תרומתו לביסוס המחקר על הקיבוץ הסתייע גם בזכות הקשרים האקדמיים הבינלאומיים הענפים שיצר עם קבוצות חוקרים אקדמיים בתחום הארגונים בארצות הברית (כגון אוניברסיטאות מישיגן, קורנל, הרווארד, בוסטון, ברקלי וסטנפורד) בגרמניה (אוניברסיטת וופרטל, האוניברסיטה החופשית בברלין) בצרפת (אוניברסיטת סורבון), באיטליה (האוניברסיטה של רומא) ביוון (אוניברסיטת אתונה), בשוודיה ונורווגיה (המכונים לחקרי עבודה) באנגליה (מכון טוויסטוק), יפן (אוניברסיטת טוקיו) ועוד. ביטוי מעשי לקשרים אלה היה בסדרת מחקרים בינלאומיים בהן הקיבוץ שימש ומשמש כאחד המודלים להשוואה. פרופ' רוזנר היה פעיל גם בהקמת "פרויקט הקיבוץ" במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת הרווארד, ואף ארגן שם כנסים והיה מרצה אורח מספר פעמים. הוא תרם רבות לפיתוח וביסוס האוסף הגדול ביותר מחוץ לישראל של מסמכים על ישראל (אוסף היודאיקה) בספריית האוניברסיטה של הרווארד.
מחקריו על החברה הקיבוצית מתפרסים על פני כמעט חמישים שנה. במהלכם הצליח לזהות תהליכים ותופעות בראשיתן ולכוון עליהן זרקור מחקרי, או להציף נושאים שלא זכו לבדיקה ולעיון אקדמי, וזאת לעיתים תוך גישה ביקורתית. בשנות השישים של המאה העשרים חקר את מעמד האישה בקיבוץ והזים את התפיסה הרווחת שבקיבוצים, כחברה שוויונית, כי לאישה ולגבר מעמד שווה. באותה תקופה וקצת לאחריה מיקד את המחקר גם על חדירת התעשייה לקיבוץ, תופעה שאך החלה להתגבר ושהיו לה בנוסף להשלכות הכלכליות, גם השלכות חברתיות רבות. מחקריו תרמו לפיתוח תיאוריות ארגוניות-ניהוליות והצביעו על דרכים אפשריות ותוצאות של שלוב תפיסת עולם שוויונית, שיתופית ודמוקרטית בארגונים תעשייתיים והיררכיים.
הדור השני של בני הקיבוץ נחקר אף הוא במחקר רחב היקף, וחשף את ההבדלים בין דור המייסדים ודור ההמשך, את הבעייתיות הקיימת בהעברת ערכים מדור לדור וכן את כיווני ההתפתחות שאכן באו לידי ביטוי מאוחר יותר.
בשנות השמונים של המאה העשרים יותר עסק במשמעות של הכנסת טכנולוגיה משוכללת (רובוטיקה) לתעשייה הקיבוצית והשפעותיה, החיוביות והשליליות, על העובד ועל היכולת לשמור העקרונות הקיבוציים בתעשייה.
כאשר נחשף משבר הקיבוצים במחצית שנות השמונים הפנה את כיוון המחקר לניתוח השתנות הקיבוץ. במחקרים אלה מצא כי הקיבוצים מאמצים שינויים שחלקם תומכים במודל "השוק" – הפרטות של שירותים על ידי העברת האחריות לסיפוק צרכים מהקיבוץ לחבר, תהליך שיכול להוביל לביטול העקרון המנחה של הקיבוץ המתבטא באמירה "מכל אחד לפי יכולתו, לכל אחד לפי צרכיו" יחד עם מודל "ההיררכיה" – חיזוק המערכת הניהולית וצמצום בקבלת החלטות משותפות לכלל החברים.
בנוסף למחקריו של פרופ' רוזנר בתחום החברה הקיבוצית, הוא הרבה לחקור נושאים רחבים יותר. יש לו תרומה נכבדה ביותר – תאורטית ומעשית - בחקר הניכור בחברה, ובעיקר בתחום העבודה, וניסיון להראות כי יש דרכים לצמצום הניכור בחברה. הוא השקיע מאמץ מחקרי בתחום הדמוקרטיה התעשייתית, הקים מרכז לתיעוד ועיון של הדמוקרטיה התעשייתית באוניברסיטת חיפה, יזם השתלמויות ולימד קבוצות של נציגי עובדים בתחומים אלה.
וודוקנאל סנקט פטרבורג
וודוקאנל סנקט פטרבורג (ברוסית: Водоканал Санкт-Петербурга) הוא חברה ממלכתית בבעלות מינהל העיר סנקט פטרבורג המספקת שירותי אספקת מים ותברואה לתושבי העיר סנקט פטרבורג ונחשבת לאחת החברות הגדולות בתחומה ברוסיה. החברה מנהלת גם את מזרקות העיר והשירותים הציבוריים ומאז שנת 2012 מקימה ומפעילה תחנות המסת שלג נייחות.
היסטוריה.
מערכת אספקת המים המרכזית בפטרבורג הושקה עם הקמתה של חברת המניות המשותפת של צינורות המים של סנקט פטרבורג (Общества Санкт-Петербургских водопроводов), שאמנתה אושרה על ידי אלכסנדר השני ב-10 באוקטובר 1858. בשנת 1859 החלה הבנייה של מגדל המים שהושלם בשנת 1861. ב-30 בנובמבר 1863, ועדת הדירקטוריון של צינורות המים של סנקט פטרבורג והדומה העירונית של סנקט פטרבורג אישרו את הנחת צינורות לצריכת מים, בניין להרמת מים ו-62 צינורות כחלק מרשת הצינורות העירוניות. אספקת המים לצרכנים הראשונים החלה בסוף 1863. בשנת 1868 סיפקה התחנה לעיר 6.2 מיליון קוב מטר מים, בשנת 1871 ההיצע הגיע ל-9.8 מיליון מטר מעוקב. בשנים 1887–1889 נבנו מערכות סינון על פי טכנולוגיה אנגלית לטיהור מים בתחנה.
בשנת 1890 החליטה הדומה העירונית לקנות את רכוש צינורות המים של סנקט פטרבורג ובשנת 1892 - את השותפות של צינורות מים חדשים להפיכתן לרכוש עירוני. בעשורים הראשונים להפעלת מערכת אספקת המים המרכזית בפטרבורג, כל התושבים קיבלו מים שעברו טיפול מכני גס בלבד. בשנת 1889, מסנני חול, שנבנו על ידי חברת צינורות המים הציבוריים של סנקט פטרבורג לבקשת רשויות העיר, החלו לעבוד במפעלי המים הראשיים.
בשנת 1911 הוקמה בנפת הצד של פטרוגרד, תחנת סינון מים. פתיחת תחנת הסינון התרחשה ב-27 במרץ אותה שנה. בשנת 1913 הונהג חיטוי כלור של מי שתייה במפעלי המים הראשיים (ניסויי הכלור הראשונים נערכו בקרונשטאדט בשנת 1909).
למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת האזרחים הייתה השפעה שלילית על המצב הטכני של מערכת אספקת המים בעיר, על מתקניה, ציודיה והרשתות שלה. בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, לצורך בניית צינורות מים, היה אפילו צורך להשתמש בצינורות עץ בשל היעדר חומרים מתאימים יותר. הרמה הקדם-מהפכנית של אספקת המים לרמת רשת אספקת המים בעיר הגיעה רק בשנת 1935.
עם זאת, בתקופת ברית המועצות היו הישגים נכבדים. ראשית, נבנו מפעלי המים הדרומיים (שלב I הושק בשנת 1933, שלב II, בחלקו בשנת 1940) ונערכה מודרניזציה למתקני הטיפול במפעלי המים הראשיים. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חודשה העבודה על הקמת רשתות ביוב ותחנות סינון. אורכה של רשת הביוב של לנינגרד הגיעה ל-1,130 קילומטרים, שהייתה ארוכה יותר מכפליים מאורך הרשת לפני המהפכה. בשנת 1940 הושקה מערכת ביוב כללית חדשה ללנינגרד, שהתבססה גם על מערכת ניקוז נפרדת. התוכנית קבעה טיפול מכני במשקעים של מי שפכים ואחריו הזרמה לארבעה מסלולים במפרץ נייבה. מי סערה היו אמורים להיות מוזרמים לכל נתיבי המים של העיר.
