הימצאותו של אל פגאני במרכזו של פסיפס יהודי בבית כנסת העלתה בקרב החוקרים הסברים שונים על היחס להלכות עבודה זרה. ארוין גודאינף טען שגלגלי המזלות בבתי הכנסת מעידים שאמונות אליליות רווחו בקרב היהודים ושהשפעת חז"ל על היהודים הייתה מועטה. משה דותן שגילה את הפסיפס בחמת טען שנשיאי הסנהדרין התפללו בבית כנסת זה, על סמך הכתובות במקום שהזכירו את "הנשיאים". היו מהחוקרים שבהסתמך על אפרים אלימלך אורבך, טענו שגלגלי המזלות בבתי הכנסת מעידים על הקלה בהלכות עבודה זרה בעקבות תהליכי עיור שעברה החברה היהודית. יששכר שטרן טען שחז"ל מעולם לא אסרו תמונות שנעשו לשם נוי וכל האיסור היה רק על צורות שבפועל נעבדו כעבודה זרה, ועל כן לא הייתה בעיה ביצירת תמונות של הליוס בבתי הכנסת. יהושע רייס טען שגלגלי המזלות מבטאים מידות שונות של נאמנות להלכה הנעות מבתי הכנסת בחמת ובבית אלפא שציירו את הליוס בניגוד להלכה, דרך ציפורי בו נמנעו מציור הליוס, עין גדי שבו כללו רק רשימה של המזלות ועד בתי הכנסת בבית שאן ורחוב שבו נמנעו מהכללת גלגל המזלות כלל.
טובואיי
טובואיי (בצרפתית: Tubuai) הוא שמה של קבוצת איים וכן של האי הראשי בקבוצת איים זו, המהווה חלק מאיי אוסטרל בפולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט.
האי טובואיי ממוקם כ- 640 ק"מ דרומית לטהיטי.
באי מתגוררים כ- 2,050 תושבים, ושטחו של האי 45 קמ"ר.
האי סופח לצרפת בשנת 1881.
באחד הסרטים שנעשו על בסיס הספר "המרד על הבאונטי" מתואר האי כאי בו מתגוררים קניבלים.
מיכאל קאליק
מיכאל (מיכאיל) קאליק (ברוסית: Михаил Наумович Калик; 29 בינואר 1927 – 31 במרץ 2017) היה במאי קולנוע, תסריטאי ועורך קולנוע יהודי סובייטי ולאחר מכן ישראלי, שעבודתו התפרשה משנות ה-50 ועד שנות ה-90 המוקדמות. סרטיו מתאפיינים בהתמקדות באווירה ובקשרים הרגשיים בין הגיבורים, כאשר סיפור העלילה הוא משני בחשיבותו.
קורות חיים.
נולד בארכנגלסק שבברית המועצות. ב-1951 נעצר קאליק בעת לימודיו בבית הספר המרכזי לקולנוע (VGIK) באשמת פעילות ציונית וקשירת קשר לחיסולו של סטלין. הוא נשלח לגולאג, ושוחרר ממנו ב-1954 לאחר מותו של סטלין. ב-1956 אף טוהר שמו על ידי הממשל הסובייטי. לאחר שחרורו השלים את הלימודים בבית הספר המרכזי לקולנוע.
הצלחתו הקולנועית הראשונה הייתה ב-1961 בסרטו "אדם בעקבות השמש", ולאחר מכן עם "להתראות בנים" (1964).
בשנת 1968 ביים סרט נוסף "לאהוב" ("Любить"). סרט זה יצא לבתי הקולנוע לאחר עריכה נוספת שבוצעה ללא ידיעת קאליק. הוא פנה לבית המשפט, אך המשפט לא נערך ובמקום זה הוחרם ההעתק המקורי של הסרט מביתו. רק בשנת 1990 הצליח קאליק לשחזר את הגרסה המקורית של הסרט.
ב-1971 עלה קאליק לישראל, וכתוצאה מכך נאסרו סרטיו להקרנה בברית המועצות. ב-1974 ביים את הסרט שלושה ואחת בכיכובם של אורי לוי, אסי דיין ויונה אליאן.
הסרט עסק בהתפכחותו של פלמחניק מזדקן אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ובמערכת היחסים שלו עם בניו. כל זאת, על רקע נופי ים סוף, חופי אילת ומזרח סיני. הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי. הוא נשאר בישראל ומיעט בפעילות קולנועית.
