רבים מהבניינים ברחוב נבנו בשנות ה-50 ובשנות ה-60, אך עלות הדיור בהם גבוהה בשל מרכזיותו של האזור, הקוסם לצעירים רבים. לאורך הרחוב פזורים גם בנייני משרדים אחדים, ובהם משרדי חברת הביטוח "אליהו" (בקצהו הדרומי), בית וואלה!, "מגדל המאה" ובית עיריית תל אביב-יפו.
סוחוי-17
סוחוי-27
גליצריד
גליצריד הוא אסטר המורכב מגליצרול וחומצות שומן.
לגליצרול יש שלוש קבוצות פונקציונליות של כהל (או הידרוקסיל) אשר יכולות לעבור תהליך איסטור עם אחת, שתיים או שלוש חומצות שומן כדי ליצור מונוגליצריד, דיגליצריד או טריגליצריד - לפי מספר חומצות השומן שצורפו למולקולת הגליצרול.
בטבע, שמנים צמחיים ושומנים מהחי מכילים בעיקר טריגליצרידים, אך אלו מפורקים על ידי אנזימים טבעיים (ליפאז) ליצירת מונוגליצרידים ודיגליצרידים וחומצות שומן חופשיות.
לרוב, בסבונים נמצאים גליצרידים גם כן.
גדס
המכינה המרכזית לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל
המכינה המרכזית לישיבות בני עקיבא, גבעת שמואל
המכינה המרכזית לישיבות בני עקיבא
המכינה לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל
גליצרידים
ארמוניום
אות הסער של חיל הרגלים
אות הסער של חיל הרגלים (גרמנית: Infanterie Sturmabzeichen) הוא אות מלחמה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה שהוענק לחיילי הוורמאכט והוואפן אס אס.
דרגות.
אות הסער של חיל הרגלים הוענק בשתי דרגות לפי השתייכות החיילים המקבלים.
כסף.
דרגת הכסף נוצרה בעשרים בדצמבר 1939 על פי פקודתו של ראש ה-OKH, ולטר פון בראוכיטש, היא הוענקה לחיילי חיל הרגלים אחרי שהם עמדו באחד מהקריטריונים הבאים:
ברונזה.
דרגת הברונזה נוצרה באחד ביוני 1940, היא הוענקה לחיילי חיל רגלים ממונע שעמדו באחד מהקריטריונים הבאים:
עיצוב.
האות עוצב על ידי חברת C.E יונקר מברלין, צורת האות היא אליפסה, שמשני צדדיה יש ארבעה עלי אלון בכל צד, בחלק העליון של האות יש עיט שעומד על צלב קרס ועל גבי האות יש רובה.
החלק האחורי של האות הוא חלק, ומחוברת אליו סיכה המשמשת לענידת האות.
גרסת ההוצאה מחדש של 1957 היא זהה לגמרי לעיצוב המקורי למעט צלב הקרס שהוסר.
שרה, גבורת &quot;נילי&quot;
טיגינה
טיגינה (ברומנית: Tighina, ברוסית: Бендеры – בֶּנדֶרי) היא עיר במולדובה, במפגש הנהרות דניסטר ובְק (Bâc). ב-1991 הצטרפה לרפובליקת טרנסניסטריה, המדינה הבלתי מוכרת שפרשה ממולדובה. אוכלוסיית העיר מנתה ב-2014 91,900 תושבים. במולדובה נחשבת בנדר (טיגינה) לרשות עירונית.
היסטוריה.
טיגינה ידועה מאז המאה ה-13. אז נקראה טיגוּן ושימשה נמל נהר לנסיכי מולדובה. היו לה קשרי מסחר עם ג'נובה ובתקופה מסוימת הייתה שם גם מושבת מסחר ג'נובזית. העיר מצוינת על ידי הנסיך המולדבי אלכסנדרו הטוב ב-1408, כישוב גבול בשם טיאגיאנקצ'ה, במסמך המיועד לסוחרים מלבוב.
ב-1538 נכבשה על ידי צבא הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר ושמה שונה לבנדר.
