הפגישות הנערכות בשנים האחרונות אורכות כשלושה עד ארבעה ימים (בעבר הן ארכו זמן רב יותר, עד תשעה ימים). הדיונים במהלך הפגישות נערכים בשתי מסגרות עיקריות. האחת היא ישיבות המנהיגים הרשמיות. האחרת היא דיונים בלתי פורמליים הנערכים בין המנהיגים באתר או מתקן נופש שליד מקום הפגישה הרשמי, המכונה "מפלט" (Retreat), מנהג שהחל בפגישת 1973 בקנדה. למעשה, ההחלטות המשמעותיות ביותר של הפגישות מתגבשות דווקא באתרי המפלט. שם באו לעולם הסכמות והכרזות שונות של חבר העמים הבריטי לרבות הסכם גלנגייל, הצהרת לוסקה, הצהרת לאנגקאווי, תוכנית מילברוק והצהרת קולומבו.
בשולי פגישת ראשי הממשלות נערכות גם פגישות נמוכות דרג יותר - של שרי החוץ של מדינות חבר העמים, פגישות של קבוצת הפעולה המיניסטריאלית של חבר העמים (Commonwealth Ministerial Action Group) המופקדת על קיום ויישום הצהרת הארארה ושל מועצת היזמות וההשקעות של חבר העמים (Commonwealth Enterprise and Investment Council). כן מאז פגישת 1993 בלימסול נערכים במקביל לפגישת ראשי הממשלות כינוסים של ארגונים אזרחיים שונים הפועלים בחסות חבר העמים, לרבות משפחת חבר העמים (Commonwealth Family), האורכים לעיתים זמן רב יותר מאשר פגישת המנהיגים ומוסיפים לה גוון של פעילות תרבותית.
ראש הרשות המבצעת של המדינה המארחת את הפגישה מקבל על עצמו מפתיחתה ועד לפתיחת הפגישה הבאה את תפקיד יושב ראש חבר העמים הבריטי.
המלכה אליזבת השנייה, שהיא ראש חבר העמים, נכחה בכל הפגישות שנערכו מ-1973 ועד 2011, אם כי השתתפותה נעשתה רשמית רק ב-1997. בפגישה ב-2013 בסרי לנקה היא יוצגה על ידי בנה הנסיך צ'ארלס, לאחר שהחליטה לצמצם את נסיעותיה לחו"ל בשל גילה. המלכה השתתפה בפגישה שנערכה במלטה ב-2015 ובפגישת 2018 שנערכה בלונדון.
פגישות ראשי הממשלות בהיותן מפגשי פסגה בדרך הגבוה ביותר של מנהיגי מדינות חבר העמים ידעו גם רגעים דרמטיים. כך, במהלך פגישות ראשי הממשלות שנערכו בשנות השמונים התפתחה מחלוקת בין המשתתפים עד כדי חשש לקריסת הארגון בנוגע למאבק במדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה, כאשר בריטניה הובילה את הדרישה להטלת סנקציות על דרום אפריקה. הוצאתם להורג של פעילי איכות סביבה בניגריה במהלך פגישת 1995 הביאה להשעיית המדינה מהארגון. במהלך פגישת 2003 הכריז נשיא זימבבואה על פרישת ארצו מחבר העמים. כמו כן, יציאת נשיא אוגנדה מילטון אובוטה לפגישת 1971 בסינגפור נתנה בידי אידי אמין שעת כושר לבצע הפיכה צבאית במדינה, ואירוע דומה התרחש בסיישל כאשר יצא נשיא המדינה לפגישת 1977 בלונדון. במהלך פגישת 1978 בסידני שבאוסטרליה התפוצץ מטען חבלה בבית המלון שבו שהו חלק מהמנהיגים האורחים, ועקב כך הועתק המשך הוועידה לאתר מחוץ לעיר.
בפגישת ראשי הממשלות באוסטרליה ב-2011 התקבלה הסכמת פרת' בנוגע לשינוי כללי הירושה לכתר ממלכות חבר העמים, שינוי אשר מומש מספר שנים לאחר מכן.
אתרי הפגישות.
