השיר נכתב על ידי תומאס בארנס, פיטר קלהר, בן קון, אין ג'יימס, פרי אדוארדס, ג'סי נלסון, לי-אן פינוק וג'ייד ת'ירלוול והופק על ידי TMS. באוסטרליה, קיבל השיר את מעמד הזהב, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, על מכירות של למעלה מ-35,000 עותקים במדינה. השיר הוא שיר אלקטרופופ וסינת'פופ.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הקליפ של "DNA" בוים על ידי שרה צ'טפילד והופק על ידי טירנאן הנבי. הוא צולם ב-12 בספטמבר 2012, ונעשה בו שימוש בפוסט-פרודקשן. הסרטון הופק ונוצר בהשראת ספרי הקומיקס "Sin City" ו-"השומרים". סצנות הנהיגה של ליטל מיקס צולמו במסך ירוק. בסצנות, ניתן לראות את כל אחת מחברות הלהקה.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-122 מיליון צפיות.
אלימות נגד להט&quot;ב
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) חווים לעיתים אלימות המכוונת כלפי מיניותם או זהותם המגדרית. אלימות זו עשויה להיות ממוסדת ואף להיגזר מחקיקה, כמו בחוקים הקובעים ענישה על פעילות מינית הומוסקסואלית, או להיות מבוצעת על ידי יחידים. היא יכולה להיות פסיכולוגית או פיזית. מניעיה עשויים להיות הומופוביה, לסבופוביה, ביפוביה וטרנספוביה, והגורמים המשפיעים יכולים להיות תרבותיים, דתיים, או מוסכמות פוליטיות ודעות קדומות.
נכון להיום, פעילות מינית הומוסקסואלית היא חוקית כמעט בכל מדינות המערב, וברבות ממדינות אלה אלימות נגד להט"ב מסווגת כפשע שנאה. מחוץ למערב, מדינות רבות נחשבות למסוכנות באופן פוטנציאלי לאוכלוסיית הלהט"ב שלהן בגלל חקיקה מפלה ואיומי אלימות. מדינות אלה כוללות מדינות בהן הדת הדומיננטית היא האסלאם, מרבית מדינות אפריקה (למעט דרום אפריקה), מרבית מדינות אסיה (מלבד ישראל, יפן, טאיוואן, תאילנד והפיליפינים), וכמה מדינות קומוניסטיות-לשעבר כמו רוסיה (ובפרט צ'צ'ניה, שבה קיים עונש מוות ויש מחנות ריכוז להומוסקסואלים) פולין (שהנהיגה את רעיון "אזור חופשי מלהט"ב"), סרביה, אלבניה, קוסובו, מונטנגרו ובוסניה והרצגובינה. אלימות כזו קשורה לעיתים קרובות לגינוי דתי של הומוסקסואליות או לעמדות חברתיות שמרניות המציגות הומוסקסואליות כמחלה או כפגם אופי.
באירופה, הנחיות המסגרת לשוויון בתעסוקה ואמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי מציעות הגנה מסוימת מפני אפליה על בסיס מיניות.
מבחינה היסטורית, רדיפת הומוסקסואלים באישור המדינה הוגבלה בעיקר להומוסקסואליות גברית, שפעילותם המינית כונתה "מעשה סדום". בתקופת ימי הביניים ובראשית התקופה המודרנית, העונש על מעשי סדום היה בדרך כלל מוות. בתקופה המודרנית (מהמאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20) בעולם המערבי, העונש היה בדרך כלל קנס או מאסר.
בשנים האחרונות חלה ירידה במספר המדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נחשבת לבלתי חוקית. בשנת 2009 היו ברחבי העולם 80 מדינות כאלה (בעיקר ברחבי המזרח התיכון, מרכז אסיה וברוב אפריקה, אך גם בחלק מהקריביים ואוקיאניה), ביניהן חמש שבהן הוטל עונש מוות, ובשנת 2016 המספר ירד ל-72 מדינות שבהן פעילות מינית בהסכמה בין מבוגרים מאותו מין הייתה מחוץ לחוק.
על פי הדיווחים, בברזיל – מדינה שבה מוקנית הגנה על זכויות להט"ב בה נישואים חד-מיניים הם חוקיים – מצוי שיעור הרצח הגבוה ביותר של להט"בים בעולם, עם יותר מ-380 רציחות בשנת 2017 בלבד (עלייה של 30% לעומת 2016). בדרך כלל מקרי הרצח לא נחשבים לפשע שנאה בברזיל אלא לפרשנות מוטעית של נתונים מוטים הנובעים משיעורי פשיעה גבוהים יחסית במדינה באופן כללי, בהשוואה לממוצעים בעולם, ולאו דווקא אוכלוסיית הלהט"ב היא יעד ספציפי שם.
במדינות מסוימות, 85% מהתלמידים הלהט"בים חווים אלימות הומופובית וטרנספובית בבית הספר, ו-45% מהתלמידים הטרנסג'נדרים נושרים מבית הספר.
אלימות באישור המדינה.
בהיסטוריה.
המזרח התיכון.
חוק מוקדם נגד קיום יחסי מין בין גברים מתועד בספר ויקרא, הקובע עונש מוות. חוק אָלים בדבר קיום יחסי מין בין גברים נקבע בקודי החוק האשוריים התיכוניים (1075 לפנה"ס), הקובע: "אם איש שכב עם שכנו, לאחר שהעמידו אותו לדין (ו)הרשיעו אותו [את האזרח הראשון], הם ישכבו איתו (ו)יסרסו אותו".
בתיאור שניתן בספר "גרמניה" של טקיטוס (סוף המאה הראשונה לספירה), עונש המוות נשמר לשני סוגים של עבירות: על בגידה או עריקה צבאית העונש היה תלייה, וכך גם שמצה מוסרית (פחדנות והומוסקסואליות).
אירופה.
חוקים וקודים האוסרים על יחסים הומוסקסואליים היו בתוקף באירופה מהמאה הרביעית ועד המאה העשרים, ולמדינות המוסלמיות היו חוקים דומים מראשית האסלאם במאה השביעית ועד ימינו. עבאסיד בגדאד, תחת הח'ליף אל-האדי (785–786), קבע עונש מוות על הומוסקסואליות.
רומא הרפובליקנית.
ברומא הרפובליקנית, המסמך המשפטי לקס סקנטיניה , שאינו מתועד היטב, קבע עונש לגבר בוגר המבצע פשע מיני (stuprum) נגד אזרח גבר קטין (ingenuus). לא ברור אם העונש היה מוות או קנס. ייתכן שהחוק שימש גם כדי להעמיד לדין אזרחים גברים מבוגרים שהשתתפו ברצון בתפקיד פסיבי בפעילות מינית הומוסקסואלית, אך לעיתים נדירות נרשמות העמדות לדין והוראות החוק מעורפלות; כפי שציין ג'ון בוסוול, "אם היה חוק נגד יחסי הומוסקסואלים, איש בימיו של קיקרו לא ידע דבר על כך." כאשר האימפריה הרומית עברה לשליטה נוצרית, כל הפעילות ההומוסקסואלית הגברית הודחקה יותר ויותר, לרוב תחת איומי מוות. בשנת 342 לספירה הכריזו הקיסרים הנוצרים קונסטנטיוס וקונסטנס על נישואים חד-מיניים כבלתי חוקיים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 390 לספירה, הכריזו הקיסרים ולנטיניאנוס השני, תאודוסיוס הראשון וארקדיוס על יחסי מין הומוסקסואליים כבלתי חוקיים, ואלה שהואשמו בכך נידונו להישרף חיים בפומבי. הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (527–565 לספירה) הפך הומוסקסואלים לשעיר לעזאזל לבעיות כמו "רעב, רעידות אדמה ומגפות".
צרפת ופירנצה.
בימי הביניים, ממלכת צרפת והעיר פירנצה יישמו גם הן עונש מוות. בפירנצה נער צעיר בשם ג'ובאני די ג'ובאני (1350–1365?) סורס ונשרף בין ירכיו בברזל לוהט על פי צו בית משפט בהתאם לחוק זה. עונשים אלה נמשכו גם בתקופת הרנסאנס, והתפשטו לקנטון ציריך שבשווייץ. בתקופה זו האביר ריכרד פון הוהנברג (מת ב-1482) נשרף על המוקד יחד עם אהובו, נושא הכלים הצעיר שלו. בצרפת נשרף חי גם הסופר הצרפתי ז'אק שוסון (1618–1661) על ניסיון לפתות בן של אציל.
מלטה.
במלטה של המאה השבע עשרה, מספר המטייל האנגלי והסופר ויליאם ליתגו, שכתב זאת ביומנו במרץ 1616, כי חייל ספרדי ונער מתבגר מלטזי נשרפו בפומבי לאפר על הודאתם כי קיימו מעשה סדום יחד. כדי לחמוק מגורל זה, הפליגו למחרת כמאה בארדסואים (bardassoes) – זונות ממין זכר, לסיציליה.
בריטניה הגדולה.
באנגליה חוק מעשה סדום 1534 אסר את מעשי הסדום והזואופיליה והטיל עונש מוות על המקיימים אותם. חוק זה הוחלף בשנת 1828, אך נותר עונש המוות על מעשי סדום במסגרת החוק החדש עד 1861, אם כי ההוצאות להורג האחרונות היו בשנת 1835.
השואה.
בגרמניה הנאצית, הומוסקסואלים היו בין הקבוצות שנרדפו בשואה (ראו רדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית) והם נשפטו על פי סעיף 175 בחוק העונשין. בשנת 1936 הוצא להורג ההומוסקסואל פדריקו גרסיה לורקה על ידי מורדי ימין שהקימו את דיקטטורת פרנקו בספרד, בת בריתו של היטלר.
כיום.
נכון לאוגוסט 2020, ב-69 מדינות יחסי מין בהסכמה בין שני מבוגרים מאותו המין נמצאים מחוץ לחוק. ב-9 מהן גם קיים עונש מוות על יחסים שכאלה:
מדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נמצאת מחוץ לחוק אך אין בהן עונש מוות, לפי יבשת:
אפריקה
אסיה
אמריקה
איי האוקיינוס השקט
אפגניסטן, בה עדיין נענשים על פעילות מינית כזו בקנסות ובעונשי מאסר, ביטלה את עונש המוות לאחר נפילת ארגון הטליבאן בשנת 2001, אשר הורה על כך מ-1996. הודו הוציאה את ההומוסקסואליות מחוץ לחוק עד 2 ביוני 2009, אז הכריז בית המשפט העליון של דלהי על ביטולו של סעיף 377 לחוק העונשין ההודי.
בג'מייקה קיימים כמה מחוקי הסדום הקשים בעולם, עם עונש מאסר של 10 שנים על פעילות הומוסקסואלית.
ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם כמו Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל מגנים חוקים ההופכים את היחסים ההומוסקסואליים בין מבוגרים בהסכמה לפשע. מאז 1994 קבעה גם ועדת האו"ם לזכויות אדם כי חוקים מסוג זה מפרים את הזכות לפרטיות המובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
תקיפה פלילית.
גם במדינות בהן הומוסקסואליות היא חוקית (שמרביתן נמצאות מחוץ לאפריקה והמזרח התיכון), יש דיווחים על הומוסקסואלים שמכוונת אליהם בריונות, תקיפה פיזית או אפילו רצח.
על פי ה- (GGB), העמותה הוותיקה ביותר לזכויות הומואים בברזיל, שיעור רציחות ההומוסקסואלים בברזיל הוא גבוה במיוחד, עם 3,196 מקרים שדווחו במהלך 30 השנים של 1980 עד 2009 (או כ-0.7 מקרים לכל 100,000 תושבים כל שנה). לפחות 387 ברזילאים להט"בים נרצחו בשנת 2017. עוד דיווחה GGB על 190 רציחות הומופוביות לכאורה בברזיל בשנת 2008, המהוות כ-0.5% ממקרי הרצח בכוונה תחילה בברזיל (שיעור מקרי הרצח הוא 22 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008). 64% מהקורבנות היו גברים הומוסקסואלים, 32% היו נשים טרנסג'נדריות או טרנסווסטיטים/ות, ו-4% היו לסביות. לשם השוואה, ה-FBI דיווח על חמישה מקרי רצח הומופוביים בארצות הברית במהלך שנת 2008, המקבילים ל-0.03% ממקרי הרצח בכוונה תחילה (שיעור הרצח הוא 5.4 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008).