תפקידו הידוע ביותר בקולנוע הוא חניבעל לקטר, הקניבל והרוצח הסדרתי, בסרט "שתיקת הכבשים", לצידה של ג'ודי פוסטר. הופקינס זכה בפרס האוסקר על תפקידו זה. גם ג'ודי פוסטר זכתה באוסקר, והסרט עצמו זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר". הופקינס מופיע בסרט 20 דקות, וזוהי ההופעה הקצרה ביותר של שחקן בסרט שזיכתה אותו באוסקר על תפקיד ראשי. הופקינס חזר על תפקידו כחניבעל לקטר בסרטים "חניבעל" (שלכתיבת התסריט שלו היה שותף) ו"דרקון אדום". דמותו של "חניבעל לקטר" מופיעה לראשונה בסרט הצייד משנת 1986, בגילומו של השחקן בריאן קוקס. הסרט "דרקון אדום" הוא עיבוד קולנועי חדש של "הצייד", שנעשה כדי לאפשר להופקינס להופיע בשלושת הסרטים שנעשו לפי הרומנים על לקטר. הסרטים מבוססים על ספריו רבי המכר של תומאס האריס, שהביע שביעות רצון מהופעתו של הופקינס כלקטר.
הופקינס היה מועמד לאוסקר על תפקידו בסרט "שארית היום", המבוסס על ספרו של קאזואו אישיגורו, לצידה של אמה תומפסון. כמו כן היה מועמד לאוסקר על הופעתו בסרטים "ניקסון" (1995) ו"אמיסטאד" (1997). הוא זכה בפרס BAFTA (פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע וטלוויזיה) על תפקידיו בסרטים "שתיקת הכבשים" ו"שארית היום".
הופקינס גילם שורה ארוכה של דמויות היסטוריות ובדיוניות, ביניהן : ג'ון פרוסט ("גשר אחד רחוק מדי" 1977), זורו ("המסכה של זורו" 1998), קוואזימודו ("הגיבן מנוטרדם" 1982), אותלו ("אותלו" 1981), פבלו פיקאסו ("אהבותיו של פיקאסו" 1996), ריצ'רד ניקסון ("ניקסון" 1995), טיטוס אנדרוניקוס ("טיטוס" 1999), ג'ון קווינסי אדמס ("אמיסטאד" 1997), אדולף היטלר ("הבונקר" 1981), צ'ארלס דיקנס (The Great Inimitable Mr. Dickens 1970), ריצ'רד לב הארי (אריה בחורף 1968), דייוויד לויד ג'ורג' ("וינסטון הצעיר", 1972), יצחק רבין ("ניצחון באנטבה" 1976), דניאל ובסטר ("השטן ודניאל ובסטר 2001) ואת הסופר ק. ס. לואיס ("ארץ הצללים" 1993).
ב-2017 שיחק בסרט האקשן "", הסרט השלישי בסדרת סרטי "תור".
הופקינס הוא גם במאי תיאטרון וקולנוע, וביים הצגות תיאטרון רבות ואת סרטי הקולנוע "אוגוסט" ואת "Dylan Thomas: Return Journey".
הופקינס הלחין את יצירת הוואלס "והוואלס ממשיך" ("And The Waltz Goes On"), שבוצעה על ידי תזמורתו של אנדרה ריו.
אנטוני הופקינס
משפחה בהפרעה
משפחה בהפרעה (באנגלית: Arrested Development, מילולית: התפתחות עצורה) היא קומדיית מצבים אמריקאית על משפחה שירדה מנכסיה המתפקדת באופן לקוי. הסדרה משתמשת במאפיינים של סדרות דוקומנטריות, כדוגמת מספר יודע-כל (רון הווארד) ותמונות וסרטוני ארכיון.
מאז שהוחל בשידורה ב-2 בנובמבר 2003, זכתה הסדרה בשישה פרסי אמי, בפרס גלובוס הזהב, והפכה לסדרת קאלט בקרב מעריציה. אולם חרף כל השבחים שקיבלה, נאבקו מפיקי הסדרה ברייטינג נמוך מאז שעלתה לאוויר, ורשת FOX החליטה לקצץ את העונה השלישית ל-13 פרקים בלבד (מתוך 22 פרקים של עונה ממוצעת) ולהפסיק את הפקת הסדרה. ארבעת הפרקים האחרונים של העונה השלישית שודרו יחד בספיישל בן שעתיים.
