במהלך מלחמת העולם השנייה, זכתה החברה להכרה על מטוסי הקרב F4F ויילדקט ו-F6F הלקט, ובשל מפציץ הטורפדו TBF אוונג'ר. מטוס הסילון הראשון של גראמן, ה-F9F פאנת'ר, הפך למבצעי ב-1949, אך ההצלחה הגדולה של החברה לאחר המלחמה הגיעה בשנות השישים עם ה-A-6 אינטרודר ובשנות השבעים עם ה-F-14 טומקט.
גראמן הייתה גם הקבלנית הראשית של מודול הירח של חללית אפולו שהנחיתה אדם על הירח במסגרת תוכנית אפולו. הם זכו במכרז ב-7 בנובמבר 1962, ובנו בסך-הכל 13 מודולי ירח. כשהתקרבה תוכנית אפולו לקיצה, הייתה גראמן אחת המתחרות העיקריות במכרז לתכנון ובנייה של מעבורת החלל, אך הפסידה לרוקוול.
ב-1969, שינתה החברה את שמה ל"גראמן איירוספייס קורפוריישן", וב-1978 מכרה את חטיבת גראמן-אמריקן לגאלפסטרים איירוספייס. סיומה של המלחמה הקרה בתחילת שנות התשעים והצורך הפוחת בהוצאות ביטחון שבא בעקבותיו, הובילו לגל של מיזוגים של חברות תעופה וחלל. ב-1994 התמזגה החברה עם נורת'רופ ליצירת נורת'רופ גראמן.
נורת'רופ
נורת'רופ הייתה יצרנית כלי טיס מובילה בארצות הברית, שפעלה בשנים 1939–1994 (בהמשך לפעילות שהחלה ב-1927).
ג'ק נורת'רופ ייסד שלוש חברות שנקראו על-שמו. הראשונה הייתה אוויון ב-1927, אשר הפכה ב-1929 לחברת-בת של יונייטד איירקראפט אנד טרנספורט קורפוריישן בשם "נורת'רופ אוויאיישן קורפוריישן". חברת האם העבירה את פעילותה לקנזס ב-1931, וכך ג'ק, ביחד עם דונלד דאגלס, הקים את נורת'רופ קורפוריישן שמוקמה באל סגאנדו, קליפורניה, ושייצרה מספר תכנונים מוצלחים, כולל הגמא והדלתא. אולם, קשיים בעבודה הובילו לפירוק החברה על ידי דאגלס ב-1937, והמפעל נהפך לחטיבת אל סגאנדו של דאגלס איירקראפט קומפני.
נורת'רופ עדיין רצה בחברה משלו, וכך ב-1939 ייסד את "נורת'רופ קורפוריישן".
ב-1994, חלקית עקב ההפסד במכרז לתוכנית ה-ATF ללוקהיד מרטין והורדתה מהפרק של הצעתם לפיתוח מטוס ה-JSF, התמזגה החברה עם גראמן ליצירת נורת'רופ גראמן.
החברה התפרסמה בשנות הארבעים בשל ניסוייה בכנפיים מעופפות. אף על פי שהיו מספר דגמים בשלבי תכנון וביצוע ניסויי טיסה, רק המפציץ B-2 ספיריט משנות השמונים נכנס לייצור ולשירות מבצעי.
כלי טיס.
נורת'רופ איירקראפט קורפוריישן:
נורת'רופ קורפוריישן (1), מאוחר יותר חטיבת אל סגאנדו של דאגלס:
נורת'רופ קורפוריישן (2):
E-2C הוקאיי
נבחרת סרי לנקה בכדורגל
נבחרת סרי לנקה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של סרי לנקה. הנבחרת הייתה ידועה כ"נבחרת ציילון בכדורגל" עד לשנת 1972, אז שונה שמה של ציילון לסרי לנקה.
נבחרת זו נחשבת לאחת החלשות ביותר ביבשת אסיה והסיבה היא ככל הנראה חוזקו של ענף הקריקט בסרי לנקה, על חשבון הכדורגל.
נבחרת ציילון בכדורגל
הפרעת אישיות סכיזואידית
הפרעת אישיות סכיזואידית (באנגלית: Schizoid Personality Disorder) היא הפרעת אישיות מאשכול א' של הפרעות האישיות, אשר מאופיינת בחוסר עניין ביחסים חברתיים (בעיקר ביחסי קרבה אינטימיים), נטייה לסגנון חיים מתבודד וקור רגשי.
