ב-3 במרץ 2020 הוכרז כי גארת' ברוקס יעמוד בראש המופע הגדול באצטדיון אליג'אנט, שיתקיים ב-22 באוגוסט 2020. על פי אתר האינטרנט של ברוקס, כל 65,000 המושבים אזלו תוך 75 דקות ב-13 במרץ 2020. נכון ל-26 במאי 2020 המופע לא נדחה, למרות מגפת נגיף הקורונה.
אירועים פוטנציאליים אחרים.
תומכי הקמת האצטדיון מעריכים כי יהיו 20 עד 25 אירועים נוספים בשנה מחוץ למשחקי הריידרס, ובנוסף לאפשרויות סבירות נוספות כגון אירוח הסופרבול עם קיבולת של 71,835 מושבים, הפרו בול, דראפט ה-NFL, רסלמניה, פיינל פור אליפות המכללות בכדורסל, טורניר "USA Sevens" ברוגבי שביעיות, ה-"Monster Jam", קרבות איגרוף, אירועי UFC, משחקי פוטבול מכללות נייטרליים אחרים, משחקי כדורגל בינלאומיים, ומופעי תאגידים.
דייוויד בקהאם ביקר בלאס וגאס בשנת 2016 כדי לדאוג לאצטדיון שישמש כבית אפשרי לקבוצת ההרחבה עתידית שלו בליגת ה-MLS, למרות שבסופו של דבר בקהאם הודיע על השקת הקבוצה עם אצטדיון במיאמי. בשנת 2019 נחשף כי הבעלים של וגאס גולדן נייטס, ביל פולי, החל במגעים עם ה-MLS כדי להקים קבוצת הרחבה שתשחק באצטדיון אליג'אנט.
האצטדיון הוגש כאתר פוטנציאלי לאירוח משחקים במסגרת מונדיאל 2026, אך מאוחר יותר נשלל מהשיקול.
פולמוס הנפיחה
פולמוס הנפיחה הוא מחלוקת הלכתית שפרצה ביהדות פאס בין קהילות התושבים לקהילות המגורשים, אודות היתר הנפיחה, וגלשה ליריבות קשה בין הקהילות. היא התעוררה מפעם לפעם בשנים שלאחר גירוש ספרד (ה'ר"ס 1500–ה'רצ"ה 1535). את פרשת הפולמוס תיעד רבי חיים גאגין, מי שהיה אחד הגיבורים המרכזיים בפולמוס מצד קהילת התושבים.
רקע היסטורי.
בתחילת החיבור "עץ חיים", המתאר את פולמוס הנפיחה, מספר המחבר, רבי חיים גאגין, על הרקע למחלוקת. הוא כותב כי בשנת ה'רנ"ד, כשנתיים לאחר גירוש ספרד, פקדו את העיר פאס מגפה ובצורת קשות שפגעו בתהליך ההתבססות של קהילות המגורשים. רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין. לדבריו הקהילות בפאס החלו להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח, מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובנו בתי כנסת שהצטיינו ביופיים, בהם היו
המפגש בין יהודי ספרד ליהודי מרוקו פילג את האוכלוסייה היהודית בפאס לשתי קהילות נפרדות: תושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, שאליהם הצטרפו רבים מבני העיר סביליה שבספרד, ויהודים דוברי ערבית שמוצאם מדרום ספרד; ומגורשים (המכונים גם: קסטיליאנים), שהייתה הקהילה הגדולה בפאס - אשר היו בעיקרם מיוצאי קסטיליה. שתי הקבוצות נבדלו זו מזו בשפתן ובמנהגיהן - בין היתר בנוסחי התפילות, בדיני שחיטה, ובדיני אישות. לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים והמגורשים, ואולם אחת מן החריפות שבהן הייתה סביב היתר הנפיחה שהנהיגו המגורשים. במחלוקת על הנפיחה נטל רבי חיים גאגין חלק משמעותי ומוביל מצדם של התושבים. הוא החיה את המחלוקת בעקשנות מספר פעמים, עד שהיא גוועה לחלוטין בשנת ה'רצ"ה. ספרו "עץ חיים" משמש המקור היחיד המתעד ומתאר את הפולמוס לפרטי פרטים, והוא מספק הצצה לחיי היהודים במרוקו בראש המאה ה-16.
רקע הלכתי.
