תיאטרון לי-לה-לו נוסד על ידי האמרגן משה ואלין בשנת 1944. התיאטרון העלה הצגות רֶוויוּ – שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים. שם התיאטרון נגזר משמו של תיאטרון רוויו מצליח שפעל בשעתו בוורשה בשם "קווי-פרו-קוו" (בלטינית: Qui Pro Quo, "משהו בשביל משהו" כלומר:"קח ותן"). באותה עת כבר פעל בתל אביב תיאטרון "המטאטא". אולם, בניגוד ל"מטאטא", שהיה תיאטרון סאטירי ברוח סוציאליסטית והציג תמיד עמדה אקטואלית, ביקש ואלין לייצר תיאטרון אסקפיסטי שיכלול פזמונים ומערכונים בסגנון קברט אירופאי שמטרתו להנעים את הזמן. התוכניות כללו מינון משולב של הומור בצד נוסטלגיה וסנטימנטליות ומוזיקה קלה בביצוע מקצועי ומלוטש עם השקעה בתפאורה ותלבושות ודגש על הופעתם של כוכבים. התכנים התרחקו מפוליטיקה והתבססו על מצבים קומיים בין טיפוסים שונים, יחסים שבינו לבינה, ומשחקי לשון. לכך תרמו גם פזמוניו של אלתרמן ששילבו קלילות והומור, שליטה וירטואוזית בעברית ומבט בוחן על נושאים חברתיים.
התוכנית הראשונה של התיאטרון נקראה "הספר מתל אביב" והועלתה בלראשונה ב-4 בנובמבר 1944 באולם יאשה חפץ בסמטת בית השואבה בתל אביב. בתוכנית זו התגלתה הזמרת שושנה דמארי ששרה את "לילה בגלבוע". דמארי בת העשרים הייתה כוכבת התיאטרון והתגלית שלו. היא שרה בו מיומו הראשון וזכתה בו לפרסום ולתהילה. בין כוכבי התיאטרון היו השחקנית והקומיקאית עלינה סטרניצקה, הבדרן אלכסנדר יהלומי והזמרים יוסף גולנד, שמשון בר-נוי ומתתיהו רוזין. בין שחקניו הופיע גם זמן קצר מישא אשרוב, לימים שחקן תיאטרון "הבימה", וכן הזמרת והשחקנית ז'ני לוביץ', שהופיעה בארבע הצגות במשך שנה אחת. הזמרת חנה אהרוני הופיעה בו כילדת פלא בהיותה בת 15. עוד הופיעה שם מינה ברן, זמרת ושחקנית שעלתה מפולין. ברן שרה את 'טנגו כפר סבא' ו'ארצנו הקטנטונת'. כמו כן ביצעה את הפזמון 'עכשיו עושים את זה מניילון' של אלתרמן ווילינסקי בתוכנית 'לא יותר מדי' ב-1947, ביצוע שזכה לבקורת צוננת של המבקר חיים גמזו בעיתון 'הארץ' שטען שהיא "רצחה את הפזמון של אלתרמן" ועל כך הוכה על ידי בן זוגה של ברן.
לאחר סיום ההופעות בתל אביב נדד התיאטרון להופעות בחיפה, ירושלים, עפולה, טבריה וגם ליישובים קטנים ומרוחקים יותר.
בשנת 1945, בתוכנית השנייה בתיאטרון: "ראיון בלי-לה-לו", כיכבה שושנה דמארי בשירו של נתן אלתרמן "כלניות", שהפך ללהיט ביישוב. בתקופת המאבק נגד הבריטים, ימי השבת השחורה והעוצר על תל אביב כינו אנשי היישוב את חיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (הצנחנים בכומתותיהם האדומות) בשם "כלניות". הבריטים חשדו כי שירו של אלתרמן מכוון נגדם, ובאחד הערבים אף סגרו את התיאטרון.
להיט התוכנית ה-14 (שנקראה "רק למבוגרים" ובכורתה התקיימה ב-4 בפברואר 1948) היה השיר "לילה לילה" של אלתרמן ומרדכי זעירא.
במהלך מלחמת העצמאות הפסיק התיאטרון את הופעותיו כיוון שרוב שחקניו גויסו לצה"ל. עם תום המלחמה רבים מן השחקנים לא שבו להופיע בלי-לה-לו.
משנת 1949 ועד פירוק התיאטרון.
לאחר הקמת המדינה קלט התיאטרון מספר שחקנים עולים, מהבולטים שבהם הייתה הזמרת והשחקנית ג'טה לוקה שביטאה את רוח תקופת העלייה ההמונית בשירה "אני חדש בארץ". תוכניות התיאטרון בגלגולו זה נטו יותר לסאטירה פוליטית-חברתית.
במקביל, בשנת 1949 יצאו וילנסקי ודמארי למסע הופעות בארצות הברית ואת דמארי החליפה הזמרת חנה אהרוני. בשנת 1950 הועלו בתיאטרון הצגות בבימויו של ביטוש דוידוב. בתום השנה הראשונה לכינונו מחדש העלה התיאטרון 416 הצגות וביקרו בו 70,000 צופים. בסוף אותה שנה החליט ואלין להתרכז באמרגנות והעביר את ניהול התיאטרון לידי ג'ורג' ואל, שעלה באותה עת מרומניה והיה מנוסה בניהול. ואל גייס לתיאטרון אמנים נוספים, רבים מהם עולים מרומניה, אך גם אחרים, כולל מרים פריש ששרה את אחד הביצועים הראשונים ל'היה היו אי פעם בחורים' ב-1950. תחת ניהולו של ואל נבלמה המגמה הסאטירית והוחלפה בבידור השם דגש על מקהלה גדולה, תפאורות, תלבושות, תאורה וריקודים.
ב-1951 צורפו לתיאטרון אמנים עולים נוספים, בהם שחקנית וזמרת האופרטה דורותיאה ליביו ובעלה פאול קוסלה שהופקד על ניהול התזמורת והקים במסגרת התיאטרון תזמורת ביג בנד. התיאטרון החל בהפקת אופרטות של ז'אק אופנבך ופרנץ להאר על מנת לשרוד כלכלית.
בפברואר 1954 נערכה הופעת הבכורה של ההצגה "הילולילה", שניסתה להשיב לתיאטרון את רוחו, עם פזמונים של אלתרמן, אך הייתה זו התוכנית האחרונה שהועלתה בתיאטרון לפני שנסגר עקב קשיים כלכליים באותה שנה.
תיאטרון דו-רה-מי המשיך בהעלאת רפרטואר דומה.
לי לה לו
ארץ כנען
מצעד הפזמונים העברי השנתי
מצעד הפזמונים העברי השנתי היא תחרות שירים בעברית, המשודרת ברדיו בערב ראש השנה מדי שנה, מאז שנת 1963. כיום ישנם שני מצעדי פזמונים עבריים, אחד ברשת ג' של קול ישראל (כאשר בין השנים 1969 ל-1997 שודר המצעד בתוכנית מקום בצמרת) וכיום כאן גימל של תאגיד השידור הישראלי והשני בגלגלצ הפועלת במסגרת גלי צה"ל. תפקידם הוא לסכם את כל מצעדי הפזמונים השבועיים ששודרו בשנה החולפת. במצעד זה משודרים השירים הנבחרים של השנה על פי סדר בחירתם, כשהשיר הזוכה במקום הראשון נקרא "שיר השנה". כמו כן נבחרים הזוכים בכמה קטגוריות קבועות: "זמר השנה", "זמרת השנה", "להקת השנה" או "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" או "פריצת השנה". השירים והמבצעים נקבעים על פי בחירת המאזינים ולפעמים גם נותנים משקל לדרוג השירים במצעדים השבועיים במהלך השנה.
לי- לה- לו
מורנה (כלי שיט)
מורנה היא סירת פשיטה (NSW-Naval Special Warfare), לפעילות משולבת הן בים העמוק והן בקרבת החוף של יחידות הקומנדו הימי של ישראל (שייטת 13), ארצות הברית ומדינות נוספות.
הסירה בנויה מתחתית קשיחה ודפנות מתנפחות, (RIB-Rigid Inflatable Boat). נתונים אלה מקנים לסירה מהירות גבוהה וכושר ציפה גבוה גם בתנאים של ים סוער (דרגה 6) ורוחות מעל 80 קמ"ש.
