באשר לבית המקדש השני, קיים מקור חיצוני חשוב - ספריו של יוסף בן מתתיהו. יוסף, שהיה כהן מירושלים וחי בסוף ימי בית שני, מסר בספריו תיאורים מפורטים על בניינו של הורדוס ועל השינויים שביצע לעומת המקדש שקדם לשיפוציו. בספריו של יוסף יש גם פרטים על מקדש שלמה, אך במקרה זה פחות ברורה מהימנותו של המידע, וגדולים יותר הסיכויים שהוא החיל על מקדש זה דברים שהכיר מתקופתו.
מקור נוסף הוא הברית החדשה, אשר בה מתואר גם כן המקדש. אמנם מכיוון שלא ברור התאריך שבו חוברו האוונגליונים השונים, מיוחס לה לרוב אמינות נמוכה יותר מזו של יוסף, שהכיר את המקדש אישית.
מקורות ארכאולוגיים.
מקורות ארכאולוגיים אודות בתי המקדש נדירים. מחזורי ההרס והבניה שעברו על הר הבית, יחד עם אי-ההיתכנות של ביצוע חפירות ארכאולוגיות בו מטעמים דתיים, העלימו שרידים שיצביעו על המבנה הפנימי של המקדש. עם זאת, נותרו החומות החיצוניות של מתחם הר הבית, שאינן מתקופת בית המקדש הראשון, אלא מימי החשמונאים והתקופה ההרודיאנית, ועוד ממצאים בודדים היכולים ללמד מעט יותר.
ניתן להכליל כאן גם את הממצא הטופוגרפי, באשר לגובה פני הקרקע על הר הבית ובסביבתו, אך גם ממצא זה לא יכול ללמד הרבה על מבנהו הפנימי של המקדש (להבדיל ממיקומו הגאוגרפי המדויק), וייתכן שהוא אף השתנה במהלך הדורות.
בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון.
בנוסף, חוקרים שונים מוצאים סימוכין למבנהו של בית המקדש הראשון באתרי מקדשים אחרים במרחב הסורו-כנעני שנחשפו באתרים ארכאולוגיים ומתוארכים לתקופת בית ראשון. הדוגמאות המובהקות ביותר הן המקדש שנחשף בשנות ה-30 של המאה ה-20 בתל טאיינאט בדרום טורקיה והמקדש שנחשף במחצית השנייה של המאה ה-20 בעין דארה בצפון סוריה, כ-50 ק"מ צפון מערבית לקודם. שני ממצאים אלה כוללים מבנה אורכי בן שלושה חללים ושני עמודים בכניסתו, בדומה לבית המקדש הישראלי. האתר בעין דארה כולל מרכיבים אדריכליים ועיצוביים נוספים שייתכן ויכולים להסביר חלק מהמושגים בתיאור התנ"ך של מקדש שלמה, כגון, צלעות, לולים, כרובים, חלוני שקופים אטומים ועוד. הדמיון בין האתרים הללו למקדש הישראלי עשוי להתקשר גם לאזכור מעורבותם של הפיניקים בבניית המקדש (חירם מלך צור).
שילוב המקורות.
מטבע הדברים, המקורות הכתובים ניתנים לפרשנויות שונות ומגוונות, בפרט כאשר חסרים פרטים אדריכליים מרכזיים, או במקרים של מונחים טכניים שמשמעותם עמומה בעבורנו. בעיות נוספות יוצרים סתירה בין המקורות השונים - בין מסורות שונות של חז"ל, או בין המקורות הפנים-יהודיים למקורות חיצוניים. במקרים כאלה ישנם שיקולים שונים בקרב החוקרים, למי לייחס משקל ואמינות גדולים יותר, והאם לפעול בדרך של הרמוניזציה ותיאום המקורות, או בדרך של קבלת מקור אחד על פני משנהו. מסיבה זו, המודלים והשרטוטים השונים שנערכו במרוצת הדורות, שונים לא במעט זה מזה. עם זאת יש לזכור שהספקות קיימים לרוב רק לגבי פרטים, ולא לגבי התיאור הכללי.
המאפיינים המשותפים לכל המקדשים.
למקדשים השונים תבנית בסיסית:
המשכן.
