מקורות השראה לכתיבת הספר.
אף על פי שג'ובראן היה בן העדה המארונית, הוא הושפע גם מהאסלאם ולא רק מהנצרות, במיוחד מהמיסטיקה הסופית המוסלמית. כשהוא מודע להיסטוריה המדממת של לבנון, על מאבקי הסיעות ההרסניים שהתחוללו בארצו, התחזקה אמונתו באחדות הבסיסית של כל הדתות, כאשר הוריו שימשו לו כדוגמה אישית בהכנסת אורחים ואנשים מכל הדתות, אל פתח ביתם. חיבורים, קשרים והקבלות נעשו גם בין יצירתו זו של ג'ובראן ליצירתו של ויליאם בלייק, כמו גם לרעיונותיהם התאולוגיים של וולט ויטמן וראלף וולדו אמרסון, כמו גלגול הנשמות ונשמת העל. מקורות השראה כלליים יותר לכתיבת הספר הם אמנות ערבית ואיסלאמית, קלאסיציזם ורומנטיציזם אירופאי (לדוגמה: לאונרדו דה וינצ'י, ויליאם בלייק ואוגוסט רודן), התנועה הפרה-רפאליטית והסימבוליזם והסוריאליזם המודרניים.
לג'ובראן היו מספר קשרים חזקים לדת הבהאית, אשר התחילו בסביבות שנת 1912. אחת מידידותיו של ג'ובראן, ג'ולייט תומפסון, ציירת אשר הייתה בעצמה בהאית באמונתה, העידה על מספר אנקדוטות המתייחסות לקשר של ג'ובראן אל הדת הבהאית. היא נזכרה שג'ובראן פגש בעבדוּל בהאא', מנהיגה של הדת הבהאית, במהלך מסעותיו של האחרון אל המערב, כדי להטיף ולצרף מאמינים חדשים אל חיקי הדת. ג'ובראן לא היה מסוגל לישון, לילה לפני פגישתו עם עבדוּל בהאא' באופן אישי, כדי לצייר את ציור הדיוקן שלו, דבר שהתרחש במהלך אפריל 1912, באי מנהטן. מאוחר יותר ג'ובראן סיפר לתומפסון שבעבדוּל בהאא' הוא . ב-1928, לאחר מותו של עבדוּל בהאא', במהלך צפייה בסרט דוקומנטרי עליו, ג'ובראן עלה לבמה כדי לדבר והכריז בדמעות על מעלתו הרוחנית הגבוהה של עבדוּל בהאא' ועזב את האירוע כשהוא עדיין בוכה.
ספרי המשך.
הספר השני בסדרה, גן הנביא, מתאר את שובו של אל-מוסטפא לבית הוריו, שם הוא פוגש בתשעת תלמידיו ומשוחח עמם על אודות יחס האדם לטבע. הספר פורסם בשנת 1933 לאחר מותו של ג'ובראן. את התרגום העברי כתב אהרון בר, עם איורים מאת עדית פאנק.
לספר השלישי והאחרון בסדרה, מות הנביא, נכתב משפט אחד בלבד:
שמואל גוטמן-לנדאו
שמואל גוטמן-לנדאו (ברוסית: Товий-Гутман Самуилович Ландо; 1877 או 1878 - 21 במאי 1942) היה ראש היודנראט בגטו קישינב. לנדאו נבחר לתפקיד על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă), שכבש ביחד עם הנאצים את קישינב ב-16 ביולי 1941.
קורות חיים.
שמואל גוטמן-לנדאו, נולד בקישינב, מולדובה, וחייו שם מאז. לנדאו היה נשוי לאישה שהייתה רופאה בבית חולים קישינב ולזוג לא היה ילדים.
מלחמת העולם.
ב-24 ביולי 1941 הוציא המושל הרומני של העיר צו (מספר 61) ובו מספר הוראות: הקמת גטו יהודי בעיר קישינב, ועל חובת יהודי העיר להתייצב בגטו. ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים, וכן פורסמה הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
כאחד-עשר אלף יהודים רוכזו במקום שֶׁכּוּנה פיאצה וקה (Piata Veche; "השוק הישן"), והושארו עומדים שם ללא מחסה וללא מזון ומים. לפי מקורות סובייטים רוכזו שם כ-25,000 יהודים, אם כי הסובייטים, כדרכם, לא נקבו בשם יהודים, אלא תיארו אותם "אזרחים סובייטים. רובם הניחו את רכושם מאחור, ורבים אף לא הצטיידו בבגדים. חיילים רומנים שדדו מהיהודים את דברי הערך שלהם בכניסה למקום הריכוז. למחרת, 25 ביולי 1941, ביזמה משותפת של הגרמנים והרומנים, הוכרז המקום גטו. רוב הבתים שהיו שם נחרבו בהפצצות ובעת נסיגת הסובייטים וכניסת הרומנים והגרמנים. הצפיפות בחורבות הדלות שנותרו שם הייתה גדולה והגיעה לעיתים לעשר נפשות בחדר, ולא היו בהן לא תנאים סניטריים ולא מים זורמים.
בראש הוועד עמד עורך הדין שפירו, וחבר חשוב בו היה ד"ר גוטמן לנדאו. ככל הנראה על ידי תשלום שוחד שבועי הוציא הוועד מהמפקד הרומני של הגטו הבטחה שלא ימסור עוד יהודים לידי הגרמנים. עם זאת, ניסיונותיו של ועד הגטו לשכנע את השלטונות הרומניים של הגטו שלא להיענות לדרישות המיפקדה הגרמנית של העיר ולא למסור יהודים לידיה נחלו לא אחת כישלון. מפקד הגטו הקים ליהודים מחנות עבודה בפיקודם של רומנים – צעד שהרגיע את יהודי הגטו. בכל בוקר בשעה שש הוצאו לעבודת כפייה מאות מיהודי הגטו, ובהם זקנים וחולים. בעיני הרומנים היו היהודים קודם לַכֹּל מקור הכנסה.
ב-1 באוגוסט 1941 הוקם הוועד בגטו קישינב, שמואל גוטמן-לנדאו נבחר להיות ראש היודנראט ולהוביל את הוועד היהודי. תפקיד זה ניתן לו על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă) עם עוד 10–20 חברי ועד בתפקידים שונים. עם הזמן המצב בגטו קישינב החמיר. זקנים וילדים מתו ברעב וממחלות, ולנדאו לא היה יכול לעזור להם. גוטמן-לנדאו נדרש לספק רשימת מועמדים לגירוש, המגורשים היו אמורים להישלח לסלקציה ולאחר מכן להשמדה במחנות הריכוז או למפעלים של הנאצים. מרוב לחץ שם שמואל קץ לחייו מכיוון שלא הסכים לספק לגרמנים ולרומנים את רשימת המועמדים לגירוש. אשתו של לנדאו, שהייתה רופאה, הזריקה לשניהם סם-מוות. הוא נפטר מיד, אך היא התגברה ונשארה בחיים.
איליה מושקין
אליהו (איליה) מושקין (ברוסית: Илья Мускин) היה מהנדס יהודי ממינסק, ששימש כיושב ראש היודנראט בגטו מינסק. מושקין היה בקשר עם המחתרת בגטו וסייע להברחתם של יהודים מתוך הגטו ולהעברת בגדים, ציוד רפואי, כסף וזהב שנאספו בשביל הגרמנים ליחידות הפרטיזנים.
ביוגרפיה.
מושקין יליד מינסק, היה גבה קומה, איש משכיל, דובר רוסית ויידיש, מהנדס. בנוסף עבד בעירייה והיה פעיל באיגוד המקצועי. העידו עליו שהיה ממלא מקום המנהל של ארגון הסחר התעשייתי ומנהל המחלקה לשיווק מוצרים תעשייתיים בעיר.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיר מינסק, וכעבור זמן מה מונה מושקין ליושב-ראש היודנראט בגטו מינסק מראשית הקמתו ביולי 1941 ועד מרץ 1942. קיימות שתי גרסאות ביחס למינויו של מושקין: לפי גרסתו של הירש סמולר, הגרמנים פנו אל קבוצת אסירים יהודים משכילים בדרישה להודיע מי מביניהם מבין גרמנית לאחר היסוסים מושקין שנמצא בקבוצה, הצביע על עצמו ומונה כיושב ראש. לפי הגרסה השנייה, מישהו שעבד במועצת העיר בימי השלטון הסובייטי ולאחר מכן בעייריה שהוקמה על ידי הגרמנים המליץ על מושקין שהכירו מאז היותו המהנדס העירוני ועל יסוד המלצה זו נהיה ליושב ראש היודנראט.
בזכות הקשר שנוצר בין מושקין והמחתרת היהודית, סמכותו האישית של מושקין קבעה במידה רבה את דרכם של אנשי היודנראט, שהפך לגוף מבצע של החלטות המחתרת. בתור יושב-ראש מושקין קיבל רישיון יציאה מהגטו פעם אחת בשבוע, בלוויית חבר נוסף מהיודנראט, כדי לקבל במנהלת העיר את קצבת המזון לגטו.
יש הערכה חיובית לפעולת היודנראט בתקופת מושקין, ולמושקין האיש בתפקידו כיושב ראש. עדויות רבות מדברות בשבחו של מושקין. אמרו עליו שהיה מוכשר והגון, דאג לאסוף תרופות עבור תושבי הגטו ולהזהיר אותם מפני פעילות גרמנית.
יחסו של מושקין למחתרות בגטו.
בתוך העיר קמה מחתרת בהנהגת קומוניסטים יהודים, ויצרה קשר עם מחתרת קומוניסטית ( גם כן בפיקודו של יהודי) בחלק הלא יהודי של העיר. המחתרת העירונית נפלה, נבגדה, פוזרה, בעוד המחתרת בגטו המשיכה לפעול ואף הצילה אחר כך לוחמים לא יהודים ביערות הסביבה כמו גם בתוך העיר. המחתרת, בעזרתו התקיפה והיעילה של היודנראט, תחת הנהגתו של מושקין, הצליחה להבריח יהודים מתוך הגטו אל היערות.
את פעולת החבלה הראשונה ביצעו שני נערים יהודיים מהגטו. הם הציתו על דעת עצמם בית מלאכה לבד. ראש המשטרה היהודית אסר אותם וחקרם, כי הוא רצה בעזרתם ליצור קשר עם המחתרת. אבל המחתרת הסתפקה אז בהפצת ידיעות בלבד ולא ביצעה שום מעשי חבלה. הודות לצעיר יהודי "פדיה" (שדלצקי) שהגיע בראשית ספטמבר 1941 נוצר הקשר הראשון בין הפרטיזנים והיודנראט. הוא היה הפרטיזן הראשון שהופיע בגטו מינסק. הוא בא למושקין ללא ידיעת המחתרת בגטו ודרש ממנו בתוקף, שחלק מן הבגדים, התרופות, הציוד הרפואי, הכסף והזהב שנאספו בשביל הגרמנים, יימסר לו בשביל הפרטיזנים. מושקין קיבל את מבוקשו. הקשר היה רופף בהתחלה, ואז התהדק. מושקין נתן מלוא עזרתו לארגון המחתרת וליוצאים ליער.
מותו.
בפברואר 1942 נאסר מושקין, על ידי הגרמנים לפי גרסה אחת - באשמת שיחוד קצין גסטאפו כדי שהלה ישחרר יהודי ממעצר ; לפי גרסה אחרת, אחרי שהלשינו לגסטאפו שהיודנראט מעביר בגדים ותרופות לפרטיזנים; ולפי גרסה שלישית - באשמת הסתרת קצין שסירב להילחם בחזית, ואותו קצין הסגירו.
מושקין עונה, וכחודש אחרי מאסרו, נתלה. בני משפחתו הוצאו להורג באחת האקציות הליליות. אחרי רציחתו של מושקין, מונה סגנו משה יפה כיושב ראש היודנראט.
קארול הוכברג
קארול הוכברג (בהונגרית: Carol Hochberg; תאריך לידה לא ידוע - דצמבר 1942) היה יהודי הונגרי שבשנת 1942 מונה למנהל "המחלקה לעניינים מיוחדים", באוז"ה והיה לכלי שרת בביצוע גירוש יהודי סלובקיה.
במלחמת העולם השנייה.
לאחר הדחתו של זקן-היהודים הנריק שוורץ, ראש הקהילות האורתודוקסיות לשעבר ומראשות מרכז היהודים, שהודח מתפקידו כראש אוז"ה לאחר חצי שנה בלבד, הקים דיטר ויסליצני במרכז היהודים הארצי את "המחלקה לעניינים מיוחדים" במטרה שתבצע באורח מיידי את הוראותיו ואת הוראות השלטונות, בראשותו של קארל הוכברג. לפי אחת העדויות, קצב העבודה המהיר של הוכברג הוא שהביא להדחתו של שוורץ ב־1941.