לנגנטל, בנו של עו"ד בן ציון לנגנטל, מוותיקי המפד"ל, נולד וגדל בבני ברק. הוא אח של יפי גליק (שעד פטירתה הייתה נשואה ליהודה גליק) והרב שמואל טל. הוא התחנך בבית ספר של הזרם החרדי של החינוך העצמאי ובבית הספר סגולה בבני ברק, ובהמשך בישיבה התיכונית ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ובישיבת ההסדר במעלה אדומים. לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
לנגנטל נכנס לחיים הפוליטיים כבר בגיל צעיר. בשנת 1982 נבחר ליו"ר הדור הצעיר במפד"ל, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993. בתחילת 1983 לנגנטל השתייך למחנה של זבולון המר וניסה לשכנע את הרב חיים דרוקמן לא לפרוש מהמפד"ל. בשנת 1983, בגיל 23, נבחר כחבר מועצה בגבעת שמואל, ואף שימש כממלא מקום ראש המועצה. בשנת 1993 התמנה למזכיר המדיני של המפד"ל. במקביל לתפקידיו הציבוריים עבד כעורך דין. וכן ערך, בשנת 1988, את הספר "במעגלי החיים", העוסק במעגלי החיים והשנה היהודיים, יחד עם הרב יונה מצגר. לקראת הבחירות לכנסת בשנת 1988 התמודד לנגנטל על מקום ברשימת המפד"ל לכנסת, אך הצליח בקושי לעבור את השלב הראשון לאחר שלא זכה בתמיכה לה ציפה מסיעת הצעירים של זבולון המר.
בשנת 1996 עזב את עיסוקו כעורך דין והתמנה למנכ"ל משרד התחבורה בתקופת כהונתו של השר יצחק לוי, ומאוחר יותר בתקופת כהונתו של שאול יהלום. במסגרת תפקידו כמנכ"ל היה חבר בוועדת המנכ"לים למלחמה בתאונות הדרכים, שהמליצה על שימוש בסימולטורים בלימודי הנהיגה ועל מגרשי הדרכה לנהיגה בשעת חירום. עוד עסק בהפרטת אל על והתחבורה הציבורית. במהלך כהונתו נחתמו הסכמי תחבורה עם ירדן והושלמה הרפורמה ברשות הרישוי.
לנגנטל נבחר לכנסת ה-15 לאחר שיו"ר המפד"ל דאז, יצחק לוי, התפטר מהכנסת עם מינויו לשר הבינוי והשיכון בממשלת ברק. כחבר הכנסת, עסק לנגנטל רבות בנושאי דת ומדינה, כאשר ניסה למצוא פתרונות שיוכלו לגשר על פערים בין דתיים לחילונים. הוא אף הירבה לעסוק בנושא תאונות הדרכים, וגם עמד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא.
לנגנטל השתייך לזרם המתון במפד"ל. זאת, בניגוד לאחיו הצעיר, הרב שמואל טל, שנחשב לאחד מרבני הציבור החרד"לי. בעבר נהגו השניים להתפלמס מעל דפי העיתונות לגבי השקפותיהם השונות. בשנת 1987 הוא יצא נגד הצעתו של יוסקה שפירא לשלם לערבים שיסכימו להגר מישראל. בשנת 1989 דרש למנוע מאנשי חב"ד לפעול במחנות של צה"ל.
עם התפזרות הכנסת ה-15, העדיף לנגנטל שלא להתמודד בשנית על מקום בכנסת. תחת זאת, פנה לעסקים, וכן הגיש תוכניות מסורת בערוץ הראשון.
ב-2005 פרסם את הספר "כשמשה פגש את בודהא", בעקבות סדרת ויכוחים שערך עם הבודהיסט ניסים אמון. כמו כן ערך, ביחד עם שוקי פרידמן, את קובץ המאמרים "הקונפליקט: דת ומדינה בישראל", וכן ערך את "פרשיות פרלמנטריות: חברי הכנסת כותבים על פרשת השבוע", בו כששים חברי כנסת מפרשים את פרשת השבוע לפי השקפותיהם המגוונות.
בשנת 2007 עמד בראש הוועדה המייעצת לסדרת "עם הספר", מיזם שהוא פרי יוזמתם של בנק הפועלים וידיעות אחרונות, לרגל 60 שנה למדינת ישראל.
