הפנאנתאיזם דומה לפנתאיזם בכך ששתי הגישות דוגלות בתפיסת אלוהות אימננטית, לפיה העולם אינו נבדל מהאל אלא הוא מזוהה עמו. אך בשונה מהפנתאיזם שאינו מכיר בדבר מעבר לתחום ההכרה והשפה, ובכך הוא בעצם חומרי, ומזהה את האל עם הטבע בלבד, הרי הפנאנתאיזם מאמין בקיומם של דברים מעבר לתחום ההכרה והשפה, ולכן לשיטתו אין האל מצטמצם בטבע והעולם בלבד, אלא כולל גם את מה שמעבר לו. בניגוד לפנתאיזם המניח אל סופי, הפנאנתאיזם מכיר בקיומו של אל אינסופי.
בניגוד לפנתאיזם שלפי התפיסה הרווחת אינו עולה בקנה אחד עם מסורות דתיות, והפירוש שהוא נותן למושג האל כמעט מעקר את המושג מהתכנים שנמסכו בו במסורות הדתיות השונות, הרי שהפנאנתאיזם מצליח לעלות בקנה אחד גם עם תפיסות דתיות שונות, כיוון שהוא משאיר ביד האל את היכולת לחולל ניסים, הוא משאיר אותו אינסופי ובלתי נתפס, ודוגל, למעשה, בהבנה רגילה של מושג האל לצד האלהת הטבע. במסגרת זו אף ניתן להכניס מערכות של עולמות נסתרים, כדוגמת אלו המופיעים בקבלה.
מקובל כי הוגים יהודיים רבים, ואף דתיים, דוגלים בפנאנתאיזם. תופעה זו מופיעה בעיקר אצל פילוסופים יהודיים שהושפעו מתורת הקבלה, בה מופיעים משפטים שונים אודות הימצאותו של האל בכל מקום, כמו (ארמית: "אין מקום הריק ממנו [מאלוהים]"), ו (בראשית רבה ס"ח, ט'), לצד ביטויים המורים על אינסופיותו של האל. גישה פילוסופית לעניין מובילה כמעט בהכרח לפנאנתאיזם, וכך יש מגדירים את תורת החסידות שקיבל ביטוי חזק מבין היתר בכתבי רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד כפנאנתאיסטית, וכן את רבי אברהם יצחק קוק, בפרט על פי תלמידו הגדול הרב דוד כהן ("הנזיר") בספרו קול הנבואה. אך יש חוקרים שרואים את משנתם אלו כאקוסמיזם, לפיו היקום כפי שהוא נראה אינו בסופו של דבר אלא אשליה, ומה שקיים באמת אינו אלא האינסוף המוחלט.
כמו כן מצויה תפיסה זו גם בפלגים שונים של רוב ככל הדתות: נצרות, הינדואיזם, סיקיזם, אסלאם, גנוסיס ובודהיזם.
בין הפנאנתאיסטים עצמם, הדוגלים בתפיסת אלהות אימננטית ועם זאת בהיות האל מכיל גם מה שמעבר לתחום הטבע, ההכרה והשפה, קיימים שני זרמים עיקריים:
סטוורופול קראי
משתה הורדוס, דונאטלו
לורדים חילוניים
הלורדים החילוניים או הלורדים של העולם הזה (באנגלית: Lords Temporal) הם קבוצה של חברי בית הלורדים - הבית העליון של פרלמנט הממלכה המאוחדת.
קבוצת לורדים אלה הכוללת הן את קבוצת הלורדים לחיים והן את קבוצת הלורדים היורשים את תארם, יחד עם קבוצת הלורדים הרוחניים מהווים את חברי בית הלורדים.
קודם לרפורמות שנערכו בבית הלורדים, כל הלורדים הארציים היו בעלי זכות הצבעה. בעקבות הרפורמות שנערכו בשנת 1999, הוגבלו זכויות הלורדים היורשים להצביע בבית הלורדים, ורק קבוצה מצומצמת של לורדים יורשים נבחרים נותרה בעלי זכות הצבעה (יחד עם הלורדים לחיים שנותרו בעלי זכות הצבעה).
לורדים ארציים
לורדים לימי חייהם
לורדים לימי חייהם (באנגלית: life peers) הם בעלי תואר אצולה בממלכה המאוחדת אשר קיבלו תואר זה למשך חייהם. אין מדובר בלורדים יורשים שירשו את תארם מהוריהם, והתואר אינו מועבר בירושה לצאצאיהם.
