מצרים ושותפותיה הערביות עשו צעדים רבים שאיימו על ביטחונה וכלכלתה של ישראל. הן גירשו את כוח החירום של האומות המאוחדות מסיני, חסמו את מצרי טיראן לשיט ישראלי, הכפיפו לפיקוד צבאי מצרי את צבאות סוריה וירדן וחילות משלוח עיראקים וסעודים. מצרים הזרימה יחידות צבא רבות לחצי האי סיני, וריכוז הצבא המצרי בחצי האי סיני יצר איום, שאילץ את ישראל לגייס את כוחות המילואים שלה, תוך פגיעה קשה בפעילות המשקית. כניסת כוחות עיראקיים לירדן, בדרכם לגדה המערבית, יצרה איום לחלוקת שטחה של ישראל לשניים על ידי תקיפת "מותניה הצרות" – רצועת החוף באזור נתניה שחיברה את צפונה עם דרומה.
רקע - מבצע סיני.
כעשר שנים קודם למלחמת ששת הימים, התרחש מבצע סיני, 29 באוקטובר–5 בנובמבר 1956, שהיווה למעשה חלק ממבצע מוסקטר, בהשתתפות המעצמות אנגליה וצרפת, שמטרתו הייתה השתלטות על כל אזור תעלת סואץ. הסיבה הישירה למבצע מוסקטר הייתה הלאמתה על ידי מצרים של חברת תעלת סואץ ב-26 ביולי 1956, שהייתה בבעלות המעצמות הנ"ל. מלבד הנזקים הכלכליים הישירים שנגרמו, מצרים הייתה יכולה גם לחסום מעבר אוניות אנגליות או צרפתיות ובכך לייקר את עלות ההפלגות למזרח הרחוק. במאמר מוסגר – גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים, הלאים את חברת תעלת-סואץ היות שרצה לממן כך את הקמת הסכר הגבוה באסוואן. זאת לאחר שארצות הברית סירבה לממן באופן ישיר או עקיף באמצעות הבנק העולמי, את הקמת הסכר.
לפי תפישת נאצר, הקמת הסכר הייתה אמורה לפתור חלק מבעיותיה הכלכליות הקריטיות של מצרים: ייצור חשמל, מניעת שיטפונות, הסדרת ההשקיה, השקיית שטחים נוספים וכדומה. כי-כן, מציאת מימון למיזם הייתה חיונית.
בין הסיבות העקיפות למבצע הייתה תמיכתה של מצרים במרד ה-FLN באלג'יר, שהייתה תחת שלטון צרפת. סביר שאם מבצע מוסקטר היה מצליח, אזי נאצר - היה מתפטר או מודח והתמיכה במורדים הייתה נפסקת. לישראל היו סיבות אחרות להשתתפות במבצע, הגם שהיא הייתה שותפה לרצון להדיח את נאצר:
עם זאת, ישראל הייתה מודעת גם למחיר הגבוה שהיא תצטרך לשלם עקב שיתוף פעולה עם המעצמות הקולוניאליות, כהתנכרות גוש המדינות הבלתי מזדהות ודעת הקהל הליברלית-שמאלנית.
נאצר הניח – במידה גבוהה של סבירות - שתגובתן של אנגליה וצרפת תהיה גם צבאית – כיבוש אזור התעלה. אשר על-כן הורה לצבאו, שהיה מרוכז בחצי האי סיני, בהיות ישראל האויב העיקרי, לנוע ולהתפרס באזור התעלה ולהתכונן לעצור מתקפה צפויה.
הנה כי כן, עמדה לפני בנות הברית: אנגליה וצרפת בעיה חמורה, כיצד להימנע מעימות חזיתי עם צבא מצרים, שהיה מחופר בעמדותיו. הפתרון היה שיתוף ישראל במבצע. על ישראל יהיה לבצע פעולה פרובוקטיבית בחצי האי סיני, שתמשוך או תחזיר את צבא מצרים לעמדותיו בסיני. וכך ייקל על צבאות אנגליה וצרפת לכבוש את אזור התעלה. לפעולה הישראלית כזו יהיה פן נוסף: אנגליה וצרפת יוכלו לתת הוראה אולטימטיבית לצבאות מצרים וישראל להתרחק מתעלת סואץ בנימוק שהלוחמה מסכנת את המעבר בתעלה. סירוב של אחת מהן יהווה סיבה לגיטימית לכאורה, להתערבות צבאית של המעצמות.
