בספטמבר 1959 נרצח מפקד סיירת צנחנים יאיר פלד בעת תרגיל ניווט בדד בנגב. שני הרוצחים, בני שבט סאראחין של מטה אל-עזאזמה, הוסגרו על ידי בני שבטם והוצאו להורג ללא משפט בידי חיילי צה"ל. יומיים לאחר הרצח הורה אלוף פיקוד הדרום, אברהם יפה על "מבצע הגר", במסגרתו פונה הר הנגב מבני שבט הסאראחין. משתפי הפעולה ביניהם פונו לאזור דימונה והאחרים אולצו לעבור לסיני לאחר שמקורות המים שלהם נתפסו.
מתחם אוהלים ובתים של השבט בין באר שבע לשגב שלום הוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב, אך עדיין ללא מעמד מוניציפלי.
סעיד אלחרומי בן השבט היה חבר כנסת מטעם מפלגת רע"מ וכיהן כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה.
בית הספר היסודי אל-עזאזמה.
בית הספר אל-עזאזמה הוקם בתקופת המנדט הבריטי. נכון ל-2004 למדו בו 1400 תלמידים והוא היה בית הספר היסודי הגדול בישראל. בעקבות עתירת ועד ההורים באותה שנה לבג"ץ בדרישה לפצל את בית הספר, הקים משרד החינוך חומה בלב המוסד.
תראבין א-צאנע
תראבין א-צאנע או תראבין (בערבית: ترابين) הוא יישוב בדואי באזור הנגב בקרבת קיבוץ משמר הנגב.
היישוב הוקם על אדמת מדינה למען בני שבט תראבין אשר חיו שנים רבות בנגב וחצי האי סיני, ולאחר הקמת מדינת ישראל, בסביבות היישוב עומר. הוא שוכן דרומית לרהט ולמשמר הנגב, מערבית לגבעות בר וצפונית-מערבית לבאר שבע.
היסטוריה.
בשנת 1998 יזם ראש מועצת עומר, פיני בדש, תוכנית להרחבת תחום היישוב עומר צפונה, לשטח בו גרו תושבים בדואים משבט התראבין. התושבים הבדואים יושבו בשטח זה בשנת 1961, לאחר שפונו ממקומות אחרים בנגב. לצורך מימוש ההרחבה יזם תוכנית לפינוי השבט מהאדמות עליהן הוא יושב. בספטמבר 2003 התקבלה החלטת ממשלת ישראל ליעד שטח מדרום לעיר רהט, כדי שישמש להקמת יישוב חדש לשבט (החלטה מס' 881 מיום 29 בספטמבר 2003). באותה עת הוחלט להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם (כולל תראבין א-צאנע) נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה.
הקמת היישוב החדש החלה בשנת 2005 ומקביל החל בפינוי התושבים הבדואים, חלקם עזב מרצון לאחר שקיבלו פיצוי כספי ומגרש ביישוב החדש, אך חלק סירב להתפנות ופתח במאבק. ב-2009 החל פעולות פינוי בכוח של היישוב. במרץ 2009 הוצת מטוסו הפרטי של בדש במנחת שדה תימן על ידי בדואי מהשבט, על רקע המאבק נגד הפינוי. ב-2012 התפנו המשפחות האחרונות אל היישוב החדש ועל השטח הוקמה שכונה חדשה.
בשנת 2006 הוגדר כיישוב באזור עדיפות לאומית א'.
בשנת 2009 הושלמו הקמתם של כביש גישה, תשתיות מים וביוב והוקמו בית ספר, גן ילדים, מגרשי ספורט, מרפאה ומתנ"ס. לעומת זאת אין חיבור לרשת החשמל הארצית והתושבים נאלצים לרכוש גנרטורים או להקים מערכות סולאריות. כמו כן אין תשתיות תקשורת.
החל מנובמבר 2012 היישוב נכלל במועצה אזורית חדשה שהוקמה: מועצה אזורית אל קסום.
בכפר הוקמה חוות "חלב בראשית" ומכרז מבקרים, בה מגדלים נאקות למטרת ייצור חלב נאקות ותכשירים למריחה המכילים את החלב הזה שמייחסים לו תכונות ריפוי.
מנשית זבדה
קטב מרירי
קֶטֶב מְרִירִי הוא שמו של שד המוזכר באגדה ובהלכה היהודית.
מקור השם.
