עבודתו החשובה ביותר היא ספרו "מושג החוק", שיצא לאור לראשונה ב-1961, ומהדורה שנייה (שכוללת הערות חדשות) יצאה לאחר מותו ב-1994. הספר הוא תוצאה של סדרת הרצאות שהארט החל להעביר ב-1952, והוא מבשר בהרצאות הולמס שלו: "פוזיטיביות והפרדת החוק והמוסר" שהוא העביר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. מושג החוק התפתח להשקפה מורכבת של הפוזיטיביזם המשפטי. בין הרעיונות הרבים שהוא פיתח בספרו ניתן לראות את:
עבודות אחרות.
הארט כתב ביחד עם טוני הונורה את ספרו "סיבתיות בחוק" (1959, מהדורה שנייה 1985). כתוצאה מוויכוחו המפורסם עם לורד פטריק דבלין על תפקיד החוק הפלילי באכיפת נורמות מוסריות, כתב הארט את "חוק, חירות ומוסר" (1963) ואת "טוהר המידות של החוק הפלילי" (1965). עמדתו הליברלית של הארט, שהובעה בספרים אלה, הייתה שאין לעשות שימוש במשפט הפלילי לשם אכיפת נורמות של מוסר פוזיטיבי. לעבודתו של הארט על היחסים בין החוק והמוסר הייתה השפעה ניכרת על החוק בבריטניה והיא עזרה להפוך לחוקית את ההומוסקסואליות, בין היתר.
השפעתו בישראל.
אמנון רובינשטיין בספרו "אכיפת המוסר בחברה מתירנית" משנת 1975 מושפע מן הוויכוח שבין הארט ללורד דבלין, האם לגיטימי לאכוף את המוסר באמצעות החוק. רובינשטיין תקף את האיסור במשפט הישראלי על יחסי מין בין גברים.
הרברט ליונל אדולפוס הארט
קונסטנטינה הראשון מלך אימרתי
אורקע
נאכאלניק
צ'יזבטרון
פרדיננד לאסאל
סטפ אפ
סטפ אפ (באנגלית: Step Up) הוא סרט קולנוע שיצא לאור בשנת 2006. סרט העוסק באומנויות הבמה ובריקוד בפרט, על רקע המציאות של הנוער האמריקני בשנות האלפיים.
עלילה.
טיילר גייג' (צ'נינג טייטום) הוא נער בסוף שנות העשרה של חייו, הגדל בשכונת מצוקה אמריקנית טיפוסית. לילה אחד, לאחר מסיבה, טיילר פורץ יחד עם חבריו מרקוס קרטר (דמיין רדקליף) ואחיו סקיני קרטר (די'שאוון וושינגטון) לאקדמיית מרילנד לאומנויות. השלושה נכנסים לאולם ההופעות של האקדמיה והורסים ציוד לשם שעשוע. בסופו של דבר טיילר נתפס, ונגזרות עליו עבודות שירות בבניין האקדמיה, שם הוא מתוודע לנורה קלארק (ג'נה דוואן) תלמידה מוכשרת במגמת הריקוד. לקראת סיום לימודיה באקדמיה, נורה מכינה מופע סיום. פציעתו של בן-זוגה למופע אנדרו מאלצת אותה לחפש מחליף. כשהיא מגלה שטיילר הוא רקדן מוכשר, היא מחליטה להכניס אותו כמחליף לרקדן הקודם שנפצע.