פגישת ראשי הממשלות ב-2017 נועדה להיערך בוונואטו, אך המדינה ביטלה את אירוח הוועידה לאחר שנפגעה קשה בסופת טייפון במרץ 2015. לפיכך נדחתה הוועידה לשנת 2018 והתקיימה בממלכה המאוחדת, והוועידה הבאה אחריה נדחתה לשנת 2020.
הועידה שהייתה אמורה להתקיים ביוני 2020 ברואנדה נדחתה בשל מגפת הקורונה ליוני 2021.
אנני
לורנצו בופון
לורנצו בופון (באיטלקית: Lorenzo Buffon; נולד ב-19 בדצמבר 1929) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
בופון היה מגדולי שוערי קבוצת מילאן, במדיה שיחק לאורך שנות ה-50 וזכה עמה בארבע אליפויות איטליה. הוא רשם 15 הופעות במדי נבחרת איטליה, וייצג אותה בטורניר מונדיאל 1962.
ללורנצו קרבה משפחתית לג'אנלואיג'י בופון. לורנצו הוא בן דודו של סבו של ג'אנלואיג'י.
קריירת משחק.
בופון החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פורטוגרוארו, ועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בעונת .
לאחר עונה אחת עם פורטוגרוארו בליגות הנמוכות, עבר בופון לקבוצת הפאר מילאן. עד מהרה תפס את המקום בין הקורות של מילאן, וכבר בעונת הבכורה שלו במועדון רשם 19 הופעות ליגה. עונה אחר כך, בעונת , כבר היה לשוער הראשון הקבוע של הקבוצה וזכה עמה לראשונה באליפות איטליה. באותה עונה זכו מילאן ובופון גם בגביע הלטיני, לאחר ניצחון בגמר על ליל.
בופון היה משחקניה האיטלקים המובילים של מילאן בשנות ה-50, שזכתה להצלחה רבה וזכורה גם בזכות שלישיית גרה-נו-לי ששיחקה אז במועדון. בופון ומילאן זכו במהלך שנים אלו בארבע אליפויות איטליה ופעמיים בגביע הלטיני, וזכו להצלחה גם בגביע אירופה לאלופות. הם העפילו לחצי גמר המפעל בעונת הבכורה שלו, עונת , שם נעצרו על ידי ריאל מדריד, ובעונת העפילו עד לגמר המפעל. בופון פתח בשערה של מילאן לאורך כל משחקי הטורניר באותה עונה, אך החמיץ את משחק הגמר בו נוצחה מילאן 3:2 בהארכה על ידי ריאל מדריד.
בסך הכול רשם בופון 275 הופעות ליגה במהלך עשר עונות במילאן, והוא זכור כאחד מגדולי שועריה בכל הזמנים.
לאחר שנפרד ממילאן עם זכייה באליפות, עבר בופון במהלך עונת לגנואה. הוא לא נותר במועדון זמן רב, ושיחק בו רק שלושה חודשים, בהם רשם 20 משחקי ליגה. בסיום העונה, נשרה הקבוצה מהמקום האחרון בליגה לסרייה ב'.
בעונת , לאחר הקדנציה הקצרה בשערה של גנואה, חזר בופון למילאנו אך הפעם ליריבתה העירונית של מילאן, אינטר מילאנו. בופון שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות תחת המאמן הלניו הררה, ורשם 79 הופעות ליגה במדי הקבוצה. לאחר שתי עונות בהן היה השוער הראשון של המועדון, החמיץ בופון משחקים רבים בעונת בעקבות פציעות שרירים חוזרות. עם זאת, לבופון חלק משמעותי בזכייתה של אינטר באליפות באותה עונה, לאחר שערך 20 הופעות במדי הקבוצה בליגה. הייתה זו האליפות החמישית של בופון בקריירה.
לקראת עונת עבר בופון לפיורנטינה כחלק מעסקת חליפין בין המועדונים, במהלכה עשה השוער ג'וליאנו סארטי את הדרך ההפוכה. בפיורנטינה בופון כמעט ולא שיחק, ושימש שוער מחליף בלבד לאנריקו אלברטוסי. בופון רשם הופעת ליגה בודדת במדי פיורנטינה, במחזור האחרון של העונה.
בסיום העונה עבר בופון לעונת פרישה במדי איווריאה מהליגה השלישית, במדיה רשם 11 הופעות. בסיום העונה פרש בופון ממשחק פעיל בגיל 36.
