בשנת 2002 הגישו ידען ועמותת "אמת תורה ומדע בזמנינו" תביעה לפיצויים בסך 500,000 ש"ח נגד השבועון "יום השישי" ונגד כותבים בו, עקב חמש כתבות שפורסמו בשבועון. עילות התביעה היו הוצאת לשון הרע, פגיעה בפרטיות, הפרת חובה חקוקה, ורשלנות. במשפט, שנערך בבית משפט השלום בתל אביב, נדחתה תביעתו של ידען והוא חויב בהוצאות משפט בסך 22,500 ש"ח. ידען ערער על פסק הדין, אך בית המשפט המחוזי דחה את ערעורו והטיל עליו לשלם לנתבעים הוצאות משפט ושכר טרחת עורך-דין בסך של 30,000 ש"ח. בפסק הדין נקבע: "ההתבטאויות, הכתבות והפעולות שעשו המערערים יכולות לפגוע ברגשות המשיבים בפרט, והציבור הדתי בכלל, ועל רקע זה יש לראות את ההתבטאויות הנגדיות המביעות את דעתם על כך, גם אם באופן פרובוקטיבי ובוטה".
בית משפט השלום קבע כי הכותבים החרדים צלחו את מבחן האמת, וגם את מבחן הצורך הציבורי בפרסום. בתי המשפט קבעו כי "נוכח התנהגותו המשתלחת והפרובוקטיבית של ידען בקדושי ישראל ובציפור נפשם של יהודים דתיים וחרדים, הייתה זו חובתם הציבורית, החברתית, הדתית, המוסרית והמקצועית בעיני המשיבים כעיתונאים ובעיני הרב סגל, כרב מוסמך וכדמות הלכתית בקהילתו, להגיב על הפרסומים שנחשבים בעיניהם כפרסומי תועבה משוקצים מבחינה דתית. פרסומים אלה מצד המשיבים היוו תגובה ומענה סבירים נוכח הוצאת לשון הרע של ידען וחבריו על רבני ישראל ושומרי תורת ישראל ונוכח תכיפותם ולשונם הבוטה".
בעקבות תביעה אחרת שהגיש ידען חויב הרב מרדכי נויגרשל לשלם לידען 20,000 ש"ח. פסיקה זו הייתה "על דרך הפשרה".
יוסי גנוסר
יוסי גנוסר (31 בדצמבר 1945 – 13 בינואר 2004) היה בכיר בשב"כ, ואיש עסקים שהתפרסם בקשריו עם בכירים ברשות הפלסטינית.
ביוגרפיה.
נולד בשם אוסיה גינצבורג ב-31 בדצמבר 1945 בווילנה בירת ליטא הסובייטית. בשנת 1957, כשהיה בן 12, עלה לישראל עם משפחתו. למד בכפר הנוער "הדסים". התגורר ברמת גן ושירת בצה"ל בשלישות.
בשנת 1968 התגייס לשב"כ, ולאחר לימודי ערבית באולפן עבד באגף לענייני ערבים בירושלים. ב-1972 עבר למרחב דרום, בו התקדם עד לראש צוות באגף החקירות. ב-1975 מונה לראש מחלקה במטה השב"כ וב-1978 לראש מחלקה באגף האבטחה של הארגון. ב-1979 מונה לסגן וממלא מקום ראש אגף החקירות וב-1981 לראש מרחב צפון. בשנת 1984 יצא לשליחות בת שנתיים בצפון אמריקה כאחראי על תחום הביטחון בצפון ומרכז אמריקה. עם שובו לישראל השתקע בכוכב יאיר. בהמשך עמד בראש אגף לענייני זרים, ובתפקידו זה נטל חלק חשוב באיתורו של "מרגל האטום" מרדכי ואנונו.
ב-26 באפריל 1984, מונה לחבר ועדת זורע כנציג השב"כ, והדליף לאנשי השב"כ עדויות שעלו בדיוני הוועדה כדי לסייע להם להסתיר את העובדה שאנשי השב"כ הוציאו להורג את המחבלים שנתפסו חיים בקו 300.
