באופן רשמי, "מקוניימה" הוא תערובת נלהבת של ניבים ושל מקצבים עירוניים וכפריים שאנדרדה אסף במהלך מחקריו. הוא מכיל סגנון פרוזה חדש לחלוטין - מוזיקלי עמוק, כן בפואטיות שלו, ועמוס באלים ובכמעט אלים, ואף על פי כן יש בו תנופה עלילתית ניכרת. עם זאת, הרומן בכללותו פסימי. הוא מסתיים בהשמדה זדונית של מקוניימה את הכפר שלו; למרות האופוריה של ההתנגשות, מפגש התרבויות שהרומן מתעד הוא בהכרח קטסטרופלי. כפי שגורס החוקר סברינו ז'ואאו אלבוקרקי הרומן מציג את "הבנייה וההרס" כבלתי נפרדים. זה רומן שיש בו גם עוצמה (למקוניימה יש כל מיני כוחות מוזרים) וגם ניכור .
על אף "שמקוניימה" שינה את אופי הספרות הברזילאית ברגע - אלבוקרקי מכנה אותו "טקסט אבן הפינה של המודרניזם הברזילאי" - הקונפליקט הפנימי ברומן היה חלק מהותי מהשפעתו. "המודרניזם", כפי שתיאר אותו אנדרדה, היה קשור רשמית לחידושים של הספרות האירופית של אותה עת, והתבסס על מפגש פורה של כוחות תרבות באוכלוסייה המגוונת של ברזיל; אבל הוא היה גם לאומני מאוד, והתבסס בחלקו הגדול על אפיון ייחודיותה של התרבות של ברזיל מהעולם ועל תיעוד הנזק שנגרם כתוצאה מההשפעות המתמשכות של השלטון הקולוניאלי. עם זאת, חייו הפנימיים המורכבים של גיבורו מציעים נושאים שעד אז נחקרו מעט בספרות הברזילאית המוקדמת יותר, מרכיב שהמבקרים יחסו לאנדרדה עצמו. בעוד "שמקוניימה" איננו רומן אוטוביוגרפי במובן הקפדני, הוא משקף בבירור את השבר בחייו של אנדרדה עצמו. אנדרדה היה מולאטי ; הוריו היו אמנם בעלי קרקעות אבל בשום אופן לא נחשבו לבעלי חלק ונחלה בברזיל הפורטוגזית - האריסטוקרטית לכאורה. יש מבקרים שהקבילו את הגזע והרקע המשפחתי של אנדרדה לאינטראקציה בין מאפייני דמותו של מקוניימה. גופו של מקוניימה עצמו הוא מורכב: עורו כהה יותר משל חבריו לשבט, ובשלב מסוים ברומן, יש לו גוף של מבוגר וראש של ילד. הוא עצמו נודד, ולעולם אינו שייך למקום כלשהו.
מבקרים אחרים טענו כי מתקיימת אנלוגיה דומה בין מיניותו של אנדרדה למעמדו המורכב של מקוניימה. אף על פי שאנדרדה לא היה הומוסקסואל גלוי, ואין שום עדות ישירה להתנהלותו המינית, רבים מחבריו של אנדרדה דיווחו לאחר מותו כי הוא בבירור התעניין בגברים (נושא הנדון באי נחת בברזיל). השבר ביחסיו של אנדרדה עם שותפו לקבוצת החמישה אוסוולד דה אנדרדה שהתרחש בשנת 1929 נבע מהאשמתו בנשיות שנעשתה תחת שם בדוי. מקוניימה העדיף נשים, אך מצבי השייכות וחוסר השייכות המתמידים מהן סבל קשור היה למין. בשל התבגרותו המינית המוקדמת, הוא החל את הרפתקאותיו הרומנטיות בגיל שש, ונראה כי מתכונת הארוטיקה הספציפית שלו הובילה תמיד להרס מסוים.
