בשעה שהפטרולים הגרמנים התקרבו לאזור שבו הסתתרו בני משפחת חכים, ואחיותיה של אנה, שגם הן היו נשואות, היו מודיעים לבני המשפחה שעליהם להסתתר במערות ובאזורי מסתור טבעיים. הגרמנים נעזרו בין השאר במשתפי פעולה יווניים בזמן החיפושים שלהם אחרי היהודים. מאחר שהגרמנים כבר הצליחו ללכוד כ-200 יהודים, הם ידעו שיהודים רבים מסתתרים בהרי הפיליון. לכן, הם היו עורכים פשיטות ופטרולים תכופים, כדי ללכוד יהודים ולשלחם להשמדה באושוויץ, וכדי ללכוד פרטיזנים, שנלחמו נגד הכיבוש הגרמני, כדי לחסלם. לאון (יהודה) חכים, היה גם יהודי וגם פרטיזן, ולכן היה מבוקש מאוד על ידי הגרמנים. יוונים ששיתפו פעולה עם הגרמנים, היו צועקים ומודיעים שהגרמנים עזבו, בזמן שהגרמנים היו במקום, כדי לגרום ליהודים לצאת מהמחבוא ולהיתפס. אפוסטולוס, שהיה מודע למצב, הנחה את בני משפחת חכים לצאת מהמחבוא רק כאשר זקן הכפר, שהכירו את קולו ואת שמו, יצעק ויודיע להם שהסכנה חלפה.
באחד הימים בתקופת ההסתרה של משפחת חכים, הפטרול הגרמני גילה את בני המשפחה בבית האריזה. אפוסטולוס מיהר לבית האריזה וטען בפני הגרמנים שמדובר בעובדיו, ושהם יוונים נוצרים.
הכרה כחסידי אומות עולם.
משפחתו של אפוסטולוס ווליוטיס התגלתה על ידי החוקרת היווניה, הגב' ארסי מלגיורגי מאוניברסיטת תסליה שביוון. משפחת חכים הביאה את צאצאי משפחת ווליוטיס לישראל, כהוקרה על פועלם במלחמה ולעריכת הטקס בישראל ביד ושם, בעיריית חיפה ובבית רקאנטי, פתח-תקווה.
ב-31 במאי 2016 התקיים במוזיאון יד ושם הטקס הרשמי, שבו הוענקו ההכרה והפרס למשפחת ווליוטיס. משפחת ווליוטיס הצילה, הגנה ונתנה מחסה ל-18 יהודים במשך כשנה ורבע, כאשר הם מספקים להם בנוסף את כל מחסורם, הכולל מזון ובגדים. במהלך התקופה, נרצחו שניים מבני משפחת ווליוטיס על ידי הגרמנים, על רקע חיפוש יהודים בסביבה ההררית שבה חיה משפחת ווליוטיס.
וומבט שעיר-אף דרומי
וומבט שעיר-אף דרומי (שם מדעי: "Lasiorhinus latifrons"; בקיצור וומבט דרומי), הוא מין של כיסאי בינוני דמוי דובון האנדמי ליבשת אוסטרליה, ואחד משני מינים הנמצאים בסוג וומבט שעיר-אף. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הביולוג האנגלי ריצ'רד אוון. מין זה הוא הקטן שבמיני הוומבטים הקיימים כיום.
תיאור ואנטומיה.
לוומבט הדרומי יש מבנה גוף גדול ועגול המשווה לו מראה של דובון, אך הוא קטן במעט משני מיני הוומבט האחרים. הוא חסון, מוצק ורחב, ראשו השטוח והקצר בעל לחיים נפוחות ודומה במעט לחזיר, ורגליו קצרות וחזקות עם כפות רגליים רחבות. מאפיינים גופניים רבים של הוומבט מותאמים במיוחד לאקולוגיה ולסביבה שבה הוא חי. 5 הטפרים הקדמיים שלו שטוחים ועבים, ויש לו כוח רב המאפשר לו לחפור מנהרות גדולות וארוכות. ברגליו האחוריות הבוהן נעדרת, וחלוקת האצבעות היא אופיינית לקנגוראים: זרת עבה מצד אחד, אצבע ארוכה ועבה במרכז, ואצבע מאוחדת בעלת שני טפרים המשמשת לסירוק; האוזניים שלו צרות ומחודדות, וארוכות יותר ממיני הוומבטים האחרים. השיניים החותכות שלו דומות למכרסמים, והשיניים הטוחנות רחבות יחסית; כל השיניים צומחות ברציפות לאורך חייו של הוומבט, כדי למנוע את שחיקתם מלעיסת המזון הקשה. מאחר שתזונתו של הוומבט הדרומי גסה יותר מזו של הוומבט המצוי המכריחה אותו ללעוס בצורה יסודית יותר את המזון, יש לו שרירי לעיסה מפותחים בהתאם. מין נבדל מקרובו הצפוני בכך שעצם האף שלו רחבה יותר מהעצם הפרונטלית של החוטם. זנבו של הוומבט קצרצר ומסותר לרוב בפרווה. האף של הוומבט שעיר בדומה למכרסמים, והקנה לו את שמו.
