על פי מיל, ישנה רק סיבה אחת לגיטימית להפעלת כוח כלפי יחיד: "המטרה היחידה אשר למענה אפשר להפעיל כוח בצדק כלפי כל חבר בקהילה מתורבתת בניגוד לרצונו, היא כדי למנוע נזק לאחרים.". זוהי הופעתו הראשונה בספר של "עקרון ההיזק". הגורם היחיד המגביל, בראייתו של מיל, צריך להיות נזק בצורה של כפייה מוסרית או פיזית. אם אדם ניזוק באופן זה, ריבונותו העצמית נפגעת, מכיוון שריבונות זו מופעלת אם באמצעות פעולה או באמצעות שיקול דעת. ניתן להתערב בענייני ילדים ואנשים שאינם יכולים לדאוג לענייניהם מעבר לעקרון ההיזק, מכיוון שהם יכולים לגרום נזק בלתי מכוון לעצמם. אין להם, ולא יכולה להיות להם, ריבונות על עצמם. מעבר לכך, מיל מצהיר שניתן להצדיק עריצות כלפי "ברברים", אם התוצאה הסופית היא לטובתם. הברברים טרם הגיעו "לגיל הבגרות", ולפיכך אינם יכולים לשלוט בעצמם. אך מרגע שעם מגיע ליכולת לשלטון עצמי, יש להעניק לו מיד את החירויות. על מנת להדגים נקודה זו מתייחס מיל לקרל הגדול ואכבר הגדול כדוגמאות של עריצים מיטיבים שקידמו את עמיהם הברבריים.
בנקודה זו מחלק מיל את החירות האנושית, חירות היחיד, למרכיביה:
לדעת מיל, חברה שאינה מעניקה לחבריה חירויות אלו, אינה יכולה להקרא חברה חופשית באמת.
על חירות המחשבה והדיון.
בפרק זה דן מיל בסיבות להצדקת חירויות פרט מסוימות. הנקודה המרכזית בו היא שאת ההגנה הניתנת בדמוקרטיה לחירות המחשבה והדיון יש להרחיב עד שזו תהיה מוחלטת, ותתייחס לכל מחשבה וכמעט לכל התבטאות. הרוע המיוחד אותו מוצא מיל בהשתקת דעה, אם באמצעות אמצעי כפייה מטעם המדינה או החברה, אינו רק בגרימת נזק לבעלי הדעה המושתקת. השתקת דעה מזיקה לאנושות בכללה, גם לאלו המתנגדים לדעה. מיל בוחן את העניין בצורה תועלתנית ולוגית, ומסיק שאם הדעה המושתקת היא נכונה, הרי שהנזק שנגרם למשתיקיה הוא בכך שהם שוללים מעצמם ומאחרים את האפשרות להחליף טעות באמת. אך גם אם הדעה שגויה, הרי שהאמת יכולה לחיות ולשגשג רק במקום שבו היא מעומתת עם השקר. יתרה מכך, מיל טוען כי לעולם לא ניתן יהיה לדעת איזו היא הדעה השגויה ואיזו היא הדעה האמיתית.
ניתוחו של מיל מעלה ארבע סיבות למתן ההרחבה אותה הוא דורש לחופש הביטוי:
על האינדיבידואליות.
לאחר הבחינה התועלתנית של הנימוקים לחירות הביטוי בפרק הקודם, שואל מיל את הקורא האם אכן עולה מכך שאנשים יוכלו לפעול לפי דעותיהם ללא מגבלה, פרט לפעולה המזיקה לאחרים. מיל טוען כאן בשבח האינדיבידואליות, היא יכולתו של האדם לפעול לא לפי הדעה הרווחת אלא לפי טעמו והרגשתו. לטענת מיל רק אינדיבידואליות זו היא המניעה את הקידמה האנושית. מיל טוען שרוב האנשים רואים בפעולה על פי הדעה הרווחת את המקרה הרצוי והשגרתי, ואינם מעניקים לאינדיבידואליות את הערך הראוי לה, אינם רואים אותה כמטרה. מיל טוען שהיכולת ללמוד מהנסיון, לקבוע את מטרותיך בחיים וליישם אותן לפי דעתך היא המבדילה בין האדם ובין החיה, וכי מי שמניח לאחרים לעשות זאת במקומו אינו אלא קוף חקיין. הוא מעלה את פיתוח האופי האינדיבידואלי לכלל מעלה עליונה. הוא מזהה את ההתפתחות האנושית עם האינדיבידואליות. הוא מדבר על תפקידו של היחיד יוצא הדופן, הגאון, המקורי, להראות את הדרך לאחרים. "עצם הדוגמה של אי הליכה בתלם, של סירוב לכרוע ברך בפני המנהג, יש בה שירות מועיל, בדיוק מפני שעריצות הדעות טבעה שהיא עושה חריגה מן הכלל לעניין של גנאי, רצוי, בשביל לקעקע עריצות זו, שאנשים יתנהגו באופן חריג." מיל מביא כדוגמה שלילית את סין, הקופאת על שמריה, בה כל האנשים פועלים לפי אותם כללים ואותם חוקים, ואל מולה את אירופה בעלת המגוון של תווי האופי, של המעמדות, של הלאומים, של התרבויות, שעצם התנסותם במסלולים שונים של התפתחות, הביאה לכך שכל מסלול הביא אל הניסיון המשותף משהו בעל ערך.
