כתבי יד מימי הביניים מלמדים כי האימון הראשוני לג'אוסט, ברכיבה, נעשה על גבי סוס עץ עם גלגלים אשר נגרר על ידי מספר עוזרים. החניך נדרש לפגוע בלוח אשר רופד בחבל (על מנת למנוע החלקה של קצה הרומח על פני הלוח). בחלק מלוחות המטרה היה חריץ דרכו השקיף המאמן על החניך. בתרגולים מתקדמים עם סוס אמיתי נעשה שימוש במטרה מסתובבת.
סגנונות.
קיימות שתי וריאציות עיקריות של התחרות - "או פלייסאנס" (au Plaisance - "בעונג", "בעדינות") מתייחס לתחרויות למטרות תענוג של המתחרים והקהל בטורניר, בהן נעשה שימוש ברומחים קהי-קצוות. "או אוטראנס" (au Outrance - "בהפרזה", "בהגזמה") התרחש לרוב בעיתות מלחמה בשדה הקרב - נעשה בו שימוש ברומחים חדי-קצוות, והוא נמשך עד מות אחד (או שני) הלוחמים. עם זאת, גם בקרבות "מעודנים" נגרמו פציעות קשות ואף מוות. גורם סכנה לדוגמה - נטייתו של מגן הפנים בקסדה להתרומם במהלך הדהירה, ולחשוף בכך לפגיעה את פניו של האביר.
באנגליה נפוצה צורה נוספת של התחרות בה חולקו נקודות עבור שבירת רומחים. הרוכבים דהרו זה מול זה משני צידיה של גדר עץ נמוכה, והקרב נפסק מיד עם נפילתו של מי מהם. הנקודות ניתנו עבור שבירת הרומח על ידי פגיעה מדויקת ביריב.
ציוד.
השריון.
תחרויות הפלה ברומח נפוצו לראשונה בעת העתיקה וזכו לפופולריות עד המאה ה-16. במשך תקופה ארוכה זו חלה התפתחות באמצעי המיגון בהם השתמשו האבירים. בתחילה היו נפוצים שריון השרשראות, קסדה יצוקה (Helm) ומגן. החל במאה ה-15 נפוץ השימוש בשריון הלוחות. לעיתים הורכב שריון זה מחלקי מיגון, בעיקר לחזה, אשר ניתן היה להסיר למטרות רכיבה תחרותית ולהרכיב מחדש, על פי צורך, לקרב. בדומה, התפתחות הקסדה הסגורה הובילה לקסדות עם רכיבי מיגון נלווים. כאשר התחרויות נהיו יותר ממוסדות וכוחם של חיל הפרשים בשדה הקרב קטן, החל להתפתח שריון לוחות מיוחד לטורנירים. שריון זה היה עבה וכבד יותר, ותוכנן לספק הגנה מוגברת לאביר, בייחוד כנגד מכת רומח. שריון כזה יכול היה להגיע למשקל של פי 3 ומעלה משריון רגיל, דבר ההופך אותו לבלתי מעשי בקרב אמיתי עקב הפגיעה בניידות. חלק משריונות אלה כללו הגנה מוגברת לאזורים שנטו להיפגע מרומחים ותושבת מובנית לרומח.
הרומח.
שימושו העיקרי של הרומח היה להפיל לקרקע יריבים רכובים על סוס. אביר טיפוסי בימי הביניים נשא עמו, לרוב, כלי נשק נוספים. כלי הנשק הנלווים השתנו בהתאם לתקופה, סוג התחרות וכן בחירת המתחרים.
בימינו, תחרויות הפלה ברומח נעשות למטרות הדגמה ושעשוע בלבד והרומחים נעשים מעץ קל שנועד להישבר בקלות. אולם, בג'אוסט אמיתי היו הרומחים עשויים מעץ אלון מלא ונשברו רק בפגיעה עוצמתית במיוחד. אף על פי שהרומחים הקהים לא חדרו את השריונות, היה צורך בריפוד רב ברתמות שאותן לבשו האבירים.
