נישאה לראשונה בישראל, לז'אק ז'ראר (Jacques Gerard), בעל חנות כלבו בצרפת.
בעקבות הנישואים עברה לפריז, שם שיחקה במספר סרטים צרפתיים. השניים התגרשו לאחר כשנתיים.
לאחר מכן התגוררה ברומא והשתתפה, בזכות כשרונה לשפות, במספר סרטים גרמניים ואיטלקיים.
בשנת 1962 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "שבועיים בעיר זרה" לצדו של קירק דאגלס.
באוקטובר 1964 הייתה לדוגמנית הישראלית הראשונה שהופיעה הצטלמה על שער המגזין "ווג" הבריטי (תצלום דיוקן של דייוויד ביילי).
בשנת 1969 הופיעה שוב ב"ווג", הפעם בכתבת אופנה על פני 12 עמודים בגיליון שהוקדש למדינת ישראל.
היא הופיעה לצדם של שחקנים כפיטר או'טול בסרט "לורד ג'ים" (1965), דין מרטין בסרט "המשתיקים" (1966) ופיטר סלרס (בפרודיית ג'יימס בונד "קזינו רויאל" משנת 1967). סרטה האחרון היה מערבון בשם "קאטלו" משנת 1971 בו שיחקה לצד יול ברינר.
במהלך צילומי הסרט "לורד ג'ים" היא הכירה את בעלה השני, שחקן (כפיל) ועוזר הבמאי האירי ג'ון סאליבן. השניים נישאו בשנת 1967 וב-1969 נולד הבן הבכור ראובן. בראשית שנות השבעים התגרשו בני הזוג.
בשנת 1969 השתתפה באקראי בתוכנית אירוח ב-BBC בהשתתפות חיים טופול, ושרה מספר שירים ישראלים. מפיק מטעם חברה בשם "פסטיבל רקורדס" התרשם מקולה והחתים אותה על חוזה הקלטות.
לאחר מכן לקח אותה תחת חסותו מפיק גרמני בשם ג'ימי בוויאן, שעבד עבור חברת "פולידור" בגרמניה. לביא הקליטה להיט בשם "שיר אהבה בליל קיץ" (Liebeslied jener Sommernacht) שזכה במקום השני בפסטיבל שירים בטוקיו. השיר הוקלט גם באנגלית ובצרפתית והיה ללהיט באירופה.
בתחילת שנות ה-70 התמקדה בתחום השירה והקליטה מספר אלבומים, חלקם הצליחו בעיקר בגרמניה. באותה עת הכירה בלונדון את פיטר ריטמאסטר, בונה סירות. היא נישאה לו ועברה עמו למיאמי ביץ'. לשניים נולד ב-1974 הבן אלכסנדר, אולם, הזוג נפרד ב-1975.
במהלך השנים הקליטה לביא שירים בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, בעברית, באיטלקית ובספרדית.
הופיעה בטלוויזיה הגרמנית, ויצאה למסעות הופעות בגרמניה, באוסטריה, באנגליה ובשווייץ.
ב-1977 נישאה בפעם הרביעית לתעשיין צ'ארלס גנס. גנס הוא אלמן ולו שני ילדים מרעייתו הקודמת.
בשנת 1992 עברה עם משפחתה לאשוויל, צפון קרולינה.
בנה, ראובן, ניסה לפתח קריירה כזמר בשנים 1986-1988 והוציא שני סינגלים.
אחיינה הוא השחקן והדוגמן שרון פרנס.
שנותיה האחרונות.
דליה לביא נפטרה בביתה ב-3 במאי 2017. הובאה למנוחות בישראל, במושב שבי ציון.
הותירה אחריה בת, שלושה בנים ונכדים.
ב-2018 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם הערוץ הראשון של הטלוויזיה הגרמנית על יצירתה בתחום מוזיקת השלאגר.
עיירת פיתוח
עיירת פיתוח היא יישוב עירוני (עיירה או עיר) שהוקם באזורי הפריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה, שהורכבה בעיקר מעולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל. רוב עיירות הפיתוח נבנו בגליל ובנגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז וירושלים.
רקע.
לאחר קום המדינה הגיעו ארצה מאות אלפי עולים חדשים שהציבו בפני מדינת ישראל הצעירה את האתגר לדאוג להם לרווחתם, לקורת גג ולמזון.
עת הוקמה המדינה רוכזה רוב ההתיישבות היהודית בארץ בערים הגדולות,תל אביב, ירושלים וחיפה. כך למשל בעת הכרזת המדינה כ-40% מתושבי הארץ היהודים גרו בתל אביב. מצב זה הוביל לבעיות כמו צפיפות אוכלוסין ופגיעה ברמת החיים. הגעתם של המוני העולים בשנים לאחר קום המדינה הביאה לחשש שללא תכנון, ריכוז האוכלוסייה בערים הגדולות יחריף. ולא היה רצוי לקלוט את כולם בערים הגדולות ובכלל במרכז הארץ.
הפתרון.
בשנת 1951 הוכנה תוכנית אב ממשלתית רחבה שנועדה לפתור את הבעיה ובעיות התיישבותיות נוספות, בהנהגת אריה שרון, מנהל אגף התכנון במשרד ראש הממשלה. התכנית שנקראה על שמו תוכנית שרון הציעה לפזר את אוכלוסיית העולים באופן מבוקר ב-24 מחוזות מוגדרים בכל רחבי הארץ, כך שהאוכלוסייה בערים הגדולות תוסיף להוות כ-45% מהאוכלוסייה העירונית, בעוד ש-55% הנותרים יופנו לערים בגודל בינוני ועיירות. כך נהגה רעיון שזכה מאוחר יותר לשם "עיירות הפיתוח", שהיה מעין גרסה ישראלית של רעיון "העיר החדשה" (New Town) שהונהג באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"העיר החדשה" הייתה מדיניות אירופאית של פיזור אוכלוסין מערים צפופות, שנועדה לשפר את תנאי המגורים במטרופולין בערים וגם להחיות את האזורים הכפריים שעקב המהפכה התעשייתית ירדה איכות החיים בהם. מתכנני עיירות הפיתוח הושפעו מאוד מעקרונות הרעיון האירופאי, אולם עיירות הפיתוח בארץ היו שונות ממקבילותיהן באירופה, בעיקר בשל מטרתן הראשונית. "הערים החדשות", כלומר העיירות באזור הכפרי באירופה, הוקמו לרוב מסיבות כלכליות ובכדי לדלל את המגורים בערים, בעוד שבישראל הצעירה נבע הדבר גם מהצורך למצוא מקום מגורים למספר עצום של אנשים שהגיעו זה עתה מהתפוצות, חלקם ניצולי שואה ועולים מארצות האסלאם וכן מהצורך להגביר את הנוכחות היהודית באזורים שונים בארץ. זרם העולים היה כה גדול עד כי בשנים הראשונות לקום המדינה האוכלוסייה הכפילה את עצמה, ובהיעדר משאבים המדינה הייתה חייבת למצוא פתרון מהיר וזול לשיכון העולים. הפתרונות הראשוניים, מחנות עולים ומעברות, היו זמניים. רובם שכנו במרכז הארץ. תוכנית שרון תכננה שמגורי הקבע של אותם עולים לא יהיו במרכז הארץ הצפוף אלא ביישובים חקלאיים ובערים חדשות.
תוכנית "העיר החדשה" של ישראל זכתה לתהודה בעולם, בעיקר במדינות שהנהיגו תוכנית דומה. אנה לואיז סטרונג, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית סיקרה בהתלהבות את הקמת העיירות בישראל ואף המליצה לפעול באופן דומה בארצות הברית:
היישום.
גרעינים של כמה עשרות משפחות, בעיקר מארצות האסלאם, נשלחו ביחד אל הערים החדשות, כדי ליצור תשתית אנושית ראשונית שעליה תיבנה בהמשך העיירה כולה. התכנית לטווח ארוך הייתה לפתח ולהגדיל את העיירות האלה לערים, מה שאכן קרה למשל בכרמיאל או בקריית שמונה. בשל כך נקבע לעיירות שטח שיפוט גדול מאוד, כשבחלק מהן שטח שיפוט הגדול אף יותר משל תל אביב, העומד על 55,000 דונם.
