פּוֹל (בעברית יומיומית ובערבית - פוּל; שם מדעי: Vicia faba) הוא צמח חד-שנתי חורפי, אשר נזרע בספטמבר ומניב באביב. מוצאו של הצמח ממרכז אסיה, מחבש ומארצות הים התיכון. זהו גידול תרבות עתיק בלבנט עוד מהתקופה הנאוליתית, לפני כ-10,000 שנה. הפול נזכר במקרא בין הירקות החשובים לאדם – למאכל ולמספוא. הערבים גידלו את הפול בקנה מידה רחב והשתמשו גם בגרגירים היבשים וגם בתרמילים ובגרגירים הירוקים. כיום נפוץ הצמח בעיקר באירופה ובארצות הים התיכון.
הפול הוא מאכל נפוץ, עשיר בחלבון ודל שומן. הוא נמכר טרי או בפחית שימורים, מוגש כתוספת סטנדרטית למנת חומוס, ובמצרים כיום הוא נחשב כמאכל הלאומי.
היסטוריה.
זן הבר שממנו בוית הפול אינו ידוע לאשורו. זרעים מפוחמים של פול בן 14,000 שנים התגלו בשנת 2016 באשפת המזון של ציידים-לקטים נאטופיים במערת הנחל. אלה זרעי הפול הקדומים ביותר שנמצאו בעולם, המייצגים ככל הנראה את האב הקדום של הזן שבוית לאחר מכן. העדויות הקדומות ביותר בעולם לגידול פול התגלו באתרים בני כ-10,200 שנה לפני זמננו מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' בגליל התחתון: יפתחאל, אחיהוד ונחל ציפורי. באתרים אלה נחשפו כמויות גדולות של זרעי פול (בין אלפים ביפתחאל למעל מאה באתרים האחרים). חלק מהזרעים תוארכו ישירות בשיטת תיארוך פחמן-14 לגיל הנ"ל. הזרעים נשמרו בבורות אחסון (ממגורות) לאחר שהופרדו מקליפתם. מדידות הזרעים מלמדות על אחידות בגודלם - נתון המלמד על גידול חקלאי מאורגן, במסגרתו קצרו את הקטניות אשר הגיעו להבשלה באותו פרק זמן. ייתכן כי שמירת הזרעים בבורות האחסון, מלמדת גם על תכנון החקלאות לאורך זמן, כאשר הזרעים שנשמרו נועדו לא רק למאכל, אלא גם להבטחת גידולים עתידיים לשנים הבאות.
הפול בתנ"ך.
הפול נזכר פעמיים במקרא לצד 'עדשים' ומרכיבי מזון בסיסיים אחרים (; ) ובניקוד שורוק מוזכר כשם של אחד ממלכי אשור, תגלת פלאסר השלישי (). הזיהוי של ה'פול' הוא חד משמעי בכל התרגומים והפירושים. הפול נזכר רבות כגידול יסוד חשוב גם בספרות חז"ל ובימי הביניים.
חוסר באנזים g6pd.
הפול עשיר אמנם בחלבונים ובעל ערך קלורי רב, אך הוא עלול לעורר אצל אנשים רבים, הלוקים בחוסר חלקי או מלא של האנזים G6PD, תגובות קשות של המוליזה - הרס מהיר של כדוריות הדם האדומות. תופעה תורשתית זו נפוצה בעיקר בקרב בני העדה העיראקית (95%) וילדים קטנים עד גיל 10.
מרכז שיקום ואחזקה
מרכז השיקום והאחזקה (מָשָׁ"א 7000) הוא מרכז לוגיסטי הכפוף לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל. הגוף האחראי בצה"ל על אחזקתם, תיקונם, הסבתם והשבחתם של כלי רכב קרביים, מכשירי קשר, אמצעי תצפית ועוד.
בין מגוון תפקידיו, המש"א מייצר את טנק מרכבה סימן 4.
קיימים שלושה מרכזי מש"א:
תפקיד לפי מרכזים.
מש"א תה"ש
בחלק זה של המש"א נמצאים הגופים הבאים:
מש"א רכב
מש"א תקשוב
היסטוריה.
