ב-15 בנובמבר 1920 הפכה טימישוארה לעיר אוניברסיטאית על ידי הקמת בית הספר הפוליטכני על ידי צו חתום על ידי המלך פרדיננד הראשון. ב-13-11 בנובמבר 1923 ערכו תושבי העיר ערכו קבלת פנים חגיגית למלך, למלכה מריה ולראש הממשלה קונסטנטין י. ברטיאנו. באוקטובר 1925 אירחה טימישוארה תערוכה זואוטכנית גדולה. בעיר התחזקה אחיזת הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית הרומנית, שהקימה כנסיות גדולות - את הקתדרלה המטרופוליטנית שנאבן הפינה שלה הונחה ב-20 בדצמבר 1936, את הכנסייה בכיכר קיטל, את הכנסייה בשכונת מחאלה ואחרות.
כתגובה לשאיפות ממלכת הונגריה השכנה בראשות מיקלוש הורטי לזכות בחזרה בשטחים שאיבדה בעקבות מלחמת העולם הראשונה והסכם טריאנון כינס ארגון רומני שנקרא "הליגה האנטי-רוויזיוניסטית" בטימישוארה ב-16 בדצמבר 1934 וב-4 באוקטובר 1936 אספות עממיות המוניות בנוכחות מנהיגים רומנים כמו יוליו מאניו, יון מיכלאקה, ניקולאיה לופו, סוור בוקו, ואחרים, ובהן הביעו את רצונם של הרומנים להגן על הישגיהם הלאומיים ועל הגבולות. במאי 1934 התקיימה בטימישוארה גם אספה אנטיפאשיסטית. תושבי העיר תרמו סכומי כסף גדולים למען חימוש הצבא הרומני וביצור הגבול המערבי.
יהדות טימישוארה.
לפי הנחות מסוימות היהודים הגיעו לאזור זה כבר במאה ה-2 או במאה ה-3.
אך ידוע בוודאות על קיומם של מתיישבים יהודים בעיר רק אחרי הכיבוש העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-16.
היהודים מוזכרים לראשונה בשנת 1716, בכתב מסירת המצודה שנחתם בין העות'מאנים ובין האוסטרים. בבית העלמין הספרדי שבעיר, הקבר הישן ביותר הוא זה של עזריאל עשהאל Azriel Assael שנפטר בשנת 1636. מאה שנה מאוחר יותר קיים מסמך המעיד על כך ש"מאיר אמיגו" ועוד 4 יהודים מאיסטנבול קיבלו אישור להתיישב בעיר. ב-1739 התמנה לוי בן יצחק ירושלמי לרב הראשי האשכנזי וכיהן בתפקידו עד למותו ב-1752.
בשנת 1743 פעלה בקרב "יהודי טמישוואר" (כפי שהייתה מוכרת העיר בכתבים היהודיים, לפי הנוסח ההונגרי של שמה), קבוצת מקובלים בשם "חברת תיקון חצות".
בשנת 1762 הוקמו בעיר שני בתי כנסת רשמיים ראשונים - אחד ספרדי ואחד אשכנזי.
השלטון של הקיסרית מריה תרזה התגלה כמדכא במיוחד כלפי יהודי טימישוארה שמצבם תואר כקשה יותר משל בני עמם בשאר הממלכה. בשנת 1776 נחקקו חוקי "פקודת היהודים" - (Judenordnung), קובץ חוקים מגבילים נגד היהודים. אחרי 1779 כשבוטלה הפרובינציה הנפרדת של באנאט והעיר והאזור חזרו להיות חלק מ"הממלכה ההונגרית" הווירטואלית במסגרת האימפריה האוסטרית קמה בעיר "ישיבה גדולה" שפעלה במשך 7 שנים. באותה תקופה נשבה רוח סובלנית יותר כלפי היהודים, הודות למדיניותו של הקיסר יוזף השני.
בעדה האשכנזית כיהנו אז הרב יוחנן בה"ר יצחק, שנזכר בשו"ת נודע ביהודה, וחתנו הרב בינש דייטש שהיה דיין ומנהל ה"ישיבה גדולה".