הנסיך המולדבי אנטיוך קנטמיר פיתח מאוד את העיר בתחילת המאה ה-18. בשנים 1709–1713 שימשה כמקלט למלך שוודיה קרל ה-12, שנמלט מהרוסים אחרי שנוצח בקרב פולטבה.
במהלך מלחמות רוסיה טורקיה בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 נפלה העיר שלוש פעמים לידי הרוסים, ונכבשה סופית על ידם ב-1812, במלחמת רוסיה-טורקיה.
ב-1918 הייתה בנדרי לחלק מרומניה, וב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה על ידי ברית המועצות וצורפה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה.
ב-1941 צבא רומניה נכנס בחזרה לבסרביה לפי הסכם ברית עם גרמניה. ב-1944 לאחר שינוי המגמה במלחמה נכבשה על ידי הצבא הסובייטי וחזרה שוב לברית המועצות במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של מולדובה.
ב-1991, עם הכרזת עצמאות מולדובה, פרשה עם טירספול וריבניצה מהמדינה החדשה והצטרפה לרפובליקת טרנסניסטריה. בשנת 1992 העיר הייתה במרכז הקרבות בין מולדובה לבין הצבא של טרנסניסטריה. בתמיכה של חיילי הצבא הרוסי שהיו בעיר, הכוח המקומי הצליח להדוף את המתקפה של מולדובנים. עם זאת לעיר נגרם נזק כבר לרכוש, תשתיות עירוניות והיו קורבנות בין תושבי העיר. בהתאם להסכם להפסקת הלחימה העיר נשארה בידי טרנסניסטריה.
יהודים.
יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-18 .
בשנת 1814, רבי אריה ליב (ורטהיים), נכד הבעל שם טוב (שם משפחתם וורטהיים כשם סבם המפורסם רבי שמשון וורטהיימר מווינה), נשלח על ידי הרב מאפטא לכהן ברבנות בנדרי כדי להפיץ את תורת החסידות במדינת בסרביה (נפטר בשנת 1853). לאחר פטירתו, המשיכו בניו את שושלת רבני וורטהיים, במשך 4 דורות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. רבני משפחת וורטהיים היו מקורבים לתנועת המזרחי והיו ציונים.
בסוף המאה ה-19 – תחילת המאה ה-20 נרשם גידול משמעותי במספר היהודים, אשר נבע מהגירתם מפולין לבסרביה. תוך פחות מ50 שנה הוכפל כמעט פי ארבעה מספר היהודים בעיר – מכ 4500 איש בשנת 1861 לכ 20,000 בשנת 1910, אז היוו היהודים כ 35% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1940, לאחר העברת בסרביה לשליטת ברית המועצות, יהודים אמידים ומרבית רבני העיר נאסרו והוגלו לסיביר.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הצליחו חלק מיהודי העיר להתפנות מזרחה, אך רובם נשארו בעיר.
טיגינה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ב 21 ביולי 1941 . מיד לאחר הכיבוש רוכזו כל היהודים של העיר בגטו. מאות יהודים הוצאו להורג במבצר בנדר. ב 31 באוגוסט 1941 נחתם בעיר הסכם טיגינה בין השלטונות הרומנים ובין השלטונות הגרמנים, שבו סוכם על הגלית היהודים של בסרביה ובוקובינה לטרנסניסטריה.
העיר שוחררה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא האדום באוגוסט 1944 . לאחר שחרור העיר חזרו אליה היהודים שהצליחו להימלט לפני הכיבוש וגם ניצולים ממחנות העבודה בטרנסניסטריה.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1959 התגוררו בעיר 5986 יהודים. במהלך שנות ה-70 עזבו חלק את העיר ועלו לישראל או הגרו לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין האחרון, שנערך בברית המועצות בשנת 1989 התגוררו בטיגינה 4595 יהודים.
בשנת 1992, לאחר פרוץ הקרבות בין צבא מולדובה לבין הבדלנים של טרנסניסטריה ארגנה הסוכנות היהודית בשיתוף עם רבה הראשי למולדובה הרב זלמן אבלסקי שדאגו לסייע לנמלטים הרבים במבצע לחילוץ היהודים מאזור הקרבות - כ 1500 איש מיהודי העיר הועלו לישראל וחלקם התיישבו בקישינב הבירה.
