במאה ה-15 ז'אנר פסלי הילדים ובעיקר פרוטומות היה נפוץ מאוד. רוב הפרוטומות הציגו את הקדושים כילדים, בעיקר את יוחנן המטביל כילד, אך לכל פסל ישנם המאפיינים הפיזיונומים המיוחדים לו, שום דמות לא חוזרת על עצמה (תמונות מס' 3, 4). האם הילד הצוחק הוא אחד מהילדים הקדושים? ישנה מחלוקת בעניין אך הטענה הרווחת היא שהילד איננו ייצוג של קדוש. ההוכחה הניתנת לכך היא שבקרקפתו של הפסל לא נמצא חור שהיה מיועד לנעיצת הילה, (דוגמה לפסל של קדוש שהילה נעוצה באחורי ראשו ניתן לראות בתמונה מס' 6) כמו כן לפסל אין שם והוא אינו שייך לכנסייה כלשהי.
בציור של אמן הרוקוקו מריה פורטוני ("The Choice of a Model)" מהמאה ה-18 (תמונה מס' 7) אנו רואים את הפרוטומה של הילד הצוחק (מצד ימין) המורכב יחד עם עוד שתי פרוטומות על קיר ורוד בחדר מפואר שבו עומדת מודליסטית ערומה אל מול קבוצת אנשים הלבושים באלגנטיות. על בסיס פסל הילד הצוחק ישנו הכיתוב "GUDENZA" שפירושו שמחה. מכאן ניתן להסיק שבטרם הגיע הפסל למוזיאון הוא היה בבעלות פרטית.
להבדיל מפרוטומה נוספת של האמן, הפרוטומה "the Christ child?" (תמונה מס' 8). סימן השאלה בשם היצירה עולה מפני שגם לפסל זה אין חור באחורי הראש אך ישנה עדות מהמאה ה-18 האומרת שפסל זה, יחד עם פסל של יוחנן המטביל, היו מוצבים מעל דלת צדדית שהובילה לחדר שנקרא "חדר השרידים הקדושים" בכנסיית 'San Francesco' בפירנצה. עם זאת לא ברור מתי אוחדו שני הפסלים. הכנסייה נוסדה בשנת 1602 ולא ידוע מי היו הבעלים הקודמים של הפסל. ככל הנראה כן קדחו חור בצד האחורי של הפסל אך הוא נחתך לאורכו והותאם לו מעין תמך מברזל וטבעת על מנת להתאים אותו למרחב השטוח מעל הדלת. בזמן הרסטורציה בשנת 1940 תוקן הנזק על ידי הכנסת פיסות חומר חדשות כך שהכתפיים והעורף יהיו חלקים, בשל כך אין חור באחורי הראש.
פסל הילד הצוחק אם כך אינו פסל של קדוש, וייתכן שגם אינו עבודה מוזמנת שכן השיש שממנו עשוי הפסל פגום באופן בולט – ישנם כתמים וסדקים וכן בצוואר יש שבר שכוסה בסוף המאה ה-19 בחרוז עשוי אלמוג, השבר נוצר ככל הנראה מנפילה או מניסיון להכניס סיכה (יתד). האיכות הקלוקלת של השיש, כתם חלודה על האוזן, וכתם חום בגב וכן סדק באחורי הראש מביאים את החוקרים לחשוב שהפסל לא הוזמן שכן אמן לא ישתמש בחומר מאיכות ירודה עבור עבודה מוזמנת אך בשל גוון ומרקם השמנת היפה ייתכן שהאמן עשה בו שימוש פרטי, עוד טוענים שאופיו של דזידריו יותר מאשר מותו בטרם עת בגיל 34 הוא הסיבה לכך שלא כל השיער הוחלק ועובד כמו שצריך. מכל זאת מסיקים החוקרים שפסל הילד הצוחק הוא ככל הנראה פסל של ילד אהוב (אולי בנו) והאמן קיבל ממנו השראה לתעד את שמחתו בת האלמוות.
ז'אנר הפרוטומות.
פרוטומות הילדים במאה ה-15 בפירנצה היו ז'אנר נפוץ. פסלים אלו של ילדים צעירים ייצגו לרוב את הקדוש יוחנן המטביל בצעירותו, כל פסל שונה מהשני במאפיינים הפיזיונומיים שלו ואין פסל זהה לאחר. לדוגמה, שני פסלים של אמנים שונים המציגים פרוטומות של יוחנן המטביל הצעיר, אחת של אנטוניו רוסלינו (תמונה מס' 5) ואחת של מינו דה פיאסול (תמונה מס' 4). לשניהם יש את האטריבוט של יוחנן המטביל שהוא בגד משיער גמלים אך מאפייני פניהם שונים.
פסלי פרוטומות הילדים מיוחדים למאה ה-15, על פי החוקרים אין עוד תקופה שבה היה ז'אנר מיוחד לפרוטומות ילדים מלבד התקופה הרומית שבה נמצאו פסלי שיש וברונזה, הרנסאנס מתבטא בחזרה לעקרונות האסתטיים של האמנות הקלאסית ביוון ורומא, מכך ניתן להסיק שז'אנר פרוטומות הילדים הוא חזרה לאמנות רומית, אך ישנם הבדלים ברורים בין הפסלים הרומים לבין פסלי הרנסאנס. זהו הבדל סגנוני בלבד, אם נשווה בין הפסלים, נראה שהילדים הרומים (תמונות מס' 9 ו-10) מתוארים ללא חיות, בעלי הבעת פנים אצילה ורגועה. מעט שונה מביניהם היינה פרוטומה של ילד רומי מברונזה (תמונה מס' 11) אשר עיניו המשובצות כסף מעניקות לו הבעה מעודנת כלשהי אך זו אינה הבעה של ילד מהרנסאנס. ילדי הפרוטומות של הרנסאנס לעומתם, מוצגים כפוטי. הדוגמה הבולטת ביותר היא הילד הצוחק (תמונה מס' 1) כפי שמתאר אנטון הקלר את פסלי הילדים של המאה ה-15 בהשוואה לפרוטומות הרומיות אלו ילדים בריאים ועליזים בעלי אפון מתוק ולחיים מלאות. אך ישנן עוד דוגמאות, ילדים שאינם צוחקים אך עם זאת הבעתם מלאת חיים, למשל יצירתו של האמן אנטוניו רוסלינו המציגה פרוטומה של יוחנן המטביל בילדותו (תמונה מס' 5). ראשו של הילד מורכן במקצת וגבותיו מעט מכווצות מה שנותן לו את הבעת החיות. הבדלים אלו נובעים ככל הנראה ממטרת השימוש בפסלים. הפסלים הגרקו רומיים שימשו כדמויות בתהלוכות לוויה או שהם השתייכו לפולחן של אבות קדמונים (פליניוס הזקן מבכה את הירידה באיכות האמנות שבתקופתו וכך הוא מגיע לפסלי הילדים הנ"ל אשר לדבריו איכותם עולה בהרבה על הפורטרטים של זמנו).
ואילו פרוטומות ילדי הרנסאנס, תפקידם אינו ידוע ולא ניתן להבדיל אם הפסלים נעשו כפורטרטים מוזמנים או כילדים קדושים (אין ספק בזיהויו של יוחנן המטביל כילד קדוש אם הוא לבוש באדרת גמלים). הספק בזיהוי פסלי ילדים כילדים קדושים על פי החורים המיועדים להחדרת יתד עם הילה נובע מכך שייתכן שהחורים נקדחו בתקופות מאוחרות יותר. המיקום המקורי של הפרוטומות היה בחצרות מרכזיות של בתים רומים, מכך מסיקים שההבדל המרכזי בין הפרוטומות בשתי התקופות הוא ייצוג של חיים וחיות של הילדים ברנסאנס לעומת ייצוג המוות בתקופה הרומית. לא נמצאה אמנות מתקופה זו המנציחה ילדים חיים. הילד הצוחק של דזידריו ופרוטומות הילדים הנפוצות כל כך, הן אם כן חידוש מתקופת הרנסאנס, מה שמביא אותנו לשינוי בקונצפציה של ילדים ברנסאנס.
תפיסת הילדים ברנסאנס הפלורנטיני.
אמנות המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת ביצירות רבות המתארות ילדים, תיאורי פוטי (פוטו בלשון ברבים) ופרוטומות של ילדים צעירים. יצירות אלו מציגות ילדים מלאי חיים ורגש והם מהווים חידוש סגנוני לאחר תיאורי ילדי ימי הביניים אשר הציגו לרוב את ישו הילד בזרועות מריה אימו או לחלופין ישו הילד לבדו בתנוחת ברכה וכן ילדים קדושים אחרים. ילדי ימי הביניים הוצגו כמבוגרים קטנים ורציניים. ניתן לראות זאת אפילו ביצירות של המאה ה-14 אשר אינה נחשבת עוד כתקופת ימי הביניים. לדוגמה, ביצירתו של ג'וטו די בונדונה "מדונה והילד" (תמונה מס' 12), ניתן לראות את הבעת הפנים הבוגרת וחסרת החיות של הילד וכן התחלת ההתקרחות בשערו כשל אדם מבוגר. דוגמה נוספת, פסל המציג את ישו הילד של האמן ניקולא פיזאנו (תמונה מס' 13) מציג אף הוא את הבגרות של ישו הילד אם כי ישנו ניסיון של האמן לעצב צורות עגולות וילדותיות בגוף הפסל. זאת יחסית ליצירות המאה ה-15 המתארות את אותן התמות, לדוגמה תבליט של דזידריו דה סטיניאנו המכונה "The Foulc Madonna" (תמונה מס' 14) וכן פסל נוסף של האמן המציג את "ישו הילד מברך" (תמונה מס' 15).
הילד ישו של המאה ה-15 עדיין מתואר כבעל הבעת הפנים הבוגרת של ראיית הנולד אך גופו הילדותי מיוצג בצורה ריאליסטית של פעוט עגלגל וחי בניגוד לילדי ימי הביניים הנוקשים. החידוש הסגנוני בתקופת הרנסאנס בייצוג ילדים נובע מכך שבמאה ה-15 הובחנה לראשונה תקופת הילדות כשלב חשוב בפני עצמו בחיים. (על דמויות הפוטי אשר מייצגים ילדות מאושרת וחסרת דאגות יורחב בהמשך).
ניתן להסביר את ז'אנר פרוטומות הילדים הנפוץ כל כך וכן את פסלי הילדים הקדושים אשר נפוץ גם הוא דרך שני אספקטים שונים.
האספקט הדתי.
תקופת הרנסאנס מתאפיינת בשינויים תרבותיים מאז ימי הביניים, ושינויים אלה באים לידי ביטוי גם באמנות. ייצוג הילדים באמנות הרנסאנס מהווה שינוי לעומת ימי הביניים. שכן מלבד דוגמאות מעטות, כל הילדים אשר הוצגו באמנות ימי הביניים תיארו את ישו הילד או קדושים בילדותם. ישנה דעה המעלה השערה כי רעיון אמנות ימי הביניים נמשך בפסלי הילדים הקדושים, אך עם שדרוג כלשהו, מלבד השינוי הסגנוני. בימי הביניים המאוחרים הפרקטיקה הנוצרית האדוקה עודדה את המאמינים לדמיין את התחושות הפיזיות והרגשיות של הקדושים על מנת להרגיש עימם הזדהות. ייתכן, כך משערת פרופ' כריסטיאן קלפיש-זובר , שדבר זה גרם למאמיני הרנסאנס אשר באו אחריהם להביט באופן חדש על ילדיהם שלהם.
על פי חיבור של הקרדינל הפלורנטיני ג'ובאני דומיניקי שחי במאה ה-14 ותחילת ה-15, ניתן לנסות להסביר את ריבוי פרוטומות הילדים הקדושים. בחיבורו הוא פונה להורים ומייעץ להם להניח בביתם דמויות שיהוו דוגמאות טובות עבור הילדים, הוא מייעץ שהבנים ייראו את דמות דיוקנם בישו ויוחנן המטביל הצעירים וכך יזדהו עמם ושהבנות תזדהינה עם מרים, אם ישו. על פי חיבור זה ניתן להבין מדוע היו פרוטומות כה רבות של ילדים קדושים. ייתכן שהורי המאה ה-15 אכן אימצו את עצתו של הקרדינל ויחד עם פורטרטים של ילדיהם השיגו גם הישג חינוכי המוכיח את התפיסה החדשה של הילדים במאה ה-15. הסבר דתי נוסף לריבוי פסלי הילדים הקדושים הוא האמונה כי לפסלי הקדושים ישנה השפעה רבת עצמה. פסלים אלו כונו "Holy doll", בובות קדושות, והן היו שייכות לנשים צעירות, שעשו בהן שימוש של דתי. הייתה גם אמונה כי בזמן היריון בובות אלו משפיעות על אופיו של העובר, וזה מראה את האמונה הרווחת ברנסאנס שפסלים משפיעים על המחזיק בהם.
האספקט האזרחי.