התכנון היה מדויק ואכן גדוד ישראלי צנח מזרחית למעבר המיתלה, כ-40 ק"מ מהתעלה והיווה איום ממשי על המעבר בה (מבצע מכבש). להווייתם של המתכננים, נאצר לא התפתה לשלוח את כוחותיו למרחבי סיני, להתעמת עם הצבא הישראלי, מלבד חטיבה אחת שהשתלטה על מעבר המיתלה. המעצמות הציבו אולטימטום שעל הצדדים להתרחק מיידית כדי עשרה מייל (כ-16 ק"מ) מגדות התעלה. כצפוי, מצרים לא נענתה לאולטימטום. אולם אנגליה וצרפת התמהמהו לפלוש היות שהמערך הצבאי המצרי לא התדלדל כמצופה, וכאשר הן תקפו לבסוף, הקרבות היו קשים והמעצמות לא הצליחו להשתלט על כל מרחב התעלה. ישראל, לעומת זאת, נלחמה כנגד מערך מצרי חלקי והצליחה לכבוש תוך מספר ימים מועט את כל חצי האי סיני ולשחרר את המצור שהטילו המצרים במפרץ עקבה על שיט וטיס ישראלים.
בינתיים, מעצמות העל: ארצות הברית וברית המועצות, שהפלישה למצרים עמדה בניגוד לאינטרסים שלהן, התערבו בנעשה והפעילו לחץ מסיבי על השותפות במבצע מוסקטר לסגת ולחזור לעמדותיהן. ישראל הסכימה לסגת רק לאחר שארצות הברית התחייבה להתערב לטובת ישראל והיה ויוטל שוב מצור על מפרץ עקבה. עם זאת, מצרים נאלצה להסכים שיוצבו משקיפי או"ם בשטחה לפקח על הפסקת האש. אך מטרותיו האחרות של נאצר הוגשמו: הוקם הסכר באסוואן בעזרתה של ברית המועצות והוכרה ריבונותה של מצרים על תעלת סואץ.
אומנם נאצר זכה בניצחון מדיני מרשים והוא נחשב למנהיג הבלתי-מעורער של העולם הערבי וגם של גוש המדינות הבלתי-מזדהות, לצד נהרו ההודי והמרשל טיטו היוגוסלבי. אולם זכר המפלה הצורבת בסיני לא נשכח ויריביו של נאצר נהגו ללעוג לו בטענה, שהוא מתחבא מאחורי כוח האו"ם ואינו פועל למען האינטרסים הערבים-פלסטינים. סביר שנאצר שאף להוכיח שבלוחמה 'אחד על אחד' ללא מעורבות צד שלישי, הצבא המצרי יגבור על הצבא הישראלי.
החזרת המצב לקדמותו.
במאי 1967 החליט נאצר להיפרע מישראל. להחלטה זו היו מספר גורמים מסייעים:
לכאורה, היה זה צרוף מקרים ללא תקדים, שלא יחזור, כאשר כל היתרונות היו לטובת מצרים. אין פלא אפוא, שנאצר החליט שזו שעת כושר להחזיר את המצב, לזה שהיה לפני מבצע סיני, ובכך למחות את זכר התבוסה, אם אפשר - ללא מלחמה, באמצעות מנופים מדיניים.
הצעדים שננקטו לפני מלחמת ששת הימים.
ב-7 באפריל 1967 התרחשה התנגשות צבאית נרחבת בין ישראל לסוריה, במהלכה הפיל חיל האוויר הישראלי ששה מטוסי מיג 21 סוריים. התקרית הייתה הסלמה של ההתנגשויות החוזרות ונשנות בין ישראל לסוריה שהתרחשו מאז סוף שנות ה-50.
ב-15 במאי 1967 החלו כוחות מצריים לזרום לחצי האי סיני. העילה הרשמית לכך הייתה ידיעה שברית המועצות העבירה למצרים, לפיה ישראל מרכזת כוחות מול סוריה, אף על פי שלא היה לכך כל בסיס עובדתי.. מצרים הצדיקה את המהלך בתוקפו של חוזה ההגנה שנכרת בין מצרים לסוריה. ב-18 באפריל ביקש מהאו"ם לפנות את כוחותיו שהיו מוצבים בחצי האי סיני, וב-19 באפריל השתלטו צנחנים מצרים על עמדת האו"ם בשרם אל-שיח'.
