אצטדיון מאריו ריגמונטי
סטאדיו מאריו רגימונטי (באיטלקית: Stadio Mario Rigamonti) הוא אצטדיון הממוקם בברשה שבאיטליה.
האצטדיון הוא האצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל של ברשה מהסרייה ב', החל מ-1959 ועד היום.
היסטוריה.
בשנת 1950 התקבלה החלטה בעירייה לבנות אצטדיון חדש על מנת להחליף את הנוכחי דאז - אצטדיון ויאלה פיאבה, שהיה ישן ועתיק.
העבודות על האצטדיון החלו בשנת 1956 והאצטדיון נפתח ב-19 בספטמבר 1959. האצטדיון נקרא על שם השחקן המקומי מאריו רגימונטי מברשה, שהיה שחקן בקבוצת הכדורגל של טורינו, היה חלק מתקופת ה"גרנדה טורינו" ונהרג באופן טרגי באסון האווירי בסופרגה ב-1949. בתחילה תכולת האצטדיון עמדה על 28,270 מקומות, וכר הדשא הוקף במסלול אתלטיקה ברוחב 7 מטר ובאורך 400 מטר. לאורך השנים אירח האצטדיון גם משחקי אליפויות ראגבי מקומיות.
ב-2010 נקבעה תכולת האצטדיון ל-22,944 מקומות אחרי שיפוץ על מנת להתאים אותו למשחקי ברשה בעונת 2010/2011. תכולתו בתחילה נקבעה ל-16,308 מקומות בלבד, בשלושת משחקי הבית הראשונים בעונה זו, ולאחר שהליקויים תוקנו אושר מספר המקומות הגבוהה יותר.
ב-2 במאי 2012 אירח האצטדיון משחק בין גנואה לקליארי בשל פסילת אצטדיון לואיג'י פראריס לאירוח בסרייה א', וזאת בגלל תאונות שקשורות לבטיחות האצטדיון בעונה זו. בסתיו 2012, נעשו באצטדיון שיפוצים בטריבונות הצפוניות של רגימונטי.
ב-11 באוגוסט 2013 נקרא אחד מיציע האצטדיון על שמו של אנדראה טונינלי, אוהד ברשה צעיר, שנהרג בתאונת דרכים בדרכו חזרה ממשחקה של הקבוצה המקומית.
ביוני 2019, התבצע שיפוץ כולל של האצטדיון שכלל: הרחבת היציע הצפוני, שיפוץ היציע הדרומי, תיקון מדרגות, התקנת "סקייבוקס" חדשים (תאי צפייה יוקרתיים), ותכולת האצטדיון נקבעה על 19,550 מקומות.
יחסי אינדונזיה–ארצות הברית
יחסי אינדונזיה–ארצות הברית הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין ארצות הברית.
תושבי אינדונזיה רואים את ארצות הברית בצורה חיובית למדי, כאשר 61% מהאינדונזים החזיקו בדעה חיובית על ארצות הברית בשנת 2002, וירדו מעט ל-54% בשנת 2011, עלו ל-59% בשנת 2014, ועלו עוד יותר ל-62% בשנת 2015 (לעומת רק 26% שהחזיקו בהשקפה שלילית). במהלך ממשל טראמפ הורעה השקפתם של האינדונזים על ארצות הברית, כאשר רק 43% מהאינדונזים החזיקו בדעה חיובית על ארצות הברית בשנת 2018 (ירידה של כמעט 20% מסיום כהונתו של ברק אובמה) לעומת 42% שהחזיקו בדעה שלילית.
היסטוריה.
ארצות הברית מילאה תפקיד חשוב בשחרור איי הודו המזרחיים ההולנדיים לקראת סיום מלחמת העולם השנייה מידי האימפריה היפנית, אולם למרבה הכעס של ההולנדים, ארצות הברית מילאה תפקיד מרכזי בעצמאות אינדונזיה בסוף שנות ה-40. המלחמה הקרה מילאה תפקיד קריטי כאשר הרפובליקה האינדונזית הפגינה את נכונותה ויכולתה לדכא איומים קומוניסטיים פנימיים. המדיניות של ארצות הברית מאז שנות ה-40 הייתה לתמוך באינדונזיה ולעזור לה להימנע מפריחת הקומוניזם והייתה הספק העיקרי לחימוש. אחרי יפן, אינדונזיה הייתה המדינה הפרו-אמריקאית הגדולה ביותר באסיה. היא אירחה השקעות אמריקאיות בנפט וחומרי גלם ושלטה במיקום אסטרטגי ביותר ליד נתיבי משלוח חיוניים.
