אזורי החוף של ים אנדמן מאופיינים ביערות מנגרובים ובכרי דשא ימיים. המנגרובים משתרעים על פני יותר מ-600 קמ"ר של חופי תאילנד ואילו העשב הימי תופס שטח של 79 קמ"ר.25-26: המנגרובים אחראים במידה רבה לפוריות הגבוהה של מי החוף - שורשיהם לוכדים אדמה ומשקעים ומספקים מחסה מפני טורפים וכר גידול לדגים ולאורגניזמים ימיים קטנים. גזעם מגן על החוף מפני הרוח והגלים, ושאריותיהם חלק משרשרת המזון הימית. חלק נכבד מיערות המנגרובים התאילנדיים בים אנדמן נכרת במהלך גידול השרימפס הנרחב של שרימפס מים מלוחים בשנות ה-80 . המנגרובים גם נפגעו משמעותית בגלל הצונאמי ב-2004. חלקם נשתלו לאחר מכן, אך שטחם עדיין יורד בהדרגה עקב פעילות אנושית.6-7:
מקורות מזון חשובים נוספים בים אנדמן הם עשב ים ותחתיות הבוץ של לגונות ואזורי חוף. הם גם יוצרים בית גידול או מקלט זמני לאורגניזמים נוברים ובנטיים רבים. מינים ימיים רבים נודדים אל יבול הים מדי יום או בשלבים מסוימים של מחזור חייהם. הפעילות האנושית הפוגעת בצימחי הים כוללת פסולת מי שפכים מתעשיות החוף, חוות שרימפסים וצורות אחרות של פיתוח חוף ועוד.
צונאמי 2004 השפיע על 3.5% משטחי עצי המנגרובים לאורך ים אנדמן באמצעות סתימה ושקעי חול, ו-1.5% סבלו מאובדן גידול כולל.7:
מי הים לאורך חצי האי המלאי מעדיפים גדילה של רכיכות, ויש שם כ-280 מיני דגים אכילים השייכים ל-75 משפחות.
פעילות האדם.
הים משמש זה מכבר לדיג והובלת סחורות בין מדינות החוף.
דיג.
תאילנד לבדה דגה כ־943,000 טון דגים בשנת 2005 וכ־710,000 טון בשנת 2000. 41 אחוזים נתפסים במפרץ תאילנד ו-19 אחוזים בים אנדמן. כמויות הדיג קטנים משמעותית במלזיה והם דומים או גבוהים יותר במיאנמר. התחרות על דגים הביאה לסכסוכים רבים בין מיאנמר לתאילנד. בשנים 1998–1999 הסכסוכים גרמו להרוגים בשני הצדדים וכמעט הסלימו לסכסוך צבאי. בשני המקרים, הצי התאילנדי התערב כאשר ספינות בורמזיות ניסו להטביע סירות דיג תאילנדיות בשטחי הים שבמחלוקת, וכי מטוסי קרב תאילנדים נפרסו על ידי המועצה לביטחון לאומי. סירות דיג תאילנדיות התעמתו לעיתים קרובות גם עם הצי המלזי, עד שממשלת תאילנד נאלצה להזהיר את הדייגים שלה מפני דיג ללא רישיון במים זרים.
הייצור הימי בשנת 2004 בתאילנד הורכב מ: 33 אחוזי דגי פלגית, דגי דמרסל 18 אחוזים, סילוניות 7.5 אחוזים, סרטנים 4.5 אחוזים, דגי אשפה 30 אחוז ו-7 אחוזים דגים אחרים. דגי אשפה הם דגים שאינם אכילים, דגים אכילים בעלי ערך מסחרי נמוך וצעירים המשוחררים לים.
תיירות.
ים אנדמן, במיוחד בחוף המערבי של חצי האי המלאי, ואיי אנדמן וניקובר בהודו ומיאנמר עשירים בשוניות אלמוגים ובאיים עם טופוגרפיה מרהיבה. אף על פי שנפגעו מרעידת האדמה בסומטרה ובצונאמי בשנת 2004, הם נותרו יעדי תיירות פופולריים. בחוף הסמוך יש גם פארקים לאומיים ימיים רבים - 16 רק בתאילנד, וארבעה מהם מועמדים להכללה ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
הכתף שק (סרט)
מישהו שומר עלי
מישהו שומר עלי (הינדית: बाग़बान) הוא סרט דרמה הודי מ-2003 העוסק ביחס של בנים בוגרים כלפי הוריהם המתבגרים.
