פריצת הדרך הראשונה של קיטסאטו במהלך השתלמותו התרחשה בשנת 1889, עת הצליח לאפיין ולגדל במעבדה את החיידק האל-אווירני האובליגטורי "Clostridium chauvoei" אשר גורם ל"מחלת הרגל השחורה" (Blackleg) בבקר. בהמשך אותה השנה הצליח לגדל במעבדה את החיידק האל-אווירני האובליגטורי "Clostridium tetani" אשר גורם למחלת הצפדת. בשנת 1890 חבר לאמיל פון ברינג וביחד הצליחו לבודד את רעלני החיידקים "Clostridium tetani" ו-"Corynebacterium diphtheriae", מחולל מחלת הקרמת. גילויים אלה הובילו בהמשך אותה השנה לפיתוח תרכיב סביל המבוסס על נוגדנים מנטרלים כנגד מחלת הצפדת, אותו ניסו בהצלחה על בעלי חיים, ובהמשך גם לפיתוח תרכיב המתבסס על עיקרון זהה כנגד מחלת הקרמת. המאמר אותו פרסמו קיטסאטו ופון ברינג הניח למעשה את היסודות למדע חדש שלא היה מוכר עד אז - סרולוגיה. במסגרת השתלמותו בברלין עסק גם בחקר רעלני "Bacillus anthracis", מחולל מחלת הגחלת וכן בחקר הטוברקולין (מיצוי חיידקי "Mycobacterium tuberculosis" ו-"Mycobacterium bovis" מוחלשים כטיפול במחלת השחפת.) אותו גילה קוך בשנת 1890.
בשנת 1892 חזר קיטסאטו ליפן ובתמיכת יוּקִיצִ'י פוּקוּזַאוָוה (Yukichi Fukuzawa), מייסד אוניברסיטת קיאו (Keio university), הקים את המכון לחקר מחלות מידבקות בטוקיו. מחקריו במסגרת המכון התמקדו בעיקר בהדגמת היעילות הגבוהה של שימוש בחיידקים מומתים כמקור לחיסון ארוך טווח וכן בחקר דרכי ההדבקה של "Mycobacterium tuberculosis", המחולל העיקרי של מחלת השחפת.
קיטסאטו התפרסם רבות בתור חלוץ במדע הבקטריולוגיה ולא פעם רתם את שירותיו לבקשת ממשלת יפן בפתרון בעיות אשר כללו מעורבות של מחלות זיהומיות. כך למשל נשלח בשנת 1894 להונג קונג על מנת לזהות ולאפיין את הגורם האחראי למחלת הדבר שפרצה באזור. קיטסאטו הצליח אמנם לבודד ולאפיין את גורם המחלה, אולם היה זה הבקטריולוג הצרפתי-שווייצרי אלכסנדר ירסן שקיבל את ההכרה על כך. זאת משום שהתיעוד שהותיר אחריו קיטסאטו לא היה חד-משמעי בעיני המדענים והרופאים באותה תקופה, ככל הנראה בשל זיהום צולב עם חיידקי "Streptococcus pneumoniae" בתרביות שביצע. אולם אין כל ספק כי אכן גילה באופן עצמאי, ובמקביל לירסן, את חיידקי הדבר ולפיכך גילויים מיוחס כיום לשניהם. בשנת 1898, במהלך מגפת הדיזנטריה ההמונית שהתפרצה ביפן, הצליח קיטסאטו יחד עם תלמידו קיושי שיגה לבודד ולאפיין את מחולל המחלה, חיידק לו ניתן השם "Shigella dysenteriae", ובשנת 1911 נשלח למנצ'וריה על מנת לחקור את התפרצות מחלת הדבר הנשימתית שפקדה את האזור.
בשנת 1901 הוכרז כמועמד לפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם שותפו למחקר מימי ההשתלמות באוניברסיטת הומבולדט אמיל פון ברינג, על גילוי וטיפול יעיל בנוגדנים כנגד רעלני מחלות הקרמת והצפדת. אולם בסופו של דבר ניתן הפרס רק לפון ברינג.
בשנת 1899 הוכפף המכון לחקר מחלות מידבקות למשרד לבריאות הציבור, אולם בשנת 1914, בעקבות העברתו של המכון באופן פתאומי לאחריות משרד החינוך ומיזוגו עם האוניברסיטה הקיסרית בטוקיו, החליט קיטסאטו לפרוש מניהול המכון. עם פרישתו הקים מכון חדש בשם מכון קיטסאטו, אותו ניהל עד למותו ואשר אליו הצטרפו מרבית החוקרים מהמכון הקודם. בין תלמידיו המפורסמים ניתן למנות את קיושי שיגה (מגלה חיידק "Shigella disenteria"), סהאצ'ירו האטה (Sahachiro Hata - מפתח סלברסן לטיפול בעגבת), ואת הִידֵיוֹ נוֹג'וּצִ'י (Hideyo Noguchi - מגלה חיידק "Treponema pallidum", מחולל העגבת).
