"שולמית" היה להצלחה והפך לערוץ תקשורת חשוב. בין 1808 ל-1813 שימש "שולמית" כביטאונה-למעשה של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, שהפכה לכלי מעשי להפצת האידיאות של עורכיו. ב-1835 היו לכתב-העת 214 מנויים (בודדים וקבוצות) יהודיים, מתוכם 36 מחוץ לנסיכויות הגרמניות, כולל אפילו בארצות הברית. בנוסף אליהם היו 31 נוצרים, נסיכים ופקידים ממשלתיים שנצרכו לו כחלק מקידום התמורה וההשתלבות של הקהילות היהודיות באזוריהם. 245 המנויים היו הישג ניכר לכתב-עת נישתי כל כך. בסך הכל, יצאו בהפסקות ניכרות שבעה-עשר גליונות: אחד מדי שנה בין 1806 ל-1811, שניים ב-1812, שניים ב-19', שניים ב-24', אחד ב-33', שניים ב-43' ושניים אחרונים ב-48'. את מקומו כביטאון המרכזי של יהודי גרמניה תפס האלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, שהחל לצאת ב-1837.
אופי כתב העת.
וולף, קובע הקו ההשקפתי, שאף להתוות קו חדש בין ערכי העולם היהודי הישן, שנתפש כמנוון ללא תקנה ושערכיו כבר נופצו על ידי הפילוסופיה והרעיונות החדשים, לשבר האישי ולהדוניזם שאפיינו את הצעירים המתבוללים מהשכבות הגבוהות. בדבריו בגיליון הראשון מיולי 1807 דחה את האוניברסליזם הגורף של הנאורות הקיצונית, אותה אימצו כמה משכילים בקריאה לטמיעה גמורה; המילים הראשונות היו "לכל אומה ישנם דרכיה, ארגוניה ואופיה... המשקיף ההוגן על ענייני בני-האדם לא יבקש להדחיק ולהעלים אותה בתוך הכלל." מן העבר השני, הדגיש שכל אומה יכולה להשתפר ולהשתכלל ברוח הקדמה והנאורות. בעיני וולף, כתב מיכאל מאיר, הסכנה הגדולה הייתה בראיית הנאורות כגורם חיצוני וסותר ליהדות. מצב זה היה הופך את השפעת התמורות והסביבה הבלתי-נמנעות לכח הרסני ומחריב, שהיה דוחף את הצעירים לניכור גמור ומבצר את המסורתיים בדרכיהם הישנות. את חזונו העביר באמצעות בחירת האיור בעמוד השער של המהדורה הראשונה, שתיאר את האישה החכמה מאבל בית מעכה, שהצילה את עירה באמצעות מסירת ראשו של שבע בן בכרי ליואב בן צרויה: "כמו האישה, 'השולמית' תפסע מבין האומה הנדכאת ותשכין שלום בינה לבין אויביה", כתב. "שולמית" נועד לפשר לא רק בין השמרנים והפרוגרסיבים בין היהודים פנימה, אלא להבטיח את סיגולם לחברה הסובבת באמצעות היפטרות מהמנהגים והאורחות שנתפשו בה כנפסדים ומגונים.
וולף, פרנקל ועמיתיהם נדרשו לספק תוכן חיובי עליו יוכלו היהודים החדשים שקיוו לעצב לבסס את הווייתם וזהותם. בשנות הוצאתו לאור, "שולמית" הפיץ תפישת העולם שפשטה בכל חוגי יהדות גרמניה עד שנות ה-1840, עם דגש על מושג הבילדונג (חינוך ככלי לשיפור עצמי), ערכי המשפחה הבורגנית, נאמנות ואהבה למולדת, ורעיונות אחרים שנשאבו מהמעמד הבינוני הגרמני-נוצרי והותאמו לעולם השיח היהודי. בין היתר, נדונו ב"שולמית" לראשונה תוכניות לחינוך מקיף לנשים, דבר שהיה זר לחברה המסורתית האשכנזית אך אופנתי בסביבה הגויית. גם הצורך להפוך את חוויית התפילה והשהות בבית-הכנסת לנעימה ומכובדת, עלה בכתב-העת; וולף עצמו היה חלוץ בתחום זה, ונשא לראשונה באופן סדיר דרשות הומילטיות בגרמנית בבית-הספר שלו. מקור השראה אחד עליו עטו העורכים בלהיטות, כדגם להשתלבות מוצלחת, היה זה של יהדות ספרד ואיטליה, שהיו להם מושא להערצה ולחיקוי. וולף ובעלי טורים אחרים נזפו לעיתים בקהל הקוראים והפצירו בו להידמות ליהודים אלה, שהתנהלו בשפות מדינותיהם והיו מעורים בתרבותן (גישה זו התבטאה אפילו באדריכלות בתי-הכנסת הגרמניים במאה ה-19, שנבנו בסגנון התחייה המורית בהוקרה למורשת תור הזהב). הם תוארו כרציונליים ואסתטיים, ולא משוקעים בתלמוד ובקבלה כאשכנזים במרכז אירופה. דגם משלים והפוך היה זה של יהדות פולין, שסימלה את כל מה שהגרמנים ביקשו לברוח ממנו, ותוארה בצבעים דמוניים, במאמץ לבדל בין שני חלקיו של מה שעדיין היה מרחב תרבותי אשכנזי אחד. "שולמית" היה בין מניחי התשתית העיקריים לבורגנות היהודית-גרמנית, מכל החוגים וההשקפות, שהגיחה באמצע המאה לאחר התפוגגות שרידיה האחרונים של החברה האשכנזית הישנה.
רוח השאיפה לאמנציפציה תבטאה בעוד כמה מישורים. הכותבים העתירו שבחים על הנסיכים ועל המשטרים הריכוזיים החדשים, בהם ראו את הערובה היחידה לכפות שינוי על היהודים הסרבנים במקרה הצורך וגם לשבירת המחיצות בין יהודים לנוצרים וסילוק את שרידי הניכור, מורשת חברת המעמדות הימי-ביניימית. כל נימתו של וולף, ציין סורקין, הייתה ספוגה בהכרה ב"חוזה האמנציפטורי": ביטול מעמדם הנפרד של היהודים והשתלבותם כנתינים מועילים בתמורה לשיווי זכויות. שני הגליונות הראשונים של שולמית נשאו את הכותרת "להפצת הקדמה בקרב האומה היהודית" (unter der jüdischen Nation). התואר "האומה היהודית", שכמעט ולא היה קיים קודם בספרות, אומץ זמן קצר טרם לכן בידי חוגי ההשכלה כהגדרה עדיפה למצבם של היהודים שעדיין חסרו זכויות נתין רגילות והיו בגדר נסבלים (ולא במשמעות הפוליטית המודרנית של "אומה"; הוא הקביל למילה "מושבה", כשם שהנתינים הצרפתים בברלין תוארו חליפות כ"אומה" ו"מושבה" כמילים נרדפות). אבל המצב הפוליטי השתנה במהירות, ועם עליית הלאומיות הגרמנית הפך גם תואר זה לבעייתי. מהגיליון השלישי שונה כבר השם ל"הפצת הקדמה בקרב בני ישראל", Israeliten, הכינוי החדש שאומץ בידי פעילים פרוגרסיבים עבור היהודים באירופה ושנועד להרחיק אותם מההקשר המבזה של "יהודי" בתרבות הסובבת. אף שכותבי "שולמית" היו נחושים לבטל כל זכר למעמד הפוליטי הנפרד של היהודים, שבטל עם הפקעת מעמדה הקורפורטיבי של הקהילה, ולחתור לאינטגרציה – במשא הפתיחה שלו, וולף עמד על כך ש"אין אנו מהווים עוד ישות נבדלת, אלא חברים במדינה כאזרחים יחידים" – הם לא חדלו בשום אופן מלראות את עצמם כעומדים בסולידריות ובקשר חזק עם היהודים מחוץ לגרמניה. העיתון הרבה לדווח על הנעשה בקרבם בחלקים אחרים של אירופה ואף באמריקה. לדברי סורקין, הם פשוט ראו את יתר היהודים מבעד למשקפי האידאולוגיה שטיפחו במרץ, כקבוצה קוֹנְפֶסיוֹנַלִית (זרם דתי). מתוך השאיפה הכללית להתקבלות, עורכי "שולמית" טשטשו וכמעט ולא דיווחו אודות פרעות "הפ-הפ" שפרצו ב-1819.
