הכפר נוסד על ידי שתי חמולות שאחת מהן היא חמולת סביחאת שהגיעו מהכפר רומנה מעבר לגדר המערכת. בתחילת נובמבר 1954 נכנסו חיילים ירדניים לתוך הכפר וירו ממנו על כוח של משמר הגבול. בישראל הייתה תרעומת על תושבי הכפר שלא הודיעו על כניסת הירדנים לכפר.
בשנת 1992 נוצרה המועצה המקומית מעלה עירון כמיזוג של סאלם ושכניו מוּסמוּס, זלַפה, ביאדה, ומשירפה. בית הספר התיכון שבכפר משרת גם את שאר תושבי המועצה.
כנף הפצצה 200 (לופטוואפה)
כנף הפצצה 200 (בגרמנית: Kampfgeschwader 200, או בקיצור KG 200) הייתה יחידת מפציצים סודית של הלופטוואפה, חיל האוויר הנאצי, במלחמת העולם השנייה. היחידה היוותה את כנף המבצעים המיוחדים של הלופטוואפה, וביצעה טיסות איסוף מידע ארוכות טווח, בחנה דגמי מטוסים חדשים והטיסה משימות מיוחדות עם מטוסים שנפלו לידי הגרמנים.
היסטוריה.
תחילת ההיסטוריה של היחידה ב-1934, כאשר הלופטוואפה, שהתרשם ממשימות איסוף המידע של תיאודור רוואל מעל פולין, הקים טייסת מיוחדת תחת פיקודו של רוואל שסופחה לאבווהר, מנגנון המודיעין הצבאי הגרמני. בשנת 1942, כשאבד חן האבווהר בעיני היטלר, הוקמה יחידת איסוף מידע חדשה תחת פיקודו של ורנר באומבך - יחידת הניסוי ה-2. היחידה מוזגה עם יחידת הניסוי במרץ 1944 ליצירת KG 200. משם ואילך, כל המשימות האוויריות המיוחדות בוצעו על ידי KG 200 בפיקודו של באומבך.
ארגון.
כנף 200 הורכבה משני להקים ("gruppen") מבצעיים, כאשר מספר להקים נוספית תוכננו אך לא הפכו למבצעיים לפני סוף המלחמה. הלהקים הופעלו בסודיות מוחלטת ממספר בסיסים ברחבי אירופה, כאשר רק חברי להקים בודדים וצוותי הקרקע של בסיסי האוויר שלהם ידעו מעט, אם בכלל, אודות היקפה של KG 200.
משימות.
משימות איסוף מידע ארוכות טווח.
לפני תחילת המלחמה, איסוף מידע אווירי נעשה בדרך כלל על ידי מטוסי לופטהאנזה אזרחיים לא בולטים יחסית שצוידו במצלמות. מנהג זה נמשך במהלך המלחמה כל עוד מטוסים אזרחיים נותרו מבצעיים; מאוחר יותר בוצעו משימות איסוף המידע בעיקר על ידי מטוסי יונקרס Ju 90 שטסו בגובה רב או על ידי ספינות מעופפות. עקב העדר מטוסים גרמניים בעלי טווח מספיק, כמה משימות איסוף מידע השתמשו במפציצי B-17 ו-B-24 ליברייטור אמריקניים.
תוכנית מיסטל.
החל מ-1942 החל הלופטוואפה בתוכנית מיסטל. כפיצוי על מחסורו במפציצים כבדים, החל הלופטוואפה בניסוי שבו מולאו כמה ממפציצי ה-יונקרס Ju 88 הישנים בחומר נפץ, הורכבו על גבי מטוסי קרב בתור מפציצים לא מאוישים, והונחו לעבר מטרותיהם. למרות שהרעיון לא היה אפקטיבי כפי שקיוו המתכננים, תוכנית המיסטל נמשכה עד סוף המלחמה. ממרץ 1944 כל משימות המיסטל בוצעו על ידי טייסי כנף הפצצה 200.
משימות התאבדות.
בחודשיה האחרונים של המלחמה, מספר קטן של קצינים גרמנים בכירים לחצו לתוכנית למטוסי התאבדות כניסיון אחרון לעצור את הפצצות בעלות הברית על הרייך. תוכנית זו, שנודעה כסלבסטופפר (Selbstopfer), תוכננה לעשות שימוש בטילי V1 מאוישים לפגיעה במפציצי האויב ובמטרות קרקעיות. מספר טיסות ניסוי בוצעו על ידי ה-KG 200, ואף החל ייצור המוני של טילים שהותאמו למשימה, אך התוכנית הופסקה עקב התערבות באומבך שחש שמשימות אלו יהיו בזבוז של טייסים בעלי ערך.
