בשנת 1973 ביים את הסרט "ג'ימי היפה" שהפיק צבי שיסל עבור הוועדה הבינמשרדית למלחמה בסמים, ומרכז ההסברה, ונועד לשמש כסרט תיעודי נגד השימוש בסמים. הסרט מציג את סיפורו של שמואל עדי, הידוע בכינויו ג׳ימי היפה, גבר בן 29 שחי בתל אביב, ומכור לאופיום וסמים נוספים. ג׳ימי חושף בפני המצלמה את מצבו הלא פשוט, ואת האנשים הסוביבים אותו, במטרה להיגמל מהסמים.
בהמשך עבר דוידזון לבימוי וכתיבה משותפת של סרטי בורקס, ביניהם הקומדיות "צ'רלי וחצי" (1974) ו"חגיגה בסנוקר" (1975), שהפכו לסרטי פולחן. ב-1976 ביים את "משפחת צנעני", גם כן מאותו ז'אנר. כמו כן ביים והשתתף בכתיבת התסריט של ארבעת הסרטים הראשונים בסדרת קומדיות הנעורים "אסקימו לימון" וכן כתב וביים את הסרט "אלכס חולה אהבה" (1986).
דוידזון כתב את התסריט לסרט המתיחות הישראלי הראשון "ישראלים מצחיקים" (1978). הוא שיחק בסרט זה וכן שיחק לצידו של יהודה ברקן בסרטי המתיחות "מצלמה בלי בושה" (1988) ו"אוכלים לוקשים" (1989), אותו גם ביים יחד עם צבי שיסל.
החל מ-1979 פועל דוידזון בארצות הברית, לשם עבר בהשפעת מנחם גולן ובתחילת דרכו פעל במסגרת חברת ההפקות שלהם, "קנון גרופ". בהוליווד התחיל דוידזון כבמאי, ובחר להמשיך כמפיק וכותב על מנת שיוכל לבלות זמן רב יותר עם משפחתו.
בעוד רוב סרטיו הישראלים הם קומדיות מסוגים שונים, בארצות הברית התפרס דוידזון לכל סוגי הז'אנרים, לרבות מתח ופעולה. חלק גדול מסרטיו הם סרטי טלוויזיה. בשנת 2006 היה מעורב בהפקת הסרט ההוליוודי "איש הקש", עם ניקולס קייג'.
בסך הכול ביים דוידזון 26 סרטים, הפיק כ-180, וכתב 36 תסריטים.
חיים פרטיים.
מזה שנים רבות נשוי לברוריה (ביבי), אומנית וציירת אשר ערכה כמה מסרטיו.
בעבר היה דוידזון נשוי לציירת בתיה אפולו.
אווה טיקה
אווה טיקה (פינית: Eeva Tikka; נולדה ב-31 ביולי 1939) היא סופרת ומשוררת פינית.
ביוגרפיה.
טיקה נולדה בעיירה ריסטינה שבמזרח פינלנד. היא החלה לכתוב עוד בגיל שלוש-עשרה. למדה בוטניקה באוניברסיטת הלסינקי ויש לה תואר ראשון בפילוסופיה. טיקה עבדה כמורה לגאוגרפיה ולביולוגיה החל מ-1968. ספרה הראשון יצא לאור ב-1973, אך לאחר חמש יצירות שנדפסו, עזבה את עבודתה ופנתה להתפרנס מן הספרות. על יצירתה זכתה טיקה בשלושה-עשר פרסים וציונים לשבח. בין היתר זכתה ארבע פעמים בפרס הספרות הלאומי, ועוטרה במסדר האריה הפיני מדרגה רביעית. היא מתגוררת ביואנסו שבצפון קרליה.
אינו לינו
אינו לינו (בפינית: Eino Leino; 6 ביולי 1878 - 10 בינואר 1926) היה משורר, סופר, מחזאי ומתרגם פיני.
יום הולדתו של לינו ב-6 ביולי נקרא יום אינו לינו (Eino Leinon päivä) כמו גם יום השירה והקיץ הפיני בשנת 1992 ונחשב מאז ליום דגל הפיני.
ביוגרפיה.
