היהודים פיתחו גם את ענף הדפוס בעיר, והיא הפכה לאחד ממרכזי הספר העברי; "דפוסי ליוורנו" נפוצו ברחבי ארצות הים התיכון והמזרח, ועד היום נמצאים בשימוש סידורים המבוססים על דפוס ליוורנו. חכמי ורבני ירושלים, וכן ארם צובא (חלב) אשר בסוריה, פקדו את ליבורנו באופן סדיר ואף נותרו בה לתקופות של כמה שנים לצורכי כתיבה ולימוד בצוותא; חלק מחיבוריהם וספריהם הודפסו בדפוס ליוורנו, בהם ספריהם של חיד"א, הרב עובדיה הלוי, והרב אליהו שמאע הלוי.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי. מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות - כאשר הבעיה העיקרית היא אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות. בעיר התקיימה בעבר מסורת הלכתית שהכשירה אכילת שחרורים.
בתקופת השואה נשלחו 90 מיהודי העיר למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים. בית הכנסת של ליבורנו, אשר נפתח ב-1962, נבנה על המגרש שבו עמד בית הכנסת המפואר של העיר שנהרס במלחמת העולם השנייה.
כיום מונה הקהילה היהודית בעיר כ-600 חברים. בעיר גם פועל בית ספר לעברית. בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור חיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות. בית הקברות הרביעי, הפתוח כיום, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר, ובו לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה, ואוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו (בהן מצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר).
אתרים מרכזיים.
מצבת ארבעת המוּרים.
"מצבת ארבעת המוּרים" (Monumento dei quattro mori) המוקדשת ללקיחתם בשבי של שודדי ים בֶּרְבֶּרִים היא אחת המצבות החשובות בעיר. הפסל הוא יצירתו של פייטרו טאקה שנוצרה בשנים 1623–1626 לזכר אירוע מיוחד: שודדי ים מצפון אפריקה, המוּרים, נהגו לפשוט על חופי איטליה. הם בזזו, הרגו ואנסו את תושבי איטליה שהתגוררו ליד החופים. כאשר הצליחו אנשי ליבורנו לתפוס אחדים מהם, הם כבלו אותם ליד הנמל (שם גם מוצב הפסל) כדי שהשודדים ידעו את הצפוי להם כאשר הם מתקיפים את העיר. המתבונן בפסל יראה כי גופם של השבויים פונה לעבר העיר, אבל מבטם המבועת מביט אל הים בתקווה שיבואו להציל אותם.
תרבות וספורט.
פוליטית, ליבורנו היא אחת מהערים השמאליות ביותר באיטליה. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית נוסדה בליבורנו ב-21 בינואר 1921.
תושבי ליבורנו מדברים בסוג של הדיאלקט הטוסקני שנקרא "ורנאקולו" (vernacolo).
קבוצת הכדורגל של העיר, א.ס. ליבורנו קאלצ'ו, משחקת בסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה. רבים מאוהדיה מזוהים כקומוניסטים.
ליוורנו
הגזע הים-תיכוני
צנריה
צנריה (בגאורגית: წანარეთი, מילולית: צַנַרֶתי, יוונית: Tζαναρια) הייתה בקווקז של ימי הביניים, שהשתרע בעיקר על הפינה הצפון-מערבית של מחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה, בשטח נפת ק'זבגי של היום.
