ארונות הנספים, שנעטפו בדגלי ישראל, נישאו לתוך אצטדיון בלומפילד על ידי 160 עולים מבולגריה, מהם ניצולים מהאסון. חזנים שצעדו לפניהם נשאו תפילות. הארונות הונחו על במת העצרת משני צידיה. שלושה ילדים מבני ניצולי סלבדור הדליקו נר זיכרון. דגל הלאום הורד לחצי התורן. קריין הקריא את סיפורה של האונייה סלבדור. השחקנית חנה רובינא קראה את השיר "לנוכח החוף" מאת יעקב פיכמן. חזן קרא את תפילת יזכור ואל מלא רחמים. נאמרה תפילת קדיש.
הנואמים בעצרת היו שלמה זלמן שרגאי, ראש מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, דוד יוספאור, יושב ראש התאחדות עולי בולגריה ונציג הממשלה, שר העבודה יגאל אלון. בתום העצרת הוצבו ליד הארונות משמרות כבוד אזרחיים וקהל עבר על פניהם.
ההלוויה בהר הרצל.
ב-31 באוגוסט הובאו ארונות הנספים לירושלים. לפני ההלוויה נערך טקס ברחבת מוסד יד ושם הסמוך. אל הקהל הצטרפו סגן ראש הממשלה אבא אבן, נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, שלישו של נשיא המדינה אלוף-משנה א. רז, ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום ונכבדים נוספים. משה שרת, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, נשא דברים ובין השאר אמר:
לאחר הטקס הובלו הארונות מיד ושם אל מקום הקבורה הסמלי שנקבע להם בבית הקברות הצבאי בהר הרצל - במדרון ההר הפונה אל מוסד יד ושם, לא הרחק מחלקת גדולי האומה. משמר כבוד של חיילים ליווה את הטקס. חיילי הרבנות הצבאית ערכו את הקבורה בפיקודו של הרב הראשי בצה"ל האלוף שלמה גורן, שהספיד את הנספים. נאמרו פרקי תהילים ותפילות אל מלא רחמים וקדיש.
המצבה שנבנתה על גבי קבר האחים היא משטח בטון מוקף בערוגת צמחים, שעליו נקבעו 236 לוחות אבן לבנה ללא כיתוב. שלט אבן רחב בשולי החלקה מונה את שמות כל הנספים בטביעת הסלבדור. שני שלטי אבן נוספים הניצבים בצד החלקה מספרים את סיפור טביעת האונייה והעלאת שרידי הנספים באסון לקבורה בישראל.
בדצמבר 1992 הובאו לקבורה בחלקה צמודה לחלקת נספי הסלבדור ונמוכה ממנה 22 ארונות של נספים בטביעת האונייה אגוז. האונייה טבעה ב-1961 מולי חוף מרוקו כשעל סיפונה עולים שיצאו בדרכם לישראל. הנספים הובאו לישראל ממקום קבורתם המקורי במרוקו. באותה חלקה ניצבות מצבות לזכר 22 נספים נוספים בטביעת האגוז, שגופותיהם לא נמצאו.
היומן ליג
גשר האומנות
כריסטופר שילז
כריסטופר שילז (נולד סביב שנת 1774 במאונט ורנון, וירג'יניה - שנת ומקום פטירה לא ידועים) היה עבד ששימש כמשרת־בית במטעו של ג'ורג' וושינגטון, מאונט ורנון, בווירג'יניה, ארצות הברית.
בהיותו נער, עבד כ"משרת הגוף" של וושינגטון במשקי הבית הנשיאותיים בניו יורק, בשנים 1789–1790, ובפילדלפיה, בשנים 1790–1791. בספטמבר 1799, סיכל וושינגטון ניסיון בריחה של שילז ממאונט ורנון. כעבור שלושה חודשים הוא נכח לצד מיטתו של הנשיא לשעבר כאשר היה על ערש דווי.
עבדים בירושה לאלמנה.
שילז היה רכוש אחוזתו של דניאל פארק קוסטיס (1711–1757), בעלה הראשון של מרתה וושינגטון. כאלמנה, היא קיבלה שימוש לכל החיים בשליש מהעבדים של האחוזה של קוסטיס. בזמן נישואיה בינואר 1759 לג'ורג' וושינגטון, העבדים שהועברו לידיה בירושה (dower" slaves") מנו לפחות 85 נפשות.
