הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה וצמצם מאוד את כמות המים שזרמו בתעלה ב-1904. החקלאים של עמק אימפריאל שהיו תחת מצוקה כספית לחצו על החברה לפיתוח קליפורניה לפתור את הבעיה. צ'ארלס רוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל ו"לאחר התלבטות בוגרת" הורה לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה הזמניים מעץ (שער צ'אפי).
הפרצה, המכונה "פתח הכניסה המקסיקני הנמוך" (Lower Mexican Intake), שנבנתה ללא שערי כניסה ובלא אישור משלטונות מקסיקו, אפשרה לנהר הקולורדו לזרום בלא הפרעה לתוך התעלה, וממנה לחוות של עמק אימפריאל.
במהלך השיטפונות העונתיים של 1904 ועד שלהי 1906 זרמה כמות גדולה מאוד של מים מנהר הקולורדו ישירות לשקע סלטון. בחלק מהזמן זרם כל נהר הקולורדו דרך התעלה. עקב כך נוצר אגם גדול במרכז השקע ששרד עד ימינו והוא כונה ימת סלטון, האגם הגדול ביותר בקליפורניה.
ההחלטה של רוקווד ליצור את הפרצה תוארה אחר-כך כ"מחדל כל כך רציני שהוא על גבול הפלילי".
ניסיונות כושלים רבים נעשו לסגור את הפרצה ולשלוט על הזרם באמצעות שערים. השיטפון הופסק לבסוף ב-27 בינואר 1907 לאחר התערבות משמעותית של חברת הרכבת סאותרן פסיפיק שמסילת הברזל שלה עברה בעמק.
מורשת ותחליף.
גם אחרי שנהר הקולורדו שב למסלולו הקודם הבטיחה הזרימה בתעלת אלאמו הספקת מים שוטפת לימת סלטון ששמרה על כך שימת סלטון לא תצטמצם למרות ההתאדות הגבוהה בשקע סלטון.
השיטפונות של 1904–1906 הרסו את מתקני חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company) שפעלה בשקע סלטון. ב-10 בינואר 1908 זכו בעלי החברה בתביעה כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה בסכום של קרוב לחצי מיליון דולרים. גם חברת סאותרן פסיפיק שנגרמו לה הוצאות ניכרות בתיקון הפרצה תבעה את החברה לפיתוח קליפורניה וזכתה בפיצויים בסך הקרוב לארבעה מיליון דולרים. ביוני 1915 הייתה החברה חייבת מעל לחמישה מיליון דולרים, שמרבית ההוצאות קשורים ישירות לכישלון בהפעלת התעלה.
חוב זה הביא לפשיטת רגל של החברה לפיתוח קליפורניה וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק. ב-1911 הקימו החקלאים של עמק אימפריאל חברת השקיה משותפת שנשאה את השם "נפת ההשקיה אימפריאל" (Imperial Irrigation District). עד 1916 רכשה חברת ההשקיה את כל הנכסים לשעבר של החברה לפיתוח קליפורניה מסאותרן פסיפיק וקיבלה על עצמה לתפעל את התעלה.
בניית התחליף לתעלת אלאמו, התעלה הכול-אמריקנית, שנקראה כך משום שזרמה כולה בתחומי ארצות הברית, הושלמה ב-1940. בהגיע 1942 הייתה התעלה הכול-אמריקנית התעלה היחידה שסיפקה את מי נהר הקולורדו לעמק אימפריאל.
אורוואשי בוטאליה
אורוואשי בוטאליה (בפנג'אבי: ਉਰਵਸ਼ੀ ਬੁਟਾਲੀਆ, באנגלית: Urvashi Butalia; נולדה ב-1952) היא פמיניסטית ומו"לית הודית. יחד עם ריטו מנון, היא ממייסדות Kali for Women (קאלי לנשים), חברת הוצאת הספרים הפמיניסטית הראשונה של הודו, בשנת 1984. ב-2003, בעקבות סגירתה של קאלי לנשים"," היא יסדה חברה נוספת, Zubaan Books.
ראשית דרכה.
בוטאליה נולדה באמבאלה, הריאנה, למשפחה עשירה, פרוגרסיבית ואתאיסטית ממוצא פנג'אבית. היא השלישית מבין ארבעת ילדיהם של ג'וגינדר סינג בוטאליה ואשתו סובהאדרה, שהייתה פמיניסטית פעילה אשר ניהלה מרכז ייעוץ לנשים. אחיה פנקאג' הוא יוצר סרטים דוקומנטריים, הידוע מביניהם סרט תיעודי על התנאים של אלמנות מוורינדאוואן.
