טענות אחרות הסבירו כי העימות בין איתמר בן-אב"י ואלברט ענתבי נבע בעיקר מהשקפותיו הפוליטיות של ענתבי שהסתייג מהציונות המדינית אך שאף לשתף פעולה עם הציונים. הוא טען שהציונות מזיקה לאינטרסים של העם ולדעתו הציונים היו חייבים להימנע ממעשים שיכולים להסעיר את הרוחות בעולם, כי זה יכול לשמש להסתה בעיתונות הערבית. איתמר בן-אב"י כמובן תמך בתחיית השפה העברית, לעומת ענתבי, שרבים חשבו שהוא הזניח את הוראת השפה העברית במוסדות כי"ח לאחר פרישת נסים בכר. המפנה בעמדתו של ענתבי כלפי העברית חל לאחר מלחמת השפות (בסביבות שנת 1912), אז זעם ענתבי על ארגון "עזרה" הגרמני שסירב להקדיש מקום רב יותר להוראת השפה העברית במוסדותיו.
העיתון "הפועל הצעיר" התייחס בלגלוג למסע ההשמצה כנגד ענתבי, ולדבריו, מאמריו אלו של בן אב"י היו מלאי התפארות ריקה. עם זאת, היה העיתון ביקורתי מאוד גם כלפי ענתבי. במאמר אחד תואר ענתבי כ"יהיר, הפכפך, רגזן, אלים, עריץ אסיאתי, מחלל השפה העברית במוסדות כי"ח, מטיל אימה על הכול סביבו, סמכותי מדי ומנצל לרעה את השפעתו בקרב השלטונות כנגד מתנגדיו". גם בהנהלת כי"ח ויק"א שבפריס היו כאלה שחשבו שענתבי עושה יותר מדי- בוודאי שמעל ומעבר לתפקידו שלו, וראו זאת בעין רעה.
בין תומכי ענתבי נמנו אברהם אלמליח, מאיר דיזנגוף, מרדכי בן הלל הכהן, מנשה מאירוביץ' ואחרים. אברהם אלמליח, מייסד עיתון "החירות" אמר כי אחת הסיבות להוצאת העיתון הייתה כדי לשמש משקל נגד לעיתון "הצבי" של איתמר בן-אב"י, הטורח לעורר את הרושם כאילו היישוב העברי סובל מתגרת ידו של העריץ אלברט ענתבי. זלמן דוד ליבונטין, דמות חשובה במפה הפוליטית בארץ, שהתנגד להרבה מפעולותיו של ענתבי כתב לעיתון "הצבי" מכתב שפורסם בשנת 1909 בעיתון "החרות", ובו הוא מביע את תמיכתו בענתבי: "... האדון ענתבי הוא עסקן חרוץ ומשכיל המסור בכל לבבו ונפשו לענייני היהודים והוציא אל הפועל כמה עניינים נכבדים מאוד לטובת היישוב היהודי, וידועים המה הדברים האלו לכל אלה שעוסקים בענייני היישוב..." בשולי המכתב נוספו עוד כמה שורות בכתב יד, כנראה של אלמליח, העורך של עיתון "החרות", שלעגו לבן אב"י, שמלחמתו בענתבי חסרת כל בסיס, ואם יש בסיס - אז כנראה שהוא אישי ולא פועל לטובת הציבור.
שנותיו האחרונות.
בשנת 1913 סיים ענתבי את תפקידיו בשרות כי"ח ויק"א, אך המשיך בפעילות ציבורית. במהלך מלחמת העולם השתדל לפני אחמד ג'מאל פאשה, המושל הכללי של ארץ ישראל וסוריה למען יהודי ארץ ישראל. הוא הצליח לבטל את גירושם של כמה עסקנים חשובים, ביניהם: מאיר דיזנגוף, מנשה מאירוביץ, ד"ר חיים בוגרשוב, מנחם שיינקין, יהודה גרזובסקי, יעקב שלוש ואברהם אלמליח, אך מאוחר יותר גורש בעצמו, כנראה כעונש על שלא שירת את פאשה כמצופה בעניינים שונים. ב- 16 באוקטובר 1916, אחרי הלשנה נגדו בפני השלטונות, הוגלה ענתבי יחד עם אשתו וששה מילדיו לדמשק ואחרי כן לקושטא. מרדכי בן הלל הכהן הדגיש כי מכל ידידי ענתבי בירושלים לא נמצא אף אחד שעזר לו מלבד דיזנגוף וקראוזה שהשתדלו שלא יחמירו את מצבו לפני הגלייתו. לאחר הגלייתו החליטו ועדי המושבות למצוא לו ממלא מקום וייסדו בירושלים משרד לעזרה משפטית, בראשות עורך דין. מרדכי בן הלל העז אף לומר כי יש לנטוש את שיטת הבקשישים והקשרים, ולהשתדל בממשל על יסוד טיעונים משפטיים.
