צוות השחקנים כלל גם את סנדי בר (בתפקיד גילי בתם הצעירה והמפונקת של הרוטנברגים; בר עצמה הוחלפה החל מהעונה השנייה בעדי אהרון), טל קרסלניק, תומר רוסו, נטלי עטיה, יוסי גרבר, מיכל אמדורסקי ועוד.
חוליו איגלסייס
זבנג! (סדרת טלוויזיה)
זבנג! היא סדרת טלוויזיה ישראלית שהופקה ושודרה בין השנים 1998–1999 בערוץ 2, אשר התבססה על סדרת הקומיקס הישראלית המצליחה זבנג! עם שינויים קלים מהמקור. לאחר מכן, הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ HOT בידור ישראלי ובערוץ הילדים.
עלילת הסדרה מתמקדת בחבורת תלמידי תיכון עירוני ל"א בתל אביב. דמויות הסדרה, בדומה לדמויות הקומיקס עצמו, מקצינות סטריאוטיפים ידועים (החנון, הבריון, מלכת השכבה, המורה המרשעת וכו').
שיר הפתיחה של הסדרה היה "השיר שלי" של מופע הארנבות של ד"ר קספר, ובכל פרק בוצעה גרסת כיסוי לשיר ישראלי מוכר (כולל שיר הפתיחה) על ידי להקת "הבריליאנטינס", שאותה גילמה להקת הזוהרים. תחת שם במה זה הוציאה הלהקה ב-1999 אלבום שכלל את כל הביצועים של הבריליאנטינס לצד קטעי קישור שנחתכו מתוך הסדרה.
הדמויות.
סגל המורים.
בנוסף, בסדרה השתתפה גם להקת הזוהרים, שגילמה את להקת "הבריליאנטינס" ובכל פרק ביצעה גרסת כיסוי לשיר אחר (כולל שיר הפתיחה). ב-1999 הוציאה הלהקה אלבום בשם "הבריליאנטינס" שכלל את כל הביצועים של הבריליאנטינס לצד קטעי קישור שנחתכו מתוך הסדרה.
אנדה רמת השרון
אוטו-דה-פה
שבעת פלאי העולם
עדה (דמות תנ&quot;כית)
יובל (דמות תנ&quot;כית)
אבן לבנייה
אבן לבנייה היא אבן טבעית המשמשת לבנייה. היא הייתה אחד מחומרי הבנייה הנפוצים בשימוש בעת העתיקה וניתן למצוא דוגמאות לשימוש בה ברחבי העולם החל מהאלף החמישי לפני הספירה. עם התפתחות טכנולוגיות הבנייה החליפו את הבנייה באבן הפלדה והבטון המזוין. כיום השימוש באבן כמרכיב עיקרי בבנייה הצטמצם לחיפוי בלבד, וכמעט שאינו קיים מחוץ לפרויקטים מיוחדים של שימור ושיחזור מבנים. שימוש כזה מכונה בנייה באבן.
בבנייה המודרנית משתמשים באבן טבעית לחיפוי חיצוני ופנימי של קירות מבנים, לריצוף בתוך מבנים ומחוצה להם ומשטחי עבודה בחדרי מטבח.
אפיון של סוגי אבן לבנייה.
ישנם מספר קריטריונים לפיהן מאופיינת האבן המשמשת לעבודות הבנייה השונות.
אפיון גאוגרפי.
האפיון הגאוגרפי הוא האינדיקציה העיקרית לקביעת סוג האבן. בדרך כלל מקובל לכנות את האבן בשם המתאים לאזור בו נחצבה. אבן מסוג "חברון" (בערבית : "חָלִילָא") מוצאה מאזור צפון הר חברון. אבן "מצפה" מקורה במחצבות המצויות במצפה רמון בנגב.
האפיון הגאוגרפי נפוץ גם בהתייחסות לאבן במדינות אחרות, כמו שיש קאררה, שיש מארמרה ושיש ג'ורג'יה.
אפיון גוון.
מאפיין זה נותן אינדיקציה לגבי צבע האבן, כלומר צהוב, לבן, אפור, אדום וכן הלאה. בדרך כלל משתמשים באפיון הצבע יחד עם האפיון הגאוגרפי, לדוגמה: מצפה צהוב או סלייב אדום.
אפיון גאולוגי.
יש מקרים בהם אבן לבנייה מוגדרת על פי מוצאה הגאולוגי מינרלוגי כדוגמת שיש, אבן חול או בזלת. גם במקרה הזה תיתכן הגדרה המשלבת מספר סוגים של אפיונים כמו "שיש חברון" או "שיש איטלקי לבן".