טיילר ונורה מעדכנים את הריקוד בהתאם לאימונים שלהם. נורה מספרת לטיילר שהיא תמיד רצתה לצרף עוד רקדנים למופע אך לא האמינה שתוכל למצוא רקדנים. טיילר עוזר לה למצוא עוד רקדנים והם מכינים יחד מופע ייחודי. טיילר מבין כי הריקוד חשוב לו, והוא חושב על להרשם לבית הספר בעצמו. מופע הסיום יהיה נקודת המפנה בחיים של שניהם. לנורה זה הסיכוי להתקדם בריקוד לאחר בית הספר, ולטיילר זה יהיה האודישן לקבלה לבית הספר. טיילר ונורה גם מתאהבים. טיילר רב עם מרקוס, שלא מבין למה טיילר מתלהב כל כך. באותו הזמן אנדרו בן זוגה המקורי של נורה מחלים מפצעיו, ונורה לא יודעת מה לעשות. טיילר הפגוע עוזב את הכל. אנדרו לא מספיק חזק כדי ללוות את נורה בריקוד והיא נאלצת להתכונן למופע הסיום לבדה, ללא מלווה. סקיני אחיו של מרקוס גונב מכונית של פושע ידוע, ונרצח. מרקוס אומר לטיילר שעליהם להיות הכי טובים שיוכלו להיות. כדי לכבד את מותו של סקיני. טיילר מגיע לבית הספר בליל המופע ומציע לנורה לעשות את הריקוד המשותף שלהם. היא מתלבטת לכמה רגעים, ולבסוף מסכימה. ריקוד הסיום של הזוג מצליח במיוחד. נורה מקבלת הצעת עבודה, וטיילר מתקבל ללימודים בבית הספר לאומנויות.
ארתור שרביוס
ארתור שרביוס (גרמנית: Arthur Scherbius; 20 באוקטובר 1878 - 13 במאי 1929) היה מהנדס חשמל גרמני אשר לזכותו נזקפת המצאת מכונת ההצפנה המכנית אניגמה.
חייו.
שרביוס נולד בעיר פרנקפורט. אביו היה איש עסקים. הוא למד הנדסת חשמל ב"טכניקל קולג'" שבמינכן והמשיך את לימודיו בהנובר שם סיים במרץ 1903. בשנה שלאחר מכן הוא סיים עבודת מחקר שנושאה היה "שיטה לבניית בקר עקיף לטורבינת מים", ולאחר סיומה קיבל תואר דוקטור בהנדסה.
שרביוס החל לעבוד במספר חברות הנדסה בגרמניה ובשווייץ. בשנת 1918 הוא הקים חברה בשם שרביוס וריטר. הוא המציא מספר פטנטים ובהם מנוע אסינכרוני, כרית חשמלית, וחלקי חימום קרמיים. תרומות המחקר שלו הובילו לקישור שמו עם עקרון שרביוס למנועים אסינכרוניים.
בשנת 1918 ביקש שרביוס לרשום פטנט על מכונת הצפנה מבוססת גלגלי שיניים מחווטים ומסתובבים. החברה של שרביוס קנתה את הזכויות על פטנט נוסף של הוגו קוך משנת 1919. העסקים לא נחלו הצלחה רבה, ובשנות ה-20 של אותה מאה אורגנה החברה לפחות פעמיים.
מכונת ההצפנה של החברה, ששווקה תחת הכינוי "אניגמה", נחלה הצלחה בקרב הצי הגרמני בשנת 1926. הצבא הגרמני קיבל גרסה של האניגמה מספר שנים לאחר מכן.
שרביוס לא זכה להיות עד לשימוש הרב שנעשה במכונה, שכן הוא נהרג בתאונת כרכרה בשנת 1929.
לרר
לרר (Lehrer) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו מורה.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (בטורקית: Türkiye Büyük Millet Meclisi - TBMM, המכונה בדרך כלל "האספה" - Meclis) היא הפרלמנט של טורקיה באנקרה. חוקת טורקיה מעניקה לאספה את הזכות החקיקתית הבלעדית במדינה.
מבנה ובחירה.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה היא פרלמנט המורכב מבית אחד ובו 600 חברים. הבחירות נערכות אחת לחמש שנים ב-85 אזורי בחירה - 81 הנפות של טורקיה, כשאיסטנבול מחולקת לשלושה אזורי בחירה ואנקרה ואיזמיר מחולקות כל אחת לשניים.
הבחירות נערכות בהתאם לשיטת ויקטור ד'הונד הדומה לחוק בדר-עופר. שיטה זו מחלקת את עודפי הקולות אגב העדפת המפלגות הגדולות יותר. אחוז החסימה בבחירות גבוה במיוחד ועומד על 10%. כתוצאה זכו רק שתי מפלגות בייצוג באספה בבחירות שנערכו בשנת 2000, ובבחירות 2007 חצו אותו שלוש מפלגות. אחוז החסימה הגבוה עשוי להביא לעיוות קיצוני של תוצאות הבחירות ונמתחה עליו ביקורת בינלאומית נוקבת. מאידך מועמדים עצמאיים מטעם הנפות, אינם כבולים באחוז החסימה, גם אם הם משתייכים פוליטית לאחת המפלגות. לאחר הבחירות בשנת 2007, 5 מחברי האספה הלאומית היו מועמדים עצמאיים בלתי תלויים.
יושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה משמש כממלא מקומו של נשיא הרפובליקה בכל עת שנבצר מהאחרון, באורח זמני או קבוע, למלא את תפקידו.
ציוני דרך היסטוריים.
ייסוד האספה.
התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת כיבושה של אסיה הקטנה בידי צבאות מדינות ההסכמה החל בסוף שנת 1918 הביאה לצמיחתה של . התנועה קיימה מספר ועידות, ובוועידת סיוואס, שהתכנסה בסיוואס מ-4 בספטמבר 1919 עד 11 בספטמבר 1919 והנחשבת לחשובה שבהן, שינתה את שמה באופן רשמי ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). האגודה התמודדה בבחירות לפרלמנט העות'מאני הרביעי והאחרון שנערכו בחודש דצמבר 1919, וזכתה ברובם של 140 המושבים שבו. פרלמנט זה היה קצר ימים ולמרות שפעל באיסטנבול הכבושה בידי הבריטים והצרפתים, הוא לא הכיר בכיבוש. יתר על כן, הפרלמנט קיבל שש החלטות חשובות אשר עסקו בזכויותיו ובריבונותו של העם הטורקי וזכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî - "שבועת הלאום"), וכן אשרר את החלטות ועידת סיווס ואלה שקדמו לה. אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט העות'מאני לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטיים להשתלט על בניני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה מחבריו. ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו. ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי של מדינות ההסכמה, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט.
בתגובה הכריז מוסטפא כמאל אטאטורק ב-23 באפריל 1920 על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר זכה לשם "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה". כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט ששהו בה כבר ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה. האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיא ועל איסמט אינני (İsmet İnönü) כראש המטות המשולבים של טורקיה. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ניהלה את מלחמת העצמאות של טורקיה ואת מגעיה הבינלאומיים של "המדינה שבדרך", עד להקמתה של הרפובליקה הטורקית שלוש וחצי שנים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1923.
תקופת שני הבתים.
ההפיכה הצבאית שהתחוללה בטורקיה ב-1960 בעקבות החששות לפגיעה באופייה החילוני של המדינה הביאה לביטולה של חוקת 1924. במטרה להגדיל את הפיקוח ההדדי בין הרשויות השונות, חילקה החוקה החדשה את האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לשני בתים - אספה לאומית (Millet Meclisi) ובה 450 חברים הנבחרים אחת לארבע שנים, וסנאט (Senato) ובו 150 סנטורים, הנבחרים אחת לשש שנים בסבבים דו-שנתיים. כמו כן נקבע כי בסנאט יכהנו 15 סנטורים נוספים ממונים. שיטה זו עמדה בתוקפה עד לקבלתה של החוקה הרביעית במספר ב-1982, עת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה שבה למבנה של בית בודד.
הפרלמנט הנשיאותי.
לאחר משאל עם שנערך ב-16 באפריל 2017 בטורקיה, בוצעו שינויים בחוקת טורקיה. התיקונים העיקריים נועדו לבטל את תפקיד ראש ממשלת טורקיה, להחליף את המשטר הפרלמנטרי במשטר נשיאותי ולהגדיל את מספר חברי הפרלמנט הטורקי מ-550 ל-600. אלה אושרו ברוב דחוק. בין היתר נקבע כי לנשיא טורקיה יש סמכות לקבוע את תקציב המדינה, להכריז על מצב חירום ולהנפיק צווים מיוחדים שיאפשרו לו למנות שרים ללא אישור האספה.
משכן האספה.