מלכודת זו עלולה להגדיל את כמות האבטלה או לגרום להקטנת שעות העבודה והמאמץ המושקע בעבודה, ובכך לפגוע במשק מצד אחד, ומצד שני להשאיר אזרחים עניים במצב של אבטלה או הסתפקות במשרות בשכר נמוך. בניגוד למלכודות העוני האחרות, מלכודת עוני זו מתייחסת לתמריץ נמוך יותר של המועסק, בעוד שרוב מלכודות העוני האחרות עסקו באפשרויות הפחותות יותר שעמדו בפניו.
ניסיונות לעקוף את מעגל העוני.
במידה רבה, התפתחות של מנגנוני סיוע מסורתיים כמו גמ"ח או מודרניים יותר כמו מדינת רווחה הם ניסיונות להקטין מלכודות עוני – הן כדי להקטין מתחים חברתיים, והן כדי לזכות ביתרון בזירה הבינלאומית. מנגנונים כמו ביטוח בריאות חובה, ביטוח לאומי, חוק חינוך חובה חינם, פנסיה חובה, דמי אבטלה, מיסוי פרוגרסיבי ותשלומי העברה, הגנה על עובדים במקומות העבודה, פיקוח על מחירים של מוצרי מזון בסיסיים, פיקוח על מוצרי מזון, תקנות סביבה, דיור ציבורי או הלוואות נמוכות ריבית לדיור או חינוך, וחוקים נגד עבודת ילדים מקטינים חלק ממלכודות העוני שנזכרו, אבל חלק מהם עלולים לגרום למלכודות רווחה. במיוחד דבר זה נכון למנגנוני רווחה הניתנים על בסיס אישי כתלות במצבו של האדם בהחלטות שבהן הוא יכול להשפיע (כמו דמי אבטלה או הבטחת הכנסה), ופחות בתחומים אחרים הניתנים לכלל האוכלוסייה (כמו בטיחות במקומות העבודה, או חינוך חובה חינם).
מוחמד יונוס, חתן פרס נובל לשלום לשנת 2006, הקים את "בנק גרמין", הנותן הלוואות לעניים חסרי ביטחונות כדי לאפשר להם לפתוח עסקים משלהם.
משוב חיובי
משוב חיובי זה המצב שבו מערכת מגיבה על הגירוי באותו הכיוון של הגירוי. מנגד, משוב שלילי
זה המצב שבו מערכת מגיבה בצורה נגדית להפרעה. מושגים אלה הפכו לנפוצים על ידי נורברט וינר
בעקבות עבודתו בשנת 1948 על סיברנטיקה.
מבט כללי
מערכת בשיווי משקל שבה קיים משוב חיובי על כל שינוי, נאמר עליה שהיא נמצאת במצב שיווי משקל לא
יציב. לעומת זאת, מערכת בשיווי משקל שלילי יכולה להימצא במצב של שיווי משקל יציב.
התוצאה הסופית של משוב חיובי הוא הגברת (גירוי קטן יוצר שינוי גדול). המשוב החיובי יוביל את המערכת
הרחק מנקודת המוצא של המערכת.
משוב שלילי
משה גיל
משה גיל (ל' בשבט תרפ"א - כ"ב שבט תשע"ד, 8 בפברואר 1921 - 23 בינואר 2014) היה מחשובי החוקרים של תולדות עם ישראל במאות הראשונות להתפשטות האסלאם. פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש בית הספר למדעי היהדות והיה דקאן הפקולטה למדעי הרוח. חתן פרס רוטשילד במדעי היהדות לשנת תשנ"ו (1996) וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ח בנושא חקר ארץ ישראל.
חייו.
גיל נולד בשם משה גִיטלֶר (Gitler) בעיר ביאליסטוק שבפולין בבית דתי, משכיל וציוני. אביו למד בצעירותו שנים רבות בישיבת וולוז'ין, והיה בעל בית חרושת לטקסטיל. בית החרושת חרב במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עברה לעיר בקאו ברומניה, שם סיים משה לימודים בבית ספר תיכון ממלכתי. מילדותו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" והגיע לתפקיד ראש התנועה ברומניה.