בופון נשאר בעולם הכדורגל גם לאחר הפרישה, כששימש כמגלה כישרונות צעירים עבור מילאן.
נבחרת איטליה.
על אף שהיה מהשוערים הבולטים של איטליה, ואף זומן לשחק במדי נבחרת "שאר אירופה" במשחק ידידות מול בריטניה ב-1954, לא זכה בופון להופעות בינלאומיות עד ל-9 בנובמבר 1958, אז ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול .
המשחקים הרשמיים הראשונים של בופון התקיימו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962. איטליה שיחקה רק פעמיים בטורניר, בשיטת בית-חוץ מול . בופון עמד בשערה של הנבחרת בשני המשחקים, בהם גברה איטליה על ישראל 4:2 בחוץ ו-6:0 בבית.
בופון זומן כקפטן הנבחרת לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה על ידי צמד המאמנים, ג'ובאני פרארי ופאולו מאצה. הוא רשם שתי הופעות בשלב הבתים של הטורניר, ובשתיהן שמר על רשת נקייה – במשחק הראשון מול (0:0) ובמשחק השלישי מול (3:0 לאיטליה), שהיה למשחקו האחרון בנבחרת. בופון החמיץ רק משחק אחד בשלב הבתים, המשחק השני בו נוצחה איטליה באופן מעורר מחלוקת 2:0 על ידי המארחת, במשחק שזכה לכינוי "הקרב על סנטיאגו". איטליה סיימה את דרכה בטורניר לאחר שלב הבתים.
בופון סיים את דרכו הבינלאומית לאחר טורניר המונדיאל, כשלזכותו 15 הופעות במדי נבחרת איטליה.
חסימת אגיוס דמטריוס
ארגון הפת"ח בסיוע סורי הכין את אניית התופת אגיוס דמטריוס במטרה לבצע מגה פיגוע. האונייה חומשה ברקטות ונשאה כמות רבה של חומר נפץ. המטרה הייתה להפגיז ברקטות את אילת ולשלוח את האונייה להתפוצץ בחוף הומה מבקרים בראש השנה תשל"ט, 1978. האונייה הפליגה מסוריה, השלימה את חימושה בלבנון, ועברה בתעלת סואץ ובמצרי טיראן. בהיותה בדרום מפרץ אילת היא נעצרה על ידי נחתת חיל הים לתשאול. החשד גבר ולאחר ירי לעברה, התפוצצה רקטה מהתחמושת שהייתה על סיפון האניה. צוות האונייה נכנע ונלקח בשבי בידי צוות הנחתת. הסטי"ל אח"י רשף הגיע לסייע. צוות השתלטות מצא על האונייה חומר נפץ ורקטות מוכנים לפעולה. משהחלה האונייה להסחף לעבר החוף הסעודי, היא טובעה בירי תותח מהסטי"ל.
רקע מדיני.
ב-1978 התנהל משא ומתן בין מצרים לישראל לחתימת הסכם שלום. מצרים הייתה במצב מלחמה עם ישראל מאז הקמתה והייתה המדינה הגדולה ביותר עם הצבא החזק ביותר מבין המדינות שגבלו עמה. בתחילת ספטמבר אותה שנה התכנסו מנהיגי ישראל ומצרים לוועידת קמפ דייוויד בארצות הברית במטרה לסיים את המשא ומתן. לאחר יותר מעשרה ימי שיחות נערך טקס חגיגי בבית הלבן, ב-17 בספטמבר 1978, ובו חתמו מנחם בגין ואנואר סאדאת על הסכם שלום בנוכחות הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר.
סוריה ואש"ף, אשר עמדו בראש המתנגדים למשא ומתן לשלום עם ישראל, החליטו ליזום פיגוע גדול אשר יסכל את מאמצי השלום ויוכיח שאין תועלת בביצוע מהלכים מדיניים ללא הסכמתם.
התוכנית וההיערכות לפיגוע.
התוכנית הייתה לבצע את הפיגוע בראש השנה תשל"ט, על ידי ירי רקטות אל העיר אילת מאונייה במסווה אזרחי ולאחר מכן לכוון את האונייה לעבר החוף על מנת שתתפוצץ שם. אנשי הצוות היו אמורים לנטוש את האונייה לפני הכוונתה לעבר החוף ולהימלט לעבר החוף הירדני.