ההישגים שלו עוררו עניין אצל מדענים אחרים שבתחילת דרכם באסטרונומית קרינת X. לתקופה ארוכה מחקריו של ג'אקוני עודדו משמעות של לוויין Uhuru שקולט קרינת X ונע סביב כדור הארץ כדי להגן על השמיים, הלוויין ההוא שוגר בשנת 1970. באותה שנה (1970) הוא בנה הטלסקופ הראשון בעל ההגדרה הגבוה של קרינת X, בשם מצפה הכוכבים של איינשטיין (Einstein Observatory) ושוגר ב-1978. הטלסקופ הראשון (Einstein Observatory) בדק את אטמוספירת הכוכבים, שאריות של סופרנובות וגילה מקורות של קרינת X בגלקסיות אחרות.
בשנת 1981 ריקרדו ג'אקוני קבל את מדליית ברוס, וב-1999 שוגר מצפה הכוכבים (Chandra (X-Ray שהיה ועד עכשיו הוא המכשיר החזק והיעיל ביותר, וג'אקוני הוא המדען שהציע אותו ב-1976.
זכייה בפרס נובל.
ג'אקוני זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2002. הפרס הוענק לו "על תרומתו החשובה לאסטרופיזיקה, שהביאה לגילוי מקורות קרני הרנטגן הקוסמיים". הוא קיבל מחצית מהפרס, וריימונד דייוויס ומסטושי קושיבה קיבלו רבע מהפרס הכספי כל אחד, על תגליותיהם בתחום אסטרונומיית ניוטרינו.
נפטר בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית ב-9 בדצמבר 2018.
הרברט קרמר
הרברט קרמר (בגרמנית: Herbert Krömer; נולד ב-25 באוגוסט 1928) הוא פרופסור לפיזיקה ומחשוב קוונטי באוניברסיטאות קולורדו UT דאלאס וUCSB. חקר את אפקט האלקטרונים החמים, פיתח את הטרנזיסטור HBT ופיתח את העיקרון שלפיו עובדים דיאודים לייזריים, שמאוחר יותר שימשו בקוראי דיסקים וכו'.
קרמר היה חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 2000 יחד עם ז'ורס אלפרוב על פיתוח טרנזיסטורים העובדים על מוליכים למחצה המשמשים במחשבים ואופטו אלקטרוניקה. במקביל ג'ק קילבי גם קיבל פרס נובל לפיזיקה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
הרברט נולד בויימאר, גרמניה, הוא נולד למשפחה בורגנית, ולא היה ספק שהוריו ניסו לתת לו את החינוך והידע הטוב ביותר. אמו, במיוחד, עודדה אותו להיות הטוב ביותר בבית ספרו בלימודים, ללמוד בסדר אף פעם לא היה מספיק. לפי קרמר, הוא עבר דרך 12 שנות לימודיו ללא קשיים כמעט.
תקופת האוניברסיטה.
סיים את הגמנסיה בשנת 1947.
הוא הגיע לאוניברסיטת גטינגן (בהמלצת אחד הפרופסורים בג'נה)ואחרי כמה סמסטרים של השתתפות בתוכנית כלשהי, הוא נרשם לדיפלומה תאורטית אצל פרופסור סאוטר.
במהלך הלימודים אצל סאוטר קרמר נתקל בנושא שקוראים לו הטרוג'נקציה, חצאי מוליכים, נושא שנכנס עמוק לתוכו בזמן לימודיו כי הוא עוד הרבה פעמים השתמש בו בפטנטים שרשם ובדברים נוספים אחרים.
יום אחד פנה סאוטר אל קרמר, ואמר לו שהגיע הזמן לדוקטורט, קרמר הסכים עמו ועשה דוקטורט בנושא שאנו מכנים קיום אפקט האלקטרונים החמים בשכבת טעינת החלל של הטרנזיסטור, ובזכות שיטת לימודו המהירה של סאוטר, קרמר יצא עם דוקטורט עוד לפני שמלא לו 24 שנה.
תקופת העבודה.
שוק העבודה של פיזיקה תאורטית באותן שנים לא היה מפותח, לא היה ביקוש רב ורבים חיפשו את התפקיד. קרמר במזל רב הצליח למצוא משרה ברשת התקשורת הגרמנית.
זמן מה לאחר הצטרפותו למעבדות  RCA (Radio Corporation of America - "תאגיד הרדיו של אמריקה") בפרינסטון ב-1954 קרמר חזר להטרוג'נקציה (המגע בין חצאי מוליכים) .התרומה העיקרית של קרמר לשדה, היו שני מסמכים תאורטיים ופיתוח הHBT, אחד מהמסמכים בביקורת הRCA ובו למעשה פירט באופן ברור את המושג של שדות חשמליים למחצה וחישב את עקרון העיצוב הבסיסי לכל הטרנזיסטורים.
