אתר ההנצחה נפתח באופן רשמי ב-27 בינואר 2013 בטקס חגיגי. הטקס נערך על ידי פרוצ'ו דה בורטולי ורוברטו יאראק, הנשיא וסגן הנשיא של עמותת אתר ההנצחה של השואה במילאנו, ובהשתתפות ניצולי שואה איטלקים, ראש ממשלת איטליה מריו מונטי, הארכיבישוף של מילאנו אנג'לו סקולה , הרבנים אלפונסו ארביב וג'וזפה לאראס, ראש עיריית מילאנו ג'וליאנו פיסאפיה, תורמים וחברי הקהילה היהודית.
הנאום הסוגר של הטקס נישא על ידי ליליאנה סגרא.
מבנה אתר ההנצחה.
אתר ההנצחה משתרע על פני שטח של כ-7000 מ"ר על פני שתי קומות, קומת קרקע ומרתף. במהלך הבנייה, שימרו את המבנה המקורי של הרציף.
המבנה מחולק לשני מתחמים עיקריים: אזור ההנצחה, שנועד להנציח את קורותיה של יהדות מילאנו בשואה ולהביא תיעוד היסטורי של הטרנספורטים שנשלחו מהתחנה; אזור "המעבדה של הזיכרון", מערכת של חללים משולבים המוקדש ללימוד, מחקר ותיעוד, ומאפשר מפגש ודיאלוג בין-תרבותי.
מסלול הביקור ברציף מתחיל בחלל המציג עדויות של ניצולים, תמונות וחפצים, המביאים סיפורים אישיים של יהודים ממילאנו. בהמשך נכנסים המבקרים לצינור המדמה מסלול לא ידוע, ובסופו מגיעים לרציף המסילה. הרציף מוקרנים על הקיר שמותיהם של היהודים שנשלחו אל מותם.
מטרת מקימי אתר ההנצחה היא להשתמש במרחב התחנה לא רק כאתר זיכרון לאסון היהודי, אלא כאתר לימודי, כך שכל מי שמבקר באתר יוכל לחוות את אותו הרגש וללמוד על ההיסטוריה של השואה.
הקרון.
ברציף יש קרון רכבת משא מקורי, שעליו נשלחו מתנגדי המשטר האיטלקים והיהודים. הקרון עשוי מעץ ויש בו רק 2 חלונות בצידי הקרון. אורך הקרון הוא כ-9 מטרים ורוחבו כ-3 מטרים. על כל קרון הועמסו בין 60–80 איש, בצפיפות נוראית .
המסע בקרון לקח בין 3 ל-7 ימים, ללא אוכל ומים. דלי שהיה בפינה כשירותים. רבים לא שרדו את המסע בקרון. לאחר המסע, נמנעו הגרמנים מלעלות לקרון לנקות אותו, מחשש למחלות, ולכן שלחו את היהודים לעשות זאת.
קיר השמות.
קיר השמות המוצג מעל פסי הרכבת ברציף, בסיום מסלול הסיור באתר, נועד להמחיש למבקרים את גודל האסון.
הקיר מציג במסך וידאו 816 שמות של יהודים שנשלחו להשמדה. שמות הנספים מופיעים בצבע לבן ושמות הניצולים מופיעים בצבע אדום, כשבכל רגע שם אחר מופיע מוגדל על המסך.
הספרייה.
הספרייה באתר יכולה להכיל עד 45,000 כרכים. קירות הספרייה הם מזכוכית, ובנויים כך בשביל להבטיח בידוד קול הולם והכרחי, בשל רעש הרכבות בתחנת הרכבת הפעילה מעל האתר. הספרייה מיועדת בעיקר לצעירים וכל הספרים בה קשורים לתיעוד השואה. ליד הספרייה נבנה אודיטוריום לכנסים והרצאות.
נאום הדגל
נאום הדגל הוא נאום שנשא משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, בפני לוחמי הבריגדה היהודית בחזית באיטליה בסופה של מלחמת העולם השנייה.
