לפלישה קדם מבצע הונאה מתוחכם שכונה "מבצע קציצה". במסגרת המבצע הוטלה בחופי ספרד גופה שנשאה מסמכים מזויפים על פיהן היעד האמיתי של הפלישה הן סרדיניה ויוון. המסמכים נפלו לידי סוכני האבווהר, מה שגרם לגרמנים להתכונן לפלישה ביעדים אלו במקום בסיציליה. לפלישה עצמה קדמו הפצצות אסטרטגיות מהאוויר. ב-9 ביולי החלו בעלות הברית לנחות בסיצילה באמצעות מצנחים ודאונים, רוח נגדית חזקה גרמה לכך שהכוחות התפזרו ורק חצי מהם נחתו ביעדים המתוכננים. למרות זאת, חלק מהיעדים המתוכננים נכבשו, והאמריקנים אף הצליחו להשתלט על העיר ג'לה. המורל בקרב היחידות האיטלקיות היה נמוך, וחייל אמריקאי אחד סיפר מאוחר יותר, שנחת בטעות הרחק משאר היחידה שלו ומצא את עצמו לבד בשטח האויב, להפתעתו ניגשו אליו שלושה חיילים והודיעו לו שהם נכנעים.
הגנרל האמריקני ג'ורג' פטון, הורה על הצנחת כוחות נוספים בגזרת ג'לה, הפעולה לא תואמה עם הבריטים, מה שגרם לכך שחיילים אמריקאיים ובריטים ירו אלו על אלו. התקרית הסתיימה במותם של אמריקאים רבים, ומדגימה את הרשלנות שגילו בעלות הברית במהלך הפלישה. המערכה עברה כעת מהים והאוויר ליבשה, בעלות הברית כבשו את פאצ'ינו, סירקוזה, ליקאטה ואוגוסטה. פטון תקף את בירת סיציליה, פלרמו. הגנרל הבריטי הרולד אלכסנדר, הורה לו לעצור, אולם פטון טען שלא קיבל את השדר והמשיך במתקפה. הגנרל הגרמני האנס הובה, בנה קו הגנה חזק מסביב לעיר הנמל מסינה, והחל דרכה לפנות את הלוחמים הגרמנים והאיטלקים. הבריטים והאמריקאים תקפו את הקווים הגרמניים שוב ושוב, אולם הצליחו להיכנס לשערי מסינה רק כאשר אחרון החיילים הגרמניים כבר היה על אדמת איטליה.
הזירה האיטלקית.
כיבוש פלרמו, העניק לבעלות הברית עמדה אסטרטגית שממנה יכלו להתחיל בהפצצות אסטרטגיות על ערי איטליה. עובדה זו גרמה למוסוליני לאבד את תמיכת ההמונים. ב-24 ביולי כינסו גליאצו צ'אנו ודינו גראנדי את המועצה הפשיסטית העליונה, וברוב מוחץ הוחלט להדיח את מוסוליני. יום לאחר מכן הוא נעצר, ומרשלו פייטרו באדוליו מונה כראש ממשלה זמני בידי המלך. באדוליו הכריז שאיטליה תמשיך להילחם לצד גרמניה, אולם בפועל החל ליצור מגעים חשאיים עם בעלות הברית. היטלר, שחשש מכך, נתן לכוחות הגרמניים באיטליה הוראה להיות בכוננות לתפוס עמדות אסטרטגיות בכל רחבי חצי האי האפניני. ב-3 בספטמבר, נחתם הסכם שלום רשמי בין מנהיגי איטליה לבעלות הברית, ועוד באותו היום החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. ב-8 בספטמבר פורסם ההסכם בעיתונות, והגרמנים פתחו במבצע מזורז להעברת השליטה באיטליה לידיים גרמניות. הכוחות שכבר שהו באיטליה, בסיוע כוחות שפלשו מצפון השתלטו במהירות על צפון איטליה כולל הבירה רומא. הכוחות הצבאיים של איטליה לא קיבלו הוראות מסודרות כיצד להתמודד עם בעלי בריתם לשעבר, ההתנגדות לפלישה הייתה מזערית ביותר, וחיילים איטלקיים נפלו בשבי בהמוניהם. בניגוד למה שקרה בצבא, הצי האיטלקי קיבל הוראות מדויקות יותר, ספינותיו התחמקו מהישג ידם של הגרמנים ורק ספינות מעטות נפלו בידיהם. בפני החיילים האיטלקים שנפלו בשבי הגרמני הועמדה הברירה להישאר בשבי או להצטרף ללחימה הגרמנית כנגד בעלות הברית. רק מעטים בחרו באפשרות השנייה. אלפי חיילים איטלקים שהצליחו להתחמק מהגרמנים עברו לבלקן והצטרפו לכוחות הפרטיזנים שם. כדי לעקוף את האיסור על העסקתם של שבויי מלחמה ככוח עבודה, הגדירו הגרמנים את השבויים האיטלקים כ"עצירים צבאיים" ושלחו אותם ככוח עבודה זול לגרמניה.
