הקבוצה תומכת בשיטת העלאת מודעות פמיניסטית, ומאמינה במה שהיא מכנה "קו פרו-נשים"  – הרעיון לפיו נשים הסתגלו במודע לעמדת כפיפות לעליונות זכרית, מחמת חוסר כוח תחת הפטריארכיה, ולא בשל "שטיפת מוח" מופנמת מצד נשים, כפי שקבוצות פמיניסטיות רדיקליות אחרות מאמינות. העלאת המודעות הייתה לדידן האופן בו הרעיון של "האישי הוא הפוליטי" הפך לפרקטיקה, והייתה חלק מהותי יותר להשתייכות ברדסטוקינגס מאשר חברות ארגונית. רדסטוקינגס מחזיקות בדעה כי כל הגברים מדכאים את כל הנשים כמעמד, וכי זו האחריות של גברים אינדיבידואלים לוותר על העליונות הזכרית, ולא האחריות של נשים לשנות את עצמן.
היחס של הרדסטוקינגס לפמיניזמים אחרים של שנות ה-1970 היה מורכב. כמו פמיניסטיות רדיקליות אחרות, הן מתחו ביקורת על קבוצות פמיניזם ליברלי כמו ארגון נשים לאומי (NOW), אותן ראו כמקדמות שחרור נשים רק כסוג של רפורמה מוסדית, תוך התעלמות מהכוח הבינאישי שיש לגברים על נשים. הרדסטוקינגס היו יותר מושפעות ממרקסיזם מאשר קבוצות רדיקליות אחרות, אך עם זאת, דחו בתוקף את הפמיניזם הסוציאליסטי (אותו כינו "פוליטיקו"-פמיניזם) כתנועה המכפיפה את הנושא של שחרור נשים לנושא המאבק המעמדי. מצד שני, הרדסטוקינגס גם היו נגד הפמיניזם התרבותי, אשר לדעתן עסקה בתרבות נשית בדלנית כתחליף למעורבות פוליטית. באופן כללי, בעיני הרדסטוקינגס, רוב המופעים של הפמיניזם הרדיקלי, במיוחד אלה שקמו אחרי 1975, היו בעצם ביטויים של פמיניזם תרבותי.
הרדסטוקינגס גם התנגדו בתוקף לבדלנות לסבית, וראו קיום יחסים בינאישיים עם גברים כזירה חשובה במאבק הפמיניסטי, ומכאן בדלנות כמוה כאסקפיזם. כמו רוב הפמיניסטיות הרדיקליות של התקופה, הרדסטוקינגס ראו בלסביוּת זהות פוליטית יושר מאשר מרכיב זהותי מהותי, ולפיכך גם ניתחו את הזהות במונחים פוליטיים. הרדסטוקינגס היו גם נגד הומוסקסואליות גברית, אותה ראו כדחייה מיזוגינית של נשים. לעיתים קרובות נמתחת ביקורת על גישות אלה של הרדסטוקינגס כהומופוביות.
פרסומים.
מאמרים בולטים שיצאו מן הקבוצה כוללים את "מניפסט הרדסטוקינגס" ו"תוכנית להעלאת מודעות", כמו גם "הפוליטיקה של עבודות הבית" מאת פט מיינרדי. המניפסט והמאמר של מיינרדי נכללו בשנת 1970 באנתולוגיה " Sisterhood is Powerful: An Anthology of Writings From The Women's Liberation Movement", בעריכת רובין מורגן.
המניפסט כולל שבעה חלקים:
לאחר ייסודה מחדש של הקבוצה, הקימו הרדסטוקינגס כתב עת בשם "Feminist Revolution", או "המהפכה הפמיניסטית". כמעט כל פרסומי הביטאון אוגדו באנתולוגיה שיצאה לאור בשנת 1979 על ידי רנדום האוס. האנתולוגיה השמיטה כתבה מעוררת מחלוקת לגבי מעורבותה של גלוריה סטיינם עם ארגון נוער ליברלי אשר מאוחר יותר התגלה כממומן על ידי ה-CIA. פרסום האנתולוגיה יצר את הקרע הסופי בין חברות רדסטוקינגס והפמיניסטיות שהיו מקורבות לסטיינם.
