תולדות העיר.
לודזה נזכרת מהמאה ה-12, ובסוף המאה ה-14 נבנה בה מבצר אבן, אשר עומד על תילו עד ימינו. בשנת 1561 נכללה העיר באיחוד הפולני-ליטאי, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1777 הוענקו ללודזה זכויות עיר.
יהודי לודזה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, והתקיימו בה חיים ציבוריים יהודיים ושבעה בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ואגודה להפצת השפה העברית. ברבנות הקהילה כיהנו, בין היתר, הרב נפתלי ציוני, הרב אליעזר דון יחיא, שאצלו למד הרב קוק, והרב בן-ציון דון-יחיא (נספה בשואה). בתקופת הכיבוש הסובייטי נסגרו המוסדות הציבוריים היהודיים בעיר.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, תוך שהגיעו אליה מאות פליטים יהודים מליטא ומלטביה. כעבור כשבועיים נורו בידי הלטבים חלק מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר. בהמשך החודש רוכזו כ-1,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם באזור עני בה, בצפיפות רבה, אשר נשמר בידי המשטרה הלטבית. על יהודי הגטו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות ומשפילות. מעת לעת אנסו ורצחו השוטרים הלטבים נערות יהודיות מהגטו, ורצחו בו עשרות יהודים נוספים, ובהם רב הקהילה.
בסוף יולי 1941 לאור מדורות של ספרי קודש בוערים ברחוב רז'יצקי בוצעה אקציה של ירי בקבוצות של 5-6 יהודים בכל פעם בירי אקדח בעורף . באקציה זו נרצח גם הרב בן-ציון דון-יחיא.
ב-17 באוגוסט 1941 נרצחו בידי שוטרים לטבים כ-800 מיהודי הגטו שבעיר בבורות ירי על גדת אגם צירמה, כשבעה ק"מ מהעיר. רצח היהודים העירומים באתר זה צולם בידי קצינים גרמנים. לאחר ששבו השוטרים לעיר, רצחו בה עוד כ-30 עד 40 נשים וילדים יהודים, תוך אונס הנשים. ב-27 באוקטובר 1941 שולחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיר לגטו דאוגבפילס, ונרצחו חלקם בדרך לעיר וחלקם לאחר הגעתם אליה.
כ-25 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיר נרצחו ב-2 באפריל 1942 ביער סמוך. מקהילת לודזה שרדו את השואה חמישה אנשים.
מרקוס שטנץ
מרקוס שטנץ (בגרמנית: Markus Stenz; 28 בפברואר 1965) הוא מנצח גרמני.
חייו.
שטנץ נולד בבאד נוינאהר-אהרוויילר ולמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן אצל פולקר ונגנהיין ובטנגלווד אצל ליאונרד ברנשטיין וסייג'י אוזאווה.
שטנץ כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל מונטפולצ'אנו בשנים 1989-1995, וכמנצח ראשי של הסינפונייטה של לונדון בשנים 1998-1994. בשנים 1998 עד 2004 שהה באוסטרליה כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן, שעמה יצא בשנת 2001 לסיור קונצרטים באירופה, הראשון שלה מעבר לגבולות אוסטרליה. מרקוס שטנץ מגלה עניין מיוחד במוזיקה בת זמננו. הוא נודע בתמיכתו במלחינים בני זמננו; בין השאר עבד עם המלחין הנס ורנר הנצה ומינה את ברט דן למלחין הבית של תזמורת מלבורן.
משנת 2003 עד שנת 2014 היה מנהל מוזיקלי כללי של עיריית קלן, ובתפקידו זה הוא כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של קלן וכמנצח ראשי בתזמורת גירצניך, הידועה גם בשם "התזמורת הפילהרמונית של קלן". בתקופת כהונתו, שהחלה באוקטובר 2005, נערכות הקלטות חיות בחברת ההקלטות של התזמורת, "!Go Live", המוצעות למכירה בו בלילה, חמש דקות מסוף הקונצרט, לקהל המאזינים. שטנץ ניצח על תזמורת גרצניך בהופעתה הראשונה ב"קונצרטי הפרום" בלונדון באוגוסט 2008.