ציוד רכיבה.
הפרש רכב על אוכף ושלט בסוס בעזרת משוורת (ארכוף) ודורבנות. שיטת רכיבה מתקדמת זו אפשרה לאביר להשתמש בשתי ידיו ללחימה.
תחרויות הפלה ברומח בימינו.
בתחרויות ג'אוסט בימינו מנסים פרשים לבצע פעלולים שונים באמצעות רומח, לרוב בירידי רנסאנס מיוחדים המדמים את החיים בתקופת הימי הביניים או בפסטיבלים שונים. בנוסף לדו-קרב הרומחים המסורתי ניתן להתחרות גם בפגיעה בירקות וחפצי עץ, או בהשחלת הרומח דרך טבעת.
בגרסה המהווה את הספורט האישי הרשמי של מדינת מרילנד בארצות הברית נערכת תחרות השחלת הטבעות לפי שלבים - כאשר בכל שלב קטן קוטר הטבעת. בגרסה אחרת של התחרות המטרה היא כפיס עץ המונח על הרצפה ושנועד לדמות יתד-אוהל בה יש לפגוע עם קצה הרומח. התחרות מדמה את פשיטות ההפתעה שערכו חילות פרשים על מחנות האויב ובהן מוטטו עליהם את אוהליהם באמצעות הרומח על מנת ליצור בהלה.
בעיירה האיטלקית ארצו (Arezzo) מתקיימת מדי שנה תחרות ג'אוסט מסורתית אשר מקורה בימי מסעות הצלב. המתחרים לובשים מדים בצבעים המייצגים אזורים שונים בעיירה ופוגעים במטרה מרובעת המוצמדת לידה של בובת-עץ בדמות מלך סרצני (כינוי לעמים הבדווים בסיני בתקופה הרומית אשר מאוחר יותר שימש גם כינוי ערבים ומוסלמים בסיציליה ודרום-איטליה).
בידה השנייה של הדמות "חתול שלושה-זנבות" - שלושה שרוכי עור ובקצה כל אחד כדור עץ כבד. המתחרים מסתערים על המטרה ברומח עם קצה עשוי מגיר וזוכים בניקוד לפי דיוק הפגיעה במטרה - אך עם זאת עליהם להתחמק מפגיעתם של כדורי העץ.
קאראוואג'ו
קאראווג'יו
גלאצו צ'יאנו
בית הספר לאומנויות תל אביב
אי השלמות של גדל
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין ב-27 בינואר, התאריך שבו שוחרר ב-1945 מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים. תאריך זה שימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם. לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד. ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים בניסיון ליישם פתרון סופי לשאלה היהודית.
החלטת האו"ם.
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה נקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1 בנובמבר 2005. ההחלטה מספר 60/7 נושאת את הכותרת "זיכרון השואה" וכוללת בסעיפי המבוא שלה אזכור של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, מגילת האומות המאוחדות ואת האמנה לענישה ומניעת רצח עם. כמו כן מאזכרת ההחלטה את המושב המיוחד ה-28 של העצרת הכללית שהתקיים ב-24 בינואר 2005, וכן מאזכרת כי בשואה נרצח שליש מהעם היהודי וכן מיעוטים נוספים.
בסעיף האופרטיבי הראשון של ההחלטה קובעת העצרת הכללית את 27 בינואר כ"יום הזיכרון הבינ"ל לזכר קורבנות השואה". עוד בחלקה האופרטיבי של ההחלטה קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת השואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
העצרת הכללית לא הצביעה על ההחלטה - היא התקבלה פה אחד וללא הצבעה. את ההחלטה יזם מנהל מחלקת האו"ם במשרד החוץ דאז רון אדם, ולצורך קידום ההחלטה חברו שר החוץ דאז סילבן שלום ושגריר ישראל באו"ם דן גילרמן. את המבצע המדיני שהוביל לקבלת ההחלטה והקיף את כל נציגויות ישראל בעולם הוביל וניהל מנכ"ל משרד החוץ באותה תקופה, רון פרושאור. היוזמה כללה גם את קיומו של מושב מיוחד של העצרת הכללית בנושא השואה, שהתקיים בינואר 2005. שר החוץ סילבן שלום השתתף במושב המיוחד בנושא השואה ואף חנך, לצד מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, את התערוכה על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוצגה במסגרת המושב המיוחד, לראשונה אי פעם במטה האומות המאוחדות בניו יורק. למהלכים הדיפלומטיים של ישראל למען קבלת ההחלטה סייעו מדינות ידידות באו"ם כמו ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, מדינות האיחוד האירופי וכן רוסיה, כמי שחייליה (כוחות הצבא האדום) שחררו את מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945.
