בהירוגליפים במצרים העתיקה נראו סוסים כאלה, ונמצאו ראיות ארכאולוגיות לסוסים כאלה גם ברוסיה העתיקה.
הרנאן קורטס הביא סוסים כאלה לאמריקה, וחלקם התפראו וביותו מחדש על ידי אינדיאנים. עד היום בארצות הברית יש את מספר סוסי הפינטו הגדול בעולם.
מראה חיצוני.
סוס פינטו יכול להיות שחור לבן כמו עורב אפור, לבן-ערמוני או עם 3 צבעים (טריקולור).
הוא יכול להיות עם כתמים גדולים (Tobiano),
בצבע כלשהו עם כתמים לבנים קטנים (Overo)
או בעל גוף לבן עם כתם קטן יחסית בצבע אחר (Tovero).
סוס לבן לגמרי איננו נחשב פינטו.
ההבדל בין פינטו לפיינט.
ההבדל בין פינטו לפיינט הוא שפיינט הוא גזע נפרד, וסוס מכל גזע שהוא בעל פרווה מתאימה יכול להיות פינטו.
סוסי פיינט הם תמיד פינטו, אבל גם סוס מגזע אחר יכול להיות פינטו.
אפלוסה.
ישנם כאלה הטוענים כי סוסי אפלוסה נחשבים פינטו, אבל האיגוד האמריקאי לסוסי פינטו החליט כי האפלוסה אינם פינטו.
ברירה מלאכותית.
כדי להרבות את סוסי הפינטו, מקפידים להרבות אותם בינם לבין עצמם, ויש המקפידים לא להרבות סוסים מדפוסים שונים. הקפדה זו לעיתים גורמת להם לחלות.
הנזי בראנד
קו 100 לקהיר
קו 100 לקהיר (כונה גם "קו השלום") היה קו אוטובוס בין תל אביב לקהיר, בירת מצרים. הקו הופעל על ידי קואופרטיב אגד (בחלק מהתקופה עבר הזיכיון לחברת דן) מ-29 באפריל 1982 ועד סוף שנת 1987 על בסיס יומי, ולאחר מכן חודש משנת 1990 ועד 1996 בחלק מימות השבוע. הקו הופעל מתוקף הסכמים שנבעו מהסכם השלום בין ישראל למצרים ודעך בהדרגה עד להפסקתו בגלל חוסר רווחיות.
הקו כהסכם במסגרת השלום עם מצרים.
במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, בפרק "הצבת כוחות" הוכרזה ההצהרה הבאה: . משמעות ההכרזה היא שהיה חשוב לשתי המדינות לשמור על יחסיהן הכלכליים ובכלל זה תיירות ומסחר.
בעקבות הכרזה זו ובמסגרת הדיונים על הסכמי השלום הוחלט על פתיחתם של קו זה לקהיר וקו נוסף בין תל אביב-יפו ושארם א-שייח' (קו שלא הופעל בסופו של דבר), תוך שיתוף פעולה לסירוגין בין אגד לבין החברה המצרית איסט דלתא. הפערים במשא ומתן בין שני הצדדים שהתקיים בקהיר ונמשך מספר ימים היו גדולים מאוד, אך הם גושרו על ידי הדרג המדיני שנכח בדיונים. הצד הישראלי ציפה למחירים נמוכים, בעוד המצרים דרשו מחיר גבוה, אולם בגלל ההבדלים בין המחירים בתחבורה הציבורית בישראל לבין זו במצרים המחיר שנקבע נחשב לישראלים זול ולמצרים הוא נחשב יקר וכך הושגה הסכמה.
הקו ומסלולו.
הקו בוצע על-פי-רוב על ידי אוטובוס מיוחד של חברת אגד בדגם O-303 מתוצרת מרצדס-בנץ ובו הותקן תא שירותים בשל הנסיעה שאורכה היה אמור להיות כשבע וחצי שעות, אולם בפועל התארכה מעבר לכך בחלק מן הנסיעות, כמו זו הראשונה שארכה כ-19 שעות שמתוכן 11 במסופי הגבול.