על פי החוק בווירג'יניה, מעמדו החוקי של עבד נקבע על פי האשה, כך שכל ילדיה של אם משועבדת נולדו משועבדים גם הם, לא משנה מיהו האב. במאונט ורנון נולדו דורות מרובים של עבדים שעברו בירושה. מפקד העבדים של מאונט ורנון ביולי 1799 מונה 153 עבדים כאלה.
בעוד שג'ורג' וושינגטון שחרר את 123 העבדים שלו באמצעות צוואתו בשנת 1799, העבדים שעברו לאשתו בירושה נותרו רכושה של אחוזת קוסטיס. לאחר מותה של מרתה וושינגטון ב-1802, העבדים שעברו אליה בירושה, עברו עתה בירושה לארבעת נכדי קוסטיס.
רקע.
שילז היה בנה של אליס (Alyce או Alce), טווה משועבדת באחוזה. ייתכן שאביו היה כריסטופר שלדז (Sheldes), נהג עגלה לבן, שעבד במאונט ורנון עד דצמבר 1773. כריסטופר רשום כ"בן 11" במפקד העבדים במאונט ורנון בפברואר 1786. סבתו, "Old Doll", הייתה טבחית באחוזה, והייתה בין העבדים המקוריים שהועברו בירושה והובאו למאונט ורנון בשנת 1759.
ויליאם לי היה "משרת הגוף" של וושינגטון במהלך המהפכה האמריקאית, ועידת החוקה בשנת 1787, ובמאונט ורנון. באפריל 1789, כשוושינגטון יצא לעיר ניו יורק כדי להישבע כנשיא הראשון של ארצות הברית, לי היה חולה מכדי לעשות את הנסיעה. שילז בן הארבע עשרה הלך במקומו של לי, אף על פי שלי הצטרף לשילז בבית הנשיאותי כעבור מספר שבועות. השניים נעשו מאוחר יותר קרובי משפחה: אחיו של לי היה נשוי לדודה של שילז.
משקי הבית הנשיאותיים.
לאחר אישור החוקה האמריקאית, העיר ניו יורק שימשה כבירה הלאומית מדצמבר 1788 עד דצמבר 1790. וושינגטון הושבע ב-30 באפריל 1789. בית הנשיאות הראשון כלל כעשרים משרתים, בהם שבעה עבדים ממאונט ורנון: אוני ג'אדג' , אוסטין, ג'יילז (Giles), פאריס, מול (Moll), כריסטופר שילז וויליאם לי.
על פי חוק המגורים ביולי 1790, הקונגרס העביר את הבירה הלאומית לפילדלפיה לתקופה של עשר שנים, בזמן שבירת המדינה הקבועה הייתה בבנייה במחוז קולומביה. לבית הנשיא בפילדלפיה היה משק־בית גדול יותר, בתחילה כעשרים וארבעה משרתים, כולל שמונה עבדים ממאונט ורנון: אוני ג'אדג', אוסטין, ג'יילז, פאריס, מול, הרקולס פוזי , ריצ'מונד וכריסטופר שילז.
ויליאם לי מעולם לא היה חלק ממשק הבית הנשיאותי בפילדלפיה. הוא הוחזר לצמיתות למאונט ורנון, שם הפך לסנדלר של המטע. לאחר מותו של אוסטין בשנת 1794, הצטרף "פוסטיליון ג'ו" ריצ'רדסון ("Postilion Joe "Richardson) לבית הנשיאות בפילדלפיה.
חוק לביטול הדרגתי של עבדות.
עם החוק לביטול הדרגתי של עבדות ב-1780, ממשלת פנסילבניה הייתה הראשונה שהחלה בביטול העבדות. אך חוק המדינה היה מאוד הדרגתי ומכבד מאוד את זכויות הקניין של בעלי העבדים. החוק שחרר רק את הילדים העתידיים של אמהות משועבדות. כל אדם שהיה משועבד בפנסילבניה לפני כניסת החוק לתוקף נותר משועבד לכל החיים. בעלי עבדים שאינם תושבי פנסילבניה, יכלו להחזיק את עבדיהם במשך שישה חודשים בעודם במדינה. אך אם העבדים הללו הוחזקו בפנסילבניה יותר מחצי שנה, חוק המדינה העניק להם את הסמכות לשחרר עצמם באופן חוקי.
