ראשו של הוולבי בצבע צהבהב, מצחו זהוב, ופניו לרוב אפרוריות. לאורך עצמות הלחיים, יש לו פס לבן עבה שנמשך עד לשפתיים, ומעל עיניו יש גבות לבנות גדולות. שפתיו וסנטרו לבנים אף הם. העיניים והאף בולטים בצבעם השחור. האוזניים לבנות בצידן הפנימי ואפורות בצידן החיצוני. הזנב בצבע לבן-אפרורי, והוא מתכהה בהדרגה עד שמסתיים בציצת שיער שחורה המסתירה את המסמר הכהה; לעיתים קרובות, קצה הזנב מפוספס בפסים דהויים שחרחרים.
תפוצה ואקולוגיה.
הוולבי הצפוני כשמו, אנדמי לחלקים הצפוניים של היבשת האוסטרלית. טווח התפוצה שלו רחב יחסית ומשתרע מחצי האי כף יורק דרך ארץ ארנהם עד לקימברלי בתוך המדינות האוסטרליות: קווינסלנד, הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, כאשר הטווח נכנס פנימה לעבר שולי המדבריות האוסטרלים. למרות הטווח הרחב, צפיפות האוכלוסייה משתנה משמעותית בין המקומות: יש מקומות שבהם הוא נפוץ בשפע, ויש מקומות שבהם הוא נדיר במיוחד. בעבר הוא היה מצוי בצורה נרחבת גם בתוך מדבר החול הגדול ומדבר טאנאמי, אולם הוא נדחק מאז בהדרגה לשולי המדברות הללו כתוצאה מחדירת השועל האדום.
הוולבי הצפוני מאכלס מגוון רחב של בתי גידול צחיחים וגשומים. בית הגידול העיקרי שלו, מורכב מכיסי סבך צפופים של שיחים ועשבים עם עצים מזדמנים באזורים מדבריים למחצה; מקומות אלו מתאפיינים לרוב בקרקעית חמרה אדמדמה או חרסית, בסלעים ובדיונות חול קטנות שבהם הפרווה שלו מתמזגת היטב ומספקת לו הסוואה. מלבד זאת, הוא מצוי גם בחורשים פתוחים המשולבים בבתה ובערבות עשב, וכן במישורים לאורך החופים של מפרץ קרפנטריה וים טימור המנוקדים בכיסי סבך של הדס דבשי.
הוולבי הצפוני פעיל לרוב בגפו, אך נראה לעיתים קרובות בקבוצות קטנות ארעיות. שעות הפעילות העיקריות שלו הן בדמדומים ובלילה. במהלך היום, הוא נוהג לנוח מתחת לעצים ושיחים, בתוך שקע רדוד שחפר לעצמו בחול. על מנת למנוע את חשיפתו לטורפים, הוולבי משתדל לשהות תמיד באזור סבוך או בעשב גבוה. גם במהלך הלילה שאז הוולבי מרגיש יותר בטוח לצאת לשטחים חשופים בשביל לתור אחר מזונו, הוא ימלט במהירות לסבך עם החשש הקל ביותר לאיום. הוולבי הצפוני ניזון בעיקר משיחים ועשבים, מספר צמחים בשרניים מקבוצת הסקולנטים ופירות. הוא אינו טריטוריאלי, אך מבלה את זמנו בשטח קבוע המשתרע על מספר דונמים.
בדומה לקנגורים גדולים, הוולבי הצפוני עושה שימוש רב בזנבו אשר מהווה עבורו רגל חמישית; התנועה הרגילה שלו מוזרה ואיטית, במהלכה הוא נשען על הגפיים הקדמיות והזנב, ומקפיץ את הרגליים האחוריות עד אזור הראש. תכונה נוספת המאפיינת את המין, היא שבעת זינוק או קפיצה, הוא נוהג תמיד לקפוץ לצד שמאל קודם, דבר שהוליד לו את הכינוי "הוולבי השמאלי". למרות התנועה המוזרה, הריצה של הוולבי הצפוני מהירה ותנועותיו זריזות ופתאומיות.