במובן הצר, המונח צנריה מתייחס ל"ערוץ צנרתי" ("წანარეთის ხევი", צַנַרֶתיס חֶבי, נקרא מאוחר יותר חבי) והתייחס ברשומות הגאורגיות מימי הביניים לאזור מסביב למעבר דריאל, שהיה מאוכלס בצנרים. שבט שוחר קרבות זה היה ידוע כ"סנרים" (Sanars) בסיפרי ההיסטוריון תלמי. על פי ההיסטוריון הערבי, מהמאה השמינית, אל-מסעודי, היו הצנרים נוצרים, שייחסו את מוצאם ל"ניזר איבן מעד איבן מורד", ואחר מכן לענף של משפחת עקיל. ייחוס זה נדחה באופן מוחלט על ידי חוקרים מודרניים, ומוצאם של הצנרים אינו ברור. לפעמים נטען כי הם נצר לסרמטים (Sarmatians). ולדימיר מינורסקי, פרסולוג (חוקר איראן) יהודי רוסי, מצד שני, האמין כי הם היו דוברי נאח (באצב, צ'צ'נית, אינגושית, ג'והורי). ללא קשר למוצאם, נראה כי הצנרים אימצו, במהלך השנים, הרבה סממנים של ה, כולל שפה ודת וכתוצאה מכך התמזגו באופן מוחלט בגאורגים, לקבוצה האתנוגרפית ה"מוחבים", שהתגוררו באזור היסטורי-גאוגרפי, בצפון מזרח גאורגיה, בשכנות לאוסטים, שנקרא חֶבי (ხევი), והיו ידועים עד לאחרונה כצאנים או צוֹנים.
חשיבותם של הצנרים עלתה בתקופה שבה הערבים שלטו ברוב הקווקז. הצנרים מרדו כנגד הפולשים בשנות השבעים של המאה השמינית, ולפי ההיסטוריון והגאוגרף הערבי, אל-יעקובי, ביקשו עזרה מהביזנטים, הכוזרים ומהסקעליבה (سقالبة). השבט המורד הפך במהרה לכוח דומיננטי במחוז ההיסטורי קאחתי, ומילא תפקיד חשוב, בשנת 787, בהתהוות של נסיכות קאחתי, עם התואר הנדיר של העומד בראשה, "כורבישוף" (הממלכה נקראה כורבישופות). המקורות הערביים מאותה תקופה השתמשו במילה "סנריה" (Sanãryia) כדי לציין את הנסיכות. נראה כי הצנרים נחלשו באופן משמעותי בתחילת המאה התשיעית, כששבט יריב, הגרדבנים, השליט את ואצ'ה ככורבישוף של קאחתי, בשנות השלושים של המאה התשיעית. בסוף המאה העשירית, צנריה נפלה תחת כיבוש ממלכת הרתי, אשר מלכה, יוהאן סֶנֶכֶּרים (იოანე სენექერიმი), אשר מלך בשנים 951-959 אימץ את הכינוי "מלך הצנרים".
צנרים
התיאוריה הנורדית
סאינגילו
סאינגילוֹ (בגאורגית: საინგილო) הייתה בגאורגיה (ממלכת הרתי) עוד בעת העתיקה. תושבי המחוז נקראים אינגילואים ודוברים דיאלקט אינגילואי של השפה הגאורגית.
בתחילה הייתה פרובינציה של ממלכת אלבניה, עד לכיבוש הערבי, ששם קץ לממלכת אלבניה, במאה ה-8. במהלך תקופה זו הייתה תחת שלטון עצמי משך תקופה קצרה, 759-758. בתקופץ ימי הביניים, מה שלימים יהפוך למחוז שייקרא סאינגילו, נשלטה על ידי הפרסים, והשיגה את עצמאותה במאה ה-17. בשנת 1803 נכבש המחוז על ידי האימפריה הרוסית.
בתקופת עצמאות המדיניות בקווקז, 1918-1921, טענו הן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והן הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לבעלות על המחוז. בשנת 1921, אחרי כיבוש הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי הצבא האדום של הבולשביקים הרוסים, היא הייתה תחת שליטה אזרבייג'ן SSR שנשלוה על ידי הממשל הקומוניסטי המרכזי במוסקבה.
דמאי
דְמאי הם תבואה או פירות שנלקחו מעם הארץ, שאין ודאות שאכן הופרשו מהם התרומות ומעשרות.
הלכות ה'דמאי' נידונו במסכת דמאי שהוקדשה כולה לנושא זה.
מהות הדמאי.
על פי תקנת חז"ל, הלוקח גידולי קרקע מעם הארץ חייב לעשר אותם מחמת הספק. תקנת דמאי מיוחסת בתלמוד ליוחנן כהן גדול, שחי בתקופת בית המקדש השני. וכך כתב הרמב"ם:
דיני הדמאי.