התואר הניתן לאדם למשך תקופת חייו וכיום מדובר תמיד בתואר ברון הניתן מכוח חוק הלורדים לימי חייהם 1958. לורדים אלה רשאים להצביע בבית הלורדים - הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
ילדיהם של הלורדים לחיים אינם יורשים את התואר, אולם רשאים להוסיף לשמם את התואר "... הנכבד" ("the Honourable...").
קודם לשנת 1876.
בית המלוכה, מכוח סמכותו כ"פונס הונורום" (בלטינית: fons honorum), יכול להעניק לאנשים תוארי כבוד - בין תארים לחייהם הם, ובין תוארי כבוד הניתנים לירושה.
בתקופה הקדומה של הפרלמנט הבריטי, יכל המלך לזמן לפרלמנט אדם מבלי שהייתה עליו החובה לזמנו פעם נוספת לפרלמנט אחר. בהמשך, התקבל הנוהג כי משאדם זומן פעם אחת לפרלמנט להשמיע את דעותיו, ניתנה לו זכות זו לכל ימי חייו, ואף הזכות הפכה לזכות המועברת בירושה.
על אף הורשת התארים שהחלה עוד בתקופה קדומה, המשיכו המלכים, במקביל להענקת תארים הניתנים לירושה, גם להעניק תארים לחיים, אולם הדבר נעשה לעיתים נדירות ביותר. כך בתקופה שבין מלכותו של המלך ג'יימס הראשון לבין מלכותו של המלך ג'ורג' השני (1603–1760) הוענקו רק 18 תארים לחיים - כולם הוענקו לנשים, אשר לא יכלו להצביע בבית הלורדים על אף תואר זה.
בשנת 1856 הגיע בית הלורדים למסקנה כי נדרשים בבית הלורדים לורדים בעלי השכלה משפטית, בשל הסמכויות השיפוטיות של בית הלורדים, ומאידך לא רצו להרחיב את מספר הלורדים. מסיבה זו הוחלט שהשופט סר ג'יימס פארק (James Parke) יקבל תואר לחיים, אולם לאחר בחירתו קבע בית הלורדים כי רק לורדים בעלי תואר העובר בירושה יכולים לשבת בבית הלורדים, והותר לו לכהן בבית הלורדים רק מכוח תואר העובר בירושה.
בעקבות אירוע זה העבירה ממשלת בריטניה בבית הלורדים חוק המעניק תוארי לורד למשך חייהם של שופטי בית הלורדים, אולם בית הנבחרים לא אישר את החוק והוא לא נכנס לתוקף.
בשנת 1869 הוצע חוק חדש. על פי חוק זה יהיו 28 לורדים לחיים ולא יותר. כמו כן נקבע שלא יותר מארבעה לורדים לחיים יקבלו תואר מדי שנה (כאשר אלה יבחרו מבין עובדי המדינה, שופטים, או קצינים בכירים בצי הבריטי או בצבא הבריטי, מדענים, סופרים, אמנים, חברי בית הנבחרים שכיהנו למעלה מ-10 שנים, וחברי בית הנבחרים של סקוטלנד או של אירלנד). הצעת חוק זו נדחתה על ידי בית הלורדים במהלך הקריאה השלישית.
חוק הלורדים לחיים 1958.
חוק הלורדים לחיים שנחקק בשנת 1958 מעניק סמכויות להענקת תואר זה לבית המלוכה מבלי הגבלה על מספר הלורדים. לורד המקבל תארו מכוח חוק זה יכול לכהן כחבר בית הלורדים בעל זכות הצבעה, אם הוא אזרח של הממלכה המאוחדת או אזרח של חבר העמים הבריטי והוא מתגורר בממלכה המאוחדת, גילו מעל גיל 21, וכן אם לא נשא עונש בגין עבירה פלילית של בגידה. התארים המוענקים מכוח חוק זה הם תואר ברון. רשמית, מוענק התואר על ידי המלכה, אולם בפועל המלכה מעניקה את התארים על פי רשימה שנקבעת על ידי ראש הממשלה.
החוק מאפשר הענקת התואר במספר נסיבות:
"חברי בית הלורדים העובדים".
מרבית התארים לחיים מוענקים כיום, מוענקים בהתאם לאופציה זו. "חברי בית הלורדים העובדים" ("Working Peers") הם חברי בית הלורדים המייצגים את המפלגות הפוליטיות השונות בבריטניה. מצפים מהם להגיע לדיוני בית הלורדים דרך קבע ולהשתתף בהצבעות בהתאם לעמדת מפלגתם.
