ההסכם בין ממשלת ג'ונסון לאיחוד האירופי ביטל את תוכנית הבקסטופ, אך החליף אותה בתוכנית דומה שכונתה בתקשורת "פרונטסטופ" (frontstop). לפי ההסכם, צפון אירלנד תיחשב באופן פורמלי לחלק מאזור המכס הנפרד של הממלכה המאוחדת כולה, אך תיישם לתקופה של ארבע שנים לאחר תום תקופת המעבר את תקנות המכס והרגולציה של האיחוד האירופי. במהלך תקופה זו הים האירי יהווה מחסום מכס בין צפון אירלנד לבריטניה הגדולה. בעוד שהבקסטופ אמור היה להיות תוכנית גיבוי שתופעל רק אם לא יושג הסדר אחר בתקופת המעבר, הפרונטסטופ אמור להיכנס לתוקף מייד לאחר תקופת המעבר ללא תלות בהסדרים שיוסכמו במהלכה.
לפי ההסכם, לא יהיה צורך לשלם מכס על מוצרים שמיובאים מבריטניה הגדולה לצפון אירלנד אם הם מיועדים לשימוש פרטי, או על מוצרים שניתן להוכיח שהם מיועדים להישאר בגבולות צפון אירלנד. תשלום מכס לפי תקנות המכס של האיחוד האירופי יידרש עבור מוצרים המיובאים לצפון אירלנד ומיועדים לשימוש מסחרי ושלא ניתן להוכיח שהם יישארו בגבולות צפון אירלנד. ההסכם לא מפרט מהם הקריטריונים להוכחה שמוצר מיועד לשימוש פרטי או מיועד להישאר בגבולות צפון אירלנד. חוקי המע"ם של האיחוד האירופי יחולו על צפון אירלנד.
חודשיים לפני תום ארבע השנים, באוקטובר 2024, האספה הצפון אירית תוכל לדון על המשך ההסדר לתקופה של ארבע או שמונה שנים נוספות ולהצביע בנושא. כדי לאשר הצעה להמשך ההסדר, צריך רוב של 60% מחברי האספה שמצביעים ותמיכה של לפחות 40% מתומכי היוניוניזם ו-40% מתומכי הלאומיות האירית. אם האספה האירית תצביע נגד המשך ההסכם, תחל תקופת מעבר של שנתיים, עד ינואר 2027, שבמהלכה ההסדר יימשך והצדדים ידונו עם האיחוד האירופי על הסדרים חדשים. מנגנון הסכמה זה, שלא היה קיים בהסכם של ממשלת מיי, נועד לענות על הביקורת שהופנתה כלפי תוכנית הבקסטופ של מיי ולהבטיח שהממלכה המאוחדת לא תחויב להמשיך לעד את ההסדר אם לא יימצא הסדר אחר המקובל על האיחוד האירופי.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) הודיעה שתתנגד להסכם כיוון שהוא לא משרת את האינטרסים של צפון אירלנד ופוגע באיחוד בין בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. ראשי המפלגה אמרו שההסדר מסכן את הסכם יום שישי הטוב ועלול להביא לחידוש הסכסוך בצפון אירלנד. ראשי ממשלות הממלכה המאוחדת בעבר, טוני בלייר וג'ון מייג'ור קראו לחברי הפרלמנט הבריטיים להתנגד להסכם בטענה שהוא מסכן את הסכם יום שישי הטוב ומפריד בין צפון אירלנד לבריטניה הגדולה. מנגד, דייוויד קמרון ודייוויד טרימבל, לשעבר השר הראשון של צפון אירלנד וזוכה פרס נובל לשלום על פתרון הסכסוך בצפון אירלנד, הודיעו שהם תומכים בהסכם. כל הנציגים הצפון-אירים בבית הנבחרים הצביעו נגד ההסכם. ב-20 בינואר 2020 הנציגים באספה הצפון אירית הצביעו בעד החלטה שאישרה ש"האספה לא מסכימה לתת את הסכמתה" להסדרי הפרישה הנוגעים לצפון אירלנד.
זכויות של אזרחים זרים.
