בין השנים 2004 ל-2018 עבדה דוידוביץ בערוץ 10. תחילה כמפיקה ראשית וב-2008 מונתה לסמנכ"לית הפקה. ב-2012 מונתה לסמנ"לית תוכן והפקה. כל תוכניות ערוץ 10 (מלבד תוכניות בהפקתה חברת החדשות) בין השנים 2004 עד 2018 היו תחת ניהולה, ובהן "הישרדות", "היפה והחנון", "הרווק", "לעוף על המיליון", "בייבי בום", "גיבורים", "החברים של נאור", "מעושרות", "המסע המופלא של אהרוני וגידי", "חברות", "בני ערובה", "אחת אפס אפס" ו"עושות חשבון".
שימשה המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בתל אביב.
דוידוביץ נשואה לד"ר משה דוידוביץ ולהם שלוש בנות.
נטליה מאקארובה
נטליה רומנובנה מאקארובה (ברוסית: Ната́лия Рома́новна Мака́рова, נולדה ב-21 בנובמבר 1940) היא פרימה בלרינה וכוריאוגרפית סובייטית. "תולדות המחול", שיצא לאור ב-1981, מציין, כי "ביצועיה מציבים אמות מידה של אמנות ואצילות במחול, שעל פיהן היא הבלרינה המעולה ביותר בדורה במערב."
ביוגרפיה.
מאקארובה נולדה בלנינגרד, ברית המועצות. בגיל 12, נבחנה לבית הספר לכוריאוגרפיה של לנינגרד (לשעבר (בית הספר האימפריאלי לבלט), והתקבלה, אף כי רוב התלמידות מתחילות את לימודיהן בבית הספר בגיל 9.
מאקארובה הייתה חברה קבועה בבלט קירוב בלנינגרד מ-1956 עד 1970, שם הגיעה לדרגת פרימה בלרינה בשנות ה-60'. היא ערקה למערב ב-4 בספטמבר 1970, כשהייתה בסיור הופעות עם בלט קירוב בלונדון. זמן קצר לאחר עריקתה, החלה מאקארובה לרקוד עם תיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק ועם הבלט המלכותי בלונדון.
עם הגיעה למערב, השתוקקה מאקארובה להרחיב את הכוריאוגרפיה שלה בביצוע בלטים מאת כוריאוגרפים מודרניים. עם זאת, היא המשיכה להיות מזוהה בעיקר עם תפקידים קלאסיים כמו אודט/אודיל באגם הברבורים וז'יזל. בדצמבר 1975 התבלטו היא ובן-זוגה למחול מיכאיל ברישניקוב בפרק בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "ארנה". ב-1976 השתתפה בהפקה של "אגם הברבורים" של תיאטרון הבלט האמריקאי בשידור חי מלינקולן סנטר ב-PBS וב-NPR. כשהמנהלת האמנותית של תיאטרון הבלט האמריקאי לוצ'יה צ'ייז פרשה מתפקידה, הגישו הן מאקארובה והן ברישניקוב את מועמדותם למשרה. ברישניקוב נבחר, ומאקארובה עזבה את הלהקה והצטרפה לבלט המלכותי בלונדון.
מאקארובה המשיכה להצטיין בתפקידים רבים ושונים, שהבולט בהם הוא התפקיד הראשי בז'יזל. ב-1989 חזרה לתיאטרון הבית שלה, בלט קירוב, והתאחדה מחדש עם משפחתה ועם עמיתיה ומוריה משכבר הימים. שיבתה עתירת הרגשות תועדה בסרט "מקאקארובה חוזרת", שאותו כתבה ואף הציגה. אחרי הופעתה בקירוב, פרשה מן הריקוד. את נעליה ותלבושות הבלט שלה תרמה למוזיאון קירוב. כיום מאקארובה מביימת בלטים כגון אגם הברבורים, הבאיאדרה והיפהפייה הנרדמת ללהקות ברחבי העולם. היא פרשה מן הבלט עקב הצטברות של חבלות, בעיקר לברכיה.
חיים פרטיים.