במהלך המאה ה-19 היו קיימת בטימישוארה ישיבות קטנות פחות ידועות. באמצע המאה אירע הפילוג של יהדות הונגריה בין שלשה זרמים: האורתודוקסים, נאולוגים, וקהילות הסטטוס קוו אנטה שסירבו להצטרף לאף אחת משתי הקבוצות. גם הקהילה היהודית בטימישוארה התפלגה, ובשנים 1862–1865 נבנה ברובע המצודה בית כנסת אשכנזי מפואר ששרת את הקהילה הנאולוגית שהתפלגה מזו האורתודוקסית, שבראשה עמד אז אב בית הדין הרב צבי הירש אופנהיים, תלמידו של הרב מרדכי באנעט. ב-1889 נחנך עוד בית כנסת גדול בשכונת פבריק שהשתייך תחילה לזרם ה"סטטוס קוו אנטה" ושהפך בהמשך גם כן לבית כנסת נאולוגי. היהדות הנאולוגית הפכה לזרם הרוב בעיר.
תחת השלטון הרומני שהתחיל בפועל בשנת 1920, בין השנים 1935–1941 התקיימה ישיבה אורתודוקסית חדשה בהנהגת הרב אשר יונה וינברגר. אחד הרבנים הרב יצחק צבי סופר, היה בוחן את התלמידים כל שבוע בפני נציגי הקהילה כדי לעקוב אחרי התקדמותם. רבי יצחק צבי סופר שרד את השואה ונודע כרב מטמשוואר בספרו שו"ת "מספר הסופר" ישנן תשובות הלכתיות לניצולי שואה, ובהן התרת עגונות לנעדרים בעקבות השואה, גביית עדויות על השואה, ועוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחה בטימישוארה קהילה חסידית גדולה, מחצרות חסידות ויז'ניץ חסידות דעש וגם חסידות מקומית חסידות טמשוואר אחד מענפי חסידות נדבורנה.
טימישוארה הפכה למרכז ציוני חשוב. כאן פעלה הנהגת הציונים, קרן היסוד והקרן הקימת של כל חבל טרנסילבניה.
גם מפלגת היהודים של רומניה הייתה פעילה מאוד כאן וזכתה בתמיכה רבה מיהודי העיר. בשנת 1936 אנשי התנועה הלגיונרית הימנית-קיצונית תקפו את הקהל היהודי של להקת תיאטרון ופוצץ בתוכו פצצה שהרגה שני צופים ופצעה רבים אחרים.
לאחר מתן זכויות אזרח באימפריה האוסטרו-הונגרית, התרבו יהודי טימישוארה והגיעו למניין של 7000 נפש (10% מהאוכלוסייה) בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בעת מלחמת העולם השנייה מספר היהודים בעיר הגיע לכ-12,000.
החל משנת 1940 עקב הגבלות כלכליות והפקעות רכוש, מעמדם של יהודי העיר הידרדר. משנת 1941 עם הדחת המלך קרול ותפיסת השלטון בידי הגנרל יון אנטונסקו, משמרות הברזל החלו לפעול באופן גלוי ותקיפת יהודים הפכה לנפוצה, כולל הרוגים ופצועים בודדים, שוד רכוש והשפלה ציבורית. באמצע ספטמבר 1941 יהודים שגורשו מהאזורים הכפריים מסביב נאלצו לעבור לגור בטימישוארה. 30 יהודים - גברים ונשים - מטימישוארה נספו במחנות בטרנסניסטריה, שקלטו בעיקר יהודים מאזור צפון מערב רומניה (בוקובינה ובסרביה). גברים רבים בני 16–40 נשלחו למחנות עבודת כפייה מקומיים וברחבי רומניה, ושרדו את השואה.
ב-17 באוגוסט 1942, בלחץ הגרמנים, אנטונסקו אישר את העברת יתרת יהודי רומניה מטרנסילבניה לבלזץ, סוביבור וטרבלינקה. בספטמבר אותה שנה שונתה התוכנית ו-200,000 יהודים מטרנסילבניה היו אמורים להישלח לבלזץ. לא ברורה הסיבה לדחיית המשלוחים הללו, נראה שהם קשורים בשוחד שניתן לשלטונות הרומנים מהקהילה היהודית, שלטון רווי תככים ברומניה, מחאה רשמית של ממשלת ארצות הברית והקרב על סטלינגרד כחודש לאחר מכן, ששאב כוחות מן הגרמנים, וגרם לרומנים לחשוש מהיום שאחרי מפלת הגרמנים.
בערב ראש השנה ה'תש"ה (1945) ברחו יהודי העיר כפליטים אל העיר לוגוז' הסמוכה, על מנת להימלט מציפורני מתקפה נאצית צפויה, עם קריסת הצבא הגרמני, והתקדמות הצבא האדום.
