ביוזמת ארצות הברית כ-40 מדינות החרימו את אולימפיאדת מוסקבה (1980) לאחר שברית המועצות סירבה להיענות לדרישת ארצות הברית לסגת מאפגניסטן, מהלך שנודע גם כהחרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980).
בתגובה לכך מספר מדינות מהגוש המזרחי (כולל ברית המועצות) החרימו את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה האולימפיאדה השנייה שהתקיימה באתונה. יוון השקיעה כ-7.2 מיליארד דולר במשחקים, מתוכם 1.5 מיליארד דולר הושקעו באבטחה.
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בלונדון, ובכך הפכה לונדון לעיר היחידה שאירחה את המשחקים שלוש פעמים.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה האולימפיאדה הראשונה בדרום אמריקה.
לראשונה בתולדות המשחקים האולימפיים נדחתה אולימפיאדת טוקיו (2020) לאור מגפת הקורונה על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים והוועד האולימפי הבינלאומי למועד מאוחר יותר שלא יעלה על קיץ 2021. יחד עם זאת, הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים.
רשימת אולימפיאדות הקיץ מאז חידושן.
מאז חידוש המשחקים האולימפיים בשנת 1896 ועד היום היו 31 אולימפיאדות.
ענפים אולימפיים.
אופניים
התעמלות
כדורעף
שחייה
הערות:
הפופולריות של ענפי הספורט.
ענפי הספורט האולימפיים מחולקים ל-5 קבוצות מדרג לפי פופולריות, הפופולריות נקבעת בעזרת שש קטגוריות שונות: שידור בטלוויזיה (40%), פופולריות באינטרנט (20%), לפי סקר ציבורי (15%), כיסוי טלוויזיוני (10%), ביקוש כרטיסים (10%) ומספר פדרציות הספורט הלאומיות שיש לענף (5%). ענפי הספורט שהוספו באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), גולף ורוגבי, הושמו אוטומטית בקטגוריית E (הכי נמוכה).
אולימפיאדה (פרק זמן)
האולימפיאדה (ביוונית: Ὀλυμπιάς – אולימפיאס) הייתה מחזור בן ארבע שנים בין המשחקים האולימפיים שנערכו ביוון העתיקה, ששימש בעקיפין בתיארוך השנים. בתקופה המודרנית (החל מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20) משמש המונח לתאר את התקופה שמתחילה ב-1 בינואר בשנה שבה מתקיימים משחקי הקיץ האולימפיים (שגם אותם מקובל לכנות בעברית "אולימפיאדה") ומסתיימת ב-31 בדצמבר בשנה שלפני המשחקים הבאים. מאחר שהאולימפיאדה המודרנית הראשונה החלה בשנת 1896, המחזור הראשון של האולימפיאדה החל בשנה זו והסתיים בשנת 1900 וכן הלאה. האולימפיאדה ה-41 החלה בשנת 2016.
האולימפיאדה ביוון העתיקה.
על פי פוליביוס בספרו "היסטוריה", תקופת ארבע השנים של האולימפיאדה החלה עם המשחקים האולימפיים שנערכו באולימפיה שביוון.
האולימפיאדה הראשונה נערכה בשנת 776 לפנה"ס ומשנה זו נספרת תקופת האולימפיאדה.
ובהתאם לוח השנה של האולימפיאדה נספר כדלקמן:
ההיסטוריונים היוונים השתמשו בלוח זה על מנת לתארך את האירועים בתקופתם, אף שלא ברור מתי הפך הלוח ללוח שנה נפוץ ומקובל.
תקופת האולימפיאדה החלה עם פתיחת המשחקים שנערכו בראש השנה היוונית - הירח המלא הראשון הקרוב ליום הארוך בשנה. בשנת 432 לפנה"ס, עם אימוץ המחזור המטוני שונה מועד תחילת האולימפיאדה.
עם ביטול המשחקים בשנת 394 לספירה, על ידי הקיסר הרומי תיאודוסיוס הראשון, בטל גם השימוש בשיטת האולימפיאדה, אשר הקיסר התייחס אליה כאל שיטה פאגאנית (עבודת אלילים).
ניתן לראות בשנת 1896, בה החלו המשחקים מחדש, את השנה הרביעית של האולימפיאדה ה-618 או השנה הראשונה של האולימפיאדה ה-619.
האולימפיאדה המודרנית.
