המרכז מציע אבחוני מת"ל (מערכת תפקודי למידה) לסטודנטים במכללה ומחוץ לה. המבחנים, שפותחו בסיוע ועדות מומחים של המרכז הארצי לבחינות והערכה, מבוססים על ידע תאורטי עדכני ונערכים בשפה (קריאה וכתיבה), בתפקודים כמותיים, בתפקודים קשביים, בזיכרון ובתפיסה חזותית והם מיועדים לאבחן ליקויי למידה ולמפותם על פי סוג הלקות.
המרכז מספק המלצות להתאמות לפסיכומטרי וכן המלצות להתאמות במבחנים במסגרת לימודי התואר.
מית"ר.
מרכז תמיכה וייעוץ לסטודנטים עם צרכים מיוחדים, שנועד לסייע להם במהלך לימודיהם האקדמיים במכללה כחלק ממערך התמיכה לסטודנטים, הפועל מטעם משרד דקנית הסטודנטים.
המרכז הוקם מתוך אמונה כי בעזרת הדרכה, ליווי מקצועי ומתן תמיכה מתאימה יכול כל סטודנט בעל צרכים מיוחדים לשפר את המיומנויות האקדמיות שלו ולמצות את הפוטנציאל הטמון בו, וברוח זו הוא מציע סביבה תומכת, מבינה ומקבלת לסטודנטים אלה.
מרכז מהות (מורים, הורים ותקשורת).
מטרת המרכז היא ליצור שיתופי פעולה בחשיבה ובעשייה בין כל הגורמים הקשורים בחינוך: מורים, אנשי מערכות חינוך והורים. המרכז הרב-ארגוני הארצי הוקם בשנת 2002 ביוזמת המחלקה להורים, משפחה וקהילה באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך ומכללת לוינסקי לחינוך, והוא משמש ככתובת לפיתוח תרבות זו של שותפות. בשנת 2009 הושק המרכז מחדש.
אנרגיה חופשית (פירושונים)
פוטנציאל תרמודינמי
פוטנצייאל תרמודינמי
פוטנציאל טרמודינמי
פוטנציאלים טרמודינמיים
אליסה רוזנבאום
נשות טרויה
נשות טרויה (ביוונית עתיקה: Τρῳάδες) היא טרגדיה יוונית מאת המחזאי היווני אוריפידס. המחזה הועלה לראשונה בשנת 415 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, ומביע ביקורת על כיבוש האי מילוס על ידי אתונה באותה שנה.
המחזה מהווה חלק מטרילוגיה, ביחד עם המחזות אלקסנדרוס ופאלאמדס ושלושתן הוצגו יחד בפסטיבל הדיוניסיה הדתי, יחד עם מחזה סטירים בשם סיסיפוס. אוריפדס לא זכה בתחרות, והזוכה היה המחזאי קסנוקלס.
ארבע הנשים הטרויניות - גיבורות הטרגדיה, הן אותן דמויות המופיעות בפרק הסופי של האיליאדה ומבכות את גופתו של הקטור.
תקציר העלילה.
מחזהו של אוריפידס מתאר את גורלן של נשות טרויה לאחר שעירן נכבשה ונבזזה, ובני משפחותיהן שנותרו בחיים נלקחו לעבדים.
המחזה מתחיל בשיחה בין האלים אתנה ופוסידון הדנים בדרכים להעניש את היוונים על כך שהם סלחו לאיאקס הקטן לאחר שזה אנס את קסנדרה במקדשה של אתנה.
השליח היווני טאלתיביוס מגיע למלכת טרויה, הקובה, על מנת לבשר לה בדבר ההחלטה מה יעשו היוונים לה ולילדיה. היוונים החליטו כי הקובה תהפוך שפחתו של אודיסיאוס ובתה קסנדרה תהפוך לשפחתו של אגממנון. קסנדרה המסוגלת לראות את העתיד (אף שאיש אינו מאמין לה) שמחה מאחר שהיא חוזה שעם הגיעם לארגוס תהרוג קליטמנסטרה אשת אגממנון את בעלה (וגם אותה).
הנסיכה אנדרומאכה מגיעה והקובה לומדת כי בתה הצעירה פוליקסנה הועלתה לקורבן על קברו של הלוחם היווני אכילס, וכי אנדרומאכה עצמה צפויה להפוך שפחתו של בנו של אכילס - נאופטולמוס.
