הצעיר באחים היה הרוזן ולדימיר גריגורייביץ' (1743–1831). היה בן 19 בלבד כשאחיו הגדולים ממנו הגיעו לעמדות כוח, והם החליטו לשלוח אותו ללימודים באוניברסיטת לייפציג. אף שחינוכו היה מקוטע וחלקי, מינתה אותו הקיסרית - עם שובו לאחר ארבע שנים - לנשיא האקדמיה הרוסית למדעים. בורותו בשפה הלטינית הביאה אותו להוציא את לימודי שפה זו מהאקדמיה ולהחליפה בשפה הגרמנית, שבה שלט טוב למדי. היה פטרונם של מדענים גרמנים כמו פטר סימון פאלאס (Peter Simon Pallas), אשר את מחקריהם מימן מכיסו ואף הזמין רבים מהם לרוסיה. ב-1767 ליווה את יקתרינה במסעה לאורך הוולגה ותיעד אותו ביומן מסע. לאחר שאיבד אחיו את חינו בעיני הקיסרית, סולק ולדימיר ממשרתו ופרש לאחוזתו.
נולדו לו כמה בנות, שאחת מהן הייתה אשתו של פיוטר דוידוב, ובן – הרוזן גריגורי ולדימירוביץ' (1777 - 22 ביוני 1826) – שמת לפניו. כמותו, הקדיש גריגורי הצעיר את עצמו למדעים. בנובמבר 1799 הוא נישא לרוזנת אנה סלטיקובה, עזב את רוסיה וטייל בצרפת, איטליה ושווייץ. בעודו חי בפריז, תרגם אורלוב לצרפתית כמה ממשלי איוואן קרילוב. לאחר מות אשתו, שב הרוזן אורלוב לרוסיה. ספריו העיקריים הם "Mémoirs historiques, politiques et littéraires sur le Royaume de Naples", שתורגם לגרמנית, אנגלית ואיטלקית ומקיף את תולדות איטליה מימי קדם ועד 1820; "Histoire des Arts en Italie", ששניים מכרכיו עוסקים במוזיקה והאחרים בציור; "Voyages dans une Partie de la France, ou Lettres descriptives et historiques", שראה אור בפריז ב-1824. מ-25 בינואר 1809 היה חבר כבוד באקדמיה הרוסית למדעים. כל שלושת בניו נולדו מחוץ לנישואים.
הנסיכים לבית אורלוב.
אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב.
הנסיך אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב (1787-1862), בנו הלא חוקי של הרוזן פיודור גריגורייביץ, נולד במוסקבה ב-8 באוקטובר (19 באוקטובר 1786 על פי הלוח הגרגוריאני), ונטל חלק בכל המלחמות הנפוליוניות מ-1805 עד כיבוש פריז בשנת 1814. היה אחד הצירים שחתם על הסכם פריז. באותה שנה הוענק לו תואר נסיך והוא מונה לנשיא המועצה המדינית וראש הממשלה.
ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב.
בנו היחיד של אלכסיי אורלוב, הנסיך ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב (1827-1885) היה דיפלומט וסופר רוסי ידוע-שם. הוא החל את הקריירה שלו בצבא ונפצע קשה במלחמת קרים. בשל פציעתו עזב את הצבא והצטרף לשירות הדיפלומטי. הוא שימש כשגריר רוסיה בבריסל (1860-1870), פריז (1870-1882) וברלין (1882-1885). מאמריו הפובליציסטיים על עונשי גוף, שנתפרסמו ב"רוסקאיה סטארינה" ב-1881, תרמו תרומה חשובה לביטולם.
מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב.
אחיו של הנסיך אלכסיי אורלוב, מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב (1788-1842), לקח חלק פעיל ביותר במלחמות הנפוליוניות, ועם שובו לרוסיה ב-1814 הוענקה לו דרגת גנרל-מאיור. בהיותו ידידו של אלכסנדר פושקין וליברל מושבע בעצמו, ריכז את כל מעייניו בהענקת אמנציפציה לאיכרים הצמיתים ובהקמת ממשל רפובליקני ברוסיה. מאז 1818 עמד בראש סניף קישינב של אגודת הדצמבריסטים. עם כישלון המרד הוא נאסר, אך שוחרר מיד בערבות הודות להתערבותו של אחיו. לאחר מכן השתקע במוסקבה ופרסם מחקר חלוצי על האשראי של המדינה.
Pieces of a Dream
Pieces of a Dream הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת אנסטסיה, המכיל סינגלים מתוך שלושת אלבומיה הראשונים: Not That Kind, Freak of Nature ו-Anastacia. שני הסינגלים היחידים שלא נכנסו לאלבום הם "Boom" (שיר הנושא הרשמי מתוך אליפות פיפ"א 2002) ו-"Love Is a Crime" מתוך הסרט "שיקגו", אך נמצאים כרמיקסים בדיסק הבונוס.
מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Everything Burns", דואט עם בן מודי, חבר לשעבר בלהקת אוונסנס, אשר נכנס גם לפסקול הסרט ארבעת המופלאים. "Pieces of a Dream", הסינגל השני מן האלבום, הוא מחווה למעריצים, והסינגל השלישי והאחרון הוא "I Belong to You (Il Ritmo Della Passione)", דואט עם הזמר האיטלקי ארוס רמאצוטי.
בדרן
מצוות זכירת מעשה עמלק
מצוות זכירת מעשה עמלק היא מצווה המתייחסת לחובה לזכור את אשר עשה עמלק לבני ישראל בצאתם ממצרים. מצווה זו מהווה מעין אמצעי עזר לעודד את ביצוע מצוות מחיית זכר עמלק. על פי חז"ל, החובה היא גם להזכיר זאת בפה, ועל כן קוראים בכל שנה את "פרשת זכור" בשבת זכור - השבת שלפני פורים. המצווה כוללת מצוות עשה ומצוות לא תעשה.
מקור המצווה.
התורה בספר דברים אומרת:
פסוקים אלו מתייחסים לאירוע המתואר בספר שמות, ובו נלחם עמלק בעם ישראל ברפידים:
מדיני המצווה.
כך כותב הרמב"ם בספרו משנה תורה:
הרמב"ם אינו מדבר דווקא על זמן מסוים שבו יש להזכיר בפה, ואפילו לא שיש לקרוא מתוך ספר, אך כבר מזמן המשנה אנו מוצאים שהיה מנהג לקרוא את הפרשה מספר דברים בשבת שלפני פורים, הלוא היא שבת זכור. הסמיכות לפורים נובעת מן הקישור בין עמלק לבין המן ה"אגגי", כאשר חז"ל זיהו אותו עם אגג שהיה מלך עמלק בזמן שמואל.
היו פוסקים שהבינו שהקריאה הזו היא מדאורייתא (אף על פי שניתן היה להבין שמספיקה אמירה כלשהי בפה), ועל כן נהגו להקפיד מאוד לשמוע את הקריאה בבית הכנסת, גם לנשים. ר' ישראל איסרלין (בעל שו"ת "תרומת הדשן") כתב שחיוב מניין במצווה זו גדול יותר מבמקרא מגילה, ועל כן אם יש לו אפשרות למניין רק באחת משתיהן, על האדם להעדיף את קריאת "זכור". לעומתו כתב המגן אברהם שבמקרה כזה יוכל לצאת ידי חובה בקריאת פרשת "ויבא עמלק" (שבשמות) הנקראת בפורים, ויצא ידי חובה. אמנם המשנה ברורה תמה על פסקו של המגן אברהם וכתב: "אבל לעניות דעתי עיקר דינו של המגן אברהם צריך עיון, דהא כתיב [=שהרי כתוב] בתורה "זכור את אשר עשה וגו' אשר קרך בדרך ויזנב בך וגו' תמחה" וגו', והכוונה שלא לשכוח מה שעשה לנו עמלק ונספר זה לבנינו ולדורותינו, לומר להם: כך עשה לנו הרשע, ולכך נצטווינו למחות את שמו, כמו שכתב הרמב"ן בביאורו - וזה לא נזכר בפרשת ויבא עמלק".
כן התפתח מנהג לקרוא בהגיות שונות את הפרשה, בהנחה שרק בקריאה בהגייה ה"אמיתית" יוצאים ידי חובת המצווה. עם זאת, היו פוסקים שיצאו נגד מנהג זה, וראו בו עשיית חוכא ואיטלולא מן המצווה.
הכפלת המילה "זכר" בקריאה.
מנהג נוסף שהתפתח בדורות האחרונים בהקשר זה נוצר עקב ספק שעלה בניקוד המילה "זכר" בפרשה - האם ה-ז' נקודה בצירי או בסגול (זֵכֶר או זֶכֶר). הספק עלה מתוך דברי רד"ק ב"ספר השורשים" שלו, המביא מחלוקת בין הספרים בשאלה זו. על פי הערה שנוספה בדפוסים של ספר השורשים, שממנה עלה שהרד"ק הכריע כניקוד בסגול, הוגהו כמה סידורים וחומשים במאות ה-17, ה-18 ותחילת ה-19.