כבר עם החתימה על הסכם השלום עם איטליה, החלו בעלות הברית בהנחתת כוחות באיטליה. כוח הסחה נחת בקלבריה, בעוד עיקר הכוח היה אמור לנחות בסלרנו. המפקד הגרמני אלברט קסלרינג, לא האמין שאכן מטרת כוחות הברית היא קלבריה, והותיר לכוחות האיטלקיים שטרם ידעו על הכניעה להגן עליה. האיטלקים כצפוי נכנעו מיד, אולם הגרמנים נסוגו נסיגה טקטית כשהם מותירים מאחוריהם אדמה חרוכה. ב-9 בספטמבר כאשר התפרסמה הכניעה, והצי האיטלקי הסגיר עצמו לבריטים, פתחו הגרמנים במבצע מזורז ותפסו את כל העמדות שהאיטלקים פינו. בעלות הברית פתחו בהתקפה על נמל טאראנטו, ההתקפה תוכננה בצורה רשלנית מאוד, והעיר נתפסה רק כעבור ימים רבים לאחר שחיילים אמריקאים ובריטים רבים נהרגו. אולם למרות זאת, כעת היו בידי בעלות הברית מספר בסיסים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה באיטליה. הגרמנים, כבשו מצדם במהירות רבה את צפון איטליה. לאחר שברינדיזי נפלה, נמלט באדוליו, והגרמנים כבשו את הבירה רומא. במקביל כוחות קבוצת ארמיות E של הוורמאכט, נאבקה בכוחות הבריטיים והאיטלקים ביוון ובאיים הדודקאנסיים. יוון נכבשה בסערה, והגרמנים טבחו באכזריות בבעלי בריתם לשעבר האיטלקים, אך גם ביוונים ויהודים רבים. הבריטים קיוו לכבוש את רודוס בעזרת חיל המצב האיטלקי שבו, אולם הגרמנים העבירו לאי כוחות נוספים וסיכלו את התוכנית. אולם כיבוש רודוס מיצה את משאבי הגרמנים בזירה זו, בעוד הבריטים נהנו מיתרון מספרי וגם מחיפוי של חיל האוויר הדרום אפריקאי, שקבע את מושבו בקוס. המפקד הגרמני בזירה זו, גנרל פרידריך-וילהלם מילר ביקש מהיטלר אישור לפנות את רודוס וכרתים, אולם היטלר סירב בטענה שנפילת האיים תגרום לדמורליזציה בקרב הכוחות הגרמניים בים התיכון.
רומא הייתה כעת בידי הגרמנים, אולם הם היו זקוקים לדמות שתייצג אותם בקרב המוני העם האיטלקי. היחיד שיכל למלא תפקיד זה היה מוסוליני, אולם הוא נכלא כאמור, ומקום כליאתו נשמר בסוד. הגרמנים איתרו לבסוף את האתר, היה זה המלון באתר קמפו אימפטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו (Gran Sasso) שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא. ב-12 בספטמבר, במה שנודע כ"פשיטת גראן סאסו", קבוצת צנחנים גרמנים בפיקודו של אוטו סקורצני פשטה על המלון ושחררה את מוסוליני. מוסוליני, מונה בידי הגרמנים כמנהיגה של ממשלת בובות שזכתה לכינוי "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" (או "הרפובליקה של סאלו"). מוסוליני הבטיח להמוני העם דמוקרטיה, אולם בפועל נקם באכזריות באחלו שגרמו להדחתו (ביניהם חתנו גליאצו צ'אנו), והסתובב בכל מקום עם משמר צמוד של אנשי אס אס. היטלר שוכנע על ידי מפקד צבאותיו בדרום איטליה, גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג שהקרבות באיטליה צריכים להיערך רחוק ככל האפשר מהגבול הגרמני. לשם כך ניתן היה להיעזר בפני השטח ובקווי המגננה הטבעיים במרכז איטליה, ולמנוע מבעלות הברית שימוש בשדות תעופה שיקלו עליהן את משימות ההפצצה בגרמניה. היטלר השתכנע שנפילתה של דרום איטליה תעניק לבעלות הברית קרש קפיצה לפלישה אל הבלקנים, שהיוו מקור חיוני לנפט, בוקסיט ונחושת שהיו הכרחיים להמשך הלחימה. אם כי בעקבות הפלישה לנורמנדי, נאלצו הגרמנים לנהל מלחמה בו זמנית בשלוש חזיתות, ובהדרגה נסוגו על הקווים המבוצרים בצפון איטליה.
במהלך שנת 1944 התקדמו בעלות הברית צפונה תוך כדי לחימה קשה. לאחר נפילתה של רומא הקימו באדוליו ואיוונואה בונומי ממשלה חדשה, שכללה גם אנשי שמאל, ונתמכה על ידי בעלות הברית. התקדמות בעלות הברית הביאה לנפילת חלקים נרחבים מצפון איטליה, עד לעצירתם בתחילת החורף ב"קו הגותי" לאורך הרי האפנינים הצפוניים. ב-25 באפריל 1945 הגיעה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית אל קיצה. ביום זה, הידוע באיטליה כ"יום השחרור", החלה לוחמת פרטיזנים כוללת באיטליה, ומתקפת האביב של בעלות הברית הצליחה להדוף את הגרמנים מאיטליה. ב-28 באפריל נתפס מוסוליני על ידי פרטיזנים, כשעמו מספר שרים מממשלת הרפובליקה וכמה בעלי תפקידים אחרים בממשל הפשיסטי, כשהם מנסים להימלט. רובם, ובהם מוסוליני, נורו במקום. גופותיהם נלקחו למרכז העיר מילאנו ושם התעללו בהן בפומבי ותלו אותם כשרגליהם למעלה ליד תחנת דלק.
צפיר הפירנאים
צפיר הפירנאים (שם מדעי: "Rupicapra pyrenaica"; מכונה גם צפיר איברי או צפיר מערבי), הוא מין פרסתן בסוג צפיר מתת-משפחת היעלים החי בדרום מערב אירופה בחצי האי האיברי ובחצי האי האפניני. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הצרפתי קרלס לואיס בונפרטה. מין זה זהה למדי למין השני והנפוץ יותר צפיר האלפים, ונבדל ממנו בעיקר בצבעי גוף דהים יותר ובתפוצה מערבית יותר. צפיר האלפים וצפיר הפירנאים נם פרסתנים ממשפחת הפריים שלמעשה מהווים שילוב בין עז וצבי ומשויכים בשל כך לקבוצת "אנטילופות-עז", כיוון שמצד אחד הם מזכירים את העיזים וקרובים אליהם מבחינה גנטית, ומצד שני רזים וזריזים עם רגליים ארוכות בדומה לצבאים. שני המינים מסווגים כיום על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שבית גידולם ההררי מגן עליהם מפעילות אנושית. עם זאת צפיר הפירנאים סבל מציד ממושך עד כדי הכחדה, במיוחד בשנת 1940 למטרת בשרו ועורו הרך, אולם לאחר מאמצי שימור רבים אוכלוסייתו התאוששה.
שמו המדעי של צפיר הפירנאים נגזר מלטינית כדלהלן: ""Rupis" = סלע\צוק "capra" = תיש; "pyrenaica"" = פירנאים. צירוף של שלושת המילים הלטיניות פירושו "תיש שוכן צוקים החי בפירנאים" ומתייחס לכך שבית גידולו של צפיר זה הוא בעיקר צוקים וסלעים; עם זאת המילה הלטינית השנייה עלולה להטעות במקצת כיוון שצפיר זה מצוי גם בהרי האפנינים (איטליה) ובהרי קנטבריים (ספרד) ולא רק בהרי הפירנאים.
תיאור.
קרניים.