הפרעה זו היא נדירה למדי לעומת הפרעות אישיות אחרות. אנשים המושפעים מהפרעת אישיות זו מסוגלים להציג ולנהל עולם פנימי עשיר, משוכלל וייחודי, אך ניתן להסתכל על כך גם כדמיון פורה ופעיל במיוחד אשר התפתח בילדות המוקדמת (ייתכן שכבר מגיל שנה). למרות הדמיון בשם, הפרעת אישיות סכיזואידית (SPD) איננה תת-סוג של סכיזופרניה. יחד עם זאת, לשתי ההפרעות מאפיינים משותפים, כדוגמת ניתוק וקהות רגשית.
שכיחות.
הפרעת אישיות סכיזואידית היא אבחנה נדירה יחסית בין ההפרעות בכלל ובין הפרעות האישיות בפרט. לפי נתונים שנאספו בין השנים 2001–2002, שכיחות ההפרעה בארצות הברית נעה בין 4.9% ל 3.1% מכלל ההפרעות הנפשיות. הפרעת אישיות סכיזואידית נפוצה מעט יותר בקרב גברים, ובמשפחות בהן קרובי משפחה לוקים בסכיזופרניה, או בהפרעת אישיות סכיזוטיפלית.
הפסיכותרפיסט פיליפ מאנפילד (Philip Manfield) טוען כי שכיחות ההפרעה הסכיזואידית עומדת על כ-40% מכלל הפרעות האישיות, ונתפשת בטעות כנדירה מכיוון שסכיזואידים ממעטים ליצור קשר עם אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש. תופעה זו יוצרת הטיה סטטיסטית בין מספר האיבחונים לבין שכיחות ההפרעה המעשית באוכלוסייה. במחקר של ווליאנט ודרייק (Valliant &amp; Drake) משנת 1985, נמצא כי למעלה מ-40% מהפרטים בקבוצות מִדְגָם עירוניות היו גברים החיים עם הפרעה סכיזואידית.
היסטוריה.
המונח "סכיזואיד" נטבע לראשונה ב-1908 על ידי דר' אויגן בלוילר. הוא מציין את השסע או הפיצול ("Schizo") בנפשו של אדם בין עולם המציאות, החיצוני לו, לבין עולמו הפנימי, ואת נטייתו להעדיף את העולם הפנימי על פני העולם החיצון באופן קיצוני. תפיסתו של בלוילר ביחס לנטייה להתכנסות פנימה הייתה חידוש בעולם הפסיכופתולוגיה.
מחקר ההפרעה הסכיזואידית נע בשני ערוצים נפרדים: הערוץ הראשון הובל על ידי מסורת הפסיכיאטריה התיאורית, שהתמקדה בתסמינים התנהגותיים גלויים לעין, הניתנים לצפייה ולתיאור (מפורטים ב- DSM; מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות). הערוץ השני פותח על ידי מסורת הפסיכיאטריה הדינמית, אשר שמה דגש על המניעים הסמויים והלא-מודעים, שפותחו על ידי הפסיכואנליזה בגישותיה השונות.
המסורת התֵיאוּרית.
תחילתה של מסורת זו בתיאור של ארנסט קרצ'מר (Ernst Kretschmer) ב-1925 לגבי ההתנהגויות הניתנות לצפייה אצל סכיזואיד. הוא חילק את ההתנהגויות האלה לשלוש קבוצות של מאפיינים:
מאפיינים אלה ניתן לראות כסימן מבשר לחלוקת האופי הסכיזואידי ב- DSM לשלוש הפרעות אישיות מובחנות וברורות. קרצ'מר עצמו לא חשב להפריד התנהגויות אלה למצב של בדידות קיצונית. במקום זאת החשיב אותן כמגוון סימולטני של פוטנציאלים בקרב אינדיבידואלים החיים עם ההפרעה. לתפיסתו של קרצ'מר, רוב האנשים החיים עם ההפרעה אינם רק בעלי רגישות יתר או קור רגשי, אלא גם בעלי רגישות יתר וגם קרים בעת ובעונה אחת. תכונות אלו מופיעות בפרופורציות יחסיות משתנות, עם נטייה לנוע לכיוון אותם ממדים מהתנהגות אחת לאחרת.
המסורת הדינמית.
