ארבע בנות מארץ' משתדלות לשמוח בחלקן ולהתגבר על געגועיהן לאביהן שגויס למלחמה, אך מג כועסת על הגורל שגזל את עושרה של המשפחה ומאלץ אותה לעבוד כאומנת לילדי עשירים מפונקים, כשכל רצונה ללבוש בגדי פאר ולבלות כמו חברותיה. ג'ו מתמרדת נגד ההכרח לשמש בת לוויה לדודתה זקנה הנכה והקפדנית, תפקיד הנוגד את טבעה החופשי שחורג מהאידיאל של עלמות ויקטוריאניות בנות טובים. בת', ילדת בית ביישנית ואוהבת, משתוקקת לפסנתר טוב יותר ולפנאי לנגן כאוות נפשה במקום לעזור בעבודות הבית. איימי בת הזקונים, רק רוצה שהכל יעריצו את יופייה ואת כישרון הציור שלה, ויאפשרו לה ליהנות מכל מה שלבה חפץ, בלי הגבלות. עם זאת, הארבע יודעות להעריך את חוג המשפחה האוהב והמגונן, ומוצאות דרכים להשתעשע ולבלות גם ללא מותרות. אל הוויה חמה זו הן מאמצות לחבורתן את בן השכנים העשיר, לורי, נכדו של מר לורנס מעורר האימה. ללורי לא חסר דבר במונחים חומריים, אך הוא חש ביותר בחסרון הוריו שמתו ובהיעדר חברה צעירה. הוא מורד בסבו, המשתדל לנתקו מן המוזיקה, אהבת חייו, ולנתב אותו לעסקים. הקשר, הנוצר בין שני הבתים השכנים, מיטיב עם כל שוכניהם, בייחוד כשבת' הביישנית מוצאת את דרכה אל הפסנתר המשובח בבית לורנס ואל לבו של הזקן הבודד, המתגעגע אל נכדתו שמתה בילדותה ומתנחם בחיבתה של הילדה המוזיקלית מן הבית השכן.
משברים פוקדים את המשפחה. אבי הבנות, כומר צבאי במלחמת האזרחים, נופל למשכב ואשתו נוסעת לוושינגטון לטפל בו. בהיעדרה נדבקת בת' במחלת השנית ממשפחת מהגרים חסרת-כל, שבה טיפלה בהוראת אמה. בהמשך, אחרי שכמעט נואשו מחייה, היא מתאוששת ומחלימה, אך סובלת מפגם בלב כתוצאה מסיבוך, ופגם זה יביא עליה את המוות בגיל 18.
מר ברוק, מחנכו של לורי, מתאהב במג, המשיבה לו אהבה למגינת לבה של ג'ו, החוששת מכל שינוי באורח חייהן. לדרישת הוריה של מג, ג'ון ברוק מחכה למג עד הגיעה לגיל עשרים. בהמשך השניים נישאים וחיים באושר בבית קטן לא הרחק מבית המשפחה, תוך מאבק בקשיי הסתגלות והתבגרות הכרחיים, ומגדלים את דמי-ג'ון (דמי) ודייזי, ילדיהם התאומים.
אחרי שדחתה את חיזורי לורי, האהוב עליה כאח, יוצאת ג'ו לניו יורק, לחיות שם בפנסיון של ידידת אמה, לעבוד כמחנכת לבנותיה ולטפח את הקריירה הספרותית שלה. בפנסיון היא פוגשת את מר באר, פרופסור רווק לגרמנית, ולומדת להכיר ולהעריך את חוכמתו, טוב לבו, יושרו והגינותו, כשם שהוא לומד להכיר ולהעריך את הסופרת הצעירה והשאפתנית ומטה אותה בזהירות מדרך הפרסום הקלה, שהחלה ללכת בה בכתיבת ספרות קלוקלת לעיתונות פסולת. במשך הזמן מלבלבת ידידותם לאהבה, אך שניהם מסרבים להודות בכך. ג'ו נקראת הביתה, לטפל בבת' הגוססת, והקשר ניתק. ג'ו מטפלת בבת' עד מותה ונשארת בבית עם הוריה, שקועה באבל ובדכדוך חסר תקוה.
לורי הנואש נוסע לאירופה ושם מטיל עצמו למערבולת חיי בטלה, בילוי ובזבזנות חסרי תכלית, שממנה שולפת אותו בסופו של דבר איימי, המסיירת באירופה עם משפחת דודתה ובוחנת את סיכוייה להשתלם בציור. שני הצעירים נאלצים להכיר במציאות - לורי מבין שלעולם לא יזכה באהבתה של ג'ו כפי שרצה בה ומנסה את מזלו עם איימי, ואיימי מכירה כי לעולם לא תהיה ציירת דגולה וכשרונה בינוני בלבד. עם ההשלמה ההדדית, כאשר לורי בא לנחם את איימי לאחר מותה של בת', הם מוצאים זה את זה מחדש, נישאים וחוזרים הביתה.
אל תוך שמחת השיבה וחגיגת נישואיהם של לורי ואיימי, מגיע מר באר, שבא להיפרד מג'ו לפני שיעזוב את אמריקה לבלי שוב. למעשה, ויתר על תקוותיו ואיננו מעז להציע לה את אהבתו בגלל הפרש הגיל ביניהם ובגלל מצבו הכלכלי הרעוע, אבל איננו יכול להסתלק בלי לראותה עוד פעם אחת. הוא מאמין, שג'ו עתידה להינשא ללורי ומתכוון להסתלק באופן שקט ומכובד, בלי להעמיס עליה את אהבתו המיותרת, אך ג'ו, הכנה וחסרת התחכום, מגלה לו את צערה על נסיעתו ואת אהבתה לו ותוכניותיו משתנות באחת.
לאחר שירשה ג'ו מדודה מארץ' באופן מפתיע את אחוזת פלאמפילד, פרופסור באר וג'ו מקימים יחד בית ספר לנערים יתומים ועשירים כאחד ודואגים להם כאילו היו ילדיהם.
לדור הצעיר של משפחת מארץ' מוסיפים איימי ולורי (טדי, בפי ג'ו) בת פעוטה, הנקראת בת' על שם האחות שהלכה לעולמה בגיל צעיר. לג'ו ולמר באר (פרידריך) יש שני ילדים, טדי ורוב.
עיבודים.
קולנוע.
מלבד הגרסאות האילמות בשנת 1917 ו-1918, נשים קטנות עובד לקולנוע חמש פעמים נוספות: על ידי ג'ורג' קיוקור ב-1933, מרווין לרוי ב-1949, גורדון הסלר ב-1978, גיליאן ארמסטרונג בשנת 1994 וגרטה גרוויג ב-2019.
טלוויזיה.
ה-BBC הפיק ארבעה עיבודים טלוויזיוניים לספר: האחד בשנת 1950, בשנת 1958 ובשנת 1970.
בדצמבר 2017 שודרה מיני-סדרה בשלושה פרקים בהפקת ה-BBC בהשתתפות אמילי ווטסון, מייקל גמבון ואנג'לה לאנסברי.
ב-1978 שודרה מיני-סדרה בשני חלקים, "נשים קטנות", בכיכובה של סוזן דיי בתפקיד ג'ו מארץ'.
בשנות השמונים הספר עובד שוב לטלוויזיה, הפעם ביפן, בגרסת האנימה. הראשונה, "Little Women" שודרה ב-1981, והשנייה - "Tales of Little women" שיצאה בשנת 1987 ושודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בתחילת שנות התשעים תחת השם "נשים קטנות".
מחזות זמר ואופרה.
המחזמר "נשים קטנות" עלה בברודוויי בשנת 2005, ולאחר מכן יצא לסיור הופעות ברחבי ארצות הברית. ההצגה עלתה גם בסידני, אוסטרליה, ב-2008
אופרת יוסטון גרנד הזמינה וביצעה את האופרה "נשים קטנות" ב-1998, והביצוע אף שודר ברדיו ברשת NPR בארצות הברית. האופרה שודרה בטלוויזיה ב-2001, וכבר עלתה בבתי אופרה נוספים מאז הבכורה.
במה.
גרסאות בנות מערכה אחת כבר הופקו בארצות הברית, בריטניה, איטליה, אוסטרליה, אירלנד, סינגפור מאז 2010.
מרישה צ'מברלין גם יצרה עיבוד למחזה באורך מלא.
וידאו בלוג.
עיבוד מודרני של הרומן, שכותרתו "מכתבי משפחת מארץ'", הופק על ידי Cherrydale productions ומופץ על ידי Pemberly Digital ב-YouTube. ההרצה המקורית החלה ב-25 בדצמבר 2014.
תסכית רדיו.
ב-4 בספטמבר 2012 יצאה גרסת שמע מומחזת בהפקת Focus ב-Family Radio Theatre.
רומן גרפי.
בשנת 2019 יצא בעברית הרומן הגרפי ״מג, ג׳ו, בת׳ ואיימי״ בהשראת הספר. הרומן מתאר את חיי משפחת מארץ׳ בברוקלין המודרנית, כאשר אבי המשפחה חייל בצבא ארה״ב המשרת מחוץ לארה״ב. הרומן הגרפי מתאים לחלק הראשון של הספר.
התאוריה הנורדית
התאוריה הנורדית ("נורד" פירושה: צפון) הייתה תאוריה של עליונות גזעית, אשר הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ואשר טענה כי העמים הצפון אירופאים מהווים גזע עליון הודות לכישוריהם התורשתיים, לכאורה, למנהיגות. התאוריה הנורדית הייתה רבת השפעה במערב אירופה ובארצות הברית בראשית המאה ה-20, והיוותה מקור השפעה מרכזי לאידאולוגיה הנאצית. כיום תאוריה זו נחשבת לפסאודו-מדעית וגזענית.
התאוריה הסתמכה על מודל אנתרופולוגי של קטגוריות גזעיות, אשר היה מקובל באותה תקופה, וגרס כי האירופאים התחלקו לשלושה גזעי משנה של ה"גזע הקווקזי": תת-הגזע ה"נורדי", תת-הגזע ה"אלפיני", ותת הגזע ה"ים-תיכוני". תת-הגזע הנורדי זוהה עם צפון אירופה, במיוחד, אם כי לא באופן בלעדי, עם דוברי השפות הגרמאניות, והתאפיין בצבע שיער בלונדיני, ג'ינג'י או חום בהיר, וצבע עיניים כחול, אפור או ירוק. תת-הגזע האלפיני זוהה עם עמי מרכז אירופה ודוברי שפות קלטיות, ונטען כי לבניו ובנותיו קומה נמוכה, שיער כהה, עיניים כהות, כתפיים צרות וראש עגלגל באופן יחסי. לבסוף, תת-הגזע הים תיכוני זוהה עם עמי דרום אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, ונטען כי הוא מאופיין בשיער כהה, עיניים כהות וכתפיים צרות, חזות כהה, קומה בינונית עד גבוהה, וגולגולת בגודל בינוני.
גישות אירופאיות מוקדמות.
כותבים אחדים מהעת העתיקה התייחסו להבדלים שבין אירופאים צפוניים ודרומיים, כאשר אלו הצפוניים נחשבו, בדרך כלל, כברברים. אריסטו ציין את ההבדל בין יוונים לבין בני הצפון, בהאמינו כי העליונות היוונית גלויה לעין בגוון עורם ה"בינוני", בהשוואה לצפוניים ה"חיוורים" והאפריקאים ה"כהים". גם במשנה יש חלוקה דומה -
"בהרת עזה נראית בגרמוני כהה, והכהה בכושי עזה. רבי ישמעאל אומר, בני ישראל, אני כפרתן, הרי הן כאשכרוע, לא שחורים ולא לבנים, אלא בינוניים".
לעומתו, ההיסטוריון הרומאי טקיטוס העריץ את השבטים הגרמאנים, באומרו כי צבע עורם הבהיר ושיערם הבלונדיני היו סימני יופי, וכי תרבויותיהם ישמרו את טוהרם הגזעי, בניגוד לרומאים הרב-גזעיים. רומאים רבים חלקו את הערכתו זו של טקיטוס ליופי גרמאני. נשים רומאיות, שלרוב היו שחורות שיער, שילמו ממון רב תמורת פאות עשויות שיער בלונדיני או ג'ינג'י, שנגזז מראשם של שבויים גרמאנים וקלטים.
מקורות התאוריה הנורדית.
במהלך המאה ה-17, עם עליית כוחן הכלכלי והפוליטי של מדינות מערב אירופה וצפונה, החלו בני אזורים אלו לטעון לעליונות על אוכלוסיות אחרות. במחצית המאה ה-18 הבדיל המדינאי האמריקאי בנג'מין פרנקלין בין אירופאים "לבנים" ל"כהים", וקרא להעדפת גרמנים צפוניים ואנגלים "לבנים" על פני גרמנים דרומיים, רוסים, צרפתים, ספרדים, שוודים ואיטלקים "כהים".