השלב האחרון של עבודתו ב RCA היה כאשר היה בהרצאתו של אחד מחבריו, והרצה על לייזר מסוג חדש, חברו הציג בעיה אחת שהייתה בלייזר וקרמר מיד מצא לבעיה פתרון, כאשר לא נענה הוא רשם על כך פטנט.
למרות כתיבת הפטנט קרמר סירב למשאבים כדי לעבוד על הלייזר החדש בטענה שלא יהיו יישומים לכך. בצירוף מקרים, אפקט הגאן בדיוק התגלה, ויש לאפקט השפעות על ההתנגדות הנגטיבית של האלקטרונים החמים. וכך יצא שקרמר עבד על אפקט הגאן במשך עשר השנים הבאות, ולא השתתף במימוש הטכנולוגי של הלייזר.
קרמר עזב את וריאן בשנת 1966 ובשנת 1968 הצטרף לאוניברסיטת קולורדו. זה הרגע שבו קרמר חזר לטרנזיסטורים, ובתחילת שנות ה-70 התמודד עם תיאורית הקיזוז של הלהקה יחד עם הסטודנט שלו ביל פרסבלי, עכשיו כבר בUT דאלאס, הם היו ראשונים שעבדו על תיאורית קיזוז הלהקה. זמן קצר לאחר מכן, עכשיו כבר בUCSB, קרמר פיתח שיטה כדי לקבוע להקה ניסיונית על ידי פרופיל קיבול- מתח באמצעות הטרו-ממשק.
בסוף שנות השבעים קרמר חזר למכשיר שממנו התחיל הHBT, ההתפתחויות הטכנולוגיה שאיפשרו את לייזר הDH הציעו הבטחה גדולה גם לHBT, וקרמר הפך לחסיד נלהב של פיתוח המכשיר.
פרס נובל.
קרמר, חתן פרס נובל לפיזיקה, יחד עם ז'רוס א. אלפרדוב, בשנת 2000 קיבל את הפרס על פיתוח טרנזיסטורים העובדים על מוליכים למחצה ועקרונות הנקראים "heterostructure" המשמשים במחשבים ואופטו אלקטרוניקה. כיום, המצאה זו משמשת את הטכנולוגיות של הטלפונים הסלולריים וקשר לוויני, בדיאודות לייזרים, בעזרת ההמצאה הזאת גם מעבירים מידע ברשתות טלפון ואינטרנט, מחשבים קוראי דיסקים וכו'…
במקביל ג'ק ס. קילבי קיבל פרס נובל לפיזיקה על פיתוח המעגל המשולב.
הירושי אמאנו
הירושי אמאנו (ביפנית: 天野 浩; נולד ב-11 בספטמבר 1960)  הוא פיזיקאי יפני, חלוץ בחקר מוליכים למחצה, אשר זכה יחד עם קבוצת החקר שלו (שכללה את המדענים איסאמו אקאסאקי ושוג'י נקמורה) בפרס נובל לפיזיקה ב-2014, על גילוי נורות LED כחולות בהירות, שתרמו לפיתוח נורות LED לבנות חסכוניות באנרגיה ביחס לנורות ליבון.
הזכייה לוותה בביקורות קשות, כיוון שהזוכים בפרס, אינם למעשה מפתחי הדיודה הכחולה, אלא רק תרמו להכנסתה לשימוש מסחרי, וכי הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס, הם אלו שפיתחו את הדיודה הכחולה הראשונה. כמו כן ועדת הפרס התעלמה לחלוטין ממאמצי הפיתוח הנרחבים של ניק חולונייק ואולג לוסב, שהובילו לפיתוח דיודת ה-LED הראשונה.
קורות חיים.
הירושי אמאנו נולד בעיר האמאמאטסו שביפן. בשנת 1982 התקבל לאוניברסיטת נאגויה שביפן ושם החל את לימודיו בהנדסה. באוניברסיטה זו הוא סיים תואר ראשון (בשנת 1983), תואר שני (ב-1985) ותואר שלישי (ב-1989). בין השנים 1988 עד 1992 עסק אמאנו במחקרים באוניברסיטה. לאחר מכן עבר יחד עם עמיתו אקאסאקי לאוניברסיטת מייג'ו, שם התקדם לתפקיד סגן פרופסור, ובשנת 2002 הפך לפרופסור במשרה מלאה. לאחר מכן, בשנת 2010, חזר לאוניברסיטת נאגויה.
