ברקציה (מאיטלקית: Breccia - "חצץ רופף" - ההיגוי במקור : ברצ'ה) הוא סלע, המורכב משברי מינרלים או סלעים שהתלכדו ממסת אם בעלת גרגרים דקים. הברקציה יכולה להיווצר במספר תהליכים, ביניהם משקע, כתוצאה מפעולת הלוחות הטקטוניים, כתוצאה מתהליכים געשיים ואף כתוצר של מחזור הידרותרמי.
סוגים.
משקע.
ברקציית משקע הוא סוג של סלע קלאסטי המורכב משברים זוויתיים של סלעי משקע אחרים בגודל 2 מ"מ ומעלה. לעומתו, הקונגלומרט, המורכב משברי סלע בטווח גדלים זהה, מאופיין בשברים מעוגלים. ניתן ללמוד ממידת זוויתיות הגרגרים כי ברקציית משקע לא עברה מרחק רב מסלע המשקע המקורי, היות שהגרגרים לא עברו בלייה רבה (שהייתה גורמת להם להיות יותר חלקים).
העתק.
ברקציית העתק נוצרת משחיקה של שני בלוקים טקטוניים המחליקים זה לצד זה. הדבקת הגרגרים יכולה להתבצע הודות לשקיעת המינרלים לתוך מאגרי מי תהום.
ברקציה פלוטונית.
סלע המורכב משברים זוויתיים של סלעים פלוטוניים, כדוגמת פורפיר.
חדירת גוף שמיימי.
כאשר גוף שמיימי, כדוגמת שביט או אסטרואיד חודרים את האטמוספירה ופוגעים בפני כדור הארץ, שברי סלע המועפים עקב ההתנגשות עשויים להתלכד זה עם זה הודות לטמפרטורה הגבוהה, ותהליכים כימיים שונים.
ברקציה הידרו-תרמית.
באזורים בהם שכבת קרום כדור הארץ דקה במיוחד, תהליכים סייסמיים עשויים לגרום להיפערות בור מים רותחים לתוכו נופלים שברי סלעים. שברי הסלעים מתנגשים זה בזה בתוך המים הרותחים ובעזרת תהליכים כימיים שונים מתגבשים לברקציה.
שביתת הנשים באיסלנד 1975
ב-24 באוקטובר 1975 קיימו הנשים באיסלנד שביתה למשך יום אחד כדי "להדגים את הצורך בעבודה של נשים בכלכלה ובחברה באיסלנד", וכדי "למחות נגד פערי שכר ופרקטיקות העסקה בלתי הוגנות". תשעים אחוז מאוכלוסיית הנשים באיסלנד, בהנהגת מספר ארגוני נשים שפעלו במשותף, לא הלכו למקומות העבודה שלהן, ואף סירבו לעשות כל סוג של עבודת בית או טיפול בילדים במשך כל אותו היום.
רקע.
לפני 1975, נשים איסלנדיות שעבדו מחוץ לבית הרוויחו פחות משישים אחוז ממשכורתם של גברים. לנשים רבות כלל לא התאפשר לעבוד מחוץ לבית, בשל האחריות הכמעט בלעדית למשק הבית וגידול הילדים.
כשהאו"ם הכריז על שנת 1975 כשנת האישה הבינלאומית, חמשת ארגוני זכויות הנשים באיסלנד שלחו נציגות להקים וועדת תכנון אירועים למשך השנה. נציגה של קבוצת "רדסטוקינגס" העלתה את הרעיון של שביתה כאחד האירועים. הרעיון נקלט, אך הוועדה החליטה לקרוא לשביתה "יום חופש", מכיוון שסברו שהמונח הזה ינעם יותר לקהל הרחב, ועל כן יהיה יעיל יותר בגיוס משתתפות. כמו כן, נשים שהיו משתתפות בשביתה עמדו בפני סכנת פיטורים, בעוד אי אפשר היה למנוע מהן יום חופש.
ארגוני הנשים הפיצו את הידיעה לגבי יום החופש בכל רחבי המדינה. מארגנות האירוע שכנעו תחנות רדיו, טלוויזיה, ועיתונים להריץ סיפורים על אפליה מגדרית ועל שכר נמוך לנשים. האירוע זכה לתשומת לב בינלאומית.
