יהודי בודפשט, רובע יוז'פווארוש (רובע 8) קבעו כמטרה לבנות בית כנסת גדול ממדים בשנות העשרים של המאה העשרים. בפינת רחוב פאווה (טווס בהונגרית) וטיזאולטו (כבאי בהונגרית) הציע בעל מפעל בשם גזה בלאטיני בראון, מגרש לבנית בית הכנסת. אדריכל שתכנן את בית הכנסת באסוד הכין תוכניות, אך בין השנים 1914–1918 השתוללה מלחמת העולם הראשונה והתכנית לא יצאה לפועל. בשנת 1923 עלה הנושא שוב על הפרק, וזקן האדריכלים בתכנון בתי כנסת בהונגריה, ליפוט באומהורן, הכין תוכנית חדשה. על סמך תוכניות אלה הוקם בית הכנסת עד ינואר 1924.
בית הכנסת נבנה כדי להכיל 1,700 איש ואישה ואת תפעולו ואחזקתו קיבלה עליה הקהילה היהודית של פשט. המגזין Egyenlőség (שוויון) מספר 17, באפריל 1926 הציג בפני הקהל את פנים בית הכנסת החדש: ""בנוסף לשימוש בזהב בעושר אך בעדינות ובטעם יש שימוש בשלושת הצבעים היהודיים המסורתיים שמעצבים צביעה אדריכלית עשירה: הצבעים כחול, לבן וצהוב." "סגנון הצביעה מתהדר ברומנטיקה: ציורי וילונות שמשמשים לעיתים קרובות בציור מימי הביניים משמשים כאן באפסיס של אזור ארון הקודש עם אפקט יפהפהשל מוטיבים על הקירות; בעזרת הנשים למעלה פזורים על המעקות ציורי חבצלות מכבים, והעמוד הכחול שתומך את ארון הקודש מסמל את שני העמודים במקדש שלמה באופן מסורתי עם כתב עברי." "המוטו הגדול של האתיקה היהודית מאיר ליד ארון המקדש: "ואהבת לרעך כמוך" בתוספת טקסטים עבריים והונגריים." "כל המוטיבים של הציורים עוצבו וצוירו עד לפרט הקטן ביותר בתכנון של האדריכל ליפוט באומהורן"".
הבניין לא משמש כבית כנסת מזה עשרות שנים בשל מיעוט האוכלוסייה היהודית באזור, אך שוכים בו מאז 1980 המשרדים ואולם התרבות של הקהילה היהודית המקומית האזורית ואילו אולם התפילה החורפי הקטן משמש למטרות דתיות שונות. המבנה המודרני של המרכז לזיכרון ותיעוד השואה נבנה בסביבתו הקרובה של בית הכנסת.
אורתודנט
הירונימוס הקדוש (דה וינצ'י)
הירונימוס הקדוש (באיטלקית: San Girolamo) הוא ציור שמן לא גמור מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בשנת 1480 לערך ומתאר את הירונימוס. היצירה מוצגת במוזיאוני הוותיקן ברומא.
היסטוריה.
אין מידע לגבי יעד היצירה ועל ידי מי היא הוזמנה. זו אחת העבודות החידתיות ביותר של דה וינצ'י והיא עדיין במצב סקיצה. האזכור המוקדם ביותר של "הירונימוס הקדוש", תוך יחוסו לדה וינצ'י, מתוארך למעשה לתחילת המאה ה-19, בצוואתה של הציירת השווייצרית אנג'ליקה קאופמן. עם מותה של קאופמן נעלמו שוב כל עקבותיה של היצירה, עד שנמצאה במקרה ונרכשה על ידי דודו של נפוליאון, הקרדינל ג'וזף פש . על פי האגדה הפופולרית, הקרדינל גילה את הציור מחולק לשני חלקים: החלק התחתון בחנות של סוחר יד שנייה רומאי, שם הוא שימש לכיסוי קופסה, והחלק העליון בחנותו של סנדלר, שהשתמש בו לכיסוי השרפרף שלו. מעבר לסיפור, באמת ניתן לראות כי הציור נחתך לחמישה חלקים. עם מות הקרדינל, התמונה נמכרה במכירות פומביות מספר פעמים עד שזוהתה, ונרכשה עבור מוזיאוני הוותיקן, בידי האפיפיור פיוס התשיעי בשנת 1856.
ייחוס היצירה שהוצע על ידי קאופמן תמיד הוסכם על החוקרים, בגלל הדמיון הברור לשאר היצירות של דה וינצ'י, ובמיוחד הערצת חכמי הקדם.
