הילדים בגילאי בית ספר למדו בכיתות שהוקמו במעברה, חלק מהם למד בבית הספר  "המזרחי " בגדרה (חלק נוסף הצטרף לבית הספר "פינס"). אחדים מהעולים עבדו בשירותים פנימיים במעברה, אך רובם ככולם עבדו בעבודות חקלאיות במושבה או בעבודות יזומות, כגון: ייעור. המחלקה ליישוב עולים הקציבה 800 לירות לשיפור התנאים במעברה, הותקנו מקלחות חמות לילדי הגן, עגלה מוציאה 3 פעמים את האשפה המצטברת על יד הפחונים.
ימים ראשונים במעברת גדרה, מאת: יחיאל אברהמי  (חוקר גדרה, לשעבר מנהל חטה"ב הדתית בגדרה. "הגיע לגדרה בשנות ה-50, העדות 2004").
"מראש העין עברנו לגדרה, היינו במשאית הראשונה שהגיעה למעברה בגדרה. הורידו אותנו בשטח חולי עזוב, רק פה ושם שרידים של מטעי שקדים, תאנים.. לא היו בתים, לא היו אוהלים ולא היו צינורות מים..
נוסעי המשאית הצטופפו מסביב לברז בחצר של בת שבע בן אליהו, אשר ביתה גבל עם שטח המעברה, לשבור את צימאונם, כעבור מספר שעות הגיעה משאית עמוסה בציוד אוהלים וצינורות מים. החלו לפרוק את הציוד מהמשאית והאוהלים המקופלים הפכו לשורות של אוהלים מתוחים זה לצד זה וביניהם "רחובות"...
הצינורות הונחו על פני האדמה בשמש הלוהטת ואי אפשר היה לשתות את המים החמים..
אני זוכר שילד אחד שתה בטעות נפט מקופסה, כי חשב שאלה מים שניסו לקרר אותם.. גם שירותים לא היו והחיים באוהלים היו קשים, אבל אנחנו הילדים היינו שמחים".
קשיי הסתגלות.
ריבוי השפות והמבטאים השונים של העולים, הקשה על ההבנה והתקשורת בינם לבין עצמם, ובינם לבין תושבי גדרה. בין העולים פרצו לא פעם חיכוכים על רקע קשיי שפה, מנהגים והשקפות עולם שונות.
פקידי לשכת העבודה שהיו אחראים על חלוקת עבודות לתושבי המעברה, הפלו אנשים לפי דעתם הפוליטית: מי שלא תמך במפא"י, במפ"ם או באחדות העבודה, לא קיבל עבודה או פוטר מעבודתו. תחושת קיפוח זו איחדה בין העולים בבחירות המקומיות, ובשנת 1955 הובילה אותם לבחירה לראשות המועצה באליהו פרנקל, שבא מרשימת "למען גדרה" נציגה של תנועת "חרות", במקום בנציגי תנועת מפא"י שהיו נבחרי המועצה עד אותה שנה.
יחס ותיקי גדרה לעולים החדשים.
אנשי היישוב הוותיק התגייסו להגיש עזרה, נשות המושבה אספו הכל. בגדים, שמיכות, כלי מיטה, כלי בית ועוד.
ההתלהבות הייתה רבה, הייתה התרוממות רוח ותחושת נתינה אבל תחושה זו נחלשה עם הזמן ממספר סיבות:
1. הנשים נבהלו כאשר נודע שבין העולים יש חולים במחלות עיניים קשות ומדבקות שעלולות לגרום לעיוורון ושלחלק מהעולים העולים מחלות עור כמו גזזת ושחפת. אמנם עשו להם טיפולים וריסוסים בכדי לחטא אותם ולמנוע מחלות אבל הפחד עירפל את השכל הישר והדברים יצאו מפרופורציה. למרות זאת היו נשים רבות שהמשיכו להיות פעילות.
2. גורם אחר לניכור היה שפת הדיבור והמבטא שהקשו על ההבנה והתקשורת, ואילו בין יושבי המעברות בעיקר יוצאי תימן שהיו אדוקים ושומרי מצוות היו שהזהירו את הילדים.(למשל אל תתקרבו אליהם כי אין להם כיפות והם אוכלי טריפות)
3. גם בתוך העולים היו חיכוכים על רקע קשיי השפה, מנהגים והשקפות עולם שונות, והייתה גם תחרות קשה על מקומות פרנסה ושיכון.
אבל בעתות משבר, למשל בשיטפונות של 1950 נעלמו המחיצות וכולם עזרו לכולם.
