מינואר 1849 עד מרץ אותה שנה התפללה טאבמן לאלוהים שיטה את לב אדוניה וימנע ממנו למכור אותה ואת חבריה לעבדות בשדות הדרום העמוק (דבר שנחשב כעונש מוות על ידי עבדים ממדינות הדרום הצפוניות). אבל כשראתה שהוא אינו משנה ממנהגו, היא החלה להתפלל לאלוהים שיהרוג את אדווארד ברודס. לאחר תקופה קצרה הוא אכן מת כשהוא משאיר אחריו את אשתו, אליזה אן ברודס, ושמונה ילדים. טאבמן נתקפה חרטה עמוקה.
כדי לשלם את חובותיו הגדלים של בעלה המנוח ולהציל את החווה הקטנה שלה מעיקול, החליטה אליזה למכור כמה מעבדי המשפחה. טאבמן, שחששה מפני מכירה לארצות הדרום העמוק, החליטה לשחרר את עצמה. ב-17 בספטמבר 1849 הארייט ושני אחיה, בן והנרי, נמלטו לחופשי.
בן והנרי הוכרעו על ידי המרדף והפחד וחזרו לאחר שבועיים-שלושה. לעומתם, הארייט הייתה נחושה להגיע לחופשי. בדרכה לחופש בפילדלפיה, היא קיבלה סיוע מחברי התנועה לביטול העבדות, שחורים ולבנים, שתיחזקו את הסניפים האזוריים של מסילת הרכבת המחתרתית.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שקבע כי עבדים שנמלטו למדינות בהן לא הייתה עבדות יוחזרו לאדוניהם, אך החוק כמעט ולא נאכף. חוק העבד הנמלט 1850 קבע עונש כספי של 1,000 דולר למרשלים שלא עצרו עבדים נמלטים, ועונש מאסר של חצי שנה וקנס של 1,000 דולר לאדם שסייע לעבד נמלט. על רקע החוק מ-1850 היה על הארייט לברוח לקנדה כדי שתוסר מעליה אימת העבדות.
מסעות לשחרור עבדים.
לאחר שהגיעה לקנדה, החלה טאבמן במסעות רבים למרילנד כדי לסייע לחברים ובני משפחה לברוח. היא זכתה לכינוי "משה" על ידי אלו שנעזרו בה כדי להגיע לחופשי. לפי הערכותיה שלה ושל מכרים קרובים, טאבמן הדריכה כ-70 עבדים לחופשי בכ-13 מסעות ונתנה עצות והוראות לכ-70 עבדים נוספים שמצאו את דרכם לחופש באופן עצמאי.
טאבמן נודעה בנחישות שלה. היא נשאה אקדח ולא היססה לאיים בו על עבדים שתש כוחם או נשברה רוחם ורצו לחזור אחורנית. המסעות תוכננו בקפידה והיא והבורחים נעו בשעות הלילה והתחבאו ביום. היא מעולם לא נתפסה ולא איבדה אף עבד בורח. אדוניתה, אליזה ברודס, הציעה פרס בן 100 דולר על החזרתה, אבל איש לא ידע כי הארייט טאבמן הייתה זו שאחראית להברחת עבדים רבים כל כך ממחוזות דורצ'סטר וקרוליין במרילנד.
בשנת 1857 היא יצאה למסע הנועז ביותר שלה, לחלץ את אביה ואמה. הוריה לא יכלו לצעוד את צעדות הלילה הארוכות להן נדרשו, ולכן הארייט שכרה עבורם כרכרה, ונאלצה לגייס תחבולות רבות כדי להעבירם ממרילנד לדלאוור. משם, בעזרת ידידיה היא העבירה אותם לקנדה, מקום בו בילו את החורף.
האקלים הצפוני היה קשה להוריה והארייט החליטה למצוא להם מקום נוח יותר. היא החלה במשא ומתן עם מי שהיה אז חבר הסנאט ולימים מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד לקניית בית באזור אוברון, ניו יורק, ליד ביתו שלו. הוא מכר לה בית בתנאים נוחים מאוד והיא שיכנה שם את הוריה, ונסעה לבוסטון כדי לממן את קניית הבית בחורף 1858–1859.
