סטריאוטיפים על להט"בים הם הכללות, דעות או דימויים קונבנציונליים המבוססים על נטיות מיניות או זהויות מגדריות של להט"בים. חלק מהסטריאוטיפים קשורים ללהט"בופוביה.
בכללי.
בעוד שאנשים להט"בים הם בדרך כלל חילונים, הקמפיין לזכויות אדם מקדם את הרעיון שבו אדם יכול להיות גיי ודתי בו זמנית. פעילים להט"בים דתיים פועלים לגשר על הפער בין דת ללהט"ב ולהפוך את העדות לידידותיות יותר בקהילה. פרוטסטנטים רבים פתחו את שעריהם והכנסייה המאוחדת של ישו מקבלת אנשי דת גאים מ-1972. אנשי דת גאים מתקבלים גם בכנסייה האפיסקופלית ובכנסייה הפרסביטריאנית של ארצות הברית. כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי עבד עם אנשים יהודים שמשתייכים גם לקהילה הגאה. ארגונים, כגון קשת, ממשיכים לעבוד עם חברי הקהילה הגאה היהודים, הן כדי להעלות את המודעות לנושאים להט"בים בקהילות היהודיות והן לנושאים יהודיים בקהילה הגאה.
מדיה.
במשך שנים, התקשורת מתקדמת בייצוג שווה של חברי הקהילה הגאה. אף על פי שעדיין אין הרבה דמויות להט"ב בולטות בתקשורת המרכזית, הקהילה השלימה אבני דרך רבות בשנים האחרונות. ב-2016, סרט הדרמה האמריקאי, אור ירח, היה הסרט הלהט"בי הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. ב-2018, סרט הדרמה הקומי-רומנטי האמריקאי, באהבה, סיימון, היה הסרט הראשון מאולפן גדול שהתמקד בקשיים של נער הומו בארון.
מצד שני, חברי הקהילה הגאה ממשיכים להיות מיוצגים בצורה נמוכה וטייפקאסטינג. נכון ל-2016, דיסני ייצגה את הקהילה הגאה בכ-8% מסרטיה. חברות אחרות כמו אולפני המאה ה-20, סוני, ליונס גייט אנטרטיינמנט וורנר ברוס הציגו דמויות להט"ביות עד לכ-21% בלבד מסרטיהן.
רצח ואלימות.
פעילי זכויות להט"ב נלחמו נגד ייצוגים בדיוניים של להט"בים המתארים אותם כאלימים וכרצחניים. הסופר האמריקאי, ברנט הארטינגר ציין כי: . חברי הקהילה הגאה ארגנו מספר הפגנות והחרמות נגד סרטים עם דמויות להט"ביות רצחניות, כולל שוטטות (1980), שתיקת הכבשים (1991), ואינסטינקט בסיסי (1992). חוקר התיאטרון, ג'ורדן שילדקרוט, כתב על הישנותו של במחזות אמריקאיים, אך מציין כי מחזאים להט"בים עצמם ניכסו לתוך הסטריאוטיפ השלילי הזה כדי להילחם עם ההומופוביה, בין היתר בהצגות "The Lisbon Traviata" (1985) של טרנס מקנאלי, "Porcelain" (1992) של צ'יי יו , "The Secretaries" (1993) של The Five Lesbian Brothers , ו"הגאלי הגוסס" (1998) של קרייג לוקאס .
לסביות.
סרטים רבים מהמאה ה-20 הציגו קונוטציה שלילית על הקהילה הלסבית. סרט הדרמה האמריקאי, "הלחישה הרועמת", מ-1961 נותן לצופים את הרעיון שלסביות חיות אורח חיים "אפל" וכמעט מדכא.
