בכל המרבצים של אלמדן, המינרל העיקרי הוא צינובר (כספית גופריתית) עם צבע השני האופייני, כמעט תמיד מסיבי ומתגבש לעיתים נדירות. העפרה האחרת, אף על פי שקשה לחלץ אותה בגלל נזילותה, היא כספית טבעית.
היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16.
כאמור בפסקת ההיסטוריה, הוחכרו המכרות בתחילת המאה ה-16 למשפחת פוגר, משפחה של סוחרים ובנקאים מאאוגסבורג. תנאי העבודה המסוכנים של המכרות הקשו על בני משפחת פוגר למצוא עובדים שיסכימו לעבוד במכרה. ככל שהביקוש לכספית הלך וגבר, הועלה הרעיון של שימוש בעובדי כפייה.
שימוש בעובדי כפייה.
לאחר שבני משפחת פוגר לא עמדו במכסות הייצור בשנת 1566, הסכים מלך ספרד לשלוח 30 אסירים לרצות את עונשם כעובדים באלמדן. המספר הוגדל ל-40 בשנת 1583. האסירים, המכונים פורסדוס (forzados, מילולית "הכפויים"), נבחרו מבין עבריינים שחיכו בכלא טולדו להעברה לבסיסי חיל הים במטרה לשמש כחותרים בספינות משוטים. אלו שנבחרו היו בדרך כלל כאלו שנגזרו עליהם עונשי מאסר מוגבלים והיו בעלי יכולות פיזיות טובות. לעיתים רחוקות נבחרו רוצחים או כאלו שהוטל עליהם גזר דין מוות, מכיוון שהחתירה בספינות משוטים נחשבה לעונש חמור בהרבה מהעבודה במכרות אלמדן.
הקבוצה הראשונה של עובדי כפייה הגיעה לאלמדן בסוף פברואר 1566. מאותו מועד כוללים גזרי דין של מורשעים בספרד במפורש את המשפט "לשרת במכרות אלמדן", עונש שמעולם לא אושר בחוק, והתבסס על חוקי עונש השירות כחותרים בספינות המשוטים. אפילו בגזרי דין רבים המטילים עבודת כפייה במכרה, עדיין מוזכר מקורה בעונש השירות בספינות, עם ביטויים כמו האסירים נענשים ל"חתירה ללא תשלום במכרה המלכותי ובבור הכספית באלמדן", או אפילו "ספינות ומפרצים של העיר אלמדן", ובכך הם נבדלים מגזרי הדין שהטילו עונש של שירות ב"ספינות בים".
חיי היומיום באלמדן.
רצף קבוע של תלונות שהגיעו למלך בשנות ה-80 של המאה ה-16 הוביל לחקירת תנאי המחיה של האסירים באלמדן בשנת 1593. החקירה נערכה על ידי נציב מטעם המלך והסופר המפורסם מתאו אלמן, והתבססה בעיקר על ראיונות עם האסירים.
המכרה באלמדן סיפק לעובדי הכפייה תנאי מחיה מקובלים. כל אסיר קיבל מדי יום מנת מזון של בשר, לחם ויין. בכל שנה קיבל עובד כפייה , זוג מכנסיים, גרביים, שתי חולצות, זוג נעליים וברדס. טיפול רפואי היה זמין במרפאה, והמכרה אף כלל בית מרקחת משלו.
למרות תנאי החיים המשופרים הללו, הייתה תמיד קיימת סכנת מוות או מחלה בגלל הרעלת כספית. בין השנים 1566–1593 מתו 24% מהאסירים באלמדן לפני מועד שחרורם, לרוב בגלל הרעלת כספית. כמעט כל האסירים חוו בעיות בריאות בגלל חשיפה לכספית. תסמינים שכיחים כללו כאבים עזים בכל חלקי הגוף, רעידות בגפיים ואובדן שפיות. רוב הגברים שעבדו בכבשנים מתו מהרעלה.
עובדי הכפייה נאלצו גם לשאוב מים מהמכרות. גברים אלה התחמקו מהסכנות שבחשיפה לכספית, אך סבלו מתשישות על בסיס יומי. קבוצה של ארבעה גברים נאלצה לשאוב 300 דליי מים ללא מנוחה. אלה שלא יכלו לעמוד במכסה זו הולקו. אסירים חולים לא היו פטורים מעבודה זו.
