בבחירות שנערכו ביוני אותה שנה (ושבעטיים נאלץ אתלון לבטל את הביקור המתוכנן של אדוארד, נסיך ויילס) זכתה המפלגה הלאומית ברוב המושבים בפרלמנט ומשמעות הדבר היה שאתלון מינה את מנהיג המפלגה, ג'יימס ברי מוניק הרצוג כראש הממשלה החדש. באותה עת תפסה הלאומנות האפריקאנרית תאוצה בדומיניון והרצוג היה רפובליקניסט שקידם את פרישתה של דרום אפריקה מהאימפריה הבריטית. ככזה, הוא הציע שהמדינה תאמץ דגל במקום דגל הממלכה המאוחדת. אתלון עצמו גילה רגשות של אהדה וטקט ופתר את הסוגיה על ידי הצעת דגל שיהיה ייחודי עבור דרום אפריקה, אך עדיין יכלול את דגל הממלכה המאוחדת, וזאת על אף ההתנגדות מחוגים רחבים בציבור האפריקאנרי. הוא גם רכש את אהדתם של הדרום אפריקאים מכל הגזעים במהלך סיוריו התכופים ברחבי הארץ וביצע את תפקידיו הטקסיים, כולל פתיחת פרק החלוצים ביוהנסבורג.
עבור שירותו למען הכתר בדרום אפריקה הוענק לאתלון על ידי המלך ב-17 באפריל 1928 התואר אביר עמית של מסדר הבירית. ב-4 באוגוסט 1931, לאחר שובו לבריטניה, הוא מונה למושל טירת וינדזור. בשנה שלאחר מכן הוא גם נבחר להיות נשיא אוניברסיטת לונדון, תפקיד אותו מילא עד 1955.
המושל הכללי של קנדה.
בסוף שנות השלושים גברו הקריאות בקנדה, הן בחוגי הממשלה והן בתקשורת, שהמלך ימנה לתפקיד המושל הכללי של קנדה אדם שנולד בקנדה. אף על פי כן, בשל הצורך הדחוף למלא את החלל שנוצר עם מותו הפתאומי של המושל הכללי, ג'ון באקן, ועם כניסתה של קנדה למלחמת העולם השנייה, יעץ ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג למלך ג'ורג' השישי, שעדיין לא הגיעה השעה הנכונה לשינוי שכזה במסורת.
תחת זאת, היה זה דודו של ג'ורג' השישי, רוזן אתלון, ששמו הוגש למלך על ידי ראש הממשלה קינג כמועמד לתפקיד וההחלטה על מינויו התקבלה. אתלון, יחד עם רעייתו ויחד עם שלישו האישי אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן, יצא לקנדה כדי להתחיל את כהונתו כמושל הכללי. הספינה שבה הפליגו עשתה את הדרך בתמרוני זיג-זג להתחמקות מצוללות כאשר חצתה את האוקיינוס האטלנטי עד להגיעה להליפקס, נובה סקוטיה. לאחר מסע ברכבת לאוטווה, התקיים טקס ההשבעה של אתלון באולם הסנאט הקנדי ב-21 ביוני 1940.
מיד עם כניסתו לתפקיד לקח אתלון חלק פעיל בניהול המאמץ המלחמתי. הוא נסע בכל רחבי קנדה ומיקד את רוב תשומת לבו לכוחות הלוחמים, הן אלו שעסקו באימונים והן הפצועים שהיו מאושפזים בבתי החולים. בראותו את תפקיד המושל הכללי כמי שמקשר בין הקנדים לבין מלכם, אתלון נשא נאומים בהם הדגיש את עמידתו של המלך לצדם במאבקם מול אדולף היטלר והמשטר הנאצי.
