יונו (שם מלא: 3 יונו; באנגלית: ‎3 Juno) הוא האסטרואיד השלישי שהתגלה, מיד אחרי קרס ופאלאס. הוא התגלה על ידי האסטרונום הגרמני קארל לודוויג הרדינג ב-1 בספטמבר 1804, ונחשב כאסטרואיד השני בגודלו בקבוצת האסטרואידים הסלעיים מסוג S. יונו הוא אחד האסטרואידים הגדולים שבחגורת האסטרואידים העיקרית, ומעריכים כי מסתו מכילה 1% מהמסה של כל החגורה.
יחד עם קרס, פאלאס, וסטה ואסטריה נחשב יונו לכוכב לכת עד שהתגלה כי המקום בין מאדים לצדק מכיל אלפי גופים המרכיבים את החגורה המרכזית. בעקבות הגילויים, גופים אלה סווגו מחדש כאסטרואידים ולא ככוכבי לכת.
האסטרואיד קרוי על שמה של אחת מהאלות החשובות ביותר מהאלים במיתולוגיה הרומית - יונו. יונו הייתה מלכת האלים ומקבילתה של הרה במיתולוגיה היוונית.
מאפיינים.
יונו הוא האסטרואיד העשירי בגודלו בחגורת האסטרואידים, ומסתו מהווה 1.0% לערך ממסת חגורת האסטרואידים. הוא מתחרה עם אונומיה על התואר הגוף הגדול ביותר מהסוג הסלעי S. ההערכות העדכניות ביותר מציבות את יונו במקום השני. נדיר שאסטרואידים מסוג S מחזירים אור, מה שמצביע על אפשרות למאפיינים שונים מהרגיל של פני השטח. שילוב בין החזרת האור לאקסצנטריות גבוהה מאוד (הכי גבוהה של כל אובייקט מוכר עד לגילוי פולהימניה ב-1854) מסביר את גודלו היוצא דופן, ומהווה בסיס לגילוי אסטרואידים גדולים נוספים כמו היגיאה, אירופה, דוידה, ואינטרמניה. זהו הגוף הראשי במשפחת יונו. יחד עם קרס, פאלאס, ווסטה הוא נחשב כוכב לכת לפני שגובש והוגדר המבנה העדכני של מערכת השמש. עם גילוים של אסטרואידים רבים נוספים הוא, יחד עם קרס, פאלאס ווסטה, סווג כאסטרואיד. גודלו הקטן יחסית וצורתו יוצאת הדופן לא מאפשרת לו להיות מסווג מחדש ככוכב לכת ננסי לפי הגדרות האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
יונו מסתובב בכיוון האופייני לגופים שמימיים סביב ציר של 510.
מחקרים של פני השטח שלו מצביעים שייתכן והוא כונדריט - קבוצת מטאוריטים מוכרת המאופיינת בסיליקטים מתכתיים כמו אוליבין ופירוקסן. הטמפרטורה המקסימלית שנמדדה על פני הכוכב כשהוא פונה לשמש היא 293 קלווין, ב-21 באוקטובר 2001. בהתחשב בשלב הקפתו סביב השמש הטמפרטורה המקסימלית האפשרית עומדת על 301 קלווין, (+310) בפריהליון.
על יונו מכתש בקוטר 100 ק"מ, שנוצר בשלב בו היה צעיר גאולוגית.
תצפיות.
אלו הן כמה מאבני הדרך בהיסטוריה של תצפיות על יונו:
יונו הוא האסטרואיד הראשון עליו נצפה ליקוי. הוא חלף על פני כוכב עמום (SAO 112328) ב-19 בפברואר 1958 והסתיר אותו לזמן קצר. מאז, כמה ליקויים נוספים נצפו, כשהפורה מביניהם הוא ב-11 בדצמבר 1979, שתועד על ידי 11 אסטרונומים.
אותות רדיו מחללית במסלול סביב מאדים עזרו להעריך את גודלו של יונו בעזרת התנודות הזעירות שהוחזרו ממנו ומפני השטח שלו אל מאדים.
