אה"מ בלפסט (באנגלית: HMS "Belfast"), הייתה סיירת קלה של הצי המלכותי הבריטי. היא אחת משתי ספינות שהיוו את תת-סדרת הסיירות הבריטיות "טאון" (Town), יחד עם אה"מ "אדינבורו". הבלפסט היא כיום מוזיאון צף בלונדון.
אמנת וושינגטון הגבילה את סדרת הסיירות טאון לפחות מ-10,000 טון. במקור תוכננו הספינות לשאת תותחים 4-קניים בקוטר "6, אך בעיות בבניה גרמו להמרת התכנון לשימוש בגרסאות משופרות של התותחים התלת-קניים מסדרות קודמים של האונייה. התותחים המשופרים היו קלים יותר מקודמיהם, והמשקל שנחסך שימש לשיפור שריון האונייה והגנות הנ"מ שלה.
"בלפסט" הושקה ביום פטריק הקדוש ב-1938 במספנה "הרלאנד אנד וולף" בבלפסט על ידי אשתו של ראש הממשלה דאז, נוויל צ'מברלין. בזמנו, עלות האונייה הכוללת עמדה על 2,141,514 ליש"ט. האונייה נכנסה לשירות הצי הבריטי באוגוסט 1939 בפיקודו של הקפטן ג. א. סקוט וסופחה לשייטת הסיירות ה-18.
מלחמת העולם השנייה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה עסקה שייטת הסיירות ה-18 בהטלת הסגר ימי על גרמניה. במסגרת פעילותה בשייטת, יירטה "בלפסט" את אוניית הנוסעים הגרמנית "קאפ נורט" (Cap Norte) שניסתה לחזור לגרמניה במסווה של אונייה נייטרלית.
ב-21 בנובמבר 1939 נפגעה "בלפסט" קשות ממוקש ימי מגנטי כאשר עזבה את לשון הים של פורת' בסקוטלנד, 21 אנשי צוות נפצעו. הנזק בשדרית האונייה, בגופה ובציוד המכני היה כה רחב, עד כי נדרשו שלוש שנים לתיקון האונייה במספנת דבנפורט. המוקש הוטל ב-4 בנובמבר על ידי הצוללת הגרמנית U-21.
"בלפסט" חזרה לשירות בצי בנובמבר 1942 תחת פיקודו של קפטן פרדריק פרהאם. במהלך התיקונים נוספו לאונייה מספר שיפורים שכללו בין השאר התקנת מערכת רדאר ובקרת ירי חדשה. השיפורים הגדילו את הדחק האונייה מ-11,175 טון ל-11,553 טון ובכך הפכו אותה לסיירת הכבדה ביותר של בריטניה.
במהלך המלחמה השתתפה האונייה בקרב כף הצפון, מבצע נפטון ומבצע אוברלורד. בשעה 05:30 בבוקר ה-6 ביוני 1944 הייתה "בלפסט" מהאוניות הראשונות לירות לכיוון העמדות הגרמניות בחופי נורמנדי. במשך 5 השבועות הבאים האונייה המשיכה להפציץ כמעט ללא הפסק מסוללות ה-"6 וה-"4 שלה, עד שהקרבות היבשתיים התקדמו אל מעבר לטווח תותחיה.
לאחר המלחמה.
"בלפסט" שירתה גם במהלך מלחמת קוריאה, שם תמכה בכוחות האו"ם בהפצצות ימיות. ביולי 1952 נפגעה האונייה מטיל אויב, שגרם למותו של חייל ולפציעתם של ארבעה נוספים. בשנים 1959–1962 פעלה האונייה במזרח הרחוק באימונים ולהפגנת כוח.
"בלפסט" עזבה את סינגפור ב-26 במרץ 1962 לכיוון בריטניה, שם ביקרה בפעם האחרונה בבלפסט וסיימה את שירותה הצבאי ב-24 באוגוסט 1963. בעקבות יוזמה של אדמירל-משנה סיר מורגן מורגן-ג'ילס, אחד ממפקדי "בלפסט" בעבר, הוחלט להביאה ללונדון - שם הפכה למוזיאון צף ונפתחה לציבור לראשונה ביום טרפלגר בשנת 1971.
