לאחר סיום המלחמה באירופה, במאי 1945 דרש הלייבור קיומן של בחירות באוקטובר. הבחירות לא התקיימו משנת 1935 בשל המלחמה. צ'רצ'יל סבר שיש לדחות את הבחירות עד לאחר הניצחון על יפן, שהניחו שיתרחש כשנה וחצי לאחר מכן. משהודיע אטלי לצ'רצ'יל כי מפלגתו עומדת על קיום הבחירות, פיזר צ'רצ'יל את הפרלמנט וקיים בחירות בזק בחודש יולי. ההנחה הייתה כי צ'רצ'יל, שייצג באישיותו את עמידת הגבורה של בריטניה בשנות המלחמה, יהיה המנצח הגדול מהבחירות שנערכו כאשר חיילים בריטים עדיין נלחמו במזרח הרחוק. להפתעת הכל, ובמיוחד להפתעתו של צ'רצ'יל, שנסע לוועידת פוטסדאם כאשר הוא סבור שהניצחון בכיסו, זכה הלייבור בניצחון גדול, וברוב של 145 קולות בפרלמנט, שאיפשר לו בפעם הראשונה להקים ממשלה המתבססת על רוב פרלמנטרי של הלייבור.
לממשלתו של אטלי נכנסו אישים בעלי כישרון שהמתינו מזה שנים לבצע את תוכניותיהם הרדיקליות. פרט לאטלי כראש הממשלה, כיהנו בה גם הרברט מוריסון כסגן ראש הממשלה, ארנסט בווין כשר החוץ, יו דאלטון כשר האוצר, עמנואל שינוול כשר המלחמה, אניירין בוואן כשר הבריאות, וסטפורד קריפס כנשיא לשכת המסחר.
הממשלה התמודדה עם בעיות קשות ביותר מבית ומחוץ. בנושאי מדיניות חוץ עסקה ממשלת אטלי בארבעה נושאים - שיקום אירופה לאחר המלחמה, תחילתה של המלחמה הקרה, ייסוד האומות המאוחדות ודה-קולוניזציה. ממשלתו של אטלי הייתה אחראית לתהליכי הדה-קולוניזציה הראשונים והחשובים ביותר של האימפריה הבריטית, ובראשם מתן העצמאות להודו. בתקופת כהונת הממשלה חולק שטח הממשל הבריטי בהודו לשתי מדינות - פקיסטן המוסלמית, והודו. החלוקה התבצעה במחיר כבד בחיי אדם, ובעקירה של מיליונים מבתיהם. בתקופה זו הוסכם גם על עצמאותן של בורמה וסרי לנקה, ועל חלוקת ארץ ישראל והקמת מדינת ישראל. הממשלה גם קידמה את היחסים עם ארצות הברית, שלחה חיילים למלחמת קוריאה והייתה אחראית על פיתוח תוכנית גרעין בריטית עצמאית.
בתחום הפנים, היה על בריטניה לשקם את ההרס והנזק שגרמה המלחמה, להבטיח דיור ותעסוקה לחיילים המשוחררים, ולשקם את כלכלתה אל מול חוב חיצוני אדיר שיצרה המלחמה, במיוחד לארצות הברית. אל מול כל אלו היה הלייבור מחויב לתוכנית שאפתנית של דיור, תעסוקה ורפורמה בנושא הביטוח הלאומי, שאמורה הייתה לדרוש משאבים גדולים, שלא עמדו לרשות המדינה עם סיום המלחמה.
