בתחום הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) הפעיל חיל ההנדסה לראשונה מחפרים ממוגנים מדגם באגר E-349 ודחפורי D9T משוריינים מדור רביעי. עם זאת, עיקר צי הצמ"ה היה מורכב מדחפורי D9R משוריינים עם מיגון דור 3.5. כלי צמ"ה נוספים שהופעלו כללו מחפרים ממוגנים מדגמים ישנים יותר ומקדחי-בורות מדגם טאטרה-דרילר. בנוסף, חיל ההנדסה גייס כלים הנדסיים רבים מחברות אזרחיות, בעיקר מקדחי-בורות וכלי קידוח, על מנת לאתר ולחשף מנהרות תת-קרקעיות.
במהלך המבצע הפעילו לוחמי יהל"ם אמצעים מתקדמים לאיתור, סריקה והשמדת מנהרות, כאשר הבולטת מביניהן היא מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות שהופעלה בצורה נרחבת מאז פותחה לראשונה אחרי מבצע עופרת יצוקה. לסריקת המנהרות השתמשו לוחמי יהל"ם ברובוטים צבאיים בהם EyeDrive ואגמית של אלביט מערכות. לוחמי היחידה היו חמושים במיקרו-תבור ואקדחים.
הפלסים של גדודי ההנדסה פעלו רגלית ועל גבי פומ"ות וכלי רק"ם נוספים. נגמ"שי הפומ"ה היו מצוידים ברקטות ריצוף וצפע שריון, ששימשו במהלך המבצע לטיהור שטחים ממולכדים במטעני חבלה ופריצת צירים בטוחים ממילכודי נפץ. לוחמי הגדודים לחמו בעיקר באופן רגלי לצד כוחות היבשה, אשר התבטא בפעולות צבאיות של לחימה וחיסול מחבלים, מבנים, תשתיות, מנהרות, פתיחת צירים, חבלה ופיצוץ מבנים, סריקה ואיתור אמל"ח ופעולות צבאיות רבות נוספות. הלוחמים בחיל ההנדסה היו חמושים בציוד חי"ר ולחימה כולל אמל"ח מתקדם, אמצעי חבלה, הנדסה, כלי נשק אישיים מדגמי M4A1 קרבין ו-M16 מקוצר, מקלעים וציוד חי"ר נוסף.
עיטורים וצל"שים.
ב-19 בינואר 2015 הוענק לגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד המרכז, גדוד מילואים קרבי של חיל ההנדסה הקרבית המתמחה בהפעלת כלי צמ"ה בפיקוד המרכז, צל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במבצע צוק איתן ועל פעילותו להשמדת המנהרות. בדברי ההסבר לצל"ש נכתב: בנוסף לצל"ש זה קיבלו לוחמי ההנדסה שני צל"שי אלוף, שני צל"שי מפקד אוגדה ושלושה צל"שי מפקד חטיבה, אות הערכה מטעם הרמטכ"ל אחד וכן מספר מכתבי הערכה.
רשימת הצל"שים:
רשימת עיטורים נוספים:
עונת 2011/2012 ביורוקאפ
עונת 2011/2012 ביורוקאפ הייתה העונה העשירית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והרביעית שאורגנה על ידי יורוליג בסקטבול ופיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-27 בספטמבר 2011 ומשחק הגמר הסתיים ב-15 באפריל 2012. בתחרות השתתפו 40 קבוצות.
בפיינל פור של התחרות ניצחה חימקי מוסקבה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בעקבות כך היא קיבלה זכות להשתתף בעונת 2012/2013 ביורוליג
מתכונת התחרות.
בשלב הקדם הראשון 16 קבוצות נפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. בסוף שלב זה נקבעו 8 קבוצות שעלו לשלב הבתים. לשלב הבתים העפילו עוד 10 קבוצות (העפלה ישירה) ו-14 קבוצות שירדו מיורוליג. 32 קבוצות אורגנו ב-8 בתים. 16 קבוצות החזקות של הבתים שיחקו שלב בתים נוסף בו נקבעו 8 עולות. קבוצות אלו שיחקו בפלייאוף בשיטת משחק בית/משחק חוץ ובסופו של תהליך נקבעו 4 קבוצות שעלו לפיינל פור שנערך בויטוריה, ספרד.
ישראל בתחרות.