ב-17 באפריל החליט הוועד הפועל העליון של מפלגתו של נאצר, האיחוד הסוציאליסטי הערבי, שכלל את נאצר, עאמר, סגן הנשיא חוסיין אל-שאפי, סגן הנשיא זכריא מוחי א-דין, ראש הממשלה מוחמד צדקי סולימאן ויו"ר האספה הלאומית סאדאת על סגירת מיצרי טיראן בפני שיט ישראלי וחידוש המצור על נמל אילת. נאצר הבהיר בפני הפורום כי הכנסת הכוחות המצריים לסיני העלתה את הסיכוי למלחמה עם ישראל לחמישים אחוז, אך מהלך של סגירת המיצרים יהפוך את המלחמה לוודאית. ההחלטה התקבלה ברוב קולות, כאשר המתנגד היחיד היה ראש הממשלה סולימאן. ב-22 באפריל הודיע נאצר על סגירת המיצרים.
ייתכן שמצרים הייתה מוכנה להסתפק בצעדים אלה ולא יוזמת מלחמה נגד ישראל, אולם התקיימו תהליכים נוספים שדחקו את המנהיגים לפינה וגרמו להסלמה. כך נגרר האזור למלחמה, ששינתה את פני המזרח התיכון:
אחרית דבר.
או תאנט מזכ"ל האו"ם, קיבל את דרישת המצרים לסילוק המשקיפים מניה וביה ולא ניסה לעכבה. ברית המועצות כזכור, היא שהתניעה את שרשרת המהלכים ולא הייתה יכולה לחזור בה, ארצות הברית ניסתה לארגן שייטת בינלאומית לפריצת המצור ללא הצלחה. דה גול הסתפק באמירה שהוא יראה אחראי למלחמה במי שיירה את היריה הראשונה. גם מסע השתדלנות שערך שר החוץ אבא אבן בבירות המעצמות הימיות לא שינה דבר. ניתן לציין, שאו תאנט טס לקהיר במטרה למנוע מלחמה במאמץ של הרגע האחרון. אומנם נאצר הציע מספר פתרונות אולם לא הסכים לוותר על הישגיו העיקריים: סילוק המשקיפים והטלת המצור. ללמדך שמה שעניין אותו היה הרצון לבטל את הישגי ישראל מאשר לצאת לעוד מלחמה. יש להדגיש, שרה"מ לוי אשכול היה ער למצב ובהיותו שר הביטחון היה מודע היטב לכוחו של צה"ל וליכולותיו. הוא אמנם ניסה לפתור את המשבר בדרכים דיפלומטיות אולם לא מצא אוזן קשבת. מנגד גברו לחצי אלופי המטכ"ל לצאת למלחמה טרם יסיים צבא מצרים את היערכותו בסיני (ככינויו מרד הגנרלים). היערכות שלא תאפשר שחרור אנשי המילואים. כך המצב נשאר ללא מוצא, עד שישראל נכחה שהגיעו מים עד נפש וחייבים לתקוף. צעדה של ישראל התקבל בהבנה, לפחות בגוש המערבי, ולא הופעלו עליה לחצים מסיביים לסגת מיד מהשטחים שנכבשו, כפי שקרה אך 10 שנים קודם לכן במבצע סיני.
גרטה הרמן
גרטה (הנרי-) הרמן (בגרמנית: Grete (Henry-)Hermann; 2 במרץ 1901 – 15 באפריל 1984) הייתה מתמטיקאית ופילוסופית גרמניה, הידועה בשל עבודתה בתחומי המתמטיקה, פיזיקה, פילוסופיה, וחינוך. היא ידועה עבור עבודתה המוקדמת בפילוסופיה על יסודות המכניקה הקוונטית, ומוכרת עתה בעיקר בשל הפרכה של תאוריות משתנים חבויים של ג'ון פון נוימן. התאוריה הזו, יחד עם העובדה שההפרכה של הרמן נותרה כמעט לחלוטין לא ידועה במשך עשרות שנים, נחשבים לדברים שהשפיעו רבות על התפתחות מכניקת הקוונטים.
מתמטיקה.
הרמן למדה מתמטיקה בגטינגן תחת אמי נתר, שם היא קיבלה תואר דוקטור בשנת 1926. עבודת הדוקטורט שלה, "Die Frage der endlich vielen Schritte in der Theorie der Polynomideale" (בעברית, "השאלה על כמות צעדים סופית בתורת האידיאלים הפולינומית"), שפורסמה ב"Mathematische Annalen", מהווה את יסודות האלגברה החישובית. העבודה קבעה לראשונה את קיומן של אלגוריתמים (כולל גבולות סיבוכיות) עבור בעיות רבות באלגברה מופשטת, כגון בעיית השייכות באידיאלים בחוגי פולינומים. האלגוריתם של הרמן על פירוק לאידיאלים ראשוניים עדיין בשימוש כיום.
עזרה ללאונרד נלסון.