מאחר שהצבע הסגול נדיר מאוד בקרב יונקים, חוקרי טבע רבים לא היו משוכנעים שמדובר במין בפני עצמו; אחת הסיבות לכך, היא שהפיגמנט הסגול שמופרש על ידי העור נשטף לעיתים קרובות בגשם והופך לדהוי מאוד, וגם מתפוגג תוך יממה לאחר מותו של הוולבי. כתוצאה מכך, הטקסונומים שבדקו את הגופות חסרות הצבע במוזיאונים האמינו שהפיגמנט הייחודי נבע מהתחככות הוולבים בסלעים צבעוניים בגני החיות. על פי הזואולוג מארק אלדרידג' שאחראי לסיווג מחדש של הוולבי כמין נפרד, הסיבה להופעת הפיגמנט אצל הוולבי אינה ברורה, אך יש לפחות שתי אפשרויות סבירות: הצבע מתפקד כסוג של הסוואה, ונועד להתמזג עם הסלעים הורודים-כתומים בבית הגידול שלו; היות שהפיגמנט כהה ועז יותר אצל הזכרים, הוא עשוי כנראה גם לשמש תפקיד הקשור לרבייה או לדומיננטיות. התפוגגות פיגמנטים מתרחשת גם אצל הקנגורו האדום שצבעו הופך לדהוי יותר לאחר גשם.
תפוצה וביולוגיה.
וולבי סגול-צוואר אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי בעיקר בצפון-מערב קווינסלנד, ובמידה פחותה גם בצפון-מזרח הטריטוריה הצפונית. טווח התפוצה שלו נמצא לאורך הרמות הצפוניות הגובלות בשפלת עשב-מיטשל, והוא שכיח במיוחד סביבות העיירות מאונט איסה, דג'רה וקלונקורי. בית הגידול של הוולבי מורכב ממחשופי-סלע וצוקים של אבן גיר, קוורציט או אבן חול, הנמצאים בתוך ערבות-עשב ספיניפיקס, יערות שיטה ואקליפטוס.
הוולבי סגול-הצוואר הוא יונק חברותי החי בקבוצות קטנות של עד 20 וולבים, כשגודל הקבוצה תלוי בעיקר בסמיכות למקורות מים. במהלך היום הוא מוצא מפלט באזור מוצל בסלעים דוגמת מערות ונקיקים על מנת להימנע מהטמפרטורות הגבוהות, ויוצא לפעילות בשעות הדמדומים.
הוולבי תר אחר מזון לאורך הלילה עד עלות השחר ואז חוזר למקומו. בימים קרירים, הוולבים נוהגים לצאת גם בשעות היום ולהשתזף על הסלעים. כקרוביו, גם הוולבי סגול-הצוואר ניזון בעיקר מעשבים ועלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, וההריון נמשך 33–35 יום. הנקבה ממליטה גור יחיד ששוהה בכיס שלה עד שישה חודשים; לאחר שהגור עוזב את הכיס, הוא ממשיך לינוק כ-3 חודשים נוספים, ובתקופה זו הנקבה ממליטה גור נוסף. המין מגיע לבגרות בגיל 18–22 חודשים.
מצב.
וולבי סגול-צוואר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל מספריו הנמוכים יחסית, ועדויות לירידה מתמשכת. האיום העיקרי עליו הוא תחרות על מקורות המזון עם הארנבונים ועדרי צאן ובקר ואולי גם התפשטות טורפים פולשים דוגמת השועל האדום לסביבת המחיה שלו. הוולבי נמצא באזור מוגן אחד - הפארק הלאומי בודג'מולה; ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לבצע מחקרים מפורטים יותר אודות טווח התפוצה המדויק של המין כמו גם הביולוגיה שלו והאיומים המרחפים עליו.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא 12,500-10,000 וולבים.
וולבי סלע פרוסרפיני
וולבי סלע פרוסרפיני (שם מדעי: Petrogale persephone) הוא מין של וולבי גדול ונדיר בסוג וולבי הסלע שאנדמי לאזור מצומצם בחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ונמצא בסכנת הכחדה. וולבי זה התגלה רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 ליד העיר פרוסרפין בקווינסלנד, והוא מאוים מצד התיישבות אנושית ומסלילת כבישים בסביבת המחיה שלו שגורמת לפיצול האוכלוסייה לכיסים מבודדים, לצד טריפה על כלבים משוטטים והרעלה מצמחי נוי רעילים.
גילוי.
המדע התוודע לראשונה לקיומו של וולבי זה רק בשנת 1977, לאחר שחקלאים בעיר פרוסרפין דיווחו על וולבים ייחודים ומסתורים ביערות הטרופיים שסביב העיר. הוא תואר מדעית בשנת 1982 על ידי ג'רלד מייקל מיינס (Gerald Michael Maynes) בתוך קבוצת המינים קסנטופוס ("xanthopus") שבסוג וולבי סלעים, ונקרא "Petrogale persephone" (סמור הסלע של פרוסרפין) על שם העיר שבסביבתה התגלה. העובדה שיונק כה גדול לא נודע קודם לכן לחוקרי הטבע האוסטרלים תמוהה ואינה מובנת מאליה, ומיוחסת לכך שהמין זהיר וחששן, פעיל לילה ושוכן באזורים סלעיים ביערות גשם טרופיים.
אנטומיה ומראה.
הוולבי הפרוסרפיני הוא המין השלישי בגודלו בסוג וולבי סלע לאחר וולבי צהוב-רגל ווולבי זנב-מברשת. מבנה גופו חסון ומוצק, צווארו רחב וקצר וראשו משולש ודמוי אייל. האוזניים שלו גדולות, רחבות ועגולות, ועיניו ואפו בגודל בינוני. כל ארבעת הגפיים עבות ושריריות, אך האחוריות גדולות, ארוכות וחזקות יותר. לוולבי פרוסרפיני יש סוליות ספוגיות מחוספסות בכפות הרגליים, המסייעות לו לאחוז בסלע מבלי להחליק; הוא מסתייע גם בטפריו הקצרים דמויי המסמר וביכולת הקפיצה שלו כדי לטפס בזריזות על רכסים סלעיים, וזנבו הארוך והשעיר בעל מברשת שיער בקצהו ומשמש את הוולבי לאיזון במהלך הקפיצות. הוולבי הפרוסרפיני בעל מסת גוף כבדה למדי ומפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת: משקל הזכר 10.2-4.3 קילוגרם, ומשקל הנקבה 7.4-3.5 קילוגרם. אורך ראשו וגופו בממוצע 49–64 סנטימטרים, ואורך זנבו: 71-51 סנטימטרים.
הפרווה של הוולבי הפרוסרפיני עבה וגסה, ואף על פי שהיא רבגונית יותר ממרבית המינים האפרוריים בסוג וולבי הסלע, בכל זאת לא תמיד קל להבדיל בינו לבין מינים אחרים עקב הווריאציה הרבה במראה בין אזורי התפוצה המבודדים. צבעה הכללי נע בין חום-אדמוני לערמון, בורדו או אפרורי, שמתמזג היטב עם הנוף הסלעי ביערות האפלוליים. הפרווה הופכת לצהבהבה, אפרפרה או קרמית בצד התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה. הזרועות, הרגליים, הצוואר ובסיס הזנב בהירים משאר הגוף (כתמתם, אפרפר או בז'), בניגוד מובהק לכפות הידיים והרגליים השחרחרות. מאחורי הזרועות, יש לוולבי הפרוסרפיני טלאי שחור גדול בדומה לוולביי סלע אחרים, אך הפס הלבן בסמוך לטלאי נעדר אצלו.
פניו של הוולבי צבועות באפור כהה, ויש לו פס ערמוני דקיק על המצח וכתם שחור גדול על החרטום. הלחיים בצבע צהבהב, אפרפר חיוור או לבן, והסנטר והשפתיים לבנים. דפוס הפסים השחור-לבן שאופייני לסוג בפנים, כמעט ולא נראה אצל מין זה עקב ההתמזגות של הפסים הדהויים עם הפנים הכהות ועם הלחיים הבהירות בהתאמה. האוזניים אדמדמות משני הצדדים עם רצועה צהבהבה בקצוות. זנבו של הוולבי בצבע אפרפר או צהבהב, ובחציו השני הוא הופך לאדמוני, בורדו או שחרחר.
תפוצה.
הוולבי הפרוסרפיני אנדמי לחוף הצפון-מזרחי של קווינסלנד באוסטרליה. התפוצה שלו היא הקטנה והמצומצמת ביותר מכל וולביי הסלע, ומוגבלת לרחבי פלך ויטסאנדיי שנמצא במחוז ויטסאנדיי באזור מאקאי שבקווינסלנד, סביבות הערים: פרוסרפין ואיירלי ביץ'. הוא מצוי באופן טבעי גם על האי גלוסטר מאיי ויטסאנדיי ליד שונית המחסום הגדולה, ובשנת 1998 הובא על ידי רשויות השימור לרכס קלארק באי היימן הסמוך. סך המושבות הידועות בטבע של וולבי זה נע בין 24 ל-26.
בית הגידול של הוולבי הפרוסרפיני מורכב מצוקים ורמות סלעיות בגובה של עד 140 מטר מהקרקע הפזורים בתוך יערות גפניים מיקרופיליים ויערות גשם טרופיים, ולעיתים גם בגבעות סלעיות בחורש ים-תיכוני פתוח. בעונה היבשה, הוולבים פוקדים בתדירות גבוהה כרי דשא שבשולי היערות בשל המחסור במזון. ההתיישבות האנושית בסביבת המחיה של הוולבי לצד סלילת כבישים, גרמו לפיצול האוכלוסייה למספר אזורים מבודדים.
אקולוגיה.
וולבי פרוסרפיני הוא יונק פעיל לילה, ומבלה את שעות היום במנוחה במקלט טבעי דוגמת מערה או נקיק מפני טורפים וטמפרטורות גבוהות. חרף זאת, בימים קרירים הוא עשוי לצאת ממקום מחבואו ולהתחמם על הסלעים. הוולבי הוא יונק חברותי החי במושבות; בדרך כלל, 8-4 וולבים חולקים את אותה ערימת סלעים, אולם במקרים מסוימים מספרם עשוי לטפס אפילו ל-35 פרטים. במקומות שבהם המרחק בין ערימות סלעים אינו גדול, הוולבים הפרוסרפינים נוהגים לעבור ממושבה למושבה מדי פעם. גם במהלך השיחור אחר מזון בשעות החשיכה, הוולבים עשויים לרעות יחדיו בקבוצות קטנות של 2–6 פרטים. כל וולבי חי בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין הזוויגים ובין העונות: בעונה היבשה, גודל השטח הוא 13.6 דונם לזכר, ו-12.4 דונם לנקבה; בעונה הגשומה לעומת זאת, שטח הזכר מתרחב ל-20.1 דונם, בעוד שהנקבה מסתפקת ב-9.7 דונם. השטחים הביתיים אינם נמצאים בשימוש בלעדי, וחופפים ברובם לשטחים של וולבים אחרים.
הטורפים הטבעיים של הוולבי הפרוסרפיני הם הדינגו, כוח התחרה ופיתון השטיחים. כאשר רשויות השימור האוסטרליות שחררו לראשונה וולבים לאי היימן, וולבים רבים נמצאו מתים עם פצעים התואמים להתקפות של עיט מחודד-זנב ועיטם לבן-גחון. בשל כך, השחרורים הבאים לאי כללו תקופת התאקלמות של שלושה חודשים בשטח מאובטח באי, עד שהוולבים למדו להישמר מפני חשיפה לעופות הדורסים על הסלעים הגבוהים. כדי להגן על עצמו מטריפה, הוולבי סורק את סביבתו באופן תמידי, ומשתדל לשהות על על הסלעים הגבוהים בתוך היער הצפוף שבו הפרווה האפלולית מתמזגת היטב עם הנוף.