כאשר דיברו על מדונה בסוף הפרק "האב, הבן והפונז הקדוש" ("The Father, the Son, and the Holy Fonz") הלקוח מסדרת הטלוויזיה "איש משפחה", אחת הדמויות, פיטר גריפין, מכנה אותה שקרנית על ששרה על מקום לא-קיים ("לה איסלה בוניטה") וקבע שהוא לא הצליח למצוא אותו במפה. הזמרת-יוצרת האמריקאית בריטני ספירס הקליטה רצועה בשם "Love 2 Love U", אשר דוגמת בכבדות את "La Isla Bonita". הרצועה דלפה ב-2 בדצמבר 2011. השיר הוקלט במסגרת תוכנית הטלוויזיה של פוקס, "Glee" בפרק "המורה לספרדית" ("The Spanish Teacher"), הכולל את הכוכב האורח ריקי מרטין כמורה לספרדית בבית ספר. מרטין ביצע את השיר עם נאיה ריברה המגלמת את דמותה של סנטנה לופז. הפרק צולם והוקלט בינואר, ולאחר מכן שודר בפברואר 2012. גרסת הכיסוי הגיעה בשיאה למקום ה-99 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-93 בקנדה הוט 100 (באותה העת, הצליחה גרסת הכיסוי להגיע למקום ה-59 במצעד השירים הדיגיטליים הקנדיים). ב-15 בדצמבר 2015 הוציאה הזמרת האנגלייה סמנתה פוקס את גרסתה ל-"La Isla Bonita" שהועלתה לרשתות הדיגיטליות והסטרימינג השונות; היא ביצעה את השיר במסגרת אירוע "RFM Party 80". הזמרת ההולנדית קארו אמרלד פרסמה את גרסת הכיסוי שלה לשיר בנובמבר 2017.
הזמר הארמני-אמריקאי סרג' טנקיאן, סולן הלהקה האמריקאית סיסטם אוף אה דאון ביצע עמה את השיר בהופעה חיה בגרסת רוק, בשונה מזו המקורית. ב-10 ביוני 2021, הוציאה הזמרת-יוצרת הישראלית איה זהבי פייגלין גרסת כיסוי רשמית לשיר, לצד וידאו קליפ רשמי שצולם בתל אביב-יפו. בדצמבר 2021 פורסמה גרסת כיסוי של להקת הינדלי סטריט קאנטרי קלאב שזכתה להצלחה וצברה למעלה מ-1.7 מיליון צפיות בסך הכול.
קרדיטים.
הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של "True Blue".
הכיבוש הישראלי
לאחר התייצבות הקו הירוק, קו שביתת הנשק שנקבע בתום מלחמת העצמאות, כבשה ישראל פעמים אחדות שטחים שהיו בשליטת מדינות שכנות. בחלק מהמקרים ישראל נסוגה מהשטח באחיזתה מסיבות שונות. בחלק מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, שהתחוללה ביוני 1967, נמשכת שליטת ישראל עד היום, תוך התנגדות ניכרת בקרב הקהילה הבינלאומית.
במקור התייחס המונח "השטחים הכבושים" לאזורים הבאים: רמת הגולן שנכבשה מסוריה, חצי האי סיני ורצועת עזה שנכבשו מידי מצרים, ושטחי יהודה ושומרון, כולל מזרח ירושלים, שנכבשו מידי ירדן. יהודה ושומרון ורצועת עזה נועדו בתוכנית החלוקה של האו"ם להיכלל בשטח המדינה הערבית בארץ ישראל, אך עברו לשליטת מצרים וממלכת ירדן בעקבות מלחמת העצמאות.
בישיבת הממשלה ב-10 ביוני 1967, אמר ראש הממשלה לוי אשכול: "צריך להחליט מה עושים עם האזרחים הערבים שבשטחים הכבושים". החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, לאחר מלחמת ששת הימים, קראה ל.
מעמד השטחים.
במסגרת מנדט חבר הלאומים לארץ ישראל משנת 1922, שקיבל תוקף במגילת האו"ם ב-1945, נקבע שאחת ממטרות המנדט הבריטי היא יצירת התנאים הדרושים להקמת בית לאומי לעם היהודי בשטח ארץ ישראל, בהתאם להצהרת בלפור. אולם ממשלת בריטניה הצהירה בכתב המנדט המתוקן, בספר הלבן הראשון, שאין בכוונתה להקים מדינה יהודית בכל שטחי ארץ ישראל.