טאלתיביוס מגיע שוב ומבשר להקובה כי הוחלט שנכדה אסטיאנאקס, בנה של אנדרמאכה, יוצא להורג (מאחר שהיוונים חוששים שהילד יגדל וינקום את מותו של אביו, הקטור).
הלנה, אף שאינה טרוינית, צפויה להיענש - הוחלט כי היא תילקח על ידי מנלאוס ליוון ושם תוצא להורג. הלנה מתחננת על חייה אולם בעלה מסרב לחון אותה.
בסוף המחזה מגיע טאלתיביוס ומביא עמו את גופת אסטיאנאקס על מגינו של הקטור. אנדרומאכה רוצה לקבור את בנה לפי הדת הטרויאנית אולם ספינתה מגיעה והיא נאלצת לנסוע. טאלתיביוס מביא את הגופה להקובה, הקוברת אותו לפי מנהגי טרויה, לפני שגם היא עוזבת עם אודסאוס.
במהלך המחזה מקוננות נשות טרויה על אובדן ארצן ובני משפחותיהן.
עיבודים מודרניים.
הבמאי היווני מייקל קקויאניס ביסס על המחזה את סרטו משנת 1971 "נשות טרויה" בכיכובן של קתרין הפבורן האמריקאית כהקובה, ונסה רדגרייב הבריטית כאנדרומכה, בריאן בלסד הבריטי כטאתיביאוס, ז'נבייב בוז'ולד הקנדית כקסנדרה, אירין פפס היוונית כהלנה ופטריק מגי האירי כמנלאוס.
ז'אן-פול סארטר כתב את המחזה המבוסס על נשות טרויה, עם רמזים וביקורת כנגד האימפריאליזם האירופי באסיה, ועם תמות מיוון העתיקה.
חנוך לוין כתב את המחזה הנשים האבודות מטרויה, שעלה בקאמרי ב-1984, טרגדיה שהאלים נעדרים ממנה ושנשקפת ממנה המלחמה במלוא זוועתה. בולט במחזה גם הקשר שבין מלחמה והיחסים בין המינים.
תרגומים.
המחזה תורגם לעברית בידי אהרן קמינקא ותורגם על ידי אהרן שבתאי, התרגום יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 2011.
המכון למדיניות העם היהודי
המכון למדיניות העם היהודי (באנגלית: The Jewish People Policy Institute או בקיצור JPPI) או בשמו הקודם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי (באנגלית: The Jewish People Policy Planning Institute או בקיצור JPPPI) הוא מוסד ללא כוונת רווח שמטרתו קידום והבטחת שגשוגו של העם היהודי וישראל כמדינת הליבה שלו. המכון עוסק בחשיבה אסטרטגית ותכנון מדיניות מקצועיים בנושאי יסוד של העם היהודי. במכון מכהנים שורה של אישים מכובדים מתחומי הממשל, האקדמיה, המגזר הפרטי והקהילות היהודיות המהווים את צוות החשיבה של המכון.
נקודת המבט של המכון היא כלל-יהודית וארוכת טווח, ואבן יסוד בעבודתו היא הנחת קיומה של מדינת ישראל כ"מדינת הליבה" של היהדות. צוות החשיבה של המכון בוחן באופן שיטתי ומקצועי את האתגרים, האיומים וההזדמנויות שאיתם מתמודד העם היהודי, ומפתח עקרונות מדיניות וחלופות אסטרטגיות. נוסף על כך, המכון עשוי להמליץ על צעדים מיידיים שיש לנקוט במטרה להבטיח את המשכיות ושגשוג העם היהודי.
המכון הוקם בשנת 2002 על ידי הסוכנות היהודית, והוא מנוהל כגוף עצמאי בלתי-תלוי. בראשו עומדת מועצת מנהלים שיושבי הראש המשותפים שלה הם השגריר סטיוארט איזנשטדט, תת-מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, והשגריר דניס רוס, אשר כיהן כשליחו המיוחד של נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה, כמנהל אגף התכנון בממשל בוש ובמגוון תפקידים נוספים.
נשיא המכון, והמנכ"ל המייסד הוא אבינועם בר-יוסף. באוקטובר 2020 נבחר ידידיה צבי שטרן למנכ"ל הבא.
המכון נמצא בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים בגבעת רם.
מבנה המכון.
המכון כפוף לאספה כללית הכוללת את נציגי הגורמים המממנים את המכון. תקציב המכון ממומן מתרומות ומחצית מהמניות נמצאות בידי הסוכנות היהודית מאז הקמתו.
