פרט למצוות ציצית, ה"תכלת" - בתור צבעם של חוטים - מוזכרת במקרא, לא רק בהקשר של בגדי הכהונה ושל יריעות המשכן ושל פרוכתו ושל מסכיו ושל הכיסויים שנדרשו לכליו בזמן המסעות במדבר, אלא גם בתור צבע של בדי יוקרה (כפי שמובא בספר יחזקאל בספר ירמיהו ובמגילת אסתר).
לגבי ה"תכלת" המוזכרת במקרא בהקשר של בדים שאינם קשורים אל מצוות ציצית, אנליזות כימיות מתקדמות שנערכו בשנת 2011 בידי פרופ’ צבי קורן הראו כי, על פיסת אריג קטנה שנמצאה במצדה ושתוארכה כשייכת לימי המלך הורדוס (מסוף ימי הבית השני) - נצבע פס של תכלת טהורה – שהופקה מחלזונות ארגמון קהה קוצים . עוד קודם לכן, בשנת 1950, מצאו בדואים חפצים וכלים עתיקים בעומק מערות ואדי מורבעת - השוכנות ברום מצוקי נחל דרגה בצפון מדבר יהודה, ואחד הממצאים שם היה פיסת אריג קדומה מלפני אלפי שנים - היחידה שנמצאה צבועה כולה בתכלת טהורה. בשנת 2013 התפרסם, כי באריג זה נמצאו חומרים הנמצאים רק בחילזון הארגמון קהה הקוצים. לפי דברי ד”ר נעמה סוקניק מרשות העתיקות: "אני יכולה לומר בוודאות: מצאנו פיסת בד - בת אלפי שנים - הצבועה בגוון כחול ירקרק, שנצבעה על ידי חילזון הארגמון...הטכנולוגיה היא כזו, שחושפים את הצבע לשמש - ואז מתקבל צבע יותר כחלחל ופחות ירקרק" . באותו פרסום גם צוין, כי במערות אלו נמצא גם בד הצבוע - הן בצבע התכלת (שהופק מארגמון קהה קוצים) - והן בצבע ה"אַרְגָּמָן" (של כנימה ארגמנית) המוזכר אף הוא במקרא בצמוד ל"תכלת".
הארגמון קהה הקוצים.
כבר בשנת תקצ"ד (1834) זוהה החילזון ארגמון קהה קוצים כחלזון התכלת, במחקרו של פרופ' ביציאו. הרב הרצוג הביא בעבודתו את ההצעה ודחה אותה בעיקר מפני שלא הצליח להפיק ממנה צבע כחול.
מספר גורמים הביאו בשנות ה-60 כמה כימאים בישראל להתעניין בחקר התכלת. בשנת 1972, עזר ד"ר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשות הביולוג הימי ד"ר אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים. במקביל פנו עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון 'יד הרב הרצוג', שעסקו אז בכתיבת הערך 'חילזון', לכימאים, בהם ד"ר אדלשטיין וד"ר ישראל זיידרמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטור של הרב הרצוג שהייתה מונחת ככתב-יד. כניסתו של ד"ר זיידרמן לנושא הביאה לפרסום מאמרים רבים על ידו, באנגלית ובעברית, לפנייה לרבנים ולהקמת עמותה בשם 'קרן התכלת'. החל משנת תשמ"א (1981) החל הרב מנחם בורשטין, אז אברך צעיר בישיבת מרכז הרב, באיסוף מידע והדפסתו בתחום, ובסופו של דבר הקדיש את ימיו לנושא זה. הרב בורשטיין ערך וארגן סיורים לאזור חוף דור, ועודד גופים שונים, אנשי מחקר ודת לעסוק בכך, כשהוא תומך בזיהוי החילזון המקראי עם הארגמון. בשנת 1987, הוציא לאור את עבודתו של הרב הרצוג עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים - שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים. פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו - דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה. חוסר ידיעה של אפשרות זו גרמה לפני כן למבוכה אצל כמה חוקרים בזיהוי חילזון הארגמון כמקור להפקת התכלת ולוויכוח על מהות גוון התכלת (האם הוא כחול טהור כמקובל בידי המסורת או סגול).
גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב אליהו טבגר, שחקר את הנושא ובעקבות כך בשנת תשמ"ח (1988) החל לצבוע תכלת לציצית. מאמרו הראשון בשם "בחינות חדשות בעניין התכלת" פורסם מאוחר יותר בשנת תשנ"ב (1992) בכתב העת התורני 'מוריה'. בהמשך, בשנת 1992, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן והוקמה אגודת "פתיל תכלת", שמטרתה - יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא. חידוש זה הביא לשפע של פרסומים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד, וביניהם יצוינו ספריהם של הרב מנחם אדלר קונטרס תכלת וארגמן (תשנ"ט – תגובה נגד חידוש התכלת), הרב שלמה טייטלבוים לולאות תכלת (תש"ס), והרב יהודה ראק עבד המלך (תש"ס).
המחלוקת בעניין הארגמון.
בשנת תשמ"ח זכתה הצעה זו לתשומת לבו של אברך צעיר אז, הרב אליהו טבגר, שהחל לצבוע תכלת לציצית. כיום, יש לה מהלכים בקרב רבנים, רובם דתיים לאומיים, כגון הרב דב ליאור, הרב ישראל אריאל, הרב רא"ם הכהן, הרב יואל קטן, הרב יהושע שפירא הרב צפניה דרורי, הרב יעקב מדן, הרב ברוך גיגי, הרב משה ליכטנשטיין, הרב שמואל אריאל הרב יוסף צבי רימון, הרב זאב וייטמן, הרב אליהו זייני, הרב אורי שרקי, הרב אליעזר ולדמן הרב ד"ר יואל בן נון, הרב יובל שרלו, הרב צבי שכטר, הרב שמואל טל הרב ארלה הראל והרב דוד דודקביץ, אך גם בקרב רבנים חרדים אחדים, ביניהם הרב שריה דבליצקי, הרב משה מרדכי קארפ, הרב משה מרדכי פרבשטיין, הרב יצחק ברנד, הרב דב איסר הכהן קוק, הרב יצחק שלמה זילברמן. הרב מאיר מאזוז, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב מרדכי נויגרשל והמוהרא"ש אשר תומכים בנתינת תכלת זו בציציות ועושים כך בעצמם. הרב יצחק ראצבי מטיל תכלת בטלית קטן בצנעה, גם הרב יעקב יוסף הטיל תכלת בצנעה ובנו הרב עובדיה מורה לשים תכלת בפרהסיא.
בשנת 1992 החל ייצור מסחרי של פתילי תכלת מארגמון קהה קוצים, נכון לשנת 2015 מיוצרות כ-20000 ערכות בשנה ועשרות אלפי אנשים מטילים תכלת בציציותיהם
טענות התומכים.
על טענות אלו עונים המצדדים בהטלת פתילי התכלת:
עמותת "וזכרתם".
בניסן תשע"ו הקים יוסף אליהו שטיינברג, אברך מקהילת אדרת אליהו את עמותת "וזכרתם" שנועדה להפיץ את הטלת התכלת המופקת מן הארגמון בציבור החרדי. העמותה מפיצה חומרי הסברה, בספרים, קונטרסים ופלאיירים, בהם מובאים מאמרים בעניין התכלת ועובדות עליה, העמותה אף מתפעלת קו טלפון בו מושמעים שיעורים בעניין וניתן להשאיר בו שאלות על התכלת ולהתדיין בין המאזינים. פעילי העמותה משוחחים עם מתלבטים ומעודדים אותם להתחיל בכך על אף הקושי החברתי שבדבר.
העמותה מספקת מידע למעוניינים על דרכי הקשירה השונות לפי כל הפוסקים, ואף מציעה בעצמה שירותי קשירה. היא מסבסדת את הקניה למי שזו לו הפעם הראשונה בה הוא מתחיל בהטלת התכלת.
קישורים חיצוניים.
בעד זיהוי עם הארגמון.
מאמרים
וידאו ואודיו
נקבוביות העצם
ברוך מיטרני
הרב ברוך (בן יצחק) מיטרני (מכונה בני"ם; 1847–1919) היה איש ציבור, מחנך, משורר, מחזאי, סופר פורה, עיתונאי ורפורמיסט, ממבשרי הציונות ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית. כחלק מפעילותו להחייאת השפה העברית, פיתח שיטה ללימוד השפה לילדים ולמבוגרים, ולימד אותה כשפה ראשית בכל מקצועות הלימוד בבתי הספר שבהם שימש כמורה, בתקופה שבה היה נהוג ללמוד מקצועות בשפות המקור.
