דב שילַנְסקי (21 במרץ 1924 – 9 בדצמבר 2010) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כיושב ראש הכנסת וסגן שר במשרד ראש הממשלה. יקיר תל אביב.
ביוגרפיה.
דב שילנסקי נולד ב-21 במרץ 1924 בשאולאי שבליטא למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו היה סוחר עורות אמיד. שילנסקי למד בגימנסיה עברית "תרבות". בשנת 1937 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר וב-1939 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי בגולה.
בתקופת הכיבוש הקומוניסטי של ליטא, בשנים 1940–1941 יזם שילנסקי מבצע להצלת ספרים מספריית הגימנסיה העברית בשאולאי. הוא נכנס עם חבריו בלילות לגימנסיה ובתיקים הריקים שהביאו עמם הוציאו ספרים. עם פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 נכבשה גם שאולאי והיהודים אולצו להקים את גטו שאוולי. לגטו הבריחו שילנסקי וחבריו חלק מן הספרים שגנבו מהגימנסיה. שילנסקי הצטרף למחתרת בגטו ושהה לאחר מכן במחנות שטוטהוף ודכאו. בדכאו פגש את אמו ואחיותיו. לדבריו, אמו "הייתה הקשישה במחנה...וכולם הכו אותה ועלבו בה". באפריל 1945 השתתף ב"מצעד מוות". בבוקר 1 במאי נעלם משמר האס אס והמוצעדים נמצאו על ידי כפריי הסביבה. בדרכם לאחד הכפרים ניזונו מפגר סוס שנהרג בקרבות.
במשך מספר שבועות תעה שילנסקי בין הכפרים המושלגים בצפון איטליה בחיפוש אחר הבריגדה היהודית, עד שיום אחד פגש בשליח האצ"ל אליהו תבין והצטרף אל פעולות הארגון באירופה. ב-1946 היה בין המחבלים שפיגעו בבניין השגרירות הבריטית ברומא. שילנסקי נמלט מאיטליה ומונה ל"מפקד אצ"ל בגרמניה". הוא ואנשיו ניסו לפגוע במתקנים שונים בשטח הכיבוש הבריטי בצפון גרמניה. בגרמניה פגש חברת ילדות. הם התחתנו ובקיץ 1948 עלו לישראל בספינה "אלטלנה" – אניית העולים והנשק של אצ"ל.
במלחמת העצמאות פיקד שילנסקי על מחלקה שהגיעה אל גבול לבנון. לאחר מכן נשלח לבית ספר לקצינים. הוא שירת כקצין קרבי והמשיך בשירות מילואים במהלך מלחמות ישראל. למחייתו עבד כפקיד במשרד האספקה והקיצוב ובמשרד הבריאות, וכן בחברה הקבלנית "מסד הבונים".
שילנסקי נעצר ב-5 באוקטובר 1952, בקומת המרתף של בניין משרד החוץ בקריה בתל אביב, כשבתיקו מטען חבלה – פצצת זמן שבה היו 25 אצבעות חומר נפץ. הוא הואשם כי הוא חבר במחתרת אשר התכוונה לפעול נגד הסכם השילומים, נידון ל-21 חודשי מאסר, ושוחרר לאחר שריצה שני שלישים מתקופת המאסר. משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט הודות להגנה שסיפק לו פרקליטו, שמואל תמיר, לימים שר המשפטים וחבר הכנסת. בכלא כתב את הספר "בכלא עברי – מיומנו של אסיר פוליטי". בנוסף כתב שילנסקי רומן על תקופת השואה, "מוזלמן", שתורגם לאנגלית ולרוסית. בראיון שנערך איתו כארבע שנים לאחר מעצרו אמר: "גם היום אני מאמין שהדבר הזה היה צריך להיעשות ואני גאה שאני האיש שעשה זאת".
שילנסקי סיים לימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בשנת 1960, ובשנת 1963 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1962 פתח עם שותפים משרד לעריכת דין, שהתמחה עם השנים בתחום הגבייה.
חבר ועדת האתיקה המרכזית של לשכת עורכי-הדין וחבר בארגון הבינלאומי של עורכי-דין ומשפטנים יהודים. בשנים 1978–1989 ייצג את הכנסת בוועדה למינוי שופטים.