פרוות המשי של הוומבט הדרומי קצרה, צפופה ורכה, ונעה בצבעה בין אפור-חום בהיר לכהה, כשבניגוד למינים אחרים היא לעיתים אדמדמה מעט. בחלק העליון של הפרווה יש לעיתים קרובות ברק כסוף או כחלחל, והמותניים, הצוואר והגחון נוטים לצבא זהוב, צהבהב, חולי או לבן-קרם. הלחיים נוטות להיות בהירות לעומת המצח והפנים, ויש לעיתים רצועות לבנות או כתמים דהויים סביב העיניים. החזית של האף השעיר לבנה לעיתים קרובות וצדדיה שחרחרים. פסים דקיקים שחרחרים ודהויים עשויים להראות לעיתים על מרכז המצח, בצידי האוזניים או לאורך הגב. אורך גופו של הוומבט הדרומי נע בין 77 ל-94 ס"מ, ומשקלו 19 עד 32 ק"ג. אורך זנבו 6-2.5 ס"מ.
תפוצה ובית גידול.
הוומבט הדרומי אנדמי לאוסטרליה היבשתית. בעוד שבעבר היה נפוץ בחלק הארי של אוסטרליה, כיום הוא מוגבל לאוכלוסיות קטנות בדרומה של היבשת. הוא נפוץ בעיקר באוסטרליה הדרומית ובמידה פחותה גם באוסטרליה המערבית ודרום מערב ניו סאות' ויילס; הוא נצפה פעמים בודדות גם במערב ויקטוריה. התפוצה הגאוגרפית שלו נופלת בעיקר בתחומי מישור נאלרבור הצחיח, וסביב חצאי האיים סביב מפרץ ספנסר כמו חצי האי יורק וחצי האי אייר לחופי האוקיינוס ההודי. בית הגידול שלו נופל בתחומי אקלים ים תיכוני, וכולל שטחי מרעה, מישורים פתוחים, ארץ שיחים, סוואנות נמוכות, ויערות דלילים ופתוחים, אך גם ערבות מדבריות צחיחות. כמות המשקעים הממוצעת בבית הגידול של הוומבט הדרומי נמוכה למדי ועומדת על 200–500 מילימטר לשנה. הטמפרטורות באזור זה גבוהות מהרגיל ומטפסות לעיתים קרובות ל-40 מעלות.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
בהתאם למקום מגורו הצחיח, לוומבט הדרומי יש התאמות רבות שייעודן העיקרי הוא לחסוך במים. על מנת להימנע בראש ובראשונה מהטמפרטורות הגבוהות האופייניים לסביבה מדברית, הוומבטים אינם נמצאים מחוץ למאורה בשעות היום. הארכיטקטורה המעולה של רשת המנהרות, מאפשרת לוומבט הדרומי להתמודד עם הטמפרטורות הגבוהות של המדבר האוסטרלי: בעוד שטמפרטורות האוויר מחוץ למאורה עשויה לחרוג מ-36 מעלות, הטמפרטורה הפנימית במאורה קבועה ויציבה ומשתנה בין 26 מעלות בקיץ ו-14 מעלות בחורף. רמת הטמפרטורה והלחות הקבועה בהן, מאפשרת לוומבט למתן את צריכת המים, ובנוסף, הוומבט מאפשר לטפרטורת גופו לרדת על מנת לשמור על אנרגיה. שעות הפעולה העיקריות הן של הוומבט הן לאורך הלילה, אך הוא פעיל גם בשעות היום: בקיץ, בעיקר בשעות הבוקר הקרירות, ובחורף בעיקר בשעות הערב.
