כמעט כל החוקרים כיום סבורים שיבשת אפריקה היא מקום מוצאם האבולוציוני של ההומינינים, של סוג האדם, ושל האנושות בת ימינו. הראשונים שהעלו השערות אלו, במאה ה-19 עוד בטרם נעשו תגליות כלשהן בתחום זה, היו חלוצי האבולוציה של האדם תומאס הנרי האקסלי וצ'ארלס דרווין, בשל אבחנתם שהשימפנזה והגורילה, החיים באפריקה, הם קופי האדם הקרובים ביותר לאדם בן-ימינו. מאז ראשית המאה ה-20 אוששו השערות אלו בתגליות רבות של מאובנים וכלי אבן, בעיקר במזרחה ובדרומה של היבשת. המאובן העתיק ביותר הנחשב כהומינין, סהלאנתרופוס צ'אדנסיס שהתגלה במדינת צ'אד באפריקה, מתוארך לגיל של 6.5 עד 7 מיליון שנה לפני זמננו. לשם השוואה, המאובנים ההומינינים העתיקים ביותר מחוץ לאפריקה, מן האתר הארכאולוגי של דמניסי שבגאורגיה, המסווגים כהומו גאורגיקוס או הומו ארקטוס, מתוארכים לגיל של כ-1.75 מיליון שנה בלבד.
מאובני הומינינים מרכזיים נוספים מאפריקה הם:
באפריקה גם הופיעו שלוש התרבויות הקדומות ביותר שהתגלו למדע של כלי אבן פרהיסטוריים:
התרבויות האולדובאית והאשלית, או תרבויות דומות להן, התגלו גם באתרים ארכאולוגים מחוץ לאפריקה, אך הקדומים בהם הם מתוארכים לתקופות המאוחרות במאות אלפי שנים מן האתרים המקבילים הקדומים ביותר באפריקה.
גם תגליות גנטיות כמו חוה המיטוכונדרית ואדם כרומוזום Y תומכות במוצאה האפריקאי של האנושות. המעקב אחר שושלות נקביות בלבד של גנום מיטוכונדרי, שושלות זכריות בלבד של כרומוזום Y, ואללים נוספים בגנום האדם, מאפשרים לתארך את התקופה שבה התפשטה האנושות המודרנית מיבשת אפריקה למזרח התיכון ומשם לשאר יבשות העולם, בתקופות של כ-130 עד 70 אלף שנה לפני זמננו.
היסטוריה.
על פי הדעה המקובלת כיום במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי (הומו סאפיינס) הוא במזרח אפריקה.
ההיסטוריה של חלקה הצפוני של היבשת קשור בעיקר בהתפתחויות שהתרחשו באסיה ובאירופה. אזור זה הצמיח בעת העתיקה מספר ממלכות וישויות אחרות, שהגיעו לרמת פיתוח גבוהה מאוד, כגון מצרים העתיקה וקרתגו. לעומת זאת ההיסטוריה של חלקה הדרומי של היבשת, מעבר למדבר סהרה, התרחשה במנותק מההיסטוריה של שאר חלקי העולם. בניגוד לצפון אזור זה הצמיח בעיקר חברות שבטיות, כגון הבנטו והבושמנים.
בשנים שלאחר מכן, במאות הראשונות שלפני הספירה, נכבשה צפונה של היבשת בתחילה בידי יוון ולאחר מכן בידי רומא, שהביאה לאזור את הנצרות והרחיקה את הפוליתאיזם לפנים היבשת על-אף שהאימפריה האתיופית קיבלה את הנצרות כדת האימפריה קודם לאימפריה הרומית. אך הנצרות לא נשארה הדת השלטת באזור לאורך זמן, וכבר כמה מאות שנים לאחר מכן (המאות ה-6 וה-7), נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, והאסלאם הפך לדת השלטת באזור עד ימינו אלה, אם כי עדיין נותרו מיעוטים נוצריים בצפון אפריקה, כשהגדול ביניהם הוא המיעוט הקופטי שבמצרים. ימים אלו היו ימים של פריחה תרבותית באזור, אך עד מהרה, עם התמוטטותה של האימפריה המוסלמית, שקע האזור לסכסוכים בין שושלות מוסלמיות על השליטה באזור. אפריקה שמדרום לסהרה, נשארה נחשלת מבחינה כלכלית ותרבותית, ומנותקת משאר העולם, ואף על-פי כן הצמיח אזור זה מספר ממלכות עצמאיות.