הפועל ירושלים הייתה הנציגה היחידה של ישראל. היא החלה את התחרות בית א', סיימה במקום השלישי ולא העפילה להמשך התחרות.
הווארד בייקר
הווארד הנרי בייקר הבן (באנגלית: .Howard Henry Baker Jr; 15 בנובמבר 1925 - 26 ביוני 2014) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי שכיהן כסנאטור רפובליקני מטנסי ומנהיג הרוב בסנאט. לאחר מכן שימש בייקר כראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא רונלד רייגן. בוושינגטון הבירה נודע בתור "המפייס הגדול", ובייקר נחשב לאחד הסנאטורים המצליחים ביותר מבחינת תיווך ופשרות, חקיקת חוקים ושמירה על נימוסים. בייקר היה שמרני מתון שזכה להערכה רבה על ידי רוב עמיתיו חברי המפלגה הדמוקרטית.
נולד בהאנטסוויל, טנסי. המשיך בקריירה משפטית לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי. אביו, הווארד בייקר האב, ייצג את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות החמישים. בבחירות לסנאט ב-1966, הביס בייקר את המושל פרנק קלמנט, והפך לרפובליקני הראשון שייצג את טנסי בסנאט מאז תום תקופת השיקום. לאחר פרישתו של יו סקוט מהסנאט, הפך בייקר למנהיג הרפובליקנים בסנאט, כאשר שימש כמנהיג המיעוט או מנהיג הרוב בסנאט בשנים 1977–1985.
בייקר התמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1980, אך יצא מהמירוץ לאחר הסדרה הראשונה של הבחירות המקדימות. הוא לא ביקש להיבחר מחדש לסנאט ב-1984. בשנים 1987–1988 כיהן כראש סגל הבית הלבן בעת כהונת הנשיא רייגן. לאחר שעזב את הבית הלבן, עבד כשדלן ויועץ במשרד עורכי דין. הוא שירת גם במועצת המנהלים של "מרכז המדיניות הדו-מפלגתית" וב"שותפות לאמריקה בטוחה". בשנים 2001–2005 היה שגריר ארצות הברית ביפן. אשתו הראשונה, ג'וי, הייתה בתו של מנהיג המיעוט לשעבר בסנאט, אוורט דירקסן. לאחר מותה של ג'וי ב-1993 נישא בייקר לסנאטורית ננסי קאסבאום, בתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות 1936, אלף לנדון.
ראשית חייו.
בייקר נולד בהאנטסוויל שבטנסי, לדורה אן (לבית לאד) והווארד בייקר האב.
אביו, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1951 עד 1964, כנציג מחוז רפובליקני מסורתי במזרח טנסי. בייקר למד בבית הספר מקלי (McCallie), ולאחר שסיים את לימודיו שם, החל ללמוד באוניברסיטת טולנה שבניו אורלינס, לואיזיאנה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא אומן במתקן חיל הים של ארצות הברית בקמפוס של אוניברסיטת הדרום בסוואני במסגרת תוכנית אימון V-12 של צי ארצות הברית. הוא שירת בצי מ-1943 עד 1946 וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי בשנת 1949. באותה שנה, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת טנסי והחל לעבוד כעורך דין.
הרוטונדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי נקראת עכשיו על שמו של בייקר. בעודו נושא נאום בתחילת טקס סיום הלימודים של נכדו באוניברסיטת המדינה של מזרח טנסי בג'ונסון סיטי ב-5 במאי 2007, לבייקר הוענק תואר דוקטור לשם כבוד.
בסנאט של ארצות הברית.
בייקר החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1964, כאשר הפסיד לדמוקרט הליברלי רוס באס בבחירות לסנאט על מקומו של הסנאטור המנוח אסטס קאפובר. בבחירות לסנאט 1966, הפסיד באס בבחירות המקדימות הדמוקרטיות את מועמדותו לסנאט למושל לשעבר פרנק קלמנט, ובייקר זכה במועמדות הרפובליקנית כאשר ניצח את קנת רוברטס עם 112,617 (75.7%) לעומת 36,043 (24.2%) קולותיו של רוברטס. בייקר זכה בבחירות הכלליות, כשהוא מנצל את כישלונו של קלמנט להמריץ את הבסיס הדמוקרטי.