משימות מיוחדות.
היחידה ביצעה גם משימות מיוחדות מגוונות, כהצנחת מרגלים מעבר לקווי האויב, הפעלת מטוס משבש מכ"ם, ביצוע טיסות העברה ארוכות טווח ליפן, משימות הפצצה סודיות והסתננות למבני מטוסים של בעלות הברית עם מטוסים שנפלו לידי הגרמנים על מנת לזרוע בלבול.
ועידת ניקיאה
ועידת ניקיאה הראשונה הייתה הוועידה האקומנית הראשונה של הכנסייה. הוועידה התכנסה בשנת 325 לספירה בעיר ניקיאה שבאסיה הקטנה ביוזמת הקיסר קונסטנטינוס על-מנת לקבוע תקן אחיד לנצרות, אשר הייתה כבר נפוצה ברבים. בוועידה נקבעו עקרונות הכנסייה הנוצרית, ובהם האני מאמין הנוצרי ומועד חג הפסחא. כמו כן נקבע ברוב קולות מוחץ כי האריאנים שלא קיבלו את נצחיותו של ישו לצד האל האב, הם כופרים.
תולדות.
הוועידה כונסה בהוראת הקיסר הרומי קונסטנטינוס בעקבות המלצותיו של הוסיוס, בישוף קורדובה על הצורך לדון בבעיה הזרם האריאני בפורום כלל-כנסייתי.
הקיסר קונסטנטינוס הפך את הדת הנוצרית לדת האימפריה ושאף שהנצרות תשמש כגורם מאחד בקיסרות.
בפועל הייתה בתוך הנצרות מחלוקת שפילגה את המאמינים ומנעה את השגת מטרתו של קונסטנטינוס. עובדה זו הייתה המניע הראשי שגרם לכך שזימן בקיץ 325 לעיר ניקיאה (בימינו העיר איזניק בטורקיה) כ-1,800 בישופים מכל רחבי האימפריה הרומית - 1000 מהמזרח ו-800 מהמערב; ברם, לוועידה עצמה הגיעו רק כ-300 איש (אוזביוס מקיסריה גורס 250, אוסטתיוס גורס 270, ואתנסיוס, הירונימוס ואחרים גורסים 318).
הוועידה נפתחה ב-20 במאי בדיונים על גישתו של אריוס, שהייתה הנושא המרכזי שלה. במקביל ובצמוד לכך, התנהלו הדיונים על הצהרת האמונה הנוצרית, שלניסוחה היו הצעות רבות. בתום הדיונים, ב-19 ביוני, התקבלה דעת מתנגדיו של אריוס ברוב קולות מוחץ (רק שניים לא תמכו), וסימן האמונה הנוצרית נוסח בהתאם. לאחר יישוב סוגיה זו, הוועידה דנה בתאריך חג הפסחא, בקרע המלטיאני, וכן בעניינים טכניים יותר. הוועידה ננעלה ב-25 ביולי, שהיה גם יום השנה לתחילת מלכות קונסטנטינוס, אשר אישר את החלטות הוועידה והביע את רצונו לראות את הכנסייה אחת ומאוחדת.
החלטות הוועידה.
המינות האריאנית.
האריאניות היא מחלוקת בין אריוס, כומר מאלכסנדריה, שהייתה אז אחד ממרכזי הנצרות העולמית, לפטריארך אלכסנדרוס האלכסנדרוני בדבר היחס בין האלהים לבין הבן המתגלם בישו. אריוס טען שהאל האב קדם לבן, והאחרון נברא (ποιηθέντα) על ידיו - ולכן האב הוא אכן אב. לשיטתו של אריוס, הבן והאב לא היו שווים לגמרי במהותם ובנצחיותם והבן היה נחות מן האב. לעומת זאת, אלכסנדרוס ותלמידו אתנסיוס טענו, כי ישו והאל האב הם בני אותה מהות ושניהם נצחיים; עמדה שלישית, העמדה האריאנית-למחצה, ניסתה לפשר בין השתיים האחרות והציעה שישו היה "בעל מהות דומה" לזו של האב. גם אריוס וגם אלכסנדרוס הסתמכו בטענותיהם על הברית החדשה. כך, אריוס ציטט ש"האב גדול ממני" (יוחנן י"ד 28), ואילו אלכסנדרוס טען כנגדו ש"האב ואנוכי חד המה" (יוחנן י' 30).