צומת הגידים
צומת הגידים (או: הגידין) הוא מושג הלכתי המתאר נקודת מפגש או מעבר סמוך של שלושה גידים מסוימים בידי וברגלי בהמות ועופות, סמוך למרפק או לברך.
בהלכה, היעדרה של צומת הגידים ברגל בעל החיים (אבל לא בידו), נמנית כאחת מסוגי הטרפות, המגדירים את הבהמה או העוף כטרפה האסורה באכילה. על מיקומה המדויק של צומת הגידים נחלקו בגמרא, וגם לגבי מיקומה המדויק של הצומת במקום שעליו הוכרע בסוגיית הגמרא קיימת אי-בהירות ומחלוקת ראשונים אם היא בחלקה הפנימי של הרגל או בחלקה החיצוני. קיימת אי-בהירות נוספת לגבי הגידים העוברים בצומת.
צומת הגידים בימינו.
שנים רבות לא נהגו חכמים לבדוק את צומת הגידים, אלא התייחסו לסוגיה כמו לכל שבעים ושתיים הטרפות שבעוף, שנהגו ללכת בהן אחר הרוב המוחלט - שהוא כשר. יוצאי דופן מקרים בהם התעוררה 'ריעותא', היינו בעיה מסוימת במראה של מקום מסוים בגוף החיה, ואז היה צריך לבודקו.
במאה ה-20 החלו להתגלות יותר מקרים של קריעת גידים מצומת הגידים. בעקבות מחלה שיוצרת דלקות בגידים שמתפשטת בעיקר במקרים בהם מגדלים את העופות בצפיפות. בפועל, גם כיום שבעיה זו נעשתה שכיחה יותר, רק לאחוז אחד מכלל העופות יש גיד קרוע, ורוב הלהקות נקיות לגמרי מבעיה זו, ולעיתים רחוקות ישנן להקות שאחוז הבעיות בהן מגיע לעשרות אחוזים.
יש אומרים שהואיל והאחוז הכולל של הבעיות נכלל בהגדרה ההלכתית של מיעוט שאינו מצוי, ופגם זה קשה לזיהוי, אין צורך לבדוק את צומת הגידים כלל (מנחת יוסף ח, סה). מנגד, יש אומרים שהואיל וכיום ישנן להקות שבמיעוט המצוי בהן יש פגיעה בצומת הגידים, יש לבדוק את כל העופות (שבט הלוי ד, פא). למעשה כיום, הואיל ויש לעיתים להקות עם בעיות, וקל לבצע בדיקה מדגמית, רוב המשחטות בודקות כל להקה באופן מדגמי, ואם מוצאים בה עופות עם גידים קרועים בודקים את כל העופות שבלהקה, ואם לא מוצאים – לא בודקים את כולן. ויש מחמירים שבודקים בכל אופן את כל העופות.
עוד נושא שנוי במחלוקת בעניין היא השאלה כיצד לבדוק את צומת הגידים? יש שחותכים את רגלי כל העופות ומותחים את הגידים כדי לראות שהם שלמים. מנגד יש רבנים ומומחים רבים הטוענים שבדיקה זו אינה יעילה, כי במידה וישנו גיד שנקרע, החיתוך מפריע לראותו. ויש כאלו שטוענים, שהואיל ורק רבנים בודדים בקיאים בבדיקת צומת הגידים מבפנים, מוטב שלא לפתוח את הרגל לשם בדיקתה אלא עדיף להביט על המקום מבחוץ, ואם על ידי מראה ומישוש נראה משהו חריג, מסתבר שקיבל דלקת ויש בו גידים קרועים. בפועל, בשתי השיטות פוסלים אותו אחוז של עופות, אלא שלדעת הבודקים מבחוץ, ההכרעות של חותכי השוק פחות מדויקות.
