הוא שוחרר ממעצר זמני, ונמלט לסן אנטוניו, טקסס, שם פרסם באוקטובר 1910 את תוכנית דה סן לואיס פוטוסי, הכריז על עצמו כנשיא הלגיטימי של מקסיקו, וקרא להתקדם להתקוממות מזוינת נגד דיאס וממשלתו ב-20 בנובמבר. התוכנית של סן לואיס פוטוסי הייתה למסמך קטן שבו מדרו פירט ופרש את הסיבות למרד. מדרו, בעצתם של תומכיו הפוליטיים, יצא בחריפות נגד משטרו הדיקטטורי של דיאס. על פי תוכניתו, מדרו טען כי יקים דמוקרטיה בכל רחבי מקסיקו, חוזים ועסקאות ממשלתיות שנעשו בעבר יכובדו, הממשלה תהיה שקופה ואחראית בעבור אזרחיה, והכלכלה תעדיף תמיכה ושימוש בתוצרת של מפעלים מקסיקניים במקום ייבוא ממייצרים זרים. המהפכה פרצה עם שביתות חוצבים בצפון מקסיקו ובמהרה התפשטה לדרום, איפה שעובדי אדמה קשיי יום רבים החלו לתמוך באמיליאנו ספאטה ותנועתו המהפכנית.
לנוכח חששותיהם ממעמדם שלהם, האליטה השלטונית שתמכה כל אותו הזמן בדיאס, לפתע יצאה נגדו והביעה את תמיכתה בתנועה המהפכנית. מדרו התקבל בתמיכת הצבא והאליטה השלטונית במקסיקו סיטי, ולנוכח בריחתו של דיאס לגלות, הוא מונה לנשיא מקסיקו ה-33 לאחר שפרנסיסקו לאון דה לה בארה שירת תקופה קצרה כנשיא בפועל. לצד התמיכה של האליטה במדרו, ממשלתו החדשה שימרה את המערכת הכלכלית שהטיבה עמם. מדרו אף שמר על משרותיהם של חלק מהשרים מממשלתו האוליגרכית של דיאס והוטיר אותם בעמדותיהם. על מדרו היה להביא לפשרה בין האוליגרכים שהיו הבסיס לתמיכה השלטונית בו ובין התנועות העממיות שהעלו אותו לשלטון מלכתחילה. במצב שנורצ הממשלה העבירה זיכיונות על שטחים במדבר עבור עובדי אדמה.
נוסף על כך, ממשלתו החדשה של מדרו עמדה אל מול פרשיית שחיתות שפגעה קשות באמון הציבורי כאשר הועברו קרקעות נוספות, דרך זיכיונות ממשלתיים, אל אוליגרכים רבי השפעה בממשל שהיו בעלי הון רב עוד קודם לכן. ממשלת מדרו הכריזה על כך שתשיב לעובדי אדמה את כל הקרקעות שנלקחו "באופן בלתי-חוקי" בתקופת שלטונו של דיאס. בפועל מעט מאוד קרקעות הועברו מהאוליגרכים לעובדי האדמות בידי הממשלה החדשה מכיוון שדיאס אישר חוקית את ההעברה של הקרקעות לתומכיו הכלכליים והפוליטיים. ההשפעה האוליגרכית מנעה את כל קריאות הרפורמה של מדרו והשאירה את הצבא המקסיקני בעמדת השפעה. הצבא היה באותה העת שנוא ברחבי המדינה לנוכח העובדה ששימש בעבור ההשקטה האלימה כל ההתנגדות הפוליטית לדיאס.
לנוכח חולשת ממשלתו של מדרו, פרצו מרידות חדשות במסגרת המהפכה ברחבי מקסיקו. מרד מזוין בצפון הופל בידי הצבא המקסיקני, אך הממשלה לא הצליחה להשתלט על האנרכיסטים וה'ספאטיסטים' (תנועתו המהפכנית של אמיליאנו ספאטה), אשר נעזו בתמיכה עממית נרחבת. כאשר מדרו פנה להגיע להסדר עם התנועה הסוציאליסטית, מנהיגיה יצאו בהצהרות ישירות נגד ממשלתו. מרכזי ייצור הסוכר במורלוס נפלו במהרה לשליטת המהפכנים. מורלוס הייתה, במקביל למרכז מטעי הסוכר, המדינה העשירה ביותר במקסיקו.
