הדיקדיק הוא בעל חיים אוכל עשב, והתזונה שלו מורכבת בעיקר מעלווה, פירות, דשא, ופירות יער כמו פטל או אוכמנית. בשל ההתאמות שלו לאקלים צחיח, הדיקדיק כמעט ואינו זקוק למים ותחת זאת יקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי. הדיקדיק בררן במזונו, והוא מתמקד במזון מהצומח אשר מתעכל במהירות ועשיר בחומרים מזינים ונוזלים ובו זמנית דל בסיבים (עלים ופירות הם דוגמה טובה למזון אידיאלי); עשבים נצרכים על ידי הדיקדיק רק כאשר הם נובטים. לדברי חוקר מ-1990, כ-80% מתזונת הדיקדיק מורכב מעלי עצים ושיחים, 17% מעשבים, והשאר ממזונות צמחיים אחרים. בשל העובדות הנזכרות ודרישת המזון הגבוהה שלו, הדיקדיק מוכרח להעלות גירה באופן קבוע במהלך היום והלילה כדי שיתפנה מקום בקיבה לקליטת המזון הבא. מחקר מ-1975 קבע שהם צורכים מדי יום כ-3.8% ממסת הגוף שלהם.
טורפים.
עקב גודל הקטן, טורפיו של דיקדיק קירקי רבים ומגוונים וכוללים: עיטי סוואנה, חתולי בר, תנים, קרקלים, נמרים, צבועים, ברדלסים, זאבים טלואים, תניני היאור, גיריות דבש, פיתוני סלעים ואריות. עופרי הדיקדיק נטרפים במיוחד על ידי לטאות כוח, עופות דורסים שונים ובבונים. בהתחשב בסיכון הגבוה שהדיקדיק נתון בו, חושי הריח, השמיעה והראייה שלו חדים ביותר. כאשר הדיקדיק חש בסכנה או שומע קריאות אזעקה של בעלי חיים אחרים, הוא מסתתר בסבך ולא בורח שכן פרוותו מתמזגת היטב עם הסביבה המחוספסת. אם הדיקדיק יחוש מאוים הוא יפלוט שריקות אזעקה אשר נשמעות כ"זיק-זיק" או "דיק-דיק" (אשר גם הקנו לו את שמו), והוא יימלט בריצת זגזוגים ובקפיצות במהירות המגיעה לכ-42 קמ"ש.
רבייה ומחזור חיים.
בדומה לאנטילופות גמדיות אחרות, דיקדיק קירקי הוא בעל חיים מונגומי, כאשר הזכרים והנקבות חיים יחדיו למשך כל ימי חייהם או עד מותו של אחד מבני הזוג. נקבת הדיקדיק מגיעה לבגרות מינית בגיל 6 חודשים לעומת הזכר שמסוגל להתרבות רק בגיל שנה. טקס החיזור של הזכר כולל הליכה אחרי הנקבה עם ראש וצוואר מתוחים. מספר ההזדווגויות הוא בין 3 ל-5 פעמים בפרק זמן של 9 שעות.
הריונה של הדיקדיקית ארוך יחסית לאנטילופות קטנות ונמשך 169–174 ימים בדומה לפרסתנים גדולים. בתום תקופה זו, הנקבה ממליטה עופר יחיד אשר בשונה ממעלי גירה אחרים יוצא מהרחם כאשר רגליו הקדמיות מקופלות כלפי הגוף ולא מתוחות קדימה. מדי שנה הדיקדיקית ממליטה פעמיים, ושיא הלידות מתרחש מנובמבר עד דצמבר ומאפריל עד מאי (תחילת וסיום עונת הגשמים). אף על פי שאצל הדיקדיקים הבוגרים הנקבה גדולה מהזכר, בעת הלידה, משקל הצאצא משתנה בין 560–680 לנקבה לעומת 725–795 לזכר.
במהלך 6 השבועות הראשונים של העופר, הדיקדיקית מניקה אותו מדי יום כאשר הוא שוהה מוסתר בצמחייה הסבוכה, והוא גודל במהירות ומגיע לגודל של בוגר כבר בגיל 7 חודשים. שיעור ההישרדות של עופרי הדיקדיק עומד על 50%. העופר נאלץ לעזוב את הטריטוריה של הוריו בגיל 7 חודשים במקביל להמלטה חדשה של האם, כאשר נקבות נסבלות למשך תקופה נוספת ואילו הזכרים מסולקים על ידי האב. בפעמים הראשונות שבהם האב מנסה לסלקו מאימו, העופר נשכב על האדמה ופושט את צווארו לאות כניעה; בעקבות כך האב יתיר לו להישאר זמן נוסף באזור, אולם עד מהרה הוא ייאלץ לעזוב לחלוטין.
תוחלת החיים של דיקדיק קירקי בטבע היא לרוב 5 שנים, ולעיתים עשויה להגיע ל-10 שנים. תוחלת החיים המרבית של דיקדיק קירקי בשבי היא 16.5 שנים לזכר ו-18.4 שנים לנקבה.
מצב.
דיקדיק קירקי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בהתחשב בכך שהמין אינו קרוב כרגע לעמידה על סף קטגוריה מאוימת. הוא נותר נפוץ ברחבי תפוצתו ההיסטורית והוא מצוי במספר אזורים מוגנים. עם זאת, בהנחה שהמגמות הנוכחיות יימשכו, סביר להניח שמעמד השימור של הדיקדיק יתדרדר בהדרגה.
איומים ושימור.
אין איומים מרכזיים ברורים על דיקדיק קירקי; אף על פי שהדיקדיקים מושפעים מהרחבת ההתיישבות החקלאית באזורים מסוימים ששזורה בציד מופרז, מכל מקום, יכולתם להתקיים באזורים שבהם הפלישה אנושית רבה כל עוד יש מספיק אזורי סבך וכן הגמישות שלהם לשינויי הצמחייה המלווים את הגידול באוכלוסייה אנושית מסייעת להם להסתגל לאיומים אלו. ייתכן אף שהדיקדיק עשוי להעדיף לטווח קצר אזורים כאלו, בשל כך שטורפיו הרבים באזור ניצודים על ידי בני האדם.
דיקדיק קירקי מצוי באזורים מוגנים רבים הנופלים בתחומי המחייה שלו; ביניהם: הפארק הלאומי סמבורו, הפארק הלאומי מרו, הפארק הלאומי צאבו, מסאי מארה, שמורת אמבוסלי ואגם נקורו (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי, הפארק הלאומי ארושה שמורת טאראנגיר ושמורת מאומאזי (טנזניה), והפארק הלאומי אטושה (נמיביה); כן הוא מצוי באופן נרחב על אדמות חקלאיות פרטיות בנמיביה שבהם הציד לא שכיח. על פי IUCN, פעולת המחקר הדחופה ביותר עבור הדיקדיק היא הערכה יסודית של הטקסונומיה והגנטיקה, שכן אם אכן המין מורכב ממספר מינים נפרדים - מצב השימור הספציפי שלהם צריך להיבחן מחדש.
אומדנים.
אומדני צפיפות האוכלוסין של דיקדיק קירקי נסקרו ב-1997, ב-1999 וב-2013. הסוקר משנת 1999 העריך, שישנם לפחות 971,000 פרטים, ואף הציע שתיתכן אפשרות שהמספר המדויק של המין עומד על מאה אלף או אפילו על מיליון פרטים. מגמת האוכלוסייה יציבה לאורך חלקים גדולים של הטווח, אך נמצאת בירידה באזורים מסוימים שבהם ישנה התיישבות אנושית גבוהה. על פי סוקר מ-2013, צפיפות האוכלוסייה של הדיקדיק באזורים שונים נעה בין 24 פרטים לכל קילומטר בסרנגטי, לבין 109 פרטים לכל קילומטר בפארק הלאומי מזרח צאבו.
הדיקדיק והאדם.
האדם הוא האיום הגדול ביותר על קיומו של הדיקדיק, אשר צד אותו עבור עורו ועצמותיו. הילידים האפריקנים נוהגים לפרוס להם מלכודות באזורי סבך עבור עצמות הרגליים והפרסות אשר משמשים כתכשיטים מסורתיים, בעוד שמהעור הדק והעדין שלו מייצרים כפפות לידיים; חוקר טבע אחד ציין שעל מנת לייצר כפפת עור אחת בלבד זקוקים לדיקדיק שלם. הדיקדיק לא אהוד במיוחד על ידי ציידי הספורט באפריקה; הללו, שבאים לצוד בעלי חיים יוקרתיים כדוגמת חמשת הגדולים, עשויים לסכן את עצמם בשל נוכחות הדיקדיק שמבחין בהם בחושיו החדים ומתריע באמצעות שריקות לשאר בעלי החיים בסוואנה על האיום המתקרב, ובכך מונע מהם את גורם ההפתעה הנדרש כדי לצוד יונקים גדולים או מסוכנים.
