לאחר סיום החילוץ חזרו הסורים לתל. גופות שלושת ההרוגים נלקחו על ידי הסורים, יחד עם שני טנקים שנותרו שלמים. רק שבועיים לאחר הקרב התברר למפקדת חטיבה 7 על החיילים שנהרגו בתל א-שמס ועל שלושת הנעדרים. גופותיהם הוחזרו בחילופי השבויים לאחר המלחמה. לאחר הקרב נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.
קרב מזרעת בית-ג'ן.
על המאמץ הצפוני של החטיבה (גדודים 77 ו-71) הוטל לכבוש את הכפר מזרעת בית ג'ן. יאנוש הטיל את המשימה על גדוד 71 (כוח עמוס כץ), שהיה גדוד שאך הוקם וטרם השתתף בלחימה משמעותית, בעוד גדוד 77 יחפה לפריצה מדרום לכפר. לכוח הפורץ נלוותה פלגה מסיירת מטכ"ל.
בשעה 6:00 בבוקר החלה הפגזה ארטילרית מכינה על הכפר, וכשעה מאוחר יותר החל גדוד 71 בכניסה לכפר. עם כניסתם ספגו הטנקים ארטילריה סורית, ובהמשך גם הפצצה של רביעיית מטוסים סורים. טנקים וחי"ר סורים שהסתתרו בין בתי הכפר החלו יורים על הכוח הפורץ, בנוסף לירי מטנקים שהסתתרו בחורשה מדרום לכפר, ואש ממוצב החי"ר על הגבעה מצפון. הטנקים הישראלים התקשו לזהות את מקורות הירי השונים. חמישה טנקים מהפלוגה הראשונה שנכנסה לתוך הכפר נפגעו והפלוגה נעצרה. פלוגה נוספת שנכנסה לחורשה מדרום התקשתה לעבור בשטח הקשה, מספר טנקים פרסו זחל וכמה נפגעו מאש סורית. פיצוץ תחמושת בטנק סורי פגוע בסמוך לטנק המג"ד הביא לפגיעת רסיס בראשו של עמוס כץ המג"ד. כץ התקשה להמשיך לפקד על הגדוד והוא העביר את הפיקוד לקמב"ץ, עמוס לוריא. במקביל לפציעת עמוס כץ פגעה פצצה ממטוס בין הטנקים של גדוד 77 שהיה בעמדות חיפוי. הקש"א נהרג, וטנק המג"ד קהלני נפגע והושבת למספר שעות.
לוריא התמקם במרכז הכפר, סמוך למסגד, ומשם השיג שליטה על כוחות הגדוד. כוח סיירת מטכ"ל נשלח לכבוש את מוצב החי"ר מצפון, ושיתק אותו. במהלך הקרב נפגע אחד הזחל"מים של הסיירת ושני לוחמים נהרגו.
שתי פלוגות נוספות מהגדוד שיועדו לפעול ממערב למזרעת בית ג'ן נקראו לסייע למאמצי כיבוש הכפר. אחת הפלוגות נתקלה בשיירה של 8 טנקים וכ-20 כלי רכב נוספים שהיו בשטח נחות והשמידה אותם. אט אט הצליח הגדוד, בסיוע שתי הפלוגות שהצטרפו לקרב, לפגוע בטנקים הסורים המוסתרים. בצהריי היום הצליחו להשמיד 10–12 טנקים נוספים, וסמוך לשעה 13:00 בצהריים השלימו את כיבוש הכפר.
בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'ן נהרגו 16 לוחמים.
המשך הלחימה במובלעת.
ב-12 באוקטובר אחר הצהריים נתקלו כוחות צה"ל לראשונה בכוחות מחיל המשלוח העיראקי. באותו הלילה נתבקשה החטיבה לשלוח גדוד לתגבר את אוגדה 210 שבלמה את העיראקים וגדוד 75 נשלח דרומה. הגדוד הועבר תחת פיקוד חטיבה 205 והתמקם באזור כפר ג'בע. בבוקר 13 באוקטובר, עם הדיפת המתקפה העיראקית, המשיכה אוגדה 210 דרומה כדי לתפוס מחדש את השטחים מהם נסוגה במהלך הלילה, וגדוד 75 כבש את תל מסחרה. ב-14 באוקטובר חזר הגדוד לחטיבה 7.
הטנקים שנותרו מכוח בן-חנן נקלטו בגדוד 74 שכלל עתה 20–22 טנקים. תל א-שמס נכבש בליל 13–14 באוקטובר בהתקפת חי"ר שבוצעה על ידי חטיבת הצנחנים 317, כשפלוגה מגדוד 74 מחפה להתקפה. בבוקר לאחר כיבוש התל נשלח גדוד 74 להגן עליו.
