במדינת ישראל, שנת הלימודים בבתי הספר אורכת עשרה חודשים. מועד תחילת השנה הוא 1 בספטמבר (2 בספטמבר כאשר ספטמבר מתחיל ביום שבת). בבתי הספר העל-יסודיים שנת הלימודים נמשכת עד 20 ביוני (19 ביוני כאשר 20 ביוני הוא ביום שבת) בשנה הקלנדרית העוקבת, בעוד בבתי הספר היסודיים ובגנים, היא מסתיימת מעט מאוחר יותר, ב-30 ביוני (29 ביוני כאשר 30 ביוני הוא ביום שבת). התקופה שבין סיום שנת לימודים אחת לתחילתה של אחת נוספת, מכונה "חופשת הקיץ", אך יותר ידועה בשפה המדוברת כ"החופש הגדול".
עם תום שנת הלימודים נהוג לחלק תעודות.
בשנת הלימודים תשע"ג (2012), החלה השנה ב-27 באוגוסט, במקום ב-1 בספטמבר, מתוך ניסיון לקצר את החופש הגדול. שנה לאחר מכן, כאשר במשרד החינוך ישב שר חדש, הוחזר מועד תחילת השנה לתאריך שהיה נהוג עד אז וננקטה דרך אחרת לקיצור תקופת הקיץ בה תלמידי ישראל אינם פועלים במסגרת הלימודים הפורמלית.
הלימודים בישראל הם חובה מגיל 3 בגן טרום-טרום-חובה ועד גיל 18 בכיתה י"ב, מתוקף חוק לימוד חובה.
באוניברסיטאות ובמכללות האקדמיות בישראל, שנת הלימודים האקדמית נפתחת יותר מאוחר כשבועיים לאחר שמיני עצרת (כמו בישיבות), מועד שיוצא בדרך כלל לאורך חודש אוקטובר (לעיתים גם שלהי נובמבר), ונמשכת עד חודש יוני. במוסדות אלו מחולקת התקופה לשני סמסטרים עם הפסקה בת כחודש וחצי ביניהם, בחודשים ינואר ופברואר המנוצלת בעיקר לעריכת בחינות.
במהלך שנת הלימודים יש חופשות כלליות בחגי ישראל ומועדיו: ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים, פסח, יום העצמאות, ל"ג בעומר ושבועות.
בבתי הספר במגזר הערבי בישראל יש מתכונת חופשות המותאמות לבני העדות השונות.
מלבד החופשות היזומות אשר מתקיימות באופן קבוע על פי עונות השנה ישנם גם חופשות על פי חגים דתיים של בני העדה
לדוגמה אצל ערביי ישראל המוסלמים ניתנת חופשה במהלך חג עיד אל אדחא, וכך גם אצל נוצרים ודרוזים על פי חגיהם.
מכיוון שבישראל המגזר הערבי מחולק לבני דתות שונות בדרך כלל בתי הספר נסגרים לחופשה של עדה מסוימת רק אם מספר התלמידים או המורים של אותה עדה באותו בית ספר גבוהה מ 25%.
פעמים רבות מלווה פתיחת שנת הלימודים במדינת ישראל באיומי שביתה של ארגוני המורים, כמחאה על תנאי העסקתם, אשר לעיתים אף מתממשים.
תחילתה של שנת הלימודים מתאפיינת ברכישת ספרי לימוד ועזרי לימוד, הכרוכה בהוצאות כספיות גדולות. סעיף 74 לחוק הביטוח הלאומי נועד לסייע למשפחות חד-הוריות ולמקבלי הבטחת הכנסה להתמודד עם מעמסה זו, בהבטיחו מענק לימודים למשפחה בעד כל ילד בגיל המתאים בתחילת שנת הלימודים.
בימת קדם
בימת קדם היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1986. עד כה ראו אור יותר כ-34 כותרים של יצירה מקורית ישראלית, כששליש מהם פרסומים ראשונים למחבריהם.
ההוצאה מהווה ניסיון ליצור הוצאת ספרים מזרחית, וחלק מהפרסומים שבה הפכו לאבני דרך בהגות על מזרחיות בישראל. ההוצאה מפרסמת סיפורת וספרי עיון וכל הספרים עוסקים בחוויה המזרחית בתוך החברה והתרבות הישראלית. נקודת המבט המובעת בספרים נושאת אופי רדיקלי וחתרני. עדות לכך ניתן למצוא אף בשמות חלק מהכותרים - "המהפכה האשכנזית מתה" מאת סמי שלום שטרית, ו"זכרונות אסורים" מאת אלה שוחט.
