תולדות המקום.
ראשיתו של המקום כ"מנחת עין שמר" - שדה תעופה בימי המנדט הבריטי. עם קום המדינה הוא נכבש על ידי צה"ל ושימש עמדה קדמית באזור. לאחר שוך הקרבות באזור, הוסב למחנה עולים גדול בשם "עין שמר", שכלל שלושה מחנות משנה. המחנה קלט חלק מהעולים מתימן במבצע על כנפי נשרים. בתחילת 1950 הוסב שם המחנה ל"שער מנשה". בפברואר 1950 התמוטט חדר האוכל במחנה מפאת הגשמים וארבעה עולים מתימן נהרגו.
בתחילה שהו במחנה עולי תימן. לאחר מכן שוכנו בו עולים ממזרח אירופה ומסין. במרץ 1951 החל המחנה לקלוט עולים מעיראק. במקביל, הוקם במקום כפר לקשישים, אשר עם פינוי אוכלוסיית מחנה העולים התרחב לכ-1000 נפש ונפתח רשמית ב-1953. במקום התקיים גן ירק ופרדס בו עבדו הקשישים. בנוסף לכך אימצו תושבי הכפר יחידה צבאית. בסוף 1960 היו במקום כ-1500 קשישים ליד הכפר התקיים בית חולים לקשישים סיעודיים, אשר התמחה בטיפול בבעיות פסיכיאטריות של קשישים. ליד בית החולים התקיים מאז 1952 בית ספר לאחיות שבוגרותיו עבדו במוסדות מלב"ן.
בתחילת 1961 הוחלט על סגירת כפר הזקנים באופן מדורג והסבת המקום לבית חולים פסיכיאטרי, עד שנת 1965. במקביל לסגירת כפר הזקנים והקמת בית החולים הפסיכיאטרי, בית הספר לאחיות הרחיב את פעילותו, תוך התמחות בפסיכיאטריה.
ביקורת על ההתנהלות.
בשנים האחרונות נשמעה ביקורת מצד משפחות של מטופלים, על פרקטיקה של קשירות ובידודים בבית החולים הפסיכיאטרי. ביזמת משרד הבריאות הוקמה ועדה שתפקידה לתת המלצות בנוגע לנושא. בסיום התהליך החליט משרד הבריאות שלא להאריך את כהונתו של מנהל בית החולים פרופסור אלכסנדר גרינשפון אשר תמך בפרקטיקת הבידודים.
פארקים וגנים בעיר ניו יורק
בעיר ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית, מספר רב של שמורות טבע, גנים ציבוריים ופארקים.
פראנס אמיל סילנפא
פראנס אמיל סילנפא (בפינית: Frans Eemil Sillanpää; 16 בספטמבר 1888 - 3 ביוני 1964), סופר פיני זוכה פרס נובל לספרות.
חייו.
סילנפא נולד בכפר "המנקיריו" (Hämeenkyrö) למשפחה ענייה מאוד, אך למרות זאת נשלח ללימודים בטמפרה (Tampere) ולאחר מכן עבר להלסינקי ללימודי רפואה. כבר בצעירותו החליט להתמסר לכתיבה ספרותית ובשנת 1913 עזב את הלסינקי וחזר לביתו הישן בכפר כדי להקדיש עצמו לכתיבה. סילנפא נחשב לגדול הסופרים הפינים במאה ה-20 ועל הכבוד שרוחש לו עמו ניתן ללמוד מכך שאסטרואיד שהתגלה על ידי אסטרונום פיני בשם Yrjö Väisälä נקרא על שמו 1446 Sillanpaa. הוא הלך לעולמו בגיל 76 בהלסינקי.
סילנפא הוא הבולט בדור הסופרים הפינים שכולל גם את קוסקניאמי, לארין, יוהאני, ליננקוקסקי אקו וקיוסטי.
בשנת 1939 הוענק לו פרס נובל לספרות "על הבנתו העמוקה ואמונתו המיוחדת במינה בתיאור חיי האיכרים והטבע של ארצו ועל תיאור ההשפעה ההדדית ביניהם".
יצירתו.
