ב-1845 הוסבה "ביגל" לספינת משמר נייחת (watch vessel) כמו אוניות רבות דומות לה שהוצבו בנהרות ובנמלים ברחבי אנגליה. היא נמסרה לידי שירות המכס והבלו כדי למנוע הברחות בחוף אסקס בנתיבי השיט מעבר לגדה הצפונית של שפך התמזה. האונייה עוגנה באמצעיתו של נהר רוץ', המהווה חלק מהסבך הרחב של נתיבי שיט וביצות הידועים בשם מערכת הנהרות המועדיים של נהר קרוץ' ונהר רוץ'. לאזור ימי גדול ממדים זה יש קו חוף מועדי באורך 243 קילומטרים, והוא מהווה חלק מקו החוף של אסקס שאורכו 565 קילומטרים, החוף הארוך ביותר בממלכה המאוחדת. שולי וסוחרי צדפות, שהתפרנסו מגידול צדפות באזור עגינתה של האונייה, תבעו ב-1851 את סילוקה של ספינת המשמר WV-7 (אה"מ "ביגל" לשעבר), מאחר שהיא חוסמת את הנהר ואת מצע הגידול של הצדפות. ברשומות הצי (Navy List) מ-25 במאי 1851 מצוין כי שמה הוחלף ל-"Southend W.V. No. 7". ב-1870 נמכרה האונייה ל"האדונים מארי אנד טריינר" לגריטה.
משאית סמי-טריילר
משאית סמי-טריילר (בעברית: גורר-תומך) הוא סוג של רכב משא כבד. משאית סמי-טריילר מורכבת משני חלקים:
במקור, המונח סמי-טריילר "Semi-Trailer" מתייחס רק לנגרר ובא לציין שהנגרר בלי סרן גלגלים קדמי (בניגוד לנגרר מלא). הסמי-טריילר מתחבר לגורר, המכונה Tractor Unit או Semi-Tractor. עם זאת, במהלך השנים הפך המונח - בעיקר בישראל וארצות הברית - שם לכלל הקונפיגורציה של הגורר עם הנגרר, קונפיגורציה ששמה התקני הוא "גורר-תומך" ו-"Tractor-Trailer", ולכן יותר נכון לקרוא לה משאית סמי-טריילר ו-.
משאיות סמי-טריילרים יכולות לשאת מגוון רחב של משאות. מכיוון שהנגרר אינו מחובר באופן קבוע לגורר, ניתן להשתמש בנגררים שונים, בהתאם לסוג המטען. כך ניתן להוביל מוצרי צריכה שונים, מזון, חומרי בניין, עפר, ציוד מכני הנדסי, ואף מטענים חורגים כגון טנקים, מבנים טרומיים, חלקי תחנות כוח ועוד.
הנגרר, הוא הסמי-טריילר, מתחבר לחלקו האחורי של הגורר באמצעות צלחת ריתום: זהו מחבר צירי המקנה לנגרר יכולת סיבוב ביחס לגורר, ובכך משפר את יכולת התמרון של משאית הסמי-טריילר בפניות. בנוסף לחיבור זה, הנגרר מחובר לגורר באמצעות כבלים המעבירים כוח וחשמל מהמנוע (של הגורר) לטובת תפעול הנגרר (למשל כאשר הנגרר הוא מכולה ממוזגת הנושאת מזון בקירור). כאשר הנגרר איננו בשימוש ניתן להשעינו על גבי חצובות קדמיות שנפתחות ונסגרות באופן הידראולי.
גוררים של סמי-טריילרים מצוידים במנוע דיזל, כמו רכבי משא אחרים. לרוב המנוע יהיה בעל הספק של .
בגוררי סמי-טריילר מסוימים, תא הנהג מצויד במיטה קטנה לרוחב התא, מאחורי הכיסא, בה יכול הנהג לישון בהפסקות במהלך נסיעות ארוכות. דבר זה שימושי במיוחד במדינות גדולות (כגון ארצות הברית), בהן מסע של הובלה יכול להימשך ימים אחדים. כמו כן, מצויד התא במערכת קפיצים נפרדת ממערכת המתלים של הגלגלים, המבודדת אותו ממהמורות הכביש, לנוחות הנהג.
מאחורי הסמי-טריילר ניתן לחבר נגררים נוספים, מסוג פול-טריילר. בדרך כלל מחברים רק 1–3 נגררים לגורר, אך במדינות מסוימות, אוסטרליה למשל, קיימים טריילרים ארוכים מאוד (יותר מ-3 נגררים) הקרויים רכבות-כבישים. בישראל, לעומת זאת, נדיר מאוד למצוא משאית עם יותר מ-2 נגררים (סמי-טריילר ומאחוריו פול-טריילר או משאית עפר אחודה ומאחוריה פול-טריילר).
משאיות הסמי-טריילר, ביחד עם משאיות העפר, הן מכלי הרכב הכבדים והחזקים ביותר על הכביש, ולכן בתרבות הפופולרית מהוות סמל לכוח ועוצמה. כך למשל, בזיכיון הרובוטריקים מנהיג הרובוטים הטובים הוא אופטימוס פריים שיכול לשנות צורה למשאית סמי-טריילר.
פרדס
פרדס הוא מטע שבו גדלים עצי פירות הדר. לעיתים המילה פרדס משמשת גם לתיאור מטעי פירות אחרים. בישראל, התקיימו בעבר פרדסים רבים, כחלק מכלל החקלאות שהייתה נפוצה בארץ. כיום בעקבות תיעוש ופיתוח פחתו שטחי הפרדסים, אך עדיין קיימים שטחי פרדסים רבים ברחבי הארץ.
אטימולוגיה.
המילה "פרדס" נובעת מהמילה הפרסית העתיקה "pairi-daēza" שפירושו "גן תחום (בחומה)". הגנים במזרח הקדום היו שייכים על פי רוב למלך, והכניסה אליהם התאפשרה רק לקרובים אליו ביותר. מאותה המילה נובעים כינויים לועזיים לגן עדן, כגון Paradise באנגלית. פרדסנות היא תורת הגידול של עצי פרי הדר בפרדס.
המילה פרדס מופיעה בתנ"ך כמה פעמים, בהם במגילת שיר השירים פרק ד' פסוק יג': "שְׁלָחַיִךְ פַּרְדֵּס רִמּוֹנִים עִם פְּרִי מְגָדִים כְּפָרִים עִם נְרָדִים" וכן בקהלת פרק ב' פסוק ה' ובנחמיה פרק ב' פסוק ח'.
פרדסים בישראל.
העדות הראשונה לגידול התפוז בארץ ישראל בעת המודרנית היא מאמצע המאה ה-18. מאז שבו היהודים ליישב את ארץ ישראל במאה ה-19 הייתה הפרדסנות לאחד הענפים החשובים בכלכלת היישוב. הזן "שמוטי" נתגלה אז בארץ ונחשב מיד למשובח ביותר בין זני התפוזים. זן זה הוא כנראה גלגול מקומי של זן אחר שהובא לארץ בימים קדומים. הזן ידוע בעולם כולו בשם "תפוזי Jaffa" והוא נחשב למותג הישראלי הידוע ביותר ברחבי העולם. מלבד ה"שמוטי" מגדלים בארץ גם זני תפוזים אחרים כגון הטבורי (הידוע גם בכינוי וושינגטון), וולנסיה, זאת על מנת להאריך את עונת הפרי, וגם פירות הדר נוספים כגון: אשכולית, אשכולית אדומה (סן רייז), מנדרינה, פומלה, פומלה אדום (צ'נדלר), פומלית (הכלאה בין פומלה ואשכולית הפופולרית מאוד ביפן), לימון, קלמנטינה ואתרוג. את החושחש אפשר למצוא גדל בר במעזבות.
לאחר הקמת המדינה הפכה הפרדסנות לאחד הענפים החקלאיים הראשיים במשק הישראלי, ופירות ההדר היו למרכיב חשוב ביותר ביצוא לאירופה ובכלכלה המתפתחת. בארץ מתאימים לגידול ההדרים קרקעות החמרה בשרון, אך פרדסי ישראל משתרעים מצפון הארץ ועד לדרומה. פירות הדר נוספים שמקורם אינו בישראל עברו אקלום לתנאי הארץ, והחלו לתת פריים.
אולם בעיית המים החלה מעיקה על הפרדסנים. ההדרים זקוקים להשקיה רבה בקיץ, ומים שסופקו בעבר בשפע מתעלות ניקוז של הביצות או משאיבה יזומה על ידי חברת מקורות למטרה זו, חסרים עתה. בשנות ה-2000 התברר כי לא ניתן עוד להמשיך ולהחזיק בענף בממדיו הנוכחיים, זאת בשל המחסור החמור במים, ולכן החלו מצטמצמים הגידולים. נכון לשנת 2006 בישראל כ-200,000 דונם הדרים, כאשר בשנים האחרונות חלה התאוששות בענף בעקבות מעבר לשימוש במי קולחין, ובאזורים רבים בארץ ניטעים מחדש הדרים. כ-8,000 דונם חדשים ניטעו במהלך שנת 2006, כאשר נטיעות נוספות מתוכננות להתבצע במהלך השנים הבאות. למרות כל האמור לעיל ישראל הייתה למדינה מתועשת, והמרכיב החקלאי בכלכלתה קטן משנה לשנה, ועמו ירדה גם תפארתה של הפרדסנות.
