לגין נולד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא למד בעיר אך בבית ספר רוסי. מגיל צעיר הצטרף אל הנוער הקומוניסטי, השתתף במהפכת אוקטובר, והעדיף את הרוסית על פני היידיש. כשהיה כבן 18 החל לפרסם מיצירותיו: שירה, סיפורת, פיליטונים ומאמרים, בעיתונות הקומוניסטית. דבריו עוררו עניין בצמרת התרבותית והוא הוזמן למוסקבה.
בשנת 1928 הגיע לגין למוסקבה והצטרף למערכת היומון החשוב "פראבדה", וכן למערכת העיתון הסאטירי הידוע "קרוקודיל". הוא פרסם אגדות לילדים, סיפורי קסם וכשפים, סאטירות חריפות, והכל ברוח השלטון הסובייטי האדוק. לגין הפך לסופר מוכר ידוע ופופולרי ברחבי ברית המועצות, והתכחש ליהדותו.
ספרו המפורסם ביותר – "חוטביץ' הזקן" (Старик Хоттабыч) פורסם בשנת 1937 (קיימת טענה, שרוב העבודה בוצע על ידי סופר אלכסנדר קרון - שם בדוי של אלכסנדר קריין). על בסיס ספרו בשנת 1956 צולם סרט שזכה לפופולריות רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי. בשנת 1947 הוא פרסם ספר זכרונות ביידיש "מײַנע פֿרײַנט שװאַרצימישע קריגער: פֿראָנט-נאָטיצן".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פרסם לגין ספרי מדע בדיוני רבים, שנפוצו במהדורות רבות. הרפובליקה העצמאית של בלארוס הוציאה בול דואר מהודר לזכרו. מכל יבולו הספרותי עובד לעברית רק ספר אחד משלו, בידי דוידה קרול.
קרב נהר היברוס
קרב נהר היברוס נערך בקיץ 217 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צי קרתגי לצי רומי בשפך הנהר היברוס (אברו) בהיספניה (ספרד). ההתנגשות הייתה חלק מן המאבק בין הצדדים על השליטה בספרד, שהייתה בסיס הכוח והאספקה של חניבעל הנלחם באיטליה. ניצחון הצי הרומאי בקרב, שהושג בהתקפת פתע, העניק לרומאים את השליטה במימי ספרד וזירז את השתלטותם עליה.
רקע היסטורי.
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו, מפקד הצבא הרומי בספרד, שרשרת השגים. משימתו הייתה להשתלט על ספרד, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל. ואומנם, לאחר שנחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, ערך עזרובעל הכנות לסילוק הפולש. הצי שעמד לרשותו בתחילת המלחמה, ונועד למנוע נחיתה אפשרית של צבא רומי, כלל חמישים קווינקוורמות, שתי קוואדרירמות וחמש טרירמות, אך רק ל-32 קווינקוורמות ול-5 טרירמות היו צוותים מלאים. הוא הגדיל את מספר הקווינקוורמות הכשירות ל-40, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית. הצי, בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו לאורך החוף. סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל שינה את תוכניתו, העלה על שלושים וחמש אוניותיו את טובי הרגלים כדי שישמשו חיילי-צי, ויצא בראש הצי לקרב ים בלבד.
לאחר שני ימי הפלגה הגיעו אוניות הרומאים אל מעגן, המרוחק 10 מילין (כ-15 ק"מ) משפך ההיברוס. סקיפיו שלח לפניו שתי ספינות-סיור מאסיליות לתור אחר הקרתגים, אשר דיווחו לו בשובן כי אוניות האויב עוגנות בשפך הנהר. תוכניתו הייתה להפתיען, קודם שיספיקו להיערך לקרב, ועל כן יצא מיד לים.
מהלך הקרב.
