פלוטרכוס מציין את האירוע כסיבה העיקרית להפסקת ההרחקות. למעשה, לא בוטל החוק וההצבעה בדבר הצורך בהרחקה המשיכה להתקיים מדי שנה בפריטניה השישית, גם במאה הרביעית לפנה"ס - שנים רבות לאחר ההרחקה האחרונה.
בספרו "הדמוקרטיה הקלאסית" טוען פרופ' אפרים דוד כי "האתונאים הפסיקו להשתמש בשיטה לא רק מכיוון שהתברר כי היא עלולה ליצור קנוניות פוליטיות, אלא גם, ובעיקר, מכיוון שהייתה מבוססת על הנחה שעבר זמנה, כי די בסילוקו של מנהיג בעל השפעה להוריד ביעילות מסדר היום הציבורי את הקו המדיני שהוא הוביל". הפוליטיקה האתונאית, לטענתו, הפכה מורכבת בהרבה מכדי שניתן יהיה לפתור מחלוקות פוליטיות באמצעות אוסטרקיזם. במקבילת לדעיכת השימוש באוסטרקיזם, נראה כי השימוש בתביעה מסוג גראפה פאראנומון גברה. כך, חוקרים רבים רואים את הקשר בין עליה בשימוש תביעה זו, למול ירידה בשימוש באוסטרקיזם. יש אף חוקרים הסבורים כי תביעת הגראפה פאראנומון התפתחה בעקבות הירידה בשימוש באוסטרקיזם.
הביקורת על השיטה.
בכתבים העתיקים ניתן למצוא ביקורת מרומזת בלבד על השיטה, בעיקר בהתייחסותו של פלוטרכוס להרחקותיהם של אריסטידס ושל היפרבולוס. מדבריו על הנושא, דומה שפלוטרכוס מצא שני פגמים עיקריים באוסטרקיזם:
המחקר המודרני, לעומת זאת, מבקר את השיטה מנקודת מבטן של הדמוקרטיות הליברליות המודרניות. עיקרי הביקורת המודרנית הם:
יש לזכור כי נקודת השקפה מודרנית זו לא הייתה מנת חלקם של אזרחי אתונה. הלך הרוח האתונאי ראה את הפגיעה בפרט כמחיר סביר לשם ההגנה על החוקה. על פגיעה זו הטילו האתונאים ריסון רב ובמשך תקופת קיומה של הדמוקרטיה האתונאית - כ-200 שנה, כמעט שלא נעשה שימוש באוסטרקיזם. איפוק זה עומד בניגוד לנעשה באותה התקופה בערים ומדינות אחרות בהן המשטר היה אוליגרכי, טיראני או מונארכי, ואשר הגליות (ואף רצח מתנגדי המשטר) היו עניין של מה בכך.
תירוש
שטיח אדום
שטיח אדום הוא שטיח שצבעו אדום, אשר נפרשׂ לכבודם של האורחים בכניסה לאירוע חגיגי, ובפרט לכבודם של אח"מים, למשל בעת רדתם מהמטוס.
שטיח זה הוא מקור הביטוי "לפרושׂ שטיח אדום", שפירושו: להעניק כבוד רב.
מקור המנהג ככל הנראה בעת העתיקה. במחזה אגממנון מתואר כיצד אשתו של אגממנון מצווה עליו ללכת על שטיח אדום ולא על האדמה, דבר אשר יעורר עליו את חמת האלים - שכן שטיח אדום נחשב, לאור נדירות הצבע האדום, למיועד לאלים בלבד. באירופה של ימי הביניים נפרש שטיח לכבוד אורחים חשובים, על מנת שלא יצעדו על הרצפה הקרה; ומכיוון שאדום היה צבע יקר ערך, הוא סימל את האירוח המכובד ביותר.
המונח ידוע במיוחד בהקשר של טקס האוסקר, בו קיים שידור ארוך וקפדני, אשר נקרא לרוב "על השטיח האדום", בו מצלמים, מראיינים ובוחנים את לבושם של הסלבריטאים המגיעים לטקס, אשר הולכים על השטיח האדום בכניסה למבנה בו הוא משודר.
נחל צאלים
נַחַל צֶאֱלִים (בערבית: وادِي السيّال- ואדי אַ-סֵיַּאל) הוא אחד מנחלי האכזב הגדולים ביותר בנחלי מדבר יהודה היורדים אל ים המלח, אורכו מתחילתו ועד לשפך הוא כ-32 ק"מ. שטח אגן הניקוז של הנחל, כ-287 קמ"ר. הנחל מנקז את אזור דרום מזרח הר חברון סמוך ליישוב מעון ממשיך מצפון לערד ונשפך לים המלח צפונית למצדה. מלבד גֵבֵי מים רבים, המתמלאים מדי שנה לאחר שיטפונות גשמי החורף, נובעים בנחל ארבעה מעיינות.
