ברביעיית המיתרים שלו משנת 1964 פתר לוטוסלבסקי (או נכון יותר, אשתו, דנוטה) את בעיית התיווי לאי-סינכרוניזציה בין תפקידים שהכניס ביצירותיו. במקור יצר לוטוסלבסקי רק את ארבעת התפקידים האינסטרומנטליים ונמנע מלקשור אותם יחדיו בפרטיטורה מלאה מתוך חשש, שישתמע מכך שהוא רוצה נגינה בו-זמנית של תווים בטורים אנכיים, כמו ברישום תווים קונבנציונלי של מוזיקה להרכב קלאסי. דנוטה פתרה בעיה זו בחיתוך התפקידים והדבקתם יחד בתיבות (שלוטוסלבסקי כינה "ניידות"), עם הוראות לסימון בשעת הביצוע לנגנים להתקדם אל הניידת הבאה. במוזיקה התזמורתית שלו, לא התעורר קושי רב כל כך, משום שההוראות איך ומתי להתקדם ניתנות על ידי המנצח.
רביעיית המיתרים בוצעה לראשונה בסטוקהולם ב-1965, ובהמשך אותה שנה היה הביצוע הראשון של מחזור השירים Paroles tissées. את הכותרת המקוצרת הזאת הציע המשורר ז'או פרנסואה שאברון, שפרסם במקור את השירים בשם Quatre tapisseries pour la Châtelaine de Vergi. מחזור השירים הוקדש לטנור פיטר פירס שביצע אותו לראשונה בפסטיבל אלדבורו בניצוח המלחין. את פסטיבל אלדבורו ייסד וארגן בנג'מין בריטן ולוטוסלבסקי קשר עמו ידידות רבת שנים.
זמן קצר אחר כך החל לוטוסלבסקי לעבוד על הסימפוניה השנייה שלו, שזכתה לשני ביצועי בכורה: פייר בולז ניצח על הפרק השני, "ישיר", בשנת 1966, וכאשר הסתיים הפרק הראשון, "הססני" בשנת 1967, ניצח המלחין על ביצוע שלם בקטוביץ. הסימפוניה השנייה שונה מאוד במבנה מסימפוניה קלאסית קונבנציונלית, אבל לוטוסלבסקי השתמש בכל חידושיו הטכניים עד אותה נקודה לבניית יצירה דרמטית בקנה מידה גדול ראויה לשמה. ב-1968 זיכתה היצירה את לוטוסלבסקי בפרס ראשון מאת חבר השופטים הבינלאומי של מלחינים מטעם יונסקו, הפרס השלישי מסוג זה שקיבל, אישור לעליה המתמדת במעמדו הבינלאומי. ב-1967 גם קיבל לוטוסלבסקי את פרס זונינג, אות הכבוד המוזיקלי הגבוה ביותר של דנמרק.
מוניטין בינלאומיים.
הסימפוניה השנייה, ה"ספר לתזמורת", והקונצ'רטו לצ'לו שבא בעקבותיה, חוברו בתקופה טראומטית במיוחד בחיי לוטוסלבסקי. אמו מתה בשנת 1967 ובשנים שבין 1967 ל-1970 שרר אי-שקט ניכר בפולין. סיבתו הייתה נעוצה בתחילה בדיכוי הפקת התיאטרון Dziady, שהצית גל של מחאות בקיץ; אחר, ב-1968, בא השימוש בצבא פולין לדיכוי הרפורמות הליברליות באביב של פראג בצ'כוסלובקיה ובהמשך השביתה במספנות של גדנסק ב-1970, שהשלטונות הפסיקו באלימות – שני האירועים חוללו מתח פוליטי וחברתי משמעותי בפולין. לוטוסלבסקי לא תמך במשטר הסובייטי ואפשר לראות באירועים אלה סיבות לעלייה בהתנגדות, שבאה לביטוי ביצירתו, בייחוד בקונצ'רטו לצ'לו מ-1968 – 1970 לרוסטרופוביץ' והאגודה הפילהרמונית המלכותית. זאת ועוד, התנגדותו של רוסטרופוביץ' עצמו למשטר הסובייטי ברוסיה הגיעה אותו זמן לשיאה (זמן קצר אחר כך הצהיר על תמיכתו במתנגד השלטון אלכסנדר סולז'ניצין). לוטוסלבסקי עצמו לא היה שותף לדעה, שלהשפעות אלה הייתה השפעה ישירה על המוזיקה שלו, אף כי הכיר בפלישתן אל עולמו היוצר, במידה ידועה. בכל מקרה, הקונצ'רטו לצ'לו זכה להצלחה רבה וזיכה הן את לוטוסלבסקי והן את רוסטרופוביץ' באותות כבוד.
