כמו כן, הועלתה השערה שכתוצאה מקשיים במערכת היחסים של מקרטני עם בת זוגו באותה התקופה, ג'יין אשר, הוא כתב את השיר שהיה בעצם מסר "תת-מודע" לעצמו.
למעשה, כאשר לנון טען שהשיר נכתב עליו, מקרטני הכחיש את הטענה ואמר שכתב את השיר על עצמו.
הקלטת השיר.
הביטלס הקליטו את השיר 25 פעמים באולפני אבי רוד בשני הלילות בין 29–30 ביולי 1968. ההקלטות היו ברובן חזרות ולא יועדו להקלטה עצמה.
התכנון היה להקליט באולפני "טרידנט" כדי להשתמש במכונת הקלטה בעלת 8-ערוצים (באותה תקופה באולפני "אבי רוד" היה קיים רק מכשיר הקלטה בעל 4-ערוצים). הקלטה אחת מליל 29 ביולי מצויה בדיסק האנתולוגיה השלישי. הקלטת הקצב העיקרית הוקלטה ב-31 ביולי באולפני "טרידנט". לשם כך הקליטו 4 "טייקים" ולבסוף בחרו את הטייק הראשון. הקלטת השיר הסתיימה סופית ב-1 באוגוסט כאשר ג'ורג' מרטין (מפיק מוזיקלי) הוסיף תזמורת של 36 כלים לפזמון החוזר של השיר.
התזמורת הכילה: עשרה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי, שני חלילים, קונטרבס, בסון, שתי קלרינטים, קונטרה-בס קלרינט, ארבע חצוצרות, ארבעה טרומבונים, שתי קרנות-יער, כלי הקשה ושתי בס מיתרים.
בזמן שהוסיפו קולות רקע, ביקשו הביטלס מחברי התזמורת שיעזרו להם על ידי מחיאת כפיים ושירה משותפת של הפזמון החוזר. רוב חברי התזמורת הסכימו (עבור תשלום כפול), אך חבר אחד התנגד לרעיון ולא שיתף פעולה – "אני לא מתכוון למחוא את הכפיים שלי עבור השיר הארור של פול מקרטני", אמר.
רינגו סטאר כמעט ופיספס את תזמון הכניסה שלו במהלך ההקלטה כאשר עזב לפתע להפסקת שירותים – בלי לידע את שאר חברי הלהקה – והביטלס התחילו להקליט בלעדיו. ב-1994 מקרטני אמר, .
במהלך ההקלטה הראשית, לנון צעק "או!" מלווה בצעקת "פאקינג הל" בדקות 2:56 ו-2:58 בהתאמה, לתוך השיר. זה קרה לאחר שהוא שר "תן לה להיכנס לתוך עורך" כאשר מקרטני שר "תן לה להיכנס מתחת עורך". מהנדס הקול קן סקוט אמר מאוחר יותר לכריס האנט, כתב העיתון MOJO, .
לג'ורג' האריסון ופול מקרטני היו חילוקי דעות בזמן הקלטת השיר. בזמן אחת החזרות האריסון ניגן ריף בגיטרה בתשובה לכל שורת מילים. העניין לא התאים לארגון השיר לפי תפיסתו של מקרטני, והוא הטיל וטו. בראיון מ-1994 מקרטני אמר,
רון ריצ'רדס, שעבד עבור ג'ורג' מרטין באולפני "פארלפון" ו"אייר", ומי שגילה את להקת "ההוליס", היה נוכח בהקלטות ביטלס רבות. הוא אמר שמקרטני היה "חסר רגישות לכל האחרים בסטודיו", ושהוא היה "בטירוף" כדי להפיק את ההקלטה האפשרית הטובה ביותר, כמעט בכל מחיר.
גרסאות כיסוי.
בשנת 1968 הפכה גרסת כיסוי של השיר בביצועו של וילסון פיקט ללהיט בארצות הברית.
חוה אלברשטיין הקליטה גרסה עברית של השיר בשם "היי רות". את המילים כתב יורם טהרלב, והשיר הופיע באלבום "משירי ארץ אהבתי".
השיר היה לאחד מהשירים השונים של הביטלס אשר בוצעו מחדש על ידי אלביס פרסלי.
נורברט אליאס
נורברט אליאס (בגרמנית: Norbert Elias; 22 ביוני 1897 - 1 באוגוסט 1990) היה סוציולוג יהודי-גרמני, שהפך מאוחר יותר לאזרח בריטי. כתב את הספר תהליך התירבות, מהחיבורים החשובים ביותר בתחום הסוציולוגיה ההיסטורית.