בדומה לשאר מיני הוומבטים, גם הוומבט הדרומי משתייך לקבוצת בעלי החיים המתחפרים אשר חופרים וחיים במאורות. הוומבט נוהג לבנות מאורות נרחבות אשר מחוברות ביניהן באמצעות מחילות, והמבנה התלול שלהן מאפשר מעבר של חמצן דליל. על מנת לבנות מאורה, הוומבט מתיישב על החלק האחורי של גופו, תוך כדי שהוא חופר באדמה ומזיז עפר לצדדים באמצעות כפות ידיו הגדולות בעלות הטפרים החזקים. כאשר הוומבט התקדם תוך כדי החפירה עמוק לבטן האדמה וברצונו לצאת, הוא יוצא אחורנית ודוחף את העפר המצטבר מאחוריו באמצעות ארבע כפותיו. הכניסות הרבות לתוך רשת המאורות והמחילות של הוומבט ממוקמות לרוב בסמוך למקומות האכלה מעודפים. העומק המרבי של מנהרות הוומבט הוא שני מטר, והאורך שלהם מגיע לרוב ל-30 מטר. כל מערכת מאורות ומחילות עשויה להשתנות מחברתה, אך בדרך כלל ישנה מחילה ארוכה ראשית שמסביבה מאורות ברדיוס של 150 מטר. המחילה לרוב צרה לעומת המאורות שהן דמויות חדרים וגדולות, ועשרות המאורות שלאורכה משמשות בדרך כלל מחסה בו זמנית עבור 10 וומבטים שונים אף שהן לא ילונו יחדיו באותה מאורה. הנקבות מראות נטייה גדולה יותר להישאר בצמוד למערכת מחילות לעומת הזכרים, ושני הזוויגים לא מפגינים תוקפנות כלפי וומבטים זרים הבאים להשתמש באחת מהמאורות במערכת המחילות. הוומבטים לא רק מחליפים מאורה בתוך המערכת מידי כמה חודשים, אלא הם אף נוהגים לנטוש את מערכת המחילות לאחר כשנה ולחפש או לחפור מערכת אחרת. פתח הכיס של נקבת הוומבט מופנה כלפי אחורה, על מנת למנוע מהולד הנמצא בתוכו להתכסות בעפר החפירה.
על אף שהוומבטים אינם זוקפים לזכותם בעלות על מערכת מחילות, אין זה אומר שהם אינם טריטוריאליים; הזכרים נוהגים לסמן את המאורה שלהן מתחת לפני האדמה באמצעות שפשוף הגב על אובייקטים, הפרשות ריח מבלוטות מסוימות, ושבילי גללים. לפעמים, סכסוך בין שני זכרים על טריטוריה עשוי להוביל ללחימה בין השניים באמצעות נשיכות באזורים רגישים (אוזניים, עכוז וצלעות) ודחיפות - בעיקר במהלך עונת הרבייה. באזורי חפיפה בין זכרים כמו במאורות למשל, קיימת היררכיה אשר עשויה אף היא להוביל למאבקים ביניהם. תקשורת קולית בין הוומבטים מבוצעת בעיקר בעונת הרבייה בדמות נהימות וקולות מאיימים אחרים. באופן כללי, ההתנהגות החברתית והתקשורת בין הוומבטים באה לידי ביטוי בעיקר בעונת הרבייה. שטחי פעילות של הוומבטים מצומצמים מאוד ואינם גדולים מ-4 דונם, עקב התלות במערכת המחילות ובמזון הזמין, וכן במטרה למנוע בזבוז אנרגיה יקרה בתנועה מיותרת.
תקשורת ותזונה.
התקשורת בין הוומבטים נעשית בעיקר באמצעות תנועות חזותיות עם הגוף, ובמיוחד באמצעות ריח; הוומבט מבלה זמן רב מהרגיל ברחרוח חותמי ריח של וומבטים אחרים. עקב כך שריחות הנישאים באוויר עשויים לבשר לכל אחד על פרט אחר הנמצא בסביבה, מפגש פיזי בין שניים יהיה נדיר למדי, וכאשר הוא מתרחש, שני הצדדים משמיעים קולות שיעולים מחוספסים. וומבט מבוהל עשוי להשמיע קריאה צורמת יוצאת דופן אשר משמשת כסימן אזהרה לבני מינו האחרים שבסביבה.