אפיון קטלוגי.
בעקבות התפתחות תעשיית האבן הסינית החלה מגמה של הגדרת סוגי אבן לפי מספר קטלוגי, במיוחד בנוגע לאבנים מסוג שחם (גרניט) הנכרות בסין במגוון של צבעים ודוגמאות. לדוגמה, שחם סיני מספר GWT02, היא אבן בצבע בהיר מכוסה בנקודות קטנות אפורות ושחורות ואילו G562 הוא מספרה הקטלוגי של אבן שחם סינית בעלת כתמים גדולים אפורים בהירים ואדומים ומעט נקודות בהירות זעירות.
אבן גוויל ואבן גזית.
התקנים מבדילים בין שני סוגי אבן עיקריים, אבן גוויל ואבן גזית.
עיבוד אבן טבעית.
ישנם מספר שיטות לעיבוד אבן טבעית לבנייה. שיטות העיבוד מקנות לאבן את תצורתה הסופית והן משפיעות על השימוש האפשרי בה ובמידה מסוימת גם על תכונותיה המכניות. בין שיטות העיבוד ניתן למנות שיקוף, התזת חול, הברשה, ניסור, סיתות, ליטוש, ביקוע ושימוש במכונת טרומל .
שיקוף.
שיקוף הוא שיטת עיבוד פשוטה ומהירה, ועניינו שבירת קצוות בולטים באבן לקט כדי לשלב אותה בלי הפרעה בתוך ציפוי האבן של הקיר.
התזת חול.
ניתן לשוות לאבן מרקם מחוספס וגרגרי על ידי התזת חול על האבן באמצעות מדחס אוויר, באותו אופן שבו מנקים חלודה לפני גלוון.
מכונת טרומל.
מכונת טרומל היא דוד מתכת שמרטט בתדירות גבוהה. אל הדוד מכניסים אריחי אבן מנוסרים ומדיה קרמית (שברי קרמיקה בגדלים וצורות שונות) ובזמן הסיבוב, אריחי האבן מתנגשים זה בזה ובשבבי הקרמיקה ומקבלים מראה שחוק ומיוחד שנחשב לסגנון עתיק ושמאופיין בעיקר בקצוות שבורים ומיושנים.
ביקוע.
שבירת גושי אבן, או לוחות אבן מנוסרים באמצעות גיליוטינה. חלקי האבן המתקבלים לאחר הביקוע הם בעלי שוליים משונים וצורה לא אחידה. אבן מבוקעת משמשת בעיקר לריצוף וטכניקת הביקוע משמשת גם לעיבוד אבנים מלאכותיות כמו אבן משתלבת מסוג "פורטו" תוצרת אקרשטיין תעשיות, או אבן משתלבת מסוג "פקיעין" תוצרת חברת נתיבי נוי.
הברשה.
בסוג העיבוד הזה, מעבירים על פני לוחות אבן מברשות פלדה הסובבות במהירות גבוהה מה שמקנה ללוחות האבן גמר מחוספס וגרגירי.
ניסור.
בשיטה זו מנסרים גושי אבן, בדרך כלל לאריחים בצורת מלבן. האבן המנוסרת, בדרך כלל לא עוברת עיבוד נוסף ומכונה בשם אבן נסורה.
סיתות.
קילוף פני האבן באמצעות אזמלים שונים או פטישים מיוחדים ליצירת פני אבן מחורצים או נקודים. הסיתות הוא סוג הגימור המסורתי של אבן והוא המקובל ביותר בחיפוי אבן בישראל.
אבן טבעית ובנייה ירוקה.
השימוש באבן טבעית לחיפוי ולריצוף נחשב ידידותי לסביבה, כיוון שייצור האבן חסכוני בהרבה מאשר ייצור חומרי בנייה מודרניים כמו בטון, פלדה, חמרן וקרמיקה.
בדיקות אבן.
האבן היא חומר טבעי המיושם בתעשיית הבניה ללא שינוי מהותי של התכונות המקוריות שלה. כדי להתאים את האבן לשימושים בפרויקטים מודרניים, מציעים התקנים בדיקות שונות, על מנת לאפיין את התכונות הפיזיקאליות של האבן הטבעית ולהתאים אותה לשימושי הבניה השונים. בין הבדיקות העיקריות נכללות בדיקת חוזק המתיחה, חוזק הלחיצה, הנקבוביות והמשקל הסגולי.
בדיקות ספקטוגרפיות.