ב-1991 הוזמן קאליק לרוסיה לביים סרט בחופש יצירתי מוחלט, ויצר את הסרט "ושב הרוח". בשנת 1993, הציג קאליק את סרטו בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט זכה בשני פרסים מיוחדים כסרט זר.
ב-2001 ביים סמיון וינוקור סרט תיעודי על חייו של קאליק בשם "קאליק בשחור-לבן וצבע".
Yeshiva.org.il
מגדל עדר
מגדל עדר היה היישוב היהודי הראשון על אדמות גוש עציון בעת החדשה.
היישוב נוסד בחורף שנת תרפ"ז, 1927, כעשרים קילומטרים מירושלים, על אם הדרך לחברון, מדרום מערב לצומת גוש עציון של היום. יוזמי הקמת היישוב היו אנשי מאה שערים בירושלים, ומתיישביו הראשונים היו תימנים משכונת צריפים בתל אביב. לצורך הקמת היישוב הוקמה חברה בשם "זיכרון דוד" בראשות יצחק גרינוולד.
שם היישוב נקבע על שם היישוב המקראי מגדל עדר, המוזכר בספר בראשית:. בתרגום יונתן על הפסוק מבואר, כי מלך המשיח עתיד להתגלות במקום זה באחרית הימים.
היישוב התקיים במשך שנתיים כשתושביו חיו בתנאים קשים וסבלו ממצוקות מים ומחסור בקרקע חקלאית. הוא חרב בימי מאורעות תרפ"ט – בשנת 1929.
חברת זיכרון דוד.
בשנים תרפ"ד–תרפ"ה, החל יצחק גרינוולד, עולה חדש מפולין, יהודי בר-אוריין שעבד בירושלים כסייד, להפיץ בין מתפללי בתי הכנסת בבתי ורשה במאה שערים את הרעיון לרכוש לעצמם נחלת קרקע בארץ ישראל, כדי לייסד מושבה דתית. איתו פעלו הרב נח גד וינטרוב ויעקב רוזנבלום.
היישוב נוסד בידי חברת "זיכרון דוד". החברה נרשמה בשנת ה'תרפ"ו, ב-15 באוקטובר 1925, כאגודה הדדית בע"מ, המייסדים ביקשו לשלב קיום מצוות יישוב ארץ ישראל עם חיי תורה מלאים וגאולת אדמות בארץ ישראל עם חזון הגאולה המשיחי שלעתיד לבוא, במקום בו – כך האמינו, עתיד להתגלות מלך המשיח. מטרתם הייתה להקים התיישבות יהודית פורחת ומשגשגת – "עיר גנים" על אם הדרך ירושלים-חברון, וטיפוח חיים יהודיים, באזור רווי מסורות יהודיות הקושרות אותו עם צמיחת הגאולה והתגלות המשיח.
ועד החברה עסק באיתור מקום ליישוב וברכישת קרקעות. החברה פעלה באופן עצמאי ופניותיה להנהלה הציונית וכן לחברת פיק"א בבקשת עזרה – נדחו. האספה הכללית הראשונה של חברת 'זיכרון-דוד' התקיימה ב-י"ד בחשוון תרפ"ו, והשתתפו בה 66 חברים מתוך מאה ועשרים חברי החברה. האספה בחרה ברב מנחם מנדל כשר כיו"ר הוועד המנהל. בין המייסדים היו יצחק גרינוולד (1890–1961) שגייס מתיישבים מבני ירושלים, אשכנזים חרדים, וכן יהודים שעלו לא מכבר מתימן והתגוררו בתל אביב ויעקב רוזנבלום מעין זיתים שהיה דובר ערבית, ניהל את המשא ומתן עם מוכרי הקרקעות והיה דמות מרכזית ביישוב.
לאחר שנמצאה קרקע מתאימה בהר חברון, בסוף שנת 1926, יצאו מנהלי החברה ועורכי-הדין לאזור חברון. עשרת הבעלים הערבים התאספו בבית גדול ואסרו היציאה ממנו, כי בלא חתימת כולם ההעברה לא הייתה חוקית. כל אחד מהם קיבל את כספו מידי עורך-הדין וחתם על ההסכם. רובם חתמו באצבע.
ביום י"ב בחשוון תרפ"ז התקיימה האספה השנייה. הרב כשר פתח את האספה בסקירה נרחבת על רכישת הקרקעות והסברי תשלום. הרב כשר גם נעל את הישיבה-
העלייה למגדל עדר.
