סלוטרוויל (באנגלית: Slaughterville) היא עיירה במחוז קליבלנד, אוקלהומה, ארצות הברית, והיא ממוקמת במטרופולין אוקלהומה סיטי. נכון למפקד 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 4,137 תושבים.
הקהילה מורכבת בעיקר מבתים על שטח, כך שהיא שמרה על סוג כפרי של שימוש בקרקע. חלק גדול מהאזור מיוער ויש בו פניה טבעית חיצונית לתושבים ומבקרים.
היסטוריה.
סלוטרוויל נקראה על שם חנות מכולת שניהלה ג'יימס סלוטר בראשית המאה ה-20.
האתר היה ממוקם בשטחים הלא הוקצויים של הטריטוריה האינדיאנית. הוא נפתח ליישוב במתחם האדמה בשנת 1889. הבניין הראשון הוקם באותה שנה. העיירה לא התאגדה עד 1970.
שם העיר היה נושא המחלוקת בשנת 2004 כאשר אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA) ביקשו מסלוטרוויל לשנות את שמם של העיירה לווגווילי, והציע תרומה של 20,000 דולר של המבורגרים טבעוניים כתמריץ. מועצת העיר של סלוטרוויל שמעה מצגות של חברי PETA ואזרחים מקומיים לפני שהצביעה נגד ההצעה.
גאוגרפיה.
העיירה גובלת בצפון על ידי העיר נורמן ובצפון-מערב על ידי נובל. חלק מהגבול המערבי שלו משיק לנהר הקנדי שמעבר לו מחוז מקליין.
כביש 77 של ארצות הברית עובר בעיירה, המוביל צפונה למרכז אוקלהומה סיטי ודרומה לפורסל.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין בארצות הברית, העיירה סלוטרוויל מונה שטח כולל של 99.6 קילומטרים רבועים, מהם 98.7 קילומטרים רבועים הוא אדמה ו־0.9 קילומטרים רבועים (0.91%) הם מים. בשנת 2015 התגוררו בעיירה 4,217 נפשות, 1,431 משקי בית ו-1,119 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 110.7 איש לקילומטר רבוע (42.7 / km²). היו 1,614 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 42.4 לקילומטר רבוע (16.4 / קמ"ר). האיפור הגזעי של העיירה היה 86.1% לבן, 6.6% אמריקאים ילידים ו־7.2% משני גזעים או יותר. 2.2% מהאוכלוסייה היספנית או הלטינית מכל גזע.
היו 1,431 משקי בית מתוכם 35.6% ילדו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 62.2% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 13.1% היו בעלי בת נשים ללא בעל נוכח ו־21.8% היו לא משפחות. 14.7% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו־4.0% מהם גרו לבד מגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.95 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.33.
בעיירה התפשטה האוכלוסייה עם 28.5% מתחת לגיל 18, 9.1% בין 18 ל-24, 19.9% מ־25 ל־44, 30.0% בין 45 ל־64 ו־12.5% שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 39 שנים. לכל 100 נקבות היו 85.2 זכרים. לכל 100 נקבות מגיל 18 ומעלה היו 86.8 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיירה הייתה 50,982 דולר וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 55,023 דולר. ההכנסה לנפש לעיירה הייתה 20,011 דולר. כ־7.4% מהמשפחות ו־11.4% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 15.3% מהאנשים מתחת לגיל 18 ו־3.4% מבני 65 ומעלה.
ריבנטרופ
ארמיליו אלקלדה דל ריו
ארמיליו אלקלדה דל ריו (בספרדית: Hermilio Alcalde del Río; נולד ב-1866 ב, פלנסיה – מת ב-1947 בטורלבגה, קנטבריה), היה ארכאולוג ספרדי, שהיה אחראי על ניהול בית הספר לאומנויות ומלאכות בטורלבגה כמעט 50 שנה. הוא היה ראש עיריית טורלבגה בין 1920 ל-1922.
ביוגרפיה.
ארמיליו אלקלדה דל ריו נולד בעיירה וייאמדיאנה שבמחוז פלנסיה שבקהילה אוטונומית קסטיליה ולאון בצפון ספרד, ועבר זמן קצר אחר כך לטורלבגה בלוויית אמו האלמנה. הוא החל את פעילותו הארכאולוגית בשנת 1902 כאשר ליווה את הגאולוג הספרדי למערת אלטאמירה. בשנת 1903 הוא החל באיתור מספר גדול של מערות בקהילה האוטונומית של קנטבריה שבהן התגלו יצירות של אמנות סלע, בהן מערת אורנוס דה לה פניה, מערת קובלנס, , מערת סנטיאן, , והתחריטים של מערת אל פנדו.
