המדרש באבות דרבי נתן שהוזכר לעיל מספר שנקדימון בן גוריון רכש שתים עשרה עינות מים עבור עולי הרגל. כשבא להחזיר את המים לאיש שממנו קנה את שתים עשרה עינות המים נעשה לו נס: עקב תפילתו של נקדימון בן גוריון, ירד גשם במיוחד עבורו בתוך שנת בצורת על מנת למלא את מאגרי המים.
יתר על כן, האגדה מספרת שכיוון שבעל חובו של נקדימון בן גוריון טען שהגשם ירד בלילה לאחר זמן פרעון החוב, הרי שלמרות התמלאות המעיינות, על נקדימון בן גוריון לשלם את חובו. המדרש ממשיך ומספר שנקדימון בן גוריון התפלל ובקש מה' שהזמן ישוב לאחור והשמש תשוב משקיעתה, כך שלא יהא עליו לשלם את החוב. המדרש מספר שה' נענה לבקשה זאת והשמש חזרה לאחור כך שהיום עוד לא נסתיים.
חז"ל אף גרסו שבעקבות אירוע זה נשתנה שמו והוא קבל את השם 'נקדימון' שכן "נקדמה חמה בעבורו". סיפור זה מופיע גם בתלמוד הבבלי. לפי המסופר במקורות אלו שמו העברי היה 'בוני'. ייתכן שמקור השם נקדימון בשם היווני 'ניקודמוס' (Νικόδημος).
בתו של נקדימון בן גוריון.
המקור במסכת כתובות שהוזכר לעיל מספר על מצבה החומרי הקשה של בתו של נקדימון בן גוריון לאחר החורבן. מקור זה מבוסס על דברי התוספתא על מסכת כתובות. מדברי התוספתא ניתן להבין שהסיבה לעוניה הקשה של בתו של נקדימון בן גוריון היא שקיללה את החכמים עקב כעסה עליהם. הסיבה לכעסה היא שבהיותה שומרת יבם פסקו לה סכום כסף למחייתה שלא היה גבוה די הצורך לדעתה וזאת על אף שהיה זה סכום גבוה מאוד: "חמש מאות דינרי זהב בכל יום לקופת בשמים".
התלמוד הבבלי על מסכת כתובות שואל כיצד זה התדרדרה בת למשפחה כה עשירה לעוני שכזה. לכאורה ההסבר הפשוט הוא שמוראות החורבן שהמיטו הרומאים על ארץ ישראל גרם לעוניה. התלמוד מחפש הסבר עמוק יותר ומציע שני הסברים שדווקא מגנים את נקדימון בן גוריון. הסבר אחד מציג את נקדימון בן גוריון כמי שפעולותיו בתחום הצדקה נעשו לכבודו האישי ולא לשם הצדקה עצמה. הסבר שני מציג אותו כמי שבאמצעות עושרו הרב יכול היה לסייע יותר ולא עשה כן.
במדרש ההלכה על ספר דברים, הספרי (סימן שה), מופיעה גרסה קצרה יותר של אגדה זאת ובה שני ההסברים האלו אינם מופיעים. כמו כן גם לא מופיעים דבריה של הבת אשר תולה את הסתלקותו של העושר ממשפחתה במיעוט מצוות הצדקה. ייתכן שהתלמוד הבבלי במסכת כתובות רצה להשתמש בסיפור על נקידמון בן גוריון ובתו כתמרור אזהרה בפני עשירים בני אותה תקופה.
ניקולאי גדה
ניקולאי הארי גוסטב גדה (שוודית: Nicolai Harry Gustav Gädda; ניקולאי יוסטינוב ברוסית; 11 ביולי 1925 – 8 בינואר 2017) היה זמר אופרה, שהרבה להופיע גם ברסיטלים. כמי שהקליט יותר ממאתיים תקליטים, נחשב גדה לזמר הטנור המוקלט ביותר בהיסטוריה. שירתו של גדה הצטיינה ביפי צלילה, בשליטה ווקאלית ובמוזיקליות.
חייו.
גדה נולד בסטוקהולם לאם שוודית ולאב רוסי. אביו, קרוב רחוק של השחקן מיכאל יוסטינוב, היה זמר בס במקהלת קוזאקים של מחוז הדון ושר במקהלה בכנסייה נוצרית אורתודוקסית. גדה גדל כדו-לשוני ולמד אף אנגלית, גרמנית, איטלקית ולטינית.
