בספרו של ארתור רנסום, "בוהמיה בלונדון", שפורסם ב-1907, כאשר הוא היה בן 23, ומהווה דיווח בדיוני בחלקו על שנותיו הראשונות בלונדון, מתוארת תמונה מרתקת ובעלת אופי רומנטי יתר על המידה של ההתרחשות הבוהמיינית של השכונה באותה תקופה. האומנית האמריקאית, פמלה קולמן סמית', המעצבת של קלפי הטארוט של ארתור אדוארד וייט וחברה במסדר השחר המוזהב, מופיעה בפרק "ערב בצ'לסי" שבספר זה בתור הדמות "ג'יפסי".
מקום מרכזי בחיי האומנות והתרבות של צ'לסי הייתה הספרייה הציבורית של צ'לסי, שבתחילה ניצבה ברחוב מנרסי. איש הסגל שפעל בה במשך התקופה הארוכה ביותר היה ארמיטג' דנטון, שעבד בה מ-1896, כאשר היה בן 22 ועד לפרישתו ב-1939. ב-1929 הוא מונה כספרן הראשי. ב-1980 נרכש הבניין על ידי "קולג' האומנויות והעיצוב של צ'לסי".
"אוסף צ'לסי" (Chelsea Collection) הוא אוסף יקר ערך של הדפסים ותמונות של צ'לסי הישנה. תחילתו של האוסף ב-1887 והוא כולל עבודות של אומנים כמו רוזטי ווייסטלר. במהלך תקופת עבודתו בספרייה בנה דנטון את האוסף בשקידה, כך שעם מותו ביולי 1949 הוא מנה יותר מאלף פריטים. בסוף המאה ה-20 מנה האוסף יותר מ-5,000 פריטים ועוד היד נטויה.
"אגודת צ'לסי" (Chelsea Society), שהוקמה ב-1927, נותר גוף פעיל שעוסק בשימור וייעוץ בנוגע לשינויים בסביבה הבנויה של צ'לסי.
צ'לסי מתקופת "לונדון החוגגת" ועד היום.
זוהרה של צ'לסי שב אליה בבהירות ולזמן קצר במהלך תקופת לונדון החוגגת של שנות השישים ובראשית שנות השבעים של המאה ה-20. מרכז הפעילות באותה תקופה היה ברחוב קינגס. בחלקה המערבי של צ'לסי שכנו חנויות הבוטיק Granny Takes a Trip ו-The Sweet Shop, שבאחרונה נמכרו בגדי קטיפה ומשי, חולצות חסרות שרוולים וכריות לרצפה ורבים מיודעי הדבר של התקופה היו לקוחות של חנויות אלו, כולל קית' ריצ'רדס, טוויגי ורבים אחרים.
הדמות של "נערת צ'לסי" (Chelsea girl) הייתה סמל, כפי שכתב העיתונאי ג'ון קרוסבי, של מה ש"הגברים מצאו כשובה לגמרי", עם "פילוסופיית החיים המדהימים". באותה תקופה התגוררו בצ'לסי חברי להקת הביטלס וחברי להקת הרולינג סטונז, בריאן ג'ונס, מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס. בשנות השבעים שכן באזור "סוף העולם" (World's End) ברחוב קינגס הבוטיק "סקס" (Sex) של מלקולם מק'לארן וויויאן וסטווד והיה מקום לידתה של תנועת הפאנק בבריטניה.
בסוף שנות השבעים עברה אוכלוסייתה הבוהמיינים והפאנקיסטים מצ'לסי לשכונת נוטינג היל הסמוכה וצפונה אל שכונת קמדן טאון.
רחוב קינגס נותר העורק הראשי העמוס של צ'לסי ועל אף המוניטין המתמשך שלו כיעד לקניות, שוכנים בו רבים מסניפי הרשתות שאותם ניתן למצוא גם ברחובות מרכזיים אחרים, כמו גאפ ומקדונלד'ס. רחוב סלואן מדביק את רחוב בונד כאחד מיעדי הקניות המרכזיים של לונדון, ושוכן בו מגוון של חנויות יוקרה למכירת תכשיטים ואופנה כמו קרטייה, טיפאני ושות', דולצ'ה וגבאנה, פראדה, גוצ'י, הרודס, כריסטיאן דיור, לואי ויטון, ג'ימי צ'ו, ג'ורג'ו ארמני, איב סן-לורן, שאנל, ולנטינו, בולגארי, ורסצ'ה וגראף.
ב-27 בנובמבר 1974 פוצצה יחידה של הצבא האירי הרפובליקני הזמני מטען חבלה כפול ברחוב טייט שבצ'לסי ממנו נפצעו 20 איש.