אוניית המלחמה בלפסט
אדנן טרזיק
F-105 ת'נדרצ'יף
ריפבליק F-105 ת'אנדרצ'יף (Thunderchief; מאנגלית: "מנהיג הרעם") היה מפציץ קרב מתוצרת חברת ריפבליק אוויאיישן, שהיה ידוע בקרב טייסיו בכינוי "ת'אד". הת'אנדרצ'יף היה מטוס קרב על-קולי, של הדור השני, דו-מושבי וחד-מושבי, מסדרת המאה, ששימש את חיל האוויר האמריקני. הוא מטוס הקרב החד-מנועי הגדול ביותר שהופעל על ידי חיל האוויר האמריקני, ונעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת וייטנאם הן במשימות תקיפה והן במשימות דיכוי הגנה אווירית.
התפקיד העיקרי שיועד ל-F-105 היה חדירה בגובה נמוך ובמהירות גבוהה לתוך המרחב האווירי של האויב עם פצצה גרעינית יחידה בתוך תא פצצות פנימי. ה-F-105 טס לראשונה ב-1955, ונכנס לשירות ב-1958. בדומה למטוסים מתקדמים אחרים באותה תקופה, דגמים מוקדמים של המטוס סבלו מבעיות רבות במערכות האלקטרוניות, מערכת הדלק ובמנוע. אף על פי כן, יכול היה ה-F-105 לשאת משקל פצצות גדול יותר ממפציצים כבדים בעלי ארבעה-מנועים מתקופת מלחמת העולם השנייה, למרחק גדול יותר ובמהירות גבוהה הרבה יותר. כפועל יוצא, הפך ה-F-105 למטוס התקיפה העיקרי בשלבים המוקדמים של מלחמת וייטנאם, וביצע למעלה מ-20,000 משימות במחיר 334 אבדות בקרב. דגמי ה"ויילד ויזל" הדו-מושביים, F-105F ו-F-105G, היו הפלטפורמות הייעודיות הראשונות למשימות דיכוי הגנה אווירית שלחמו נגד טיל הקרקע-אוויר S-75 דווינה (כינוי נאט"ו: SA-2 גיידליין) מתוצרת ברית המועצות.
על אף המשקל של , היה ה-F-105 מסוגל לעבור את מהירות הקול בגובה פני הים ואת מאך 2 בגובה רב, ובעל יכולת נשיאה של עד 14,000 פאונד (6,700 ק"ג) של פצצות וטילים בנוסף לתותח 20 מ"מ פנימי מסוג M61 וולקן. הת'אנדרצ'יף יצא משירות ב-1984, לאחר שיוצרו 833 מטוסים בסך-הכל.
פיתוח.
פיתוח ה-F-105 החל כתכנון במימון של ריפבליק אוויאיישן שנועד להחליף את ה-F-84. צוות בהובלתו של אלכסנדר קארטבלי בחן 108 תצורות שונות בטרם החליט על תכנון מטוס גדול וחד-מנועי שכינויו AP-63FBX (Advanced Project 63 Fighter Bomber, Experimental). המטוס החדש נועד בראש ובראשונה לביצוע חדירה במהירות על-קולית בגובה נמוך לתוך ברית המועצות בפרופיל טיסה גבוה-נמוך-גבוה ולהטלת פצצה גרעינית יחידה אותה יישא בתא פנימי. לכן, הושם הדגש על מהירות ומאפייני טיסה בגובה נמוך, טווח וכושר נשיאה. מאפייני מטוס קרב כגון יכולת תמרון היו משניים. נלהב בתחילה, חתם בספטמבר 1952 חיל האוויר האמריקני עם ריפבליק על חוזה לייצור 199 מטוסים. אולם במרץ 1953 הפחית חיל האוויר האמריקני את מספר המטוסים המוזמנים ל-37 מטוסי קרב-הפצצה ו-9 מטוסי סיור טקטיים, עקב סיומה הקרב של מלחמת קוריאה. עד לסיום בניית הדגם של ה-F-105, במרץ 1953, גדלו ממדי המטוס עד שמנוע הטורבו-סילון מדגם J71 תוצרת אליסון אנג'יין קומפני שנועד עבורו ננטש לטובת מנוע חזק יותר מדגם J75 תוצרת פראט אנד ויטני. עקב צפי להתארכות פיתוח ה-J75, היה צפוי מנוע המטוס הראשון להיות מדגם J57 תוצרת פראט אנד ויטני, הקטן יותר. ב-28 ביוני 1954 הזמין חיל האוויר האמריקני באופן רשמי 15 מטוסים מסוג F-105A שכינוי מערכת הנשק שניתן לו הוא WS-306.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס YF-105A נערכה ב-22 באוקטובר 1955, וב-28 בינואר 1956 טס לראשונה מטוס ה-YF-105A השני. חרף היותם מונעים על ידי מנוע ה-J57-P-25 החלש יותר בעל כ- של דחף המבער האחורי (ה-J-75 היה צפוי לייצר עם מבער אחורי), הצליח אב הטיפוס הראשון להגיע למהירות של מאך 1.2 בטיסת הבכורה שלו. ברם, בעיות אווירודינמיות שנוצרו עקב גרר תת קולי וכוח לא מספיק, כמו גם ניסיונה של קונבאייר עם ה-F-102 דלתא דאגר, הובילו לתכנון מחדש של מבנה המטוס כך שיתאים לחוק השטחים, מה שהעניק לו את מראה "מותני הצרעה" האופייני לו. בשילוב עם כונסי האוויר המיוחדים המשוכים קדימה ובעלי הגאומטריה המשתנה ומנוע ה-J75, הצליח ה-F-105B החדש להגיע למהירות מאך 2.15.