בהמשך השנים השתנה המצב לטובה, אנשי קופת החולים טיפלו במחלות, הילדים החלו ללמוד בגנים ובביה"ס, הוקמו סניפים של תנועות נוער ואט אט הלכו ונבנו שיכוני הקבע. כעבור מספר שנים השיכונים ושיכוני הקבע החליפו את הצריפים של המעברה והם נעלמו מנוף המושבה, ובכך תחושת השייכות של העולים היו לנדבך חשוב בבניין המושבה.
חיסול המעברה.
בשנת 1954 התחילה בנייה של כ-200 יחידות דיור בגדרה, אשר נועדו לשכן בדירות קבע את העולים שנותרו במעברה. המעברה עצמה חוסלה בין השנים 1955 ל-1957, כשכל תושביה עברו לדירות שנבנו עבורם במושבת גדרה.
תושבי מעברת גדרה "פלשו" לבתיהם הם. "כתבה מתוך עיתון הארץ 25.11.1954 מתוך אתר עיתונות יהודית היסטורית, הספרייה הלאומית ואוניברסיטת תל אביב:" בעקבות החלטת משרד העבודה לתת את השיכונים שהוכנו עבור יושבי המעברה לתושבי כפר העיוורים, החליטו 90 מיושבי המעברה להעביר את מטלטליהם לבתים. לקצין המשטרה שהגיע בעקבות "הפלישה" מסרו הפולשים שאינם רואים עצמם כאלה מכיוון שהם הבעלים החוקיים.
מונעים את חיסול מעברת גדרה. "כתבה מתוך עיתון הארץ 25.11.1954 מתוך אתר עיתונות יהודית היסטורית, הספרייה הלאומית ואוניברסיטת תל אביב: תושבי כפר העיוורים דורשים לעבור למבני הקבע שנבנו עבור יושבי המעברה. סה"כ מדובר על 80 יחידות דיור גדולות ו-64 יחידות דיור קטנות. בעקבות הפגנה של משפחות העיוורים החליטו להשהות את מעבר יושבי המעברה לשיכונים שנבנו עבורם. יושבי המעברה כבר שילמו על השיכונים שהוכנו להם ודורשים לעבור אליהם כמתוכנן. הפרשה הגיעה עד לשרת העבודה גב' גולדה מאירסון (מאיר) שהתערבה ופסקה לטובת תושבי כפר העיוורים. היא החליטה שתושבי כפר העיוורים יקבלו עדיפות ויקבלו את היחידות הגדולות ואילו יושבי המעברה יקבלו את היחידות הקטנות. אך ברם תושבי כפר העיוורים דורשים את כל היחידות דיור עבורם. בינתיים המעברה שהייתה אמורה להתחסל לא מתחסלת וניזוקה בגשמים."
מעברת רחובות
מעברת רחובות (נקראה גם "מעברת הרמה") היא מעברת אוהלים שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית בין השנים 1950–1951 בסמוך לעיר רחובות, אשר על שמה נקראה.
הקמת המעברה.
מעברת רחובות הייתה חלק ממספר מעברות אשר הוקמו מסביב לעיר רחובות מפני שלא הייתה להם את האפשרות לתפקד באופן עצמאי והזדקקו למשאבי העיר ומשרדי הממשלה. המעברה חולקה לשלושה מחנות: רחובות א', רחובות ב' ורחובות ג'. היא תוכננה להכיל כ-400 משפחות עולים ממגוון עדות (תימן ומזרח אירופה). בסוף 1950 שוכנו בה כ-100 משפחות.
תנאי המעברה.
תנאי המחיה במעברות ברחבי הארץ גרמו לסבל רב ולתחושת קיפוח בקרב תושביהן ומעברת רחובות לא יצאה מן הכלל. תושביה סבלו מצפיפות, תנאי תברואה ירודים ובידוד ממשאבי היישובים הקרובים למעברה. למרות תלונותיהם לרשויות, הדיירים לא זכו לפתרון ממשי לטווח ארוך, וכתוצאה מכך, החליטו הדיירים למחות. מחאתם כללה שביתת רעב בנוסף לנטישת אוהליהם ומעבר לשטח פתוח, סמוך לעיר רחובות, מתחת לכיפת השמיים.
