ב-16 ביוני 1947 נדונו למוות אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס. בתגובה חטף האצ"ל שני סמלים בריטים. הנידונים הוצאו להורג כעבור 13 יום והאצ"ל בתגובה הוציא להורג בתליה את שני הסמלים החטופים. פעולות האצ"ל נמשכו, הותקפו כלי רכב צבאיים ובסיסי צבא וחובלו מסילות הברזל. ב-20 ביולי 1947 נתפסה על ידי הבריטים אוניית המעפילים של ההגנה "יציאת אירופה תש"ז" (אקסודוס) ועליה 4,550 מעפילים, שגורשו על ידי הבריטים לצרפת ומשם לגרמניה. הפלמ"ח הגיב בפיצוץ תחנות המכ"ם על הכרמל וחיבל באניית הגירוש "אמפייר לייף גוארד". ב-5 באוגוסט 1947 ביצע הצבא הבריטי מבצע של חיפושים ומעצרים בכל רחבי הארץ. בין העצורים היו ראשי עיריות תל אביב, רמת גן ונתניה. גם אז לא חדלו מעשי החבלה של המחתרות ותנועת ההעפלה.
ב-29 בנובמבר תם פרק זה בתולדות היישוב עם קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם והחל השלב הראשון של מלחמת העצמאות, המאבק המזוין בין היישוב היהודי לבין ערביי ארץ ישראל.
בשלבים ראשונים אלו של מלחמת העצמאות נקט הצבא הבריטי בפיקודו של הגנרל מקמילן עמדה של "נייטרליות" לכאורה, שהייתה למעשה סיוע עקיף לכוחות הערביים והימנעות מהגנה על אזרחים ולוחמים יהודים. כך עמד הצבא מנגד כשהתחולל ב-13 באפריל 1948 טבח שיירת הדסה בו נטבחו 79 יהודים עובדי הדסה, רופאים ואחיות שהיו בדרכם להחיש סיוע רפואי למגיני הר הצופים שהיה נתון במצור. כמו כן העבירו הבריטים לידי הערבים מחנות צבא וחלק ממצודות טגארט וחיילים בריטים רבים הצטרפו כלוחמים לצד הערבים. הבריטים הגדילו אף לעשות וב-24 בדצמבר 1947 הכניסו לארץ את כוחות הלגיון הערבי "כדי לסייע בשמירת הסדר". ב-10 בפברואר 1948 פינה הצבא הבריטי את המשולש שכם - ג'נין - טולכרם והאזור עבר לשליטת הכוחות הערביים. באותו יום עצמו פוצץ הצבא בית כנסת וישיבה בגבול תל אביב - יפו על תשמישי הקדושה שבהם.
בפברואר 1948 ביצעו אנשי צבא בריטיים שתי פעולות טרור בלב ירושלים. ב-2 בפברואר אירע פיצוץ בבניין מערכת העיתון היהודי בשפה האנגלית "פלסטיין פוסט" (כיום ה"ג'רוסלם פוסט") ברחוב הסולל, שנגרם על ידי משאית בריטית עמוסה חומרי נפץ. שלושה אנשים נהרגו ושלושים נפצעו. ב-22 בפברואר פוצצו חיילים בריטיים שלוש מכוניות תופת ברחוב בן יהודה וגרמו להרס רב, למותם של 54 אנשים ולפציעתם של 130 איש. טענת הבריטים הייתה כי היו אלה מעשי עריקים מהצבא הבריטי, אולם האירועים הללו מעידים על הלך הרוח האנטי יהודי ששרר בקרב החיילים הבריטיים. בתגובה תקפו אנשי אצ"ל כלי רכב בריטיים בירושלים והפגיזו את אזור הביטחון הבריטי המבוצר שבלב העיר (שכונה על ידי היהודים בשם "בווינגרד" על שמו של שר החוץ הבריטי העוין ארנסט בווין). ב-26 באפריל פינה הצבא הבריטי את נמל התעופה בלוד והעביר את השליטה בו לידי הלגיון הערבי.
