בתחילה קראו לראש ממשלה מלטה "ראש המשרד". לשכת "ראש המשרד" הוקמה ברגע שקיבלה מלטה ממשלה אוטונומית בשנת 1921. חוקת 1921 הושעתה פעמיים לפני שבוטלה. בהזדמנות הראשונה (1930–33) נשמרו ראש המשרד (באותה עת ג'רלד סטריקלנד) והקבינט של מלטה. לאחר ההשעיה השנייה בשנת 1934, הודח הקבינט.
החוקה בוטלה בשנת 1936 והתפקיד לא היה קיים כל עוד מלטה הייתה תחת ממשל קולוניאלי ישיר. המשרד הוקם מחדש עם הענקת ממשל עצמי בשנת 1947, ושמו של התפקיד היה "ראש ממשלת מלטה". התפקיד הודחק שוב כאשר חוקת 1947 הושעתה שוב בין השנים 1958–1962 אך נותרה כמעט ללא שינוי בחוקת העצמאות מ-1964 ובתיקונים הבאים של 1974 שהפכו את צורת השלטון לרפובליקה.
פונקציות חוקתיות.
נשיא מלטה, ממנה לראשות הממשלה את חבר הפרלמנט שלדעת הנשיא מסוגל בצורה הטובה ביותר לפקד על רוב חברי בית הנבחרים. ראש הממשלה מייעץ לנשיא במינוי שאר השרים.
ראש הממשלה מחויב באופן חוקתי לעדכן את הנשיא באופן מלא על התנהלותה הכללית של הממשלה. בכל פעם שראש הממשלה נמצא מחוץ למלטה, הנשיא רשאי להסמיך כל חבר אחר בקבינט למלא תפקידים אלה וחבר זה רשאי לבצע תפקידים אלה באופן זמני. בדרך כלל זהו סגן ראש הממשלה שממלא תפקיד זה כראש ממשלה בפועל.
מבחינה חוקתית, ראש הממשלה אחראי גם על מינוי מזכירים קבועים וכן על ייעוץ מכרז לנשיא בנוגע למינוי חברים לרשות השופטת ולגופים החוקתיים.
לשכת ראש הממשלה.
כשר בפני עצמו, ראש הממשלה אחראי על מספר מחלקות ממשל. לשכת ראש הממשלה (OPM) שוכנת באוברז' דה קסטיל בוולטה מאז 1972, וממלאת תפקיד מרכזי בקבלת ההחלטות מלבד היותה המטה המינהלי של הממשלה.
המשימה של לשכת ראש הממשלה היא לתמוך בראש הממשלה במתן הנהגה והכוונה לממשלה יציבה ויעילה. מחלקות הליבה של הלשכה כוללות את מזכירות הקבינט, משרד הניהול והכוח ומחלקת המידע.
מעונות רשמיים.
וילה פרנסיה היא מעונו הרשמי של ראש הממשלה, ואילו ארמון גירגנטי הוא מעון הקיץ. הם משמשים בעיקר לטקסים ציבוריים, כולל קבלת אנשים בולטים, ונחשבים למבנים סימבוליים.
גליזה 887
בית הכנסת הקראי (ירושלים)
גיירג' ציפרה
ז'ורז' ציפרה או גיירג' ציפרה (בהונגרית: Cziffra György, בצרפתית: Georges Cziffra; 5 בנובמבר 1921 – 15 בינואר 1994) היה פנסתרן וירטואוז צועני הונגרי, מלחין ומעבד, שנודע כאחד מגדולי הווירטואוזים בדורו וכמבצע ייחודי של יצירות פרנץ ליסט ופרדריק שופן. החל משנת 1956 חי בצרפת, ובשנת 1968 קיבל אזרחות צרפתית.
ביוגרפיה.
ציפרה נולד בבודפשט בשנת 1921 כילד השלישי של משפחת מוזיקאים ממוצא צועני. אביו, שנקרא כמוהו גיירגיי ציפרה, ניגן בצימבלום בעשור השני של המאה ה-20 בבתי קפה, במסעדות ובקברטים בפריז. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל היותם אזרחים של מעצמה עוינת, נכלא האב על ידי השלטונות הצרפתיים ואשתו ושתי בנותיהם גורשו להונגריה. בימי המלחמה הן גרו בדוחק בדירת חדר. האב השתחרר וחזר הביתה בתום המלחמה.
