לפאולו יש רקע בתיאטרון ובפרסומות. הוא הופיע על בימת ברודוויי במחזמר המצליח "ללכת עד הסוף" ובאוף ברודוויי בהפקת התיאטרון הציבורי של ניו יורק של ריצ'רד השלישי של שייקספיר.
בין השנים 2007 עד 2011 היה לפאולו תפקיד משנה בסדרה אחת שיודעת, שם גילם את אריק ואן דר וודסן, אחיה של הדמות הראשית סרינה ואן דר וודסן. הופעתו האחרונה בסדרה הייתה בעונה השישית.
בשנת 2010 שיחק בסרט "Stake Land" בבימויו של ג'ים מיקל.
באפריל 2011 הצטרף פאולו לצוות השחקנים של הסדרה נקמה בהפקת רשת ABC. באוגוסט 2011, פאולו הצהיר כי הוא יקבל על עצמו את התפקיד הראשי בסדרה החדשה נקמה, במשרה מלאה ודמותו כאריק ואן דר וודסן כבר לא תופיע בסדרה אחת שיודעת. עם זאת, הוא חזר לסדרה להופעה קצרה בפרק האחרון בסדרה. פאולו סיים את תפקידו בסדרה נקמה במאי 2013, בסיום העונה השנייה.
ב-2018, הוא התארח בפרק בסדרה "חלומות חשמליים". ב-2020, הוא התארח בפרק בעונה השלישית של "ההמתמחה".
אמילי סטנארד
אמילי סטנארד (באנגלית: Emily Stannard; 8 בפברואר 1802 – 6 בינואר 1885), הידועה גם כגברת ג'וזף סטנארד, הייתה ציירת טבע דומם בריטית. היא נקשרה לבית הספר לציירים בנוריץ'.
חיים.
אמילי קופין נולדה ב־8 בפברואר 1802 בנוריץ', בתם של דניאל קופין ואשתו אליזבת קליאט. היא הוטבלה בכנסיית סנט סטפן, נוריץ' ב־14 בפברואר. שני הוריה היו אמנים חובבים מוכשרים. דניאל קופין, שהיה גם אספן, היה אחד החברים המייסדים של אגודת האמנים נורוויץ'. אמה הייתה מעתיקה מוכשרת, אך אמילי חרגה בהרבה מיכולתם האמנותית. על פי רישומי הקהילה אחיה הגדולים היו פרדריק דניאל, הנרי ומרי אליזבת, ואחיה הצעירים היו לוסי ואדוארד (כולם הוטבלו בין השנים 1796–1805). שתי אחיותיה של אמילי נפטרו בינקות.
כמעט שום דבר לא ידוע על ילדותה או השכלתה של אמילי קופין. בשנת 1820 היא נסעה עם אביה להולנד ללמוד ציור הולנדי, מה שהשפיע רבות על עבודתה שלאחר מכן. בביקורה היא קיבלה אישור להעתיק ציורים של המאסטר ההולנדי יאן ואן הויסום באמסטרדם, ועבודותיה זכו לשבחים על דיוקם.
ב־3 בינואר 1826, כשכבר הייתה אמנית מבוססת שהציגה עבודות, היא נישאה לצייר ג'וזף סטנארד בנוריץ'. שניהם הגיעו מרקע אמנותי. בתם אמילי נולדה בשנת 1827. בת שנייה, הארייט אוגוסטה, נפטרה בשנת 1830 בגיל 9 חודשים. הנישואין היו קצרים, שכן ג'וזף סטנארד נפטר משחפת בשנת 1830 בגיל שלושים ושלוש, למרות מאמציה של אשתו, שניסתה רופאים וטיפולים רבים בניסיון להצילו.
סטנארד המשיכה לחיות בנוריץ' במשך יותר מחמישים שנה, אך רק ידיעות בעיתונות על ציוריה נותנת מידע כלשהו על חייה בתקופה זו. על פי רישומי המפקד לשנים 1841–1881 היא התגוררה אצל גיסה אלפרד סטנארד ומשפחתו בליל המפקד בשנת 1841, אך רק עם בתה אמילי בין השנים 1851–1881, כאשר עיסוקה מתואר כ"אמן" או "אמן טבע דומם".
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחוב קתדרלה בנורוויץ', עם בתה הרווקה אמילי.
היא נפטרה שם ב־6 בינואר 1885.