ראשיתו של מרכז שיקום ואחזקה 7100 הייתה בבית המלאכה הבסיסי (במ"ב, מבוטא: בית-מם-בית) 1 של שירות התחבורה, שהוקם בסערת הקרבות של מלחמת העצמאות במגרשי התערוכה ליד נמל תל אביב. באוגוסט 1948 עבר במ"ב 1 לצריפין, ובינואר 1949 שונה שמו לבמ"ב 681. בספטמבר 1949, עם ביטול חיל התחבורה, הוכפף הבסיס לחיל הטכנאים. באפריל 1951 הפכה מפקדת חיל הטכנאים למפקדת קצין החימוש הראשי. עם הארגון-מחדש של אגף האפסנאות והמעבר למרכזים לוגיסטיים הוכפף במ"ב 681 ישירות לאגף האפסנאות, והפך באוגוסט 1966 למרכז שיקום ואחזקה 681. בינואר 1972 שונה שם המרכז למש"א 7100. בשלבי התפתחותו השונים היו יחידות המשנה שלו ממוקמות בצריפין, בבית דגן, בתל השומר ובקריית שאול, עד שהתגבש מבנהו הנוכחי.
במש"א 7100 בתל השומר נמצא פס הייצור של טנק המרכבה והחל משנת 1979 יוצרו בו למעלה מאלף טנקים מהדגמים השונים של הטנק, החל במרכבה סימן 1 וכלה במרכבה סימן 4.
בתקופת האינתיפאדה השנייה התקין המרכז מיגון קונכייה (תא מפקד עם חלונות מזכוכית משוריינת) לטנקי מרכבה ונגמ"שי אכזרית. כמו כן הסב טנקי מרכבה סימן 3 לתצורת LIC שנועדה לעימות נמוך עצימות.
המרכז פיתח יחד עם תע"א את המיגון של דחפורי D9R ומאוחר יותר פיתח והתקין על הדחפורים מיגון כלוב נגד רקטות נ"ט תוך פרק זמן קצר ביותר, ועל הישג זה זכו בפרס מפקד זרוע היבשה לשנת 2006.
מרכז השיקום בחיפה, בשמו הקודם במ"ב (בתי מלאכה לבדק) הוקם בשלהי מלחמת העצמאות בשטח בסיס צבאי בריטי. בעבר עברו בו פסי רכבת ששימשו להובלת ציוד אל ומהמרכז.
ב-2017 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית הטכנולוגיה.
עמוס חורב
עמוס חורב (נולד בשם: עמוס סוכצ'בר; נולד ב-30 ביוני 1924, כ"ח בסיוון ה'תרפ"ד) הוא מפקד עבר בפלמ"ח ואלוף בצה"ל, איש מערכת הביטחון וכמו כן שימש בתפקיד נשיא הטכניון בשנים 1973-1982, זכה בשנת 2011 בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
נעוריו ושירותו בפלמ"ח.
עמוס חורב נולד כעמוס סוכצ'בר בירושלים ב-30 ביוני 1924. אביו, אליק סוכצ'בר, היה מנהל בית המלאכה המכני של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כנער נמנה עם מקימי תנועת הנוער "גורדוניה" בירושלים. למד בגימנסיה, ומגיל 14 היה חבר בארגון "ההגנה". היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח עם הקמתו בשנת 1941, ובתחילה שובץ לפלוגה ו' בגבעת חיים ואחר כך עבר לעין החורש. בהמשך יצא לקורס מ"כים במשמר העמק, ולאחריו מונה למפקד כיתה בפלוגה ו' בכפר גלעדי. אחר-כך יצא לקורס נשק כבד (נכב"ד) ומקלעים בינוניים בג'וערה. בסוף שנת 1942 יצא לקורס מ"מים (קורס הקצינים של הפלמ"ח) בג'וערה, ולאחריו נתמנה לסגן מפקד מחלקה בפלוגה ו' בתל יוסף. בהמשך מונה למפקד המחלקה והשתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית.
ב-1945 מונה חורב למפקד פלוגה ו' בעין חרוד, ולאחר "ליל הגשרים" (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ח' בגדוד השישי. כעבור זמן קצר מונה לסגן-מפקד הגדוד השישי. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת הראל תחת פיקודו של מפקד החטיבה יצחק רבין, ועם תחילת המלחמה פיקד על "שיירת חולדה". ב-17 באפריל 1948 נשלח לכבוש את הכפר סובא אולם חזר לקריית ענבים בבוקר מבלי שמילא את המשימה. במהלך המלחמה השתתף בקרבות רבים באזור ירושלים: במבצע נחשון, בכיבוש קטמון ומנזר סן סימון, בקרב בבית סוריק, בכיבוש בית מחסיר, בקרבות דרך בורמה, בקרבות באזור לטרון, בכיבוש צרעה, הר-טוב ואחרים. לקראת סוף המלחמה, עם תום ההפוגה השנייה, הצטרף למפקד חזית הדרום יגאל אלון, מונה לעוזרו של רבין (קצין המבצעים של החזית), והשתתף במבצע אבק, במבצע יואב, בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב.