התחתית הקשיחה בנויה בצורת V עמוק ועשויה מפיברגלס וקוולר המחוזקים בשרף פולימרי. מבנה זה מאפשר גישה עד לקרבת החוף למטרת הנחתה של הלוחמים או פינוי וחילוץ. הדפנות המתנפחות העשויות משתי שכבות של ניילון המחוזקות בגומי סינתטי, בעלות מבנה מעוגל הנוטה כלפי חוץ, מקנות יציבות בפניות ותימרונים חדים, ומפחיתות משמעותית את הרסס המותז על הלוחמים בזמן ההפלגה.
מבנה הסירה והרכב החומרים מהם היא עשויה מאפשרים בשעת הצורך גם את השלכתה לים מתוך מטוס תובלה, מבלי שתיפגע ותינזק.
גדודי חללי אל אקצא
צוללת גל
הנמלולים
גרין ביי פאקרס
גרין ביי פאקרס (באנגלית: Green Bay Packers) היא קבוצת פוטבול בליגת ה-NFL אשר מושבה בגרין ביי, ויסקונסין.
הקבוצה אשר הצטרפה ל-NFL בשנת 1921 היא הקבוצה היחידה בספורט האמריקאי שאיננה בבעלות פרטית ואשר מניותיה מחולקות בין אוהדיה כאשר אין אפשרות לאדם אחד להשתלט על הקבוצה. היא גם הקבוצה בעלת מספר האליפויות הרב ביותר. תשע אליפויות NFL ו-4 זכיות בסופרבול.
היסטוריה.
קבוצת הגרין ביי פאקרס נוסדה בשנת 1919 על ידי קרלי למבו. שלושים ושמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 1957 עברו הפאקרס למשכנם הנוכחי אשר נקרא על שם מייסדה, למבו פילד. למבאו נתן לקבוצה את כינויה על שם חברת האריזה בה הוא עבד. בתחילת הדרך צבעי הקבוצה היו כחול וצהוב-זהב ורק כעבור מספר שנים הוחלף הכחול לירוק הנוכחי. בשנת 1921 הפכו הפאקרס לקבוצה מקצוענית והצטרפו ל-NFL.
הפאקרס היא הקבוצה היחידה שאינה בבעלותו של גוף זה או אחר כפי שמקובל בארצות הברית. עוצמתו של הבדל זה גדול אף יותר כאשר בהתחשב בנתוני האוכלוסין המאפיינים ערים אשר בתחומן ממוקמת קבוצת ספורט, בעוד שבדרך כלל האוכלוסייה עליה מתבססת קבוצה מקצוענית בארצות הברית מונה מיליוני תושבים, הרי שבגרין ביי מתגוררים רק מעט יותר ממאה אלף תושבים. למרות כל האמור לעיל, לא נותר ולו מקום פנוי אחד באצטדיון בכל אחד ממשחקיה הביתים של הקבוצה לאורך השנים. תור ההמתנה לרכישת מנוי עונתי עולה על 25 שנים. עד לשנת 1995 נהגה הקבוצה לשחק את חלק ממשחקיה הביתיים במילווקי, העיר הגדולה ביותר במדינת ויסקונסין.
תארים.
גרין ביי זכתה ב־13 אליפויות בהן ארבע זכיות בסופרבול וכמו כן הייתה לקבוצה היחידה שזכתה בשלושה תארים רצופים, הישג אותה רשמה פעמיים: בשנים 1929, 1930, 1931 וכמו כן בשנים 1965, 1966, 1967.
שנות ה-60 היו השנים המוצלחות ביותר של המועדון, המאמן וינס לומברדי לקח את הקבוצה שהייתה בתקופת שפל והצעיד אותה לחמש זכיות בתקופה של שבע שנים, כאשר בכללן זכייה בשני משחקי הסופרבול הראשונים.
מאוחר יותר נקבע כי גביע הסופרבול יקרא על שמו של וינס לומברדי האגדי.
אוהדי הקבוצה.
אוהדי הקבוצה הידועים במסירותם נקראים "צ'יזהדס", ובתרגום חופשי - ראשי גבינה. כינוי זה דבק בהם משתי סיבות: הראשונה היא מעצם היותה של ויסקונסין מדינה אשר מתמחה ביצור גבינות, והשנייה אשר למעשה אינה יכולה להתקיים ללא הראשונה, היא כי אוהדי הקבוצה נוהגים לחבוש לראשם כובעים בצורת משולשי גבינה.
פסק דין רו נגד וייד