המשכן שלפי המסורת היהודית הוקם במדבר סיני לא היה בית אבנים, אלא אוהל; מכאן גם שמו הנוסף, 'אוהל מועד'. לאוהל היה 'שלד' שעשוי מקורות עצי שיטים גדולות, שעמדו בתוך 'אדנים' מכסף, ואשר ניתנות לפירוק מהיר; על גבי הקרשים פרשו יריעות של בד ושל עורות שונים. בתוך האוהל הייתה פרוכת, שהבדילה בין הקודש לקודש הקודשים. מסביב לאוהל הייתה מחיצת נוספת, שיצרה את 'החצר' שמסביב לאוהל מועד.
בהיותו אוהל, לא היו במשכן דלתות. כאמור, בין הקודש לקודש הקודשים הבדילה פרוכת, ועל פתח המשכן והחצר היה 'מסך הפתח' - יריעה המשמשת לסגירת הפתח, כבאוהל רגיל. המשכן היה ניתן לפירוק ולהרכבה, לצורך נדודים ממקום למקום (על עבודה זו היו ממונים הלויים).
אורך חצר המשכן היה 100 אמות ורוחבה היה 50 אמות. המחיצה שיצרה את החצר הייתה עשויה מ-60 עמודים בגובה 5 אמות, שציפוי ראשיהם כסף ואדניהם (בסיסי העמודים) עשויים גם מנחושת. על העמודים היו תלויים קלעים מבד. פתחה של החצר, ברוחב 20 אמה, היה בצד מזרח, ועליו היה תלוי מסך בד.
מזבח העולה שבתוך החצר היה קטן יחסית - 5X5 אמות בגובה 3 אמות. המזבח היה עשוי נחושת והיה חלול, כך שניתן היה לטלטל אותו בקלות יחסית ממקום למקום - כמו את שאר המשכן וכליו. את המזבח מלאו באדמה בכל פעם שהרכיבו את המשכן.
אורכו של מבנה המשכן היה 30 אמות, רוחבו 10 אמות, וגובהו 10 אמות. המשכן חולק בתוכו על ידי הפרוכת. החלק החיצוני, הקודש, היה בגודל של 10X20 אמות, החלק הפנימי, לקודש הקודשים, היה בגודל של 10X10 אמות. המשכן היה מורכב מ-48 קרשי עצי שיטים - 20 בכל צד בצפון ובדרום ו-8 במערב. את המזרח כיסה רק מסך; שלושה כיסויים שונים, של בדים ועורות, כיסו גם את שאר המשכן.
משכני שילה, נוב וגבעון.
לא ידועים פרטים רבים על משכן שילה. עם זאת, לפי דברי חז"ל, היו קירות משכן שילה עשויים מאבנים, עם כיסוי של יריעות (כמו באוהל) ולא תקרה, ולפי מקור אחד, אף עזרת הנשים הייתה קיימת במשכן שילה. בכל השאר, נראה שהיה דמיון עקרוני בינו ובין המשכן.
עוד פחות מזה ידוע על משכן נוב ומשכן גבעון, שהיו קיימים כפי הנראה בין תקופת חורבן שילה למועד הקמת בית המקדש בירושלים. מסתבר, עם זאת, שהם היו דומים למשכנות הקודמים, בהבדל ידוע אחד - ככל הנראה למשכנות אלו הייתה תקרת אבן. מכאן, שייתכן שהיו שינויים מבניים נוספים.
בית המקדש הראשון.
על פי הכתוב במקרא, המקדש שהקים שלמה המלך היה שונה שוני מהותי מכל מה שקדם לו. לראשונה עבר המקדש תהליך של מיסוד, והתקבע כבית אבנים במקום מיוחד ומסוים. מקדש שלמה נבנה במשך שבע שנים, והיה גדול ומפואר בהרבה מן המשכן במדבר וממשכן שילה. מידות ההיכל (על פי ) היו 60 אמה אורך, 20 אמה רוחב ו-30 אמה גובה. כך הכפיל שלמה את מידותיו של המשכן המקורי באורך וברוחב - ובגובה אף שילש.