שילנסקי היה בעל טור בירחון "בארץ-ישראל". משנת 1970 היה קצין מבצעים של הג"א מרחב דן, ובשנים 1974–1989 היה קצין חינוך (במילואים).
שילנסקי כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד, החל מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-13. במהלך כהונתו כחבר הכנסת, כיהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה (במהלך הכנסת העשירית, בממשלתו השנייה של מנחם בגין ובממשלתו הראשונה של יצחק שמיר), כיושב ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה (בכנסת ה-11), כיהן כיושב ראש הכנסת (בכנסת ה-12) וכסגן יושב ראש הכנסת (בכנסת ה-13). כמו כן, היה חבר בוועדת הכנסת וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט.
בהיותו יושב ראש הכנסת, בשנת 1989, יזם את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", להקראה בכנסת של שמות הנספים בשואה. פעילות זו המשיכה מאז בכל ימות הזיכרון לשואה, גם לאחר שעזב שילנסקי את הכנסת. בשנת 2009, העניקה לו הכנסת אות הוקרה על פועלו בתחום זה.
בשנת 1993 התמודד שילנסקי על כהונת נשיא המדינה. הוא הפסיד בבחירות לעזר ויצמן בפער של 13 קולות (מתוך 120 חברי הכנסת). בפריימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-19, אך שובץ במקום לא-ריאלי ברשימה המשותפת ליכוד-גשר-צומת ופרש מהחיים הפוליטיים.
כאות הערכה לפועלו, בבחירות לכנסת החמש עשרה (1999) הוצב שילנסקי, באופן סמלי, במקום ה-117 ברשימת הליכוד לכנסת, ובבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) שובץ במקום ה-119 ברשימת אותה מפלגה.
בשנים 2004 עד סוף 2009 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אוצר התיישבות היהודים. בשנת 2009, קיבל את תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
שילנסקי נפטר ב-9 בדצמבר 2010 – ב' בטבת ה'תשע"א, כשנתיים לאחר פטירת אשתו רחל. נקבר ליד רעייתו ובנו בבית העלמין קריית שאול.
חיים אישיים.
שילנסקי נישא לרחל לבית אידלמן, אותה הכיר בגן הילדים היהודי בליטא. השניים התגוררו בשכונת רמת חן שברמת גן. לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1974 נהרג בנם הבכור , בתאונת דרכים בעת שירות מילואים בחטיבת גולני, בשובו מפעילות מבצעית בגבול לבנון. שילנסקי דיבר חמש שפות: עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש וליטאית. אחיינו הוא חיים ברוידא, ראש העיר של רעננה.
הנצחה.
רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה, בשכונת קריית נורדאו.
מספר נורמלי
במתמטיקה, מספר נורמלי הוא מספר ממשי שהספרות שלו מתנהגות כאילו הוגרלו באקראי, כאשר לכל ספרה יש הסתברות שווה להופיע. לצורך הגדרה זו מספיק להתייחס לספרות שמימין לנקודה העשרונית. למרות העובדה שכמעט כל מספר ממשי הוא נורמלי, קשה ביותר להוכיח שמספר נתון הוא כזה. מספרים רציונליים אינם נורמליים, ומשערים שכל מספר אלגברי שאיננו רציונלי הוא נורמלי. ידועה גם ההשערה שפאי נורמלי.
הגדרה.
יהי b מספר שלם גדול מ-1, ויהי x מספר ממשי. לכל סדרה סופית s של ספרות בבסיס b, נסמן ב- formula_1 את מספר הפעמים שהרצף s מופיע ב- n הספרות הראשונות של x. בנוסף, נסמן את האורך של s (בספרות) בסימון formula_2.
הגדרה. אומרים ש- x נורמלי ביחס לבסיס b, אם לכל s, הסדרה formula_3 מתכנסת ל- formula_4. מספר שהוא נורמלי ביחס לכל בסיס הוא מספר נורמלי.
