יש הטוענים שהחליף את שם משפחתו מלנגזם לשפירא על מנת להתחמק משרות צבאי. היה נשוי לחנה מינדל בתו של הרב שמואל מציטש.
פעולתו.
מתלמידי החוזה מלובלין ורבי מנחם מנדל מרימנוב, ואחריהם המגיד רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ ורבי אברהם יהושע השיל מאפטא (מחבר ה"אוהב ישראל"). קשרים קרובים היו לו עם תלמידי בית-מדרשו של החוזה מלובלין ובראשם רבי נפתלי צבי מרופשיץ ורבי צבי הירש מזידיטשוב.
שימש ברבנותן של דינוב (שם היה מרכז חצרו) רוביטש, סטריז'וב, האליטש , ומונקאץ שאז הייתה חלק מהונגריה. פעל רבות להפצת תורת הקבלה ונלחם בחריפות נגד המשכילים.
בזמן כהונתו במונקאץ אסר על פיטום אווזים משום חשש טריפות שמצוי בכבד שכן הכבד המנופח של האווז עצמו גורם לאווז להיות טרפה, ולכן עורר עליו את חמתם של פרנסי העיר ונאלץ לעזוב את מונקאץ ולחזור לדינוב. נהג לחתום על מכתביו בחתימה "האוהב הנאמן לכל ישראל, דורש טוב לעמו".
נפטר בדינוב בי"ח בטבת תר"א (11 בינואר 1841) בגיל 58, והשאיר ארבעה בנים ושלוש בנות. בנו רבי דוד (1804 - 1874), מילא את מקומו כאדמו"ר בדינוב.
חידושיו.
רצ"א היה מחבר פורה במיוחד. עשרות חיבורים כתב במשך שנותיו, והם עוסקים בכל חלקי התורה שבכתב ושבעל פה. בכתיבתו הוא משלב ידע גאוני, עם דרשנות מבריקה העושה שימוש מורכב במיוחד בגימטריות ורמזים. כתביו משמשים גם כמרבץ עשיר של אמרים ופנינים מגדולי החסידות, שהוא מצטט ודורש ומוצא להם סימוכים במקראות ובדברי חז"ל.
חידש הרבה סגולות והידועה ביניהן היא סגולת הזיווג על ידי אמירת מזמור קכ"א בתהילים (שיר למעלות אשא עיני אל ההרים), שאותו יש להגיד 4 פעמים ביום.
וכן חידש את המנהג לפזר עשבים ופרחים על רצפת בית הכנסת בשבועות היות ש:
"ישראל משולה כשושנה של ורד והעולם כפרדס. המלך רצה להשמיד את הפרדס, אלא שראה השושנה ובזכותה מציל את הפרדס. כך ישראל שקבלה את התורה נמשלה כשושנה ומצלת את הפרדס".
עודד את העיסוק בספר הזוהר וכתב:
צאצאיו ומורשתו.
ממנו יצאה שושלת דינוב, שהתפצלה למספר חצרות, בהן חסידות מונקאטש וחסידות בלאז'וב הקיימות עד היום.
רבים מצאצאיו כיהנו כרבנים וכאדמו"רים.
ילדיו.
בקרב צאצאיו התפרסמו במיוחד הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש והרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג
מספריו.
לעדות נכדיו ובני משפחתו, במשך שנותיו כתב עוד חיבורים רבים שחלקם נהרסו ונאבדו. לטענתם, יצירתו על התורה "אגרא דכלה" יועדה להיות רחבה ועשירה יותר, כמו שניתן לראות בפרשיות הראשונות בספר בראשית, אלא שדלף נוזלים השחית את רוב החומר.
כל חיבוריו התפרסמו ונדפסו שוב ושוב בעשרות מהדורות, אך גולת הכותרת של חיבוריו הוא הספר "בני יששכר", שהוא אחד החיבורים שקנו אחיזה בקרב כל חוגי החסידים ונמנה עם הקלאסיקה החסידית, ומכאן חשיבותו של ר' צבי אלימלך שאף בחייו היה נקרא על שמו "בעל הבני יששכר". ברבות השנים יצא הספר במהדורות רבות, ואף הוהדר ונערך מחדש. ראשון המהדירים, שמהדורתו משמשת עד היום הוא האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן. כמו כן נדפס הספר בתוספת הערות והשוואות שנערכו על ידי מכון 'בני שלשים' בראשות נכדו רבי צבי אלימלך פאנעט האדמו"ר מקוסון. לאחרונה אף יצאה מהדורה מבוארת ומרובת כרכים שנערכה על ידי מכון עוז והדר, בנשיאות נכד-נכדו הרב יהושע לייפער.
המפרי בוגרט
המפרי דפורסט בוגרט (באנגלית: Humphrey DeForest Bogart; 25 בדצמבר 1899 – 14 בינואר 1957) היה שחקן קולנוע אמריקאי בעל מעמד מיתי שנותר גם שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1999 הכריז מכון הקולנוע של ארצות הברית כי בוגרט הוא "גדול שחקני הקולנוע של כל הזמנים".
בוגרט שיחק דמויות חכמות, אמיצות, קשוחות, ציניות, ולעיתים חסרות רסן, החיות בעולם מושחת, אך שומרות על קוד מוסרי פנימי. בין תפקידיו הטובים ביותר נמנו דמויות שפגמים וחולשות באישיותן מובילות אותן לאבדון. סרטיו הידועים ביותר הם "הנץ ממלטה" (1941), "קזבלנקה" (1942), "התרדמה הגדולה" (1946), "האוצר מסיירה מדרה" (1948), "קי לארגו" (1948), "מלכה אפריקאית" (1951) (התפקיד עבורו זכה בפרס האוסקר כ"שחקן הטוב ביותר"), "הכה את השטן" (1953) ו"המרד על הקיין" (1954). בסך הכול הופיע ב-75 סרטי קולנוע.
גם מחוץ לארצות הברית נחשב בוגרט לדמות נערצת. שחקנים צרפתים כז'אן-פול בלמונדו הושפעו עמוקות מעבודתו. בסרט "עד כלות הנשימה", שהיה אולי עבודתו הידועה ביותר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, הגיבור מישל מעריץ את אישיותו של בוגרט ומחקה חלק ממחוותיו הידועות בדרך שהיא בעת ובעונה אחת נוגעת ללב ואבסורדית. הבמאי פרנסואה טריפו, במאי נוסף מן "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, ביים את "ירו בפסנתרן" (Tirez sur le pianiste), מחווה נוספת לבוגרט. כוכב הסרטים ההודי אשוק קומאר ציין כי ההשפעה המכרעת על משחקו היא השפעתו של בוגרט.
בוגרט שומר על מעמד בכורה אף במולדתו. אחד המחזות הפופולריים של וודי אלן "שחק אותה סם" הוא על אדם צעיר המאוהב בהילה של בוגרט, ובעת ובעונה אחת מאוים ממנה. הכותרת מתייחסת לציטוט (מוטעה) מן הסרט "קזבלנקה". בשנת 1997 הוציאה ארצות הברית בול דואר לזכרו של בוגרט. מעמדו של בוגרט בפנתיאון של הוליווד ודאי היה מפתיע את צופי הקולנוע בשנות העשרים והשלושים, שהכירו את בוגרט כשחקן בינוני במחזות בברודוויי ובסרטי "סוג ב'" הוליוודיים. עלייתו לדרגת כוכב על החלה עם סדרת סרטים הנפתחת בסרט "הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, ונמשכה עד מותו, וכאמור, לאחריו.
חייו.
ילדות ונעורים.
בוגרט נולד כ"המפרי דפורסט בוגרט" ב-25 בדצמבר 1899 בניו יורק, בנם הבכור של בלמונט דפורסט בוגרט ומוד האמפרי.
יש הסבורים כי קביעת תאריך לידתו בחג המולד הוא חלק מן האגדה שרקמו סביבו אולפני האחים וורנר, וכי למעשה נולד מספר ימים קודם לכן. כיום נראה כי אכן זהו תאריך הולדתו, אם כי מעולם לא נמצאה תעודת הלידה שתאשר זאת.
אביו של בוגרט היה רופא מצליח, ואמו ציירת פרסומות בעלת מוניטין. בעודו תינוק ציירה אותו אמו לסדרת פרסומות למזון תינוקות. הזוג בוגרט חי חיי רווחה, אך חיי הנישואין שלהם היו סוערים. שניהם היו מכורים לאלכוהול ולמורפיום. האם סבלה ממיגרנות כרוניות. "איני יכול לומר שאהבתי את אמי" אמר בוגרט, "אך הערצתי אותה." את בוגראט הצעיר גידלה אומנת אירית. כילד, רכש בוגרט את האינפוף שיאפיין אותו כבוגר, בתאונה בה ננעץ שביב של עץ בשפתו התחתונה.
בוגרט נשלח אל המעולים שבבתי הספר, מתוך תקווה כי לימים יפקוד את ספסלי אוניברסיטת ייל, אך בוגרט הפך למתבגר בעייתי וסולק מבית הספר התיכון.
תחילת הקריירה.
לאחר שסולק מבית הספר, עסק בוגרט בעבודות כפיים, הצטרף לצי ארצות הברית, ולבסוף הפך לשחקן, יותר מתוך שסבר כי אורח חיים זה יאפשר לו לישון עד מאוחר, מאשר מתוך נטיית הלב. הוא נהנה מתשומת לב הקהל, ומהמאמץ שיש בגילום דמויות בסצינות קשות לביצוע.
הוא החל את הקריירה שלו על במת התיאטרון בשנת 1921 בניו יורק, ותפקידו הראשון היה של משרת יפני. מעולם לא לקח שיעורי משחק. מבקר מוקדם ציין כי "על מנת להיות עדינים ככל האפשר, נאמר רק כי שחקן זה אינו ראוי". בוגרט תיעב את התפקידים הסתמיים שקיבל בתחילת הקריירה שלו.
בין השנים 1922 ו-1935 שיחק בוגרט בעשרים ואחד מחזות. לרוב שיחק תפקידי נערים סוררים, או תפקידים משניים של צעיר רומנטי בקומדיות. בשלב זה של הקריירה שלו פגש באשתו הראשונה, הלן מנקן. הם נשאו בשנת 1926, התגרשו בשנת 1927, ונותרו ידידים. בשנת 1928 נישא בשנית למרי פיליפס. לפיליפס, כלמנקן, היה אופי סוער, וידוע כי בעברה נשכה את אצבעו של שוטר שניסה לאסור אותה בעוון שכרות. בתקופה זו של חייו פגש בשחקן ספנסר טרייסי שנחשב לכוכב רציני בברודוויי. השניים נותרו ידידים, וטרייסי הדביק לבוגרט את הכינוי "בוגי" שדבק בו כל חייו.
בשנת 1934 הופיע במחזה "היער המאובן" בו שיחק לראשונה גנגסטר, דמות שתהייה מזוהה עמו. בתחילה, מששמע את הצעת המפיק, היה בטוח שמדובר בטעות, ושעליו לשחק שחקן פוטבול. המחזה היה להצלחה גדולה. בוגרט מצא את עצמו בדמות הרוצח הנמלט דיוק מאטיני, וכאשר עלה הסרט על מסך הקולנוע שכרו אותו אולפני האחים וורנר לשחק תפקיד זה אף בקולנוע. בתחילה נבחר לתפקיד השחקן אדוארד ג'י רובינסון אשר הרבה לשחק גנגסטרים בסרטי שנות השלושים, אך כוכב הסרט לסלי האווארד אשר שיחק לצד בוגרט במחזה על במת התיאטרון התעקש כי בוגרט יקבל את התפקיד. בוגרט הכיר להווארד טובה, ומשנולדה בתו הראשונה קרא לה לזלי.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 1936 ובוגרט קיבל ביקורות טובות, אך מעתה שובץ לתפקידי נבלים בדרמות פשע. נאמר כי בשנים אלו נדונה דמותו הקולנועית של בוגרט לשמונה מאות שנות מאסר עם עבודת פרך, ולשנים עשר גזרי דין של מוות בכיסא החשמלי.
מרי פיליפס סירבה לעזוב את ברודוויי לטובת הוליווד ובמהרה הזוג התגרש. בשנת 1938 נישא בוגרט בשלישית לשחקנית מאיו מת'ות, אשר הייתה מכורה לאלכוהול שגרם לה להזיות פרנואידיות, ולתקופות של קינאה מטורפת. חייו הסוערים של הזוג קיבלו כיסוי עיתונאי נרחב. במקביל רשמה הקריירה הקולנועית של בוגרט שפל, כאשר הופיע בתפקיד מדען מטורף בסרט "שובו של ד"ר X” בשנת 1939.
שיטת "האולפנים הגדולים" הביאה לכך ששחקן היה מוגבל לשחק עבור אולפן אחד, ולאולפני וורנר לא היה כל עניין בקידום הקריירה של בוגרט. הם היו מעוניינים בכמות ולא באיכות. לעיתים הייתה מתחילה הסרטת סרט חדש מספר שעות לאחר שהסתיימה הסרטת הסרט הקודם. כל שחקן שסירב לקבל תפקיד היה צפוי לתקופות של אבטלה מאונס ללא תשלום. בוגרט שנא את התפקידים שנבחרו עבורו.