צומת הגידין
רוזה, ארכידוכסית אוסטריה
רוזה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Rosa von Österreich; 22 בספטמבר 1906 - 17 בספטמבר 1983), הייתה אשתו של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה ראש בית וירטמברג בין השנים 1939–1975.
ביוגרפיה.
רוזה נולדה בפארש, זלצבורג ב-22 בספטמבר 1906 לפטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולמריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ומריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות. רוזה גדלה בילדותה בזלצבורג ובווינה עם אחיה, אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתה לשווייץ, והם התגוררו בלוצרן.
ב-1 באוגוסט 1928 התחתנה רוזה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה נשוי קודם לכן לאחותה הלנה, ארכידוכסית אוסטריה, ונולדו להם 6 ילדים. בשנת 1975 מת בעלה פיליפ אלברכט, וב-17 בספטמבר 1983 מתה רוזה בביתה בפרידריכסהאפן.
משפחתה.
ב-1 באוגוסט 1928 התחתנה רוזה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
Death Certificate
Death Certificate (בעברית: "תעודת פטירה") הוא אלבום הסולו השני של הראפר אייס קיוב. האלבום, שהוקלט ויצא לאור ב-1991, מכר כמיליון עותקים, והוכרז אלבום פלטינום על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
האלבום הוצא מחדש בתשעה ביוני 2017 תחת השם "Death Certificate 25th Anniversary Edition" ביחד עם שלושה שירים חדשים.
יחסי איטליה–ארצות הברית
יחסי איטליה–ארצות הברית הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האיטלקית לארצות הברית של אמריקה.
איטליה מנהלת יחסים חמים וידידותיים עם ארצות הברית. לארצות הברית היה ייצוג דיפלומטי באומה האיטלקית בקודמתה, ממלכת סרדיניה, מאז 1840. עם זאת, בשנת 1891 ניתקה ממשלת איטליה את יחסיה הדיפלומטיים והרהרה בקצרה על הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית כתגובה לתקרית הלינץ' של אחד עשר איטלקים בניו אורלינס שבלואיזיאנה, וכן בין השנים 1941 ל-1943 בוטלו היחסים בין המדינות, כאשר איטליה וארצות הברית היו במצב מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה לשותפה טרנס-אטלנטית חזקה ופעילה אשר יחד עם ארצות הברית ביקשה לטפח מודל דמוקרטי ושיתוף פעולה בינלאומי בנושאי עימות וסכסוכים אזרחיים. לשם כך, ממשלת איטליה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בגיבוש מדיניות הביטחון, ההגנה ושמירה על השלום. תחת הסכמים דו-צדדיים עתיקי יומין שמקורם בחברות שתי המדינות בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), איטליה מארחת זרועות חשובים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית בוויצ'נצה ובליבורנו (צבא ארצות הברית); אביאנו (בסיס של חיל האוויר); ונמלי בית עבור צי ארצות הברית בשלוש ערים שונות. בארצות הברית ישנם כ-11,500 אנשי צבא המוצבים באיטליה. איטליה מארחת את מכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
איטליה היא שותפה מובילה בלוחמה בטרור, בהיותה חברה מייסדת הן של האיחוד האירופי והן של נאט"ו, ושתי המדינות משתפות פעולה באומות המאוחדות, בארגונים אזוריים שונים, ובשמירה על השלום, השגשוג והביטחון.
בנוסף לקשרים ממשלתיים, כלכליים ותרבותיים קרובים, על פי סקרי דעת קהל, איטליה היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם, כאשר 70% מהאיטלקים ראו את ארצות הברית באור חיובי ב-2002, אחוז שעלה ל-78% ב-2014. על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 51% מהאיטלקים בטחו בהנהגת ארצות הברית תחת ממשלו של ברק אובמה, בעוד 16% הסתייגו ו-33% לא היו בטוחים. מהצד השני, אמריקאים רבים גם רואים את איטליה באור חיובי, עם מעל ל-70-80% אמריקאים שרואים את איטליה כמדינה מועדפת.
טרום מלחמת העולם השנייה.