יחסיו של גרגוריוס עם קיסר ביזנטיון נותרו רגישים. הוא התמקד במערב, ורבות מאגרותיו עוסקות בטיפול בנכסי הוותיקן. יחסיו עם המלכים המרובינגים, המתומצתים בהתכתבותו עם כילדברט השני, הניחו את המסד לברית של האפיפיור עם הפרנקים, שלאחר מכן תהפוך את המנהיגות הגרמאנית לסוכן התנצרות בלב אירופה, ותשפיע על עתיד אירופה כולה. עם זאת, הוא גם נודע כאחד הגורמים שפעלו ללא לאות לקידום דיאלוג בין הנצרות המערבית והמזרחית.
גרגוריוס ראה חשיבות בהפצת הנצרות והמרת דת בממלכות האנגלו-סקסיות, מכיוון שחוסר פעילות באזור האיים הבריטיים יכלה לעודד את הנצרות הקלטית. לפני שאוגוסטין מקנטרברי נשלח להמיר את ממלכת קנט, הקרקע הוכנה באמצעות נישואיו של המלך לנסיכה מרובינגית, אשר הביאה עמה את הכומר שלה. עם מותו של גרגוריוס, האצולה בקנט הומרה ובוסס מרכז נוצרי בקנטרברי.
לפני גרגוריוס, האפיפיור היה ידוע בראש ובראשונה כ"ראשון בין שווים", וללא סמכות מעבר למחוז הבישופות שלו. גרגוריוס שינה את המצב ולמעשה במהלך תקופתו הוא הגביר במידה ניכרת את כוחה של האפיפיורות. על פי האנציקלופדיה הקתולית הוא הוכרז כקדוש מיד לאחר מותו ב"הסכמה ציבורית נרחבת".
עבודות ופרסומים.
גרגוריוס הוא האפיפיור היחיד שכיהן בין המאות החמישית וה-11 אשר נותר גוף משמעותי של כתביו. ההיסטוריון נורמן פ. קנטור כתב כי "דמותו [של גרגוריוס] היא אניגמטית. מצד אחד, הוא היה מנהל נחוש ומוכשר, דיפלומט מיומן ופיקח ומנהיג שהפגין חזון ותחכום; מצד שני כתביו מציגים נזיר פותה ומלא אמונות טפלות, עוין להשכלה, תאולוג מוגבל המקדיש מסירות מוגזמת לקדושים, ניסים וקמעות" – כמו כל אירופאי אחר בדורו.
הוא הותיר אחריו:
בנוסף, המזמור הגרגוריאני, אחד מסגנונות המוזיקה של ימי הביניים, נקרא על שמו. לא ידוע שהוא כתב מזמורים בעצמו – מרבית המזמורים שנכתבו באותה תקופה פורסמו באופן אנונימי – השפעתו על הכנסייה גרמה לכך שהסגנון יקרא על שמו.
לאחר מותו.
בשנת 1295 הכריז האפיפיור בוניפקיוס השמיני על גרגוריוס כקדוש. גרגוריוס נחשב כקדוש ופטרון במספר מזרמי הנצרות. בנצרות הקתולית והאנגליקנית נחגג יום גרגוריוס הקדוש ב-3 בספטמבר, היום שבו הוכתר כאפיפיור. בכנסיות האורתודוקסית והפרוטסטנטית, מצוין ה-12 במרץ, יום קבורתו. כך גם נהגה הכנסייה הקתולית עד ועידת הוותיקן השנייה (1969).
הסופר תומאס מאן השתמש באגדה גרגוריוס על האבן מימי הביניים, על הולדתו וחייו של גרגוריוס הראשון כבסיס לספרו "הנבחר" (1951), העוסק בקשר בין רשע וקסם.
לואי הרביעי
הפטעוני
הפטעון
פטעון
הארי ג'יימס פוטר
הראל
תא קולט אור
תא קולט אור הוא תא המכיל קולטנים עצביים רגישים לאור הנקראים אופסינים. המונח קולט אור (פוטורצפטור) משמש בערבוביה הן עבור הקולטנים העצביים הרגישים לאור והן עבור התאים המכילים אותם. כיוון שתא זה שולח לאורך אקסון את פוטנציאל הפעולה בעקבות חשיפה לאור, הוא למעשה סוג של ניורון.
