חשיבותו של השושן הצחור כסמל בדת הנוצרית, גרמה לאיסוף ולעקירה רבה של בצלי שושן בארץ-ישראל על ידי צליינים מאירופה, החל בכיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון. ובתחילת המאה ה-20, נדמה היה כי הצמח, שככל הנראה היה נפוץ בעבר, נכחד מהארץ. ניסיונותיו של הבוטניקאי אהרון אהרונסון לאתרו בתקופה זו עלו בתוהו. בשנת 1925 גילה נח נפתולסקי בצל של שושן ברכס פקיעין בגליל העליון, בהיותו במשלחת בוטנאים שבראשה עמד אלכסנדר איג. אחר כך, המין התגלה גם באזור נחל יגור בכרמל על ידי טוביה קושניר.
עם השנים התגלו עוד מספר אתרים בארץ שבהם גדל שושן צחור, אך הצמח עודנו נחשב בסכנת הכחדה. כיום השושן הצחור גדל בישראל, לפי הידוע, בכרמל (בנחל כלח למשל) ובשלושה אתרים בגליל העליון: נחל כזיב, הר שזור ורכס פקיעין. בתי גידול אלה חשובים מאוד לשימור, הן בשל התיירים הנוצרים, והן משום היותם גבול התפוצה הדרומי של המין.
בית הגידול האופייני של השושן הצחור בישראל הוא מצוקי גיר קשה תחת צל חלקי של חורש. פרטים של שושן הגדלים בצל מלא במעבה החורש, אינם מצמיחים פרחים. כדי לעודד את פריחתו והתרבותו של המין באזורים שבהם החורש מתעבה, מבצעת רשות הטבע והגנים מדי פעם דילול ופתיחה של החורש, באזורים מסוימים בהם גדל השושן.
שושן צחור הוא ערך טבע מוגן בישראל.
ראו גם.
פלר דה ליס
עלי חמנאי
קרל ברנט
ביסמילה חאן
אוסתד ביסמילה חאן (Ustad Bismillah Khan Sahib; 21 במרץ 1916 - 21 באוגוסט 2006) מוזיקאי הודי, נגן וירטואוז בשהנאי (כלי נגינה דומה לאבוב). בתואר "אוסתד" או "פנדיט" בקשר למוזיקה הודית קלאסית משמעו "רב-אמן" או "גורו".
ביסמילה חאן היה המוזיקאי הקלאסי השלישי שקיבל את אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו, הבהרט רטנה (בשנת 2001). עוד מייחדת אותו העובדה, שהוא בין האנשים הספורים, שקיבלו את כל ארבעת אותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר בהודו.
רקע.
אבותיו היו מוזיקאי חצר בנסיכות דומראון במדינת ביהר, שבהודו. את השכלתו המוזיקלי קיבל מדודו, נגן שהנאי במקדש וישוואנאת ב-ואראנאסי. הוא ניגן במקדשים שונים ועל גדות הנהר גנגס בוואראנאסי.
קריירה מוזיקלית.
אוסתד ביסמילה חאן הוא אולי האחראי העיקרי, אם לא היה היחיד, להפיכת השהנאי לכלי קלאסי מפורסם. הוא הביא את השהנאי אל חזית המוזיקה ההודית בקונצרט בוועידת המוזיקה ההודית בקולקטה, בשנת 1937. חלקו לו את הכבוד הנדיר לנגן בחגיגות העצמאות של הודו בשנת 1947, כאשר דגל הודו הונף על המבצר האדום ההיסטורי בדלהי העתיקה. נגינתו בשהנאי הייתה לחלק בלתי נפרד מחגיגות העצמאות, ב-15 באוגוסט מדי שנה, לאחר נאום ראש הממשלה. מסורת זו נמשכה מאז ימיו של נהרו.
אוסטד ביסמילה ניגן באפגניסטן, איראן, עיראק, הונג קונג, יפן, בערים שונות באירופה, בקנדה, בארצות הברית, בברית המועצות ובמערב אפריקה.
על אף פרסומו הרב, שמר על אורח חיים פשוט וצנוע והקפיד על פרטיותו. דעתו הייתה, שמוזיקאים צריכים להישמע אך לא להיראות. עם היותו מוסלמי שיעי אדוק, האמין, כמוהו כמוזיקאים הודים רבים, בלי קשר לדתם, באם סאראסוואטי.
אוסתד חאן ייזכר כאחד מטובי הנגנים במוזיקה הקלאסית ההודית בתקופה שלאחר קבלת העצמאות וכמופת לאחדות הינדו-מוסלמית בהודו. בניגוד לשיטת המעמדות והכיתות הרווחת עד היום בהודו, נהג להביע את דעתו, כי "המוזיקה אינה יודעת כיתות".
אוסתד ביסמילה חאן נפטר ב-21 באוגוסט 2006, מאוטם שריר הלב. בן 90 היה במותו. השאיר אחריו חמישה בנים ושלוש בנות. ממשלת הודו הכריזה על יום אבל לאומי.
קנדיד
קַנדיד, או האופטימיות (בצרפתית: Candide, ou l'optimisme, הגייה: ) היא נובלה סאטירית שחיבר הפילוסוף והסופר הצרפתי בן תקופת הנאורות ווֹלטֶר. הספר, שיצא לאור בינואר 1759, נפתח בסיפורו של צעיר בשם קנדיד, שמחונך בגן העדן המוגן שבו הוא חי על פי ערכי האופטימיות של גוטפריד וילהלם לייבניץ בידי מורהו, פנגלוס. בהמשך הסיפור מתוארת הקטיעה הפתאומית של אורח החיים השלו, וקנדיד עד לתלאות העולם, ומתפכח לאט מן האמונה התמימה. הספר מסתיים במסקנה פרקטית למדי: וולטר מטיף לקוראים "לטפח את הגן שלהם", במקום המנטרה שמשנן פנגלוס, לפיה "הכל לטובה" ב"טוב בכל העולמות האפשריים".
סגנונו של הספר פנטסטי, ועלילתו מתקדמת במהירות ממקום למקום. זהו רומן פיקרסקי שעלילתו מעוצבת בצורה דומה לזו של רומן חניכה רציני יותר, והוא מציג בצורה פארודית קלישאות רומנטיות והרפתקניות רבות, המתוארות בספר בצורה מרירה ויבשה. האירועים המוצגים בספר מבוססים לרוב על מאורעות היסטוריים, כמו מלחמת שבע השנים ורעידת האדמה שהתרחשה בליסבון ב-1755, שנים מעטות קודם לכן. כמו פילוסופים רבים אחרים בתקופתו שהתחבטו עם בעיית הרוע, מציג וולטר בספרון תאולוגי זה את גישתו לשאלה, בצורה הומוריסטית וישירה. וולטר מגחיך את הדת, תאולוגים, ממשלות וצבאות, את הפילוסופיה ופילוסופים. באמצעות "קנדיד", הוא תוקף לייבניץ ואת האופטימיות הפילוסופית שלו.
"קנדיד" זכה להצלחה גדולה, ועורר גם פולמוס רב. מיד לאחר יציאתו החשאית, נאסר הספר לפרסום במקומות רבים, כיוון שהוא כלל חילול הקודש, הסתה פוליטית ועוינות אינטלקטואלית שנחבאו תחת מעטה דק של נאיביות. עם זאת, הרומן, שנינותו העוקצנית ותובנותיו על המצב האנושי, היוו השראה לסופרים ואמנים בדורות העתידיים, שאימצו אותו לחיקם וחיקו אותו. כיום נחשב הספר למגנום אופוס של וולטר ולחלק מהקאנון הספרותי של התרבות המערבית.
מבנה הספר ומסריו העיקריים.
בספר הקצר לועג וולטר לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ לפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים". את העיקרון הזה מסבירה בראשית הספר דמותו של ד"ר פנגלוס (שנוצר כבן דמותו של לייבניץ) לנער הנאיבי קנדיד. במהלך הספר מגלה קנדיד עד כמה העולם רחוק מתיאור אידיאלי זה כשהוא נקלע לשרשרת אינסופית של קטסטרופות איומות, ובסופו של דבר מגלה שהאושר טמון בטיפוח הגינה שלו. הספר כתוב במסורת הפיקרסקית: הדמויות, שביסודן אינן אלא בובות על חוט, ללא עומק פסיכולוגי, מושלכות במרץ ברחבי הגלובוס על ידי כוחות הגורל, נעלמות וחוזרות ומופיעות בעלילה על ידי צירופי מקרים בלתי מסתברים. בכל מפגש שב פנגלוס ומטעים את אמונתו בטובו היסודי של העולם.
לא רק לייבניץ והפילוסופים מושמים לצחוק: וולטר לועג בחריפות לדת הממוסדת ולנצרות הקתולית בפרט, לאצולה המנוונת, למלחמה, למלכים, ולשלל מוסדות פוליטיים וטיפוסים חברתיים. הוא מזכיר את תאוריית התרת ההתאבדות של יוהאן רובק.
נחום סוקולוב כתב על הספר: "האירוניה של וולטייר היא שנונה, קוצית, קלה ומחלחלת, והקו המסמן שבה הוא – ההיתממות המעוותת, החוש הבריא התופס את האמת שבחיים בצבת השקר. תוסס באמנות זו ארס הכעס והמרירות כנגד האופטימיות. אין כאן זלזול וקלס. יש תוגה חשאית ועדינות-בתולה פיוטית."
לעומת זאת, לאונרד ברנשטיין, שהלחין אופרטה על-פי "קנדיד", אמר בפתיחת קונצרט בניצוחו, כי יצירתו זו של וולטר היא בעיניו מופת להומניזם, ולכן נמשך להלחין אותה.
נסיבות חיבורו של הספר.
את הספר כתב וולטר ב-1758, והוציאו לאור בינואר 1759 בשווייץ. תחילה התכחש להיותו מחבר היצירה, כפי שעשה גם במקרים אחרים, וטען שהיא תרגום מכתב יד בגרמנית שהותיר אחריו "ד"ר ראלף". בשלב זה של חייו, למוד אכזבות, זנח את האופטימיות שאפיינה חלק מכתביו המוקדמים, ואת האמונה בכוחה המאיר של התבונה. רעידת האדמה הקשה שהתרחשה בליסבון ב-1755, אשר מופיעה גם בספר, זעזעה את וולטר (ומשכילים רבים אחרים) והיוותה בעיניו תזכורת לאכזריות וחוסר הפשר של הקיום האנושי. גם מלחמת שבע השנים, שפרצה ב-1756, תרמה לביקורת של וולטר על החברה האנושית, ובספר מתוארת המלחמה בצורה סאטירית, וזוועותיה אף משמשות קולב נאה לתלות בו את הביקורת על התפישה האופטימית הרואה בעולמנו מקום רציונלי ומוסדר היטב: מאורעות נוספים ותופעות רבות מן התקופה מונצחים בספר - למשל עליית כוחם של הישועים בדרום אמריקה תחת השלטון הספרדי, התככים בחצר הסולטאן באיסטנבול, או מנהגי החברה הגבוהה בפריז. וולטר אינו חושך שבטו מאיש.
הסאטירה החריפה גרמה לכך שהרשויות בצרפת, מולדתו של וולטר, ובמדינות וערים נוספות הטילו צנזורה רשמית על הספר, אך ללא הועיל: הוא היה לרב-מכר מיידי, תורגם בתוך שנה לאנגלית ולאיטלקית, ונותר פופולרי וקריא עד ימינו. בניגוד לחיבורים אחרים, כבדי ראש יותר, של וולטר, ספק אם ציפה בעצמו שדווקא הספרון הקומי יקנה לו תהילה רבת שנים.
תרגומים לעברית.
הספר תורגם לעברית ארבע פעמים:
ולנטינו רוסי
ולנטינו רוסי (איטלקית: Valentino Rossi; נולד ב-16 בפברואר 1979, אורבינו, איטליה) הוא רוכב מרוצי אופנועים איטלקי המתחרה בסדרת ה-MotoGP, בקבוצת ימאהה. עד שנת 2009 הוא זכה בתשע אליפויות עולם, מתוכן חמש רצופות.
בזכות הישגיו נחשב רוסי על ידי רבים כבר במהלך הקריירה שלו כאחד הרוכבים הטובים ביותר בכל הזמנים, ואף יש הטוענים הטוב מכולם. מספר הניצחונות של רוסי במרוצי גרנד פרי שני רק לג'אקומו אגוסטיני. בספטמבר 2008, לאחר ניצחון במרוץ באינדיאנפוליס, הפך רוסי לרוכב בעל מספר הניצחונות הגדול ביותר בקטגוריה הבכירה ובכך שבר את שיאו של אגוסטיני (שניצח 68 פעמים בקטגוריה זו).
רוסי הוא גם בעליה של קבוצת מרוצי האופנועים Sky VR46, שהחלה להתחרות בקטגוריית Moto3 מאז עונת 2014 ונכון ל-2022 מתחרה ב-MotoGP וב-Moto2.
ב-8 באוגוסט 2021 הודיע רוסי שבתום העונה יפרוש מהשתתפות כרוכב במרוצי ה-MotoGP, לאחר 26 עונות.
שנותיו הראשונות.