בשנת 494 לפנה"ס, הורגשה תסיסה כללית ברומא בקרב מעמד הפלבס נגד הפטריקים. הסיבות לתסיסה זו היו ככל הנראה השעבוד שגרמו ההלוואות, המחסור בקרקע והשירות הצבאי. הפטריקים לא עשו דבר לתיקון המצוקה, ולפיכך באותה שנה עזבו הפלבס בהמוניהם את העיר ועקרו אל גבעת האוונטינוס, או על פי גרסאות אחרות למונטה סקרו (ההר הקדוש). הנטישה נחשבה למרד כיוון שהיא התפרשה עזיבת הגוף האזרחי והפסקת מילוי החובות כלפי המדינה. הפטריקים, שחששו מכך שהפלבס יטלו בסופו של דבר נשק כנגד הרפובליקה, החליטו שיש לשכנע אותם לחזור לעיר. הסנאט הרומי בחר במנניוס כשגרירו אל הפלבס.
מנניוס ניגש אל הפלב ודיבר על לבם. על פי המסופר הוא המשיל להם משל על איש, שאיבריו השונים לא הסכימו בינם לבין עצמם:
מנניוס המשיל את מצבה של רומא למצבו של אותו איש. הסנאט, הוא הבטן שדואגת לספק מזון לשאר האיברים ומוציאה החוצה את הפסולת. והם, הפלבס, שאר האיברים המאמינים שרק הם הטורחים והסנאט והפטריקים אינם עושים דבר. לנאומו זה הייתה השפעה רבה, והפלבס הסכימו לחזור לרומא לאחר שנעשו רפורמות שהבטיחו את מעמדם בעתיד. עם זאת, אין ודאות שמנניוס אכן נשא נאום כזה. הסיפור מופיע בווריאציות שונות כבר במקורות מוקדמים יותר כדוגמת קסנופון, וניכרת לו השפעה גם במקורות מאוחרים יותר כדוגמת חיבורו של קיקרו "על החובות", ואף האיגרת הראשונה אל הקורינתים.
על פי טיטוס ליוויוס, מנניוס מת בשנת 493 לפנה"ס, אולם לא הותיר אחריו די כסף כדי לכסות את הוצאות הלוויה, ועל כן הוא נקבר בתרומות אנשי העיר.
אזכוריו בתרבות.
מנניוס נזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס". הוא נזכר שם כידידו הטוב ביותר של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס, והוא נזכר באופן אנכרוניסטי לאורך כל המחזה אף על פי שהמחזה מתחיל בשנת 493 לפנה"ס, השנה שבה מנניוס מת כאמור. על אופיו של מנניוס כפי שהוא מתואר במחזה, ניתן ללמוד מדברי מנניוס עצמו: "אִישׁ עָלֵז אָנֹכִי, מִבְּנֵי הַפַּטְרִיקיִּים, הָאוֹהֵב כּוֹס יַיִן טוֹב, אֲשֶׁר לֹא בָא אֶל-קִרְבּוֹ אַף נֵטֶף-מַיִם אֶחָד מִמֵּי הַטִּבֶּר. אוֹמְרִים עָלַי, כִּי אֵין לִבִּי נוֹטֶה לִקְרֹא תָמִיד חֵן-חֵן לְכָל-הַבָּא רִאשׁוֹן לִצְעוֹק חָמָס; מִתְעַבֵּר אֲנִי וּמְהִיר-חֵמָה לְשֵמַע תְּלוּנוֹת דַּלּוֹת בִּמְאֹד מְאֹד; אִישׁ אָנֹכִי, אֲשֶׁר-יָקְרוּ לוֹ אֲחוֹרֵי הַלַּיְלָה שִׁבְעָתַיִם מִמֵּצַח הַבֹּקֶר. אֵת אֲשֶׁר-יַחֲשֹׁב לִבִּי, אוֹתָהּ אֲדַבֵּר, וְאֶת-חֲמָתִי אֶשְׁפֹּךְ עִם-רוּחַ פִּי.
בסרט "קוריולאנוס" משנת 2011 הוא מגולם בידי בריאן קוקס. בסרט, הוא נשלח בידי הסנאט בניסיון להגיע למשא ומתן עם קוריולאנוס, אולם קוריולאנוס מתייחס אליו בבוז ובקרירות. פגוע מבגידת חברו הטוב ביותר, מנניוס מתאבד.