ספורט.
במאה ה-18 היה "מועדון הקריקט של צ'לסי" מהבולטים בזמנו והוא שיחק את משחקי הבית שלו במה שהיה ידוע אז כ"שטח הפתוח של צ'לסי" (Chelsea Common), שטח שנעלם כמעט לחלוטין במסגרת תנופת הבנייה של המאה ה-19. קיים תיעוד על תחרויות חשובות בין השנים 1731 – 1789, שבהן השתתף המועדון או שהתנהלו ב"שטח הפתוח".
מגרש הבית של מועדון הכדורגל צ'לסי, סטמפורד ברידג', שוכן בשכונת פולהאם השכנה, בקרבת הגבול עם שכונת צ'לסי. כנגזר מרמת החיים הגבוהה של צ'לסי ושל תושביה, נחשבים אוהדיה של קבוצת צ'לסי כעשירים ביותר באנגליה. המועדון נמצא בבעלותו של המיליארדר רומן אברמוביץ', תושב צ'לסי.
צ'לסי (שכונה)
דוקותיים
דוקותיים היא סדרת רשת דוקומנטרית שבועית של כאן תאגיד השידור בבימויו של יוצר הסדרה, איתי אשר. הסדרה שמה במרכזה ישראלים שסיפורם לרוב לא נשמע בתקשורת. סיפורם האישי של הגיבורים מועבר ללא קריינות.
רקע.
דוקותיים היא הסדרה הראשונה שיצר תאגיד השידור כאן וסדרת הרשת הדוקומנטרית הראשונה בישראל, ועלתה לראשונה באפיקי הדיגיטל של "כאן" באפריל 2016 טרם סגירת רשות השידור.
שם הסדרה נובע מהתכנון שכל פרק יארוך שתי דקות, אך עם חלוף הזמן התארכו הפרקים לעד 10 דקות.
סגנון הסיקור.
סגנון הסיקור משלב בין העיתונות הדיגיטלית הקצבית לעיתונות גונזו בה הכתב נטמע בחוויית הסובייקט המסוקר ולרוב חושפת את העיתונאי למצבים קיצוניים, מסוכנים או מרגשים.
טכניקת צילום הסדרה שמה דגש על אסתטיקה ויזואלית ואתרי הצילום נבחרים באופן שנותן ייצוג מגוון מהחרמון ועד אילת, כולל מעבר לקו הירוק. שניים מהפרקים צולמו בפראג, צ'כיה.
נושאים.
הנושאים העיקריים בהם עוסקת הסדרה הם: תופעת אינטרנט, ליגליזציה של קנאביס, דמויות שאינן פוליטיקלי קורקט או שנמצאות בשולי החברה, טכנולוגיה והמפגש שלה עם העולם הישן, מוזיקה, ספורט אקסטרים, מוות, מגדר, החברה הערבית, אמנים, אקטיביסטים, מיניות והתמודדות עם נכות.
הפרקים שונים זה מזה באופיים בהתאם לאופי הגיבור. בין הגיבורים:
סדרות בת.
בעקבות הצלחת הפורמט נוצרו סדרות בת המתמקדות בנושאים ספציפיים:
מארסיאס
מארסיאס (ביוונית: Μαρσύας) הוא סאטיר מהמיתולוגיה היוונית. מארסיאס הוא דמות מרכזית בשני סיפורים הקשורים במוזיקה: בראשון הוא מוצא את חליל האאולוס שזרקה האלה אתנה ומנגן בו. בשני הוא מזמין את האל אפולו לתחרות מוזיקה בה הוא מפסיד גם את חייו. מוצאו נתון במחלוקת. לפי כמה מקורות הוא בנו של אולימפוס (בנם של הרקולס ושל אוּבּוֹיָה) ולפי אחרים של אויאגרוס או של היאגניס ואולימפוס הוא בנו או תלמידו.
מציאת האאולוס.
אתנה השליכה את חליל האאולוס שלה (כלי נשיפה חד-קני או דו-קני שהיה בשימוש ביוון העתיקה) עם קללה אחרי שהאלות לעגו לה על מראה לחייה הנפוחות כשנגנה בו (או כשראתה את עצמה משתקפת כך במים). מארסיאס מצא את האאולוס, לקח אותו והתמחה בנגינה בו (או שנשאר בחליל עוד זיכרון מנגינת אתנה). פאוסניאס (גאוגרף וטייל יווני מהמאה ה-2 לספירה) העיד שראה "פסל של אתנה מכה את מארסיאס על שלקח את החלילים שביקשה להיפטר מהם לעולם".
