שאיפותיה של מצרים להקים כור גרעיני נולדו כבר בשנות החמישים של המאה הקודמת אך התחילו לעבוד עליה בראשית שנות השישים לאחר שישראל בעזרת ארצות הברית הקימה "מרכז מחקר גרעיני שורק" שהוקם בשנת 1958 מערבית לעיר יבנה בהספק של 5 מגה- וואט שסופק על ידי ארצות הברית במסגרת "אטום למען השלום" והפעלתו לראשונה בשנת 1960.
אך לאחר תקופה נחשף כור אחר שישראל בונה בדימונה בעזרת צרפת, שהערכות אז על ידי מומחים בעולם שמטרתו היא לייצר פלוטוניום, והמצרים לא ראו את זה בעין יפה ויתרה מכך שאיפתם הייתה להשמיד את הכור.
המדענים הגרמנים.
במרוץ נגד הזמן החלה מצרים לשלוח מדענים לארצות הברית ללימודי מחקר בתחום ההנדסה הגרעינית, ראשיתה של הפעילות הגרעינית החלה במרכז למחקר גרעיני "אינשאץ" שהוקם כ־40 ק"מ צפונית - מערבית לקהיר. הכור סופק על ידי ברית המועצות וסיפק 2 מגה- וואט בנייתו החלה ב-1958 והוכנס לפעולה בשנת 1961.
ביולי 1962 התפרסמה ידיעה על כך שמצרים עורכת ניסויים בטילים בליסטיים ואף הוצגו במצעד יום המהפכה באותו חודש.
הטילים, ששמותיהם היו זאפיר (Zafir), אל-קאהר (Al-Kaher) וראיד (Ra'id), נועדו לטענת המומחים להגיע לטווחים של 370 ק"מ, 600 ק"מ, ו-1,500 ק"מ בהתאמה – עד "דרומית לביירות".
זמן קצר לאחר מכן פורסם שהטילים פותחו בעזרת מדענים גרמנים.
בישראל חששו מפיתוחם של טילים אלו, ובמהלך מבצע חשאי של המוסד (שכונה "דמקולס") החלה פגיעה באותם מדענים גרמניים ברחבי העולם, ד"ר הנס קרוג מנכ"ל חברת "אינטרא" במינכן, שמילאה תפקיד מרכזי בתוכנית הטילים נעלם ממשרדו, במעבדה שבלוראך בדרום גרמניה עסק מדען בשם ד"ר קליינוואכטר בבניית מכשירי ניווט עבור הטילים המצריים, הוא נורה ממעבדתו אך ניצל.
לאחר מעצר של שני סוכני מוסד בשווייץ ולאחר פרסום הפרשה התערבה ממשלת מערב גרמניה והביאה את התוכנית המצרית לסיומה.
בנאום שנשא נאצר בשנת 1961 במצעד יום המהפכה, קרא "אנו נבטיח לעצמנו פצצות אטומיות בכל מחיר".
בשנת 1967 לאחר שפרצה מלחמת ששת הימים ומצרים הפסידה במלחמה והובסה ולאחר הנזקים הכלכליים בעקבות המלחמה נאלצה מצרים לשים בצד את רעיון התוכנית לפיתוח נשק גרעיני והתמקדה במישור המדיני. אחד מצעדיה היה להצטרף בשנת 1968 לאמנה לאי הפצת נשק גרעיני (NPT)
בראשית אוקטובר 1998 התבטא הנשיא מובארכ, בריאיון ליומון הלונדוני בשפה הערבית, "אל-חייאת": "איננו חושבים כעת על כניסה למועדון הגרעין, משום שאנו איננו רוצים מלחמה... אנו איננו ממהרים. יש לנו כור גרעיני באינשאץ ויש לנו מומחים בעלי יכולות גבוהות. אם יגיע הרגע בו נזדקק לנשק הגרעיני – לא נהסס. אני אומר 'אם נזדקק לכך', משום שזה הדבר האחרון עליו אנו חושבים... השגת חומרים עבור נשק גרעיני הפכה לעניין קל וניתן לרכוש אותם בקלות.
בנוסף, הכריז יועצו המדיני של הנשיא מבארכ, אסאמה אל-באז, כי "אם הערבים יחושו איום מישראל, הם יכולים ליצור לעצמם תוכנית גרעין מקבילה או שהם יכולים לפתח את הנשק הכימי והביולוגי שלהם." ואילו עמרו מוסא, אמר בעת ששימש כשר החוץ המצרי והוביל את המאבק המצרי בעולם לפירוז המזה"ת מנשק גרעיני, ש"המזה"ת אינו יכול לסבול מדינה גרעינית אחת. ייתכן שהוא מסוגל לחיות עם שתי מדינות גרעיניות, אבל בשום אופן לא עם אחת."
