עם פרוץ המהפכה האמריקאית נמלטו כ-50,000 לויאליסטים אל צפון אמריקה הבריטית. ב-1784 הפכו הבריטים את ניו ברנזוויק למושבה נפרדת עבור הלויאליסטים שהתיישבו בחלקה המערבי של נובה סקוטיה. בעוד שנובה סקוטיה (כולל ניו ברנזוויק) קלטה בקושי מחצית מתנועת הגירה זו, רבים מהלויאליסטים התיישבו בפרובינציית קוויבק, שעל פי החוק שנחקק ב-1791 הופרדה לקנדה העליונה, שרוב תושביה היו אנגלים ולקנדה התחתונה, שרוב תושביה היו צרפתים. מלחמת 1812 והסכם 1818 קבעו את קו הרוחב 49 כגבול עם ארצות הברית מהימות הגדולות ועד להרי הרוקי במערב קנדה.
לאחר המרידות של 1837 המליץ הלורד דורהם בדוח שלו שקנדה העליונה וקנדה התחתונה יאוחדו ל"פרובינציית קנדה" ושלפרובינציה החדשה תהייה ממשלה מקומית. כתוצאה מדוח דורהם, העביר הפרלמנט של בריטניה את חוק האיחוד של 1840 ושנה לאחר מכן נוצרה פרובינציית קנדה. הפרובינציה חולקה לשני חלקים: "קנדה המערבית (לשעבר שטחי קנדה העליונה) וקנדה המזרחית (לשעבר שטחי קנדה התחתונה). ב-1848 העניק המושל הכללי, הלורד אלגין את האחריות הממשלתית לנובה סקוטיה ולאחר מכן לקנדה. בשנים הבאות הרחיבה בריטניה את האחריות הממשלתית המקומית לאי הנסיך אדוארד (1851), לניו ברנזוויק (1854) ולניופאונדלנד (1855).
השטח המהווה כיום את קולומביה הבריטית הוא השרידים של מחוזות "קולומביה" ו"ניו קלדוניה" של חברת מפרץ הדסון כפי שהוגדרו בהסכם אורגון משנת 1846. קודם לצירוף השטחים הללו לקנדה ב-1871 כללו שטח קולומביה הבריטית את "מושבת קולומביה הבריטית" שנוצרה ב-1858 באזור בו העניק הכתר לחברת מפרץ הדסון את מונופול הסחר, ואת "מושבת האי ונקובר", שנוצרה ב-1849 והייתה מושבת כתר נפרדת עד שהתאחדה עם קולומביה הבריטית ב-1866.
שאר השטחים של קנדה המודרנית כללו את "ארץ הנסיך רופרט" ואת "הטריטוריה הצפון-מערבית" (North-Western Territory), ששתיהן היו בשליטת חברת מפרץ הדסון ונמכרו לקנדה ב-1870 ובנוסף, את הארכיפלג הארקטי הקנדי שהיה בשליטה בריטית והיה לחלק מקנדה ב-1880.
ניסיונות איחוד ראשונים.
רעיון האיחוד הוצג לראשונה ב-1839 בדוח דורהם, שכתוצאה ממנו אוחדו קנדה העליונה וקנדה התחתונה. החל מ-1857 הציע ז'וזף שארל טאש את רעיון האיחוד בסדרה של 33 מאמרים שפרסם בעיתון Courrier du Canada.
ב-1859 נסעו אלכסנדר טילוק גאלט, ז'ורז' אטיין קרטייה וג'ון רוס לבריטניה כדי להציג בפני הפרלמנט הבריטי את מיזם האיחוד של המושבות הבריטיות. ההצעה התקבלה ברשויות בלונדון בקרירות מנומסת. ב-1864 היה ברור שהמשך השליטה בפרובינציית קנדה על פי התנאים של חוק האיחוד של 1840 הפכה לבלתי מעשית. לפיכך הוקמה קואליציה רחבה של מפלגות ששמה לה למטרה לחולל שינוי במערכת הפוליטית.
ההשפעות שהובילו לאיחוד.
לאיחוד קנדה היו כמה גורמים משפיעים, הן גורמי פנים והן גורמים חוץ.
הרקע האידאולוגי וההיבטים הפילוסופיים.
קיים ויכוח נרחב בקרב החוקרים על הרקע הפוליטי-רעיוני של האיחוד. באופן מסורתי התייחסו ההיסטוריונים לאיחוד קנדה כמהלך פוליטי פרגמטי חסר רקע אידאולוגי. בשנות השישים של המאה ה-20 שם ההיסטוריון פיטר ואיט ללעג את המקורות שעליהם הסתמכו הפילוסופים הפוליטיים בנוגע לדיונים החוקתיים על האיחוד וכינה אותם "אוויר חם". בעיניו של ואיט, רעיון האיחוד הונע משיקולי תועלת פוליטיים ועל ידי קבוצות אינטרסים יריבות.
ב-1987 קרא מדען המדינה פיטר ג'. סמית' תיגר על הגישה על פיה איחוד קנדה לא הונע משיקולים אידאולוגיים. סמית' טען שהאיחוד הושפע מאידאולוגיות פוליטיות חדשות כמו המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית ושאיחוד קנדה הונע מהאידאולוגיה של מה שנקרא בבריטניה "מפלגת הארץ" (Country Party). סמית' התחקה אחר מקורותיה של אידאולוגיה זו עד למאות ה-18 וה-19 בבריטניה, שם החיים הפוליטיים היו מקוטבים בין מגיני ערכי הרפובליקניזם הקלאסי של מפלגת הארץ ותומכי האידאולוגיה הפרו-קפיטליסטית החדשה של המפלגה שהאמינו בריכוזיות העוצמה הפוליטית. בצפון אמריקה הבריטית של שנות השישים של המאה ה-19, מסורותיה של מפלגת הארץ יוצגו על ידי תומכי איחוד קנדה, בעוד שהמסורות האנטי-קפיטליסטיות והאגרריות גולמו בהתנגדות לאיחוד.
במאמר שיצא בשנת 2000, טען ההיסטוריון איאן מקקיי שאיחוד קנדה הונע על ידי האידאולוגיה הליברלית והאמונה בעליונות של זכויות הפרט. מקקיי תיאר את האיחוד כחלק מהמיזם הליברלי הקלאסי של יצירת "סדר ליברלי" בחלקה הצפוני של יבשת צפון אמריקה. היסטוריונים קנדים רבים אימצו את הסדר הליברלי של מקקיי כתבנית להבנת ההיסטוריה הקנדית.
ב-2008 קידם ההיסטוריון אנדרו סמית' השקפה שונה לחלוטין על מקורותיו האידאולוגיים של האיחוד. הוא טען שבארבע הפרובינציות הקנדיות המקוריות, מדיניות המיסוי הייתה סוגיה מרכזית בוויכוח אודות האיחוד. סוגיית המיסוי הייתה מרכזית גם בוויכוח שהתנהל בניופאונדלנד, שהייתה ידועה בהתנגדות למיסים. סמית טען שרעיון האיחוד קיבל תמיכה ממתיישבים רבים שאהדו את הגישה המתערבת האטטיסטית יחסית כלפי ההתפתחות הקפיטליסטית. רוב הליברלים הקלאסיים, שהאמינו בסחר חופשי ובהפחתת מיסים, התנגדו לרעיון האיחוד בשל חששם שהוא יגרום ליצירתה של ממשלה גדולה. המאבק על האיחוד היה כרוך במאבק בין פילוסופיה כלכלית אינדיבידואליסטית חזקה לבין השקפה קולקטיביסטית באופן יחסי על תפקידה הראוי של המדינה בכלכלה. על פי סמית', ניצחון תומכי הגישה האטטיסטית בנוגע לאיחוד על מתנגדיהם האנטי-אטטיסטים סללה את הדרך ליישום המדיניות הלאומית פרוטקציוניסטית של ממשלתו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ולסיבסוד מיזמיי תשתיות עיקריים כמו מסילות הברזל האינטר-קולוניאלית והפסיפית.
ב-2007 קישרה מדענית המדינה ז'אנט אג'נסטט בין איחוד קנדה לבין האידאולוגיה האינדיבידואליסטית של ג'ון לוק. היא טעה שאיחודן של מושבות בריטניה בצפון אמריקה הונע מהשאיפה להגן על זכויות הפרט, בעיקר הזכויות לחיים, לחירות ולקניין. היא גורסת שאבות האיחוד הונעו מהערכים של עידן הנאורות של המאות ה-17 וה-18. היא גם טוענת שמחויבויותיהם האינטלקטואליות ללוק ברורות מאוד כאשר בוחנים את הדיונים שנערכו ב-1865 באספת המחוקקים של קנדה על השאלה אם איחוד עם מושבות אחרות של בריטניה בצפון אמריקה היא מטרה רצויה.