ההספד עליה הופיע בעיתונות המקומית שבוע לאחר מותה, והזכיר כי "לגברת סטנארד הייתה זכות אמנותית גדולה, הייתה ציירת חכמה מאוד של פירות, פרחים, דגים, צייד ודומם, ותמונותיה תמיד היו מאוד מוערך על ידי חובבי האמנות". ההספד מתאר את "טבעה החביב, העדין, הצנוע והפשוט (אשר) חיבב אותה לכל מי שהייתה הזכות להכיר אותה".
מדליות הזהב שלה נתרמו על ידי בתה למוזיאון החדש בטירת נוריץ' בשנת 1894.
קריירה.
רקע כללי.
בית הספר לציירים בנוריץ' היה תופעה ייחודית בתולדות האמנות הבריטית מהמאה ה-19. נוריץ' הייתה העיר האנגלית הראשונה מחוץ ללונדון בה קם בית ספר לאמנים. היו בו יותר אמנים ילידי המקום מכל בתי ספר שהוקמו לאחר מכן במקומות אחרים, האמנים החשובים שבהם היו ג'ון כרום, בעלה של אמילי סטנארד, ג'וזף סטנארד, ג'ורג' וינסנט, רוברט לדברוק, ג'יימס סטארק, ג'ון ת'ירטל וג'ון סל קוטמן. אמני בית הספר של נוריץ' היו מחוברים על ידי מיקום גאוגרפי, תיאורם את נוריץ' ונורפוק הכפרית, ועל ידי קשרים אישיים ומקצועיים הדוקים. נחשבו למודרניים ומתקדמים, נתפסו כשייכים לעידן שחלף, תפיסה שפרופסור אנדרו המינגוויי ייחס ל"מיתולוגיה של האנגליות הכפרית" ששררה בראשית המאה העשרים.
אגודת האמנים נורוויץ' הוקמה בשנת 1803. היא קיימה תערוכות שנתיות בין השנים 1805 עד 1825 ושוב מ־1828 עד לפירוקה בשנת 1833. בני משפחת סטנארד הציגו את תמונותיהם בתערוכות, אך היו להם מעט קשרים אמנותיים אחרים עם בני דורם בנוריץ'. אמילי סטנארד, שהפכה לחברת כבוד בחברה בשנת 1831, הייתה החברה היחידה במשפחת סטנארד שהייתה לה קשר רשמי עם האגודה.
יצירה.
אמילי סטנארד ואחייניתה אלואיז הרייט סטנארד נחשבות בימינו לציירות הטבע הדומם הבריטיות הטובות ביותר במאה התשע עשרה. הציורים המוקדמים של סטנארד הושפעו מהמאסטרים ההולנדים. גם את תיאור האגרטלים שלה וגם את גימור הפרחים הם חייבים הרבה להויסום, וגם את עבודותיה הלא חתומות ייחסו לפעמים לציירים הולנדים מהמאה ה-18.
היא הציגה לראשונה את עבודותיה בשנת 1816. בשנת 1821, בת שבע עשרה, זכתה במדליית הזהב של אגודת האמנים נורוויץ' על אחד מציורי הפרחים שלה. היא זכתה במדליה שנייה בשנה שלאחר מכן על ציור של אוסף פירות. היא קיבלה מדליית זהב שלישית בשנת 1828 עבור טבע דומם של חיות צייד, שהוצגה באגודת האמנים נורוויץ'.
לאורך הקריירה הארוכה שלה, שנמשכה עד זמן קצר לפני מותה בגיל 82, היא המשיכה לתאר זרי פרחים באגרטלים ובציורי טבע דומם מסורתיים אחרים של כלי שולחן, פירות או חיות צייד, על רקע מונוכרום.
אף על פי שבדרך כלל הציגה את עבודותיה בנוריץ', היא הציגה גם באגודה המלכותית לאמנים בריטים בשנת 1824 ובמוסד הבריטי בין השנים 1823–1825. בנוסף לכך, היא גם הייתה מורה לציור.
אוספי המוזיאונים של נורפוק הם היחידים בבריטניה, שיש בהם עבודות של אמילי סטנארד.
