מרכז אריאל למחקרי מדיניות הוא ארגון שהוקם בשנת 1997 ועוסק בעריכה ופרסום של מחקרים בנושאים שונים של הביטחון הלאומי בישראל, במיוחד כאלה המושפעים מהסכם אוסלו (כך על פי אתר האינטרנט של המרכז). מחקרי המרכז משקפים את עמדות הימין בישראל, ובסמל המרכז מופיעה מפת מדינת ישראל כשבגבולותיה כלולים השטחים שנכבשו בידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מרכז אריאל למחקרי מדיניות הוציא לאור את כתב העת "נתיב", שהיה ביטאון המרכז. כמו כן פרסם מונוגרפיות בנושאי עיסוקו של המרכז, ניירות עמדה וספרים. אחד הספרים שיצא לאור ביוזמת המרכז הוא "טילים בליסטיים, איום ומענה", בעריכת אריה סתיו, העוסק בהיבטים הטכנולוגיים והאסטרטגיים של מערכות להגנה מפני טילים בליסטיים. המכון הציע פתרון מדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "פתרון מדינת האפס".
אייריש קופי
אייריש קופי (אירית: Caife Gaelach) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 40 מ"ל ויסקי אירי, 80 מ"ל קפה חלוט חם, 30 מ"ל שמנת, 1 כף סוכר חום. המשקה מוגש באופן מסורתי בספל זכוכית בעל רגל גבוהה ואוזן הנקרא "מאג אייריש קופי".
מקובל לייחס את המצאת המשקה לג'וזף שרידן, השף הראשי של שדה התעופה בפוינס שבמערב אירלנד, שם הוגש הקפה לנוסעים הטרנס-אטלנטיים בשנות הארבעים של המאה ה-20. אחד הנוסעים, כתב של הסן פרנסיסקו כרוניקל הביא לטענתו את המשקה לארצות הברית לאחר ששכנע בר בסן פרנסיסקו להגיש אותו בשנת 1952.
במשך השנים פותחו גרסאות שונות למשקה כמו למשל ביילי'ס קופי בו הוויסקי מוחלף באייריש קרים או קנטקי קופי בו הוויסקי מוחלף בבורבון והשמנת באייריש קרים.
פול מדמס
פוּל מֵדָמֵס (בערבית: فول مدمس) הוא מאכל העשוי פול המבושל בישול איטי, עם שמן זית, שום כתוש ומוגש בתוספת פטרוזיליה, בצל, שום ומיץ לימון. המאכל מוגש כחלק מארוחת בוקר מצרית ונחשב למאכל הלאומי של מצרים. בשל היות מאכל זה "ממלא" הוא נאכל כארוחת בוקר, ובשעות הלילה המאוחרות במהלך תקופת צום הרמדאן.
מקור שמו של המאכל במרכיבו - הפול ובמילה הקופטית "מדמס" שמשמעה "קבור" - בעבר בושל המאכל בתוך סיר שהוטמן בתוך בור ועליו הונחו גחלים לוחשות. פופולריות מאכל זה התפשטה ברחבי המזרח התיכון והוא הגיע אף לקרן אפריקה. במהלך המאה ה-20 נפוץ המאכל גם בארצות הברית ואירופה בשל הגירה ממצרים לאזורים אלה. בישראל הפול פופולרי בעיקר בחומוסיות, בהן הוא מוגש כתוספת על חומוס, בדומה למסבחה.
רמדן
ז'אן-מרטן שארקו
ז'אן-מרטן שארקו (; 29 בנובמבר 1825 – 16 באוגוסט 1893) היה רופא, נוירולוג ופסיכיאטר צרפתי, שזכה לפרסום עולמי כחוקר ומורה בתחומי הנוירולוגיה והפסיכולוגיה. שארקו ידוע במיוחד בתור אחת הדמויות שתרמו לביסוס חקר ההיסטריה באירופה במאה ה-19.
חייו.
שארקו נולד בפריז. בראשית דרכו פרסם מאמרים על אמנות ואחר כך פנה ללימודי רפואה. בשנת 1872 נתמנה לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פריז וב-1882 ייסד בבית החולים סלפטרייר (Salpêtrière) בפריז את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה. במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו. נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים.
שארקו פרסם תסמונות רבות הנקראות על שמו, בעיקר בשטח הנוירולוגיה.
