ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, ביטל אביה את בריתו עם נפוליאון. ב-3 ביוני 1814 נחתמה אמנה בין אוסטריה לבוואריה, ולפיה צורפו שטחי הדוכסות לממלכת בוואריה, ואילו אביה קיבל בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
ב-30 בספטמבר 1817 התחתנה מריה תרזה עם קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ובעלה הוכתר כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה. במרץ 1849 התפטר בעלה קרלו אלברטו מתפקידו, בשל כישלון צבאי מחפיר במלחמה נגד האוסטרים בקרב נובארה, ובנה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה.
בשנת 1851 חזרה מריה תרזה לאיטליה, וב-12 בינואר 1855 מתה בארמון המלכותי בטורינו.
משפחתה.
ב-30 בספטמבר 1817 התחתנה מריה תרזה עם קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
הנסיך פרדיננדו מסבויה, דוכס ג'נובה
פרדיננדו, דוכס ג'נובה
תפירת תיק
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova, 15 בנובמבר 1822 - 10 בפברואר 1855), היה בנו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחותנו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ביוגרפיה.
פרדיננדו נולד בפירנצה ב-15 בנובמבר 1822, לקרלו אלברטו, נסיך קריניאנו ומריה תרזה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולואיזה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ואביו עלה לשלטון במקומו כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והעניק לפרדיננדו את התואר "דוכס ג'נובה".
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנים 1848 ו-1849 פיקד פרדיננדו על דיוויזיה, ולאחר החזרת השלום באיטליה הוא מונה למפקד הכללי של הארטילריה בצבא סרדיניה, והחל בביצוע שיפורים ביחידות הארטילריה.
בעקבות מהפכת 1848 בסיציליה היה פרדיננדו מועמד לכס המלוכה בסיציליה, ואף קיבל הבטחה מבריטניה שתתמוך במועמדותו. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע לו את הכתר, אולם כשהגיעו להציע לו את כס המלוכה, הוא נעדר מהמפקדה המלכותית עקב תפקידו כמפקד דיוויזיה. לאחר התבוסה של סרדיניה לכוחות האימפריה האוסטרית בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, הרגיש פרדיננדו שהוא נאלץ לדחות את ההזדמנות להפוך למלך סיציליה.
במהלך מלחמת קרים היה פרדיננדו אמור להתמנות למפקד חיל המשלוח הסרדיני, אך בעקבות מצב בריאותו הרעוע דחה את ההצעה. פרדיננדו לא התאושש ממחלתו, וב-10 בפברואר 1855 הוא מת בטורינו בגיל 32, ובנו הנסיך טומאסו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-22 באפריל 1850 התחתן פרדיננדו עם אליזבת, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
התיקון לשיוויון זכויות
פנרוס
פנרוס או קטטר חיצוני הוא מוצר בצורת קונדום המולבש על הפין דרכו מתנקז השתן אל שקית. הפנרוס מיועד בעיקר לנכים או אנשים סיעודיים המתקשים להגיע לשירותים, כמו גם לאנשים הסובלים מבריחת שתן.
שימוש.
במחקר שביקש להשוות בין איכות חיים בשימוש במוצרי ספיגה לעומת פנרוס בקרב משתמשים שסבלו מבריחת שתן בינונית או קשה, נמצא כי רוב המשתתפים העדיפו את השימוש בפנרוס על פני מוצרי ספיגה. המשתתפים דרגו את השימוש בפנרוס כטוב יותר מבחינות רבות ביניהן יעילות, תחושת ביטחון, חופש, דימוי עצמי ודיסקרטיות.
עם זאת, בשימוש לטווח ארוך למעלה מ-40% מהמשתמשים יפתחו זיהום בדרכי השתן. בנוסף, 15% מהמשתמשים לטווח ארוך יפתחו בעיות בעור, ביניהן: דלקת, כייבת ונקרוזיס.
