ג'ון בול (אנגלית: John Bull) הוא דמות בדיונית המסמלת את אנגליה ולעיתים את כל בריטניה (בדומה לדוד סם האמריקני). הדמות צוירה לראשונה על ידי דוקטור ג'ון ארבותנוט (John Arbuthnot) ב-1712. הדמות של ג'ון בול שימשה את הקריקטוריסט תומאס נאסט במאה ה-19, ואת ג'ורג' ברנרד שו שכתב על אירלנד את המחזה "האי האחר של ג'ון בול" בשנת 1904.
ג'ון בול מתואר בדרך כלל כגבר נמוך וכבד בעל כובע צילינדר נמוך, מעיל ערב ומקטורן העשוי מדגל בריטניה. לעיתים קרובות, ג'ון בול מלווה בכלב בולדוג. בציורים מוקדמים מתואר ג'ון בול (bull - פר) כבעל ראש פר ממש.
אזכורים ב"טור השביעי".
בשלהי תקופת המנדט הבריטי לגלג נתן אלתרמן, במדורו "הטור השביעי", על ג'ון בול, כלומר שלטון המנדט. ב-10 באפריל 1947 פרסם אלתרמן את השיר "רווחיו של ג'ון בול", שבו הוא לועג למדיניות ההשהיה, אותה נקטה בריטניה. ב-26 בדצמבר אותה שנה פורסם השיר "למען ג'ון בול", האומר בלעג, שעל היישוב להסכים להתחסל, רק כדי לא להרגיז את הבריטים.
גון בול
חאפז
ח'ואג'ה שמס-א-דין מוחמד חאפז שיראזי (בפרסית: خواجه شمس‌الدین محمد حافظ شیرازی או בקיצור: حافظ; תעתיק מדויק: חאפט'; 1325–1389) היה משורר פרסי סופי.
חייו.
חאפז נולד בעיר שיראז שבפרס. והיה השלישי בבניו של בהא א-דין. הוא למד את הקוראן בעל פה כאשר הקשיב לתפילתו של אביו, וגם את שירתו של סעדי, שהיה המשורר האהוב עליו. אביו, שהיה סוחר פחם, מת והשאיר אחריו חובות כבדים. חאפז נאלץ לעזוב את בית הספר ולעבוד באריגה ואחר כך במאפייה. כאשר עבד במאפיה הוא הוביל לחם לרובע העשיר של העיר שיראז, ופגש את שאק א- נבאט, שהייתה עלמה יפהפייה. בשנות העשרים לחייו הוא נשא אישה שילדה לו בן, אבל אהב את שאק א-נבאט שסימלה בשבילו יופי אלוהי.
חאפז פגש את המשורר עטאר והפך לתלמידו. כשהיה בן 33 שימש חאפז כמשורר החצר של אבו אסחאק, נעשה למשורר מפורסם בשיראז, והיה מורה ללמודי הקוראן בבית הספר שם. כשהיה בן 48 נאלץ להימלט מעירו שיראז ולהתגורר בעיר אספהאן, אך חזר לשיראז כעבור ארבע שנים. בהיותו בן 60 הוא החל במשמרת של ארבעים יום וארבעים לילה שבהם ישב במעגל שאת גבולותיו קבע לעצמו, דבר שגרם לו התעלות רוחנית וחוויה דתית של התקרבות לאלוהים. חאפז מת בשיראז ב-1389, ונקבר בגני מוסאלה שעל גדות נהר רוקנבאר בשיראז, מקום המכונה בשם חאפזיה.
שירתו.
חאפז כתב כ-500 "גזל", שירים קצרים המורכבים משני חרוזים בכל בית, ו-42 "מרובעים" (רובאעיאת), שהם שירים בחרוזים של יחידות בעלות שני בתים עם ארבע שורות בכל בית. רבים משיריו הם שירי אהבה המוקדשים לשאק א-נבאט. חלק משיריו הם שירי געגועים לעיר מולדתו שיראז, שנכתבו כאשר התגורר באספהאן. חאפז כתב רק כאשר הייתה לו השראה אלוהית, ולכן הוא כתב רק כ-10 "גזל" בכל שנה. אך בתשע השנים האחרונות לחייו, אחרי שעבר חוויה דתית, הוא כתב יותר ממחצית שיריו.
רבים מבין שירי הגזל שכתב היו שירי אהבה לאלוהים.