בבוקר 14 באוקטובר תקפו הסורים את מזרעת בית ג'ן. בכפר ניצבו פלוגת טנקים מגדוד 71 וגדוד מחטיבת גולני, אשר פגעו ב-6 טנקי T-62 סורים והדפו את ההתקפה.
משלב זה פעלה החטיבה בשני כוחות מפוצלים: כוח אחד (גדודים 74 ו-75) הגן על תל א-שמס מפני התקפות נגד, בעוד כוח נוסף (גדודים 77 ו-71), יחד עם החפ"ק החטיבתי, לחם בדרום המובלעת, באגף המזרחי של אוגדה 210 (אך החטיבה נשארה תחת אוגדה 36 ולא סופחה לאוגדה 210).
ב-14 באוקטובר כבשו הגדודים 77 ו-71 ללא התנגדות את התילים תל פטמה ואל ערוס, ממזרח לציר מעץ-כפר נסג' (ציר "יאיר").
ב-15 לחודש ביצעו הסורים התקפת נגד ראשונה על תל א-שמס. ההתקפה החלה לפנות בוקר עם כוחות קומנדו, ועם אור ראשון הצטרפו אליהם טנקים וחי"ר בסדר גודל של שני גדודים, שתקפו מכיוון צפון וצפון-מזרח. הטנקים של גדוד 74 התייצבו מול ההתקפה הסורית ועם התגברות הלחץ נשלחה לתל פלוגת טייגר, ובהמשך גם שאר טנקי גדוד 75. עד סוף היום נהדפה ההתקפה הסורית וכ-27 טנקים ונגמ"שים סורים נפגעו.
ב-16 באוקטובר תקפו הסורים פעם נוספת את תל א-שמס בשיטה דומה. כוחות קומנדו תקפו ראשונים, ואחריהם הצטרפו גם טנקים ונגמ"שים. הפעם תקפו הסורים גם מכיוון מזרח, בנוסף לכוחות שנעו אל התל מצפון ומצפון-מערב. ההגנה על התל התחלקה בין שני גדודי הטנקים (74 ו-75). התקפה זו הייתה קשה יותר. המ"פ אהוד דפנא (עליו כתב סבו את השיר "הודי חמודי") מגדוד 74 נהרג, יוס אלדר (מג"ד 75) נפצע, ומ"פ נוסף נפצע קשה. לקראת הצהריים נהדפה ההתקפה.
באותו היום תקפה חטיבה עיראקית את אוגדה 210 בדרום המובלעת, כחלק מניסיון התקפה משולב עם הכוחות הירדנים שהגיעו לאזור. בשעה 9:45 נשלח גדוד 71 לתקוף את אזור דיר אל עדס, כדי להקל את הלחץ על כוחות אוגדה 210. כ-2.5 ק"מ מהכפר החל הגדוד לספוג טילי נ"ט ואש טנקים, ומספר טנקים נפגעו. הגדוד נעצר והחל לחלץ לאחור את נפגעיו, ובשעות הצהריים נסוג חזרה.
ב-18 לחודש ירד גדוד 74 מתל א-שמס והצטרף לחטיבה 188 שהוקמה מחדש. גדוד 75 נשאר להגנת התל עם כ-20 טנקים, והסמג"ד, רס"ן יוסי מלמד, מונה למג"ד.
ב-19 באוקטובר פתחו הכוחות הסורים, העיראקים והירדנים במתקפה משולבת. לפנות בוקר תקף כוח חי"ר עיראקי את תל ענתר, בו ישב כוח מחטיבה 205, והצליח לתפוס אותו. עם אור ראשון תקפו כוחות השריון העיראקים את כוחות אוגדה 146 (שהחליפה את אוגדה 210 בדרום המובלעת). האוגדה ביקשה סיוע בבלימת המתקפה וב-9:30 בבקור קיבל יאנוש הוראה, ישירות מפיקוד הצפון, לתקוף את דיר אל עדס, באגף המזרחי של המובלעת. גדודים 77 ו-71 נשלחו דרומה במטרה ללחוץ על העיראקים מכיוון נוסף. בקרבת דיר אל עדס נכנס גדוד 71 לשטח נחות כשהוא תחת אש ונחלץ מהשטח רק לקראת הצהריים, אולם המתקפה סייעה בהקלת הלחץ על אוגדה 146. לגדוד 71 נהרג חייל אחד בקרב זה.
ב-20 באוקטובר תקפו כוחות סורים את תל א-שמס. טנקי גדוד 75 שהיו בהגנה על התל הדפו את המתקפה. בימים הבאים ועד להפסקת האש ב-24 באוקטובר ניצבה חטיבה 7 בהגנה על המובלעת הסורית מפני מתקפות אפשריות.