בינואר 2015 נחקר באזהרה, יחד עם בנצי ליברמן, בשל חשד למעורבותם בפרשת שחיתות במינהל מקרקעי ישראל. לאחר החקירה הם נשלחו למעצר בית בן חמישה ימים. במרץ 2015 המליצה המשטרה להעמיד לדין את לנגנטל באשמת סיוע להפרת אמונים, אך פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיק נגדו.
אלביס אהרון פרסלי
ימי הבית השני
כיכר צרפת
כיכר צרפת (ידועה גם בכינוי העממי כיכר פריז) היא כיכר מרכזית בירושלים. הכיכר מחברת את הרחובות המלך ג'ורג', אגרון, קרן היסוד, עזה, בן מימון ורמב"ן שברחביה.
מבנה הכיכר.
מסביב לכיכר ניצבים מלון המלכים, המרכז ליהדות מסורתית על שם פיוקסברג, בניין קולג' טרה סנטה, מרכז אמיר ומבנה מגורים בתכנון דב כרמי. במעגל שני נמצאים ליד הכיכר: היכל שלמה, בית הכנסת הגדול, גן העצמאות, מלון לאונרדו פלאזה ובית המוסדות הלאומיים.
היסטוריה.
הכיכר הוקמה במקור כצומת רחובות, עם סלילת רחוב המלך ג'ורג' בשנת 1924. הצומת הייתה בתחילה מפגש של שני רחובות בלבד, רחוב המלך ג'ורג' (בכיוון צפון-דרום) ורחוב ממילא (בכיוון מזרח-מערב). באותה שנה גם החלה בניייתו של קולג' טרה סנטה, בצידה הדרומי של הכיכר. האזור באותה עת היה ידוע בשם שכונת אל-אמירה, שכונה שרוב תושבי היו ערבים פלסטינים נוצרים. עם התפתחות שכונת רחביה, בשנות ה-40 של המאה ה-20 ממערב לצומת, נסללו שאר הרחובות המובלים אליה.
לאחר הקמת המדינה הוקם במרכז הצומת מעגל תנועה. בשנת 1956 נחנך מלון המלכים בצידה הצפוני של הכיכר. בחזית המלון הוקמה מרפסת תצפית חצי עגולה, שהוקמה ללא רישיון, ופלשה לשטח הרחוב. אף על פי שקיבלה צו הריסה, היא נשארה מאז במקומה. ב-1961 נחנך מרכז אמיר מצידו השני של הרחוב.
בשנת 1959 החליטה העירייה לקרוא לצומת "כיכר צרפת", כאות הוקרה לממשלת צרפת על תמיכתה בישראל, וכתגובה לכך שבפריז החליטו לקרוא לכיכר מול שגרירות ישראל בפריז "כיכר ישראל". בינואר 1960 הוחלף גם שמו של רחוב ממילא המוביל לכיכר, לרחוב אגרון, על שם על שם גרשון אגרון. עם ההכרזה על הצומת כ"כיכר צרפת", הועבר מעגל התנועה מערבה ובמרכזו הוקמה מזרקה, שהחלה לפעול בדצמבר 1961. אולם המזרקה הוסרה לאחר כשנתיים, מאחר שהיא לא התאימה לגודל הבריכה שנבנתה עבורה ומים גלשו ממנה והציפו בקביעות את הרחוב.
בתחילת שנת 1963 הותקנו בכיכר רמזורים, ובסוף 1966, עם הגדלת נפח התנועה באזור, בוצעו שינויים בהסדרי התנועה בכיכר, שרחוב רמב"ן ורחוב עזה הפכו חד סטריים בקטע המוביל לכיכר.
לאחר 1967 ואיחוד ירושלים, הכיכר הפכה לציר התנועה המרכזי לבאים מתל אביב לעיר העתיקה. ביום העצמאות 1968 עבר מצעד צה"ל בכיכר, בדרכו לכיוון דרום ירושלים. בשנת 1976 בוצעו שינויים נוספים בהסדרי התנועה בכיכר, המדרכות צומצמו לטובת הרחבת הכבישים, והוחלפה מערכת הרמזורים.
לרגל ציון 40 שנה לאיחוד ירושלים הכיכר שופצה ועיריית פריז תרמה דגם של מגדל אייפל בגובה 27 מטר שתוכנן לעמוד בכיכר צרפת בשנת 2007, אך נכון להיום הוא טרם הוקם. במקומו נבנתה מזרקה חדשה.
