא מו"ל שיפרסם את ספרה בקולומביה. המהדורה האנגלית של הספר הופיעה בשנת 2002 ונקראת "עד שהמוות יפריד בינינו".
בספרה מביאה בטנקור דברים שאמר לה פרקליטה, לאחר שנדהמה לגלות את עוצמת הקמפיין התקשורתי שהתנהל נגדה: "ילדתי, את לא מבינה מול איזו מפלצת את נלחמת. אומנם אין להם דבר נגדך אבל הם יעשו הכל ושום דבר לא יעצור בעדם עד שיצליחו להכפיש אותך".
הופעתה של הפוליטיקאית הזוהרת התקבלה בחשדנות על ידי חוגי האינטליגנציה בקולומביה, שראו בה ילדת שמנת שנולדה עם כפית זהב בפה. העיתונאי מרק שפירו, שכתב על בטנקור כתבת פרופיל גדולה בשבועון ELLE, טען כי אינגריד סובלת מ"תסביך המושיעה". לדבריו היא רואה עצמה כז'אן ד'ארק קולומביאנית. אך למרות זאת ציין כי פעילותה היא 'הירואית' בהתחשב באויבים רבי העוצמה שנגדם היא יוצאת.
בהתמודדות על הנשיאות בשנת 2002, בטנקור הייתה אחרונה בסקרים.
החטיפה.
במסגרת מאמציה להיבחר לנשיאת קולומביה בבחירות שהתקיימו ב-2002, שבסופן נבחר אלווארו אוריבה, החליטה בטנקור, כמו פוליטיקאים אחרים בארצה, להירתם למאמצי השלום בין ארגון הגרילה FARC לבין הממשלה המרכזית. על כן יצאה לעיר הדרומית סן ויסנטה דל קגואן (San Vicente del Caguán), כדי להיפגש עם נציגים של מפלגתה אך גם עם מנהיגים מקומיים של המורדים. העיר שכנה בלבו של אזור מפורז שעל קיומו החליט הנשיא הקודם אנדרס פאסטראנה אראנגו, בניסיון ללכת לקראת המורדים, למרות אזהרות של הצבא ושל המשטרה. אלא שבפברואר 2002 חטפו המורדים מטוס נוסעים, הנחיתו אותו על כביש מהיר באזור המפורז, וחטפו את נוסעיו, ביניהם חבר קונגרס. בתגובה הורה פסטרנה על ביטול האזור המפורז, על הפסקת השיחות עם המורדים ועל מבצע צבאי גדול לגירושם מהאזור המפורז אל תוך הג'ונגלים. למרות המצב, החליטה בטנקור לצאת לפגישות עם אנשי הגרילה בלוויית מנהלת הקמפיין שלה, קלרה רוחאס.
בטנקור ביקשה תחילה להגיע לסן ויסנטה דל קגואן באמצעות מסוק צבאי, אולם הממשלה דחתה את בקשתה. לפיכך החליטה לעשות את הדרך בג'יפ שעליו התנוסס דגל לבן וסמל של הצלב האדום. כשהגיעה, ב-23 בפברואר 2002, למחסום הצבאי האחרון שלפני השטח שהיה נתון לשליטת המורדים, הזהירו אותה אנשי הצבא שלא להמשיך, סירבו להצמיד לה ליווי, ואמרו שלא יוכלו לערוב לגורלה, אולם בטנקור ורוחאס, אליהן נלווה הצלם אלן קלר, החליטו להמשיך בכל זאת במסע. כעבור כמה קילומטרים נעצרו בידי המורדים ובטנקור נחטפה. אחד המורדים שחטף את בטנקור עלה מיד לאחר מכן על מוקש, ואיבד את רגלו. הצלם קלר שוחרר כעבור כמה שעות ומאז היה שותף פעיל במאמצים לשחרור בטנקור.
תקופת השבי.
לאחר חטיפתה שחררו המורדים שתי קלטות וידאו בהן נראות בטנקור ורוחאס. בשנייה שבהן, מאוגוסט 2003, בטנקור נראתה רזה וחיוורת. שתי הנשים לבשו סרבלים כהים וישבו זו לצד זו, אולם רק בטנקור דיברה. היא מסרה דרישת שלום לילדיה, לבעלה קרלוס לקונט ולאמה, יולנדה פולסיו, והסבירה מדוע הממשלה חייבת לנהל משא ומתן עם ארגון הגרילה, לצורך חילופים של "שבויי מלחמה". בהמשך אמרה כי בני הערובה שבידי הגרילה חשים נטושים והאשימה את הממשלה בכך שהיא נותנת להם "להירקב ביער" ביחד עם עוד 56 חטופים, ביניהם 5 חברי קונגרס, שני שרים לשעבר, 12 נציגים בבתי נבחרים אזוריים וכן מושל מחוז אחד. ביולי 2007 נרצחו בתקרית ירי 11 מבין 12 הפוליטיקאים המקומיים שהוחזקו בשבי. המורדים טענו כי יחידה של הצבא התקיפה אותם אולם הצבא הכחיש וטען כי ה-11 נהרגו במהלך קרבות בין ה-FARC לפלג גרילה אחר.
בטנקור דחתה בקלטת האחרונה ששוחררה את הביקורת שהשמיעו כלפיה הנשיא ומקורביו, בעקבות החטיפה, על כך שהתעלמה מהוראות הצבא ואמרה כי הצבא סירב להעמיד לרשותה מסוק או ללוות אותה למקום המפגש. היא קראה לתובע הכללי של קולומביה, אדגרדו וילזון, לפתוח בחקירה על מה שנראה בעיניה כמחדלי הממשלה שהביאו לחטיפתה. בטנקור הזכירה כי עשרות עיתונאים ופוליטיקאים ביקרו באזור לפניה, בעזרת ליווי צבאי, ואיש מהם לא נחטף. בעקבות הפנייה אכן נפתחה חקירה בעניין.
במשך שנים שחלפו, הגיעו רק ידיעות בודדות על גורלה והתעורר חשש לחייה. אחת העדויות החשובות ביותר על כך שהיא עדיין בחיים הגיעה משוטר לשעבר במשטרת קולומביה, ג'ון פינצ'או, שהצליח להימלט באפריל 2007 מהשבי לאחר שהוחזק בידי הגרילה במשך שמונה שנים ותשעה חודשים. פינצ'או צעד בג'ונגלים במשך 17 ימים עד שהגיע למקום מבטחים. הוא סיפר כי בטנקור חלתה בצהבת אך החלימה ושומרת על מורל גבוה. בשעות הפנאי היא לימדה אותו צרפתית. הוא סיפר כי היא מרבה להתעמל, כותבת ומאזינה לרדיו ובעיקר לכל ההודעות ששולחת לה אמה באמצעות תוכניות הד"שים לחטופים ברדיו - תוכניות בהן בני משפחותיהם של רבבות החטופים במדינה מנסים לשמור עימם על קשר ולעודד אצלם את התקווה שייצאו לחופשי.