הסופר המדעי ג'ונתן קינגדון, גילה שהדיקדיק נהנה במידה מסוימת מנוכחות האדם והשפעותיו; חורבן בית גידול על ידי כריתת יערות או שריפת צמחייה מביא בעקבותיו צמיחה של עשב וסבך נמוך המשמש כמקור מזון מושלם וכבית גידול אידיאלי עבור הדיקדיק. הדיקדיק מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם.
מונטיאק
מונטיאק (שם מדעי: "Muntiacus"; ידוע גם בתור אייל נובח או אייל V), הוא סוג של אייל קטן בשבט מונטיאקים שבתת-משפחת איילי העולם הישן, אשר כולל למעלה מתריסר מינים החיים כולם בדרום-מזרח אסיה. השם המדעי הוענק לראשונה לסוג בשנת 1815 על ידי קונסטנטין סמואל ראפינסקיו, אם כי מין אחד היה מוכר לאירופאים כבר מהמאה ה-17. מקורו של השם הוא בכינוי המקומי בשפת הסונדה ממערב ג'אווה עבור האיילים הללו. מיני המונטיאקים חולקים ביניהם מאפיינים גופנים ואקולוגים דומים, והם נחשבים לבעלי חיים מסתורים למדי: על רבים מהם אין מידע רב אף שהם התגלו במאה ה-18, ומינים רבים התגלו רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
אנטומיה.
המונטיאקים הם איילים בגודל קטן-בינוני: המין הגדול ביותר בסוג, מגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג, בעוד שהמין הקטן ביותר מגיע לגובה של קצת יותר מ-40 ס"מ ולמשקל של 12 ק"ג בממוצע. מבנה הגוף של המונטיאקים עגלגל, צר ורזה, עם גב מקושת, צוואר קצר, וראש משולש. הרגליים קצרות ומוצקות, ופלג הגוף האחורי נמוך במעט מהקדמי. מאפיינים אלו מקלים על המונטיאק לחדור לתוך סבך הצמחייה. לזכרי המונטיאק יש קרניים קטנות מאוד לעומת רוב האיילים, ולרוב המינים אין כלל סיעופים. מאידך, למונטיאקים יש מאפיין ייחודי: על המצח, צומחות זוג עצמות עבות וארוכות מאוד המכונות "גבעולים", והן מחופות בפרווה צפופה; בקצה העצם, צומחת הקרן הקטנה של האייל, כך שקרניו נראות לכאורה ארוכות בעוד שבפועל אין זה כך. לכל המינים בסוג יש בחזית הפנים זוג חריצים שחורים בולטים בצורת V, אשר הובילו לאחר מהכינויים של הסוג. צבע הפרווה הנפוץ אצל מיני המונטיאק הוא כתום-צהוב עד אדמוני. אין להם סימוני פרווה יוצאי דופן, להוציא את זוג הרצועות השחורות שעל גבעולי הקרן. הפנים בצבע דהוי. מאפיין ייחודי למונטיאק אשר מצוי אצל איילים בודדים מלבדו הוא נוכחות של ניבים ארוכים הן לזכרים והן לנקבות. אצל עופרים של חלק מהמינים, הפרווה זהה לזו של הבוגרים ואינה מנומרת כפי שמתרחש אצל רוב האיילים.
מונטיאק הציצית המהווה סוג בפני עצמו, נבדל ממיני המונטיאק בדברים הבאים: צבע הפרווה שלו חדגוני וכהה, יש לו ציצת שיער ייחודית בדומה לצביון ואין לו V על המצח או גבעולים בולטים. הניבים של הזכר ארוכים מאוד יחסית למיני המונטיאק והוא גדול באופן כללי ממיני המונטיאק.
ביולוגיה.