גדה החל את הקריירה שלו ככספר בבנק מקומי בסטוקהולם. לקוח עשיר, ששמע אותו מדבר באחד הימים על שאיפתו לשיר ברמה מקצועית, הציע לו לממן את הכשרתו אצל קרל מרטין אהמן, טנור וגנרי נודע משנות ה-20 של המאה ה-20, שגילה גם את יוסי ביירלינג.
קריירה אופראית.
הערכה מוקדמת לשירתו של גדה נתן וולטר לג, אחרי ששמע את גדה שר בבחינה לתפקיד "דמיטרי" להקלטה מתוכננת של "בוריס גודונוב". "בהגיעי לנמל התעופה פנתה אלי סיעת עיתונאים בשאלה, אם אינני מעוניין לשמוע את הקולות המצוינים של צעיריהם השוודיים. מובן שגיליתי עניין, אבל לא ציפיתי לסיפורים שהופיעו למחרת בבוקר בעמוד הראשון או למטר המכתבים וצלצולי הטלפון שניתכו עלי כמעט ללא הפוגה בבקשה להישמע. נאלצתי לבקש ממנהל האופרה שיעמיד לרשותי חדר לכמה ימים, כדי לשמוע כ-100 מועמדים. הראשון שהתייצב לשיר לפני (בשעה 9:30 בבוקר) היה גדה, ששר קודם לכן, ככל הידוע לי, רק פעם אחת בהופעה פומבית. הוא שר "שיר הפרח" מתוך "כרמן", בעדנה רבה אך ברגש רב כל כך, שהייתי קרוב לדמעות. הוא הפיק את הסולם העולה הקשה בסיום וחתם אותו בסי במול צלול ומבריק. כמעט בהתנצלות ביקשתי ממנו לנסות לשיר אותו כפי שנכתב - "פיאניסימו, ראלנטנדו" ו"דימינואנדו". בלי להניד עפעף, ביצע מעלל פלאי כמעט, ביופי שלא ייאמן וללא מאמץ. ביקשתי ממנו לחזור בשעה 8:00 אותו ערב ושיגרתי הודעה לאשתי, שזמר גדול נפל לחיקי ולדוברובן הודעתי כי, אם יאמין ואם לאו, גדה בן ה-23 הוא דמיטרי שלוח האל לבוריס שלנו".
באפריל 1952, בגיל 26, הופיע גדה לראשונה באופרה המלכותית השוודית, בתפקיד "שאפלו" ב-"Le postillon de Lonjumeau" של אדולף אדם. אותה שנה הופיע גם כ"ניקלאוס" ב"סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבך ובתפקיד הטנור ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
המנצח הרברט פון קאראיין גילה עניין בגדה לאחר ששמע אותו במבחן קול בסטוקהולם ולקח אותו עמו לאיטליה. בשנת 1953 הופיע לראשונה בלה סקאלה כ"דון אוטאביו" בדון ג'ובאני. ב-1954 הופיע לראשונה באופרה של פריז בתפקיד הטנור ב"אוברון" של ובר, וחתם על חוזה קבוע למשך שנים אחדות. בשנת 1957 הופיע גדה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הראשי ב"פאוסט" של גונו והמשיך להופיע שם בעוד 28 תפקידים במהלך 26 השנים הבאות, בכלל זה הצגות הבכורה העולמיות של "ונסה" מאת בארבר ו"הפרא האחרון" של מנוטי. גדה הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1954 בתפקיד הדוכס ממנטואה ב"ריגולטו" של ורדי ומאז חזר לשיר את בנוונוטו צ'ליני באופרה הנושאת שם זה, את אלפרדו בלה טרוויאטה, את גוסטבוס השלישי ב"נשף המסכות", את נמורינו ב"שיקוי האהבה" ואת לנסקי ב"יבגני אונייגין".
גדה גילם את התפקידים הראשיים באופרטות של יוהאן שטראוס הבן:
ב"העטלף" גילם את גבריאל פון אייזנשטיין.
ב"ברון הצוענים" גילם את שאנדור בארינקאי.
ב"לילה בוונציה" גילם את גווידו הדוכס מ-אורבינו.
הקריירה של גדה הצטיינה באריכות ימים חריגה. במאי 2001, באמצע שנות ה-70 לחייו, הקליט את תפקיד "הקיסר אלטום" ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ואת תפקיד "הכוהן הגדול" ב"אידומניאו" של מוצרט הקליט ביוני 2003.
שיר אמנותי.
