ב-2000 שיחק בסדרת הטלוויזיה "האישה האחרת" שכתבו נועה ארד ברנר, מירב בן-גוריון, צביקה קרצנר ועמית ליאור וביימו אורי ענבר ושמי זרחין. ב-2001 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שרמן בחורף" שכתב משה זונדר על פי ספרו של אמנון דנקנר וביים אורי ענבר. ב-2003 גילם את אמנון דביר בטלנובלה "אהבה מעבר לפינה" שביים עופר ויצמן. באותה שנה גילם את ראש אמ"ן אלי זעירא, בסרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים" המציג את תהליכי קבלת ההחלטות המדיניות והצבאיות שקדמו למלחמת יום הכיפורים. ב-2006 הנחה את תוכנית המציאות של ערוץ 10, "The Show", שירדה לאחר 2 תוכניות עקב רייטינג נמוך. ב-2007 גילם את אהרל'ה בסדרת הדרמה "משמורת" שכתבה וביימה עירית לינור. ב-2008 התארח בתוכנית "שולץ" ששודרה בYes .
ב-2011 שיחק בסרט הקולנוע "הערת שוליים" לצד ליאור אשכנזי, ושלמה בראבא. ב-2012 גילם את עומר קאלו בסדרת המתח "המיוחדת" שביים עודד רסקין. ב-2013 השתתף בסדרת הנעורים "שולחן לשישה" בערוץ 10 שמבוסס על ספרה באותו שם של "גלילה רון־פדר-עמית". באותה שנה שיחק בסרט סטודנטים בשם "חנייה בצל" לצד אמיר וולף, ריקי בליך ועודד לאופולד. בשנת 2014 שיחק בסרט "הורה 79" בבימויו של אלי כהן לצד גילה אלמגור, ויוסי גרבר.
בנובמבר 2016 החל שידורה בערוץ הראשון של הסדרה הדוקומנטרית "צולם ביום חול". בסדרה, בהנחייתו של דטנר, הוא בוחן את התרבות היהודית המודרנית, על רבדיה השונים, כפי שבאה לידי ביטוי בעשור השני של המאה ה-21.
ב-2019 גילם את הרב אהרן שפירא בסדרה "מתיר עגונות". ב-2021 גילם את המפקד בסדרת המתח "השוטרים" ששודרה בקשת 12.
ב-2022 גילם את תפקיד החזן הצבאי הראשי ומנצח מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה "שישו ושמחו" ששודרה בערוץ כאן 11.
בדיבוב.
ב-1993 דיבב את לפי בסרט "". ב-1997 דיבב את האדס בסרט "הרקולס". ב-2000 דיבב את קפטן ג'וזף קורסו בסרט "טיטאן AE". ב-2001 דיבב את סאליבן בסרט "מפלצות בע"מ", ואת פאצ'ה בסרט "הקיסר נפל על הראש". ב-2004 דיבב את בוב פאר - מר סופר על בסרט "משפחת סופר על". ב-2005 דיבב את פאצ'ה בסרט "הקיסר נפל על הראש 2".
ניהול.
בין השנים 2004–2009 שימש כמנכ"ל ומנהל אמנותי של תיאטרון באר שבע.
נוסף על תפקידיו האמנותיים, שימש דטנר ב כיו"ר קבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן גבעתיים.
ברדיו.
מאז 2007 ועד ראשית 2014 הגיש בהתנדבות, יחד עם אודיה קורן, מדי יום חמישי במשך שעתיים, את תוכנית הרדיו הלילית בגלי צה"ל "ציפורי לילה עושות עניין". שבועיים לאחר סיום דרכה של התוכנית "ציפורי לילה עושות עניין", החל דטנר להגיש מדי שבוע בצהרי יום שישי באותה תחנת רדיו, גם כן לצד קורן, את התוכנית "בטלים בשישי". את שתי התוכניות, זו שהסתיימה וזו שמשודרת מאז בימי שישי, ערכה ועורכת ענבל גזית.
פוליטיקה.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע על החלטתו להצטרף לרשימה לכנסת של "מפלגת ותיקי ישראל", בראשותו של דני יתום, אולם שבועות ספורים לאחר מכן, נודע שהרשימה לא תתמודד לבסוף בבחירות.
משפחתו.
דטנר נשוי לסמדר, מהנדסת תעשייה וניהול, ואב לבת ובן. הם מתגוררים ברמת גן.