ב-3 באפריל 1945, שביעי של פסח, ביקרו משה שרת, שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והשחקנית חנה רובינא את חיילי הבריגדה היהודית באיטליה. שרת נשא נאום בפני חיילי הבריגדה, המוכר כיום כ"נאום הדגל". המפגש התקיים במחנה העקורים בריזיגלה, צפון איטליה, בחזית האיטלקית, הלוחמים היו בעמדות הקרב, עמדו על המשמר. שרת הגיע למפגש מלווה בדגל עברי, דגל יהודי, דגל שמייצג את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ומסמל את החיילים הארץ ישראלים (דגל שהפך לדגל ישראל) והוא סיים את הביקור בהנפת הדגל ונשיאת נאום, שהדגיש את יצר הנקמה בגרמנים ואת הזיקה לארץ ישראל, ובא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1949, נסע משה שרת, שהיה שר החוץ של ממשלת ישראל הראשונה, לניו-יורק לרגל קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם. ברחבת מטה האומות המאוחדות נשא שרת, ב-12 במאי 1949, "נאום דגל" נוסף, המבוסס על נאום הדגל הראשון שנשא בפני לוחמי הבריגדה.
נאום זה זכה להנצחה על שטר 20 ש"ח של מדינת ישראל, סדרות א ו-ב של השקל החדש מהנפקתו ב-1985 ועד היום.
נאום הדגל הראשון.
שרת, שלא חדל מדאגתו לחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי, יזם בתוקף תפקידו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, "משרד החוץ של הסוכנות היהודית", מסע לאיטליה ויוון באפריל 1945, מטרת המסע: עידוד אנשי החטיבה היהודית הלוחמת. שרת ביקר בכל העמדות ולא חסך עמל ומאמצים לבוא במגע עם כל היחידות בבריגדה.
הוא סיפר לחיילים על הנעשה ביישוב, ענה על שאלותיהם וטענותיהם ומסר דרישות שלום ממשפחותיהם בארץ. את רוב מאמציו ופעולותיו השקיע שרת בהשתדלות להעברת גופות חללי הבריגדה לארץ ישראל משום שחברי הבריגדה רצו להיות בטוחים שאם נופלים במערכה ינוחו בארץ שלמענה לחמו.
מהקמתה של הבריגדה שאפו הלוחמים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו. גם לאחר קבלת האישור מהבריטים לדגל, לא התבצע הדבר, עד יום שישי של פסח, 3 באפריל 1945, במטה הבריגדה, מכל יחידה נשלחו שני נציגים. תחת כיפת השמים נתכנסו לחגיגה כ-500 קצינים וחיילים, עזבו את קווי האש והגיעו. השמועה על טקס שיכלול הנפת דגל התפשטה, אין חייל בכל החטיבה שלא היה עושה הכל על מנת להשתתף בשמחת הנפת דגלו.
האורחים הסתדרו בצורת חי"ת, במרכז עמד שרת, אשר נאם במילים מועטות וקלות למאורע הגדול, נאום ציוני, המדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, כדי לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה. במהלך הנאום והטקס כולו, הונף הדגל, הדגל העברי, שהיה בעל ערך מדיני לאומי וחינוכי עממי אשר איחד את החטיבה תחת לאום עם הכרה רשמית - מקור גאוות יחידה.
הרקע לנאום.
הקמת הבריגדה.
משה שרת היה מבכירי מפא"י. לאחר הירצחו של חיים ארלוזורוב, ב-1933, מונה שרת לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, עם פרוץ המלחמה הציע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, לממשלת בריטניה שיתוף-פעולה מלא מצד היישוב היהודי בארץ ישראל במאמצי המלחמה, והחל במשא-ומתן על הקמת כוח יהודי לוחם במסגרת הצבא הבריטי. אחד מיוזמי הקמתו היה שרת.  המחלקה המדינית ומחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ביצעו מאמצים דיפלומטיים בלתי נלאים, במטרה להקים את הכוח היהודי הלוחם, זו תהיה חטיבה אשר כל חייליה ומפקדיה יהיו אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל, עם רוח עברית וסמלים ציוניים, אשר תלחם נגד גרמניה הנאצית. תחילה לא נטו הבריטים להיענות להצעה, משיקולים רבים, אחד השיקולים היה חשש מחוסר נאמנות מצד חיילים שאינם בריטיים, בנוסף ליהודים אין כישורים מיוחדים ומספקים בלחימה, יתרה מזו הבריטים רצו לשמור על המצב בארץ ישראל, שהייתה בשליטתם בתוקף המנדט הבריטי. תחילה לא גייסו יהודים מארץ ישראל כדי לא להרגיז את ערביי ארץ ישראל, אך בקיץ 1940 החלו לשנות את דעתם.
