הגדיים של היעל נשארים בדרך כלל קרובים לאימם כדי לקבל הגנה, וכאשר הם יהיו מאוימים הם ישמיעו קולות פעייה. מדווח שהגדיים עשויים לרוץ לנקבה הבוגרת הקרובה ביותר כדי לקבל הגנה בנוכחות סכנה. אף על פי שגדיי היעל יכולים לרעות על מזון מוצק באופן מלא בגיל 1.5 חודשים הם בדרך כלל יונקים עד חודש דצמבר. הגמילה היא הדרגתית ועשויה להתרחש בגיל 5 או 8 חודשים, והגדי יישאר לצד אימו המשך שנה לפחות. הנקבות יכולות להתרבות כבר בשנה השנייה לחייהן, אולם הזכרים לא יוכלו להתרבות עד גיל 5 לפחות, שאז קרניהם גדולות מספיק כדי להילחם עם זכרים גדולים אחרים.
תוחלת החיים המרבית של היעל הסיבירי בטבע היא עד 15 שנים לזכר ועד 17 שנים לנקבה, אם תוחלת החיים הממוצעת של הזכרים היא בדרך כלל 8–10 שנים. הפרט המבוגר ביותר שתועד הייתה נקבה שחיה מעל 22 שנים בגן החיות של לונדון.
מצב.
היעל הסיבירי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה משוערת גדולה, ואף על פי שחלק מהאוכלוסיות צפויות להיות בירידה, במבט כללי הירידה תהיה הרבה פחות מהשיעור הנדרש כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר כ"קרוב לסיכון" (NT).
איומים.
לאורך כל הטווח שלו, היעל הסיבירי ניצוד בהרחבה מכיוון שהוא משמש כמזון משלים חשוב עבור התושבים המקומיים. ציד לא חוקי מתרחש גם באזורים מסוימים על ידי אנשי צבא, עובדי תחזוקת כבישים ואחרים - במיוחד באזורים הנגישים לכלי רכב. איומים נוספים ליעלים כוללים תחרות עם בעלי חיים מקומיים על מקורות המחייה המועטים, ובחלק מהאזורים גם על ידי שיעורי טריפה גבוהים. כתוצאה משלל איומים אלה, באזורים רבים שבהם יש צפיפות אנושית גבוהה האוכלוסיות יורדות באופן משמעותי.
בשנת 2007, יצרני צמר מנפאל החלו לשווק מוצר המכונה "יאנג'יר" שלטענתם מופק מהטבע, אם כי ארגוני השימור מאמינים שמקורו בסיבי השיער של היעל הסיבירי שבעלי מרקם דומה לצמר. ידוע לפחות על יבואן אירופאי אחד בגרמניה שמשווק את היאנג'יר כ"צעיפים אסייתים מיוחדים". נכון ל-2008, IUCN לא הצליח לקבוע בוודאות האם היאנג'יר אכן מופק מהיעל הסיבירי. אם אכן היאנג'יר מופק ממנו, ארגון השימור טוען שסביר להניח שמקור הפרוות הוא בטג'יקיסטן, פקיסטן וקירגיזסטן ומהווה חלק נכבד מאחוזי הציד במדינות אלו.
באפגניסטן, לפני מלחמת אפגניסטן הראשונה והשנייה, היעל הסיבירי היה נפוץ בשפע וניצוד בכל רחבי הטווח שלו על ידי השבטים המקומיים. למרות שאז הציד לא היה גורם משפיע כל כך על מספריו, כיום לאחר עליית השימוש בנשק מודרני וסלילת כבישים חדשים לאזורים שלא היו נגישים בעבר הציד באפגניסטן הפך לאיום הגדול ביותר על המין.
בסין, ציד לא חוקי הוא איום קטן יותר; הרשויות מחרימות רובים מרועי צאן הגרים בקרבת בית הגידול של היעל הסיבירי, אם כי למרבה האירוניה, חלק מהציד מתבצע על ידי המשטרה או הצבא הסיני. תחרות מסוימת בין עדרי הצאן ליעל עלולה להתרחש.
בהודו, הגדלת המרעה לבעלי חיים מקומיים גורמת להפרעה ניכרת ליעל באזורים מסוימים. בתי הגידול הסלעיים המאוכלסים על ידי היעל מגינים עליו במידה רבה מתחרות משמעותית, כך שסביר להניח שהציד יהווה את ההשפעה האנושית העיקרית על מספריו. איומים נוספים בהודו כוללים הכלאה בין היעל לעיזי הבית כפי שדווח מעמק ספיטי בקאשמיר.