משהתפוצצה פרשת קו 300, הסביר גינוסר שהתבקש על ידי ראש השב"כ, אברהם שלום, להסתיר את מעורבות השב"כ בחיסול המחבלים וכי שלום אמר לו שהדבר נעשה על דעת ראש הממשלה. גינוסר קיבל חנינה מראש, לפני הגשת כתב אישום, מנשיא המדינה, חיים הרצוג, יחד עם ראש השב"כ והיועצים המשפטיים של השב"כ. גינוסר מונה לתפקיד חדש בשב"כ והדבר פורסם בתקשורת כקבלת קידום וגרר ביקורת ציבורית. לאחר זמן לא רב הוא נאלץ לפרוש מהשב"כ והחל לעסוק בפוליטיקה כמקורב של אריאל שרון שמינה אותו לראש מכון הייצוא. בעקבות הפעילות הפוליטית פורסמה תמונתו בעיתונות בינואר 1987.
תמונתו של גינוסר זוהתה על ידי קצין צה"ל עיזאת נאפסו שהגיש באותו זמן ערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו בריגול, כאחד מחוקריו שהוציאו ממנו הודאת שווא בעינויים. בדיקה חוזרת שנעשתה על ידי הפרקליטות בעקבות טענות נאפסו ומשבר האמון בין הפרקליטות והשב"כ בעקבות פרשת קו 300 מצאה כי נאפסו אכן עונה בחקירותיו וכי חוקרי השב"כ שיקרו בבית המשפט כאשר הכחישו את העינויים. בעקבות הפרשה הוקמה ועדת לנדוי שקבעה כללים לשימוש בעינויים בחקירות השב"כ.
בהמשך פנה גינוסר לעסקים. בשנת 1993 פסל בג"ץ את מינויו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נוכח מעורבותו בפרשת קו 300. גנוסר פעל כאיש קשר מטעם ראש הממשלה יצחק רבין ליאסר ערפאת. מאוחר יותר השתמש אף ראש הממשלה אהוד ברק בגנוסר כאיש קשר לערפאת. לגנוסר היו קשרים עסקיים בשטחים, דבר שהעלה חששות בדבר אפשרות של ניגוד אינטרסים. ב-1998 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על רפורמה במערך שירותי הכבאות וההצלה, שעיקרה שינוי ארגוני והפיכתו ממבנה של איגודי ערים למערך ארצי, וכן הכפלת מספר הכבאים. המלצות הוועדה יושמו לבסוף לאחר השרפה בכרמל.
לגנוסר היו קשרים עסקיים הדוקים עם בכירים ברשות הפלסטינית והוא ניהל את כספם בחשבונות בנק בשווייץ ובעסקאות שונות. כמו כן היה שותף עסקי קרוב של איש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, ותיווך בינו לבין ראש הרשות יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד ראשיד.
גנוסר נפטר בשנת 2004 בביתו שבכוכב יאיר מסרטן. היה נשוי ואב לארבעה. בנו הבכור, נהרג ב-1991 במהלך שירותו בצה"ל ברצועת עזה.
ועדת לנדוי
ועדת לנדוי הייתה ועדת חקירה ממלכתית, שהוקמה בעקבות חקירתו, עינויו והאשמתו בריגול על לא עוול בכפו של קצין צה"ל מן העדה הצ'רקסית, סגן עיזאת נאפסו. בהחלטת הממשלה מיום 31 במאי 1987 הוחלט על כינון ועדת חקירה ממלכתית, שתחקור את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי בנושאי פעילות חבלנית, ואת מתן העדות בבית המשפט על חקירות אלה. בנוסף, מטרת הוועדה הייתה להמליץ לגבי הנהלים ושיטות החקירה של השב"כ בעתיד.
דו"ח הוועדה הוגש לממשלה ב־30 באוקטובר 1987. מרכיב חשוב בהמלצות הוועדה קבע שבחקירות שירות הביטחון הכללי שמטרתן סיכול פעולות טרור, "אמצעי הלחץ צריכים להתרכז בעיקר בלחץ פסיכולוגי לא־אלים של חקירה נמרצת וממושכת ובשימוש בתחבולות", אך "כאשר אלה אינם משיגים את המטרה, אין להימנע מהפעלת מידה מתונה של לחץ פיסי".
מאורעות שקדמו לוועדה.
עד שנות השמונים של המאה העשרים התנהל שירות הביטחון הכללי כמעט ללא ביקורת ופיקוח ציבוריים, גם לא מצד העיתונות (שחלה עליה צנזורה). מעמדו של השב"כ נסדק לאחר פרשת קו 300 בשנת 1984, ואף יותר מכך לאחר פרשת סגן עיזאת נאפסו, שנחשפה בשנת 1987.