ניתן להסיק כי שינויים שונים במצב המלחמתי גרמו לתפנית, בקיץ 1940 החל הבליץ על לונדון. הבריטים קיוו שהקמת כוח יהודי תגדיל את התמיכה והסיוע שקיבלו מהאמריקאים בני בריתם. במהלך ההפצצות על ערי בריטניה, באוקטובר 1940 החליט קבינט המלחמה הבריטי להקים כוח לוחם המורכב מדיוויזיה אחת בלבד. תחילה גויסו היהודים הארצישראליים לפלוגות עזר צבאיות - ושימשו כתומכי לחימה - חפרים, מובילי מים, ממלאי דלק - לא תפקידי לוחמה, אם כי יהודים אחדים שירתו כלוחמים ביחידות השונות. כל שנה גויסו יהודים נוספים מארץ ישראל על מנת להחליף את הלוחמים שנפלו בעת שירותם ולהחזיק את הכוח מתפקד. ביולי 1942 הגיעה לשיאה מערכת הגיוס, זאת בעת שכוחות גרמניים הגיעו למצרים ונראה היה כי הבריטים במזרח התיכון עומדים להתמוטט. ב-6 באוגוסט 1942 הכריזו הבריטים על הקמת רגימנט ארץ-ישראלי ובו שלושה גדודים יהודיים ואחד ערבי, הכרזה זו נעשתה תחת הלחץ האמריקאי ודעת הקהל המקומית. הוקמה רק דיוויזיה ורגימנט ארץ ישראלי אחד אך ב-3 ביולי 1944 החליט קבינט המלחמה הבריטי שעל אף שהקמת דיוויזיה יהודית אינה בת ביצוע נוכח סיבות מעשיות, הקמת חטיבה תיבחן מיד בחיוב. שלושת גדודי הרגלים של הבריגדה היהודית רוכזו ואומנו בקרבת אלכסנדריה ובראשית נובמבר הפליגו לאיטליה.
השתלבות במאמץ המלחמתי.
הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות-הברית באיטליה באפריל 1945, ואחרי-כן הועבר לעורף לשם התארגנות מחודשת.
בעלות הברית החלו בפלישה לאירופה הכבושה. מטרת בעלות הברית הייתה להתקדם מ"הבוהן של איטליה" (סיציליה) עד ברלין ולסיים את המלחמה, מנגד (מהצפון) פלש הצבא הגרמני, ונפתחה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, המערכה בין בעלות הברית לנאצים באזור המכונה - "הקו הגותי". במערכה נלחמו גם חיילים יהודים מארץ ישראל, לחמו כחטיבה יהודית לוחמת - הבריגדה היהודית. הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה באפריל 1945. 57 מחיילי הבריגדה נפלו בחזית וכ-200 נפצעו. הבריגדה הייתה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
דאגתו של שרת ללוחמים הארץ ישראליים הובילה אותו למסעו המרגש ליוון ואיטליה ב-1945. בחטיבה הוא השקיע את מלוא המרץ והפעילות, הוא ראה את הלוחמים כ"ילדיו".
מתחילת הפעילות המבצעית של הבריגדה קיוו החיילים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו אך הבריטיים אסרו עליהם והדבר לא נעשה, אך גם לאחר שאושר להם הדבר לא נעשה עד ביקורו של שרת (שרתוק) לקווי החזית והביא איתו מארץ ישראל דגל.
תוכן נאום הדגל הראשון.