בפקיסטן, תחרות עם בעלי חיים היא איום הולך וגדל על היעל הסיבירי מלבד הציד.
במונגוליה, האיומים העיקריים ליעל כוללים הפרעה על ידי מרעה של בעלי חיים מקומיים, כריית מינרלים וציד לא חוקי לבשר, פוחלצים ופרוות. היעל הסיבירי כנראה מושפע פחות מהציד לעומת כבש ארגאלי, בגלל נטייתו לתפוס אזורים תלולים יותר שקשים יותר לגישה של רועים וציידים. תנאי מזג אוויר קשה בחורף עלולים לגרום לתמותה גבוהה לאוכלוסיות מסוימות.
ברוסיה, למרות שהיעל הסיבירי ניצוד באופן מסודר על ידי הנפקת רישיונות קצובים, רבים מהיעלים ניצודים באופן לא חוקי במספרים גדולים.
אומדנים.
נכון להיום, אין אומדן אוכלוסייה עולמי ליעלים הסיבירים, אך בעבר נעשו אומדנים בכל המדינות שבהם הוא מצוי. נתונים אלה מוצגים כאן אך חשוב לזכור כי האוכלוסייה פחתה מאז בצורה ניכרת.
באפגניסטן, היו ב-1970 כ-5,000 יעלים בעמק אז'אר ויותר מ-4,000 ברכס פמיר. בסין אומדן אוכלוסייה המשוער ב-1998 היה 50,000-40,000 פרטים לאורך הרי טיין שאן באזור המערבי והדרומי ובסביבות 4,000-3,000 באזור הצפוני. בהודו, אומדני אוכלוסייה ב-1999 העריכו שיש מינימום 6,000 פרטים באזור לדאק, ואולי עוד כ-4,000 באזור קאשמיר והימאצ'ל פרדש. בפקיסטן הוערך שהמספר הכולל הוא כ-6,000 פרטים בין 1987 ל-1992. המספר הכולל של היעל בברית המועצות לשעבר הוערך ב-1997 בסביבות 100,000 עד 110,000 פרטים, כשמתוכם 70,000 בקירגיזסטן ובטג'יקיסטן, 17,000 בקזחסטן, 9,000-8,000 ברוסיה, ו-2,400 באוזבקיסטן. במונגוליה נאמדו כ-80,000 פרטים בין 1987 ל-2002.
מנתונים אלה יוצא כי בין 1970 ל-1999 אוכלוסיית היעל הסיבירי העולמית מנתה כ-260,000 פרטים.
יעל ההימלאיה
יעל ההימלאיה (שם מדעי: "Capra sibirica hemalayanus"), הוא אחד מארבעת תת-המינים של יעל סיבירי החי בעיקר במזרח הרי ההימלאיה במרכז ובדרום אסיה ומכאן מקור שמו הרשמי ושמו המדעי. בניגוד לתת-המינים החדגוניים יחסית של היעל הסיבירי, יעל ההימלאיה מתאפיין בפרווה צבעונית ובולטת שמאפשרת לזהותו משאר תת-המינים בקלות. בצבעי פרוותו הוא מזכיר מאוד כבש מופלון.
מאפיינים פיזיים.
לזכר יעל ההימלאיה יש זוג קרניים מאסיביות ועבות, שצומחות במעין חצי עיגול לאחורנית. לאורך הקרניים יש כפתורים בולטים, ולמרות האמונה הרווחת לא ניתן להסתמך עליהם באופן בלעדי כדי לקבוע את גילו של הפרט. קרני הנקבות קצרות ודקות יותר משל הזכרים, ובמקום כפתורים יש להן חריצים קטנים לאורך הקרן. צבע קרני היעל הוא ברונז'ה, נחושת, חלודה או אפור-ברזל.
