ב-1964 רכש איש העסקים יוסף אפשטיין את שלד הבניין הלא גמור, וחיפש שוכרים למבנה. לבסוף הוסכם על שכירות של חברת "סיניקו" לטובת הקרנת סרטים, ובניית כיפת המבנה הושלמה בתכנון האדריכל אהרון דורון במתכונת שונה מהתכנון המקורי. ביולי 1966 נחנך במקום בית קולנוע להקרנת סרטי קולנוע בשיטת "סינרמה", המתאפיינת במסך קעור ענק, עליו מוקרן סרט משלושה מקרנים. שיטה זו התאימה למבנה העגול של הבניין. פחות משנה אחר כך, במאי 1967, נקלע אפשטיין לפשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים של חברותיו הוצעו הנכסים למכירה. אפשטיין גם רכש באותה תקופה את בנק פויכטוונגר, שקרס ונידון לשש שנות מאסר ביולי 1969. בסוף 1968 פנתה האופרה הישראלית למפרק החברה, וביקשה לרכוש את המבנה באמצעות המדינה ותורם, שהתברר אחר כך כמשולם ריקליס, אך לבסוף נסוג ריקליס מהצעתו, עקב התארכות קבלת האישורים ולאחר שמומחה שהוזמן טען שהאולם אינו מתאים לאופרה, אלא אם יעבור שיפוץ נרחב. במאי 1970 גם עיריית תל אביב, שהיא בעלת הקרקע, נסוגה מהתמיכה בתוכנית להפוך את האולם למשכן "האופרה הישראלית". בינתיים המשיכו מפרקי החברה להפעיל את האולם כבית קולנוע. בשנת 1973 נמכר הבניין.
בתקופה בה נחנך האולם פג קסמה של שיטת הסינרמה, שהייתה נפוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. בעלי הקולנוע התקשו למצוא סרטים מתאימים לשיטה זו ורוב הסרטים שהוקרנו באולם לא היו סרטי סינרמה. הקולנוע נסגר בשנת 1976, ובעלי הבניין החלו במשא ומתן עם עיריית תל אביב, להפוך את המקום לתחנת מכבי אש עירונית. תוכנית זאת לא יצא לפועל, והבניין נותר ללא שימוש כעשור, למעט סניף של בנק הפועלים שפעל בחזית הדרומית (שלמעשה היייתה אומרה להיות קומת קרקע של מגדל משרדים שמעולם לא נבנה).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 רכש את המבנה (בפועל רכש את חוזה החכירה שלו שהוחזק בידי חברה בשם "פלסין"), איש העסקים מיקי אלבין עבור "קבוצת אייזנברג", של המיליארדר שאול אייזנברג, שאת עסקיו בישראל ניהל. מטרת הרכישה הייתה להקים במקום אולפני טלוויזיה, עבור חברה בשם "טל תקשורת", שהוקמה במטרה להתחרות במכרז העתידי להפעלת ערוץ 2. 5% מהמניות ב"טל תקשורת" הוקצאו לגדעון גדות, שהיה חבר כנסת מטעם הליכוד ויושב ראש מפעל הפיס. לאחר מותו של אלבין בשנת 1985 נחקר גדות במשטרה על החזקת המניות כטובת־הנאה אסורה, לטענתו אמר שלא ידע על המניות שאלבין הקצאה לו, ושהוא ויתר עליהם. התוכנית להקמת אולפני טלוויזיה במבנה נזנחה, הוא המשיך לעמוד נטוש ו"קבוצת אייזנברג" חיפשה לו שוכרים.
שנות השיא כאולם הופעות.
בקיץ 1986, שכרו את המבנה קבוצת משקיעים בראשות איש העסקים שלום פנסטר ביחד עם המלונאי בצלאל מזרחי ואחרים, אשר השקיעו כ-2 מיליון דולר בבניית מועדון ואולם רב-תכליתי מתקדם ומודרני. כיפת הבניין צופתה מבחוץ ומבפנים צופה האולם ביריעות אקוסטיות. הותקנה במה גדולה ברחוב 24 מטר ובעומק של 18 מטר, במה מסתובבת נוספת ומגדלי תאורה מיוחדים עם זרועות חשמליות, מיזוג אויר ומעליות. גם רצפת האולם נבנתה על זרועות הידראוליות, כך שעמדה בשיפוע בעת צפייה בהצגות או התיישרה והפכה לרצפת ריקודים. אולם הכניסה שופץ וצופה מפנים בשיש שחור, וכלל בר ומסעדה. האולם נבנה כך שהוא יכול לשמש להופעות לכ-3,000 איש או כדיסקוטק ל-4,500 מבלים (שהבמה המרכזית יורדת על זרועות הידראוליות).