פוליביוס מספר, כי כשהתריאו הצופים על התקרבות הצי הרומאי, ערך עזרובעל את צבאו לאורך החוף, ופקד על החותרים, המלחים וחיילי הצי לעלות לאוניות. האות לקרב ניתן על ידו כשהיו ספינות האויב מרחק קצר מאוניותיו. הלחימה נמשכה זמן קצר בלבד. לאחר שאיבדו שתי אוניות על אנשיהן, את משוטי ארבע נוספות וחייליהן, נפלה רוחם של הקרתגים והם נסוגו לעבר החוף כשהרומאים בעקבותיהם. הם העלו את אוניותיהם על החוף, ומילטו את נפשם בחסות חיילי הצבא. הרומאים קשרו חבלים אל ירכתי האוניות הקרתגיות הנטושות ולכדו סך הכול עשרים וחמש מהן. פוליביוס תולה את כישלון הקרתגים בנוכחות צבאם בחוף; לדעתו, היו נלחמים בחירוף נפש אלמלא ניצבו חבריהם בחוף, נכונים להצילם במקרה של תבוסה.
תיאורו של ליוויוס את הקרב מפורט משל פוליביוס, והוא אינו חוסך מילים כדי להדגיש את גורם ההפתעה ואת מהומת הפתאום שקמה במחנה הקרתגים עם קבלת הידיעות על התקרבות הצי הרומאי. "הקריאה אל הנשק הושמעה ביבשה ובמחנה קודם שהגיעה אל הים והאוניות, שכן לא נשמעו משק המשוטים והרעשים האחרים שמקים צי אוניות, וצוקי החוף לא חשפו עדיין את מראהו. לפתע הגיעו בזה אחר זה פרשים שלוחים מאת עזרובעל אל האנשים המשוטטים על החוף או נחים באוהליהם – כי לא ציפו כלל לאויב או לקרב באותו יום – והורו להם לעלות מיד לאוניותיהם ולתפוס את נשקם, כי הצי הרומאי קרוב לנמל... עזרובעל בא מיד (אל החוף) עם כלל הצבא. רעש ומבוכה שררו בכל, החותרים אצו לעלות לאוניות והחיילים דמו לבורחים מן היבשה ולא לאנשים היוצאים לקרב. מיד עם עלותם לאוניות, ניתקו אחדים את חבלי הרתיקה לחוף והחלו מרימים את העוגנים, בעוד אחרים חותכים את חבלי העוגנים כדי למנוע כל עיכוב; החיילים, בהולים ונחפזים, הפריעו לעבודת אנשי הצוות, ואלה בבהילותם הפריעו לחיילים להכין את נשקם. תוך כדי כך התקרבו הרומאים ואף ערכו את אוניותיהם לקרב. התוצאה הייתה שהקרתגים, אשר התבלבלו יותר משום חפזונם שלהם מאשר בגין האויב והלחימה, הפנו את אוניותיהם ונסו לאחר מה שהיה למעשה רק תחילתו של קרב ולא קרב ממש."
ליוויוס מוסיף ומספר, כי בהסתערות הראשונה הצליחו הרומאים ללכוד שתי אוניות קרתגיות ו"להכריע" (על ידי ניגוח?) ארבע אחרות. את שאר האוניות העלו הקרתגים על החוף ונמלטו מהן אל החיילים הערוכים על שפת הים. הרומאים גררו בחבלים את אותן אוניות שחרטומן לא נשבר בחבטה בחוף או לא נתקעו במים הרדודים. 25 מתוך 40 אוניות הקרתגים נפלו לידי הרומאים.
אחרית הקרב.
לתוצאת הקרב הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי ספרד משמעו היה ניתוק הקשר בין חניבעל שבאיטליה לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בספרד וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים. וכדברי ליוויוס, "לא מעשה זה (לכידת 25 אוניות), כי אם השליטה על כל אותו חוף-ים, שקנוה בקרב קל אחד, הייתה עטרתו של אותו ניצחון."
