איקיטוס (ספרדית: Iquitos) היא עיר בצפון פרו, בלבו של יער הגשם על גדות נהר האמזונאס, ובירת מחוז לורטו. העיר נמצאת בגובה 106 מטרים מעל פני הים, והיא העיר הגדולה ביותר בעולם אשר מנותקת מכבישים ודרכים יבשתיות: הגישה אליה מתאפשרת רק דרך שדה התעופה והנמל המקומיים. אוכלוסיית העיר מונה 400,000 תושבים.
אקלים.
מזג האוויר באזור לח מאוד עם לחות ממוצעת של 85%. העונה הגשומה היא בין החודשים נובמבר עד מאי, ובמהלכה יורדות כמויות גדולות של גשמים. מפלס הנהר מגיע לשיא גאות בחודש מאי ולשיא השפל בחודש אוקטובר.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1750 על ידי מיסיונרים נוצרים ישועים, שהחלו להמיר את דתם של תושבי האזור. העיר החלה לשגשג כשהפכה לבירת אזור לורטו ב-1864, בזכות גילוי השימוש בעץ הגומי לצורך תעשיית הלטקס.
כלכלה.
בסוף המאה ה-19 התפתחה תעשיית הגומי ונעשה שימוש גובר בעץ הגומי לצורך יצירת לטקס. גילוי זה הביא לפריחה כלכלית גדולה באזור. כיום בעקבות המעבר לתחליפים סינתטיים וגידול חקלאי מרוכז של עצים אלו, לא נאסף הגומי מעצים הגדלים באזור זה. בעשורים האחרונים כלכלת העיר מבוססת בעיקר על כריתת עצים מיערות הגשם, ושאיבת נפט גולמי המצוי בשפע באזורי הג'ונגל. כמו כן מיקומה של העיר, בסמוך לגבולות עם המדינות ברזיל ואקוודור, הופך אותה לצומת מסחרית חשובה.
חינוך.
בעיר ישנן שתי אוניברסיטאות, אשר מקדמות את המחקר האקולוגי של האזור. מגוון רחב של גילויים באזור תרמו למחקרים רבים בתחום הכימיה והביולוגיה. בנוסף נעשה מאמץ לערב את האוכלוסייה המקומית בשימור יערות הגשם, תוך כדי מתן דגש על חשיבות התיירות האקולוגית.
תיירות.
לאיקיטוס מוניטין גדל של מוקד תיירות בפרו. רמת הפשיעה ביחס לגודל העיר היא נמוכה יחסית. התנועה בתוך העיר היא בעיקר על ידי אופנועים ומוטו-טקסי. מוקדי התיירות המרכזיים הם סיורים היוצאים מהעיר על גבי סירות לג'ונגלים הסמוכים, והרובע בלן (Belén), בו אפשר לצפות בדרך החיים המיוחדת של המקומיים ולשוט על גבי סירות קנו בשווקים הצפים הייחודיים לרובע. כמו כן איקיטוס מהווה נקודת יציאה לשמורת הטבע הלאומית פקיה-סמיריה (Pacaya-Samiria).
יהודים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הגיעה לעיר קבוצה קטנה של צעירים יהודים ממרוקו, הרפתקנים מתוך קבוצה גדולה של יהודי מרוקו שהיגרו לדרום אמריקה והשתקעו בעיקר בברזיל. חלק מאותם צעירים עזבו את איקיטוס, ואלו שהשתקעו נישאו לתושבי המקום ממוצא אינדיאני. יהודים אלו עסקו בסחר בעץ הגומי. בעיר לא נבנה בית כנסת, אך הוקם בית עלמין יהודי. בשנות החמישים של המאה ה-20 התחילו הצאצאים של אותם מהגרים להתעניין בשורשים היהודיים שלהם, ובשנות ה-90 מאות מהם עברו תהליכי גיור בסיוע רבנים פרואנים. המתגיירים התארגנו בקבוצה בשם "החברה הישראלית של איקיטוס" (Sociedad Israelita de Iquitos). רבים מבני הקהילה עלו לישראל.
בימינו פועל בעיר בית כנסת קטן בחדר האחורי של חנות למזרנים השייכת לאחד מחברי הקהילה.
קישורים חיצוניים.
The Guardian 18 august 2016 Ryan Schuessler
צבי עצמון
צבי עצמון (נולד ב-16 בינואר 1948) הוא משורר עברי, עורך, מורה וביולוג.
ביוגרפיה.
עצמון נולד בגבעת שמואל. רכש את השכלתו בבית ספר יסודי בעיר וב"תיכון חדש" בתל אביב. סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה העברית בביוכימיה ופיזיולוגיה והתמחה בנוירוביולוגיה. עצמון משמש כמרצה בכיר למדעי החיים במכללה לחינוך על-שם דוד ילין בירושלים. לימד מספר שנים בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים וכן משמש כמורה מן החוץ בהקריה האקדמית אונו.
החל לפרסם שירה ב-1979. שימש כעורך כתבי העת למדע פופולרי "מדע" ו"לדעת". ב-1979 נמנה עם עורכי כתב העת "מאזנים" והנחה סדנאות לשירה בבית אריאלה ובבית הסופר על שם חיים הזז. זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית, פרס "עתון 77", פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה,
פרס קוגל לשנת 1991, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ליצירה (פעמיים), פרס ברנשטיין, ופרס יהודה עמיחי.
בשנת 2019 זכה בספר אקו"ם ליצירת שירה בעילום שם, על קובץ שירים פרי עטו שנקרא "ישירים".
עצמון משתייך לקבוצה קטנה של משוררים-מדענים. עם קבוצה זו נמנים אבנר טריינין, שלמה וינר, אברהם הוס ואחרים. בתחום המדע הפופולרי חיבר את הספר "גוף הנפש: נפלאות מוח האדם", ספר העוסק במוח האדם. בנוסף, משמש כעורך המדעי של הירחון "גליליאו – כתב עת למדע ולמחשבה", כעורך המגזין "הד החינוך" ומרצה בקורסים מדעיים של משרד החינוך. פרסם מאמרים רבים בתחום המדע ואף זכה בפרס שר המדע.
עצמון נשוי לסיגל מושכל-עצמון, אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
חלה (מתנות כהונה)
תרומת חלה (או נתינת חלה או הפרשת חלה) היא מצווה מהתורה להפריש מכל מאפה מחמשת מיני דגן חלק שיינתן לכהן על מנת שיאכל אותו בטהרה, בדומה לתרומה. מאחר שבימינו לא ניתן לעשות או לאכול את החלה בטהרה, בפועל לא נותנים את החלה לכהן אלא ברוב המקרים שורפים אותה כדין חלה טמאה.
עיסה החייבת בתרומה היא כזו ששיעור הקמח שבה הוא לפחות עשירית האיפה. ניתן לקיים את המצווה גם אם העיסה כבר נאפתה. בדומה לשאר תרומות ומעשרות, החיוב מהתורה הוא על עיסה שלשו אותה בארץ ישראל בלבד, ורק בזמן ש"רוב יושביה עליה" היינו כשרוב עם ישראל יושב על אדמתו. חכמים תיקנו להפריש חלה גם בחוץ לארץ וגם כשישראל לא יושב על אדמתו.
הוצאת ה"חלה" מהבצק על מנת לתת לכהן נקראת "הפרשת חלה". אסור לאכול מהעיסה לפני שהופרשה ממנה חלה, בדומה לדין טבל האוסר אכילת יבולים שלא הופרשו מהם התרומות או המעשרות. מצוות הפרשת חלה היא אחת משלוש המצוות שלפי המסורת נמסרו לנשים (חלה, נידה והדלקת הנר), אף על פי שגברים חייבים במצווה זו כמו הנשים.
מקור המצוה.
המצווה מופיעה בתורה בפרשת שלח לך שבספר במדבר, בפסוקים אלו בולט הקשר בין מצוות הרמת החלה לבין כניסת עם ישראל לארצם, ארץ ישראל:
אזכור נוסף למצווה זו מופיע בתיאור ימי שיבת ציון בראשית בית שני. בספר נחמיה מופיעה כריתת אמנה לפיה מתחייב העם ללכת בתורת אלוהיו, ובה מוזכרת מצוות תרומת החלה לכהנים:
מצוות חלה ניתנה לבני ישראל אחר חטא המרגלים. נימוק אחד לעיתוי זה, הוא כי לאחר החטא רצה האל לתת אפשרות לבני ישראל להתברך ולכן ציווה אותם להפריש חלה, קיום מצווה זו תגרום ברכה בבית. נימוק שני למצווה הוא שנתינת חלה לכהן היא מעין אמירת תודה לאל על הגשמים המצמיחים את התבואה (בניגוד למצרים בה יש לטרוח ולשאוב מים מן הנילוס).
