חוסר הלימה בין מספר השרים לבין מספר התיקים קיים במשטרים פרלמנטריים נוספים, בקנדה למשל, שבה ממשלה של מפלגה אחת בעלת רוב פרלמנטרי שולטת בדרך כלל, מספר השרים בממשלה נע מאז 1980 בין 22 ל-30. באוסטרליה, מספר השרים בממשלה נע בין 13 ל-20. בניו זילנד עד 1996 הייתה נהוגה בה שיטת בחירות רובית, אשר הביאה למערכת דו-מפלגתית ולממשלות של מפלגה יחידה בעלת רוב פרלמנטרי. מספר השרים בממשלה נע בין 18 ל-23. ב-1996 הופעלה לראשונה שיטת בחירות חדשה ויחסית, שבעקבותיה נוצרה מערכת רב-מפלגתית וצורך בממשלות קואליציוניות. אולם למרות המעבר מממשלה של מפלגה אחת לממשלות קואליציוניות, מספר המשרדים לא עלה ולא השתנה באורח מובהק. בהולנד, גודל הממשלה יציב למרות הקואליציות: מאז 1959, מספר השרים לא ירד מ-13 ולא עלה על 16. באירלנד (אשר גם בה לרוב ממשלות קואליציוניות) מספר השרים עומד מאז 1961 ללא שינוי על 15.
ביקורת בישראל.
עיקרי הביקורת הנשמעת בתקשורת מתמקדת בגודל הממשלה, כלומר במספר השרים, ובעיקר בנושאי התואר "שר בלי תיק". תפקיד זה הופיע כבר בממשלה השלישית, ומאז היה בשימוש ברוב ממשלות ישראל. הביקורת מתרכזת לרוב סביב העלות התקציבית הגבוהה ובהיעדר תוכן בתפקיד. עם זאת יש לזכור כי במשטר פרלמנטרי רב-מפלגתי חלוקת משרות שר, אפילו ללא תיק ביצועי, היא אחת מהתשואות הקואליציונית המקובלות ביותר ולא פעם היא חיונית כמנגנון של איזון בין-מפלגתי. אף על פי שאינו ממונה על משרד ביצועי, השר בלי תיק הוא חבר מלא בממשלה, בעל קול שווה לשאר עמיתיו השרים. הבעיה מתחילה כאשר מספר השרים ללא תיק חורג מעבר למספרים המקובלים בממשלות קודמות, כפי שקרה בממשלת האחדות הראשונה של יצחק שמיר (שבעה שרים ללא תיק) ובממשלה הראשונה של שרון (שישה שרים ללא תיק). וכן בממשלת גולדה (6).
המצדדים טוענים, כי השר בלי תיק הוא בדרך כלל חבר כנסת ועלותו התקציבית לא שונה מהותית בעקבות מינויו לשר, וכן כי קולו בממשלה חשוב לאיזון הצבעות.
אזנייה
קייטנו ולוזו
קָייטנו ולוזו (בפורטוגזית: Caetano Veloso; נולד ב-7 באוגוסט 1942) הוא מלחין, גיטריסט וזמר ברזילאי, מהפופולריים והמשפיעים שבהם.
נולד בבאהיה, ברזיל, כחמישי מבין שבעה אחים - אחת מהם הזמרת מריה בתניה.
מוזיקה.
ולוזו החל את הקריירה שלו כזמר בוסה נובה, בהשפעת המוזיקאים ז'ואאו ז'ילברטו ודוריבאל קאיימי.
מאוחר יותר, יחד עם זמרים ברזילאים כז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, שיקו בוארקי ואחרים ובהשפעת יצירות מאוחרות של הביטלס, פיתח את סגנון הטרופיקליה: שילוב של פופ ברזילאי, רוק'נ'רול ומוזיקה אמנותית מתקדמת, שהביא לסגנון בינלאומי יותר בעל גוון פסיכדלי ומסרים חברתיים.
בשלבים מאוחרים יותר בקריירה שלו, שילב ולוזו מוטיבים אפרו-ברזילאיים מובהקים.
ז'ואאו ז'ילברטו העיד עליו כמי ש"הוסיף מימד אינטלקטואלי לפופ הברזילאי".
פעילות פוליטית.