ארצות הברית תחת הנשיא ג'ון קנדי התערבה בסכסוך במערב גינאה החדשה בין אינדונזיה להולנד, בגלל רכישת הנשק הסובייטי באינדונזיה ותכנון פלישה לשטח. הדיפלומט האמריקני אלסוורת' בנקר תיווך את הסכם ניו יורק, שבסופו של דבר נתן את מערב גינאה החדשה לאינדונזיה בשנת 1969 לאחר משאל עם שנוי במחלוקת. ממשלתו של לינדון ג'ונסון הסלימה את המלחמה בווייטנאם, מה שהגביר מאוד את המתחים עם אינדונזיה בשנים 1964–1965. היחסים הידרדרו עוד יותר עם התנגדותה של אינדונזיה להקמת מלזיה שהובילה למלחמה. באמצע 1965 התקרב סוקרנו לסין, הוקיע את האימפריאליזם האמריקני והעניק השראה להפגנות אנטי אמריקאיות. לאחר ניסיון הפיכה ב-30 בספטמבר 1965, והטבח שבוצע בקרב הקומוניסטים, עלה סוהארטו הפרו-מערבי לשלטון בשנת 1968, וארצות הברית החלה להעניק סיוע כלכלי וצבאי לאינדונזיה.
פלישת צבא אינדונזיה למזרח טימור החלה ב-7 בדצמבר 1975 אחרי שנדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד ומזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה ביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר. צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית. ואכן, ארצות הברית מימנה כ-90% מהנשק לפלישה - בשווי של כ-$250,000,000.
עם תום המלחמה הקרה בשנת 1989 והפתרון של משבר מזרח טימור בשנת 2000, היחסים בין אינדונזיה לארצות הברית לא התערערו. בשנת 2000 הגיעו היחסים לשיא של כל הזמנים. ההתקרבות הושלמה בהצלחה על ידי המעבר של אינדונזיה לדמוקרטיה בבחירות חופשיות, ואסטרטגיות המלחמה בטרור שלה. ממשל ג'ורג' וו. בוש טען לחלק מהקרדיט בטענה כי דוקטרינת בוש דגלה בדמוקרטיה כתרופה לטרור, וניסיונה של אינדונזיה הצדיק את הדוקטרינה. ממשל ברק אובמה הכיר בערכים ואינטרסים דמוקרטיים משותפים והכיר בתפקיד ההשפעה ההולך וגובר של אינדונזיה בענייני העולם הגלובליים. עד שנת 2010 נעשו מאמצים של שתי המדינות ליצור "הסכם שותפות מקיף" (CPA) הכולל אבטחה משופרת.
היחסים כיום.
לארצות הברית אינטרסים כלכליים ומסחריים חשובים באינדונזיה. אינדונזיה היא מעצמה דמוקרטית יציבה המחויבת לקיים שותפות כוללת עם ארצות הברית. אינדונזיה היא ליבת היציבות האזורית בגלל מיקומה האסטרטגי. ביחסים בין המדינות ישנן גם נקודות בעייתיות, למשל, הפרות של זכויות אדם באינדונזיה או הכרה בעצמאות פלסטין.
יחסי סחר.
לאינדונזיה יש כלכלת שוק בה המדינה ממלאת תפקיד חשוב. יצוא אמריקני לאינדונזיה כולל: מוצרים חקלאיים, מטוסים, מכונות, חוטי כותנה ובדים. יבוא אמריקני מאינדונזיה כולל: מוצרים חקלאיים, ביגוד, מכוניות חשמליות ונפט. חברות אמריקאיות השקיעו רבות בתחום הנפט באינדונזיה. שתי חברות אמריקאיות פועלות במכרות נחושת / זהב באינדונזיה. לארצות הברית ולאינדונזיה יש הסכם למניעת מיסוי כפול.