במלחמת העולם השנייה פעל בראש התנועה במחתרת, עד שנעצר ב-1942 יחד עם קבוצת חברים ונידון ב"משפט השומרים" ל-25 שנות מאסר, מהן ריצה רק שנתיים, עד שחרור רומניה על ידי הצבא האדום ב-23 באוגוסט 1944. בכלא לימד עברית, הנהיג מאבק אידאולוגי נגד האסירים הקומוניסטים שניסו לעשות נפשות בין אסירי ציון, והבריח מכתבים לחברי התנועה שלא נעצרו ואף להנהגת התנועה העולמית בארץ ישראל. לאחר השחרור הנהיג את שיקום התנועה ברומניה עד עלותו ארצה.
בשנת 1945, בגיל עשרים וארבע, עלה לארץ ישראל, ועברת את שם משפחתו לגיל. במשך ארבעים שנה היה חבר קיבוץ רשפים בעמק בית שאן. גיל עבד בעיקר ברפת, שם הרבה לקרוא ספרים. מטעם הקיבוץ למד חקלאות במכון רופין והכין תוכניות לפיתוח עמק בית שאן. לו ולרעייתו, שושנה לבית הֶרלַנד, נולדו שלוש בנות (שמהן אחת נפטרה), ותשעה נכדים ונכדות.
בשנת 1965, בגיל ארבעים וארבע, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב וכעבור שנתיים סיים תואר שני כולל תזה. עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא "המאבק על הקרקע (בעיות אגראריות בארץ ישראל במאות ה-ג' וה-ד' לספירה)" ודנה בבעיות אגרריות בתקופת השלטון הרומאי. מוריו העיקריים היו שמואל ספראי ויהושע אפרון.
גיל החל לחקור את היהודים בארצות ערב תחת שלטון האסלאם. באותו זמן פרסם ספר פופולרי על חייו של הבלכי בשם: "חיוי הבלכי - הכופר מחוראסאן". בלכי היה כופר יהודי במאה התשיעית לספירה.
את עבודת הדוקטור עשה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה בהדרכתו של פרופ' שלמה דב גויטיין בנושא "ההקדש בפוסטאט על-פי תעודות מהגניזה". עבודתו הייתה מבוססת על אלף וחמש מאות תעודות מהגניזה הקהירית ומקורות מקבילים בערבית.
גם לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס ולאחר שחצה את גיל ה-90, המשיך פרופ' גיל לפקוד מדי יום את החדר שהוקצה לו באוניברסיטה, לחקור ולפרסם ספרים ומאמרים לרוב.
נפטר בינואר 2014, בגיל 93 ונקבר בקיבוצו. הותיר אחריו בת זוג, בנות ונכדות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
עבודתו.
הגניזה הקהירית נהפכה למרכז פעולתו של גיל, אך פרט לכך חקר את ספרות תקופת בית שני, היהודים בחצי האי ערב בימי קדם, תולדות היהודים בסיציליה, המסחר בימי הביניים, תולדות הכיתות בישראל, וכן פרסם מחקר על מוחמד וסביבתו.
גיל כתב מחקר על "האמנה של אלמדינה". החוקרים ראו בה ברית בין היהודים למוסלמים הראשונים בראשות מוחמד. גיל הוכיח כי ההפך הוא הנכון, וכי היה זה שלב במדיניותו של מוחמד לגירושם מן העיר מדינה שהפכה לבירת האסלאם, שהובילה למלחמה בהם ולהשמדתם.
מבין תגליותיו של משה גיל: ענף של בית ענן, שנחשב בעיני הקראים למייסד התנועה הקראית, למעשה נמנה עם ראשי הגולה בבבל ואף הנהיגו את ישיבת ארץ ישראל עד המאה התשיעית. כן גילה כי תנועת החניפים באסלאם הייתה למעשה ענף של המניכאים. גיל אף פרס תזה חדשה לגבי משמעות המונח "סיקריים". החוקרים עד זמנו זיהו זאת עם ליסטים רוצחים, על שם ה"סיקה", פגיון מוחבא. גיל זיהה זאת עם המילה Cession - ויתור על אדמה. הכוונה היא לאדמות שנתפשו על ידי יהודים לאחר מרד בר כוכבא לאחר שבעליהם המקוריים השתתפו בקרב, נפלו בשבי, נהרגו או ברחו.
מפעל מקיף נוסף כתב גיל על מפעל ההקדש.
