המלך הורדוס הקים את העיר פצאליס בשנת 8 לפנה"ס, וקרא לה על שם אחיו הגדול, פצאל. פצאליס נזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל שערך הגאוגרף תלמי בספרו "גאוגרפיה" (המאה ה-2), בין הערים שב"יהודה ממערב לנהר הירדן", בשנת 363 פקדה את בקעת הירדן רעידת אדמה שהרסה את העיר. היא יושבה מחדש בתקופה הביזנטית.
נראה כי שמו של היישוב מן התקופה הרומית עדיין היה קיים בימי הביניים, משום שבשנת 1280 (התקופה הצלבנית) נזיר בשם ברוקארדוס (Brocardus או Burchard) מציין באזור (בפעם הראשונה) כפר קטן בשם "פֶסֶך" (Phesech), ובשנת 1322 מתקן הנוסע הגאוגרף מרינו סנודו את השם ל"פסאליס".
בעת החדשה.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן במקום ומצא שהעמק והמעיין משמש את הבדואים במרחב, ושטחנת הקמח המונעת בזרם מים פעילה (טחונת אל פצאיל). טחנת קמח שהוקמה בהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל. הוא כתב:. בשנת 1928 פורסם בעיתון הארץ כתבה על סיור של אגודת משוטטים ארץ-ישראלית בבקעת הירדן בו תיאור של עמק פסאיל והמעינות המשמשים את הבדואים להשקיית עדרי הצאן שלהם.
התיישבות הקבע במקום החלה בידי בדואים שנדדו לאזור כבר משנות החמישים לאחר שגורשו מאזור תל ערד. במשך השנים הצטרפו תושבים בדואים נוספים שגורשו ממקומות אחרים בבקעת הירדן, אזורים שהוכרזו כשטחי אש או אדמות מדינה.
באפריל 1969 דיווח חוקר ארץ ישראל צבי אילן שתושבי הכפר ממשיכים להשתמש במערכת המים הקדומה (אמות מים ובארות) שבעמק.
במסגרת תוכנית אלון הופקעו חלק ניכר מהאדמות באזור והוקמו עליהם ארבע התנחלויות ישראליות: תומר, גלגל, פצאל ונתיב הגדוד. ההתנחלות הראשונה הייתה היאחזות נח"ל גלגל מדרום לכפר, עליה הוכרז בדצמבר 1969, והיא עלתה על הקרקע בינואר 1970. שנה אחר כך הוכרז על הקמת מושב פצאל, מצפון לכפר. הנקודה נבחרה מאחר שהייתה סמוך לאדמות הפרויות ביותר בעמק. המושב ישב תחילה במיקום זמני, והתפתחותו התעכבה מאחר שבעלי קרקעות באזור סירבו למכור אותם. פצאל עבר לבסוף ליישוב הקבע רק ב-1975. במקביל החל תכנון שני מושבים נוספים פצאל ב' (שקיבל אחר כך את השם "תומר") ופצאל ג' (שקיבל את השם "נתיב הגדוד"), שמתיישביו ישבו תחילה במושב פצאל.
בשנת 1973 נערכו חפירות ארכאולוגיות סמוך לכפר ונתגלה אתר מהתקופה הכלקוליתית.
בהסכמי אוסלו נקבע כי השטח הבנוי של פסאיל א-תחתא באותה עת יוגדר כשטח B, רוב שטחי הכפר הנותרים הוגדרו שטח C, בשליטה ישראלית מלאה. מאז מקשה המנהל האזרחי על הקמת מבני קבע, בתי ספר או תשתיות. בנוסף נמנע מהכפר חיבור למערכת המים האזורית.
באוגוסט 2015 הרס המנהל האזרחי 17 מבנים בכפר ביום אחד.
באוקטובר 2020 הרס המנהל האזרחי 4 מבנים בכפר.
נועימה
נועימה (בערבית: النويعمة אֶלנֻּוַיְעִמַה) הוא כפר פלסטיני בנפת יריחו במזרח הגדה המערבית, הממוקם חמישה קילומטרים צפונית ליריחו. הוא ממוקם בגובה נמוך מפני הים בבקעת הירדן. בכפר ממוקם בית ספר יסודי ותיכון אחד. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנה הכפר כ-1,576 נפש באמצע שנת 2016.
