בעוד הכוחות היפנים התקרבו עם 20 אוגדות יפניות אשר כללו 200,000 חיילים, נעמדו נגדם 120 אוגדות אשר כללו בתוכן 1,100,000 חיילים סינים שהוקצו להגנה על ווהאן. בהנהגת המפקדים הסינים לי דזונגז'ן ובאי צ'ונג-שי נוצרו חמישה קווי הגנה כנגד התקיפה היפנית. קווי האש הוסדרו במרחק רב מווהאן עצמה ותפקידם הראשי היה לשמור ולהגן על מסילות הברזל הראשיות של סין.
הקרב.
הכוחות היפנים יצאו לתקוף את קווי האש הסינים לקראת תקיפת ווהאן תחילה בעזרת חיל רגלים קודם להגעת חיל שריון. ב-23 ביולי 1938 הגיעה קבוצת הארמיות ה-11 היפנית למזרח ג'יוג'יאנג, עיר בפריפריה של ווהאן שהייתה תחת ההגנה של המחוז הצבאי הסיני ה-9. בתחילת ההתנגשות בין הכוחות נלחמו הסינים על אדמתם ולא נסוגו כלל, אך כאשר האוגדה ה-106 היפנית תחת יאסוג'י אוקאמורה החלה בשימוש נרחב בארטילריה, הכוחות הסינים החלו בנסיגה עקב עלייה חמורה בכמות האבדות.
ג'יוג'יאנג נפלה ב-26 ביולי, אך האוגדה ה-106 עמדה בפני התנגדות נוקשה כאשר המשיכה לצעוד דרומה בצד המערבי של אגם פויאנג. ב-10 באוגוסט תקפה האוגדה, לצד האוגדה ה-9 היפנית, את העיר רויצ'אנג שבהסתעפות מזרחה מצפון ליאנגצה וכבשה אותה כעבור שבועיים.
ב-24 ביולי תקפה האוגדה ה-6 של קבוצת הארמיות ה-11 היפנית מצפון לנהר היאנגצה את עיר הפריפריה טאיהו דרך מחוז אנחווי, וזו נפלה ב-3 באוגוסט. לאחר נסיגת הארמייה הרביעית של המחוז הצבאי החמישי, הקימה סין את נקודות המגננה הבאות שלה בערים גואנגג'י וטיאנג'יה. כמו כן, מספר פלוגות נשלחו לחבל במערך הכוחות היפניים המתקדמים בעזרת לוחמת גרילה, אשר שטחה הכביר של סין והעדר היכולת הלוגיסטית של היפנים הקלה על השימוש בה.
ב-28 באוגוסט פתחו הסינים במתקפה וכבשו מחדש את טאיהו, אך עד מהרה עצרו היפנים את המומנטום הסיני הודות לעליונותם הטכנולוגית שהתעלתה על מספרם של הסינים. הכוחות הסינים נסוגו חזרה לעיר גואנגג'י, מערבה מטאיהו, שנפלה לידי היפנים יחד עם מספר ערים סמוכות. העיר טיאנג'יה נפלה ב-29 באוגוסט, ובמהלך הקרב עליה נמחקה קבוצת הארמיות הרביעית הסינית והארמייה ה-87 על ידי היפנים. העיר הואנגפו הסמוכה לווהאן נכבשה כבר ב-24 באוגוסט, והכוחות היפנים שכבשו אותה החלו צועדים לעבר ווהאן מצפון ליאנגצה.
באמצע אוגוסט 1938 עברה האוגדה ה-106 היפנית דרומה מהיאנגצה לעבר מסילת הברזל נאנשון. קבוצת הארמיות הראשונה הסינית, קבוצת הארמיות ה-29, הארמייה הרביעית והארמייה השמינית התגוננו נגד היפנים בלושאן, ותחת הנהגת באי צ'ונג-שי הובילו לנסיגת הכוחות היפנים. ב-20 באוגוסט נפגעו הכוחות היפנים בשנית גם לאחר שתוגברו על ידי האוגדה ה-101 היפנית, ובעקבות זאת נוצר סטטוס קוו למשך חודש.
בסוף ספטמבר, חמישה גדודים מתוך האוגדה ה-106 עלו לאזור העיר וואנג'אלינג מערבה להם בניסיון לסיים את הסטטוס קוו. הגנרל הסיני שואה יואה הוביל את הארמייה הרביעית, ה-99 וה-77 למתקפת נגד אשר עצרה את ההתקדמות היפנית. האוגדה ה-27 היפנית ניסתה אז לחזק את חמשת הגדודים המותקפים שלה, אך אלו נפגעו בנסיגתם על ידי הצבא ה-32 הסיני ולא הצליחו להגיע לעמדותיהם המיועדות. ב-7 באוקטובר פתחו הסינים במתקפה והפתיעו את היפנים. עד 10 באוקטובר 1938 הושמד חלק מרכזי מהכוחות היפניים אשר ניסו להקיף את הסינים ממערב וחמישה גדודים יפנים נמחקו.
