זיטה נולדה ב-9 במאי 1892 בעיר לוקה שבממלכת איטליה. אביה היה רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואמה הייתה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. סבא מצד אמא שלה היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל, וסבא רבא מצד אבא שלה היה שארל פרדינן, דוכס ברי. אביה הודח מכיסאו כשליט פארמה ב-1859, בעקבות איחוד איטליה. לפני נישואיו למריה אנטוניה הוא היה נשוי למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. היא ילדה לו שנים עשר ילדים (מתוכם שישה לקו בנפשם ושלושה מתו צעירים). ב-1882 מתה מריה פיה, ורוברטו נישא למריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל כעבור שנתיים. היא ילדה לו שנים עשר ילדים נוספים, אשר זיטה הייתה החמישית מביניהם. בסך הכל זיטה הייתה הבת ה-17 מבין 24 בניו של רוברטו. היא נקראה זיטה על שם הקדושה זיטה מלוקה.
המשפחה הגדולה נהגה לגור רוב השנה בטירה בעיר שוורצאו באוסטריה תחתית, ובקיץ לחזור ללוקה שבאיטליה. לצורך כך נשכרה רכבת מיוחדת. זיטה ואחיה למדו לדבר איטלקית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית. היא העידה מאוחר יותר שפעם שאלה את אביה כיצד עליהם להגדיר את עצמם, והוא השיב: "אנחנו נסיכים צרפתים ששלטו באיטליה". בפועל, מבין 24 ילדים של רוברטו, רק שלושה, כולל זיטה, נולדו באיטליה. בגיל 10 נשלחה זיטה ללמוד בפנימייה בעיר זאנברג שבבוואריה. בסתיו 1907 היא עזבה את הלימודים עקב מותו של אביה. סבתא שלה, אדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג שלחה אותה ואת אחותה פרנצ'סקה להשלים את לימודיהן במנזר קתולי באי וייט. חינוך זה הפך אותן לקתוליות אדוקות, והן עסקו רבות בפעילות צדקה. שלוש מאחיותיה של זיטה הפכו לנזירות, והיא עצמה שקלה ללכת בדרך זו תקופה מסוימת.
נישואים.
בסביבת טירת שוורצאו שבה התגוררה זיטה במשך רוב השנה, נמצאה וילה וורתולז אשר שימשה כמקום מגוריה של הארכידוכסית מריה תרזה, בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ודודתה מצד האם של זיטה. מריה תרזה הייתה גם גיסתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואמו החורגת של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה. כילדה, ביקרה זיטה רבות אצל דודתה, ונפגשה שם מספר פעמים עם בנו של אוטו, הארכידוכס קרל. לאחר שכל אחד מהם נשלח להתחנך במקום אחר, הם לא נפגשו כמעט עשר שנים. ב-1909 מונה קרל למפקד רגימנט דרגונים שהוצב לא רחוק, ולפיכך הוא הגיע מדי פעם לבקר את סבתו החורגת. במהלך אחד מביקוריו, הוא וזיטה נפגשו מחדש, ואט אט החלו לגלות עניין רומנטי זה בזו. קרל, היה באותה תקופה השני בתור לרשת את השלטון על האימפריה האוסטרו-הונגרית. קודמו בתור, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, נישא בנישואים מורגנטיים לסופיה, דוכסית הוהנברג, ולפיכך ילדיו לא יכלו לרשת את הכתר. גורמים בחצר המלוכה הפעילו לחץ על קרל שיקים משפחה ויעמיד צאצאים שיוכלו לרשת את הכתר. בסתיו 1910 התפשטו שמועות על כך שזיטה התארסה עם קרוב משפחה רחוק שלה, חיימה, דוכס מדריד. קרל נלחץ מאוד, ומיהר לפגוש את סבתו אשר אמרה לו שאין אמת בשמועות. בעקבות כך, קרל החליט להתארס עם זיטה לפני שהיא תתארס עם מישהו אחר.
ב-13 ביוני 1911 הוכרז על אירוסיהם של קרל וזיטה. הם נישאו בטירת שוורצאו ב-21 באוקטובר. הקיסר פרנץ יוזף בן ה-81, שחיבב את אחיינו קרל, השתתף בחתונה בעצמו, בניגוד לחתונת פרנץ פרדיננד שבה לא השתתף. לכבוד חתונתם, אסטרואיד 689 Zita שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה של זיטה כמתנת חתונה.
עם זאת, לנוכח העובדה שפרנץ פרדיננד היה במצב בריאותי טוב, קרל לא ציפה לרשת את הכתר אי פעם. המצב השתנה ב-28 ביוני 1914, עת נרצחו פרנץ פרדיננד ואשתו בידי גברילו פרינציפ. רצח זה הפך את קרל ליורש העצר של האימפריה. הרצח הוביל למשבר יולי, אשר בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה. המלחמה הייתה קשה מנשוא עבור זיטה. בעלה שרת בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל ופיקד על קורפוס ולאחר מכן על ארמייה. גם שניים מאחיה לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי, אולם שני אחים אחרים שרתו בצבא בלגיה, אשר לחם כנגד הקיסרות הגרמנית - בעלת בריתה של אוסטריה. כמו כן, ארץ הולדתה של זיטה, איטליה, לחמה גם כן כנגד אוסטריה. לבקשתו של הקיסר, עזבו קרל וזיטה את ביתם ועברו לגור לצדו בארמון שנברון. זיטה בילתה זמן רב עם הקיסר הזקן אשר חיבב אותה מאוד. הקיסר נפטר ב-21 בנובמבר 1916, וקרל הוכתר כקיסר החדש.
