"אנדימיון" עורר עניין רב ונוצר כעבודת בוחן עבור האקדמיה הצרפתית (the French Academy). המוסד היוקרתי חייב את מקבלי פרס רומא לשוב ולצייר עבודה במהלך תקופת המלגה באיטליה. ציור שיוכיחו בו עצמם כראויים לפרס הכבוד. מדובר ב"אנדימיון" על דמות זכרית עירומה ובזאת אין מהחידוש, אבל צעיר זה שעל הבד נצבע בארוטיקה מעורפלת, כשהוא שוכב בתנוחה נשית לאור ירח שמקרין עליו אור בלתי מציאותי: "אני מנסה להתרחק מסגנונו (של הצייר, מורו ז'אק לואי דויד) ככל האפשר" כתב ז'ירודה לאחר שפרץ עם נושאי גבורה ברוח המסורת הנאו-קלאסית אך במקום להלל ולהביא את הרוחות של הגנרלים שמתו במהלך המהפכה הצרפתית של 1789 באור הגבורה, הוא מכה במקודש בנאמנותו להשראה החדשה שזכה לה ברומא ומעלה מוטיב של גבר שמנמן שהורדם על ידי אלת הצייד דיאנה וישן בטפטפו רגשות ההומו-ארוטיים מעבודותיו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו אל הבחור השמנמן.
בהמשך דרכו יצר את היפוקרטס מסרב למתנות של ארתחששתא (1792- Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes, הפקולטה לרפואה, פריז). ה"היפוקרטס" הוקדש ל מ' טריוזון.
התקופה השנייה בפריז.
מששב ז'ירודה דה רוסי-טריוזון לצרפת (1795) הוא התמקם בפריז ופתח סדנה לליתוגרפיה שהמשיכה לפעול לאחר מותו בהנהגת תלמידו הנאמן Jean Antoine Pannetier שהוגדר גם כחברו. טריוזון אייר בהשראת הסופרים הקלסיים, ורגיליוס, אנאקראון, והמשוררת סאפפו והיה לאחד מהיזמים של תחיית הליתוגרפיה בצרפת.
טריוזון צייר בפריז את שנתו של בכחוס (1795) כשברקע – שוכב בחור שמנמן, ערום וישן בתנוחה שהוזכרה לעיל, משנת 1791 "שנתו של אדמיון".
אחר עבודה זו החלה למעשה "תקופת פריז השנייה" שלו בציור והוא צייר כמה מציוריו הגדולים, כולל את "דיוקנו של ז'אן-בטיסט" - העבד שעלה לגדולה. הוא צייר אותו נשען ברישול על מעקה ואוחז כובע בשנת 1797, מדמואזל לנגה (Mademoiselle Lange) השחקנית המהוללת צייר עירומה בשנת 1799 ואת שנתה של פסיכה (Psych Asleep) ב-1800, את הקונסול הראשון טריוזון צייר בשנת 1802, השיעור בגאוגרפיה יצא לאור בשנת 1803 (La Leçon de Géographie), בשנת 1804 צייר בסגנון נאו-קלאסי דיוקן של נפוליאון וכן פורטרט רב עוצמה של הברון דומיניק ז'אן לארה שנחשב לאבי הכירורגיה הצבאית המודרנית – והיה מהאנשים האהובים על נפוליאון, את המבול ("Scène de déluge") הוא צייר בשנת 1806, סצנת המבול הוצגה בתחרות לא פשוטה והועמדה מול "התערבותן של הסבינות" (The Intervention of the Sabine Women") – ציור עליו עבד מורו דויד במשך 4 שנים. סצנת המבול הועמדה בתחרות מול סצנת הסבינות של המורה הדגול ז'אק-לואי דויד ויצרה מרירות בלב המורה. מה שלא הוסיף דבר למערכת היחסים בן השניים היה שדווקא התלמיד הוא שזכתה בפרס the decennial prize שהוענק ליצירת המופת של הדור.