בסוף אוגוסט תקפה קבוצת הארמיות השנייה היפנית את אזור הרי דאבי (ממזרח לווהאן) בשני מערכים; המערך הדרומי ניצח במהירות את הארמייה הסינית ה-77, וכבש את העיר חואושאן. לאחר מאבק ממושך, שנג סיטי נכבשה ב-16 בספטמבר, והעיר מאצ'נג מאוחר יותר ב-24 באוקטובר. בכך הגיעו כוחות המערך מערבה להרים. גם המערך הצפוני הצליח בפועלו, וכבש את העיר ליואן ב-28 באוגוסט ואת גושי ב-6 בספטמבר. המערך נעצר במחסומים הטבעיים שיצר נהר היאנגצה, נגד הצבא ה-27 הסיני. הארמייה ה-59 הסינית הכינה את קו ההגנה הבא, שנותר עומד עשרה ימים לפני שנאלץ לסגת ב-19 באוגוסט. הכוחות בהרי לושאן נפלו ב-21 בספטמבר לידי האוגדה העשירית היפנית אך בהמשך, ההגנה הסינית העזה מעבר לו עצרה את המומנטום היפני. היפנים מצאו עצמם בעמדת הגנה במשך מספר ימים עד שהגיעה תגבורת. ב-6 באוקטובר התחדשה ההתקפה היפנית, וב-12 באוקטובר נכבשה העיר שיניאנג לגדות ההרים. משם, שני המערכים התכנסו והחלו לנוע דרומה לאורך מסילת פינחאן לעבר ווהאן עצמה.
בעוד ווהאן כמעט מוקפת, המנהיג העליון בפועל של סין הלאומית, צ'יאנג קאי שק, שהוביל באופן אישי את חיל המצב של ווהאן, החליף את האסטרטגיה הצבאית. במקום להילחם בקרב גדול שני בווהאן כפי שתכנן במקור (הקרב הגדול הראשון היה הקרב על שאנגחאי בשנה הקודמת), הוא החליט לסגת מערבה ודרומה על מנת לשמר את כוחותיו. כוחות יפניים צעדו אל ווצ'אנג והפילו את העיר ב-26 באוקטובר, הניאנג נפלה למחרת ובכך בוצע כיתור מלא של ווהאן, שנפלה ללא התנגדות.
הניצחון היפני בווהאן הגיע בעלות כבדה של 140,000 נפגעים. הסינים, אף על פי שסבלו 400,000 הרוגים, האטו את המומנטום היפני באופן משמעותי. פועלם של הסינים מאחורי קווי האש היפנים בלוחמת גרילה פגעה קשות במערך הלוגיסטי היפני, שעוד קודם לכן היה עליו להתפרש על גבי שטחים עצומים בסין הגדולה. נסיגת הכוחות של צ'יאנג הגיעה במקביל להכרזה הרשמית על צ'ונגצ'ינג כבירה הזמנית. אי כניעתם של הסינים גם לאחר נפילת נאנג'ינג וגם לאחר נפילת ווהאן הביאה את ההנהגה היפנית למסקנה כי הדרך היחידה להכניע את כלל סין תהיה בכיבוש מלא ולא בהפלתה של עיר מסוימת.
פרסי הטלוויזיה של איגוד אמנויות הקולנוע והטלוויזיה 1963
פרסי הטלוויזיה של איגוד אמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשנת 1963 היה טקס הענקת פרסי הטלוויזיה ראשי בממלכה המאוחדת. בהמשך נקראו בשם פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה.
יהושע גולדברג
יהושע ל. גולדברג (באנגלית: Joshua L. Goldberg; 6 בינואר 1896 – 24 בדצמבר 1994) היה רב, קפטן בצי ארצות הברית, ומעוטר אות לגיון ההצטיינות. מראשוני כדורגלני ארץ ישראל.
חייו המוקדמים.
גולדברג נולד ב-1896 בבוברויסק שבבלארוס, באימפריה הרוסית. בצעירותו למד בגימנסיה הרצליה וב-1912 כשקמה קבוצת הכדורגל בבית הספר, הצטרף כשחקן הקבוצה. ב-1913 עזב את הקבוצה והצטרף למכבי תל אביב ואף היה קפטן הקבוצה. ב-1914 במהלך לימודי התואר באוניברסיטת אודסה, גויס לצבא האימפריה הרוסית ושירת שם כשנתיים, עד שברח לארצות הברית.