הכיכר נודעת בהפגנות הרבות שנערכות בה בשל קרבתה לבית ראש הממשלה. מאז האינתיפאדה הראשונה, במשך שנים, התקיימה בכל יום שישי בצהריים הפגנה בכיכר של ארגון נשים בשחור, וכן מתקיימות בה הפגנות פוליטיות רבות של מחנות השמאל והימין. ב-7 בינואר 2008 נערך בכיכר טקס שבו, באופן סמלי וזמני, הוסב שמה ל"כיכר שחרור יונתן פולארד", עד שישוחרר מכלאו. צעד זה נעשה בתמיכת חברי מועצת עיריית ירושלים, ועיתויו כוון למועד ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בעיר.
בשנת 2005 נחנך נתיב תחבורה ציבורית ברחובות קרן היסוד והמלך ג'ורג', מסלול זה יוסב בעתיד לשימוש הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
במרץ 2021 החלה חברת מוריה לשדרג את הכיכר ביוזמת עיריית ירושלים. במסגרת העבודות הוקמה מזרקה חדשה, הורחב שטח הכיכר על ידי ביטול הפנייה שמאלה מרחוב עזה לרחוב רמב"ן, הותקנה תאורה, וריהוט רחוב חדש. עבודות השדרוג הושלמו במרץ 2022.
לאופולד גראץ
לאופולד גראץ (בגרמנית: Leopold Gratz; 4 בנובמבר 1929 - 2 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. ראש העיר וינה בשנים 1973–1984.
ביוגרפיה.
חלק מלימודיו (בית ספר תיכון) בילה כסטודנט במכון הלאומי לחינוך פוליטי (נפולה). בשנים 1947–1952 למד משפטים באוניברסיטת וינה, וסיים את חוק לימודיו ב 1956. הוא היה מעורב בנוער הסוציאליסטי והיה יו"ר הדור הצעיר. משנת 1953 עבד כשכיר במועדון הפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית של אוסטריה (SPÖ) ומשנת 1955 שימש כחבר פרלמנט. בשנים 1963–1966 היה גראץ חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה (הבונדסראט), ובשנים 1970–1971 היה שר החינוך והאומנות. בשנים 1966–1973 ו-1986–1989 היה גראץ חבר המועצה הלאומית של אוסטריה, ומ-1971 עד 1973 היה מוביל הקבוצה הסוציאליסטית בפרלמנט האוסטרי.
בשנים 1973–1984 כיהן גראץ כראש העיר וינה. ב-1976 מונה ליושב ראש הפלג הסוציאליסטי בעיר. בשנים 1984–1986 מונה לשר החוץ ובשנים 1986–1989 היה נשיא המועצה הלאומית. כהונתו כראש העיר וינה באה לקצה לאחר שערורייה שהתנהלה סביב אופן בניית בית החולים המרכזי בעיר. גראץ גם פוטר מהממשלה ב-1989 לאחר שערורייה נוספת של פרשת איש העסקים אודו פרוקש.
גראץ נפטר בווינה ב-2 במרץ 2006 בגיל 76.
דו חיים
נקודת שקילות
נקודת שקילות, נקודה אקוויוולנטית או נקודה סטוכיומטרית של תגובה כימית היא כאשר מספר המולים של טיטרנט שווה מבחינה סטוכיומטרית למספר המולים של מגיב כלשהו שאת ריכוזו בודקים (הנקרא אנליט). זהו מספר המולים הקטן ביותר שמגיב או סותר את התגובה במלואה. במקרים מסוימים ישנם מספר נקודות שקילות שהן כפולות של נקודת השקילות הראשונה, למשל בחומצות דו פרוטיות.
בנקודת השקילות, ישנה נקודת פיתול בעקומת הטיטרציה.
נקודת הסיום (דומה אך לא שווה לנקודת השקילות) היא הנקודה בה האינדיקטור משנה את צבעו בטיטור המסתמך על צבע ועל פי רוב היא מעט מעבר לנקודת השקילות.
שיטות לקביעת הנקודה האקוויוולנטית.
ישנן שיטות רבות לקביעת הנקודה האקוויוולנטית, ביניהן:
הדלדלות אוכלוסיית הדו חיים
שירות הבטחון הכללי
כיכר פריז
כיכר פריס
תולעניים
תּוֹלְעָנִיִּים (שם מדעי: Caeciliidae) היא משפחה בסדרת חסרי הרגליים. תפוצתם כוללת את מרכז ודרום אמריקה, אפריקה המשוונית, איי סיישל והודו.