שוטה ארבלדזה
פוקימון (סדרת טלוויזיה)
שלמה דב גויטיין
שלמה דב (פְרִיץ) גוֹיטיין (Goitein; ד' בניסן תר"ס, 3 באפריל 1900, בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט, פרנקוניה, בוואריה, גרמניה – ט"ו בשבט תשמ"ה, 6 בפברואר 1985, פרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית) היה היסטוריון שעסק בנושאי המזרח התיכון, תולדות היהודים בארצות האסלאם והגניזה הקהירית. מחקרו, פרט לגניזה, התמקד בעיקר בראשית האסלאם, במגעים בין היהדות לאסלאם, וביהדות תימן.
חייו ופועלו.
גויטיין נולד בעיירה בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט (Burgkunstadt) שבבוואריה, בדרום גרמניה, למשפחת רבנים (אבי-סבו היה ברוך גויטיין, בעמח"ס "כסף נבחר"), ליחזקאל ופרידה, הצעיר מבין שלושת בניהם. אביו, הרב יחזקאל (אדוארד) גויטיין, שימש רב המחוז וכמנהיג הקהילה המקומית והלך לעולמו כשבנו שלמה היה בן 14. גויטיין קיבל חינוך תלמודי וחילוני ושר במקהלה הקתולית של העיירה. בצעירותו עבר לפרנקפורט, שבה למד בגימנסיה, בעודו ממשיך בלימודיו התורניים בעזרת מורה פרטי. בשנים 1918 עד 1923 למד לשון ערבית ואסלאם באוניברסיטת פרנקפורט, ושם הגיש את עבודת הדוקטור שלו, בהדרכת פרופ' יוסף הורוביץ, בנושא "התפילה באסלאם". במקביל למד תלמוד אצל הרב יעקב פוזן. הוא הושפע מהספרים "תרבות הרנסאנס באיטליה" של יעקב בורקהרדט, "על הים התיכון" של אמיל לודוויג ו"שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר. בתקופת לימודיו האקדמיים היה פעיל בתנועת נוער ומנהיגה של קבוצה ציונית.
בספטמבר 1923 הפליג גויטיין באונייה מטריאסטה לארץ ישראל ביחד עם חברו גרשום שלום, והגיע לאלכסנדריה ומשם לחיפה. הוא השתלב כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולימד בו משנת עלייתו ועד 1927. במקביל ניסה להשתלב בתחום המחזאות, ואף פרסם כמה מחזות, בהם "פולצלינה" (1927), המספר על יהודייה שמתה על קידוש השם בעלילת הדם בבלואה ב-1171. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הרבה לפרסם בכתבי עת ובעיתונים בישראל שירים וסיפורים, (בשמות עט שונים), כמו גם ביקורות ספרות, תיאטרון, מוזיקה ופובליציסטיקה. אולם כשפתחה האוניברסיטה העברית את שעריה, ב-1925, הציע לו י"ל מאגנס להצטרף לסגל ההוראה. גויטיין נענה, וב-1928 היה למרצה הראשון באוניברסיטה שלימד לימודים אסלאמיים במסגרת המכון למדעי המזרח, שהוא היה ממקימיו. באותה עת חקר את הדיאלקט הערבי של יהודי תימן, את אורחות חייהם, וההיסטוריה שלהם; מחקריו היו בעלי אופי אנתרופולוגי. בשנים 1929-1933 שיתף והשתתף במחקריו של האנתרופולוג בעל השם אריך בראואר, שאסף באותה תקופה חומר עבור ספרו על האתנוגרפיה של יהדות תימן. מחקרו צבר תאוצה עם גל העלייה הגדול לאחר קום המדינה. גויטיין פרסם מחקרים רבים על יהדות תימן, והוא נחשב לאחד מבכירי החוקרים של יהדות זו. ב-1949 אף טס לתימן.
בשנת 1929 נישא לתרזה לבית גוטליב. לזוג נולדו איילה (גורדון), עפרה ואילון. אילה גורדון היא אוצרת ומייסדת אגף הנוער במוזיאון ישראל, מומחית לנושא התנהגות קהל מוזיאוני צעיר, ולנושא איורי ילדים בישראל.
כתב מחקרים רבים על מקורות האסלאם. ב-1929 פרסם מחקר על מקור חודש הרמדאן. ספריו "Studies in Islamic Literature" (1966) ו"האסלאם של מוחמד - כיצד התהוותה דת חדשה בצל היהדות" (1957). כתב את הערך "ירושלים" באנציקלופדיה של האסלאם.