קטטר חיצוני
שומר ציון הנאמן
שומר ציון הנאמן היה כתב עת תורני שנכתב בעברית והודפס כמוסף תורני דו-שבועי של כתב העת הגרמני "Der treue Zions-Wächter" (שומר ציון הנאמן). כתב עת זה שנערך גם בידי הרב יעקב אטלינגר מאלטונה ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ומחבר הספרים ערוך לנר ושו"ת בנין ציון, נחשב לראשון בסוגה זו של כתבי עת תורניים שהכילו מלבד מאמרים תורניים התייחסות השקפתית לענייני אקטואליה.
גיליונו הראשון של כתב העת הופיע בי"ג בתמוז ה'תר"ו, 7 ביולי 1846, ובמשך אחת עשרה שנות פעילותו הופיעו בסך הכל 222 גיליונות. הגיליון האחרון הופיע בכ"ד באדר ה'תרי"ז, 20 במרץ 1857. כל גיליונות כתב העת נדפסו בשנת 1963 במהדורת צילום בשני כרכים, בניו יורק.
אידאולוגיה.
אידאולוגיית כתב העת הייתה מוצהרת, מלחמה ברפורמים. כבר במאמר המערכת הראשון התווה העורך את גבולות המאבק ואת קו ההשקפה של כתב העת, וסימן גם את אנשי ורבני פוזיטיבים-היסטוריים כחלק ממגמת הרפורמה הכללית. בפנותו לאנשי הסמינר בברסלאו כתב: "אתם הנכם בעד התורה והתלמוד, הספרות התלמודית נחשבת אצלכם לנכס יקר וחשוב... אבל הגידו דברים ברורים: האם אתם מאמינים בקדושת התורה שבעל פה?".
גם המאמר ההלכתי הראשון שפורסם בכתב העת, בהבלטה בעמודו הראשי, עסק בביקורת מרומזת על האפשרות שנדונה אז בחוגים הלא-אורתודוקסיים, להשתמש באופן נרחב בתקנת חכמים כדי להניע את השינויים שביקשו בהלכה ובמנהג. המאמר מבליט את הכללים "כל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו" ו"אין בית דין רשאי לבטל דברי בית דין חברו אלא אם כן גדול ממנו בחכמה ובמנין". את המאמר כתב הרב יעקב קופל במברגר אב"ד וורמס.
עורכי כתב העת וכותביו.
לצד הרב יעקב אטלינגר שימש כעורך כתב העת מיום היווסדו, ד"ר שמואל ענאך (1814–1876) מנהל בית הספר העברי באלטונה.
הכותבים בכתב העת היו כל גדולי הרבנים האורתודוקסים בני התקופה בגרמניה ובמדינות נוספות: הרב יואל דמביצר מקראקא, הרב משה שיק מחוסט, הרב לוי מוורמס, הרב יצחק דב במברגר מווירצבורג, הרב אברהם זוטרא ממינסטר והרב אלעזר שטרסר אב"ד נוישטט.
בין כותבי השירים והפואמות במדור הספרותי: משה יששכר לנדא, אביו של הרב יהודה ליב לנדא.
הרכבת התחתית של בוקרשט
הרכבת התחתית של בוקרשט (ברומנית: Metroul din București) הידועה גם בשם "המטרו של בוקרשט", היא רכבת תחתית עירונית המשרתת את תושבי ומבקרי בוקרשט, עיר הבירה של רומניה.
המערכת מנוהלת על ידי חברת Metrorex ומהווה אמצעי תחבורה פופולרי מאוד בבוקרשט. בסוף 2013 מערך המסילות של רכבת התחתית השתרעה על פני 69,25 קילומטרים של מסילה כפולה, עם 4 קווים ראשיים ו-52 תחנות, כשהמרחק הממוצע בין תחנה לתחנה הוא קילומטר וחצי. במהלך שנת 2014 נרשמו 173,209,000,000 נסיעות ברכבת התחתית עם ממוצע של 600,000 עד 800,000 נסיעות בימי העבודה.
המערך נחנך רשמית על ידי ניקולאה צ'אושסקו ב-19 בדצמבר 1979, למרות שהחל לפעול כבר חודש לפני כן.
