המאזן מוצג באופן דומה לזה של חברה, כאשר ההבדל העיקרי הוא בהון העצמי. למלכ"ר אין הון עצמי, ולפיכך ההצגה בסעיף זה היא שונה. יש לחלק את יתרת ההון (ההפרש בין הנכסים נטו להתחייבויות נטו = "נכסים נטו") למספר יתרות, כדלקמן:
במילים אחרות, יתרת הנכסים נטו מאפשרת לקוראי הדוח להבין מהם משאבי המלכ"ר, האם הוקצו לשימוש מסוים ומהי יתרת הנכסים נטו שטרם נוצלה (נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר).
דוח על הפעילויות.
הדוח על הפעילויות הוא דוח רווח והפסד אשר מציג את ההכנסות מתרומות והקצבות לעומת הוצאות הפעלה, הנהלה ומימון של המלכ"ר, על מנת שקוראי הדוח יוכלו להבין את פעילות העמותה בשנת הדוח.
תרומות שהוגבלו אינן נכללות בהכנסות מתרומות, אלא רק במאזן ובדוח על השינויים בנכסים נטו. רק בעת ביטול ההגבלה ("שחרור"), יירשמו הכנסות בסעיף מיוחד בשם "הכנסות מהגבלות ששוחררו".
לעניין שירותים המתקבלים ללא תמורה, נדרש המלכ"ר לתת ביטוי לשירותים אלו על ידי רישום הכנסה והוצאה, כגון "הכנסות מתרומות בשווה כסף" כנגד סעיף הוצאות מתאים, למשל "שירותים מקצועיים".
דוח על השינויים בנכסים נטו.
דוח זה מקביל לדוח על השינויים בהון העצמי, והוא מציג את השינויים בנכסים נטו במהלך השנה. הדוח כולל את עודף ההכנסות על ההוצאות (רווח); שחרור או תוספת של נכסים אשר קיימת לגביהן הגבלה; רישום הוצאות הפחת כמיון מיתרת נכסים נטו ששימשו לרכישת רכוש קבוע ליתרת נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר, וכל תנועה אחרת המשפיעה על יתרת הנכסים נטו.
התקן מאפשר להציג דוח משולב של דוח על הפעילויות יחד עם הדוח על השינויים בנכסים נטו.
דוח על תזרימי המזומנים.
התקן קובע כי מלכ"ר יציג דוח המשקף את כל תזרימי המזומנים במהלך השנה ולהציג בנפרד פעילויות מסוימות, כגון קרנות אנונה, הכנסות מריבית ודיבידנד ועוד. עמותות קטנות אינן מציגות דוח תזרים מזומנים בדומה להצגה בדוחות כספיים של חברות קטנות.
בסיס דיווח.
התקן קובע כי מלכ"ר יערוך את דוחותיו על בסיס מצטבר ובהתאם לכללי חשבונאות מקובלים. עם זאת, התקן מאפשר למלכ"ר שמחזורו השנתי מתחת ל-750 אלפי ש"ח (צמוד למדד), לדווח על בסיס מזומן. עמותה המדווחת על בסיס מזומן, פטורה מעריכת דוח על תזרימי מזומנים.
סוגיות נוספות.
התקן מתייחס גם לדרך ההצגה והטיפול ברכוש הקבוע, נכסים ושירותים המתקבלים ללא תמורה, נכסים שהתקבלו לשם העברתם לאחרים, עתודות חשבונאיות, אנונה, תנאים לרישום תרומות שהובטחו, מיסים (דרך הצגה בלבד; המחוקק הוא שקובע את חבויות המס של המלכ"ר), ועוד.
מחנה מחפשי נפט הר אבנון
מחנה מחפשי נפט הר אבנון הוא אתר מגורים שהקימה חברת הנפט העיראקית (IPC) ב-1941 עבור עובדיה שעסקו בחיפוש נפט במכתש הגדול.
רקע.
חברת הנפט העיראקית הייתה פעילה בחיפוש וניצול משאבי נפט במזרח התיכון ובין השאר שאפה לפעול גם בפלשתינה. ב-1938 פרסם השלטון המנדטורי את "הפקודה לכריית שמן" וב-1939 חילקו השלטונות 31 רישיונות לפיתוח תשתית להפקת נפט (11 רישיונות ל"חברת הנפט העיראקית", 18 רישיונות ל"החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" ו 2 רישיונות לתאגיד "הירדן"). בעקבות היתר זה ביצעה "החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" (שהייתה חברת בת של חברת הנפט העיראקית) סקרים גאולוגים בארץ בשנות ה-30 וה-40 ובין השאר העריכה שיש סיכויים טובים להמצאות נפט לכוד מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול. בעקבות כך הוחלט בחברה לקדוח בתחתית המכתש תוך ניצול העובדה שהמכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט.
