ג'בל בארוכּ (בערבית: جبال الباروك; בעברית נקרא גם ג'בל ברוך) הוא הר בלבנון המתנשא לגובה 1,943 מטרים. ההר הוא חלק מרכס הר הלבנון והפסגה השנייה בגובהה בהרי השוף.
ג'בל בארוכ הוא אחד המקומות הבודדים בלבנון בהם שרדו עדיין יערות הארזים שלא נכרתו. בשל עובדה זו הוכרז ההר כחלק משמורת הטבע הגדולה בלבנון המשמרת את היערות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה התחוללו סביב ההר מספר קרבות. הכוח הראשון שהשתלט על המקום היה כוח מחטיבת גולני בפיקוד הסמח"ט, גבי אשכנזי. לאחר המלחמה השתלט צה"ל על מבנה שהיה מיועד להיות בית מלון אך בנייתו הופסקה עקב מלחמת האזרחים ומיקם בו את מפקדת החטיבה המרחבית, שכונתה חטיבת ארזים. במפקדת החטיבה המרחבית שכנה גם מפקדת הגיס הצפוני.
כ-4 קילומטרים צפונית למפקדת החטיבה שכן מוצב נוסף, שמוקם במבנה שנבנה כתחנת ממסר לתקשורת אלחוטית. גם מבנה זה ניטש עקב מלחמת האזרחים. המבנה כונה על ידי חיילי צה"ל "האנטנה", על שם האנטנה הגבוהה שבו. המוצב הצפוני ביותר על ההר, שהיה גם הוא באחריות החטיבה המרחבית היה מוצב חבצלת.
בתחילת אפריל 1985 ניטש המוצב ששימש את מפקדת החטיבה ורוב חייליה עבור למוצב האנטנה. כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-24 באפריל 1985, ניטש גם מוצב האנטנה וכל החיילים שאיישו אותו יצאו באותו יום מלבנון. רובם ירדו מההר בכלי רכב (משוריינים, משאיות וג'יפים), וקבוצה קטנה עשתה את הדרך ברגל, ועלתה על כלי הרכב בתחתית ההר.
כיום נמצאת בפסגת ההר עמדה של החזבאללה.
בשנת 2010 חשף צבא לבנון כי גילה מתקני ריגול ישראליים על ההר.
מעבר טאבה
הקורפוס ה-68 (ורמאכט)
הקורפוס ה-68 (בגרמנית: LXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-23 בספטמבר 1942, וכמפקדו מונה הלמוט פלמי. בתחילה פעל הקורפוס בקווקז כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A ולאחר מכן פעל כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דון, ובהמשך כחלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ביוני 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות E ביוון, ובנובמבר 1944 עבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F ביוגוסלביה. בהמשך לחם הקורפוס בהונגריה ובאוסטריה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
סדר הכוחות.
26 בנובמבר 1944.
ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
רצח שלי דדון
רצח שלי דדון היה רצח שהתרחש ב-1 במאי 2014 במגרש נטוש באזור תעשייה רמת גבריאל שבמגדל העמק. קורבן הרצח, שלי דדון, צעירה בת 19 תושבת עפולה, נרצחה על ידי נהג המונית חוסיין ח'ליפה, ערבי ישראלי תושב אעבלין, לאחר שעלתה אל מוניתו כדי שיסיע אותה לראיון עבודה במגדל העמק. לאחר הרצח, העלו גורמים שונים את החשד שהרצח היה פיגוע טרור או פשע שנאה. חשד זה לא הוזם ולא הוכח באופן חד משמעי: מחד גיסא, בכתב האישום שהוגש נגד הרוצח קבעה פרקליטות המדינה כי המניעים לרצח אינם ידועים לה, ומאידך גיסא, משרד הביטחון הכיר במנוחה כנפגעת פעולות איבה.
הרצח.
ב-1 במאי 2014 דדון נסעה באוטובוס למגדל העמק לראיון עבודה. בפארק הראשונים היא עלתה על מונית נהוגה בידי ח'ליפה. דדון התיישבה ליד הנהג, ומסרה לו את כתובת היעד אליו היא צריכה להגיע, לחברת "באבקום".
ח'ליפה לא ידע היכן ממוקמת החברה או את כתובתה. לטענתו, דדון אמרה לו: "איך אתה לא מכיר את הכתובת, אתה נהג מונית". על פי כתב האישום ופסק הדין, זה הרגע בו גמלה בלבו ההחלטה לרצוח את דדון.
במהלך הנסיעה, הספיקה דדון להתקשר לבת דודתה, ולחשה לה בשיחת טלפון שהוקלטה כי היא נמצאת במונית "אחת המפחידות", וכי היא "אינה נושמת".
הרוצח הסיע את המונית למגרש נטוש באזור התעשייה מגדל העמק. במגרש הוא הוציא סכין שהייתה ברשותו והוסלקה בתוך תא המטען של המונית, ודקר אותה 17 דקירות שפצעו אותה פצעים אנושים, תוך שהיא מנסה להימלט מפניו ללא הצלחה, וכתוצאה מאיבוד הדם הרב מתה. הוא הותיר את דדון מתבוססת בדמה במגרש הנטוש וברח מהזירה. בדרכו השליך מהמונית את הטלפון הסלולרי וארנקה של דדון שנותרו בה. במהלך אותו יום ובימים שלאחר מכן, ניקה ח'ליפה את המונית, במטרה להעלים ממנה את דמה של המנוחה, אשר נספג במושב המונית.
פענוח הרצח.
הרצח פוענח על ידי השב"כ בסיוע משטרת ישראל.