באוגוסט 1987 התקבל אישור לבנות את בניין המשרדים מעל סניף בנק הפועלים, בצידו הדרומי של המתחם, אך הוא לא נבנה.
בקיץ 1989 הוסב המועדון לאולם תיאטרון ואולם למופעים, על ידי התקנת 2,250 מושבים מרופדים קבועים (הוא היה האולם השלישי בגודלו בישראל לאחר "בנייני האומה" ו"היכל התרבות"). המופע הראשון שעלה באולם היה הפקה של המחזמר קזבלן.
בנובמבר 1989, אדם בשם פרדי יעקב רכש את חוזה החכירה של המבנה מ"קבוצת אייזנברג", תמורת 2 מיליון דולר, ואת חוזה השכירות וההפעלה שלו מקבוצת המשקיעים. שאת חלק מהכסף שילם במזומן. לאחר שלא שילם את יתרת הכסף, הסכם המכירה בוטל (בהמשך הואשם גם בסחר בסמים). אחר כך, מפעילי המקום לא הצליחו לעמוד בתשלומי השכירות, למרות שפעל בהצלחה, ההוצאות השוטפות היו גבוהות. במהלך שנות ה-90 התחלפו מספר פעמים היזמים שהיו שותפים בהפעלת האולם, והוא פעל לסירוגין עד תחילת שנות ה-2000.
בשנת 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2, חתמה הזכיינית "שידורי קשת" על חוזה להקמת אולפני טלוויזיה במבנה. במרתף הוקם אולפן בו צלמו תוכניות וסדרות שונות, והאולם המרכזי הותאם לשידורי טלוויזיה בשידור חי. במסגרת החוזה קיבלה "שידורי קשת" את הזכות להשתמש במבנה 120 יום בשנה.
הריסת המבנה ופיתוח המתחם.
בסוף שנות ה-90 החלה עיריית תל אביב בפיתוח האזור שלאורך רחוב יגאל אלון, בו רוב הקרקעות בבעלותה, ושהיה מיועד במקור לתעשייה קלה. בשנת 1997 נמכר המגרש הגובל מצפון בסינרמה, ועליו נבנה בין השנים 1999–2001 מגדל טויוטה המתנשא לגובה של כ-94 מטר. ארווין איזנברג, בנו של שאול איזנברג, ירש את הבעלות על החברה שהחזיקה בחוזה החכירה והוא ביקש להרוס את המבנה ולבנות במקום פרויקט ענק בעלות של 350 מיליון דולר. אך עיריית תל אביב הודיעה לו שלא תחדש את חוזה החכירה, שהיה צפוי לפוג בשנת 2008 לאחר 49 שנים, כך שהמבנה והקרקע יחזרו לבעלותה.
בדצמבר 2001 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את שינוי תוכנית בניין העיר של האזור ואיפשרה בנייה לגובה. בתוכנית אושרו מבנים של עד 50 קומות על רחוב יגאל אלון. באוגוסט 2004 אישרה להפקדה, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב תוכנית למתחם הסינרמה וסביבתו, שעיקרה בנייה לתעסוקה ושטחי ציבור בשטח כולל של 96 אלף מ"ר.
בדצמבר 2010 אושרה ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה תוכנית להריסת המבנה ובניית כ-88.5 אלף מ"ר, בשלושה מגדלים בגובה עד 40 קומות המיועדים למסחר ולתעסוקה. התוכנית המאושרת מאפשרת המרת חלק מהשטחים לשימוש מגורים, בהיקף של עד 260 דירות.
באוגוסט 2016 נהרס המבנה לשם הקמתם של שלושה מגדלי משרדים במקום, ובשלב ראשון הפך המגרש למגרש חניה.
