הרפובליקנים בוושינגטון התנגדו לפקודה של הנקוק, והנשיא ג'ונסון תמך בו. ללא ידיעה בנוגע למצב בוושינגטון, הנקוק סירב לבקשת הרפובליקנים המקומיים להשתמש בכוחותיו כדי להפוך תוצאות בחירות ופסקי דין, וגם הודיע שלא יסבול מרידות. האהדה שלו במפלגה הדמוקרטית הייתה כה גדולה עד שרבים חשבו שיהיה מועמד לנשיאות בבחירות של 1868. למרות שהשיג מספר מכובד של צירים בוועידה, הוא לא נבחר. למרות זאת, הוא נחשב לזן נדיר בפוליטיקה: הוא האמין בזכויות המדינות, בממשלה מוגבלת ובמפלגה הדמוקרטית, אבל התנגד לחלוטין לפרישת הדרום מהמדינה.
פיקוד על המזרח ושאיפות פוליטיות.
ב-1872, ג'ורג' מיד מת, והנקוק נותר הגנרל הבכיר בצבא. הנשיא גרנט, שלא רצה שהנקוק ישפיע על הדרום, העביר אותו לניו יורק סיטי. הוא היה אחראי על צפון מזרח המדינה, ולא היה מעורב בקרבות רבים, מלבד מעורבות הצבא בשבירת שביתת הרכבות של 1877. כשעובדי הרכבת החליטו לשבות כנגד קיצוץ במשכורתם, מערכת התחבורה הייתה משותקת. המושלים ביקשו מהנשיא הייז לשלוח את הצבא כדי לפתוח את המסילות. רוב השובתים ברחו מהצבא, אולם היו גם התנגשויות אלימות.
כשהיה בניו יורק, ניסה הנקוק לשמור על שאיפותיו הפוליטיות. גם ב-1876 השיג כמה קולות בוועידה הדמוקרטית, אולם הוא לא היה מועמד רציני כשמושל ניו יורק, סמואל טילדן, ניצח בקלות בסיבוב השני. המועמד הרפובליקני, רתרפורד הייז, ניצח בבחירות, והנקוק התמקד ב-1880. המשבר בבחירות של 1876 וסיום תקופת השיקום ב-1877 שכנע פרשנים רבים שבחירות 1880 היו ההזדמנות הטובה ביותר של הדמוקרטים לנצח בעשרים השנים האחרונות.
בחירות 1880.
הוועידה הדמוקרטית.
שמו של הנקוק הוצע כמה פעמים בידי הדמוקרטים כמועמד נשיאותי, אולם הוא לעולם לא השיג את רוב הצירים. ב-1880, סיכוייו השתפרו. הנשיא הייז הבטיח לא לחזור לכהונה שנייה, והמועמד הדמוקרטי הקודם, טילדן, סירב לרוץ שוב בגלל מצב בריאותי קשה. הנקוק התחרה מול כמה מועמדים. הנייטרליות שלו בנוגע לתקן הזהב ותמיכתו ארוכת השנים בדרום גרמה לכך שהייתה לו תמיכה רחבה. כשהוועידה הדמוקרטית התכנסה בסינסינטי, אוהיו ביוני, הנקוק הוביל בסיבוב הראשון אולם לא השיג רוב. בסיבוב השני, הוא השיג את שני השלישים שהיה זקוק להם, וויליאם אינגליש נבחר לסגנו.
מסע בחירות מול גרפילד.
הרפובליקנים בחרו בג'יימס גרפילד, חבר קונגרס מאוהיו ופוליטיקאי מוכשר. הנקוק והדמוקרטים ציפו לניצחון בדרום ארצות הברית, אולם היו זקוקים גם לניצחונות בכמה מדינות צפוניות כדי לנצח בבחירות. ההבדלים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים לא רצו לתקוף את הנקוק, שנחשב לגיבור. הבדל אחד בין המפלגות שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה סעיף במצע הדמוקרטי שדרש "מכסי מגן להכנסה בלבד". תומכי גרפילד השתמשו בהצהרה זאת כדי לטעון שהדמוקרטים לא תומכים בעובדים בתעשיות הצפוניות, שירוויחו ממכסי מגן גבוהים. נושא המכסים פגע בדמוקרטים במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות לצורך השגת רוב. בסופו של דבר, הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לזכות במדינות הצפון, פרט לניו ג'רזי. הנקוק הפסיד בבחירות לגרפילד. גרפילד השיג רק 39,213 קולות יותר מהנקוק, ומצב הקולות היה 4,453,295 לגרפילד לעומת 4,414,082 להנקוק. מבחינת אלקטורים, גרפילד ניצח: הוא זכה ל-214 אלקטורים לעומת 155 בלבד להנקוק.