החלטת החלוקה של האו"ם משנת 1947 קבעה שבשטח ארץ ישראל המערבית יוקמו שתי מדינות - מדינה יהודית ומדינה ערבית. התוכנית נדחתה על ידי ההנהגה הערבית בארץ ישראל. לאחר תום המנדט הבריטי, פלשו צבאות מדינות ערב השכנות לתחומי ארץ ישראל והשתלטו על חלק מהשטחים שיועדו למדינה הערבית. במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נותרו רוב שטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים תחת שלטון ירדן ורצועת עזה נותרה בשליטת מצרים. בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטחים אלה, כמו גם את חצי האי סיני ואת רמת הגולן.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה לאחר תום המלחמה, התייחסה אל השטחים האמורים במונח "שטחים כבושים" (Occupied territories). בהחלטה נכתב כי על ישראל לסגת משטחים אלה, כבסיס ל"השכנת שלום צודק ובר-קיימא במזרח התיכון". קיימת מחלוקת סביב השאלה האם ההחלטה כיוונה לנסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו או רק מחלקם.
השטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים נשלטו בידי ממשל צבאי ישראלי. הממשל הצבאי בחצי האי סיני הסתיים ב-1982, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כאשר החזירה ישראל את השליטה שם לידי מצרים. שנה לפני כן הופסק הממשל הצבאי ברמת הגולן בעקבות קבלת חוק רמת הגולן, שבמסגרתו סופח האזור למדינת ישראל והוכלל במחוז הצפון שלה. הטיפול בעניינים האזרחיים של האוכלוסייה בגדה המערבית וברצועת עזה הועבר לידי המנהל האזרחי הישראלי. למרות הביטול הפורמלי של הממשל הצבאי, הוסיפה רוב הקהילה הבינלאומית להתייחס ליהודה ושומרון (כולל מזרח ירושלים), רצועת עזה ורמת הגולן, כאל שטחים כבושים על ידי ישראל. במסגרת תוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005, הסיגה ישראל את כל אזרחיה וכוחות צה"ל מרצועת עזה והעבירה אותם לידי הרשות הפלסטינית.
רוב מדינות העולם, בית הדין הבינלאומי לצדק, העצרת הכללית של האומות המאוחדות ומועצת הביטחון רואים בישראל "כוח כובש". תיאור השטחים כשטחים כבושים מביא למספר מחויבויות משפטיות החלות על הכוח הכובש במסגרת החוק הבינלאומי, כולל אמנות האג ואמנת ז'נבה הרביעית. אחת המחויבויות היא לשמור על הסטטוס קוו עד להשגת הסכם שלום או הקמת ממשלה אזרחית חדשה.
עמדתה הרשמית של ממשלת ישראל מאז 1967 ביחס לשטחים שלא החילה עליהם את ריבונותה, היא שמדובר בשטחים שבמחלוקת, שמעמדם החוקי עדיין לא נקבע.
בג"ץ קבע כי:
מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה, שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן לכוח הכובש על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים השונים מן הדין הירדני בתחומים אזרחיים כגון ביטוח רכב ותמרורי תנועה.
הדעה המקובלת היא כי תפיסה לוחמתית של שטחים אינה גוררת בעקבותיה העברת ריבונות מן השלטון שקדם לכיבוש אל המדינה הכובשת, כלומר החוקים והתקנות שהיו נשארים על כנם. מאידך גיסא, סמכויות החקיקה, הביצוע והמינהל שהיו בידי השלטון הקודם שהיה בשטח ערב הכיבוש פוסק עם הכיבוש, ועוברות למפקד הצבאי של השטח הנתון בתפיסה לוחמתית. בדרך זו נהג גם צה"ל.
