רבים מציוריו המאוחרים של בקמן מוצגים במוזיאונים אמריקאים. הוא השפיע עמוקות על ציירים אמריקאים כמו פיליפ גוסטון ונתן אוליביירה. המוניטין שלאחר המוות שלו סבל אולי מדרכו האמנותית המאוד אינדיבידואלית. כמו אוסקר קוקושקה, הוא מתריס נגד הסיווג הנוח המספק נושאים למבקרים, היסטוריונים ואוצרים.
מלבד רטרוספקטיבה מרכזית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון לאמנות בשיקגו בשנים 65–1964 והתצוגה הבולטת של MoMA את יצירת הטריפטיך, עבודתו נראתה מעט בארצות הברית במשך עשרות שנים.
מאה שנה להולדתו בשנת 1984 צוינה באזור ניו יורק רק על ידי תערוכה צנועה במוזיאון האמנות הפרברי של מחוז נסאו. המוזיאון לאמנות סנט לואיס מחזיק באוסף הציבורי הגדול ביותר של ציורי בקמן בעולם וקיים תערוכה גדולה של עבודותיו בשנת 1998.
מאז סוף המאה ה -20 עבודתו של בקמן זכתה למוניטין בינלאומי הולך וגובר. היו רטרוספקטיבות ותערוכות במוזיאון לאמנות מודרנית (1995) ובמוזיאון גוגנהיים (1996) בניו יורק, ובמוזיאונים העיקריים של רומא (1996), ולנסיה (1996), מדריד (1997), ציריך (1998), מינכן (2000), פרנקפורט (2006) ואמסטרדם (2007).
בספרד ובאיטליה עבודתו של בקמן הייתה נגישה לראשונה לציבור רחב יותר. רטרוספקטיבה רחבת היקף של בקמן הוצגה במרכז פומפידו בפריס (2002) ובטייט מודרן בלונדון (2003). בשנת 2011 הקדיש הסטדל בפרנקפורט חדר שלם לאמן בתערוכת הקבע החדשה שלו לאמנות מודרנית.
בשנת 2003 פרסם סטפן ריימרץ, סופר והיסטוריון פריזאי, ביוגרפיה של מקס בקמן. הוא מציג תמונות ומקורות רבים לראשונה. הביוגרפיה חושפת את הרהורו של בקמן על סופרים ופילוסופים כמו דוסטויבסקי, שופנהאואר, ניטשה וריכרד וגנר.
קרב שוויבה (1915)
קרב שוויבה (Shaibah, Shu'aiba) היה התקפת נגד של הצבא העות'מאני, שנערכה באפריל 1915 בקרבת העיירה שוויבה , כנגד כוחות בריטים שהגנו על העיר בצרה במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הבריטים.
רקע.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלטו העות'מאנים במסופוטמיה מזה כ-400 שנה. שלטון זה היה רופף והשלטון המרכזי באיסטנבול התבסס על נציגים מקומיים להם הוענקה סמכות בתמורה לשתוף פעולה.
מנגד שלטו הבריטים במתקני הפקה וייצור נפט בפרס דרך חברת הנפט האנגלו-איראנית וראו במפרץ הפרסי גזרה אסטרגית בו יש לשמור את מתקני היצור וקווי ההולכה בכל מחיר.
עם פרוץ המלחמה, בספטמבר 1914, התייצבו הבריטים והטורקים משני עברי המתרס ומשום כך מיהרו הבריטים לשלוח כוחות להגן על מתקני הנפט בנמל הנפט באבאדאן. הטורקים, לעומתם, ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ולכן דיללו את כוחותיהם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
קרבות מקדימים.
המערכה במסופוטמיה החלה ב-6 בנובמבר 1946 כשכוחות בריטיים פלשו לעיירה פאו שבשפך נהר הפרת והתקדמו משם לכוון צפון מערבה לאורך הנהרות פרת וחידקל. בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים את העיר בצרה במהלך קרב בצרה. במהלך דצמבר כבשו הבריטים, בקרב אל-קורנה גם את העיירה אל קורנה עקב מיקומה האסטרטגי על מפגש הנהרות פרת וחידקל.
פעולות אלו חיזקו את אחיזתה של בריטניה באזור שאט אל ערב והבטיחו את אספקת הנפט מפרס דרך עיר הנפט אבאדאן.
מטרות הקרב.