שטנץ היה מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, תזמורת פריז ותזמורת האלה במנצ'סטר. החל מ-2009 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת האלה. בניצוחו הופיעו פסנתרנים מן השורה הראשונה, כמו ג'פרי לנקסטר ומיצוקו אושידה.
שטנץ עשה לו שם כמנצח על האופרות של הנס ורנר הנצה. הופעתו הראשונה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה הייתה בהפקה של "אלגיה לאוהבים צעירים" של הנצה. כן ניצח שטנץ על הצגות בכורה נוספות של אופרות מאת הנצה, בהן Das Verratene Meer בדויטשה אופר ברלין, "ונוס ואדוניס" באופרה של בוואריה במינכן ו-L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe
בפסטיבל זלצבורג 2003.
לייפאיה
לִיֶפאיה (לטבית: Liepāja, פולנית: Lipawa, רוסית: Либава,Лиепая, יידיש: ליבאַװע, גרמנית: Libau) היא עיר במערב לטביה, ובה נמל על הים הבלטי. לִיֶפאיה היא העיר השלישית בגדלה בלטביה בעלת אוכלוסייה של 84,300 (2011). בעיר ישנה קהילה יהודית קטנה.
היסטוריה.
העיר נוסדה תחת השם ליווא על ידי דייגים קורוניים. ב-1263 אבירים טאוטוניים הקימו במקום יישוב. זכויות מגדבורג ניתנו לעיר ב-1625 על ידי פרידריך קטלר, רוזן קורלנד, ואושרו ב-1626 על ידי מלך פולין זיגמונט. ב-1795 בחלוקה השלישית של פולין העיר עברה לאימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר כ-43 אלף תושבים, מהם כ-10,860 יהודים. גם חלקה של אוכלוסייה גרמנית היה כרבע. בהתאם למפקד אחרון (2010) הלטבים מהווים מעל 50% מאוכלוסיית העיר והרוסים כ-30%.
מ-1906 שימשה כנמל המרכזי למהגרים לארצות הברית מרוסיה. בין 1918 ל-1939 בלטביה העצמאית. ב-1939 לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב צורפה לברית המועצות. מ-1941 נמצאה העיר תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ומרבית יהודיה נרצחו בטבח לייפאיה. ב-1944 שוחררה העיר וחזרה לברית המועצות. הרוסים השתמשו בעיר כבנמל לצי הסובייטי והכריזו עליה כעיר סגורה. מ-1991 הנמל בעיר הוא השני בחשיבותו בלטביה העצמאית.
יהודים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 1935 התגוררו בעיר 7,400 יהודים כ-13% מכלל התושבים.
השמדת היהודים במהלך השואה בוצעה על ידי קומנדו ארייס ובטליון המשטרה 21. בסיוע כוחות מהקריגסמרינה ההשמדה בוצעה בחולות שקדי כ15 ק"מ מהעיר. שתי שורות יורים במצב כריעה ומצב עמידה ירו בקבוצות של 10 עד 30 יהודים. היורים ממצב כריעה כיוונו אל הלב וממצב עמידה אל הראש. אמהות התבקשו להחזיק את התינוקות בצד שמאל כדי לחסוך בתחמושת. טבח לייפאיה תועד על ידי צלם מחיל הים הגרמני והוא אחד המקורות לתמונות של מבצעי רצח.
מבצעי השמדה מסוג זה בוצעו מסתיו 1941 עד אפריל 1942. העיתון המקומי "Kurzemes Vards" עודד את ההשמדה ודיווח עליה ולאחר האקציה של אפריל 1942 דיווח לקוראיו "בעיית היהודים בלייפאיה נפתרה לחלוטין, אם פה ושם תפגשו ביהודי אנא שלחו אותו למקום הראוי לו".