בשנת 1808 הוא צייר את הדיוקן של פרנסואה-רנה דה שאטובריאן. את עבודתו המדוברת ביותר "הלווייתה של אטאלה" (שיש הרואים בה יצירת מופת (Les funérailles d'Atala) הציג בסלון של פריז בשנת 1808. "הלווייתה של אטאלה" מוצגת כיום בלובר שבפריז ומתארת רעיון רגשי מורכב בהשראת רומן פופולרי באותם זמנים שמתאר את העולם החדש (יבשת אמריקה) במאה ה-17: תמימות ותשוקה על הקרע ביניהן.
על הקנבס שוכבת אטאלה הצעירה בסגנון של הפרספקטיבה הישנה. היא נמצאת באחד מרגעי הביניים של חייה. אטאלה שוכבת מתה. היא נשאת על ידי שני גברים: נזיר זקן בשם האב אוברי וצעיר הודי בשם צ'וקטו (Choctaw). הרגשות עדיין אוחזים בה וקורעים אותה בין אהבתה לצעיר הרוכן על רגליה ואמונה באל, על הנדר שנדרה להישאר בתולה. הציור הוצג בסלון (1808) ועורר רושם גדול. עבודה חשובה נוספת ה"מדיטציה על חורבות רומא" משנה זו (1808), גבר צרפתי סתור שער נתפס כשהוא עומד לפות בהרהוריו על רקע חורבותיה של רומא.
את "המרד של קהיר" (Revolt in Cairo 21 October 1798) צייר בשנת 1810, מדובר בציור רב דמויות שמתאר את השחיטה הצרפתית בקהיר בשנת 1798.
נפוליאון פלש למצרים בשנה זו (1798 וכבש בקלות יחסית את אלכסנדריה ואת קהיר. בחודש אוקטובר של אותה שנה הפתיעו אנשי קהיר את נפוליאון ששהה בעיר העתיקה של קהיר במרד. הגנרל Dupuy, נרצח. הצבא הצרפתי נתפס לא מוכן והועמד בסכנה. הצבא הגיב במהירות והציב תותחים, פלש אל המחסומים שהוצבו נגדו והרס את הבריקדות של המצרים כשהוא מותיר אחריו מספר לא ידוע של שחוטים. כתוצאה מכך הערבים נבהלו ונסוגו למדבר, חלקם ברחו אל המסגד הגדול של קהיר בתקוה שהמקדש הקדוש יציל אותם. הצבא הצרפתי העמיד תותח מול דלתות המסגד ופרק אותן. אחר כך טבחו הצרפתים בערבים ושחטו כ 6000 בחורים צעירים על שטיחי המסגד.
בשנת 1812 טריוזון התייתם מהרופא שאימץ אותו וירש ממנו סכום גדול מאוד. הוא משתחרר מעול הפרנסה והתחיל להקדיש את עצמו יותר לכתיבת מסות באסתטיקה. כוחו כצייר הלך ונחלש. ושלא כמקובל בקרב הגאונית שהיכולת עולה כאן היא דועכת. משנת 1813 הוא עובד על ציורי קיר (Murals) בארמון קומפיין (château de Compiègne), בארמון זה הוא עיצב מספר עבודות קיר: "שלוש הגרציות רוקדות לצליליו של אפולו" (Three Graces Dancing to the Sound of Apollo's), Mars et la Renomme), "עזיבתו של הלוחם" (Le départ du Guerrier) ,(Do rheus rheus vbhnpu, kjkhku ak pti), "מחול הנימפות לצליליו של פאון" (Nymphs Dancing to the Sound of Pan's Flute), עבודות אלו הוגדרו באותם זמנים כציור קיר רבי רושם.
