ג'ו מסדרת לו עבודה בתזמורת ביג בנד בניו יורק ומכירה לו את חברתה איימי נורת' (לורן באקול). איימי היא מתמחה בפסיכיאטריה, אכולה בבעיות נפשיות לאחר שאימה התאבדה ומעדיפה מוזיקה קלאסית ונגינה של שופן על פני ג'אז. למרות זאת ריק נמשך אליה והם מתחתנים.
הנישואים אינם מוצלחים והם רבים כל הזמן. ריק מתחיל לשתות אלכוהול, להיפגש פחות עם עמיתיו הנגנים ואיכות נגינתו יורדת.
ארט האזרד נפגש איתו בבית קפה ומנסה לשווא לעודד אותו. ביציאה מבית הקפה נפגע ארט ממכונית ומועבר לאשפוז. ריק ממהר לבית החולים אבל מסתבר שארט כבר מת. הוא נוכח בעצב בטקס האשכבה שלו בכנסייה.
בשובו הביתה אומרת לו איימי כי החליטה לעזוב את ההתמחות ולנסוע לפריז עם חברתה וכי התחתנה איתו רק כדי לחוות מה זה נישואים. היא רוצה להתגרש ובחמת זעם שוברת את תקליטיו הרבים. ריק בורח לרחובות ניו יורק שתוי נופל ברחוב ומובא לבית מחסה לאלכוהוליסטים.
סמוק וג'ו מוזעקים למקום ומעבירים אותו לבית חולים.
בניגוד לספר ולמציאות, ריק מתאושש וממשיך להופיע עם סמוק וג'ו שמבצעים ביחד את השיר With the Song in my Heart.
מרגריט זוראך
מרגריט זוראך ( Marguerite Zorach; 25 בספטמבר 1887 - 27 ביוני 1968) הייתה ציירת, אמנית סיבים ומעצבת גרפית אמריקאית, והייתה מראשוני המודרניזם באמריקה. היא זכתה במדליית הלוגן לאמנויות בשנת 1920.
ראשית חייה.
מרגריט (שם נעורים: תומפסון) נולדה בסנטה רוזה בקליפורניה. אביה, עורך דין בעמק נאפה, ואמה היו צאצאים מאנשי ניו אינגלנד ומקווייקרים של פנסילבניה. בצעירותה עברה המשפחה לפרזנו ושם החלה את השכלתה. היא החלה לצייר בגיל צעיר מאוד והוריה סיפקו לה חינוך שהושפע מהתפיסות הליברליות, כולל שיעורי מוזיקה בבית הספר היסודי, ווכן לימוד של ארבע שנים לטינית בתיכון פרזנו. היא הייתה אחת מקבוצה קטנה של נשים שהתקבלו לאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1908.
קריירה.
פריז.
בזמן לימודיה בסטנפורד, המשיכה מרגריט תומפסון להראות יכולת ומשיכה לאמנות, ובמקום להשלים את התואר האקדמי, היא נסעה לצרפת בהזמנת דודתה, הרייט אדלייד האריס. מרגריט ביקרה בסלון ד'אוטן ממש ביום שהגיעה לפריז. כאן היא ראתה יצירות רבות של אנרי מאטיס ואנדרה דריין, המכונים הפוביסטים. הפוביסטים נודעו בשימושם בצבעים עזים ובעבודות מכחול ספונטניות, אינסטינקטיביות. המפגשים של תומפסון עם העבודות האלה השפיעו עליה מאוד. כוונתה של דודתה, שמרגריט תומפסון תלמד ב"בית הספר לאמנות יפות", אך תומפסון נדחתה מכיוון שמעולם לא ציירה עירום בחיים. האריס ניסתה לאחר מכן לרשום את מרגריט לאקדמיה דה לה גרנדה צ'אומייר, ללמוד אצל הצייר פרנסיס אובורטין. לתומפסון לא היה שום עניין בנוסחאות של ציור אקדמי ובמקום זאת היא בחרה ללמוד בבית ספר פוסט-אימפרסיוניסטי Académie de La Palette. האקדמיה עודדה אותה להמשיך בגישה שלה ולצייר בסגנון שהיה ייחודי לה. היא הציגה ב- Société des Artistes Indépendants משנת 1910, ובסלון ד'אוטן ב -1911, שניהם אירועים שהיו ידועים בנושאים המודרניסטיים שלהם.