הפיקוד הטורקי שאף לעצור את התקדמות הבריטים לתוככי מסופוטמיה וראה בעיר בצרה נקודת מפתח לסיכול פעילותם של הבריטים. לשם כך החל לטוות תוכנית להתקפת נגד לכיבוש בצרה וסילוק הבריטים מהאזור.
זירת הקרב.
העיירה שוויבה נמצאת כ-10 ק"מ מדרום מערב לבצרה. לאחר שהבריטים איבטחו את צידה המזרחי והצפוני של בצרה הפך צידה הדרום מערבי ל"בטן הרכה" של העיר וזאת על אף שביצות חצצו בין שוויבה לבצרה.
הכוחות הלוחמים.
צבא בריטניה.
בעיירה שוויבה התבצרו כ-7,000 חיילים בריטים כשרובם מהבריגדה ההודית ה-30 (של הדיוויזיה ה-12) בפיקודו של מייג'ור גנרל צארלס מליס . חיילים אלו הקימו מערך של תעלות וגדרות תיל.
הצבא העות'מאני.
בעקבות צמצום הכוחות בגזרת מסופוטמיה הצליח הפיקוד הטורקי להציב למשימה זו רק כ-4,000 חיילים סדירים בפיקודו של לוטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי. לכן פנה הפיקוד לעזרתם של שבטים ערבים וכורדים שהעמידו לרשות הצבא הטורקי כ-14,000 לוחמים. הכח הטורקי תוגבר בסוללות תותחים.
מהלך הקרב.
12 באפריל.
הקרב החל לפנות בוקר בהפגזה מסיבית על ביצורי הבריטים כשלקראת ערב החלו חיילי הרגלים לזחול לכוון המאחזים הבריטים אך נהדפו בירי בריטי ונסוגו לאחור.
13 באפריל.
במהלך היום הבחינו הבריטים בניסיון של כוחות טורקים לאגף את שוויבה ולהתקדם לכוון בצרה. המפקד הבריטי, מילס, שלח 2 רגימנטים לתקוף את הכוחות הטורקים אך אלו נהדפו. מילס מיהר לתגבר את הכח בתוקף בעוד שני רגימנטים וכן בסוללות ארטילריה. עיקר המאמץ היה כנגד לוחמי השבטים הערבים ובסוף היום פוזרו כוחות אלו ורבים מהם נשבו.
14 באפריל.
המאמץ הבריטי הופנה כעת לכוחות הטורקים הסדירים. חילופי האש נמשכו כל היום ללא תפנית לצד כלשהו. בשעות אחר הצהריים הובילו חיילי הרגלים הבריטים של רגימנט "דורסט" מתקפת כידונים על העמדות הטורקיות כשהחיילים ההודים בעקבותיהם. לאחר קרב פנים אל פנים נטשו הטורקים את עמדותיהם ונסוגו כ-120 ק"מ צפון מערבה לכוון אל-כות. בגלל תשישות הכוחות הבריטים ומחסור בתחמושת ובמים הם לא נערכו למרדף אחר הנסוגים.
לי הונג-ג'אנג
לִי הוֹנְג-גַ'אנְג (במנדרינית: 李鴻章; 15 בפברואר 1823 – 7 בנובמבר 1901) היה פוליטיקאי, דיפלומט וגנרל ממשפחה אריסטוקרטית בשירות האימפריה הסינית תחת שלטון שושלת צ'ינג המאוחרת.
הוא לחם להפלת מספר מרידות מרכזיות נגד השלטון הקיסרי כגון מרד טאיפינג, הקים את צבא בייאנג על בסיס מערבי, שירת כמשנה למלך במספר מחוזות מרכזיים, פעל כדיפלומט ושגריר מטעם סין באירופה וטיפח את קידום התיעוש בסין. העיתון הצרפתי "הדור" ("Le Siècle") כינה אותו "ביסמרק הצהוב" לאות הערכה.
ביוגרפיה.
לי נולד בשנת 1823 למשפחת סופרים אשר מזה זמן רב פעלו בשירות המדינה. גם אביו של לי וגם ג'אנג גו-פאן (הפוליטיקאי שהפך מאוחר יותר למנטור שלו), למדו לשירות האזרחי בבחינות קונפוציאניות, וזכו למעמד של "למדנים מומחים". לי החל את הקריירה הרשמית שלו בשנת 1844 בהדרכתו של ג'אנג בבייג'ינג ובשנת 1847 הוא קיבל את התואר הסופי והפך פקיד ממשלתי.