במרץ 1956, החליף חיל האוויר האמריקני את הזמנת ה-F-105A בהזמנה של 65 מטוסי F-105B. מטוס הקדם-ייצור YF-105B הראשון טס ב-26 במאי 1956, וב-19 ביוני כונה המטוס באופן רשמי ת'אנדרצ'יף, שהמשיך את סדרת שמות המטוסים של ריפבליק אוויאיישן: P-47 ת'נדרבולט, F-84, ו-F-84F ת'נדרסטרייק/RF-84 ת'נדרפלאש. מטוס הייצור F-105B הראשון טס ב-14 במאי 1957.
שני כנפי ה-F-105 חוברו למרכז גופו. הכנפיים ומשטחי הזנב היו משוכות לאחור ב-45 מעלות. המנוע היחיד הוזן על ידי שני כונסי אוויר בשורשי הכנפיים, מה ששיחרר את האף לצורך התקנת ראדום שכלל מכ"ם בעל מספר מצבי פעולה. בזמנו, היה ה-F-105 מטוס הקרב החד-מושבי הגדול ביותר שנבנה. מבנהו המרווח סיפק מקום ל- דלק ותא פצצות שמידותיו 15 רגל 10 אינץ' על 32 אינץ' על 32 אינץ' (4.82 מטר על 0.81 מטר על 0.81 מטר), שיועד במקור לשאת פצצה גרעינית יחידה אך בפועל הכיל בדרך כלל מכל דלק נוסף בנפח . שני מנשאים תחת הכנפיים ואחד תחת הגוף איפשרו את נשיאתם של מכלי דלק נתיקים בנפח 450 ו-650 גלון (1,730 ליטר ו-2,500 ליטר). שני מנשאים נוספים חווטו לצורך נשיאת טילים או פצצות. תותח M61 וולקן הותקן בצד השמאלי של אפו עם תחמושת של 1,028 פגזים.
ב-11 בדצמבר 1959, קבע F-105B שיא עולמי בטיסה מעגלית במהירות 1,216.48 מיל/שעה (1,958.53 קמ"ש) לאורך 100 ק"מ (62 מיל).
בסך הכול יוצרו 833 מטוסי F-105 בטרם הופסק הייצור ב-1964.
היסטוריה מבצעית.
מטוסי ה־F-105 מילאו תפקיד מרכזי במלחמת האוויר בווייטנאם, ושיפורים מתמידים במערכותיהם אפשרו להם לשאת את ציוד הלחימה החדש ביותר, כולל מערכות לוחמה אלקטרונית. כ-359 מטוסים מדגם D נבנו מחדש וצוידו במערכות תנדרסטייק לתקיפה באל-ראות. מטוסי ה-F-105G היו מטוסים מדגם F דו-מושבים שהוסבו להשמדת אתרים שהכילו טילי קרקע-אוויר בווייטנאם עם מארזי ויילד ויזל ואמצעי לוחמה אלקטרונית משני צדי גוף המטוס וארבעה טילי שרייק או 4 טילי סטנדרד ארם נגד מכ"מים.
לאחר מלחמת וייטנאם הועברו ת'נדרצ'יף לארבע כנפות משמר האוויר הלאומי, ועד לשנות ה-80 נותרו כ-20 מטוסים מדגם F-105G ו-80 מטוסי יירוט מדגמי D/B, בשירות מבצעי בחיל האוויר האמריקני ובשלוש טייסות מילואי חיל האוויר האמריקאי.
פולה (בובה)
פוּלָה (בערבית: فلة, באנגלית: Fulla) הוא שמה של בובת אופנה הנמכרת ומשווקת במדינות מוסלמיות כתחליף לבובת הברבי. מקור שמה הוא בסוג של פרח היסמין אשר גדל במזרח התיכון בלבד.
הבובה.