קיסרית.
מלחמת העולם הראשונה.
קרל וזיטה הוכתרו בבודפשט ב-30 בדצמבר 1916. חגיגות ההכתרה היו קצרות מהמקובל, כיוון שקרל סבר שלא בסדר לערוך חגיגות ממושכות בזמן מלחמה. קרל היה איש צבא מובהק, וכקיסר הוא היה מפקדו העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי. לפיכך הוא נמצא רוב הזמן במפקדתו בעיר באדן והותקן עבורו קו טלפון מיוחד כדי שיוכל להתקשר עם וינה. זיטה גילתה עניין רב במדיניות ובצבא, ולעיתים קרובות הופיעה בציבור כשהיא מלווה בקנצלר או אוחזת תדריכים צבאיים. היא התלוותה פעמים רבות אל בעלה בחזית, ועבדה כאחות בבית חולים לפצועי מלחמה. עם זאת, באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, ואוסטריה כבר מאסה בה. קרל וזיטה הגו רעיון להשיג הסכם שלום נפרד עם מדינות ההסכמה. זיטה כתבה מכתב לאחיה סיסטו, נסיך בורבון-פארמה אשר שרת כקצין בצבא הבלגי, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה. אמם, מריה אנטוניה, העבירה את המכתב לידיו באופן אישי. קרל גם הוא יצר קשר עם סיסטו דרך שווייץ הנייטרלית.
בהסכמת הצרפתים והבריטים, סיסטו הגיע לווינה עם תנאים מוכנים מראש. מדינות ההסכמה סירבו לנהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם אוסטריה, אלא דרשו הסכם גם עם גרמניה. צרפת דרשה לקבל חזרה את אלזס ולורן מידי גרמניה, את שיקום עצמאותה של בלגיה, וכן דרשה שהאימפריה העות'מאנית תמסור את קונסטנטינופול לידי האימפריה הרוסית. לקרל לא היו בעיות עם תנאים אלו, שלא נגעו ישירות לאימפריה שלו, והוא שלח מסר סודי ובלתי רשמי לנשיא צרפת, אשר בו הוא מודיע על הסכמה עקרונית לשלוש נקודות אלו. קרל הבטיח להשתמש "בכל האמצעים ובכל ההשפעה האישית שלי". אולם גרמניה סרבה לנהל משא ומתן על אלזס-לורן, ולנוכח הצלחות מעצמות המרכז בחזית המזרחית וההתמוטטות הצפויה של רוסיה, סרבה בכלל לדבר על הסכם שלום. סיסטו המשיך במאמציו, ואף פגש את ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' בלונדון. לויד ג'ורג' הסכים להגיע להסכם נפרד עם אוסטריה, אולם עמדו לו למכשול מפקדי הצבא הבריטי אשר סירבו להסכים לכך.
באפריל 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק, אשר סיים את הלחימה בחזית המזרחית. בעקבות כך, נשא שר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן צ'רנין נאום בו הוקיע את ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו כגורם האחרון העומד בפני השלום באירופה. קלמנסו זעם, ופרסם את מכתביו של קרל אליו ואת מאמציו להגיע להסכם שלום מאחורי גבם של הגרמנים. אלו האחרונים זעמו, ואף התעוררו חששות לפלישה גרמנית לאוסטריה. צ'רנין טען שהדרך היחידה להציל את המצב תהיה התפטרות של קרל, אולם קרל סירב וצ'רנין הוא זה שהתפטר. קרל שלח הודעה לווילהלם השני, קיסר גרמניה בו הודיע לו כי סיסטו לא הוסמך להציג את המכתב ואת הצעות השלום, וכי אוסטריה מעולם לא שקלה להסכים להפקעת אלזס-לורן ובלגיה מידי גרמניה. הגרמנים הסכימו לסלוח, אולם דרשו מעורבות יתר של אוסטריה במלחמה. האירוע כולו נודע כ"פרשת סיסטו".
קריסת האימפריה.
עם החתימה על הסכם ברסט-ליטובסק, היה לכאורה מצבה של אוסטריה יציב ביותר. ארבע מאויבותיה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו ורומניה, הובסו לחלוטין. הלחימה בחזית האיטלקית עוד נמשכה, אולם הכוחות הגרמניים והאוסטרו-הונגריים שהו בעומק שטחה של איטליה. עם קריסת החזית המזרחית, צפוי היה שהגרמנים יעבירו את כל כוחותיהם ממנה ויסיימו לחלוטין את הלחימה בחזית המערבית. עם זאת, המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם מחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה. במקביל גברה התסיסה בקרב הלאומים שהבחינו בחולשתה של האימפריה וביקשו לצאת לעצמאות. אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את וינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל. דרישות הלאומים מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה.