במהלך ההכשרה, דאגה חנצ'ה לשמור על קשר עם שליחים מהארץ, למשל יודק'ה הלמן מקיבוץ גבת ויהושע וגנר מקיבוץ יגור. כמו כן, המשיכה להיות בקשר ולהתעדכן במתרחש בעיר ילדותה, פינסק, ודאגה למצב התנועה והגימנסיה שם.
לאחר תקופת ההכשרה, חנצ'ה לא עלתה לארץ כי היא הרגישה שעוד זקוקים לה בפולין, והיא המשיכה לארגן את פעילות התנועה שם.
במלחמת העולם השנייה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, הייתה חנצ'ה בלודז'. בעת ההפצצות על העיר לודז', נפוצו שמועות בתנועה כי חנצ'ה נהרגה בהפצצות. אחותה, פרומקה, אשר שהתה באותה העת בשטח הסובייטי, שמעה על כך שחנצ'ה נהרגה לכאורה, והחליטה לאור ידיעה זו לעבור בעצמה את הגבול ולצאת אל השטח הארי, לזכר אחותה.
בנובמבר 1939 הפתיעה חנצ'ה את חבריה לתנועה כאשר הודיעה שהיא מגיעה ללבוב שבשטח הסובייטי. חברים רבים נתאספו שם והתרגשו מהמפגש איתה, גם כי רצו לשמוע על אודות האירועים המתרחשים בשטח הגרמני, וגם התרגשו מעצם המפגש איתה. בלבוב פגשה בין את היתר את יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, ויודק'ה הלמן. הם הזדעזעו לשמוע על המתרחש בשטח הכיבוש הנאצי, וחנצ'ה פתחה את עיניהן לכך שהמצב בשטח הסובייטי אמנם רע, אך המצב בשטח הגרמני קשה פי כמה וכמה. למרות המצב הקשה בשטח הנאצי, סיפרה להם חנצ'ה על ועידת התנועה שהם מתכננים לכנס בדצמבר של אותה השנה.
לאחר שהותה בלבוב נסעה לבקר את משפחתה בפינסק, וסיפרה להם על כוונתה לחזור שוב בחזרה אל השטח הגרמני. הוריה נחרדו למשמע הרעיון, ולאחר שתיקה ארוכה אמר לה אביה:
כאשר עמדה לחצות את הגבול, נדרשה חנצ'ה לחצות נחל, וכאשר הכניסה את רגליה למים, היא מיד נתקפה קור ופחד, ולבסוף החליטה לחזור בחזרה ללבוב. חבריה חשבו שהיא ודאי כבר הגיעה לורשה, אך היא חזרה לאחר מספר ימים בבושת פנים ודפקה בדלת ביתם. במשך כמה ימים היא הסתובבה בתחושת חולשה ומבוכה על כך שלא הצליחה לחצות את הגבול, והרגישה כי חבריה מתביישים בה. היא ביקשה לצאת שוב לניסיון נוסף לחצות את הגבול, אך חברי התנועה סירבו.
היא נשלחה מטעם התנועה לביאליסטוק, על מנת להעביר ידיעות שיגיעו בעזרת שליח לורשה. לאחר מספר ימים, כאשר הייתה אמורה חנצ'ה לחזור מביאליסטוק ללבוב, הבינו חבריה כי היא לא חוזרת, וככל הנראה החליטה לעבור את הגבול ולהתקדם לורשה מבלי להתייעץ עמם.
הדבר עורר מחלוקת, מהומה, ועצב בקרב הנהגת התנועה, ועורר ויכוחים רבים, כולל ויכוח מפורסם בין יצחק צוקרמן לאדק גולובנר, שלא הצליחו להסכים מי מביניהם צריך לעבור את הגבול לשטח הגרמני. צביה לובטקין רצתה גם היא בעקבות הוויכוח לנסוע לורשה.
חנצ'ה הייתה דמות מרכזית בתנועה, מאחר ששימשה כקשרית, והייתה אחת מהראשונות שהביאו מידע להנהגת התנועה על המתרחש בשטח הכיבוש הנאצי. בעזרת ידיעותיה והדברים שסיפרו היא ואחותה פרומקה, החליטו בסופו של דבר מנהיגי התנועה לעבור גם הם לצד הגרמני, ולימים להקים את הארגון היהודי הלוחם.
בהמשך הצטרפה חנצ'ה לחוות ההכשרה בגרוכוב, אשר המשיכה לפעול בצמוד לורשה, והגרמנים אפשרו ליהודים לצאת מהגטו לחוות ההכשרה, בגלל המחסור הגדול במזון ששרר בגטו. ביוני 1942 החווה פורקה על ידי הגרמנים, וחנצ'ה עברה לבנדין. המצב שם היה קשה מאוד, אך חבריה מספרים כי היא הרימה את מצב הרוח למרות הקושי. היא הייתה אוספת את חברי התנועה בסוף יום לשיחה, ומספרת להם על ארץ ישראל בהתרגשות רבה ופנים קורנים.
בדצמבר 1942 הגיעה פרומקה, אחותה של חנצ'ה, גם היא לבנדין, והן התרגשו מאוד לראות זו את זו. הן ישבו שעות רבות והחליפו חוויות, מבלי לדעת שאלו יהיו הימים האחרונים שלהן ביחד.
הגעתה של פרומקה הייתה במטרה למצוא דרך להגיע לארץ ישראל, וחנצ'ה דחקה בה שתנצל את ההזדמנות ותעלה לישראל, אך פרומקה סירבה והחליטה להישאר בפולין.
משימתה האחרונה של חנצ'ה הייתה אמורה להיות יציאה משטח הכיבוש הגרמני אל העולם החופשי על מנת להתריע על השמדת יהודי פולין יחד עם מירה פוכרר, אך משימה זו לא יצאה לפועל.
מותה.
במרץ 1943, הגיע מכתב לבנדין מצביה לובטקין, שבו נאמר כי נמצאה דרך להציל את חייה של חנצ'ה, מאחר שחנצ'ה הייתה באותו הזמן חולה מאוד, והייתה שקועה בסיוטים מהחוויות הרעות שחוותה בגרוכוב ובדרכה מורשה לבנדין.
התוכנית של צביה הייתה לצרף את חנצ'ה לקבוצת אזרחי חוץ שיועדה לצאת מורשה למחנה שבויים ובכך להציל את חייה. חנצ'ה לא הייתה מעוניינת להציל רק את עצמה, אך חבריה ואף אחותה הפצירו בה לנצל את ההזדמנות, והיא לא הרגישה שהיא יכולה לסרב לדרישתה של אחותה, אז החליטה להיענות להצעתה של צביה. בצער רב התחפשה לארית, ויצאה בדרכה לורשה. לאחר זמן מה קיבלו מכתב בבנדין מחנצ'ה, על כך שאכן הצליחה להגיע לורשה ושהפלוגה עומדת לצאת למחנה השבויים.
אך הדברים לא הלכו לפי התכנית, ובורשה תוכננה אקציה נוספת, וכבר עמד לפרוץ המרד. חנצ'ה הרגישה לאן מועדים הדברים, והחליטה שאם נגזר עליה למות, היא מעוניינת לסיים את חייה עם אחותה בבנדין.
ב-18 באפריל 1943, עזבה חנצ'ה את הגטו בורשה, במטרה להגיע לבנדין. לאחר שלא מצאה מקום לישון בו בלילה בשטח של ורשה הארית, החליטה לחזור לשטח הגטו.
יום לאחר מכן, פרץ מרד גטו ורשה, וחנצ'ה ניסתה לברוח מהגטו בליווים של הלוחמים אדק הימלפרב, חנוך - הנייק קליינוייס, ומאיר שוורץ. לאחר שהצליחו לצאת משטח הגטו, הם נתקלו בשני גרמנים. הלוחמים שלפו אקדחים והצליחו להרוג את שני הגרמנים, וחנצ'ה התחילה לברוח, כשחבורה של גרמנים רדפו אחריה. היא הצליחה למצוא מחבוא בחצר של אחד הבתים, אך לאחר זמן קצר הצליחו למצוא אותה הגרמנים, תפסו אותה, והרגו אותה במקום.
הנצחה.
לאחר מותה של חנצ'ה, בתנועת דרור החליטו להנציח את זכרה על ידי הקמת "קיבוץ הילדים על שם חנצ'ה פלוטניצקה" שפעל במחנה העקורים רוזנהיים שבגרמניה.
הרעיון של קיבוץ הילדים היה לרכז את הילדים היהודים הרבים שנותרו לאחר השואה ללא הורים ולתת להם בית, חברה, ותנאי מחיה בסיסיים, ובהמשך לחנך אותם על ערכי הקיבוץ הארץ-ישראלי, במטרה לעלות יחד בבוא העת לארץ.
כף פיליפס (אנטארקטיקה)
כף פיליפס (באנגלית: Cape Phillips) היא לשון יבשה, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הכף ממוקמת באמצע החוף המזרחי של חצי האי דניאל.
15 קילומטרים מדרום מזרח להר ברוסטר.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הכף.
הכף התגלתה בינואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
מקור השם.
רוס קרא לחצי האי על שמו של לוטננט צ'ארלס ג'י. פיליפס (Charles G. Phillips), מאה"מ טרור.
סודרא
סוּדָר (בארמית: סוּדָרא) הוא כיסוי ראש יהודי מסורתי, המלופף סביב הראש בדומה לכאפייה או לטורבן. הסודר היה נפוץ בעבר אצל יהודי ארצות האסלאם. הוא נלבש על ידי יהודים במשך אלפי שנים עד שנאסר ללבישה בגלות, וקיימים מספר אזכורים אליו במקורות, במיוחד בתלמוד הבבלי.
עקב הדימוי הרב לכאפייה הערבית לעיתים הסודרא נקראת כיום "כאפייה יהודית". זאת למרות העובדה כי סודר וכאפייה הן לבוש מדברי נפוץ ויעיל שאינו בעל ערך פוליטי או לאומני.
אטימולוגיה.
השם "סודרא" מגיע מארמית, ומהווה גיזרון של המילה הלטינית "sudarium", שמשמעותה מטפחת, או פיסת בד. לעומת זאת, התלמוד הבבלי פירש את המילה כראשי תיבות לפסוק "סוֹד ה׳ לִירֵאָיו" ().
היסטוריה.
הסודר היה בשימוש במשך חלק ניכר מההיסטוריה היהודית. יהודים בארץ ישראל בתקופת המקרא ובתקופה ההלניסטית נהגו לחבוש על ראשם בד, שלופף בהתאם לצורך לצורה המזכירה כובע גרב, כאפייה, או טורבן. הסודר הוזכר במקורות רבים, ישירות או בעקיפין. תרגום רות מתרגם את הביטוי "מטפחת", המופיעה במגילת רות כ "סודרא". בגמרא מוזכר הסודר כמשמש גם כצעיף הלבוש סביב לצוואר וגם ככובע המלופף ישירות סביב הראש. בזמנים המודרניים מרבית היהודים הפסיקו ללבוש את הסודר, כאשר הדבר קשור לתהליכים רבים, ובפרט לאיסורים על לבישת כיסוי ראש שהוטלו על מיעוטים דתיים שחיו תחת שלטון אסלאמי על מנת להשפילם, כפי שהתבטא בחוק התימני משנת 1666, האוסר על יהודים לחבוש טורבן או כאפייה.
כף פיליפס
לה בלה פרונירה
בית הכנסת אוריול
בית הכנסת אוריול (ברוסית: Орловская синагога) הוא מבנה יהודי בעיר אוריול, בית הכנסת היחיד בעיר ובפרבריה.
היסטוריה.
בשנת 1880 התגוררו באוריול יותר מ-500 יהודים. בית התפילה היהודי הראשון נפתח בשנת 1876 ברחוב מושקובסקאיה (הבניין לא השתמר). עד אז מנתה הקהילה הדתית היהודית כמאתיים איש.
בשנת 1880 עתרה קבוצת יהודים לפתיחת בית כנסת שני. חוסר שביעות רצונם מהקיים בא לידי ביטוי בכך שבקרב חברי הקהילה שררה עוינות וחשדנות כלפי תנועת החסידות שהתעוררה אז. בעניין זה הוגשה תלונה למשרד הפנים הקיסרי נגד הרב החסידי.
בשנת 1905, ברחוב ניקיטסקאיה 2 (כיום סובייטסקאיה), נבנה מקווה טהרה המחולק לאגף גברים ואגף נשים. בשנת 1909, בעזרת הקהילה, החלו בבניית בית תפילה יהודי - בית כנסת. הפרויקט בוצע על ידי המהנדס המחוזי פ. ו. גברילוב בהשתתפות אדריכל העיר א. חימץ. הבנייה הושלמה בחג הפסח שנת 1911, והפתיחה הרשמית התקיימה בשנת 1912. לאחר קצת יותר מעשר שנים, באביב 1923, סגר המשטר הסובייטי את בית הכנסת.
בשנים שונות השתכנו במבנה ארגונים שונים כמו בורסת הפועלים, יחידת כיבוי אש, משטרה, בית ספר, מועדון טיסה, בית מלאכה, מכללה והסניף המקומי של החברה לסיוע ובניית הגנה כימית ואווירית. הבניין נפגע קשה בשנות מלחמת העולם השנייה וגם כתוצאה משיפוצים ושחזורים רבים, הוא איבד לחלוטין את המתווה הפנימי שלו והכיפה שעיטרה אותו לא נשמרה.
בשנת 1945 נפתח בית כנסת חדש ברחובות סאקו ו-ואנצטי, אליו הגיעו עד 150 איש במהלך החגים.