ועידת שארלוטטאון.
באביב 1864 דנו ראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי; ראש ממשלת נובה סקוטיה צ'ארלס טאפר; וראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, ברעיון "האיחוד הימי" (Maritime Union) לאיחודן של שלוש המושבות הללו, השוכנות לחוף ימים.
ראש ממשלת הפרובינציה של קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד הפתיע את השלושה כאשר שאל אם קנדה תוכל להיכלל בדיוניהם. הבקשה הועברה באמצעות המושל הכללי, צ'ארלס סטנלי מונק, ללונדון והתקבלה על ידי משרד המושבות. לאחר כמה שנים של קיפאון תחיקתי בפרובינציית קנדה שנגרמה על ידי הצורך לשמור על רוב כפול (רוב הן של נציגי מזרח קנדה והן של נציגי מערב קנדה במועצה המחוקקת של הפרובינציה), הוביל מקדונלד את מפלגתו, המפלגה הליברלית-השמרנית, לקואליציה הגדולה עם "המפלגה הכחולה" בהנהגתו של ז'ורז' אטיין קרטייה ועם קבוצת הרפורמטורים Clear Grits, בהנהגתו של ג'ורג' בראון. מקדונלד, קרטייה ובראון חשו שהאיחוד עם מושבות בריטיות נוספות עשוי להיות הדרך לפתרון הבעיות הפוליטיות של הפרובינציה של קנדה.
ועידת שארלוטטאון החלה ב-1 בספטמבר 1864. מאחר שסדר היום של הדיונים כבר נקבע, לא הייתה בתחילה המשלחת מפרובינציית קנדה חלק רשמי שלה. רעיון האיחוד הימי ירד מעל הפרק ואז הורשו נציגי קנדה רשמית להצטרף ולהשתתף בוועידה.
אין בנמצא פרוטוקולים של ועידת שארלוטטאון, אך ידוע שקרטייה ומקדונלד הציגו טיעונים בעד האיחוד של שלוש המושבות. אלכסנדר טילוק גאלט הציג את הצעותיה של פרובינציית קנדה בנוגע להסדרים הפיננסיים במסגרת איחוד שכזה. ג'ורג' בראון הציג את ההצעה בנוגע לתצורת הממשל של האיחוד המוצע. הצעותיהם של נציגי פרובינציית קנדה היו:
הצעות נוספות שנגעו יותר למושבות הימיות היו:
ב-7 בספטמבר אותה שנה השיבו הנציגים מנובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד בחיוב על הצעותיהם של נציגי הפרובינציה של קנדה, הביעו את דעתם שאיחוד של כל הפרובינציות הוא רצוי ושהם מוותרים על רעיון "האיחוד הימי".
לאחר הפסקה זמנית של הוועידה ב-9 בספטמבר, נערכו פגישות נוספות בין הנציגים בהליפקס, בסנט ג'ון ובפרדריקטון. פגישות אלו עוררו מספיק עניין כך שהוחלט לחדש את דיוני הוועידה.
תגובות הנציגים.
אחת המטרות החשובות ביותר של ועידת שארלוטטאון הייתה יצירת היכרות בין נציגי פרובינציית לבין מנהיגי המושבות הימיות. בנקודת זמן זו לא הייתה מסילת ברזל שקישרה בין קוויבק סיטי לבין הליפקס ולא הייתה היכרות רחבה דיה בין תושבי שני האזורים. תומאס ד'ארסי מק'גי היה אחד מהבודדים מבין נציגי פרובינציית קנדה שביקר במושבות הימיות, כאשר הוא נסע לשם מוקדם יותר באותו קיץ עם משלחת מסחרית של אנשי עסקים, עיתונאים ופוליטיקאים מהפרובינציה.
ג'ורג' בראון העיר במכתב לרעייתו אן שבמסיבה שנערכה על ידי ראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, הוא פגש אישה שמימיה לא יצאה מתחומי האי. אף על פי כן, הוא מצא שתושבי האי "מתורבתים באופן מדהים".
תגובות העיתונות והציבור.