בכ"ח בטבת תרפ"ז, 2 בינואר 1927, החלה העלייה לקרקע. העלייה לא הייתה מרוכזת ומסודרת ולא קוים אירוע בולט לציון העלייה לקרקע. המשפחות שהגיעו למקום עשו זאת באופן חופשי, במהלך הסתיו והחורף של שנת תרפ"ז. לאחר שהקימו לעצמם צריפים למגורים.
היישוב הוקם על אם הדרך ירושלים-חברון, מדרום מערב לצומת גוש עציון דהיום, בק"מ ה-21 מירושלים. במקום ניצבה בריכת מים בריטית ולידה מבנה משטרה קטן, שהיה מאויש בכמה שוטרים. מעל ליישוב, על ראש הגבעה ממערב, התנשא המנזר הרוסי.
ראשוני המתיישבים החלו בהכשרת קרקע לנטיעות וקיוו לייסד כפר המבוסס על מטעים ומשקי חלב. בנוסף לצריפי המגורים, הקימו המתיישבים בית כנסת ומקווה טהרה בקרבת תחנת המשטרה הסמוכה לכביש הראשי. רוב המתיישבים היו מבני העדה התימנית שהגיעו מתל אביב אך היו גם תושבים מעדות ומקומות שונים. במשך הזמן עזבו רוב המתיישבים התימנים את היישוב ובמקומם הגיעו משפחות אשכנזיות. החברה לא קיימה חלוקת קרקעות מסודרת וליישוב לא היה קשר ישיר עם המוסדות הלאומיים, כגון הקרן הקיימת או הסוכנות. הבריטים והערבים לא הפריעו ולא התנכלו לתושבים והתושבים קיימו קשרי מסחר עם הכפר הערבי הסמוך – בית אומר.
תנאי החיים.
תנאי החיים היו קשים ביותר והמתיישבים סבלו ממצוקת מים. המשק הדל ומקורות הפרנסה לא אפשרו למתיישבים קיום בכבוד, ולרוב המתיישבים חסרה הכשרה חקלאית מינימלית. הם החלו בנטיעת עצי פרי וגפנים, אף שלא נעשתה הכשרת קרקע ראויה ולא עמדו לרשותם ציוד וכלים חקלאיים. בנוסף נעשה ניסיון להקים משק בעלי חיים. בשל קשיי הפרנסה, רוב המתיישבים מצאו את פרנסתם בירושלים. מייסדי המקום שאפו להקים בו ישיבה. מכלל התוכנית הרחבה שהגו מייסדי החברה, יצא לפועל אך מעט מזעיר.
השלג הגדול.
באמצע החורף פקד את המקום שלג כבד. חלק מהתושבים לא ראו תופעה כזו מימיהם. הצריפים לא עמדו בסערה וגגו של צריף אחד עף.
מיום רדת השלג ועד שנמס – חלפו שבועות. רוב הזמן הייתה דרך חברון-ירושלים חסומה לתנועה. קבוצת ערבים מהכפר בית-אומר נחלצה לעזרת המתיישבים והביאה, ימים ספורים לאחר ראשית הסערה, מעט מזון, דבלים, פיתות, תה, עצים ודלק להסקה. אלה הצילו את המתיישבים מקיפאון ומסכנת רעב. לאחר מכן נחלצו לעזרת מגדל-עדר אנשי קהילת חברון, ביוזמת הרב יחזקאל סרנא – ראש ישיבת חברון, אשר הצליחו להבקיע את "המצור הלבן" שהוטל על מגדל-עדר בעזרת פרד והביאו מעט מזון וציוד חיוני. החורף הקשה הכניע חלק מהמתיישבים שעזבו את המקום אחרי שהות של חודשים ספורים.
מאורע זה, מיד בראשית הקמתו של היישוב החדש, לא תרם לעידוד מתיישבים נוספים לעלות ולהיאחז במקום, והוא גרם רפיון רוח למתיישבים הקיימים.
מאורעות תרפ"ט ותוצאותיהם.
סמוך לפרוץ המאורעות בחודש אב תרפ"ט (אוגוסט 1929) נותרו במקום פחות ממניין אנשים. אבשלום רוזנבלום המשיך לעבוד עם פועליו הערבים בהכשרת הדרך לבית פאג'ר.
ביום שישי, י"ז אב, פרצו המאורעות ושוטר שעבר במקום ביקש מהתושבים לא להסתובב בכביש ולהיכנס לבתיהם.