גרצ'ן וודמן רוג'רס
גרצ'ן וודמן רוג'רס (באנגלית: Gretchen Woodman Rogers; 1881–1967) הייתה ציירת אמריקאית, שקשורה לאסכולת בוסטון.
חיים וקריירה.
גרצ'ן וודמן רוג'רס נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס בשנת 1881. בשנים 1900–1907 למדה בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות אצל אדמונד צ'ארלס טרבל, וזכתה במספר פרסים בעודה סטודנטית. טרבל כינה אותה פעם "התלמידה הטובה שהייתה לי ... גאונה."
רוג'רס הייתה ציירת נחשבת בימיה. היא הציגה במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, ובמכון האמנות בשיקגו, והוזכרה לעיתים קרובות בחדשות האמנות האמריקאיות. היא הייתה חברה מייסדת באגודת אמני בוסטון.
הציור הידוע ביותר שלה הוא "אישה בכובע פרווה", דיוקן עצמי, שזכה במדליית כסף בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק בשנת 1915. הציור הוא חלק מאוסף הקבע של מוזיאון בוסטון לאמנויות יפות.
בשנת 2001 היא נכללה בתערוכה MFA, "סטודיו משלה: אמניות נשים בבוסטון, 1870-1940", והופיעה על שער קטלוג התערוכה.
בשנת 2014 הוא נכלל ב"ציור נשים", תערוכה נודדת עם 34 ציורים של אמניות נשים. בראיון, האוצרת אריקה הירשלר כינתה אותה כאחת משתי הפייבוריטיות שלה, וציינה שהיא מזכירה בתנוחתה את "הנערה עם עגיל הפנינה" של יאן ורמיר.
אף על פי שידועה בעיקר בזכות ציורי הדיוקן, רוג'רס גם ציירה טבע-דומם ונופים, ולעיתים עבד עם פסטל.
בשנת 1930 רוג'רס עדיין הוצגה עם אמנים מפורסמים כמו אדלייד קול צ'ייס, לואי קרונברג, במגזין "האמנות האמריקאית".
זמן קצר לאחר מכן, ללא יכולת לפרנס את עצמה כאמנית במהלך השפל הגדול, ויתרה על הסטודיו שלה ונראה שהפסיקה לצייר.
מעט ידוע על חייה המאוחרים.
היא נפטרה בניו הייבן, קונטיקט בשנת 1967.
לירן אבישר בן-חורין
לירן אבישר בן-חורין (נולדה ב-30 באוגוסט 1976) היא עורכת דין ישראלית והחל מיוני 2020 משמשת כמנכ"לית משרד התקשורת.
ביוגרפיה.
אבישר בן-חורין נולדה וגדלה במגדל העמק. אביה עלה ממרוקו בעליית הנוער בגיל 11 והיה לפעיל ציוני וחבר תנועת בית"ר, ואמה ילידת תוניסיה.
בילדותה הדריכה ושימשה כמרכזת שבט מגדל העמק של תנועת הצופים ובגיל 17 הייתה חברת משלחת של תנועת הצופים לטקסס שבארצות הברית. התפרסמה כאשר התעמתה כנערה עם שרת החינוך שולמית אלוני.
במסגרת שירותה בצה"ל סיימה קורס קצינים בהצטיינות ושימשה כמ"פ קורס קצינות יחידות שדה בדרגת סגן.
השכלה.
אבישר בן-חורין בוגרת תואר ראשון בניהול ותואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. היא בוגרת תוכנית מעוז להכשרת מנהיגות ציבורית, ובמסגרתה עברה קורס מנהלים באוניברסיטת הרווארד.
קריירה.
אבישר בן-חורין הייתה לעוזרת משפטית בנושאים כלכליים-פיסקליים ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לאחר שהתמחתה אצלו. לאחר מכן, באוגוסט 2006 יצאה לשליחות בת ארבע שנים בארצות הברית - שנתיים כשליחת העלייה הראשונה של התנועה הרפורמית ושנתיים נוספות כראש משלחת עליה של הסוכנות היהודית בצפון אמריקה.