כל עוד הממלכה המאוחדת חברה באיחוד האירופי היא נדרשת לציית לעיקרון חופש התנועה של עובדים באיחוד האירופי . כמו כן, אזרחים של הממלכה המאוחדת נהנים מהחופש שמקנה אותו העיקרון. לפי עיקרון זה, אזרחים של המדינות החברות באיחוד יכולים לחיות ולעבוד בכל מדינה באיחוד ללא אפליה ותחת אותם התנאים שמוקנים לאזרחי המדינה המארחת. תנאים אלה תקפים גם למדינות שמהוות חלק מהאזור הכלכלי האירופי ואינן חברות באיחוד (איסלנד, נורווגיה וליכטנשטיין) ולשווייץ שחתומה על הסכם נפרד עם האיחוד בעניין זה. נכון ל-2017 כ-3.2 מיליון אזרחים של האיחוד האירופי חיו ועבדו בגבולות הממלכה המאוחדת וכ-1.2 מיליון אזרחים בריטיים חיו ועבדו במדינות אחרות באיחוד, כך לפי נאום שנשא ב-2017 מישל ברנייה.
באופן עקרוני, חופש התנועה של העובדים עשוי להתבטל מיידית כשמדינה פורשת מהאיחוד. לאור זאת, מיליוני אזרחים זרים בממלכה המאוחדת ובאיחוד החלו לחשוש למעמדם אחרי שהממלכה תפרוש. החשש הוא שהפרישה תשפיע לרעה על חופש התנועה של אזרחים זרים שכבר השתקעו במדינות מארחות ושהיא תשפיע גם על זכויותיהם בתחומים שונים, כגון חינוך, דיור, פנסיה, ובריאות. חששות אלה לא תקפים לאזרחים אירים שחיים בממלכה המאוחדת ובריטים שחיים באירלנד, כיוון שהחוק לגבי אזור התנועה המשותף של הממלכה המאוחדת ואירלנד קדם להקמת האיחוד האירופי וחוקק באופן עצמאי על ידי שתי המדינות.
ההסכם בין ממשלת מיי לבין האיחוד האירופי הבטיח שמירה מלאה על הזכויות של אזרחים בריטיים שגרים ועובדים באיחוד ואזרחים של מדינות האיחוד שחיים ועובדים בממלכה המאוחדת. עם זאת, אזרחי האיחוד שחיים בממלכה המאוחדת יצטרכו להגיש בקשה לתושבות. חלק זה של ההסכם לא שונה בהסכם בין ממשלת ג'ונסון לבין האיחוד האירופי. בנספח להצעת החוק שהציגה ממשלת ג'ונסון ליישום ההסכם עם האיחוד הוצע להקים מוסד עצמאי שיפקח על יישום ההסכם בכל הקשור לזכויות אזרחים זרים ויוכל לעתור נגד הממשלה במקרים בהם זכויות האזרחים הזרים לא יישמרו.
בינואר 2019 משרד הפנים הבריטי החל בפיילוט ל"תוכנית התיישבות" (EU Settlement Scheme) שבמסגרתה יכולים אזרחי איחוד שחיים חמש שנים או יותר בממלכה להגיש בקשה להתיישבות קבע. התוכנית נפתחה רשמית ב-30 במרץ 2019 והמועד האחרון להגשת בקשה במסגרתה הוא 30 ביוני 2021. נכון לינואר 2020 כ-2.7 מיליון אנשים הגישו בקשה במסגרת התוכנית, ולפי הערכות 900,000 אזרחים נוספים של מדינות האיחוד אשר חיים בממלכה המאוחדת טרם הגישו בקשה. אזרחים אירופאיים שחיים בממלכה המאוחדת פחות מחמש שנים יוכלו לקבל מעמד זמני עד שיחלפו חמש שנים מיום הגעתם ואז לבקש מעמד קבוע. התוכנית ממשיכה לפעול תחת ממשלת ג'ונסון, אולם ארגונים שפועלים למען אזרחי האיחוד בממלכה המאוחדת טענו שממשלתו מערימה קשיים על מבקשי התושבות. החלטה של הפרלמנט האירופי שהודלפה ב-12 בספטמבר 2019 ביקרה את ממשלת ג'ונסון בחריפות על יחסה לאזרחי האיחוד.