בשנת 1973 האזין לוטוסלבסקי לרסיטל של דיטריך פישר-דיסקאו וסביאטוסלב ריכטר בוורשה, וזה עורר בו השראה לכתיבת שיר רחב-יריעה לתזמורת בשם "מרחבי השינה" Les espaces du sommeil. היצירה הזו, Mi-Parti (מונח צרפתי שאפשר לתרגם בערך כ"מחולק לשני חלקים שווים אך שונים"), ויצירה קצרה לצ'לו לכבוד יום הולדתו השבעים של פאול זאכר, המשיכו להעסיק את לוטוסלבסקי, ותוך כדי כך שקד על תוכניות לסימפוניה שלישית ועל יצירת קונצ'רטנטה לאבובן היינץ הוליגר. יצירות מאוחרות אלה התגלו כקשות להשלמה, כיוון שלוטוסלבסקי השתדל לשלב יתר זרימה בעולם הצלילים שלו. הקונצ'רטו הכפול לאבוב, נבל ותזמורת קאמרית – בהזמנת פאול זאכר – הסתיימה לבסוף ב-1980 והסימפוניה השלישית ב-1983.
במהלך התקופה הזו, התחוללו עוד תהפוכות בפולין: בשנת 1978 נבחר יוחנן פאולוס השני לאפיפיור והיה לסמל לאומי בעל חשיבות בינלאומית; בשנת 1980 הוקמה התנועה רבת-ההשפעה סולידריות בהנהגת לך ואלנסה; ובשנת 1981 הכריז גנרל וויצ'ך ירוזלסקי ממשל צבאי בפולין. מ-1981 עד 1989 דחה לוטוסלבסקי את כל ההצעות לפעילות מקצועית בפולין, כמחוות הזדהות עם החרמת האמנים. הוא סירב להיכנס למשרד התרבות לפגוש מישהו מן השרים והקפיד שלא להצטלם בחברתם. בשנת 1983 שלח הקלטה מן הביצוע הראשון של הסימפוניה השלישית שלו בשיקגו לגדנסק, כדי שישמיעוה לשובתים בכנסייה המקומית, מחוות תמיכה שהובנה בשני הצדדים. ב-1983 זכה בפרס סולידריות והיה, כך אומרים, גאה בו יותר מבכל אות כבוד אחר שקיבל.
הסימפוניה השלישית זיכתה את לוטוסלבסקי בפרס גרומייה הראשון מאת האוניברסיטה של לואיסוויל, קנטקי. חשיבותו של הפרס נעוצה לא רק ביוקרתו – המועמדים האחרים היו אליוט קרטר ומייקל טיפט – אלא בממדי המענק הכספי (אז $150,000). כוונת המענק היא להסיר מן המקבלים דאגות פיננסיות לתקופה, שתאפשר להם להתרכז ביצירה רצינית. במחוות אלטרואיזם הכריז לוטוסלבסקי, כי ישתמש בסכום להקמת קרן מלגות, שתאפשר למלחינים פולנים צעירים ללמוד מחוץ לארצם; לוטוסלבסקי הורה גם להעביר את שכרו מן התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו על Chain 3 לאותה קרן מלגות.
שנותיו האחרונות.
מאמצע שנות ה-80 מצא לוטוסלבסקי דרכים לפשט את סגנונו בלי לוותר על החירויות, שהשיג בטכניקות ששימשו אותו עד אז. הוא חיבר שלוש יצירות בשם "שרשרת" ("Łańcuch"), שם המתייחס לאופן הרכבתה של המוזיקה מגדילים נוגדים, הנקלעים זה בזה כמו חוליות שרשרת. "שרשרת 2" נכתבה בשביל אן-סופי מוטר (לפי הזמנת פאול זאכר), ובשבילה גם תזמר את ה"פרטיטה" לכינור ופסנתר שכתב זמן מה לפני כן להוספת אינטרלוד מקשר, כך שכאשר הם מנוגנים יחדיו, הפרטיטה, האינטרלוד ו"שרשרת 2" מהווים את יצירתו הארוכה ביותר.