הזנב משמש לאיזון בדומה למינים אחרים, אך לא ברור האם יש גם שימוש למסמר הייחודי בקצה הזנב; תאוריה אחת גורסת שהוא נועד לשמש כעוגן ולאפשר פניות חדות, ותאוריה אחרת גורסת שהוא בכלל נועד לשמש כנשק במהלך הקרבות בין הזכרים. שתי ההשערות הללו טרם הוכחו. כאשר הוולבי הצפוני נמלט מסכנה, הוא מפיק צליל גרוני חזק של "וולוהוולו", אשר עשוי לשמש כקריאת אזהרה לוולבים אחרים באזור. מלבד הדינגו ושועל האדום, הטורף הטבעי הנוסף של הוולבי הוא ככל הנראה תנין ג'ונסטון האורב לו בגופי מים מתוקים כאשר הוא בא לשתות.
הוולבי הצפוני הוא יונק פוליגמי. לאחר היריון קצר שנמשך כ-23 יום, נולד גור יחיד זעיר ששוהה בכיס 4 חודשים ברציפות בטרם יתחיל לצאת ממנו. בגיל 8 חודשים, הגור עוזב את הכיס לצמיתות, אך נשאר לצד אימו זמן נוסף. תוחלת החיים שלו אינה ידועה, אך ייתכן שהיא בסביבות 5 וחצי שנים בטבע וארוכה יותר בשבי בדומה לקרובו הוולבי המרוסן. חרף היותו של הוולבי הצפוני מין זהיר וחששן, הוא מסתגל בנקל לחיים בשבי, ואף מתיידד עם המטפלים האחראים על האכלתו.
מצב שימור.
הוולבי הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה משוערת גדולה, התרחשות באזורים מוגנים, ומשום שאין זה סביר שהוא יחווה ירידה משמעותית בעתיד הנראה לעין. אין כרגע איומים גדולים על הוולבי הצפוני. הוא עשוי להיות מושפע לרעה מפעילות אנושית בבית גידולו, וכן מהפסקת שריפות מבוקרות שמובילה לגידול בצמחייה יבשה ולפריצת שריפות בר גדולות. בחלק הדרומי של תפוצתו, הוולבי הפך לנדיר יחסית בשל התפשטות השועל האדום, ואם השועל ימשיך להתפשט צפונה הדבר עלול להוות סיכון משמעותי עבורו. קרוביו הוולבי הסהרוני והוולבי המרוסן, סבלו שניהם מהתפשטות השועל וכיום הראשון נכחד והשני מוגבל לאוכלוסיות מצומצמות.
אף שהוולבי הצפוני נמצא באזורים מוגנים, מרבית בתי הגידול המועדפים שתומכים באוכלוסיות גדולות כמעט ואינן נמצאים בתוך אזורים מוגנים. ארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לעקוב היטב אחר מספריו של המין, על מנת לגלות מבעוד מועד סימנים לירידה, וכן לעקוב אחר התפשטות השועל האדום.
וולבי טמר
וולבי טמר (שם מדעי: "Macropus eugenii"; קרוי גם וולבי יחמורי), הוא מין וולבי קטן בסוג קנגורו שאנדמי לדרום-מערב היבשת האוסטרלית ולאיים שסביבה. וולבי טמר היה היונק הראשון ממשפחת הקנגוריים שנצפה על ידי האירופאים באוסטרליה, והוא הובא על ידי האדם לניו זילנד. הוא אחד המינים הקטנים בסוגו ויש לו מספר התאמות ייחודיות דוגמת ראיית צבע מסוימת ויכולת לשתות מי ים. טווח התפוצה המקורי של וולבי טמר הצטמצם בדרסטיות בעקבות ציד, רעיית עדרי צאן וטריפה על ידי שועלים, אולם אוכלוסייתו נחשבת כיום ליציבה הודות למאמצי שימור נרחבים. וולבי טמר משמש כאורגניזם מודל עיקרי לחקר יונקי הכיס, כמו גם בתחומי מחקר מגוונים: ממיקרוביולוגיה ועד נוירוביולוגיה.
היסטוריה וטקסונומיה.