היסטוריה.
ב-1908, הסטודנט הרומני דימיטריה לאונידה, שלמדה שנה רביעית בפוליטכנית של שרלוטבורג, היה הראשון שהציע בניית רכבת תחתית בבוקרשט. בשנים 1909 - 1910, כשעיריית בוקרשט התדיינה עם הפירמה Siemens &amp; Halske על סלילת קווי חשמלית, המהנדסים דימיטריה לאונידה (שכבר סיים את לימודיו) ואליה ראדו, חברי המועצה הטכנית של עיריית בוקרשט הציע בניית רכבת תחתית שלא תעלה יותר מהדרישה הכספית עבור קווי החשמלית.
ההצעה הועלתה מחדש בשנים 1929 - 1930 במסגרת ועדה בראשותו של האדריכל דויליו מרקו. בסיכום עבודת הוועדה הרכבת התחתית לא הומלצה בנימוק שהתחבורה על פני הקרקע יכולה לספק את הצרכים. בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, כשהחלו בבוקרש עבודות נרחבות של מודרניזציה, כולל הסדרת האגמים לאורך נחל קולנטינה וכיסוי חלק מדמבוביצה בבטון, נלקחו בחשבון כבר מקומות לתחנות רכבת תחתית על כל אחת מגדות הנחלים. פרוץ מלחמת העולם השנייה דחתה תוכניות בנושא.
ב-1952 החליטה ממשלת רומניה להקים מכון לתכנון והנהלה כללית של הרכבת התחתית של בוקרשט. שני המוסדות הוקמו בכפיפות למשרד התחבורה. במשך שנתיים מערכו דיונים, אך בהשפעת התפיסה הסובייטית, שראתה ברכבת תחתית גם מערך הגנה נגד הפצצות בעת מלחמה נלקחו בחשבון עומקים בין 20 ובין 40 מטר, מה שהעלה מאוד את התקציב הנדרש. הוחלט לפרק את המוסדות.
הנושא נפתח מחדש ב-1970, כשהחברה הממונה על התחבורה בבוקרשט התקשתה לעמוד ביעדים ולספק את הדרוש לשכונות החדשות של בוקרשט. בפברואר 1972 הורכב גרעין של כשלושים מומחים, שהופקד על תכנון הרכבת התחתית. המומחים הציגו למוסדות המחליטים את הצעותיהם ובדצמבר 1974 הוועד הפועל של המפלגה הקומוניסטית הרומנית החליט שיבוצעו שלושה קווים ראשיים ואת הקו הראשון יתחילו לבנות במהלך 1975.
הבנייה.
ב-1975 החלו עבודות הבנייה.
אליזבת, נסיכת סקסוניה
אליזבת, נסיכת סקסוניה (בגרמנית: Elisabeth von Sachsen; 4 בפברואר 1830 - 14 באוגוסט 1912), הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה וסבתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ביוגרפיה.
אליזבת נולדה ב-4 בפברואר 1830 בדרזדן ליוהאן, נסיך סקסוניה, ולאמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים. בשנת 1855 מת בעלה פרדיננדו, ובשנת 1856 עוד לפני תום תקופת האבל התחתנה אליזבת עם ניקולו, מרקיז רפאלו, ובעקבות כך גירש אותה גיסה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה מחצר המלוכה, ולא התיר לה לפגוש את ילדיה, עמם התאחדה רק כמה שנים מאוחר יותר. מנישואיה השניים לא היו לה ילדים, ובשנת 1882 התאבד בעלה, ויצאו שמועות שעשה זאת בעקבות המצב הרעוע של הנישואים.
בשנת 1910 חטפה אליזבת התקף שבץ ובעקבות כך התדרדר מצבה, וב-14 באוגוסט 1912 היא מתה בעיר סטרסה בפיימונטה.
משפחתה.
ב-22 באפריל 1850 התחתנה אליזבת עם הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, ממנו נולדו לה 2 ילדים:
יהושע מור יוסף