בימת קדם פרסמה את האנתולוגיה המקיפה ביותר שנעשתה עד כה של הספרות המזרחית בישראל: "מאה שנים מאה יוצרים", בשלושה כרכים (שניים פרוזה ואחד שירה), בעריכת סמי שלום שטרית.
בימת קדם אחראית לפרסום כתב העת "הכיוון מזרח".
אנגאדה
אנגאדה (באנגלית: Anegada) הוא הצפוני מבין איי הבתולה הבריטיים שבאיי הבתולה. האי אנגאדה נמצא כ-22 ק"מ צפונית לאי וירג'ין גורדה, והוא היחיד מבין האיים שלא נוצר כתוצאה מפעילות געשית. האי הוא אטול המורכב מאלמוגים ואבן גיר.
גאוגרפיה.
בשל היות האי שונית אלמוגים, בניגוד לשאר איי הבתולה ההרריים, האי שטוח ומישורי, ושיא גובהו כ-10 מטרים מעל פני הים. פירוש שמו של האי "הארץ הטבועה", בשל היותו שטוח.
שטחו של האי כ-39 קמ"ר, והוא הגדול באיי הבתולה הבריטיים, אולם מתגוררת בו אוכלוסייה מועטה ביותר, כ-300 תושבים (2010), מרביתם גרים בעיירה הנקראת "היישוב" (The Settlement) - העיירה היחידה באי.
כלכלה.
כלכלת האי מתבססת על תיירות. מדי יום מגיעים לאי כ-200 תיירים (ומכפילים את אוכלוסיית האי). כמו כן, תושבים רבים מתפרנסים מדיג, בעיקר דיג סרטנים.
הייחוד התיירותי של האי הוא נידחותו. התיירים באים לחופי האי, שבשל מספר התיירים המועט יחסית בהם, מאפשרים לתיירים לשהות בבדידות על החוף.
אל האי ניתן להגיע דרך שדה התעופה אוגוסט ג'ורג' ובאמצעות מעבורות.
שוניות אלמוגים.
שונית הורסשו.
בקרבת האי מצויה שונית הפרסה (שונית הורסשו - "Horseshoe Reef") - הגדולה בשוניות הים הקריבי, והשונית השלישית בגודלה על פני כדור הארץ.
בשל מיקומה של השונית, יש קושי רב להגיע בספינה את האי אנגאדה, ועל כן ספינות טיולים ממעטות להגיע אל האי.
מאות ספינות נטרפו על השונית, ועל כן היא מהווה אתר צלילה פופולרי.
חי וצומח.
במרכז האי אנגאדה מצוי אגם מלח בו גדלים צמחייה ובעלי חיים ייחודיים. עד שנות ה-40 של המאה ה-19 חיו באזור מושבות של אלפי ציפורי פלמינגו אולם בשל צייד נרחב נעלמו הציפורים מהאזור. כיום מנסים להשיב את הציפורים הללו לסביבתן הטבעית. על אף היות מושבות הציפורים אטרקציה תיירותית, מנסים השלטונות להגן על המושבות ולהגביל את מספר המבקרים.
בעל חיים נוסף המצוי בסכנת הכחדה הוא מין של איגואנת הסלע הייחודי לאנגאדה - "Cyclura pinguis'. כמו כן מצויים באי צבי ים נדירים וכמה מיני סרטנים ייחודיים. סביב האי נפוצות הקונכיות והסרטנים.
במשטחי העשב באי רועות פרות ועזים.
טריינספוטינג
הכיוון מזרח
הכיוון מזרח הוא כתב-עת לספרות, לתרבות ולאמנות, הדן בסוגיות של רב-תרבותיות ושל זהות מזרחית וישראלית, דרך נקודת מבט חברתית. הגיליון הראשון של כתב העת התפרסם בשנת 2000. עד שנת 2012 כתבי העת יצאו לאור בהוצאת בימת קדם ומשנת 2014 ואילך באמצעות הוצאת אחותי - למען נשים בישראל.
אודות.