דו"ח ועדת אדמונד לוי מ-2012 קובע כי אין מעמד יהודה ושומרון כמעמד שטח צבאי כבוש. לפי הוועדה יהודה ושומרון הוכרו כשטח המיועד למדינה יהודית במסגרת הצהרת בלפור ב-1917, ועידת סן רמו ב-1920, כתב המנדט שאישר חבר הלאומים ב-1922 ובסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, הקובע את "העיקרון של ההכרה בהמשך תוקפן של זכויות קיימות של מדינות ועמים שנרכשו מכוח המנדטים למיניהם, כולל אותן זכויות של היהודים מכוח המסמכים המפורטים לעיל (הצהרת בלפור וכתב המנדט) להתיישב בשטחי ארץ ישראל". לדעת הוועדה, תוכנית החלוקה מ־1947, שבה הובטח שטח זה למדינה ערבית, לא הגיעה לידי מימוש, ועל כן פקעה ולא קנתה אחיזה במשפט הבינלאומי. באופן דומה, הסיפוח הירדני של יהודה ושומרון מ-1950 פקע בשנת 1988 עם ניתוק הזיקה, ועל כן עדיין עומדת בתוקפה הצהרת בלפור מ־1917 שייעדה את שטחי יהודה ושומרון למדינה יהודית.
אף שמעמדם של השטחים אינו מוסכם, אין חולק על כך שתושביהם שאינם ישראלים היו תחת ממשל צבאי עד להקמת הרשות הפלסטינית. תושביהם היהודיים של השטחים, אמנם בעלי זכות הצבעה בישראל אך הם נתונים תחת ממשל צבאי שבסמכותו להטיל מגבלות על יחידים וקבוצות כגון צווי הרחקה ומעצר מנהלי בהוראת אלוף הפיקוד, וכן מגבלות על פיתוח ובנייה אזרחיים.
בשנת 2014 החלה הכנסת ה-19 בשינוי חקיקה והחלתה על שטחי יהודה ושומרון, אולם החוק לא עבר בסופו של דבר. הכנסת ה-20 הרחיבה את החקיקה המוחלת ישירות על יהודה ושומרון, אולם סיפוח והחלה מלאה של החוק הישראלי בשטחים על ידי מדינת ישראל, לא בוצע.
שמות חלופיים.
בנוסף לשם "השטחים הכבושים", ששימושו בישראל מזוהה עם עמדה פוליטית המתנגדת לאחיזה בשטחים הכבושים, משמשים בישראל השמות הבאים:
אל מול המשתמשים במונח "הכיבוש" כדי להניע נסיגה מהשטחים, ומייחסים לכיבוש רבות מבעיותיה של מדינת ישראל, יש המשתמשים בצורה המשובשת "אקיבוש", שבאה להגחיך את השימוש ב"הכיבוש" כגורם כביכול לבעיות רבות ומגוונות. צורה זו שגורה בפי הציבור המתנגד למרכזיות הכיבוש בשיח של השמאל הישראלי. למשל, אורי הייטנר כתב ב-2011: "אקיבוש, אני כותב, ולא "הכיבוש", כיוון שמדובר בדפוס לשוני העומד בפני עצמו, שיש לו כבר חיים משלו. מין דמון, שניתן להסביר באמצעותו את כל חוליי החברה הישראלית, ולתרץ כל השתמטות מעשיה."
המדיניות הישראלית ביחס לשטחים בשנים הראשונות לאחר 1967.
מעמד השטחים וההתייחסות הממשלתית אליהם הייתה במחלוקת פנים-ישראלית מסמוך לאחר הכיבוש. בסדרה של ישיבות ממשלה לאחר המלחמה עלו מספר אפשרויות.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת ששת הימים הנהיג שר הביטחון, משה דיין, מדיניות שכונתה בישראל, ספק בציניות ספק בגאווה, "הכיבוש הנאור". מדיניות זו דגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם להשתלב בכלכלת ישראל. עשרות אלפי עובדים פלסטינים החלו לעבוד בישראל.
אנוואר נוסייבה, פלסטיני שלפני מלחמת ששת הימים היה שר בממשלת ירדן, אמר בשנת 1972: "אין זה ניסיון נעים לחיות בתנאי כיבוש, ויהא זה אפילו הכיבוש הנאור ביותר".
גישת "הכיבוש הנאור" הסתיימה עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, והוחלפה בהוראה המטפורית של שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור להם את הידיים והרגליים".
שטחים המוחזקים על ידי ישראל.