שירות צבאי בארצות הברית.
ב-1917 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שם עד 1920. במהלך שירותו השתתף כלוחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל 5 מדליות עיטור על השתתפותו בקרבות. אחרי שהשתחרר למד עד 1926 כאשר הוסמך לרב.
ב-8 בינואר 1942 התגייס גולדברג לצי ארצות הברית כקצין, וכיהן כרב הראשון בצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, וב-1 ביולי 1952 עלה לדרגת קפטן. ב-1 בינואר 1960 פרש משירותו בצי.
ב-1956 הוענק לגולדברג אות ארבעת קציני הדת, ואות "שיתוף הפעולה הבינלאומי" מממשלת צרפת והוענק לו תואר קצין של כבוד בצבא צרפת. ב-1958 העניק לו עומר בראדלי את אות לגיון ההצטיינות עם הערות לציון של מזכיר הצי של ארצות הברית צ'ארלס תומאס.
ב-24 בדצמבר 1994 הלך לעולמו בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית, וב-6 בינואר 1995 נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. ב-10 בפברואר 1995 נקראה על שמו קפלת זיכרון במוזיאון הלאומי של ההיסטוריה הצבאית של יהודי אמריקה בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית.
מקיץ אל חלום
שוברטיאדה
שוברטיאדה (גרמנית: Schubertiade) היא אירוע מוזיקלי המתרכז במוזיקה קאמרית, בעיקר ביצירותיו של המלחין פרנץ שוברט (1797–1828). ראשיתה של מסורת ה"שוברטיאדות" עוד בימיו של שוברט, במסיבות רעים בסלונים וינאיים שבהן שרו את שיריו וניגנו את יצירותיו של שוברט וברובן שוברט עצמו ניגן בפסנתר. שנת 2020 היא שנת ה-200 להיווסדן של השוברטיאדות
בווינה. בשנת 1820, שוברט, אז בן 23, זוכה להכרה. המוזיקה הקאמרית שלו פופולרית, משפחות של ידידיו פותחות את בתיהן להתכנסויות, מסיבות של שירים וריקודים שהמוזיקה שמושמעת בהן היא כולה של שוברט, הוולסים, הלנדלרים, המוזיקה הקאמרית והשירים.
מפגשים ביתיים היו פתרון למצב הפוליטי בעיר. קלמנס ונצל פון מטרניך שהיה בין מנסחי הבריתות שסלקו את נפוליון מן הזירה הפוליטית השאירו בידיו את הכוח לשלוט בעיר בעזרתה של משטרה חשאית שהכתיבה את אורח החיים בעיר שכלל בין היתר איסור התכנסויות. חבריו של שוברט המודעים לכישרונו של הצעיר העומד ביחס הפוך ליכולתו להתפרנס – מתגייסים לסייע לו. הם מנסים למכור את התווים לבתי הוצאה מוכרים וזוכים בהצלחה חלקית. השוברטיאדות היו גם מעין במות חשיפה למוזיקאים לא מוכרים וליצירות חדשות. אף על פי ששוברט לא היה חלוץ בתחום חיבור הליד (השיר האמנותי גרמני; ברבים: "לידר"), הרי שהוא נחשב לגדול יוצריו. איכותו המופתית של ה"ליד" השוברטי מתבטאת בכך שתפקיד הקול ותפקיד הפסנתר מהווים יחידה אמנותית אחת ולא כפי שמקובל שלפסנתר תפקיד מלווה בלבד. התאריך 19 באוקטובר 1814 שהוא יום ההוצאה לאור של שירו של שוברט "גרטכן ליד הכישור" (למילים מתוך המחזה פאוסט של גתה) נחשב ליום הולדתו של השיר האמנותי הגרמני. פיליפ הייל, מבקר מוזיקה וחוקר אמריקני (1854–1934) היטיב לנסח את תכונותיו של שוברט מלחין השירים: "התכונות הבולטות ביותר של שוברט הן ספונטניות, לחנים מקסימים, שליטה מוחלטת במודולציות, יכולת או מזל למצוא את המשפט המוזיקלי האופטימלי לרגש שבמרכז השיר. שיריו הטובים ביותר ספוגים באווירה שאי אפשר להתעלם ממנה, שאי אפשר שלא להבינה."
השוברטיאדה הישראלית.