בסביבות 10:00 בבוקר התקבלו ידיעות על חדירת כוח חי"ר סורי באזור בוקעתא. גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נקלע הגדוד למארב של כוח קומנדו סורי שירה פצצות RPG על הזחל"מים. שבעה נהרגו, ביניהם המג"ד יעקב שחר, ו-13 נפצעו. פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע לכוח, ותקפה את הכוח הרגלי הסורי באש הנגמ"שים. פלוגת הסיור הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני. בקרב זה נפגע אחד מנגמ"שי הפלס"ר, חייל אחד נהרג וכמה נפצעו.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים של הפלס"ר לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, אורי כר-שני, נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו). מדרום לבוקעתא נורה על הנגמ"ש טיל נ"ט. כר-שני החליט שלא לחכות לכוחות נוספים מפלוגתו, ובשעה 12:40 חזרו שלושת הנגמ"שים צפונה על מנת לטהר את הציר. סמוך לצומת אל-רום פנו הנגמ"שים מזרחה ונעו בשטח הקשה ובין הטרסות. כוח חי"ר סורי המתין לנגמ"שים ופתח עליהם בירי טילים. שני נגמ"שים נפגעו וכר-שני נהרג.
חמשת הנגמ"שים הנותרים הפסיקו את פינו הפצועים והגיעו לאזור תחת פיקוד הסמ"פ, איציק מבורך. הכוח תקף את החי"ר הסורי, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, טכל יושביו נהרגו. בסך הכל נהרגו 24 מלוחמי פלוגת הסיור.
ההכנות להבקעה לסוריה.
במקביל לסיום קרב עמק הבכא נשלמה הדיפת הכוחות הסורים ממרכז ומדרום רמת הגולן והכוחות נערכו שוב משני צידי הקו הסגול. בצה"ל התקבלה החלטה להמשיך את תנופת המתקפה ולהמשיך במתקפה לתוך שטח סוריה, בכיוון דמשק. לאור עייפות כוחות צה"ל מחמשת ימי הבלימה הוחלט לאפשר לכוחות להתארגן ולנוח ב-10 באוקטובר, ולהתחיל את המתקפה ב-11 לחודש.
בצהרי 9 באוקטובר, לאחר קרב עמק הבכא, היו לחטיבה 7 כ-35 טנקים כשירים. לרשות החטיבה עמדו כמעט 48 שעות כדי להתכונן להבקעה, והחטיבה ניצלה זמן זה לצורך ארגון המסגרות הפלוגתיות והגדודיות, קליטת אנשי צוות ומפקדים ותיקון הטנקים. טנקים רבים תוקנו בשטח, ואחרים שנזקקו לתיקונים גדולים יותר תוקנו בסדנאות החימוש במחנה ירדן ובנפח.
חטיבה 7 הייתה חטיבת השריון היחידה של אוגדה 36, והיא כללה גם את שארית הכוחות מחטיבה 188. בסיום ההכנות מנתה החטיבה 100–118 טנקי שוט קל בחמישה גדודים:
כוח עמוס כץ.
הכוח החל להתארגן ב-8 באוקטובר בבית הספר לשריון בג'וליס על ידי סא"ל אורי בן-ארי. הכוח היה כוח מאולתר שכלל חיילים חסרי שיבוץ, חיילי מילואים שחזרו מחו"ל, וחיילי סדיר שנפצעו בימי המלחמה הראשונים וחזרו ללחימה. הגדוד קיבל טנקים שנותרו בסדנאות החימוש ובימ"חים. בסך הכל מנה הגדוד כ-36 טנקי שוט קל, שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת סיור מוקטנת.
ב-9 באוקטובר עלה הגדוד על מובילים למחנה ירדן והמשיך בהתארגנות. ב-10 באוקטובר קיבל סא"ל עמוס כץ, ששהה בארצות הברית בלימודים וחזר עם פרוץ המלחמה לישראל, את הפיקוד על הגדוד. בלילה שלפני ההבקעה השתתפו מפקדי הגדוד בתדריכים של חטיבה 7 לקראת ההבקעה, ובבוקר 11 באוקטובר יצאו לסיור בגזרת ההבקעה. במסגרת החטיבה קיבל הגדוד את המספר 71, אף שלא היה קשר בינו לבין גדוד 71 המקורי של משולם רטס.
תוכנית ההבקעה.