מסלולו של הקו היה ישיר לקהיר. תחנת המוצא הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ומסלולו היה דרך כביש 4, משם עברו את הגבול במעבר רפיח, מעבר בנקודת הפיקוח בתעלת סואץ ובסוף לתחנה המרכזית "עבאסיה" בקהיר. מחיר הנסיעה עמד בשנות ה-90 על 18 דולר לכיוון אחד ו-32 דולר לשני הכיוונים.
הפסקת פעילות הקו.
הקו הופסק בעקבות מיעוט נוסעים ועלות תפעול גבוהה, היו לכך שני גורמים עיקריים:
ניסיונות לחידוש הקו.
בשנת 2006 היו ניסיונות הידברות בין שר התיירות אברהם הירשזון למקבילו המצרי לחידוש הקו, אולם הדבר לא צלח מאחר שבשלב זה מעבר רפיח כבר היה סגור לתנועת ישראלים. האפשרות היחידה להפעלת הקו הייתה דרך מעבר טאבה, דרך שאורכת כ-14 שעות. חברה פרטית הפעילה בכל זאת את הקו במחיר של 110 דולר דרך דימונה, אולם הדבר לא השתלם כלכלית וכיום הדרך לנסוע לקהיר באוטובוס היא רק באמצעות שירותים שמעניקים המצרים ממעבר טאבה.
קאמורה
הקאמורה (Camorra; בהגייה נאפוליטנית: בהגייה טוסקנית: ) היא סוג של אגודת סתרים וארגון פשע איטלקי בין-לאומי, שמקורו באזור קמפניה ובירתו נאפולי. לעיתים מבלבלים את הקאמורה עם המאפיה הסיציליאנית, אך שני הארגונים נפרדים ובעלי אופי שונה.
ראשיתו של הארגון, מן הוותיקים והגדולים באיטליה, עוד במאה ה-16. בניגוד למבנה הפירמידלי שהתאפיינה בו המאפיה הסיציליאנית, המבנה הארגוני של הקאמורה ניתן לתיאור כמבנה פדרטיבי; כתוצאה מכך נוטות קבוצות של הקאמורה לפעול בנפרד זו מזו.
השימוש הרשמי הראשון במילה במשמעותה הנוכחית מוכר מצו מלכותי משנת 1735 שאישר את הקמתם של שמונה בתי הימורים בנאפולי. סבורים כי מקור המילה בהלחם בסיסים של "קאפו" – "בוס", ומשחק הרחוב הנאפוליטני "מורה" , שבו שולפים שני אנשים את ידיהם בו-זמנית, בעוד קהל המהמרים המתקהל סביבם מהמר על מספרן הכולל של אצבעות השחקנים השלופות (גרסה מורכבת קמעה של משחק "זוג או פרט"). בשל אופיו, נאסר המשחק בידי השלטונות, והחלו מתארגנות קבוצות שתבעו דמי חסות תמורת שמירה על הנאספים ומארגני ההימורים מפני המשטרה.
הקאמורה, כארגון גדול ובעל כוח, נולדה לתוך הכאוס השלטוני של מפנה המאה ה-19, בעקבות המהפכה הצרפתית. מאז הסתעפה פעילות הקבוצות השונות המרכיבות אותה, ורמת השפעתה של הקאמורה על המערכת הפוליטית ידעה עליות ומורדות.
בשנת 1983 העריכו רשויות אכיפת החוק האיטלקיות כי קיימות רק כתריסר חמולות של הקאמורה. ב-1987 עלה מספרן ל-26, ודו"ח אחר מ-1988 דיווח על 32 חמולות קאמורה. מעריכים כי קיימות למעלה מ-100 משפחות קאמורה וקרוב ל-7,000 חברים בנאפולי ובסביבתה הקרובה. רוברטו סביאנו, עיתונאי חוקר ומחבר הספר "קאמורה - המאפיה של נאפולי", סבור כי הרשת המאורגנת של חמולות הקאמורה מגמדת את המאפיה הסיציליאנית, את נדראנגטה ואת שאר ארגוני הפשע של דרום איטליה – הן במספר חבריה ובאלימותה האכזרית והן בהיקף השפעתה הכלכלית.