אינו לינו נולד בכפר הבלה שבנפת פלטמו (מחוז קיאני, צפון פינלנד). אינו לינו, מחדשהּ של השירה המודרנית בארצו ואחד מחשובי היוצרים הפינים בכל הדורות, הוא שם-העט של אָרְמַס אֵינַר לֶאוֹפּוֹלְד לֶנְבּוֹם, בן-הזקונים של שמאי מקרקעין ועקרת-בית, שהיו הורים לעשרה ילדים. כאשר היה לינו בן שתים-עשרה הוא התייתם מאביו, וחמש שנים לאחר מכן איבד גם את אמו. יתמותו המוקדמת הטביעה עליו חותם עמוק, ותחושות העצב והבדידות שליוו אותו במהלך כל שנות חייו מצאו ביטוי אמין ועַז ברבים משיריו. לינו סיים את חוק לימודיו בתיכון בשנת 1895. באותה שנה התחיל ללמוד באוניברסיטת הלסינקי, ושנה לאחר מכן פרסם את ספר ביכוריו, הקובץ "שירי חודש מרץ", ואת המחזה הפיוטי הנאו-רומנטי "הברבור מטּוּאוֹנֶלָה", אשר שילב שירה עממית וסימבוליזם. בתקופת לימודיו באוניברסיטה פרסם את ספרו "מאה שירים ושיר" (1898); כמו כן ערך עם אחד מאחיו, המשורר קסימיר לינו, את כתב-העת "נִיקִיאַיְקָה" ("העת החדשה"; 1899-1898), אולם אחרי שכתב-העת פשט רגל התרוששו שני האחים ושקעו בחובות כבדים. לקראת סוף המאה התשע-עשרה נטש לינו סופית את לימודיו האקדמיים בלי לסיים את התואר הראשון. למן אותה תקופה ואילך עבד בתור עיתונאי ביומונים הפיניים החשובים "פַּיְוַלֶהְטִי" ("עיתון היום"; 1905-1899) ו"הֶלְסִינְגִין סָנוֹמַט" ("בשׂורות הלסינקי"; 1914-1905) ובתור עורך בכתב-העת "סוּנּוּנְטַי" ("יום ראשון"; 1918-1915). כיוצר התמחה בתיאור עולמות החלום והדמיון, אולם בעת ובעונה אחת היה גם אחד הסופרים הפעילים ביותר בחיי השעה של אומתו, ועד שפינלנד זכתה בעצמאותה השפיעו עמדותיו השפעה מכרעת על עיצוב דעת הקהל בארצו.
נישואי המשורר עלו על שרטון בשנת 1908, ובה בעת התנפצו גם חלומותיו על אורח-חיים בורגני ושלֵו. לפני שיצא למסעותיו בגרמניה ובאיטליה עם חברתו, המשוררת ל' אוֹנֶרְוָה, פרסם היוצר כמה וכמה ספרי שירה מצוינים, ביניהם "זמירות חג השבועות" (1903), "ליל חורף" (1905) ו"קָרָה" (1908), וכן אחדים ממחזותיו החשובים ביותר, למשל "לַלִּי" (1907) ו"מַאוּנוּ טָוַסְט" (1908). גירושיו מאשתו הראשונה נכנסו לתוקפם בשנת 1909, ובאותה שנה ראה אור מחקרו הספרותי החשוב "סופרים פינים". כבר קודם לכן ניהל לינו אורח-חיים בוהמי והיה אחת הדמויות הנודעות ביותר שפקדו דרך קבע את מסעדות הלסינקי ואת מסבאותיה. על אף חשיבותה העצומה של יצירתו הספרותית הענפה ולמרות דעותיו הפוליטיות המתונות, רכש לעצמו אויבים רבים בחברה הגבוהה השמרנית של ימיו. יחסיו הסבוכים והממושכים עם המשוררת המפורסמת ל' אוֹנֶרְוָה, אישה נשואה, עוררו בפינלנד של תחילת המאה העשרים שערורייה, כמוהם כיחסיו עם אשתו של דיפלומט אסטוני, הסופרת אַיְנוֹ קַלַּס, יחסים שנמשכו בין השנים 1916 ו-1919. לינו נשא במשך חייו שלוש נשים: את המתרגמת פְרֶיָה שׁוּלְץ (1910-1905), את נגנית הנבל אַיְנוֹ אִינֶץ קַיַנוּס (1920-1913) ואת הַנָּה לַיְטִינֶן (משנת 1921 ואילך). בתו היחידה נולדה מנישואיו הראשונים.
