התרומה המהפכנית של סן לכלכלת פיתוח ולמדדים חברתיים הוא המושג של "יכולת". על פי סן, פיתוח מלמעלה למטה תמיד יבוא לפני זכויות אדם כל עוד ההגדרה של המונחים תישאר מוערפלת (האם "זכות" היא דבר שחייבים לתת אותו או דבר שפשוט לא ניתן לשלול אותו?), לטענתו ממשלות צריכות להימדד כנגד היכולות הקונקרטיות של אזרחיהן. לדוגמה, בארצות הברית לאזרחים יש "זכות" היפותטית להצביע בבחירות. לפי סן, מושג זה הוא ריק למדי. הוא שואל האם כל התנאים ההכרחיים מתקיימים כך שלאזרחים יש יכולת להצביע. תנאים אלו יכולים להתפרס מהתחום הרחב ביותר, כמו הזמינות של חינוך, אל התחום הצר ביותר, כמו תחבורה אל הקלפי. רק כאשר מוסרים מחסומים כאלו, ניתן להגיד כי האזרח פועל באמת מתוך ברירה אישית. על החברה הספציפית עצמה לספק רשימה של יכולות מינימום שמובטחות על ידי אותה חברה. "גישת היכולת" יושמה בפועל, למשל, בספרה של מרתה נוסבאום "פיתוח נשי ואנושי".
סן כתב מאמר שנוי במחלוקת בדו שבועון הספרותי "The New York Review of Books", שכותרתו "למעלה מ-100 מיליון נשים חסרות", שבו הוא סוקר את ההשלכות הקטלניות של זכויות לא שוות בין המגדרים במדינות העולם השלישי, במיוחד באסיה וטוען שזו הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות במדינות אלו. מחקרים אחרים, כמו זה של אמלי אוסטר טענו שמדובר בהערכה לא נכונה ושבעצם הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות הוא תפוצת הפטיטיס B במדינות העולם השלישי (זאת כיוון שבמדינות העולם השלישי, נשים רבות באופן יחסי נושאות וירוס של הפטיטיס B, ונשים שנושאות וירוס זה נוטות ללדת יותר בנים מבנות).
סן היה חלוץ מבין הכלכלנים של סוף המאה ה-20 בהתעקשותו לשאול שאלות על ערך, שמזה זמן רב הורחקו מדיון כלכלי "רציני". הוא הערים את אחד האתגרים הראשיים העומדים בפני המודל הכלכלי שהעמיד את האינטרס העצמי כגורם העיקרי של הפעילות האנושית. בעוד שקו המחשבה שלו נשאר בפריפריה, עבודתו עזרה לשנות את סדר העדיפיות של סקטור משמעותי של כלכלנים, אנשי פיתוח ופוליטיקאים של האו"ם.
כלכלה ככלי לשיפור רווחה והפחתת עוני.
כלכלת רווחה מנסה להעריך צעדים של מדיניות כלכלית במונחים של ההשפעות שלהם על הרווחה של החברה. סן, שהקדיש את הקריירה שלו לנושאים כאלה, כונה "המצפון של המקצוע". החיבור רב ההשפעה שלו "בחירה קולקטיבית ורווחה חברתית" (1970), שהתייחס לנושאים כמו זכויות הפרט, שלטון הרוב, וזמינות של מידע על התנאים של הפרט, עורר השראה בקרב חוקרים להפנות את תשומת לבם לנושאים של רווחה בסיסית. סן פיתח שיטות של מדידות עוני שהניבו מידע מועיל לשיפור המצב הכלכלי של העניים. לדוגמה, העבודה התאורטית שלו על אי שוויון נתנה הסבר מדוע בחלק מהמדינות העניות יש פחות נשים ביחס לגברים למרות העובדה שנולדות יותר נשים מאשר גברים ותמותת תינוקות היא גבוהה יותר בקרב גברים. סן טען שהסטייה ביחס זה נבעה מטיפול בריאותי טוב יותר ומהזדמנויות טובות יותר שהוצעו לגברים בתקופת הילדות במדינות אלה.
מחקרים על רעב ומחסור במזון.