בחורף 1951–1952, התרחשו שיטפונות קשים ברחבי מדינת ישראל. תושבי מעברת רחובות, אשר התגוררו באוהלים, איבדו את רכושם בעקבות השיטפונות וסבלו ממחלות שונות כתוצאה מהם. במהלך המבצע הארצי "קורת גג", תושבי מעברות הועברו למקומות מבטחים בעקבות השיטפון. בין האזרחים הרבים שהועברו לערים, היו תושבי מעברת רחובות.
חיסול המעברה.
ממשלת ישראל החליטה לסגור את המעברות בשנים שלאחר קום המדינה. המעברות שנסגרו התפתחו ליישובים עצמאים או שתושביהם עברו לשטח שיפוטן של ערים סמוכות. כחלק מכך, בקיץ 1958, בא קצה של מעברת רחובות בהפיכתה לשכונת אושיות בעיר רחובות.
קולנוע הוליוודי קלאסי
קולנוע הוליוודי קלאסי או המשכיות קלאסית הם מונחים המשמשים בתחום ביקורת הקולנוע ומתייחסים לחזות הסרט והסִיפֵּר - שני יסודות שאפיינו ופיתחו את הקולנוע האמריקאי מראשיתו, בין 1917 לתחילת העשור של 1960. אלה גילמו בסופו של דבר סגנון קולנועי שהפך למוביל, בעל עוצמה ואף שולט ברחבי העולם.
התהוות הסגנון הקלאסי.
ההצגה הקולנועית המוקדמת (1895 - 1913).
במשך מאות שנים הכלי החזותי לספר סיפורים היה התיאטרון. למן ערש צילומם של הסרטים האילמים, שנת 1890, יוצרי הסרטים ביקשו ללכוד את חיותו של התיאטרון והריאליזם המוטמע בו על מסך הקולנוע. הבמאים הקולנועיים הראשונים התחילו בתור במאי הצגות עממיות ובה במידה רוב שחקני הקולנוע הראשונים פעלו תחילה במלודרמות עממיות מסוג ווֹדְווִיל. ואולם במידה רבה יוצרי הסרטים הראשונים המעיטו בהשפעתן של מגבלות המדיום כמו גם בחירות האפשרית בו. הסרטים הראשונים התאפיינו בהבעה מוגבלת מבחינה חזותית. סרטי הנרטיב הראשונים שאלו מעט מאוד מאמצעי ההבעה של הבמה, והנרטיב המוצג בהם סיגל לעצמו מעט מאוד מן המלודרמה החיה. למרות העומק שהתבטא בקדמת הבמה, סרטים אלה הושטחו בעוצמה ובריאליזם שבהם בתוך מסגרת קולנועית. אפיון מלודרמטי ובידורי רק הדגיש את המלאכותיות של הסרט, בדומה לזה, העיצוב הקולנועי, כמו-בימתי, התפרש דו-ממדי ועצור. לפני הסגנון החזותי, שהצופים יתוודעו אליו כ"המשכיות קלאסית", סצנות צולמו במלואן בסגנון לוֹנְג שוֹט ועוצבו בשימת-לב כוריאוגרפית בהתאם לתיאור העלילה ויחסי הדמויות. העריכה הייתה מוגבלת בעיקר להבזקים של צילומי תקריב על עצמים שנכתבו בהם שמות להבהרה.
הסרט האילם מבשיל לכדי אמנות (1913 - 1927).
אף שניצני הסרטים חסרו את הריאליזם הגלום בבמה, עולם הסרטים יוצר את אשליית ההתקדמות בזמן ויציבות המרחב. עד תחילת העשור 1910, החל עולם הסרטים לממש את הפוטנציאל האמנותי האצור בו. בשוודיה ובדנמרק תקופה זו נקראה "עידן הזהב" של הקולנוע. באמריקה השינוי האמנותי מיוחס לבמאים כמו ד. וו. גריפית' שהצליחו לבסוף לשבור את אחיזתה של "קרן הפטנטים" המיוחסת לאדיסון. בכך הצליחו במשימתם להפוך את הפקת הסרטים לעצמאית ומשוחררת ממונופול תעשייתי ראשוני זה. בכל רחבי העולם החלו יוצרי סרטים לאמץ אמצעים חזותיים ונרטיביים המאפיינים את הקולנוע ההוליוודי הקלאסי.
שנת 1913 הייתה אבן דרך ביצירת סרטים ברחבי העולם. במאים מארצות שונות הפיקו יצירות מופת חלוציות. השפעתו של ד. וו. גריפית' הייתה ניכרת ביותר. בה במידה השפיעו רבות השחקנים בסרטיו בליטוש הופעותיהם אל המדיום החדש.