לפי ההלכה, חיה ובהמה שעתידות למות מחמת חולי או פציעה בגופן, אסורות באיסור טרפה. אחד מסימני הטרפות הוא נקב בריאה. ריאה הדבוקה לדופן בית החזה עשויה להעיד על נקב שנוצר בה, או שהיה נוצר בה לו הייתה חיה, ומצבים אלו אוסרים את הבהמה באיסור טרפה. אולם בתלמוד הבבלי נאמר כי רב נחמיה בריה דרב יוסף היה בודק ריאה כזו במים פושרים. כלומר, לאחר שהוסרה הריאה מדופן בית החזה, הוא היה מנפח את הריאה ומכניס אותה אל תוך כלי עם מים פושרים, על מנת לבדוק האם יש יציאת בועות אוויר, ואם ישנו בעבוע הרי שיש נקב בריאה. בדיקה זו מכונה בהלכה "נפיחה". חלק מהראשונים כתבו שדברי התלמוד נוגעים גם למקרה שבו הריאה מחוברת לדופן באמצעות סירכא, כלומר, שהייתה כמין רצועה יוצאת מן הריאה ומחברת אותה אל הדופן.
לגבי ההיתר באמצעות נפיחה ישנן כמה דעות עיקריות הנוגעות למחלוקת התושבים והמגורשים:
1. רוב הפוסקים סוברים שהנפיחה אינה מועילה בדרך כלל. נפיחה מועילה דווקא כשניכרת מכה בדופן בית החזה, שאז יש לתלות שמקור הדביקות או הסריכה לדופן הוא בדופן ולא ברֵיאה ובמצב כזה אינה טריפה. כשאין מכה בדופן היא לא מועילה, מפני שהדבר מלמד שמקור הדביקות או הסירכא הוא בריאה, ודנים שהיה בה נקב או שעלול היה להיווצר בה נקב.
2. לעומתם סוברים רבנו תם ורבי זרחיה הלוי שנפיחה זו מועילה ברוב המקרים, אף אם יש סימן חולי בריאה. ואם ישנה מכה בדופן, הבהמה כשרה בכל מקרה ואין הריאה צריכה בדיקה בנפיחה. אבל אם אין מכה בדופן, על אף שאין חולי בריאה מחמירים לבצע בה נפיחה, אולם הנפיחה אכן מועילה כדי לשלול טריפות שמקורה בריאה.
3. דעתו של הרמב"ם שכאשר אין מכה בדופן, מדין התלמוד ניתן היה להכשיר את הבהמה באמצעות נפיחה, אולם הוא כותב שמנהג ישראל שלא להכשיר באמצעות נפיחה. וכשיש מכה בדופן דעתו שגם אם הריאה נקובה הבהמה מותרת, מפני שתולים כי נקב זה אירע לאחר השחיטה, בעת פירוק הריאה מן הדופן.
נקודות המחלוקת בין המגורשים לתושבים.
מאז ומתמיד נהגו התושבים בכל מחלוקת הלכתית כדעתו של הרמב"ם. במצבים של ריאה הסרוכה לדופן שאין בה מכה, הם הטריפו את הבהמה, בהתאם למנהג שהביא הרמב"ם. כשבאו המגורשים מקסטיליה, הם הביאו עמם את המנהג להכשיר כל חיה או בהמה שריאותיה סרוכות לדופן שאין בה מכה - באמצעות נפיחה. בתחילה נגרר הרוב המוחלט של התושבים אחרי מנהג המגורשים, אך לאחר כשלושה עשורים הם שבו אל מנהגם הקודם ונמנעו מלבצע נפיחה במקרים אלו.
להלן מספר שאלות עיקריות שעמדו במוקד המחלוקת:
1. לדבריו של הרב גאגין, עד כ-20 שנה קודם הגירוש גם בקסטיליה נהגו שלא להתיר בהמה במקרה זה באמצעות נפיחה, וההיתר נבע מכורח אילוץ גזרתו של פרננדו השני מלך אראגון שלא לרכוש בשר שנשחט על ידי יהודי, וזאת על מנת להקשות על האנוסים ששמרו על מצוות הכשרות בסתר. ומכיוון שבפאס אין הגויים אוסרים את הבשר של היהודים, האם על הספרדים לשוב למנהגם הקודם?
2. האם על הספרדים לקבל את מנהג המקום, כדין אדם הבא למקום שבו נוהגים אחרת ממנהגיו?
3. האם יש לבטל את מנהג הספרדים בשל העקרון שלפיו פסיקת ההלכה נקבעת על פי הרוב?
4. האם מחלוקת הראשונים בנושא זה היא באיסור דאורייתא, ולכן יש לנקוט בה כדעת המחמירים, על פי הכלל ספקא דאורייתא לחומרא?
