הביקורת לא התמקדה רק בנימות הגזעניות וברוח הפטרונות המתנשאת שהשתקפה לכאורה מדבריו של גלעדי, אלא התקשרה בעיני רבים גם לאופיים של שידורי הערוץ השני בתחילת דרכו, שהתאפיינו בשעשועונים ובתוכניות אירוח דלי תקציב שערכם התרבותי היה מועט. אמירתו של גלעדי קושרה לסוג תוכניות זה, והיו שתפסו אותה כמימוש בפועל של התפיסה הפטרונית של ראשי הערוץ.
היסטוריה של המטאורולוגיה
מטאורולוגיה היא מדע העוסק בחקר התופעות האטמוספיריות, בתהליכי מזג האוויר ובחיזוים. ההיסטוריה של המטאורולוגיה כוללת תגליות, המצאות ואירועים אשר השפיעו על מדע זה משחר ימי האדם ועד היום, וסייעו בהבנת אירועי מזג האוויר.
מאז ומתמיד התעניין האדם בסובב אותו ועסק בניסיונות להסביר את הדברים בדרכים שונות. מזג האוויר נמנה עם התופעות שמיקדו את עניינו בניסיון להבינו, להסבירו ולחזותו. כך, למשל, נהג האדם בימי קדם להסביר את הגשמים כברכתם של האלים ואת הסופות כזעמם.
המטאורולוגיה בפילוסופיה בעת העתיקה.
עם התפתחות הפילוסופיה ניסה האדם להסביר את התופעות המטאורולוגיות בדרכים שונות. אמפדוקלס ובעקבותיו אריסטו (350 לפני הספירה) היו מהראשונים להסביר את מבנה החומר על פי תאוריית ארבעת היסודות. אריסטו בחיבורו הנרחב "מטאורולוגיקה" (מדע השחקים) מפרט את כל הידע האנושי הנצבר ואף מוסיף עליו משלו. לשיטתו, בהשפעת השמש משתנים יסודות אלה ויוצרים דברים חדשים. כך, לדוגמה, אריסטו סבר שהשמש מחממת את האדמה ומוציאה ממנה עשן ואבק וכן מחממת את המים ומוציאה מהם חומר שקוף אשר יוצר את העננים. על בסיס רעיונות היסודות הסביר אריסטו גם את תופעת הברקים והרעמים, לפיהם הרעם הוא רעש שנוצר על ידי רוח חזקה מאוד שנושבת בין עננים, והברק הוא השרפה של רוח זו.
לפי הידע המצוי כיום, חלק מרעיונותיו של אריסטו אינם כה רחוקים מן המציאות ומקצתם אף מתבררים בדיעבד כנכונים. בין אלה, למשל, אבחנתו שכאשר לשמים צבע כתמתם-אדמדם, זהו סימן לגשם, ואכן ידוע כיום שבמצבי לחות גבוהה מתקבל ברקיע צבע זה עקב פיזור קרני האור. רעיונות אחרים של אריסטו נראים כיום מופרכים, כמו טענתו שיללת זאב מבשרת את בוא הגשם.
פומפוניוס מלה גאוגרף של הקיסרות הרומית, הבחין כבר בשנת 25 לספירה בקיומם אזורים אקלימיים שונים.
הנסיך מוניונג, בנו של המלך הגדול סיונגס (1441 לספירה) המציא את מד הגשם הראשון, אלו נשלחו לכל רחבי הממלכה ככלי רשמי על מנת למדוד את כמות היבול הפוטנציאלי של האיכרים לצורכי מיסים.
לאונה בטיסטה אלברטי איש אכולות איטלקי (1450 לספירה) פיתח את האננומטר (מד מהירות רוח) הראשון.
ניקולס דה קוסה (1450 לספירה) פיתח את היגרומטר השערה הראשון למדידת הלחות באוויר. המכשיר אותו בנה תואר כבר בעבר על ידי לאונרדו דה וינצ'י.
כריסטופר קולומבוס (1494 לספירה) תיאר לראשונה ציקלון טרופי במהלך נסיעותיו ברחבי האוקיינוס האטלנטי.
המצאות וגילויי הפילוסופים והמדענים מאז תקופת הרנסאנס.
במהלך ימי הביניים כמעט ולא היו גילויים וחידושים במדע המטאורולוגיה. עוינותה של הכנסייה הקתולית למדע ומלחמתה במדענים גרמה לכך שעל מנת לחדש, לגלות ולהמציא נדרשו המדענים להיות מהפכנים, וככאלה דוכאו בקנאות על ידי הכנסייה.
