לואי פאבר (בצרפתית: Louis Favre; 1910, בלוו - 16 ביולי 1944, סנו ) היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הגרמנים.
קורות חיים.
אביו של פאבר נהרג בשנת 1917, במלחמת העולם הראשונה. פאבר למד בבלוו, עיירת הולדתו, ולאחר מכן בז'ובנה (Juvénat) , בית ספר קתולי בכפר ויל-לה-גרן שבמזרח צרפת, ליד אנמס (Annemasse) שבאזור הגבול עם שווייץ וכן בקהילת המיסיונרים של סן פרנסואה דה סאל . את לימודיו המשיך בפריבור.
פאבר שירת בצבא הצרפתי בין אוקטובר 1932 לאוקטובר 1933 ושוחרר בדרגת רב-טוראי. הוא שב ללימודיו בפריבור ובשנת 1934 נשבע את שבועותיו הדתיות .
פאבר הוסמך לכמורה בשנת 1936 ושירת בקהילה בשווייץ (מוסד פלורימון - Institut Florimont - שליד ז'נבה) וכן בקהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ. הוא היה אוהד כדורגל ותיאטרון, כתב מחזות והעלה אותם עם תלמידיו הצעירים על במת התיאטרון שפעל בבית הספר בפלורימון.
בשנת 1939 החל פאבר לעבוד בתור מורה בבית הספר בו למד כנער, ז'ובנה.
פעילותו בתקופת השואה.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שב פאבר והתגייס לצבא הצרפתי. באוגוסט 1940, לאחר פלישת גרמניה לצרפת וכניעת צרפת, שב פאבר לכפרו ויל-לה-גרן והמשיך להורות בבית הספר. בשנת 1941 שב לתקופה קצרה להורות במוסד פלורימון בשווייץ.
באפריל 1942 שב פאבר לצרפת והיה חבר במספר תאי מחתרת נגד הגרמנים ונגד שלטונות משטר וישי ששיתפו עמם פעולה. הוא סיפק מידע מודיעיני לקבוצות מחתרת באזור וכן לאנשי מודיעין של בעלות הברית שהיו ממוקמים מעבר לגבול, בשווייץ.
לאחר המעצרים ההמוניים של קיץ 1942 באזור הכבוש הבריח האב פאבר יהודים רבים מצרפת אל מעבר לגבול שווייץ, בשיתוף פעולה עם אנשי צוות נוספים בבית הספר, בהם האב ז'ילבר פרנו ורמון בוקאר (Raymond Boccard) שלימים הוכרו גם הם בתור חסידי אומות העולם. בין המבקשים להימלט היו גם חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, טייסי בעלות הברית שמטוסיהם הופלו וכן צעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית , אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה. מאות פליטים עברו את הגבול באזור פעילותם של פאבר וחבריו, ובסיועם.
בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בית הספר בו לימד האב פאבר, עצרו חלק מחברי הסגל החינוכי, חקרו אותם וסגרו את בית הספר. פאבר נמלט והסתתר, אך כששמע שחבריו נחקרים באלימות, הסגיר את עצמו כדי למנוע את המשך סבלם. רוב חבריו שוחררו אך פאבר נחקר באלימות ולאחר מספר חודשים במעצר, במספר בתי כלא, הוצא להורג בסנו , ליד ויל-לה-גרן, עם שבעה אסירים נוספים. הוא סירב להצעות של חבריו למחתרת להיות מוברח מבית הכלא, שכן חשש שהגרמנים ינקמו בחבריו שייוותרו בכלא.
הנצחה.
לאחר המלחמה הוענקו לפאבר, לאחר מותו, אות צלב המלחמה, מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי וצלב מלחמת העולם השנייה .
בכניסה לבית הקברות באנמס קיימת אנדרטה לזכר פאבר ושלושה מחבריו למחתרת שנרצחו על ידי הגרמנים. כתביו של פאבר שמורים בארכיון בז'נבה.