אחת מעיירות הפיתוח הראשונות הייתה מעברת הר-טוב, לימים העיר בית שמש, במרחק של כעשרים קילומטרים מירושלים, שבשנת 1950 הוחלט להקים בה עיירת פיתוח. גם עיירות פיתוח אחרות כמו קריית שמונה, אור יהודה ושדרות הוקמו באזורים בהם היו לפני כן מעברות. לאורך השנים גדלו עיירות הפיתוח ורובן אכן קיבל מעמד מוניציפלי של עיר. במהלך שנות התשעים, בעקבות גל העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, צמחה אוכלוסיית עיירות הפיתוח באופן משמעותי בעזרת עולים ממדינות אלו.
החיים בערי הפיתוח.
אכלוס.
עולים רבים נשלחו עם הגעתם למעברות עולים. המעברה, בניגוד לעיירת פיתוח, הייתה פתרון זמני ולא כלי לפיזור האוכלוסייה, ולכן כמעט כל המעברות היו ליד יישובים חקלאים ותיקים, או חלק מיישוב עירוני קיים כמו מעברת האזבסטונים ליד קריית היובל בירושלים או מעברת רחובות. מתוך 129 מעברות הוקמו רק 31 הרחק מאזור המרכז. חלק מהן הפכו בהמשך לעיירות פיתוח, כמו מעברת חלסה שהפכה לימים לקריית שמונה.
בשנים הראשונות לקיומן של עיירות הפיתוח, 1949-1954, הופנו אליהן עולים מתוך מחנות עולים ומעברות, לדוגמה, עולים מעיראק, מרומניה ומתימן הופנו לבאר שבע, קריית שמונה ובית שאן. אולם במקרים רבים העולים הללו עזבו את העיירות.
בשנת 1954 החל מבצע "מהאנייה לכפר", שבמסגרתו נשלחו העולים ישירות לעיירות הפיתוח. באותן שנים הוקמו שבע עיירות חדשות והורחבו 11 עיירות קיימות. מרבית התושבים היו חלק מגל העלייה של יהודי מרוקו ותוניסיה. מבצע זה זכה להצלחה גדולה יחסית לקודמיו.
בסופו של דבר אוכלוסיית העולים העיקרית שיושבה בעיירות הפיתוח הורכבה בעיקר מעולי מדינות האסלאם שהיוו כ-70% מאוכלוסיית עיירות הפיתוח.
תעסוקה.
בעיירות הפיתוח הייתה רמת אבטלה גבוהה לאורך השנים, במיוחד בשנים הראשונות להקמתן. אמנם תושבי העיירות היוו כוח אדם שכיר ליישובים החקלאיים ולאיכרים השוכנים בקרבתם, אך עיירות הפיתוח לא נהפכו למרכזים עירוניים עבור הסביבה שלהם, עם שירותים כמו בנקים, מסחר, חינוך בריאות ותרבות. הממשלה עשתה מאמצים לתקן את הדבר והקימה בעיירות מפעלי תעשייה ובתי קולנוע בסיוע ממשלתי רציף. עם זאת היו עיירות פיתוח שהוזנחו וסבלו מקשיי תעסוקה רבים. קריית מלאכי שהוזכרה לעיל, למשל, זכתה רק ב-1962 להתגייסות ממשלתית, כאשר הוקמו בה עשרים בתי חרושת ו-130 בתי מלאכה.
השכלה.
מערכת חינוך בעיירות הפיתוח סבלה מקשיים בשל המחסור במורים בעלי הכשרה ובתשתיות, דבר שהגביר את חוסר היכולת למצוא תעסוקה וכך העמיק את מעגל העוני. הדוח השנתי של מבקר המדינה לשנת 1999 הציג נתונים מדאיגים על רמת ההשכלה של ילדי עיירות הפיתוח. למרות שממוצע הילדים בכיתה היה בתחילה נמוך ב-5 תלמידים בכיתה מהממוצע הארצי, שיעור ההצלחה בבחינות הבגרות היה נמוך ב-12%. בדוח נטען כי נתונים אלה נובעים ממספר נמוך של מורים איכותיים שהתגייסו לעבור לגור בפריפריה, ועוד פחות מהם של מורים בעלי ותק. לכל אלה התווסף גם מצב כלכלי וחברתי קשה. בדוח הודגש כי רמת השכלה נמוכה גורמת לשכר עבודה נמוך ולשיעור אבטלה גבוה, ולכן אם מצב זה לא ישתנה, הרי שהוא עלול להימשך לדורות.
כישלון עיירות הפיתוח.
למרות התכנון הקפדני והתחזיות המבטיחות, מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים.