עבד א-נור החל את קריירת הבוגרים שלו במועדון הפאר התוניסאי אטואל דו סאהל בשנת 2007, והפך במהרה ליקיר האוהדים על אף גילו הצעיר. בעונת 2009 הבקיע עבד א-נור חמישה שערים למרות היותו בלם, וסייע למועדון לסיים במקום השלישי בליגה התוניסאית. בזכות יכולתו הטובה גרר התעניינות ממועדונים באירופה, ובינואר 2010 הושאל לחצי עונה לורדר ברמן מהבונדסליגה, עם אופציה לרכישתו בתום החוזה. עבד א-נור לא השתלב בורדר ברמן, אף על פי שהקבוצה סיימה באותה עונה במקום השלישי בבונדסליגה, וברמן לא מימשה את אופציית הרכישה. בתום ההשאלה חזר עבד א-נור לעונה נוספת באטואל דו סאהל. בסיום עונת 2010/11 עזב עבד א-נור שוב את הקבוצה, וחתם על חוזה לארבע שנים בטולוז מליגת העל הצרפתית. עבד א-נור הציג בטולוז משחק הגנה משובח, וסייע לקבוצה הצנועה להתמקם במרכז הטבלה של הליגה הצרפתית, ובמהלך תקופתו בקבוצה, הוארך חוזהו עד 2016. עם זאת, בפגרת החורף של עונת 2013/14 הושאל עבד א-נור עד לתום העונה למונקו, שהתמודדה על מקום בליגת האלופות והזדקקה לחיזוק בהגנה. עבד א-נור הציג יכולת מצוינת במחצית העונה ששיחק במונקו, ובסיומה חתם על חוזה קבוע בקבוצה למשך ארבע שנים.
בעונת 2014/15 המשיך עבד א-נור להציג יכולת מצוינת, וסייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה הצרפתית, כאשר בליגת האלופות עבד א-נור היה חלק מחוליית הגנה שספגה חמישה שערים בלבד בעשרה משחקים, והודחה ברבע הגמר על ידי יובנטוס. יכולת זו זיכתה את עבד א-נור במקום בנבחרת השנה של התאחדות הכדורגל האפריקאית לשנת 2015.
בעונת 2015/16 חתם נמכר עבד א-נור ממונקו לולנסיה הספרדית, תמורת סכום בלתי ידוע, וחתם על חוזה לחמש שנים, במטרה להחליף את ניקולאס אוטמנדי שעזב למנצ'סטר סיטי. ב-29 באוגוסט 2017 הושאל לעונה אחת למרסיי.
ב-12 ביולי 2019 חתם עבד א-נור בקוניאספור הטורקית לעונה אחת.
ב-16 בספטמבר 2020 חתם באום סלאל הקטארית.
קריירה בינלאומית.
עבד א-נור היה הקפטן של נבחרת תוניסיה בכדורגל עד גיל 21, ובשנת 2009 החל לשחק בנבחרת תוניסיה הבוגרת. עבד א-נור השתתף עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2012, ממנו הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי נבחרת גאנה, בגביע אפריקה לאומות 2013 ממנו הודחה תוניסיה בשלב הבתים, ובגביע אפריקה לאומות 2015, בו הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי המארחת, נבחרת גינאה המשוונית בהארכה.
בשנת 2017 השתתף עבד א-נור עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2017, שם הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי נבחרת בורקינה פאסו.
סופי צ'רניאק
סופי צ'רניאק (6 באוקטובר 1889, י"א בתשרי תר"ן, מיינץ, גרמניה – 11 באוקטובר 1978, י' בתשרי תשל"ט, תל אביב, ישראל), הייתה עסקנית ציבורית וחברת אמ"ן ארגון נשים מזרחי בא"י, תל אביב, ממייסדי בית היתומים "אורה" (1938) בשכונת זיכרון מאיר, בני ברק, ממייסדי "אחוזת שרה" בבני ברק (25 בדצמבר 1957, ח' חנוכה, התשי"ח - ), חברת הנהלת "אמונה" עד 1971. נכדתו של ד"ר רב מאיר להמן.
ביוגרפיה.
