לא פחות חשוב מהאובייקט המצולם, הוא מה שאינו בתצלום: מה שנמצא מחוץ לגבולות הפריים הפיזי, הסיפור הסמוי שאינו מופיע בתוך המסגרת אשר תוחמת את תחילת הצילום וסיומו. חשוב לזכור שהתת מודע שלנו מצלם כל הזמן בעיניים רגעים וסיטואציות טובות יותר וטובות פחות ולכן כאשר המטופל מצלם במקום מסוים, ברגע מסוים, סיטואציה מסוימת, חשוב להבין שהתת מודע צילם באותו רגע משהו. חלק מהמשהו הזה יופיע בתמונה המצולמת אך חלק מהפרשנות והבחירה דווקא באותו אובייקט ובאותו מקום נשאר בתת-מודע ולא עובר לתצלום. על ידי התבוננות בתמונה המצולמת ניתן יהיה לשאול את המטופל שאלות פתוחות על התוכן הקיים בתמונה ולהגיע בשלב מסוים לשאלות על התוכן הלא קיים בתמונה. תוכן שהיה רוצה שיהיה בתמונה, תוכן שחסר לו בתמונה וכדומה. ייתכן שבאופן טבעי תוך התבוננות בתמונה, המטופל יציף תוכן אשר לא נמצא בתמונה אך בעל משמעות עבורו, המטפלים צריכים להיות קשובים במיוחד ברגעים שתכנים עולים מהתת מודע למודע.
אם כן, אמצעי עבודה נוסף הם תצלומים שהמטופל יכול לזכור בראשו אך לא נמצאים בחדר או בכלל. ייתכנו גם שהם רק זיכרונות החקוקים בראשו כתמונות שלא צולמו. במקרה כזה אפשר להציע שחזור של התמונות הללו; שחזור בכלל של תמונות יכול לאפשר ריפיימינג של מה שהיה, אך בראייה חדשה ואולי מתקנת את הסיפור של המטופל לאורך ציר חייו.
חזית העתודה
חזית העתודה (ברוסית: Резервный фронт) הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
חזית העתודה הוקמה ב-30 ביולי 1941, וכמפקדה הראשון מונה גאורגי ז'וקוב, אשר יום קודם לכן פוטר בידי סטלין מתפקיד ראש המטה הכללי. החזית כללה את הארמיות ה-24 ה-28, ה-29, ה-30, ה-31 וה-32. החזית השתתפה בקרב סמולנסק ובקרבות באזור מוסקבה, ובספטמבר הועבר ז'וקוב לפקד על חזית לנינגרד והפיקוד על חזית העתודה עבר לסמיון בודיוני. החזית כותרה באזור ויאזמה, וב-10 באוקטובר שרידיה אוחדו לתוך החזית המערבית בפיקודו של ז'וקוב. ב-12 במרץ 1943 הוקמה החזית מחדש וכמפקדה מונה מקס רייטר. החזית כללה את ארמיית המילואים ה-2 הארמייה ה-24, ה-53, ה-66, ה-47, ה-46 וארמית המשמר המשוריינת החמישית. החזית לא לקחה חלק בקרבות, וכבר ב-23 במרץ פורקה ועל בסיסה הוקמה חזית קורסק.
התקינות הפוליטית
המקהלה הלאומית של לטביה
המקהלה הלאומית של לטביה (בלטבית: Valsts Akadēmiskais koris LATVIJA, מילולית "מקהלת המדינה לטביה") נוסדה לפני 75 שנים. היא נחשבת למקהלה המקצועית הגדולה ביותר במדינות הבלטיות, עם חמישים זמרים מעולים.
המקהלה הלאומית של לטביה היא אחת המקהלות המבוקשות ביותר באירופה. הרפרטואר שלה כולל יצירות ווקאליות מתקופת הרנסאנס ועד ימינו, תוך שימת דגש על יצירות מן המאות ה-19 וה-20. בשנים האחרונות מרחיבה המקהלה את הרפרטואר שלה לסוגות שונות, כולל מוזיקה עכשווית, פופ ומוזיקה לסרטים.