חן שיינברג
חן שינברג (נולד ב-21 באוגוסט 1972) הוא קולנוען אקספרימנטלי ודוקומנטרי ואמן וידאו. מרצה לקולנוע ואוצר של קולנוע אקספרימנטלי.
ביוגרפיה.
שיינברג בוגר תוכנית התואר השני לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה.
אוצר.
שיינברג אוצר של קולנוע אקספרימנטלי במסגרות שונות, בין השאר הוא אוצר הקולנוע האקספרימנטלי של המרכז לאמנות עכשווית (CCA) בתל אביב. במסגרת זו הוא אצר את תוכניות OFF שהוצגו בסינמטקים של תל אביב וירושלים, בתמיכת קרן משפחת אוסטרובסקי, ועסקו בקולנוע האוונגרד האמריקאי של שנות ה-60. תוכנית OFF-4 האחרונה שאצר עסקה בקשר שבין הקולנוע האוונגרדי לקולנוע ההוליוודי, כשהתוכנית הראשונה עסקה בקשר שבין הבמאי ג'ורג' לוקאס לקולנוען האוונגרדי הקנדי ארתור ליפסט.
כמו כן אצר את התערוכה "שפת ילדים" (2013) במוזיאון הרצליה לאמנות ואת תערוכת היחיד "כוכב הבאר" של אורלי הדרי בבית האמנים בירושלים. בשנת 2010 אצר רטרוספקטיבה של סרטיה של המשוררת והקולנוענית האוונגרדית רחל חלפי בפסטיבל הקולנוע של ירושלים 2010 ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אוברהאוזן (2016). בנוסף אצר מיני-רטרוספקטיבה ראשונה מסוגה בארץ של הקולנוען הלטבי הרץ פרנק, ממקימי האסכולה של הקולנוע הדוקומנטרי בריגה, בפסטיבל הקולנוע של ירושלים 2012, ותוכנית מסרטיה של אמנית האנימציה, המיצג והווידאו קת'י, רוז בפסטיבל 'אפוס' 7 - במרץ 2016.
במאי סרטים.
שינברג ביים את סרט התעודה "נושאי המגבעת - שמיים שרוטים של גלויה" (1998) שעסק בלהקת הרוק "נושאי המגבעת", סרט שהפך לסרט פולחן והוצג בהקרנות חצות בסינמטק תל אביב ב-1998 ו-1999 במהלך 4 חודשים רצופים וזכה ב־2 פרסים בתחרות מוגרבי - פרס חבר השופטים ובפרס העריכה, הסרט גם הוקרן בערוץ 2. כמו כן ביים את הסרט הדוקומנטרי על עיתונאי הרוק קובי אור "אור קשה - אור רך" (2000) שגם הוא הוקרן בערוץ 2, את הסרט "קטי" (2006) המתעד את אשתו העיתונאית קטי דור בשנותיה הראשונות כאם, אשר הוקרן בערוץ 8.
אחד מסרטיו האקספרימנטליים הוא "פרכוס" (Convulsion) משנת 1998, המציג חיפושית השכובה על גבה ואיננה יכולה להתהפך. הסרט הוצג לצד סרטים נוספים של שינברג ("היונה האילמת", "לאחר מתקפת הארבה", "עיוורת") בגלריית וייטצ'אפל בלונדון בשנת 2013, בתוכנית מיוחדת שאצרו ד"ר ענת פיק וסילקה פנסה.
כמו כן הוצג "פרכוס" במוזיאון הקולנוע של אוסטריה בווינה, באותה תוכנית יחד עם סרטיהם של הקולנוענים כריס מרקר וז'אן פיינלבה. הסרט גם הוצג בפסטיבל אוברהאוזן, אחד הפסטיבלים המובילים בעולם לקולנוע אקספרימנטלי ב-2011, בתוכנית התימה של הפסטיבל שהוקדשה לייצוג בעלי חיים בהיסטוריה של הקולנוע והווידאו-ארט מאז שנת 1891 ועד לימינו, ובתערוכת היחיד של שינברג בשנת 2001 במוזיאון הרצליה לאמנות.
מרצה.
שיינברג גם מרצה לקולנוע במסגרות שונות.
בשנים האחרונות מלמד בסמינר הקיבוצים – בחוג לאמנות בקלישר ובחוג לקולנוע ותקשורת, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה הפתוחה, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בבצלאל - המחלקה לאמנויות המסך, בשנקר - בחוג לאמנות ובמוסררה - בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה.
בשנים 2010 וב-2011 נבחר למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב.