אזכורים למצווה בנביאים ובחז"ל.
הנביא יחזקאל מזכיר ברכות מיוחדות למקיימים מצווה זו: במדרש מבואר שמצוות חלה מיוחדת בכך שדוד המלך השיג כפרה על מעשיו עם אוריה החתי על ידי קיום מצווה זו. בתלמוד בבלי מובא שמן השמים עונשים על ביטולה על ידי שמונעים ברכה "במכונס", ומארה משתלחת בשעורים, ובעלי השדות זורעים זרע וזרים באים ונהנים מיבולם בלי תשלום לבעלים.
קיום המצוה בימינו.
החלה צריכה להיאכל על ידי כהן בטהרה. מאחר שבימינו לא ניתן להקפיד על דיני טהרה, קיום המצווה בצורה זו לא אפשרי. בתלמוד הבבלי נחלקו אמוראי ארץ ישראל האם תוקפה של המצווה בימינו הוא מכח תקנת חכמים (כך סבר ריש לקיש), או מהתורה (כך סבר רבי יוחנן). הרמב"ן מחלק את מצוות תרומת חלה לשני חלקים: החלק הראשון הוא הפרשת חלקו של הכהן (החלה) מן העיסה, והחלק השני הוא מסירת החלה לכהן.
מהתורה אין שיעור מינימלי לכמות שאותה יש להפריש לחלה, וניתן להפריש כלשהו. אך חכמים תקנו שיעור מינימלי שאותו יש להפריש לחלה – 1/24 עבור עיסה ביתית, ו-1/48 עבור עיסת נחתום. בימינו, שאין לכהן אפשרות לאכול את החלה, חזרו לנהוג לפי דין התורה, ומפרישים כלשהו מהבצק לחלה ושורפים אותה, ונהגו שלא לפחות משיעור כזית. אולם גם כיום ישנה עדיפות לתת את החלה לכהן על מנת שייהנה ממנה בצורה המותרת גם בטומאה (כגון שיאכיל אותה לבהמתו, ייהנה מחום השריפה וכדומה). בדרך זו גם נמנעים מאיסור בל תשחית, כי לישראל אסור ליהנות מן החלה הנשרפת או להאכילה לבהמתו.
במשך השנים הפרשת החלה קיבלה גוון טקסי הכולל לעיתים אירוע רב משתתפים בו נשים מפרישות חלה כסגולה לפריון, לידה קלה, מציאת בן זוג, או כל עניין אחר. בשנים האחרונות טקסים אלו הפכו לפופולריים ומשתתפות בהם גם נשים שאינן דתיות.
סדר ההפרשה.
בדומה לשאר תרומות ומעשרות, הפרשת חלה היא מצווה התלויה בארץ וחובת נתינתה היא רק מעיסה שנילושה בארץ ישראל. חכמים תיקנו שהמצווה נוהגת גם בעיסה שנילושה בחוץ לארץ. חיוב הפרשת חלה קיים רק בעיסה העשויה מאחד מחמשת מיני דגן בלבד; חיטה, שעורה, כוסמין, שיפון ושיבולת-שועל.
מאחר שהמצווה חלה רק לאחר לישת העיסה, החובה לתרום חלה קיימת גם בשנת השמיטה, ואף תבואה שמקורה בהפקר (כגון עני שאסף לקט, שכחה ופאה) ופטורה ממעשר, חייבת בחלה. גם לישת עיסה ממעשר שני בירושלים מחייבת בתרומת חלה. אף על פי שיש דעות הפוטרות את הלווים מנתינת חלק ממתנות הכהונה (כגון זרוע לחיים וקיבה), הם חייבים בחלה.
הפרשת חלה נעשית רק בהסכמתו של בעל העיסה. לכתחילה עדיף להפריש חלה מן הבצק, אך בדיעבד אפשר להפריש מן הלחם האפוי. כמו כן יש להקפיד להשליך את החתיכה המופרשת בדרך כבוד, וכן אין להכניסה לתנור אפייה כי היא עלולה לאסור באכילה את שאר הבצק הנאפה. לדעת הרב מרדכי אליהו יש לעוטפה בשתי שקיות לפני השלכתה לאשפה. ויש אומרים שדי לעוטפה בשקית אחת, ויש שמקפידים לשרפה.
כמות הקמח המחויבת.