הפסוקית הראשונה מציגה את שלושת המוסדות שלהם תפקיד הכרחי בתהליך: שני בתי המחוקקים והנשיא. כל הצעת חוק צריכה לעבור גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. בחלק מהמקרים מתקבלת הצעת חוק בבית אחד ולאחר מכן היא עוברת לבית השני, שרשאי להצביע בעדה, נגדה, או להציע תיקונים להצעת החוק. במקרים רבים, כל אחד מהבתים מצביע בעד גרסה שונה של הצעת החוק, ולאחר מכן עוברת ההצעה לוועדה משותפת לבית הנבחרים ולסנאט (conference committee), אשר מיישבת מחלוקות בין שתי הגרסאות ומנסחת הצעת פשרה; לאחר מכן מצביעים שני הבתים על נוסח הצעה זהה. אם שני הבתים מאשרים הצעת חוק, הם חייבים להציג אותה בפני הנשיא, לפני שהיא הופכת לחוק.
לאחר שמוצגת הצעת חוק בפני הנשיא, הוא רשאי לאשר אותה ולחתום עליה, ובכך הופכת ההצעה לחוק. הנשיא יכול גם לא לאשר את ההצעה, ובמקום זאת להחזיר אותה לקונגרס, יחד עם השגותיו לגבי ההצעה. במילים אחרות, הנשיא רשאי להטיל וטו על הצעת חוק שעברה בשני בתי המחוקקים (אף שהמילה "וטו" לא מוזכרת בחוקה). הנשיא צריך לחתום על הצעת החוק או להחזיר אותה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת והקונגרס לא נמצא בפגרה, ההצעה מתקבלת כאילו חתם עליה הנשיא.
וטו של הנשיא אינו סוף פסוק, שכן הקונגרס יכול לעיין מחדש בהצעת החוק, יחד עם השגות הנשיא, ולאשר אותה מחדש ברוב מיוחס של שני שלישים מחבריו. לאחר שמחזיר הנשיא את הצעת החוק עם השגותיו, היא מגיעה, ראשית, לבית המחוקקים שממנו יצאה ההצעה במקור. אם שני שלישים מחברי אותו הבית מצביעים בעד הצעת החוק, למרות הסתייגויות הנשיא, עוברת ההצעה שוב לבית השני, שיכול גם כן לשקול את ההצעה מחדש. אם גם שני שלישים מחברי הבית השני מצביעים בעד הצעת החוק היא הופכת לחוק, ובכך נעקף הווטו של הנשיא. הסעיף מציין שכאשר מצביע הקונגרס מחדש על הצעת החוק, על ההצבעה להיות שמית, ושמות המצביעים צריכים להירשם ביומנים של בתי המחוקקים.
ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהטיל וטו על חקיקת הקונגרס, ב-5 באפריל 1792. הצעת החוק שעליה הטיל וטו הייתה תוכנית לחלוקה מחדש של המושבים בקונגרס, אשר הייתה מעניקה עדיפות למדינות הצפון. עד מלחמת האזרחים השתמשו נשיאי ארצות הברית בכוח הווטו במשורה; שישה נשיאים לא השתמשו בו כלל. בתקופת הרקונסטרקציה החל שימוש נרחב יותר בכוח הווטו, כאשר אנדרו ג'ונסון השתמש בו 29 פעמים (כולל מקרים של וטו כיס). הנשיא שהשתמש בכוח הווטו במספר הפעמים הרב ביותר היה פרנקלין דלנו רוזוולט, שהטיל וטו 635 פעמים (רגילים וכיס). הפעם הראשונה שבה עקף הקונגרס וטו של הנשיא הייתה ב-3 במרץ 1845, בתקופת הנשיאות של ג'ון טיילר. נכון לדצמבר 2020 עקף הקונגרס וטו של הנשיא 111 פעמים מתוך 1,516 מקרים של וטו רגיל (כ-7%).