מדרו וממשלתו פעלו לפי האידיאלים של הדמוקרטיה הליברלית אשר בחזונם רצו להקים במקסיקו, ולא העריכו די כי בכדי למנוע את נפילת המדינה למלחמת אזרחים תידרש המחיקה המוחלטת של כל מוסדות המדינה מתקופת הדיקטטורה של דיאס. עם פרוץ המהפכה המקסיקנית, משקיעים אמריקאים במקסיקו ברחו חזרה לארצות הברית. כאשר מדרו החל להתדיין על ברית פוליטית עם מהפכנים סוציאליסטים בערים הגדולות, השגריר האמריקאי במקסיקו סיטי יצר קשר עם אחיין של דיאס והחל לתכנן הפיכה צבאית שתהווה מהפכת-נגד מול מדרו. מדרו מינה את הגנרל ויקטוריאנו ורטה למפקד המוצב הצבאי במקסיקו סיטי, ללא ידיעה שורטה היה למעשה חלק מהקשר המהפכני נגדו. מדרו וסגן הנשיא חוסה מריה פינו סוארס נעצרו בידי הצבא בפיקודו של ורטה והוצאו להורג ביריות. הממשלה הדיקטטורית החדשה של ורטה הובילה להתמשכות המהפכה ומלחמת האזרחים במקסיקו.
65 לפנה&quot;ס
לואיס קרלוס פרסטס
לואיס קרלוס פרסטס (בפורטוגזית: Luís Carlos Prestes; 3 בינואר 1898 – 7 במרץ 1990) היה מנהיג פוליטי ברזילאי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נמנה פרסטס על הטננטס - קבוצת קציני צבא זוטרים שמרדו בשלטון האוליגרכי וקראו לפיתוח ומודרניזציה של ברזיל. באמצע שנות ה-20 הוא הנהיג מצעד של חיילים ברחבי ברזיל, לגיוס תמיכתם של הכפריים. ניסיונותיו הכושלים של השלטון לסכל את המצעד, העניקו לו תהילה גדולה מעבר להשפעתו האמיתית בשל יכולתו של פרסטס, בדומה לצ'ה גווארה, לחמוק ולתעתע ברודפיו.
פרסטס וחייליו נאלצו בסופו של דבר לברוח לבוליביה, שם הוא נענה לחיזוריהם העיקשים של הקומוניסטים ונסע למוסקבה. כשחזר לברזיל באמצע שנות ה-30 כבר היה חבר המפלגה הקומוניסטית. הוא עמד בראש ה-ANL, חזית מאוחדת שהפכה לתנועת המונים שנלחמה בשלטון הלאומני של ז'טוליו ורגאס ובפשיזם שהתעורר (ראו אינטגרליזם ברזילאי). ורגאס הוציא את ה-ANL אל מחוץ לחוק והוביל אותה בכך להתארגנות מזוינת. פרסטס ואשתו הגרמניה ממוצא יהודי, אולגה בנאריו, נתפסו. היא הוסגרה לנאצים ונרצחה במחנה הריכוז ראוונסבריק, והוא הושלך לכלא עד 1945, אז קיבל חנינה. פרסטס המשיך לחלוש על המפלגה הקומוניסטית בברזיל עד שנות ה-70.
פרסטס הפך לאגדה, בין השאר, כיוון שגילם שילוב של שני דגמי המהפכנים: הגיבור המסתער והקדוש המעונה.
ז'ורז' אמאדו כתב ב-1942 ביוגרפיה בשם O cavaleiro da esperança שתורגמה לעברית ב-1953 כלואיס קרלוס פרסטס אביר התקוה.
נעילה
שארל אוגוסטין דה קולון
480-489 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 489 - 480 לפנה"ס
470-479 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 479 – 470 לפנה"ס
קבוצה מונחית
קבוצה מונחית היא צורת התארגנות חברתית בעלת מטרה מוגדרת, הכוללת חברי קבוצה ומנחה. יש הטוענים כי הבסיס להתארגנות בקבוצות הנחיה, הוא תחושת הניכור למול העוצמה הטכנולוגית המתפתחת ואובדן תחושת ההשתייכות, האופייניים למאה העשרים.
