לקראת השלמת החוק יצא טירפיץ למסע שכנועים והשגת תמיכה. הוא ביקר אצל הנסיך אוטו פון ביסמרק, לשעבר קנצלר גרמניה (עד שפוטר על ידי הקייזר), ושכנע אותו להביע את תמיכתו בהצעותיו. טירפיץ המשיך לבקר אצל ראשי המדינות הגרמניות: מלך סקסוניה, הנסיך העוצר של בוואריה, הדוכס הגדול של באדן ואולדנבורג, וראשי המועצות של ערי ההאנזה. ב-19 באוקטובר נשלח החוק להדפסה, לקראת הגשתו לרייכסטאג. בניגוד למזכירי מדינה קודמים, נהג טירפיץ במדיניות של הסברה ושיתוף עם צירי הרייכסטאג. הוא הזמין צירים לשיחות הסברה על החוק ואנשיו ארגנו עבורם סיורים באוניות ובמספנות והפיצו חומר הסברה רב ביניהם. תשומת לב מיוחדת ניתנה לחברי וועדת התקציב, שהיו אמורים לבחון את החוק לעומקו: אנשיו של טירפיץ בחנו את קשריהם ואת האינטרסים שלהם כדי למצוא דרכים להשפיע עליהם.
הקייזר והקנצלר הדגישו שהצי נועד להגנת גרמניה בלבד, אך נועד להיות בגודל כזה שגם מעצמה ימית מן הדרג הראשון תהסס לתקוף את גרמניה לאור עוצמתו. מרצים באוניברסיטאות הגרמניות הוזמנו להרצות על החשיבות בהגנת הסחר הגרמני. גם ראשי התעשייה הגרמנית, ובראשם איל תעשיות המתכת פריץ קרופ ואיל ההון, איש הספנות אלברט באלין, הוזמנו לשאת דברים על חשיבות החוק לתעשייה ולמסחר. במשרד הצי הוקם משרד עיתונאות, שהפיץ לכתבים תדרוכים מקיפים ומענה מנומס ואדיב לכל התנגדות שעלתה. עיתונים קטנים, שלא היו יכולים לשלוח כתב משלהם קיבלו כתבות מוכנות. הוקם ארגון בשם "ליגת הצי", שנועד להפיץ את הרעיון על כוח ימי עולמי וחשיבותו לקיסרות. הליגה טענה שמושבות מעבר לים חיוניות עבור הקיסרות וגרמניה ראויה ל"מקום מתחת השמש". ב-1898 היו חברים בליגה 78,000 איש, 600,000 איש ב-1901 ו-1.1 מיליון ב-1914.
בדיון ברייכסטאג הועלו התנגדויות שונות לחוק. אחת ההתנגדויות המרכזיות הייתה שהחוק מבטל אחת מן הסמכויות החשובות שיש לפרלמנט, והיא הביקורת השנתית על הוצאות הממשלה. צירים שמרניים טענו שהשקעת כספים בצי היא בזבוז, וכי יש להשקיע אותם סכומים בצבא, שיהיה הגורם המכריע במלחמה. אויגן ריכטר, מן האגף הליברלי-רדיקלי, טען שאם הכוונה היא שגרמניה תהפוך לכוח ימי מוביל הרי שהתכנית המוצעת לא תספיק, ולא יהיה סוף לצורך בבניין אוניות. אוגוסט בבל, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים, טען שמקורו של החוק בכמה פקידים אנגלופובים המבקשים להתגרות בבריטניה, אך לטעון שצי בגודל שהוצע בהצעת החוק יוכל להתמודד עם הצי המלכותי הבריטי הוא טירוף, וכל מי שמציע זאת מקומו בבית משוגעים.
ב-26 במרץ 1898 אושר החוק ברוב של 212 צירים מול 139 שהתנגדו. הקייזר וכל המקורבים אליו היו מאושרים מההצלחה ותפקידו של טירפיץ שודרג לתפקיד שר בכיר, במעגל הבכיר של הממשלה. השפעתו וחשיבותו היו מובטחים והוא נותר גורם מרכזי בממשלת הקיסרות בתשע עשרה השנים הבאות.
הופעת הדרדנוט ותכנון האוניות.