כאלף שנה לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה המוסלמית, במהלך המאות ה-16 וה-17, אוחד רוב האזור שוב לידי ישות מדינית אחת תחת האימפריה העות'מאנית. בינתיים החלו האימפריות האירופאיות לבחוש בנעשה באפריקה שמדרום לסהרה, שכמו תמיד סבלה מריק שלטוני. בתחילה עשו זאת הפורטוגזים, לאחר מכן הצרפתים, האנגלים וההולנדים, ולבסוף הצטרפו גם הגרמנים, הבלגים, האיטלקים והספרדים. מעצמות אלו בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור. עד סוף המאה ה-19, היבשת כולה, למעט אתיופיה וליבריה, הייתה תחת שלטון זר, בין אם אירופאי או עות'מאני. השלטון הזר ניצל את משאבי היבשת לצרכיו. הוא סחר ברבים מאנשי היבשת כעבדים, וביצע כרייה ענפה של משאבי הטבע ביבשת. עם זאת, הוא גם תרם רבות לפיתוחה ולתהליכי המודרניזציה שלה.
במהלך המאה ה-20, החל תהליך הדרגתי נרחב של דה-קולוניזציה. רבים במערב החלו למאוס באימפריאליזם, ותנועות לאומיות רבות קמו ברחבי היבשת. בשתי מלחמות העולם לחמו מדינות אירופה ברחבי היבשת, בעיקר בחלקה הצפוני, ובעשורים שלאחר מכן, החלו להשתחרר רוב ארצות היבשת מהשלטון האירופאי.
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו. מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת. הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה ודרומה חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית. סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים. אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגיפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
פוליטיקה.
יבשת אפריקה נחלקת ל-54 מדינות החברות באומות המאוחדות. (לא כולל את סהרה המערבית הנמצאת בשליטת מרוקו). חלוקת היבשת למדינות היא בהתאם לחלוקה שנקבעה על ידי המעצמות בתקופה הקולוניאלית, שלא התחשבה בדרך-כלל בגבולות לשוניים, אתניים ודתיים.
שיטת המשטר ברוב מדינות אפריקה היא באופן רשמי רפובליקה, המסתמכת על שלטון נשיאותי. בחלק מהמדינות מתקיימות ממלכות שבטיות מקומיות לצד מוסדות המדינה, לרוב מעמד המלכים הוא סמלי וייצוגי.
מאז קבלת העצמאות, מדינות רבות באפריקה הידרדרו לחוסר יציבות, שחיתות, אלימות ומשטרים דיקטטוריים. עד לאחרונה, מדינות מעטות בלבד ביבשת הצליחו להחזיק בשלטון דמוקרטי, ובמקום זאת נסחפו לסדרת הפיכות ברוטליות ודיקטטורות צבאיות. בין תחילת שנות השישים לסוף שנות השמונים, היו באפריקה יותר מ-70 הפיכות ו-13 התנקשויות בנשיאים.
רבים ממנהיגי אפריקה בעידן הפוסטקולוניאלי לא זכו לחינוך או שהיו בורים בכל הקשור לניהול מדינה, מה שהוביל את מדינותיהם לחוסר יציבות. מנהיגים רבים אחרים היו מושחתים, וחלק ניכר מהם הפכו את מדינותיהם לדיקטטורות, כשהם מוציאים מחוץ לחוק את האופוזיציה, מבטלים את החוקה ומפזרים את הפרלמנט בארצם.