ציפרה גדל בשכונת הפועלים אנגיאלפלד וגם הוא התעניין מגיל צעיר במוזיקה. מגיל 4 למד לנגן בפסנתר, קודם עם אביו, ואחר כך מתוך חיקוי נגינתה של אחותו הגדולה, יולאן. כבר בהיותו בן חמש ניגן פעמים אחדות אלתורים בקרקס נודד שביקר בעיר, עוד בטרם ידע תווים. אגדות אורבניות סיפרו על כך שלראשונה למד תווים סמוך לשנתו ה-20, לאחר שכבר ידע לנגן יצירות וירטואוזיות מן הזיכרון, אך בפועל הוא החל בכך בגיל 9 - אכן גיל מאוחר יחסית לפסנתרנים מקצועיים - כאשר נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. מוריו היו אישטוואן טומאן וארנה דוהנאני. בגיל 13 השלים תוך זמן קצר מאוד את האופרטה של מלחין אחר. החל מגיל 16 ערך סיורי קונצרטים ברחבי אירופה - במיוחד בהונגריה, בהולנד ובארצות הסקנדינביות.
בגיל 20, כשנתיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא ההונגרי ונשלח אל החזית הרוסית - זמן קצר לאחר שנשא את אשתו סולייקה. ציפרה נפל בשבי פרטיזנים רוסיים. לאחר המלחמה חזר לבודפשט ושם התפרנס מנגינה בברים ובמועדונים.
ב-1950 ניסה ציפרה לברוח מהונגריה הקומוניסטית, אך נתפס ונשלח למאסר עם עבודות פרך. הוא נשא בעונש זה עד לשנת 1953, ואז שוחרר וחזר לנגינה. פרק היד שלו נפגע מעינויים בכלא, ובשנים הבאות הוא נהג לכרוך בשעת נגינה סרט על אזור זה. ב-1955 זכה בפרס הראשון בתחרות הנגינה על שם פרנץ ליסט בבודפשט. כשנה לאחר מכן, ב-1956, הגיע לרסיטל בווינה - שהיה להצלחה גדולה - וניצל את ההזדמנות כדי לערוק עם אשתו. הופעותיו הבאות בלונדון, בפריז, בניו יורק ובמרכזי תרבות חשובים אחרים זכו להצלחות נאות. בין השאר ביקר גם בישראל ונתן רסיטל בתל אביב.
במהלך השנים הבאות הוא עבר להתגורר בצרפת, וב-1968 קיבל אזרחות צרפתית. בסוף שנות השבעים פרסם את ספרו האוטוביוגרפי 'תותחים ופרחים', המגולל מסכת חיים כאובה ואמיצה. ב-1981 נפטר בנו, ג'ורג' ציפרה הבן, שהיה גם הוא מוזיקאי מוכשר והחל בקריירה מצליחה של מנצח. האסון השפיע עמוקות על ציפרה האב, והוא חדל להופיע עם תזמורות.
הוא נפטר בגיל 72 מסיבוך של סרטן הריאות, שנגרם בין השאר מעישון ומשתייה מופרזת.
ביצועיו ויצירותיו.
ציפרה פיתח טכניקות ייחודיות של נגינה בפסנתר, במיוחד לנגינה וירטואוזית. הוא ידוע במיוחד בביצועיו ליצירות שופן וליסט. ביצועו לרפסודיות ההונגריות של ליסט נחשב לביצוע מופת. מלבד זאת ידועים גם ביצועיו ליצירות של שומאן ול"מעוף הדבורה" של רימסקי קורסקוב.
ציפרה הלחין יצירות משל עצמו וכן עיבד יצירות. ידועים עיבודיו למחולות ההונגריים של ברהמס, שנכתבו במקורם לארבע ידיים (או לתזמורת) וציפרה עיבדן לפסנתרן יחיד.