לכל אורך חייו שמר קיטסאטו על קשר מיוחד עם רוברט קוך ובשנת 1908 הזמין אותו לביקור רשמי ביפן. לאחר מותו של קוך בשנת 1910, החליט קיטסאטו להוקיר את שמו ולהנציחו במקדש קטן אותו הקים במכון קיטסאטו. במקדש שקיים עד היום ניתן למצוא שיער מראשו של קוך וכן אחת מציפורני ידו, פריטים אותם השיג קיטסאטו במהלך ביקורו הרשמי של קוך ביפן.
במהלך חייו הקים קיטסאטו מוסדות רבים במטרה לקדם את הוראת הרפואה וקידום מערכת הבריאות ביפן. כך לדוגמה בשנת 1893 הקים סנטוריום לחולי שחפת ובשנת 1921 את תאגיד Sekisen Ken-onki (לימים תאגיד Terumo, שם הלקוח מהמילה Thermometer, היינו מדחום) במטרה לשכלל את המדחום הרפואי שהיה בשימוש באותה התקופה.
קיטסאטו שיבסבורו נפטר ב-13 ביוני 1931 בביתו שבטוקיו, בגיל 78, כתוצאה משבץ מוחי. הוא נקבר בבית הקברות אַאוֹיָאמַה (Aoyama) שבעיר.
תארים ומינויים נוספים.
להלן המינויים והתארים בהם זכה קיטסאטו במהלך הקריירה שלו:
יוסי צברי
יוסף (יוסי) צברי (נולד ב-1972) הוא שחקן תיאטרון, סטנדאפיסט, אמן ספוקן וורד ורקדן ישראלי.
ביוגרפיה.
יוסי צברי נולד בפתח תקווה, בן הזקונים של שולה ודוד צברי, שעלו מתימן בהיותם בני 10. בין השנים 1996–1998 השלים לימודי משחק בבית צבי. בעת לימודיו השתתף בין היתר בהצגות "מעגל הגיר הקווקזי" (על פי ברטולט ברכט) ו"שד היער", וזכה במלגות רבות מטעם קרן שרת, מטעם סנו, וכן במלגות מטעם בית צבי על שם משה זעירי, שמואל סגל, גיורא גודיק ועוד. בשנת 1996 השתתף בקלטת הילדים ״גומות החן של זוהר״. בשנת 1998 הופיע בפסטיבל עכו עם מופע היחיד שיצר, "יום הולדת שמח". בהמשך השתתף במספר הצגות ילדים במגזר הפרטי.
את דרכו בתיאטרון הרפרטוארי החל בתיאטרון הקאמרי כשהשתתף בהצגות "רצח" (מאת חנוך לוין) ו"הורדוס" (מאת עדנה מזי"א).
בשנת 2000 השתתף בקלטת הילדים ״דוד פומפה״ בה דיבב את דמותו של רחמים השרפרץ.
בשנים 2001–2003 למד צברי בבית הספר למחול ברודוויי (Broadway Dance School) שבניו יורק. עם חזרתו ארצה השתתף בעיקר בהפקות מסחריות, מופעי מחול וכן בהצגות תיאטרון שוליים. החל לגלם את פרעה במחזמר "משה", מאת דודו טופז בבימויו של משה קפטן (לימים מנהלו האמנותי של תיאטרון הבימה) והשתתף גם בהצגת הילדים "פינוקיו" (על פי ספרו של קרלו קולודי) בתיאטרון המדיטק בבימויו של קפטן. בנוסף, השתתף בתפקיד הראשי במופע המחול "חלום בקצות האצבעות" (המבוסס על הסרט "בילי אליוט"), ב"החתונה", פרויקט מחול בזירה הבין-תחומית. לאחר מכן, הצטרף ללהקת שחקני תיאטרון נוצר והשתתף ב"ארץ בושת", קברט סאטירי בבימויה של דלית מילשטיין.