העניין של סן בנושאי רעב בהודו נובע מניסיון אישי. בתור ילד בן תשע הוא היה עד למגפת הרעב בבנגל בשנת 1943 , שבה נספו שלושה מיליון איש. אובדן חיים עצום כזה היה בלתי הכרחי, הסיק סן מאוחר יותר. הוא האמין כי הייתה הספקת מזון מספקת בהודו באותו הזמן, אבל חלוקת המזון נמנעה היות שקבוצות ספציפיות של אנשים – במקרה זה פועלים כפריים – איבדו את משרותיהם ולכן את היכולת שלהם לקנות את המזון. בספרו "עוני ורעב: מאמר על זכות וקיפוח" (1981), סן גילה כי במקרים רבים של רעב, אספקת המזון לא פחתה באופן משמעותי. תחת זאת, מספר גורמים חברתיים וכלכליים כמו ירידה בשכר, אבטלה, מחירי מזון עולים ומערכת גרועה של חלוקת מזון, הובילו לתופעות של גוויעה ברעב בקרב קבוצות מסוימות באוכלוסייה.
ממשלות וארגונים בינלאומיים המטפלים במשברי מזון הושפעו מעבודתו של סן. השקפותיו עודדו קובעי מדיניות לשים לב לא רק להקלה על סבל מיידי, אלא גם למצוא דרכים להחליף את ההכנסה האבודה של העניים, לדוגמה, על ידי פרויקטים של עבודה ציבורית, ושמירה על מחירי מזון יציבים. בתור מגן תקיף על חופש פוליטי, סן האמין כי רעב לא מתרחש בדמוקרטיות מתפקדות משום שהמנהיגים שלהם חייבים להיות קשובים יותר לדרישות מצד האזרחים. הוא טען כי כדי להשיג צמיחה כלכלית, יש לבצע רפורמות חברתיות כמו שיפור שרותי החינוך והבריאות הציבוריים לפני שמבצעים רפורמות כלכליות.
כוסות רוח
כוסות רוח הן שיטת טיפול אלטרנטיבית, שהייתה נפוצה באירופה ובחלקים נוספים בעולם, אך כיום משמשת ברפואה הסינית וחלק ממסורת שמשמשת כרפואה בקרב האוכלוסייה המבוגרת יותר באזרביג׳ן. השיטה היא פסאודו מדעית ואין מחקרים המוכיחים את יעילותה.
כוסות רוח עשויות לרוב מזכוכית, אך יש גם כאלה העשויות מחומרים אחרים כמו במבוק, פלסטיק או סיליקון.
שולי הכוס מעוגלים כדי למנוע פגיעה בעור המטופל. במהלך הטיפול יוצרים תת-לחץ בחלל הכוס באמצעות שימוש באש בכוסות מסורתיות ובאמצעות שימוש במשאבה בכוסות מודרניות יותר. הכוס מונחת על גבי העור של המטופל ושואבת את העור והרקמות אשר מתחתיו אל תוך חלל הכוס. על פי שיטת הטיפול המסורתית, היניקה מסייעת לזרימת הדם ובכך מרפאה.
כוסות רוח משמשות ברפואה סינית עד היום לטיפול בהתכווצויות שרירים, ובשלבים הראשונים של הצטננות.
הביטוי "כמו כוסות רוח למת" פירושו לעשות משהו חסר תועלת, בבחינת מעט מדי ומאוחר מדי.
אחוז הצבעה
אחוז הצבעה או שיעור הצבעה הוא חלקם היחסי של המצביעים בבחירות בפועל, מתוך כלל האוכלוסייה הכשירה להצביע מבחינת החוק. אחוז ההצבעה עלה במשך שנים רבות בעולם כולו, אך מאז שנות ה-60 יש נטייה לירידה באחוז ההצבעה, ברוב הדמוקרטיות המבוססות. אחוז הצבעה נמוך נחשב לרוב לבלתי-רצוי, וישנו ויכוח מהם הגורמים המשפיעים עליו, וכיצד להעלותו. למרות מחקרים שנערכו בנושא, המומחים חלוקים על הסיבה לירידת אחוזי ההצבעה, והסיבות לכך מיוחסות למגוון של גורמים כלכליים, דמוגרפיים, תרבותיים, טכנולוגיים ומוסדיים.
במדינות שונות ישנם דפוסי הצבעה שונים. בארצות הברית מצביעים בקושי חצי מן הקולות הכשירים, אך באוסטרליה, שבה ישנה חובת הצבעה, ובמלטה מצביעים תשעים וחמישה אחוזים מכלל הבוחרים הכשירים. בישראל ישנה מגמה רבת שנים של ירידה באחוז ההצבעה, אשר הגיעה לשיא בבחירות לכנסת השבע עשרה, שבהן הצביעו מבין הכשירים להצביע 63.5% בלבד.