הוא היה הראשון שתיאר את התסמינים של טרשת נפוצה - רעד, דיבור מקוטע והליכה בלתי יציבה.
הוא הראשון שתיאר את מפרק שארקו (Charcot joint) - הרס של מפרק בגלל פגיעה בעצבי התחושה בעיקר בחולי עגבת.
הוא הראשון שתיאר את מחלת ה-ALS) Amyotrophic Lateral Sclerosis) - מחלה קשה וחשוכת מרפא של ניוון שרירים כתוצאה מפגיעה בעצבים המוטוריים בחוט השדרה.
שארקו יחד עם חבריו פייר מארי והווארד הנרי טות, תיאר מחלה גנטית המכונה שארקו-מארי-טות (Charcot-Marie-Tooth Disease), שבה יש פגיעה בעצבים של השרירים הפרונאליים האחראים לפעולת כף הרגל. מחלה זו ידועה גם בשם Peroneal Muscle Atrophy.
שארקו עסק הרבה בהיפנוזה ובפסיכיאטריה. אחד מתלמידיו היה זיגמונד פרויד, שתרגם את מאמריו לגרמנית. שארקו סבר שההיסטריה היא מחלה נוירולוגית תורשתית. הוא נהג להיעזר בהיפנוזה כדי לגרום למצב היסטרי, והיה מדגים זאת בהרצאותיו. רבים ובתוכם פרויד חלקו על דעותיו בנושא זה.
אכסל מונתה, שהעלה את זכרונותיו בספרו מגילת סן מיקלה, היה ממתנגדיו הבולטים של שארקו. מונתה נהג ללכת להרצאותיו של שארקו בעת ששהה בפריז עד שסולק משם לאחר שהביע את דעותיו בפומבי נגד שיטות ההיפנוזה של שארקו.
בנו של שארקו, הרופא, המדען וחוקר הקטבים ז'אן-באטיסט שארקו, עמד בראש משלחות צרפתיות לאנטארקטיקה ברבע הראשון של המאה ה-20.
דני שפירא
דני שפירא (נולד ב-11 בינואר 1925) הוא מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי, טייס ניסוי בחיל האוויר ולאחר מכן טייס ניסוי בתעשייה האווירית.
ביוגרפיה.
שפירא נולד כדור חמישי בארץ ישראל, בירושלים וגדל בחיפה, אחד משלושה בנים לאסתר ונחום, עובד מתכת ונהגו של שמואל יוסף פבזנר. הצטרף להגנה ב-1940 ולקלוב התעופה לישראל. שפירא למד בבית ספר מקצועי-תיכוני, בסמ"ת שליד הטכניון והוכשר כחרט מתכת. ב-1944 קיבל רישיון תעופה פרטי. בנובמבר 1947 גויס לשירות אוויר וביצע טיסות סיור, תובלה והצנחה של מזון ושל נשק ליישובים נצורים. במאי 1948 נשלח לקורס טיס באקדמיה של חיל האוויר הצ'כוסלובקי.
שפירא נטל חלק, יחד עם מוטי הוד וטייסים מן המח"ל, על הבאת מטוסי הספיטפייר לישראל, כל זאת כשהיו טייסים צעירים בעלי פחות מ-130 שעות טיסה, וניסיון של 7 שעות טיסה בלבד על הספיטפייר. במסגרת המבצע, שנקרא "ולוטה 2", הם טסו עם המטוסים מצ'כוסלובקיה דרך יוגוסלביה לישראל. מכשירי הקשר הוצאו מהמטוסים על מנת שיהיה מקום לעוד דלק.
שפירא הוא בוגר קורס הטיס הראשון של חיל האוויר שהתקיים בחצור (ומכונה קורס 2-). הוא, יחד עם מוטי הוד, לימים מפקד חיל האוויר, ישעיהו גזית וטיבי בן שחר היה לראשון שזכה לקבל את כנפי הטיסה הישראליות.
שפירא שירת כטייס קרב בטייסת הקרב הראשונה, משימתו המבצעית הראשונה הייתה טיסת צילום בסוריה ב-31 במאי 1949, תקלה טכנית אילצה אותו לשוב לבסיס והוא השלים את המשימה למחרת. באוגוסט 1951 עזב את טייסת 101 ויצא להסבה למטוסים דו-מנועיים ובנובמבר נשלח לאנגליה לקורס הסבה למטוסי מוסקיטו יחד עם חמישה טייסים נוספים. עם שובו לישראל היה בצוות ההקמה של טייסת 109, טייסת מטוסי המוסקיטו הראשונה, והיה מראשוני הטייסים בחיל האוויר על מטוס הגלוסטר מטאור. ב-1955 היה סגן מפקד משלחת חיל האוויר לצרפת לבחינת מטוסי המיסטר 2, אשר הוחלט בעקבות המלצת הטייסים שלא להביאם ולהמתין למיסטר 4. בעודו בצרפת עבר הסבה למטוסי אוראגן וסייע בהבאתם לישראל. באוקטובר 1955 היה שותף בהקמת טייסת 113, טייסת מטוסי אוראגן. ב-1956 היה סגן מפקד טייסת 101 ולקראת מלחמת סיני הביא מטוסי מיסטר 4 רבים מצרפת לישראל. ביולי 1956 התמנה למפקד טייסת 115, טייסת מטוסי הצילום הראשונה. במלחמת סיני חזר לטייסת 101 כסמ"ט ב' ונלחם עימה בקרבות בסיני. אחרי המלחמה, התמנה לטייס בוחן בכיר וניהל את טיסות ההעברה של המטוסים שנרכשו בצרפת, עבר קורס טיסי ניסוי בצרפת, בחן והמליץ על קליטת מטוס המיראז' 3 לחיל האוויר. נלחם במלחמת ששת הימים כטייס מיראז' והשתתף במבצע מוקד להפצצת שדות התעופה הערביים. לאחר המלחמה נשלח לצרפת במטרה לקלוט את מטוסי המיראז' 5 אך משימתו בוטלה עקב האמברגו הצרפתי על ישראל. ב-1970 הושאל שפירא לתעשייה האווירית כטייס ניסוי של מטוס הטכנולוג, מטוס ניסוי שנועד במטרה לבדוק אפשרות התקנת מנוע מסוג J-79J-1E לגוף מיראז'. ביולי 1971 השתחרר משירות הקבע בחיל האוויר.
בשנת 1966, כאשר ערק לישראל מטוס המיג-21 העיראקי, הוטל על דני שפירא להטיסו וללומדו. ניסיונו בהכרת המטוס סייע רבות לחיל האוויר בקרבות שנוהלו מול מטוסי המיג-21 בגזרות מצריים וסוריה.
לאחר שחרורו מונה שפירא ב-1971 לראש אגף מבצעי-אוויר וטייס הניסוי הראשי של התעשייה האווירית. בהמשך הקים מחלקה במסגרת אגף השיווק של החברה ושימש בה טייס תצוגה. פרש ב-1988.
במהלך שירותו במילואים המשיך להטיס את מטוסי חיל האוויר עד 1992. במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה השתתף בטיסות תובלה, בין השאר בדק באמצעות טיסה במטוס ערבה מנחתים לשימוש צה"ל בלבנון. ב-1989 קודם לדרגת אלוף-משנה.
במהלך הקריירה שלו צבר שפירא מספר הישגים בולטים: הוא היה הטייס המערבי הראשון שהטיס את מטוס המיג 21 (שהביא לישראל מעיראק מוניר רדפא), הטייס הישראלי הראשון שחצה את המהירות מאך 2, אחד הטייסים הראשונים בעולם שהטיסו מיראז' עם מנוע רקטי והטייס הישראלי שהטיס את המספר הרב ביותר של מטוסים שונים.
ב-1994 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שכתב "לבד בשחקים".
בשנת 2003 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת השרון.
ב-2013, ביום העצמאות ה-65 למדינת ישראל, השיא את המשואה ה-12.
משפחה.
שני בניו של דני, רונן ועודד, שירתו גם הם כטייסים בחיל האוויר. רונן המשיך בדרכו של אביו ומשמש כיום טייס הניסוי הראשי של התעשייה האווירית. עודד משמש קברניט באל על.
אחיו, יעקב שפירא, חבר קיבוץ מעוז חיים, יצא במלחמת העולם השנייה בשליחות הצבא הבריטי לאירופה כמדריך קשר במודיעין. בתפקידו הדריך את צנחני היישוב, ואף עבר קורס צניחה כדי להצטרף אליהם.
שייקר
שייקר הוא אביזר בר המשמש להכנת קוקטיילים באמצעות ניעור או ערבוב.
אופן השימוש.