הוועידה דחתה את דעתו של אריוס והחליטה כי האב והבן המתגלם בישו שווים במהותם (ὁμοούσιον) והבן הוא "אל הבא מאל". אריוס, אשר סירב לקבל החלטה זו ואת הקרדו שהוצע בהתאם להחלטה זו, הוחרם והוגלה, וכך ניבע הפילוג האריאני. בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, בשנת 381, אושררו החלטות ועידת ניקיאה, בעיקר בזכות מאמציו של אתנסיוס.
הקרדו הניקיאני.
במקביל לדיון בסוגיית האריאניזם, הוועידה דנה בניסוח הצהרת האמונה הנוצרית. חלק מהנוכחים, כדוגמת אוזביוס מקיסריה, ביקשו לנסח הצהרה כוללנית שתהיה מקובלת על כל הפלגים, אך האנטי-אריאנים הקיצוניים, כדוגמת אלכסנדרוס והוזיוס מקורדובה, ביקשו לנסח הצהרה ברורה וחד-משמעית אשר תקבע תנאי הכרחי ומספיק להשתייכות לקהילה הנוצרית. לבסוף, כעבור חודש של דיונים, הוועידה ניסחה את הצהרת האמונה הראשונה של הנצרות (הקרדו של ניקיאה ), אשר בחלקה נוסחה באופן מנוגד למהדרין לדעותיו של אריוס - כך, נאמר בה מפורשות כי ישו הוא נצחי כמו האל האב וכי לשניהם אותה מהות.
אחרי שהקרדו נוסח, הוא התקבל ברוב קולות מוחץ, אף שחלק מצירי הוועידה, כגון אוזביוס מקיסריה ואוזביוס מניקומדיה הסתייגו מחלקים מסוימים ממנו. אריוס, אשר סירב לחזור בו, הוחרם על ידי הוועידה ובנוסף לכך הושת עליו עונש של גלות מטעם הקיסר. שני הבישופים אשר תמכו בו, תאונס וסקונדוס, נענשו באותו אופן.
תאריך חג הפסחא.
לאחר יישוב הסוגיה האריאנית וניסוח הצהרת האמונה, פנתה הוועידה לקביעת תאריך חג הפסחא, החג המרכזי בנצרות. באותה תקופה במחוזות שונים נקבע התאריך שלו באופן שונה: היו כאלה שציינו אותו בי"ד בניסן, על-פי הלוח העברי, והיו כאלה שהעדיפו תחת זאת לציין את העובדה שתחייתו של ישו התרחשה ביום א', ולכן ציינו אותו ביום א' הראשון שלאחר י"ד בניסן. לבסוף, חלק מהמחוזות בכנסייה, ובכללם אלכסנדריה ורומא, העדיפו לנתק את הקשר הזה עם היהדות ולציין את חג הפסחא ביום א' הראשון שלאחר הירח המלא הראשון שלאחר יום השוויון האביבי. גם הקיסר קונסטנטינוס העדיף לנתק את חג הפסחא מהיהדות. הוועידה החליטה שלא לקבוע תאריך ברור, אלא החליטה שיום חג הפסחא ייקבע מדי שנה בשנה על ידי הפטריארך של אלכסנדריה במכתב לקריית הוותיקן.
הקרע המלטיאני.
מלטיוס מליקופוליס היה בישוף מצרי אשר טען, בניגוד לדעתו של פטרוס האלכסנדרוני, פטריארך אלכסנדריה בראשית המאה ה-4, כי אין לקבל בחזרה אל הכנסייה את אלה אשר הפנו עורף לאמונתם בזמן הרדיפות של דיוקלטיאנוס. בעקבות אי-הסכמה זו הוא אסף סביבו קבוצת תומכים משלו ואף מינה בישופים משלו תחתיו. הוועידה פסקה בעניינו, כי אף שהיא מקבלת את מלטיוס בחזרה אל הכנסייה והוא יחזיק במשרת בישוף ליקופוליס, לא תהיה לו הסמכות למנות כמרים, ואלה שכבר הוסמכו על ידיו חייבים לעבור הסמכה מחדש, וכל החלטה שלהם צריכה את אישורו של הפטריארך אלכסנדרוס.
התייחסות לאלו שעזבו את הנצרות.
סעיפים 9–14 התייחסו לאלו שהתנצרו והחליטו לעזוב את הדת או לסגת מנצרותם בשל רדיפות הנוצרים על ידי שלטונות האימפריה הרומית (לפסי -, מקרה פרטי של אפוסטזי) או בשל סיבה אחרת.
סעיף 11: "בנוגע לאלה אשר מעדו בלא כפייה, מבלי שרכושם נפגע או שנשקפה להם סכנה מכל סוג, כפי שקרה בימי ליקיניוס, הכינוס מכריז כי על אף שהם אינם ראויים למחילה, יש לנהוג עמם ברחמים."