עם תום המלחמה וכינון הרפובליקה העצמאית של טרנסניסטריה המשיכה הגירת היהודים מהעיר.
נכון לשנת 2004 נותרו בעיר כ 400 יהודים.
הפדרציה היהודית בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי הרב הראשי למולדובה, הקימו בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה היהודית בטיגינה.
בנדר
משבר טנג'יר
הסכם טיגינה
הסכם טיגינה נערך בטיגינה, ב-30 באוגוסט 1941, בין השלטונות הרומנים ובין השלטונות הגרמנים. על ההסכם חתמו נציג המטכ"ל הרומני, גנרל ניקולאה טטרנו, ונציג הוורמכט, גנרל ארתור האופה.
על פי הסכם טיגינה מועבר השטח שבין הנהרות בוג ודניסטר (טרנסניסטריה), שנכבש מברית המועצות במלחמת העולם השנייה, לשליטת המנהל הרומני, כדי שישמש כשטח ריכוז אליו יועברו על ידי הרומנים יהודי בסרביה ובוקובינה.
הרקע להסכם.
סיכום ראשוני ועקרוני לגבי ניהול חבל טרנסניסטריה הושג בין היטלר ושליט רומניה, יון אנטונסקו עוד בטרם נועדו נציגי שני הצבאות לדון בפרטי הגבולות והסמכויות בחבל זה והסמוכים לו. כבר בראשית אוגוסט הודיע אנטונסקו בפקודה לצבאו, שהוא מקבל על עצמו את ניהול טרנסניסטריה.
גורל היהודים לפי ההסכם.
סעיף 7 בהסכם דן בגורלם של היהודים במחנות ובגטאות בבסרביה ובבוקובינה ושל היהודים המקומיים בטרנסניסטריה. הוא פוסק שיש לרכזם במחנות עבודה ולנצל אותם לעבודה.
המשבר המרוקני הראשון
משבר טנג'ר
יוסף רז
יוסף רז (21 במרץ 1939 – 2 במאי 2022) היה פילוסוף יהודי ששימש כפרופסור מן המניין בפקולטות למשפטים באוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קולומביה. תחומי מחקריו היו פילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה של המשפט.
ביוגרפיה.
רז נולד בפלשתינה (א"י) ב-1939. למד תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1963. במסגרת כנס שנערך בישראל פגש אותו הפילוסוף הבריטי הרברט הארט והתרשם מכישוריו. הארט הזמין אותו ללמוד בהנחייתו באוניברסיטת אוקספורד ורז נענה להצעה. הוא השלים את לימודי הדוקטורט ב-1967 ולאחר מכן חזר ללמד באוניברסיטה העברית כמרצה בפקולטה למשפטים ובמחלקה לפילוסופיה. ב-1972 חזר לאוניברסיטת אוקספורד, שם התמנה לפרופסור לפילוסופיה של המשפט. ב-2002 החל בנוסף ללמד באוניברסיטת קולומביה. הוא נבחר ב-1992 כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. רז ביקר לעיתים בישראל והעביר סמינרים באוניברסיטאות. ב-2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית. נפטר במאי 2022.
עבודתו.
רז נחשב כממשיכו של הארט. ספריו עוסקים בנושאים של נורמות, סמכות ופוזיטיביזם משפטי. בתחום הנורמות רז תופס אותן כחוקים המנחים התנהגות אנושית. רז בחן מערכות בהן מתקיימות נורמות, כגון מערכת משפט. בתחום הסמכות, רז בחן שאלות על סמכות החוק כלפי אנשים במערכות משפט שונות ואת הסמכות שהחברה מאשרת על פי החוק. פוזיטיביזם משפטי מתאר לעיתים עמדה לפיה חוקים לא יכולים או לא צריכים להתבסס על מוסר. אולם, רז לא מגן על עמדה זו. על פי גישתו, פוזיטיביזם משפטי מבטא את העמדה כי אין כל קשר מושגי הכרחי בין חוק למוסר. חוק לא משתנה אם איננו צודק או לא מוסרי.