המוות היה נפוץ, והאסירים רצו להבטיח קבורה הולמת לכל אחד מהאנשים שמתו במכרה. נוצרה אחווה דתית, בניהולו של נזיר שהיה מנהל המכרות מטעם משפחת פוגר. הנזיר גם בחר באסירים שהיו נוצרים אדוקים לשמש פקידים. המיסה התקיימה בימי ראשון ובימי חג, ואי נוכחות נענשה בקנס.
האסירים שהגיעו לאלמדן נאלצו לרצות מאסר זמני או מאסר עולם. אף על פי שרוב הראשונים לא חיו מספיק זמן כדי להשתחרר לאחר שריצו את עונשם, חלקם עשו זאת. באשר לאלו שנשפטו למאסר עולם או עבדים, הגיעה תקופה שבה הם היו זקנים, חולים או שנטרפה עליהם דעתם, הם לא הועילו לעבודה. המנהל הכללי ואלדס הציע בשנת 1712, כפי שאושר על ידי מנהלת המכרה, לשחרר כמה מעשרת העבדים שהיו בנסיבות האמורות, ולשאר הקבוצה יינתן מזון עד מותם.
צו מלכותי מיום 4 בפברואר 1716 הורה על שחרורם של כל עובדי הכפייה ששירתו נאמנה במכרות אלמדן במשך עשר שנים, כל עוד המעוניינים בכך ביקשו זאת. הוראה זו יושמה אוטומטית מכאן ואילך, עד לרגע שחרורו בשנת 1728 של עובד הכפייה חוסה אריאס, שנידון למאסר עולם, שאז הוחלט שלא להעניק חופש במקרים דומים, מבלי להודיע על כך לראשונה למלך. מכאן ואילך, כאשר גזרו בתי המשפט על אסירים לשרת במכרות אלמדן, הם עשו זאת כעונש זמני, שלא יותר מעשר שנים.
עובדי כפייה צוענים.
צוענים רבים עבדו במכרות כעובדי כפייה, מואשמים באופן כללי כ"גנבים", אך למעשה מבלי שביצעו פשע אחר מלבד היותם "חסרי בית ובדרנים גרועים", או פשוט בגין "הליכה בבגדי צוענים ודיבור בשפת החרינסונסה", דבר שהיה מקובל באזורים פליליים אחרים במדינה באותו זמן.
רבים מהם היו האסירים שקיבלו הקלה בעונש מחתירה בספינות בתמורה לעבודה במשך מחצית הזמן במכרות. אבל כשהגיע הזמן לשחררם לחופשי הם הושארו בכלא כי לא עמדו בתנאי שיהיו לו מגורים מובטחים בצאתם, דבר נדיר מאוד אחרי שנים כעבדים. לפיכך, רובם נשארו באלמדן עד 1763–1764, אז קיבלו חופש בתנאי שהם יתמקמו במקום קבוע. לבסוף, בשנת 1768 לא התקבלו צוענים נוספים.
מאוחר יותר, בעשור האחרון של המאה ה-18, הייתה הקלה הפוכה בעונש. עובדי הכפייה מאלמדן קיבלו הקלה בעונש של עבודה במכרות בדמות שירות בגדוד צבאי או בבסיסי הצי לאותו פרק זמן. קיומן של החלופות למכרות באלמדן ליעדים אלה מעיד על ניסיון מסוים להתאים את חומרת העונשים לחומרת הפשעים שבוצעו. העונש של עבודה במכרות היה ללא ספק החשש הגדול ביותר של עבריינים, ואחריו בחומרה בסיסי הצי ולבסוף בתי הכלא בצפון אפריקה, אלה הרבה יותר קלים מאשר הקודמים, ללא הסיכונים לטביעה במכרות או העבודה המתישה של הפעלת משאבת שיפוליים ב.
עבדים.
עבדים מצפון אפריקה נרכשו ישירות מבעלי עבדים לעבודה לצד האסירים. עבדים אלה היו לרוב זולים בהרבה מאחרים שהיו בשוק באותה תקופה, ובשנת 1613 היחס בין עבדים לעובדי כפייה היה של שניים לאחד.
מ-1645 עד 1755.
בשנת 1645 בוטל הזיכיון של משפחת פוגר והמדינה הלאימה את המכרות, במטרה שינוהלו על ידי ממשלת המלוכה. כל הפושעים שנגזר עליהם גזר דין מוות היו אמורים להישלח לאלמדן בצו בית משפט בשנת 1749, אך המכרה פשוט לא יכול היה להכיל את כולם. ההחלטה בוטלה בשנת 1751.