מאקארובה נישאה שלוש פעמים במהלך חייה. פעם לרקדן בלט ופעם לבמאי. ב-1976 נישאה מאקארובה לתעשיין אדוארד קארקאר. מנישואים אלה נולד בן, אנדריי. קארקאר מת ב-22 בדצמבר 2013, בגיל 81. ג'אנט ששון אמרה על מאקארובה, "כשהתחלתי ללמד בסן פרנסיסקו, באמצעות מאדאם באלי, זכיתי לעבוד עם כל אותן רקדניות ראשונות גדולות מרוסיה, כשהן היו שם. כך קיבלתי את נטליה (נטשה) מאקארובה, פרימה בלרינה אסולוטה. הייתה רק פרימה בלרינה אסולוטה אחת עד לתקופה שהיא רקדה. וכאן היא הייתה בידי למשך חמישה חודשים אחרי לידת בנה!"
יצירה.
רפרטואר.
כאמנית אורחת קבועה עם תיאטרון הבלט האמריקאי והבלט המלכותי, הרפרטואר שלה כלל:
"גן הלילך"; "אלגיות אפלות"; "רומיאו ויוליה" ו"עמוד האש"; "נשא ווריאציות" ו"אפולו"; "הבייאדרה"; "ממלכת הצללים"; קופליה; "סולו לעוגב"; "הנערה הסוררת"; הסילפידה; "דון קישוט"; מפצח האגוזים; מערכה 3 מ"ריימונדה"; "קונטרדנס"; פולחן האביב (טטלי); ציפור האש; "קונצ'רטו", ז'יזל; אגם הברבורים; "רומיאו ויוליה" (מקמילן); היפהפייה הנרדמת, הסילפידות, "מחולות אחרים"; "אפילוג"; "המנדרין המופלא"; "פא דה קווטר"; "הנהר"; "אטיודים (בלט); פה דה דה מרומיאו ויוליה" (צ'רנישוב); "דזיר" ו"נער פרא".
"מנון"; "השיר על הארץ"; "חודש בכפר" (בלט); "קונצ'רטו"; "סינדרלה"; "סולו לעוגב"; "סרנדת מחולות בחגיגה"; "סינקופות עלית"; "קונצ'רטו"; "שחמט"; "האיילות"; "רומיאו ויוליה", "אגם הברבורים", "ז'יזל", "היפהפייה הנרדמת", "הסילפידות" של קנת מקמילן; "אדג'ו האמרקלאוויר" של ואן מאנן; "פה דה דה" של מקמילן ט"חלום פה דה דה" של אשטון.
הרפרטואר הקלאסי (ז'יזל, אגם הברבורים, הסילפידות, הסילפידה) וכן "אונייגין"; "נוטרדם מפריז", "כרמן" (בלט מ-1949), "פרוסט", "האיש היפה והמוות" (פטיט); "רומיאו ויוליה (קראנקו), "אגם הברבורים" (קראנקו), "אשליות" של נימאייר - כמו, אגם הברבורים" מערכה 2, "סונאטה של באך" (מוריס בז'אר); "מפצח האגוזים" (נימאייר); "רומיאו ויולה" (גרסה באורך מלא של צ'רנישוב); "הזמיר, (אשטון); "רוזלינדה" (היינד); "פה דה דה של צ'ייקובסקי" (ז'ורז' בלנשין); "רפאים" (אשטון); מנחת פאון (ג'רום רובינס; "הרהורים" (הייגן) "המקוי האמיתי" (פלד) "השיעור" (פלינדט), "הטוריאדור" אוגוסט בורנונביל; "הברבור הגווע"; "קורסייר", "פה דה דה" ו"פה דה דה מדון קישוט".
פניה דה לוס אנמורדוס
פניה דה לוס אנמורדוס (בספרדית: Peña de los Enamorados, מילולית "סלע הנאהבים"), הוא צוק הבנוי מסלעי אבן גיר השוכן בסמוך לעיר ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד. גובהו המרבי הוא 874 מטרים מעל גובה פני הים, ולידו עובר הכביש המהיר . בשל צורתו האופיינית הדומה לפרופיל פניו של האדם, הוא מכונה גם "האינדיאני" (El indio).
ב-2011 הוגדר חלק מההר בשטח של 1,170 דונם כאזור מוגן בהיותו "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural) של אנדלוסיה. ב-2016 נוסף ההר יחד עם הדולמנים הסמוכים: דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל ושמורת הטבע הקרובה של אל טורקל לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו בשם "אתר הדולמנים של אנטקרה". חמשת האתרים מהווים מכלול חשוב הקשור לתרבות של התקופה הנאוליתית.
ארכאולוגיה.