הביטוי "קטב מרירי" מופיע פעם אחת במקרא – בשירת האזינו שבספר דברים בתוך מקבץ פורענויות הבאות בעקבות הסתרת פניו של האל כך נאמר: . המילה קֶטֶב נקרית פעמיים נוספות במקרא, ומשמעותה היסודית היא "חורבן". מְרִירִי היא מילה יחידאית, ורגילים לגוזרה מן השורש מר"ר, כך שמשמעות הצירוף היא אולי "חורבן מר". יהושע בלאו מזהה את המילה קטב במשמעותה בערבית עם מחלת אבעבועות שחורות, כך גם הסמיכות של קטב עם רשף אלוהי הדבר.
מאפייני השד.
בספרות חז"ל.
בתלמוד מופיע כי קטב מרירי הוא מזיק (שד) שמופיע בשעות היום, המזיק הפועל לפני הצהרים נקרא "קטב מרירי" (ומופיע בתוך כד של כותח) והפועל אחרי הצהרים נקרא "קטב ישוד צהריים" (ומופיע על קרניו של עז).
על-פי מדרש איכה רבה, קטב מרירי מצוי בימי בין המצרים (משבעה עשר בתמוז עד תשעה באב), ובשעות הצהריים – זאת על פי הפסוק בתהילים: .
רבי יוחנן וריש לקיש (רשב"ל) עוסקים בתיאורו: "ר' יוחנן אמר כולו מלא עיניים קליפות קליפות ושערות שערות, ורשב"ל אמר עין אחת נתונה על לבו וכל מי שרואה אותה אין לו חיים מעולם... וכל מי שרואה אותו נופל ומת" ובמדרש תנחומא (נשא כג) מוסיפים: .
במדרש תהלים, מזמור צא, פסקה ג (קצט, א) מוסיפים ומסכמים:
אצל פרשני ימי הביניים.
פרשני ימי הביניים בעקבות דברי חז"ל מפרשים את הפסוקים כך, למשל רש"י על הפסוק ב: סבור כי שם המזיק הוא "מרירי", וקטב פירושו כריתה. כך גם מפרש רש"י על הפסוק באיוב וכך מפרשים רשב"ם, ראב"ע, רמב"ן, ר' משה קמחי ור' ישעיה די טראני.
בספרו הרפואי מכנה אסף הרופא בשם "קטב מרירי" את המחלות הרעלת דם (toxicemia) ואלח דם (septicemia)..
אצל הראשונים והאחרונים.
בשולחן ערוך (אורח חיים, תקנא, יח) נקבעה הלכה: "צריך ליזהר מי"ז בתמוז עד ט' באב שלא לילך יחידי מד' שעות עד ט' שעות [=בשעות הצהריים] משום שבהם קטב מרירי שולט" (דבר שלא נפסק להלכה היא הגמרא בפסחים (קיא, ב) האומרת שהוא שכיח דווקא בימים שבין ראש חודש תמוז ל-ט"ז בו).
כמו כן נאמר שם שאינו שולט אלא בין צל לחמה - דבר הבא לידי ביטוי בדברי המשנה ברורה שם: "וכן יש להיזהר שלא לילך בין חמה לצל" וכך גם דעת הרב עובדיה יוסף שאמר כי "בימים האלה לא ילך אדם בין השמש לצל, שם שולט קטב מרירי, שד כזה, מלא עיניים, מי שרואה אותו נופל ומת".
רבי יצחק אייזיק מטירנא, שחי בסוף המאה ה-14, כתב ב"ספר המנהגים" שלו כי בימי בין המצרים "אין להכות אפילו הרב לתלמידו, אפילו ברצועה, לפי שבהן קטב מרירי שולט". עוד קודם לכן הופיע כלל זה ב"ספר הרקח" לרבי אלעזר מוורמס, בן ראשית המאה ה-13. כדבריהם פסק הרב עובדיה יוסף והזהיר בדרשה למורים ולהורים כי בימים האלה אסור להכות את הילדים כי "קטב מרירי" עלול להפוך סטירה חינוכית קטנה למכת מוות.
רבי חיים הלברשטאם מצאנז כתב בספרו דברי חיים שמי שקטב מררי מאיים להרג אותו יצעק את שם רבו ולא יוכל להורגו.
ישנם פוסקים שסייגו את החששות רק בדרכים מחוץ לעיר, ויש ששלל לגמרי את מציאות השד בזמנינו.
