ליזי שבה הביתה אחרי שנתיים בתור תופרת מוכשרת מאוד. היא נהגה לתפור את בגדיהם של כל בני המשפחה באמצעות מכונת התפירה שנרכשה עבורה, מה שסייע לה לקבל יחס חם ורך יותר מאשר אחותה. מכאן ואילך, כתבה מיטשל, היחסים בינה לבין אמה נותרו עד לסוף חייה של האם, קשים ורוויי עוינות. גם כאשר מיטשל סעדה אותה בזקנתה, האם, שנפטרה בגיל 90, לא הכירה לה תודה ולא הביעה את הערכתה למורת רוחה של מיטשל, ואף המשיכה לומר לה שהיא הכישלון החרוץ ביותר מבין כל ילדיה. האם רצתה שכל ילדיה ילמדו מקצוע, והציפייה הייתה שמיטשל תלמד מליזי את סודות התפירה. אולם מיטשל תיעבה תפירה אף יותר משתיעבה את עבודות הבית וסירבה ללמוד מאחותה. אי לכך, מיטשל נשלחה לעיר על מנת להיות שוליה של זוג נכה ומבוגר. מיטשל נהנתה לחיות בבית הזוג, שהתייחס אליה בחיבה רבה יותר מזו שקיבלה בבית. היא נהנתה מעבודתה כתופרת ואף הורשתה ללמוד בימי ראשון. זה נמשך שנה בלבד, ושוב נקראה מיטשל לשוב הביתה על מנת להיות לעזר בניהול החווה במקום להישלח אל בית הספר.
החיים בבית היו בלתי נסבלים ומיטשל החליטה לברוח. מיטשל כתבה כי ככל שאמא שלה התאמצה להכניסה לתבנית, כך גדלה נחישותה של מיטשל להישאר נאמנה לעצמה. המצב הגיע לקיצוניות כזאת שיום אחד, לאחר ששוב הוכתה על ידי אמה עם מקל, מיטשל זרקה את המקל לאש והדפה אותה מעליה.
מיטשל קיבלה מאביה את הסכמתו לעזיבתה ואף סכום כסף קטן והיא החלה במסעה הרגלי, מהלך עשרה מייל לבית אחיה הנשוי. הפרידה מאחיה, מאביה ומהדוד הייתה לה קשה, והיא סברה שאינה מצוידת כהלכה לחיים עצמאיים: ללא השכלה פורמלית וללא מיומנויות. מיטשל בת ה-14 חשה מעט הקלה מהידיעה שלא תצטרך לסבול יותר את ידה הקשה של אמה, אבל, כתבה: .
בגרות (1885–1895).
מיטשל הגיעה לבית אחיה ואשתו בעיירה אשטון (Ashton-under-Lyne ), שאוכלסה בעיקר על ידי בני מעמד הפועלים. בעיירה היו נשים רבות שעבדו במפעלי הכותנה. הללו שמחו בעזרה בעבודות הבית ומיטשל החלה לעבוד ולפרנס את עצמה. מיטשל החלה לעבוד בתור משרתת בבית מנהל בית ספר, מה שאיפשר לה להמשיך ולקרוא ספרים. אחר כך החלה לעבוד בשכר מעט גבוה יותר בתור עוזרת לתופרת, והודיעה על התפטרותה מבית המנהל. בעלת הבית ציוותה עליה לנקות עוד, ומיטשל חשה שיש לה הזדמנות לעמוד על זכויותיה. מאבקה צלח.
מיטשל החלה להתמחות בתפירה וכך מצאה בכל פעם עבודה מכניסה יותר, תוך כדי השקעה בחוברות עבודה לשיפור כתיבתה. לא תמיד נשארו לה מספיק מעות על מנת לאכול, אבל, כתבה מיטשל, היא פגשה נשים טובות ורחימאיות שהאכילו אותה ודאגו לה ללא תמורה.
בד בבד החלה מיטשל להיות מודעת יותר ויותר לקולות הקוראים לקצר את שעות העבודה. מיטשל השתתפה באספה שקראה להעניק חצי יום חופש שבועי לכל העובדים בכל החנויות. בין הנואמים היה A.H.Scott, לימים נציג העיירה בפרלמנט. מיטשל ועוד כמה מחברותיה חששו להגיע לאספה משום שהיא החלה לפני שהסתיים יום העבודה בן 12 השעות שלהם, אלא שבעלי המתפרה ישבו במקום היחיד שנותר בו מקום גם להן. למרות חששן מפיטורין, זה לא קרה.