מחקר של ג'יימס ל. הילטון (1999) מעלה סברה, "מאוד הגיונית" לדבריו, שמסלולו של יונו השתנה באופן קל ב-1893 בגלל תנודות שהשפיעו על אסטרואיד חולף שזהותו לא וודאה. ואפשרות נוספת, הרבה פחות סבירה היא שבאותו זמן פגע גוף בעל גודל משמעותי ביונו.
בשנת 1996 יונו צולם על ידי טלסקופ הוקר במצפה הר וילסון בעזרת עזרי וידאו משופרים. הצילומים הציגו מבחר תמונות וחשפו צורה יוצאת דופן (גושית) עם אזור אפל על האסטרואיד שמצביע על התנגשות טרייה.
מטוס קל
פייפר קב
פייפר סופר קאב
446 לפנה&quot;ס
תחרות שחיה
יריב אמציה
ש. פנחס
ארגון העבודה הבין-לאומי
ארגון העבודה הבין-לאומי (באנגלית: The International Labour Organization, בראשי תיבות: ILO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות המתמקדת בנושאים של יחסי עבודה. מטה הארגון בז'נבה שבשווייץ. הארגון נוסד בשנת 1919, כתוצאה מועידת השלום בפריז ותחילתו כסוכנות של חבר הלאומים. עם הקמת האומות המאוחדות הפך הארגון להיות אחת מסוכנויותיו. חוקת הארגון כוללת את הצהרת פילדלפיה המפרטת את מטרותיו של הארגון. מזכירות הארגון ידועה בשם "משרד העבודה הבין-לאומי". בארגון חברות 187 מדינות בעולם, כולל מדינת ישראל.
מטרת הארגון היא לחזק את זכויות העובד, לשפר את תנאי העבודה והמחיה של העובד, להגביר את התעסוקה ולספק מידע והזדמנויות להכשרה מקצועית. תוכניות בסיוע וביוזמת ILO כוללות מידע בענייני בטיחות וגהות בעבודה, תקני עבודה ותוכניות לזכויות אדם.
באופן היסטורי, ILO היה הגוף הקובע תקנים בין-לאומיים לתנאי עבודה, פעילות שהיוותה את הבסיס ליסודם של איגודים מקצועיים ופעילויות אחרת במדינות שונות בעולם.
מטרות הארגון.
לארגון העבודה הבין-לאומי שלוש משימות עיקריות. הראשונה, קביעת תקנים בין-לאומיים בתחום העבודה, הן ברמת אמנות והן ברמה של המלצות, אשר יאומצו במדינות החברות. אמנות והמלצות הארגון מכילות הנחיות במגוון נושאים הנוגעים לעבודה, בין השאר עבודת ילדים, נשים בעבודה, שעות העבודה, עבודה בחגים ובימי מנוחה, פיקוח על העבודה, הכשרה מקצועית, הגנת ביטוח לאומי לעובד, דיור לעובדים, רפואה תעסוקתית ובטיחות, תנאי עבודה בים, הגנה על עובדים זרים, ועוד.
המשימה השנייה היא שיתוף פעולה טכני בין-לאומי לסיוע למדינות מתפתחות. חלק ניכר ממשאבי הארגון מוקדש למטרה זו. ארגון האומות המאוחדות מסייע להשגת מטרה זו, יחד עם סוכנויות אחרות באו"ם. הפעילות תחת משימה זו מתמקדות בארבעה נושאים עיקריים: פיתוח כח אדם בעזרת הכשרה מקצועית והכשרת מנהלי עבודה; תכנון תעסוקה וקידום בתעסוקה; פיתוח מוסדות חברתיים בתחומי מינהל עבודה, יחסי עבודה, קואופרטיבים ועבודה כפרית; תנאי העבודה, כולל נושאי בטיחות וגיהות, ביטוח לאומי, פיצויים, שעות עבודה, פעילות רווחה, ועוד.
משימה שלישית היא בחינוך ובפרסום עבודות מחקר, תוכניות הכשרה וחינוך. לארגון שני מוסדות חינוך ייחודיים: "המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה" בז'נבה ו"המוסד הבין-לאומי להכשרה מקצועית וטכנית מתקדמת" בטורינו, באיטליה.
היסטוריה.
ארגון העבודה הבין-לאומי נוסד בשנת 1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעת ועידת השלום בפריז ואחר כך בורסאי. כבר במאה התשע-עשרה הוכר הצורך בהקמת ארגון עבודה בין-לאומי.