בד בבד עם הנייטרליות המזויפת נקט הצבא הבריטי, בתקופה זו, במדיניות שכונתה בפי אנשי היישוב "תוהו ובוהו", מדינות שנועדה לשבש את החיים האזרחיים בארץ על ידי הפסקת מתן שירתים חיוניים. המטרה הסמויה של מדיניות זו הייתה לגרום לכך שהצדדים הנצים יקראו לבריטניה לחזור ולשלוט בארץ ישראל. תוחלתם זו של הבריטים נכזבה. הצבא הבריטי בארץ הלך והצטמצם בהיקפו כשכוחות רבים ממנו יצאו בשלב זה את הארץ והנותרים התרכזו באתרים מבוצרים שכונו בפיהם "אזורי ביטחון".
למעשה עיקר ענינו של הגנרל מקמילן, באותה תקופה שבין החלטת עצרת האו"ם לבין הכרזת המדינה, היה שלא לסכן את חייהם של חיילי הצבא הבריטי, אלא למען אינטרסים בריטיים בלבד. כך נמנע הגנרל מלחסום את פאוזי אל קאוקג'י, שחצה את הירדן בגשר אלנבי מערבה, ב-6 במרץ 1948 בראש כוח של 500 איש ב-25 משאיות. על-פי אותו הקו לא פעל מקמילן נגד כוחות הלח"י והאצ"ל בעת ההתקפה על דיר יאסין ב-9 באפריל 1948. המעורבות הצבאית הגדולה, היחידה שביצע, הייתה לערב את הצבא הבריטי בעת הקרב לכיבוש יפו בסוף אפריל ובתחילת מאי 1948, כשכבדה עליו הוראתו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין "להחזיר את יפו לידי הערבים". אולם עד מהרה נתברר לו כי לא נותרו ביפו ערבים להחזירה לידם וכי 65 אלף מכלל 70 אלף מערביי יפו נמלטו.
בהגיע המועד הצפוי, בערב שלפני ה' באייר תש"ח הכריז דוד בן-גוריון בעיר העברית הראשונה תל אביב על הקמת מדינת ישראל. בעקבות הכרזת העצמאות פלשו מדינות ערב למדינה שזה עתה נולדה והחל השלב העיקרי של מלחמת העצמאות, שלב המאבק המזוין בצבאות ערב.
עם הכרזת העצמאות הפך הגנרל מקמילן למפקד האחרון של הצבא הבריטי בארץ ישראל. לאחר הכרזת המדינה, אור ל-15 במאי 1948, נותרו שרידי הכוחות הבריטיים בארץ במובלעת ליד חיפה. ב-15 במאי פרסם מקמילן מנשר בדבר הוצאת כוחות הצבא הבריטי מארץ ישראל. ב-30 ביוני 1948 השלים הצבא הבריטי את הפינוי מארץ ישראל. הדגל הבריטי הורד מעל התורן בנמל חיפה והחיילים הבריטיים עלו על ספינות הפינוי. אחרון העוזבים היה הגנרל מקמילן. עם פינוי נמל חיפה נכנסו אליו אנשי חיל הים הישראלי.
אחרית ימיו.
בשנים 1949–1952 היה מקמילן מפקד הפיקוד הסקוטי של הצבא הבריטי. בשנים 1952 - 1955 כיהן גנרל מקמילן כמושל הכללי של גיברלטר וכמפקד הצבא הבריטי בה. בשנת 1955 פרש לגמלאות.
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן מת בשנת 1986 בהיותו בן 89 שנים.
דודו כרמל
דודו כרמל הוא אבובן ישראלי, חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית והאבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. כרמל הוא גם חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
כרמל זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובתחרות פרנסואה שפירא בשנת 1990. כן זכה בתחרות הבינלאומית בטולון, צרפת בשנת 1996. הוא הופיע כסולן עם הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, עם התזמורת הסימפונית של קוויבק, קנדה בניצוח יואב תלמי ועם תזמורות בגרמניה והונגריה.