רשתית העין האנושית מכילה מערך צפוף של תאים קולטי אור (פוטורצפטורים), המסווגים לפי האופסינים שהם מכילים:
תאים קולטי אור נבדלים מתאי עצב אחרים במתח החשמלי הנשמר על פני קרומם. מרבית סוגי תאי העצב שומרים על מתח מנוחה של כ־70- מיליוולט, אשר עשוי לנסוק לכ־50+ מיליוולט בהשפעת גירויים שונים. לעומת זאת, תאים קולטי אור שומרים על מתח מנוחה גבוה יותר, שדי בו לחולל דחפים עצביים באופן שוטף. מתח המנוחה פוחת בהשפעת סדרת תגובות שמתניעה בליעת הפוטון באופסין, כך שלקליטת האור השפעה מעכבת על פעילותם העצבית של תאים קולטי אור. גם מערכת השמיעה נשענת על משטר ממתחים חשמליים חריגים בקולטנים שבאיבר קורטי ותכונה זו עשויה לתרום לרגישות מערכות חושיות אלה.
קליטת האור בתוך התאים נעשית באמצעות האופסינים. כל האופסינים מכילים קבוצה פונקציונלית בשם רטינל, המשנה את סידורה המרחבי כאשר היא בולעת פוטון בודד של אור. מידת הרגישות של הקולטן לתדרים אלקטרומגנטיים שונים מושפעת על ידי החלבון הקשור לרטינל.
כיוון שהפוטורצפטורים הם למעשה ניורונים, הרי שמספרם יישאר כמות שהוא מרגע הלידה ועד למותינו.
קנים (rods).
קנים, הידועים גם כתאי קנה, אחראים על ראיית לילה. בכל אחת מעיני האדם ישנם בממוצע כ-120 מיליון תאי קנה, הנחוצים לראיה בחשכה. הם נמצאים בעיקר בהיקף הרשתית, ופחות במרכזה. בתאים אלה אין המרה של צבע ושל פרטים קטנים בשדה הראייה, אלא פעילים יותר לזיהוי אור לבן וכך, לזיהוי בהירות הסביבה והעצמים בה. תאי הקנה מגיבים באיטיות לשינויי אור ולכן במעבר מהיר מחושך לאור העיניים מסונוורות.
הקנים מכילים פיגמנט מסוג אופסין, הנקרא רודופסין, אשר מורכב מהחלבון סקוטופסין המצומד לרטינל ומתפרק בחשיפה לאור, תוך יצירת אותות כימיים. רגישותו של הרודופסין לקרינה אלקטרומגנטית היא מרבית עבור פוטונים באורך גל 498 ננומטר. הרודופסין ממוקם בממברנות פנימיות בתא הקנה, בעלות מבנה של דסקיות הערומות באופן צפוף זו על זו (כ-2000 דסקיות בכל תא).
מדוכים (cones).
מדוכים, הידועים גם כתאי חרוט, אחראים על ראיית האור והצבע. בכל אחת מעיני האדם ישנם בממוצע כ-6 מיליון מדוכים, הנחוצים לראייה באור בהיר וחיוניים לראייה חדה. אלו תאים קצרים ועבים יחסית, הפעילים בעיקר ביום ונמצאים ברובם במרכז הרשתית (בגומה המרכזית). תאי החרוט מאפשרים הבחנה בין צבעים שונים. ההבחנה בין הצבעים נעשית על ידי שלושה סוגים של תאי חרוט, אשר כל אחד מהם רגיש לצבע ראשוני אחר - אדום, ירוק או כחול. יתר הצבעים הם למעשה שילובים של צבעים ראשונים אלה.
תאי מדוכים מכילים פיגמנטים אופסינים ממשפחת הפוטופסינים, המורכבים אף הם מרטינל ומשייר חלבוני הנבדל בחומצות אמינו בודדות מהסקוטופסין המרכיב את קולטן הרודופסין. רשתיותיהם של מרבית בני האדם מכילות שלושה פוטופסינים שונים שרגישותם מרבית לאורכי הגל 420, 534 ו-564 ננומטרים. המדוכים המכילים פוטופסינים אלה מכונים מדוכים רגישי אורך-גל קצר (Short Wavelength Sensitive, בקיצור SWS או S), בינוני (M) וארוך (L). כפי שניתן ללמוד מן האיור, עקומי ההיענות של צבעני M ו-L (העקומים הירוק והאדום) דומים למדי. מקצת הנשים מבטאות סוג רביעי של צבען ברשתיותיהן, הנבדל מצבען L בחומצת אמינו יחידה. בגן המקודד פוטופסין רביעי זה התחלף הקודון TCT, המקודד לסרין, ב-GCT המקודד לאלנין. שינוי זה גורם להזחה צנועה של 3–4 ננומטרים בעקום ההיענות של הצבען הרביעי. בניסויים נמצא כי תפיסת הצבע של נשים אלו עשירה מזו של נשים וגברים אחרים. גברים, מנגד, מועדים יותר ללקות בעיוורון צבעים היות שהם נושאים העתק יחיד של כרומוזום X, הנושא גנים המעורבים בביטוי פוטופסינים ברשתית.