לבוטאליה תואר ראשון בספרות (1971), ותואר שני בספרות (1973) מאוניברסיטת דלהי, וכן תואר שני בלימודי דרום אסיה מאוניברסיטת לונדון (1977).
קריירה.
בוטאליה התחילה את הקריירה שלה כשעבדה בהוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד בדלהי, ואחר כך שנה במטה החברה באוקספורד. ב-1982 היא עבדה כעורכת עבור זד ספרים בלונדון. לאחר מכן היא חזרה להודו, ויחד עם ריטו מנון, הקימה בית הוצאה לאור פמיניסטי, קאלי לנשים, ב-1984.
תחומי העניין העיקריים של בוטאליה הם החלוקה של הודו והיסטוריה שבעל פה מפרספקטיבה פמיניסטית. היא כותבת על מגדר, קומונליזם, פונדמנטליזם ותקשורת. כתביה הופיעו במגוון עיתונים וכתבי עת, כולל "הגארדיאן", New Internationalist, The Statesman, "הטיימס של הודו," "Outlook" ו-"India Today". יש לה טורים קבועים בעיתון השמאל "Tehelka" וב-Indian Printer and publisher - כתב עת של תעשיית הפרסום וההוצאה לאור.
בוטאליה היא יועצת עבור אוקספם הודו, ובנוסף, היא חברת סגל בפקולטה ללימודים מקצועיים באוניברסיטת דלהי.
הוצאה לאור פמיניסטית.
קאלי לנשים, בית ההוצאה לאור הפמיניסטי הראשון בהודו באופן, הוקם בשנת 1984 על ידי בוטאליה וריטו מנון כדי להגדיל את גוף הידע על נשים בעולם השלישי, לתת קול לידע שכבר קיים, ולספק פורום לסופרות, יוצרות, ונשות אקדמיה.
ב-2003, נפרדו דרכן של מייסדות קאלי לנשים, ובוטאליה יסדה את זובאן ספרים, אשר מלבד ספרים פמיניסטיים, מפרסמת גם ספרות, אקטואליה וספרי ילדים"."
ב-2011, בוטאליה ומנון היו זכו ביחד בפרס פאדמה שרי, אחד הפרסים האזרחיים הגבוהים ביותר שניתנים על ידי ממשלת הודו.
The Other Side of Silence.
מלבד מאמריה וטוריה בעיתונים בנושאים פמיניסטים, בוטאליה גם חיברה, בעצמה או במשותף, שבעה ספרים. מתוך אלה, "The Other Side of Silence" (1998) זכה לפרסום הרב ביותר, והוא נמצא בשימוש בקורסים במספר אוניברסיטאות הודיות. הספר כולל יותר משבעים ראיונות שבוטאליה ערכה עם נשים ששרדו את חלוקת הודו, בדגש מיוחד על התפקיד של אלימות נגד נשים על החוויה הקולקטיבית של האירוע הקשה.
על פי בוטאליה, החלוקה, כמו השואה, היא עדיין "היסטוריה חיה", במובן שניצולים רבים עדיין בחיים ושניתן לתעד את סיפוריהם. אך שבניגוד לפרויקטים הרבים שבאו לתעד את ההיסטוריה שבעל פה של השואה, רק מספר קטן של יוזמות דומות נערכו בהודו, וספר זה הוא אחד מהם.
אלכסנדר אניקסט
אלכסנדר אברמוביץ' אניקסט (ברוסית: Алекса́ндр Абра́мович А́никст, שמו בלידה: איסאק אברמוביץ' אניקסט, 16 ביולי 1910 ציריך - 24 בדצמבר 1988) היה מבקר והיסטוריון של הספרות יהודי-רוסי-סובייטי, שהתמחה בעיקר בספרות האנגלית והמערב-אירופית, כתב בשפה הרוסית מאמרים וספרים בתחום תאוריית הספרות, התיאטרון והאסתטיקה, בין השאר, ספרים על שייקספיר ועל גתה.
ביוגרפיה.
אלכסנדר אניקסט נולד בציריך, שווייץ כאיסאק (יצחק), כבן הבכור של המהפכן, הכלכלן והפעיל האנרכיסט ומאוחר יותר הקומוניסט היהודי אברם אניקסט (במקור - גיטרמן), יליד בסרביה ושל אשתו, המחנכת והמורה לשפות אולגה לבית ברוורמן, גם היא ילידת בסרביה.
אחריו נולדה לו אחות, עדה. בעת שהות המשפחה בשווייץ ובפריז אביו פרנס את המשפחה מעבודות כחשמלאי. בשנת 1917 המשפחה חזרה לרוסיה. ב-1927 נולד עוד אח, דמיטרי. האב אברם אניקסט שמילא בשנות ה-1920 גם תפקיד שר העבודה באוקראינה הסובייטית, הוצא להורג בשנת 1938 בימי הטרור הגדול הסטליניסטי. האם נשלחה למחנות לעבודות כפייה במורדוביה בין השנים 1945-1938.
אלכסנדר אניקסט סיים בשנת 1933 את המכון הממלכתי הפדגוגי במוסקבה. בשנת 1938 הציג את עבודת ה"קנדידט" במדעים בנושא יצירתו של ג'ון מילטון. בימי מלחמת העולם השנייה גויס אניקסט למשמר האזרחי במוסקבה ואחר כך שירת למשך 4 שנים בחזית. התקבל בשנת 1942 לשורות המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. הוא סיים דוקטורט באמנויות בשנת 1963.
בשנים 1988-1975 הוא כיהן כראש ועדת "שייקספיר" שליד המועצה המדעית להיסטוריה של התרבות העולמית שליד נשיאות האקדמיה למדעים של ברית המועצות, ועדה שאת הקמתה יזם. הוא ערך והוציא לאור ברוסית מהדורות רבות-כרכים של כתבי שייקספיר (8 בכרכים, עם סמירנוב) וכתבי ג'ורג' ברנרד שו. כמן כן כתב ספר "תולדות הספרות האנגלית" (1956) הכתובות לצורך הוראה באוניברסיטה, ברוח הבקורת הספרותית הסטליניסטית מאותן השנים (עם התייחסות שלילית לסופרים המכונים "דקדקנטים" כדוגמת ג'יימס ג'ויס, דייוויד הרברט לורנס ו"ריאקציונרים" כגון ת"ס אליוט).
) ו"תולדות תורת התיאטרון" ב-5 כרכים.(1988-1967)
אלכסנדר אניקסט היה נשוי לראשונה מגיל 18 לאנה בלובה, בת של ראש העיר יקטרינבורג שנהרג במלחמת האזרחים ברוסיה. אשתו השנייה הייתה יבגניה, מתרגמת מצ'כית.
בנם של אלכסנדר ושל יבגניה, מיכאיל אניקסט, יליד 1938, נודע כמאייר ומעצב גרפי של ספרים והיגר בשנת 1990 לבריטניה
ספרים.
ברשת - עם חומר ביוגרפי והיסטורי
שייקספיר:מלאכת המחזאי - ברשת, בהוצאה לאור "פיסאטל" מוסדקבה ("ה סופר")
(יצירות שייקספיר) בהוצאה לאור הממלכתית לספרות, מוסקבה
-("שייקספיר") בהוצאה "מולודאיה גווארדיה" (המשמר הצעיר), מוסקבה 1964
הערות ספרותיות על "פאוסט" מאת גתה - בהוצאת "פרוסוושצ'ניה" (חינוך)
אניקסט כתב ספרי עיון גם על יצירות ג'ון מילטון, פרנסיס בומון, ג'ון פלצ'ר, ויליאם ויצ'רלי, אוסקר ויילד ואחרים.
0.338 לפואה מגנום
0.338 לפואה מגנום היא תחמושת מסוג כדור בקליבר 0.338 אינץ' לנשק קל, בעיקר רובי צלפים, שפותחה בארצות הברית, הממלכה המאוחדת ופינלנד. שם התחמושת נובע משם החברה המפתחת Lapua הפינית, ו-Magnum מציין שמדובר בתחמיש מוגבר. בסימון נאט"ו התחמושת מצוינת כ-8.58x70 מ"מ, עם קליע בקוטר 8.58 או 8.6 מ"מ ותרמיל באורך 70 מ"מ. התחמושת נועדה בעיקר לצליפה לטווח רחוק (1200–1500 מטר), הן כנגד מטרות אדם (כולל אדם בעל אפוד מגן) והן כנגד מטרות חומר. היא חזקה יותר מתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו שמשמשת את רוב רובי הצלפים של העולם המערבי אך חלשה יותר מתחמושת ה-12.7x99 מ"מ נאט"ו המשמשת רובי צלפים כבדים ורובים נגד חומרים.