בתו, שרון, גילמה את איריס אינדיבו בעונה הראשונה של הסדרה היומית "ראש גדול" המשודרת בערוץ זום.
טבח התיירים בלוקסור
טבח התיירים בלוקסור היה פיגוע טרור קטלני שהתרחש ב-17 בנובמבר 1997 באזור דיר אל-בחרי, אתר ארכאולוגי מפורסם שליד העיר לוקסור במצרים.
בשעה 08:45 בבוקר, חוליה בת שישה חברים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה המצרי, הלבושים במדי שירותי הביטחון, תקפה קבוצת תיירים גדולה שביקרה במקדש חתשפסות, בעזרת רובים אוטומטיים וסכינים.
החוליה רצחה 62 איש, מתוכם 58 תיירים זרים משווייץ, יפן, בריטניה, גרמניה, צרפת וקולומביה וארבעה מצרים. לאחר שהתוקפים ניסו להימלט ברכב מהמקום, החל קרב יריות בינם לבין כוחות הביטחון המצריים שבו נפצע אחד המחבלים. המחבלים נמלטו להרים סמוכים והתאבדו.
המחבלים הותירו אחריהם בזירת האירוע כרוזים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה וענדו על ראשיהם סרטים עם הכיתוב "מוסטפא חמזה - לפקודתך", על שם מנהיג הארגון.
הטבח, שהתרחש בשיאה של עונת התיירות המצרית, פגע בה קשות והפחית בצורה ניכרת את כמות התיירים במצרים למשך מספר שנים.
אברהם סוסקין
אברהם סוֹסְקין (28 בנובמבר 1881 – 28 באוגוסט 1963) היה צלם עברי אשר תיעד את הקמת היישוב היהודי בארץ ישראל.
סוסקין נודע בתור "הצלם של תל אביב", וכמי שצילם את האירוע ההיסטורי של הגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909, כשהנוף התל אביבי לא היה אלא רצועת ים ודיונות של חול. בנוסף, זכה לתעד את ראשי הציונות ברגעים המכריעים של תקומת מדינת ישראל. רוב תצלומיו הם תצלומים מאורגנים המראים את טיב ואופי התקופה הקשה של בניית הארץ.
ביוגרפיה.
סוסקין נולד ו' בכסלו תרמ"ב ליקותיאל זלמן, סוחר תבואה אמיד ובעל אות כבוד מהצאר, ולזאלטה בת שניאור זלמן רייכלין באורשה שבפלך מוהילב, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). למד במוסדות חינוך יהודי כגון חדר וישיבה, וכן בגימנסיה המלכותית בסמולנסק, ממנה גורש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 בעקבות פעילותו בתנועת "פועלי ציון" הפוליטית. הוא למד מגיסו את מלאכת הצילום ונדד ברחבי רוסיה, וב-1901 התיישב ישיבת קבע בלייפאיה שבלטביה. בשנת 1904 הצטרף סוסקין לקבוצת ציונים שעלו לארץ ישראל מסיבות אידאולוגיות, אולם לאחר שהייה קצרה בארץ חלה סוסקין במלריה ושב לרוסיה. עלה שוב לארץ ישראל בשנת 1905 עם חבריו מלייפאיה, כשעמו ציוד צילום רב שהיה ברשותו. יחד עם חבריו שכרו בית ב ביפו וייסדו בו את "האוטונומיה הליבאווית", וסוסקין הקים את הצלמנייה היהודית הראשונה ביפו, ברחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל). בשנת תר"ע נשא לאישה את גיטל סוסנוביק.
לאחר התפזרות הקבוצה, הקים סוסקין סטודיו לצילום בשכונת נווה שלום, שנקראה "פוטוגרפיה פרוגרס", בשותפות עם הצלם היהודי ג' סרוק שהיה שותפו עד לשנת 1913 לערך. בשנת 1914 עבר סוסקין להתגורר בעיר תל אביב, לאחר שהעירייה ייעדה לו מבנה מגורים ייחודי המותאם לצרכיו הצילומים וכן למגורים עם בני משפחתו ברחוב הרצל 24, והוא פתח את הסטודיו הראשון לצילום בתל אביב (ברחוב ליליינבלום). בשנת 1915 נאסר על ידי המושל הטורקי ביפו, לאחר שצילם תור לחלוקת קמח והואשם בניסיון לתעד את העוני בארץ תחת השלטון הטורקי. לאחר מספר שעות שוחרר, אולם התצלום עצמו נגנז. בשנת 1917 גורשו סוסקין ומשפחתו יחד עם כל תושבי תל אביב לפתח תקווה לתקופה של כמה חודשים עקב מלחמת העולם הראשונה.
סוסקין צילם לא רק למטרות פרנסה, אלא גם מתוך תחושת שליחות כנה כמעצב ההיסטוריה המתועדת של העם היהודי. בשנת 1926 הוציא את ספרו הנודע ביותר, "מראות תל אביב 1926-1909", שהציג צילומים המתעדים אירועים משמעותיים מראשית הקמת העיר תל אביב. על הספר קיבל סוסקין מכתבי הוקרה ממאיר דיזנגוף. בין השנים 1923–1924 יצא למסע הצילום המרכזי שלו באזור הצפון, שהתבצע בהזמנת קפא"י.
בשנת 1933 פרש סוסקין במפתיע מעולם הצילום, כאשר סגר את הסטודיו שלו, אחסן את מכלול ארכיון תשלילי הזכוכית שלו בחדר הכביסה שעל גג בניין מגוריו, ועבר להתמקד בתחום הפקות הדפוס עד לשנת 1950 לערך. בשנת 1951 פרש רשמית לגמלאות. סוסקין נפטר ב-1963 בתל אביב, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בעיר. הותיר אחריו בת ובן.
על שמו של סוסקין נקרא רחוב בצהלה.
יצירתו.
ניתן לחלק את אוסף התצלומים שהשאיר אחריו סוסקין לשלוש קבוצות מרכזיות: תצלומי ארץ ישראל והקמת היישובים בכלל, תצלומי הקמת תל אביב בפרט וצילומי הסטודיו והדיוקנאות. ארכיון התצלומים שלו הוא אחד המקורות החשובים על ראשיתה של תל אביב, העיר העברית הראשונה, ושל ההתיישבות בארץ ישראל. בשנת 2003 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית תחת הכותרת "אברהם סוסקין, רטרוספקטיבה: 1905–1945", בשני מוזיאונים בישראל במקביל – במוזיאון תל אביב לאמנות הוצגו תמונות מתל אביב, ובמוזיאון הישראלי לצילום בתל חי הוצגו תמונות ההתיישבות העובדת.
בארכיון של מכון לבון, בו נמצאים רבים מצילומיו, מחולקות תמונות הארכיון לנושאים הבאים: יישובים ציוניים וערים יהודיות ראשונות, בתי ספר וגני ילדים, תיאטראות והצגות, תעשייה וחקלאות ותצלומי סטודיו מאורגנים. כפי שניתן להבין הנושאים אלה, סוסקין תיעד כמעט כל התרחשות מרכזית בתולדות היישוב היהודי בישראל.
צילומי ארץ ישראל.
תצלומי ארץ ישראל של סוסקין עסקו בתיעוד של הקמת היישוב היהודי בארץ ישראל. אלה לרוב בוצעו תחת הזמנות חיצוניות, בין אם מהמדינה או מגופים פרטיים, כאשר חלקן צולמו כיוזמה פרטית של סוסקין עצמו. כיוון שחש בחשיבות תיעוד הקמת היישוב, הרבה סוסקין לשתף פעולה עם גורמי מימון חיצוניים, דוגמת קפא"י והקרן הקיימת לישראל. הוא לרוב השתמש באור טבעי בצילומיו, והיה מעמיד ומביים את הדמויות המצולמות לצד מוטיבים מקומיים שהתקשרו לדמות הציוני ששאפו להציג, למשל בצורת כלים חקלאיים (מכוש, מעדר, טוריה וכדומה), מתוך ניסיון ליצור הרמוניה בין הדמויות לרקע. ניכר במקרים רבים כי התמונות מבוימות, כאשר הדמויות המצולמות לבושות בבגדים נקיים, ולא נראים כל סימנים לעבודה פיזית ממשית מצדן. כמעט ולא נמצאו ייצוגים של מזרחים או ערבים בארכיון שהותיר אחריו. סדרת תצלומים בודדה של יהודים יוצאי תימן, שהייתה חריגה בנוף הארכיון, נקראה "היישוב הישן". סוסקין לא נהג ברכב מעולם, ולרוב צילומיו הסתייע בנהג מלווה או שהגיע רכוב על חמור.
צילומי תל אביב.