ב"הכיוון מזרח" דנים בתרבות מזרחית וביוצרים מזרחים, או בכאלה המקושרים לסוגיית המזרחים בישראל. שאלת המפתח המניעה את כתב העת היא "מהי מזרחיות" או "מהי תרבות מזרחית". כתב העת מבקש, באמצעות אבחון תודעתי-תרבותי רפלקסיבי, לייחד את המזרחיות, ולבחון אותה באמצעות סוגיות יסוד כמו זהות, זיכרון, ביוגרפיה, שפה ומקום. כל זאת בהקשר של חברה, לאום, מגדר ועוד, ובהקשר של יצירה לתחומיה השונים - קולנוע, תיאטרון, שירה, אמנות פלסטית ועוד.
מרוב מהמאמרים נובע סימון המזרחיות החדשה המדגישה את הזיקה החזקה לשורשיה היהודים והערבים במגמה להמשיך ולפתח זיקה זו ברמה היצירתית והפוליטית יחד. ההנחה העומדת ביסוד כתב העת היא שאם בעשורים הראשונים של המדינה עמדה מלחמת התרבויות בסימן של ההגירה היהודית אל מול הילידיות, או אל מול הישראליות האירופוצנטרית, במלחמת התרבויות של השנים האחרונות מסתמן גם מאבק ללגיטימציה לא רק של התרבות המזרחית אלא גם של התרבות הערבית, וממילא הפלסטינית, כחלק מהשיח הישראלי.
ב"הכיוון מזרח" מפרסמים גם עבודות אמנות פלסטיות וקונספטואליות.
היסטוריה.
המייסד והעורך הראשי של כתב העת הוא יצחק גורמזאנו גורן. את חמשת הגיליונות הראשונים ערכה עמו דורית מקלף. את הגיליון השישי ערכה קציעה עלון ואליה הצטרפה דליה מרקוביץ' לחמשת הגיליונות שלאחר מכן. את גיליונות 12 עד 15 ערך מתי שמואלוף יחד עם בת שחר גורפינקל. החל מגיליון 16 החליף את מתי שמואלוף עמרי הרצוג כעורך כתב העת, יחד עם גורפינקל. בהמשך החל והעורכים להתחלף כמעט מדי גיליון, בהתאם לנושא הגיליון.
בתחילת 2011 עמד כתב העת לפני סגירה, מאחר שמינהל התרבות של משרד התרבות והספורט החליט לקצץ 80% מתקציב עמותת "בימת קדם", בטענה שהיא לא עמודת ב"קריטריונים הדרושים".
חדר הזוחלים
חדר הזוחלים (באנגלית: The Reptile Room) הוא הספר השני בסדרת הספרים "סדרה של צרות" מאת דניאל הנדלר (למוני סניקט) שיצא לאור ב-30 בספטמבר 1999.
עלילה.
סיפורם השני של יתומי בודלר מתחיל כשהילדים נוסעים עם מר פו לביתו של האפוטרופוס החדש שלהם - ד"ר מונטוגמורי מונטוגומורי, הרפטולוג. מר פו אומר שמונטוגמורי הוא "אחיה של אשתו של הבן-דוד של אביהם המנוח של הבודלרים".
ד"ר מונטוגומורי, או דוד מונטי - כפי שהוא מעדיף להיקרא, הוא איש נמוך ושמנמן עם פנים אדומות, וידידותי הרבה יותר מהאופוטרופוס הקודם של הילדים - הרוזן אולף. הדוד מונטי מבשר לילדים שהם יצאו במשלחת לפרו, ברגע שעוזרו החדש, סטפנו, יגיע. הוא אומר שעוזרו הישן, גוסטב, התפטר לפתע לפני יציאת המשלחת.
מונטי מתייחס לילדים יפה, והם מרותקים מהנחשים בחדר הזוחלים - היכל ענק בו מאוכסנים זוחליו של הדוד מונטי. בחדר הזוחלים הם רואים את הצפע הקטלני להפליא, אותו מונטי גילה לא מזמן. שמו של הנחש, כך אומר הדוד מונטי, לא מתאים לו - מפני שהוא אינו מזיק בכלל. השם ניתן לו כדי לצחוק על אגודת ההרפטולוגים.
כשסטפנו מגיע, הילדים מבינים מיד שזהו למעשה הרוזן אולף בתחפושת. הם מנסים לספר לדוד מונטי, אך אולף מאיים עליהם בסכין. ביום בו המשלחת הייתה אמורה לעזוב לפרו, הילדים מגלים את גופתו של הדוד מונטי בחדר הזוחלים, כששני נקבים קטנים מופיעים בצאוורו. אולף טוען שהוא הוכש על ידי ממבה-דו-מאל הארסי.