נוסח הברכה המקורי היה "משומדים" (ולא מינים), אך שונה מאימת הצנזורה הנוצרית שראו בביטוי עלבון כלפיהם ומאז לא חזר הביטוי למקור ו"מינים" משמש גם כיום במרבית סידורי התפילה. הביטוי "מינים" מופנה בפרט כלפי הנוצרים, ותיקונה של הברכה מסמן את היפרדות הנצרות והיהדות.
ברכה זו תוקנה בתקופה מאוחרת יותר משאר הברכות בתפילת שמונה עשרה, והייתה לברכה ה-19 בה, אך למרות זאת לא שונה שם התפילה.
תיקון הברכה.
ב, מובא כי ברכת המינים לא תוקנה יחד עם שמונה עשרה ברכות תפילת העמידה, אלא נוספה בתקופה מאוחרת יותר כברכה התשע עשרה במספר. ברכת המינים תוקנה ביבנה, בתקופתו של רבן גמליאל. באותה תקופה, מיד לאחר חורבן בית שני השתרר משבר עמוק בשאלת המשכיותה של היהדות ולאיזה כיוון יתפתח; שרידי כיתות בית שני, כגון הצדוקים, וקבוצות חדשות, כמו הנוצרים ואף בעלי השקפה גנוסטית-יהודית, נאבקו על השפעה.
הסנהדרין החדשה שהוקמה ביבנה וייצגה את הרבנים יורשי הפרושים, שאפה שהנהגתה תתקבל ללא עוררין וניסתה ליצור קהילה אחידה תחת שלטונה. כדי להרחיק את החולקים עליהם מתוך הקהל ביקש רבן גמליאל לתקן את ברכת המינים, ושמואל הקטן נבחר לתקן את הברכה. הברכה גרמה לכך שהמינים בבתי הכנסת יימנעו בשעה שישמשו כשליחי ציבור מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו, או שבכלל ימנעו מלבוא לבתי הכנסת וכך ייווצר חיץ ברור בין עם ישראל למינים.
בתלמוד מובאת ברייתא, שמספרת על סידור 18 הברכות שבתפילה ועל התוספת של הברכה הנוספת:
הרמב"ם מסביר את הצורך שהיה בתוספת הברכה:
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברים" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר... בדין הוה שיהו קורין עשרת הדיברות בכל יום; ומפני מה אין קורין אותן? מפני טענת המינין, שלא יהו אומרים: אלו לבדם ניתנו לו למשה בסיני".
דיני הברכה.
בגמרא נאמר ששליח ציבור הטועה בתפילתו ימשיך בתפילתו, אך אם הוא נמנע מלהתחיל את ברכת המינים מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור, היות שחושדים בו שהוא מין. (אך אם התחיל וטעה, אין מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור.)
הברייתא מספרת, ששמואל הקטן שימש פעם אחת כשליח ציבור, וכשהגיע לברכת המינים שכח את הנוסח והתעכב מעט כדי להיזכר בו. הציבור המתין בינתיים, ולא סילקו. התלמוד דן במעשה זה, שהרי ישנה הלכה ששליח ציבור שטעה בברכת המינים מסולק מן התיבה לאלתר, מחשש שהוא מין. התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
נוסח הברכה.
בשל רגישותה של הברכה, עבר נוסחה גלגולים רבים ושונים יותר מכל תפילה וברכה אחרת, הן מפני חשש ממשי מתגובת הסביבה הלא-יהודית, והן מפני צנזורה של השלטונות.
בגניזה הקהירית התגלו נוסחי תפילה שלא עברו צנזור. בין נוסחאות אלו נמצא נוסח ארץ ישראל בו נכתב: "למשומדים אל תהי תקוה, ומלכות זדון מהרה תעקר בימינו, והנוצרים והמינים כרגע יאבדו, ימחו מספר חיים ועם צדיקים אל יכתבו. ברוך אתה ה' מכניע זדים".
לגבי המחלוקת בקרב עדות המזרח בנוגע לחתימת הברכה - "שובר אויבים ומכניע "זדים"" או "ומכניע "מינים"" יש להעיר כי תלמוד ירושלמי מסכת ברכות דף מ' ע"א מופיעה הגרסה "זדים" וכן היום העיקר ברב קהילות ישראל.