המלחמה הגיע לסף ביתם של בני הזוג אתלון גם בשל העובדה שרבים מבני המשפחות המלכותיות של אירופה הגיעו לקנדה כמקום של מפלט והתגוררו במעון המושל הכללי, אחוזת רידו או בסמוך לה. בין האורחים המלכותיים שהגיעו אז לקנדה ניתן למנות את נסיך הכתר הנורווגי אולף ורעייתו הנסיכה מרתה; שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ובן זוגה הנסיך פליצ'ה; פטר השני, מלך יוגוסלביה; גאורגיוס השני, מלך היוונים; קיסרית אוסטריה, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה ובנותיה; ווילהלמינה, מלכת הולנד ובתה, הנסיכה יוליאנה. בהמשך הגיע ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל לאחוזת רידו שם הוא ניהל את ישיבות קבינט ממשלת בריטניה בשיחות טלפון ממיטתו.
אתלון היה זה שאירח בקוויבק סיטי את ראש ממשלתו, מקנזי קינג, את צ'רצ'יל ואת נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שהתכנסו למה שנודע כוועידת קוויבק הראשונה שהתקיימה בין ה-17 וה-24 באוגוסט 1943 במעון המושל הכללי בעיר, מצודת קוויבק ולוועידת קוויבק השנייה שהתקיימה בטירת פרונטנאק בין ה-12 וה-16 בספטמבר 1944. בפגישות אלו דנו ארבעת האישים באסטרטגיות שעל בעלות הברית לנקוט כדי להוביל לבסוף לניצחון על גרמניה הנאצית ועל האימפריה היפנית. ב-8 במאי 1945, יום הניצחון באירופה, וב-15 באוגוסט אותה שנה, יום הניצחון על יפן, הוביל אתלון את החגיגות הלאומיות שנערכו בגבעת הפרלמנט באוטווה ובמקומות נוספים. במהלך החגיגות הוא נשא נאומים בהם הוא דיבר על כך שעתידה של קנדה עומד לא רק בסימן המלחמה, אלא גם בסימן תפקידה החשוב בתהליכי השיקום והפיוס.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי, העניק אתלון גם את חסותו למגוון אירועי צדקה וחברה ויזם פעילויות שונות, כמו מסיבות מזחלות ושיעורי החלקה על הקרח בשטח אחוזת רידו וכן אירועי סקי בפארק גטינו שבקוויבק סיטי.
שנותיו האחרונות.
ב-21 במרץ 1946, לאחר מינוי מחליפו, שב אתלון לבריטניה, שם הוא התגורר שוב בארמון קנזינגטון. ב-1 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מתפקידו כקולונל של רגימנט ההוסרים השביעי של המלכה. הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הציבורים ויחד עם יורשו בתפקיד המושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס, הוא מונה כחבר בוועדה המארגנת של טקס ההכתרה של אליזבת השנייה ב-1953. הוא המשיך לשמש כנשיא אוניברסיטת לונדון עד 1955.
הרוזן אתלון מת בארמון קנזינגטון ב-16 בינואר 1957. הוא נטמן בבית הקברות המלכותי בפרוגמור.
וויקיליקס
רובר (חברה)
רובר (באנגלית: Rover Company, שם מלא: The Rover Company Limited) הייתה יצרנית כלי רכב בריטית אשר נוסדה בשנת 1869, וייצרה אופניים ואופנועים. חברת ייצור המכוניות "רובר" נוסדה ב-1896.
כיום החברה רדומה, נשלטת על ידי "Jaguar Land Rover" .
היסטוריה.
מייסדי חברת רובר היו ג'ון קמפ סטארלי וויליאם סאטון שהחלו דרכם בייצור אופניים בקובנטרי, אלו היו מדגמי האופניים המודרניים הראשונים בעולם, מופעלי דוושות שהניעו את הגלגל האחורי באמצעות שרשרת, בניגוד לאופני פני-פרת'ינג שרווחו קודם לכן, אשר פותחו על ידי דודו של סטארלי. אופניהם של סטארלי וסאטון זכו להצלחה רבה וקבעו את מבנה האופניים המודרני עד היום. בפולנית ובלארוסית המילה לאופניים היא "רובר".
בין השנים 1904–1947 מטה חברת רובר מוקם בקובנטרי, בין השנים 1947–1986 מטה החברה מוקם בסוליהול. בין השנים 1986–2000 מטה החברה מוקם בלונגברידג'.
