לאחר התבוסה האוסטרית בידי הקיסרות הצרפתית באותה מלחמה, נחתמה בשנת 1805 חוזה פרסבורג במסגרתה הועבר חבל טירול לידי בעלת בריתה של צרפת, ממלכת בוואריה. הבווארים השתמשו באמצעים נוקשים מאוד כדי לכפות את שלטונם, והנהיגו גיוס בכפייה לצבא הבווארי. הדבר יצר מרירות עזה בטירול, בינואר 1809 הנהיג הופר משלחת לווינה שנפגשה עם פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וביקשה לברר האם הקיסר יתמוך בהתקוממות אפשרית בטירול. הקיסר נתן הבטחות עמומות, וחברי המשלחת חזרו לטירול מעודדים.
הופר החל לארגן התקוממות בסתר. הוא עבר בין כפרים ועיירות, וארגן מועצות מלחמה בפונדקים מקומיים. כדי לשמור על סודיות, באותה תקופה הוא חתם על מכתביו במילים "אנדריאס הופר, מהמקום שבו אני" ומכתבים אליו נשלחו אל "אנדריאס הופר, באשר הוא". במקביל, מנהיגים מקומיים אחרים שעמדו בקשר אתו, החלו לארגן התקוממויות נגד השלטון הצרפתי בהרי האלפים.
תחילת המרד.
המרד החל לבסוף באינסברוק ב-10 באפריל 1809. לילה קודם, תומכיו של הופר השליכו שקי נסורת אל הנהר אין כאות לפתיחת המרד. השקים צפו כל הלילה על הנהר, ובבוקר הגיעו אל העיר. פעמוני הכנסייה צלצלו, והמורדים התפרצו מבתיהם חמושים ברובים ובכלי חווה. ב-11 באפריל הביסו 5,000 מורדים בפיקודו של הופר כ-420 חיילים בווארים בסטארצינג (Sterzing). לאחר מכן פנה הופר כנגד חיל המצב הבווארי באינסברוק שכלל 3,860 חיילים, ולאחר ארבעים ושמונה שעות של התקפות בלתי פוסקות, נכנע חיל המצב הבווארי. בהמשך הוא אף הכניס למלכודת טור צרפתי שעבר באזור, ולכד חמישה תותחים, רובים חדישים וציוד רב.
במקביל הקיסר האוסטרי הכריז מלחמה על צרפת, והצבא האוסטרי הפעיל לחץ כבד על בוואריה וממלכת איטליה. בעוד כוח אוסטרי בפיקודו של יוהאן גבריאל דה קווארקלאס נע אל טירול והקים ממשלה זמנית באינסברוק, הופר כבש בינתיים את בוזן וטרנטו. עם זאת, המרד לא האריך ימים, שכן התבוסות האוסטריות במלחמה נגד הצרפתים חתמו עליו את הגולל. ב-23 באפריל הביס נפוליאון בונפרטה את הארכידוכס קרל בקרב רטיסבון, ולאחריו נאלצו האוסטרים לפנות את טירול. הופר ואנשיו נמלטו אל ההרים. כוח צרפתי בפיקודו של פרנסואה ז'וזף לפבר, יחד עם כוח בווארי בפיקודו של קארל פון ורדה, כבש את אינסברוק מחדש ב-19 במאי.
הנהגת המרד הטירולי.
בעקבות התבוסה, הכירו כל שאר המנהיגים המקומיים בהופר כמנהיג העליון של המרד. צבאו כלל כמעט 20,000 לוחמי גרילה, והצטרפו אליו פליטים מהצבא האוסטרי הנסוג. המרד התלקח מחדש מיד לאחר שהצרפתים פינו את טירול. ב-25 במאי הוא הביס את הבווארים בקרב ברגאיסל, והם פינו את טירול. הקיסר הנרגש שלח להופר מכתב בו הבטיח שלא יחתום על שם הסכם שלום שיכלול ויתור על טירול. עם זאת, ב-6 ביולי הנחיל נפוליאון לאוסטרים מכה כואבת בקרב וגראם. על אף שאבדות הצדדים היו שקולות יחסית, התבוסה הכואבת הכריחה את האוסטרים לבקש שלום ויהי מה, ובמסגרת חוזה שביתת נשק זמני ויתרה אוסטריה לבוואריה על תביעותיה לגבי טירול. נפוליאון שלח 40,000 חיילים צרפתים ובווארים כדי לדכא את המרד, והללו כבשו מחדש את אינסברוק.