יום החופש לנשים.
ב-24 באוקטובר 1975, התקיימה השביתה בשם "יום חופש", בה נשים באיסלנד הדירו רגליהן ממקומות העבודה שלהן, ואף מאנו לעשות את כל עבודות הבית או גידול הילדים. תשעים אחוז מהנשים באיסלנד לקחו חלק בשביתה, כולל נשים ביישובים הכפריים. תעשיות רבות הושבתו באותו יום כתוצאה. לא היו שירותי טלפון מכיוון שכל עובדות המרכזיה היו נשים, ועיתונים לא הודפסו, מכיוון שעבודת הסידור נעשתה על ידי נשים. תיאטראות נסגרו כאשר השחקניות סירבו להופיע. רוב המורים היו נשים, ועל כן כל בתי הספר נסגרו, או פעלו באופן חלקי. טיסות בוטלו כשהדיילות לא הגיעו, ובבנקים, המנהלים פעלו בתור פקידים כדי לשמור על הבנקים פתוחים ביום זה. גם מפעלי הדגים הושבתו, מאחר שעיקר כוח העבודה בהם היו נשים.
במהלך היום, עשרים וחמש אלף נשים מתוך מאתיים עשרים אלף אנשים באיסלנד התאספו במרכז רייקיאוויק, בירת איסלנד, לעצרת מחאה. האירוע כלל נאומים, שירה, ושיחות לגבי מה ניתן לעשות כדי להשיג שוויון מגדרי באיסלנד. היו דוברות רבות, לרבות עקרת בית, שתי חברות פרלמנט, נציגה של ארגון פמיניסטי, ופועלת. הנאום האחרון של היום היה של אדלהיידור ביארנפרדסדוטיר, שייצגה את "סוקן", האיגוד המקצועי של הנשים בעלות המשכורות הנמוכות ביותר באיסלנד.
מעסיקים התכוננו ליום ללא נשים על ידי קניית ממתקים, עפרונות, ונייר כדי לבדר את הילדים שהגברים נאלצו להביא איתם למקומות העבודה. אבות לא מורגלים היו צריכים לשנות את סדר יומם, לקלח, להלביש ולהאכיל את הילדים, ולהתלוות אליהם במהלך היום מכיוון שכל המעונות היו סגורים. כתוצאה מכך, נקניקיות, ארוחת ילדים, אזלו בחנויות רבות באותו יום.
השביתה נמשכה עד חצות באותו לילה, אז חזרו עובדות הסידור לעיתונים כדי להוציא את המהדורה של יום המחרת. היא הייתה קצרה מהרגיל, וכללה רק כתבות הקשורות לשביתה.
השלכות.
הנשים השיגו את המטרה שלהן להוכיח את הערך שלהן בכך שהשביתו את המדינה ליום אחד. יום החופש "פקח את עיניהם של אנשים רבים", שהתחילו לכנות את אותו היום "יום שישי הארוך."
כעבור מספר חודשים, ב-1976, העביר הפרלמנט של איסלנד חוק שמבטיח זכויות שוות לנשים וגברים. למרות שהחוק עצמו לא שינה הרבה בפועל את אי-השוויון ופערי השכר לרעתן של נשים, השביתה היוותה צעד פוליטי משמעותי בנושא שוויון זכויות במדינה, וסללה את הדרך להתפתחויות נוספות, לרבות בחירת הנשיאה הראשונה בעולם חמש שנים מאוחר יותר, ב-1980.
מאז, כל עשר שנים ביום השנה של יום החופש, חוזרות הנשים של איסלנד על המעשה באופן סמלי, ויוצאות מוקדם מהעבודה כדי "להפגין את החשיבות שלהן למשק ולהמשיך במאבק למען השוויון."
ב-2010 החליטו הנשים להאיץ את קצב ה"שביתות" לכל חמש שנים.