שתי שריפות הרות אסון התרחשו בשנת 1755 והאשימו את עובדי הכפייה בהצתתן.
הכלא החדש.
המנהל הכללי של המכרות אישר בניית בית כלא חדש. בנייתו הופקדה בידי המהנדס של צבא המלך סילבסטר אברקה. הוא הושלם בסביבות שנת 1754 ואליו "נשלחו הגברים הפושעים ביותר בספרד, כמו גם עבדים מהמושבות הממוקמות באפריקה". ב-30 בספטמבר 1793 הורה המנהל הכללי על סגירת המרפאה בכלא שמבחינתו לא הייתה מספקת. החולים של עובדי הכפייה טופלו בחדר מיוחד של בית החולים הממלכתי של הכורים (Real Hospital de Mineros).
ד"ר חוסה פרס (José Parés) כתב כי במחצית הראשונה של המאה ה-18 היו עובדי הכפייה והעבדים חולים יותר מהעובדים החופשיים, משום שהם ביצעו את העבודות המזיקות והקשות ביותר. אך מכיוון שלאחר השרפה של 1755, הם הועברו לתפעל מחרטות ולעבודות אחרות מחוץ למכרות, הם חלו מעתה פחות מהעובדים החופשיים. משמרת יום העבודה הרגילה שלהם הייתה בת שש שעות. מ-1755 נקבעה עבורם מכסת עבודה, משיכת כמות מסוימת של עגלות עמוסות בסלעים, העמסת כמות מסוימת של סלעים על העגלות. אם הם סיימו את המכסה לפני תום שש השעות, הם סיימו את יום עבודתם.
ב-22 במאי 1799 החליט המלך, לבקשת הוועד המנהל של מכרות אלמדן, כי אף נאשם שנידון למאסר לא ישלח לכלא ולעבוד במכרות אלה. הכלא הפך לכלא מחוזי מספר 19. מאוחר יותר, בין השנים 1941 עד 1969 היה זה מחסן חיטה של שירות הדגנים הלאומי; ונהרס ב-5 במאי 1969; בית הספר הנוכחי לכרייה והנדסת תעשייה באלמדן, השייך ל, נבנה באתר שנשאר שם.
החשיבות של הכלא באלמדן הייתה מעל הכול הצורך בעובדים למכרה, שכן עד למאתיים עבדים עבדו במכרות כאשר היה מחסור בידיים עובדות באותה תקופה. לכלא היו במהלך חייו כמה שמות: "פלילי" (Penal), "כלא מפלגה" (Cárcel del Partido), "כלא לעובדי כפייה" (Cárcel de Forzados), "כלא מלכותי" (Real Cárcel), "הכלא החדש" (Cárcel Nueva), "כלא הספינות" (Cárcel de Galeras).
מסוף המאה ה-18 ועד ימינו.
טכנולוגיית כרייה בטוחה יותר הוצגה ברבע האחרון של המאה ה-18, ופועלים חופשיים החלו להתעניין במכרה שוב. בסוף המאה החליפו עובדים חופשיים את מרבית עבודת העבדים. הכלא באלמדן נסגר בשנת 1801.
בשנת 1835, במהלך , הוחכר המכרה ללא הגבלת זמן ל. המחיר ששולם היה גבוה, אך אחת מהחברות של משפחת רוטשילד רכשה בעבר את מכרה הכספית באידריה (כיום בסלובניה) מאוסטריה; לפיכך היה לחברה מונופול על כספית (עד גילוי המרבצים של בקליפורניה). הכמות שהופקה הוגדלה והמתכת נמכרה בתוספת משמעותית והחזירה רווח משמעותי הן לספרד והן לחברה. ספרד החזירה לעצמה את המכרה בשנת 1921.
בשנת 1916 הוקמה מועצה מיוחדת להפעלת המכרות ויושמו טכנולוגיות חדשות ושיפור בטיחות. ייצור שיא של 82,000 בקבוקוני כספית הושג בשנת 1941, ממש לאחר מלחמת האזרחים בספרד, תוך שימוש בשבויי המלחמה כעובדי כפייה. כמות זו ניתנת להשוואה ל־3,000,000 קילוגרם שהופקו על ידי סין בשנת 2018. מחיר הכספית ירד משיא של 571 דולר אמריקני ב-1965 ל-112 דולר ב-1976, דבר שהקשה על התכנון הכלכלי. בשנת 1981 הקימה ממשלת ספרד את חברת Minas de Almadén y Arrayanes להפעלת המכרות.
סגירת המכרות.