ביוגרפיה.
אליאס נולד ב-22 ביוני 1897 בברסלאו שבשלזיה להרמן, איש עסקים בתעשיית הטקסטיל וסופי אליאס, עקרת בית. לאחר שסיים בית ספר תיכון בשנת 1915 התנדב לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ושימש כמברקן, בתחילה בחזית המזרחית, ולאחר מכן בחזית המערבית. לאחר שסבל מהתמוטטות עצבים ב-1917, הוכרז כבלתי כשיר לשירות והוצב כחובש בברסלאו. באותה שנה החל ללמוד פילוסופיה, פסיכולוגיה ורפואה באוניברסיטת ברסלאו. בנוסף, העביר סמסטר כל פעם באוניברסיטת היידלברג (שבהן האזין להרצאותיו של קרל יספרס) ובאוניברסיטת פרייבורג ב-1919 ו-1920. הוא זנח את לימודי הרפואה ב-1919 לאחר שעבר את הבחינות המוקדמות. נוכח התרוששות המשפחה בשל ההיפר אינפלציה עבד אליאס כמנהל מחלקת יצוא במפעל מתכת מקומי ב-1922. ב-1924 השלים את הדוקטורט בפילוסופיה בנושא "רעיון ואינדיבידואל" בהדרכתו של ריכארד הניגסואלד (Richard Hönigswald), שדגל בנאו-קנטיאניות; החיבור לא נשמר. כבר במהלך כתיבת הדוקטורט התגלעו חילוקי דעות בין אליאס למנחה שלו. אליאס שאף להכליל היבטים חברתיים בעבודתו ולכן החליט לפנות לסוציולוגיה ללימודיו הבאים - מקצוע שהיה עדיין בחיתוליו בגרמניה באותה תקופה.
אליאס שהה בברסלאו עד 1925 ובמהלך שהותו היה מעורב עמוקות בתנועת הנוער הציונית בלאו וייס. במהלך השנים הללו הוא התוודע לאינטלקטואלים צעירים אחרים בעלי נטיות לציונות כמו אריך פרום, לאו שטראוס, ליאו לובנטל וגרשם שלום. ב-1925 עבר אליאס להיידלברג, שם אמור היה לכתוב את מחקרו השני (ההביליטציה, מעין פוסט-דוקטורט) בהנחייתו של אלפרד ובר . תחום העיסוק היה התפתחות המדע המודרני, והנושא היה חשיבותן של החברה הפלורנטינית ותרבותה להתפתחות המדע. ב-1930 זנח אליאס את הפרויקט והצטרף כעוזר מחקר של קרל מנהיים באוניברסיטת פרנקפורט. לאחר עליית הנאצים לשלטון בתחילת 1933 נסגר המכון הסוציולוגי של מנהיים. התזה שאליאס כבר הגיש "על החברה החצרונית", לא התקבלה מעולם באופן רשמי ולא פורסמה עד 1969. ב-1933, אליאס נס לפריז. הוריו הקשישים נותרו בברסלאו, שם נפטר אביו ב-1940. אימו נשלחה לאושוויץ, שם היא נרצחה ככל הנראה בשנת 1941.
במהלך שתי שנות שהותו בפריז, אליאס עבד כמלומד פרטי הנתמך על ידי מלגה. ב-1935 עזב לבריטניה, והמשיך לעבוד על מפעל חייו בן שמונה מאות העמודים תהליך הציוויליזציה עד 1939. הוא הגיש את הספר לדפוס בברסלאו, אך ממש ברגע האחרון לפני הימלטו העביר את הספר ודאג לפרסומו בהוצאה שיסדו גולים פוליטיים בבזל. שם הוא נתמך למחייתו על ידי מלגה מארגון סעד עבור פליטים יהודים. ב-1939 הוא נפגש עם מנחהו לשעבר, מנהיים, בבית הספר לכלכלה של לונדון, שם קיבל משרת עוזר מחקר בכיר. ב-1940, כשנדמה היה שפלישת הגרמנים לבריטניה ממשמשת ובאה, בתור אזרח גרמניה, נעצר אליאס והובא למחנה כליאה לשבויים גרמנים בליברפול ובאי מאן למשך שמונה חודשים. במהלך שהותו שם ארגן הרצאות פוליטיות וביים מחזה אופראי שכתב בעצמו: "הבלדה של יעקב העני" (שפורסמה ב-1987).