השימוש הראשון המודרני במונח "אולימפיאדה" כמחזור זמן היה בכרזה משנת 1932 המתארת את משחקי הקיץ באותה שנה שנערכו בלוס אנג'לס שבארצות הברית. בכרזה הופיע המשפט: "Call to the games of the Xth Olympiad", היינו "קריאה למשחקי האולימפיאדה העשירית".
האולימפיאדה בתרבות.
האולימפיאדה (בצרפתית: ל'אולימפיאד) הוא שמן של מספר אופרות שעלילתן מתרחשת ביוון העתיקה.
מנצ'וקו
מי שהיה נשוי שלוש נשים
מי שהיה נשוי (ל)שלוש נשים הוא משפט הפתיחה של משנה בסדר נשים, , העוסקת בחלוקת רכוש בין מספר נשים. המשנה דנה בדוגמה של חלוקת עזבונו של אדם בין שלוש אלמנותיו, אולם מציינת שאותו הכלל תקף גם למקרים כגון פירוק שותפות. במשנה מוצג אופן החלוקה בשלושה מקרים שבהם העיזבון אינו גדול דיו כדי לכסות את הסכום שהובטח בכתובה לכל אחת מהנשים. פרשני המשנה התקשו למצוא את הכלל המנחה שעל פיו נקבעו מקרים אלו, והמשנה נותרה ללא פירוש פשוט. בשנת 1985 הציעו ישראל אומן ומיכאל משלר פתרון אפשרי לבעיה, שמבוסס על הכללת שיטת החלוקה שמתוארת במשנת שניים אוחזין, הפותחת את מסכת בבא מציעא. הפתרון הוא יוצא דופן בכך שהוא התגלה באמצעות הפעלת כלים מתורת המשחקים המודרנית (תחום מומחיותם של אומן ומשלר), על טקסט מן המשנה.
תיאור המשנה.
המשנה אינה מתייחסת לסדר קדימויות כלשהו שעשוי להתקיים בין הנשים (למשל, כזה שנקבע על פי הסדר שבו נישאו לנפטר), ועל כן החלוקה שמוצגת בה מתבססת אך ורק על גודל הכתובה של כל אחת מהנשים. שוויו של ה"מנה" הוא מאה דינרי כסף, ושוויו של דינר זהב הוא 25 דינרי כסף. סיכום של המשנה מופיע בטבלה הבאה, המציגה את חלקה של כל אישה בהתאם לסכום שבכתובּתה ולגודל העיזבון:
העיקרון הכללי שמנחה את החלוקה אינו ברור. כאשר גודל העיזבון הוא 100 דינרים, מתבצעת חלוקה שווה – כל אחת מהנשים מקבלת אותו הסכום מהעיזבון. כאשר גודל העיזבון הוא 300, מתבצעת לכאורה החלוקה על פי כלל אחר – כל אישה מקבלת סכום השקול לגודלה היחסי של כתובתה. במקרה שבו גודל העיזבון הוא 200, לא ברור אם יש כלל פשוט שיסביר את החלוקה המתקבלת, שבה מקבלות שתי הנשים בעלות הכתובה הגבוהה יותר סכום זהה, הגדול מזה של בעלת הכתובה הקטנה יותר.
ההסבר בתלמוד ופרשניו.
התלמוד הבבלי () מתקשה בהסברה של המשנה, ומעמיד אותה כמתקיימת במקרים חריגים בלבד. שיטתו של האמורא שמואל היא שהדין אמור רק במקרים שבהם בעלת אחת הכתובות מוותרת לשנייה על הסכום שזו תובעת. רב יעקב מנהר פקוד מביא בשמו של רבינא את הדעה שהמשנה עוסקת במקרה שבו האלמנות חילקו נכסים שנפלו לפניהן בשני זמנים שונים ("בשתי תפיסות"), כך שהדיון אינו נערך בבת אחת, אלא כל פעם על סכום אחר. בסופו של הדיון מובאת ברייתא בה נאמר שדין המשנה אינו מוסכם, ודעתו של רבי יהודה הנשיא (המכונה בה 'רבי'), היא שיש לערוך חלוקה שווה בשווה: .
פירוש המשנה עורר קושי גם בין פרשני המשנה והתלמוד המאוחרים יותר, שהתקשו למצוא לה הסבר המניח את הדעת כשלעצמו מחד, ומתיישב עם דברי התלמוד מאידך. לדוגמה, הרי"ף, שבדרך כלל מסתפק בציטוט מתומצת של קטע הגמרא הנפסק להלכה, הקדיש לסוגיה שלושה עמודים, ופתח במילים ("משנה זו והגמרא שלה נשאו ונתנו בה הקדמונים ז"ל, ולא עלתה בידם כל עיקר"). בפירושו הוא מזכיר ניסיון קדום להסבירה לפי משנת "שניים אוחזין". לדבריו, רב האי גאון סבר ששתי המשניות מבוססות על כלל אחד, אך הוא שמע שחזר בו בסוף ימיו. בנספח שכתב הרי"ף בערבית, הוא היקשה על סברתו, בין השאר מתוך דברי התלמוד: לפי הברייתא במסכת כתובות, רבי יהודה הנשיא חולק על משנת שלוש הנשים, בעוד שבמקום אחר () התלמוד מניח שהוא אינו חולק על משנת שניים אוחזין. מכאן הסיק הרי"ף ששתי המשניות אינן מבוססות על כלל אחד.
לעומת זאת, רס"ג כתב, בהתייחסו לניסיון אחר להסביר את המשנה שלא לפי העמדת התלמוד, שההלכה אומנם נפסקת לפי התלמוד, אך אין מניעה לפרש את המשנה בניגוד אליו.
שיטתם של אומן ומשלר.
ישראל אומן החל לעסוק במשנה לאחר שבנו הביא אותה לתשומת לבו, בעת דיון שניהלו השניים על מאמר שעסק במספר בעיות תלמודיות אחרות. אומן יחד עם מיכאל משלר, ניסה לפתור את הבעיה באמצעות כלים מתורת המשחקים, שלא היו זמינים למפרשי התלמוד וסייעו לשפוך אור חדש על הבעיה. התברר כי החלוקה שמוצגת במשנה תואמת את אחת משיטות הפתרון שבהן עוסקת תורת המשחקים השיתופיים – שיטה המבוססת על מושג הנקרא "גרעינון של משחק". אף שהמושג מורכב למדי ולא סביר שהיה מוכר בכלליותו לתנאים, ניתוח התכונות שלו סייע במציאת העיקרון שלדעתם הנחה את המשנה.
בשנת 1985 פרסמו אומן ומשלר מאמר בכתב העת Journal of Economic Theory ובו הציגו את הבעיה והציעו לה פתרון, אשר מתבסס על שיטת החלוקה המוצגת במשנת "שניים אוחזין" שבמסכת בבא מציעא.
במשנה זו נאמר:
כאן מוצג מקרה פשוט יותר, שניתן לראותו כעוסק בחלוקת רכוש בין שני טוענים. כלל החלוקה במקרה זה הוא של חלוקה שווה של הסכום השנוי במחלוקת: האדם שטוען לבעלות על מחצית מהטלית מסכים כי המחצית השנייה שייכת לאדם השני, ולכן הסכום השנוי במחלוקת במקרה זה הוא רק מחצית הטלית. מחצית זו מחולקת שווה בשווה בין שני הטוענים – וכך האחד נותר עם רבע טלית, והשני עם שלושת רבעי טלית.
אומן ומשלר שמו לב לכך שהחלוקה המוצעת במשנה עבור שלוש הנשים מקיימת את התכונה הבאה: לכל זוג אלמנות מתקיימת חלוקה על פי כלל "שניים אוחזין", כאשר מחלקים ביניהן את הסכום שנותר לאחר שהאלמנה השלישית קיבלה את חלקה. בניסוח חלופי: הסכום שמקבלת כל אשה מתאים לכך שהסכום הנשאר מתחלק בין השתיים הנותרות על פי כלל "שניים אוחזין".
למשל, במקרה שבו גודל העיזבון הוא 200 דינרים, אם נותנים לאלמנה השלישית את הסכום שהובטח לה בחלוקה בהתאם למשנה (75) נותרים עם סכום של 125 לחלק בין שתי הנותרות. מכיוון שהאישה הראשונה תובעת סכום של 100 והשנייה סכום של 200, ישנם 25 דינרים שאינם שנויים במחלוקת (האישה הראשונה מסכימה שהם שייכים לאישה השנייה) ולכן על פי שיטת "שניים אוחזין", 100 הדינרים השנויים במחלוקת יתחלקו שווה בשווה בין שתי הנשים. לכן הראשונה תקבל 50 והשנייה תקבל בסך הכול 75 – בדיוק כפי שמוצג בטבלה.