קורות חיים.
נולד ב-11 באפריל 1847 (כ"ה בניסן ה'תר"ז) בקירקלרלי שבתראקיה לרב יצחק מיטרני. בילדותו קיבל חינוך פרטי מאביו, שהיה מורה לעברית בתלמוד תורה הספרדי המקומי, מפיו למד בין היתר תנ"ך ותלמוד. בהמשך פגש באדירנה את יוסף הלוי, שזיהה בו כישרונות גדולים, השאיל לו ספרי לימוד ושימש כחונכו, (ולימים אף נחשב מיטרני לאחד מבחירי תלמידיו). בנערותו נמשך להשכלה, למד שפות וקרא ספרים רבים. הרב יוסף דאנון, שהיה חבר בית הדין המקומי, התעניין בכישרונתיו של הנער ובהמלצתו קיבל מיטרני מרבני העיר בגיל 13 את התואר "ח"ר" השמור לתלמידי חכמים בוגרים. לאחר בר המצווה המשיך ללמוד בישיבות העיר, והתקדמותו ושאלותיו המפולפלות הביאו את מוריו, שלא תמיד ידעו להשיב, למבוכה.
בשנת 1864 (ה'תרכ"ד) נסע עם אביו לאדירנה, שם נישא לבתו של הרב שלמה ראזון. בתקופה זו הוצעה לאביו משרת מנהל בבית ספר בימבול שבבולגריה, והוא עבר לשם עם אביו. בתקופה זו החל לכתוב שירים, חרוזים, פתגמים ומאמרים, וקיבץ את הנבחרים מהם לחיבור "תפארת בני"ם". באותה תקופה החל לשלוח מאמרי הדרכה ותוכחה לעיתוני הלאדינו שבקושטא, בהם עסק בחינוך הילדים, וקבע שיטה חדשה להפצת השפה העברית בציבור. מכיוון שראה בהחייאת השפה כמעין אתחלתא דגאולה, החל להפיץ את רעיונותיו והיה נואם בבתי כנסת ובמקומות מרכזיים. לאחר שיוסף הלוי נאלץ לעזוב את אדירנה, החליף אותו מיטרני בתפקידו כמחנך לשפה העברית, לדקדוק וללשון בבית הספר היהודי של אליאנס בעיר, בעוד אביו מונה לשמש כמנהל בית הספר. כמורה בבית הספר פעל כדי להפוך את העברית לשפת הלימוד הראשית בו, ועד מהרה התפרסם כמחנך מוכשר. בתקופה זו נפתחו בפניו אופקים חדשים להפצת רעיונותיו, והוא החל לפרסם מאמרים ב"המגיד", ב"חבצלת", ב"הלבנון" וב"הצפירה".
הוא נמנה עם ראשוני מחדשי החינוך היהודי בארצות הבלקן, ותמך ברפורמות חינוכיות רבות. לאחר שראה תמיכה ציבורית ברעיונותיו בנוגע לשפה העברית, הוציא אותן לפועל בהקמת בית ספר על טהרת העברית בשם "מקוה ישראל" באדירנה, ולצידו אגודה בשם זה, שמנתה כ-200 חברים בשיאה והפעילה את בית הספר על פי שיטותיו, כולל לימוד עברית מדוברת כשפת לימוד ראשית, ושילוב של לימוד מקצועות בתוכנית הלימודים של בית הספר. בחידוש האחרון של שילוב תורה עם מלאכה בבית הספר היה חלוץ ראשון באדירנה, ובהמשך אומץ חידוש זה על ידי כלל בתי הספר של אליאנס. במתחם של "מקוה ישראל" הוקמו גם בית כנסת ואולם קריאה, ואל זה האחרון נמשכו נערי העיר שחפצו בהשכלה. מדי פעם הוצגו בו מחזות שכתב ועיבד מיטרני בעצמו מסיפורי התנ"ך, כדוגמת אדם וחוה, יוסף ואחיו, מלוכת שאול, המן ומרדכי ועוד. מחזות אלו משכו קהל רב מהקהילה היהודית המקומית שבא לצפות בהם.