ב-2011 יוצרי הסדרה הודיעו על צילומים של עונה רביעית וחדשה, שכל פרקיה יעלו לצפייה דרך שירותי חברת הסטרימינג נטפליקס. צילומי העונה החלו באוגוסט 2012 וכל 15 פרקיה עלו לנטפליקס ב-26 במאי 2013. עונה חמישית חודשה ועלתה לראשונה ב-29 במאי 2018 וכללה 8 פרקים, וחלקה השני של העונה עלה ב-15 במרץ 2019 וכללה גם היא 15 פרקים.
עלילה.
הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחת בלות', משפחה עשירה ונהנתנית אך לא מתפקדת. הבלגן מתחיל כאשר אב המשפחה, ג'ורג', נכנס לכלא ובנו מייקל מחליט לקחת את העסק המשפחתי לניהולו. בעוד מייקל מנהל את העסק הוא גם משתדל לתקן את תדמיתה הבעייתית של משפחתו המופרעת.
סמל איטליה
סמל איטליה עוצב על ידי פאולו פּאסְקֶטּו, לאחר שנבחר בתחרות בינואר 1948.
הכוכב הלבן במרכז מייצג את הרפובליקה האיטלקית, וגלגל השיניים מאחוריו מסמל עבודה וקידמה. ענף הזית בצד שמאל מסמל את הרצון לשלום פנימי וחיצוני. ענף עץ האלון בצד ימין מסמל את הכוח והכבוד של בני העם האיטלקי, כמו כן עץ הזית ועץ האלון הם אחדים מהעצים המאפיינים את איטליה. בין הענפים משולב סרט אדום, ועליו הכיתוב באיטלקית "REPVBBLICA ITALIANA" (הרפובליקה האיטלקית).
רוצח סדרתי
רוצח סדרתי הוא אדם שביצע שלושה מעשי רצח שונים או יותר, לאורך זמן, של קרבנות שעל פי רוב לא היו מוכרים לו לפני כן. רוצחים סדרתיים פועלים לרוב מתוך דחף מיני סוטה או סדיסטי, או מתוך צורך להתגבר על רגשי נחיתות על ידי הוכחת עליונותם על הקורבן, על המשטרה ועל מוסכמות החברה.
רצח סדרתי, כעיקרון, הוא פעולה נדירה - הרוצח הסדרתי צריך להיות אדם בעל דחף לעשות מעשים שהחברה רואה אותם כחמורים ביותר, וכן מסוגל להסתיר את פעולותיו מהסביבה לאורך זמן.
ייחודו של רצח סדרתי.
המונח "רוצח סדרתי" נטבע בשנות השבעים על ידי סוכן ה-FBI רוברט רסלר או ד"ר רוברט ד. קפל (עניין זה שנוי במחלוקת) ונכנס לשימוש בעקבות גילוי פשעיהם של טד בנדי ודייוויד ברקוביץ' ("בנו של סם") באמצע עשור זה. תועלתו העיקרית של המונח היא בהבחנה בין שלושה סוגים של מעשי רצח מרובים: רצח סדרתי, רצח המוני ורצח מתפרץ.
רוצח מתפרץ מוגדר מי שמבצע מעשי רצח מרובים במקומות שונים ולאורך תקופת זמן קצרה, העשויה לנוע בין כמה שעות לבין כמה ימים, כשהרוצח אינו שב למהלך חיים רגיל בין מעשי הרצח.
רצח המוני (או טבח) הוא מעשה רצח בו אדם או בני אדם הורגים ארבעה אנשים, או יותר, באירוע אחד ובמקום אחד, ללא פרק זמן מובחן בין הרציחות. לעיתים מתאבדים הרוצחים, דבר המונע התחקות מדויקת אחר הסיבות הישירות והמצב הנפשי שהניע אותם לפעול כפי שפעלו. רוצחי המונים שנתפסו טענו לעיתים כי לא זכרו בבירור את האירוע.
רוצח סדרתי, לעומתם, הוא מי שביצע שלושה מעשי רצח, או יותר, לאורך תקופה ממושכת, עם תקופות 'צינון' בין מעשי הרצח. רוב הרוצחים הסדרתיים עוטים בתקופת הצינון מה שהרווי מ' קלקלי (Hervey M. Cleckley) ורוברט הייר כינו "מסיכה של שפיות" הגורמת לכך שרוב הסובבים אותם אינם חשים כי יש בהם משהו חריג.