כשהייתה בפריס, היא התחברה עם פבלו פיקאסו, גרטרוד שטיין, אנרי רוסו ואנרי מאטיס. באקדמיה דה לה פאלט היא פגשה לראשונה את בעלה לעתיד שחלק איתה את התפיסה האמנותי, ויליאם זוראך. ויליאם העריץ את האינדיבידואליות שלה, ואמר על יצירות האמנות המודרניות שלה "פשוט לא יכולתי להבין מדוע ילדה כל כך נחמדה תצייר תמונות פראיות כל כך."
אחרי פריז, היא עשתה סיבוב ארוך עם דודתה בשנים 12–1911. הם ביקרו בירושלים, במצרים, בהודו, בבורמה, בסין, בהונג קונג, ביפן ובהוואי. היא התרשמה מהמקומות הזרים שראתה והשתוקקה לכתוב על חוויותיה. היא שלחה מאמרים לעיתון בפרזנו. לטיול הזה הייתה השפעה עצומה גם על אמנותה, והוא ישפיע עליה לצייר בצורה מופשטת יותר ממה שהייה בעבר. היא גם החלה לייצר נופים בצבעים עזים וקווי מתאר שחורים עבים.
חזרה לארצות הברית.
עם חזרתה לארצות הברית, היא הציגה בפרזנו ובלוס אנג'לס. עד מהרה היא עברה לעיר ניו יורק והתחתנה עם ויליאם זוראך ב־2 בדצמבר 1912. הזוג החל מיד לשתף פעולה באופן אמנותי. שניהם נכנסו ליצירות אמנות בתערוכת הארמורי ב-1913. הצלחתם המשיכה בשעה ששניהם הוזמנו להשתתף בתערוכת 'פורום ציירים אמריקאים מודרניים' בשנת 1916, בה מרגריט הייתה האשה היחידה בין 17 האמנים. בשלב זה החלו ויליאם ומרגריט להתנסות בצורות אמנות אחרות כמו שירה.
מרגריט ילדה בן בשנת 1915 בן, טסים זוראך, ובת, דהלוב זוראך, בשנת 1917. בסופו של דבר הצמד התיישב בגריניץ' וילג' וכינה בחיבה את ביתם סטודיו "פוסט-אימפרסיוניזם". הבית הפך למקום מפגש לאמנים מסוגים שונים, שהזכיר סלונים קטנים בפריס. בהתעקשותה של מרגריט בילתה המשפחה את הקיץ בניו אינגלנד. בשנת 1922 הם ביקרו בג'ורג'טאון, מיין, ובהמשך קנו בית שם.
מרגריט שימשה גם כנשיאת אגודת הנשים של ניו יורק לאמניות מודרניות באמצע שנות העשרים.
קיץ ביוסמיטי.
אחת התקופות המשפיעות ביותר על מרגריט וויליאם הייתה בשנת 1920, כאשר הם בילו את הקיץ בעמק יוסמיטי, כשהם מציירים את הנוף. בני הזוג, ומשפחתם, שרטטו וציירו את הפארק הלאומי בסגנון פואביסטי. הטיול ריגש מאוד את השניים, ונושאים מהטיול יופיעו ברבות מיצירותיהם המאוחרות, כולל עבודות של מרגריט "זכרונות ילדותי בקליפורניה" (1921) "עמק יוסמיטי", "קליפורניה" (1920).
אומנות טקסטיל.
לאחר לידת בתם, מרגריט גילתה כי יצירה בטקסטיל תאפשר לה לתת יותר תשומת לב לילדיה. בעוד ויליאם ומרגריט התנסו באמנות טקסטיל, מרגריט הייתה פורה יותר ונודעה יותר בזכות עבודותיה. היא יצרה בעיקר רקמות או טפטיןשדמו סגנונית לציוריה הפוביסטים וכמו כן יצרה בבטיק. הרקמות שלה הוצגו לראשונה בניו יורק בשנת 1918.השימוש בטקסטיל כמדיום עקב אחר הדפוסים המודרניסטיים של תחילת המאה ככל שהאמנות החדשה הפכה לפחות סיפורית.
עבודה בבדים שברה את המחסומים בין מלאכה לאמנות יפה, והיה שיתוף פעולה של ויליאם ומרגריט שחצו את המחסומים המגדריים. עבודותיה היו פופולריות ומעניינות את הציבור, אך מבקרי האמנות נתנו ביקורות מעורבות בגלל מעמדה הנמוך של הרקמה באמנויות היפות.
בהווה הם היו זוכים לתשבחות בזכות הנושאים הפמיניסטיים והסגנון החדשני שלהם. התערוכה הראשונה של מרגריט זוראך הייתה בגלריה של צ'ארלס דייוויד בניו יורק. פעמים רבות מכירת הטקסטילים של מרגריט הן מה שמנעו מהמשפחה עוני.
