פעיל למד היסטוריה כללית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בשנת תש"ל (1970) סיים לימודי תואר שני, עם עבודת גמר שכותרתה "התפתחות הפיקוד העליון של ארגון ההגנה: מ-1920 ועד הקמת צה"ל במאי–יוני 1948", ובשנת תשל"ג קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה צבאית, כללית ומזרח-תיכונית; כותרת הדיסרטציה: "‫התפתחות המבנה ומערכת הפיקוד של ארגון ההגנה בין 1945–1948, מארגון מיליציוני וטריטוריאלי לארגון צבאי ארצי ונייד, המכין עצמו לקראת מאבקים מזוינים זעירים וסדירים בהיקף כלל ארצי". ב-1974 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. בתש"מ-1979 ראתה עבודתו אור כספר בהוצאת זמורה, ביתן, מודן בשם "מן ה"הגנה" לצבא הגנה". במהלך לימודיו לתארים מתקדמים לימד באוניברסיטת תל אביב, אולם לאחר סיום לימודיו נדחתה בקשתו להצטרף לסגל האוניברסיטה.
נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער". שימש רכז אקדמי בעמותה לחקר כוח המגן העברי ע"ש ישראל גלילי.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. פעיל נפטר בשנתו בבית החולים איכילוב ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. הותיר אחריו את רעייתו חסידה, סופרת ילדים, שני בנים, שתי בנות ואחד עשר נכדים.
אחיו הצעיר היה עודד פילבסקי.
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
מיכאל חזני
יעקב מיכאל חזני (קנטרוביץ) (27 ביוני 1913 - 2 ביולי 1975) היה שר וחבר הכנסת, מראשי המפד"ל.
ביוגרפיה.
חזני נולד בבנדין שבשלזיה (אז בקיסרות הגרמנית, כיום בפולין). הוא למד בישיבת "תורת חיים" (ישיבת בריסק) בוורשה, והוסמך לרבנות. כמו כן, למד חזני לימודים כלליים, ונבחן בבחינות הבגרות במסגרת אקסטרנית.
עלה ארצה ב-1932 כאשר הגיע להשתתף במשחקי המכביה ושינה את שם משפחתו, כדי שיוכל להישאר בארץ. לאחר עלייתו לארץ עבד כפועל חקלאי, והיה מראשוני כפר יעבץ. לאחר מכן התגורר חזני בכפר הרא"ה ובכפר אברהם והיה ממייסדי קיבוץ טירת צבי.
כמו כן היה חזני ממייסדי "השומר הדתי" ומפעילי "החלוץ המזרחי", ופעיל בארגון "ההגנה".
חזני אף עבד במרכז החקלאי של הפועל-המזרחי, ולימים כיהן כיושב-ראש המרכז. בתפקידו זה פעל רבות להתרחבות ההתיישבות הדתית, והיה אב ופטרון להתיישבות הדתית בארץ ישראל.
חזני אף כיהן כחבר הנהלת מוסד הרב קוק בירושלים.
בחיים הפוליטיים.
חזני נבחר לראשונה לכנסת כחבר הכנסת השנייה בשנת 1951, וכיהן בה ברציפות עד ליום פטירתו, באמצע ימיה של הכנסת השמינית, בשנת 1975. חזני כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת הפועל המזרחי, והחל משנת 1955, עם איחוד המזרחי והפועל המזרחי – כחבר כנסת מטעם סיעת המפד"ל. חזני כיהן כחבר הוועד הפועל של ”הפועל המזרחי” וחבר הנהלת המפד”ל.
הוא כיהן בכנסת השנייה והשלישית כחבר בוועדת הפנים, והחל בכנסת השלישית ועד הכנסת השביעית כיהן ברציפות כחבר בוועדת הכספים, והיה מעמודי התווך של ועדת הכספים, (ולאחר מכן - של ועדת השרים לענייני כלכלה), וממעצבי המדיניות הכלכלית והפיננסית של מדינת ישראל. בנוסף היה סגן יו"ר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
לאחר הבחירות לכנסת השביעית וכינון ממשלתה השנייה של גולדה מאיר, נבחר חזני ב-22 בדצמבר 1969 לכהן כסגן שר החינוך והתרבות. כסגן שר החינוך יישר הדורים עם השר הממונה.
