למרות תצפיות של חוקרים בעבר סיפקו דיווחים סותרים על פעילות של מין זה, כיום ברור שהצביון האדום הוא בעל חיים פעיל יום בעיקרו. שיא הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות, ואת מרבית השעות החמות של היום הוא מבלה במנוחה ובהעלאת גרה. סגנון האכילה שלו הוא לקיטת מזון תוך כדי הליכה איטית, ולאחר מכן הוא מתרחק מעט מאזור הליקוט הראשון בטרם ימשיך לאכול באזור הליקוט הבא. לדוגמה: כאשר הצביון אוכל מקטע מסוים בשיח הוא לא ימשיך לאכול באופן רציף ממנו, אלא ישאיר קטעים שלמים בין אזור נגוס למשנהו. התנהגות זאת גורמת לכך שהצמחייה לא תדולל במהירות, ויהא לה מספיק זמן לצמוח. בעת חיפוש מזון לרוב הצביון ילך לרוב עם ראש מוך וצמוד לקרקע כדי לרחרח אחר מזון הראוי לו, והוא מנענע את זנבו ללא הרף מצד לצד. כאשר הצביון מופרע הוא פותח בריצה מהירה עם סדרה של קפיצות ו"צולל" הישר לתוך הסבך הקרוב. קריאות האזהרה שמשמיע מין זה מתוארות כשריקות צווחניות או נחירות, והן משמשות לעיתים גם כדי לתקשר בין האם לעופר שלה. לצביון אדום יש חושים חדים של שמיעה וריח, ובנוסף לזה הוא עירני מאוד ומגיב לכל תזוזות לא שגרתיות בסביבתו - מה שעשוי להקשות על צפייה של מין זה בטבע. הוא גם רגיש מאוד לריח טריטוריאלי שנעשה על ידי צביונים אחרים.
הטורפים העיקריים של מין זה הם נמרים אפריקנים, אריות, עיטי כתר, ופיתונים מרושתים, וסביר להניח שגם ברדלסים, זאבים טלואים, חתולים זהובים אפריקנים, סרוואלים ותנים שנמצאים בתחומי תפוצתו.
הצביון האדום חי בבדידות או בזוגות (15% מהתצפיות), ובמקרים נדירים ניתן לראות משפחה קטנה של זכר, נקבה ועופר. סביב מקורות מים ניתן לראות מספר פרטים שאין ביניהם קשר. צביונים אלו תופסים לעצמם שטח פעילות קבוע וקטן (מכונה "שטח ביתי"), שיכול להישמר על ידם במשך חודשים רבים - כל עוד אין הפרעה חיצונית של טורפים או בני אדם. לאחר תקופה מסוימת הצביון עוזב את האזור ומחפש לעצמו שטח פעילות חדש. בשטחים הביתיים הללו ישנם מספר אזורי מנוחה קבועים. בשל הצפיפות הנמוכה של הצביונים האדומים אין בדרך כלל מפגש בין שטחי פעילות של שני צביונים. הצביונים מסמנים אובייקטים רבים בשטחי הפעילות על ידי בלוטות הריח הגדולות שבצידי עיניהם - מה שמוכיח שהם טריטוריאליים. צפיפות האוכלוסייה המרבית היא 4-3 פרטים לקמ"ר של בית גידול טוב.
תזונה.