נוסף להופעותיו באופרה, טיפח גדה במקביל קריירה פעילה כזמר רסיטלים, עם רפרטואר נרחב של שירים אמנותיים צרפתיים, גרמניים, סקנדינביים ורוסיים. כישורי השפה של גדה, האינטלקטואליות והמוזיקליות העצומה שלו, כמו גם המספר הרב של הקלטות שביצע, הקנו לו מעמד ייחודי בסוגה זו.
גיגהבייט
ביציניום
במוזיקת הרנסאנס ובתקופה המוקדמת של מוזיקת הבארוק, המושג ביציניום (ברבים: ביציניה; bicinium, pl. bicinia) התייחס ליצירה מוזיקלית המבוצעת בידי שני מוזיקאים או כלים מוזיקליים, ולרוב יצירה זו העבירה מסרים חינוכיים.
למונח היו שני שימושים בהיסטוריית המוזיקה:
השימוש הראשון במונח נעשה בפולין, על ידי המלחין יאן מלובלין (Jan z Lublina) בחיבור משנת 1540. ספרי ביציניה הופצו כמה עשורים לאחר מכן בגרמניה, בארצות השפלה ואף באיטליה, מכיוון שתועלת השיטה כעזר-הוראה נתפרסמה. בנוסף, מרטין לותר הדגיש באותם ימים את החשיבות של לימוד הילדים מוזיקה לצד לימוד ספר התהילים: ביציניה המבוססים על טקסטים גרמניים מספר התהילים הגשימו את מטרתו.
שירת הביציניום נחשבה לקלה למדיי, לפחות בהשוואה להשתתפות באנסמבל. בדרך כלל הביציניום עוצב לשירה או ניגון של תלמידים מאותו גיל ויכולת מוזיקלית, ולעיתים לשירה של תלמיד ומורה.
החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה
ליגוס
החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה
עלילות דמשק
כלי מוזיקלי
הביטחון המסכל (הרשות הפלסטינית)
הביטחון המסכל - הבמ"ס (ערבית: الأمن الوقائي, בתעתיק מדויק: אלאמן אלוקאא'י) הוא מנגנון ביטחון של הרשות הפלסטינית שהוקם בעקבות הסכמי אוסלו. ייעודו המוצהר של המנגנון הוא לשמור על יציבות הרשות ולסכל טרור. בשונה ממנגנונים אחרים, "הביטחון המסכל" לא הוקם על ידי אנשי פת"ח שהגיעו לשטחי הרשות הפלסטינית יחד עם ערפאת, אלא על ידי פעילי פת"ח מה"פנים" (כלומר, שחיו בשטחים עוד טרם הסכמי אוסלו – בעיקר התנזים). המנגנון הוקם למעשה כשני מנגנונים נפרדים לחלוטין (ולעיתים אף יריבים פוליטיים משמעותיים) בגדה המערבית וברצועת עזה. ההשראה למנגנונים אלה הגיעה מהשב"כ הישראלי – ארגון מודיעיני חזק המשלב פעילות מודיעינית חשאית עם פעילות מבצעית גלויה.
בגדה המערבית עמד בראש המנגנון ג'יבריל רג'וב עד שהודח על ידי ערפאת בשנת 2002 במהלך מבצע חומת מגן. מתחילת האינתיפאדה השנייה, ובפרט לאחר הדחתו של רג'וב, הפך המנגנון מהכוח הפלסטיני החזק והמשמעותי ביותר בגדה למנגנון חלש ובלתי פעיל כמעט לחלוטין, בדומה למצבם של המנגנונים האחרים מאז.
ברצועת עזה עמד בראש המנגנון מוחמד דחלאן, עד שהתפטר מתפקידו זמן לא רב לאחר הדחתו של רג'וב. גם המנגנון ברצועת עזה הידרדר והפסיק כמעט לחלוטין להיות פעיל, בדומה למקבילו בגדה המערבית. בתחילת האינתיפאדה השנייה האשימה מערכת הביטחון הישראלית את המנגנון במתן חסות לטרור, הברחות נשק, ולעיתים אף מעורבות של ממש בפיגועים.
כיום המנגנון בגדה המערבית קיים עדיין, אך מקבילו ברצועת עזה נעלם לחלוטין מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה, במהלכה נמלטו רבים מאנשיו מהרצועה לכיוון מצרים. ייעודו המרכזי של המנגנון בגדה הוא עצירת פעולות חמאס ביהודה ושומרון. המנגנון מונה כ-4,000 חיילים ומפעיל 17 בתי מעצר לצד רשת גדולה של מודיעים בשכר העוקבים אחר פעילות חמאס.
הביטחון הלאומי (הרשות הפלסטינית)