ב-2009 החל לשחק בתיאטרון באר שבע, והשתתף בהצגותיו "הרוזן ממונטה קריסטו" (מחזה מאת עידו ריקלין על פי ספרו של אלכסנדר דיומא האב), "החולה המדומה" מאת מולייר, "המון רעש על לא כלום" מאת שייקספיר, "בוגד" (עיבוד של ניר ארז ובועז גאון ל"אויב העם", מחזה מאת הנריק איבסן), "חיי גלילאו" (מאת ברטולט ברכט ובבימויו של ריקלין). בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא השתתף גם באופרטה הקצרה "הג'ילגול" מאת יוני להב ובבימויה של טל ברנר. בתפקיד התליין באופרטה "המיקאדו" מאת גילברט וסאליבן במרכז לאופרה פרינג' בבימויו של יובל זמיר. ובתיאטרון הסימטה גילם את וינסטון במחזה "האי" מאת את'ול פוגארד בבימויו של אלון טיראן.
ב-2013 חזר ללהקת שחקני התיאטרון הקאמרי. השתתף בהצגות "איש קטן, מה עכשיו?" (מחזה לפי הנס פאלאדה בבימויו של איתי טיראן), "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן בבימויו של גלעד קמחי, "איבנוב" מאת אנטון צ'כוב בבימויו של ארתור קוגן, "חולה אהבה בשיכון ג'" מאת שבי גביזון בבימויה של עדנה מזי"א. השתתף גם בפרויקט הבינלאומי "זוז, אתה מסתיר לי את השמש" בבימויה של אופירה הניג, שכלל צוות יוצרים ישראלי-ערבי, והופיע בישראל, בגרמניה, בשווייץ, בליכטנשטיין ועוד.
ב-2016 החל לשחק בתיאטרון בית ליסין במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט ובבימויו של אלון אופיר. ב-2016 השתתף בהצגת פרינג' "בית ההבראה של הזמן" המבוססת על סיפורים קצרים מאת ברונו שולץ בבימויו של יפים קוצ'ר.
במרוצת הזמן יצר צברי מספר מופעי יחיד, בהם "יוסי צברי. פשוט" (2005-2004), "פואטרי סלאם", ו"סטנדאפ קווירי חושני" (2015-2016). מופעים אלו שילבו מונולוגים קצרים, קטעי מחול ושירה מחורזת, ונגעו, בין השאר, בחוויות אישיות של צברי במהלך חייו.
בטלוויזיה שיחק צברי בסיטקום "משפחת עזאני" בערוץ 2 בתפקיד הראשי, הנחה תוכנית מוזיקה ישראלית ביס והשתתף בתפקידי אורח בתוכניות שונות בערוץ הילדים וכן בתפקידי אורח בסדרות "מסודרים", "רמזור", "נפלת חזק" ב"פרויקט ביפ" ובסדרה קיבוצניקים בהוט.
משנת 2018 משתתף בסדרת הרשת "שרופים" בערוץ טדי.
בשנת 2019 השתתף בסרט הקומי "בזמק".
נוסף לעבודתו כשחקן, צברי משמש כמורה מן המניין בבית הספר למשחק בית צבי. במסגרתו עבד כבמאי במסגרת תיאטרון הספרייה בהפקותיו השונות. בין היתר בהצגות "צורה לאהבה" מאת ניל לביוט (2006) ו-"39 המדרגות" מאת ג'ון באקן על פי אלפרד היצ'קוק (2016). בנוסף, מרצה לסטודנטים בישראל ובעולם בנושא תרבות ישראלית.
חיים אישיים.
צברי הוא הומו, נשוי לניר ייני (בעל סטודיו לעיצוב גרפי) ומתגורר בתל אביב. בני הזוג הם הורים לבן (נולד ב-2020). צברי הוא תומך ומתנדב בארגון ״שוברים שתיקה״ ופעיל בארגונם.
סמן גנטי
סמן גנטי (Genetic marker) הוא סוג של סמן מולקולרי (Molecular marker). הסמן הוא מקטע ברצף ה-DNA שמיקומו על גבי הכרומוזום ידוע, ולפיכך הוא יכול לשמש לזיהוי פריטים או מינים שונים, זיהוי מחלות, אי-סדרים גנטיים, מחקרים גניאולוגיים, לחקר ההיסטוריה של האבולוציה ועוד. ניתן להגדיר את הסמן כשונות גנטית הניתנת להבחנה. סמנים גנטיים יכולים להיות קצרים, כמו SNP, או ארוכים, כמו מיקרוסטלייטים. הסמנים הגנטיים משמשים בביולוגיה מולקולרית ובביוטכנולוגיה על מנת לזהות רצפי DNA מסוימים בתוך מאגר של מקטעי DNA לא ידועים.
רקע.