כ-85 שניות לאחר ההמראה חתיכות חומר בידוד מאף מאיץ הדלק המוצק הימני התפרקו ונפלו כשהם פוגעים באריחי מגן החום בצד הימני של המעבורת והורסים את חלקם. לאחר הכניסה למסלול התבוננו פקחי הטיסה בסרטונים מההמראה וראו את חתיכות חומר הבידוד נופלות, בעקבות כך ביקשו מהצוות לבדוק את צד ימין בעזרת הזרוע הרובוטית של המעבורת אשר הכילה מצלמה. אך הרזולציה הנמוכה וטווח הזרוע לא אפשרו להעריך באופן מדויק את היקף הנזק, עם זאת בהחלט ראו שהוא קיים. אנשי הצוות שלחו את התמונות למרכז הבקרה, אך בגלל אופייה המסווג של המשימה לא השתמשו בשיטה הסטנדרטית לשליחת תמונות לשליטה קרקעית ובמקום זאת השתמשו בשיטת שידור איטית ומוצפנת. ככל הנראה עקב זאת התמונות שהגיעו לפקחים הגיעו באיכות ירודה, מה שגרם להם לחשוב שהנזק הוא "רק משחק של אור וצל". כשראה רוברט גיבסון את הנזק חשב "אנחנו הולכים למות", הוא ואחרים לא האמינו כי המעבורת תשרוד את הכניסה מחדש. עם הנחיתה, גודל הנזק הדהים את נאס"א; למעלה מ-700 אריחים פגומים צוינו ואריח אחד היה חסר.
אלי דנקר
אלי (אליהו) דנקר (נולד ב־12 באוקטובר 1948) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
בגיל 10 החל לנגן באקורדיון. למד במגמה מוזיקלית בתיכון השייך לאקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים. שירת בצבא כקצין בחטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים נלחם ברצועת עזה.
קריירה.
כשהשתחרר מהשירות הצבאי, פנה ללימודי משחק בבית צבי, את לימודיו מימן בנגינת פסנתר בשיעורי בלט. לאחר מכן למד תיאטרון באוניברסיטת העברית ולאחר כשנה נסע לניו יורק ללימודי משחק. באותה תקופה פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא חזר לישראל הישר לקרבות בתעלת סואץ. לאחר המלחמה, החל לשחק בתיאטרון "החאן הירושלמי" למשך שלוש עונות. התפקיד הראשון שלו בתיאטרון החאן היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", יחד עם ששון גבאי וספי ריבלין.
לאחר הצגה בתיאטרון חיפה, יצא ללימודי אקרובטיקה בימתית אצל ז’אק לקוק, בפריז. ב-1976, הופיע מספר פעמים בתוכנית "ניקוי ראש".
מתחילת שנות השמונים ועד היום מופיע כשחקן בתיאטראות "הבימה", "הקאמרי" ועוד. בין השאר הופיע בתפקיד יאזון במחזה "מדיאה".
בסוף אוגוסט 1984 שיחק דנקר בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הרווי פיירשטיין בתיאטרון בית לסין ובביומיו של אילן רונן לצידו של נתן דטנר. בסוף השנה, היגר דנקר לארצות הברית. מבטאו ומראהו הביאו לליהוקו בתפקידים כגון מחבל או סוכן "מוסד" בסרטי קולנוע רבים, ובהם "המתופפת הקטנה", "טיסה מספר 847", "החבר החדש של אמא שלי", "אלוף ללא עוררין 2: האיש שעומד אחרון" ובסדרות טלוויזיה, ובהן "מקגיוור", "מלחמה וזיכרון", "הבית הלבן", "זהות בדויה", "ג'אג", "תא רדום", "Damages", "המנטליסט", "" ו"המפענחת".
בשנת 1987 שיחק בסרטו של זאב רווח "בובה", ב-1990 בסרטו של אורי ברבש "דרך הנשר". ב-1996 גילם במחזמר "ספר הג'ונגל" את שירחן הנמר. בשנת 2000 שיחק בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "בסמה מוצ'ו". באותה שנה שיחק במחזמר "אוליבר טוויסט" שכתב וביים מנחם גולן, ולצידם של דניאל מגון, שלמה בראבא, רינת גבאי, וצחי נוי.
