בשנת 1969 יצא העיתונאי מילט מכלין (Milt Machlin) לאזור על מנת לחקור את נסיבות היעלמו של מייקל רוקפלר. הוא הזם שמועה שנפוצה שמייקל חי כשבוי בקרב הילידים בג'ונגל. לעומת זאת הוא הסיק כי קיימת ראיה נסיבתית לכך שהוא נהרג אחרי שהצליח להגיע לחוף. באזור החוף אליו עשוי היה מייקל להגיע נמצא כפר ילידים שאחדים מנכבדיו נהרגו ככל הנראה בהתקלות עם סיור צבאי הולנדי בשנת 1958. מאז הייתה לבני הכפר, כביכול, סיבה ומוטיבציה לנקמת-דם באדם לבן, תוך שימוש במסורות קניבליות וצייד ראשים.
בספר שיצא לאור בשנת 1979 נטען כי אימו של מייקל רוקפלר שכרה חוקר פרטי כדי לפענח את התעלומה. על פי הספר, ביצע החוקר עסקת חליפין עם הילידים, שבה נמסרו לידיו שלוש גולגולות בתמורה למנוע סירה. הילידים טענו שגולגולות אלה שייכות לאנשים הלבנים היחידים שהם אי-פעם הרגו. לטענת הספר, נמסרו הגולגולות לידי משפחת רוקפלר לבדיקה. משפחת רוקפלר מעולם לא התייחסה לטענות אלה. עם זאת, בכתבה בערוץ ההיסטוריה דווח כי החוקר קיבל תשלום של מאתיים וחמישים אלף דולר שהובטחו בתמורה להוכחה סופית האם מייקל חי או מת.
בסרט "שמור על הנהר מימינך" (1969) טוען היוצר, האנתרופולוג והאמן האמריקאי, טוביאס שניבאום (Tobias Schneebaum) כי במסעו לאסמאט הוא שוחח עם ילידים קניבלים שם, שתיארו בפניו כיצד מצאו ולכדו את מייקל רוקפלר על גדת הנהר ואכלו אותו.
בשנת 2014 פרסם קרל הופמן (Carl Hoffman) ספר בשם "קציר פראי: סיפור אודות קניבליזם, קולוניאליזם ומסעו הטרגי של מייקל רוקפלר לאיסוף אמנות פרימיטיבית" (Savage Harvest) בו הוא חוקר שוב את היעלמו המסתורי של מייקל. בביקוריו בכפרים באסמאט הוא שמע מספר עדויות המספרות על כך שמייקל הצליח לשחות אל החוף אך מצא את מותו מידיהם של אנשי הכפר אליו הגיע. עדויות אלה עלו בקנה אחד עם החומר שנאסף בשנות השישים. על פי עדותו של הסופר פרצה סמוך לאחר מותו של מייקל מגפת כולירה בכפר המדובר, והילידים ראו בה כעונש על הרצח.
הנצחה.
פריטי אמנות רבים שאסף מייקל רוקפלר באסמאט מצויים כיום באגף על שמו במוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק. בשנת 2018 הוקצבו 70 מיליון דולר לשיפוץ האגף לאמנות אפריקה אוקיאניה ואמריקה שעל שמו. מוזיאון פיבודי באוניברסיטת הרווארד הציג תערוכת תצלומים שצילם מייקל רוקפלר במהלך מסע משלחת המוזיאון בגינאה החדשה. אלבום הכולל 75 מתצלומיו של מייקל יצא בהוצאת מוזיאון פיבודי בשנת 2007. יומניו של מייקל רוקפלר פורסמו בספר שיצא לאור בשנת 1967. על היעלמו של מייקל רוקפלר נכתבו ספרים והופקו סרטי תעודה בניסיון לפתור את התעלומה. על בסיס סיפורו של מייקל הועלה, בשנת 2010, בתיאטרון שוליים בברודוויי מחזה בשם "האיש שאכל את מייקל רוקפלר".
משחקי המוח
משחקי המוח הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי לילדים המשודר בכאן חינוכית. השעשועון עלה לשידור בדצמבר 2019 ואת השעשועון מנחים מירב פלדמן ואיתי הרמן. בשעשועון זה המתחרים עונים על שאלות בנושא אחר לפרק באמצעות איתי הרמן אשר נותן להם ולצופים טיפים שימושיים להפעלת המוח.