עלילה.
במרכז הסרט עומדים יחסיהם של ראג' מלהוטרה (בגילומו של אמיטאב באצ'אן, אשתו פוג'ה (אותה משחקת המה מליני) וילדיהם. לזוג ארבעה בנים ובן אחד מאומץ (בגילומו של סלמאן ח'אן) שלומד בחו"ל. בניו כבר מבוססים, בעלי עבודה ובית וחלקם נשואים. ראג' שעבד בבנק יוצא לפנסיה. הוא נשוי ארבעים שנה לאשתו האהובה פוג'ה, יש לו בית גדול, ואת כספו הרב הוא משקיע בבנו הבכור ובעסקיו. אולם, כאשר כספם של הזוג אוזל הם מחליטים להיעזר בילדיהם.
כאשר ילדי הזוג שומעים את הבשורה הם אינם נלהבים לעזור. מאחר שאינם רוצים לשאת בעול של שני הורים בביתם, הילדים מחליטים כי כל אחד מההורים יחיה בביתו של בן אחר ובתום חצי שנה הם יתחלפו במקומות. ראג' זועם על בניו, אך אשתו משכנעת אותו להסכים.
פרידת בני הזוג קשה עליהם. שיחות טלפוניות ומכתבים מהווים את הקשר היחיד ביניהם. בזמן פרידתם ושהותם בביתם של ילדיהם, הם עוברים קשיים רבים. ילדיהם אינם עוזרים להם כלל, מעליבים, מתעמרים ומתייחסים אליהם בזלזול רב ומופגן. בזמן שהותו של ראג' בבית אחד מבניו, הוא מתיידד עם זוג נשוי, בעלי מסעדה עריריים מילדים, הרוכשים לו חיבה רבה. בזמן שהותו במסעדה הוא כותב ספר: "השומר" - ספר המספר על יסורי האנשים הזקנים עקב יחסיהם של ילדיהם כלפיהם.
בתום חצי שנה ובשל געגועיהם העזים זה לזו, מחליט ראג' כי עליו ועל אשתו לברוח בעת בה הם אמורים להחליף מקום מגורים אצל אחד מילדיהם. מעת בריחתם של הזוג מזלם משתנה. במסגרת בריחתם, הם נוסעים למקומות מוכרים ואף מצליחים למצוא את בנם המאומץ ששב להודו. למרות שחיפש את הוריו זמן רב, בשל העתקת מגוריהם לא הצליח למצוא אותם. הוא לוקח את הוריו המאמצים תחת חסותו ומתייחס אליהם כמו אל אלילים. למרות זאת, בני הזוג מחליטים לבסוף לשוב לביתם, על אף היותם חסרי כל.
כאשר הזוג חוזר לביתו, נודע להם כי הספר שכתב ראג' יצא לאור בעזרתם של הזוג שהתיידד איתו במקום שהותו. הספר הופך לרב-מכר וראג' מרוויח ממון רב מכך. במסיבה הנערכת לכבוד ראג' מגיעים ילדי הזוג וגם נכדיהם, אשר הצליחו בסופו של דבר לקיים קשר אוהב עם סביהם למרות הניכור של ההורים כלפיהם. בעוד הילדים מאמינים כי אחד מהם יהיה זה שיוזמן לשאת דברים למען האב, מי שנושא דברים הוא בנם המאומץ המפליג בשבחי ראג'. ראג לעומת זאת אומר "אם האב יכול לעזור לבנו לעשות את צעדיו הראשונים, לא יכול הבן לעזור לאב לעשות את צעדיו האחרונים?". כאשר ראג' רואה את ילדיו, המנסים לפייסו, הוא מסרב לכך ופוג'ה אף היא תומכת בהחלטתו.
זמר הג'אז (סרט)
כלב אנדלוסי (סרט)
מבצע יכין
מבצע יכין, שנקרא גם עליה ג', היה מבצע להעלאת יהודי מרוקו. המבצע החל ב-כ בכסלו תשכ"ב, 28 בנובמבר 1961 ונמשך עד שנת 1964, ובמסגרתו עלו למדינת ישראל כ-80 אלף יהודים.