מארסיאס ואפולו.
מארסיאס, הרגיש שלמד לנגן באאולוס בכישרון כה רב שהזמין את אפולו, אל המוזיקה והאמנות, לתחרות נגינה שבה המנצח יעשה כעיני רוחו במנוצח. אפולו ינגן בנבל (קיתארה), מארסיאס באאולוס, והמוזות תהינה השופטות. היגינוס (סופר רומי) מספר שמארסיאס עזב מנצח את הסבוב הראשון, אבל כשאפולו הפך את הנבל וחזר על נגינתו, מארסיאס לא יכל לבצע זאת עם האאולוס ולכן הפסיד בתחרות. לפי תאורים אחרים ליווה אפולו בשירתו את נגינת הנבל שלו. כשמארסיאס מחה שהתחרות הייתה על נגינה בכלי מוזיקה ולא בקול, אפולו ענה שמארסיאס דווקא כן משתמש בקולו כשהוא מנגן באאולוס. המוזות בכל אופן תמכו באפולו שהוכרז כמנצח. אפולו, כעונש על חטא הגאווה (ההיבריס) של מארסיאס קשר אותו ופשט את עורו במערה בקלאינאי שבפריגיה. אפולו אז תלה את העור על עץ אורן ליד אגם אאולוקרני שלפי סטראבון (היסטוריון וגאוגרף יווני שנולד במאה ה-1 לפנה"ס) היה מלא בקנים מהם הכינו פיות לחלילים. אחיו של מארסיאס, נימפות, אלים, ואלות ביכו את מותו ודמעותיהם היו (לפי המטמורפוזות של אובידיוס) למוצא נחל מארסיאס בפריגיה הנשפך לנחל מֶאַנדֳר ליד קלאינאי. הרודוטוס (היסטוריון וטייל יווני מהמאה ה-5 לפנה"ס) מדווח שעורו של מארסיאס עדיין מוצג במקום. אפלטון לעומת זאת טען שהעור שימש להכנת נאד יין.
סיפור זה דומה מאוד לתחרות מוזיקלית אחרת בין אפולו לפאן (שניגן בחליל פאן). השופט היה המלך מידאס וכשהוא הכריע לטובת פאן, העניש אותו אפולו והפך את אוזניו לאוזני חמור. סיפור זה לפעמים משולב במקורות עם סיפורו של מארסיאס - ובמיוחד נפוצה הגרסה שבה מידאס שופט בתחרות עם מארסיאס.
מאפיינים נוספים.
מארסיאס מוזכר כמייצג או אף כממציא אומנות הנגינה בחליל או כמקבל את אומנות המוזיקה בכלל. הוא היה עובד את קיבלי האלה-אם והלחין עבורה שיר בלווי חליל.
מארסיאס גם נקשר לדיוניסוס (כאחד ממשרתיו) שבתורו מזוהה עם ליבר - אל החירות הרומאי ופטרון הפלבס ברומא (שכבת העם הפשוט). כך כנראה נקשר גם מארסיאס ברומא בזכויות ובחירות הפלבס ומאבקו באפולו כמאבק בין העם הפשוט לאצולה. בני בית האב הפלבאי ה"מרקי" טענו שמוצאם ממארסיאס. גאיוס מרקיוס רוטילוס (בן בית אב זה) היה לפלבאי הראשון שמונה לדיקטטור ולקנסור (משרות פוליטיות בכירות של הרפובליקה הרומית). בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הוא העמיד בפורום הרומאי פסל של מארסיאס באזור הקומיטיום שם נערכו עצרות עם ונאומים פוליטיים. הפסל נשאר לעמוד שם כ-300 שנה ונהיה כך קשור לזכות חופש הדיבור ולהפגנות הפלבס. לפסל הייתה דמות של סילנוס הנושא נאד יין על כתפו השמאלית ומרים את ידו הימנית. לעיתים קרובות הפסל שימש לתליית השמצות וגסויות. צאצא של גאיוס זה, לוקיוס מרקיוס קנסורינוס הטביע מטבעות עם דמות מארסיאס חובש את המצנפת הפריגית מסמלת החירות בימי מלחמת המעמדות של סולה בשנות ה-80 לפנה"ס (לוקיוס לבסוף הוצא להורג בידי סולה המנצח שהגביל את זכויות הפלבס). כמה קולוניות רומאיות העתיקו את המנהג הרומאי והעמידו גם כן פסל של מארסיאס בפורום שלהן כסמל לעצמאותן.
אלכסנדר ויצ'רצ'ק