צבא.
בשנת 1850 פרץ מרד טאיפינג, מרד איכרים גדול בעל אופי משיחי שאיים להפיל את השושלת מהכוח. כאשר ביתם היה מאוים, לי ואביו ארגנו מיליציה מקומית שנשבעה בתמיכתה לממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג. לי הפך מעורב במאבק עד לכדי מצב שכאשר נפטר אביו בשנת 1855 כנגד הדרישות של המסורת לעזוב כל עבודה לתקופת אבל הוא לא היה יכול לעזוב את שדה הקרב.
ג'אנג גו-פאן, שהיה בשנת 1860 מושל כללי במחוזות ליאנג-ג'יאנג (מרכז סין), ארגן כוחות בלתי-סדירים נגד מרד טאיפינג, ובהמשך הצטרף לי לצוותו לתוך מיליציית אנטי-טאיפינג מאוחדת. בשנת 1862 התמנה לי למושל בפועל במחוז ג'יאנגסו ונסע לשאנגחאי עם כוחותיו השכירים. באמצע המרד, בגיל מעט פחות מארבעים נהנה לי מדרגה אזרחית גבוהה, השפעה מחוזית ויכולת פעולה צבאית עצמאית כמעט לגמרי, אשר ניתנה לו מידי השלטון.
בשנים הבאות עבד לי בחלקו עם זרים לשימוש בכלי הנשק המערביים במאמץ נגד כוחות טאיפינג סביב שאנגחאי. המוכר ביותר מבין המערביים איתם פעל היה צ'ארלס ג'ורג' גורדון ("טיטו" בכינויו), אז קצין צבא אנגלי בן 30 שהוביל את "הצבא המנצח תמיד", כוח שהועמד לרשות לי מאוחר יותר, שהורכב משכירי חרב זרים.
בין השנים 1865–1870, לי היה מעורב מאוד במשימות רשמיות גבוהות שונות במרכז, בצפון ובמערב סין, בעיקר כדי לדכא מרידות שונות כגון מרד דונגאן. הוא שמר על התעניינות בצבאות בסגנון מערבי שעל גביהם בנה את צבאו המוצב בנאנג'ינג ובשאנגחאי מכיוון שרצה לחזק את סין ראשית כנגד ההשפעה המערבית ויותר מכך מן הסכנה שראה באימפריה היפנית, שלאחר רסטורציית מייג'י החלה בתהליך אדיר של מודרניזציה, תיעוש ופיתוח בסגנון המערב.
פוליטיקה.
בשנת 1870 מונה לי למשנה למלך (המושל הכללי) של מחוז הבירה, ז'ילי. כמו כן, בתקופה זו שימש כמזכיר גדול (תפקיד ממשלתי מרכזי) וכמפקח על הסחר בצפון ובכך היה אחראי על ניהול דרכי הסחר עם המערב מתוך נמלי הסחר שהיו מצפון ליאנגצה. לי הפך למנהל המשא המתן בנושאי הסחר הסיני המוכר ביותר לזרים. לפיכך, היו לו תפקידים במבנה הממשל מרכזי כמו גם במבנים המחוזיים, כוחות צבאיים שעמדו לרשותו והיוקרה הגוברת בחו"ל הביאה להתפתחות כהונה חסרת תקדים בת 25 שנה בתור מושל ז'ילי.
במהלך כהונה ארוכה זו, לי התעניין בכמה פרויקטים מרכזיים לתיעוש: הוא פיתח כוח צבאי נוסף בטיינג'ין ושיפר את מערכות הביצורים הסיניים שם כמו גם את הצי. הוא הורה על שליחתם של צעירים סינים לארצות הברית כדי ללמוד מיומנויות חדשות, קו ייצור ספינות קיטור למסחר, אוניות מלחמה שנבנו במערב, מכרות פחם, מסילות ברזל, קו טלגרף, תחנות לייצור כותנה, אקדמיה צבאית, ועוד. הוא אפילו תמך בשינוי ליברלי בבחינות הקונפוציאניות. פקידים סינים אחרים שהתעניינו בפרויקטים כאלה היו מעטים. בהמשך לפיתוח הצבאי הקים לי את צבא בייאנג על בסיס מערבי.