הבעיה הראשונה והעיקרית שניצבה בפני החוקרים היא, להגדיר מדדים שיסייעו להגיע למסקנה שהרס או פגיעה מסוג מסוים, צריכים להיות מיוחסים לרעידת אדמה. המבקרים את התחום טענו שארכאולוגים ממהרים לייחס הרס לא מוסבר שהם מוצאים באתר ארכאולוגי, לרעידת אדמה. או אז הם פונים לקטלוג רעידות אדמה מהאזור, ובוחרים רעידת אדמה מתקופת האתר, שלדעתם פגעה בו קשות. כך למשל מחקרו מתחילת המאה ה-20 של ארתור אוונס אודות התרבות המינואית בכרתים, אשר הציע רעידת אדמה קטסטרופלית במיוחד שהביאה להכחדתה של תרבות זו. יש הרואים במחקר זה את לידתה של הארכאוסייסמולוגיה, גם אם החוקר והמחבר של סדרת הכרכים שסקרה את מחקרו, לא התכוון אלא לקיים מחקר ארכאולוגי מובהק. ביקורת עקיפה ניתן לראות גם במאמרו של ניקולאס אמברייזיס שטען שרעידת אדמה, גדולה ככל שהייתה, מעולם לא הביאה להכחדתה של תרבות כלשהי.
ככל הידוע, עד המחצית השנייה של המאה ה-20, לא התקיימו מחקרים ספציפיים שמטרתם הייתה כהגדרה לעיל. אמברייזיס קרא לביצוע מחקרים בתחום זה בשנת 1973 בכתב עת ארכאולוגי, במטרה להסב תשומת ליבם של היסטוריונים וארכאולוגים לפוטנציאל הטמון בממצאים מחפירותיהם. אך הראשונים שהתייחסו לניסיונות ספורדיים לייחס רעידות אדמה לאסונות שמוזכרים במקרא, ולהרס בלתי מוסבר באתרים ארכאולוגיים היו יעקב קארץ' ואורי כפרי מהמכון הגיאולוגי לישראל במאמר המוקדש לכך. במאמר זה, הם הציעו לראשונה 15 משתנים שיש לבחון, לפני שמייחסים להרס או נזק באתר ארכאולוגי תוצאה של רעידת אדמה כלשהי. בקונגרס הארכאולוגי התשעה עשר בישראל, הופנתה תשומת ליבם של הארכאולוגים שהשתתפו בכנס למשתנים שמאפיינים הרס באתרים ארכאולוגיים כתוצאה מרעידת אדמה, במטרה שבמידה ונתקלים בכך בעבודתם בשדה, יוכלו לפתח את הכיוון הזה יחד עם חוקרים ממדעי כדור הארץ. ס. סטירוס, מהמכון הגאולוגי והמינרולוגי היווני שבאתונה, גם הוא מראשוני החוקרים בתחום, פיתח בשנת 1996 את מרחב המשתנים שיש לבחון, כדי לזהות האם ממצאים מאתרים ארכאולוגיים יכולים להיות מזוהים עם תוצאות של רעידת אדמה כלשהי.
התפתחות המחקר.
המזרח התיכון עשיר בתעודות היסטוריות המתייחסות אליו, ובאתרים ארכאולוגיים שרבים מהם מהווים מושא התעודות הללו. בנוסף, המערכת הטקטונית הידועה בשם הפופולרי "השבר הסורי אפריקאי" (בעולם המדעי מוכר השם ״העתק ים המלח״ או ״בקע ים המלח״, Dead Sea Fault), משתרעת לאורך הירדן והערבה, ועל כן קרובה לרבים מהאתרים הארכאולוגיים באזור. טבעי אם כן, שאזור זה יהווה כר פורה ליישום מחקרים ארכאוסיימיים, ולנטיית ארכאולוגים לייחס נזק והרס בלתי מוסברים, לאחת מרעידות האדמה שהתרחשו לאורך השבר הסורי אפריקאי. כך יוחסו הרס ונזקים שנחשפו לרעידות אדמה שמקורן בשבר הסורי אפריקאי באתרים הארכאולוגיים: קומראן,עיראק אל-אמיר, פטרה, שכם, חשבון, ח'רבת שמע, יריחו ועוד.