המנהג התפתח מתוך מחלוקת באשר לדעת הגר"א בשאלה זו. בספר מעשה רב, שבו מתוארים מנהגי הגר"א, נכתב "כשהוא קורא פרשת זכור, קורא 'זכר' בסגול תחת הזיין"; ואולם בהסכמה לספר כותב תלמיד הגר"א ר' חיים מוולוז'ין: "ואשר כתב לקרות בפרשת זכור זכר בשש נקודות [=שני סגולים], אני שמעתי מפה קדוש שקרא בחמש נקודות [צירי וסגול] ולא ידעתי אם השומעים שמעו וטעו לומר בשש נקודות, או אולי בזקנותו חזר בו". מתוך כך התפתח מנהג בקרב תלמידי הגר"א בירושלים, אשר לא היה ברור להם מנהגו של רבם, לקרוא פעמיים. וכן כתב המשנה ברורה: "דע, דיש אומרים שצריך לקרות זכר עמלק בצירי, ויש אומרים שצריך לקרות זכר עמלק בסגול, ועל כן מהנכון שהקורא יקרא שניהם, לצאת ידי שניהם". מנהג זה הלך והתפשט אצל רוב קהילות אשכנז (ולעיתים אפילו במקומות שאינם מבחינים כלל בין צירי לסגול - ודווקא בקריאה זו כופלים וקוראים בצירה "אשכנזי"), כאשר היו שנהגו לכפול את כל הפסוק, והיו שנהגו לכפול את המשפט 'תמחה את זכר עמלק', והיו שנהגו לכפול רק את המילים 'זכר עמלק'. אך מנהג זה אינו קיים בקהילות הספרדים ועדות המזרח.
אולם בשל מנהג זה אצל האשכנזים, התפתח במניינים מעורבים (אשכנזיים/ספרדיים/עדות המזרח/תימנים) מנהג נוסף חדש והוא לקרוא את הפרשה מספר פעמים כל פעם בהגייה אחרת (עברית מדוברת, אשכנזית ליטאית, אשכנזית חסידית, הברה תימנית, ובמנגינת הטעמים לפי נוסחי כל עדה ועדה מעדות המזרח השונות) דבר שעד היום טרם נמצא לו מקור בספרות ההלכה, אבל הוא הולך וכובש לו מקום יותר ויותר בבתי כנסת אשכנזיים.
עם זאת, ר' משולם ראטה, בעל שו"ת "קול מבשר", כתב להכריע כעדותו של ר' חיים מוולוז'ין, אשר "מי כמוהו מורה, אשר בכל בית הגר"א נאמן הוא", ועל פי רוב החומשים שבהם כתובה ה-ז' בצירי.
במאמר שהקדיש הרב מרדכי ברויאר לסוגיה ("מקראות שיש להם הכרע", מגדים י), הוא יצא נגד התפשטות התופעה, ובסקירה מקיפה הראה כי הספק אינו ספק כלל לפי המסורה, וכי היחיד שבעקבותיו הספק עלה הוא הרד"ק, שלפי הרב ברויאר לא היה בעל מסורה אלא פרשן. כך, הניקוד בצירה מאומת על פי הדפוס הראשון של מקראות גדולות של יעקב בן חיים, ולא העירו נגדו מגיהיו הגדולים, אור תורה ומנחת שי, וכן ניקדו גם יהב"י הנקדן ורוו"ה; וגדולה מזו - כן הוא הניקוד בכל כתבי היד העתיקים המדויקים, כולל עדות מכתר ארם צובא (על אף שכמובן, חילופי צירה-סגול הם שכיחים בקרב סופרים ספרדים שלא הבחינו בין תנועות אלו, ואולם "אם נבוא לחשוש לכל כתב-יד משובש שייקרה לפנינו, הרי אין לדבר סוף"). וכך מסכם הרב ברויאר את דבריו:
מצוות מחיית עמלק
ג'וזפה ברגומי
ג'וזפה ברגומי (באיטלקית: Giuseppe Bergomi; נולד ב-22 בדצמבר 1963), הוא כדורגלן עבר איטלקי בן העיר מילאנו, שחקנה של אינטר מילאנו לכל אורך הקריירה המקצוענית שלו, בת שני העשורים. ברגומי שיחק במדי נבחרת איטליה בארבעה טורנירי גמר גביע העולם, וזכה עימה בטורניר של שנת ב-1982.
קריירה.