באחד מהבתים בהם שכרה חדר, פגשה מיטשל סוציאליסט שהכיר לה את כתיבתו של רוברט בלצ'פורד () שעוסקת בתעשיות המעסיקות עובדים בתנאים לא אנושיים ובמשכנות העוני. מאוחר יותר, בלצ'פורד ועוד כמה שותפים הקימו את "הקלריון" (), "השופר", שבועון שהתמקד בסוציאליזם בריטי-מקומי. מיטשל כתבה כי החלה להצטרף למפגשים של הסוציאליסטים מרוב בדידות. היא שמעה נאומים רבים ופגשה את העיתונאית הסוציאליסטית קתרין גלז'יאר (). הזדהותה העמוקה של מיטשל עם דברי הנואמת, גרמו למיטשל להתחיל להפיץ את הבשורה הסוציאליסטית בעצמה בקרנות רחוב. היא פגשה סוציאליסט נוסף שהתאכסן באותו בית, חייט בשם גיבון מיטשל (Gibbon Mitchell 1945-1869) וכעבור שנתיים הם נישאו ואף רכשו בית משל עצמם.
נישואין (1895–1905).
חיי הנישואים גרמו למיטשל להעמיק את התעניינותה בנושא אמצעי מניעה כחלק מהיכולת של חסרי היכולת לעזור לעצמם, כדבריה, וכדרך הבטוחה ביותר לנשים לשמור על עצמאות כלשהי. למרות דעותיה המתקדמות, בתור אישה נשואה, נפל עול הבית על כתפיה בלבד, בנוסף לעבודתה כתופרת. לתדהמתה, כתבה מיטשל, כל אותם דיבורים של גברים סוציאליסטים בשבח החירות, השוויון והחופש נותרו בגדר דיבורים כשזה הגיע לארוחות יום ראשון בביתם. מיטשל ציינה בציניות, שהריאקציונרים הללו ציפו שהנשים הנשואות שלהן תמשכנה מהמקום שבו עצרו אימהותיהם.
השינוי המשמעותי ביותר באקטיביזם הפמיניסטי-סוציאליסטי שלה, התחולל במיטשל לאחר ששמעה הרצאה סוציאליסטית רוויית דעות קדומות כלפי נשים, שגרמה לה לקפוץ על רגליה ולהשמיע את דעתה. היא זכתה למחיאות כפיים מצד הנשים במקום מה שהעניק לה את הביטחון להשמיע את דעותיה בפרהסיה.
עבודות הבית המייגעות לא פסחו עליה גם כשהייתה בחודש השביעי להריונה. היא ילדה לבסוף את פרנק, בנה היחיד, בלידה קשה וללא הרדמה. מיטשל ציינה שהתהליך היה "ברבריות לשמה", חוויה שתרמה להחלטה שלא להביא יותר ילדים לעולם גם בשל מצוקה כלכלית, ולהשתמש באמצעי מניעה.
מיטשל ובעלה הצטרפו למפלגת הלייבור העצמאית. היא הצטרפה יחד עם חבורת סוציאליסטים מקומיים באשטון, לסניף של המפלגה. מיטשל החלה להתעמק בנושא הענקת זכות הצבעה לנשים בפרט, ושוויון הזדמנויות בכלל. היא ניסתה להתמסר למקצוע ההוראה, היחיד, לטענתה, שיכול להעניק לה עצמאות כלכלית. עד מהרה הבינה מיטשל שהוראה איננה הצד החזק שלה ועמדה לוותר על חלומה להיות סופרת ולהישאר עקרת בית לעולמי עד. בריאותה השתפרה והיא שבה להתפרנס מתפירה ולהמשיך בפגישות ובפעילות המפלגתית. מיטשל יצרה קשר עם ראשי המפלגה כגון קיר הארדי (Keir Hardie) שלימים עמד בראש המפלגה; פיליפ סנואודן (Philip Snowden ), שכיהן בשנות ה-20 של המאה ה-20 כשר האוצר הראשון של מפלגת הלייבור; רמזי מקדונלד, ששימש כראש הממשלה הראשון מטעם המפלגה החל משנת 1924 ועוד.
מיטשל התבקשה לשמש כמי שתציג את אחד הנואמים באחד ממפגשי המפלגה וכשקמה לדבר, התייחסה ל- English Poor Laws שנחקקו באמצע המאה ה-16 והחזיקו מעמד עד אחרי מלחמת העולם השנייה. מאחר שעול הדאגה לעניים הלך והכביד על המדינה, נחקק ב-1834 חוק חדש שמצד אחד העניק אפשרות לעניים לאכול ולקבל מעט ביגוד בבתי מחסה, אולם מצד שני הפחית מאחריותה של המדינה לדאוג להם. החוק עודד שכבת אוכלוסייה זו לעבוד קשה יותר על מנת שלא ליפול למעמסה על המדינה, במטרה לנקות את הרחובות ממקבצי נדבות. מיטשל כתבה כי דבריה נפלו על אוזניים קשובות. מכאן ואילך היא התבקשה לנאום עוד פעמים רבות גם בנושאים פמיניסטיים. עד מהרה היא נודעה כנואמת המקומית המרכזית בנושא ונקראה לנאום גם מחוץ לאשטון.