יכולתה של מצרים מול ההתחייבות הבינלאומית.
פיתוחה של תוכנית אסטרטגית של הקמת כור גרעיני מצריך כוח עצום המורכב מכוח מדעי, פוליטי, וכלכלי במצרים כאמור סבורים מומחים שיש בידם את היכולת לפתח תוכנית גרעין מבחינה כלכלית ומדעית, מה שמוטל בספק היא הרצון הפוליטי הרוב הגדול של אנשי המקצוע המצריים שהתבטאו בנושא, קבעו כי למצרים ולערבים יש יכולת אופציונלית לפתח תוכנית גרעין אסטרטגית ואף נשק גרעיני, אם יתקיים התנאי של רצון פוליטי.
ד"ר פוזי חוסיין חמאד שהיה ראש הרשות המצרית לאנרגיה אטומית (1994-1990), אמר: "בכל הועידות בהן השתתפנו מאז מאי 1998 [כאשר הודו ופקיסטן ביצעו ניסויים גרעיניים] נשאלנו מדוע איננו מייצרים נשק גרעיני. תשובתנו היתה, כמובן, שאנו הכרענו בכך שהצטרפנו לאמנה [NPT]... בקרב הערבים יש את כל הכישורים המדעיים והטכנולוגיים [לפיתוח תוכנית גרעין ערבית מאוחדת]... אבל האמת היא שזו איננה הבעיה; הבעיה היסודית היא הרצון הפוליטי..."
בשנת 2006 הודיע הנשיא חוסני מובארק על כוונתה של מצרים לפתח טכנולוגיה גרעינית למטרות של שלום וכמקור לאנרגיה זולה ונקייה.
בשנת 2017 הודיעה רוסיה כי תבנה במצרים כור גרעיני בעלות של 30 מיליארד דולר כאשר 25 מהם בהלוואה למצרים והסכם אספקה ל־60 שנה לדלק גרעיני כאשר הכור ימוקם כ-130 ק"מ צפונית מערבית לקהיר.
הלילה השנים עשר (סרט, 1986)
הלילה השנים עשר (באנגלית: Twelfth Night) הוא סרט אוסטרלי משנת 1986 המבוסס על המחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של ניל ארמפילד, ובכיכובם של ג'יליאן ג'ונס, איבר קאנס ופיטר קאמינס.
הפקה.
ניל ארמפילד ביים הפקה בימתית של המחזה עבור להקת התיאטרון לייטהאוס בדרום אוסטרליה. חלק מהשחקנים שהשתתפו בהצגה גילמו שוב את תפקידיהם בסרט בהם ג'קי פיליפס, פיטר קאמינגס, ג'ון ווד וג'פרי ראש. שחקנים נוספים בסרט היו איבר קאנטס וטרייסי הארווי. הצילומים החלו ב-5 באוגוסט 1985 בתיאטרון באלמיין ביז'ו.
קרחון יוברט
קרחון יוברט (באנגלית: Hubert Glacier) הוא קרחון בצד הדרומי של הר אולימפוס ברכס הרי אולימפיק (ההרים האולימפיים) שבשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במחוז ג'פרסון, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
בשל מיקומו, בצידו הדרומי של ההר, הקרחון קטן מקרחונים אחרים שעל ההר (המצויים בצידו הצפוני, החשוף פחות לשמש).
אורכו של הקרחון 0.4 קילומטרים בלבד (לעומת קרחון בלו שבצד הצפוני של ההר, שאורכו 5.5 קילומטרים).
הקרחון ממלא קרקס קרחוני, שלרגלי מצוק. שלוחה אחת של הקרחון יורדת במדרון ההר לכיוון דרום.
שיאו של הקרחון היא בנקודה בגובה 2,000 מטרים מעל פני הים. מנקודה הזו הקרחון זורם לכיוון צפון, עד שנפגש עם קרחון נוסף שבקרקס, בגובה של 1,700 מטרים מעל פני הים. בנקודת המפגש הקרחון משנה את כיוונו, וזורם לכיוון מערב עד קצהו של הקרחון בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
גובהו הממוצע של הקרחון 1,691 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם.
הקרחון קרוי על שמה של אנה יוברט (Anna Hubert) שהייתה האישה היחידה בין חברי הקבוצה שטיפסה לראשונה לפסגת הר האולימפוס.