עד שנת 1885 ייצרה חברת "רובר" דגמי אופניים. בשנת 1883 בנתה את דגם תלת האופן הראשון אשר יוצר על ידי " Starley &amp; Sutton Co". עד שנת 1925 ייצרה החברה דגמי אופניים ואופנועים. בשנת 1888 בנתה החברה מכונית חשמלית שלא הגיעה לקווי הייצור.
בשנת 1896 הוקמה חברת המכוניות "רובר".
בשנת 1901 החלה חברת "רובר" לייצר מכונית, בעלת 2 מושבים. בשנת 1904 פיתחה החברה את דגם המכונית הראשון בפיתוח עצמאי, "רובר 8". בשנת 1905 בנתה החברה את דגם הרובר 6.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בנתה "רובר" דגמי אופנועים ואמבולנסים.
בשנת 1940 נכנסה "רובר" לתחום מנועי מטוסי סילון.
משנת 1948 ייצרה "רובר" את "לנד רובר" שהפך למותג נפרד. בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 "לנד רובר" הפכה להצלחה מסחררת.
בשנת 1967 רובר הפכה חלק מ"ליילנד" שהיה בבעלות טריומף (באנגלית: Triumph Motor Company).
בשנת 1968 "ליילנד" הולאמה על ידי הממשלה הבריטית.
בין השנים 1981–1988 נשלטה "רובר" על ידי "Austin Rover Group" .
בין השנים 1988–2000 נשלטה "רובר" על ידי "Rover Group" .
בשנת 2000 רכשה את "רובר" יצרנית הרכב הגרמנית BMW, שנשלטה על ידי "MG Rover Group" .
בשנת 2006 שלטה ב"רובר" קונצרן הרכב פורד.
בשנת 2008 שלטה ב"רובר" קבוצת טאטא, ההודית.
מסוף שנת 2008 "רובר" רדומה, נשלטת על ידי "Jaguar Land Rover" .
הורמון השינה
הורמון החושך
אליהו ויינשטיין
אליאס אליהו וינשטיין (1888, סירט, בוקובינה, האימפריה האוסטרית - 28 בפברואר 1965, פרנקפורט על מיין, גרמניה) היה פובליציסט ופעיל ציוני ברומניה בין 1918 ל-1940.
קורות חיים.
למד בבית הספר התיכון בסירט, אז חלק מהאימפריה האוסטרו - הונגרית. היה חבר בתקופת לימודיו באגודת סתרים ציונית. למד משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ, שם יסד אגודה יהודית-אקדמית לסטודנטים בשם "חשמונה". בשנות מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה הוא שב לצ'רנוביץ שהפכה אותה עת לחלק מרומניה ושם ביחד עם עמיתו, העיתונאי יוליוס וובר, הוא ייסד את העיתון היהודי הליברלי בשפה הגרמנית Czernowitzer Morgenblatt. לאחר כניסתו של הצבא האדום לצ'רנוביץ, ב-28 ביוני 1940, העיתון הפסיק להופיע .
וינשטיין עבד לזמן מה בבית ההוצאה שלום-עליכם במוסקבה תחת פיקוחם של הסובייטים. הוא הוציא לאור וערך ספרים רבים ואף כרכים של שירה ביידיש.
בשנת 1941, בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש מערבה הוא נעצר, גורש ונכלא במחנה המעבר של אדינט, על ידי הרומנים בני בריתם של הנאצים. ברגע האחרון לפני הוצאתו להורג הוא הצליח להימלט מהמחנה, במשאית של הצבא הרומני, מוסתר בתוך חבית ריקה.
בחודש מרץ 1944 הוא הצליח לברוח לארץ ישראל על ספינה בולגרית. לאחר הגעתו לישראל, הוא המשיך את הפעילות של הפובליציסטיקה בתל אביב, בעיקר בעיתון ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră), לעולי רומניה.
ארגן את ניצולי בוקובינה בישראל והיה ממיסדי "ארגון עולי מרכז אירופה בישראל" אשר שאף לאגד את כל העולים דוברי הגרמנית. כעיתונאי, חידש את הופעת כתב העת בגרמנית של יוצאי בוקובינה "Die Stimme" (הקול).