הוא מרבה להופיע ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה קאמרית ואף בשידורי רדיו. הוא מנגן בדואו חליל-אבוב עם חברו לחמישייה, אייל עין הבר, דודו כרמל הקליט עם החמישייה הישראלית לכלי נשיפה ועם החלילן אייל עין הבר.
433 לפנה&quot;ס
מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג
פרשת מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג מקיפה את הניסיונות לזהות את מקום הירצחו של חבר ניל"י, אבשלום פיינברג, בהיתקלות עם בדואים כשהיה בשליחות ניל"י, את מציאת עצמותיו על ידי רב-סרן שלמה בן אלקנה, ואת הבאתו לקבר ישראל בטקס צבאי ממלכתי בחלקת עולי הגרדום שבבית הקברות הצבאי בהר הרצל, מקום אליו הועברו מאוחר יותר גם שרידי גופתו של יוסף לישנסקי.
אבשלום פיינברג נעלם בחולות המדבר באזור רפיח שבחצי האי סיני – קו החזית הטורקי-בריטי באותה העת – ב-20 בינואר 1917. הניסיונות הראשונים לחפש את גופתו נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות ה-30 מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך מסיבות שונות לא נחקר דיו. רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, והשלד שמצא זוהה כְּזה של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי להר הרצל ב-29 בנובמבר 1967. מציאת השלד וזיהויו הביאו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי, נגדו הועלו טענות שרצח את אבשלום, כמו גם עוררו דיון ציבורי בישראל אשר שפט באור חיובי יותר את פעולותיה של רשת הריגול ניל"י כולה. בעקבות זאת הועברו, בסופו של דבר, עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
ההיעלמות בחולות המדבר.
לאחר שנותק הקשר בין אנשי ניל"י שבארץ ישראל לבריטים שבמצרים, נעשו ניסיונות לחדש קשר זה. לאחר כמה ניסיונות שכשלו, החליט אבשלום פיינברג לנסות ולחצות את קו החזית הטורקי-בריטי באזור רפיח, שנכבשה על ידי הבריטים ב-8 בינואר. באותה עת היה כבר אהרן אהרנסון במצרים, וניסה ליזום את חידוש הקשר עם אנשי הארץ. הוא חשש (וגם קיווה) שפיינברג יעשה צעד כזה, וב-8 בדצמבר, בטרם הגיעו למצרים, רשם ביומנו: . פיינברג לא ידע כי אהרנסון נמצא במצרים, והלחץ הכספי של התחנה לניסויים חקלאיים בעתלית, שעליה היה מופקד בהיעדרו של אהרנסון, יחד עם גורמים נוספים, הניעוהו לצאת בדרך למצרים ולסכן את חייו.
בינואר 1917, ככל הנראה ב-13 בחודש, יצאו אבשלום פיינברג, יוסף לישנסקי ומורה דרך בדואי לדרכם אל עבר קווי הבריטים, רכובים על גמלים ומחופשים לבדואים. בלילה שבין ה-19 ל-20 בינואר תעו בחולות סביב רפיח, כיוון שלא היה להם מצפן והדרך לא הייתה מוכרת להם. מורה הדרך הבדואי נותר, ככל הנראה, מאחור. כשהאיר השחר, הותקפו פיינברג ולישנסקי בידי קבוצה גדולה של ערבים. פיינברג נהרג תוך חילופי היריות, ולישנסקי נפצע בכתפו אך הצליח להימלט, ונאסף בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לחיל המשלוח המצרי. הוא אושפז במצרים, וימים אחדים אחר כך הודיע לאהרן אהרנסון את שאירע.
חיפושים ראשונים.
חמישה ימים לאחר ההיתקלות עם הבדואים במדבר, נודע לאהרן אהרנסון, ששהה במצרים, שאבשלום נרצח. ביומנו רשם: . קרוב לאותה עת שלחו הבריטים שליח בדואי למקום הרצח, והוא שב ב-30 בחודש, וסיפר, שפיינברג נקבר ללא עקבות.