תערוכות.
שינברג הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות במוזיאון הרצליה לאמנות ("שאון, 2001) במוזיאון חיפה לאמנות ("כפות", 2006), במוזיאון ישראל, במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ובגלריות שונות ברחבי הארץ. יצר עבודות וידאו למחול. עבודותיו נמצאות באוסף מוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2008 הקים את "מועדון הקולנוע הניסיוני" המקיים ערבים פתוחים לקהל הרחב, בהם מוקרנות, בליווי הרצאותיו של חן, עבודות של אמנים ובמאים מכל העולם.
חיים אישיים.
שיינברג נשוי לראש תחום הבריאות של כאן חדשות קטי דור ואב לשני ילדים, מתגורר בתל אביב.
סימולטור טיסה
אוונגרד
אוונגרד (מצרפתית: Avant-garde - "משמר קדמי") הוא מונח המתאר זרמים מהפכניים באומנות: בספרות, במוזיקה ובאמנויות הפלסטיות. משמעותו המקורית של המושג היא כוח חלוץ צבאי ההולך לפני המחנה.
אוונגרד הוא מושג חדש יחסית, הנמצא בשימוש מראשית המאה העשרים. הוא התפשט במהרה לכל הלשונות האירופיות וחדר גם לעברית. כיום יש מספר פירושים דומים אך שונים לאוונגרד: חבורת יוצרים חדשניים, הנאבקים בממסד האמנותי השמרני; יוצרים צעירים הבוחרים במכוון בדרכי ביטוי קיצוניות, והורסים במתכוון דרכי ביטוי ישנות; חבורת יוצרים המערערת על המקובל באמנות, ומגייסת לשם כך יוצרים מדורות קודמים או מתרבויות רחוקות במקום ובזמן.
סימן מובהק לחבורות האוונגרד בספרות העברית למשל, היה אימוץ מחדש של יוצרים שכוחים וזנוחים, ומתן פירוש חדש ותקף ליצירתם: בשנות השלושים האוונגרד העברי בשירה, בהנהגת אברהם שלונסקי גילה את שיריו ויצירתו של אברהם בן יצחק (סונה); האוונגרד של שנות השישים, בהנהגת נתן זך, אימץ את שיריו ויצירתו של דוד פוגל; חבורת "סימן קריאה" האוונגרדית, שבהנהגת מנחם פרי, אימצה בשנות השבעים והשמונים את שיריו ויצירתו של אבות ישורון. גם בסגנון הפוסט מודרניסטי ניתן לראות סגנון מהפכני.
לאחר שנות הסער והפרץ של תנועות האוונגרד למיניהן, שבהן הביאו לעולם האמנות תפיסות חדשות ודרכי ביטוי חדשות, הן התנוונו, נעשו שמרניות, התמזגו בממסד האמנותי וסופן שאוונגרד חדש מרד גם בהן.
במוזיקה.
האוונגרד במוזיקה נוקט גישה ניסיונית מאוד כלפי הלחנה ונגינה. אמני אוונגרד משתמשים לעיתים בתבניות נגינה לא שגרתיות בעת הלחנת הנגינה. מקצבי זמן משתנים, שירה לא שגרתית ואף צלילים ואקורדים דיסוננטיים וסולמות חריגים. מבחינת כלי הנגינה, מנסים לנגן בצורה שונה לצורך הפקת צלילים ייחודיים יותר ושגרתיים פחות, וכן להשתמש בכלי נגינה ייחודיים ושאינם משמשים באותו סגנון מוזיקה שההגדרה "אוונגרד" משויכת אליו.
אפוקסי
אפוקסי (Epoxy; נקרא גם פוליאפוקסיד) הוא פולימר אפוקסידי תרמוסטי שמתקשה כאשר הוא מעורבב עם חומר מקשה או זרז.
השרפים האפוקסיים הנפוצים ביותר נוצרים מתערובת של אפיכלורוהידרין וביספנול A. הניסיונות הראשונים להפקת שרפים אפוקסיים מאפיכלורוהידרין החלו ב 1927 בארצות הברית, אך ההצלחה המסחרית הראשונה הייתה של ד"ר פייר קסטן השווייצרי וד"ר גרילני האמריקאי, בשנות השלושים. חברת Ciba השווייצרית קנתה את רישיונות היצור מקסטן, והפכה לאחת משלוש יצרניות האפוקסי הגדולות בעולם.
תעשיית האפוקסי.