בשנת 1986 הוכר פאבר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
קולובוס אנגולי
ראדושקוביץ
רוברטו פרוצו
רוברטו פרוצו (באיטלקית: Roberto Pruzzo; נולד ב-1 באפריל 1955) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרוצו החל את הקריירה בגנואה, אך ממנה עבר לקבוצה בה שיחק לאורך רוב הקריירה, ועמה הוא מזוהה, רומא. במדיה של רומא זכה פרוצו באליפות איטליה ובארבעה גביעים, וכן זכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הסרייה א'. פרוצו רשם שש הופעות במדי נבחרת איטליה, ונכלל בסגלה לטורניר יורו 1980.
קריירת משחק.
פרוצו החל את דרכו במחלקת הנוער של גנואה. בעונת עלה לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת בסרייה א', ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בדצמבר 1973, במשחק מול צ'זנה שהסתיים בשוויון 1-1. עונת הבכורה של פרוצו לא רמזה על יכולות הכיבוש שגילה בהמשך הקריירה, והסתיימה עם 19 הופעות וללא שער ליגה. גנואה סיימה את העונה במקום ה-16, וירדה לסרייה ב'. עונה אחר כך, בליגת המשנה, כבר היה פרוצו לחלק משמעותי מהתקפת הקבוצה, וכבש 12 שערי ליגה ב-33 הופעות.
בעונת סיימה גנואה במקום הראשון בליגת המשנה, וחזרה לליגה הבכירה לאחר שתי עונות היעדרות. פרוצו היה מהגורמים המשמעותיים בהעפלת הקבוצה, עם 18 שערי ליגה שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הסרייה ב'. פרוצו המשיך להפגין יכולת טובה גם בליגה הבכירה. הוא כבש את שער הבכורה שלו בסרייה א' מול קבוצתו לעתיד רומא ב-3 באוקטובר 1976 (שוויון 2-2 בסיום), בדרך ל-18 שערי ליגה גם בעונה זו.
לאחר עונה נוספת בגנואה, ובסך הכול חמש עונות בהן כבש 57 שערי ליגה ב-143 הופעות, עבר פרוצו לרומא, והפך באופן מידי לשחקן הרכב חשוב בהתקפת הקבוצה. בעונתו השנייה במועדון הגיע לרומא המאמן נילס לידהולם, ויחד איתו זכה פרוצו לראשונה בקריירה בגביע האיטלקי. פרוצו פתח בהרכב קבוצתו לגמר, בו גברה רומא בדו-קרב בעיטות עונשין על טורינו לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה.
עונת הייתה מוצלחת עבור פרוצו הן ברמה הקבוצתית והן ברמה האישית. רומא שחזרה את זכייתה בגביע מהעונה החולפת, שוב לאחר ניצחון בגמר על טורינו, ובליגה סיימה כסגנית האלופה, שתי נקודות בלבד פחות מהראשונה יובנטוס. פרוצו עצמו, עם 18 שערי ליגה, סיים כמלך השערים של הסרייה א'. פרוצו הוסיף להיות המוציא לפועל העיקרי של רומא, ועונה אחר כך שמר על תואר מלך שערי הליגה עם 15 שערים. בעונת זכה פרוצו, בפעם היחידה בקריירה שלו, באליפות איטליה. פרוצו הוביל את טבלת הכובשים של רומא גם בעונה זו, עם 12 שערים, וסייע לה להקדים את יובנטוס בארבע נקודות בראש הטבלה.
הזכייה בתואר האליפות זיכתה את רומא במקום בגביע אירופה לאלופות עונה אחר כך. פרוצו בלט מאוד במדי רומא, וסיים כסגן מלך השערים של הטורניר כולו עם חמישה. בשלב חצי הגמר, מול דנדי יונייטד, הפסידה רומא 2-0 במשחק הראשון בחוץ, אך בגומלין הצליחה לנצח 3-0 ולהעפיל. פרוצו כבש את שני שעריה של רומא במחצית הראשונה, בדרך לניצחון. פרוצו עלה בהרכב למשחק הגמר מול ליברפול. שלוש דקות למחצית, כשליברפול ביתרון של 1-0, כבש פרוצו בנגיחה קשתית לפינה הרחוקה של ברוס גרובלאר, והשווה ל-1-1. הוא הוחלף עשרים דקות מפתיחת המחצית השנייה, והתוצאה אותה קבע נשמרה עד לסיום ההארכה. בדו-קרב הפנדלים גברה ליברפול על רומא 4-2. באותה עונה סיימה רומא כסגנית האלופה, שתי נקודות פחות מיובנטוס, וזכתה פעם נוספת בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול על הלאס ורונה.
