עוד כשלמדה בתיכון השתתפה כמגישה בתוכנית נוער בטלוויזיה בשם "עד 18". בשנת 1984, לאחר שירות צבאי, סיימה וקסמן לימודי משחק בבית הספר למשחק בית צבי. את דרכה כשחקנית החלה בתיאטרון באר שבע שם גילמה מספר דמויות במספר הצגות. בשנת 1986 שיחקה לצד ספי ריבלין ודב נבון בסרט "השגעון הגדול" שזכה להצלחה בינונית. וקסמן פרצה לתודעת הקהל כששיחקה בסרט הפרובוקטיבי "לא שם זין" על פי ספרו של דן בן אמוץ. בשנת 1992 שיחקה לצד שלמה תרשיש בסרט המפורסם "סיפורי תל אביב". בשנת 1993, שיחקה ב"גולם במעגל" וב-1994 – ב"איש שאהב עברית".
בשנת 1995, שיחקה בסרטו של שמי זרחין "לילסדה" לצד אלון אבוטבול וגילה אלמגור. הסרט זכה להצלחה גדולה בישראל ומחוצה לה והשתתף בפסטיבל העולמי לקולנוע במונטריאול. בשנת 1998 שיחקה בסדרה של עמרי לוי "הסודות של כנרת" לצד גידי גוב. לאחר מכן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "שתוק שואו".
בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר ועידן אלתרמן. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע, ושודרה במשך תשע עונות שלמות, הישג נדיר לסדרת טלוויזיה קומית ישראלית. ביולי 2006 עלתה למסך הטלוויזיה תוכנית מערכונים בשם "גומרות הולכות", בה היא מככבת לצד איילת זורר ומיה דגן.
בשנת 2003 שיחקה, לצד איילת זורר ויורם חטב, בסרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה". הסרט הופץ במדינות שונות בעולם והשתתף בפסטיבלים נחשבים. ב-2004 שיחקה בסרט "על הקו" לצד נתן זהבי. הסרט השתתף בפסטיבלים שונים בארצות הברית. כמו כן, השתתפה בסרט "חבצלת". בשנת 2005 השתתפה בהצגה "מלון פלזה", בו שיחקה לצד שלמה בראבא.
לווקסמן קריירה עשירה בתיאטרון הישראלי. היא נמנית עם סגל השחקנים הקבוע של התיאטרון הקאמרי. בין ההצגות בהם השתתפה: "כותרת ראשית", "הכתובה", "מיזנתרופ", "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "חלום ליל קיץ", ו"גיסתו של גולדין" בתיאטרון באר שבע; "אמא קוראז'", "נורה - בית הבובות", "אהבה מאוחרת", "בשם האהבה", "ראש משוגע", "מכתבי אהבה", "רכוש נטוש", "בית ברנרדה אלבה", "יחסים מסוכנים", "פיגמליון", "חברות הכי טובות", "כטוב בעיניכם", "קוויאר ועדשים", "שירת הקאמרי" ו"הבדלה" בקאמרי; "הבית של מרווין" ו"סילביה" בתיאטרון בית ליסין, ו"סוף טוב" של הקאמרי.
היא שיחקה גם בגרסה הטלוויזיונית של "חברות הכי טובות", לצד קרן מור ושרה פון שוורצה, ששודרה ב-2007 בערוץ הוט 3. באותה שנה שיחקה בסרט "נודל" של איילת מנחמי, עליו זכתה בפרס אופיר השלישי שלה. בשנת 2008 שיחקה במיני-סדרה "חקירה פנימית", ששודרה ב-yes stars-5.
וקסמן שימשה בין השנים 2003–2011 כפרזנטורית של חברת "טבעול".
וקסמן דיבבה את דמותה של מאדאם הוץ', המורה לתעופה, בסרט הראשון בסדרת הארי פוטר – "הארי פוטר ואבן החכמים", ואת דמותה של העיתונאית ריטה סקיטר בסרט הרביעי בסדרה – "הארי פוטר וגביע האש". בנוסף דיבבה את המכשפה הלבנה ב״״, את קרואלה דה ויל ב״102 כלבים וגנבים״ וב״״ ואת נני מקפי בסרטי ״נני מקפי״.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בננות", בבימויו של איתן פוקס שכתב את התפקיד במיוחד בשבילה.
ב-2014 השתתפה בסדרה ״משפחה טובה״, בה גילמה את אם המשפחה, לצד ליאור אשכנזי, יערה פלציג ואחרים.
החל מספטמבר 2014 גילמה את מאשה במחזהו של כריסטופר דוראנג "וניה, סוניה, מאשה ושפיץ" בקופרודוקציה של תיאטרון חיפה והתיאטרון הקאמרי.
החל מיוני 2015 היא מגלמת את גב' ז'ורדן במחזהו של מולייר "גם הוא באצילים" בתיאטרון הקאמרי. ב-2016 החלה לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה, בעונת הספין-אוף של "ראש גדול", בסדרת הנוער "Oboy" והופיעה בסרט "ילד טוב ירושלים".
החל משנת 2017 מופיעה וקסמן בהצגת יחיד "להציל את אשת המערות".
ב-2018 שיחקה בקומדיה "מהומה רבה על לא דבר" מאת שייקספיר, לצד בעלה לשעבר אוהד שחר ובסדרה "יש לה את זה". החל מ-2019 משחקת בהצגה "שבעה" של שמואל הספרי בתיאטרון בית ליסין ובהצגה "עבדאללה שוורץ" של רמי ורד בתיאטרון בית ליסין לצד אבי קושניר.
ב-2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע" שכתב וביים שמואל הספרי בערוץ כאן 11, בסדרה "מעילה" ב-yes ושיחקה בסרטו של ערן ב.י. "מתחתנת".
התבטאות לאחר הבחירות לכנסת העשרים.
באפריל 2015, שלושה שבועות לאחר הבחירות לכנסת העשרים, שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי "שתי מדינות, עם אחד" של דני קושמרו, שבו התראיינה וקסמן. במסגרת הראיון, התייחסה לתוצאות הבחירות וטענה כי בניגוד להצבעה לשמאל, הצבעה לימין אינה רציונלית. בתוך כך אפיינה את המצביעים לליכוד: "סליחה אבל השוקולדים (בהתייחסות לטיסת השוקולד)... זה האלה שצועקים 'רק ביבי! רק ביבי! וקללה. הוא אומר להם "ערבים" והם יוצאים מהחורים... אין עם מי לדבר, זה עמים אחרים לצערי".
דבריה של וקסמן עוררו סערה ציבורית ותקשורתית רבה, והיא הואשמה בגזענות כלפי המזרחים, באטימות ובהתנשאות על תושבי הפריפריה. וקסמן הגיבה לסערה: "דיברתי מתוך כאב אמיתי. אני בת ללוחם אצ"ל נכה צה"ל. אמי ממוצא עיראקי, אני דור עשירי למשפחה ירושלמית. גזענית אני לא! אני דואגת למדינה שלי ורוצה שינוי כמו רבים". בנוסף, התראיינה בתוכנית "פגוש את העיתונות", כשנשאלה האם היא מתנצלת, לא התנצלה מפורשות וטענה כי דבריה לא היו גזעניים והיא אף בעצמה מגיעה מבית ימני, אך הטון היה מתנשא ועל כך היא מתנצלת. עוד הוסיפה: "בתמימות לב נפלתי למקום שלא התכוונתי [...] כשסוף סוף אני מגבשת לעצמי דעה, שוב סותמים לי את הפה ומחרימים אותי [...] על מה עושים לי פה לינץ'? לא הייתי צריכה להתראיין ואני לצערי לא אתראיין יותר". את הראיון סיימה בדמעות: "זה סיוט ואני רוצה שהוא יגמר".
משפחתה.
וקסמן הייתה נשואה לשחקן אוהד שחר ולהם שני ילדים. מתגוררת בשכונת שיכון בבלי בתל אביב.
אחיה, הסופר יוסי וקסמן, כתב את הרומן "השחקנית" המבוסס על מערכת היחסים ביניהם.