בין השנים 1908 ו-1909 חי לינו עם המשוררת ל' אוֹנֶרְוָה בגרמניה ובאיטליה, ובמשך רוב אותו זמן עסק ברומא בתרגום הקומדיה האלוהית מאת דַנְטֶה לפינית. עם שובו לפינלנד כתב את שתי יצירותיו החשובות ביותר בסיפורת, הנובלות כף-דבש (1914) ושחורי (1916). שתי נובלות אלה ראו אור בתרגום עברי מאת רמי סערי בשנת 2005 בהוצאת כרמל. כמו כן פרסם לינו את סִפרו "דַּקַּר המים המתוקים ודגי הזהב" (1918), יצירה הקרובה לנובלות בעיסוקה בעולם החי, אף שיוצרה התמקד בה בחיי המצולות דווקא. בעשור השני של המאה העשרים כתב גם סדרה של ארבעה רומנים ("עֶבֶד העבודה", 1911; "עֶבֶד הכסף", 1912; "עֶבֶד האישה", 1913; "עֶבֶד המזל", 1913), את ספרי השירה "היום השוקע" (1914), "חן החיים" (1915), "זמירות חג השבועות, חלק ב'" (1916) ו"נֵבל הרוח" (1919) את התסריט "קיץ" (1913) ואת הספר האוטוביוגרפי "תחת פני הכל-יכול" (1917). כמו כן פרסם תרגומים רבים, ביניהם את התרגום הפיני הראשון של הקומדיה האלוהית (1914-1912).
במהלך מלחמת האזרחים הפינית (1918-1917) בין הצבא האדום – צבא הפועלים והאיכרים, לבין הצבא הלבן – צבא המעמדות העליונים בחֶברה, שהה היוצר בהלסינקי ונקט בדרך כלל עמדות ימניות מתונות. עם ניצחון הצבא הלבן נכזבה אחת ולתמיד תוחלתו לאחדות לאומית, והשפעתו כעיתונאי הלכה והתמעטה. למן שנתו הארבעים (1918) ועד מותו, כעבור שמונה שנים, הוענקה ללינו פנסיה של המדינה הפינית. למרות זאת ועל אף כתיבתו הפורייה הוא סבל בשנות חייו האחרונות מבעיות כלכליות רבות. בשל דיכאונותיו התכופים התדרדר בהתמדה גם מצבו הבריאותי, והוא נפטר בטוסולה (דרום פינלנד) ב-10 בינואר 1926.
המשורר והסופר, שמיזג בשירתו מוטיבים רבים מן השירה העממית של ארצו עם הכתיבה הסימבוליסטית של תקופתו, נחשב לאחד מגדולי היוצרים בלשון הפינית. בסגנונו המקורי הייחודי הצליח לשלב בין סממני האפוס הלאומי הפיני, הקָלֶוָלָה, לבין יצירה ספרותית מודרנית וחדשנית. רבים מענייני שירתו שאובים מן הפולקלור הפיני העשיר ומושפעים מִטבעהּ הקסום של ארץ אלף האגמים ומחיי הנפש המורכבים של יוצרה, אולם לינו הרבָּה לכתוב ביצירותיו גם על דמויות היסטוריות ואף על ענייני השעה. מכלול יצירתו הענפה מורכב משלושים ושניים ספרי שירה, עשרים וחמישה מחזות, עשרים וחמש יצירות סיפורת ושישה-עשר ספרים מתורגמים. בזכות שליטתו הווירטואוזית בסוגות שונות קנה לינו את תהילתו עוד בחייו. אחרי מותו התפרסמו מהדורות חדשות רבות של כתביו, ויצירותיו אשר העשירו את לשון פינלנד ואת ספרותה הניחו את היסוד לכתיבה המודרניסטית בפינית.
קול תורה
ישיבת מעלות התורה
ישיבת מעלות התורה היא ישיבה גדולה בירושלים.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תשמ"א (1981) על ידי הרב שמואל אוירבך שעמד בראשה עד לפטירתו בשנת ה'תשע"ח, בהכוונתם של אביו הרב שלמה זלמן אוירבך ושל הרב שך. בית המדרש של הישיבה שוכן בקומה העליונה של בית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד.
פטרוני הישיבה היו האחים רייכמן מטורונטו, ובמיוחד האח אדוארד (בעליהם של "מרכז הפעמון" ו"הטחנה" בירושלים) שבשנותיו האחרונות התגורר בסמוך לישיבה. כמו כן בנין הפנימייה וחדר האוכל של הישיבה נתרמו על ידו. לאחר פטירתו של ראש הישיבה הרב אוירבך, טען בנו של רייכמאן כי לאחר שאביו נתן את הבניין כתרומה הוא קיבלו על פי בקשתו בחזרה והשאילו לישיבה, ואף פנה להליך משפטי בעניין. הדבר גרם לסערה רבה בציבור החרדי ובפרט בפלג הירושלמי. הרבנים אשר דויטש, אברהם דב אוירבך, שחצה משה עמאר ודייני בית הדין של העדה החרדית יצאו במכתב כנגד ההליכה לערכאות.
מוסדות נוספים קשורים לישיבה: ישיבת "מדרש שמואל", המיועדת לבחורים אמריקאים.