תשלום כספים לאיחוד האירופי.
כחברה באיחוד האירופי הממלכה המאוחדת תרמה לתקציב האיחוד והתחייבה לתרום לפרויקטים ארוכי טווח, שחלקם אמורים להסתיים אחרי שפרישת הממלכה תצא לפועל. התרומה של הממלכה המאוחדת לתקציב האיחוד (13.5% מהתקציב של 2016) הייתה אחד מהנושאים מעוררי המחלוקת שתומכי ברקזיט העלו בקמפיין לקראת משאל העם. כחלק מהסכם הפרישה של ממשלת מיי עם האיחוד האירופי נקבע שהממלכה המאוחדת תהיה חייבת לשלם את הכספים שלהם התחייבה בעבר. חלק זה של ההסכם נקרא רשמית "ההסדר הפיננסי" (financial settlement) ומכונה בתקשורת "חשבון הגירושין" (divorce bill). חלק זה של ההסכם לא שונה בהסכם בין ממשלת ג'ונסון לבין האיחוד האירופי באוקטובר 2019.
לפי הערכות של המשרד הבריטי לאחריות תקציבית (גוף ציבורי עצמאי הממומן על ידי משרד האוצר הבריטי), שהתייחסו ל-31 באוקטובר 2019 כתאריך הפרישה, הסכום שהממלכה המאוחדת תצטרך לשלם הוא 32.8 מיליארד ליש"ט. על בסיס הערכה זו, הסכום שהממלכה המאוחדת תשלם החל מפברואר 2020 הוא מעט פחות מ-30 מיליארד ליש"ט. רוב הסכום ישולם עד 2022, אך הממלכה המאוחדת תמשיך לשלם סכומים קטנים יחסית עד תחילת שנות ה-60 של המאה ה-21.
זכויות דיג.
הסדרת זכויות הדיג של דייגים אירופים באזור הכלכלי הבלעדי של הממלכה המאוחדת הייתה לנושא מרכזי במשא ומתן להסכם קבע בין הצדדים, זאת על אף שדיג מהווה רק 0.12% מהתמ"ג של הממלכה. תחת מדיניות הדיג המשותפת של האיחוד האירופי , כל האזורים הכלכליים של המדינות החברות (200 מיל ימי מהיבשה) מהווים יחידה אחת בה דייגים אירופים רשאים לדוג, בכפוף למכסות שנקבעות במשא ומתן כל שנה. לטענת הפוליטיקאים הבריטים, ההסכם בין הצדדים מ-1973 אינו הוגן, ומוביל לכך שכמות הדגים שדייגים אירופיים תופסים במים הכלכליים הבריטיים גבוהה פי שמונה מזו שדייגים בריטים תופסים במים הכלכליים של מדינות האיחוד. שינוי מצב זה היה הבטחה מרכזית של בוריס ג'ונסון במהלך קמפיין הבחירות ב-2016, ובאוקטובר 2020 הוא הזהיר ש"בנושא הדיג, הפער בין הצדדים הוא למרבה הצער גדול מאוד, וללא ריאליזם וגמישות מצד האיחוד האירופי קיימת סכנה שהנושא לא יהיה בר גישור". הנושאים והנותנים מטעם האיחוד האירופי ביקשו להשאיר את הסטטוס קוו על כנו. נשיא צרפת עמנואל מקרון הציג את העמדה הנוקשה ביותר בנושא, ואמר שארצו תהיה מוכנה להסתכן בפרישה של הממלכה המאוחדת ללא הסכם, אם הנושא לא יוסדר באופן שמגן על דייגים צרפתים.
פרישת הממלכה המאוחדת מן האיחוד האירופי
012 סמייל
קלי לינץ'
קלי לינץ' (באנגלית: Kelly Lynch; נולדה ב-31 בינואר 1959) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה.
לינץ' נולדה בגולדן ואלי שבמינסוטה, לברברה, רקדנית, ולרוברט, מסעדן. היא הייתה דיילת אוויר לאחר שעזבה את לימודיה בקולג', ועבדה כדוגמנית בסוכנות הדוגמנות עלית. בשנות ה-80 החלה ללמוד משחק.