לאחר השמדת 90% מיהודי העיר על ידי הלטבים בחודש יולי 1942, 814 יהודים רוכזו בגטו תחת שמירת המשטרה הלטבית מתוכם 102 מתו בגטו ו54 נורו למוות. הגטו חוסל ב-8 באוקטובר 1943 . 20 יהודים ניצלו מהשמדה.
טירספול
טירספול (ברוסית: Тирасполь, ברומנית: Tiraspol), היא עיר במולדובה, בירת המדינה הבלתי מוכרת רפובליקת טרנסניסטריה. אוכלוסיית העיר מנתה ב-1989 190,000 נפש, ו-134,100 נכון לשנת 2014. זוהי העיר השנייה בגודלה במולדובה, ובעבר הייתה חלק מהחבל האוטונומי מולדובה.
העיר משמשת כמרכז תעשייה לייצור רהיטים ומוצרי חשמל. לעיר שלוש קבוצות כדורגל המשחקות בליגת העל המולדובית: שריף טירספול, פ.צ. טירספול וטיליגול-טיראס טירספול.
תולדות העיר.
לאחר סיפוח השטח לאימפריה הרוסית בעקבות הסכם יאש הוחלט להקים באזור מבצר גבול ויישוב. בשנת 1812 הגבול התרחק ולקראת 1835 כבר לא היה למקום חשיבות צבאית. העיר המשיכה להתפתח, במיוחד לאחר שנת 1867 כאשר היא חוברה למערכת מסילות ברזל. בשנת 1918 העיר הייתה במרכז מאבק בין רומניה לבין הצבא האדום ובסופו של דבר סופחה לאוקראינה הסובייטית. החל משנת 1929 ועד לשנת 1940 העיר הייתה בירתה של הרפובליקה האוטונומית המולדובנית.
בשנת 1967 בעיר התחיל שימוש בטרוליבוס לתחבורה עירונית ובשנת 1993 נחנך הקו לטיגינה.
ב-2 בספטמבר 1990 בעיר הוכרזה רפובליקת טרנסניסטריה והעיר הוכרזה כבירתה. בשנת 1992 נמנו בעיר 203 אלף תושבים. עקב חוסר היציבות הפוליטית בטרנסניסטריה והקונפליקט בין דוברי רוסית ואוקראינית מצד אחד, לבין דוברי רומנית מצד שני, התרחש תהליך של הגירה מחוץ לעיר, כמו גם מחוץ לטרנסניסטריה בכלל. אליו נוספה גם עזיבת יהודים רבים לישראל ומדינות אחרות בעולם. בשנת 2004 כבר ירד מספר התושבים בעיר לכ-158 אלף איש, ובשנת 2011 נמנו בטירספול 134,100 תושבים בלבד.
אקלים.
ימי הקיץ הם נעימים עם טמפרטורה ממוצעת בסביבות 21 מעלות צלזיוס בחודשים יולי ואוגוסט. החורפים קרים ומושלגים. הטמפרטורה הממוצעת בחודש הקר ביותר, חודש ינואר, היא 2.7 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. המשקעים יורדים במהלך כל השנה, אם כי יש עלייה ניכרת בכמות המשקעים בחודשים יוני ויולי. כמות המשקעים הממוצעת בטירספול באזור האגם היא קרוב ל-500 מ"מ בשנה.
היהודים בטירספול.
בקיץ 1903 נערך פוגרום ביהודי העיר. בקיץ 1920 נערך בעיר פוגרום גדול נוסף.
ערב פלישת גרמניה לברית-המועצות נמנו בעיר כ-12,000 יהודים – רבע מכלל התושבים בה.
טירספול נכבשה בידי הגרמנים והרומנים ב-8 באוגוסט 1941. את רוב היהודים בעיר רצחו הנאצים בימי הכיבוש הראשונים. רק מעטים הצליחו לשרוד, בעזרתם של נוצרים שהסתירו אותם. לאחר מכן, כאשר עברה העיר לשליטתם הבלעדית של הפשיסטים הרומנים בראשית ספטמבר 1941, הם הקימו גטו קטן בעיר אליו נשלחו יהודים וצוענים שגורשו מרומניה לטרנסניסטריה.