בתקופת הרנסאנס ולאחר הרפורמציה של מרטין לותר פחתה משמעותית השפעתה של הכנסייה ועמה כוחה לדכא את המדענים ולהשפיע על חשיבת המוני העם. בעקבות כך בשלו התנאים להופעתם של מדענים ומגלים מהפכניים, אשר בחשיבתם ובמחקרם השפיעו רבות על מדע המטאורולוגיה.
גלילאו גליליי ומורשתו.
גלילאו גליליי (1564 – 1642) המציא את מד הטמפרטורה ב-1606, בעקבות ממצאיו האמפיריים שהראו כי אוויר מתכווץ בעת התקררותו. המכשיר שהמציא גליליי לא פעל כהלכה שכן הנוזל שהיה מצוי בתוך הצינור הושפע רבות כתוצאה מלחץ האוויר, כך שלא הראה את המדידה המדויקת.
בעיה זו נפתרה בסופו של דבר על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, אשר הציע להשתמש במכשיר בכוהל במקום במים, ובנוסף לסגור באופן הרמטי את מד הטמפרטורה כדי שהלחץ לא ישפיע על התוצאות.
שנים לפני תגלית זו קרא קופרניקוס (1473 – 1543) תיגר על טענת אריסטו, בכך שטען כי כדור הארץ אינו עומד במרכז היקום, אלא מסתובב סביב השמש. ב-1610 הצדיק ואימת גלילאו טענה זו, שברבות הימים השפיעה על המטאורולוגיה.
גלילאו הפסיק את רוב פעולותיו בעקבות התנכלויות מטעם הכנסייה, ובמיוחד חקירתו בידי האינקוויזיציה ב-1633, אך דיכויו לא מנע מרבים אחרים לבדוק את תגליותיו ולהמשיך את דרכו.
הפילוסוף פרנסיס בייקון (1620) הניח את עקרונות הניתוח המדעי.
את דרכו של גלילאו המשיך תלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי (1608–1647). טוריצ'לי נודע כממציא הברומטר, אותו פיתח לאחר שהמשיך בסדרת ניסויים שהחל גלילאו בטרם נפטר. גלילאו ביצע ניסוי שבו מילא מבחנה באורך של יותר מ-10 מטרים במים והציב אותה הפוכה בתוך קערה גדולה. עם הסרת הפקק הנמיך גובהו של "עמוד המים" אשר היה במבחנה. טוריצ'לי החליט לחזור על הניסוי בשינוי קל והחליף המים בכספית. בשל משקלה הרב של הכספית יכול היה טוריצ'לי להשתמש במבחנה שגודלה רק מטר. טוריצ'לי הבחין שמפלס גובה הכספית במבחנה משתנה, והסיק מכך שהאוויר שמחוץ לכלי משפיע ולוחץ על הכספית במידה משתנה, כך שניתן למדוד את לחץ האוויר על ידי מכשיר הבנוי בצורה זו. פיתוח זה היה צעד חשוב למדע המטאורולוגיה בכך שאיפשר למדוד את הלחץ האטמוספירי - נתון חשוב מאין כמוהו בהבנת אירועי מזג אוויר.
פרדיננדו השני החליט להקים מעין רשת של איסוף מידע מתצפיות מטאורולוגיות המופקות בעזרת החידושים וההמצאות של התקופה. בערים האיטלקיות בולוניה, פירנצה, פיזה, פארמה, לומברוזה וקורטאולונה נעשו תצפיות מטאורולוגיות והמידע רוכז ושותף. במהרה הבחינו החוקרים כי כאשר מתקרבת סערה, יורד מפלס הכספית. גילוי זה סייע בידם לעיתים לחזות את מזג האוויר.
מחצר הדוכס התפשטו תגליות אלה במהרה לעבר מערב אירופה. המדען הצרפתי בלז פסקל (1623–1662) שיער שבמקומות נמוכים הלחץ גבוה יותר בעוד שבמקומות גבוהים הלחץ נמוך יותר. פסקל החליט לאמת את השערתו באמצעות מדידות ברומטריות בהרים גבוהים וכיוון שמצבו הבריאותי לא איפשר לו לבצע את המסעות הנדרשים, ביקש ממכר שמתגורר בהרים לבצע עבורו את הניסוי. ב-1648 שלח פסקל ברומטר לחברו ולאחר זמן מה חזרו תוצאות הניסוי אשר אימתו את השערותיו. הניסוי בוצע פעמים אחדות, עד שהשתכנעו הספקנים בעקביות תוצאותיו.