אמנם, בדברי הימים (ב' ג, ד) נאמרה מידת גובה גדולה פי ארבעה - 120 אמה. הפרשנים שנזקקו לסתירה הסבירו אותה בדרכים שונות; על פי דעתו של מפרש דברי הימים (המיוחס בטעות לרש"י), מידת הגובה של 30 אמות מתייחסת רק לחללו הפנימי של ההיכל, והעליות אשר היו מעל התקרה היוו 90 אמות נוספות שהשלימו את הגובה ל-120 אמה. לעומתו, הרד"ק, מזכיר אמנם דעה זו, אך מעדיף לומר שגובה האולם בלבד, בחזית ההיכל, היה 120 אמות, ואילו הקודש שמאחוריו היו בגובה של 30 אמות בלבד.
שתי השיטות נראות תמוהות במבט ראשון - מה צורך יש בעליות בגובה 90 אמות, ומה עשו בהן? וגם לשיטת רד"ק - מדוע היה האולם כה גבוה ביחס למבנים שמאחוריו, שהם העיקר? אמנם מעיון משווה במקדשים אחרים בעולם העתיק נראה, כי באותו זמן היה זה מקובל לבנות חזית גבוהה מאוד גם למקדשים שלא היו כה גבוהים; דבר זה יצר מראה מרשים כלפי הבא אל המקדש, ולא מצריך בניית המקדש כולו באותו גובה, דבר שאינו שימושי. בנוסף לאמירת חז"ל (במסכת מידות ד, ז) על כך שבית המקדש היה דומה לאריה (ועל כן נקרא 'אריאל'); ואריה הרובץ וראשו למעלה נראה דומה לצורתו של המקדש על פי רד"ק. כך דעתו של רד"ק, לפחות, מוסברת היטב.
במזרחו של הבית היה האולם, ברוחב 10 אמות לאורך הבית ובאורך 20 אמות לרוחב הבית (כלומר כהמשך לבית); כאמור, יש הסוברים שגובהו של האולם עלה בהרבה על גובה הבית. מעבר לו חולקו 50 האמות הנותרות כך שנוצר 'קודש' באורך של 30 אמות, וקודש קודשים ('דביר') באורך של 20 אמות. ביניהם הבדיל קיר אבן (שכונה אף הוא 'דביר', ובפי חז"ל נקרא אמה טרקסין), ובו דלתות עץ; אמנם, גם פרוכת הייתה בו, ככל הנראה פרוסה על פני הפתח, אך לא ברור האם מפנים לדלת או מחוצה לה.
מקדש האבן של שלמה היה גם משופע רבות בזהב; התקרה, הרצפה והדלתות היו עשויות עץ משובח. בפתח המקדש עמדו שני עמודי נחושת גדולים, שכונו בשמות יכין ובועז. גובה העמודים היה 18 אמה, ועליהם כותרת בגובה 5 אמות.
במקום הכיור הקטן-יחסית שעמד בחצר המשכן, בנה שלמה את 'הים' - ברכת אבן עגולה בקוטר של 10 אמות, שעמדה על 12 פרים עשויים נחושת, כל שלושה מהם פונים לכיוון אחר. מעבר להם, עשה שלמה עשרה כיורות נחושת, שהוצבו על 'מכונות' (בסיסים), בעלי גלגלים גדולים. חמישה מן הכיורים העמיד בדרום וחמישה בצפון. גם מזבח העולה שבנה שלמה היה גדול הרבה יותר - 20X20 בגובה 10 אמות. בנוסף, עשה שלמה 10 מנורות זהב ועשרה שולחנות, לעומת מנורה אחת ושולחן אחד שעמדו במשכן.
ליד המקדש בנה שלמה את 'בית יער הלבנון' - ככל הנראה מעון קיץ, שהיה עשוי מעצי ארז רבים ואיפשר לרוח לנשוב בחלליו. בצמוד למקדש עמד גם ארמונו של שלמה, וכן הבית שבנה לבת פרעה, שאותה נשא לאישה.
בית המקדש השני.
בניגוד לבתי המקדש הקודמים לעיל, קיימות ראיות ארכאולוגיות והיסטוריות לקיומו של בית המקדש השני. מקדש זה נבנה על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון בתקופת בית שני בהנהגת זרובבל מבית דוד ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול. לפי הכתוב במקרא, הדבר התרחש כ-70 שנה לאחר חורבן בית המקדש הראשון, בתמיכת הפרסיים ובעידודם, כפי שבוטאה בהכרזת כורש. ידוע כי המקדש הורחב משמעותית על ידי המלך הורדוס בשנת 19 לפנה"ס, ונחרב בשנת 70 בידי הרומאים.
מבנה המקדש השני.