ב-1906 השיקו הבריטים את אוניית המערכה אה"מ "דרדנוט" ויצרו מהפכה בתכנון אוניות המערכה. טירפיץ עצר את בניית האוניות למשך כשנה כדי ללמוד את השינוי ולהתאים את האוניות החדשות למהפכה אותה גילמה האונייה הבריטית. אוניות המערכה מסדרת נסאו היו הדרדנוטים הראשונים של הצי הקיסרי הגרמני, ותכנונן העיד על סדר העדיפויות של טירפיץ. האוניות הגרמניות היו חמושות בתותחים בעלי קוטר קטן יותר מזה של האוניות הבריטיות - 11 אינץ' (280 מ"מ), לעומת 12 אינץ' (305 מ"מ) באה"מ דרדנוט. גם מהירותן של האוניות הגרמניות הייתה מעט נמוכה יותר, כ-20 קשר (37 קמ"ש) לעומת 21 קשר (39 קמ"ש). עם זאת, המיגון באוניות הגרמניות היה כבד יותר, והשריון שנשאו היה עבה יותר באופן משמעותי - חגורת השריון הראשית בסדרת נסאו הייתה בעובי 30 ס"מ, לעומת חגורת שריון משתנה באה"מ דרדנוט, שעוביה נע בין 10 ל-28 ס"מ. טירפיץ האמין שמטרתה העיקרית של אוניית המערכה היא לא לטבוע, והאוניות תוכננו בהתאם. התפיסה הבריטית, בה דגל לורד הים הראשון הבריטי, אדמירל ג'קי פישר, העדיפה מהירות וכוח אש.
ההבדל בין תפיסות העולם השונות בא לידי ביטוי במיוחד בסיירות המערכה, גם הן פרי רוחו של פישר. סיירות המערכה הבריטיות היו מהירות מאוד (25 - 31.5 קשר, תלוי בדגם; 46 - 58 קמ"ש) והיו חמושות בתותחים גדולים יחסית (עד 15 אינץ', 381 מ"מ), אך בעלות שריון דק (עד 23 ס"מ). סיירות המערכה הגרמניות, לעומתן, היו קצת יותר איטיות (עד 28 קשר, 51 קמ"ש) ובעלות תותחים בעלי קוטר קטן יותר (עד 12 אינץ'), אך בעלות שריון כבד יותר, עד 30.5 ס"מ. סיירות המערכה הבריטיות הוכיחו את יכולתן ואת ייחודן בקרב איי פוקלנד, בסוף 1914, כאשר מהירותן ועוצמת האש שלהן הוכחו כגורם מכריע מול סיירות משוריינות של הצי הקיסרי. לעומת זאת, בקרב יוטלנד הוכחה תפיסתו של טירפיץ: שלוש סיירות מערכה בריטיות נפגעו והתפוצצו במהלך הקרב, לעומת סיירת מערכה גרמנית אחת שטובעה.
חוק הצי השני והתיקונים לחוק.
שנה לאחר העברת החוק הראשון הופיע טירפיץ בפני הרייכסטאג והצהיר כי הוא מרוצה מהחוק, וכי הצי המתוכנן אמנם יהיה קטן מהצי הצרפתי והבריטי אך יוכל להרתיע את הצי הקיסרי הרוסי בים הבלטי. בתוך שנה השתנתה התמונה. באוקטובר 1889 פרצה מלחמת הבורים בין הבריטים והבורים. בינואר 1900 עצרה סיירת בריטית שלוש אוניות קיטור גרמניות וערכה בהן חיפוש אחר אספקה שנועדה לסייע לבורים. דעת הקהל בגרמניה - האוהדת לבורים - סערה, אך לנוכח העליונות הימית הבריטית לא היה דבר שאותו הייתה גרמניה יכולה לעשות כדי לסייע. טירפיץ ניצל את הלך הרוח הלוחמני והעביר את חוק הצי השני, שעל פיו הוגדל מספר אוניות המערכה מתשע עשרה לשלושים ושמונה - ארבע פלגות של שמונה אוניות כל אחת, אוניית דגל וארבע אוניות בעתודה. החוק השני נפרש לאורך שבע עשרה שנים, מ-1901 עד 1917, והשלמת האוניות האחרונות הייתה אמורה להסתיים עד 1920. מספר זה של אוניות מערכה היה מציב את הצי הגרמני במקום השני בעולם בגודלו, ואף על פי שלא הוזכר בפירוש היה ברור מי תהיה יריבתו של הצי הגרמני. ב-5 בדצמבר 1899 הועלה טירפיץ לדרגת ויצה-אדמירל (תת אדמירל). חוק הצי עבר ב-20 ביוני 1900.
