בתום המלחמה, סירבה להעביר את רשימותיה, מכיוון שלא סמכה על איש, פרט לז'אק ז'וז'אר, וגם לו העבירה רק חלק מהרשימות. ז׳וז׳אר דאג להכיר לה ולקשר אותה עם קפטן ג'יימס רורימר שהיה ממקימי יחידת "אנשי המונומנטים" (יחידת הצלת האמנות של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה). נדרשו מספר חודשים עד שהחליטה למסור לו את רשימותיה וגם אז, מסרה אותן טיפין טיפין. רורימר ביקר יחד עם ואלאן במטה ה־ERR ובארבעה מחסני הארגון בפריז. אחד המחסנים היה לוויטן (Lévitan), חנות כלבו בבעלות יהודית שנהפכה למחסן שאוחסן בו רכוש יהודי לאחר "מבצע ריהוט", (מבצע שהחל ב־1941 ובמסגרתו הועבר רכוש יהודי שנבזז מדירות "נטושות" בשטחים הכבושים במערב אירופה). תוך כדי הביקורים עם ואלאן, הכתה ברורימר ההכרה, כי הנאצים שדדו לא רק ציורים, אלא גם חפצי יום־יום פשוטים שהיו שייכים ליהודים.
המידע של ואלאן הוביל לגילוי מחסני יצירות האומנות שנבזזו, והבולט ביותר היה בטירת נוישוונשטיין בדרום מדינת בוואריה, שבגרמניה. בטירה אוחסנו יותר מ־20,000 יצירות גנובות. ואלאן פיקחה על החזרתם של 1,400 ארגזי יצירות אמנות מהטירה לז'ה דה-פום. יתר על כן, עזר התיעוד שלה לזירוז החזרתן של יצירות אמנות לבעליהן החוקיים.
לצורך הסיוע ועזרתה במאמצים לאתר ולהחזיר את יצירות האמנות שנגנבו, קבלה ב־4 במאי 1945, מינוי צבאי בדרגת לוטננט, ומאוחר יותר הועלתה לדרגת קפטן בארמייה הצרפתית הראשונה (French First Army). ואלאן שירתה במשך 8 שנים, בגדוד שהיה ממוקם בגרמניה, בתפקיד אשת הקשר של ממשלת צרפת באזור הכיבוש בגרמניה, ובמסגרת ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique).
בתפקיד זה היא יזמה פנייה לאנשי הצוות הצבאי הגרמני (שאת שמותיהם תיעדה בפנקס בעת שעבדה בז'ה דה-פום בתקופת המלחמה), והצליחה לאמת את מיקומם של מספר אתרי אחסון נוספים, שלא היו ידועים בעבר.
בחודש פברואר שנת 1946, נקראה להעיד במשפטי נירנברג, שם התעמתה עם הרמן גרינג על היצירות שגנב. באותה שנה (1946), אף מונתה כאחראית של מועצת הפיקוח הצרפתית (French Oversight Board), על פעילויות האמנויות היפות (Fine Arts). במסגרת תפקידה עזרה לשקם ציורים, פסלים, מטבעות יקרי ערך, שטיחי קיר וגובלנים שהיו שייכים לצרפת.
ואלאן חזרה לצרפת בשנת 1953, ועם חזרתה מונתה אחראית על הרכוש (Conservator) של המוזיאונים הלאומיים בצרפת (Musées Nationaux). שנה לאחר מכן (1954), נבחרה ליו"ר "הנציבות להגנת יצירות אמנות" (Chef du Service de protection des oeuvres d'art).
8 שנים לאחר שחזרה לצרפת (1961) כתבה את הספר "חזית האומנות" (Le front de l'art), על קורותיה בתקופת המלחמה (הספר פורסם שוב בשנת 1997).
היא פרשה לגמלאות בשנת 1968, אך המשיכה במאמציה לעזור ולפעול בקהילת אנשי האמנות, במטרה להשיב יצירות אמנות שנגנבו מצרפת במהלך המלחמה.
בשנת 2013, חובר דו"ח שהופנה לסנאט הצרפתי, ובו הועלתה ההשערה, כי אותרו כ־60,000 יצירות אמנות, וכ־3/4 מיצירות אלה הוחזרו לצרפת לפני שנת 1950, וזה הודות למאמציהם של רוז ואלאן, ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique) ובעלות הברית.