מדי שנה, מאז אימוץ ההחלטה, מציין האו"ם באמצעות מרכזי האו"ם בעולם כולו את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
ציון היום על ידי מדינת ישראל.
בישראל קיים תאריך מיוחד לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כ"ז בניסן.
עם זאת, יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין גם בישראל. נציגי ממשלת ישראל, שגרירים ודיפלומטים המכהנים בישראל מבקרים ביד ושם ומניחים זרי פרחים, ובמקומות שונים בארץ אף נערכים טקסים לציון היום, כגון באשדוד, בה נערך טקס הוקרה לחסידי אומות העולם והצדעה לניצולי השואה. כמו כן, גם כנסת ישראל מציינת את התאריך מדי שנה ומעלה את נושא השואה והאנטישמיות על סדר היום.
בכל שנה, מגיש משרד התפוצות לממשלה את הדו"ח השנתי לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה במסגרת ישיבת ממשלה מיוחדת. הדו"ח מקיף את המגמות והאירועים המרכזיים של השנה שחלפה באשר לתופעת האנטישמיות בעולם, והמאבק למיגור התופעה.
ב-23 בינואר 2020 נערך בישראל יום השואה הבין-לאומי במתכונת שונה. נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, אירח בירושלים, במסגרת פורום השואה העולמי החמישי, אישים חשובים מכל רחבי העולם, בהם מלכים, נשיאים וראשי ממשלה ממדינות שונות. בין היתר הגיעו לישראל נשיאי הארצות רוסיה, גרמניה, איטליה, צרפת, גאורגיה וארגנטינה; מלכי המדינות ספרד, הולנד,יורש העצר הבריטי וסגן נשיא ארצות הברית מייק פנס. האירוע ארך יומיים כאשר ב-23 בינואר 2020 בשעת צהרים התקיים בכיכר גטו ורשה באתר יד ושם טקס לציון יום השנה ה-75 לשחרור מחנה אושוויץ ולזיכרון הקורבנות שנספו בשואה. במהלך הטקס מנהיגי העולם הניחו זרי פרחים לזכרם של הקורבנות שנספו בשואה למרגלות אנדרטת רפפורט. האירוע התקיים על רקע אירועים אנטישמיים שהתרחשו לאחרונה ברחבי העולם.
ציון היום בגרמניה.
בגרמניה מציינים ביום זה את "יום הזיכרון לקורבנות הנאציזם" ("Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus"). ההחלטה על ציון היום נתקבלה על ידי הנשיא הפדרלי רומן הרצוג, אשר הפיץ כרוז ב-3 בינואר 1996, ובו הקריאה לציין את התאריך 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה.
ציון היום במדינות נוספות.
גם ברוסיה וגם במדינות שהיו בעלות הברית מציינים יום זה, אך יש חילוקי דעות על ציון התאריך. חלק מהאנשים מציינים את שחרור אירופה המערבית וחלוקת גרמניה, ואחרים מציינים יום זה כיום אבל על קורבנות היהודים באירופה.
גם מדינות חברות באו"ם שמעולם לא הזכירו את השואה, מיישמות את הקריאה של העצרת הכללית ומקיימות ימי זיכרון לאומיים ב-27 בינואר.
יום השואה הבינלאומי
בנדיקטוס האחד עשר