מעבר לקונפסיונליזציה של היהדות והניסיון לתרגמה למסגרת דתית השייכת לתחום הפרט, רעיון שהיה מהפכני באופן קיצוני אבל הוחל ממילא על כל יהודי המערב בכח הנסיבות, "שולמית" היה מתון בשאלות שנפתחו עקב כך. מיכאל מאיר ציין כי עורכיו דגלו בגישה שחפפה כמעט לגמרי לזו של ההשכלה המאוחרת: נטייה חזקה לאוניברסליזם בין השורות, כשהדת מתוארת לעיתים במושגים כוללניים של מוסר וערכיות, בלי להתייחס ליהדות או נצרות באופן פרטני, לצד הימנעות כמעט גורפת (מתוך חולשה, ופשרנות כלפי המסורתיים, גם יחד) מהעלאת סוגיות עקרוניות, והסתפקות בגינוי מנהגים שוליים כמו היעדר האסתטיקה או סוגיית הלנת המת. עם זאת, וולף ואחרים פתחו את הדרך לתמורה שורשית כשהחלו להבחין בין פרטים חיצוניים, שלא היו בעיניהם אלא "קליפה" אינסטרומנטלית, ל"גלעין", הליבה המוסרית והערכית שהקודמים נועדו לכאורה לשרת. בעל טור שכתב בעילום שם אף הציע לראות את שוויון הזכויות המתקדם כהתגשמות התקווה המשיחית, במנותק מבניין המקדש וחידוש הקרבנות, רעיון שהתגלגל אחר כך ישירות ליהדות הרפורמית.
קרל, הדוכס הגדול של באדן
קרל, הדוכס הגדול של באדן (בגרמנית: Großherzog Karl. von Baden , 8 ביולי 1786 - 8 בדצמבר 1818) היה הדוכס הגדול השני של באדן בין השנים 1811–1818.
ביוגרפיה.
קרל נולד ב-8 ביולי 1786 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. בשנת 1801 יצאו קרל ואביו לביקור אצל אחיותיו ברוסיה ובשוודיה, ובחזרתם נהרג אביו כשנפל ממרכבתו.
בשל השפעתה הרבה של צרפת על באדן, נאלץ קרל בשנת 1806 להתחתן עם סטפני דה בוארנה, בתם של קלוד דה בוארנה וקלודין פרנסואז אדריאן גבריאל דה לזיי-מארנזי, נגד דעתם של אמו ואחיותיו, שרצו שקרל יתחתן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה. בשנת 1807 פיקד קרל על כוחות הדוכסות הגדולה של באדן במלחמה לצד צרפת, והשתתף במצור על דנציג. בשנת 1808 חזר קרל לבאדן, ומונה לעוצר במקום סבו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1811 מת סבו קרל פרידריך, וקרל עלה לשלטון במקומו. קרל נלחם לצידה של צרפת, עד לאחר קרב לייפציג, שאז עבר לצד מדינות הקואליציה השישית. ב-4 באוקטובר 1817 אישר קרל את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה פון הוכברג, לאחר שראה שאין צאצאים אחרים של סבו שיירשו את השלטון, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו. אולם בקונגרס וינה טענו אוסטריה ובוואריה לזכותם על חלקים מבאדן, ובנוסף מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה היה נשוי לאחותו קרולינה מבאדן, ובשל כך טען לזכות ירושה על באדן. בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן דודו למחצה לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של סבו מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר. ב-10 ביולי 1819 אישרו אוסטריה, צרפת, בריטניה, פרוסיה ורוסיה, את זכותו של לאופולד לרשת את השלטון בדוכסות הגדולה של באדן.
ב-8 בדצמבר 1818 מת קרל ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון דודו לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן.
משפחתו.
ב-8 באפריל 1806 התחתן קרל עם סטפני דה בוארנה, בתם של קלוד דה בוארנה וקלודין פרנסואז אדריאן גבריאל דה לזיי-מארנזי, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
רונה רמון
רונה רמון (16 באפריל 1964 – 17 בדצמבר 2018) הייתה פעילה ציבורית ותומכת בחינוך וקידום של בני נוער בישראל שזכתה לאחר מותה בפרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ט.