במשך 18 השנים בהן פעל המפעל הורכבו בו כחמישים ושישה אלף כלי-רכב. כשליש מהם יועדו ליצוא. בין המותגים שהורכבו ניתן למנות מותגים תוצרת קייזר-פרייזר : קייזר מנהטן, ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, הנרי ג'יי, 2 מותגים של חברת רנו הצרפתית : קטר שבו ו- דופין, סטודיבייקר, לארק והינו, קונטסה 900, קונטסה 1300, ו- הינו בריסקה ב-1963 הורכבו במפעל ארבע מכוניות מדגם ב.מ.וו 700.
במפעליו של אילין נעשה גם ייצור והרכבה של ג'יפים לצורכי חילות השדה, שעל חלקם הורכב תותח ללא רתע 106 מ"מ. המפעלים גם הסבו טנקי שרמן שרכש צה"ל מעודפי מלחמת העולם השנייה ושדרג אותם, כולל הרכבת תותח 75 מ"מ. מפעל "עשות אשקלון" של אילין ייצר גלגלי שיניים ששימשו בין השאר להרכבה על טנקי צנטוריון שרכש צה"ל מעודפי הצבא הבריטי.
לצורך הרכבת המכוניות בישראל, בנוסף להתקשרות עם "רנו", אילין התקשר ליצרנים מפסידים (קייזר פרייזר, סטודיבייקר) או שעמדו לסגור את קו היצור (הינו מוטורס). הינו וסטודיבייקר, שני הספקים של מכוניות הנוסעים והטנדרים הקלים של אילין בשנות השישים, הגיעו לסוף דרכם (העצמאית, במקרה של הינו) בשנת 1966, ואילין הפסיק להרכיב סטודיבייקר בשנת 1966 וקונטסה, (קונטסה 900 ו- קונטסה 1300) של הינו ב-1968. בינואר 1969 סגר אילין את המפעל ושלח את הפועלים הביתה. חודשיים אחר-כך הממשלה באה להצלת המפעל ובעליו, בהלואה נדיבה ושנויה במחלוקת למתחרהו שובינסקי, שקנה מאילין את המפעל הסגור שלו תמורת שלושה מיליון דולר. אילין הצליח לייצא את עיקר התוצרת בשנות ההקמה של המפעל, כשניתן היה לייבא רכב רק ברישיון ממשלתי, שניתן במשורה. הממשלה עזרה ליצוא על ידי אישור עסקות חליפין (בארטר) שבזכותן אילין יכול היה, למשל, למכור מכוניות לצרפת, ובתמורה הממשלה כפתה על "אגד" לקבל אוטובוסי "שוסון" גרועים.
אילין היה זה שהביא לחיפה, עוד בשנת 1952, את הג'יפ האמריקני, המורכב בישראל לצרכים צבאיים עד היום, במפעל תעשיות רכב שבנצרת עילית.
עסקי אמנות ופטרון אמנים.
בשנות ה-60 הקים אילין מפעל להכשרה מקצועית לאריגת שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית. השטיחים שנארגו בהדרכתם ובפיקוחם של הצייר הצרפתי , ושל האמן הישראלי ג'ורג' גולדשטיין (שהיה המנכ"ל והמנהל האמנותי של המפעל), זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם.
בשנת 1972 הקים אפרים אילין קרן נאמנות בשם "Modern Art - Modarco Collection" בשיתוף עם "Banque Paris-Bas Geneve et Bruxelles" וחברת ההשקעות של ג'אני אניילי, מבעלי חברת פיאט. החברה השקיעה ביצירות אמנות של המאה ה-20, נושא שהיה תחביבו של אילין כל חייו. הוא ייסד את הקרן עם מספר בנקים מהגדולים באירופה וכיהן כנשיאה. המדובר היה השקעה בעיקר באמנים מבטיחים שניבאו להם עתיד. אילין הציע להשקיע בציוריו של וילם דה קונינג. לאחר מספר שנים מכר את חלקו בחברה. ב-2002 תרם את רוב אוסף האומנות שברשותו לאוניברסיטת בן-גוריון. מאחר שהוותיקן היה שותף בחברת אניילי, פנה מזכירו האישי של האפיפיור Monseigneur Macchi, אל אילין בבקשה שיהיה יועץ הוותיקן לאמנות המאה העשרים. אילין סייע להם ברכישת תמונות שונות. כמו כן, בהמלצתו, רכש הוותיקן תמונה של הצייר ראובן רובין, אשר נמצאת באוסף הוותיקן.