אחרי הלשנה נוספת נגדו באיסטנבול גויס ענתבי חרף גילו המבוגר כחייל פשוט בחזית קווקז ובדיארבקיר. כשהתגלו כישוריו בתחום הטכני מונה כמדריך. בהחזרתו לקושטא נכלא במרתפי המסגד הכחול אך שוחרר עם תום המלחמה בנובמבר 1918.
הועסק כמתורגמן בשגרירות צרפת שנפתחה מחדש וסייע לגולים יהודים אחרים מסוריה וארץ ישראל. התגורר באותה תקופה בשכונת פרה באיסטנבול ועשה הכנות לקראת שיבת המשפחה לצרפת. ענתבי נפטר ב-4 במרץ 1919 אחרי שבועיים של אשפוז, בבית החולים של הצי באיסטנבול בעקבות אי ספיקת כליות שיוחסה להידבקותו בטיפוס הבהרות. נקבר ב'חלקת המגורשים' בבית הקברות היהודי הישן של איסטנבול.
לפני מותו כתב מכתב שבו הביע את התלהבותו ממה שראה כתרומת "צרפת הנאורה" לשחרור שלושה עמים עתיקים שבמרחב המזרח הקרוב: היהודים, הארמנים והערבים. דבריו תאמו את השקפתו שלפיה נאלץ להתעמת במשך השנים עם ההשפעה הגרמנית, ה"בולשביקית" ואף האנגלו-סכסית בקרב הציונים.
לאחר מותו.
השאיר אשה, אנרייט ענתבי (1873-1954), בת למשפחת סלומון האשכנזית, פליטה מחבל לורן, שגדלה כמו ענתבי ברוח האהבה לצרפת ולתרבותה. ענתבי הכיר אותה בשנות לימודיו בצרפת והתחתן איתה בירושלים ב-1 באפריל 1897. אנרייט סלומון ענתבי הייתה למורה ידועה ברשת בתי הספר אליאנס - בתוניסיה ובצרפת. בימי השואה ניצלה בדרום צרפת יחד עם קומץ תלמידות מסלוניקי וממרוקו הודות לרשת ההתנגדות "מרסל" של מוסא עבאדי.
לזוג אלברט ואנרייט ענתבי היו שמונה ילדים - אחד מהם, גסטון הצטיין כצנחן בצבאו של שארל דה גול, בין השאר,
בפלישה לנורמנדי.
בספרה של דבורה עומר "אהבת איתמר" נזכר ענתבי כ"רשע" המסגיר יהודים לשלטון הטורקי. בהמשך הספר מתברר כי הוא זה שהביא לשידוך הנכסף כל כך בין איתמר בן-אב"י ובחירת ליבו לאה אבושדיד.
רחובות בתל אביב ובירושלים נושאים את שמו. ברחוב יפו, בירושלים, ליד מרכז כלל, מתנוססות תמונותהם של ניסים בכר ואברהם ענתבי. מרכז כלל נבנה על הריסות בית הספר, שהשניים ניהלו.
נכדתו, אליזבת ענתבי (נ' 1945), בת בנו גסטון, פדגוגית, סופרת ואשת מולטימדיה, כתבה על סבה שני ספרים - אחד - "אלברט ענתבי וצרפת כדת" (1996) המקבץ ומעיר את התכתבותו, ו"הפאשה היהודי של ירושלים" (1996)
מקורות.
(תורגם לאנגלית תחת השם "הפחה היהודי הקטן של ירושלים",
The Little Jewish Pasha of Jerusalem, הוצאת הספרים קרופורד, אדלייד, אוסטרליה.(Crawford Publishing Cy, Adelaide, Australia)
לקריאה נוספת.
"French Jews, Turkish Jews- The Alliance Israelite Universelle and the Politics of Jewish Schooling in Turkey 1860-1925" (יהודים צרפתים, יהודים טורקים - כל ישראל חברים ומדיניות החינוך היהודי בטורקיה 1860-1925)
Indiana University Press, Bloomington and Indianapolis
"Les missionnaires juifs de la France : l'Alliance israélite "universelle (1860-1939)", Paris, Calmann-Lévy, 1999.("המיסיונרים היהודים של צרפת:כל ישראל חברים 1860-1939)
שלמה מחלם
רבי שלמה אשכנזי רפפורט מחלם (רבי שלמה מחלם; ביידיש שם המקום חעלמא; 1717 בערך - 1781), היה רב ודיין, מחבר מרכבת המשנה על משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה.
נולד בזמושץ' לרבי משה רפפורט. כיהן כדיין וכרב בחלם, בזמושץ' והחל מ-1771 בלבוב (למברג). בשנת תקל"ח בערך (1777) החליט לעלות לארץ ישראל ולשם כך נסע לסלוניקי, שם הדפיס מהדורה שנייה מספרו "מרכבת המשנה". בסלוניקי חלו הוא ואשתו רחל במגפה ונפטרו שניהם בכ"א תמוז תקמ"א (1781). אם כי יש עדויות שהגיע לטבריה בארץ ישראל ונפטר שם או חזר ממנה. רבים מחיבוריו נותרו בכתב יד וחלקם התפרסמו רק במאה העשרים.
חתנו היה הרב אהרן יהושע הרצפלד, רב בקניגסברג וראוויץ'. מנכדיו: רבי צבי הירש, רב בהולנד בקהילת שוואל ומחוזות גלורלנד וורנטה, ורבי שאול רבה של טומשוב ובהמשך רב בוורשה.
חיבוריו ועבודתו.
מלבד חיבוריו הרבניים עסק גם בדקדוק, במתמטיקה ובגאוגרפיה מקראית וכתב חיבורים בתחומים אלו. התכתב במשא ומתן הלכתי עם רבים מחכמי דורו. בהקדמה ל"מרכבת המשנה" הוא כותב בתוקף בעד לימוד חכמות ומדעים, בעד הסתמכות על השכל האנושי ונגד בערות וחוויות דתיות אקסטטיות (לפי חלק מהחוקרים דבריו אלה מכוונים נגד הגילויים הראשונים של תנועת החסידות). אנשי תנועת ההשכלה ראו בו את אחד ממבשרי ההשכלה, אף על פי שהשקפותיו והידע שלו שאובים רק מכתבי חכמי ישראל מימי הביניים ולא מהידע של עידן הנאורות האירופי בן-זמנו.
מחיבוריו:
שלמה מחלמא
שלמה חלמא
פרנטי סימן 1
פרנטי סימן 1 היה המחשב הרב תכליתי המסחרי השני בשוק, מלבד מחשב Z4 הגרמני. המחשב הראשון היה בשוק החל מפברואר 1951.
המחשב נבנה על ידי חברת פרנטי מאנגליה. הוא היה מבוסס על המנצ'סטר סימן 1, שתוכנן באוניברסיטת מנצ'סטר על ידי פרדריק קלנד ויליאמס וטום קילבורן. המנצ'סטר סימן 1 היה אבטיפוס עבור הפרנטי סימן 1. השיפור שהציע הפרנטי היה בגודל יחידת האחסון הראשית והמשנית, במהירות יחידת הכופל ובתוספת פקודות נוספות על אלו שהציע המנצ'סטר סימן 1.
לאחר ששני המחשבים הראשונים מדגם הפרנטי נשלחו (לאוניברסיטת מנצ'סטר ולאוניברסיטת טורונטו), הופיעה בשוק גרסה עדכנית יותר למחשב. הגרסה הייתה ידועה כ-פרנטי סימן 1* או כ-פרנטי כוכב. העדכונים שיפרו את סט הפקודות. לפחות שבעה מחשבים כאלה נשלחו החל משנת 1951 ועד לשנת 1957.
ספרדים ועדות מזרח (מפלגה)
ספרדים ועדות מזרח הייתה מפלגת מרכז עדתית-ספרדית בישראל, אשר כיהנה בכנסת הראשונה והשנייה, וכן באסיפות הנבחרים שבימי המנדט.
המפלגה בתקופת היישוב.
ראשיתה של התארגנות היהודים הספרדים והמזרחים בארץ ישראל הייתה במסגרת ועד העדה הספרדית, שהוקם בשנת 1860. סניפי הוועד המרכזיים פעלו בערים ירושלים, יפו, חיפה וטבריה ותחום פעילותם בקהילות השונות היה ניהול מערכת החינוך, טיפול בענייני השחיטה, הקבורה והצדקה.
בשנת 1918 נוסדה "הסתדרות הצעירים הספרדים", ששינתה את שמה "הסתדרות חלוצי המזרח" עם הצטרפות פעילים מזרחים אליה.