בצקת ראש עצב הראיה
בצקת ראש עצב הראייה (באנגלית: Papilledema) היא מצב רפואי בו יש נפיחות של הדיסק האופטי העיני הנגרמת על ידי לחץ תוך-גולגולתי מוגבר מסיבה כלשהי. הנפיחות היא בדרך כלל דו צדדית ויכולה להתרחש לאורך שעות עד שבועות. הצגה חד צדדית היא נדירה ביותר. ביתר לחץ דם תוך-גולגולתי, הנפיחות בדיסק האופטי מתרחשת לרוב באופן דו צדדי. כאשר נמצא בצקת ראש עצב הראייה בבדיקת פונדוסקופיה, יש צורך בהערכה נוספת מכיוון שאובדן ראייה יכול להיגרם אם לא מטפלים במצב הבסיסי. הערכה נוספת עם CT או MRI של המוח ו/או עמוד השדרה מתבצעת בדרך כלל. מחקרים שנעשו לאחרונה הראו כי ניתן להשתמש באולטרסאונד למדידת קוטר עצב הראייה לגילוי לחץ תוך-גולגולתי מוגבר ומראה דיוק טוב בבדיקת אבחון בהשוואה ל-CT. לפיכך, אם יש חשד לבצקת של ראש עצב הראייה בבדיקה פונדוסקופית או אם לא ניתן להבחין בצורה מספקת בדיסק האופטי, ניתן להשתמש באולטרסאונד להערכה מהירה של לחץ תוך-גולגולתי מוגבר ולעזור בהמשך הערכה והתערבות. בצקת ראש עצב הראייה חד צדדי יכול להצביע על מחלה בעין עצמה, כמו גליומה של עצב הראייה.
כדי להפחית את הלחץ התוך-גולגולתי, ניתן לתת תרופות על ידי הגברת הספיגה של נוזל המוח (CSF), או הפחתת ייצורו. תרופות כאלה כוללות תרופות משתנות כמו אצטזולאמיד ופורוסמיד. תרופות משתנות אלו, יחד עם התערבויות כירורגיות, יכולות גם לטפל ביתר לחץ דם תוך-גולגולתי ביתר לחץ דם תוך-גולגולתי, ירידה במשקל (אפילו ירידה של 10-15%) יכולה להוביל לנורמליזציה של הלחץ התוך-גולגולתי. כמו כן, סטרואידים יכולים להפחית דלקת (אם זה גורם תורם לעלייה בלחץ התוך-גולגולתי), ועשויים לסייע במניעת אובדן ראייה. עם זאת, ידוע כי סטרואידים גם גורמים ללחץ תוך-גולגולתי מוגבר, במיוחד עם שינוי במינון. אם קיים מצב דלקתי חמור, כגון טרשת נפוצה, סטרואידים עם השפעות אנטי דלקתיות כגון מתילפרדניזולון ופרדניזון יכולים לעזור. טיפולים אחרים כוללים ניקורים מותניים עושרים להסרת נוזל עמוד שדרתי עודף בגולגולת.
מל האריס
מרי אלן "מל'" האריס (באנגלית: Mary Ellen "Mel" Harris; נולדה ב-12 ביולי 1956) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כהופ מרדוק סטדמן בסדרת הדרמה שלושים ומשהו (1987 – 1991), עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב בשנת 1990.
ביוגרפיה.
האריס נולד בבית לחם , פנסילבניה, בתם של מרי מייקל "מייק", מורה למדעים בתיכון, ווורן האריס, מאמן כדורגל בתיכון בית לחם באוניברסיטת פרינסטון. האריס גדלה בנורת' ברונסוויק, ניו ג'רזי היא סיימה את בית הספר התיכון ניו ברונסוויק בשנת 1974. לפני שהחלה לעסוק במשחק, האריס הופיע כמתמודדת בתוכנית "הפירמידה" בהנחיית דיק קלארק. מאוחר יותר היא הופיעה כסלבריטאית באותה תוכנית תוכנית בהנחיית ג'ון דוידסון בשנת 1991.
קריירה.
תפקיד הבכורה של האריס היה בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "מבוקש: מת או חי" משנת 1987 בכיכובו של רוטגר האוור. מאוחר יותר היא כיכבה בתפקיד ראשי לצד קן אולין, פטרישיה ווטיג, מלאני מאיירון, טימותי באספילד, פיטר הורטון ופולי דרייפר בסדרת הדרמה שלושים ומשהו ובו גילמה את הופ מרדוק סטדמן. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת והאריס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - בסדרת טלוויזיה לשנת 1990. היא ביימה פרק אחד במהלך העונה האחרונה. הסדרה ירדה מהמרקע בשנת 1991. באותה תקופה היא גם כיכבה בסרט האימה "הארון של קמרון" (1988) ובקומדיית האקשן "K-9" לצד ג'ים בלושי. בשנת 1989 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "צלב האש". בשנת 1989 נבחרה על ידי מגזין "הרפרס בזאר" לאחת מ"הנשים היפות ביותר באמריקה".