תחילתה של מסורת זו בתצפיות של אויגן בלוילר ב-1924, שהבחין כי האישיות הסכיזואידית והפתולוגיה הסכיזואידית אינם נפרדים.
בשנת 1940, רונלד פיירברן הציג את עבודתו המקורית על האישיות הסכיזואידית, ושרטט ארבע תמות סכיזואידיות מרכזיות:
בעקבות פיירברן, המסורת הדינמית המשיכה לייצר מחקרים עשירים על האופי הסכיזואידי, רובם מהכותבים הבאים: ננארלו (1953), ליינג (1960), ויניקוט (1965), גאנטריפ (1969), קאהן (1974), אקטר (1987), סיינפלד (1991), מאנפילד (1992) וקליין (1995).
אבחון.
אבחון על פי DSM-V.
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר. על פי DSM-5, המהדורה החמישית של "המדריך האבחוני והסטטיסטי של מחלות הנפש" משנת 2013 (בהוצאת אגודת הפסיכיאטרים האמריקנית), מוגדרת הפרעת אישיות סכיזואידית בסעיף 301.20, לפי הקריטריונים הבאים:
אבחון על פי ICD-10.
לפי המדריך האבחוני ICD-10, הפרעת אישיות סכיזואידית מאופיינת על ידי לפחות שלושה מהקריטריונים הבאים:
אבחון לפי שאלון ההערכה הפסיכיאטרית של צימרמן.
מארק צימרמן (Zimmerman) הציע את השאלות הבאות להערכת מטופלים עם הפרעת אישיות סכיזואידית:
בתהליך ההערכה על המאבחן לצָיין אם אותו אדם יוצר קשר עין, מחייך, או מבטא רגשות באופן לא מילולי.
תתי סוגים של ההפרעה על פי מיילון.
תיאודור מיילון (Millon) זיהה 4 תתי סוגים של סכיזואיד. כל סכיזואיד עשוי להיות מזוהה עם אחד מהם או בכלל לא.
אמות מידה דינמיות על פי קליין.
בשנת 1995 רלף קליין (Klein) שפך אור חדש על הדעות הרווחות דאז בנוגע לסכיזואיד –דעות שהתמקדו בעיקר במה שנראה לעין- בחוסר העניין של האדם החי עם ההפרעה במערכות יחסים. בהבהירו את הגורמים והתנאים שתחת רשימת המאפיינים לעיל, קליין תיאר פיצול ביחסי האובייקט של הסכיזואיד. פיצול זה מערב מצד אחד "יחסי עבד/אדון",(slave/master’ relationship), יחסים המאופיינים בניצול, נטילה לצורך שימוש עצמי ובאי-אנושיות (או שמא מכניות או מלאכותיות); ומצד שני, "העצמי בגלות" (self in exile). זוהי סלידה או רתיעה מיחסים נצלניים כך ש"העצמי" עובר "לגלות". עצמי זה בגלות הוא שהיה האספקט היותר מוכר של האדם החי עם ההפרעה והוא זה שתואר ב-DSM כאדם המרוחק או שאינו מגיב.
כפי שניסח קליין: "... הניתוק הגלוי לעין מרגשות לעולם אינו יכול להתקבל כמצב העניינים האמיתי" (עמ' 135). משמעות מיוחדת נודעת לקורלציה בין הפרעת האישיות הנרקיסיסטית להפרעת אישיות סכיזואידית. למשל, צורך היתר באישור של נרקיסיסט במשפחה עשוי להיגרם כתוצאה מתת- אישור של אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית. זו גם הבושה המוכחשת של הנרקסיסט ממנה הוא מוטרד לעיתים קרובות, או מושלכת על האדם החי עם ההפרעה, כך הנתינה עולה לחוויה של פלישה נפשית, והופכת לרגישות לפולשנות. פרדוקסלית, אדם עם הפרעת אישיות סכיזואידית יכול לעיתים להימשך ליחסי ניצול מתוך כמיהה לחוות משמעות והכרה באמצעות שירות הצרכים של האחר. עם זאת, אותו אדם עשוי להיות ערני (מודע) לכל צורה של שחיתות או של ניצול מעבר ליחסים אלה. על פי גישה זו אבחנה מבוססת על הדינמיקה של פיצול זה ועל כל השלכותיו כניגוד לאבחנה המתבססת על רשימה של התנהגויות חיצוניות.
"הסכיזואיד החשאי" על פי קליין.