פרוותו של יעל ההימלאיה מורכבת משערות צפופות ועבות, ומותאמת במיוחד לאקלים הקפוא בהימלאיה. היא נוטה להיות עבה יותר בחורף מאשר בקיץ. צבע פרוותו של זכר היעל ההימלאי בחורף ססגוני מאוד ובולט היטב: הצלעות, השוקיים העליונות, הצוואר והחלק העליון של העכוז בצבע חום שוקולד כהה - ערמוני, חום מהגוני או חום קפה עמוק, בעוד שעל פני העורף, הכתפיים והגב משתרע כתם גדול ורחב בצבע לבן בוהק דמוי אוכף שמזכיר מאוד את הפרווה של קובוס הנילוס. הכתפיים לעיתים קרובות עלולות להיות בצבע חום כהה בדומה לשאר הגוף, ומכיוון שבמקרים כאלה הצבע החום מפריד בין הגב והעורף הלבנים היעל מזכיר במקצת תת-מינים של עז הבר כמו יעל בזואר. לאורך שידרת היעל - מהכתף עד לקצה זנב - יש בדרך כלל פס עבה בצבע חום כהה. צבעם של המותניים, השוקיים והחלק התחתון של העכוז - אוכרה או חאקי בהיר. בקיץ, צבעו של היעל משתנה לחום בהיר ודהוי, והכתמים הלבנים הופכים לקטנים ודהוים יותר. הן בקיץ והן בחורף רגלי הזכרים יהיו בצבע חום כהה, ובניגוד למיני יעלים רבים הם רגליהם חסרות סימונים שחורים ולבנים בחזית.
צבע הפרווה של הנקבות שונה מאוד מזה של הזכרים בחורף: בז'-צהבהב קרמי עם גוון לבנבן ואפרפר, ולאורך הגב שלהן יש פס בצבע חום דהוי. המותניים והגחון של הנקבות בצבע לבן בהוק ומעל המותניים יש להן פס שחרחר דהוי כשל הצבי. רגלי הנקבות בחורף יתאפיינו בצבע שחור בחזית הרגל ולבן בוהק מאחוריה. בכל העונות זנבם של הזכרים והנקבות יהיה בצבע שחור או חום שוקולד כהה, והמפשעה תהיה בצבע לבן בוהק.
צבע הראש של יעל ההימלאיה הוא בהתאם לצבע הפרווה. בחורף, צבע הראש של הזכרים ססגוני למדי: עצמות הלסת, והסנטר בצבע חום שוקולד כהה, הפנים, הלחיים וצדדי החרטום בצבע אוכרה או חאקי בהיר, והמצח בצבע לבן-חום קרמי. הלוע והזקן יהיו בצבע שוקולד-שחור וחזית השפתיים תהיה לבנה. בקיץ לעומת זאת, הראש והזקן של הזכרים בצבע אדמוני, חום כהה, חום מהגוני - עם גוון בהיר מעט בחרטום ובמצח. בעוד שלנקבות צבע הראש יהיה זהה לזכרים או בצבע בהיר יותר. אצל הנקבות, צבע הראש בחורף יהיה בז'-צהבהב עם פס שחרחר דהוי מהעין לאף, אם חרטום בהיר ולוע כהה במעט. לשני הזוויגים עלול להיות בחורף "גבות" לבנבנות מעל העין. צבע האוזניים של היעל הסיבירי מתחלק בין חום כהה בצד החיצוני לשחרחר, חום ולבנבן בצד הפנימי. היעל ההימלאי זהה במבנה ובמידות גופו לשאר תת-המינים.
תפוצה ובית גידול.
יעל ההימלאיה הוא בעל חיים תת-אנדמי; כלומר: הוא אנדמי לאזור גאוגרפי מסוים הנופל בתחומם של מספר מדינות. הוא מוגבל כאמור להימלאיה, והוא מצוי בתחומי המדינות הבאות: צפון הודו (מדינות: ג'אמו וקשמיר והימאצ'ל פרדש); צפון פקיסטן (אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה ואזור השבטים המנוהל פדרלית); סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי).
יעל ההימלאיה מאכלס את בית הגידול הגבוה ביותר מבין תת-המינים האחרים: אזורים הרריים צחיחים ומיוערים עד גבהים של 6,500 מטר מעל פני הים. בית הגידול שלו מורכב לרוב מפסיפס של שיחים, צוקים, גבעות וכרי דשא. במהלך החורף בית גידולו מכוסה לעיתים קרובות בשלג עמוק, ויחד עם כתמי האדמה והסלעים הבולטים, הפרווה החומה-לבנה של היעל מספקת לו הסוואה מצוינת מפני טורפיו - נמר השלג וזאב ההימלאיה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הסיבירי צונחות לעיתים מתחת למינוס 20 בחורף ובשל כך הפרווה העבה חיונית לו. ליעל זה יש חפיפה עם מעלי גרה תת-אנדמיים נוספים להימלאיה כמו טאר ההימלאיה, סרו ההימלאיה וגוראל ההימלאיה. שאר האקולוגיה של יעל ההימלאיה דומה לשאר תת-המינים האחרים.
מצב.