בעונת , תחת המאמן סוון-יוראן אריקסון, קבע פרוצו שיא קריירה אישי, עם 19 שערי ליגה ב-24 הופעות. היכולת המרשימה של פרוצו הובילה אותו לזכייה שלישית בקריירה בתואר מלך שערי הסרייה א', ואף סייעה לקבוצתו לזכות בגביע האיטלקי, הרביעי בקריירה של פרוצו ברומא. באותה עונה כבש פרוצו חמישה שערים במשחק אחד, בניצחונה של רומא 5-1 על אבלינו. השיא נשמר למשך 27 שנים, עד ששוחזר על ידי מירוסלב קלוזה במדי לאציו, ועד היום לא שוחזר ההישג על ידי כדורגלן איטלקי. עם זאת, לאחר אותה עונה איבד פרוצו את המקום הקבוע בהרכב, והישגיו פחתו בהתאם. בשתי העונות הבאות רשם פרוצו שלושים הופעות במצטבר, בהן כבש חמישה שערים בלבד. בסיום עונת , לאחר עשר עונות וחמישה תארים במדי רומא, סיים פרוצו את דרכו בקבוצה. הוא נחשב לאחד מגדולי חלוציה בכל הזמנים, לאחר שערך מעל ל-300 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, וכבש 138 שערים. בליגה כבש פרוצו 106 שערים, והוביל את טבלת הכובשים של רומא עד לעונת , אז נעקף על ידי פרנצ'סקו טוטי.
לקראת עונת חזר פרוצו לשתף פעולה עם אריקסון, כשחתם בפיורנטינה, אותה אימן השוודי. במדי פיורנטינה היה פרוצו שחקן משלים בלבד, ורשם 13 הופעות ליגה, מתוכן שש בלבד בהרכב, ולא כבש. ב-30 ביוני 1989 שיחק פרוצו את משחקו האחרון בקריירה. פיורנטינה ורומא סיימו במאזן זהה במקום השביעי בטבלה, ונערך ביניהן משחק מכריע על הכרטיס לגביע אופ"א. פיורנטינה גברה על רומא משער של פרוצו, לאחר בישול של רוברטו באג'ו, וכך חתם פרוצו את הקריירה, בגיל 34, בשער מול הקבוצה עמה הוא מזוהה יותר מכל.
נבחרת איטליה.
על אף קריירת מועדונים ענפה ומוצלחת, לא זכה פרוצו לעדנה רבה בנבחרת איטליה. הופעתו הראשונה נערכה ב-23 בספטמבר 1978 תחת המאמן אנצו ביארזוט, כשעלה כמחליף במחצית משחק הידידות מול , שהסתיים בניצחונה של איטליה 1-0. על אף שלא רשם הופעות נוספות בשנתיים שלאחר מכן, הוא זומן על ידי ביארזוט לסגל איטליה לקראת יורו 1980 הביתי, אותו סיימה איטליה במקום הרביעי. פרוצו לא שותף כלל בארבע הופעותיה של הנבחרת בטורניר.
פרוצו שב לשחק בנבחרת ורשם הופעה שנייה רק ב-1981. באותה שנה רשם את שתי ההופעות הרשמיות היחידות שלו בנבחרת, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. כארבעה חודשים לפני טורניר הגמר, רשם פרוצו את הופעתו השישית והאחרונה במדי איטליה.
קריירת אימון.
פרוצו החל את קריירת האימון בעונת , בקבוצת אספריה ויארג'ו מהליגה הרביעית באיטליה. עונה אחר כך עבר לאמן בטראמו מאותה הליגה, והוביל אותה למקום החמישי ולפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית, בו הודחה כבר בחצי הגמר.