מנניוס אגריפס והמשל הקשור בו, משל הכרס, מוזכר בכרך הרביעי של 'החברה הגאונה' מאת אלנה פרנטה (עמ' 402), בהקשר מעצרו של פסקואלה, הפעיל הקומוניסטי, חבר הילדות של המספרת.
אגריפה מנניוס לנטולוס
פרל בייניש
סארע קאהאנ
משה וייא
פירס בלקבורו
זליכה שיהאבי
זליכה שיהאבי (1903–1992) הייתה מנהיגת נשים מוסלמית ממזרח ירושלים.
ביוגרפיה.
שיהאבי נולדה בשנת 1903 בירושלים לאיצהאק שיהאבי, מהמשפחות הידועות בירושלים. היא למדה בבית ספר של אחיות ציון. בשנת 1929 השתתפה בייסוד הסניף הירושלמי של התאחדות הנשים הערביות ובשנת 1937 מונתה לראש הסניף הירושלמי, עמדה בה החזיקה עד מותה ב-1992. באותה תקופה התפצלה תנועת הנשים לשניים, ושיהאבי שהייתה מזוהה עם משפחת חוסייני, עמדה בראש התאחדות הנשים הערביות שהייתה יותר פוליטית וחתרה לשיתוף עם ארגוני נשים ערביות במדינות אחרות. בשנת 1944 אמרה שיהאבי שנשים פלסטיניות לא תדרושנה זכויות מעבר למה שמותר על פי הקוראן, וכי טרם הגיע הזמן לדרישת זכויות פוליטיות לנשים.
בשנת 1953 לא הורשתה על ידי השלטונות הירדניים להשתתף בוועידה של התאחדות הנשים, אלא אם תסכים להשתתף כנציגת ממלכת ירדן. בתור פרו נאצרית הייתה שיהאבי בעימות עם השלטונות הירדניים. בשנות ה-60 ניהלה את הסניף לאם ולילד במזרח ירושלים. בשנת 1964 הייתה בוועדה המכינה של המועצה הלאומית הפלסטינית. ביולי 1965 ישבה בראש קונגרס של ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות במזרח ירושלים. אולם שיהאבי גרסה שאין לערב את ארגוני צדקה בפעילות פוליטית גלויה מדי ולאחר זמן הפסיקה לעמוד בראש ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות שהייתה מזוהה עם אש"ף.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתפה שיהאבי בארגון הפגנות נשים, והפיצה תעמולה נגד היחס של השלטונות הישראליים לפלסטיניים. ב-6 בספטמבר 1968 גורשה על ידי שלטונות ישראל לממלכת ירדן, בטענה שהיא ארגנה הפגנות אלימות נגד ישראל ושארגונה העביר כספים למחבלים. מיד לאחר גירושה החלו חמדי כנען, ראש עיריית שכם, והמשוררת פדווא טוקאן בפעילות להשבתה לירושלים. לאחר כחודשיים, באמצע נובמבר 1968, הושג הסדר על פיה שיהאבי התחייבה להימנע מהפרת החוק והסדר הציבורי והורשתה לשוב לירושלים.
שיהאבי מעולם לא נישאה ובמותה הותירה אחריה את בית משפחת שיהאבי שהיה לקונסרבטוריון במזרח ירושלים.
במשך השנים היה שמה של שיהאבי למיתוס. בין האגדות שנקשרו סביבה היה שהיא הייתה המייסדת של התאחדות הנשים הערביות. בחלק מהמקורות היא אף מוצגת כמי שיסדה את ההתאחדות בשנת 1921, בגיל 18.
שחקן (פירושונים)
חברת מסחור טכנולוגיה
אהבה כמוסה
אהבה כמוסה (שם באנגלית: Persuasion) הוא סרט דרמה תקופתית משנת 1995 בבימויו של רוג'ר מיצ'ל, עיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1817. אמנדה רוט בתפקיד הבכורה שלה בקולנוע מגלמת את גיבורת הרומן אן אליוט, וקירן היינדס משחק בתפקיד פרדריק ונטוורת', מושא אהבתה. העלילה מתרחשת באנגליה בתחילת המאה ה-19. אן דחתה את הצעת הנישואים של ונטוורת' בהשפעתה של ליידי ראסל. תשע שנים אחר כך השניים נפגשים שוב ומתאהבים מחדש.