מבצע זה התבצע מתוך הסכם חשאי עם חסן השני מלך מרוקו, שהרשה ליהודים לעזוב את מרוקו, בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף שמטפל בהגירה אינו גוף ציוני. ארגון ההגירה שנבחר היה היא"ס (H.I.A.S. – Hebrew Sheltering and Immigrant Society). ממשלת ישראל שילמה 50 דולר עבור יציאתו של כל עולה.
רקע.
התארגנות ציונית החלה במרוקו כבר בשנת 1900, והחל בשנת 1921 השתתפו נציגי יהדות מרוקו בקונגרסים הציוניים. עד שנת 1956 עת קיבלה מרוקו עצמאות מצרפת.
עם פרוץ המאבק על עצמאות מרוקו התעוררה בישראל דאגה לשלום יהודיה. התקרבות מרוקו אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית גרמה לשינוי ביחסה ליהודים, והאנטישמיות בה גברה. מדינת ישראל, הרואה עצמה אחראית ליהודים בתפוצות, עמדה בפני האתגר של התמודדות עם המציאות החדשה במרוקו והצורך להכשיר את יהודיה לקחת את גורלם בידיהם ולהתכונן לבאות.
האנשים שעבדו והעבירו את יהודי מרוקו לישראל "המסגרת".
הפעילים היו צעירים מיהודי מרוקו, מגויסים מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן. אחרי שבוגרי התנועות מהערים החשובות במרוקו נשבעו אמונים למדינת ישראל ועם ישראל על דגל ישראל ועליו ספר תנ"ך ואקדח, החלו ההתארגנויות הראשונות לעליה. הצעירים קיבלו הרצאות בחיק הטבע, וכך הוקם הגרעין הראשון של השומר הצעיר, גרעין "סוללים" שתכנן עלייה ישר לאחד הקיבוצים בארץ ישראל.
תנועות הנוער החלוציות היו הבסיס ממנו נשאבו אותם חברים רגישים ומסורים ביותר שעסקו בעליה הבלתי לגלית ב"מקהלה" (הכינוי לארגון שטיפל בעליה הבלתי לגלית) ובמשימות סודיות נוספות. כאשר שלטונות מרוקו החליטו להקשות על היהודים לצאת את מרוקו וצמצמו כמעט לאפס את מתן הדרכונים ליהודים נכנסו לפעולה הארגונים היהודיים והחלו להנפיק דרכונים מזויפים והוקם מערך של צעירים שדאגו להעביר בבטחה את העולים עד לחוף הים שם המתינו להם סירות אשר הובילו אותם לאוניות קטנות שעגנו בגיברלטר או בספרד, משם הפליגו לארץ ישראל. כך הועברו 250 ילדים לישראל במסגרת עליית הנוער. אחר כך בקשו הורי הילדים להצטרף לבניהם בישראל. ההוראות היו להיפטר ככל האפשר מרכושם מבלי לעורר חשד בקרב שכניהם המוסלמים, ולעזוב את מרוקו עם מזוודה אחת בלבד.
כרוז "המסגרת".
בחודש יולי 1954 הוטלה על המוסד הישראלי, בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, המשימה להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית. את הכשרת המגויסים בישראל ארגן שלמה חביליו שעמד בראש משלחת של כ-20 שליחים, ופיקד על הפעילות עד 1961. ראשוני השליחים של "המוסד" הגיעו למרוקו בחודש אוקטובר 1955. בחודש נובמבר 1955 הוקמו בקזבלנקה החוליות הראשונות של הארגון להגנה עצמית - "גונן". בחודש ינואר 1956 הוקמה "המסגרת" כשם צופן למחתרת היהודית במרוקו. לצד השליחים הישראלים פעלו ב"מסגרת" מגויסים מיהודי מרוקו – צעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהן. צעירים אלה, כמו מפקדיהם הישראלים, היו נתונים עקב פעילותם בסכנה מתמדת. עם קבלת העצמאות הופסקה העלייה הרשמית ממרוקו והיהודים יכלו לצאת רק בדרכים בלתי לגאליות. אלפי יהודים יצאו באופן זה, עד טביעתה הטראגית של אוניית המעפילים "אגוז" ב-13 בינואר 1961.
לאחר טביעת "אגוז" הופצו כ- 10,000 כרוזי מחאה במרוקו במבצע "בזק", שנעשה בתכנון "המסגרת" ובהדרכת אנשיה. במבצע זה השתתפו רבים מחברי תנועות הנוער הציוניות במרוקו. בכרוז נכתב: