בשנת 1934 פגש את פלה ברונשטיין, זוכת תחרות מלכת היופי של "הדסה". בעקבות זכייתה, דויטש צייר את דיוקנה והתאהב בה. משפחתה של פלה התנגדה לקשר מכיוון שהיא הייתה צעירה ממנו בתשע-עשרה שנה. הם נישאו כחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1939, ובינואר 1940 נולדה בתם היחידה, אינגריד.
במשך כשנה שהה בארץ-ישראל, כמעין מסע של סיור וציור, שייתכן שנבע גם ממצב משפחתי מורכב (1935–1936). שם צייר את נופי ארץ ישראל, ביצירות גדולות מימד. ציורים אלה הוצגו בתערוכת יחיד בשנת 1938 בגלריית ברקפוס שבאנטוורפן.
במאי 1940 נכבשה בלגיה בידי גרמניה הנאצית, ובית משפחת דויטש נהרס בהפצצות. דויטש ניסה להשיג אשרות כניסה לו ולמשפחתו לארצות הברית, אך ללא הצלחה.
בספטמבר 1943 נשלחו קרול דויטש ואשתו פלה לאושוויץ, שם נרצחה פלה. דויטש הועבר בהמשך למחנה זקסנהאוזן ולאחר מכן לבוכנוואלד, שם מת בדצמבר 1944 מתשישות ומחולי.
בתם אינגריד, שהוסתרה על-ידם בביתם של כפריים קתוליים במזרח בלגיה, שרדה את המלחמה.
יצירתו.
יצירתו של דויטש מאופיינת בפלטת צבעים עזה, בסגנון נאיבי בעל יסודות פרימיטיביים, כמקובל בתקופתו. נופיו האקזוטיים, דמויותיו הססגוניות והתפאורות המפוארות עשויים להצביע על השפעת האוריינטליזם, ייתכן שבהשפעת מסעו לארץ-ישראל. הוא נמנה עם חוג תלמידיו של האמן הבלגי ג'יימס אנסור, והושפע רבות מסגנונו.
התנ"ך המאויר.
בציוריו עד לתקופת השואה לא ניכרה יהדותו. אך באופן מפתיע, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצו בלגיה כבר הייתה תחת הכיבוש הנאצי, החל דויטש בשנת 1941 באיור פסוקי התנ"ך, בקובץ שהכין במיוחד לכבוד יום הולדתה השני של בתו היחידה אינגריד. דויטש יצר תשעים ותשעה ציורים גדולי מימד, המתארים אירועים ודמויות מחמשת חומשי התורה.
הציורים גדולי המימד שנצבעו בגואש, מתאפיינים, ככלל יצירתו, בצבעוניות עזה ומלאת תעוזה ובקווים נאיביים. בציורים אלה אף בולטת ההיכרות שרכש במשך שנה עם נופי ארץ ישראל, שמאוירים בריאליות רבה. האיורים מצביעים על היכרות גם עם הטקסט התנ"כי ולצד זאת גם עם השפה העברית, מדרשי חז"ל, וסמלים קבליים המשולבים באיורים.
בכל אחד מתשעים ותשע היצירות, הפסוק בו עוסק הציור נכתב בתחתיתו בשלוש שפות - עברית, אנגלית וצרפתית. השפות מופיעות בסדר הזה (אם היה מספיק מקום בשורה, דויטש הכניס את העברית מימין ואת האנגלית משמאל; אך אם לא היה מספיק מקום, הוא הקדים את העברית). נראה שסדר השפות בכיתוב לאיורים של דויטש משמעותי: בתחילה העברית - עליה התחנך וגדל, וממנה ניסה להתרחק; לאחר מכן האנגלית, מתוך תפיסה אוניברסלית; ורק לאחר מכן את השפה המקומית המדוברת, צרפתית.