לאחר שהובס פעמיים, הופר היסס לפתוח במרד חדש, והשתכנע לעשות זאת רק כאשר הצרפתים לא הותירו לו ברירה והציעו פרס על ראשו. ב-13 באוגוסט הוא הביס שוב את הצרפתים, וכבש את אינסברוק פעם שלישית. בהיעדר אחד כזה, הופר הכריז על עצמו כמושל הקיסרי של טירול מטעם קיסר אוסטריה. הוא חוקק חוקים חדשים, גבה מיסים, ואף טבע מטבעות משלו. הוא הצליח גם לשגר שליחים אל בריטניה בבקשת עזרה. ב-29 בספטמבר הקיסר שלח לו מדליה מיוחדת, בצירוף הבטחה כי אוסטריה לא שכחה ולא זנחה את טירול.
המוות.
תקוותיו של הופר התנפצו כאשר ב-14 באוקטובר נחתם הסכם שנברון במסגרתו נכנעה אוסטריה סופית בפני הצרפתים. כאשר נודע להופר שכוחות צרפתיים ובווארים נעים בהמוניהם אל טירול, הניח את נשקו תמורת חנינה שהובטחה לו, וב-8 בנובמבר פרש אל ביתו. ב-12 בנובמבר הגיעו לאוזניו דיווחים כוזבים על ניצחונות אוסטריים, והוא הניף את נס המרד פעם רביעית. עם זת, הפעם התקבצו סביבו רק מעט תומכים, וכוחותיו הובסו בקלות. בלית ברירה הוא נמלט אל הרי האלפים.
הצרפתים הבטיחו על ראשו פרס של 1,500 גילדן, והוא הסתתר בבקתה קטנה בהרים. ידידו לשעבר פרנץ ראפי (Franz Raffl) בגד בו, והסגיר את מיקומו לרשויות ממלכת איטליה. הופר נתפס בידי חיילים איטלקים ב-28 בינואר 1810, ונשלח למנטובה למשפט צבאי. שליט איטליה אז'ן דה בוארנה קיבל מנפוליאון הוראה ברורה מאוד בנוגע להופר: "לתת לו משפט הוגן ואז לירות בו". אם כי מאוחר טען נפוליאון בפני הנסיך מטרניך שהופר הוצא להורג בניגוד לרצונו. הוא הוצא להורג בפני כיתת יורים ב-20 בפברואר 1810. הוא סירב לכרוע ברך או ללבוש כיסוי עיניים, ובעצמו נתן לחיילים את ההוראה לירות. מילותיו האחרונות היו: "יחי קיסרנו הרחום פרנץ!".
מורשתו.
הופר הפך לאחר מותו לקדוש מעונה בגרמניה ובאוסטריה, בשנת 1818, והיה לאחד מהסמלים של ההתנגדות האוסטרית-גרמנית לנפוליאון. אשתו ו-17 ילדיו קיבלו תואר אצולה מאת קיסר אוסטריה. בשנת 1823 הועברו עצמותיו ממנטובה לאינסברוק, ובשנת 1834 עוטר קברו בשיש. בשנת 1839 הוקם באינסברוק פסל ברונזה הנושא את דמותו. ציור המתאר את מעצרו נמצא בארמון מריה תרזה באינסברוק, ובמראנו מועלה מדי שנה באוויר הפתוח, מחזה המבוסס על חייו. בשנת 1915 הקימו לאומנים טירולים במראנו פסל הנושא את דמותו מול תחנת הרכבת העירונית.
השיר "Zu Mantua in Banden" ("אל מנטובה בשלשלאות"), המשמש כיום כהמנון מדינת טירול באוסטריה המודרנית, מגולל את סיפור הוצאתו להורג. בשנת 1929 הועלה לאקרנים הסרט הגרמני האילם "אנדריאס הופר", המבוסס על חייו. את הופר גילם בסרט פריץ גריינר (Fritz Greiner).
מכסחי בלונים
משולם (סרט)
משולם הוא סרט תיעודי שיצרו אייל בלחסן ונועם שיזף בשנת 2015. הסרט עוסק בהתבצרות הרב עוזי משולם עם חסידיו החמושים בביתו ביהוד, בטענה שמדינת ישראל העלימה את פרשת חטיפת ילדי תימן. הסרט מביא הקלטות, וצילומים מהאירוע.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-29 בספטמבר 2015.
הסרט מבקר את הממסד ואת משטרת ישראל.
רקע.
בפרשת חטיפת ילדי תימן נעלמו ומתו, לפי הטענות, אלפי ילדים של משפחות תימניות. הרב משולם וחסידיו התבצרו ב–1994 בביתו ביהוד במשך 52 יום בדרישה שתוקם ועדת חקירה ממלכתית בפרשה. ההתבצרות הסתיימה בחילופי אש שבהם נהרג אחד מאנשיו של משולם.
בעקבות הפרשה שהה משולם בכלא שש שנים וחצי.
הפקה ושידור.
יוצרי הסרט בלחסן ושיזף התקשו לגייס כספים לטובת הפקת הסרט, עד שמצאו סיוע באנשי ערוץ 8. היוצרים נסמכו על חומרים שסיפק בנו של משולם, שהיגר לטורונטו, ועל ראיונות עם בכירי המשטרה באותו הזמן כמו אסף חפץ. הסרט מציג את סיפורו של משולם מזווית אוהדת.
מלבד ערוץ 8 בהוט, שודר הסרט באוקטובר 2017 בערוץ כאן 11.
בשנת 2022 שודר בערוץ כאן 11 סרט הדוקו-דרמה "חידת משולם", שבו מתואר סיפורו של עוזי משולם. בשונה מסרט זה מלבד עדויות, צילומי וידאו והקלטות מהתבצרות הרב משולם וחסידיו, נעשה שחזור אירוע ההתבצרות באמצעות שחקנים, את משולם מגלם השחקן יואב לוי.
ממשלת ילצין-גאידר
ממשלת ילצין - גאידר הוא כינויה של הממשלה הראשונה ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, טרם הקמת הפדרציה הרוסית.
הממשלה כיהנה מה-6 בנובמבר 1991 (עת מונה ילצין לראש ממשלה) ועד ה-14 בדצמבר 1992 (כשכוננה ממשלת צ'רנומירדין). בוריס ילצין כיהן כראש ממשלה מנובמבר ועד ה-15 ביוני 1992 כשמינה את ייגור גאידר להחליפו כיו"ר מועצת השרים הרוסית.
ממשלת ילצין - גאידר פעלה רבות לביצוע רפורמות כלכליות רבות בממשלה בניסיון להפוך את הכלכלה הריכוזית לכלכלת שוק בסגנון מערבי אך רפורמות השוק הליברליות וההפרטה המהירה של מפעלים ממשלתיים, הביאו ליצירת מעמד האוליגרכים בשנים הבאות.
ממשלת קיריינקו
ממשלת קיריינקו הייתה ממשלה קצרת יומין ברוסיה, הראשונה בגל של ממשלות קצרות שבאו בעקבותיה. הממשלה כיהנה במשך כארבעה חודשים (23 במרץ - 23 באוגוסט 1998) ופוזרה עקב פרוץ המשבר הכלכלי בשנת 1998.
סרגיי קיריינקו מונה לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה, לאחר פיטורי ויקטור צ'רנומירדין. הדומה הממלכתית שנשלטה אז על ידי הקומוניסטים סירבה לאשרר את מועמדותו לתפקיד (בהצבעות שנערכו ב-10 באפריל וב-17 באפריל), אך הנשיא בוריס ילצין התעקש להגיש את מועמדותו שוב והוא הושבע לראשות הממשלה לבסוף (ב-24 באפריל). בהצבעה השלישית שנערכה הוא זכה לרוב של 251 קולות בעד. בעת מינויו, סרגיי קיריינקו היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות רוסיה, לאחר שמונה לתפקיד והוא בן 35.
השינוי העיקרי בממשלת קיריינקו היה קיצוץ מספרם של סגני ראש הממשלה וביטול תפקידי סגן ראשון לראש הממשלה. לתפקידי סגני ראש הממשלה מונו בוריס נמצוב, אולג סיסוייב ו-ויקטור כריסטנקו.
ב-22 ביולי 1998 מונה יורי מסליוקוב, מהמפלגה הקומוניסטית, לתפקיד שר המסחר והתעשייה, בצעד שנועד לערב בממשלה גם את נציגי הרוב בפרלמנט.
יחד עם סגניו, בוריס נמצוב ואנטולי צ'ובייס, קיריינקו נודע כאחד מן "הרפורמטורים הצעירים". יחד הם ניסו לפתח את הכלכלה הרוסית תוך שימוש בכספי קרן המטבע הבינלאומית, מה שהוביל להגדלת החוב הלאומי עד לכדי 22.6 מיליארד דולרים ולמעשה להידרדרות חריפה יותר במצבה הכלכלי של המדינה.
ממשלת קיריינקו הייתה "ממשלת חובה קצרת טווח" שהייתה מהאחראיות למשבר הכלכלי הרוסי של 1998, משבר שהוביל לפיטוריו של קיריינקו באוגוסט 1998.