לאחר שחרורו ב-1941 עבר אליאס לקיימברידג'. הוא לימד שיעורי ערב ב"התאחדות החינוכית של הפועלים" (הארגון לחינוך מבוגרים), ומאוחר יותר בהשתלמויות בסוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת לסטר. הוא גם החזיק משרות הוראה מזדמנות במוסדות להשכלה גבוהה נוספים. בזמן היותו בקיימברידג' הוא התלמד כמטפל קבוצתי אנליטי תחת הפסיכואנליזה זיגמונד היינריך פוקס , שהיה אף הוא מהגר גרמני, שביחד עמו יסד את החברה האנליטית קבוצתית ב-1952 ועבד כמטפל קבוצתי אנליטי. אליאס הביא לדיסציפלינה החדשה שייסד עם פוקס, הדיסציפלינה האנליטית-קבוצתית, את היסודות התאורטיים שנבעו ממחקריו הפסיכו/סוציו/היסטוריים, בדבר התלות ההדדית של בני אדם בחברה, ויצירת הקונפיגורציות המשתנות לאורך הדורות. אליאס היה הראשון שחקר את מבני הנפש הפרוידיאניים (האיד, האגו והסופר אגו) בראייה היסטורית חברתית.
ב-1954 עבר אליאס ללסטר, שם היה למרצה ותרם לפיתוחה של המחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה עד לפרישתו בשנת 1962. תלמידיו בלסטר כללו, בין השאר, את אנתוני גידנס, מרטין אלברו, אריק דנינג, גורדון לורנס וארל הופר.
מ-1962 עד 1964 לימד אליאס כמרצה אורח בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת גאנה בפרבר של הבירה ליד אקרה. לאחר שובו לאירופה ב-1965 התמקם באמסטרדם, אך נסע רבות כמרצה אורח. המוניטין והפופולריות שלו גדלו באופן משמעותי לאחר הפרסום המחודש של תהליך הציוויליזציה בשנת 1969. מ-1978 עד 1984 הוא עבד במרכז למחקר בינתחומי באוניברסיטה של בילפלד.
אליאס היה החתן הראשון של פרס תיאודור ו. אדורנו (1977) והפרס האירופי אמאלפי לסוציולוגיה ולמדעי החברה (1987).
פרט לעבודתו הסוציולוגית הוא כתב לפרקים שירה ומסות. יחד עם תלמידו, אריק דנינג, הוא נחשב לאחד מחלוצי מחקר הסוציולוגיה של הספורט וספרו The quest for excitment נחשב עד היום לאחד מהכתבים המכוננים בנושא. אליאס נפטר בביתו באמסטרדם ב-1 באוגוסט 1990.
עבודתו.
אליאס לא זכה להכרה בתקופתו והיה דמות שולית בעולם האקדמי בבריטניה בה מצא מקלט, עד שנעשה למרצה זוטר באוניברסיטה אנגלית לא יוקרתית בשנת 1954 בגיל מאוחר (57). חיבורו זכה לתשומת לב כללית רק לאחר פרסומו שוב במהדורה מחודשת בגרמנית בשנת 1969. בתוך עשר שנים הופיעו תרגומים לצרפתית (בשנים 1973-1975), לאנגלית (1978-1982), לפולנית (1980) ולאיטלקית (1982).
תהליך הציוויליזציה.
הכרך הראשון של "תהליך הציוויליזציה" מתחקה אחר ההתפתחויות ההיסטוריות של קודי ההתנהגות החברתית. הוא עושה זאת באמצעות ניתוח ספרי הליכות נאות מן המאה ה-12 עד המאה ה-19, מתוך הנחה שמה שנחשב כהתנהגות לא מנומסת היה לפנים מותר. אליאס מתייחס לתופעות שגרתיות כמו יריקה, מחיטת האף, האיסור על אכילה בידיים, האיסור על יריקה בפומבי, שהעובר עליהן מאבד את מקומו בחברה. בהדרגה נוצרה התנהגות מעודנת יותר ויותר, אם כי אליאס גורס כי בתקופתו חלה התרופפות מה של הנורמות. לפי אליאס, תרבות אינה מצב קבוע, כי אם שלב בתהליך שינוי מתמיד בנורמות ההתנהגות, וכי הניגוד בין "תרבותי" ל"ברברי" הוא רק הפער בין השלבים השונים בתהליך - מה שהיה תרבותי פעם יכול להיחשב ברברי היום.
בכרך השני מנסה אליאס להראות, כיצד כרוכה האינטגרציה החברתית והפוליטית הגוברת באירופה בעידון ההתנהגות ובשכלול מנגנוני הפיקוח הנפשי העצמי.
איוואן פאנפילוב