סדרת הדרמה ההמשכית האמריקאית, "ישנן בנות", מציגה זוג לסבי שמנסה להקים משפחה ומתמודד עם הסטריאוטיפ הלסבי "U-Haul" השלילי, כלומר לסביות עוברות לגור יחד בדייט השני. עם זאת, במקביל, הסדרה ספגה ביקורת קשה על חיזוק סטריאוטיפים שליליים רבים אחרים, ועל כך יוצרת הסדרה, איליין צ'ייקן , תויגה כ- בזכות תיאורה של לסביות בכלל. בין הסטריאוטיפים השליליים שקידמה הסדרה היו:
בסדרת המדע הבדיוניות האמריקאית, "גות'האם", הדמות רנה מונטויה היא מכורה לסמים לסבית שמחלימה מהתמכרות שלה, בעוד שהדמויות פיש מוני, ברברה קין וטבית'ה גלוון הן ביסקסואליות. פיש מוני הוצגה כסגנית המפקד של בוס המאפיה, קרמיין פלקון , עם נטייה לחוסר רחמים ושאיפה להפיל את פלקון וגם את סלבטורה מרוני ולהפוך לבוס הפשע היחיד של גות'האם. מונטויה לא מסתירה את הטינה לג'יימס גורדון על קיום מערכת יחסים עם ברברה, אהובתה לשעבר. כשמופיעות שמועות כי גורדון עלול להיות מושחת, מונטויה לא לגמרי משוכנעת בכך, אך עם זאת היא נחושה להעמיד את גורדון מאחורי סורג ובריח בתקווה לזכות בחזרה בברברה במקום לאכוף את הצדק, אף על פי שזה יעלה, למשטרת העיר גות'האם, את אחת מהשוטרים הכנים הבודדים שנשארו נחושים להפיל את פלקון ומרוני. לאחר שהיא מצליחה לזמן קצר לחדש את הרומן עם ברברה, היא עוזבת את ברברה, וגורמת לברברה לחזור לדיכאון ולהתמכרות לסמים. לאחר שגורדון מתחיל מערכת יחסים עם לזלי תומפקינס , ברברה משתגעת מקנאה ובסופו של דבר מתקדמת להיות אחת מהאנטגוניסטים העיקריים של הסדרה. העונה השנייה מציגה את טבית'ה גלוון, אחותו הביסקסואלית של ת'יאו גלוון, כשכירת חרב אכזרית, סאדיסטית, שמנהלת מערכת יחסים עם ברברה.
לסביות רבות נראות יותר בשיער קצר, לובשות בגדים רחבים ומשחקות ספורט. יתר על כן, סיקורים חדשותיים להט"בים מחזקים סטריאוטיפיים של לסביות. לעיתים קרובות, שידורי חדשות מדגישים סיפורים על לסביות "גבריות" יותר, ולא נותנים כיסוי שווה לזהויות לסביות אחרות. לפיכך, האוכלוסיות שמקבלות מידע על קהילות שוליות ממקור חדשותי מתחילות להשוות בין לסביות לבין מצג גברי. האופן שבו מתוארים לסביות בסיקורים החדשותיים מוביל אנשים להניח הנחות לגבי יחידים בחיי היומיום.
בדרך כלל, לסביות, לפי הסטריאוטיפיים, שייכות לאחת משתי הקטגוריות הבאות: בוצ'ה ופמית. לסביות בוצ'ה מתלבשות בצורה גברית יותר מנשים אחרות, ואילו לסביות פמית מתלבשות בצורה נשית יותר מנשים אחרות. הסלנג "דייק" הוא כינוי גנאי לסבופובי ומיזוגיסטי לכך שאישה היא אישה גברית, בוצ'ית או אנדרוגינית. השחקנית פורשיה דה רוסי התמודדה, באופן משמועתי, עם התפיסה המוטעית החברתית-כללית של איך לסביות נראות ומתפקדות, בין היתר לאחר שיצאה מהארון ב-2005 בראיונות אינטימיים במגזינים Details ואדבוקט, שיצרו דיון נוסף על המושג "ליפסטיק לסבי" , כלומר "נשים" שנוטות להיות היפר-נשיות. סטריאוטיפים אלו מתרחשים בעיקר בתוך הקהילה הגאה עצמה, כאשר נשים רבות מדווחות כי הן מרגישות דחויות על ידי הקהילה הגאה על כך שלא מופיעות או פועלות בדרך הסטריאוטיפית.
פמיניסטיות לסביות טוענות כי מרכיב מיני אינו מיותר עבור אישה להכריז על עצמה כי היא לסבית אם מערכות היחסים העיקריות והקרובות ביותר שלה הן עם נשים, על בסיס העובדה שכאשר שקלו לקיים מערכות יחסים חד-מיניות בעבר בהקשר היסטורי הולם, היו תקופות שבהן אהבה ויחסי מין היו תפיסות נפרדות ולא קשורות. ב-1989, קבוצה אקדמית בשם קבוצת ההיסטוריה הלסבית כתבה כי:
גברים הומוסקסואליים.