בדיקות ספקטרוגרפיות הן מיון קפדני ומפורט של אבן באמצעות בחינת דגימת אבן במיקרוסקופ אלקטרוני. בדיקות אלו נדרשות כאשר ישנו צורך לאפיין את האבן בצורה מדויקת יותר מאשר על פי תכונות פיזיקליות, למשל כאשר נדרשת עמידות לתנאים סביבה קשים.
אבן בניין
לוסטגארטן
הלוסטגארטן (בגרמנית: Lustgarten -"גן תענוגות" או "גן השעשועים") הוא פארק הנמצא באי המוזיאונים במרכז ברלין, בסמוך למקום בו עמד בעבר הברלינר שטאטשלוס (טירת העיר). בעת הקמתו היה הגן גן פרטי, והיווה חלק משטחי הטירה. במהלך השנים הפך לפארק ציבורי, לשטחי תהלוכות ומסדרים צבאיים, ולבסוף שב להיות פארק ציבורי.
היסטוריה.
החל מהמאה ה-16 שימש האזור בו מצוי היום הלוסטגארטן כגן מטבח (גינת תבלינים) של הארמון של האלקטור של ברנדנבורג (לימים שליטי ממלכת פרוסיה). לאחר תום מלחמת שלושים השנים החל פיתוחה של ברלין על ידי פרידריך וילהלם (האלקטור הגדול) ואשתו ההולנדית לואיזה הנרייטה מאוראניה. לואיס בקשה מהמהנדס הצבאי יוהאן מאוריץ (Johann Mauritz) ומתכנן הגנים מיכאל האנף (Michael Hanff) בשנת 1646 להפוך את גן המטבח לגן רשמי לאירוח, ונתנה לגן את שמו הנוכחי.
בשנת 1713 הפך מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הראשון את הגן למגרש מצעדים צבאי המכוסה בחול. כל צמחי הגן נעקרו. במקביל נבנו שני מגרשי מסדרים נוספים: פאריזר פלאץ בסמוך לשער ברנדנבורג ולייפציגר פלאץ. בשנת 1790 הפך פרידריך וילהלם השני את הלוסטגארטן ממגרש מסדרים לפארק, אולם בעת כיבוש ברלין על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1806 שב הגן והפך למגרש מסדרים עבור הצבא הצרפתי.
בראשית המאה ה-19 נבנה המוזיאון הישן בסמוך לארמון המלוכה. המוזיאון נבנה בסגנון ניאו קלאסי על פי תוכניות של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ובין השנים 1826–1829 נבנה מחדש גן ציבור בחזית המוזיאון על פי תוכניות של מתכנן הגנים פטר יוזף לנה. שבילים חילקו את הגן לשישה אזורים, ובמרכז הגן נבנתה מזרקה שגובהה 13 מטרים, אשר הופעלה על ידי מנוע קיטור.
בין השנים 1894–1905 נהרסה הקתדרלה הפרוטסטנטית בצידו הצפוני של הגן, ובמקומה נבנתה הברלינר דום בתכנונו של האדריכל יוליוס קארל רשדורף (Julius Carl Raschdorff).
בשנת 1871 הוחלפה מזרקת הקיטור בפסל רכוב של פרידריך וילהלם השלישי.
בתקופת רפובליקת ויימאר שימש הלוסטגארטן כאתר להפגנות המונים פוליטיות. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית נהגו לערוך במקום עצרות המונים. באוגוסט 1921 נערכה בפארק הפגנה בה השתתפו 500,000 מפגינים כמחאה כנגד הימין הקיצוני הגרמני, וביוני 1922 250,000 מפגינים מחו על הרצחו של שר החוץ ולטר רתנאו.
בשנת 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון נערכה הפגנה נגד המפלגה בה השתתפו 200,000 מפגינים. לאחר הפגנה זו חוקקו הנאצים חוק האוסר להפגין כנגדם, והפכו את הלוסטגארטן לאתר מצעדים עבור המפלגה. ב-1934 נעקרו צמחי הפארק, והפארק נסלל. פסלו של פרידריך וילהלם השלישי הוסר ממרכז הפארק, ונערכו בפארק עצרות המונים בהם אדולף היטלר נאם בפני מיליון צופים.
בעקבות הפצצות האוויר של שלהי מלחמת העולם השנייה נהרס הפארק לחלוטין. גרמניה המזרחית שבירתה הייתה ברלין המזרחית השאירה את הריצוף מתקופת היטלר, אולם שתלה עצים בצידי הכיכר, ושם הכיכר שונה למארקס אנגלס פלאץ (Marx-Engels-Platz). כמו כן נהרס הברלינר שטאדטשלוס ובמקומו נבנה ארמון הרפובליקה ששימש כמקום הכינוס של הפולקסקאמר.