כמו כן, רבים השתמשו בכוחם כדי להחיות מחדש יריבויות שבטיות ישנות, שדוכאו תחת שלטון קולוניאלי. במדינות רבות, הצבא נתפס כאמצעי היחיד שיכול לשמור על סדר, ובשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20, חלק ניכר ממדינות אפריקה היו תחת משטר צבאי.
על אף קשיים מרובים, חלה התקדמות של מדינות שונות ביבשת להתנהלות דמוקרטית יותר מבעבר, ומדינות רבות הכירו רשמית בזכויות האדם לכלל האזרחים. עם זאת גם כיום מרבית מדינות אפריקה אינן דמוקרטיות.
ישנם סימנים ברורים לפעילות משותפת גוברת בין ארגונים ומדינות אפריקניות. במלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, התערבו בלחימה שש מדינות אפריקניות, הגובלות בקונגו (ראו: מלחמת קונגו השנייה). ארגונים פוליטיים כמו האיחוד האפריקאי מציעים תקווה אף הם לשיתוף פעולה הדוק יותר ולשלום בין מדינות היבשת. ב-2009 הוקם שוק משותף אפריקאי שהמדינות החברות בו הן טנזניה, קניה, אוגנדה, בורונדי ורואנדה. המדינות הדמוקרטיות ביותר ביבשת הן מאוריציוס, גאנה, נמיביה, בוצוואנה, דרום אפריקה, בנין וסנגל. לעומת זאת, ב, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, גינאה המשוונית ואריתריאה שולט שלטון רודני ודיקטטורי.
כלכלה.
כלכלת אפריקה מבוססת בעיקר על חקלאות ובאופן מועט יותר גם על תעשייה, כרייה וקידוח, ייצור, השקעות ובנקאות, ותקשורת וטכנולוגיות מידע. אפריקה היא הענייה ביבשות העולם מכל בחינה. עם זאת, אזורים שונים ביבשת (כגון אפריקה הדרומית ומפרץ גינאה), חוו התפתחות כלכלית מהירה ומרשימה במהלך השנים האחרונות. מתוך 187 מדינות הנסקרות בדו"ח של האו"ם על מדד הפיתוח האנושי 2011, 30 המדינות בתחתית הרשימה, כולן אפריקניות, מלבד שלוש. כל זה, נובע במידה רבה מההיסטוריה הסוערת שלה ובעיקר הקולוניאליזם. קודם לכן - עד סביבות המאה ה-15, תחילת הקולוניאליזם, חפפה אפריקה ליבשת אירופה ואסיה מבחינה כלכלית. היסטוריה זו הייתה כרוכה בחוסר יציבות נרחב לצד סכסוכים ומלחמות בקנה מידה נרחב אף הם; ולזה, יש להוסיף את רמת השחיתות הגבוהה.
אפריקה נמצאת זמן רב בתהליך ארוך של קיפאון ואף שקיעה, במונחים של סחר חוץ, השקעות והכנסה לאדם. לעוני זה יש השפעות מרחיקות לכת, הכוללות תוחלת חיים נמוכה, אלימות וחוסר יציבות. לאורך שנים הועלו מספר פתרונות אפשריים למצב, וחלקם אף יושם, אולם אף דרך פעולה לא הראתה עדיין הצלחה ראויה לציון.
תחת לחץ של ארגונים כלכליים בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית, מדינות רבות באפריקה הצליחו לשנות את כלכלתן, ועתה הן מראות צמיחה חיובית לאחר דורות של צמיחה שלילית או אפסית. עם זאת, ארגונים שונים הביעו ביקורת על פעילות המדינות המתועשות באפריקה, בטענה שהן מנציחות את העוני ביבשת על ידי יצירת חובות ענק נושאי ריבית, שהמדינות אינן יכולות לעמוד בהן.
דמוגרפיה.