לאזור שבו שוכן ההר יש ערך ארכאולוגי רב בשל שרידים שנתגלו בו המתוארכים החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, שמקורם בהתיישבות האנושית הארוכה והממושכת של אזור אנטקרה לאורך ההיסטוריה. דוגמה לחשיבות זו הם האתרים הרבים הממוקמים ממזרח לפניה דה לוס אנמורדוס, בהם: "לוס אוליבייוס" (Los Olivillos), "סרו דה לה וירחן" (Cerro de la Virgen), "פרנטה קמינו דה פרלטה" (Frente Camino de Peralta) ורבים אחרים.
המאפיינים של האתר הארכאולוגי פניה דה לוס אנמורדוס נקבעו על פי מיקומו, כך שהמבנים מותאמים באופן מושלם ל (חקר הטופוגרפיה של הרים) של פני השטח ויוצרים נוף ייחודי. מחקרים אפשרו לתעד רצף סטרטיגרפי רחב המתחיל מהתקופה שלאחר התקופה הפלאוליתית ומגיע בסופו של דבר לתקופה הרומית ולימי הביניים.
אתר זה מהווה את אחד היישובים המערביים ביותר הידועים של . ההר גם מייצג מובלעת בסיסית של תקופת הברונזה המאוחרת בתוך אזור מלאגה לפני הקמת היישובים הפיניקים על החוף.
ההתיישבות הראשונה של הצוק במפלס פני השטח תואמת לתקופת הברונזה, על פי כלי החרס המוחלקים, המיושרים או הממורטים, קערות, סירים גדולים ופגיונות. כמו כן, נוכחותם של גלוסקמאות עשויות מלוחות אבן גיר מייחסת את התקופה הראשונה לתרבות הארגרית.
במהלך עבודת מחקר במסגרת פרויקט ארכאומטלורגיה פרהיסטורית ראשון במחוז מלאגה, נמצאה בצד המערבי של הסלע נוכחות של שרידים שנשחקו מאוד מתקופה עתיקה יותר, שכללו שפע של כלי חרס בצורת פעמון הקשורים לעדות על פעילות מטלורגית אינטנסיבית להפקת נחושת.
לאחר הפסקה מתקופת הברונזה המאוחרת, הייתה התיישבות מחודשת בצלע ההר מחדש בסוף תקופת הברונזה, שעליה מעידים כלי חרס אופייניים לתקופה זו. העובדה האופיינית ביותר לאתר היא מיקומו במקום נוח להגנה נוחה והשליטה על הדרכים והגישה למישור אנטקרה. באשר לקברים של יישוב זה, נמצאו גלוסקמאות בלב היישוב.
התקופה הרומית מיוצגת על ידי כלי חרס מפוזרים כמו גם שרידי מבנים. הנקרופוליס ממוקם באזור סמוך לנהר ובקשר לדרך שקישרה בין הערים הרומיות אנטיקריה (Antikaria) ואיליבריס (Ilíberis). הקברים מאופיינים בכיסוים של גמלונים עם רעפים, מה שמשייך אותם לתקופה נרחבת, מהמאה ה-1 עד המאה הרביעית לספירה. מאוחר יותר, וכחלק מתקופת ימי הביניים, נחשפו כלי חרס ושרידי מבנים המתפרשים באופן מסורתי כמבני הגנה.
מחסה הסלע מטקברס.
מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) שוכן למרגלות המורדות הצפון-מערביים של פניה דה לוס אנמורדוס וקשור קשר הדוק לדולמן מנגה שצירו המרכזי מצביע ישירות אליו. הדולמן מכוון לכיוון צפון-מזרח, צפונית לזריחת השמש בימי הקיץ, הקבר הידוע היחיד המכוון באירופה בהקשר תרבותי זה. הציורים מייצגים סדרה של מוטיבים בצבע אדום, זואומורפיים (דמוי בעלי חיים) ואנתרופומורפיים (דמויי אנוש), של התקופה אחרי התקופה הפלאוליתית.
בשנת 2018, פרסמה קבוצת המחקר ATLAS מאוניברסיטת סביליה מחקר של ניתוח ברזולוציה גבוהה של ציורי המערות בסגנון סכמטי של מחסה הסלע. למערה הקטנה יש קישורים חזותיים וסמליים גם לדולמן מנגה, ומבססים יחסי נוף שהם אולי ייחודיים בפרהיסטוריה האירופית. התוצאות אישרו את הכרונולוגיה הנאוליתית של המערה "ככל הנראה, לפחות בתחילת האלף הרביעי לפני הספירה ... וחשיבותה כמקום התייחסות לאוכלוסייה הנאוליתית (ואולי אף מוקדמת יותר) באזור".
האגדה על מקור השם.