השם גורי משמעותו בגאורגית "גבעה", ומקורו במצודה שנבנתה, בימי הביניים, על גבעה תלולה וסלעית, מצודת גורי ("גוריס ציחה"), והשקיפה על העיר.
גאוגרפיה.
גורי ממוקמת כ-76 ק"מ מערבית לבירה טביליסי בנקודת המפגש בין נהר הליאחווי הגדול ונהר הקורה, 588 מטר מעל פני הים. האקלים בעיר משתנה בין חום מתון (ערבה) לבין לחות מתונה. הקיץ בגורי הוא חם בדרך כלל עם טמפרטורה ממוצעת של 10.9 מעלות צלזיוס. בינואר נרשמות הטמפרטורות הקרות ביותר (1.2°C-) והטמפרטורות החמות ביותר נמדדות באוגוסט (22.5°C). המשקעים הרבים יותר יורדים במאי (76 מ"מ) והמעטים ביותר יורדים באוגוסט (34 מ"מ) וכן בינואר (30 מ"מ).
היסטוריה.
המקום שבו שוכנת גורי היה מאוכלס החל מתקופת הברונזה. על פי מקורות גאורגיים מימי הביניים, נוסדה העיר על ידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת (1089-1125), שיישב אותה בפליטים מארמניה. יחד עם זאת נראה כי מצודת גורי התקיימה כבר במאה ה-7. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיום קהילה אורבנית בתקופת יוון הקלאסית.
במאה ה-13, בשנים 1293–1299, הייתה גורי תחת שליטה של שבטים אלאנים, שנמלטו למולדתם בצפון הקווקז עם תחילת הפלישה המונגולית לגאורגיה. בשנת 1320 שיקם המלך גיאורגי החמישי, ודחף את האלאנים בחזרה לאדמותיהם.
עם התפוררות הממלכה הגאורגית המאוחדת הפכה גורי למטרה של הפולשים כיוון שאסטרטגית היא יושבת על הצטלבות דרכים מרכזית, והשליטה בעיר התחלפה מספר פעמים. במהלך אחת מהפלישות הטימוריות לגאורגיה נמלט המלך גיאורגי השביעי מטביליסי והתבצר בגורי. הוא הצליח להימלט מהמצור שהטיל על העיר טימור לנג בניסיונו ללכוד את המלך. אולם העיר לא נמלטה מגורלה ונבזזה מספר פעמים במהלך הפלישות.
בשנת 1477 נכבשה על ידי אוזו חסן (اوزون حسن) (1423-1478), סולטאן מאק קויונלו. לאחר מכן, באמצע המאה ה-16, הייתה בשליטת השאח הפרסי, תהמספ הראשון (شاه طهماسب یکم), מהאימפריה הספווית. בסוף אותה מאה עברה השליטה על גורי לידי העות'מאנים, והפכה למוצב חוץ ראשי של העות'מאנים בגאורגיה עד שבשנת 1599, לאחר מאבק עיקש, כבשו את העיר הגאורגים, תחת שליטת סימון הראשון, מלך ממלכת כארתלי.
אף על פי כן נכבשה העיר בשנת 1614, על ידי השאח הפרסי, עבאס הראשון (شاه عباس بزرگ), והוצב בה חיל משמר. לאחר הכיבושים הרצופים על ידי העות'מאנים בשנים מ-1723 ועד 1735, והפרסים מ-1735 ועד לשנות ה-40 של המאה ה-18, חזרה גורי לשליטה גאורגית בראשות תאימורז השני וארקלה השני מלכי ממלכת כארתלי-קאחתי, שבעזרתם התפתחו כלכלתה ותרבותה של העיר.
לאחר כיבוש העיר בשנת 1801 בידי האימפריה הרוסית, נכללה גורי בפלך טביליסי. אוכלוסיית העיר ושטחה גדלו. אולם, בתקופת שלטון הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרסה רעידת אדמה את העיר. מאוחר יותר, בתקופת השלטון הסובייטי, הפכה העיר למרכז תעשייתי חשוב. עם סיום השלטון הסובייטי סבלה העיר מהתמוטטות כלכלית ומהגירה שלילית.
גורי ממוקמת בקרבת אזור הסכסוך האוסטי-גאורגי, ומקושרת לבירת הרפובליקה הבדלנית של דרום אוסטיה, צחינוואלי, במסילת ברזל שאינה פעילה מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 הגדילה גאורגיה את ההשקעה בתעשיות שבסביבת העיר. בית החולים המרכזי של צבא גאורגיה הועבר מטביליסי לגורי, ובאוקטובר 2006 חודש בית החולים ושודרג. ב-18 בינואר 2008 נחנך בגורי בסיס בסטנדרטים של נאט"ו, השני מסוגו בגאורגיה. הבסיס מכיל את חטיבת החי"ר ה-1 של כוחות היבשה הגאורגיים.