מיטשל פגשה במנצ'סטר את אמלין פנקהרסט, ילידת מנצ'סטר, ואת בתה קריסטבל (Christabel Pankhurst). פנקהרסט ייסדה ועמדה בראשו של "איגוד הנשים החברתי-פוליטי"" (Women's Social and Political Union (W.S.P.U)). עד מהרה הבינה מיטשל שיש צורך במאבק מיליטנטי יותר. ב-1904 היא הייתה האישה השנייה שמונתה כחברת מועצת אשטון מטעם מפלגת הלייבור העצמאית (I.L.P), ומצאה את עצמה בודדה בחזית המאבק שלה לשיפור התנאים הסוציאליים של העניים. פנקהרסט הייתה היחידה שעזרה לה.
בשלב הזה, מיטשל ובעלה אימצו אחיינית יתומה של מיטשל ועל מנת להשלים הכנסה, השכירו כמה חדרים בביתם.
סופרג'יסטית (1905–1918).
מיטשל חברה לפנקהרסט משום שבמנצ'סטר, כפי שכתבה מיטשל, 50 שנים של עצומות לא הביאו כל תועלת. פניות למנהיגים במפלגה זכו ליחס מזלזל ומשפיל. בחורף 1905, ציינה מיטשל, החלו הנשים בהנהגתה של פנקהרסט וילדיה, להפגין בחוצות העיר, במעגלי תנועה, בשווקים או בפינות רחוב גם ביורקשייר ובלנקשייר. השוק המרכזי של אשטון, כתבה מיטשל, היה זירת התגוששות ורבאלית בכל יום מימות השבוע, וכשקבוצת הסוציאליסטיות הגיעה לדבר, הקהל היה רב במיוחד והנשים נזקקו לחברי המפלגה ולבעלה של מיטשל שיגנו עליהן. על מנת להרוויח את דמי הנסיעה ברכבות, הנשים מכרו ספרים סופרג'יסטיים וכשהיה קהל גדול, הן הצליחו להרוויח עוד כמה מעות והרשו לעצמן לרכוש עוד כמה ספרים. בד בבד, בריאותה של מיטשל הלכה והתרופפה מרוב עיסוקיה הרבים במועצה, בהפגנות ובבית.
בסתיו 1905, מיטשל ביחד עם פנקהרסט ושאר הנשים, לחצו על שרים עתידיים בממשלה להתחייב למתן זכות הצבעה לנשים ברגע שיכנסו לתפקיד. באוקטובר 1906 התלוותה מיטשל לפנהרסט לנסיעה ללונדון שם חוותה, לראשונה, התנכלות משטרתית כמו גם מצד נערים וגברים שהתנגדו למאבק הנשים. מיטשל וכמה מחברותיה נשפטו, ונשלחו למאסר. מיטשל שוחררה לאחר יום.
השהות בלונדון הייתה אינטנסיבית ומיטשל שבה הביתה חסרת כוחות. למרות זאת, היא ניאותה להתלוות לפנקהרסט לפתיחת הקמפיין נגד הממשלה במהלך הבחירות בהאדרספילד, ואחר כך באולדהאם ושוב ללונדון, שם נשאה דברים. הגיעו המוני אנשים ונאספו תרומות רבות - חלקן מנשים שתרמו את תכשיטיהן בו במקום. מיטשל זכתה לתשבחות על נאומה גם כש"טובי הנואמים באנגליה", כפי שהיא כתבה, היו על הבמה באותו ערב.
בריאותה של מיטשל, שמעולם לא הייתה איתנה במיוחד, סבלה כעת עוד יותר, ומיטשל התמוטטה במהלך נאום שנשאה. הדיאגנוזה הייתה "התמוטטות עצבים". מיטשל תארה תקופה שנמשכה שבועות ארוכים בהם חוותה התקפי הזיות ופרנויות. היא תארה את חוכמת הנשים שטיפלו בה במסירות וידעו להרגיע אותה, ביניהן הייתה גם שארלוט דספרד, קומוניסטית, פציפיסטית ואקטיביסטית נלהבת, שעודדה את הקשר בין התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים לשיחרור נשים.