סר כריסטופר וורן (1662) פיתח את מד הגשם המכני.
הרוח והאוויר.
רוברט הוק (1635–1703) פיתח בשנת 1667 מודל משופר של האנמומטר - מד רוח. הוא חיבר לוח מעץ לציר, באופן שהלוח יהיה חופשי דיו להסתובב. ככל הרוח הייתה חזקה יותר, כך התרומם מוט העץ למצב מאוזן יותר והזווית שנוצרה סימנה את עוצמתה של הרוח. באותה תקופה רבו התגליות המטאורולוגיות בבריטניה. האסטרונום אדמונד היילי התעניין בתאוריהם של יורדי ים לגבי מזג האוויר באזור הים, ובנוסף שהה שנתיים באי סנט הלנה. בעקבות תצפיותיו אלו פרסם ב-1686 מאמר אשר הסביר את גורמי רוחות הסחר המזרחיות באזור האוקיינוס ואת רוחות המונסון באזור הטרופי. הבסיס לתופעה, על פי היילי, הוא חימום אוויר קו המשווה על ידי השמש כך שזה הופך לחם יותר מן האוויר בקטבים. היילי הסביר שבשל עילוי האוויר בקו המשווה אוויר חייב לזרום מן הקוטב לעבר קו המשווה.
שנה לאחר כן פרסם אייזק ניוטון (1642–1727) את ספרו המדעי "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע".
בין השאר פרסם ניוטון בספר זה את חוקי הכבידה. בעזרת חוקים אלה הסביר את תנועת כוכבי הלכת סביב השמש. אולם, הספר לא הסביר את כל חוקי האטמוספירה עקב מורכבות האוויר.
כל הפילוסופים לעיל לקחו בחשבון שהאוויר הוא אחיד. הם מיעטו להתייחס לתופעות מטאורולוגיות בסיסיות אשר גורמות למשקעים, כמו גשם, ברד ושלג. היוונים הקדמונים, לעומתם, היו מודעים למחזור המים וכן שאלו כיצד הופכים מים לאוויר ושוב הופכים למים.
הפילוסוף רנה דקארט (1596–1650) חקר לראשונה את הרכב האוויר. בספר שהוציא כתב בין היתר על ה"מתודה". הסברו של דקארט היה שחומר, כל חומר, מורכב מהמוני חלקיקים קטנים מאוד שהם היסודות, כאשר כל חלקיק כזה יכול להיות בגודל ובצורה שונה. ההסבר שלו לגבי איך מים "הופכים" לאוויר היה שמים מורכבים מחלקיקים המחוברים וכאשר הם מתחממים על ידי השמש, אזי נפרדים החלקיקים זה מזה ונוצר מודל הדומה פחות או יותר למודל של האוויר.
רוברט בויל (1627–1691) עסק במחקר במעבדה אשר ברשותו. הוא ועוזרו ערכו סדרת ניסויים שהביאה לתגלית החוק המראה את הקשר בין לחץ האוויר לנפחו. החוק פורסם כ-16 שנים לאחר מכן במאמריו של הכומר והפיזיקאי הצרפתי אדם מריוט. במאמרו השני של מריוט "טבע האוויר", מתוך קובץ המאמרים בפיזיקה (Essais de physique), חקר הלה את תורת הגזים והגיע לגילוי כי מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה - אותה קביעה אליה הגיע בויל לפניו. החוק נודע לימים כ"חוק בויל", אולם מריוט הגיע לתוצאות מדויקות יותר בעקבות המצאת מכשיר הקרוי "בקבוק מריוט". במאמרו הרביעי דן מריוט בסוגיות שהתקבלו מתוך ניסוייו הרבים במחקרים על הקשת בענן, הילות, החזרה ושבירה של קרני אור והסברים לתופעות פיזיולוגיות של צבע.
המאה ה-18 הובילה התפתחויות במישור בכמותי-
גבריאל פרנהייט (1714) פיתח סקלה למדידת טמפרטורה, תוך שימוש בטרמומטר כספית.
ג'ורג' האדלי, בעקבות אדמונד היילי, תיאר בשנת 1735 את הצירקולציה הגלובלית, בכך ניסה לתת הסבר לתופעת רוחות הסחר.
דניאל ברנולי (1738) בספרו 'הידרודינמיקה' פיתח את התאוריה הקינטית.