בפיקוד הצפון תוכננה הבקעה דו-אוגדתית של אוגדות 36 ו-210 לתוך סוריה. אוגדה 36 יועדה לתקוף ראשונה באזור הצפוני ביותר, כך ששיפולי החרמון יספקו הגנה לאגפה השמאלי. תוכנית ההבקעה כללה אש מארטילריה ומטוסים שתונחת במשך שלוש שעות על הגנות הסורים מעבר לגבול, ובסיומם יחלו כוחות חטיבה 7 להתקדם. מסך ארטילריה מתגלגל כ-500 מטרים לפני הכוחות הפורצים נועד לספק הגנה.
תוכנית החטיבה כללה פריצה בשני צירים: בציר הצפוני לכיוון חד'ר ומזרעת בית ג'ן יפרוץ גדוד 77, כשמאחוריו גדוד 71 ופלגת לוחמים מסיירת מטכ"ל, ובמאמץ הדרומי יוביל כוח בן-חנן, יחד עם גדוד 75 וחטיבת גולני, באזור שמצפון לג'ובתא אל חשב לכיוון מחנות חלס. גדוד 74 נותר בחיפוי להבקעה.
הכוחות הסורים בגזרה הצפונית הורכבו משרידי הדיוויזיה השביעית, אשר לפי ההערכות נותרו לה כ-30–40 טנקים במערכי הגנה שהוכנו מראש, כמו גם כוחות ארטילריה רבים, תותחי נ"ט וחי"ר.
11 באוקטובר.
לאחר ריכוך ארטילרי בן שלוש שעות, החל מאמץ ההבקעה לתוך סוריה, כאשר חטיבה 7 תקפה ראשונה בגזרה הצפונית. בשעה 11 בבוקר יצאה החטיבה להתקפה בשני צירים, וחצתה את שדות המוקשים באזור גדר הגבול.
גדוד 77 בפיקוד קהלני חצה את הגבול ממזרח להר רם (ציר "צין") ותפס כמעט ללא התנגדות את צומת חדר. טנקי הגדוד המשיכו מזרחה על הציר כשהם יורים לנקודות חשודות אך לא נתקלים בהתנגדות משמעותית. לקראת הערב הגיעו הטנקים למזרעת בית ג'ן ונפרסו בפאתי הכפר. גדוד 71 שיועד לכבוש את הכפר נע בעקבות גדוד 77 והגיע גם הוא לאזור. הכוחות זיהו ארבעה מסוקים סורים שהנחיתו חיילי קומנדו בכפר, ובעקבות החשכה הוחלט לדחות את כיבוש הכפר ליום המחרת.
כוח בן-חנן פתח נתיב בשדות המוקשים, התקדם לשטח שמדרום לג'ובתא אל חשב, וכבש את תל דהור וכפר טרנג'ה. משם המשיך דרומה לכיבוש תל אחמר כדי לסייע לאוגדה 210 שנתקלה בהתנגדות חזקה בחאן ארנבה. במהלך כיבוש תל אחמר נהרג המ"פ שרגא איבלר. לאחר כיבוש התל המשיך כוח בן-חנן מזרחה ועד חשיכה הגיע למחנות חלס, מרחק של כ-10 ק"מ מקו הגבול, שם נערך לחניון לילה. גדוד 75 נע תחילה בעקבות כוח בן-חנן, ובהמשך היום התפצל, נע צפונה, ותפס את כפר חרפא ללא התנגדות.
12 באוקטובר.
עם שחר המשיכו שני המאמצים החטיבתיים להתקדם מזרחה. חפ"ק החטיבה התמקם בכפר חלס ומשם פיקד על התקדמות כוח בן-חנן אל תל א-שמס.
קרב תל א-שמס.
כוח בן-חנן (עם כ-20 טנקים) חידש את התקדמותו מזרחה מחלס, על ציר "אמריקה", לכיוון תל א-שמס. אחריו נע גדוד 75 עם כ-20 טנקים, וגדוד 74 (כ-12 טנקים) ששימש ככוח עתודה. תחילה נתקלו הכוחות בירי ממטוסים סורים, וכ-4 קילומטרים מדרום-מערב לתל א-שמס, החלו לספוג ירי טנקים וטילי נ"ט מכיוון התל. פלוגת טנקים מכוח בן-חנן הגיעה לגשרון באזור הכפר שוכתילה, על ציר "אמריקה", וגילתה שהגשר וסביבתו ממוקשים. כיוון שלא נלוו לחטיבה כוחות הנדסה לא יכול היה הכוח להמשיך. בינתיים התגברה האש על הגדוד שהיה בשטח נחות ושני טנקים נפגעו. שני הגדודים האחרים (75 ו-74) תפסו עמדות חיפוי והחלו לירות לכיוון התל מטווחים רחוקים, בזמן שכוח בן-חנן נחלץ לאחור.