סוף חייו.
הנקוק קיבל את תבוסתו ונכח בטקס כניסתו של גרפילד. לאחר מכן המשיך לפקד על אזור האטלנטיק. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה כשניהל את לווייתו של גרנט ב-1885.
הנקוק מת ב-1886 בגברנרז איילנד, כשהוא עדיין פיקד על אזור האטלנטיק, בגלל סוכרת. הוא נקבר בבית הקברות במחוז מונטגומרי, פנסילבניה. למרות שחי יותר מילדיו, נולדו לו נכדים מבנו.
ששון בר-צבי
ששון בר-צבי (21 בספטמבר 1924 – 1 בפברואר 2012) היה חוקר החברה והתרבות הבדואית בנגב, סגן-אלוף בצה"ל, כיהן בתפקיד המושל הצבאי בנגב ובצפון סיני, מוכתר רביבים, מראשוני המתיישבים בנגב ובבאר שבע, איש הפלמ"ח, הש"י וצה"ל. ששון בר-צבי נחשב כמומחה בעל שם בכל הקשור לבדואים בנגב, הוא הרצה, כתב וסיפר רבות בנושאים אלו, בכנסים ובתוכניות רדיו וטלוויזיה. בנוסף, הוא חקר ותיעד את תולדות באר שבע החל מהתקופה הטורקית ועד לתקופתנו. כאיש הש"י הוא אסף מידע חשוב שסייע להכללת הנגב בשטחה של מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
ששון בר-צבי נולד בירושלים ב-1924 לדוד וידידה בצראוי. בבית דיברו עברית, לדינו וערבית. כבן למשפחה דתית הוא למד בבית המדרש דורש ציון. כתלמיד חכם, הוא ידע את התנ"ך בעל פה. במקביל ללימודיו בבית המדרש, היה חבר בתנועת הנוער העובד ואף שימש כמדריך בתנועה. ב-1941 הלך לקורס מ"כים של ההגנה. ב-1942 התגייס לפלמ"ח, שם היה בפלוגה א'. ב-1944 הצטרף כחבר לרביבים. עקב ידיעתו את השפה הערבית הוא מונה כשומר שדות. יחד עם המוכתר אריה יחיאלי הם יצרו קשר עם התושבים הבדואים. לאחר נפילתו של המוכתר, אריה יחיאלי, מונה לתפקיד מוכתר רביבים. בתקופה זו הוא למד את הליכותיהם ותרבותם, על מנת לבסס קשרים בין מצפה רביבים לבין השכנים הבדווים, אסף מידע ורכש אדמות.
ששון שלט ב-5 שפות: בנוסף לעברית, ערבית ולדינו אותם למד בירושלים, למד גם יידיש מאנשי גח"ל (גיוס חוץ לארץ), יהודים פליטי מלחמת העולם השנייה, אשר דברו יידיש. בנוסף הוא שלט גם בשפה האנגלית.
ב-1947 נשא לאשה את אסתר, אותה הכיר בתנועת הנוער. אסתר, אשר הייתה גם היא חברה בפלמ"ח הצטרפה אליו למצפה רביבים. בשלהי 1949, לאחר שחרור באר שבע, עברו אסתר וששון להתגורר בעיר והיו לזוג הראשון בבאר שבע. בגלל הכרותו עם הבדואים, שפתם, תרבותם ומנהגיהם, הוא הוזמן לשרת כקצין בממשל הצבאי בבאר שבע. אשתו, אסתר הייתה הפקידה האזרחית הראשונה בעיר. ב-1963 התמנה למושל צבאי של הנגב, עד לביטול הממשל הצבאי. ב-1967 לאחר כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים, התמנה בנוסף גם לתפקיד מושל צפון סיני. לאחר שחרורו מצה"ל, הצטרף לעיריית באר שבע כמנהל אגף. לששון ואסתר בר-צבי שלושה ילדים: עפרה, דודי ויעל, שמונה נכדים: אלון, ליאת, אורטל, דנה, כלנית, רון, אדווה ולישי, וכן 10 נינים.
ששון בר-צבי נפטר ב-2012 ונטמן בבית העלמין בבאר שבע.
מצפה רביבים.