מרגריט גם נהנתה מאוד לייצר בגדים לבעלה ולילדיה, אם כי לא תמיד הם היו בסגנון המקובל של התקופה.
שנים מאוחרות.
מרגריט זוראך המשיכה להיות אמנית פורה עד סוף חייה. בשנים מאוחרות יותר היא עבדה ב"מינהל העבודות הציבוריות" בתקופת השפל הגדול. ציור הקיר שלה בשמן ב-1938 בלובי במשרד הדואר פטרבורו, ניו המפשייר, שכותרתו ניו אינגלנד בחורף, הראה את כישרונה המודרניסטי. בשנת 1940 היא השלימה ציור קיר נוסף בריפלי, טנסי. מרגריט לימדה גם באוניברסיטת קולומביה.
בהמשך החיים היא סבלה מניוון בעיניה. המחלה עצרה מאוד את יכולתה לייצר טקסטיל, אולם היא הצליחה להמשיך לצייר.
היא נפטרה בניו יורק בשנת 1968.
בעוד שמרגריט זוראך הייתה אמנית מרשימה ופוריה, רק לאחר מותה קיבלה הכרה כמו בעלה. היא הייתה ציירת מוכשרת בעלת השפעה על התקדמות המודרניזם האמנותי בארצות הברית. [12] היסטוריוני אמנות רואים אותה כ"אשה האמנית הראשונה מקליפורניה."
הנדנדה (פרגונאר)
הנדנדה (בצרפתית: L'Escarpolette) הוא ציור בשמן של הצייר הצרפתי ז'אן אונורה פרגונאר מהמאה ה-18. היצירה מוצגת באוסף וולאס שבלונדון, והיא נחשבת כאחת מהיצירות החשובות ביותר בתקופת הרוקוקו וכיצירתו הנודעת ביותר של פרגונאר.
אודות היצירה.
בציור מתוארת אישה צעירה המתנדנדת על נדנדה. בצד שמאל ניתן לראות גבר צעיר שחבוי מבין השיחים ושנמצא בנקודת תצפית על הנערה. בצד ימין עומד בין הצללים גבר מבוגר המושך בנדנדה. ניכר כי הגבר המבוגר אינו מבחין בגבר הצעיר. האישה משליכה את נעלה השמאלית בעוד היא מתנדנדת. בציור ישנם שני פסלים; האחד משמאלה ומעל האישה המתנדנדת. הפסל שם את ידו על פיו כסימן לשתיקה. צמד הפסלים השניים נמצא לצד האיש המבוגר בצד ימין.
הציור הוזמן תחילה מהצייר גבריאל פרנסיוס דויאן, והבקשה כללה ציור של אדם והפילגש שלו. דויאן סירב לבקשה מפני קלות הדעת של מהות היצירה, והוא העביר את המשימה לפרגונאר. בבקשה הצייר נדרש לצייר בישוף שדוחף את הנדנדה, אבל פרגונאר צייר אדם פשוט במקום איש דת. סגנון היצירות ה"קלות דעת" הוביל לדיון נרחב בקרב פילוסופים של עידן הנאורות שטענו כי אדם מכובד צריך לבקש אומנות המתאימה למעמדו ולא יצירות בסגנון "קליל דעת".
זהות מחזיק הציור הראשון לא ידועה. ידוע שהציור הוחזק על ידי איכר שהוצא להרוג על ידי גיליוטינה ב-1794 ולאחר מכן הציור הוחרם על ידי הממשלה. גם המרקיז ראזין דה סיינט מארק והדוכס צ'ארלס דה מורני החזיקו את הציור לתקופות מסוימות. לאחר מותו של דה מורני בשנת 1865, לורד הרטפורד רכש את הציור במכירה פומבית. לורד הרטפורד היה מייסד של אוסף וולאס, היכן שהיצירה מוחזקת עד היום.
ישנם עוד שני עותקים ליצירה; האחד היה שייך לאדמונד ג'יימס דה רוטשילד ובו לאישה הייתה שמלה כחולה ולא ורודה כמו ביצירה המקורית. עותק שני של הציור נמצא כיום במוזיאון למבינט שבורסאי, וזוהי גרסה קטנה יותר מהציור המקורי. פרגונאר לא צייר את שני העותקים.
היצירה השפיעה והיוותה השראה על אמנים אחרים. כמו כן, היצירה זכתה להתייחסויות רבות בתרבות הפופולרית. למשל, המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס כתב פואמה בשם "דיוקנה של הגברת" שבה ישנה התייחסות ליצירה.