סחר חליפין שימש להחלפת תוצרת חקלאית מאזורים שונים.
שבט הקריניה (Kariña) גידלו כותנה, יוקה, עצי פרי וטבק. יצרו כלי קרמיקה וסלי קש, והכינו תכשיטים מכסף, זהב, פנינים, ושיריוני צבים.
הביגוד הותאם לגידולים ולצמחייה בכל אזור - מהם הפיקו סיבים, ולצרכים בהתאם לאקלים.
החיים בכל קבוצה היו קהילתיים, בישלו ואכלו, ועבדו וצדו ביחד.
עם זאת, פרצו מלחמות בין השבטים, ויש עדויות לקרבות בהן השתתפו עד 40,000 איש בין הקאטוצ'ס (catuches) והטקס (teques).
באזור אחר, שבט הווראו (Warao) נמלט מנחלת אבותיו בקריביים לדלתה של האורינוקו.
הארגון החברתי השתנה בהתאם לאזור, והיו גם שבטים עם ארגון היררכי, לצד שבטים עם ארגון שוויוני בו רק לשמאן היה מעמד בכיר.
התקופה הקולוניאלית.
המסעות הראשונים וממשלי קומאנה (Cumaná) וקוקיווקואה (Coquivacoa).
ונצואלה התגלתה לראשונה לעיני האירופאים באוגוסט 1498, כשקולומבוס, במסעו השלישי, הפליג סמוך לשפך האורינוקו, ומטרינידד עד חצי האי גואחירה (Península de La Guajira) בין ונצואלה לקולומביה. עד אז הוא הגיע רק לאיים שבים הקריבי ולא ליבשת עצמה.
על פי המסופר, קולומבוס כינה את ונצואלה "ארץ החן" (Tierra de Gracia), ודימה אותה לגן העדן בשל נהרותיה, צמחייתה, ועושרה.
המסעות הבאים, של אלונסו דה אוחדה (Alonso de Ojeda), דיאגו דה לפה (Diego de Lepe), כריסטובל גרה ( Cristóbal Guerra) ואלונסו ניניו (Alonso Niño) בשנים 1499–1502 מובילים לחלוקתה את ונצואלה לשני ממשלים:
מקור השם ונצואלה.
למסע של אוחדה ב-1499 הצטרף אמריגו וספוצי, שהבתים על כלונסאות על גדות שפך אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה הזכירו לו את ונציה, והוא טבע את השם ונציה הקטנה (Veneziola באיטלקית, Venezuela בספרדית).
לימים, בשנת 1528, כשקרלוס החמישי ימנה את משפחת וולסר למושלים בטריטוריה בה בקירוב שוכנת כיום ונצואלה, הוא ישתמש בשם ונצואלה, שבמקור התייחס רק לכפר האינדיאני.
גרסה חלופית ופחות מקובלת של גאוגרף מהמאה ה-16 היא שמקור השם בשפות הילידיות ופירושו "מים גדולים".
לאחר שהפכה למדינה עצמאית, שמה השתנה מספר פעמים:
המאה ה-16.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 מוקמת העיר הראשונה נואווה קאדיס (Nueva Cádiz) באי קובאגואה (Cubagua), והמקום שימש מרכז להפקת פנינים ולסחר בעבדים, וכן למסעות לתוך היבשת.
עם הריסתה באסון טבע ב-1541, המרכז עובר לאי מרגריטה), שהספרדים שיעבדו את אוכלוסייתו הילידית וגרמו להשמדתה לצורך הפקת פנינים.
עד אמצע המאה, האוכלוסייה האירופאית מגיעה לכ-2,000 איש.
במהלך המאות ה-16 וה-17, המשנים למלך בתת ממלכת פרו ובתת ממלכת ספרד החדשה (מקסיקו) מתעניינים יותר במכרות הזהב המקומיים ולא בכלכלתה החקלאית של ונצואלה, והיא מוזנחת על ידיהם.
הממשל הגרמני בוונצואלה: תקופת משפחת וולסר (Welser).
קארלוס הראשון מלך ספרד העניק למשפחת הבנקאים וולסר מאאוגסבורג, גרמניה את הזיכיון על ונצואלה בתמורה לעזרתם הכספית, והתנה זאת בפיתוח האזור וישובו במהגרים, אך הם בחרו להשקיע את מאמציהם בחיפוש אל דוראדו ובשיעבוד האינדיאנים.
המושל הראשון של הפרובינציה ונצואלה היה חואן מרטין דה אמפואס (Juan Martín de Ampués) בשנים 1527–1529.