דויטש יצר גם קופסת עץ גדולה ומגולפת, ששימשה כמעין כספת לציורים. קופסת העץ מעניינת במיוחד, גם בשל יצירתה המיוחדת בעבודת-יד, אצל אמן שככל הידוע לא יצר עד לשלב זה בעץ; ובעיקר בשל האלמנטים המשולבים בה. הקופסה מעוטרת ומגולפת עבודת אמן, מכל צדדיה, ועליה אף עיטורי מתכת מרוקעים וסוגרי מתכת לנעילתה. מגולפים בה אלמנטים יהודיים בולטים, כמנורה ומגן דוד. בנוסף, הכתב המעוטר שעל הקופסה ("ח' חומשי תורה", "ציורים") נכתב - בניגוד לכיתובי הציורים, הכתובים בעברית, אנגלית וצרפתית - בעברית בלבד, באותיות המרובעות המקובלות, ולצד זאת גם בכתב עברי קדום. הבחירה בעברית מצביעה על תחושת הקשר של האמן למורשתו היהודית, ועל שאיפתו להבליטה. הוספת הכתב הקדום באה ככל הנראה להדגיש את קדמוניותו של העם הישראלי, בעידן שבו הוא זכה רק לביזוי, רדיפה ומוות. דויטש אף חתם על הקופסה את התאריך העברי, ואת שמו באותיות עבריות ואנגליות.
ביצירה אחרונה זו של דויטש ניכרים אלמנטים חינוכיים משמעותיים, אותם ניסה להעביר לבתו אינגריד בת השנתיים, כמעין צוואה רוחנית בעידן של אי-ודאות. לאחר המלחמה, אינגריד בת החמש חזרה לבית המשפחה, ומצאה את קופסת התנ"ך. כיום הקופסה והאיורים מוצגים בתערוכה במוזיאון האמנות ביד ושם.
יוליאנה מריה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג
7 ימים באנטבה
לורן גבאגבו
לורן גבאגבו (בצרפתית: Laurent Gbagbo; נולד ב-31 במאי 1945, כפר מאמא (Mama), מערב אפריקה הצרפתית) הוא פוליטיקאי שכיהן כנשיא חוף השנהב משנת 2000 עד מעצרו באפריל 2011.
היה היסטוריון במקצועו. הוא נכלא בתחילת שנות ה-70, שוב בשנות ה-90 המוקדמות, וחי בגלות בצרפת במהלך רוב שנות ה-80 כתוצאה מפעולותיו נגד המשטר הנשיאותי בחוף השנהב. גבאגבו הקים את "החזית העממית של חוף השנהב" (Ivorian Popular Front - FPI) בשנת 1982, ורץ לנשיאות כנגד פליקס הופואה-בואני, ללא הצלחה, בתחילת הפוליטיקה הרב-מפלגתית בחוף השנהב בשנת 1990 (התרה למפלגות נוספות להתמודד בבחירות). על אף כישלון זה, זכה גבאגבו במושב באספה הלאומית של חוף השנהב באותה שנה.
גבאגבו ניצח את רובר גֵאִי (Robert Guéï), ראש החונטה הצבאית בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר 2000, במהלכם נמנעה השתתפותם של פוליטיקאים מובילים נוספים. גאי סירב לוותר על השלטון ובתגובה יצאו אזרחי חוף השנהב להפגנות רחוב. גאי הודח וגבאגבו נכנס לתפקידו כנשיא.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010, ערער גבאגבו על תהליך ספירת הקולות, בטענה להונאה. הוא קרא לביטול תוצאות ההצבעה בתשעה ממחוזות המדינה. אלאסן ואטארה הוכרז כמנצח על ידי ועדת הבחירות (Independent Election Commission בקיצור CEI) והוכר ככזה על ידי משקיפי בחירות, הקהילה הבינלאומית, האיחוד האפריקאי והקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (Economic Community of West African States, או ECOWAS). עם זאת, המועצה החוקתית, שלה הסמכות היחידה להכשיר את התוצאות, על פי סעיף 94 בחוקת חוף השנהב קבעה גם היא מחלוקת בתוצאות הבחירות לנשיאות והכריזה על גבאגבו כמנצח. לאחר תקופת משבר פוליטי ופריצתה של מלחמת האזרחים השנייה נעצר גבאגבו על ידי תומכיו של אלאסן ואטארה, שנתמך על ידי הכוחות הצרפתיים של "מבצע חד קרן" ("Operation Unicorn", בצרפתית: Licorne). בנובמבר 2011 הוסגר גבאגבו לבית הדין הפלילי הבינלאומי, והפך לראש המדינה המכהן הראשון שהובא למעצר. בינואר 2019 נסתיים משפטו בזיכוי.
ביוגרפיה.