סופי צ'רניאק נולדה ב-6 באוקטובר 1889, בעיר מיינץ שבגרמניה בבית אורתודוקסי. אביה, אשר אוסקר להמן, היה עורך העיתון השבועי "דר איזראליט", שנוסד על ידי אביו, מאיר להמן ב-1860. מאיר להמן, סבה של סופי צ'רניאק, למד באוניברסיטה של ברלין, שם הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה. הוא למד תורה בפראג ושימש ראש הקהילה האורתודוקסית של מיינץ. מאיר להמן ייסד את כתב העת "דר איזראליט", כתב את פירוש "מאיר נתיב" למסכת אבות ולהגדה של פסח והיה סופר פורה. אביה, אשר להמן, עודד אותה לרכוש השכלה גבוהה והיא למדה ספרנות באוניברסיטה של מיינץ.
בשנת 1913, סופי נישאה לבעלה, שלמה זלקינד (סלי) צ'רניאק ועברה לגור בעירו, סמונלנסק שברוסיה. שם נולדו ארבעת ילדיהם. עם עליית המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לשלטון ב-7 בנובמבר 1917 ברחו בני המשפחה לגרמניה והתיישבו במיינץ. בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנציונל-סוציאליסטית לשלטון בגרמניה, המשפחה עלתה לארץ ישראל. הבן הבכור, גרשון צ'רניאק, נותר זמן מה במיינץ שם סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון. המשפחה התיישבה בעיר תל אביב. אבי המשפחה, סאלי צ'רניאק (17 במאי 1875 - 2 במאי 1946), היה סוחר עצים אמיד ברוסיה ובהגיעו לארץ ישראל התקשה למצוא פרנסה. לימים הקימה המשפחה בית עסק לייצור אבקת אפיה, סוכר וניל ואורז טחון.
פעילות ציבורית.
סופי הצטרפה לקבוצת נשים יוצאות גרמניה, וברַאשותה של אניטה מילר-כהן, הן מיסדו את הסתדרות נשי מזרחי. בתל אביב. ארגון מקומי זה שם לו למטרה לטפל בעולים ובילדיהם, לוודא שיש להם מה לאכול ובעיקר להנחיל להם מורשת יהודית, חינוך ממלכתי-דתי ומקצוע. כמתנדבת בארגון סופי עבדה שכם אחד עם אנשי המזרחי במטרה לפעול למימוש "הרעיון המזרחי". סופי הייתה חדורת תחושת שליחות מאז צעירותה, בעיקר הודות לחינוך הציוני שקיבלה מהוריה והורי הוריה במיינץ שבגרמניה. לפיכך היה זה אך טבעי שסופי תמשיך להתנדב ולפעול בזירה הציבורית במטרה לסייע לפליטים ואחר כך ל"שארית הפליטה". הסניף המקומי בתל אביב היה פעיל מאז שלהי מלחמת העולם הראשונה. מטרת העל של קבוצת הנשים יוצאות גרמניה נותרה בעינה: הגשמת "הרעיון המזרחי".
מאוחר יותר, בשנת 1934, עלתה לארץ טובה סנהדראי. יחד עם מרים אליאש, אף היא פעילה פעילה ציונית-דתית, וחברות נוספות, הן הגיעו למסקנה כי כדי לחזק את מעמדן ולתרום לבניין הארץ עליהן להתארגן. וכך נרתמו לייסוד ארגון הפועלות הארצי של הפועל המזרחי בשנת תש"ך (1960) חתמו שני הארגונים - "ארגון הפועלות של הפועל המזרחי" (הפוהמ"ז) ו"מרכז ארגוני נשים מזרחי" (אמן) - על הסכם מיזוג. לפי ההסכם נבחרה הנהלת התנועה המאוחדת, תנועת האשה הדתית לאומית (תאד"ל) - תנועה שנוסדה עוד ב-18.10.1959. הוסכם שהנשיאה תהיה הרבנית שרה הרצוג, המרכזת תהיה הרבנית טובה סנהדראי, סגנית המרכזת והגזברית תהיה חנה לנצקורן, מחלקת תרבות ואיוש תנוהל על ידי מרים אליאש. המוסדות וההכשרה המקצועית הופקדו בידי לאה תירוש וסופי צ'רניאק. בשנת 1977 שונה שם התנועה ל"אמונה-תאד"ל" (להלן, אמונה).
