ב-1975 שיחקה ברון בתיאטרון בווסט אנד במחזמר "The Card". בשנות השמונים של המאה העשרים הופיעה בתוכניות ההתרמה "The Secret Policeman's Ball" של אמנסטי אינטרנשיונל לצדם של פיטר קוק ורואן אטקינסון, ולפני כן ב-1976 השתתפה במופע "Pleasure At Her Majesty's". בשנת 2005 הופיעה בתיאטרון "ליברפול אמפייר" במחזה המוזיקלי "Twopence to Cross the Mersey". ב-2007 גילמה את דמות ראש המנזר במחזה "In Extremis" מאת הווארד ברנטון שהוצג בתיאטרון שייקספיר גלוב. עוד שיחקה בעיבוד תיאטרלי לסרטו של פדרו אלמודובר "הכל אודות אמא" שהועלה בסוף קיץ 2007 בתיאטרון אולד ויק.
ב-1980 השתתפה בהצגת הבכורה של "The Yellow Cake Revue" סדרה של יצירות לקול ולפסנתר מאת פיטר מקסוול דייוויס במחאה על כריית האורניום באיי אורקני.
1985 והלאה.
ב-1985 נבחרה ברון בשל קולה הסמכותי להיות "הקול של בריטיש טלקום", ועדיין אפשר לשמוע את קולה בהודעות טלפון אחדות.
ב-2001 ו-2002 השתתפה ברון בתוכנית מערכונים ברדיו בשם "The Right Time" יחד עם גריים גרדן , פולה וילקוקס, קלייב סוויפט וניל איניס. תפקיד בולט נוסף שלה ברדיו היה בשנת 2002 בפרק "The Madness of Colonel Warburton" בסדרת הדרמה "The Further Adventures of Sherlock Holmes". ב-2001 שיחקה ברון בתפקיד סבתא רבתא בסדרת הטלוויזיה "Gypsy Girl" המבוססת על ספריה של אליזבת ארנולד.
ב-2006 הייתה ברון הקריינית בעיבוד לרדיו של הספר מאת קרייג בראון. עוד הקליטה הדרכה של סיור במוזיאון סואן שבלונדון.
באפריל 2010 הופיעה ברון יחד עם איאן מקלן ובריאן קוקס בסדרת תשדירים לתמיכה בארגון הצדקה "Age UK".
ביוני 2010 כיכבה ברון בתפקיד אורח בפרק "The Russian House" בסדרת הטלוויזיה "המלחמה של פויל".
עוד הופיעה בתפקיד ליידי איזבל ד'קווטביל בפרק "The Dark Rider" של הסדרה הוותיקה "רציחות במידסומר" ששודרה לראשונה בערוץ ITV1 ב-1 בפברואר 2012.
ב-25 בדצמבר 2013 שיחקה ברון בערוץ BBC One בעיבוד לסיפור "The Tractate Middoth" מאת מ.ר. ג'יימס.
ב-25 ביולי 2014 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון הרדיופונית "The Archers" בתפקיד קרול טרגורן.
כתיבה.
ברון כתבה ספרים אחדים בהם "Life and Other Punctures", המספר על נסיעה באופניים Moulton Bicycle בצרפת ובהולנד, והספר "Cedric Price Retriever".
חיים אישיים.
ברון הייתה בת זוגו של האדריכל סדריק פרייס במשך שנים רבות עד למותו ב-2003. לבני הזוג לא היו ילדים. אחיה הבכור הוא מפיק התקליטים ג'רי ברון .
אביב, קיץ, סתיו, חורף... ואביב
אביב, קיץ, סתיו, חורף... ואביב (בקוריאנית: 봄 여름 가을 겨울 그리고 봄) הוא סרט דרמה דרום קוריאני, משנת 2003, שבוים על ידי קים קי-דוק, אודות מנזר בודהיסטי אשר צף על אגם באמצע היער. עלילת הסרט מתמקדת בחייו של נזיר בודהיסטי העובר דרך עונות חייו, מילדות עד בגרות.
במאי הסרט, קים קי-דוק, מגלם את הנזיר בשלב האחרון של חייו. סרט שקט זה הווה שינוי מעבודותיו הקודמות אשר לעיתים קיבלו ביקורות על שימוש יתר באלימות.
הסרט הופץ בארצות הברית ב-2004 על ידי חברת סוני.
תקציר.