טרייפוביה
ליאת גליק
הפרלמנט של הולנד
הפרלמנט של הולנד (בהולנדית: Staten-Generaal, סטאטן חנראל) הוא הרשות המחוקקת הדו-בתית של הולנד, הכולל את הסנאט (Eerste Kamer) ואת בית הנבחרים (Tweede Kamer). הפרלמנט יושב במכלול הבניינים הקרוי "ביננהוף" (Binnenhof) שבהאג.
שורשיו של הפרלמנט מתחילים במאה ה-15, עת שימש כאספה של כל ארצות השפלה הבורגונדיות. ב-1579, במהלך המרד ההולנדי נגד פליפה השני, מלך ספרד, התפצל הפרלמנט כאשר המחוזות הצפוניים מרדו בגלוי נגד פליפה השני והאסיפות של המחוזות הצפוניים החליפו את המלך והיו לסמכות העליונה של הרפובליקה ההולנדית ב-1581. הפרלמנט הוחלף באספה הלאומית לאחר המהפיכה הבטאווית ב-1795, והוחזר לתפקידו ב-1814, כאשר הושבה להולנד הריבונות. הפרלמנט פוצל לסנאט ולבית הנבחרים ב-1815, עם ייסודה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. לאחר התיקון לחוקה שהתקבל ב-1848, החלו חברי בית הנבחרים להיבחר ישירות על ידי העם, וזכויות הפרלמנט הורחבו באופן משמעותי, ובאופן מעשי הונהגה הדמוקרטיה הפרלמנטרית בהולנד.
מאז שנת 1918 נבחרים חברי בית הנבחרים אחת לארבע שנים באמצעות שיטת בחירות מפלגתית יחסית, בעוד 75 חברי הסנאט נבחרים על ידי הפרלמנטים המחוזיים (Provinciale Staten), אף הם אחת לארבע שנים. במקרים יוצאים מן הכלל מתכנסים שני בתי הפרלמנט לישיבה משותפת שבראשה יושב נשיא הסנאט. מאז שנת 2013 מכהנת בתפקיד זה אנקי ברוקרס-קנול.
אטימולוגיה.
שורשיו של המונח העתיק בהולנדית staten קשורים לשיטת המעמדות הפאודליים (המעמדות, בהולנדית: standen), שעל פיה באירופה של ימי הביניים התקיים ריבוד חברתי שכלל את הכמורה, האצולה ואת פשוטי העם. המונח staten שימש בסופו של דבר להגדיר את הגוף הפוליטי שבו היו המעמדות מיוצגים. בכל מחוז בהולנד של תקופת בית הבסבורג היה staten משלו. גופים ייצוגיים אלו (ולא המעמדות שבחרו אותם) היו מיוצגים באספה שכונתה Staten-Generaal (מילולית: "הברית הכללית") או Algemene Staten. למילה האנגלית states אותה משמעות כמו למילה ההולנדית staten, כמו למשל במונח States of Jersey, שהוא הגוף המחוקק של שטח החסות של ג'רזי. המונח האנגלי States General מקורו במונח ההולנדי. מבחינה היסטורית, אותו מונח היה בשימוש להגדרתם של גופי חקיקה לאומיים, לדוגמה ה-Generalitat של קטלוניה ושל ולנסיה ואספת המעמדות (Estates General) בצרפת.
שמותיהם של כמה מקומות לקוחים משמו של הפרלמנט. ב-1609 ייסד הנרי הדסון את תחנת הסחר ההולנדית בסטטן איילנד (חלק מניו יורק המודרנית) וקרא לה "Staaten Eylandt", על שמו של הפרלמנט. האי הארגנטיני איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados), השוכן במרחק של 29 ק"מ מקצהו המזרחי של חלקה הארגנטיני של ארץ האש, נקרא גם הוא על שם הפרלמנט ההולנדי והשם ההולנדי תורגם לספרדית. מקור שמו של נהר סטאטן (Staaten) בכף יורק שבצפון קווינסלנד, אוסטרליה, גם הוא בשמו של הפרלמנט ההולנדי.
היסטוריה.
השלטון הבורגונדי וההבסבורגי.