המצב הביטחוני והכלכלי הקשה ביישוב וזרם העולים שהלך וגבר הצריכו תנופה ופיתוח מואצים. היה ברור למתנדבות שחיוני בשלב זה להקים מרכז ארצי שיכוון את פעילות הנשים וישמש כבא כוחן כלפי המוסדות המרכזיים של המזרחי בעולם והמוסדות הלאומיים. ב-1940 הוקם "ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל. בראש הארגון עמדה הרבנית שרה הרצוג. הסתדרויות נשי מזרחי בארץ התאחדו בו תוך יצירת קשר רציף עם נשי מזרחי בחו"ל, חיזוק הקשר עם מוסדות תנועת המזרחי ועזרה במפעליה.
החברות הוותיקות והקבועות ב"אֹמ"ן" בשנות ה-40 היו ממוצא גרמני-אשכנזי. בד בבד עם "אֹמ"ן" המשיכו הסניפים המקומיים לפעול כסדרם. אחת לשנה התאספו נשי מזרחי מרחבי הארץ לכינוס ארצי שבו קיבלו החלטות לעתיד. באוגוסט 1948, עשור אחד לאחר הקמת בית הילדים "אורה" (1938) בשכונת זיכרון מאיר שבבני ברק ועשור לפני הקמת בית הילדים "אחוזת שרה" (1957) בבני ברק, היו 15,000 אלף חברות ב"אֹמֵ"ן".
סופי צ'רניאק הייתה פעילה בהסתדרות נשי מזרחי בתל אביב, ואחר כך הייתה חברה בהנהלת ארגון "אמונה".
עד תקופת השואה וקליטת שארית הפליטה, היו נשי מזרחי עסוקות בעיקר בקידום יעדי החינוך והקניית ערכי מורשת ומקצוע לעולים. שאיפתן לגדל דור שיבטיח את קיום המדינה לפי מסורת ישראל קיבלה ביטוי בשטח. החל מילדים בגיל הרך, שחונכו ברוח ערכי התנועה וכלה בבוגרים – תוכניות החינוך המוקפדות הקדישו תשומת לב רבה להקניית ערכי המזרחי. ארגון הנשים סייע גם לילדים ולאימהות שבמצוקה. לשם כך פתח הארגון גני ילדים ומעונות יום, מטבחים בבתי ספר, מועדונים לשעות אחת הצהריים וקייטנות. ביוזמת נשי מזרחי מאמריקה הוקמו ב-1933 בתי צעירות מזרחי בירושלים ו ב-1939 בתל אביב. המטרה שלהם הייתה: הקניית חינוך מקצועי ויצירת מרכז חינוכי-רוחני לבנות.
הקמת בתי יתומים - "אורה" ו"אחוזת שרה".
בית הילדים "אורה" בזיכרון מאיר, בני ברק.
במהלך מלחמת העולם השנייה עלו לישראל במסגרת עליית הנוער צעירים רבים. הסיוע לילדי עליית הנוער היה חשוב במיוחד מאז עליית היטלר לשלטון ב-1933. היישוב לא היה ערוך לקליטתם. משנת 1934 עלו לארץ צעירים יהודים מגרמניה, ללא הוריהם, על פי רעיון שיזמה רחה פראייר בעידוד אנצו סירני. לצורך קליטתם הוקמה מסגרת מיוחדת בסוכנות בשם "עליית הנוער" בראשותה של הנרייטה סאלד. היו ביניהם צעירים בעלי רקע דתי והציונות הדתית ביקשה לפרוס עליהם את חסותה.
עליית הנוער הפכה למפעל הצלת ילדים פליטים. בחורף 1943 הגיעו לארץ למעלה מ-700 ילדים יתומים מפולין שנמלטו עם שרידי הצבא הפולני דרך ברית המועצות ולאחר שלוש שנות נדודים התרכזו בסביבות טהראן והועלו לישראל. חלק גדול מ"ילדי טהראן" - קבוצה של 278 ילדים - נקלטו במוסדות המזרחי, ביניהם, בית הילדים "אורה" בזיכרון מאיר, שנוסד על ידי נשי המזרחי בתל אביב. בגיליון חגיגי של עיריית בני ברק, שראה אור ביולי 1955 לרגל חגיגות שלושים שנה לעיר, הופיעה הכתבה הבאה אודות בית הילדים אורה: