ואשוואר ממוקמת דרומית-מזרחית לסומבטהיי, בצומת הכבישים הראשיים 8 ו-74. לעיירה מובילים כבישים צדדיים מדרום מזרח, המתחברים לכביש 74 לזלבר - כביש 7361, ואילו בפאתיו הדרומיים של כביש 7383 מתחילה הדרך לכיוון פאצ'ון ואיטליה. כביש 7441 מתחיל ממרכז העיר, דרומה מזרחה לכיוון הכפר הג'האטשאל .
קו הרכבת סומבטהיי-נג'קניז'ה עובר גם בשטח ואשוואר, ויש לו תחנה בעיירה.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שאנשים חיו באזור העיר ואשוואר של ימינו מאז תקופת האבן. מדף האבן קמנשהאט היה מקום מתאים לפיתוח ישוב אנושי. בפאתי העיירה סוללה המשתרעת דרומה מהגבעה העולה מערבה, סוללה שהגנה על היישוב מפני התקפה ממערב. הסוללה נחשבת בדרך כלל לממצא מהתקופה הרומאית, אך לא נשללה האפשרות שנבנה לאחר תקופה זו. מעבודות ברזל מהתקופה הרומאית עולה כי בוואשוואר התרחשה כבר אז פעילות עיבוד ברזל גדולה. הרומאים כינו את הטירה באזור Castrum Ferreum. שם העיר ההונגרי הוא מקבילה מדויקת. עבודות ברזל רומיות נמצאו גם בחצר המנזר הדומיניקני לשעבר. בתקופה הרומאית, דרך חשובה הובילה מהאזור לאקווינקום שבצפון מרכז הונגריה. חשיבותו של הברזל הייתה ידועה גם להונגרים הכובשים, כך שבאזור הוקם אחד המרכזים הגדולים לייצור ברזל במדינה. חשיבות זו מודגשת באמנה משנת 1226, לפיה הנפחים במנזר פנונהלמה הביאו באופן קבוע ברזל מוואשוואר. במאה ה-10 הוקמה טירה, ככל הנראה כדי לשמור על אתר ייצור הברזל החשוב. סביב הטירה התפתחה העיר המאוחרת. טירה זו היא צפונית לכנסייה הדומיניקנית, וקוטרה כ-300 מ'.
הכנסייה הראשונה של היישוב הוקמה על גבעה דרומית, על הדרך לסנטגוטהארד שבמערב הונגריה, לאחר שוואשוואר הפכה לאזור בהשפעה ספרדית, הפכה הכנסייה לכנסייה אפיסקופלית. במהלך הקמת המחוז, העלה המלך אישטוואן הראשון, מלך הונגריה את ואשוואר למעלת מושב המחוז. במקום הכנסייה הישנה, ​​הכנסייה הרומנסקית ​​בעלת שלושת האולמות של סנט מיכאל נבנתה ככל הנראה במאה ה-12, והפכה לבניין המרכזי במושב. במאה ה-13 התגבשו שני יישובים קטנים מצפון ומדרום סביב הכנסייה וכך נוצר מבנה העיירה בימי הביניים.
פלישת הטטרים פגעה בוואשוואר. על פי אמנה עדיין הייתה טירת וושוואר אחת הטירות שהושארו בידי הונגריה ב-1242, אך הטירה נהרסה על ידי הטטרים. לאחר פלישת הטטרים נבנו כנסייה ומנזר גותי קדום בתוך תוואי הטירה הארצית. המלך סטפן החמישי הגיע לוואשוואר ב-1270 וקיים אספת מחוז עם צירי הטירה. בשנת 1310 כבשו הגרמאנים את הטירה אך הובסו וגורשו לאחר כשנה. מערכת הביצור המגן על העיר הושלמה בראשית המאה ה-14. באותה תקופה נבנתה הקפלה של סנט אליזבת דרומית לכנסייה הדומיניקנית, ובשנת 1342 נבנתה כנסיית חג עליית מרים. באמצע המאה ה-14 הייתה ואשוואר מרכז עירוני, אדמיניסטרטיבי, מסחרי ותרבותי. המודעות החברתית וההשפעה הכלכלית של אזרחיה גברו, והם קיימו ירידים. העיר נשלטה על ידי שופט נבחר ו-12 מושבעים.
מבצר נבנה סביב העיירה, וכן כנסייה נוספת, כנסיית הקהילה של סנט מרגרט. התחדש ייצור ברזל. תעשיית העיירה הסתמכה בעיקר על ענף הטחנות. כמה טחנות פעלו על גלגלי מים. בשנת 1423 הפכה העיירה לעיירת שוק. חלק מהעיר נשרפה בשנת 1479, ובשנה זו הגיעו הפושטים הטורקים לאזור ואשוואר. במאה ה-16, עם התקדמותם של הטורקים, שב השקט לוואשואר. בשנת 1576, הצבא הגרמאני הפולש בזז את העיר אך הותקף וגורש על ידי האוכלוסייה. עם שובם הציתו הגרמאנים את העיר כנקמה. בשנת 1577, עקב הטרדות מתמשכות, עזבו הנזירים הדומיניקנים את ואשוואר, ובשנת 1578 הורה הפרלמנט על העברת מושב המחוז לסומבטהיי.
בשנת 1599 נהרס שוב היישוב על ידי הטורקים הפושטים. אזור העיר העתיקה צומצם משמעותית, רחובות שלמים נעלמו בגלל הגירת אוכלוסין. הפשיטות הטורקיות הפכו תכופות יותר. בשנת 1646 פשטו שוב טורקים על העיירה וגרמו נזק רב. בשנים 1663 ו-1664 פשטו טורקים שוב על העיירה והעלו חלקים ממנה באש. ב-1664 נחתם בעיירה שלום ואשוואר .
במאה ה-18 התפתח המבנה העירוני של ימינו. בין הכנסיות נבנו מחדש המנזר, כנסיית הצלב הקדוש וכנסיית עליית מרים ואילו כנסיית מיכאל הקדוש הוזנחה. בשנת 1758 התגוררו בעיירה 1,185 תושבים, ובשנת 1830 היו בה 1,444 תושבים.
בעוד העות'מאנים כבשו את מרבית מרכז אירופה, האזור שמצפון לאגם בלטון נותר בממלכת הונגריה (1538–1867). העיירה הייתה ראש מחוז ואש ב-1850. עד שנת 1918, ואשוואר הייתה חלק ממלוכת הבסבורג, ולאחר הפשרה של 1867 - חלק מממלכת הונגריה.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, ואשוואר נתפסה ב-31 במרץ 1945 על ידי כוחות סובייטים של החזית האוקראינית השלישית במהלך מתקפת נג'קניז'ה-קרמנד.
דמוגרפיה.
במפקד האוכלוסין 2011, 88.7% מהאוכלוסייה הזדהו כהונגרים, 1.1% גרמנים, 1.4% צוענים, 0.3% קרואטיים, 0.2% סלובקים (11.1% לא הזדהו; בגלל זהויות כפולות, הסכום הכולל עשוי להיות גדול מ-100%). ההזדהות הדתית הייתה: קתולית 72.1%, רפורמית 0.9%, לותרנית 1.3%, ללא כנסייה 3.6% (21.3% לא דיווחו).
הקהילה היהודית.
בעיר הייתה קהילה יהודית עתיקה, שהתיישבה שם במאה ה-16, ולאחר שהטורקים הרסו את הכפר, חזרו יהודים למקום רק במאה ה-18.
מרבני העיר היו הרב משה נחום רוזנבוים, שעזב את העיר בין ה'תקע"א לה'תקע"ח (1811–1818), והרב אהרן בר"ז, שמונה במקום הרב רוזנבוים.
הרשות למאבק באלימות בסמים ובאלכוהול
מארוב
אנה בוריסובנה קורסון (ברוסית: Анна Борисовна Корсун, באוקראינית: Анна Борисівна Корсун; נולדה ב-15 בפברואר 1991), הידועה בשם הבמה מארוב (MARUV), היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית, משוררת ומלחינה אוקראינית.
ביוגרפיה.
2019–הווה: אירוויזיון 2019 ו-מיני אלבומים.
במקור מארוב הייתה צריכה לייצג את אוקראינה עם הסינגל "Siren Song", באירוויזיון 2019, אך ב-27 בפברואר 2019, רשות השידור האוקראינית UA:PBC הודיעה שהיא תפרוש מהתחרות בשל "פוליטיזציה" של תחרות הקדם אירוויזיון האוקראיני. הזמרת הזוכה בקדם האירוויזיון האוקראיני, מארוב, נדרשה לבטל את סיבוב הופעותיה ברוסיה - אחרת לא תוכל לייצג את אוקראינה באירוויזיון. זאת בשל היחסים המתוחים בין המדינות. בהמשך פרסמה הזמרת את התנצלותה על כך שלא תייצג את מדינתה באירוויזיון. היא הסבירה שפרט לביטול הופעותיה ברוסיה, נדרשה לשמש כ"דוברת" של מדיניות אוקראינה כלפי רוסיה, ושאם תסטה מהמסרים אותם תרצה הטלוויזיה האוקראינית להעביר לעולם, היא תיאלץ לספוג קנסות כבדים בהתאם לחוזה מול ה-. הטלוויזיה האוקראינית פנתה אל להקת Freedom Jazz ולהקת קזקה, אשר זכו במקום שני ושלישי בהתאמה, אך גם אלה סירבו לקבל את החוזה.
מגילת ישעיהו
מגילת ישעיהו (1Qlsaa; נקראת גם "מגילת ישעיהו הגדולה" [או "השלֵמה"], להבדיל מהמגילה הקטנה יותר, שנתגלתה גם היא באותה מערה) היא אחת משבע מגילות מדבר יהודה שנתגלו בשנת 1947. מגילה זו היא מהארוכות במגילות שנמצאו: אורכה 734 ס"מ. זו המגילה היחידה שנשתמרה כמעט בשלמותה. המגילה מכילה את כל פרקי ספר ישעיהו. זמנה מתוארך לסביבות שנת 125 לפני הספירה. היא מכילה את כל 66 פרקי ספר ישעיהו המוכרים לנו מנוסח המסורה העברי.
גילויה.
המגילה היא אחת משבע המגילות הראשונות שנתגלו במערה שלימים תכונה "מערה מס' 1", סמוך לחורבת קומראן, והיא השלמה מן השתיים. מגילות אלו הובאו לידי אליעזר סוקניק, שהספיק לרכוש שלוש מהן ובהן "מגילת ישעיהו הקטנה". מגילת ישעיהו הגדולה ושלוש מגילות אחרות הוברחו לארצות הברית על ידי המטרופוליט הסורי מר סמואל, ונקנו בהמשך בעסקה סיבובית בידי יגאל ידין והובאו לישראל.
שבע המגילות מוצגות עד היום בהיכל הספר, שנבנה במיוחד להצגתן. העתק שלם של מגילת ישעיהו מוצג במרכז ההיכל.
זמנה.
כתיבת המגילה מתוארכת למאה הראשונה לפני הספירה, אך לדעת פרופ' יחזקאל קוטשר במגילה מתבטאת שיטת הכתיבה של מתבודדי מערות קומראן בשִלהי ימי בית המקדש השני. בדיקות שנערכו העלו כי נוסח המסורה קודם לזה שבמגילה וזאת על סמך אוצר המילים, הכתיב והלשון, המתאימים לסוף ימי בית שני.
תהליך כתיבתה.
מגילת ישעיהו נבחרה בשנת 2021 לעמוד במוקד בדיקה חלוצית בה נותח הטקסט של המגילה בטכניקה חדשנית של ניתוח כתב באמצעות למידת מכונה, ועל פי מסקנות הניתוח, מגילה זו נכתבה על ידי שני סופרים עיקריים, שסגנון כתיבתם דומה אולם מכיל הבדלים קטנים וחוזרים על עצמם שמוינו על ידי האלגוריתם.
עניבת צופים
עניבת צופים (באנגלית: "neckerchief"), המכונה לעיתים מטפחת צוואר או צעיף, היא סוג של אביזר לבוש לצוואר הקשור לעבודה או חיים בטבע, כולל פועלים חקלאיים, בוקרים ומלחים. היום היא מזוהה בעיקר עם תנועת הצופים, הצופות ותנועות נוער דומות אחרות. העניבה מורכבת מחתיכת בד משולשת או חתיכה מלבנית המקופלת למשולש. הקצה הארוך מגולגל לכיוון הפינה, ומשאיר חלק בלתי גלוי. אז העניבה מהודקת סביב הצוואר כשקצותיה קשורים או מוחזקים באמצעות ענד.
בתנועת הצופים.
תנועת הצופים הפכה את העניבה לחלק מהמדים שלה. מפריט טקסי בדרך כלל, עניבת הצופים הפכה להיות פריט פרקטי ליציאה לטבע במסורת הצופים. העניבה, כאשר היא לא מגולגלת, מיועדת להיות בגודל המושלם לשימוש כתחבושת משולשת לעזרה ראשונה.