הוא עבד גם במזרח אסטוריאס שם איתר את קבוצות הציורים והתחריטים של מערת פינדאל, מערת מסקולוס השנייה (Cueva de Mazaculos II), מערת אל קינטנל (Cueva de El Quintanal), מערת לה לוחה (Cueva de La Loja) או החפירות בטירת פניה מניל (Castillo de Peña Manil). יחד עם הארכאולוגים הגרמנים ופאול ורנר (Paul Werner), הוא גילה את החלק המערבי של מערת לה פסייגה (גלריה C) בשנת 1911. היקף המידע שנמסר במחקרו של אלקלדה דל ריו הוא עצום, אך בנוסף לכל אלה הוא פרסם בשנת 1906 את הספר "הציורים והתחריטים של המערות הפרהיסטוריות במחוז סנטנדר: מערת אלטאמירה, מערת קובלנס, מערת אורנוס דה לה פניה, מערת אל קסטיו ( Las pinturas y grabados de las cavernas prehistóricas de la provincia de Santander: cueva de Altamira, cueva de Covalanas, cueva de Hornos de la Peña, cueva de El Castillo), ובהמשך שיתף פעולה בפרסומים אחרים כמו הספר בצרפתית "המערות של אזור קנטבריה (ספרד)" (Les cavernes de la région cantabrique (Espagne)) בשנת 1911 עם אנרי בריי ולורנסו סיירה (Lorenzo Sierra). יצירה אחרונה זו היא עד היום ספר חובה על אמנות סלע פלאוליתית באזור קנטבריה.
אלקלדה דל ריו חפר באתרים פלאוליתיים כמו , מערת אורנוס דה לה פניה ומערת אל קסטיו, חפירות שמומנו על ידי אלבר הראשון, נסיך מונקו, ו"המכון לפלאונטולגיה אנושית" (Institut de Paléontologie Humaine) שאותו הקים אלבר הראשון בפריז.
אלקלדה דל ריו השתתף בהקמת משלחת של "החברה המלכותית הספרדית להיסטוריה של הטבע" (Real Sociedad Española de Historia Natural) בסנטנדר יחד עם לורנסו סיירה וחסוס קרבאיו (Jesús Carballo).
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נטש אלקלדה דל ריו את הפעילות הארכאולוגית. עם הפסקת הפעילות הארכאולוגית של אלקלדה דל ריו והפסקת הפעילות של עבודת המכון לפלאונטולגיה אנושית, המחקר הפרהיסטורי בקנטבריה היה משותק כמעט עד לשנות החמישים של המאה ה-20.
ב-2016 יצא לאור שוב ספרו מ-1906 "הציורים והתחריטים של המערות הפרהיסטוריות במחוז סנטאנדר: מערת אלאטמירה, מערת קובלנס, מערת אורנוס דה לה פינה, מערת אל קסטיו", מהדורת הנצחה לרגל חגיגות היום החמישי לספרות קנטבריה בטורלבגה ב-19 בפברואר 2016, חגו של סנט ביטו דה ליבנה, קדוש פטרון של הסופרים מקנטבריה.
ב-2017 יצא לאור בטורלבגה הספר "ארמיליו אלקלדה דל ריו (1866–1947)" לרגל יום השנה ה-150 להולדתו. ספר מחווה של אסופה של 15 מאמרים שפרסמה אגודת הסופרים של קנטבריה שבכתיבתם לקחו חלק שמונה עשרה סופרים.
גני הצדיקים
גני הצדיקים (בערבית: رياض الصالحين, תעתיק: ריאצ' א-צאלִחין) הוא אוסף של חדית', אשר אוגד וחובר על ידי האימאם אבו זכּריא יחיא בן שרף אל-נוואווי.
הספר מכיל 1,896 חדית'ים, המחולקים 344 פרקים. לחלק מהפרקים מצורפים גם פסוקים מהקוראן.
בין נהר פרת ונהר חדקל
בֵּין נְהַר פְּרָת וּנְהַר חִדֶּקֶל הוא אחד מקבוצה של חמישה שירי-עם שפרסם חיים נחמן ביאליק בירחון "השילוח" בשנת 1906. השיר נמנה עם קבוצת השירים בעלי מוטיבים עממיים משירת היידיש, המספרים על נערה יהודייה שעורגת לחתנה וחולמת על חיי נישואים מאושרים.