הנצחה ומורשת.
עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר 1973 איבדה החטיבה 103 מלוחמיה.
עם סיום המלחמה החלה החטיבה במאמצי שיקום וחזרה לכשירות מלאה. שדרות הפיקוד מולאו מחדש וחיילים חדשים נקלטו כדי למלא את מקום ההרוגים והפצועים. גדוד 82, שנשחק ויצא מסד"כ החטיבה ביממה הראשונה למלחמה, הוקם מחדש. גדוד 75 שוקם והפך באופן קבוע לגדוד טנקים. יחד עם גדוד 77 כללה החטיבה שלושה גדודי טנקים, ואלה המשיכו להילחם במלחמת ההתשה שהתפתחה בשטחי המובלעת הסורית עד מאי 1974. גדוד 71 שלחם תחת פיקוד החטיבה במהלך המלחמה, הועבר לחטיבה 188 שהוקמה מחדש והפך לגדוד סדיר.
אביגדור קהלני, מג"ד 77, עוטר לאחר המלחמה בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל. משולם רטס (מג"ד 71), משה-רז רוזנצוויג (מ"פ בגדוד 71), אמי פלנט (מ"פ בגדוד 77), מאיר זמיר (מ"פ בגדוד 82), יצחק מבורך (סגן מפקד הפלס"ר) ואחרים עוטרו בעיטור העוז. יוס אלדר (מג"ד 75), איתן קאולי (סמג"ד 77), יאיר סווט (מ"פ בגדוד 77) ואחרים עוטרו בעיטור המופת. חיילים ומפקדים נוספים קיבלו צל"שים על פעולתם במלחמה.
אף כי במהלך המלחמה התרחשו קרבות חשובים רבים, קרבות החטיבה במלחמה, ובעיקר הקרב העיקש בעמק הבכא, נטבעו בתודעת הציבור בכלל ובצה"ל בפרט כאחד הקרבות הגדולים והחשובים ביותר במלחמת יום הכיפורים. עמק הבכא הפך לאחד מסמלי המלחמה, ולאחר המלחמה התפרסמו כתבות רבות אודות הקרב. לפרסום הקרב תרם גם ספרו של המג"ד אביגדור קהלני שהתפרסם ב-1975, "עז 77", בו כתב את סיפורו האישי לצד סיפור גדודו במלחמה.
בעמק הבכא, מדרום לחרמונית, הוקמה לאחר המלחמה אנדרטה לזכר חללי הקרב, והיא אחת האנדרטאות המרכזיות ברמת הגולן. אנדרטה נוספת הוקמה ממערב לחרמונית, לזכר לוחמי פלס"ר 7, סמוך לאזור בו נתקלה פלוגת הסיור במארב ב-9 באוקטובר.
עודד רכבי
עודד רכבי (נולד ב-1980) הוא חוקר ישראלי וחבר סגל במחלקה לנוירוביולוגיה ובית הספר למדעי המוח שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
רכבי הוא בנו של גדעון רכבי מנהל המרכז לחקר הסרטן בבית החולים שיבא בתל השומר, פרופסור להמטולוגיה באוניברסיטת תל אביב וזוכה פרס ישראל ובנה של קרן רכבי, רופאה ומנהלת מרפאה.
רכבי למד לתואר ראשון במדעי המוח באוניברסיטת תל אביב והמשיך למסלול ישיר לדוקטורט בנוירוביולוגיה בהנחיית פרופ' יואל קלוג. רכבי הצטרף לסגל המחלקה למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר והקים שם מעבדה למחקר בתחום. בעבודתו המרכזית, חושף רכבי מנגנוני הורשה חדשים בתולעי C.elegans ללא שינויים בקוד ה-DNA. והוא מוכיח כי מידע שהורים לומדים יכול לעבור בתורשה לצאצאים. מחקריו יכולים לסייע בהבנת התורשה של תכונות ומחלות מורכבות בבני אדם. רכבי גם סייע בחקר המגילות הגנוזות באמצעות בחינה של ה-DNA העתיק שאצור בעור שעליו נכתבו, כדי ללמוד עוד על ההיסטוריה של סוף בית שני.
רכבי וצוותו חקרו גם את הבסיס הנוירולוגי לאי-רציונליות ומצאו חוק פשוט, שמאפשר לשנות את מערכת העצבים של תולעים, כך שיהיו יותר או פחות רציונליות. בתחום אחר לחלוטין, קבוצתו של רכבי הינדסה גנטית טפילים והפכה אותם למכונות של הפרשת חלבונים, על מנת לאפשר תיקון של מחלות גנטיות במערכת העצבים.