בתחילת שנות האלפיים חזר לישראל. ב-2001, שיחק בטלנובלה הראשונה בישראל, "לגעת באושר" ובסרט אינג'יל. ב-2006, דובב את דמותו של ראש המועצה בסרט "גיבור על נמלים". בשנת 2007, שיחק במחזה "פיגמליון" ובטלנבולה "האלופה" לצידו של השחקן יהודה לוי. בשנת 2010, שיחק את דמותו של דוד דמתי בסדרה "תיכון השיר שלנו". ב־2011, שיחק בהצגה "המסילה לדמשק".
בשנת 2017, שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "המדרשה". בשנת 2018 הופיע בתפקיד ראשי בסרטה של רוני קידר "משפחה", ושיחק בסרט האמריקאי "קודם ניקח את ברוקלין" של הבמאי הישראלי דני אביכזר. בסוף אותה שנה החל לשחק במחזמר "שגעון המוזיקה" בקאמרי. ב-2019, שיחק בהצגה של בית צבי "החולה ההודי" ושימש כדובר בסרט "המחשמלים".
לאלי דנקר ארבעה ילדים משלוש נשים שונות, אחד מהם הוא היוצר רן דנקר. הוא מתגורר עם אשתו השלישית מיכל בהוד השרון.
בל תשחית
בל תשחית הוא איסור בתורה על השחתת דבר שבני אדם יכולים ליהנות ממנו.
האיסור.
בספר דברים כתוב:
התורה אמנם מתארת מקרה של איסור כריתת עצים, אך חז"ל פירשו שמדובר בהשחתת כל דבר שיש בו תועלת, ואף שלא בזמן מצור. לתוך ההגדרה של "השחתה", נכנסת כל פעולה המונעת מבני אדם להפיק הנאה מהחפץ, כגון הריגת בהמות, הכנסת חפצים מרובים לקבר המת (חפצים אלו נאסרים בהנאה) ואפילו בעירה בלתי יעילה של נר. הראשונים נחלקו האם השחתת חפצים מלבד עצים היא מדאורייתא או מדרבנן.
על מי שמשחית חפצים מתוך כעסו אמרו חז"ל שהוא "כעובד עבודה זרה".
חומרת האיסור.
במדרש רבה מובא שאפילו הקדוש ברוך הוא בעצמו מצווה את משה לבנות את המקדש רק מעצי נוי ולא מעצי פרי, כדי שהפירות העתידים לצאת מן העץ לא יושחתו. מכאן אנו רואים שלמרות שבעקירת העצים מפיקים מהם תועלת רבה לטובת הקמת המשכן, בכל זאת, העדיף הקב"ה למנוע את השחתת הפירות העתידיים. וכל שכן במקרים שבהם אין כל תועלת בעקירת עץ הפרי.
טעם המצווה.
השחתה היא קלקול העולם והפיכתו למקום פחות טוב. כך כותב ספר החינוך:
"שהוא כדי ללמד נפשנו לאהוב הטוב והתועלת ולהידבק בו, ומתוך כך תדבק בנו הטובה ונרחיק מכל דבר רע ומכל דבר השחתה, וזהו דרך החסידים ואנשי מעשה אוהבים שלום ושמחים בטוב הבריות ומקרבים אותן לתורה, ולא יאבדו אפילו גרגר של חרדל בעולם, ויצר עליהם בכל אבדון והשחתה שיראו, ואם יוכלו להציל יצילו כל דבר מהשחית בכל כוחם".
לפי לשון הפסוקים אפשר להבין שסיבת האיסור הוא השחתת הסביבה ונזק לעולם, אבל לא מחייבים אותו בגלל שלא מענישים אותו על זה שהוא פוגע בעצמו.
ספר החינוך ממשיך לפרש לפי דרך זו, תוך כדי הדגשה שהכוונה להנחיל לאדם מידות נכונות ביחס לסביבתו: "שורש המצווה ידוע, שהוא כדי ללמד נפשנו לאהוב הטוב והתועלת ולהדבק בו. ומתוך כך, תדבק בנו הטובה, ונרחיק מכל דבר רע ומכל דבר השחתה. וזהו דרך החסידים ואנשי מעשה, אוהבים שלום ושמחים בטוב הבריות ומקרבים אותן לתורה, ולא יאבדו אפילו גרגר של חרדל בעולם, ויצר עליהם בכל אבדון והשחתה שיראו".
השחתה המותרת.