מנסחי החוקה ייחסו לתהליך החקיקה חשיבות רבה; הם תארו את השיטה בפירוט, נמנעו מלתת למוסדות השותפים לתהליך כוח אבסולוטי, וניסו לתת מענה לדרכים שונות בהן יכולים המוסדות לעוות את התהליך ולקחת לעצמם כוח יתר. עיוות מצד הנשיא יכול לקרות אם הוא בוחר שלא להחזיר את ההצעה לקונגרס, ובכך לא לאפשר לקונגרס לעיין בהצעה מחדש ולנסות לעקוף את הווטו. אפשרות זו, שעשויה הייתה להעניק לנשיא כוח וטו אבסולוטי, נמנעת על ידי הקביעה שעל הנשיא להחזיר את ההצעה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת הופכת ההצעה לחוק כאילו חתם עליה הנשיא. מצד שני, מנסחי החוקה שקלו שהקונגרס עשוי לנצל לרעה את ההגנה הזו - למנוע את החזרת הצעת החוק על ידי נעילת הקונגרס, וכך לעקוף את זכות הווטו של הנשיא. המענה שנתנו המנסחים לפרצה זו הוא החריג למגבלת 10 הימים: אם מנע הקונגרס את החזרת הצעת החוק בתוך 10 ימים, על ידי יציאתו לפגרה, הצעת החוק שלא הוחזרה לא הופכת לחוק.
הגנה זו מפני שימוש לרעה בכוח של הקונגרס להכריז על פגרה, סיפקה לנשיאים שיטה נוספת להטיל וטו על הצעות חוק - "וטו כיס" (pocket veto). אם הקונגרס ננעל במהלך עשרת הימים אחרי שהתקבלה הצעה בקונגרס, יכול הנשיא להתעלם מההצעה לחלוטין ובכך להטיל עליה וטו בפועל, וזאת מבלי להחזיר את ההצעה לקונגרס. במקרה כזה הווטו הוא אבסולוטי: הדרך היחידה של הקונגרס לעקוף את החלטת הנשיא היא להתחיל את תהליך החקיקה מהתחלה - להעביר את ההצעה מחדש בשני הבתים ולאחר מכן להציגה שוב בפני הנשיא - שכן ההליך הרגיל של עקיפת וטו יכול להתקיים רק אם החזיר הנשיא את ההצעה עם השגותיו באופן פורמלי.
הנשיא הראשון שהשתמש בווטו כיס הוא ג'יימס מדיסון, בשנת 1812, ומאז השתמשו נשיאים בווטו כיס יותר מ-1,000 פעמים. שאלת החוקיות של פרקטיקה זו עלתה בבתי המשפט מספר פעמים. בין השאר, חילוקי דעות בין הממשל לבין הקונגרס נגעו לשאלות מהם התנאים שבהם מותר לנשיא להסיק שהקונגרס נעול, האם הקונגרס נחשב לנעול גם בהפסקות פעילות קצרות באמצע מושב, או רק כאשר יש הפסקה בין מושבים של הקונגרס, והאם הקונגרס יכול למנוע וטו כיס על ידי הצבת פקידים שמוסמכים לקבל מהנשיא הודעות על וטו.
סעיף 3: הוראות והחלטות.
סעיף זה מרחיב את האמור לגבי תהליך אישורן של הצעות חוק לכל הוראה, החלטה והצבעה שלשמה נדרשת ההסכמה של שני בתי הקונגרס. לאחר שוועדת הפרטים של ועידת החוקה הגישה טיוטה של החוקה, העלה ג'יימס מדיסון את החשש שהקונגרס ימנע מהנשיא את האפשרות להשתמש בכוח הווטו על ידי תיוג הצעות חוק כ"הוראות", "החלטות" או "הצבעות". הסעיף הוסף לטיוטה כדי למנוע מהקונגרס את האפשרות הזו, והוא מצביע על החשיבות הרבה שהקנו מנסחי החוקה לכוח הווטו של הנשיא.
הסעיף מוציא מהכלל, במפורש, החלטות לגבי נעילת מושב הקונגרס, שלגביהן חל הליך אחר המפורט בחלק החמישי, סעיף 4. למרות האמור בסעיף זה, ישנן החלטות אחרות שזקוקות לאישור שני הבתים, אך אינן דורשות את אישור הנשיא, משום שאין להן מעמד או כוח של חוק.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד 1983 השתמשו בתי המחוקקים ב"החלטות", שהתקבלו בבית מחוקקים אחד או בשניהם, כדי להטיל "וטו חקיקתי" (legislative veto) על פעולות ספציפיות שנקטו נשיאים או רשויות הכפופות לו. וטו חקיקתי מתאפשר כאשר מתקבל חוק בהליך חקיקה רגיל, אשר במסגרתו ניתנת סמכות כלשהי לרשות המבצעת, תחת התנאי שאחד מבתי הקונגרס או שניהם יכולים בהצבעת רוב לקבל החלטה שתפסול יישום ספציפי של החוק. השימוש בווטו חקיקתי התחיל תחת הנשיא הרברט הובר. הובר היה מתוסכל מהקושי לקדם חקיקה שתאפשר לו לארגן מחדש את הרשות המבצעת. כדי לקדם מטרה זו, בשנת 1932 הוא ביקש וקיבל מהקונגרס חוק שיתן לו סמכות לארגן מחדש את הרשות המבצעת, תחת התנאי שכל הצעה ליישום של החוק תוגש לבתי המחוקקים. ההצעה תיכנס לתוקף, אלא אם תוך 60 ימים מהגשתה יקבל אחד מהבתים החלטה שמתנגדת להצעה.