היסטוריה.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, נועימה נמצאת תחת שליטה ישראלית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-1,170 איש באמצע 2006.
הכפר הוא אחד הכפרים הבודדים בבקעת הירדן שיש לו גישה לנחל – נחל מכוך, אשר משנה את שמו לוואדי א-נועיימה בקרבת הכפר. המעיינות הסמוכים לכפר שנובעים בנחל – עין א-נועיימה ועין א-דויוכ – הם המפתח לכלכלת הכפר (כמו גם לכלכלת הכפר הסמוך, עין א-דיוכ אל-פוקא), מפני שהחקלאות שמבוססת עליהם מהווה מרכיב חשוב בכלכלת הכפר – כ-60% מכוח העבודה של הכפר עוסק בחקלאות. הגידולים הנפוצים ביותר הם ירקות (בעיקר עגבניות ומלפפונים), הדרים, בננות ותמרים. בעבר, המים מוואדי א-נועיימה הועברו דרך צינורות פתוחים שהיו חשופים לזיהום ולאובדן מים, אך יזם מיזם להגנה על הצינורות בעלות של 233,000 דולר. כיום, ערוצי הנחל זורמים לכפר דרך צינורות סגורים מתחת לקרקע ומשמשים למטרות רבות.
עין א-דיוכ א-תחתא
עין א-דיוכ א-תחתא (בערבית: عين الديوك التحتا) הוא כפר פלסטיני במחוז יריחו, שבמזרח הגדה המערבית, הממוקם בעמק הירדן, ונמצא במרחק של שני ק"מ מערבית ליריחו. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בכפר היו למעלה מ-967 תושבים באמצע שנת 2006. בשנת 1997 היוו הפליטים 14.6% מאוכלוסיית הכפר. השירותים הרפואיים העיקריים ניתנים בעיר יריחו.
מחוז יריחו
עין א-דיוכ אל-פוקא
עין א-דיוכ אל-פוקא (בערבית: عين الديوك الفوقا) הוא כפר פלסטיני במחוז יריחו, שבמזרח הגדה המערבית, הממוקם בבקעת הירדן, ונמצא 3 ק"מ צפונית מערבית ליריחו. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בכפר היו למעלה מ -814 תושבים במחצית שנת 2006. בשנת 1997 היוו הפליטים הפלסטינים 27.9% מהאוכלוסייה. השירותים הרפואי המרכזיים בכפר ניתנים באמצעות תרומות של משרד הבריאות הפלסטיני וועדת הסיוע הרפואי.
לאהטי (כדורגל)
מועדון כדורגל לאהטי הוא מועדון כדורגל פיני מהעיר לאהטי, המתמודד בליגת העל הפינית (Veikkausliiga) לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה הפינית (Ykkönen) בעונת 2011. מגרש הבית הוא אצטדיון לאהדן.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1996, כאשר שני מועדונים יריבים מועדוני קוסיסי להאטי ורייפאס להאטי החליטו להתאחד. כמו כן, הוקם מועדון המילואים להאטי פאלו, אך הוא נסגר לאחר כמה עונות עקב קשיים כלכליים. כיום פועלת אקדמיית הכדורגל של להאטי כמועדון מילואים.
לאונה גינצבורג
לֶאונֶה גינצבורג (באיטלקית: Leone Gintsburg; 4 באפריל 1909 אודסה, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1944 רומא, איטליה) היה עורך, סופר, עיתונאי ומורה איטלקי ממוצא יהודי, וכן פעיל פוליטי אנטי-פשיסטי וגיבור תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה. בעלה של הסופרת נטליה גינצבורג ואביו של ההיסטוריון קרלו גינצבורג.
חייו האישיים.
לאונה גינצבורג נולד באודסה ב-1909 לזוג הורים יהודים, פדור ניקולאייביץ' גינצבורג וורה גריליכס. הוא היה הבן הצעיר מבין שלושה אחים: מרוסה (1896) וניקולה (1899). אביו הביולוגי היה רנצו סיגר, איטלקי איתו ניהלה אימו של גינצבורג רומן בזמן חופשה בוויארג'ו . אך פיודור גינצבורג הכיר בו כבנו, וגינצבורג ראה בו כאביו.