פרשת נאפסו היא שהובילה במישרין להקמת ועדת לנדוי. נאפסו שירת כקצין בצה"ל ביחידת אד"ל, אזור דרום לבנון, שעסקה ביצירת קשרים עם האוכלוסייה המקומית במטרה להשיג שליטה במקום. אחד מתפקידיו של נאפסו היה להיפגש עם מודיעים מהצד השני. אחד מהמודיעים שעימו היה נפגש הוא אבו קאסם. כשלוש שנים לאחר שירותו ביחידה, נישא נאפסו וביקש לפרוש. בזמן חופשת השחרור שלו מצה"ל נאסף על ידי כמה אנשי שב"כ לבית מלון בחיפה ושם החלו החקירות נגדו, על בסיס טענתו של אבו קאסם כי נאפסו נפגש עם מפקד אש"ף בלבנון והעביר לו מזוודות מלאות בחומרי חבלה תמורת כסף. נגד נאפסו ננקטו מעשי אלימות ועינויים בחקירה, ולבסוף הוא הודה באשמתו בכתב ומסר את ההודאה לחוקרי השב"כ.
נאפסו הואשם בבית הדין הצבאי על סמך הודאתו. במהלך המשפט טען כי הודאתו הייתה תוצאה של כפייה ומעשי אלימות מתמשכים. כך תוארו טענותיו בפסק דינו של בית המשפט העליון:
חוקרי השב"כ הכחישו כל שימוש בלחץ פיזי, ובית הדין קיבל את עדויותיהם כמהימנות. נאפסו הורשע על בסיס הודאתו (בצירוף "דבר מה נוסף") בבגידה, בריגול חמור, בעזרה לאויב ובסיוע לאויב במלחמה. נגזרו עליו 18 שנות מאסר בפועל. נאפסו ערער לבית הדין הצבאי לערעורים, אך ערעורו נדחה.
נאפסו ביקש וקיבל רשות לערער לבית המשפט העליון. עם פתיחת הדיון בבית המשפט, הודיע הפרקליט הצבאי הראשי שנערכה בדיקה בשירות הביטחון הכללי, ולפיה יש אמת במרבית הטענות שהעלה נאפסו לגבי לחצים שהופעלו עליו בחקירתו. המדינה הודיעה בכתב:
לפיכך הגיעה המדינה להסדר טיעון עם נאפסו, לפיו יודה נאפסו בחריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה, בכך שנפגש פעמיים עם מפקד בכיר בפת"ח ולא דיווח על פגישות אלה, ויבוטלו פסקי הדין של בתי הדין הצבאיים. בית המשפט העליון קיבל את הסדר הטיעון וגזר על נאפסו, ביום 24 במאי 1987, שנתיים מאסר והורדה לדרגת רב־סמל. כיוון שנאפסו ישב בכלא כבר 7.5 שנים, הוא שוחרר מיד.
מקרה זה חשף באופן ברור שהשב"כ השתמש באמצעי חקירה אלימים והפעיל לחץ פיזי ופסיכולוגי כדי להשיג הודאה של חשוד. עוד נחשף שחוקרי השב"כ העידו עדות שקר בפני בתי הדין הצבאיים, בהכחישם שימוש בלחץ פיזי, ושאף התובע מטעם הצבא לא ידע שמדובר בעדויות שקר. בית המשפט העליון מתח ביקורת נוקבת על תופעת עדות השקר, והוסיף שגם האמצעים שננקטו בפרשה חרגו מהמותר.
לאור מקרה זה, החליטה ממשלת ישראל ביום 31 במאי 1987:
חברי הוועדה.
מרכז הוועדה היה השופט אלון גילון שכיהן כסגן רשם בית המשפט העליון.
פעילות הוועדה.
משהוקמה הוועדה, הוחלט על ידי הממשלה, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, כי עקב רגישות הפרשה, נושאי החקירה והדיונים מחויבים בסודיות. כפועל יוצא, הוועדה הייתה בעלת אוטונומיה באשר לפרסום הדו"ח שלה. בין תפקידי הוועדה היו פתרון הדילמה בין הצורך למידור מוחלט של שיטות החקירה לבין החובה לאמירת אמת בהופעה בבית משפט, וכן המלצה על הנהלים שעל פיהם יפעלו בעתיד בחקירות השב"כ בנושאי פח"ע.
לוועדה ניתן תקציב על סך 500,000 ש"ח. ממנו ניצלה 384,946.96 ש"ח ואת היתרה החזירה למשרד האוצר.