תיאור היצירה.
הציור לא גמור, ומתאר את הירונימוס בגיל מתקדם, במהלך פרישתו למדבר הסורי, שם חי כמו נזיר מתבודד. הוא כורע ברך בנוף סלעי, מביט לעבר קרוסיפיקס (ישו צלוב), שניתן להבחין בו בקושי בצד הימני הקיצוני של הציור. בידו הימנית הוא אוחז בסלע (הַסְמָלָה חָזוּתִית של הירונימוס, איתו הוא מוצג באופן מסורתי כשהוא מכה בחזהו בכפייתיות). לרגליו ניצב האריה, שהפך לבן לוויה נאמן לאחר שהירונימוס חילץ קוץ מכף רגלו.
בצד שמאל של המשטח, הרקע הוא נוף מרוחק של אגם מוקף הרים תלולים המכוסים בערפל. בצד ימין, המאפיין היחיד שניתן להבחין בו הוא דמות קלושה של כנסייה, הנראית דרך הפתח בסלעים. נוכחות הכנסייה מרמזת על מעמדו של הירונימוס בנצרות המערבית כאחד ממורי הכנסייה.
הקומפוזיציה חדשנית, עקב צורתה הטרפזית של דמות הירונימוס, אשר עומדת בניגוד לצורתו המתפתלת של האריה, שנראית כמו האות "S" לרוחב תחתית הציור. האריה הוא גם סמל עוצמה המזוהה עם הבשורה על-פי מרקוס, שאותה תרגם הירונימוס ללטינית (תרגום וולגטה). קיימת טענה, הנתונה במחלוקת, כי דה וינצי השתמש ביחס הזהב בתיאור דמותו של הירונימוס. צורתו של הירונימוס היא רמז מקדים לצורתה של הבתולה בהמדונה בין הסלעים. ציור שרירי הצוואר והכתפיים נחשב לפעם הראשונה שבה דה וינצ'י עשה שימוש בידע אנטומי בציוריו.
מאיר ספיר
מאיר ספיר (12 ביולי 1901 - 6 באוגוסט 1960) היה ממובילי ההתיישבות בקבוצת כנרת. שימש כמפקדה האחרון של תנועת הבריחה בתקופה של הקמת המדינה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
מאיר ספיר נולד בוילנה בשנת 1901 בשם מאיר ספירוב ליעקב ומינה ספירוב. למד בגמנסיה "קגן" שבעיר ובמקביל הצטרף לתנועות הציוניות צעירי ציון והחלוץ. עוד בהיותו בגולה הצטרף מאיר לקבוצת וילנה ויחד איתה יצא לחוות הכשרה בעיר הולדתו.
קבוצת כנרת.
ב-10 באוגוסט 1920 עלה מאיר ארצה, במסגרת העלייה השלישית, יחד עם קבוצת ההכשרה שלו. תחילה התיישבה הקבוצה, כחלק מקבוצת הר כנרת, במעלה רכס פוריה (מצפון מערב למושבה כנרת). ב-31 בדצמבר עזבה הקבוצה את הר כנרת והחלה לנדוד ברחבי הארץ תוך חיפוש עבודה בתחומים שונים (סלילת כבישים, בנייה, חציבה, נגרות וכוו'). ב-1922 פנה בנציון ישראלי לחברי הקבוצה לבוא להתיישב בקבוצת כנרת. לאחר התלבטות קצרה ומתוך רצון לחזור לעבודה החקלאית, נענתה הקבוצה להזמנה וב-23 בספטמבר 1922 (ראש השנה תרפ"ג) הצטרפו מאיר וחבריו לקבוצת כנרת.
המוסד לעלייה ב'.
ב-1948 מונה מאיר כמחליפו של שאול אביגור כראש המוסד לעלייה ב' באירופה וכאחראי לסיוע ליהודים להגיע ארצה. מאחר שבתקופה זו בוטלו המגבלות של הגעת ספינות ארצה, פעל מאיר בעיקר בארגון העולים והעברתם לערי נמל בים השחור ובים התיכון תוך התמקדות באותן מדינות שהטילו מגבלות על הגירת יהודים (ביחוד בגוש המזרחי). כמו כן הוטלה על מאיר המשימה לסייע לארגון הרכש של ההגנה בהשגת נשק ותחמושת ברחבי אירופה.
תפקידים ציבוריים.
במהלך השנים מילא מאיר שורה של תפקידים ציבוריים:
משפחתו.