משפחת גינצבורג הייתה משפחת סוחרים בורגנית עשירה ותרבותית וגם פעילים פוליטית. אב המשפחה היה קרוב למפלגה הדמוקרטית החוקתית, האם הייתה פעילה בקרב חוגי השמאל, וכך גם הילדים. אחיו ניקולה הפך לסוציאל-דמוקרט ומרוסה הייתה פעילה בין הסוציאליסטים המהפכניים. דמות חשובה מאוד בילדותו הייתה מריה סיגר, אחותו של אביו הביולוגי ומוצאה באיטליה, שהתגוררה אצל המשפחה כאומנת משנת 1902. היא לימדה את שלושת הילדים צרפתית ואיטלקית, והיא זאת שיצרה את הקשר בין משפחת גינצבורג לאיטליה. הוא ביקר פעם ראשונה באיטליה ב-1910, שם בילה את החגים עם אמו ועם אחיו. היה זה מנהג משפחתי שנשמר עד תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914: האם ושני האחים הבוגרים חזרו לאודסה, בעוד שגינצבורג, כדי להימנע ממסע מסוכן בים, נשאר שם עם סיגר שהפכה לכמעט אם שנייה עבורו.
בזמן המלחמה, חי גינצבורג באיטליה, ברומא ובוויארג'ו. בוויארג'ו הוא למד בבית הספר היסודי ונרשם לגימנסיה. בינתיים, בעקבות מהפכת אוקטובר, קרוביו שנשארו ברוסיה היו בבעיה: על אף שתמכו במהפכה, נתקלה משפחת גינצבורג במגבלות רבות. הראשון שעזב את אודסה, ב-1919, היה ניקולה שהיגר לטורינו, שם נרשם לאוניברסיטת טורינו . בהמשך השנה היגרה גם שאר המשפחה לטורינו, וליאונה התאחד עם משפחתו והחל ללמוד בבית ספר התיכון "מאסימו ד'אדזליו" (Liceo Classico Massimo d'Azeglio) בטורינו, שבין כתליו התחנכו חברי קבוצה של אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים שבבגרותם היו למתנגדי משטרו הפשיסטי של בניטו מוסוליני. לקבוצה זו אף היה חלק בכינון המשטר הדמוקרטי באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. חבריו לכיתה כללו אינטלקטואלים איטלקים בולטים כגון נורברטו בוביו , פיירו גובטי , צ'זארה פבזה, ג'וליו אינאודי , מאסימו מילה , ויטוריו פואה , ג'אנקרלו פייטה ופליצ'ה בלבו .
ב-1921 היגרה משפחת גינצבורג לברלין בעקבות עסקיו של אב המשפחה. גינצבורג, שרצה לחדש את הרוסית שלו, נרשם ללימודים בגימנסיה הרוסית בעיר. בסתיו 1924 חזרה המשפחה לטורינו לאחר מות האב.
בתחילת שנות ה-30, לימד גינצבורג שפות סלאביות וספרות רוסית באוניברסיטה של טורינו, וזכה למזכה על תרומתו בהצגת סופרים רוסים לציבור האיטלקי. הוא איבד את משרת ההוראה שלו ב-1933, לאחר שסירב להישבע שבועת אמונים שהטיל המשטר הפשיסטי על מרצים באוניברסיטאות. בכך היה לאחד מהמרצים הבודדים באוניברסיטת טורינו שסירבו להישבע אמונים למשטר.
גינצבורג ייסד, יחד עם ג'וליו אינאודי, את בית ההוצאה לאור "אינאודי" - אחד מבתי ההוצאה לאור הבולטים באיטליה..
רדיפה וגלות.
יחד עם עוד 14 יהודים מטורינו, ביניהם סיון סגרה (Sion Segre) , נעצרו על שותפתם בפרשת "פונטה טרסה" (Ponte Tresa), בהם הם הואשמו בהעברת ספרות אנטי- פשיסטית לאיטליה משווייץ. גינצבורג נשפט לארבע שנים, ומחצית מעונשו הופחת. לאחר ששוחרר, הוא נעצר שוב, יחד עם קרלו לוי, סופר יהודי-איטלקי, בגין פעילותיו בתור מנהיג של הסניף האיטלקי של "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà), מפלגת הצדק והחופש, שקרלו רוסלי ייסד בפריז ב-1929.