שירותו בצה"ל.
בשנת 1949 מונה חורב לתפקיד קצין המבצעים של חזית הדרום, שהפכה לאחר זמן-מה לפיקוד הדרום. חורב ביקש להשתחרר ולצאת ללימודי הנדסה, ובהוראת דוד בן-גוריון הוצע לו ללמוד על חשבון הצבא. היציאה ללימודים התעכבה לזמן מה, ובינואר 1950, נשלח על ידי צה"ל ללימודים ב-MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס), וב-1952 קיבל את התואר מוסמך במדעים בהנדסת מכונות. עם שובו לארץ הקים את מחלקת אמצעי לחימה במטכ"ל, ועמד בראשה בשנים 1953-1954. ב-1954 מונה לתפקיד קצין חימוש ראשי (קחש"ר), תפקיד בו החזיק עד 1962.
במהלך כהונתו כקצין חימוש ראשי פיתח והרחיב את תחומי פעילותו של החיל, העלה את רמתו המקצועית וביסס את מעמדו בצה"ל. הוא היה אחראי לפיתוח מערכות נשק וארטילריה מתנייעת, כמו ניוד תותח הוביצר 155 מ"מ על שלדה של טנק שרמן וניוד מרגמה 120 מ"מ על גבי זחל"ם - פיתוח שזיכה את חיל החימוש בפרס ביטחון ישראל לשנת 1962. בתקופתו התחילו בהשבחה של טנקים מעודפי מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ובהם טנקים מדגמי שרמן, צנטוריון ודגמי פטון M48 המוקדמים, פיתוח ויצור אמצעי ראיית לילה ועוד.
בשנת 1962 יצא ללימודים מתקדמים ב-MIT, ובשובו, במרץ 1965, מונה בשנית לקצין חימוש ראשי במינוי מיוחד, ובאוקטובר 1965 הועלה לדרגת אלוף. בשנת 1966 פרש מצה"ל ומונה לסגנו של פרופ' אפרים קציר, המדען הראשי של מערכת הביטחון. בשנת 1968 חזר לשירות פעיל והתמנה לראש אגף אפסנאות (אג"א, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל) במטה הכללי. שירת בתפקיד זה עד ספטמבר 1972. מאוקטובר 1972 ועד 1973 שימש בתפקיד המדען הראשי של מערכת הביטחון. ב-1973 פרש סופית משירות הקבע. במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כעוזר מיוחד של סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל.
תפקידיו הציבוריים.
עם פרישתו מצה"ל ב-1973 היה לנשיא הטכניון שבחיפה, תפקיד בו החזיק עד 1982.
בשנת 1974 מונה לראש ועדת החקירה להתרחשויות באסון מעלות. בשנת 1975 שימש יו"ר הוועדה המייעצת למחקר ופיתוח (מו"פ) ליד המדען הראשי של מערכת הביטחון. כיהן כיו"ר רפא"ל במשך תשע שנים.
בשנת 1976 היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
במהלך שנותיו תרם תרומה מכרעת בפיתוח הטכנולוגיה והתעשייה הביטחונית. הוא חבר מועצת האוניברסיטה הפתוחה, חבר הנהלת הטכניון וסניף אגודת ידידי הטכניון בישראל, נשיא בית יגאל אלון ויו"ר ועדת פרס ביטחון ישראל. ביוני 2010 מונה לחבר בוועדת הבדיקה לחקר המשט לעזה.
חיים אישיים.
עמוס חורב היה נשוי לשושנה (אשת חינוך, יועצת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון) משנת 1946 ועד לפטירתה בשנת 2015. בנם יחיעם, שנולד ב-1947, קרוי על שם יחיעם ויץ, שנהרג בליל הגשרים. בתם הצעירה נירה נישאה ל, קצין שריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה נעדר וחורב השתתף במאמץ לאיתור גופתו.
מתגורר מזה שנים רבות ברמת השרון.
בשנת 2020 פרסם חורב את ספרו האוטוביוגרפי - "זה מה שהיה", בהוצאת כרמל.
קפה כסית
באדן וירטמברג
ורדה קוטלר
ורדה קוטלר היא זמרת סופרן ישראלית.
__תוכן_עניינים__
ביוגרפיה.
לימודים.