כבעל עמדה פוליטית שמאלית נחרצת, זכה ולוזו ליחס עוין מצד עד לשנת 1985. שיריו צונזרו לעיתים תכופות וחלקם אף נאסרו להשמעה. גם מהשמאל הסוציאליסטי הוחרם כי בחר לשלב השפעות חוץ-ברזילאיות (כמו רוק'נ'רול) ביצירתו.
בשנת 1968 בילה מספר חודשים בכלא יחד עם ז'ילברטו ז'יל בעוון "פעילות נגד השלטון" ומיד אחר כך הוגלו שניהם ללונדון.
עם חזרתו לברזיל בשנת 1972 החל לשלב בשיריו מוטיבים אפרו-ברזילאיים נשכחים מבאהיה, מוטיבים מבניים וקצביים.
קריירה בינלאומית.
בשנת 1980 צמחה מאוד הפופולריות של ולוזו מחוץ לברזיל, במיוחד בישראל, פורטוגל, צרפת ומדינות באפריקה. הוא שר לא רק בשפה הפורטוגזית אלא גם באנגלית (בעיקר ג'אז) ובספרדית.
כמו כן השתתף בפסקול הסרט "פרידה" ובפסקול סרטו של פדרו אלמודובר "דבר אליה" בו הופיע בתפקיד עצמו, מבצע את השיר "קוקורוקוקו פלומה" (Cucurrucucú Paloma).
אזניה
אזניה הוא שם ששימש לתיאור חלקים שונים באפריקה שמדרום לסהרה. האזכור המוקדם ביותר של השם היה ההתייחסות לקרן אפריקה וכל חופה של סומליה דהיום כולל אלו של קניה וטנזניה לצד האוקיינוס ההודי. בסוף המאה ה-20 השם שימש את מתנגדי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה לתיאור המדינה.
מקור השם.
הכתובות המתייחסות לשם זה לא מסבירות מה מקור השם. החוקר ג'ון הילטון המציג אפשרות למקור השם והוא מילה בערבית או בפרסית המתארת את תושביה שחורי העור של אפריקה אך חוקר זה מציג את ההתייחסות הקולוניאלית באותה התקופה כלפי תושבי אפריקה.
החוקר האנטינגפורד לעומת זאת הציג מספר אפשרויות לשם הראשון הוא מהמילה הערבית עז'אם שפירושו לא-ערבי, זר. השני הוא היותר סביר והוא במילה היוונית אזניאין שפירושו מיובש מילה המתאימה לתיאור חופה של סומליה היבשה.
אזניה העתיקה.
פליניוס הזקן בספרו היסטוריה טבעית מזכיר את הים האזני שמתחיל באזור אדוליס וממשיך לעבר חופה המזרחי של יבשת אפריקה. הספר השיוט בים האריתריאי מפרט יותר על האזור בפרקים 15,16 ו-18 . על פי החוקר האנטינגפורד פרק 15 בספר השיוט בים האריתריאי מדבר על חופה של סומליה במזרח, גבולה של אזניה הייתה העיר רהפטה שהייתה הדרומית ביותר וממקמת בטנזניה של היום ובכך אפשר לזהות את אזניה עם האזור המכונה בערבית זנג', אזניה מוזכרת גם בכתבים סיניים מהמאה ה-3 בשם זאסאן (澤散). יותר מאוחר אזניה הוזכרה על ידי תלמי וקוסמס אינדיקופלוסטס וקוסמס הזכיר שאזניה הייתה תחת שלטון ממלכת אקסום.
חוקרים מסוימים אומרים שאזניה הייתה מחוז בסומליה, וששמה השתמר היום בשם "זנזיבר".
שימוש מודרני בשם.
דרום אפריקה.
ב-1958 השם אזניה הופיע שוב כתחליף לשמה של דרום אפריקה בכינוס העממי הכלל-אפריקאי שהתרחש באקרה בירת גאנה על ידי קוואמה נקרומה.
השימוש הראשון שנעשה בהתייחס לדרום אפריקה היה על ידי לאומניים שחורים והחל להיות נפוץ ב-1979, השם אזניה החל להיות חלק משמות ארגוני הגרילה בדרום אפריקה כמו כן לאחר פירוק משטר האפרטהייד מספר אנשים הציעו את השם כתחליף לשם המדינה הנוכחי אך שם זה לא זכה לאהדה ציבורית. ב-1930 התגלה הקשר בין אזניה לדרום אפריקה כאשר נתגלו שרידי אדם שנראה שהגיע מאזור אזניה ובכך מספר ארגונים ראו את מוצאם של תושבי דרום אפריקה מאוכלוסייה שהגיע מאזור סומליה. ההתייחסות הדיפלומטית הרשמית של הרפובליקה הסינית כלפי דרום אפריקה כאשר שתי המדינות היו ידידות היה בשם "אזניה".
איגור מרקביץ'
איגור מרקביץ' (27 ביולי 1912 - 7 במרץ 1983) היה מלחין ומנצח יליד אוקראינה.
מרקביץ' נולד בקייב, אך משפחתו היגרה לשווייץ בשנת 1914, כשהיה בן שנתיים. הראשון שעמד על כשרונותיו המוזיקליים היה הפסנתרן אלפרד קורטו, שלקח אותו לפריז בשנת 1926 להשתלם כמלחין ופסנתרן. הוא זכה להכרה בשנת 1929, עם ביצוע הקונצ'רטו גרוסו שלו בפריז.
הופעתו הראשונה של מרקביץ' כמנצח הייתה בגיל 18, עם תזמורת הקונצרטחבאו. הוא השתקע באיטליה וקיבל אזרחות איטלקית. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת הפרטיזנים. הוא עקר ללונדון בשנת 1953 ומאז 1965 ניצח על תזמורת RTVE הספרדית. הוא מת באופן פתאומי באנטיב, ב-7 במרץ 1983.
בנו של מרקביץ' מאשתו השנייה, דונה טופזיה קטאני, הוא המנצח אולג קטאני. אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי.
חיבורים.
תאוריה.
"מחקרים היסטוריים, אנליטיים ומעשיים בסימפוניות של בטהובן", בהוצאת פיטרס, לייפציג.
אוזנייה
פאול שפיגל
פאול שפיגל (בגרמנית: Paul Spiegel; 31 בדצמבר 1937 וארנדורף (מינסטרלנד), גרמניה - 30 באפריל 2006 דיסלדורף), עיתונאי ויזם גרמני שהיה נשיאה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
ביוגרפיה.
שפיגל נולד למשפחה של סוחרי בקר בנורדריין-וסטפאליה. לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלטה משפחתו לבריסל. שפיגל שרד את השואה בפלנדריה, שם החביאה אותו משפחת איכרים. אחותו, אשר נעצרה לפני כן בפשיטה של הנאצים בבריסל, נרצחה במחנה ריכוז. את האירועים האלה תיאר בספרו "?Wieder zu Hause" (שוב בבית?).
בשנת 1958 התחיל להתנדב ב"Allgemeine Jüdische Wochenzeitung" (השבועון היהודי הכללי) בדיסלדורף, שבו נשאר כעורך עד 1965. בשנות השישים עבד גם בשירותם של עיתונים אחרים.
בשנת 1964 נישא לגיזלה שפאץ, ולבני הזוג נולדו שני ילדים.
מאז שנת 1986 ניהל שפיגל סוכנות אמנים ותקשורת בדיסלדורף.
בשנת 1993 הצטרף לוועד הפועל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, אחר כך היה למשנה לנשיא המועצה, ובעקבות מותו של איגנץ בוביס ב-13 באוגוסט 1999 מונה ב-9 בינואר 2000 לנשיא המועצה. ב-11 בפברואר 2004 העניקה לו אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף תואר דוקטור לשם כבוד. עיר הולדתו וארנדורף (Warendorf) העניקה לו אזרחות של כבוד. שפיגל היה דמות מוכרת בציבוריות הגרמנית, ונחשב לאחרון נשיאי המועצה המרכזית של יהודי גרמניה שחווה את אימי השואה.
בשנת 2001 קרא לצמצם את מספר המהגרים בגרמניה ולבחון את "רמת הגרמנית" של מהגרים יהודים מחבר המדינות.
נפטר ב-30 באפריל 2006 לאחר אשפוז בן חודשיים בעקבות התקף לב, שבמהלכו הורדם. כלי התקשורת בגרמניה הבליטו את הידיעות על מותו בכותרות הראשיות. שרלוטה קנובלוך החליפה אותו בתפקיד נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
התאבקות
מחלף גהה
מחלף גהה הוא מפגשם של כביש 4 ושל כביש 481 (ציר ז'בוטינסקי). המחלף נקרא על שם המרכז לבריאות הנפש גהה, שעמד בעבר בסמוך לצומת זה ופונה לטובת בניית המחלף שנפתח לתנועה ב-30 במרץ 1981.
מבנה.