בעשורים לאחר מכן העביר הקונגרס מאות חוקים, שבאופן דומה איפשרו לבתי הקונגרס להטיל וטו על אופן מסוים של יישומם. בשנת 1983 קבע בית המשפט העליון, בפסק דין INS v. Chadna, שהשימוש בווטו חקיקתי אינו חוקתי, שהוא סותר את האמור בסעיף זה של החוקה, ובאופן זה פוגם בעיקרון הפרדת הרשויות.
חלק שמיני: סמכויות הקונגרס.
החלק השמיני בפרק הראשון של החוקה מונה את הסמכויות של הקונגרס של ארצות הברית. שמונה-עשר סעיפיו מכונים "הכוחות המנויים" (enumerated powers) והם מגדירים תחומים שבהם רשאי הקונגרס במפורש להשתמש בסמכותו כמחוקק. לפי "דוקטרינת הכוחות המנויים" רשימת הסמכויות היא ממצה; כלומר, בתחומים שאינם מוגדרים על פי הסעיפים של חלק זה, סמכות החקיקה שמורה למדינות בלבד, ולקונגרס אין סמכות לחוקק. בכך, מגדירה החוקה את גבולותיו של המשטר הפדרלי ואת האופי הספציפי של הפדרליזם בארצות הברית. ג'יימס מדיסון, במאמר 45 של כתבי הפדרליסט, הביע תמיכה בפרשנות זו: "הכוחות שמאצילה החוקה המוצעת על הממשל הפדרלי הם מעטים ומוגדרים. אלה שישארו בידי הממשלות של המדינות הם רבים ולא מגודרים." יש שמפרשים את התיקון ה-10 לחוקה, שקובע ש"הסמכויות שלא נמסרו לארצות הברית על ידי החוקה, ולא הופקעו מן המדינה על ידה, שמורות לכל מדינה, או לעם", כאמירה מפורשת שרשימת הסמכויות היא ממצה.
בפועל, הפדרליזם בארצות הברית השתנה והתעצב עם השנים. הסמכויות של הממשל הפדרלי התרחבו, במיוחד אחרי מלחמת האזרחים ובתקופת הניו דיל, והחקיקה של הקונגרס כוללת תחומים רבים שאינם מוזכרים במפורש בחלק זה של החוקה. הסמכויות המנויות פורשו פעמים רבות כמכילות, במשתמע, סמכויות רחבות יותר של הקונגרס. גם לפרשנות זו ניתן למצוא תמיכה בדברים שכתבו מנסחי החוקה. לדוגמה, מדיסון עצמו התנגד לתיקון ה-10 לחוקה בטענה ש"אין זה אפשרי להגביל ממשלה להוצאה לפועל של סמכויות מפורשות בלבד; הכרחי שיהיו סמכויות הנתונות במשתמע, ולא תצטרך החוקה לדקדק בכל פרט ופרט". אלכסנדר המילטון הגן על הדוקטרינה של "הסמכויות המשתמעות" (implied powers) כשכתב ב-1791 על החוקתיות של הבנק הפדרלי הראשון של ארצות הברית: "אין להכחיש שישנם כוחות משתמעים וכוחות מפורשים, והראשונים מואצלים [על הממשל הפדרלי, על ידי החוקה] באותה מידה של אפקטיביות כמו האחרונים". גם כיום, הטענה בעד החוקתיות של חוקים פדרליים מסוימים, כגון חקיקה בעניין שירותי בריאות וסמכויות רגולציה, נשענת על הטיעון שהגדרת הסמכויות בחלק זה היא רחבה ומעומעמת במכוון, כך שמשתמעת מהסמכויות המפורשות האפשרות לחוקק בתחומים נרחבים שאינם מצוינים במפורש. לסעיף 18 בחלק זה יש תפקיד חשוב בביסוס דוקטרינת הסמכויות המשתמעות.
אלה הם הסמכויות שחלק זה בחוקה מעניק במפורש לקונגרס:
סעיף 1: מיסוי, הוצאות רווחה כללית ואחידות.