יחסי סין–צ'ילה
יחסי סין–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לצ'ילה, אשר החלו באופן רשמי ב-15 בדצמבר 1970.
היסטוריה.
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין וצ'ילה החלו ב-15 בדצמבר 1970, זמן קצר לאחר בחירתו של סלבדור איינדה, וצ'ילה הפכה למדינה הראשונה בדרום אמריקה שהכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין. בעקבות ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973) אשר הפילה את ממשלת איינדה, סין הייתה רק אחת מתוך שתי מדינות קומוניסטיות (השנייה הייתה רומניה) אשר לא ניתקו את קשריהן עם המשטר החדש של אוגוסטו פינושה, בשל מעורבותו של האחרון בהמשך מדיניות סין האחת. כתוצאה מכך, סין בחרה שלא להחזיר את השגריר שלה בצ'ילה.
המשך הקשר נבנה על פרגמטיזם ואי-הפרעה. סין תמכה בטענת צ'ילה של ריבונות על אנטארקטיקה, ובתורה, צ'ילה איפשרה לסינים להקים את תחנת המחקר הכותל הגדול בשטח טריטוריאלי של צ'ילה לפי טענתה. היה גם ניסיון מיזם משותף לייצור נשק בין Norinco ו-FAMAE, שמטרתו צמצום התלות הצבאית של צ'ילה בארצות הברית. פינושה טיפח את מערכת היחסים שלו עם סין. פינושה ביקר בסין בשנים 1993 ו-1997.
בעקבות סיום המלחמה הקרה ולאחר נפילת משטר פינושה ב-1990, היחסים בין שתי המדינות נמשכו, כאשר הממשלה החדשה של צ'ילה המשיכה במדיניות של סחר חופשי, ותמכה בצירוף סין לארגון הסחר העולמי.
היחסים בין שתי המדינות.
צ'ילה היא אחת המדינות הראשונות של אמריקה הלטינית אשר החלה בחילופי סחר וכלכלה עם סין לאחר מלחמת האזרחים הסינית. הסחר הדו-צדדי בין המדינות החל כבר בשנת 1961, כאשר סין הקימה את משרד החדשות המסחרי של תאגיד הייבוא והייצוא הסיני. בשנת 1965 הוקם מחדש כמשרד המסחרי של מועצת סין לקידום הסחר הבינלאומי.
מאז כינון יחסים דיפלומטיים בשנת 1970 התפתחו היחסים הכלכליים הדו-צדדיים במידה ניכרת. צ'ילה הפכה לשותפה המסחרית השלישית בגודלה של סין באמריקה הלטינית לאחר ברזיל ומקסיקו. היקף הסחר הבילטרלי קבע שיא של 2.565 מיליארד דולר בשנת 2002.
הייצוא הסיני לצ'ילה הוא בעיקר בתחום הטקסטיל, הלבוש, הקרמיקה, הכימיקלים והרפואה, הכלים והאלקטרוניקה.
היצוא הצ'יליאני לסין הוא בעיקר נחושת, נתרן, עיסת נייר, מוצרי דגים ועץ, והוא התרחב גם ליין אדום, אצות ימיות, אשלגן סולפט ותוצרת פירות.
צ'ילה וסין חתמו על הסכם סחר חופשי בשנת 2006.
בשנת 2009 הסחר הדו-צדדי הגיע ל-17.4 מיליארד דולר. הייצוא הצ'יליאני הסתכם ב-23 אחוז מכלל היצוא של צ'ילה.
יחסים עכשוויים.
חברה סינית רכשה את השליטה בחברת SQM, אשר היא יצרן הליתיום בצ'ילה ומפיקת הליתיום הגדולה בעולם.
יחסי הממלכה המאוחדת–צ'ילה
יחסי הממלכה המאוחדת–צ'ילה הם יחסי החוץ בין בריטניה וצ'ילה. שתי המדינות מקיימות קשרים תרבותיים חזקים, והתרבות הצ'יליאנית הושפעה מאוד מתרבות הממלכה המאוחדת לאחר קבלת העצמאות.