יורשו בתפקיד\ אמברוסיו אלפינחר (Ambrosio Alfinger בספרדית, Ambrose von Alfinger בגרמנית), יסד את מרקאיבו ב-1529 לאחר שכבש את האזור מידי האינדיאנים.
בשנים 1529–1538 בני משפחת וולסר מייצאים מעל אלף עבדים אינדיאנים, אף על פי שהמלך אסר על העבדות.
הדבר גורם בין היתר לנטישתה של קורו שהם היו אמורים לעמוד בראשה ובמקום זאת ניצלו את תושביה.
לבסוף, בינואר 1545, המושל חואן דה קרווחאל (Juan de Carvajal) מעביר את תושבי קורו ומייסד את אל טוקויו (El Tocuyo) באזור שאדמותיו טובות יותר לחקלאות ואקלימו נוח.
פעולה זו מובילה לעימות אלים בין אנשיו של קרווחאל לנאמנים למשפחת וולסר שאחדים מהם נהרגים.
קרווחאל נשפט והוצא להורג בשל כך, אבל שלטונה של משפחת וולסר בוונצואלה הסתיים.
המחצית השנייה של המאה ה-16.
תום שלטונו של קרל החמישי בספרד, הוביל לאובדן זכויותיהם של הגרמנים בוונצואלה.
ב-1561 מגיע לוונצואלה לופה דה אגירה (Lope de Aguirre), הרפתקן שבמהלך חיפושיו אחר אל-דורדו מרד בספרד.
הוא כובש את האי מרגריטה, מפליג משם לבורבורטה (Borburata) שבמדינת קראבובו (Carabobo), ומשם דרך ולנסיה לברקיסימטו; שם הוא נרצח בידי הנאמנים לו, לאחר שהטיל אימה על כל סביבותיו.
במהלך המאה ה-16 נוסדות ערים רבות:
שודדי ים בריטים, צרפתים ואף הולנדים תוקפים את ערי החוף במשך כמאתיים שנה. בין השודדים ניתן למצוא את ג'ון הוקינז ופרנסיס דרייק שעוסקים גם בסחר עבדים.
בסוף המאה ה-16 השלטון הקולוניאלי מתייצב, כולל מוסדות כמו הקבילדו (מועצת העיר), הכנסייה, והמשטר הכלכלי הפיאודלי בו בעלי אחוזות ספרדים העסיקו והעבידו אינדיאנים.
בשנת 1576 המושל קבע את מקומו בקראקס בשל אקלימה הנוח והיותה מוגנת מהפיראטים שתקפו את ערי החוף, ובהמשך עוברים לשם הבישוף של ונצואלה ובעלי תפקידים אחרים; וכך היא הופכת לבירה.
המסחר בחיטה פורח, וכך הבקר, כריית זהב, עיבוד עורות; ובמקביל מייבאים עבדים לחקלאות ולעבודות הבית.
פרובינציית ונצואלה 1528.
במהלך הכיבוש והקולוניזציה של הטריטוריה, נוצרו בה מספר ממשלים או פרובינציות, שלא התקיימו זמן רב.
הפרובינציות היו אמורות להיות כפופות לממשל המרכזי שתוכנן לקום בסנטו דומינגו
, אולם משגוף זה לא קם - החליף אותו הממשל שקם בבוגוטה (כיום- קולומביה); בהתחלה כחלק מתת ממלכת ספרד החדשה (Virreinato de la Nueva España), ובהמשך - תת ממלכת גרנדה החדשה (Virreinato de la Nueva Granada).
המאה ה-17.
במהלך המאה ה-17, הקקאו הפך למוצר היצוא העיקרי, ולצידו קנה הסוכר, הטבק, המלח, והעורות.
בשל הגידול באוכלוסייה, גידול החיטה כולו משמש לתצרוכת מקומית.
החל מ-1618 מוקמים כפרי אינדיאנים שנועדו לאפשר שליטה טובה יותר בילידים, העבדתם, והמרתם לנוצרים; כל זאת בעצה אחת עם מלך ספרד, הבישוף, והמושל.
בערי החוף מוקמים מבצרים כדי להתגונן מפני שודדי הים, ורובם קיימים עד היום.
ב-1632 נפתח מכרה הזהב הראשון בז'אראקוי (Yaracuy), בו הועסקו עבדים אינדיאנים מקומיים, ולאחר מכן עבדים מאפריקה.
ב-1637, הבישוף עובר מקורו (Coro), בה שכן מאז 1530, לקרקאס; והחל מאמצע המאה, המסדרים השונים - כמו הישועים והפרנציסקנים, מנצרים את הילידים ופועלים בקרבם.
רעידת האדמה בקרקאס ביוני 1641 הורס את העיר וסביבותיה.
פרצו מספר מגיפות של כולרה, חצבת, שפעת ודבר, שאחת הקשות ביניהן התרחשה ב-1657
מוסד האנקומיינדה ממשיך לפעול בקרב האינדיאנים, אבל נעלם באופן הדרגתי עד 1780.
המאה ה-18.
ב-1728, הסופר בן גרנדה החדשה חוסה דה אוויידו אי בניוס (José de Oviedo y Baños, בוגוטה 1671 - קרקאס 1738) כותב את ה-"היסטוריה של הכיבוש והיישוב של הפרובינציה של ונצואלה" (Historia de la Conquista y Población de la Provincia de Venezuela) שעד היום נחשב ליצירה קלאסית על ההיסטוריה של ונצואלה.
באמצע המאה ה-18 נוסדות ערים כמו אנגוסטורה (Angostura' 1764) על גדות האורינוקו, וסן פרננדו דה אפורה (San Fernando de Apure 1788) ואחרות ממשיכות להתפתח.
ב-1766 הישועים מגורשים מהמושבות הספרדיות ביבשת אמריקה בהוראת המלך.
ב-1777 הפרובינציות השונות מאוחדות תחת ממשל מרכזי (Gobernación de Venezuela) שיהפוך בהמשך לקפיטניה הכללית של ונצואלה ( Capitanía General de Venezuela), זו שתהפוך בבוא העת למדינה עצמאית.
בית המשפט הגבוה שמוקם בקרקאס בסוף המאה (Real Audiencia de Caracas) מחליף את זה שבסנטו דומינגו (Audiencia de Santo Domingo)
החברה המלכותית מגיפוסקואה.
ב-1728 מתחילה לפעול "החברה המלכותית מגיפוסקואה" (.Real Cmpañía Guipuzcoana או Compañía de Caracas) שנוסדה בידי בסקים ומקבלת מספרד מונופול בתחום יצוא הקקאו ויבוא היין, החיטה, הבדים, והברזל.
מצב זה פגע ביצרנים ובצרכנים המקומיים, והוביל להתמרמרות כלפי התנהלותה של החברה.
עם זאת, החברה משקיעה ומפתחת את התשתיות התומכות במסחר הבינלאומי ובכך תורמות למשק המקומי, והדברים אמורים בעיקר לגבי הנמלים המקומיים בפוארטו קבז'ו (Puerto Cabello), מרקאיבו, קורו, ולה גוואירה (La Guaira).
הביקורות והבדיקות למניעת הברחות שהחברה ערכה בנמלים הובילו להתקוממויות, כמו זו שבסן פליפה ב-1735; אך המשמעותית ביותר הייתה ההתקוממות העממית שהחלה ב-1748 בבבלוונטו (Llanura de Barlovento), התפשטה עד לקרקאס, ונמשכה עד 1752, אבל נכשלה בשל העדר תמיכה מצד האליטות שהיו נאמנות לכתר הספרדי.
במהלך שנות ה-70 של המאה, מופסקת פעילותה של החברה מגיפוסקואה, והסחר הופך לחופשי.
הקפיטניה הכללית ונצואלה (Capitanía General de Venezuela).
הפרובינציות הבאות אוחדו לקפיטניה בשנת 1777:
ב-8 בספטמבר 1777 נוסדה קפיטניית ונצואלה בפקודת קרלוס השלישי, מלך ספרד; ובירתה - קרקאס.
הקפטניה שלטה בהיבטים השונים של הפרובינציות שהרכיבו אותה - צבא, כלכלה, פוליטיקה וכו'; אך מבחינה משפטית היא המשיכה להיות כפופה לסנטו דומינגו; והמושלים שלה התמנו ישירות בידי מלך ספרד.
הממשל המרכזי בקרקאס, בה שכן המושל, הכפיף את הפרובינציות השונות למרותו; אף על פי שהיו להם ממשלים מקומיים.
הכלכלה של הקפיטניה מתבססת על יצוא עורות, חיטה, טבק, ובעיקר קקאו - שמוביל להתעשרותם של הקריאולים
במהלך המאות ה-17 וה-18.
התפתחות מערכת החינוך התקופה הקולוניאלית.