"בין נהר פרת ונהר חדקל" הפך גם לזמר-עם פופולרי, שקיבל לחן ערבי ידוע, והוא מבוצע על ידי זמרים רבים החל מראשית המאה העשרים.
על השיר.
נערה יהודייה, הנמצאת בתוך תפאורה פנטסטית בעלת גוון אגדתי כביכול של גן העדן התנ"כי, מקיימת דיאלוג עם דוכיפת דמיונית על געגועיה לבן-זוג. הנערה לא נמצאת בגן עדן, אלא בעיירה מזרח אירופאית כלשהי, דקלים צומחים באקלים טרופי ולדוכיפת אין נוצות זהב. "התפאורה של השיר מכוונת אפוא למשהו לא ריאליסטי; היא מכוונת למשהו שהוא על גבול של דבר כה 'יפה', יפה כל כמה שיכולה נערה פרובינציאלית עד-מאוד לחלום על יופי" כתבה לאה גולדברג בניתוחה את השיר.
זהו אכן שיר עם, אך מזוהה כשיר עם יהודי. התפאורה פנטסטית, הציפור פלאית, אך המציאות היא של עיירה יהודית, בתוכה חיה נערה יהודית כשרה עם נדוניה מוכנה, וכל מה שחסר לה הוא חתן. המוטיב הוא מוטיב ידוע של נערה המצפה לחתנה, של עוף פלאים אגדי ושל דיאלוג בין הנערה ובין העוף, שחושף את מאווייה של הנערה ותיאורו של הבחור. אלא שביאליק אינו הולך בדרך סלולה וידועה מראש בשיריו, וחושף גם את הצד הארוטי והפתייני במשאלתה של בת ישראל הצנועה; הוא עושה זאת באמצעות מטפורות והרמזים ברורים מ"שיר השירים" ותיאורים תמימים לכאורה של מיטתה וכרה של הנערה.
"גַּן נָעוּל, אֲחֹתִי כַלָּה; גַּל נָעוּל, מַעְיָן חָתוּם. ... יָבֹא דוֹדִי לְגַנּוֹ, וְיֹאכַל פְּרִי מגָדָיו" אומר מחבר "שיר השירים", וביאליק מחרה מחזיק אחריו:"אִמְרִי לוֹ: הַגָּן פּוֹרֵחַ,
נָעוּל הוּא וְאֵין פּוֹתֵחַ;
רִמּוֹן פָּז שָׁם יֵשׁ בֵּין עָלָיו –
אַךְ אֵין מִי שֶׁיְּבָרֵךְ עָלָיו"ובבית הבא הוא מוסיף: "וְעוֹד תַּגִּידִי לוֹ: מִטָּתִי אַשְׂחֶה לַיְלָה בְּדִמְעָתִי, וּמִתַּחַת לִבְנַת בְּשָׂרִי נִשְׂרָף מִדֵּי לַיְלָה כָּרִי".
חוקר הספרות אבנר הולצמן מתאר את הבתים דלעיל כתכסיסי פיתוי ושידול מצד הנערה, שבאמצעותם ובאמצעות תיאור הנדוניה שלה היא מנסה ללכוד את לבו של הבחור המיועד. "מתוך המונולוג התמים שלה נחשפים מאווייה הארוטיים הנואשים בפירוט ובתעוזה שקשה למצוא כדוגמתם בחלקיה הקאנוניים של שירת ביאליק" קובע הולצמן.
הדוכיפת פותחת את תשובתה לנערה במילים המשונות: "רִיפַת דִּיפַת וּמוֹרִיפַת", שמתאימות כאילו לתפאורת האגדה. בגרסה הראשונה של השיר הופיעו מילים אחרות בשתי שורות הפתיחה של תשובת הדוכיפת: "לחש נחש, כוס של ברכה / הדוכיפת ככה שחה", אך בסופו של דבר החליף המשורר את לחש הכשפים למילים שלקוחות מהמקורות היהודיים: ריפת ודיפת הם שמות מקראיים שונים של אחד מצאצאי יפת, ואילו "מוריפת" הוא מעין עיוות של השד מריגז ב"לחש הקסמים" התלמודי. מילים חסרות משמעות, לכאורה, מעין "הוקוס פוקוס" בגרסה יהודית.