ממשלת הלייבור שנוסדה ב-1945 היא שהעמידה את הבסיס למדינת הרווחה הבריטית, שנותרה כקונצנזוס גם לאחר נפילת הממשלה, ועליית ממשלות שמרניות שלאחריה, למעשה עד לסוף שנות ה-70 ועלייתה של מרגרט תאצ'ר. מדינת הרווחה עמדה על שני בסיסים - האחד, שירותי רווחה ראויים ומערכת של ביטוח לאומי המלווה את האזרח "מעריסה ועד קבר", והשני מערכת של שירותי בריאות מולאמים הניתנים לאזרח בחינם, הישג המיוחס לפועלו של אניירין בוואן ואשר המפלגה מחשיבה כאחד מהישגיה החשובים ביותר.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת להלאמה נרחבת של תעשיות המפתח. בשנת 1946 הולאמו בנק אנגליה והתעופה האזרחית. בשנת 1947 הולאמו תעשיות הפחם, הרכבות, התעלות, ושירותי הטלפון והרדיו. בשנת 1948 הולאמו שירותי החשמל והגז, ובשנת 1951 הולאמו תעשיות הפלדה. הנהלת המפעלים המולאמים נמסרה לתאגיד ציבורי או לרשות ציבורית שמטרתם הייתה ניהול רווחי וכלכלי של העסק המולאם. בשנת 1951 היו עשרים אחוז מהמשק הבריטי בבעלות ציבורית. במסגרת זו נוצרו גם רשויות חדשות כרשות הגנים הלאומית, ומערכת התכנון והבנייה.
מהיום הראשון לכהונתה עמדה ממשלת אטלי בפני בעיות כלכליות חמורות. מאמץ המלחמה הותיר את בריטניה מרוששת. המלחמה עלתה לבריטניה בכרבע מעושרה הלאומי. השקעותיה מחוץ לממלכה מומשו על מנת לשלם את הוצאות המלחמה. המעבר לכלכלה של שלום, ושמירת המחויבות הצבאית האסטרטגית ברחבי העולם, הן בשטחי הכיבוש באירופה, הן המשך המלחמה במזרח הרחוק, והן שמירתה של האימפריה הקולוניאלית, ופירוקה באופן מבוקר, היו כרוכים בהוצאות כבדות ביותר. מאזן התשלומים ומאזן הסחר של בריטניה היו בגרעון משמעותי.
שרי האוצר בממשלה, יו דאלטון וסטאפורד קריפס המשיכו את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה, למשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה. המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא, והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כך שהמדינה תוכל לצאת מהמשבר. הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות והפנייתו לייצוא.
על אף כל אלו עמדה ממשלתו של אטלי במטרתה להשיג תעסוקה מלאה. הממשלה שמרה על מנגנוני השליטה בכלכלה שנוצרו בעת המלחמה, לרבות השליטה בהקצבת חומרי גלם וכוח אדם, ובמשך כל שנות כהונתה לא עלתה האבטלה על שיעור של למעלה מ-500,000 מובטלים, או 3% מכוח העבודה במשק הבריטי.
בשנת 1950 זכתה המפלגה בבחירות, אך הרוב של הלייבור הצטמצם לחמישה מושבים בפרלמנט. הממשלה החדשה הייתה מורכבת מאישים שונים. שרי הממשלה הנמרצים של שנת 1945 דעכו מבחינה פוליטית או אישית, חלקם מתו, וחלקם הסתבכו בשערוריות שונות. במפלגה החלו להסתמן שני מחנות. מחנה שר האוצר יו גייטסקל, שנחשב לימני יותר, ומחנה אניירין בוואן השמאלי. חילוקי הדעות הללו הביאו לפירוק הממשלה על רקע החלטתו של גייטסקל לגבות תשלום עבור משקפיים וטיפולי שיניים, על אף התחייבותו של בוואן לשירותי בריאות חינם. בוואן ועמו הרולד וילסון פרשו מהממשלה, והוכרז על בחירות חדשות, כאשר אטלי קיווה כי אלו יחזירו לו את הרוב הדרוש על מנת לשלוט. בבחירות ב-1951 הפסידה מפלגת הלייבור, על אף שזכתה במרבית הקולות, ולמעשה במספר הגדול ביותר של קולות שניתנו למפלגה אי פעם, הביאה שיטת הבחירות הבריטית לכך שהמפלגה לא קיבלה את רוב המושבים בפרלמנט, ונשלחה שוב אל האופוזיציה.
באופוזיציה בשנות החמישים.
לאחר התבוסה בשנת 1951 שהה הלייבור תקופה ארוכה של שלוש עשרה שנים באופוזיציה. המפלגה סבלה מקרע אידאולוגי בין מחנה הימין בראשותו של גייטסקל ומחנה השמאל שהוביל בוואן, שהיו חלוקים בדעותיהם במיוחד בשאלת חימושה הגרעיני של הממלכה המאוחדת. הממשלות השמרניות של אותה התקופה, הצליחו לשמור על הקונצנזוס שלאחר המלחמה, שאותו יצרה ממשלת הלייבור של אטלי, והביאו לפריחה כלכלית שהבטיחה את ניצחונם במספר מערכות בחירות בזו אחר זו.
בשנת 1955 פרש אטלי, וגייטסקל מונה למנהיג המפלגה. בוואן מת בשנת 1960, וגייטסקל מת באופן פתאומי בשנת 1963. את מקומו של גייטסקל תפס הרולד וילסון שהנהיג את המפלגה לניצחון בבחירות בשנת 1964.
ממשלות וילסון וקלהאן 1964 - 1979.
שפל כלכלי, ושורה של פרשיות מביכות (שהידועה מביניהן היא פרשת פרופיומו, הביאו לדעיכת שלטון השמרנים בשנת 1963. בבחירות ב-1964 הצליח וילסון להביא לזכיית מפלגת הלייבור ברוב של ארבעה מושבים. בבחירות בשנת 1966 הצליח וילסון להגדיל את הרוב ל-96 מושבים.
מדיניות החוץ של וילסון הייתה שקולה, ופעלה מתוך רצון להימנע מסכסוכים מזוינים. הוא לא נכנע ללחצים האמריקאים לשלוח את צבאו להשתתף במלחמת וייטנאם, והציע את שירותיו כמתווך דיפלומטי בסכסוך. גם את המשבר ברודזיה - שם הכריז המיעוט הלבן על הקמת מדינה עצמאית, צעד לו התנגד וילסון בחריפות - ביקש לפתור בלא הפעלת צבא.
ממשלת וילסון הייתה אחראית בתקופה זו למספר רפורמות חשובות, כגון הלגליזציה של ההפלה ושל ההומוסקסואליות, הרחבת החינוך המקיף, והקמת אוניברסיטה פתוחה. אך הממשלה ירשה מאזן מסחר שלילי שהוביל למשבר בשער המטבע ולניסיונות כושלים למנוע את הירידה בשער השטרלינג. ממשלת וילסון הפסידה בבחירות של שנת 1970 לראש הממשלה השמרן אדוארד הית'.
ממשלתו של הית' נקלעה למשברים בשל בעיות צפון אירלנד סכסוכי עבודה עם הכורים שהובילו לפתרונות כגון "שבוע עבודה בן שלושה ימים" שהונהג על מנת לחסוך בחשמל. לכל אלו הוסיף משבר הנפט של 1973 שבא בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והביא בעקבותיו מיתון ואינפלציה גבוהה. בפברואר 1974 שבה מפלגת הלייבור לשלטון בעקבות בחירות כלליות, ויצרה ממשלת מיעוט בתמיכתם מבחוץ של היוניוניסטים מצפון אירלנד. בבחירות אלו קיבלו שתי המפלגות הגדולות פחות מארבעים אחוז מהקולות. הממשלה הייתה לא יציבה, וילסון חש כי עליו לקרוא לבחירות נוספות על מנת לייצבה. בבחירות אלו, שנערכו באוקטובר 1974, הצליח וילסון לקבל רוב של שלושה מושבים.
ממשלתו של וילסון נאבקה עם בעיות כלכליות קשות, כשלרשותה רוב מצומצם בבית הנבחרים, וחילוקי הדעות בתוך המפלגה מחמירים והולכים. הנושא החשוב היה חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, אליו נכנסה בריטניה בהנהגת הית' בשנת 1972. בשנת 1975 התקיים משאל עם בשאלה זו, בו החליט רוב גדול כי בריטניה צריכה להישאר במסגרת זו.
על אף שהפופולריות האישית שלו נותרה גבוהה, התפטר וילסון במפתיע בשנת 1976 בשל בעיות בריאות, והוחלף בג'יימס קלהאן. האתגר מולו עמדה ממשלת קלהאן היה השליטה באינפלציה שהגיעה בשנת 1975 לשיא של 26.9%. קלהאן הצליח באופן יחסי לעמוד מול בעיה זו ובשנת 1978 היה שיעור האינפלציה 7.4%. אך האמצעים שננקטו הובילו לסכסוכים קשים עם איגודי העובדים.