עבודות בשטח.
על מנת להגיע לאתר הקידוח סללו הבריטים כביש (שנקרא אז כביש הנפט) מצומת הנגב למכתש. הכביש נבנה כדרך סולינג שחצתה את המכתש. כ-2 ק"מ מדרום לכביש זה יצקו מהנדסי החברה משטח בטון עליו אמור היה לעמוד מגדל הקידוח. מחוץ למכתש, למרגלות הר אבנון, בנתה החברה מחנה מגורים עבור עובדי הכביש והקידוח. המחנה נחלק למחנה הצפוני ובו כ-6 מבנים בגדלים שונים והמחנה הדרומי (בקרבת המצוק) ובו 2 מבנים גדולים.
תוכניות הקידוח של הבריטים לא יצאו לפועל עקב התערערות המצב הביטחוני ופריצת מלחמת העצמאות והם נטשו את האתר. עם הקמת המדינה חידשו חברות נפט את הניסיונות להפקת נפט במכתש אך בסופו של דבר לא נמצא נפט והקידוחים ננטשו.
מצב המחנה כיום.
כל הבניינים במחנה המגורים נהרסו ונותרו רק מספר קירות עומדים. משטח הבטון עבור מגדל הקידוח עדיין קיים בתחתית המכתש. דרך הסולינג מצומת הנגב זופתה והוארכה עד קרבת עין ירקעם. מספר קילומטרים ממזרח למחנה הוקמה ב-1951 העיירה ירוחם.
אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר
אז'ן למורל, ובתוארו הרשמי אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר (בצרפתית: Eugène II Frédéric Marie Lamoral, 11e prince de Ligne, 10 באוגוסט 1893 - 26 ביוני 1960) היה אציל מבית לינייה , בית אצולה בלגי, וחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אז'ן השני נולד ב-10 באוגוסט 1893 בבראילפון, והיה בנם הבכור של ארנסט, נסיך לינייה העשירי ודיאן דה קוסה-בריסאק (de Cossé-Brissac). הוא למד פילוסופיה, הוכשר כדיפלומט וסיים את לימודיו בהצטיינות. הוא נשלח לבוקרשט, פריז, מדריד, לונדון ווושינגטון הבירה. בשנת 1917 נישא לפיליפין דה נואייה (de Noailles), ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
עם מות אביו בשנת 1937, הפך אז'ן לנסיך אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר.
מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה.
בעת כיבוש בלגיה בידי הגרמנים בשנת 1940 לחם אז'ן בצבא הבלגי. לאחר שפורקה בלגיה מנשקה עבדו אז'ן ואשתו בסיוע חומרי לנזקקים במדינה. הם הפכו את טירת בלל (Château de Belœil) שבמערב בלגיה למקום מקלט לילדים יהודים, בהם בלגים וכן זרים. איז'ן ואשתו דאגו לחינוכם של הילדים והקנו להם טיפול רפואי ככל שנדרש. אז'ן היה בן דודו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים, וכך התאפשר לו לזמן את רופאו האישי של המלך בכל עת שנדרשו לכך הילדים החולים שתחת חסותו.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היה אז'ן השני שגריר בלגיה בהודו ובספרד. ב-26 ביוני 1960 מת אז'ן בבלאיל, ובנו בודואן, נסיך לינייה השנים עשר ירש את תאריו.
בשנת 1975 העניק יד ושם לאז'ן השני לבית לינייה את אות חסידי אומות העולם.
משפחתו.
ב-28 בפברואר 1917 התחתן אז'ן עם פיליפין דה נואייה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוג'ין השני לבית לינייה
דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג
דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג (גרמנית: Sachsen-Gotha-Altenburg, נהגה "זקסן-גותה-אלטנבורג") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי איחוד דוכסות סקסוניה-גותה עם דוכסות סקסוניה-אלטנבורג, והתקיימה עד 1826 שאז חולקה בין דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
היסטוריה.
הקמת הדוכסות.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה דוכסות סקסוניה-ויימאר בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. יוהאן פיליפ בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים. לאחר מותו של ארנסט בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג קיבל את אזור גותה ואזור אלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג. הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף היה לה זכות הצבעה ברייכסטג.
פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בנו של פרידריך הראשון, הרחיב את שטחי הדוכסות לאחר מותם של אלברכט, דוכס סקסוניה-קובורג בשנת 1699 וכריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג בשנת 1707. תחת שלטונו של פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג הפכה הדוכסות לחזקה ביותר. פרידריך הקים ארמונות וגנים מפוארים בסגנון הבארוק, והפך את חצרו למרכז בהשכלה בגרמניה. לאחר מותו של פרידריך בשנת 1772, המשיך בדרכו בנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
פירוק הדוכסות.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
שליטי סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
בקרה בחוג פתוח