ראש ממשלה בוחר לרוב לורדים מבין חברי מפלגתו, אולם לעיתים מקבל ראש הממשלה המלצות לבחירת לורדים ממפלגות המצויות באופוזיציה. ראש הממשלה יכול להתעלם מהמלצות אלה, אולם על פי הנוהג וכללי הנימוס הפרלמנטריים הוא אינו עושה זאת.
"ועדת המינויים של בית הלורדים".
חברי בית הלורדים יכולים להתמנות על בסיס אל-מפלגתי (non-partisan basis). בעבר מינויים אלה נעשו על ידי ראש הממשלה, אולם בעקבות שינוי החוק בשנת 2000 הוקמה ועדה של בית הלורדים - ועדת המינויים של בית הלורדים הבוחרת את "נציגי העם" ("people's peers") בבית הלורדים על פי כישוריהם. ראש הממשלה קובע את מספר המושבים להם תציע הוועדה מועמדים, ורשאי לשנות את המלצותיהם ולהמליץ למלכה על מועמדים אחרים במקומם, אולם על פי הנוהג וכללי הנימוס הפרלמנטרי הוא אינו עושה זאת.
כיבודים.
תוארי לורד לחיים מוענקים לאנשים לאור הוקרה על הישגיהם. אין מצפים מלורדים אלה לנכוח בדיוני בית הלורדים, אולם הם רשאים לעשות זאת אם רצונם בכך. בראש שנה אזרחית, ביום הולדתה הרשמי של המלכה וכן עם סיום כהונתו של ראש ממשלה מעביר ראש הממשלה למלכה רשימת מועמדים למתן תואר. בין התארים המוענקים במסגרת רשימות אלה ניתן להעניק גם תוארי לורד לחיים (אף שהדבר מבוצע לעיתים נדירות, וגם במקרים אלה - לצורך מינוי לורדים מפלגתיים).
נושאי משרה ציבורית.
כאשר נושאי תפקידים רשמיים מסוימים פורשים מתפקידם, הם ממונים כלורדים לחיים. בין תפקידים אלה ניתן למנות את ראש הממשלה, יושב ראש בית הנבחרים, הארכיבישוף מקנטרברי והארכיבישוף מיורק.
נוהל זה החל לאחר פרישתו של אלק דאגלס-יום אשר ויתר על תואר הלורד שקיבל בירושה עם מינוי לראש הממשלה, והוחלט להעניק לו תואר לכל חייו עם פרישתו מהתפקיד.
בין הלורדים שקיבלו תואר לורד בעקבות תפקידם ניתן למנות את הרולד וילסון, ג'יימס קלאהן ומרגרט תאצ'ר.
ראש הממשלה אדוארד הית' בחר שלא לקבל תואר זה. הרולד מקמילן דחה בתחילה את התואר, אולם 20 שנה מאוחר יותר, משהוצע לו התואר שנית, הסכים.
מאז 1958 גם שרי ממשלה פורשים כגון שר האוצר, שר הפנים ושר החוץ וחבר העמים מקבלים לרוב, עם פרישתם, תואר לורד לחיים.
שופטי בית הלורדים מקבלים את תואר הלורד לחיים מיד עם מינויים.
תוארי לורדים לחיים יכולים להיות מוענקים גם ללורדים שקיבלו תארם בירושה. לעובדה זו משמעות רבה מאז חוק בית הלורדים 1999 המבטל את זכות ההצבעה שהייתה ללורדים היורשים.
לורדים של ערעורים.
חוק בית המשפט לערעורים אפשר מתן תואר לורדים לראשי בית המשפט לערעורים למשך כהונתם בבית משפט זה. בשנת 1887 הותר ללורדים אלה להמשיך לכהן בבית הלורדים כחברים לחיים גם לאחר תום כהונתם. מספר הלורדים הדנים בערעורים הוגדל משניים לשלושה בשנת 1882, לארבעה בשנת 1891, לשישה בשנת 1913, לשבעה בשנת 1919 לתשעה בשנת 1947 ל-11 בשנת 1968 ול-12 בשנת 1994.
מאחר שאין הגבלה על מספר הלורדים שכיהנו בבית המשפט לערעורים ומכהנים בבית הלורדים לאחר פרישתם, כיום יושבים בבית הלורדים 31 לורדים של ערעורים.
לורדים לחיים כיום.