במהלך המצור על לנינגרד, מפעלי מים ותחנות משנה, מאגרי מים נקיים, מתקני טיפול, תקשורת, רשתות הצינורות היו נתונים להפצצות והפגזות אינטנסיביות. 955 פגזים התפוצצו על שטח מפעל המים הדרומי בלבד. האובייקטים החשובים במיוחד הועברו לעמדת הצריפים. הרס הרשתות גרם להצפה של מרתפים, רחובות וכיכרות ולעיתים רובעי עיר שלמים. עם זאת, גם רשת אספקת המים העירונית וגם מערכת הביוב עבדו ללא הרף - למעט הפוגה ב-25–26 בינואר 1942, כשאספקת החשמל נותקה לחלוטין. בשנים 1950–1970, אספקת המים היומית הממוצעת לעיר הוכפלה והגיעה ליותר מ-912.8 אלף מ"ק ל-2,057.6 אלף מ"ק ונבנו תחנות שאיבת מים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, "וודוקנאל" פיתחה ויישמה רעיון חדש לרוסיה של תכנון אסטרטגי של פעילויות פיננסיות וכלכליות של ארגוני דיור ושירותים קהילתיים. השלב החשוב ביותר ביישום תפיסה זו בארגון היה יצירת מערכת ניהול המבוססת על מערך תכנון ופיתוח ארגוני. לצד הקמת מתקנים חדשים, בהם הוחלו הטכנולוגיות המודרניות ביותר, בוצע שחזור ושיפוץ מקיף של תחנות הסינון הקיימות. עד שנת 2006 בוטלו שלוש נקודות חמות באזור התפוסה של הים הבלטי. בשנת 2007, שופצה תחנת הסינון המרכזית. עם תחילת הפעלתם בשנת 2007 של שני מפעלי שריפת בוצה וביוב חדשים במתקן לטיפול בשפכים הצפוניים ובמתקן לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר, הפכה סנקט פטרבורג למטרופולין הראשון ברוסיה בו נפתרה לחלוטין בעיית השימוש בבוצה בשפכים.
ביוני 2009 נערך טקס חגיגי להוצאת בקבוק הכלור האחרון משטח מפעל המים הצפוני, המציין את דחייתה הסופית של וודוקנאל משימוש בכלור נוזלי בטיהור מים והחלפתו בנתרן היפוכלוריט בטוח. בשנת 2011 הוסרה סנקט פטרבורג סוף סוף מרשימת המזהמים בים הבלטי. מאז אותה תקופה, העיר מילאה את כלל המלצות HELCOM בנוגע לאיכות הטיפול בשפכים: תכולת הזרחן בהזרמת שפכים הכוללת של העיר אינה עולה על 0.5 מ"ג/ליטר. וודוקנאל הרחיבה באופן משמעותי את מערכת הפיקוח הביולוגי על ידי השקתה במתקן לטיפול בשפכים. וודוקנאל הייתה בין המועמדות הסופיות של הקרן האירופית היוקרתית לניהול איכות (EFQM) לפרס המצוינות לשנת 2011.
מאז 2011 החל המרכז הבינלאומי לטכנולוגיות מים מתקדמות, פרויקט משותף של וודוקנאל והמרכז לחדשנות וטכנולוגיה בלאהטי, פינלנד. בשנת 2012, וודוקנאל רכשה כיוון פעילות חדש: הקמה ותפעול של תחנות המסת שלג נייחות ובאותה שנה הושלם שלב הלפני אחרון לבניית מערך איסוף ביוב ראשי - תוך חיסול חמישה שקעים ישירים לשפכים. שפכים אלה הועברו למערך והופנו דרכו לתחנת הסינון הצפונית, שאפשרה לספק 97% מהטיפול בשפכים בסנקט פטרבורג.
מאז תחילת 2015 המשיכה החברה ביישום השיטתי של מדיניות החלפת המערכות; במהלך השנה, חלקם של ציוד תוצרת חוץ בהיקף הרכישות של וודוקנאל ירד מ-30% עד 1.8%. בסוף 2015 הוענק לעיר פרס ממשלת רוסיה לשנת 2015 בתחום האיכות "אודות השגת תוצאות משמעותיות בתחום איכות המוצר והשירותים והכנסת שיטות ניהול איכות יעילות ביותר." החברה קיבלה כבר פרס דומה בשנת 2006. במסגרת תוכנית הגנת הסביבה וודוקנאל ממשיכה בבניית רשתות להחלפת שפכים המוזרמים ללא טיפול למתקני טיהור. כיום מטופלים בעיר 98.6% ממי השפכים.
הנהלה.