לורן גבאגבו נולד ב-31 במאי 1945 בכפר מאמא ליד גנגניואה (Gagnoa) במערב אפריקה הצרפתית של אז. הוא הפך פרופסור להיסטוריה והתנגד למשטרו של הנשיא פליקס הופואה-בואני. הוא נכלא ב-31 במרץ 1971 ועד ינואר 1973 על חתרנות כנגד השלטון. בשנת 1979 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת דידרו שבפריז (Diderot University). בשנת 1980 הפך למנהל המכון להיסטוריה, אמנות וארכאולוגיה אפריקאית באוניברסיטת אביג'אן (University of Abidjan) והשתתף בשביתת מורים בשנת 1982 כחבר באיגוד המקצועי הלאומי למחקר ולהשכלה גבוהה.
במהלך שביתת המורים בשנת 1982, הקים גבאגבו את מה שהפך לתנועת "חזית העממית של חוף השנהב" (Ivorian Popular Front, או FPI) ה-FPI הבטיחו להחזיר את המודרניזציה במדינה, על ידי בניית תשתיות, תחבורה, תקשורת, מים ואנרגיה נקייה. לאחר ששהה תקופה בגלות בצרפת, חזר גבאגבו לחוף השנהב ב-13 בספטמבר 1988, ובקונגרס המכונן של FPI, שהתקיים בנובמבר של אותה שנב, נבחר כמזכ"ל המפלגה.
בעקבות התרת קיומה של פוליטיקה רב מפלגתית בחוף השנהב ב-1990, התמודד גבאגבו נגד הופואה-בואני בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר של אותה שנה. גבאגבו טען כי הופואה-בואני לא צפוי לשרוד תקופת כהונה נוספת. אמירות אלו לא הצליחו להדהד בקרב הבוחרים וגבאגבו קיבל באופן רשמי 18.3% מקולות הבוחרים כנגד הופואה-בואני. עם זאת, גבאגבו ושמונה מאנשיו זכו במושבים באספה הלאומית וה-FPI הייתה למפלגת האופוזיציה הראשונה אשר הגיעה להישג זה.
גבאגבו נבחר למושב ממחוז אוורגאחיו (Ouragahio District) במדור גאגניואה (Gagnoa Department) והיה נשיאה של הקבוצה הפרלנטרית של FPI ב-1990 עד 1995. ב-1992 הוא נידון לשנתיים בכלא והואשם בהסתה לאלימות. ב-1993 נפטר הופואה-בואני, ותפס את מקומו שר האוצר בממשלתו, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié). ה-FPI החרימו את הבחירות הנשיאותיות שנערכו ב-1995. ב-1996 גבאגבו נבחר מחדש לכיסאו באספה הלאומית של אוורגאחיו, ובאותה שנה נבחר לנשיא ה-FPI.
בקונגרס השלישי של FPI, שהתקיים ביולי 1999, גבאגבו נבחר למועמד מטעם FPI לבחירות לנשיאות באוקטובר 2000. הבחירות נערכו לאחר ההפיכה של דצמבר 1999 שבה הגנרל בדימוס רובר גאי (Robert Guéï) תפס את כיסא השלטון מידי הנשיא המכהן הנרי קונאן בדייה. גאי סירב לאפשר לנשיא הקודם, הנרי קונאן בדייה, או לראש הממשלה לשעבר, אלאסן ואטארה, לרוץ בבחירות, והשאיר את גבאגבו כמתמודד האופוזיציה היחיד. גאי טען לניצחון בבחירות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2000. עם זאת, מבקרים טענו כי הייתה הונאה והתוצאות זויפו, במהלך מחאות רחוב שהגיעו לאחר מכן נרצחו גאי ואשתו על ידי המפגינים הכועסים. גבאגבו הכריז על עצמו כנשיא.
מלחמת אזרחים.
כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד, כוחות מורדים תושבי צפון המדינה (בעיקר מוסלמים זרים) החלו במהומות נגד ממשלתו של גבאגבו, דבר שהתפתח מהר מאוד למלחמת אזרחים בספטמבר 2002. המורדים, קראו לעצמם "הכוחות החדשים" (Forces Nouvelles), ניסו להשתלט על הערים של אביג'אן (Abidjan), בואקה (Bouaké) וקורוגו (Korhogo). הם הביעו מחאה על כך שהמנטור שלהם, אלאסן ואטארה, שנאסר עליו לרוץ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2000, הוכרז על ידי בית המשפט העליון, על פי חוקי המדינה שהוא לא אזרח אמיתי של חוף השנהב.
הזמן לאחר מלחמת האזרחים.