בנוסף לחוק השני העביר טירפיץ שלושה תיקונים לחוק, ביוני 1906, באפריל 1908 וביוני 1912. כמו חוק הצי השני, גם תיקונים אלו הועברו בשעות של סערה ציבורית בגרמניה. התיקון הראשון הועבר לאחר תבוסתה הדיפלומטית של גרמניה במשבר מרוקו הראשון, ובמסגרתו אושרה בניית שש סיירות גדולות עבור הצי. התיקון השני הועבר לאחר חששות כבדים שעלו בגרמניה מפלישה בריטית, ובמסגרתו אושרה החלפת אוניות מערכה לאחר 20 שנה בשירות, ולא לאחר 25 שנים כפי שאושר בחוק הצי הראשון. התיקון השלישי הועבר לאחר תבוסה דיפלומטית נוספת לגרמניה במשבר אגאדיר. בתיקון זה אישר הרייכסטאג בניית שלוש אוניות מערכה נוספות.
חוק הצי הראשון לא עורר חששות רבים בבריטניה. הצי הבריטי בעת היה בגודלם של שני הציים הבאים אחריו בגודלם גם יחד, והמדיניות הבריטית הייתה לשמור על יחס כוחות זה. חוק הצי השני, לעומת זאת, גרם לחשש רב בבריטניה. החשש נבע מהסדירות ומהיעילות שבהן נבנו האוניות הגרמניות, שניכר בהן שאיכותן טובה ככל אונית מערכה אחרת בעולם. המודיעין שנאסף לגבי האוניות הגרמניות הראה שהן נבנו לטווח קצר יחסית ומשך שהיה קצר יחסית בים, ומכאן ששדה הפעילות שהיה חזוי עבורן היה הים הצפוני. ההשפעה על מדיניותה של בריטניה הייתה גדולה: ממשלת בריטניה החליטה להפסיק את מדיניות הבדידות המזהירה בה נקטה במהלך המאה ה-19 והחלה לפעול ליצירת בריתו כנגד גרמניה. חלק מאוניות הצי הבריטי שהיו מפוזרות בציים שונים ברחבי העולם הוחזרו לבריטניה, והואצה בנייתן של אוניות מערכה חדשות.
תוכנית טירפיץ.
התכנית אותה הציע טירפיץ קיוותה להשיג מספר מטרות. בניית הצי הייתה יכולה להוות תחליף לבריתות עם מדינות אחרות, וכדי לפתוח אופקים חדשים מעבר למגבלות היבשתיות של גרמניה. בסוף המאה ה-19 חוותה גרמניה גידול מהיר באוכלוסייה, תופעה שהוגדרה אז כאחת מן הבעיות הגדולות של התקופה. בניית הצי הייתה אמורה לאפשר יצירת שווקים חדשים, שיאפשרו את המשך התקדמותה של המהפכה התעשייתית השנייה, שהייתה אז בשיאה. בנוסף, בניית הצי הייתה אמורה להוסיף יוקרה לגרמניה, יוקרה שנתבעה בחוגים שונים ומצאה ביטוי בעיתונות הגרמנית לעיתים קרובות. צי חזק היה אמור לתת לגרמניה עצמאות ביחסי החוץ שלה ולהביא את הקיסרות למקום פוליטי מרכזי בדיפלומטיה הבינלאומית, מקום ועוצמה שבתורה יסייעו לאיחוד השורות בזירה הפוליטית הפנים-גרמנית.
טירפיץ האמין שתוכניתו תיצור גם שינוי חברתי. התכנית הנרחבת לבניית האוניות דרשה משאבים לאומיים עצומים והעמידה במרכז את התעשיינים, את אנשי הצבא ואת מעמד בעלי הקרקעות. על פי חזונו של טירפיץ, שלוש הקבוצות הללו תמצאנה אינטרסים משותפים סביב בניית האוניות, ותהדופנה את האיום הנשקף מצד הסוציאל-דמוקרטיה. גם הקייזר היה שותף לתקוות אלה. בסוף המאה ה-19 סבר וילהלם II שהסוציאל-דמוקרטיה היא תופעה חולפת, אך תוצאות הבחירות ב-1903, שבהן זכתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ב-31.7% מקולות הבוחרים הביאו את הקייזר להבנה שמדובר בבעיה מבנית בקיסרות (ה-SPD המשיכו לעלות גם בבחירות הבאות: ב-1907 ירדו מעט ל-29%, אך ב-1912 הגיעו לכמעט 34% והיו למפלגה הגדולה ברייכסטאג). הקייזר קיווה שמדיניות כלכלית ומדיניות חוץ מוצלחות תסייענה להעביר את הפועלים מתמיכה בסוציאל-דמוקרטים להזדהות עם הקייזר והרגש הלאומי. תוכניתו של טירפיץ הייתה מרכזית למהלך זה.
תאוריית הסיכון.