מדברי הגמרא נראה שהותרה עקירת עצים שאינם מניבים פרי כראוי, ראה שם את תנובת הפרי המתרת את קציצת העץ. התר נוסף לעקירת עצים מבואר בגמרא שם, שכאשר שוויו של העץ לבניין הוא יותר משווי הפירות, מותר לקצוץ את העץ. מותר לקצוץ עצים לצורך ציבורי כמו סלילת כביש, אם הדבר מוסכם שאכן יש בזה צורך ציבורי. אילנות סרק שאינם מוציאים פירות, אינם נכללים באיסור, שכן כתוב בתורה בפירוש: . אילן סרק מותר להשחית אף אם אין תועלת בכך.
איסור בל תשחית נאמר רק בדרך של קלקול והשחתה, אבל לא בדרך של תיקון. כך למשל, מותר לקצוץ עץ כדי למנוע נזק לאילנות אחרים שטובים ממנו, כדי שלא יכנס לשדה אחר, לצורך שימוש טוב יותר בחומר הגלם של העץ, או לצורך שימוש במקומו של העץ. כמו כן, מותר לקלקל גם לצורך הנאת הגוף, למשל כששורף כלים כדי להתחמם בהם, אם אין לו חומר בערה אחר.
הרמב"ם כתב: אין קוצצין אילני מאכל שחוץ למדינה ואין מונעין מהם אמת המים. באחד מהרבעונים התורניים נתעורר דיון האם סגירת ברז של השקיה נחשב במניעת אמת המים.
איסור בל תשחית בקציצת ענפים.
יש מי שכתב שאין איסור בל תשחית אם הוא קוצץ ענפים מן האילן מכיוון שאינו פוגע ביכולת העץ לגדול.
כריתת עצי פרי לצורך.
חז"ל אומרים שהאיסור לכרות עץ פרי הוא לא איסור מוחלט, ומותר לכרות אותו במצבים מסוימים. מבואר שאסור להשתמש בעץ פרי לצורך עשיית מצור במקום שאפשר להשתמש בעצי סרק, אבל במקום שאין עצי סרק, מותר להשתמש בעץ פרי בשביל המצור.
הרמב"ן מסביר את טעם האיסור:
והטעם, כי הנלחמים משחיתים בעיר וסביב הארץ… ואתם לא תעשו כן להשחיתה, כי תבטחו בשם שייתן אותה בידכם… אתה תחיה ממנו אחרי שתכבוש העיר, וגם בהיותך במחנה לבא מפניך במצור תעשה כן.
לאחר מכן ממשיך הרמב"ן לבאר שמותר לכרות עצי פרי לצורך צבאי כלשהו, ולא רק בשביל בניית המצור:
וטעם 'אותו תשחית וכרת' – כי מותר אתה לכרות אותו לבנות המצור וגם להשחיתו עד רדתה, כי לפעמים תהיה ההשחתה צורך הכבוש, כגון: שיהו אנשי העיר יוצאים ומלקטין עצים ממנו, או נחבאים שם ביער להלחם בכם, או שהם לעיר למחסה ולמסתור מאבן נגף.
בפירוש ה'חזקוני' על המילים "כי לא עץ מאכל" אנו מוצאים דוגמה נוספת לכך שמותר לכרות גם עצי מאכל, אם הדבר נחוץ לצורך צבאי: "לא תכרות כל עץ מאכל שבשדה, אלא אותו עץ שהאדם שבמצור יכול לברוח מפניך ולהיכנס בו ולהיות נגדך, ולמנוע אותך לבוא עד החומה". מותר לכרות יער הסמוך לעיר המצור, אפילו אם מדובר בעצי מאכל, כדי למנוע מן האויב אפשרות להילחם תוך בריחה לתוך היער. על דרך זו מבאר הרשב"ם שמותר לכרות עצי מאכל הקרובים לעיר, המעכבים את חיילי הצבא מלהתקרב לחומה.
הרב עובדיה יוסף התיר לקצוץ ענפים שמוציאים פירות אם הוא צריך את הענפים כדי לסכך את סוכתו.
לא תשחית
תרפפו
תרפפ&quot;ו
שנת תרפפו
עפרה גלברט-אבני
עפרה גֶלבַּרט-אבני (נולדה ב-24 באוקטובר 1947) היא סופרת ילדים ישראלית, עורכת ומנחת סדנאות כתיבה לילדים. כלת הפרס הבינלאומי לספרות ילדים על שם יאנוש קורצ'אק (1993), פרס זאב לספרות ילדים ונוער (2006), פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2013) ופרס דבורה עומר על מפעל חיים בספרות ילדים (2021).
ביוגרפיה.
עפרה גלברט-אבני נולדה ב-1947 בתל אביב, גדלה בשיכון דן. סבהּ בכור-שלום שטרית היה שר המשטרה הראשון של ישראל.