מאיר נישא לרבקה בת יונה וחנה שפרירי. לזוג נולדו 3 ילדים (נעמי, רות ויעקב). לאחר פטירת הוריה של רבקה, עברו לגור בביתם שנבנה בקבוצת כנרת. מאיר נפטר ב-1960 והובא למנוחות בבית הקברות כנרת
הוריו של מאיר לא זכו לעלות לארץ ונפטרו בוילנה, אחותו הגדולה, ברטה, יחד עם בעלה יחיאל ושלוש בנותיהם, נספו בפונאר בסביבות 1941 .
הנצחתו.
ב-1964 נערכה בהיכל התרבות שבתל אביב עצרת מרכזית בנושא "ההעפלה והגבורה". במהלך הטקס העניק לוי אשכול לרבקה ספיר מדליון ההעפלה כהוקרה לפעילותו של בעלה מאיר
ב-1965 הועלה הרעיון להקים במכללת אוהלו מוזיאון "הבריחה" על שם מאיר ספיר כדי שישמש לשמירת חומרים היסטוריים הקשורים לארגון. רק ב-1974 החל תהליך הקמת המוזיאון והמקום נחנך ב-1976.
מאיר אהב לזמזם ניגונים חסידיים ולפי דבריה של נכדתו, הללי שמר, זיכרון זה היה מקור ההשראה לשיריה של נעמי שמר שירו של אבא ו"חבלי משיח".
צינק
מרי אליזה רוג'רס
מרי אליזה רוג'רס (באנגלית: Mary Eliza Rogers; 1 במאי 1827, גריניץ', אנגליה – 18 בפברואר 1910, לונדון, אנגליה) הייתה אמנית, אתנוגרפית וסופרת אנגליה. נודעה בספרה "חיי יום-יום בארץ-ישראל" (1862).
קורות חייה.
מרי אליזה רוג'רס נולדה בגריניץ' שבמחוז קנט. אביה היה אמן גילוף בעץ והיא סייעה לו בעיצוב יצירותיו. רוג'רס שהתה בארץ ישראל וסיירה בה בשנים 1855–1859 בעת שירותו של אחיה, אדוארד תומאס רוג'רס, כסגן-קונסול אנגליה בחיפה. בשובה לביתה באנגליה השלימה את כתיבת ספרה 'חיי יום-יום בארץ ישראל' ("Domestic Life in Palestine"), שנסמך על יומן דרכים שניהלה בנסיעותיה. מרי רוג'רס הייתה בעלת השכלה כללית ובקיאה בכתבי הקודש. בשהותה במזרח למדה לדבר ערבית ולהכיר את החי והצומח בארץ ישראל. מאמרים פרי עטה נכללו באנתולוגיה "ארץ ישראל הציורית" מהשנים 1881–1883 שערך צ'ארלס וילסון. כמו כן פרסמה מאמרים, חלקם בשיתוף אחִיה, בנושאי המזרח התיכון בכתבי עת שונים, בהם "The Art Journal" . ב-1865 ראה אור קובץ שירים פרי עטה. מרי רוג'רס לא נישאה לאיש והתמסרה לגידול אחייניה שהתייתמו בגיל צעיר. חוג מכריה בלונדון כלל סופרים ומלומדים, ובידידיה הקרובים נמנו מבקר האמנות ג'ון ראסקין והצייר ויליאם הולמן האנט שעימו התראתה בארץ-ישראל.
בארץ ישראל.
אחרי שובה לאנגליה פרסמה מרי אליזה רוג'רס את ספרהּ 'חיי יום-יום בארץ-ישראל' ("Domestic Life in Palestine"), שהושתת על תצפיותיה וחוויותיה בתקופת שהותה בארץ. מהדורה עברית בתרגום שולמית הרן הופיעה ב-1984 בסִדרת "ספריית מסעות ארץ-ישראל" שערך רחבעם זאבי. המהדורה העברית מעוטרת בשפע איורים שלוקטו מסִפרוּת הנוסעים, רובם מסִדרת "ארץ ישראל הציורית" שהפיק צ'ארלס וילסון ב-1881 ובה הופיעו מאמריה. במקורו לא היה ספרהּ מעוטר באיורים כלשהם.
בהקדמה לספר ציינה רוג'רס כי נמנעה מלהציג נושאים שכבר פורטו בכתבי אחרים, וכן הדגישה כי הנשים ואורחות חייהן עניינו אותה במיוחד וכי העוּבדוּת שליקטה הנוגעות אליהן לא תוארו ולא הוצגו קודם לכן.