5. גם אם תקנת התושבים אינה מן הדין אלא היא בבחינת "סייג לתורה", האם יש בכוח המגורשים להפר את תקנתם שלא להתיר את הנפיחה, בדבר זה שפשט איסורו?
השתלשלות פולמוס הנפיחה.
התעוררות התושבים להחיות את מנהגם.
בשנת ה'ר"ס בא לפאס רבי שלום מסנות, חכם שמוצאו מתוניס שהיה גם סוחר שהסתובב בארצות רבות, הוא הוכיח את התושבים על כך שנטשו את מנהג אבותיהם להטריף כל בהמה שנמצאה בה סירכא בריאה, וסיפר להם כי כסוחר המסתובב בארצות רבות, מעולם לא ראה שנוהגים היתר בנפיחה. רבי שלום קיבל את תמיכתם של שניים מחכמי המגורשים: רבי יוסף עוזיאל שהיה רבו של הרב גאגין, ורבי שמואל צבאח, שהורו כי אין לתושבים לשנות את מנהג אבותיהם. כנגדם יצאו חכמי המגורשים ובראשם חברו של הרב גאגין עוד מקסטליה, רבי משה חלאוה, והורו כי על התושבים לקבל את מנהג המגורשים.
בשנת ה'רפ"ו ארעה תקלה מתחת ידו של טבח התושבים, הוא טעה בסוג הסירכא והתיר בהמה באמצעות נפיחה, אף על פי שסוג הסירכא שנתקל בו לא אפשר להתיר את הבהמה באמצעות נפיחה. המאורע הסעיר את קהלת התושבים, ונגיד קהילתם, ששמו עמי שם טוב בן אברהם רמוך, נשבע שלא לאכול עוד מבהמה שהותרה על ידי נפיחה. תלמידי החכמים מקהלת התושבים התקבצו כשהם ממורמרים על כך שאכלו בשר שאבותיהם מכרו בדמים מועטים לנכרים, על מנת לדון בעניין המשך ההוראה לגבי הנפיחה. ההחלטה לאיסור התקבלה על ידי ראשי החכמים של התושבים, וביום ג' ניסן בשנה זו הם תקנו שלא יאכל יהודי הנמנה עם קהל התושבים, שבהם מוכללים גם היהודים שמסביליה שבספרד, בשר שהותר באמצעות נפיחה. הם קבעו כי האוכל מבשר זה כאילו אוכל טריפה, ובמקביל הם פתחו איטליז שיספק בשר הכשר לפי מנהג קהילתם. התקנה הזו נעשתה בהסכמת נגיד התושבים ועוד חמישה חכמים, ומונו ארבעה חכמים לפקח על בדיקת הבהמות, ובהם היו: רבי שמואל אבן דנאן, רבי יעקב בן לחסן - תלמידו של הרב גאגין, והדיין רבי יחיא בן חמו. למחרת בבוקר גזרו התושבים בבית הכנסת של קהילתם חרם ונידוי על מי שיעבור על התקנה.
הסערה שהתעוררה בעקבות החרם של התושבים.
התקנה והחרם של התושבים עוררו ויכוח בין חכמי המגורשים, ו"מלמד" מקהילת המגורשים בשם רבי אברהם ביבאץ הביע את תמיכתו בעמדת חכמי התושבים, הוא גרר בכך דין ודברים עם המגורשים ובתוך דבריו הוא הביע זלזול ברבי משה חלאווה שכבר לא היה בין החיים. בעקבות הזלזול נידוהו תלמידי רבי משה בשוק של המלאח. כמו כן, כמה "נערים מנוערים" מקהילת התושבים אמרו שהמגורשים אוכלים טריפות ועררו את זעמם של המגורשים. בתגובה למאורעות תקנו המגורשים תקנה שלפיה מי שינהג לפי התקנה של התושבים יהיה בנידוי.
נגיד התושבים בא יחד עם חכמי הקהל לשאול את רבי חיים גאגין על אודות הנידוי של המגורשים, והלה השיבו כי הנידוי בטל, משום שהחרם של התושבים קדם לנידוי של המגורשים. המגורשים מסרו לרב גאגין כתב בקשה שיבטל את החרם של התושבים, בתואנה כי המחלוקת על הנפיחה היא בדבר האסור מדרבנן בו ההלכה אמורה להיקבע כפי המתירים, ואילו בתקנת התושבים נאמר שהאוכל מבשר נפוחה כאילו אוכל טריפה. הוא השיב כי המחלוקת על הנפיחה הוא בדבר האסור מן התורה, ולכן יש לנקוט כהמחמירים.