בבחירות עצמן זכה בייקר ב-55.7% מהקולות. בייקר הפך אז לסנאטור הרפובליקני הראשון מטנסי מאז תקופת השיקום והרפובליקני הראשון שנבחר באופן פופולרי לסנאט ממדינה זו.
בייקר נבחר מחדש ב-1972 ושוב ב-1977, ותקופת כהונתו נמשכה מה-3 בינואר 1967 עד ל-3 בינואר 1985. ב-1969 הוא כבר היה מועמד לתפקיד מנהיג המיעוט בסנאט, שהתפנה עם מותו של חותנו, אוורט דירקסן, אך בייקר הובס ברוב של 19–24 על ידי יו סקוט. בתחילת הקונגרס הבא בשנת 1971, בייקר התמודד שוב לתפקיד זה, והפעם הפסיד לסקוט ברוב של 20-24.
הנשיא ריצ'רד ניקסון ביקש מבייקר ב-1971 למלא אחד משני המושבים הריקים בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לאחר שבייקר התמהמה עם ההצעה, שינה ניקסון את דעתו ומינה את ויליאם רנקוויסט במקום זאת.
בשנים 1973–1974 הפך בייקר לחבר המיעוט החשוב ביותר בוועדת הסנאט, בראשותו של הסנאטור סם ארווין, שחקרה את פרשת ווטרגייט. בייקר התפרסם על ששאל, "מה הנשיא ידע? ומתי נודע לו?".
כאשר יו סקוט פרש מהקונגרס של ארצות הברית, נבחר בייקר למנהיג המיעוט בסנאט בשנת 1977 על ידי עמיתיו הרפובליקנים, תוך שהוא מביס את רוברט גריפין, ברוב של 18–19. בייקר מילא שתי תקופות כהונה כמנהיג המיעוט בסנאט (1977-81) ושתי כהונות כמנהיג הרוב בסנאט (1981–1985).
בייקר הוזכר לעיתים תכופות על ידי גורמים פנימיים כמועמד אפשרי לסגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למרוץ של הנשיא המכהן ג'רלד פורד בשנת 1976. על פי מקורות רבים, בייקר היה מועמד מוביל למשרה זו, עד שחשף כי אשתו, ג'וי, הייתה אלכוהוליסטית שהשתקמה. פורד בחר לבסוף בסנאטור מקנזס בוב דול.
בייקר התמודד לנשיאות ארצות הברית ב-1980, אך פרש מהמירוץ למועמדות הרפובליקנית לאחר שהפסיד לג'ורג' הרברט ווקר בוש באספות הבחירה באיווה. טד סטיבנס שימש כמנהיג המיעוט בפועל במהלך מסע הבחירות הראשי שלו.
לאחר הקריירה בסנאט.
בייקר לא ביקש להיבחר מחדש לסנאט ב-1984. את מקומו בסנאט ירש חבר הקונגרס הדמוקרטי ולימים סגן הנשיא אל גור.
בשנת 1984 עוטר בייקר במדליית החירות הנשיאותית.
כעדות למיומנותו של בייקר במשא ומתן וכמתווך ישר, מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לראש סגל הבית הלבן במהלך כהונתו השנייה (1987–1988). רבים ראו בכך צעד של רייגן לתיקון יחסיו העכורים עם הסנאט, שהידרדרו במקצת בתקופת כהונתו של ראש הסגל הקודם, דונלד ריגן.
בשנת 2003 הוקם "המרכז למדיניות ציבורית ע"ש הנרי ה. בייקר הבן" באוניברסיטת טנסי. סגן הנשיא דאז, דיק צ'ייני, נשא נאום בטקס הפתיחה משכן המרכז. עם השלמת המבנה ב-2008 סייעה שופטת בית המשפט העליון, סנדרה דיי או'קונור, בהקדשת המבנה על שמו של בייקר.
בשנים 2001–2005 כיהן כשגריר ארצות הברית ביפן.
נפטר ב-26 ביוני 2014 בהאנטסוויול, טנסי.
מארק סלינג
תנו לשמש יד
פבלו קרניו בוסטה
פבלו קרניו בוסטה (Pablo Carreño Busta; נולד ב-12 ביולי 1991) הוא טניסאי ספרדי, בשיאו (11 בספטמבר 2017), דורג במקום העשירי בעולם בדירוג הסבב ה-ATP, וכיום (מאי 2022) מדורג במקום ה-18.