החוקרים ידעו כי דדון עלתה על מונית על פי שיחת הטלפון שעשתה לבת דודתה והוקלטה. על פי אותה שיחה הם גם ידעו באיזו שעה נערכה הנסיעה. החוקרים סרקו 70 מצלמות האבטחה באזור מגדל העמק, בטווח הזמן המתאים, בדקו 100 מוניות, ולבסוף התמקדו במונית אחת שנקלטה יוצאת ממגדל העמק במצלמת אבטחה בצומת נהלל. היא לא נסעה ישר ולא נסעה שמאלה ולכן הסיקו החוקרים, כי האפשרות היחידה שהיא פנתה לכיוון בית זרזיר. וכך גילו את המונית שבה נסעה דדון, והחלו לבדוק את בעל המונית ואת שלושת נהגי המונית. אחד מנהגי המונית, הרוצח, חוסיין ח'ליפה, החזיר אותה במפתיע לבעל הרכב משפרעם, הפסיק לעבוד איתו והסתגר בביתו, מה שעורר את חשד החוקרים והוא נעצר ונחקר.
החוקרים הסתייעו בחברת טיק טק טכנולוגיות, שמתמחה בשחזור מידע אלקטרוני, ועל כך זכו אנשיה בתעודת הוקרה מיוחדת ממשטרת ישראל.
בחקירתו הודה הרוצח במיוחס לו ושחזר את הרצח. במשפטו ביקש ח'ליפה לפסול את ההודאות שמסר לחוקרי השב"כ והמשטרה, בנימוק שנפלו בחקירתו פגמים שונים, אך בית המשפט פסק שאין כל בסיס לפסול את הודאותיו.
בבדיקות המעבדה נמצאו שרידים מדמה של דדון בספוג שבתחתית המושב הקדמי במונית שבה נהג הרוצח. ובנוסף שרידי DNA שנותרו מתחת לציפורן מלאכותית של דדון שהתנתקה ממנה בעת הרצח והתגלתה בזירת הרצח, תאמו ל-DNA של הרוצח.
ביולי 2014 משרד הביטחון החליט להכיר בשלי דדון כנפגעת פעולת איבה, בנימוק: "יש יסוד סביר כי דדון נרצחה על רקע לאומני".
המשפט.
נגד ח'ליפה הוגש כתב אישום בגין רצח, ומשפטו נערך בבית המשפט המחוזי בנצרת בהרכב של שלושה שופטים. ח'ליפה כפר באשמתו.
במהלך המשפט העיד בעל המונית, אותה שכר ח'ליפה, כי ח'ליפה יזם איתו שיחה לאחר שפורסם דבר הרצח של שלי דדון, שאל אותו אם שמע על הרצח, ואמר לו: "אני חושב שמי שרצח אותה היה גבר". כששאל אותו למה הוא חושב שמי שביצע את הרצח הוא גבר, ענה לו ח'ליפה: "כי הם רוצחים ילדים קטנים".
ב-9 בספטמבר 2015 הורשע ח'ליפה פה אחד ברציחתה של שלי דדון ונידון למאסר עולם. בנוסף נגזר עליו לשלם פיצוי למשפחת הנרצחת.
ב-25 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של ח'ליפה על הרשעתו, אך הפחית את גובה הפיצוי שעליו לשלם, תוך קביעה כי פתוחה הדרך בפני הורי דדון להגיש תביעה אזרחית נגד ח'ליפה.
הקורפוס ה-69 (ורמאכט)
הקורפוס ה-69 (בגרמנית: LXIX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-8 ביולי 1943 בשם "קורפוס המילואים ה-69", וכמפקדו מונה ארנסט דהנר. הקורפוס פעל בקרואטיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, וב-20 בינואר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-69. הקורפוס לחם בקרבות השונים בקרואטיה כנגד הפרטיזנים היוגוסלבים, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
סדר הכוחות.
26 בנובמבר 1944.
ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הבליץ על ברמינגהאם
הבליץ על ברמינגהאם הוא הכינוי שניתן לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמנים על העיר ברמינגהאם בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. ברמינגהאם ספגה הפצצות רבות במהלך המלחמה והייתה העיר השלישית המופצצת ביותר בבריטניה (אחרי לונדון וליברפול). הבליץ על ברמינגהאם גבה 2,241 הרוגים ב-77 פשיטות גרמניות.
רקע.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה ברמינגהם העיר השנייה במספר תושביה בבריטניה, אחרי לונדון, ואחת הערים המתועשות ביותר. בברמינגהם היו מפעלי תעשייה צבאית רבים שהיו חיוניים למאמץ המלחמתי הבריטי. בין השאר יוצרו בעיר מטוסי ספיטפייר ואוורו לנקסטר, תרמילים, פצצות מסוגים שונים, כלי רכב צבאיים, מנועים ונשק קל (בעיר יוצרו 100% מתתי המקלע מסוג סטן שיוצרו בבריטניה). מפעלי תעשייה אלו הפכו את ברמינגהאם ליעד חשוב בעיני הגרמנים להפצצה אסטרטגית.
ההפצצות על העיר.
הפשיטה הגרמנית הראשונה על ברמינגהאם הייתה ב-9 באוגוסט 1940 כאשר מטוס גרמני בודד הטיל פצצה על ארדינגטון שגבתה הרוג אחד. בהמשך החודש הופצץ מפעל מטוסים בעיר ובלילה שבין ה-25 וה-26 באוגוסט הופצץ לראשונה מרכז העיר, במתקפה בה נהרגו 25 בני אדם. הפצצות קטנות על ברמינגהאם נערכו גם לאורך ספטמבר, אוקטובר ותחילת נובמבר 1940.