הצביון האדום הוא בעל חיים צמחוני, ותזונתו מורכבת מ-60% שיחים ועלים, והשאר ענפים, זרעים, פרחים ופירות. הוא אוכל גם כמויות קטנות של שורשים, קליפות עצים ועשבים, ורק לעיתים נדירות יבקר באתרי ליקוק מלח ממינרלים. מיני המזון המועדפים בניגריה הם בעיקר קצוות עלים של פיליאוסטיגמה (מהקסאלפיניים), זרדים ועלים של קומברטום (מההדסאים) ומוקונה (מהפרפרניים), ופירות של שזיפי חזיר (מהאלתיים). מינים נוספים הנצרכים על ידו בתדירות נמוכה במעט הם עלים של בארווד (פרפרניים), מיטזירי ופילאנטוס (מהמלפיגאים), אנונה סנגלית (מהאנונאים), פירות של שיח אברהם (מהורבניים), תפוח אקי (מהסבוננאים), אגוזי קולה (מהחלמיתיים) ותאנת הכף (מהתותיים). בגאנה ניתוח התוכן של קיבת הצביון הראה שהפירות המועדפים עליו ביותר באזור מלבד תאנת הכף, הם הנאוקלה (מהפואתיים) ותמר סנגלי (מהדקליים). הוא גם עשוי לצרוך שם פירות של מיני פיקוס רבים כפיקוס סלעים רחב-עלים, פיקוס אספריפוליה, פיקוס ההרים, פיקוס גאלפלוקופרה, פיקוס אינגוס, פיקוס פלטיפילה ופיקוס טונינג'י, וכן פירות, פרחים ועלים של פאווטה (פואתיים).
בחלק מהפירות הנאכלים על ידו כתאנת הכף, תמר סנגלי ואנונה סנגלית, הצביון האדום בולע גם את הזרעים; הללו עוברים דרך קיבתו עד שיוצאים לאחר מכן עם צואתו, וזה מהווה גורם חשוב להפצת הזרעים שלהם במקומות רבים. הצביון האדום מרחיב גם את תזונתו לגידולים חקלאיים שננטעו סמוך לבית גידולו, אך הוא אינו מזיק באופן משמעותי. צביונים אלו יעקבו‬
‪ לעיתים קרובות אחרי בבוני זית, בבוני גויאנה וקופי טנטלוס שמלקטים מזון מהעצים - כדי לנצל את הפירות, הפרחים והענפים שהופלו על ידיהם מהעצים. בגאנה נצפה מעקב כזה של צביונים אחרי קופים בעיקר סביב עצי קסילופיה ו"שיח בננה" (ממשפחת האנונאים) ועצי אלצ'ורנה (ממשפחת החלבלוביים). הצביון האדום יוצא דופן מקרוביו בכך שהוא גם נוהג לעיתים קרובות לעמוד זקוף על רגליו האחוריות כדי להגיע למזון שהוא מעל להישג ידו. צביון זה תלוי יחסית במקורות מים קבועים, והם מהווים גורם חשוב בבחירת בית הגידול.
רבייה ומחזור חיים.
לא ידוע האם הרבייה של צביון אדום היא עונתית, אולם עופרים צעירים נצפו בדרך כלל בעונה היבשה או בעונת הגשמים המוקדמת. בשבי נצפתה תחרות בין הזכרים על בנות הזוג, והמאבק ביניהם כלל נגיחות עם הראש, דקירה עם הקרניים בצלעות, נשיכות ורדיפות אגרסיביות אחד אחרי השני. תחרות תוקפנית זאת של הזכרים לא נצפתה בטבע, כנראה בגלל שטחי הפעילות המרוחקים אחד מהשני ומקטינים את האפשרות למפגש ביניהם. הייחום נמשך יום אחד, ומספר ימים לפניו הזכר נמצא תמיד בסביבות הנקבה. בזמן זה יש לנקבה נפיחות אדמומית בחלק האחורי בדומה לנקבות הבבון, שמראה על כך שהיא מוכנה להתרבות.