שימוש מושאל בעברית ישראלית.
בתרגומו העברי של אברהם שלונסקי למחזה "המלך ליר" לוויליאם שייקספיר מופיע קטב מרירי במערכה א', תמונה ד', כדמות המפיצה קללות ומטשטשת חושים:
בתרגום העברי של סדרת "רומח הדרקון" שמו של אחד משרי הדרקונים הוא קטב מרירי, תרגום של Verminaard.
על שמו נקראת להקת קטב מרירי, הרכב מוזיקה ניסיונית ישראלי המתמקד בהלחנה וביצוע של שירי משוררים, לצד יצירות אינסטרומנטליות אבסטרקטיות.
קסטינה
קסטינה (בערבית: قسطينة) היה כפר ערבי בשפלה באזור קריית מלאכי של היום. קסטינה היה ממוקם על כביש מרכזי המוביל מעזה ליפו וגם מעזה ללטרון ולירושלים (עד היום מוכר המקום כצומת קסטינה), בגובה 50 מטר מעל פני הים, והשתייך לנפת עזה שבמחוז עזה (1945). שטחי אדמותיו היו 12,019 דונם ובשנת 1945 מנה 890 נפשות. ב"מדריך הצבאי לפלשתינה", שחיבר המודיעין הבריטי בקהיר לקראת כיבושה של הארץ במלחמת העולם הראשונה, נאמר שעד קסטינה - צפונית מזרחית לסואפיר - מיושבים הכפרים בעיקר על ידי צאצאיהם של פלאחים מצריים שהביא עמו אבראהים פאשא בשנת 1832.
ב-1938, במהלך המרד הערבי הגדול, השתתפו חלק מתושבי הכפר בקרב צומת מסמיה.
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, הוקם בסמוך לכפר שדה תעופה צבאי עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי, שנקרא "RAF Qastina", והפך מאוחר יותר לבסיס חצור של חיל האוויר הישראלי.
קסטינה שכנה בשטח שהוקצה למדינה הערבית במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. עם הכרזת העצמאות של ישראל ב-15 במאי 1948, ופלישת הצבא המצרי לנגב, פונו תחילה הנשים והילדים של קסטינה לכפר תל א-צאפי. אולם, הם נאלצו לשוב עקב מחסור במים בכפר המארח.
צה"ל נתן הוראה לכיבוש קסטינה והכפרים הסמוכים ב-28 ביוני 1948. וב-9 ביולי, במהלך מבצע אנ-פאר, נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי ובתיו נהרסו.
ערוגות וכפר אחים הוקמו ב-1949 בשטחים החקלאיים של הכפר. אביגדור הוקם ב-1950 וקריית מלאכי ב-1951.
במקום שבו שכן היישוב, נמצא צומת מרכזי הנקרא בפי רבים "צומת קסטינה" המחבר בין כביש 40 וכביש 3 ובו נמצא מסוף אוטובוסים מרכזי. שמו הרשמי של הצומת הוא "צומת מלאכי" על שם קריית מלאכי הסמוכה.
מסמיה
מַסְמִיָּה או אל-מסמיה (ערבית: المسمية) היה יישוב ערבי באזור השפלה, ליד גדרה של היום. תושביו היו חורנים, ועדות לקיומו מצויה כבר בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19.
היישוב מסמיה היה מחולק לשני יישובים:
מסמיה היה נחשב לכפר ידידותי ליהודים. אולם במחצית השנייה של 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, המצב השתנה ולאחר חבלות רבות לציוד הגיע לשיא כאשר תקפו חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה עובדי חברת חשמל ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה. בעקבות האירוע הרסו הבריטים מספר בתים בכפר.
במהלך מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות נכבשו היישובים
ביולי 1948 בידי חטיבת גבעתי ותושביהם נמלטו.
על אדמות שני היישובים נבנו היישובים ינון, כפר הרי"ף, חצב, תלמי יחיאל, בני עיש, בני ראם, שערי אברהם, ברורים ואחווה. בכפר עצמו התיישבו במאי 1950 עולים מיהדות תימן שהתארגנו במסגרת תנועת פועלי אגודת ישראל. התיישבות זאת התפתחה להיות מעברת מסמיה, או בשמה הרשמי מעברת "משמיע שלום". רוב תושביו עברו להתגורר בבני עי"ש בתחילת 1958, אולם היו כמה משפחות שנשארו בכפר גם לאחר מכן.