לפי התלמודתקנת דמאי הותקנה על אף המציאות שבה רוב עמי הארץ אכן היו מעשרין את התבואה, ומכיוון שמדין תורה הולכים אחר הרוב, הקלו באיסור דמאי והתירו להשתמש בפירות דמאי כגון לעניים ולאכסניה. על כן, הדמאי כשלעצמו - בניגוד לטבל, נחשב דבר הראוי לאכילה, ולכן ניתן להשתמש בו לעירוב חצרות, עירוב תחומין ועירוב תבשילין, וכן מזמנים עם אדם שאכל דמאי.
החובה להפריש דמאי חלה על כל גידולי הקרקע בהם נוהג דין תרומות ומעשרות. ולא בגידולי קרקע שברובם באים מההפקר ואינם חייבים במעשרות.
לא ניתן להפריש מתבואה שהיא דמאי על תבואה אחרת, על אף שגם היא דמאי, כיוון שיש חשש שאחת מהתבואות הופרש ממנה המעשר ומהשנייה לא, ונמצא שמפריש ממעושר על אינו מעושר ('מהפטור על החיוב') ולהפך, בניגוד לטבל שניתן להפריש מטבלים של אנשים שונים.
תיקון דמאי.
כאמור, התבואה שנקנית מעם הארץ חייבת מספק בהפרשת תרומות ומעשרות, אמנם דיני הפרשת תרומות ומעשרות מ'דמאי' שונים מהפרשתם מטבל ודאי:
תרומה גדולה - מדמאי אין צורך להפריש תרומה גדולה, מאחר שגם עמי הארץ הקפידו על תרומה גדולה, מאחר שהאוכל תרומה ללא הפרשת תרומה גדולה עונשו מיתה בידי שמיים.
מעשר ראשון ומעשר עני - חובה לקרוא להם שם (להחיל עליהם את המעשר) אבל אינו צריך להפריש ולתת ללוי או לעני, מאחר שאין ודאות שלא הופרשו מעשרות אלו מהתבואה, ומכיוון שכך על פי הכלל ש'המוציא מחברו עליו הראיה', הלוי והעני צריכים להוכיח שלא הופרשו מעשרות כדי לקבל את המעשר. מעשר ראשון ומעשר עני אינם קדושים, ומותרים באכילה גם לישראלים.
תרומת מעשר - צריך להפריש ולתת לכהן, מאחר שיש איסור באכילתם לאדם שאינו כהן.
מעשר שני - צריך לקרוא שם, ולאוכלו בירושלים, ותיקנו להפריש מעשר שני מאחר שהבעלים אוכלים אותו בעצמם אז אין הפסד מרובה.
'דמאי' בזמן הזה.
לדעת הרב אברהם ישעיהו קרליץ תקנת הדמאי נוהגת גם בזמננו, ולכן אף הקונה פירות בשוק, מאדם שלא קבל עליו 'חברות', דין הפירות כדמאי וחייב להפריש מהם תרומות ומעשרות, וכך נוהגים כיום ההולכים בשיטתו (חזונאישניקים) להפריש מכל תבואה או מאוכל שנעשה ממוצרים המחויבים במעשרות.
לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך (מנחת שלמה סימן סב) בזמננו בטלה תקנה זו ואין לה משמעות כיום. בימינו מי שאינו מפריש מעשרות לרוב גם אינו מפריש תרומה גדולה, ועל כן המציאות היא שונה.
אטימולוגיה.
לפירוש הביטוי דמאי קיימות סברות אחדות, אותן ניתן לחלק בין אלו המקשרות את המילה דמאי לעמי הארץ לבין אלו המקשרות אותה למושג הכללי של ספק:
האטימולוגיות האחרות שהוצעו למילה "דמאי" מקשרות בין "דמאי" לבין ספק.
תגובת הלחם או ברח
עלילות משה בעיר הגדולה
עלילות משה בעיר הגדולה היה שמו של מופע נונסנס שהעלו בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 משה פרסטר וטל פרידמן.