בעקבות הפעילות הנזכרת לעיל, הופנתה תשומת ליבם של החלוצים והמבקרים בתחום זה בישראל, אל ח'רבת אל-מפג'ר מצפון ליריחו. האתר נחפר בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 על ידי הארכאולוג דימיטרי בראמכי. במרכז החפירות עמד ארמון החליף הישאם שחדריו חרגו מגאומטריה מלבנית לגאומטרית מעוין קלה. בארמכי ייחס זאת לרשלנות הבונים, אך מאוחר יותר, הגאולוגים רכס והוקסטר חקרו מעוותים אלה, והגיעו למסקנה שמדובר במעוות שצריך להיות מיוחס לרעש אדמה. רעידת האדמה הרלוונטית לעניין זה, משיקולים של תיארוך הארמון היא הרעידה הגדולה מאד שהתרחשה ב, בשנת 749. בשנת 1981 יצאו קארץ' וכפרי כנגד הגישה שרעידת אדמה גרמה למעוותים ולהרס, תוך הצגת נימוקים. מעבר לביקורת המועילה שלהם, שהביאה לצורך בהתמודדות עם נימוקיהם ולשיפור המיומנויות הפרשניות של הממצאים, הרי שביקורת זו העצימה את תשומת הלב לצורך בדיסציפלינה מסוג זה.
ראסל הביא בשנת 1980 ממצאים מפטרה ומהחפירות הסמוכות להר הבית בירושלים. הוא ייחס את ממצאי ההרס והנזק באתרים אלה לרעידת האדמה הגדולה שהתרחשה באזור בשנת 363 לספירה. העובדה שזוהה הרס מרעידת האדמה הזו בשני אתרים המרוחקים כל כך זה מזה, מעידה על גודל חריג של רעידת האדמה הזו, והיא אכן מוכרת כאחת הרעידות העוצמתיות ביותר שהתרחשו באזור באלפיים השנים האחרונות, שנייה רק לזו שהתרחשה בשנת 749. כל אלה הביאו להתעניינות גוברת והולכת בתחום אשר סוכמו על ידי עמוס נור וחגי רון באמצע שנות ה-90, ועל ידי החוקר שמואל מרקו, במאמר משנת 2008 שסוקר את המחקר באזור, לרבות אספקטים מתודולוגיים.
למעשה, כל האגן המזרחי של הים התיכון נהנה מתנאים הדומים לאלה של המזרח התיכון והמתוארים לעיל, בכל הקשור לפוטנציאל המחקר הארכאוסייסמולוגי בו. בולטות בתחום זה הן יוון ואיטליה, העשירות בתרבות ארכאית ובפעילות סייסמית בולטת. לפי ג'ונס וסטירוס, האתר הראשון שנחפר שם, עם הסתכלות ארכאוסייסמית מסוימת היה בפורום של הנמל העתיק באוסטיה הסמוכה לרומא. שם נמצאו עמודים שקרסו באופן המקביל זה לזה, עובדה שהיום מהווה עדות מובהקת להרס מרעידת אדמה, שכן אחרת כל קריסה שהיא אמורה להביא לכיוון אקראי של שכיבת העמודים הקורסים. באתונה, האתר הראשון שנחקר עם אוריינטציה ארכאוסייסמית הוא מקדש הפייסטוס; בשנת 1956, חוקר יווני בשם גאלאנופולוס פירש הסטה ממקומם של עמודי המקדש כתוצאה של רעידת אדמה; מאוחר יותר, בשנים 1991-2, הצליחו שני חוקרים יוונים לבנות מודל כמותי שמסביר את ההסטה הזו מבחינה כמותית וסייסמית. גם בקוריון שבקפריסין השכנה התברר בשנת 1981 שהעיר נהרסה ברעידת אדמה, והחפירות שם חשפו שלדי בני אדם שנהרגו תוך כדי פעילותם, ואפילו תבשילים שהכנתם הופסקה בגין רעידת האדמה. ממצאים ארכאולוגיים, בשילוב טקסטים עתיקים, הביאו חוקרים לשחזור רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בימי עוזיהו מלך יהודה, ואשר מוזכרת בספר עמוס, הושע וספר זכריה. הם העריכו את מוקד רעידת האדמה אי שם בבקעת הלבנון ואת גודל הרעידה כ- +/-8 בסולם ריכטר, על סמך ממצאים מאקרוסייסמיים של הערכת עוצמה סייסמית XII שם.