בשנת 1987 קיבל לוטוסלבסקי את מדליית הזהב של "אגודת הפילהרמונית המלכותית" מידי מייקל טיפט, בשעת קונצרט, שבו ניצח לוטוסלבסקי על הסימפוניה השלישית שלו; באותה שנה גם חגגו את יצירתו בפסטיבל האדרספילד למוזיקה בת ימינו. כמו כן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות ברחבי העולם, ביניהן אוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו עמד לוטוסלבסקי בכתיבת הקונצ'רטו שחלו לפסנתר בשביל כריסטיאן צימרמן, בהזמנת פסטיבל זלצבורג. הוא תכנן לכתוב קונצ'רטו לפסנתר מאז 1938, כמי שהיה בצעירותו פסנתרן וירטואוז. יצירה זו היא שציינה את שובו אל דוכן המנצחים בפולין בשנת 1988, לאחר שיחות מהותיות, שהוסדרו בין הממשלה לאופוזיציה.
בסביבות 1990 עבד לוטוסלבסקי גם על סימפוניה רביעית ועל מחזור השירים התזמורתי "Chantefleurs et chantefables" לסופרן. מחזור השירים בוצע לראשונה בקונצרט בסדרת הפרומס בלונדון ב-1991. הסימפוניה הרביעית בוצעה לראשונה ב-1993 בלוס אנג'לס. בין לבין, ולאחר שהביע תחילה אי-רצון, קיבל עליו לוטוסלבסקי את כס הנשיאות ב"מועצת התרבות הפולנית", שהוקמה מחדש לאחר הרפורמות של 1989, שהיו תוצאה של התמיכה המוחלטת כמעט בתנועת סולידריות בבחירות של אותה שנה וסיומו של השלטון הקומוניסטי בפולין.
בשנת 1993 המשיך לוטוסלבסקי בסדר הזמנים העמוס שלו, נסע לאנגליה, גרמניה ויפן והעלה על הכתב סקיצות לקונצ'רטו לכינור, אבל בדצמבר היה ברור שמחלת הסרטן פגעה בו ולאחר ניתוח, נחלש המלחין במהירות ומת ב-7 בפברואר 1994. שבועות ספורים קודם לכן ניתן לו אות הכבוד הגבוה ביותר של פולין, "מסדר הנשר הלבן". הוא היה השני שקיבל אות זה מאז נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין. קדם לו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
אייל הקורא
זהרון
זַהֲרוֹן (שם מדעי: "Pterois") הוא סוג של דג טורף במשפחת העקרבנוניים, שנפוץ בעיקר במימי האוקיינוס השקט, האטלנטי והאוקיינוס ההודי. כמו כן, הוא נפוץ בים האדום ובמפרץ אילת. רוב מיני הזהרון מאופיינים בפסים לרוחב הגוף בצבעים לבן, אדום וכתום. הזהרון מכונה לרוב Lionfish ולעיתים גם Zebrafish או Firefish.
תכונות.
זהרון הדור הוא המין הגדול והמפואר בדגים מסוגו. אורך גופו עד , ראשו גדול ומגושם ופיו רחב. מעל לכל עין מזדקר זיז קרומי, שאורכו הולך וקטן עם הגיל. הקוצים בקדמת סנפיר הגב ארוכים מאוד ואינם מחוברים בקרום אחד, כבמינים אחרים, אלא כל קוץ עטוף באונה קרומית צרה משלו. גם הזיזים שבסנפירי החזה ארוכים מאוד, נפרדים זה מזה, כל אחד עטוף באונה קרומית משלו. על הגוף והראש פסים אדומים-חומים ולבנים.
קצב גידולו.
קצב גידולו של הזהרון ההדור מהיר, הוא יכול להתרבות אחת לארבעה ימים ונקבת הזהרון יכולה להטיל עד כשני מיליון ביצים בשנה. לפיכך, אם הזהרון נמצא בסביבה ללא טורפים טבעיים הוא עלול להוות סכנה למערכת האקולוגית באזור ולהשפיע לרעה על אוכלוסיות דגים אחרות.
מזונו.
הזהרון ניזון מדגים קטנים, אליהם הוא מתקרב בשחייה איטית, ובולע אותם תוך הסתערות ופתיחת פיו.
פעילותו.
הזהרון פעיל בשעות אחר-הצהריים המאוחרות ובלילה, ובשעות היום מסתתר בשקעים מוצלים. פרטים בודדים או קבוצות קטנות שכיחים במים רדודים, אך נמצאים גם במים עד עומק של 30 מטרים.
דקירה מזיזי הזהרון גורמת לצריבה הנמשכת יותר מיממה, מלווה בקשיי נשימה וחום גבוה, ועשויה לגרום גם לבצקת מקומית. במקרה של פציעה יש לסור מיידית לבית-החולים.
מין פולש.
הזהרונים הפכו למינים פולשים בים הקריבי אחרי ששחררו אותם שם, ובשנים האחרונות נמצאו פרטים רבים של זהרון הדור בים התיכון, שהגיעו דרך תעלת סואץ במסגרת הגירה לספסית.