פילדלפיה תפקדה כבירה הלאומית במהלך מלחמת העצמאות. כאשר גובש החוק לביטול הדרגתי, הייתה לממשל הפדרלי זרוע אחת - הקונגרס - שהתכנס בעיר. פנסילבניה פטרה במיוחד חברי הקונגרס ואת העבדים האישיים שלהם מחוק המדינה של 1780. עשר שנים לאחר מכן, כאשר חזרה הבירה הלאומית לפילדלפיה, אושרה החוקה האמריקנית ולממשל הפדרלי היו שלוש זרועות. חברי הקונגרס נותרו פטורים מחוק הביטול ההדרגתי של פנסילבניה, אולם השפעות החוק על מחזיקי משרות מחזיקי־עבדים ברשות השופטת וברשות המבצעת נותרו לא ברורות.
וושינגטון טען, באופן פרטי, כי נוכחותו בפנסילבניה היא רק תוצאה של היותה המושב הזמני של השלטון הפדרלי, שהוא נשאר אזרח וירג'יניה, ושחוק פנסילבניה לא אמור לחול עליו. בעצתו של התובע הכללי, אדמונד רנדולף, הוא ערך באופן שיטתי סבב בין עבדי בית הנשיא, פנימה והחוצה מפנסילבניה, כדי למנוע מהם תושבות רצופה של שישה חודשים. בשנת 1788 תיקנה פנסילבניה את החוק, כדי לחסל את הפרצה הזו, וסבב עבדים זה שערך וושינגטון היה כנראה הפרה של החוק המתוקן, והוא נותר ללא עוררין במשך תושבותו של וושינגטון בפילדלפיה.
עם התקרבות המועד האחרון של ששת החודשים הראשונים במאי 1791, מרתה וושינגטון לקחה את שילז ואת אוני ג'אדג' לטיול בן יומיים לטרנטון, ניו ג'רזי, ובכך ביטלה את תוקף מגוריהם בפנסילבניה.
מאונט ורנון.
שילז הוחזר לצמיתות למאונט ורנון בינואר 1792, שם עבד כמלצר והגיש את הארוחות המשפחתיות. וושינגטון השלים את כהונתו השנייה כנשיא במרץ 1797, וחזר לווירג'יניה.
בספטמבר 1799 גילה וושינגטון פתק המתווה תוכנית בריחה ממאונט ורנון עבור שילז וארוסתו (פתק זה מוכיח כי שילז ידע לקרוא) וסיכל את הבריחה. שלושה חודשים לאחר מכן, שילז היה ליד מיטתו כאשר וושינגטון נפטר ב־14 בדצמבר 1799.
בהיותו עבד שעבר בירושה לאלמנה מרתה, שילז לא היה בין 123 העבדים ששוחררו על ידי ג'ורג' וושינגטון בצוואתו בשנת 1799. לאחר מותה של מרתה וושינגטון בשנת 1802, הפך שילז לאחד מ-153 העבדים שירשו ארבעת נכדי קוסטיס. אין תיעוד למקום מגוריו בשארית חייו או למועד בו הוא נפטר.
טל נתן
טל נתן (נולד ב-12 בפברואר 1969) הוא מאמן כדורסל ישראלי, המשמש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער והנשים במועדון הכדורסל מכבי חיפה, כמאמן נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל נשים וכפרשן כדורסל בטלוויזיה וברדיו.
בין השנים 2013–2021 שימש כמנהל האגף המקצועי לנשים באיגוד הכדורסל וכמאמן הראשי של נבחרות ישראל לנשים.
אימן קבוצות רבות בליגת העל לנשים. מזה כ-28 שנים ממלא בתפקידי אימון שונים בכל נבחרות הנשים של ישראל. זכה עם אליצור רמלה באליפויות ובגביע (היו אלה הגביע והדאבל הראשונים של המועדון). בשנה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה שוב לסדרת הגמר, אך פוטר במהלכה. זכה עם מכבי רעננה בגביע המדינה. כמו כן, הוביל את בנות תיכון אוסטרובסקי רעננה לזכייה ראשונה באליפות ליגת העל לתיכונים. מזה - 27 שנים מרצה בקורסי מדריכים ומאמנים במכון ווינגייט.
בשנת 2022 שימש כמאמן ראשי של נבחרת העתודה נשים, שהעפילה לדרג א', לראשונה מזה 15 שנה.
ביוגרפיה.