לקריאה נוספת.
• Robert Wood, Olympic Mountains Trail Guide: National Park and National Forest, P 294
• Olympic Mountain Rescue, Olympic Mountains: A Climbing Guide, PP 184 - 185
• J.L. Riedel, Steve Wilson, William Baccus, Michael Larrabee, T.J. Fudge, Andrew Fountain, Glacier status and contribution to streamflow in the Olympic Mountains, Washington, USA, Journal of Glaciology, Volume 61, Issue 225, 2015, pp. 8-16, DOI: https://doi.org/10.3189/2015JoG14J138
גונתר חייב למות
גונתר חייב למות (באנגלית: Why We're Killing Gunther) הוא סרט פעולה קומי מוקומנטרי אמריקאי משנת 2017, שכתב וביים טארן קילאם, בסרט הביכורים שלו כבמאי. קילאם גם משחק בתפקיד הראשי, ולצידו ארנולד שוורצנגר, בובי מויניהן, האנה סימון וקובי סמולדרס.
במרכז העלילה צוות של מתנקשים שחברו יחד להרוג, כל אחד ממניעיו הוא, את המתנקש הטוב בעולם המכונה "גונתר", שמתעתע בהם. הסרט הופץ למספר מצומצם של בתי קולנוע בארצות הברית ב-20 באוקטובר 2017, ולצפייה ביתית כעבור יומיים.
עלילה.
בלייק האמון הוא מתנקש מקצועי המתכנן להרוג את מי שנחשב למתנקש הטוב בעולם המכונה "גונתר", שאיש מעולם לא ראה אותו, ושמו האמיתי ומקום הימצאו לא ידועים. אם יצליח, יהפוך בלייק לטוב בעולם, וכדי להוכיח זאת, הוא שוכר צלם וצלמת, נייט וקימי, לתעד את המבצע. למעשה, לבלייק יש מניע רומנטי אישי להרוג את גונתר: בת זוגו של בלייק במשך ארבע שנים, ליסה מק'קלה, עזבה אותו למען גונתר. ליסה היא מתנקשת שפרשה מפעילות וכיום היא מארגנת מסיבות פיסול ארוטי לנשים. על אף שהקשר בין ליסה לגונתר היה קצר, בלייק לא התגבר על אהבתו הנכזבת, והוא נושא איתו תיבת סיגריות ממתכת שליסה נתנה בעבר במתנה.
בצוות של בלייק חברים דונלד "דוני" פיזנאוסקי, מומחה חבלה; סנאא פֵּרוּזָה, צלפת איראנית, בתו וממשיכת דרכו של המתנקש האגדי רחמת פרוזה; גייב בילס, האקר המשמש כקצין המודיעין של הצוות ומכונה "המחשב האנושי"; אשלי, מתנקש קשיש והמנטור של בלייק. מכיוון שאשלי מתאשפז בבית חולים בעקבות התקף לב, בלייק נאלץ לגייס מתנקשים נוספים כדי למלא את החלל: עיזאת בוח'ארי, לשעבר טרוריסט אסלאמי שאיבד יד בפיגוע התאבדות כושל, וכיום יש לו יד רובוטית אימתנית שהקנתה לו את הכינוי "המרסק"; פַּאק יונג קי, מומחה קוריאני לרעלים וחובב נחשים הסובל מהמטופוביה ומקיא כל אימת שהוא רואה דם, ומיה ובארולד בֵּלָקָלָאקוֹבָה, תאומים פסיכופתים מרוסיה. לצוות מצטרף בהתנדבות גם מקס פאליין, שותפו לשעבר של בלייק, אחרי שנודע לו מה קרה לאשלי. הצוות מתכנס במחסן סודי, ולפני שמקס מספיק להציג מידע לגבי מיקומו של גונתר, גונתר יורה בו ברובה צלפים מגג של האנגר. יונג משליך לעברו בקבוקון עם רעל, גונתר מגיב בירי בזוקה, ונעלם. כעת ברור שגונתר יודע שהם מחפשים אותו. שניות אחרי שאשלי יוצא מבית החולים, הוא לוקה בהתקף לב נוסף וחוזר לאשפוז. למרות זאת, בלייק מתעקש להוציא את תוכניתו אל הפועל. התוכנית היא לזייף הזמנת התנקשות מגונתר כדי לשלוף אותו ממחבואו. היעד כביכול הוא שניידר פייזמרק, סוחר נשק בשוק השחור במיאמי.