כהונתו בתפקיד נמשכה מספר חודשים, ובסבב התפקידים הפנימי שהתקיים בסיעת המפד"ל לאחר פטירתו של יו"ר המפד"ל, השר חיים משה שפירא, נבחר חזני ב-1 בספטמבר 1970 לראשונה כחבר הממשלה, בתפקיד שר הסעד.
בכהונתו כשר הסעד נודעה ברבים דאגתו וחרדתו לחלשים ולחסרי האונים שבחברה הישראלית, נזקקי הסעד, ללא הבדל בין יהודים לשאינם יהודים. כשר הסעד הנהיג גישה של סעד ממלכתי לנזקקים, בזכות ולא בחסד, והעלה, באמצעות מאבקים רבים על תקציבו, את משרד הסעד לדרגה של אחד מן המרכזיים שבמשרדי הממשלה.
בתפקידו זה, החל חזני גם לגייס מתנדבות לשירות לאומי, בשנת 1970. שנה לאחר מכן, העביר חזני בממשלה החלטה להכיר במפעל ההתנדבות של השירות הלאומי, ולעודדו. בעקבות החלטה זו הוקמה האגודה להתנדבות בעם. חזני אף הציע למנוע מבנות שהצהירו ולא עשו שירות לאומי את הלימוד באוניברסיטאות.
במסגרת המשא ומתן על הקמת ממשלת ישראל השש עשרה בראשות גולדה מאיר, לאחר הבחירות לכנסת השמינית, היה חזני בצד של ותיקי המפד"ל שחייבו הצטרפות לממשלה. הוא טען שאין טעם לעמוד על שינוי החוק בסוגיית מיהו יהודי וכי ישיבה באופוזיציה לא תביא לתוצאה טובה יותר. הוא טען שמצב החירום במדינה לאחר מלחמת יום הכיפורים מחייב השתתפות בממשלה. אולם לאחר שהושבע כחבר בממשלה החדשה הודיע שההצטרפות לממשלה הייתה טעות והתפטר ממנה ב-4 באפריל 1974. במשך כשבעה חודשים שב חזני לכהן כחבר כנסת מן המנין, ועם הצטרפותה המאוחרת של המפד"ל לממשלתו של יצחק רבין, ב-29 באוקטובר 1974, שב חזני לכהן כשר הסעד, עד ליום פטירתו.
חזני הלך לעולמו בפתאומיות באמצע נאומו, בחנוכת מרכז הסהר האדום לנשים מוכות בעיר ג'נין, ביום כ"ג בתמוז ה'תשל"ה, 2 ביולי 1975, מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-62. הובא למנוחות בהלוויה ממלכתית בבית הקברות בהר הזיתים.
הנצחתו.
על שמו של השר מיכאל חזני נקרא היישוב נצר חזני בגוש קטיף, שהוקם כהיאחזות נח"ל בשנת 1973, ולקראת אזרוחה של ההיאחזות, והעלייה לקרקע, הוסב שמה בחודש שבט ה'תשל"ז (פברואר 1977), בהסכמת ראש הממשלה דאז, יצחק רבין לנצר חזני. בעקבות פינוי היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005, הוקם בשנת 2010 יישוב חדש באותו שם במועצה אזורית נחל שורק.
ביישוב אלון שבות שבגוש עציון נקרא על שמו רחוב ראשי, "מעלה מיכאל", כאות הוקרה על כך שהוא תמך ועזר הרבה בהקמת היישוב.
רחוב על שמו בחדרה ובקרית מוצקין.
כמו כן, נקרא על שמו של השר חזני בית הספר המרכזי להכשרת עובדים לשירותי הרווחה של משרד הרווחה, הממוקם בבניין דימול ברמת גן. מדי שנה מעניק משרד הרווחה את פרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה, ליחיד או צוות שהצטיינו בשיפור השירותים החברתיים.
על שמו רחובות גם בבאר שבע ובנתיבות.
לקריאה נוספת.
יצאו לזכרו הקבצים הבאים:
פיג'ואה
פיג'ואה (וכן פיג'ויה; שם מדעי: "Feijoa sellowiana") שיח ממשפחת ההדסיים, שנפוץ בארץ ישראל ומשמש הן כצמח נוי והן כשיח לפירות מאכל. מקורו כנראה מגיע בברזיל.
מאפיינים.
הפיג'ואה זהו שיח בינוני בגובהו, צפוף, תדיר-ירק ובעל צמיחה איטית. שמו העממי האנגלי הוא "גויאבת-האננס".
הפיג'ואה הגיעה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, כנראה בסוף שנות העשרים למאה הקודמת, כאשר הופצה ברחבי האימפריה הבריטית כצמח נוי מובהק. הפיג'ואה מצטיינת בצבעה הירוק-כסוף, ובפרחים אדומים-לבנים יפים. השיח ניטע בשכונות פועלים ובמשקי בית באזור החוף ובשפלה, ונפוץ מאוד. הוא גם שימש כגדר חיה לחצרות. מגבלתו העיקרית הייתה פירותיו הקטנים, וחוסר אחידות של הפרי.
בשנות ה-70 למאה הקודמת נערך בישראל מפעל בירור גדול על ידי אפרים סלור, שמטרתו הייתה לברור זן של פיג'ואה בעל תכונות של פרי מסחריות. הזן שנברר וטופח נקרא על שמו של המטפח, "סלור", והוא אף ניטע בכמויות מסחריות. אולם, גידול הפיג'ואה המסחרי בארץ נכשל, בשל מחלות ומזיקים שלא נצפו מראש. כיום שוב הוא גדל בגינות פרטיות ובחצרות, אבל הזן סלור מהווה מקור לפיג'ואה גדולה.
הפיג'ואה עמידה לקרה, ויכולה לשרוד גם בטמפרטורה של מינוס 10 מעלות. צריכת המים שלה מאוד נמוכה, והיא הסתגלה בארץ לרוב סוגי הקרקעות. היא פורחת בחודשי אפריל ומאי, ומניבה את פריה בחודשי הסתו - אוקטובר, נובמבר ודצמבר. תכולת ויטמין C של הפרי היא גדולה יחסית, חיי המדף שלו קצרים, והפרי נאכל בעזרת חציית הפרי בסכין ואכילתו בכפית בדומה לאכילת פרי הפסיפלורה או כדרך הילדים, בשיניים.
הפיג'ואה מכילה כנראה כמות גדולה של יוד, ובשעתו רווחה אמונה שהיא מועילה למי שלקה בבלוטת התריס. לפי סיפורים שלא אומתו, כשהרודן הסובייטי סטלין חלה את מחלתו האחרונה, הבהילו אליו יום יום, במטוס מיוחד, פירות פיג'ואה מדרום ברית המועצות.
מרקנטליזם
פסל זאוס באולימפיה
פסל זאוס באולימפיה היה אחד משבעת פלאי תבל. את הפסל פיסל פידיאס בערך בשנת 435 לפנה"ס והוא עמד במקדש זאוס באולימפיה. הפסל היה בגובה 12 מטרים ותיאר את זאוס המעוטר בכתר העשוי מעלי זית יושב על כס מלכות, ביד שמאל הוא אוחז בשרביט שבקצהו נמצא עיט שנחשב כסמלו של זאוס ועל כף ידו הימנית ניצב פסל קטן של ניקה, אלת הניצחון.
גופו של זאוס היה עשוי משנהב ובגדיו היו עשויים מזהב, לאחר השלמת הפסל הוא קושט באבני חן, כסף, אמייל, זכוכית ונצבע. לפי האגדה, שלח האל זאוס ממרומי האולימפוס כדור - רעם ביום השלמת הפסל, לאות שביעות רצונו ממעשה ידיו המפואר של פידיאס.
ביום הראשון של המשחקים האולימפיים נשבעו לפני הפסל האתלטים והמשתתפים האחרים במשחקים לא להפר את כללי התחרות. כמו כן הם הקריבו חזיר בר לזאוס.
לאחר שהקיסר תאודוסיוס הראשון אסר על קיום המשחקים האולימפיים בשנת 394 הפסל הועבר לקונסטנטינופול והושמד כתוצאה מדלקה שפרצה בשנת 475.
לפסל הייתה השפעה גדולה על תחום הפיסול, בעולם העתיק הוא הפך לאב טיפוס לייצוג אלים בפסלים, גם בעידן המודרני הוא המשיך להשפיע על הפיסול כגון פסלו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן שמוצב באנדרטת לינקולן.
הפיקוד העליון של הוורמאכט