שיר אשיר בגשם
שיר אשיר בגשם (באנגלית: Singin' in the Rain) הוא סרט מוזיקלי משנת 1952, אשר ביימו ג'ין קלי וסטנלי דונן. קלי אף משחק בתפקיד הראשי בסרט, לצד דונלד או'קונור ודבי ריינולדס.
עלילת הסרט.
דון לוקווד (ג'ין קלי) הוא כוכב ראינוע אשר התחיל את דרכו כמוזיקאי, רקדן ופעלולן. ברוב סרטיו משחק לוקווד לצידה של לינה למונט (ג'ין הייגן), וכחלק מיחסי הציבור של אולפן הסרטים שלהם, מסופר במדורי רכילות בעיתונים על רומן פיקטיבי ביניהם. למעשה, דון אינו סובל את לינה, אך זו מאמינה כי באמת יש ביניהם רומן.
לאחר הצלחת הסרט זמר הג'אז, אחד הסרטים המדברים הראשונים, מחליט מנהל האולפן ר. פ. סימפסון (מילארד מיטצ'ל) כי אין ברירה אלא להפיק את סרטם הבא, "הפרש הלוחם", כסרט מדבר. שילובו של קול בסרט גורם לבעיות רבות, אשר בראשן קולה הצורמני של לינה.
לאחר הקרנת הניסיון הכושלת, מציע קוזמו בראון (דונלד או'קונור), חברו הטוב של דון, כי את הקול של דמותה של לינה תדובב השחקנית הצעירה קת'י סלדן (דבי ריינולדס), בה דון מאוהב. השלושה משכנעים את ר. פ. לשנות את "הפרש הלוחם" לקומדיה המוזיקלית "הפרש המחולל". כאשר לינה מגלה כי קולה בסרט מדובב, היא כועסת ומנסה למנוע את הרומן בין דון לקת'י. היא סוחטת את ר. פ. כך שקת'י תמשיך לדבב את קולה בסרטים הבאים, ללא קרדיט. קת'י נאלצת להסכים, מאחר שהיא תחת חוזה.
לאחר הצגת הבכורה המוצלחת של הסרט, מבקש הקהל מלינה לשיר. כאשר קת'י שרה מאחורי פרגוד בעוד לינה מניעה את שפתיה על הבמה, מרימים דון, קוזמו ור. פ. את הפרגוד, וכך מתגלה האישה האמיתית מאחורי קולה של לינה.
פסקול הסרט.
את מוזיקת הרקע של הסרט הלחין ארתור פריד, אשר גם היה מפיק הסרט. פריד אף הלחין את רוב השירים בסרט, למילותיו של נסיו הרב בראון. כמעט כל השירים בסרט, לרבות שיר הנושא, הם למעשה חידושים של שירים מסרטים ישנים יותר, משנותיו הראשונות של הקולנוע:
אזכורים של סרטים אחרים.
מספר סצינות בסרט, בעיקר הקשיים וההתמודדות עם המעבר מראינוע לקולנוע, מהוות אזכור לסרטים אחרים:
הצלחת הסרט.
הסרט זכה להצלחה מזערית בשנת צאתו, עם הכנסות של כ־120,000 דולר בלבד בארצות הברית. הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר, על מוזיקה (המועמד היה לני הייטון, המנהל המוזיקלי), ועל שחקנית משנה (ג'ין האגן), אך לא זכה באף אחד מהם. בפרס גלובוס הזהב, זכה דונלד או'קונור בפרס השחקן הטוב ביותר בסרט מוזיקלי.
עם זאת, הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות, אשר שיבחו את עלילתו המשעשעת, את השירים המשובחים ואת הכוריאוגרפיה המושקעת. בשנת 1998, בחר מכון הסרטים האמריקני בסרט כסרט העשירי הטוב ביותר אי פעם. בשנת 2004 בחר המכון את שיר הנושא של הסרט כשיר השלישי הטוב ביותר בהיסטוריית הקולנוע, ובשנת 2006 זכה הסרט מהמכון לתואר הסרט המוזיקלי הטוב ביותר בהיסטוריה. הסרט נמצא באופן קבוע ברשימת "250 הגדולים" של אתר IMDb, המבוססת על דירוג גולשי האתר.
אזכורים בסרטים אחרים.