הסרט מחולק לחמישה חלקים לפי עונות השנה, כאשר כל חלק מתאר שלב בחייו של הנזיר הבודהיסטי ומורו המבוגר יותר. החלקים מופרדים ביניהם בעשר או עשרים שנים ועלילת כל חלק מתרחשת בעונת השנה שעל פיה קרוי החלק. העלילה נפרסת בפשטות יחסית אך תוצאות מעשיהם של הדמויות מקבלות תיאורים שקטים באמצעות סמלים בודהיסטים. אף אחת מהדמויות אינה מזוהה בשם לאורך כל הסרט.
אביב.
תלמיד בודהיסטי צעיר והמורה שלו, חיים על מנזר צף באגם בהריה המיוערים של קוריאה. התלמיד והמורה חיים חיים של תפילה ומדיטציה ומשתמשים בסירת משוטים ישנה כדי להגיע לגדות האגם שם הם נוהגים לערוך טיולים רגליים, פעילות גופנית ואיסוף עשבי תיבול.
יום אחד, בנחל הזורם בין הגבעות הסלעיות, התלמיד מענה דג באמצעות קשירתו בחבל לאבן, וצוחק כאשר הוא צופה בדג המנסה לשחות ללא הצלחה. מאוחר יותר, הוא עושה את אותו הדבר לצפרדע ונחש. מורהו צופה בו בשקט בכל שלוש הפעמים האלה ובאותו לילה קושר אבן גדולה לתלמיד בזמן שהוא ישן. בבוקר מודיע המורה לתלמיד שהוא לא יכול להוריד את האבן עד שלא ישחרר את החיות שאותן הוא עינה ומוסיף שאם אחת מהן תמות הוא יסחוב את האבן בלבו לנצח. הילד נאבק עם המעמסה על גבו ביער ומוצא את הדג מת בתחתית הנחל. לאחר מכן הוא מוצא את הצפרדע בחיים ונאבק באותו מקום שבו השאירו. את הנחש מצא בשלולית דם, המוכיחה לכאורה, שהוא הותקף על ידי חיה אחרת. המורה צופה בילד כאשר זה מתחיל לבכות על מה שעשה לנחש.
קיץ.
התלמיד, שהתבגר במעט ועתה נמצא בשנות העשרה שלו, פוגש באם ובת ההולכות בשביל היער ומביטות לעבר המנזר. הילד מברך אותם לשלום ומעביר אותן בסירה אל המנזר, שם תרנגול צבעוני הפך לבן בית. באמנות הבודהיסטית, העוף הוא סמל לתשוקה וחשק. לבת יש מחלה בלתי ברורה ומציגה תסמינים של חום. היא הובאה למנזר על ידי האם בתקווה למצוא לה מרפא. המורה מסכים לקחת את הילדה לתקופה מסוימת והאם עוזבת. במהלך הימים הבאים, מגלה התלמיד משיכה מינית אך הוא יותר מידי ביישן כדי לומר משהו, על אף זאת, כאשר הוא רואה אותה ישנה ליד פסל הבודהה הוא אינו יכול לעצור עצמו מלאחוז בשדיה. היא מתעוררת ונותנת לו סטירה. בבהלה רווית אשמה, מתחיל התלמיד להתפלל, דבר שהמורה שלו רואה כמוזר. כשהיא נוגעת בכתפיו, נראה כי הילדה סולחת לו.
בסופו של דבר נודדים השניים אל תוך היער ומקיימים יחסי מין. הם חוזרים על המעשה במהלך הלילות הבאים כאשר הם מסתירים את יחסיהם מהמורה עד שזה מוצא אותם ישנים בעירום כשהם צפים בסירה באגם. הוא מעיר אותם על ידי שחרור השסתום הנמצא בסירה, מה שגורם לחדירת מים לתוכה. במקום להביע כעס או אכזבה, המורה בסך הכל מזהיר את התלמיד ש"התשוקה מובילה לרצון לבעלות והבעלות מובילה לרצח" וכן אומר לו שהילדה צריכה לעזוב. התלמיד נהיה כעוס ובורח בלילה בעקבות הילדה כשהוא לוקח אתו את פסל הבודהה ואת התרנגול. מעשה הגנבה הכפול הזה מעיד על כך שבעוד הוא סוחב עמו את אש התשוקה שלו (מסומל על ידי התרנגול), הוא גם סוחב את עול החינוך שהקנה לו המורה (מסומל על ידי פסל הבודהה).