אורך ההריון של הנקבה בשבי היה 223 - 240 ימים (7.5 - 8 חודשים), ולעיתים רחוקות למעלה מזה. בתום ההריון נולד עופר יחיד בדרך כלל ששוקל לרוב בעת הלידה ק"ג אחד (1,000 גרם), ודווח שמשקלו משתנה בין הפרטים מ-760 גרם עד 1,335 גרם. הצביונית מחביאה את העופר לאחר הלידה בצמחייה צפופה וסבוכה, ומשלב זה ואילך העופר נמצא במצב שכיבה כל הזמן ללא תנועה - גם כאשר יעברו לידו בעלי חיים אחרים. לעיתים העופר מחפש מסתור באופן עצמאי, ויחשוף את עצמו רק כאשר אימו תקרא לו כאשר היא תגיע להניקו. מיד לאחר הלידה ובטרם הצביונית עוזבת את העופר היא מסמנת אותו בבלוטות הריח שבצידי עיניה כדי להקל עליה למוצאו בסבך, והתנהגות זאת תחזור על עצמה כל פעם שהיא באה להניקו. תצפיות בשבי מראות שהגמילה מתרחשת בין 93 ל-98 ימים (כ-3 חודשים) שאז העופר מגיע למשקל המינימלי - 9 ק"ג; משלב זה ואילך אין מעורבות הורית בחייו והוא למעשה כבר עצמאי. הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנה וחצי (18 חודשים) כך שההמלטות הראשונות שלהם מתרחשות בגיל שנתיים ו-2 חודשים, והזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 9 חודשים. הפוריות של הנקבה עשויה להיות גבוהה מאוד בהתחשב בכך שמספרי האוכלוסייה של המין יציבים למרות הציד הכבד עליהם.
תוחלת החיים של צביון אדום בטבע מוגבלת על ידי טריפה לרוב עד 5 שנים. בשבי היא גבוהה הרבה יותר ובסביבות 10 - 15 שנים או יותר.
איומים ושימור.
הצביון האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל כך שהוא עדיין נפוץ באופן נרחב בטווח ההיסטורי של תפוצתו, ומספרי אוכלוסייתו גדולים למדי. עם זאת מגמת האוכלוסייה בירידה בשל ציד מוגבר לבשר, ופלישה חקלאית לשטחי בית הגידול שלו, אך הוא יכול לשרוד בקלות בפני לחץ ציד נמוך. מצב השימור שלו אינו אמור להתדרדר בטווח הארוך כל עוד המין נפוץ היטב באזורים מוגנים ובאזורים עם לחצי ציד נמוכים. הצביון האדום עומד כיום תחת לחץ ציד כבד בחלקים גדולים מהטווח ההיסטורי שלו. בגינאה למשל, הצביון האדום הוא המין הנפוץ ביותר בשוקי הבשר לצד צביון מקסוול, חולדת קנים ענקית (Thryonomys swinderianus) וקודו מסורטט. הוא נפוץ ברוב האזורים המוגנים והיערות הדלילים על פני הטווח שלו שבהם בתי גידול מתאימים, כולל אזורים שבהם ציד לא חוקי הפחית או הכחיד את רוב מיני האנטילופות האחרות שבאזור. למרות העמידות שלו לציד לעומת שאר אנטילופות הסוואנה מספריו כאמור נמצאים בירידה מתמשכת אך לא רצינית מידי.
הצביון האדום נפוץ היטב במרבית האזורים המוגנים שבתחומי תפוצתו, וכמחצית מהאוכלוסייה שלו נמצאת בתוך או סביב לאזורים מוגנים. ברוב האזורים המוגנים מספריו יציבים למדי. המספרים הגדולים ביותר שלו מצויים בשמורות ובפארקים הבאים: הפארק הלאומי ניוקולו-קובה (סנגל), הפארק הלאומי קום, הפארק הלאומי בנדמה והפארק הלאומי ראהואה (חוף השנהב), הפארק הלאומי דיג'יה (גאנה), הפארק הלאומי פנדאג'ארי והפארק הלאומי W (בנין), הפארק הלאומי באנווה, הפארק הלאומי בונה-נג'ידה והפארק הלאומי פארו (קמרון), הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס, שמורת מינגוי-בנגוראן ושמורת סאנגבה (הרפובליקה המרכז אפריקאית) והפארק הלאומי גרמבה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
אומדן האוכלוסייה העולמית של הצביון האדום הוערך בכ-170,000 פרטים בשנת 1999.
צביון אבוט