המנהל המוזיקלי של המקהלה הלטבית ומנצחה מאז 1997 הוא מאריס סירמאיס (Māris Sirmais). היא הופיעה תחת שרביטם של מנצחים ידועי שם, בהם מאריס יאנסונס, זובין מהטה, ואלרי גרגייב, נמה ירווי, פאבו ירווי, דייוויד זינמן, סימון יאנג ואנדרס מוסטונן ושרה עם תזמורות חשובות, בהן תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת רדיו בוואריה ועוד.
בנובמבר 2016 השתתפה המקהלה הלאומית של לטביה, יחד עם מקהלת עמק חפר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בניצוח אנדרס מוסטונן, בביצוע הרקוויאם של ורדי. כמו כן שרה המקהלה יצירות א-קפלה מתקופת הרנסאנס עד ימינו בקונצרט בסדרת "קאמרי בצהרי שישי" של תזמורת ראשון לציון, גם הפעם בניצוח אנדרס מוסטונן.
חזית הקווקז (ברית המועצות)
חזית הקווקז (ברוסית: Кавказский фронт) הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
החזית הוקמה ב-30 בדצמבר 1941 על בסיס חזית עבר הקווקז. כמפקדה הראשון מונה דמיטרי קוזלוב והיא כללה את הארמיות ה-44, ה-45, ה-46, ה-47 וה-51. החזית סיימה את קרב קרץ' אשר החל בתחילת אותו החודש, ונחלה הפסד צורב מול כוחות הוורמאכט. בשל הקרב, נאלצה החזית לפנות את חצי האי קרץ' ולסגת אל חצי האי קרים, וב-28 בינואר 142 שונה שמה לחזית קרים.
ג'ון הנרי אייליף
ג'ון הנרי אייליף (John Henry ‘Harry’ Iliffe; 1903–1960) היה ארכאולוג בריטי. בשנים 1931–1948 שימש כאוצר הראשי של המוזיאון הארכאולוגי של ארץ-ישראל בירושלים (מוזיאון רוקפלר).
קורות חייו ופועלו.
ג'ון אייליף השתלם בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קיימברידג' והחל את דרכו כארכאולוג בחפירות שנוהלו ביוון מטעם בית הספר הבריטי באתונה . אייליף היה מרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בַּנגוֹר בצפון ויילס, ואת פועלו כאוצר החל בטיפול באוסף הארכאולוגי של המוזיאון המלכותי של אונטריו בטורונטו (אונטריו, קנדה) בשנים 1927–1931. ב-1931 הוזמן אייליף לשמש כאוצר האוספים של המוזיאון הארכאולוגי של ארץ-ישראל, שהלך ונבנה בירושלים ונודע בכינויו "מוזיאון רוקפלר" על שם הנדבן, ג'ון רוקפלר (הבן), שאיפשר את הקמתו. בתפקידו זה נמנה אייליף עם סגל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי. הוא סייע לאדריכל אוסטן הריסון בתכנון המבנה, והוא שהיה האחראי לתצוגה המתמדת של המוזיאון. השקפתו של אייליף, שגרס כי המוזיאון אמור להציג גם נושאים אתנולוגיים, לא זכתה לתמיכה, בין היתר משום התנאים שהעמיד ג'ון רוקפלר (הבן), לפיהם ישמש המוזיאון לארכאולוגיה בלבד. התצוגה במוזיאון שיקפה את הממצאים המייצגים שעלו בחפירות החשובות באותם זמנים, והיא אורגנה לפי סדר כרונולוגי, החל בתרבויות האדם הקדמון יוצר הכלים וכלה בשנת 1700, בהתאם להגדרת "עתיקה" בפקודת העתיקות המנדטורית. לקראת פתיחת המוזיאון הוכנו רק התצוגות של התקופות הפרהיסטוריות ותקופת הברונזה באולם "היציע הדרומית", בעוד יתר האולמות אוכלסו מאוחר יותר. תוכניתו של אייליף להציג דיאגרמה שתתאר שלבים באבולוציה של האדם נתקלה בהתנגדותו של ארנסט ריצ'מונד, מנהל מחלקת העתיקות דאז, מחשש להפרת תנאי התרומה לפיהם המוזיאון לא ישמש כמוזיאון של טבע. דרישה זו פורשה כשלילת האפשרות להפוך את התצוגה לבמה להשערות שנויות במחלוקת על התהוות האדם. במחלוקת זו שותפו גם אנשי המוזיאון הבריטי באנגליה, ובסופו של דבר נאלץ אייליף לוותר על הרעיון. במסגרת תפקידו הרבה אייליף לבקר באתרי חפירות ארכאולוגיות משני עברי הירדן ולברור בממצאים שעלו את המתאימים לאצירה במוזיאון. התצוגה בכללותה משקפת את הכרעותיו.