הסיבות להצבעה.
בכל בחירות שבהן משתתף מספר רב של בוחרים, הסיכוי כי לקול בודד תהיה השפעה על התוצאה הוא נמוך ביותר. מומחים השייכים לאסכולת "הבחירה הרציונלית", המנתחת מושגים במדעי החברה בשיטות הלקוחות מן המתמטיקה ומתורת המשחקים, רואים בעובדה זו קושי רב. על פי מומחים אלו, בוחר רציונלי יעדיף שלא להצביע כלל. כאן מתבטאת בעיית הטרמפיסט, מונח כלכלי המתאר שחקנים במערכת התורמים פחות מכפי חלקם לתוצר הכללי, אך נהנים מצריכתו של התוצר באופן יחסי או אף עולה על חלקם. לכאורה, יכול מצביע רציונלי להסתמך על שאר האוכלוסייה, שתגיע עבורו להחלטה הרציונלית, מבלי להשקיע את הזמן והמאמץ הכרוכים בהשגת המידע, הגעה להחלטה, והשתתפות בהצבעה.
האמריקנים רייקר (Riker) ואורדשוק (Ordeshook), בהסתמך על רעיון בסיסי שפיתח אנתוני דאונס, פיתחו בשנת 1968 נוסחה לחישוב הסיכוי של מצביע יחיד להצביע: PB + D &gt; C. כאשר P היא ההסתברות שהקול היחיד ישפיע על תוצאת הבחירות, B הוא הרווח שמצפה הבוחר לקבל כתוצאה מהצבעתו אם אכן תישא פרי, D מתייחס ל"דמוקרטיה" או ל"חובה אזרחית", אך כיום המומחים מתייחסים ל"סיפוק אישי", שחש היחיד כתוצאה מההצבעה, C הוא הזמן, המאמץ, והעלות הכלכלית הכרוכה בהצבעה. מכיוון שלרוב P הוא אפסי, או קרוב לאפס, ומכפלתו ב־B אף היא לרוב אפסית או קרובה לכך, הרי שהאלמנט החשוב בנוסחה הוא D – התמריץ להצביע, ועליו להיות שקול ל־C או לעלות עליו כדי לגרום לכל בוחר יחיד להגיע אל הקלפי.
רייקר ואורדשוק פיתחו הבנה מודרנית של D. הם סיפקו חמש צורות עיקריות של סיפוק שחשים האנשים מההצבעה:
מדענים אחרים הוסיפו מוטיבציות נוספות, וביקרו חלק מן המוטיבציות שהביאו רייקר ואורדשוק. גם כיום לא ניתן לומר שיש תשובה ברורה לשאלה מהו המביא אנשים להצביע.
חשיבות אחוז ההצבעה.
אחוז הצבעה גבוה נחשב לתוצאה דמוקרטית רצויה, אף על פי שאין הסכמה בין מדעני המדינה מדוע בדיוק תוצאה זו רצויה. לרוב נראית תוצאה זו כנותנת לגיטימציה לשיטה הדמוקרטית. דיקטטורים נוהגים לזייף תוצאות הצבעה גבוהות כדי להראות כי משטרם נהנה מתמיכה עממית רחבה. סדאם חוסיין, למשל, ערך בשנת 2002 משאל עם וטען כי במשאל זה הצביעו 100% מכלל הקולות הכשירים. מפלגות אופוזיציה נוהגות לעיתים להחרים הצבעות שנתפסות בעיניהן כבלתי הוגנות או בלתי לגיטימיות, או אם הממשלה העורכת את ההצבעה נחשבת מסיבה זו או אחרת לבלתי לגיטימית. כך, למשל, החרדים הקיצוניים, שאינם מכירים בקיומה של מדינת ישראל, מורים לאנשיהם להחרים את הבחירות. במדינות מסוימות ישנם איומים באלימות כנגד מצביעים, כדוגמת האיום שעמד כנגד המצביעים בבחירות שהתקיימו בשנת 2005 בעיראק. עם זאת ישנם רבים הסבורים כי אין בהצבעה משום תמיכה בשיטה כשלעצמה, ומראים כי בבחירות לפרלמנט האירופי מצביעים אלו התומכים באיחוד האירופי ואלו המתנגדים לו כאחד.