התברר שהסורים הספיקו להיערך על התל בעמדות הגנתיות ולהציב עליו כוחות גדולים יחסית. בצהרי היום החלה מפקדת חטיבה 7 בחיפוש תוכנית חלופית שתאפשר התקדמות לתל א-שמס. בתצלומי אוויר אותר שביל בשטח הלג'ה הקטנה (אזור בזלתי טרשי מאוד שנחשב לבלתי עביר לרק"ם), שיאפשר איגוף של תל א-שמס מצפון-מערב. הציר שאותר היה צר וחייב נסיעה איטית וניווט זהיר. יוסי בן-חנן, שלאחר חילוץ גדודו הגיע לחפ"ק החטיבתי, טען שיוכל לעבור בנתיב הצר ושכנע את המח"ט יאנוש לאשר את הפעולה.
התוכנית הייתה כי בן-חנן, בכוח של שמונה טנקים, יתקדם בנתיב שאותר בלג'ה. שמונה טנקים נוספים יישארו מאחור ויצטרפו לכוח לאחר שיתברר שהציר אכן עביר. הטנקים של הגדודים 75 ו-74 יישארו בשלב ראשון בחיפוי על ציר אמריקה, ויחד עם סיוע ארטילרי, יעסיקו את הכוחות הסורים על התל. לכשיאגף כוח בן-חנן את התל תוכנן בן-חנן להישאר בעמדות חיפוי לעבר עורפו של התל, בזמן ששני הגדודים האחרים יפרצו על ציר אמריקה ויכבשו את התל.
בשעה 14:30 החלו שמונת טנקי בן-חנן לנוע בשדרה בנתיב שאותר בלג'ה הקטנה. התנועה התנהלה באיטיות אך ללא תקלות. הטנקים עברו מרחק של כ-6 קילומטרים בשטח הקשה, ולאחר כשעה הגיעו למרחק של כמה מאות מטרים מצפון-מערב לתל, מבלי שהסורים איתרו את תנועתם בלג'ה. שמונת הטנקים תפסו עמדות בלג'ה כשרכסוני הבזלת מספקים להם הגנה חלקית, והחלו לירות על רק"ם וכלי רכב סורים שזיהו על התל. לאחר כחצי שעה נראה היה שמרבית הכוחות הסורים על התל הושמדו, ובן-חנן ביקש להסתער על התל. יאנוש התלבט ולבסוף אישר את ההסתערות. שני טנקים הושארו בחיפוי, ושישה טנקים עלו על התל מכיוון צפון-מערב בפריסה רחבה.
משהגיעו לשליש העליון של התל נפתחה עליהם אש נ"ט עזה, כנראה מעמדות מצפון. תוך דקות בודדות נפגעו ארבעה טנקים, כולל הטנק של בן-חנן. בן-חנן נפצע קשה ברגלו וחולץ מהטנק על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג. השניים הסתתרו בשוחה קטנה ודיווחו על מצבם באמצעות מכשיר קשר נייד. שני טנקים שלא נפגעו אספו את שאר הפצועים וירדו במהירות מהתל. טנק נוסף שנפגע הצליח להיחלץ מהתל ונתקע בשטח הלג'ה. ארבעה חיילים נהרגו בהתקפה על תל א-שמס, שלושה מהם נותרו על התל.
ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן הוא היחיד שנותר על התל וכל החיילים האחרים שנפגעו פונו. משימת החילוץ של בן-חנן הוטלה על כוח סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה מספר ימים קודם לכן. בכסות החשכה יצא כוח החילוץ אל התל בשני נגמ"שים, כשהוא נוסע בלג'ה בנתיב בו נסעו הטנקים מוקדם יותר. כמה מאות מטרים מהתל המשיכו החיילים ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים. הכוח איתר את בן-חנן ורוזנצוויג ופינה אותם, אך לא איתר את שלושת ההרוגים. כוח הסיירת פינה את בן-חנן לכפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
לכל אורך החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על דרכי הגישה לתל כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים. הסורים ירו אש נגד סוללות (נ"ס) ופגז שנחת בתוך סוללה של בה"ד 9 גרם למותם של שישה חיילים מהסוללה.