על גבולותיה של סמכות החברה על היחיד.
בפרק זה חוזר מיל ומפרט את "עקרון ההיזק". הפרק מתחיל בטענה לפיה חובתו של האדם לחברה מתבטאת בשתיים אלו - אי פגיעה באינטרסים או בזכויות של האחר, ומתן ההשתתפות הדרושה בהגנתה ובנייתה של החברה. אם מילא אדם אחר שתי חובות אלו, הרי שלחברה אין כלפיו טענות, ואי הנוחות היחידה אותה עליו להרגיש על התנהגות הפוגעת אך בעצמו ולא באחרים, היא אך התוצאה של השיפוט השלילי שיחושו כלפיו יחידים אחרים, אך לא מעבר לכך. מיל מביא לכך מספר נימוקים וטענות, כאשר "החזק ביותר" לשיטתו הוא שכאשר הציבור מתערב בשאלות של מוסר חברתי, רוב הסיכויים הם שהתערבותו אינה במקום הנכון. מיל נותן כמה וכמה דוגמאות להתערבות שגויה של הציבור בתחומי המוסר, הדת, צריכת האלכוהול ושמירת ימי המנוחה. כן נותן מיל כדוגמה את המורמונים, שמנהג הפוליגמיה שלהם נראה לתושבי אנגליה הוויקטוריאנית כשיא של ברבריות. מיל טוען, שככל שהפוליגמיה נובעת מבחירתן של הנשים עצמן, אין להתערב בכך.
ביחס למוסדות החינוך, מיל טען כי החינוך הפרטי הוא המודל האידיאלי, והסביר שלחינוך ממלכתי יש מקום רק כ'ניסוי' לצד בתי הספר הפרטיים או בחברה השרויה במשבר.
יישומים.
מיל כמעט ואינו מתעסק בספר זה עם השאלות, שהעלו קודמיו כמונטסקייה, דה טוקוויל או אף בנת'ם בדבר המבנה הרצוי של המדינה, הפרדת הרשויות, החוקה וכיוצא בזה. דעתו של מיל בעניינים אלו הובעה בפירוט ביצירות אחרות כגון "ממשל של נציגים" . בפרק זה הוא מונה מספר קטן של יישומים מעשיים לגישתו, אך אינו נותן תורת מדינה סדורה ומפורטת. המדובר בהעלאת מספר דוגמאות מתחום המוסר והחוק, ודיון בדרך שבה על המדינה או החברה להתייחס אליהן, לאור העקרונות שהועלו בספר. כך עוסק מיל בשאלה עד כמה רשאית המשטרה לחדור לתחומו של הפרט על מנת למנוע פשע. עד כמה ניתן למנוע אדם מלשדל אדם אחר לפעולה הנחשבת פוגענית בעצמו (שהרי לפי מיל בעצם ביצוע הפעולה אין להתערב), כגון זה המקים בית הימורים ציבורי. עד כמה צריכה המדינה למנוע באמצעות מיסוי צעדים הנראים בעיניה שליליים, אך פעולתם פוגעת רק באדם עצמו (כגון צריכת סמים). עד כמה יכולה היא למנוע מאדם להיכנס לחוזה המגביל את חירותו, כגון מכירת עצמו לעבד או מוסד הנישואים. כן בוחן מיל שאלות הנוגעות בחינוך, ושאלות הנוגעות בהתערבות המדינה על מנת לסייע ליחיד, ולא על מנת לפגוע בחירותו.
השפעת הספר.
הספר נחשב לאחת היצירות המשפיעות ביותר על החשיבה הליברלית, ויש שכינוהו "המניפסט הליברלי". יהודה מלצר, בהקדמה למהדורה עברית של הספר, כותב כי "בתור ביטוי של סוג מסוים של פילוסופיה פוליטית - בלי ספק הסוג העיקרי בעולם המערבי - הספר הזה ניצב גאה כמגדלור: אפשר לעקוף אותו, לאגף, אולי לנווט דרכו, לסטות, לנסות לנגח ואף לסדוק, קצת לשפץ, והוא שם - זקוף, מאיר." "על החירות" היה, ועודו, בסיס למחקרים, ניתוחים והגות פילוסופית. בין היתר עסקו בספר פילוסופים פוליטיים חשובים כברטרנד ראסל, ה.ל.א. הארט, ישעיה ברלין, ג'ון רולס וג'ודית שקלאר. על השפעתו של הספר ניתן ללמוד מכך, שהעיתון הבריטי גארדיאן, הנוהג לפרסם רשימות של "עשרת הטובים ביותר", מנה אותו בין עשרת הספרים הטובים ביותר בשדה הפילוסופיה ברשימה שערכה הפילוסופית מרי וורנוק, הכותבת כי הספר הוא "זעקה נרגשת למען חירות היחיד מעריצות הרוב, מדעה קדומה, מהתפיסה החברתית הרווחת, וכבלי התקינות החברתית".
הספר עצמו ממשיך להיות פופולרי ביותר, אם בשל השפה הפשוטה שבה נכתב, או בשל הפופולריות של הרעיונות המובעים בו. מדי מספר שנים יוצאת מהדורה חדשה בשפת המקור, אנגלית. עותק של הספר נמצא תמיד ברשותו של נשיא המפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה, מפלגה שבאחד מגלגוליה ההיסטוריים היה מיל בין השותפים לייסודה.
הספר מסמן מפנה בחשיבה הליברלית, מן ההוגים הליברליים המוקדמים. ג'ון לוק וממשיכיו בני זמנו, עד לזמנו של מיל, ניסו ליצור דרכים שבהן תתאים פעולת המדינה למבנה שהעלו במחשבתם, על מנת להביא לתוצאה הפוליטית הראויה. את המדינה ראו באופן עקרוני ככלי חיובי, שיש לשפרו, אם בהוספת עקרונות כהצבעה רחבה, או בלמים ואיזונים חוקתיים, ואם באופנים נוספים, ואז תובטחנה החירויות אותן ראו כיקרות. מיל החל לראות במדינה עצמה, ובפעולת החברה על היחיד, כעניין שיש לבחון את הדרכים להגן על היחיד מפניו, גם כאשר מדינה זו מאמצת עקרונות של ייצוג נרחב והפרדת רשויות.
התרגומים לעברית.
הספר תורגם לראשונה לעברית בידי אריה (לאון) סימון ויצא בהוצאת מאגנס בשנת 1946. תרגום זה יצא מאז במהדורות רבות, אך כיום שפתו מיושנת וקשה לקריאה. כך, למשל, נקרא מיל במהדורה הראשונה של התרגום "י'ון סטיוארט מיל", והמלכה אליזבת הראשונה נקראת "המלכה אלישבע". כמו כן הושמטו קטעים מסוימים מן המקור. הושמטה ההקדמה, שבה מקדיש מיל את הספר לאשתו, ומספר כי היא שותפתו לכתיבה, וכן קטעים מסוימים בהם עוסק מיל במוסר הנוצרי.
בשנת 2006, עם מלאת מאתיים שנה למיל, יצאו לספר שני תרגומים חדשים ומלאים. האחד, של אהרן אמיר המלווה בראשית דבר של ירון אזרחי יצא בהוצאת שלם, והאחר, תרגומו של עפר קובר המלווה במבוא מאת יהודה מלצר, יצא בהוצאת ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות. שני התרגומים זכו לשבחים.
בויאר
בויאר (ברומנית: Boier, ברוסית: Боярин-בויארין, בבולגרית: Болярин) הוא תואר שניתן לבן מעמד האצולה ברוסיה, בבולגריה וברומניה. ברוסיה הייתה זו השכבה החברתית הגבוהה. לרוב, היה הבויאר גם בעל קרקעות גדול. לשיא חשיבותו הגיע מעמד הבויארים בין המאה ה-10 עד לסוף המאה ה-17.
היסטוריה.
המילה בויאר נגזרה מהמילה הסלבונית voienier (ווינייר) שמשמעה מנהיג צבאי, לוחם.