קאמילו טורס
קאמילו טורס (3 בפברואר 1929 - 15 בפברואר 1966) היה כומר קתולי קולומביאני מאבות "תאולוגיית השחרור".
חייו.
טורס למד בבלגיה, וכשחזר לקולומביה לקראת סוף שנות ה-50, ראה את עצמו ואת הנצרות כמחויבים יותר ויותר לעמוד לצד העניים והשכבות החלשות, ולהילחם על זכויותיהם במאבק מזוין. זו הייתה הפרשנות המקומית שלו ושל אנשי דת נוספים באמריקה הלטינית לקריאה של האפיפיור יוחנן ה-23 לאנשי הכנסייה לבדוק בכל עת במה הם רלוונטיים לזמנם וסביבתם. הוא עזב את משרתו באוניברסיטת קולומביה והצטרף למחתרת הגרילה ELN, לה סיפק תמיכה רוחנית ומוסרית קתולית-מרקסיסטית. טורס מת בשנת 1966, בקרב הראשון בו השתתף, והוכרז כמרטיר. אורו התעמעם ברחבי היבשת רק עם הוצאתו להורג של צ'ה גווארה. אמירתו המפורסמת ביותר הייתה: "אם ישו היה חי היום, הוא היה לוחם גרילה".
קים ביסינג'ר
גוסטבו גוטיירס
גוסטבו גוטיירס (Gustavo Gutiérrez; נולד ב-8 ביוני 1928 בלימה) הוא כומר פרואני אינטלקטואל והאיש שביחד עם לאונרדו בוף פיתח רעיונות וטבע את המונח "התאולוגיה של השחרור", המתייחס לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, לתת להם אמפתיה, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם.
הסולידריות היא ערך חשוב ומשמעותי. זו הייתה הפרשנות המקומית שלו ושל אנשי דת נוספים באמריקה הלטינית לקריאה של האפיפיור יוחנן ה-23 לאנשי הכנסייה לבדוק בכל עת במה הם רלוונטיים לזמנם וסביבתם. עוד נטען במסגרת התאולוגיה של השחרור שהכנסייה באמריקה הלטינית לוקה באירופוצנטריות ומפסידה מאמינים, שכן לא טרחה להתאים את עצמה למציאות המקומית.
גוטיירס חונך באירופה, בדומה לקאמילו טורס הקולומביאני, אך בשונה ממנו לא תמך מעולם במאבק מזוין להשגת המטרות הללו. שניהם הסכימו שהאלימות של העניים ניתנת להבנה, שכן היא מענה לאלימות המובנית בסדר החברתי הקיים.
לאונרדו בוף
לאונרדו בוף (Genézio Darci Boff; נולד ב-14 בדצמבר 1938) הוא תאולוג, פילוסוף, הוגה דעות, לוחם לזכויות אדם ונזיר פרנציסקני ברזילאי.
ביוגרפיה.
בוף סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בשנות ה-70.
בוף השתתף בגיבוש הרעיונות הראשוניים של "התאולוגיה של השחרור", המתייחסת לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, להיות אמפתית כלפיהם, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם. בשנות ה-80 פרסומיו כנגד העושר והעוצמה שצברה הכנסייה יצרו סכסוך בינו לבין מרכז הכנסייה ברומא, והוא נידון על ידי הכנסייה לשתיקה כפויה (העונש החמור ביותר האפשרי למעט סילוק מן הכנסייה) והושעה מכל תפקידיו. בעקבות לחץ ציבורי העונש הוסר אחרי שנה. עם זאת, בוף המשיך להתבטא כנגד הכנסייה, ובשנות ה-90, לאחר איומים בענישה נוספת, הוא עזב את הכנסייה. בשנת 2001, על פעילתו למען העניים הוא זכה בפרס הקיום הנכון. כיום הוא חי בברזיל ומשמש פרופסור לתאולוגיה ואתיקה באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועודו פעיל בתחום זכויות האדם.
שרשיר תחמושת
שרשיר תחמושת הוא שורת תרמילים המחוברים זה לזה באמצעות חוליות מתכת או בד. את השרשיר מחברים לכלי ירייה, בעיקר למקלעים ולתת-מקלעים.