בנוסף, נערכו עוד מחקרים רבים. חלק מכתבי העת המובילים בתחום מדעי כדור הארץ הקדישו גיליונות מיוחדים לריכוז מאמרים בתחום זה. בנוסף, בעקבות ההתפתחויות שתוארו לעיל, לא מתקיימים כבר מקרים שארכאולוגים לבדם מנסים להתמודד עם פרשנויות של הרס ונזק באתרים וייחוסם לרעידת אדמה זו או אחרת, מבלי שישתפו במחקר ובממצאים חוקרים מהתחומים השונים של מדעי כדור הארץ.
הווארד רוזנברג
הווארד אנתוני רוזנברג (באנגלית: Howard Anthony Rosenberg; נולד ב-10 ביוני 1942) הוא מבקר טלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
רוזנברג נולד בקנזס סיטי שבמיזורי. הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת אוקלהומה בשנת 1964 ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת מינסוטה (1966). בשנים 1965–1966, במהלך לימודיו במינסוטה, ערך את השבועון "White Bear Weekly", ולאחר מכן היה כתב ב-"Moline Dispatch" בשנים 1966–1968. הוא עבד ב"לואיוויל טיימס" משנת 1968 ועד 1978, תחילה ככתב כללי, אחר כך ככתב פוליטי, ולבסוף כמבקר טלוויזיה. בשנת 1978 החל לעבוד ב"לוס אנג'לס טיימס", ושימש מבקר הטלוויזיה של העיתון במשך 25 שנה. בשנת 1985 זכה בפרס פוליצר לביקורת . רוזנברג טבע את המונח "אמנויות לחימה משולבות", (MMA), בסקירה שלו לאירוע הראשון של האליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) ב"לוס אנג'לס טיימס" ב-15 בנובמבר 1993. בטור שפרסם זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, אמר רוזנברג כי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש נראה "נוקשה ונערי". זה הוביל לבקשות לפיטוריו והוא הצהיר שקיבל מכתבים שקראו לו "אוסמה בן רוזנברג" בגלל המחלוקת. באוגוסט 2003 פרש רוזנברג.
רוזנברג היה שופט בחבר השופטים של פרס פיבודי משנת 1996 עד 2003. הוא חיבר אנתולוגיה של מאמריו, "Not So Prime Time: Chasing the Trivial on American Television" (2005), וכתב את הספר "No Time to Think: The Menace of Media Speed and the 24-Hour News Cycle" עם צ'ארלס פלדמן (2008). הוא מלמד מספר קורסים בביקורת טלוויזיה כמרצה מן החוץ (adjunct professor) בבית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
חיים אישיים.
בתו של רוזנברג, קירסטן רוזנברג , ניהלה מאפייה טבעונית בוושינגטון הבירה, והיא הזמרת הראשית של להקת המחווה הנשית "The Iron Maidens".
שארל-דניס בורבאקי
שארל דניס סאוטר בורבאקי (בצרפתית: Charles Denis Sauter Bourbaki; 22 באפריל 1816 - 22 בספטמבר 1897) היה גנרל צרפתי.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
בורבאקי נולד ב-22 באפריל 1816 בפו, והיה בנו של הקולונל היווני קונסטנטין דניס בורבקי, שנפטר במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1827. הוא התחנך במכללה הלאומית הצבאית, ולאחר מכן בסנט סייר, ובשנת 1836 הצטרף ל"זואבות", והוסמך כלוטננט בהגיון הזר בשנת 1838 "ולשליש של" לואי פיליפ. בשנת 1842 הועלה לדרגת קפיטן "בזואבים", ובשנת 1849 נשלח לאלג'יריה. בשנת 1850 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1851 הועלה לדרגת קולונל. בשנת 1854 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ובמלחמת קרים פיקד על חלק מהכוחות האלג'יריים; ואף התפרסם בקרבות אלמה אינקרמן וסבסטופול. בשנת 1857 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ובשנת 1859 מונה למפקד בליון. הצלחתו במלחמה באיטליה הייתה שנייה רק לזו של מקמהון, ובשנת 1862 הוא הוצע כמועמד לכס המלכות היווני הפנוי, אך דחה את הכבוד שהוענק לו.
מלחמת צרפת–פרוסיה.