כמעט כל האוכלוסייתה היהודית המקורית של טימישוארה, אשר נותרה בעיר, שרדה את השואה, אך יש אי ודאות משמעותית לגבי פליטים וחסרי נתינות באותה תקופה, שהגיעו לעיר זו, בעיקר חסידים מרחבי רומניה והונגריה. כמו כן אחוז משמעותי של יהודים תושבי העיר עברו להונגריה, שם המצב נראה בטוח יותר, ונספה בשואת יהודי הונגריה.
פרט לארגונים הגזעניים הרומנים, עד לשנת 1945 היו חזקים בעיר גם ארגונים של הגרמנים השוואבים שהיו בעבר רוב האוכלוסייה ועדיין היוו מיעוט משמעותי בעיר.
גם בטימישוארה הארגון הקרוי "הוועד הדמוקרטי היהודי", כלי שרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שתפסה את השלטון הודות לנוכחות הצבאית הסובייטית, ניהל מערכה נגד הציונות ובתמיכת המשטר החדש. פעילים ציונים ויהודים אחרים נעצרו בתירוצים שונים ונשלחו לבתי כלא.
בשנת 1947 מספר היהודים בעיר הגיעה ל-13,600. שלש אניות מעפילים יצאו עם מספר גדול של יהודי טמישוארה עליהם לארץ ישראל.
האוכלוסייה היהודית הלכה וקטנה במהלך השנים בעקבות הגירתם לארץ ישראל או לארצות אחרות.
אחרי השחרור משלטון הנאצים והשלטת המשטר הקומוניסטי, רוב היהודים עלו במספר גלים לישראל וחלק קטן היגרו למערב אירופה, כולל גרמניה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. במשך חמישים השנים האחרונות חיי הקהילה היהודית התנהלו בהנהגת הרב ארנסט נוימן, שהתמסר לחינוך הנוער ולהוראת השפה העברית. לאחרונה נותרו בטימישוארה מאות ספורות של יהודים, רובם קשישים. רק בית כנסת אחד עדיין פעיל - בית הכנסת האורתודוקסי בשכונת יוזפין. בית הכנסת הנאלוגי הגדול בשכונת המצודה נמצא בתהליך ארוך של שיפוצים, בעוד בית הכנסת הנאולוגי הגדול השני, ה"חדש", בסגנון נאו-מאורי גם הוא, בשכונת פבריק, נמצא במצב של התפוררות המסכנת את קיומו.
תחבורה.
את העיר טימישוארה משרת נמל התעופה הבינלאומי טימישוארה טראיאן וויה.
פארק ווטרלו
פארק ווטרלו (באנגלית: Waterlow Park) הוא פארק ציבורי המצוי בדרום מזרח כפר הייגייט שבלונדון. שטח הפארק 105,000 מ"ר. הפארק מנוהל על ידי עיריית רובע קמדן.
שטח הפארק נתרם לציבור הרחב על ידי סר סידני ווטרלו בשנת 1889 על מנת שישמש "גן עבור חסרי הגן" ("a garden for the gardenless").
בשנת 2005 שופץ הגן שסבל שנים רבות מוונדליזם והזנחה.
מתקנים ומבנים בפארק.
בפארק מצוי בית לודרדייל (Lauderdale House) אשר משמש לתערוכות. בית זה נבנה במאה ה-16 והורחב במהלך השנים.
כריסטוף ויליבלד גלוק
כריסטוף ויליבלד (פון) גלוק (בגרמנית: Christoph Willibald Gluck 2 ביולי 1714 - 15 בנובמבר 1787) היה מלחין בוהמי-גרמני. הוא נחשב לאחד החשובים במלחיני האופרה בתקופה הקלאסית וזכור ביותר באופרה אורפיאו ואאורידיצ'ה, שחלקה הנודע ביותר הוא "מחול הרוחות הטובות", מלודיה איטית וחרישית לחליל ותזמורת.
ביוגרפיה.
גלוק נולד באראסבאך (Erasbach), הסמוך לברכינג בבוואריה, לאב יערן, שעבד בשירותו של בן אצולה. הוא למד מוזיקה ופילוסופיה בפראג מגיל שמונה-עשרה. את האופרה הראשונה שלו, "ארטאסרסה" (ארתחשסתא), כתב בשנת 1741 והחל בכתיבה פורה מאוד לבמה. יצירותיו בשנים אלה היו בסגנון האופרה סריה האיטלקית, השמרנית באופייה. הוא יצא למסעות ברחבי אירופה ובשנת 1754 קיבל משרת מנצח מקהלה בחצר מריה תרזה קיסרית אוסטריה והתיישב בווינה.