פירות ההדר ובמיוחד התפוזים מישראל ידועים באירופה בטעמם. תפוז הבר, שמקורו אולי בחושחש, מריר וחמצמץ ומתיקותו של התפוז הישראלי היא לא מעט בשל מלאכתם המרובה של חוקרים ומדענים במכון וולקני שבראשון לציון. כיום נרתמו העובדים במכון להציל את ענף הפרדסנות, ולשמר את ימיה של ישראל כארץ ההדרים. נראה כי המאמצים לייצר זנים העמידים לתנאים יובשניים הוכתרו בהצלחה, והפרדסנים שבים לנטוע עצים מן הזן העמיד ולמלא את הארץ בניחוח ההדרים.
בתחילת התפתחות העצים גוזמים אותם הפרדסנים לשם עיצוב צורתם, ובשלב מאוחר יותר לשם הרחקת ענפים יבשים המיותרים והעלולים לשרוט את הפרי ולפגום בו, ודילול נוף העץ כל מספר שנים על מנת לרעננו, לחדשו וכתוצאה מכך לקבל פרי גדול ואיכותי יותר. טיפולים נוספים בפרדס הם הדברת העשבייה בתקופת הקיץ באמצעות ריסוס במרסס מוט או מרסס רובים, כיסוח העשבייה, תיחוח האדמה וריסוק הגזם לאחר עבודת הגיזום (עיבודים אלו נעשים באמצעות טרקטור הרתום לכלים השונים על פי הצורך: מכסחת, מתחחת, מרסקת גזם מרססים שונים וכו'), זיבול אורגני ודישון כימי, הניתן בדרך כלל בצורת הגמעה דרך מערכת ההשקיה, מתן חומרי הזנה שונים הנקלטים דרך עלוות העץ, ומלחמה במחלות ובמזיקים, גם זאת באמצעות ריסוסים שונים. ריסוסי העלווה והפרי בפרדס (הן ריסוסי ההזנה והן ריסוסי המזיקים) נעשים באמצעות מרסס מפוח נגרר הרתום לטרקטור. המועצה לפרי הדר מבצעת באופן תקופתי ריסוסים באמצעות מטוסי ריסוס בכל שטחי ההדרים בארץ, בעיקר להדברת זבוב הים התיכון. בישראל משתף ענף הפרדסנות פעולה ביחד עם ענף הכוורנות, משום שפרחי ההדרים הם מקור מזון חשוב ביותר עבור דבורת הדבש.
סמיטריילר
דויד אמסלם
אוניית הוד מלכותו ביגל
סמי טריילר
הביצה והתרנגולת
ים יפן
ים יפן (ביפנית: 日本海; ברוסית: Японское море) או הים המזרחי (קוריאנית: 동해) הוא ים שולי בחלקו הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט. ים זה מפריד בין יבשת אסיה וארכיפלג האיים של יפן.
הסכסוך על שם הים.
שמו הבינלאומי של הים הוא נושא לסכסוך ארוך שנים בין יפן לבין קוריאה. יפן מתעקשת ששמו של הים יהיה ים יפן – השם שהיה בשימוש מאז המאה ה-19 ובו הוא מוכר ברחבי העולם. לעומתם טוענים הקוריאנים כי שם זה הוא סמל לעבר האימפריאלסטי של יפן. גם בין שתי הקוריאות אין הסכמה. קוריאה הצפונית מתעקשת על השם העממי הים הקוריאני המזרחי (בפרט לחלק הסמוך למפרץ קוריאה המזרחי), בעוד שקוריאה הדרומית מתעקשת על הים המזרחי בטענה שהיפנים קראו לים "הים המזרחי" ("הים האוריינטלי").
לאורך ההיסטוריה ניתנו לים מספר שמות כמו הים המזרחי, הים הקוריאני המזרחי, הים היפני, הים הקוריאני, ים יפן, ים קוריאה והים האוריינטלי. השם "ים יפן" הפך לתקן בין-לאומי על ידי הלשכה ההידרוגרפית הבינלאומית (IHB) בשנת 1919 כאשר קוריאה הייתה תחת כיבוש יפני.