אייליף חיבר מדריכים לתצוגות
וכמו כן הרבה לפרסם מאמרים בכתב העת של מחלקת העתיקות (QDAP). עם זאת לא הניח ידו ממחקר, וב-1936 ראה אור חיבורו על נשוא מחקריו – טביעות חותם של קדרים על כלי טרה סיגילטה.
אייליף עמד על משמרתו גם בזמנים הקשים של הפגזות ומצור במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. מוזיאון רוקפלר נסגר ב-10 במאי 1948. בחודשים שקדמו לתום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל שקד אייליף על הקמת חבר נאמנים בינלאומי לניהול המוזיאון. בפקודה שהוציא לשם כך הנציב העליון ב-22 באפריל 1948 נקבע כי אוצר המוזיאון ימשיך בתפקידו עד שחבר הנאמנים יבחר באחר. אייליף המשיך בניהול המוזיאון, בצד הירדני, חודשים אחדים אחרי מאי 1948, עד שנמסר להשגחתו של ג'רלד לנקסטר הרדינג, הממונה על עתיקות ירדן.
אייליף היה פעיל בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, שימש שנים רבות כחבר הנהלתה ובשנים 1941–1948 כיהן כנשיאהּ האחרון.
ב-10 ביוני 1948 הוענק לאייליף תואר כבוד של קצין במסדר האימפריה הבריטית על פועלו במוזיאון הארכאולוגי של ארץ ישראל בירושלים.
אחרי שובו לארצו, ובמשך השנים 1948–1958, ניהל אייליף את המוזיאון של ליברפול , שבנייניו ניזוקו במהלך הפצצות העיר במלחמת העולם השנייה, ובתוך כך שיקם את האוספים הארכאולוגיים שם. בד בבד עם עבודתו כמנהל המוזיאון של ליברפול חבר בשנים 1950–1955 לארכאולוג טֶרֶנס מיטפורד מאוניברסיטת סנט אנדרוז במיזם החפירות של מתחמי פולחן אפרודיטה בקוּקליָה (פאפוס העתיקה) שבמערב קפריסין.
אייליף לא זכה להיות נוכח בפתיחתו המחודשת של המוזיאון בליברפול בינואר 1956 בשל ההידרדרות בבריאותו. ב-1958 פרש כליל מתפקידיו ומקץ שנתיים נפטר.
דקס הרווד
דייוויד מייקל הרווד (באנגלית: David Michael Harwood; נולד ב-30 ביוני 1984 בצפון קרוליינה), הידוע יותר בשם הבמה שלו, דקס הרווד הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה סקוט דוסון. ב-WWE, הוא זכה פעמיים באליפות הזוגות של NXT, פעמיים באליפות הזוגות של Raw, פעם אחת באליפות הזוגות של סמאקדאון ופעם אחת באליפות 24/7 של ה-WWE לצד שותפו, דאש ויילדר.
תחילת קריירת ההיאבקות.
הרווד ערך את הופעת הבכורה שלו כמתאבק בשנת 2004. הוא התאבק בעבור הרבה ארגוני היאבקות עצמאיים. ב-2010 הוא התאבק בקרב חושך (קרב שלא מצולם) לארגון Ring of Honor.
קריירת היאבקות מקצועית.
NXT (2012–2017).
הרווד חתם על חוזה עם ה-WWE בשנת 2012 והועבר למתקן בשם ה-Performance Center, שם קבע ששם הזירה שלו יהיה סקוט דוסון. את קרב הבכורה הטלוויזיונית שלו ערך ב-7 במרץ בפרק של NXT, כאשר הוא מצוות עם ג'ודס דוולין בקרב האנדיקאפ 2 על 1 נגד אדריאן נוויל, קרב שאותו הפסיד.