סתיו.
שנים מאוחר יותר, במהלך הסתיו, חוזר המורה המזדקן מסידורים בכפר הסמוך כשהוא סוחב חתול בתיק שלו. במזרח אסיה, נחשב החתול כחיית מחמד של זונות ולפי כך מסמלת חשקנות. עם זאת, על פי סיפורי העם הקוריאניים, יכול החתול גם לגרש רוחות רעות.
במקרה, רואה המורה כתבה על תלמידו לשעבר בעיתון; הוא מבוקש על רצח אשתו. כשהוא צופה את שובו של התלמיד, הוא משדרג את בגדיו ומאוחר יותר אנו רואים את התלמיד, כשהוא מבוגר, מופיע בשער שעל גדות האגם, כשהוא מלא בכעס ומחזיק סכין מגואלת בדם שאיתה דקר את אשתו על שניהלה רומן עם גבר אחר. כשהוא אינו יכול להמשיך, הוא מכסה את עיניו, את פיו ואת אפו באמצעות פיסות נייר שעליהן כתובה המילה "אטום", בטקס התאבדות אל מול פסל הבודהה שאותו החזיר, וממתין למוות. המורה מוצא אותו ומכה אותו ללא רחם כשהוא טוען שבעוד שהרג את אשתו הוא אינו יכול להרוג את עצמו כל כך בקלות. הוא קושר את תלמידו לתקרה ושם נר בוער ששורף באיטיות את החבל. מיד לאחר מכן, הוא פונה לכתוב את סוטרת הלב על רצפת המנזר באמצעות זנב החתול הנטבל בדיו השחור. לאחר שהאש שורפת את החבלים הקושרים את התלמיד, הוא נופל ומתחיל את תהליך הכפרה שלו. ראשית הוא גוזר את שערו, ולאחר מכן המורה מצווהו, לחרוט בעץ את אותיות סוטרת הלב שכתב, על מנת להשקיט את רוחו.
שני בלשים מגיעים למנזר כדי לעצור את התלמיד אך המורה מבקש מהם להמתין עד היום שלמחרת, בשביל לאפשר לו לסיים את חריטת האותיות. התלמיד ממשיך את החריטה במהלך הלילה, ומיד כשהוא מסיים הוא מתמוטט ונרדם. כשהם מושפעים מהנינוחות המרגיעה של המורה, עוזרים הבלשים לנזיר הזקן לצבוע את החריטות של התלמיד בצבעים כתום ירוק כחול וסגול. פעולה זו משקיטה את לבם.
התלמיד מתעורר ונלקח בשלווה על ידי הבלשים כשהחתול מצטרף אליהם בסירה. לאחר לכתם, המורה, ביודעו שחייו מגיעים לסופם בונה מדורה בסירה. הוא אוטם את אוזניו, עיניו, אפו ואת פיו עם נייר באותו האופן שבו ביצע זאת תלמידו. הוא מבצע מדיטציה כאשר הוא נחנק ונשרף למוות. דמעותיו של המורה נראות מבעד לנייר כשהלהבות מאכלות אותו.
חורף.
לאחר ששוחרר מהכלא, חוזר התלמיד, עתה גבר מבוגר יותר, לאגם שבו צף המנזר שנשאר לא מאוכלס במשך שנים. בשל החורף, באותו זמן המים קפואים והמנזר נטוע במקומו. בקטע הזה, מוטיב החיה המרכזי הוא הנחש, הסמל הבודהיסטי לכעס הוא מוצא את בגדיו של המורה כפי שהניח אותם לפני מותו. הוא חופר ומוציא את שיניו של המורה מהסירה. הוא חוצב פסל בודהה מקרח, עוטף את ה"סרירה" (תכשיטים) של המורה בבד אדום ושם אותם בתוך הפסל תחת מפל מים. הוא מוצא ספר כוריאוגרפי המכיל כמה תנוחות יוגה והוא מתחיל באימונים במזג האוויר הקפוא.
בסופו של דבר, מגיעה אשה למנזר עם בנה התינוק ובד העוטף את פניה. היא משאירה את בנה התינוק ובורחת אל תוך הלילה אך בעוד שהיא רצה על האגם הקפוא היא מועדת בטעות לתוך חור בקרח שאותו חצב הנזיר. הנזיר מוצא את גופתה ביום למחרת ומוציא אותה מהמים כדי להביט בפניה, אך הן אינן נראות לצופים.