פעילות ציבורית ואותות כבוד.
אפרים אילין נפטר בגיל 98 ונטמן בבית העלמין ברחובות. הוא הותיר אחריו שני בנים.
מהדי באזרגאן
מֵהְדי באזרגאן (בפרסית: مهدی بازرگان; 1 בספטמבר 1908 – 20 בינואר 1995) היה ראש ממשלתה הזמנית של איראן בין השנים 1979 עד 1980 לאחר המהפכה האסלאמית. היה בין אדריכלי המהפכה, אשר באותה העת הצטיירה כפרו-ליברלית יותר מהמשטר שכוּנן אחריה.
טרם המהפכה.
באזרגאן למד תרמודינמיקה והנדסה ב-École Centrale des Arts et Manufactures בפריז, בדומה לרבים מקרב האליטה שלמדו באירופה. לאחר שחזר מצרפת בסוף שנות ה-40, מונה לראש מחלקת ההנדסה באוניברסיטת טהראן. לאחר הלאמת תעשיית הנפט ב-1951 מידי בריטניה, בהנהגת ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, מונה באזרגאן לעמוד בראש "חברת הנפט הלאומית האיראנית". לאחר נפילת ממשלת מוסאדק בהפיכה בריטית ואמריקנית והשבת השאה על כסאו, היה באזרגאן ממקימי "תנועת השחרור האיראנית" ב-1961, תנועת אופוזיציה ליברלית בעלת נטייה אסלאמית. הוא נאסר פעמים מספר בידי השאה מוחמד רזה פהלווי. ביוני 1963, לאחר הפגנות ההמונים במספר ערים באיראן בעידוד ח'ומייני, באזרגאן נאסר ונידון לעשר שנות מאסר.
כראש ממשלה.
לאחר המהפכה שימש באזרגאן כחבר הפרלמנט האיראני. ב-5 בפברואר 1979 הכריז האייתוללה ח'ומייני כי יבקש מבאזרגאן לעמוד בראשות הממשלה הזמנית הבאה, במקום ראש הממשלה הקודם הזמני, שאפור בח'תיאר, שמונה על ידי השאה. באזרגאן באותה העת ניסה לנהל משא ומתן בין ידידו משכבר הימים בח'תיאר לבין ח'ומייני, בדבר מעבר הדרגתי מהשלטון הקודם לחדש, אולם ח'ומייני דחה את ההצעות ודרש מבאזרגאן למנות את ממשלתו. באזרגאן נראה כבחירה טובה באותה עת עבור ח'ומייני, שרצה להראות לליברלים שתמכו במהפכה כי לא שכח את תרומתם וכי הוא אינו מתכוון להקים תאוקרטיה, ממנה חששו הליברלים והקומוניסטים.
במהרה ספג באזרגאן את מפלתו הראשונה לאחר שרמטכ"ל צבא איראן הכריז כי הכוחות הלוחמים ינקטו עמדה נייטרלית בסכסוך בין בח'תיאר לבין ח'ומייני. באזרגאן הצליח למצוא מקום מחסה לידידו המודח בח'תיאר, ולאחר מכן להבריחו לצרפת. במהרה פרצו סכסוכים בין באזרגאן וממשלתו לבין חכמי הדת ובכללם המנהיג העליון של איראן ח'ומייני. באזרגאן התנגד להקמת מועצת המומחים, המורכבת מחכמי דת, הגוף הבוחר את המנהיג והמפקח על פעולותיו. באזרגאן ושרי ממשלתו מחו נגד הטיהורים ההמוניים של הצבא מגורמים "לא-נאמנים" ונגד משפטי השדה ל"מתנגדי המהפכה", אולם מחאותיהם נפלו על אוזניים ערלות.
מפלה נוספת נחל באזרגאן במשאל העם במרץ 1979, בו הצביעו 98 אחוזים מהאיראנים בעד כינון רפובליקה אסלאמית באיראן.
התפטרות.
באזרגאן התפטר יחד עם ממשלתו, שרבים ממנה תמכו בקשרים עם המערב וארצות הברית, שלושה ימים לאחר לקיחת עובדי השגרירות האמריקנית בשבי ב-4 בנובמבר. אף על פי שההתפטרות נחשבה כצעד מחאה נגד החטיפה, היה ברור גם כי בשל התנגדותם של חכמי הדת הוא לא יוכל לחולל את השינויים שרצה להנהיג באיראן. במכתב התפטרותו כתב לח'ומייני כי:
באזרגאן נפטר ב-20 בינואר 1995 מהתקף לב בעת שנסע מטהראן לציריך.
גיים בוי אדוונס
גיים בוי אדוונס (באנגלית: Game Boy Advance; ידוע גם בראשי התיבות GBA) היא קונסולת משחקי ווידאו ניידת, אשר יוצרה ושווקה על ידי חברת המשחקים היפנית נינטנדו. הקונסולה היא הבאה אחרי Game Boy Color בסדרת קונסולות הגיים בוי והראשונה מהקונסולות הניידות של נינטנדו המשתמשת במסך רחב. הקונסולה שוחררה ביפן ב-21 במרץ 2001; באמריקה הצפונית ב-11 ביולי 2001; וברפובליקה העממית של סין ב-8 ביולי 2004 (מלבד הונג קונג). ב-1996 דווח בעיתונות העוסקת בתחום המשחקים על פיתוח גיים בוי חדש, שקיבל את שם הצופן "פרויקט אטלנטיס". מכיוון שלאחר פרסום המידע על "פרויקט אטלנטיס" שווק גיים בוי קולור, היו שסברו בטעות כי זהו פרויקט אטלנטיס, אך מאפייניו הטכניים של הפרויקט כפי שפורסמו בעיתונות תואמים את הגיים בוי אדוונס.
דגמים.
גיים בוי אדוונס SP.
בשנת 2003 המוקדמת ניטנדו שדרגה את הגיים בוי אדוונס בכך שהוסיפה לו תאורה פנימית מובנית, סוללות נטענות, צג מתקפל ועוד. גודלו של הגיים בוי אדוונס SP היה בערך מחצית מגודלו המקורי של הגיים בוי אדוונס. כל אלה באו לענות על אי הנוחות שבשימוש בגיים בוי אדוונס, בעיקר בגלל צורתו. בנוסף לגיים בוי אדוונס SP יש מסך LCD בהיר יותר.
גיים בוי מיקרו.
בספטמבר 2005, נינטנדו שחררה חידוש שני לגיים בוי אדוונס. דגם זה הוא גרסה קטנה יותר של הגיים בוי אדוונס, בעלת מסך חד יותר מקודמיו בסדרה, המכונה Game Boy Micro. בנוסף ניתן לקבוע את סוג הצבעים במסך, אך כמו קודמו, גם הוא לא מהווה התקדמות טכנולוגית.
פרטים טכניים.
פרטיו הטכניים של הגיים בוי אדוונס, כפי שהוצגו על ידי נינטנדו:
אביזרים נלווים.
Wireless Adapter - ה-Wireless Adapter הוא מתאם אלחוטי. הוא שוחרר ב-2004, והתחבר לצידו האחורי של הגיים בוי אדוונס. הוא החליף את הכבל לחיבור בין מכשירים, ומאפשר להרבה מכשירים להתחבר בו זמנית. משום שהוא שוחרר מאוחר לעומת הגיים בוי אדוונס אין הרבה משחקים שמותאמים לו. גרסה מתאימה ל-Game Boy Micro גם שוחררה.
Play-Yan - ה-Play-Yan הוא נגן MP3/MPEG4 לגיים בוי אדוונס ולנינטנדו DS. מוזיקה או ווידאו יכולים להישמר בכרטיס SD שלו. פעם נינטנדו איפשרה הורדה של משחקים קטנים לתוך ה-Play-Yan, אך היא הורידה את האפשרות לאחר עדכון גדול בשם Play-Yan Micro. ה-Play-Yan Micro היה מכשיר בסגנון סופר מריו, בניגוד ל - Play-Yan הרגיל. באירופה ה- Play-Yan Micro שוחרר בשם "Nintendo MP3 Player" ואפשר לבחור בסגנון סופר מריו, או בסגנון של ה - Play-Yan המקורי. בניגוד ל - Play-Yan Micro, ה - Nintendo MP3 Player האירופי לא מסוגל להפעיל וידאו. המכשיר לא שוחרר בארצות הברית (אף על פי שהיה אמור להיות משוחרר).