פיליפה פוט
פיליפה רות פוט (באנגלית: Philippa Ruth Foot; 3 באוקטובר 1920 - 3 באוקטובר 2010) הייתה פילוסופית בריטית הידועה באופן מיוחד בעבודתה בתחום האתיקה. היא הייתה בין ההוגים אשר הניחו את היסודות לאתיקה של הסגולה הטובה המודרנית, השואבת השראתה מן האתיקה של אריסטו. הגותה המאוחרת יותר של פוט מתאפיינת בשינוי מהותי לעומת דעותיה בעבודות הראשונות שפרסמה בשנות ה-50 וה-60 וניתן להבינה כניסיון למודרניזציה של תורת המוסר של אריסטו, תוך ניסיון להדגים כי ניתן להתאים את תורת אריסטו לימינו ובכך להתחרות בתורות מוסר מודרניות בולטות כגון תורות מוסר דאונטולוגיות ותועלתנות. חלק מעבודתה של פוט היה אבן פינה לעלייתה המחודשת של האתיקה הנורמטיבית בתוך הפילוסופיה האנליטית, באופן מיוחד ביקורתה על תוצאתנות ( וכן נון-קוגניטיביזם . דוגמה בולטת להגותה זו היא השיח הפילוסופי המתמשך על בעיית הקרונית.
חייה והשכלתה.
פוט הייתה בתה של אסתר קליבלנד (1893–1980) ונכדתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד. אביה היה קפטן ויליאם סידני בנס בוסנקט (1893–1966), אשר שירת במשמר קולדסטרים של הצבא הבריטי ולאחר פרישתו ניהל מפעל פלדה. סבה מצד אביה היה השופט סר פרדריק אלברט בוסנקט והיה השופט השני בסדר החשיבות (באנגלית: Common Serjeant of London) בבית המשפט הפלילי של לונדון, האולד ביילי בין השנים 1900 עד 1917.
קודם ללימודיה באוניברסיטה, התחנכה בעיקר בביתה בידי מורים פרטיים. בראיון מאוחר יותר סיפרה כי שיטת לימוד זו הותירה אותה עם פערים גדולים בהשכלתה והיא נאלצה להתכונן במשך שנה שלמה, בקורסים בהתכתבות ובאמצעות מורה פרטי, לבחינות הכניסה לאוניברסיטת אוקספורד. בין השנים 1939–1942 למדה בסמרוויל קולג', באוניברסיטת אוקספורד, שם סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה. בין השנים 1942–1947 עבדה בשרות המדינה ככלכלנית. עם תום עבודתה בשרות המדינה שבה לסמרוויל קולג' לשארית חייה. החל משנת 1947 שימשה כמרצה לפילוסופיה, עד לשנת 1950. בין השנים 1950–1969 שימשה עמיתה ומנחה בקולג', בין השנים 1969–1988 שימשה עמיתת מחקר בכירה ומשנת 1988 ועד מותה שימשה עמיתת כבוד. בקולג' היא בילתה שעות רבות בוויכוחים עם עמיתתה ג.א.מ. אנסקום, אשר שכנעה את פוט כי עמדתה ביחס לנון-קוגניטיביזם שגויה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימשה כמרצה אורחת במספר אוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת קורנל, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת העיר ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1976 מונתה לפרופסור בקתדרה על שם גריפין באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם לימדה עד שנת 1991, כשהיא מחלקת זמנה בין ארצות הברית לאנגליה. בשנת 1976 התקבלה כחברה באקדמיה הבריטית ובשנת 1983 הפכה לחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פוט לא הייתה ממייסדות אוקספם, כפי שטוענים רבים בטעות, אך הייתה פעילה בארגון. היא הייתה אתאיסטית. בשנת 1945 נישאה להיסטוריון הבריטי מ.ר.ד. פוט ממנו התגרשה בשנת 1960. בתקופת מלחמת העולם השנייה חלקה דירה בלונדון עם הסופרת אייריס מרדוק שהייתה אז חברתה הטובה ביותר. בשנת 2004 התדרדרה בריאותה והיא הפסיקה להרצות ולעסוק בפילוסופיה. פוט נפטרה ביום הולדתה ה-90.
ביקורתה על נון-קוגניטיביזם.
עבודתה של פוט בשלהי שנות ה-50 הייתה בתחום המטא-אתיקה באופיה, ועסקה בניתוח שיפוט מוסרי ושיח מוסרי. מאמריה "טיעונים מוסריים" ו"אמונות מוסריות" היו מכריעים בשינוי הזרם המוביל של נון-קוגניטיביזם בתחום הגישות האנלטיות לתורות מוסר לאורך עשרות שנים.