ניסוי בנשק גרעיני
ניסוי בנשק גרעיני (ובקיצור לא מדויק: ניסוי גרעיני) הוא ניסוי שמטרתו לבחון את יעילותו ותוצאותיו של נשק גרעיני. לעיתים משמש הניסוי הגרעיני גם להפגנת כוחה הגרעיני של המדינה העורכת את הניסוי (רבות מהמעצמות הגרעיניות הוכיחו לעולם את מעמדן באמצעות ניסוי גרעיני).
במהלך המאה העשרים, מרבית המדינות שפיתחו נשק גרעיני בחנו אותו באמצעות ניסוי.
סוגי הניסויים.
ניסויים גרעיניים חולקו באופן היסטורי ל-4 קטגוריות המשקפות את מיקום הניסויי.
ניסויים אטמוספיריים.
ניסויים אטמוספיריים הם ניסויים אשר מקום הפיצוץ מתרחש באטמוספירה. בדרך כלל זו פצצה הממוקמת ברום מגדל, על בלון, על אי או מושלכת ממטוס, יש והפצצה תונח בתוך מכתש ייעודי לניסוי. פיצוץ גרעיני המתרחש קרוב מספיק לקרקע מזרים ממנה אדמה, אבק ושפוכת אל תוך ענן פטריית הפיצוץ ועלול לחולל כמות גדולה ביותר של נשורת גרעינית כתוצאה מחשיפת חלקיקים אלו לקרינה החזקה. הגדרה זו של ניסויי אטמוספירי מופיעה בהאמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים. הפיצוץ הגדול ביותר שיצר האדם אי פעם ואחד הפיצוצים הגדולים על פני כדור הארץ נוצר במסגרת ניסוי גרעיני בשם פצצת הצאר אשר היה ניסוי אטמוספירי ועוצמתו פי 3,300 (50 מגה-טון) מהפצצה שהוטלה על הירושימה.
ניסויים תת-קרקעיים.
ניסויים תת-קרקעיים מתייחסים לניסויים גרעיניים המתרחשים מתחת לפני הקרקע בעומקים משתנים. ניסויים תת-קרקעיים מהווים אחוז ניכר מכלל הניסויים הגרעיניים של ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. ניסויים מסוגים אחרים נאסרו על ידי ההאמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. מטרת הניסויים התת-קרקעיים היא לשלוט בהשפעות הסביבתיות השליליות של הפיצוץ הגרעיני ולייצר כמות זניחה של נשורת גרעינית. למרות זאת, פיצוצים אלו כן מצליחים לפרוץ אל פני הקרקע מפעם לפעם, וכתוצאה בחלק ממקרים אלו נוצרו כמות משמעותית של נשורת גרעינית. פיצוצים גרעיניים גורמים ברוב המוחץ של המקרים לפעילות סייסמית שעוצמתה תלויה בעוצמת הפצצה ובהרכב שעל בסיסה היא בנויה. הפיצוץ גורם ליצירת מכתש שקיעה - האדמה העילית קורסת אל החלל הפנימי שנוצר מהפיצוץ במעבה האדמה. ארצות הברית וברית המועצות הגיעו להסכמה בשנת 1976 להגבלת העוצמה המקסימלית של הפצצות בניסויים תת-קרקעיים ל-150 קילוטון. הסף המותר על ידי ההאמנה למניעת ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים נופלת אף היא לשתי קטגוריות: ניסויי מנהרה המתרחשים בדרך כלל במנהרות אופקיות או בפירים אנכיים הנמשכים אל עומק האדמה ונקדחו למטרה זו.
ניסויים אקסוספירים.
ניסויים אקסוספירים הם ניסויים גרעיניים שהפיצוץ מתרחש מעל האטמוספירה. מתקן הפצצה נישא על גבי רקטה. פיצוץ זה בגובה רב עלול ליצור פולס אלקטרומגנטי גרעיני אם יתרחש ביונוספירה, וחלקיקים טעונים שנגרמו מהפיצוץ עשויים לחצות את ההמיספירה ובעקבותיהם קווים של כוח גאומגנטי היוצרים זוהר בדומה לזוהר הקוטב.
ניסויים תת-מימיים.