בשנת 1948 נוסדה המפלגה הפרוגרסיבית על ידי איחוד העובד הציוני ורוב חברי עלייה חדשה. קול שימש יו"ר הנהלת המפלגה, שהתקיימה 13 שנים, עד שהתאחדה בשנת 1961 עם הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הליברלית. ברוב שנות קיומה הייתה שותפה לקואליציות הממשלתיות בראשות דוד בן-גוריון. קול עמד לצד הממשלה במאבקה נגד הפרישה הצבאית ובעד אחדות בלעדית של צה"ל. נאבק למען הפיכת ירושלים לבירה ממשית של ישראל, ותבע שהכנסת תכונן חוקה למדינה. המפלגה הפרוגרסיבית הייתה בעד חופש המצפון, יחסה לערכי הדת והמסורת בחיי האומה חיובי, אך היא התנגדה לכל כפייה דתית ואורח חיים דתי על אזרחי המדינה. בנוסף נאבקה לשיווי זכויות מוחלט למיעוט הערבי בישראל. בתקופת כהונתו במפלגה הוציא קול ביטאון יומי של המפלגה בירושלים, שנקרא: "זמנים"; זאת למרות שעורך "הארץ" דאז, גרשום שוקן, היה חבר כנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, אך לא נשתנה מבחינה זאת דבר ב"הארץ" כלפי המפלגה.
בשנת 1961, בעקבות המשבר שפקד את המדינה ואת הממשלה בשל פרשת לבון, שהביא לבחירות חדשות לכנסת (החמישית), הציע קול להקים תנועה ליברלית רחבה בישראל כדי להבטיח שלטון דמוקרטי יציב ותקין. זה יעשה על ידי איחוד העובד הציוני עם סיעת העובדים הציונים הכלליים בהסתדרות העובדים. היו שהטיפו להקים איחוד משולש, שבו תשותף גם מפלגת חרות, אך לדעת קול מפלגה צריכה להיות מושתתת על בסיס רעיוני ברור, והרי בסיס כזה אינו קיים בין הליברליזם המתקדם וההומאני של המפלגה הפרוגרסיבית ובין "חירות". לבסוף הוקמה המפלגה הליברלית המאוחדת והיא התמודדה לכנסת החמישית. תוצאות הבחירות הקנו לה 17 חברים בכנסת – שלושה יותר משהיו בשתי המפלגות יחדיו לפני האיחוד.
כששבו ועלו הקולות במפלגה הליברלית ליצור מערך משותף עם תנועת החירות כדי ליצור אלטרנטיבה להנהגה של מפא"י, היה קול בין המתנגדים למערך זה. בעקבות החלטת המפלגה הליברלית להקים את גח"ל בשנת 1965, היה בין הפורשים מהמפלגה הליברלית שהקימו את המפלגה הליברלית העצמאית.
מעליית הנוער לשר בממשלה.
בשנת 1965, לאחר שהוקמה המפלגה הליברלית העצמאית, זכו חברי המפלגה בבחירות בחמישה חברי כנסת. קול מונה לשר התיירות בממשלתו של לוי אשכול ובשל כך נפרד מעליית הנוער, לאחר 19 שנים של פעילות.
קול כיהן בתפקיד שר התיירות 11 שנים (1966–1977). בשנת 1977 הגיעה ישראל לראשונה למיליון תיירים, זאת על אף תקופת השפל, שכללה את מלחמת יום הכיפורים. קול עסק רבות בהרחבת רשת לשכות התיירות הישראליות, פיתוח פעולת עידוד והסברה על מכמני ישראל כארץ תיירות ברוב ימות השנה, עקב התנאים האקלימיים בה.
בנוסף למשרד התיירות קיבלה המפלגה את משרד הפיתוח, שהיה אחראי על פיתוח המחצבים ואוצרות הטבע של המדינה וממונה על תעשיית החשמל. במסגרת תפקיד זה הוקמו חברות בבעלות ממלכתית, שנועדו להביא להפקה מסחרית של אוצרות טבע. בכך ראה קול צירוף של חזון ומעשה חלוצי: הם יאפשרו את פיזור האוכלוסייה והפרחת אזורי שממה. מכרות הנחושת בתמנע בואכה ים סוף, מפעל הפוספטים באורון שבערבות הנגב ומפעלי ים המלח בסדום שימשו מאחזים ראשונים לחיים יהודיים באזורים צחיחים אלו.
במשך כל שנות חברותו בממשלות לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, נאבק על קידום השילוב בין יהודים וערבים בישראל. טען כי בלי פתרון לבעיה הפלסטינית, לא ייכון שלום באזור.
בנוסף פעל לטיפוח הידידות עם הדרוזים בישראל. נאבק על הענקת שוויון מלא במדינה לבני העדה. בשנת 1977 העניקה לו המועצה המקומית דלית אל-כרמל תואר יקיר מועצת הכפר במעמד כל חברי המועצה. במשך כל שנות חברותו בממשלה היה חבר בוועדת השרים לענייני סמלים וטקסים ובוועדת השרים להתיישבות. תמך בניין יישובים בכל האזורים של גבולות הביטחון.
קול ומפלגתו תבעו חקיקת חוק לבחירה ישירה של ראשי הערים על ידי האוכלוסייה בכל רשות מקומית. קול תבע כי בחורי ישיבות יעברו אימונים צבאיים כדי שיוכלו למלא תפקיד ביטחוני בשעת חירום, או למלא תפקיד במשמר האזרחי ולהגן על השכונות שבהן פועלות הישיבות. ראשי הישיבות התנגדו לתביעות אלו, ושרי המפד"ל דחו את ההצעה בטענה שפירושה הפרת הסכם הסטטוס קוו. כשהועלתה ההצעה לישיבות הסדר, שתמזגנה לימוד תורה עם שירות בצה"ל, תמך קול בממשלה לעודד הקמת ישיבות אלו, ופעל לאישור ישיבת הסדר בקריית ארבע (לימים, ישיבת ניר קריית ארבע) וישיבת הכותל.
סוף דרכו.
ב-20 בדצמבר 1976 הודיע ראש הממשלה יצחק רבין על התפטרותו לאחר שפוטרו שרי המפד"ל (במה שכונה "התרגיל המבריק"). עוד בטרם שהוגשה התפטרות ראש הממשלה לנשיא, הגישו קול וחברו לסיעה גדעון האוזנר את התפטרותם מהממשלה, אך מכיוון שזו הפכה לממשלת מעבר בטרם נכנסה התפטרותם לתוקפה, לא יכלו לעזוב אותה (כפי שגם נקבע בבג"ץ 623/76) עד לאחר הבחירות, שהוקדמו למאי 1977. בבחירות לכנסת התשיעית קיבלו הליברלים העצמאיים מנדט יחיד ובעקבות המהפך הם נותרו באופוזיציה. בינואר 1978 העלה גדעון האוזנר, נציג המפלגה בכנסת, את ההצעה לבחון הצטרפות לקואליציה, וקול שהיה אז יו"ר הנהלת המפלגה התנגד לה והביא לדחייתה ברוב של 48 נגד 30. בעקבות זאת נוצרה מתיחות בין קול והאוזנר שהתאחה לאחר חודשים ספורים. מספטמבר 1978 עד אוגוסט 1979 השתתף בדיונים בין ל"ע ומפלגת שינוי על איחוד, שלא יצא אל הפועל.
בהמשך התאחדו הליברלים העצמאיים עם מפלגת העבודה ונעלמו מהמפה הפוליטית.
לאחר שפרש קול מפעילות פוליטית יומיומית, הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת מאמרים וספרים.
במלאת לו 75, כתבו חברים, סופרים, מחנכים וחניכים את הספר "יחיד ברשות רבים", המתאר את התרשמותם מדרך עשייתו ומיכולתו במאבקים ובמפעלים לאורך השנים.
משנת 1939 היה קול נשוי לקלרה (קטה) לבית מוסקט, עובדת סוציאלית בירושלים, ולהם שלוש בנות: עליזה פוגלסון, שרי פלג ויהודית ענבר.
על שמו - הגשר המתרומם בכניסה ללגונה באילת ורחוב ראשי בשכונת רמת בית הכרם בירושלים, וכן רחובות בתל אביב ובאשקלון.
משה קול נפטר ב-7 ביולי 1989, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
מועצה אזורית תמר
תמר היא מועצה אזורית השוכנת בנגב ממערב ומדרום לים המלח. המועצה כוללת יישובים חקלאיים וקהילתיים, מפעלים, אתרי תיירות, בתי מלון, ומתקנים אזרחיים וצבאיים.
יישובי המועצה: עין גדי, נאות הכיכר, עין חצבה, עין תמר, נווה זוהר, הר עמשא.