במהלך שנות עבודתו כתב אמאנו 10 ספרים העוסקים בעולם המדע. הראשון מביניהם פורסם בשנת 1997 ועסק בשיטות הבנת מכניזם התפתחות הקריסטלים, והספר האחרון פורסם בשנת 2013 ועסק בפיתוח נורות LED על בסיס גליום ניטריד.
פיתוח נורות LED כחולות על בסיס גליום נטריד.
לפני המחקר של הירושי אמאנו וצוות המחקר שלו, היו מדענים שהדגימו דיודות פולטות אור בצבע כחול. ב-1972, הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס מאוניברסיטת סטנפורד, פיתחו את הדיודה פולטת אור הראשונה שפלטה בצבע כחול מסוג גליום ניטריד. בשנת 1989, חברת Cree פיתחה דיודות פולטות אור כחולות מסוג צורן קרביד שאפשרו לייצר דיודות RGB שאפשרו ליצור אור לבן באמצעות שילוב שלושת צבעי היסוד.
המחקר אשר עליו קיבלו אמאנו וצוות מחקרו פרס נובל, התחיל בראשית שנות התשעים של המאה ה-20. את המחקר פיתח אמאנו יחד עם אקאסאקי ונאקאמורה, ומטרתם הייתה לפתח נורות LED כחולות על בסיס גליום ניטריד (GaN), על מנת שיהיו יעילות וחסכוניות יותר באנרגיה מנורות ה-LED הלבנות שקדמו להן, אשר השתמשו באור כחול, אדום וירוק. במקביל למחקר זה הם ניסו לפתח דיודות לייזר כחולות אשר גם הן יעבדו על בסיס גליום נטריד אשר יעילות בתחומי הרפואה ובתחומי עיסוק בלייזר.
כאשר הצליחו אנשי הצוות לייצר דיודות פולטות אור כחולות בתחילת המחקר שלהם, הדבר נחשב לפריצת דרך בטכנולוגיית ה-LED. זאת משום שהדבר איפשר לייצר דיודות פולטות אור לבנות שבנויות מדיודה כחולה בודדת של גליום ניטריד בשילוב ציפוי זרחני צהוב, במקום להשתמש בשלוש דיודות פולטות אור בשלושת צבעי היסוד או בדיודת RGB כדי ליצור אור, וכך נוצרה דיודה לבנה פשוטה, זולה ויעילה יותר.
נורות LED לבנות הן עמידות לפרקי זמן ארוכים וחסכוניות באנרגיה בהשוואה לנורות ליבון. נמצא כי לנורות אלה נצילות של עד 50 לומן לוואט, ועם השנים פותחו גם כאלו עם נצילות של עד 100 לומן לוואט. משערים כי הן יכולות לפעול במשך 100,000 שעות לעומת נורות להט המחזיקות 1,000 שעות ופלואורסצנט המחזיקות 15,000 שעות, אולם אין עדיין הוכחות לאריכות חייו של ה-LED הלבן בתאורה הכללית, בשל היותה של הטכנולוגיה צעירה יחסית. כמו כן, אין הוכחות מחקריות באמת לחיסכון באנרגיה בתאורת LED בהשוואה לנורות פלואורסצנטיות ונורות פריקה אחרות.
הר גובינד קוראנה
הר גובינד קוראנה (באנגלית: Har Gobind Khorana; 9 בינואר 1922 – 9 בנובמבר 2011) היה מדען אמריקאי, ממוצא הודי, שנמנה עם מפצחי הקוד הגנטי. הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968, יחד עם מרשל וורן נירנברג ורוברט הולי, על תיאור הקוד הגנטי ותפקודו בסינתזת החלבון.
ילדות ונעורים.
קוראנה נולד בראיפור, כפר עני בחבל פנג'אב, הודו (בפקיסטן המודרנית) כבן זקונים למשפחה בת חמישה אחים. למרות העוני דאגו הוריו לחינוך ילדיהם. לדבריו של קוראנה, משפחתו הייתה "אחת המשפחות הבודדות, בכפר המיושב על ידי 100 תושבים, שידעה קרוא וכתוב". כישרונו למדעים ניכר כבר בעת לימודיו בבית-הספר התיכון, והוא אף זכה למלגה ללימודי כימיה באוניברסיטת פג'נאב.
קריירה מחקרית.
את התואר הראשון והתואר השני קיבל קוראנה בעת לימודיו מאוניברסיטת פג'נאב.