בראש המכון עומדת מועצת מנהלים המנחה גם את תוכנית העבודה. חברי מועצת המנהלים הם סטוארט אייזנשטט – יו"ר משותף; דניס רוס- יו"ר משותף; לאוניד נבזלין- יו"ר עמית; אליוט אברמס; יוהנה ארביב; פרופסור ארווין קוטלר; וונדי פישר; ; ד"ר מישה גלפרין; דן הלפרין; אלן הופמן; הרב ורנון קורץ; גלן לווי; אהרון ידלין; פרופסור יהודית ליברנט; עו"ד יצחק מולכו; ד"ר סטיב נסטיר; השגריר אבי פזנר; פרופסור יהודה ריינהרץ; סאמי פרידריך; דורון שורר; ומייקל שטיינהרדט.
פעילויות המכון.
עיקר פועלו של המכון הוא בפרסומיו השונים ובפעילויות תומכות שנועדו לסייע לתהליך החשיבה והמחקר. המכון מקיים סיעורי מוחות וקבוצות תהודה לפרויקטים השונים וכן תדרוכים לגופי העם היהודי כולל ראשי קהילות, מנהיגות מקצועית ונדבנים יהודיים. המכון גם פועל לחזק את הקשר בין התכנון לביצוע אצל גורמי ההחלטה והביצוע בעם היהודי.
כל תוצרי המכון מפורסמים בעברית ובאנגלית ולעיתים גם בצרפתית.
מכון אבשלום
המכון לידיעת הארץ על שם חיים אבשלום, מיסודה של ההסתדרות הכללית, הוא מוסד הוראה למבוגרים ולצעירים, המשלב לימודי ארץ ישראל עם סיורים וטיולים בישראל.
היסטוריה.
תחילתו של מכון אבשלום הייתה בחוג לידיעת הארץ בשם "סביבתנו" שיסד יוסף ברסלבי (ברסלבסקי), מחוקרי ארץ ישראל הראשונים, בשנת 1938, יחד עם שמואל אביצור (אז שמואל הנדלר), מגדולי החוקרים בתחום ידיעת הארץ, ראש המדור לידיעת הארץ בהסתדרות וחתן פרס ישראל, שהיה מנהלו הראשון של המכון.
בעזרת חוג "סביבתנו" החל שמואל אביצור לאסוף אוסף מוזיאוני של כלי עבודה ומתקני ייצור שהיה לימים גרעין של מוזיאון "אדם ועמלו" המצוי כיום במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
לאחר מותו של חיים אבשלום, עסקן מועצת פועלי תל אביב, בשנת 1952 החליטה ההסתדרות להקים מכון ללימודי ארץ ישראל לזכרו.
המכון נוסד בשנת 1952, ופתח את שעריו בסתיו 1953. הוא פעל בתחילה בבית ליסין בתל אביב ואחר כך עבר לבנין בית פעילי ההסתדרות שבו שוּכָּן גם מוזיאון "אדם ועמלו".
בשנת 1970 שולב באוניברסיטת תל אביב ליד החוג לגאוגרפיה, ובשנים 1970 - 1985 נוהל במשותף על ידי אוניברסיטת תל אביב והאגף לחינוך של ההסתדרות. אולם השותפות לא עלתה יפה והמכון פועל כיום בבניין מכללת לוינסקי לחינוך, בקרית החינוך של תל אביב.
גישתו של מכון אבשלום ללימודי ארץ ישראל היא כוללנית, ונושאי ההוראה בו נפרשים מנופי ארץ ישראל ועברה, דרך מרכיביהם השונים, ועד לנושאים עכשוויים של תרבות וחברה.
במכון אבשלום למדו במשך השנים אלפי תלמידים, בכל הגילאים, במגוון של מסלולים וקורסים ייחודיים בלימודי בוקר, אחה"צ וערב. הקורסים מועברים בידי מרצים וחוקרים בתחום, ומלווים בסיורים ומחנות (קמפוסים) חווייתיים.
הלימודים במכון אבשלום הם לשם הקניית ידע בלבד, ללא בחינות או הקניית תארים.
רבים מהבוגרים שסיימו מחזורי לימודים במכון ממשיכים בלימודי המשך, וכיום פועלות במכון כיתות המשך של תלמידים הלומדים ומסיירים יחד כבר 15 שנה ויותר. כמו כן, קיים פרויקט "חונכים" המגויסים מקרב התלמידים הוותיקים ומשמשים כמלווים לכל כיתות המכון.