בניגוד לאמונה הרווחת שמגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק ומשלחתו היו האירופאים הראשונים שצפו בבני הסוג קנגורו (בשנת 1770), למעשה אחד המינים נצפה עוד הרבה קודם לכן, כאשר ניצולי ספינת בטאוויה ההולנדית הגיעו לאיי האוטמן שבמערב אוסטרליה בשנת 1628 ונתקלו בוולבי טמר על אדמת האיים; במהלך המרד שהתחולל בין הניצולים, קבוצת חיילים הולנדים ננטשה על אחד האיים במטרה לגרום לה לרעוב למוות; עם זאת, החיילים הצליחו לשרוד על האי בזכות נוכחות הוולבים, והתקיימו על בשרם עד הגעת משלחת החילוץ. קפטן בטאוויה - פרנסואה פלסארט, הזכיר את אותם יצורים מוזרים למראה ברשמיו מהמסע; אף על פי כן, התיאורים הראשונים אודות החי של אוסטרליה שפורסמו על ידי הנווטים ההולנדים פחות מוכרים מתיאורי ג'יימס קוק ועמיתו למסע ג'וזף בנקס, שכן ההולנדים התייחסו בצורה מינורית לבעלי החיים החדשים ולא התעניינו בתיאור מפורט לעומת בנקס וקוק.
וולבי טמר תואר מדעית רק בשנת 1817 על ידי הזואולוג הצרפתי , שהעניק לו את השם המדעי "Macropus eugenii" שפירושו: "ארך הרגל מאז'ן"; מקור שמו הוא באי אז'ן שממנו הגיע ההולוטייפ של הוולבי לידיו של דמארה; אי זה נמצא בארכיפלג נויטס במפרץ האוסטרלי הגדול שבדרום אוסטרליה, ומוכר כיום כאי סנט פיטר. השם הצרפתי המקורי של האי הוא לכבודו של אז'ן אמלן (Eugène Hamelin) מפקד בספינת הצי הצרפתי "נטורליסט" שחקרה את חופי אוסטרליה בין 1800 ל-1803. מקור השם "טמר", מהשיח האוסטרלי אלוקזוארינה מישורית ("Allocasuarina campestris") המכונה באבוריג'ינית "טאמה", שתחתיו הוולבי נוהג לתפוס מחסה במהלך היום.
וולבי טמר מסווג בסוג קנגורו שבמשפחת הקנגוריים, וכלול תחת תת-הסוג "Notamacropus" הכולל 7 מיני וולבים נוספים. הוא בין המינים הקטנים בסוג וקרוב מבחינה גנטית בעיקר למין וולבי פרמה הננסי. וולבי טמר מחולק כיום ל-3 קבוצות נפרדות על בסיס הבדלים מסוימים במראה, בגודל ובמורפולוגיית הגולגולת: קבוצה אחת כוללת את האוכלוסיות במערב היבשת, באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן; קבוצה שנייה כוללת את האוכלוסיות הנכחדות בדרום היבשת ובאי פילנדרס, ואת אלו שהובאו לניו זילנד; קבוצה שלישית מורכבת מאוכלוסיית אי הקנגורו לבדה. הקבוצות נחשבות לתת-מינים על ידי רשויות השימור האוסטרליות ("M.e.eugenii" ,"M.e.derbianus" ו-"M.e.decres" בהתאמה). אוכלוסיות וולבי טמר באיים נחשבו בעבר ככאלו המייצגות מין נפרד.
תיאור.
אנטומיה.
וולבי טמר הוא המין הקטן ביותר בסוגו לאחר קרובו וולבי פרמה, וגופו קומפקטי וכדורי. ראשו קטן יחסית ובעל חרטום צר ומחודד, אוזניו גדולות וארוכות, וזנבו ארוך ועבה בבסיסו. הרגליים האחוריות גדולות וארוכות מהקדמיות ומותאמות לזינוק. ישנה דו-צורתיות זוויגית משמעותית בין הזכר לנקבה בעיקר באורך ובמסה: משקל הזכר עד 9.1 ק"ג, ומשקל הנקבה 6.9 קילוגרם; אורך הראש והגוף 59–68 סנטימטרים אצל הזכר, ובין 52 ל-63 סנטימטרים אצל הנקבה. אורך זנב הזכר 34–45 סנטימטרים, ושל הנקבה 33–44 סנטימטרים. הן הזכר והן הנקבה מתנשאים בעמידה זקופה לגובה של כ-45 סנטימטרים. לזכרים יש חזה וזרועות גדולים משל הנקבות, ולהם טפרים רחבים יותר.
כסות ומראה חיצוני.