רוב מעשי הרצח משלושת הסוגים מבוצעים בדרך כלל על ידי אדם בודד, אף כי ישנן דוגמאות לרוצחים מכל אחד מהסוגים שפעלו בצוותים או בקבוצה.
קווים לדמותם של רוצחים סדרתיים.
מרבית הרוצחים הסדרתיים הם גברים, אך מוכרים גם מספר מקרים של נשים רוצחות סדרתיות. הרוצחים הסדרתיים מונעים בדרך כלל מתוך דחפים הקשורים בהשגה או בשמירה על כוח ומתוך דחף מיני כפייתי. לעיתים קרובות חשים הרוצחים הסדרתיים חסרי יכולת או ערך, פעמים רבות כפועל יוצא של ילדותם, בה חוו השפלה, ניצול ועוני. על פי רוב, מלווה את הרוצחים התחושה כי מעשי הרצח מהווים סוג כלשהו של נקמה.
מעשי הרצח של רוב הרוצחים הסדרתיים הם תוצאה של דחף סדיסטי עז, המלווה בהיעדר יכולת לגלות הזדהות או אהדה לסבלם של אחרים. במקרים רבים, שואבים הרוצחים הסדרתיים סיפוק מסבלם של קורבנותיהם, מה שמכונה "פסיכופתיות", "סוציופתיות" או, לאחרונה, "הפרעת אישיות אנטי-חברתית", מונחים המגדירים התנהגות הכוללת פגיעה פיזית קשה לצורך השגת עונג (מיני, בדרך כלל) והרג הקורבנות באיטיות, לאורך תקופה ארוכה.
רוב הרוצחים הסדרתיים חווים תקופה של רגיעה לאחר ביצוע רצח ופועלים שוב רק כאשר הדחף הרצחני שב ומופיע. משך עת הרגיעה משתנה ויכול לנוע בין ימים ספורים לכמה שנים, ונוטה להתקצר ככל שאורכת תקופת לכידת הרוצח. הרוצח ג'פרי דהמר, לדוגמה, רצח את קורבנו השני תשע שנים אחרי הראשון, אך שמונת הקורבנות האחרונים נרצחו בתוך שבעה חודשים בלבד.
כאשר הם נתפסים, טוענים חלק מהרוצחים הסדרתיים לאי-שפיות בעת ביצוע מעשי הרצח, ומקווים לזיכוי בשל אי שפיות זמנית או קבועה. טיעון זה נדחה ברוב המקרים בנימוק כי יכולתם השכלית של הרוצחים אינה פגומה במידה כזו שאין ביכולתם להבחין בין מעשה חוקי ובלתי חוקי או מעשה טוב ורע מבחינה מוסרית. נוסף על כך, רבים מן הרוצחים הסדרתיים מתכננים את מעשיהם בקפידה ואינם סובלים בדרך כלל מהזיות או מתעתועי חשיבה המונעים מהם לחמוק מרודפיהם או לטשטש את עקבותיהם.
רקע ופסיכולוגיה.
לרוב הרוצחים הסדרתיים שנתפסו עד היום רקע משפחתי מעורער וידוע כי חלקם אף חוו ניצול והתעללות מינית, גופנית או נפשית בילדותם. לעיתים קרובות יש קשר הדוק בין סוג ההתעללות שחוו לבין פשעיהם. עם זאת, חלק מהרוצחים הסדרתיים טוענים, כי לא סבלו מהתעללות ואף רוצחים אחרים מודים כי טענו שסבלו מהתעללות על מנת לזכות באהדת הציבור או הפסיכולוגים המשוחחים עמם ואף באהדת השופטים. בגלל הקושי לדעת במדויק מה אירע בילדותם של רוצחים אלו, לא ניתן לדעת בוודאות מהו היקף ההתעללות שחוו בפועל.
רבים מהרוצחים הסדרתיים נוהגים לגלות עניין רב במעשי רצח כבר בילדותם או בתקופת הנעורים שלהם. עולם הדמיון שלהם פרוע והם מרבים לחלום בהקיץ על שליטה, הכנעה ורצח, לרוב בשילוב אלמנטים מסוימים המופיעים לאחר מכן גם במעשי הרצח שלהם. רבים מהרוצחים שואבים הנאה מקריאת סיפורים על מעשי התעללות, אונס, עינוי ורצח.