אפשר, במקום לבחון מספר נתון x, לבנות מספר X על ידי הגרלת הספרות באקראי, בזו אחר זו, כאשר הספרות שוות הסתברות ובלתי תלויות. במקרה כזה, X יהיה נורמלי בהסתברות 1. במילים אחרות, 'נורמליות' היא התכונה שמציג מספר "חסר תכונות", שנבחר באקראי.
כדי שמספר יהיה נורמלי ביחס לבסיס b, אין זה מספיק שהספרות בהצגה שלו לפי אותו בסיס יהיו בעלות שכיחות שווה - נורמליות דורשת שכל הרצפים באותו אורך יקיימו תכונה זו. למרות זאת, אם הספרות של x הן שוות שכיחות, וזאת בכל בסיס, אז x נורמלי (ביחס לכל בסיס).
תכונות.
את המושג טבע אמיל בורל ב-1909. בורל הוכיח (בעזרת הלמה של בורל-קנטלי) שכמעט כל מספר ממשי הוא נורמלי: מידת לבג של קבוצת המספרים שאינם נורמליים היא אפס. טענה זו ניתן להוכיח גם באמצעות החוק החזק של מספרים גדולים. משפט זה מראה שמספרים נורמליים קיימים, בלי להצביע על אף מספר כזה במפורש.
קל לראות שמספרים רציונליים אינם נורמליים ביחס לאף בסיס (הפיתוח לפי בסיס b של מספר רציונלי הוא תמיד סופי או מחזורי). יתרה מזו, קבוצת המספרים שאינם נורמליים ביחס לבסיס נתון היא מעוצמת הרצף (היא כוללת, לדוגמה, את כל המספרים המורכבים מרצפי הספרות 01 ו- 10). משערים שכל מספר אלגברי שאינו רציונלי הוא נורמלי, אבל ניתוח הספרות של מספרים אלגבריים קשה ביותר, ולא ידועה אפילו דוגמה אחת למספר אלגברי נורמלי (ביחס לבסיס כלשהו). משערים גם שמספרים כגון e ופאי הם נורמליים - אף על פי שלא ידוע אפילו האם כל ספרה מופיעה בפיתוח העשרוני של פאי אינסוף פעמים.
המספר העשרוני formula_5 (קרוי גם "קבוע צ'אמפרנאוונה"), המתקבל מהדבקת המספרים הטבעיים זה אחר זה, בייצוג עשרוני, הוא נורמלי בבסיס 10.
מוות בוונציה
מוות בוונציה (בגרמנית במקור: Der Tod in Venedig, "המוות בוונציה"), נובלה מאת הסופר הגרמני, חתן פרס נובל לספרות, תומאס מאן. הנובלה, המתארת את מסעו של הסופר הבדוי גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך לאיטליה ואת תשוקתו לנער בשם טַאדְז'וּ, מבוססת על אירועים ביוגרפיים מחיי מאן ופורסמה לראשונה בשנת 1912. "מוות בוונציה" נחשבת ליצירת מופת בולטת שזכתה לפופולריות רבה.
הנובלה זכתה לעיבודים רבים, לאופרה, סרטים וסדרת טלוויזיה, ופרשנים מסוימים מצאו בתוכנה רמזים לחלקים נסתרים באישיותו של הסופר, רמזים שקיבלו אישוש כשפורסמו יומני הסופר עשרים שנה לאחר מותו.
עלילה.
הנובלה מתארת סופר סגפני, גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך, המקדיש את חייו לכתיבה הסוגדת ליופי. לעת זקנתו נסע אשנבאך לוונציה שבאיטליה, שבה נתקל בנער פולני יפה תואר כבן 14, טַאדְז'וּ, שתואר כמי ש"לא ניתן לעמוד בפני קסמו". אשנבאך נתקף לראשונה בחייו ברגשות תשוקה ואהבה, שאינו יכול לשלוט בהם. משיכה זו גורמת לסופר המזדקן להישאר בוונציה ולהמשיך לעקוב אחר הנער הפולני, גם כאשר נודע לו כי מגפת הכולרה פגעה בעיר, וזאת על-אף שמעולם לא הייתה לו הזדמנות אפילו לדבר עם הנער. הסיפור מסתיים כאשר הנער יוצא עם חבריו לשפת הים ואשנבאך מת בעודו בוהה במושא אהבתו.
פרק ראשון.