הנוסחאות המקובלות כיום הן:
מלחמת יוון תורכיה
מלחמת יוון - טורקיה
מלחמת יוון - תורכיה
יהדות כורדיסטאן
אוניברסיטת בריגהאם יאנג
אוניברסיטת בריגהאם יאנג (באנגלית: Brigham Young University) היא אוניברסיטה אמריקאית פרטית בבעלות הכנסייה המורמונית, ועל כן בעלת צביון נוצרי מורמוני. האוניברסיטה נמצאת בעיר פרובו שבמרכז מדינת יוטה בארצות הברית. בנוסף קיימות שלוש שלוחות בארצות הברית (הוואי, איידהו ושלוחה נוספת ביוטה), ומרכז נוסף בישראל, בעיר ירושלים.
מטרת האוניברסיטה אינה להפיץ את הדת הנוצרית המורמונית, אלא לאפשר השכלה, ידע, ולימודים ברמה אקדמית לכל אחד, בשכר לימוד נמוך יחסית. עם זאת, הלומדים באוניברסיטת בריגהאם יאנג מתחייבים לכבד את קוד ההתנהגות הנוקשה המאפיין את הדת המורמונית, וכולל, למשל, הקפדה על לבוש צנוע ואיסור על שתיית אלכוהול.
היסטוריה.
ראשיתה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ניתן היה בשנת 1862, כאשר וורן דוסנברי (פעיל מורמוני) הקים בית ספר בעיר סולט לייק סיטי. לאחר שזכה להכרה מסוימת באיכותו, אומץ והפך לסניף טימפנוגוס של אוניברסיטת דזרט (University of Deseret). בעקבות קשיים כלכליים נסגר הסניף, וב-16 באוקטובר 1875, בריגהאם יאנג, מנהיגה השני של תנועת הנוצרים המורמונים, ומייסד האוטונומיה המורמונית, לימים מדינת יוטה, העביר את הנכס לנאמנים כדי להקים את האקדמיה של בריגהאם יאנג. לאחר שבמשך כמה שנים העלה את הרעיון של הקמת אוניברסיטה של הכנסייה המורמונית. יאנג אמר על חזונו: "אני מקווה לראות אקדמיה ... בה ילדי הקדושים האחרונים יוכלו לקבל חינוך טוב ללא שילוב עם ההשפעות האתאיסטיות המזיקות שנמצאות בכל כך הרבה מבתי הספר הגבוהים. של המדינה".
הקמפוס המורמוני בירושלים.
המרכז הירושלמי, ששמו המלא הוא "Brigham Young University - The Jerusalem Center For Near Eastern Studies" הוקם על הר הזיתים בירושלים. שגשוגה של מדינת ישראל, כמדינת היהודים, הוא מרכיב חשוב בדת הנוצרית המורמונית. לכן, הקמת קמפוס של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בירושלים, נראתה מבחינת הכנסייה המורמונית כחלק מההתייחסות החיובית כלפי העיר והעם. ראשיתו של המרכז הירושלמי הוא בשנת 1968, כאשר הלימודים התקיימו במלון במזרח ירושלים. בשנת 1978 עבר הקמפוס לשטחי קיבוץ רמת רחל.
המאבק נגד הקמת קמפוס הר הצופים.
בשנת 1981 ביקשה אוניברסיטת בריגהאם יאנג להקים קמפוס משלה על הר הצופים בירושלים, וחכרה שטח במרודות ההר ממינהל מקרקעי ישראל. תהליך התכנון וקבלת אישורי הבנייה נמשך כשלוש שנים. בסוף 1984 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את התוכנית והבנייה החלה זמן קצר אחר כך. על האישורים שניתנו לקמפוס חתם גם שר הפנים יוסף בורג, שר החקלאות אריאל שרון (שהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל) ושר החינוך זבולון המר.