באופן בלתי נמנע, הפולמוס סביב "מקוניימה" והמוזרות העצומה של דמותו הפך לבולט פחות ככל שהוסיף הרומן והשתלב בזרם המרכזי של התרבות והחינוך הברזילאי. מרגע שנחשב על ידי מבקרי האקדמיה כיצירה מובנית בצורה גמלונית, שהיא בעלת חשיבות היסטורית יותר מאשר ספרותית, זכה הרומן להכרה כיצירת מופת מודרניסטית, שקשייה הם חלק מהאסתטיקה שלה. אנדרדה הוא אייקון תרבותי לאומי; פניו הופיעו על המטבע הברזילאי. סרט המבוסס על מקוניימה הופק בשנת 1969, על ידי הבמאי הברזילאי ז'ואקים פדרו דה אנדרדה, שעדכן את סיפורו של אנדרדה לשנות השישים ומיקם אותו בריו דה ז'ניירו ; הסרט הופץ בינלאומית מחדש בשנת 2009.
חיים מאוחרים ומחקר מוזיקלי.
אנדרדה לא הושפע ישירות מהמהפכה של 1930, בה תפס ז'טוליו ורגאס את השלטון והפך לדיקטטור, אך הוא היה שייך למעמד הנחות שהמהפכה נועדה לעקוף, וסיכויי התעסוקה שלו דעכו תחת משטר ורגאס. הוא הצליח להישאר בקונסרבטוריון, שם שימש כראש מחלקת ההיסטוריה של המוזיקה והאסתטיקה. עם הכותרת הזו הוא הפך לסמכות לאומית דה פקטו לתולדות המוזיקה, ומחקריו הפכו מנטייה ועניין אישי בשנות העשרים לספרי לימוד וכרונולוגיות. הוא המשיך לתעד מוזיקה עממית כפרית, ובמהלך שנות השלושים בנה אוסף עצום של הקלטות של שירים וצורות מוזיקליות אחרות של אזור פנים ברזיל. ההקלטות היו מקיפות, עם מבחר שהתבסס על תפיסה כוללנית ולא על שיקול אסתטי, וכלל קונטקסט, סיפורים עממיים קשורים וצלילים לא מוזיקלי אחרים. הטכניקות של אנדרדה השפיעו רבות על התפתחות האתנומוזיקולוגיה בברזיל והקדימו עבודות דומות שנעשו במקומות אחרים, כולל הקלטות ידועות של אלן לומקס. הוא נחשב למי שטבע את מטבע הלשון "פופולארסקה" ("popularesque") אותו הגדיר כחיקויים של מוזיקה עממית ברזילאית על ידי מוזיקאים עירוניים משכילים. . המילה ממשיכה להיות מטבע לשון בדיון במוזיקה הברזילאית כקטגוריה שהיא גם מחקרית וגם לאומית.
בשנת 1935, בתקופה לא יציבה בממשלתו של ורגאס, הצליחו אנדרדה והסופר והארכאולוג פאולו דוארטה, שבמשך שנים רבות רצו לקדם מחקר ופעילות תרבותית בעיר, ולהקים את מחלקת התרבות והפנאי של עירית סאו פאולו. ( "Departamento de Cultura e Recreação da Prefeitura Municipal de São Paulo" ). אנדרדה נבחר למנהל המייסד. מחלקת התרבות הייתה בעלת תפיסה רחבה, פיקחה על מחקר תרבותי ודמוגרפי, כולל הקמת פארקים וגני שעשועים ואגף פרסום משמעותי. אנדרדה ניגש לתפקיד באמביציה אופיינית, וניצל אותו כדי להרחיב את עבודתו בפולקלור ובמוזיקה עממית תוך ארגון שלל הופעות, הרצאות, ותערוכות. הוא העביר את אוסף ההקלטות שלו למחלקה, והרחבתו והעצמתו הפכה לאחת ממשימותיה הראשיות של המחלקה, עליה פיקחה הסטודנטית שלו לשעבר, אונידה אלווראנגה, (Oneyda Alvarenga). האוסף"," היה "ככל הנראה הגדול והמאורגן ביותר על פני כל ההמיספרה ."
במקביל, אנדרדה זיקק את תאוריית המוזיקה שלו. הוא ניסה לחבר את מחקריו לתיאוריה כללית. מודאג כמו תמיד מהצורך "של המודרניזם" לפרוץ מן העבר, הוא ניסח הבחנה בין המוזיקה הקלאסית של אירופה של המאה ה -18 וה -19, לבין מה שהוא כינה מוזיקת העתיד, שתתבסס בו זמנית על קטגוריות מודרניסטיות של צורות מוזיקליות. והבנה של מוזיקה עממית ופופולרית. מוזיקת העבר, לדבריו, נתפסה במונחי מרחב: בין אם כקונטרפונקט, על קולותיה המרובים והמסודרים ביישור אנכי, או על הצורות הסימפוניות, בהן בדרך כלל מוקרן הקול הדומיננטי על גבי ליווי מורכב. מוזיקה עתידית, לשיטתו, תוסדר בזמן ולא במרחב: "רגע אחר רגע" (בתרגומו של לופר). המוזיקה הזמנית הזו תושג לא בהשראת "זיכרון עיוני", אלא "מהגעגוע" או התשוקה העמוקה שנובעת מהמילה הפורטוגזית סאודדה (געגוע) .