התסריטאי ניק דיר שעיבד את הרומן לקולנוע, החשיב את הסיפור לבוגר מבין ספריה של אוסטן. מאפיין אותו ריאליזם וכנות, בעיקר בעלילה המספרת את תולדותיהם של שני אנשים שנפרדו ונפגשו מחדש. כיוון שאוסטן מביעה ברומן את מחשבותיה של אן, דיר ורוט החליטו לבטא את רגשותיה עם דיאלוגים מעטים.
הסרט צולם בסדר כרונולוגי שאפשר לשחקנית לבטא את ההתפתחות של אן מאישה מדוכאת לאישה מאושרת ומלבלבת.
בתחילה היה ה-BBC המפיק היחיד של הסרט, עד לשיתופן של החברה האמריקאית WGBH בוסטון והחברה הצרפתית Millesime. החלטה זו גרמה להגדלת התקציב ואפשר לצלם את הסרט באתרים בהם הוא מתרחש כמו ליים רג'יס ובאת'. לדעתו של הבמאי מיצ'ל זהו הרומן הרגשי והנוקב ביותר של אוסטן, וכמו כן הוא אוטוביוגרפי ביותר. הוא נמנע מלביים את הסרט בצורה מלאכותית ומלוטשת כפי שנעשה בעיבודים אחרים. הוא הורה לשחקנים לא להתאפר ולא להראות נקיים מדי. מעצבת התלבושות אלכסנדרה ביירן ייצרה בגדים שנראים ש"חיים בהם", וזכתה בפרס באפט"א על עבודתה.
הסרט צולם באמצע שנות התשעים של המאה העשרים בתקופה שבה הרומנים של אוסטן צברו פופולריות רבה, ובאותה עת נעשו ששה עיבודים לספריה. ב-16 באפריל 1995 שודר הסרט לראשונה בטלוויזיה הבריטית בערוץ BBC Two. ב-27 בספטמבר 1995 יצא הסרט להקרנה בבתי הקולנוע בארצות הברית בהפצת חברת "Sony Pictures Classics". ההקרנה בבתי הקולנוע משכה את תשומת לב המבקרים לסרט, והוא זכה לרוב לביקורות חיוביות, ושבחים להופעתה של רוט.
תקציר עלילה.
הסרט נפתח במעבר הלוך ושוב בין שתי סצנות בהן ספינה הנושאת את אדמירל קרופט (ג'ון וודוויין), ועגלה הנושאת את מר שפרד (דייוויד קולינגס) ובתו גברת קליי (פליסיטי דין) אל קלינץ' הול. בהגיעם מקיפים את שפרד ובתו נושים הדורשים שבעל האחוזה, סר וולטר אליוט (קורין רדגרייב) ישלם את חובותיו. בעוד קרופט וחבריו הקצינים דנים בסיום המלחמות הנפוליאוניות. סר וולטר הוא ברונט יהיר וגנדרן שבשל קשיים כלכליים הוא צריך להצטמצם בהוצאותיו. למרות התנגדותו לרעיון הוא נאלץ לבסוף להסכים להשכיר את האחוזה ולעבור להתגורר בבאת'. את זאת מציעים שפרד, ידידת המשפחה ליידי ראסל (סוזן פליטווד) ובתו האמצעית של סר וולטר, אן (אמנדה רוט).
נראה בבירור שאן נסערת כשנודע לה שהדייר החדש בקלינץ' הול הוא אדמירל קרופט, שהוא גיסו של פרדריק ונטוורת' (קירן היינדס) קפטן בצי שאן דחתה את הצעת הנישואים שלו תשע שנים לפני כן. היא שוכנעה לעשות זאת מפני שהוא היה קצין צעיר חסר אמצעים וקשרים משפחתיים ובשל אי-הוודאות לגבי עתידו. ונטוורת' הוא כעת אדם אמיד שהתעשר במלחמה וחזר לאנגליה ככל הנראה כדי לשאת אישה. אן מבטאת בפני ליידי ראסל את תחושת האומללות שלה על המצב הכלכלי הקשה של משפחתה, ועל החלטתה לדחות את הצעת הנישואים שקיבלה. אן הולכת לבקר את אחותה הצעירה מרי (סופי תומפסון) הנשואה לצ'ארלס מסגרוב, בן למשפחת איכרים. אן מקשיבה בסבלנות לתלונותיהם של כל אחד מבני המשפחה המתוודים באוזניה. אלה כוללים את מרי ובעלה צ'ארלס, וכך גם גיסותיה לואיזה (אמה רוברטס) והנרייטה (ויקטוריה המילטון) והוריהם מר ומרת מסגרוב (רוג'ר המונד, וג'ודי קורנוול).