ששון הגיע למצפה רביבים ב-1944. בתחילה היה שומר שדות וסייע לאריה יחיאלי שהיה מוכתר ומא"ז (מפקד אזור). הוא שקד על אחזקת "מדאפה", אהל אירוח, בתחום רביבים, והקפיד לקיים שם את הקשר עם הבדואים. הוא למד את שירתם ומשליהם של הבדואים והשתמש בהם במשאים ומתנים שניהל עימם. ביחד עם אריה יחיאלי הם שמעו ותרגמו שירים בדואים כמו "את אדמה" שנכתב למנגינה בדואית ו"עלי באר" שנכתב לפי מילים של שיר רועים בדואי. לאחר נפילתו של אריה יחיאלי ב-1947, שימש כמוכתר רביבים וקצין ש"י באזור. הוא רכש מהבדואים נשק שהם גנבו מהבריטים לשימוש ההגנה. היה מעורב ברכישת קרקעות בנגב, ובאיסוף מידע מודיעיני.
באר שבע.
מאז 1949, התגוררו ששון ואסתר בבאר שבע. הוא תיעד את התפתחותה של העיר ואף התעניין בהיסטוריה שלה. היה פעיל בפרלמנט של באר שבע, ואף שימש כנשיאו. היה ממייסדי בברית ראשוני באר שבע. ששון היה ראש צוות ההקמה של בית יד לבנים בבאר שבע, ומייסודו בשנת 1983, שימש כיו"ר בהתנדבות. בתחילת שנות ה-70 ששון גילה כי שייח עזאת חסן עלי אלעטאונה, נכדו של ראש העיר הראשון של באר שבע הטורקית, אשר התגורר בחברון, מחזיק בביתו אלבום תמונות של באר שבע הטורקית מהקמתה ועד ל-1922. הוא נסע לביתו ביחד עם הצלם גואל דרורי, שם ערך ריאיון עם שייך אלעטאונה, וצולם כל האלבום, המשמש מסמך נדיר לראשיתה של העיר. בשנת 1993 הוענק לו התואר יקיר באר שבע. ב-2013 הוקדש שבוע שמור אתרים בבאר שבע לזכרו. האירועים כללו יום עיון ותערוכה מאוספו הפרטי.
חקר הבדואים ותרבותם.
מאז פגישתו הראשונה עם הבדווים, לאחר הגעתו לרביבים ב-1944, החל ללמוד על אורחות חיי הבדווים. נושא שאותו חקר ותיעד כל חייו. הוא ליקט חומר, הקליט, צילם וכתב והפך לבר סמכא בנושא, אליו עלו לרגל מיטב החוקרים האקדמיים בנושא. בעקבות בקיאותו במשפט הבדואי, הוא הוזמן להשתתף כשופט בבית דין בדואי. ששון בר-צבי פרסם ספרים, עשרות מאמרים ונשא עשרות הרצאות בנושאים אלו. העביר השתלמויות למורי דרך בדווים. השתתף באופן קבוע בתוכנית הרדיו זכרונות ארץ ישראל, בהנחיית זאב ענר, וכן בתוכניות אחרות ברדיו ובטלוויזיה בנושאי הנגב והבדווים. ייעץ וארגן תערוכות בנושא הבדווים ותרבותם.
חיל האוויר של ארגנטינה
צ'איירו
וויליאם ג'ון וורנר, הנודע בכינויו צ'איירו, (1 בנובמבר 1866 - 8 באוקטובר 1936), היה אסטרולוג אירי ומומחה מפורסם לתורת הנסתר שפעל בתחילת המאה ה-20. הכינוי שלו "צ'איירו" שאול מן המילה האנגלית Cheiromancy שפירושה קריאה בכף היד. הוא תיאר את עצמו כחוזה נסתרות שלימד קריאת כף היד, אסטרולוגיה ונומרולוגיה כשדית. במהלך הקריירה שלו התפרסם ביכולתו לנבא עתידות וחזה אירועים עולמיים ואירועים אישיים בחיי לקוחותיו.
ביוגרפיה.
צ'איירו נולד בכפר בפאתי דבלין, אירלנד. אימץ לעצמו את השם "הרוזן לואיס האמון".
בהסתמך על ספרי זיכרונותיו, הוא רחש את הידע שלו בתורה הנסתר והמיסטיקה בהודו. בתור נער, הוא הגיע לנמל בומביי ושם פגש את הגורו שלו (מדריך רוחני), הודי ברהמיני, שלקח אותו לכפר באזור מהאראשטרה. הותר לו ללמוד מספר עתיק שעסק בקריאת כף היד ושהיה עשוי מעור אנושי ומכתב זהב. לאחר שעלעל ושינן את הספר במשך שנתיים עזב ללונדון והחל לעסוק בקריאת ידיים.