ב-7 באוגוסט 2008 פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש צחינוואלי, בירת המחוז הבדלני של דרום אוסטיה. בתגובה פלשה רוסיה לגאורגיה, כבשה את צחינוואלי ולאחר מכן, לאחר הפגזות כבדות, כבשה את העיר גורי ב-11 באוגוסט. כוחות צבא רוסיה שהו בעיר עד ה-22 באוגוסט.
מוזיאון סטלין.
המנהיג הסובייטי יוסיף סטלין נולד בעיר ב-1878 וחי בה עד 1883. בשנת 1957 הפך בית הלבנים הצנוע שבו גדל למוזיאון לתהילתו הצבאית. המוזיאון מתעד את חיי סטלין מיום לידתו בגורי ועד למותו במוסקבה. אלה מתועדים בכתבי עיתונות, בעיקר תצלומים. המוזיאון כולל בין היתר את חפציו האישיים ומתנות שקיבל משליטי מדינות שונות. בחצר המוזיאון קרון הרכבת בו ערך את כל מסעותיו ברחבי ברית המועצות, ובו גם נסע כדי לקבל בפוטסדאם את כניעת גרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה.
הפסל האחרון של סטלין באזור ברית המועצות לשעבר היה הפסל שנמצא ברחבת העיר, מול בניין העירייה, עד יוני 2010, אז הורד. במקומו צפויה להיבנות אנדרטה לזכר ההרוגים והנעדרים במלחמה בדרום אוסטיה.
יהודי גורי.
בימי מלחמת העולם השנייה התארגנה בעיר קהילה שנרשמה כחוק בשנת 1946 ולרשותה עמד מבנה של בית כנסת ברחוב צ'לוסקיצנב 16, שהיה פתוח עד לראשית 1953 לפחות.
הרב הראשי באותן השנים היה הרב מרדכי דברשוילי. היה בין האנשים שעזרו לעליית יהודי גיאורגיה ארצה ביחד עם הרב רפאל אלאשוילי.
ספורט.
קבוצת הכדורגל של העיר נקראת דילה גורי ומשחקת באומגלסי ליגה.
אמיר ח'אן
מוחמד אמיר חוסיין ח'אן (באנגלית: Mohammed Aamir Hussain Khan; נולד ב-14 במרץ 1965) הוא שחקן, במאי, תסריטאי, מפיק ומגיש טלוויזיה הודי, שבולט בפעילותו בבוליווד.
ביוגרפיה.
ח'אן נולד בעיר מומביי שבהודו והחל לשחק בסרטים כבר מגיל קטן. הוא בן דודם של שאהרוח' ח'אן וסלמאן ח'אן.
את תפקיד המשחק הראשון שלו קיבל בשנת 1973 בסרט "Yaadon Ki Baaraat" בתור ראטאן בצעירותו.
ההכרה הרשמית הראשונה של ח'אן כשחקן על ידי מבקרי הקולנוע הייתה בשנת 1988 עם הסרט "KSKT" שהיה מעין גרסה מודרנית של "רומיאו ויוליה". את התפקיד הנשי שיחקה ג'והי צ'אולה שהיה זה סרטה הראשון.
הפריצה הגדולה שלו הייתה בסרט הנעורים "אהבה, אהבה, אהבה", סרט אשר פרץ את גבולות הודו לאסיה ולרוסיה ובהודו עמד בראש שוברי הקופות של אותה שנה.
שיחק בכחמישים סרטים, בהם: "הלב", "משאלה", "שלושה אידיוטים", "כוכבים על פני האדמה" ו"התאגים מהינדוסטאן".
בשנת 2001 שיחק בסרט הספורט "לאגאן", שם שימש גם כמפיק ראשי. ח'אן זכה בפרס פילמפייר על תפקידו והסרט עצמו זכה בפרס לסרט הטוב ביותר והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
זכה בפרסים על משחקו בשנים 1991 ו-1995 בטקס ה-Filmfare Award.
חיים אישיים.
ח'אן נישא בשנת 1988 לאשתו הראשונה, רינה דוטה, ולזוג שני ילדים. ב-2002 התגרשו. ב-2005 נישא לאשתו השנייה, הבמאית קיראן ראו, ומנישואים אלו נולד ילדו השלישי.
ב-2015 ח'אן הפך לטבעוני. בריאיון סיפר שקיבל את ההחלטה לעבור לטבעונות בהשפעת אשתו, שגם היא טבעונית, וכמו כן בהשפעת סרטון שצפה בו ביוטיוב, ולאחר שגילם דמות צמחונית בסרט "דאנגל".
גורי
מחצב
מַחְצָב הוא מינרל אי-אורגני הנמצא בקרקע ובדרך כלל ניתן להשיגו על ידי חציבה או כרייה.
בין המחצבים השכיחים ביותר נמצאים תרכובות של צורן וחמצן, לדוגמה: חול וקוורץ (מהמינרלים הנפוצים ביותר בכדור הארץ), המשמשים לייצור זכוכית, וכן אבן גיר, אבני בזלת, עפרות של מתכות שונות ועוד.
בעברית תקנית המילה "מחצב" נהגית בבי"ת רפה, ואילו בנטייה היא נדגשת: מַחְצַבִּים, מַחְצַבֵּי־.
מיון.
ישנם מיונים שונים של סוגי מחצבים, המבוססים על הרכבם, על השימוש בהם או על אופן היווצרותם:
מפעל
ספצנאז
ספֶּצנָאז (ברוסית: Cпецназ, ראשי תיבות של Войска специального назначения - "כוחות למשימות מיוחדות") הוא השם הכללי ליחידות העילית הצבאיות של ברית המועצות והכוחות המיוחדים של רוסיה כיום. ברוסית השם משמש למעשה גם לציון יחידות דומות של מדינות אחרות.
יחידות הספצנאז השונות הן תחת פיקודו של המרכז למבצעים מיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי (הפס"ב) (FSB), המשמר הלאומי של רוסיה, והמודיעין הצבאי גר"ו (GRU).
היסטוריה.
יחידות הספנצאז הראשונות הוקמו ב-1930 והיו בפיקוד הנקוו"ד והצבא האדום. לאבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים נחשב היהודי יעקב סרבריאנסקי. ב-1938 נפל קורבן למסע הטיהורים של סטלין ונכלא, נידון למוות, נחון, ושב ונקרא לדגל ב-1941.
לאחר תחילת הפעילות הפרטיזנית הבלתי מאורגנת בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה, בקיץ 1941, החלו שירותי המודיעין של ברית-המועצות במחצית השנייה של 1941 להניח תשתית פרטיזנית מאורגנת תחת פיקוד פרטיזני מרכזי תוך ניסיון שצלח להשתלט על הקבוצות הבלתי מאורגנות. שניים שבלטו בהנחת התשתית היו היהודים, ותיקי הנ.ק.וו.ד, סרבריאנסקי, ונחום אייטינגון. סרבריאנסקי עמד בראש 'הקבוצה המיוחדת' שעסקה בהכשרתן ובהחדרתן של קבוצות חבלה ומודיעין לשטח הכיבוש, ואילו אייטינגון ניהל את הפעילות החבלנית והמודיעינית מעבר לקווי האויב. עם הכוחות המיוחדים הללו, הן בשלב הבלתי מאורגן והן לאחר התארגנות הפיקוד והשליטה המרכזיים, נמנו יהודים רבים הן כלוחמים והן בדרגי הפיקוד.
ב-1950 היחידות אוגדו תחת פיקוד מרכזי אחד. היחידות שפעלו תחת הק.ג.ב. כונו "אוסנאז". הן הוקמו במקור לשם פעילות חשאית, ביצוע חיסולים, לוחמה בטרור, חילוץ בני ערובה, השגת מודיעין, לוחמה פסיכולוגית ושאר משימות מיוחדות פנימיות. כיום מציין המונח "אוסנאז" בעיקר את יחידות המודיעין הצבאי המובחרות העוסקות באיסוף מודיעין COMINT ו-ELINT; יחידות האוסנאז של הגר"ו אחראיות על מודיעין אותות.
על פי עדותו של ולדימיר רזון, עריק מהגר"ו שהשתמש בשם העט "ויקטור סובורוב" ואמינותו מוטלת בספק, התקיימו 20 בריגדות ספצנאז בברית המועצות, ובנוסף להן 41 צוותים עצמאיים. כוח הספצנאז בשנות השמונים עמד, לפי אומדן זה, על כ-30,000 איש.
בשנת 2016 עברו כל יחידות הספצנאז המשטרתיות ממשרד הפנים הרוסי לאחריות המשמר הלאומי הרוסי.
מאפיינים ופעילויות.