בחודש אפריל 1919, אומצה חוקת ארגון העבודה הבין-לאומי על ידי ועידת השלום בפריז. הארגון הוקם על רקע ההכרה כי תנאי העבודה של עובדים רבים כרוכים בניצול, ללא התייחסות לבריאותם, לחיי משפחותיהם ולקידומם. כך בהקדמה לחוקה נאמר: "תנאי העבודה הקיימים כרוכים באי-צדק, בעול ובשלילת תנאים ממספר גדול של אנשים." בבסיס הקמת הארגון הייתה אף שאיפה פוליטית למנוע אי-שקט חברתי לאור מספרם ההולך וגדל של העובדי מפעלים, על רקע התיעוש בארצות רבות. משתתפי ועידת השלום אף הכירו בתרומת העובדים למאמץ המלחמתי ובעובדה כי "שלום עולמי בר-קיימא יכול להתקיים אך ורק אם הוא מבוסס על צדק חברתי", כפי שנאמר בחוקה.
החוקה נוסחה בין החודשים ינואר ואפריל בשנת 1919, על ידי ועדת העבודה שעליה החליטו בוועידת השלום. הוועדה הייתה מורכבת מנציגי תשע מדינות: בלגיה, קובה צ'כוסלובקיה, צרפת, איטליה, יפן, פולין, בריטניה וארצות הברית. בראש הוועדה עמד האמריקאי סמואל גומפרס, ראש פדרציית העבודה האמריקאית (American Federation of Labour).
חוקת ה-ILO הפכה לחלק השמיני בחוזה ורסאי.
ועידת העבודה הבין-לאומית השנתית הראשונה התכנסה בוושינגטון ב-29 באוקטובר 1919. בוועידה אומצו שש אמנות העבודה הראשונות. אמנות שעסקו בשעות העבודה בתעשייה, אבטלה, חופשת לידה, עבודת לילה לנשים, גיל מינימום לעובד ועבודת לילה לעובדים צעירים בתעשייה. למנהל הראשון של משרד העבודה הבין-לאומי (הוא מזכירות הארגון) נבחר הצרפתי אלברט תומאס.
בשנת 1920 העתיק הארגון את מקום מושבו לעיר ז'נבה בשווייץ. בשנת 1925 אימץ הארגון את האמנה ה-20, אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925. בשנת 1926 החליט הארגון לייסד גוף מפקח על יישום תקני העבודה בעולם, גוף הקיים עד היום. הגוף מורכב מועדה של מומחים עצמאיים הבוחנים פעולות של ממשלות שונות בעולם ומדווח מדי שנה לוועידה השנתית של הארגון.
בשנת 1933 התכנסה ועידת הארגון כחודש לאחר שהמשטר הנאצי כלא את מנהיגי האיגודים המקצועיים. לאור מאבק נציגי העובדים, נאלצה לבסוף משלחת הרייך לעזוב את הוועידה.
בשנת 1934 הצטרפה ארצות הברית, ביוזמת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לארגון העבודה הבין-לאומי. בשנת 1940, על רקע בידודה של שווייץ בלב אירופה הנתונה במלחמה, הועבר מטה הארגון באופן זמני למונטריאול, קנדה. בוועידת הארגון בפילדלפיה, בשנת 1944, אימץ הארגון את הצהרת פילדלפיה המהווה חלק מחוקתו. בשנת 1948 קבע הארגון את אמנה מס' 87 המצהירה על זכות העובדים להתאגד באיגודים מקצועיים.
בשנת 1960 הקים הארגון את המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה בז'נבה. מוסד שרכש מעמד מוביל בתחום לימודי העבודה בעולם. בשנת 1965 הוקם מרכז ההכשרה הבין-לאומי בטורינו שבאיטליה.
ועידת העבודה הבין-לאומית.
ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) מארח מדי שנה, בחודש יוני, את ועידת העבודה הבילאומית בז'נבה. בוועידה מנוסחות המלצות ואמנות בתחום יחסי העבודה ומאומצות בהצבעת החברות בארגון. הוועידה אף מקבלת החלטות באשר למדיניות הכללית של הארגון, תוכנית עבודתו ותקציבו.