טאבמן הצליחה להבריח גם את ארבעת אחיה - בן, רוברט, הנרי ומוזס, אך היא לא הצליחה לחלץ את אחותה רייצ'ל ואת שני בניה של רייצ'ל בן ואנגרינה. רייצ'ל מתה ב-1859 לפני שהארייט יכלה לחלץ אותה. מוזס נעלם אך רוברט בן והנרי שינו את שמם לג'ון, ג'יימס ויליאם הנרי סטיוארס, בהתאמה, וחיו במשך שאר חייהם בצפון.
בשנת 1858, פגשה טאבמן את מתנגד העבדות ג'ון בראון והתרשמה מהלהט שלו. היא ניסתה לעזור לו לגייס עבדים לשעבר לכוחותיו. כן תכננה להשתתף בפשיטה שלו על הרפר'ס פֵרִי בווירג'יניה ב-1859, אך היא לא השתתפה בה בסופו של דבר, כנראה עקב מחלתה.
מלחמת האזרחים בארצות הברית.
טאבמן עבדה כמרגלת, סיירת ואחות עבור צבא הצפון בזמן מלחמת האזרחים בארצות הברית. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי, הפשיטה במעבורת קומבהי, בתחילת יוני 1863. בפשיטה זו שוחררו 750 עבדים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הייתה טאבמן פעילה למען זכויות נשים שחורות בארצות הברית. בתקופה זו עדיין לא ידעה לכתוב, ולכן הכתיבה לסהרה הופקינס ברדפורד את הביוגרפיה שלה. היא פרסמה תיאור קצר של חייה בשנת 1869 בשם "תמונות מחייה של הארייט טאבמן". דבר זה תרם באופן משמעותי למצבה הכספי - היא לא זכתה לפנסיה ממשלתית עבור שרותה הצבאי עד שעברו כ-30 שנה מאז המלחמה. באותה שנה היא נישאה לנסון דייוויס, חייל אחר אותו הכירה בזמן המלחמה. הם חיו יחד בבית אותו רכשה באוברון, ניו יורק, מידידה, מי שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, ויליאם סיוארד. טאבמן הייתה מוקפת בחברים ובני משפחה שבחרו להתיישב לידה לאחר מלחמת האזרחים.
על אף שהייתה האישה הראשונה שהובילה מבצע צבאי במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הממשל הפדרלי סירב להעניק לה את אותה קצבה שהוענקה לחיילים מן המניין על רקע היותה שחורה. לאחר קמפיין ציבורי ארוך, הסכים הממשל הפדרלי להגדיל את קצבתה החודשית מ-$8 ל-$20, אך כיוון שחששו מיצירת תקדים מסוכן, הגדילו לה את קצבת האלמנות שלה.
במשך שנים רבות גייסה טאבמן כספים לבניית בית לאפרו-אמריקאים זקנים וחולים. הבית נבנה על אדמה שהיא קנתה בשנת 1896, ליד ביתה שלה באוברון. לבסוף היא נאלצה לעבור לבית בעצמה בגלל דלקת פרקים ובריאות לקויה. ב-10 במרץ 1913 מתה הארייט טאבמן בגיל 93. היא נקברה בטקס צבאי מלא.
הנצחה.
בתקופת הנשיא האמריקאי ברק אובמה, הייתה תמונתה מיועדת להופיע על הצד הקדמי של שטר 20 דולר אמריקני החל משנת 2020, במקומו של הנשיא אנדרו ג'קסון, תוך הישארותו בצד האחורי. ההחלטה שונתה לאחר כניסתו לתפקיד של הנשיא דונלד טראמפ.
חצי האי טאמאן
חצי האי טאמאן נמצא ברוסיה ומפריד בין ים אזוב מצפון ובין הים השחור מדרום. ממערב לחצי האי טאמאן נמצא מצר קרץ', המפריד בינו ובין חצי האי קרים ומחבר בין הים השחור ובין ים אזוב.
גאוגרפיה.
חצי האי טאמאן שוכן בדרום-מערב רוסיה, מבחינה אדמיניסטרטיבית הוא שייך לנפת טמריוק במחוז קרסנודאר.