במהלך 1985, החלו גופים דתיים וחרדיים בניסיונות לטרפד את הבנייה, וטענו שמטרת האוניברסיטה היא לקיים פעילות מיסיונרית. את המאבק החל ארגון יד לאחים, ובמהרה הצטרפו אליו גופים נוספים, כולל הרבנים הראשיים, חסידות גור, מנהגי העדה החרדית ורבני שכונות מכל הארץ. באוגוסט 1985 הגיע לישראל פרופסור ג'פרי הולנד, נשיא אוניברסיטת "בריגהם יאנג", והביא עמו התחייבות בכתב שלא תבוצע פעילות מיסיונרית במקום. גם הרב הראשי של הקהילת היהודית בסולט לייק סיטי ערב להתחייבות. למרות זאת ההפגנות נגד הקמת הקמפוס נמשכו, כולל חבלות בעבודות הבנייה באתר הקמפוס.
בדצמבר 1985 מונה שר הדתות יוסף בורג לעמוד בראש ועדת שרים, שתדון בהקמת השלוחה של האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים. לאחר שהמפלגות אגודת ישראל וש"ס הודיעו שיעלו הצעת אי-אמון בממשלה. הוועדה בדקה בעיקר את האפשרות המשפטית להפסיק את הבנייה, ולבטל את האישור שניתן למורמונים. באוגוסט 1986, החליטה ועדת השרים לענייני האוניברסיטה המורמונית, לקבל את חוות הדעת של מי שהיה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, עורך דין יורם בר־סלע, שקבע שהממשלה אינה יכולה להפסיק את בניית הקמפוס. ועדת השרים החליטה להטיל על מינהל מקרקעי ישראל ועל אנשי היועץ המשפטי לחתום עם הנהלת האוניברסיטה על התחייבות במסגרת חוזה החכירה של השטח, לפיה לא יעסקו התלמידים והמורים בפעילות מיסיונרית.
בקיץ 1987 הסתיימה בנייתו של הקמפוס החדש, על הר הצופים, המשקיף על מזרח העיר. וכ-80 סטודנטים ראשונים הגיעו ללמוד במקום במשך 4 חודשים, ולשמוע הרצאות על ארכאולוגיה, גאוגרפיה, שפות ודתות בהקשר של המזרח התיכון. כל הסטודנטים המשתתפים בתוכנית חתמו על הצהרה בכתב המחייבת אותם לא לעסוק בפעילות מיסיונרית. במקביל נמשך המשא ומתן בין נציגי הממשלה ומינהל מקרקעי ישראל לבין המורמונים, על נוסח ההתחייבות שלא לעסוק בפעילות מיסיונרית, וגם המאבק נגד הקמפוס. במאי 1988 אושר חוזה החכירה של האוניברסיטה המורמונית. בתגובה קרא חבר הכנסת מנחם פרוש, מעל במת הכנסת, לפוצץ את מבנה האוניברסיטה מכיוון שהיא "מרכז מפלצתי למיסיונריות".
מבנה הקמפוס.
הקמפוס תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק, והוא כולל מלבד כיתות לימוד ופנימייה לתלמידי המוסד, גם גנים מעוצבים ואולם כנסייה מרשים המשמש גם כאולם קונצרטים, אשר נערכים במקום באופן קבוע. בסמיכות לקמפוס, במורד לנחל קדרון, נמצא "גן אורסון הייד" שהוקם לזכרו של חלוץ המורמונים בירושלים. בתכנון האוניברסיטה נלקח בחשבון הבניה הפתוחה לנוף. קירות מרבית החדרים והאולמות, שפונים לעבר העיר העתיקה, עשויים זכוכית. למרות גודל המבנה, המשתרע על פני 11,500 מטרים מרובעים, הוא אינו בולט מעל קו הרקיע מאחר שהמסה שלו מחולקת באופן מדורג לתשעה מפלסים, שהם מעין טרסות על צלע ההר. מעליהם מתנשא, בתשע קשתות ענקיות, האודיטוריום, ובו 325 מקומות ושלושה קירות זכוכית. בשנת 2013 נפתח המבנה למבקרים במסגרת פסטיבל "בתים מבפנים".
המרכז משמש שלוחה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה ארצות הברית, ולומדים בו אך ורק תלמידים המגיעים מארצות הברית כחלק מלימודיהם באוניברסיטה ביוטה. הם מבלים בקמפוס סמסטר אחד במהלכו הם לומדים על הארץ והמזרח הקרוב, ומסיירים באזור.