ביצועיו של ציפרה אינם נוטים לרגשנות, אך בולטים באופיים החופשי, כמעט הקפריזי, במיוחד בכל הנוגע לשינויי קצב ודינמיקה מהירים ומפתיעים. בחלק מביצועיו - למשל לאטיודים של שופן - הוא נותן ביצוע 'פראי', בהשוואה לפסנתרנים אחרים, שיש בו כדי ליצור ריגוש מיוחד אצל המאזין. סגנון נגינתו נשאר ייחודי, וכיום אין אף פסנתרן בולט הממשיך אותו.
מיזם קולורדו-ביג תומפסון
מיזם קולורדו-ביג תומפסון (באנגלית: Colorado-Big Thompson Project בקיצור C-BT) הוא מיזם פדרלי במדינת קולורדו בארצות הברית לאגירת מי נגר מאזור מקורותיו של נהר הקולורדו במדרונות המערביים של הרי הרוקי, והטייתם אל המדרונות המזרחיים של רכס פרונט והמישורים שלפניו. כ-80% בקירוב מהמשקעים היורדים במדינת קולורדו מתרכזים במדרונות המערביים של הרי הרוקי בעוד שבערך כ-80% מתושבי מדינת קולורדו מתגוררים לאורך המדרונות המזרחיים בין הערים פורט קולינס לפואבלו.
המיזם כולל עשרה מאגרי מים, כ-18 סכרים וסוללות, מנהרת אלווה ב. אדמס (Alva B. Adams Tunnel) מתחת לקו פרשת המים של אמריקה ושש תחנות כוח הידרואלקטריות. המיזם מנוהל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית ממשרדה במזרח קולורדו האחראי על אזור המישורים הגדולים.
היסטוריה.
המיזם נבנה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, שייך לה ומתופעל בעיקר על ידה. בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-19 הגיעו חקלאים בצפון-מזרח קולורדו למסקנה שזכויות המים באזור הוקצו מעבר לכמות הזמינה. על מנת לשרוד את התקופה השחונה, היה צורך בהספקת מים נוספת. קודם לתקופת אגן האבק, הסתמכה החקלאות באזור זה של המדינה על מקורות כמו בולדר קריק (Boulder Creek), סנט וראין קריק (St. Vrain Creek), ליטל תומפסון (Little Thompson River), ביג תומפסון (Big Thompson River) וקש לה פודר (Cache La Poudre River), כולם, חלק מאגן הניקוז של הנהר סאות פלאט (South Platte River) והם זורמים לנהר סאות פלאט לפני שהנהר מגיע לגרילי בקולורדו. במטרה לחפש פתרון, פנו החקלאים ונציגיהם ללשכת הטיוב. בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 נמצא הפתרון: להסיט את המים באמצעות מנהרה באורך 21.2 קילומטרים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה והפארק הלאומי הרי הרוקי (הכניסה המערבית למנהרה ב- והכניסה המזרחית ב-).
כמות המים שאמורה הייתה לעבור מהצד המערבי למזרחי הייתה גדולה ואי אפשר היה לבנות את המיזם בלא פיצוי לתושבי המדרון המערבי בגין המים הנשלחים מזרחה. עקב כך, הרכיב הראשון שנבנה במסגרת המיזם היה סכר גרין מאונטיין (Green Mountain Dam) ומאגר המים שמאחוריו, מתקן במדרון המערבי שתוכנן לספק דרישות מים עתידיות באגן העליון של הנהר קולורדו. המיזם אושר על ידי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1937. הבנייה החלה בגרין מאונטיין באזור הצפוני של מחוז סאמט (Summit) ב-1938. הבנייה נמשכה במרבית עשרים השנים הבאות.
יתרונות.
בעוד שהמיזם נבנה במקור למטרות חקלאות, הוא משרת צרכים רבים כולל הספקת מים לתעשייה ומי שתייה לערים, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, נופש, וסיוע לדגה ולחיות הבר. עם זאת, מסוף המאה ה-20 השתנו הצרכנים של המים ורובם מיועדים לשתייה ולתעשייה, מאשר להשקיה.