פיזור המדוכים והקנים ברשתית.
שלושת סוגי המדוכים ברשתית האנושית מפוזרים באופן אקראי לכאורה ברחבי הרשתית. מספר המדוכים מסוג
M ו-L במרכז הרשתית משתנה באופן ניכר מאדם לאדם וניתן לשער כי גם תפיסת הצבע משתנה מאדם לאדם. מכיוון שמדוכים שונים מגיבים במידה שונה לפוטונים באורך גל נתון, ניתן להבחין בין שטף האור לבין אורך הגל שלו על ידי השוואת תפוקותיהם של מדוכים מסוגים שונים.
בסך הכול יש בעין כשישה מיליון מדוכים וכ-120 מיליון קנים. אלה מצופפים על גזרה של 72% משפת כדור שקוטרו 22 מ"מ, באדם בוגר. במרכז הרשתית נמצא העצב האופטי, המכונה "הכתם העיוור" (Blind spot) היות שאין בו תאים קולטי אור. זהו אזור אליפטי שצבעו לבן, בשטח כ-3 מ"מ רבועים. מצד הכתם העיוור, בכיוון הרקות נמצא הכתם () שבמרכזו הגומה המרכזית. הגומה המרכזית מרוצפת בכוורת צפופה במיוחד של מדוכים קטנים ביותר, בסידור משושה המאפשר ניצולת מרבית של פני השטח ללא שטחים מתים. הצפיפות המשטחית של המדוכים בגומה המרכזית מגיעה לכ-140,000 מדוכים למילימטר רבוע. כך מושגת חדות ראייה מרבית בגומה המרכזית, על חשבון רגישות פחותה לאור קלוש.
ככל שמתרחקים מן הגומה המרכזית לכיוון שולי הרשתית, צפיפות המדוכים יורדת ושכיחות הקנים עולה. בזווית של כעשרים מעלות ביחס לקו הראייה מגיעה צפיפות הקנים לשיא של כ-160,000 קנים למילימטר רבוע. היות ששיעור קטן יותר של תאי גנגליון מוקדשים לעיבוד המידע משולי הרשתית, רגישות העין לאור היא מרבית בהיסט קטן יותר: 8-16 מעלות ביחס לקו הראייה. אסטרונומים המחפשים גרמי שמיים חיוורים משתדלים להביט מעט הצידה ממקומו המשוער, כדי להיעזר ברגישות המוגברת של העין לאור בזוויות אלה. שיטה זו נקראת ראייה מופנית ().
המדוכים והקנים מתעצבבים לתאי עצב דו-קוטביים (ביפולריים), שסיביהם העצביים שלוחים לעבר תאי עצב גנגליוניים. תא עצב דו-קטבי רשתיתי יוצר סינפסות עם תאי קנים או עם תאי מדוכים, אך לא עם שניהם יחד. הוא מקבל קלט עצבי גם מתאי עצב אופקיים התורמים להשפעה ההדדית בין תאי עצב סמוכים וכך עשויים לשפר את רגישות העין או את חדות הדמות שנוצרת ברשתית העין. תאי אמקרין מעורבים בהתכנסות האותות הבאים מתאי קנה סמוכים שנמצאים בהיקף הרשתית, ובכך, תורמים לרגישות הראיה. כ־1.2 מיליון סיבים עצביים של תאי הגנגליון מתאגדים לעצב הראייה, הנושא את המידע שנקלט ועובד מכ-130 מיליון תאים קולטי אור. מכאן שהסוגים השונים של תאי העצב ברשתית נדרשים לדחוס ולסנן את הקלט האורי, לשם קידודו לדחפים עצביים הנשלחים בסיבים העצביים המרכיבים את עצב הראייה.
התפתחות הקנים מהמדוכים.