סילנפא פרסם שמונה רומנים וקבצים של מסות וסיפורים קצרים. כתיבתו מצטיינת בתיאורי הנוף המרהיבים והיא בעלת אופי אוטוביוגרפי. הוא מצטיין בתיאורים של ילדים ושל אנשים זקנים ואהדתו נתונה תמיד לחלשים, לסובלים, ל"מפסידנים". רק לעיתים נדירות מצליחים גיבוריו במעשיהם, לרוב הם כלי משחק בידי הגורל. כוחו רב בתיאור מצבי רוח של גיבוריו.
הספרים העיקריים הם "העוני התמים", "דרך גבר", "השפחה סיליה" שהביאה לו את עיקר פרסומו, "המתים הצעירים" ו"אנשים בליל קיץ".
הרומן "השפחה סיליה" הוא על תולדותיה של נערה שלאחר מות אביה הולכת לעבוד כפועלת חקלאית שכירה ואינה מאריכה חיים בגלל מחלה ממארת.
קריית אליעזר (נתניה)
שפה (פירושונים)
אליהו גולומב
אליהו גוֹלוֹמְבּ (בפי עצמו: אליהו בן-נפתלי; 2 במרץ 1893 – 11 ביוני 1945) היה "המפקד הבלתי מוכתר" של ארגון "ההגנה", ממעצבי כוח המגן היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט. היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה בשנים 1920–1930 וחבר המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1931–1945. נמנה עם מייסדי מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
ביוגרפיה.
ילדות ועלייה לארץ ישראל.
אליהו גולומב נולד בי"ד באדר תרנ"ג לנפתלי ולאסתר לבית קלר בעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס). בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה רוסית והתוודע למהפכנים ולספרות הרוסית. בשנת 1909 שלחו אותו הוריו לארץ ישראל על מנת ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
הוריו עלו לארץ ב-1911 והשתקעו בעיר תל אביב. אביו שהיה בעל טחנת קמח ברוסיה, הקים טחנה כזו גם ביפו.
גולומב היה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה, בשנת 1913, שכלל בין השאר את משה שרת (שרתוק) ודב הוז, גיסיו לעתיד (חבורת "ארבעת הגיסים").
כשסיים את לימודיו ארגן גולומב עם חבריו למחזור את "ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה", גרעין ההכשרה החלוצית הראשון של הנוער העובד בארץ. גרעין זה עבד בדגניה א' ובכנרת. בנובמבר אותה השנה נרצחו שניים מחברי הקבוצה של גולומב: משה ברסקי, ושבוע לאחר מכן נרצח יוסף זלצמן (מחברי קבוצת כנרת). מעשי הרצח זעזעו את חברי הקבוצה. לטענת אהוביה מלכין בספרו "האקטיביסט", "האירועים החמורים והמתיחות שהשתררה בעקבותיהם השפיעו על הגימנזיסטים השפעה עמוקה שרישומה ניכר בכל מהלך חייהם". לאחר האירוע, הגיע גולומב למסקנה כי "בלי יכולת של התגוננות אין די בעבודה החקלאית ובהתיישבות, ורק שילובן של העבודה וההגנה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ".
בשנת 1914 נפטר אביו, וגולומב נאלץ לשוב לתל אביב לצורך ניהול טחנת הקמח.
גולומב קיבל הוראה מחסן בק, המושל הצבאי של יפו מטעם האימפריה העות'מאנית, להמשיך לטחון קמח גם בשבת. בתחילה לא ראה בכך גולומב הוראה פוגעת, משום שגם בדגניה ובכנרת הייתה עבודה בשבת במקרים דחופים, אבל עובדי הטחנה הדתיים סירבו לעבוד בשבת, וגולומב הבין כי יש לסירובם היבט לאומי, וכי עליו להגן על זכות היהודים לקיים את מצוותיהם. עקב כך העניש אותו חסן בק ב"פלקות". ההשפלה שחווה מידיו, הייתה אחד הגורמים שהביאו את גולומב ליזום את הקמת ההגנה.
גולומב התנגד לגיוס לצבא העות'מאני, בעיקר משום שסבר, כרבים אחרים, כי האימפריה העות'מאנית נמצאת בשלבי דעיכה. בשנת 1917, כשכבשו הבריטים את הארץ מן הטורקים, התנדב גולומב לגדוד העברי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקים גולומב את "הקבוצה היפואית", שנערכה להגנה עצמית ועמדה בקשר עם ארגון "השומר".