ב-4 בספטמבר 1816, החליף טריוזון את הצייר הנאו-קלאסי הנחשב פרנסואה-אנדרה וינסאן שהיה פרופסור באקדמיה והתמנה תחתיו כחבר החדש באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז טריוזון זכה למעמד מכובד של פרופסור לציור בהיכל המפואר. באותה תקופה למד במוסד זה תאודור ז'ריקו ויצר את "רפסודת המדוזה" (1818) שהובילה את הציור הרומנטי הצרפתי קדימה.
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון מת בפריז ב-9 דצמבר 1824 ונקבר בבית הקברות פר לאשז.
בין מעריציו נמנה הסופר אונורה דה בלזק.
זקרוצ'ים
זקרוצ'ים (בפולנית: Zakroczym) היא עיירה במחוז נובידבור מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
זקרוצ'ים נזכרת לראשונה בשנת 1065, ובשנת 1422 הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיירה לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי זקרוצ'ים.
יישוב יהודי בזקרוצ'ים מתועד מהמאה ה-15, ובמהלך המאה ה-18 גדל באופן משמעותי. בתחילת המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת, וקודש בה בית עלמין. מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה פעילות ציונית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו כמה בתים של יהודים בעיירה כתוצאה מהפגזת הצבא הגרמני, ומספר יהודים בה הותקפו בידי החיילים שעברו במקום.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, ופעלו בה בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב. בשנים אלה נמנו בעיירה 1,865 יהודים, כ-40% מתושביה. בשנים 1934 ו-1936 נערכו ביהודי העיירה פרעות מצד האוכלוסייה הפולנית המקומית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופגזה העיירה, ורוב בתיה נהרסו, תוך הרג של עשרות יהודים בה, והימלטות היתר. עם שוך הקרבות שבו לעיירה מאות בודדות של יהודים. בינואר 1940 החלו מעשי התעללות ורצח ביהודי העיירה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה מזדמנות. מעת לעת גירשו הגרמנים יהודים מהעיירה למחנות בסביבתה.
באמצע נובמבר 1941 גורשו כל יהודי העיירה לגטו נובידבור מזובייצקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. בד בבד, הרסו הגרמנים עד הייסוד את בית הכנסת ואת בית העלמין היהודי בעיירה.
פול לווסק
קלאו לבן ציצה
קלאו אדום פנים
זארמבי קושצ'יילנה
זארמבי קושצ'יילנה (בפולנית: Zaręby Kościelne; בפי יהודיה: זארומב) הוא כפר במחוז אוסטרוב מזובייצקה שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר ברוק (Brok), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1410. באמצע המאה ה-17 נחרב היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל הכפר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי הכפר באש בידי חיילי הצבא הרוסי הנסוג.
יהודי זארמבי קושצ'יילנה.
קהילה יהודית מאורגנת מתועדת בכפר מהמחצית השנייה של המאה ה-17. לאחר החורבן שהביאה לכפר מלחמת העולם הראשונה, עברו יהודיו להתגורר בצריפים. בשנת 1920 פרעו ביהודי הכפר החיילים הפולנים שהגיעו אליו, תוך רצח מספר יהודים. בסיוע יוצאי הכפר בארצות הברית השתקמה במעט הקהילה ביישוב, אך אנשיה המשיכו לסבול ממעשי אנטישמיות גוברים והולכים מצד שכניהם הפולנים.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל. חלק מבני הכפר עלו ארצה, לאחר שהשתתפו בקיבוץ הכשרה דתי שהוקם ביישוב. בשנים אלה נמנו בכפר 1,254 יהודים, מתוך 1,630 תושבים.
בשואה.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ביצעו ביהודיו ביחד עם פולנים מקומיים מעשי התעללות והשפלה פומביים, תוך שוד רכושם. כעבור כשבועיים הועבר הכפר לשליטת הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתקופה זו הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים ממערב פולין, והסובייטים הגלו כמה מיהודי המקום לעומק ברית המועצות ולסיביר, תוך איסור על פעילות ציבורית יהודית ביישוב.