לשתי המדינות שטחים שכנים בדרום האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, כאשר איי פוקלנד של בריטניה נמצאים בקרבת פרובינציית טיירה דל פואגו בצ'ילה וקאבו דה הורנוס, ואיי פיטקארן בסמוך לאי הפסחא.
היסטוריה.
בריטניה מילאה תפקיד חשוב בתולדות צ'ילה. על פי ויליאם אדמונדסון בספרו "היסטוריה של הנוכחות הבריטית בצ'ילה", 2009, לצ'ילה הייתה תחת אותו ראש מדינה כמו אנגליה במהלך המאה ה-16, המלכה מרי הראשונה, אשר התחתנה עם פליפה השני, בהיותו עדיין נסיך, ולכן מלך ספרד, קרלוס הראשון מינה אותו ואת מרי למלך ומלכת צ'ילה, כמו גם של אנגליה, אירלנד, נאפולי וירושלים. מרי הפכה למלכת צ'ילה ואנגליה מנישואיה בשנת 1554 עד להכתרת בעלה כמלך ספרד בשנת 1556, כאשר צ'ילה הפכה לחלק מרכושו של המלך הספרדי.
לאורך התקופה הקולוניאלית התנכלו כלי שיט בריטים לשלטונות ספרד בצ'ילה, ושדדו ספינות ספרדיות. כוחות בריטים ובני המפוצ'ה היו בעלי ברית על מנת לסלק את האחיזה הספרדית במדינה. בריטניה סייעה למאבק הצ'יליאנים לעצמאות בשנות ה-20 של המאה ה-19 בראשות הלורד קוקרן. האדמירל הבריטי לורד קוקרן היה המפקד הראשון של הצי הצ'יליאני שנלחם במלחמת העצמאות הצ'יליאנית, וחמש ספינות של הצי הצ'יליאני נקראו לכבודו.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 מכרה בריטניה אוניית מערכה מדגם דרדנוט - Almirante Latorre לצ'ילה. אף על פי שהוחזקה על ידי הצי המלכותי במהלך המלחמה, הספינה הועברה לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימשה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני במשך עשורים רבים לאחר מכן. בעידן המודרני הצי הצ'יליאני והצי המלכותי מקיימים קשר הדוק, ופריגטה סימן 22 בריטית לשעבר ושלוש פריגטות סימן 23 נמצאות בשירות הצי הצ'יליאני.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, עם הסכסוך ביגל שעדיין הממתין, הפכו צ'ילה וקולומביה למדינות אמריקה הלטינית היחידות שנמנעו מהצבעה ב-TIAR (וכך גם ארצות הברית וטרינידד וטובגו). צ'ילה סיפקה לבריטניה מידע מוגבל אך משמעותי. העמדה הצ'יליאנית מתוארת בפירוט על ידי סר לורנס פרידמן בספרו "ההיסטוריה הרשמית של מבצע פוקלנד."
נציגויות דיפלומטיות.
בריטניה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ו-5 קונסוליות באריקה, אי הפסחא, פוארטו מונט, פונטה ארנס וולפראיסו. מאידך, צ'ילה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-3 קונסוליות בבלפסט, גלאזגו וליברפול.
קרחון מרטין (אנטארקטיקה)
קרחון מרטין (באנגלית: Martin Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 17 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים.
מוצאו של הקרחון בצידו הדרומי של הר לופה, והוא זורם לכיוון מערב, ולאחר מכן לכיוון צפון מערב, ונשפך אל הקצה הדרום-מזרחי של מפרץ ריימיל אל תוך הדום הקרח ברטרנד.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הקרחון.
הקרחון נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון נסקר בשנית בין השנים 1948–1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם.
הקרחון נקרא על שמו של ג'יימס המילטון מרטין (James Hamilton Martin) שהיה חבר משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931 בפיקודו של סר דאגלס מוסון, ולאחר מכן היה הקצין הראשון של הספינה "Penola" במהלך המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בין השנים 1934–1937.
יחסי צ'ילה–צרפת
יחסי צ'ילה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לצרפת. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי וארגון הסחר העולמי.
היסטוריה.