גולומב בארגון ההגנה.
גולומב חש השפלה וחוסר אונים בעקבות הכאתו בידי חסן בק. הוא החליט לנקום בו ואף השיג לשם כך אקדח. למזלו, הבחין בו חברו הטוב דב הוז מנקה את האקדח, והבין מייד את כוונתו. בשיחה ארוכה, הצליח הוז לשכנעו שנקמה אישית לא תביא תועלת, משום שגם אם יצליח גולומב להימלט מהוצאתו להורג בתלייה, ישלמו יהודים בחייהם את מחיר דמו השפוך של חסן בק, ובמקום המפקד ההרוג יוצב קצין טורקי חדש, שעלול להיות גרוע אף מקודמו. במקום זאת, החליטו השניים להקים ארגון כל-ארצי להגנה על היישוב העברי.
ביוני 1920 הוקם ארגון "ההגנה". עם הקמתו, תמך גולומב בפירוקו של ארגון "השומר", והיה מהמתפלמסים העיקריים עם אנשי "השומר" בראשות ישראל שוחט.
גולומב הוא ממייסדי ארגון "ההגנה" והיה מפקדו שנים רבות, במהלכן עסק ברכישת נשק מחוץ לארץ (בעיקר מווינה, פריז וברלין). גולומב נשלח לחוץ לארץ מטעם ההגנה בין השנים 1922–1924, על מנת לעסוק ברכישת נשק ובארגון קבוצות של חלוצים צעירים באירופה.
גולומב פעל להכפפת ארגון ההגנה תחת סמכות מוסדית – תחילה תחת ההסתדרות הכללית, ואחר-כך בכפיפות למוסדות הלאומיים.
גולומב התבלט בקרב מנהיגות ההגנה כנציג הדור הצעיר שגדל בארץ ישראל. היה זה ארגון עממי, "שכל מי שיכול להתגונן חבר בו. ארגון הנשמע לפקודתה של ההנהגה הציבורית-הפוליטית, ומטרתו להגן לא רק על הרכוש, החיים והכבוד, אלא גם על המפעל הציוני".
פעילות פוליטית וציבורית.
גולומב היה ממייסדי תנועת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית. היה חבר הוועד הלאומי וציר מפלגתו לקונגרסים הציוניים. היה ממארגני ההעפלה בתקופת המנדט ומיוזמי התוכנית להצנחת אנשי "ההגנה" באירופה בתקופת השואה.
משפחתו.
גולומב היה מאוהב ברבקה, אחותו של משה שרת שהייתה ידידתו הקרובה ואשת סודו, אך היא התחתנה עם חברו דב הוז. לימים נשא לאישה את אחותה הצעירה, עדה שרתוק.
לגולומב ולעדה נולדו שלושה ילדים: דקלה, דוד (דודיק) ודליה. בנו דוד היה לימים חבר הכנסת. בתו, דליה, הייתה נשואה לאשר ידלין, והיא היום פעילה מרכזית בארגון מחסום Watch.
נוסף על ילדיהם הביולוגיים גידלו גולומב ואשתו את הרי שנולד לגאולה שרתוק האחות הצעירה של עדה . גאולה לא נישאה וניהלה רומן עם אבי בנה עמי אסף שלא הכיר בבנם ולמעשה נשאה אותו כאם יחידנית ונפטרה בלידתו. עדה ואליהו גולומב גידלו את הרי כבנם. לימים נעשה הרי גולומב חוקר תיאטרון ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
אליהו גולומב נפטר משטף דם מוחי בביתו בתל אביב בל' בסיוון תש"ה.
נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב סמוך לגיסו דב הוז ובני משפחתו, וגיסו משה שרת ורעייתו נקברו שם בהמשך.
כתביו.
תרגומי "ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב":
הנצחתו.
על שמו נקראו:
ביתו, "בית אליהו" שבשדרות רוטשילד בתל אביב, שימש שנים רבות כחלק ממפקדת ההגנה, ומשמש כמשכן למוזיאון ההגנה, ארכיון ההגנה וכמשרד נשיאות "ארגון חברי ההגנה".
AIM-120 אמראם