אוכלוסיית הקבע של המועצה האזורית היא מצומצמת, אך האזור מהווה מוקד משיכה לתיירים וטיילים רבים.
המועצה האזורית תמר מספקת לתושבים שירותים מוניציפליים (חינוך (גם תקצוב תיכון שש-שנתי עין-גדי), תרבות, ביטחון, בריאות, תברואה, ניקוז ועוד). למתחמי התיירות נותנת המועצה שירותי גינון, אשפה, טיפול בשפכים, שיווק ופרסום בינלאומי, רישוי עסקים ותחזוק טיילת המלונות הארוכה. למפעלי התעשייה שבתחומה נותנת שירותי תכנון ורישוי עסקים. בשטח המועצה 16 חופי רחצה מוכרזים הפעילים כל ימות השנה.
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת המועצה התקבלה בסוף שנת 1955, ובדצמבר 1955 ועדת השמות הממשלתית החליטה לתת לה את השם "תמר". ב-19 באפריל 1956 חתם שר הפנים ישראל בר-יהודה על צו המורה על הקמתה, והמועצה נוסדה ב 24 במאי 1956, עת הוקמה אכסניה בקרבת מערת סדום שבהר סדום. בתחילת דרכה היו כלולים בה היישובים: דימונה, עין גדי, חצבה ועין יהב, בסך הכל 1,600 תושבים (רובם בדימונה) ושטח מפעלי ים המלח. שטח השיפוט שלה באותה עת היה כ-2,000,000 דונם. ב-1957 מינתה המועצה ועד מקומי לדימונה, אך התושבים תבעו שתקום מועצה מקומית עצמאית. שנה אחר כך, בנובמבר 1957, היא הוקמה. משטח השיפוט של "תמר" נגרעו 24,000 לטובת דימונה, שהיו בה באותה עת כבר 3,000 תושבים. בשנת 1962 הוקמה העיר ערד על שטח נוסף שנגרע מ"תמר".
בסוף שנות ה-50 החלה הקמתם של מתחמי התיירות חמי זוהר ועין בוקק על חוף ים המלח, וההקריה למחקר גרעיני – נגב, בשטח המועצה. בסוף שנות ה-60 הוקם בשטח המועצה אזור התעשייה מישור רותם, אזור התעשייה הגדול בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים הוכללו בתחום המועצה כל יישובי מערב ים המלח, עד שב-1993, ברקע הסכמי אוסלו, הוחלט לפצל מהמועצה את יישוביה שמצפון לקו הירוק, שהוכללו במועצה אזורית מגילות ים המלח.
בשנות ה-90 החל מאבק של ראשי הערים בדימונה וערד על העברת שטחי התעשייה והתיירות מ"תמר" אליהם. זאת מאחר שהמועצה גובה תשלומי ארנונה גבוהים מהעסקים באזורים אלו, בעוד שהיא מנתה אז כ-1,250 תושבים בלבד, כך שהיא בעלת ההכנסות הגבוהות ביותר לנפש בישראל. בעוד דימונה וערד, מצויות במצוקה תקציבית. דימונה ביקשה לספח את מישור רותם וערד את בתי המלון בים המלח. בדצמבר 2002 הודיע שר הפנים, אלי ישי כי העיר דימונה תזכה ל-40% מהמסים שמשלם אזור התעשייה מישור רותם ולשטח המוניציפלי של העיר יסופחו הקריה למחקר גרעיני ופארק התעשיות רותם הסמוך. לצורך מימוש ההחלטה הוקמה "ועדת גבולות" בראשות עוזיאל וכסלר, שב-2004 המליצה על ביצוע השינוי. זאת הייתה ועדת גבולות שנייה שבדקה את שינוי שטחי השיפוט באזור, ועדה קודמת הוקמה כבר ב-1987 בראשות שלמה חסון, שכללה את ירוחם, דימונה, מועצת רמת הנגב, מועצת הערבה התיכונה ותמר. ב-2012 הוקמה ועדה גבולות שלישית. בעקבות ועדה זו נחתם הסכם על פיו "תמר" תשלם לשכנותיה - מועצה אזורית ערבה תיכונה, ערד ודימונה, סך כולל של 120 מיליון שקל. ותחל להעביר 12 מיליון שקל לשנה בגין הכנסות מארנונה, מתוך סך של 80 מיליון שקל הכנסות מארנונה בשנה שמקבלת המועצה, בעיקר ממפעלי ים המלח ומתחם המלונות בעין בוקק.