בתקופה העתיקה התיישבו בחצי האי טאמאן יוונים שהקימו את המושבות פאנאגוריה וחרמאנוסה. בתקופה הקלאסית של ההיסטוריה היוונית חצי האי טאמאן היה חלק מבוספורוס הקימרית. בין המתיישבים במקום היו סרמטים, יוונים ויהודים. במאה הרביעית נפל האזור לידי ההונים ומאוחר יותר הייתה פאנאגוריה בירת בולגריה הישנה. לאחר כיבוש המקום על ידי הממלכה הכוזרית היה חצי האי לחלק מהמדינה הכוזרית היהודית. הכוזרים בנו את המצודה טמוטאראכאן שכונתה על ידי הערבים בשם סאמקרץ' היהודית, שם שרימז על זהות תושביה. משנת 980 שלטה במקום רוס של קייב והנסיכות הרוסית של טמוטאראכאן ומשנת 1100 עבר השלטון לידי הקיפצ'קים. במקום שלטו גם המונגולים ובתקופת מסעי הצלב, בשנת 1239, הפך לחלק מהטריטוריה של רפובליקת ג'נובה.
החל משנת 1419 נוהל המקום על ידי משפחה יהודית מג'נובה, כשמייסד השושלת היה שמעון גיזולפי, שבא מג'נובה והתחתן עם הנסיכה המקומית ביחחנים. ב-1483 נכלל חצי האי טאמאן בחאנות קרים ומ-1783 באימפריה העות'מאנית. ב-1791, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, עבר חצי-האי לשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1792, בהוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה התיישבו באזור קוזאקים אוקראינים.
כומתות ירוקות
יורם דנציגר
יורם פליקס דנציגר (נולד ב-26 בנובמבר 1953) הוא משפטן שכיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 2007 - 2018, וכיום הוא פרופסור מן המניין (במסלול נלווה) בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. קודם למינויו לשיפוט עמד בראש משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות' יחד עם שותפיו, בהם עו"ד אביגדור קלגסבלד, עמו הקים את המשרד ב-1984.
ביוגרפיה.
יורם דנציגר הוא בנם של מיכאל ומרים דנציגר ונכדם של ד"ר פליקס דנציגר ומלכה לבית רוזנבליט. דודו היה הפסל יצחק דנציגר.
דנציגר הוא בעל תואר ראשון (בהצטיינות) ותואר שני (בהצטיינות יתירה) במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור במשפטים מבית הספר לכלכלה של לונדון, אותו השלים ב-1983. בתקופת לימודיו לתואר הראשון היה סגן העורך של כתב העת של הפקולטה עיוני משפט, וכן של כתב העת של לשכת עורכי הדין, הפרקליט. עם השלמת הדוקטורט היה מרצה (מן החוץ) בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, במשך 32 שנה. תחום הוראתו העיקרי היה דיני חברות. כיהן בנוסף במשך 4 שנים (החל מ-1984) כמרצה מן החוץ בבית הספר לניהול וכלכלה שבאוניברסיטת תל אביב, שם לימד משפט מסחרי. במקביל לכהונתו כשופט בביהמ"ש העליון, והחל מ-2011, שימש כמרצה במכללה למינהל, בתחומי דיני החברות והחוזים.
בשלהי שנות ה-70 של המאה הקודמת היה חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, חבר הנהלת איל"ן, חבר ויו"ר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית הרצליה ויו"ר המכון להשתלמות עורכי דין של לשכת עורכי הדין בישראל. ב-2007 היה מועמד לתפקיד יו"ר לשכת עורכי הדין, אך פרש במפתיע טרם הבחירות.
בשנת 1984 הקים, יחד עם עו"ד אביגדור קלגסבלד, את משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות'.
ביולי 2007 אישרה הוועדה לבחירת שופטים את מינויו של דנציגר לשופט בית המשפט העליון ללא מתנגדים. מינוי זה היה במסגרת יוזמתו של שר המשפטים, דניאל פרידמן, להביא למינוי משפטנים מהמגזר הפרטי לכהונה בבית המשפט העליון. ב-15 בנובמבר 2007 הושבע דנציגר כשופט בבית המשפט העליון.