בערבית מכונה הנחל- "ואדי א-סֵיַאל" שפירושו "הנחל הזורם". שמו העברי ניתן לו בשנות ה-50 והוא נגזר משם העץ צאל. """תַּֽחַת־צֶאֱלִ֥ים יִשְׁכָּ֑ב בְּסֵ֖תֶר קָנֶ֣ה וּבִצָּֽה׃ סֻכֻּ֣הוּ צֶאֱלִ֣ים צִֽלֲל֑וֹ יְ֝סֻבּ֗וּהוּ עַרְבֵי־נָֽחַל"." "(איוב מ', כ"א-כ"ב). עץ הצאלה במקרא הוא עץ מצל, וסבורים שהוא עץ השיטה.
תוואי הנחל.
יובליו העליונים של הנחל מתחילים להיאסף מהאזור המזרחי של דרום הר חברון, על "מדרגת הכפיפה העליונה" בשוליו המזרחיים של דרום הר חברון, משם משתפל נחל צאלים מזרחה במתינות יחסית תוך שהוא "אוסף" אליו נחלים נוספים. בשלב מסוים נכנס נחל צאלים לתוך "במת השוליים המזרחיים", שהיא רצועה צרה לכל אורכו של מדבר יהודה, אשר יורדת במדרגת כפיפה חריפה לעבר ים המלח. בשלב זה נחל צאלים הופך לקניוני, החל מ"ברכת צפירה", בריכה המתמלאת מים בחורף, שם ישנו גֵב הנשאר מלא רוב השנה. מתחת לברכת צפירה יש מפל בגובה של כ-80 מטרים. בלב קניון הנחל נובע כל ימות השנה עין נמר, מעיין מים מתוקים בתוך מערה שפתחה מוסתר על ידי סלעים, ומשם הנחל מתחתר לגיא "בהק", ולערוץ קניוני נוסף החסום כולו בסלעים ועל כן נקרא שם הקטע הזה "גֵיא סלעים". בסיום הגיא, נשפך נחל צאלים לים המלח כארבעה קילומטרים צפונית למצדה.
היסטוריה.
ב-1960 משלחת ארכאולוגית בהובלת פרופ' יוחנן אהרוני לנחל צאלים מצאה שרידים משלוש תקופות: הכלקוליתית, הישראלית, ומימי בר כוכבא. הממצאים השונים נמצאו במערת החצים, במערת המגילות ובמערת הגולגולת המצויות על יד ברכת צפירה וליד עין נמר וכללו כלי חרס, ראשי אלה מנחושת ומהמטיט, גרזן נחושת, לוחיות עצם, צדף ושנהב, בדים, מחצלות, סלים וחרוזים בשקיות בד. כמו כן באחת המערות המשלחת מצאה קטעי קלף ופפירוס הכתובים יוונית וארמית ובהם מצוינים שמות עבריים כגון: זכי בן יוסף, חנן בן חנן, ישוע בן יעקב, ישוע בן הלוי ועוד.
בנחל אירעו מספר אירועי טביעה עקב שיטפונות פתע: בשנת 2002 טבע למוות בנחל בעת טיול צעיר בן 22 שטייל עם חבריו. הצעיר ניסה לחצות את ערוץ הנחל עם ג'יפ כשנחשול מים הפך את רכבו וסחף אותו במורד הערוץ. גופתו נמצאה יממה לאחר מכן, כ-4 ק"מ ממקום ההסחפות. במהלך סערת דצמבר 2013 טבעו בנחל שני צעירים.
צמחייה.
פריחה באגן הנחל: בינואר-פברואר - פריחה של זמזומית המדבר (נפוצה ברמת המדבר). בפברואר - פריחת מקור החסידה השעיר, ציפורני חתול, מנתור מחוספס, בצלציה ארצישראלית, באשן תמים, כדן סגול, רותם המדבר (פריחת הכדנים נדירה במסלול. ריכוז נאה נמצא במקטע קטן בין הר נמר לנחל שפן). באפריל - פריחת דרדר החרחבינה. בספטמבר - פריחת חצבים.