באוגוסט 2021 הודיעה העירייה כי היא מקדמת תוכנית חדשה למתחם. התוכנית תאפשר בנייה של ארבעה מגדלים בני 46 קומות, בעיקר למגורים, כך שבסך הכל תתאפשר בנייה של 495 יחידות דיור. 97 יחידות דיור שיישארו בבעלות העירייה במתווה של שכירות מפוקחת, ושאותו תפעיל העירייה לצמיתות. בנוסף 30 יחידות דיור ינוהלו כדיור בר השגה.
מופעים ואירועים שנערכו בסינרמה.
במשך השנים שימש האולם לשורה של מופעים ואירועים שונים, בין השאר:
בעז שרעבי
בֹעז שרעבי (נולד ב-28 במאי 1947) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
שרעבי נולד בתל אביב למשפחה בת עשרה ילדים להורים יוצאי תימן.
הוא החל לתופף כבר בגיל 10. מאמצע שנות ה-60 ועד סופן תופף במספר להקות קצב, ולעיתים גם היה שר בלהקות בסגנון רוק. הלהקה הראשונה שבה השתתף נקראה "כובשי הקצב", והיו בה חברים גם גרי אקשטיין ומיקי גבריאלוב. לאחר מכן ליווה בכלי הקשה, קסילופון, חליליות וחליל את להקת המחול "כרמון", בישראל ובחו"ל.
לפרסומו הראשון זכה שרעבי בשנת 1971. באפריל של אותה שנה הגיע לרדיו שירו הראשון, Pamela, ששר באנגלית. בסוף אותה שנה הוציא שרעבי את אלבום הבכורה שלו, "בעז" בעטיפה אדומה, שבו היו בין השאר הלהיטים: Pamela, Ringoli, Reality, Zero zero, Blue as the sea חמישתם באנגלית, "פמלה" בעברית, "מאמא מייבלי" שביצע עם אלכסנדרה ו"בואי". בדצמבר 1971 זכה בפרס כינור דוד כמלחין השנה. במקביל התפרסם שרעבי גם כמלחין לזמרים אחרים, ובין שיריו המוכרים באותה תקופה היו "חופשי ומאושר" ו"רינגולי" (בגרסה עברית) שהקליטו אילן ואילנית, "פעם לאהוב" בביצוע אילנית, "הלילה הארוך ביותר בעולם" בביצוע ששי קשת, ו"פמלה" בביצוע יפה ירקוני שהיה הביצוע העברי המקורי לשיר, לפני ששרעבי הקליט אותו עבור אלבומו.
בשנת 1972 השתף שרעבי בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "חייך וחיי", שהלחין למילים של דודו ברק, ועיבוד של אלברט פיאמנטה. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל, והצלחתו ביססה את מעמדו של שרעבי כזמר גם בעברית. באותה שנה גם זכה בפרס כינור דוד. בסוף אותה שנה ביצע את "חידה את לי" (מילים: עודד ספיר, לחן: אביהו מדינה, עיבוד: אריה לבנון, במסגרת פסטיבל הזמר המזרחי עימו הגיע למקום השלישי בתחרות.
בסוף שנת 1973 הקליט שרעבי את שירו של עוזי חיטמן "מי ידע שכך יהיה" (עיבוד: קובי אושרת), לאחר שהשניים שירתו כצוות הווי בידור במילואים בתקופת מלחמת יום הכיפורים. שלושת השירים כולל גרסה משלו ל"חופשי ומאושר" נכללו באלבומו השני של שרעבי, שנקרא גם הוא "בעז" בעטיפה ירוקה ויצא ב-1973. גם אלבום זה שילב שירים בעברית ובאנגלית.
באפריל 1974 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ד עם "לפעמים אני מרגיש שאני צריך כנפיים" (מילים: יורם טהרלב, לחן ועיבוד: יאיר רוזנבלום).
בשנת 1978 יצא אלבומו השלישי של שרעבי שנקרא גם כן "בעז" (ומאוחר יותר בתור "שיר השירים") בעטיפה פרחונית/צבעונית, שריכז את הקלטותיו מהשנתיים שקדמו לצאתו אשר כללו ביניהם את "מה להם ולבני אדום" (שיצא בסוף 1974, וכתב והלחין עוזי חיטמן) ו"הללויה" (שכתב אורי ברזילי והלחין יהודה בדיחי, איתו השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1975).