פרסים, הוקרה והנצחה.
רוז ואלאן הקדישה את חייה להצלת יצירות אמנות גנובות, גבורתה ומסירותה הובילו את ממשלת צרפת ומדינות נוספות לזכותה בהוקרה רבה.
היא קיבלה מהממשלה הצרפתית את אות לגיון הכבוד, שהוא עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת; זכתה לקבל את מדליית מפקד מסדר האומנויות והספרות; הוענקה לה מדליית הרזיסטנס; בשנת 1948, העניקה לה ארצות הברית את מדליית החופש; הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, או בשמו הנוסף "צלב הכבוד הפדרלי" זמן קצר לאחר שהוחלט על הענקת עיטור כבוד זה בגרמניה.
ואלאן היא האישה המעוטרת ביותר בצרפת, אשר קיבלה בצרפת את התואר "אוֹצֵר".
בשנת 2003, הוסב שם הכיכר המרכזית בעיר הולדתה על שמה; המכללה השוכנת ברחוב פייר דה-קוברטן מס׳ 1, נקראה אף היא על שמה; לזכרה הוקמה "האגודה לזכר רוז ואלאן" (de la Mémoire de Rose Valland) בעיר הולדתה;
ביוזמת "האגודה לזכר רוז ואלאן" (Association de la Mémoire de Rose Valland), נחשף לוח זיכרון לכבודה ב־25 באפריל 2005, על הקיר הדרומי של גלריית הז׳ה דה-פום, המנציח את שירותה יוצא הדופן למען הצלת יצירות האומנות; בשנת 2009, פורסם ספר ילדים לכבוד תערוכה שהייתה מוקדשת לזכרה בעיר ליון. הספר נכתב על ידי עמנואל פולק ועמנואל סירסיר, ונקרא: "Rose Valland, Capitaine Beax-arts"; שרות הדואר הצרפתי הנפיק לכבודה בול בשנת 2018; למשרד התרבות והתקשורת הצרפתי (Ministère de la Culture et de la Communication) יש פורטל אינטרנטי, שנקרא "אתר רוז ואלאן בשירות המוזיאונים של צרפת" (Site Rose Valland Service des musées de France) המציג יצירות אמנות שהוחזרו למוזיאונים הלאומיים בצרפת.
רוז ואלאן כמקור השראה.
דמותה שימשה השראה לבמאי ומפיקי סרטים, סופרים ועוד:
הסרט "הרכבת" בבימויו של הבמאי ג'ון פרנקנהיימר (John Frankenheimer), שהופק בשנת 1964, התבסס באופן רופף על ספרה, וכולל דמות בשם "Mlle Villard".
תפקידה של ואלאן בשימור האמנות הגנובה נדון כחלק מהספר והסרט התיעודי, "אונס אירופה" (The Rape of Europe).
בשנת 2006, כתבה הסנאטורית קורין בושו (Corinne Bouchoux) ספר ביוגרפי שהוא למעשה הדוקטורט שלה על רוז ואלאן בנושא "רוז ואלאן: התנגדות במוזיאון" (Rose Valland: Resistance at the Museum). הספר תורגם לאנגלית בשנת 2013, עם הקדמה של רוברט מ׳ אדסל (Robert M. Edesl).
ברומן שכתבה הסופרת שרה האוטלינג (Sara Houghteling) "תמונות בתערוכה" (2009), מבוססת דמותה של רוז קלמנט על רוז ואלאן.
בשנת 2009 הייתה ואלאן אחת הדמויות העיקריות בספרו של רוברט מ. אדסל, "אנשי המונומנטים", אשר שימש גם כבסיס לסרטו "ציידי האוצרות" (The Monuments Men), בכיכובה של קייט בלאנשט ובבימוי ג'ורג' קלוני. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2014.
ואלאן שימשה השראה לסופרת סוזן וינקלר (Susan Winkler), בכתיבת הרומן "דיוקן אישה בלבן" (Portrait of a Woman in White). הספר יצא לאור בשנת 2014, ומגולל את סיפור הביזה של יצירות האמנות על ידי הגרמנים הנאצים ואת קורותיה של משפחת רוזנצוויג אסולין (Rosenswig-Assouline) האוספת יצירות אמנות צרפתית.
ג'ורג' ויליאם מילר
ג'ורג' ויליאם מילר (באנגלית: George William Miller; 9 במרץ 1925 - 17 במרץ 2006) היה מזכיר האוצר ה-65 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר מאוגוסט 1979 ועד ינואר 1981. קודם לכן הוא שימש כיושב ראש הפדרל ריזרב, החל ממרץ 1978.
מילר הגיע לפדרל ריזרב מרקע תאגידי, ולא כמקובל למשמשים בתפקיד זה שהגיעו מתחום הכלכלה או המימון. הוא גם האדם היחידי ששימש הן כיושב ראש הפדרל ריזרב והן כמזכיר האוצר.
ראשית חייו.
ויליאם מילר נולד בספולפה, אוקלהומה. עד מהרה עברה משפחתו לבורגר, העיר הגדולה במחוז האטצ'ינסון שבטקסס, שם הוא בילה את ילדותו ורכש את המבטא הטקסני שבו הוא יעשה שימוש כל ימי חייו. העיר, שנוסדה זמן קצר קודם לכן, חוותה גאות בתעשיית הנפט עד לפרוץ השפל הגדול, שבמהלכו היא חוותה פיתוח נרחב בחסות מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration). אביו של מילר, שקודם לכן היה נהג מונית, היה למפקד מכבי האש של העיר. לאחר שלמד בשנים 1941–1942 בקולג' אמריליו, התקבל מילר לאקדמיה של משמר החופים של ארצות הברית, שם הוא סיים את הכשרתו ב-1945 עם תואר ראשון בהנדסה ימית. בשנים 1945–1949 שירת מילר כקצין במשמר החופים באסיה ובחוף המערבי של ארצות הברית. בתקופת שירותו הוא הכיר את אדריאנה רוגוז'רסקי, מהגרת מברית המועצות, והשניים נישאו ב-1946.
לאחר שסיים את שירותו במשמר החופים, למד מילר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1952 הוא סיים כמצטיין בכיתתו. לאחר מכן הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "קראוורת', סויין ומור" בניו יורק.
קריירה עסקית.
ב-1956 הצטרף מילר לתאגיד טקסטרון כעוזר מזכיר. ב-1957 הוא היה לסגן נשיא החברה וב-1958 למנהל הפיננסי הראשי שלה. ב-1960 הוא היה למנהל התפעול הראשי והנשיא שלה. בשנים הבאות זינקו המכירות של טקסטרון במוצרי צריכה, ציוד תעשייתי ומוצרי תעופה וחלל. ב-1968 הוא היה למנהל הכללי של טקסטרון והמשיך לשמש בתפקידו זה גם לאחר בחירתו ב-1974 כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה. בכל התפקידים הללו הוא שימש עד להיותו חבר במועצת הפדרל ריזרב. על אף היחלשות הכלכלה בתקופה בה הוא היה המנהל הכללי, גדלו המכירות של טקסטרון ב-65% ל-2.8 מיליארד דולר והחברה הפעילה 180 מפעלים ברחבי העולם. מצב זה אפשר למכירות של החברה ולהכנסתה הנקיה לעמוד בקצב האינפלציה הגואה שהייתה באותו עשור.
מילר גם נכנס לפעילות פוליטית וציבורית. בשנים 1963–1965 הוא היה יושב הראש של המועצה המייעצת התעשייתית של וועדת הנשיא לשוויון הזדמנויות בתעסוקה. בשנים 1966–1967, הוא היה חבר בקרן הלאומית למדעי הרוח. מילר גם היה חבר בצוות החשיבה "מועדון רומא" . ב-1968 הוא סייע למסע הבחירות לנשיאות של יוברט האמפרי כיושב ראש קבוצת התמיכה העסקית של המפלגה הדמוקרטית. הוא גם לקח חלק במערכת הבחירות לנשיאות של ג'ימי קרטר ב-1976. לאחר בחירתו של קרטר לנשיאות, הוא ישב בראש ועדה שהקים הנשיא בניסיון לחקור נושאים הקשורים לתעסוקת החיילים המשוחררים.