101 (אלבום)
101 הוא סרט דוקומנטרי ואלבום הופעה כפול שיצא במרץ 1989, המתעד הופעה של להקת הסינת' פופ הבריטית, דפש מוד. ההופעה המתועדת באלבום הייתה ההופעה האחרונה (הופעה מס' 101) בסיבוב ההופעות של האלבום "Music For The Masses" (יצא ב-1987).
הפקה.
ההופעה התקיימה ב-18 ביוני 1988 וצפו בה כ-80,000 צופים, באצטדיון הרוז בול בפסדינה, קליפורניה, שהכיל בעבר אירועים גדולים כמו גביע העולם בכדורגל והסופרבול.
הסרט הדוקומנטרי מכיל צילומים מאחורי הקלעים ותיעוד חוויותיהם של שלושה מעריצים שזכו להצטרף לחלק מסיבוב ההופעות של הלהקה (הם זכו בפרס דרך תחנת רדיו בלוס אנג'לס), וכן ביצועים חיים לשירים מאלבומים קודמים של הלהקה.
ב-2003 יצאה גרסת DVD ל-101, שהכילה דיסק אחד עם הסרט הדוקומנטרי, ודיסק נוסף עם השירים ומס' ראיונות, ביניהם ראיונות עם חברי הלהקה נכון ל-2003 (אלן ווילדר, שעזב את הלהקה ב-1995 בחר שלא להתראיין).
האלבום הגיע למקומות 5 ו-45 במצעדי האלבומים בבריטניה ובארצות הברית (בהתאמה).
רשימת שירים.
בסוגריים – שם האלבום שבו הופיע השיר לראשונה
CD, 1989.
DVD ,2003.
הדיסק הראשון הוא הסרט הדוקומנטרי שיצא ב-1989 עם מס' תוספות.
תורת החיים
סון טסו
המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין
המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין היא מועצה ציבורית האחראית על שידורי החברות "הוט" ו"יס", ומקבילה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בנוסף, אחראית המועצה על בחירתו במכרז של הגורם המשדר בערוץ הכנסת, על קביעתם של תנאי הרישיונות ועל הכללים בדבר תוכן השידורים ובדבר הפיקוח השוטף על הערוץ. עד לחודש מרץ 2018, המועצה הייתה אחראית על הערוצים הייעודיים לשעבר: ערוץ 20, ערוץ 24, ערוץ 9 וערוץ הלא TV, שבעקבות חקיקה הועברו לאחריותה של הרשות השנייה.
היסטוריה.
המועצה הוקמה בשנת 1987, תחילה בשם "המועצה לפיקוח על השידורים בכבלים", במטרה לנהל את המכרזים לזיכיונות להקמת רשתות לשידורי טלוויזיה בכבלים בישראל ב-25 אזורי זיכיון. לצורך הבטחת פריסת הכבלים גם באזורי פריפריה, בהם הכדאיות הכלכלית הייתה נמוכה יותר, חולקו אזורי הזיכיון כך שיכללו עיר או אזור מרכזי, עם יישובים או אזורים בפריפריה. כך לדוגמה, המכרז לערים תל אביב וגבעתיים כלל גם את אזור עמק יזרעאל וקריית מלאכי. תחילה כללה התוכנית חלוקה של כמה זיכיונות באותן ערים, אך תוכנית זו בוטלה אחר כך. ראש המועצה הראשון היה אברהם פורז. המכרזים הראשונים פורסמו בדצמבר 1987. באוגוסט 1988 הוכרזו שני הזוכים הראשונים במכרזים: קבוצת "ערוצי זהב" שותפות שכללה את החברות "תדיראן", קבוצת ״ידיעות אחרונות" וקבוצת "עורק" של מוריס קהאן, וקבוצת "מת"ב - מערכת תקשורת בכבלים" שותפות שכללה את החברות "דנקנר השקעות", "מעריב החזקות", קרן ההשקעות "שמרוק" האמריקאית, ואיש העסקים חנניה גיבשטיין. בנובמבר 1988 ניתן הזיכיון לאזור שכלל את תל אביב לחברת "תבל". בינואר 1989 ניתן הזיכיון שכלל את העיר חיפה לחברת "כייבל-נט". שני זכיניים נוספים, "עידן" ו"גוונים", קיבלו זכיינות במהלך אותה שנה. במקביל נאלצה המועצה להתמודד עם סגירת תחנות הכבלים הפיראטיות שפעלו אז בישראל והופעלו על ידי גורמי פשע מאורגן. בנוסף הייתה המועצה אמורה להיות אחראית על הקמת ערוץ 2. אך בהמשך הוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.