באמצעות תפקידו במחלקה לתרבות באותה תקופה הוא הצליח לסייע לאנתרופולוגית הצרפתייה דינה דרייפוס ולבעלה האנתרופולוג היהודי-צרפתי, קלוד לוי-שטראוס, בסרטים שהם העלו על סמך מחקרי שדה במאטו גרוסו ורונדוניה .
משרתו של אנדרדה במחלקת התרבות של עירית סאו פאולו בוטלה בפתאומיות בשנת 1937, כאשר ורגאס חזר לשלטון ודוארטה הוגלה. בשנת 1938 עבר אנדרדה לריו דה ז'ניירו וקיבל על עצמו משרת הוראה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו. בהיותו שם הוביל את הקונגרס הלאומי לשפה המוזיקלית הלאומית - שהייתה ועידת פולקלור ומוזיקה עממית גדולה. הוא שב לסאו פאולו בשנת 1941, שם עבד על הוצאה לאור של אסופת שירתו.
הפרויקט האחרון של אנדרדה היה שיר ארוך שנקרא מדיטציה על נושא (נהר) הטייטה ("Meditação Sôbre o Tiet"ê) היצירה עמוסה וקשה ונדחתה על ידי מבקריה המוקדמים כ"חסרת משמעות ", אף על פי שמחקרים מאוחרים יותר של היצירה היו נלהבים יותר. אחד המבקרים, דייוויד ט. האברלי, השווה את זה לטובה לפואמה "פטרסון" של ויליאם קרלוס ויליאמס"," אפוס עמוס אך בעל השפעה לא גמורה העושה שימוש בבנייה מורכבת. כמו "פטרסון", זהו שיר על עיר; כשהמדיטציה בו מתמקדת בנהר הטייטה הזורם לאורך סאו פאולו. השיר הוא בו זמנית סיכום של הקריירה של אנדרדה, תוך התייחסות לשירים שנכתבו הרבה לפני כן, ושיר אהבה המופנה לנהר ולעיר עצמה. בשני המקרים, השיר רומז על הקשר גדול יותר: הוא משווה את הנהר לטחו בליסבון ולסיין בפריז, כאילו טוען לעמדה בינלאומית גם לאנדרדה. במקביל, השיר מחבר בין קולו של אנדרדה לבין הנהר, באמצעות המילה "בנז'יירו" ("banzeiro") הלקוחה מהמסורת המוזיקלית האפרו-ברזילאית: שיכולה לאחד בין אדם ונהר. השיר הוא האמירה הסופית והמוחלטת של האמביציה של אנדרדה ושל לאומיותו.
אנדרדה נפטר בביתו בסאו פאולו מהתקף לב ב־25 בפברואר 1945, בגיל 52. בגלל קשריו הקלושים עם משטר ורגאס, התגובה הרשמית הראשונית לפטירתו הושתקה. עם זאת, פרסום "מכלול השירה" שלו בשנת 1955 (שנה לאחר מותו של ורגאס) סימן את תחילת הקנוניזציה של אנדרדה כאחד מגיבורי התרבות של ברזיל. ב־15 בפברואר 1960, שונה שם הספרייה העירונית של סאו פאולו ל"ספרית מריו דה אנדרדה" - "(Biblioteca Mário de Andrade )."
ביבליוגרפיה חלקית.
Poetry.
Published posthumously:
Essays, criticism, and musicology.
Posthumous:
Stories and Crônicas.
Posthumous:
Journals.
Posthumous:
מכבי מוסינזון הוד השרון
מכבי עירוני מוסינזון הוד השרון היא קבוצת כדורעף ישראלית מהעיר הוד השרון, המשתתפת בליגת העל בכדורעף. קבוצת הבוגרים מארחת באולם הספורט של תיכון מוסינזון, המכיל 500 מקומות ישיבה.
היסטוריה.