הגברים ההומוסקסואליים משווים לרוב עם הנשים ההטרוסקסואליות על ידי המיינסטרים ההטרוסקסיזם, ולעיתים קרובות נותנים סטריאוטיפיים בעלי תוקף, למרות העובדה כי ביטוי מגדרי, זהות מגדרית ונטייה מינית מקובלים באופן נבדל זה מזה. "הקווין הבוערת" היא אפיון של דמות הומוסקסואלית בהוליווד, שמתמזגת בצעקנות ובא-פמיות . בתיאטרון, במיוחד בברודוויי, מחזות זמר, מהווים מרכיב של סטריאוטיפ אחר, "הקווין המופיעה", אשר מכלילה ואומרת כי גברים הומוסקסואלים מעורבים יותר עם אמנויות הבמה, והם תיאטרליים, יותר מדי דרמטיים, וקאמפים.
התת-תרבות דובים של הקהילה הגאה מורכבת מגברים גדולים ובדרך כלל, שעירים. הם מאמצים את דמותם, וחלקם יתנערו מגברים הומוסקסואליים א-פמיניים יותר, כגון טווינקים, ולהפך.
מראה ומנייריזם.
גברים הומואים קשורים לעיתים קרובות יותר למבטא הומוסקסואלי או לטון דיבור נשי. אופנה ורווקות נתפסים יותר כסטריאוטיפים של ההומוסקסואלים. לעיתים קרובות, הם מבוססים על נראות היחסים ההדדיים בין גברים הומואים לאופנה. מעצבים, כולל דולצ'ה וגבאנה, השתמשו בתמונות הומוארוטיות בפרסום שלהם. יש פרשנים הטוענים שזה מעודד את הסטריאוטיפ שרוב הגברים ההומואים נהנים לעשות שופינג. פרק כף היד רפה והוא מנייריזם שקשור לגברים הומוסקסואליים.
מחקרים שנערכו לאחרונה על ידי ויליאם ט. ל. קוקס ועמיתיו הראו כי המונח "גיידאר" משמש לעיתים קרובות כתווית חלופית לשימוש בסטריאוטיפים, במיוחד בכאלו שקשורים למראה ולמנייריזם, כדי להסיק נטייה מינית של אדם מסוים.
יחסי מין ומערכות יחסים.
מחקרים מצביעים גם על כך שלסביות עשויות להיות מעט יותר סיכויים להיות במערכת יחסים חד-מינית יציבה מאשר גברים הומואים. מבחינת יחסי מין לא מוגנים, מחקר מ-2007 ציטט שני סקרי אוכלוסייה גדולים שהראו כי: . מחקר אחר מצא כי גברים הומוסקסואליים מתמודדים לפעמים עם גבולות חברתיים בשל הסטריאוטיפ הזה. המשתתפים במחקר דיווחו כי הם מתקשים להתיידד עם גברים הומוסקסואליים אחרים על בסיס אפלטוני, זאת בשל ההנחה שישנם מניעים מיניים לכך. סטריאוטיפים אלו מחלחלים בכל פניה של הקהילה הגאה, ואף משפיעים על אלו הנמצאים בה.
סטריאוטיפ מתמשך נוסף הקשור לקהילת הגברים ההומואים הוא מסיבות מוגזמות. לפני מהומות סטונוול ב-1969, רוב אנשי הלהט"ב היו פרטיים מאוד ובארון, ומסיבות בתים, ברים וטברנות הפכו למספר מהמקומות הבודדים שבהם הם יכלו להיפגש, להתרועע ולהרגיש בטוחים. ההתפרעויות ייצגו את תחילתה של התנועה החברתית המודרנית של הקהילה הגאה וקבלת מיעוטים מיניים ומגדריים, אשר גברה בהתמדה מאז. אירועים חברתיים חגיגיים נותרו בבסיס ליבם של ארגונים וגיוס תרומות בקהילה הגאה. בערים בהן יש אוכלוסיות גדולות של להט"בים, הטבות וגיוס כספים עדיין היו נפוצות, וחברות אלכוהול משקיעות רבות בשיווק בעיקר בקהילה הגאה. עידן הדיסקו הוחלף על ידי מועדוני גייז ו-DJ-ים, והשאיר את ההיבט ה-"חגיגי" והתוסס והכניסה את תנועת הסירקואיט פארטי ההארדקורית יותר, וכמסקס.
מערכת היחסים החד-מיניות בין גברים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים נשיים, שנקראים כ-"פאג האג", נהיו לסטריאוטיפ. ההתנהגויות המקובלות בסוג כזה של מערכות יחסים כוללות בעיקר חיבה גופנית (כמו נשיקה ונגיעה), כמו בסיטקום האמריקאי, "ויל וגרייס".