דרכו בלימוד של רבי רפאל היא בכל נושא בו עסק לאחרי שעיין והפך בו כנצרך, לומר את דעתו לנמקה ולבססה באשר היא אינו חת מפני איש עבורו "יקוב הדין את ההר" דגל בפשט ובסברא בהירה וישרה והתרחק מהחריפות והפלפול כנאמן לשיטתם של חכמי ספרד הרשה לעצמו לא פעם לפרש פסוקים לפי עומק פשטם גם בניגוד לדעת חז"ל כל עוד אין דבר מעשי שיוצא ממנו. אותו דבר נהג גם כלפי חכמים שקדמוהו ראשונים ואחרונים. את שיטתו באר היטב בהקדמת חיבורו הגדול מי מנוחות שעה שהזכיר השיטות השונות בהם נוקטים הדרשנים ופרשני המקרא:
הגותו.
בין עניים לעשירים.
רבי רפאל מביא פעמים רבות לידי ביטוי בתקנות שתיקן ובפירושים שכתב, כדוגמה בספרו "רב פנינים" על הגדה של פסח הוא מבאר את המילים "כל דכפין...":
גדלותו.
פסקיו של רבי רפאל התקבלו לאורך דורות ללא עוררין, וכך כותב עליו אחיינו רבי יעקב בירדוגו, בנו של אחיו הגדול רבי יקותיאל: , וסיים: .
משפחתו.
צרותיו.
רבי רפאל בימי חייו סבל לא מעט אבל ושכול, הוא קבר שלש נשים שנשא זו אחר זו ובח' תמוז ה'תק"ם נפטר בנו חיים בהיותו בן חמש שנים. מקרים אלה מוזכרים בחיבוריו וייתכן שהיו עוד.
בניו.
השאיר אחריו ארבעה בנים הידועים לנו הרב מימון המכונה בשם המבי"ן, רבי מרדכי, רבי אברהם ורבי מאיר. האחרון נהרג הוא ואשתו על ידי ערבי - ברברי. רבי מרדכי ורבי אברהם נזכרים בין חכמי העיר. רבי מימון הוא המפורסם ביותר מביניהם. כיהן בדיינות. רבי מימון השאיר אחריו חיבורים רבים, מתוכם פורסמו תשובותיו 'לב מבי"ן' ו'פני מבי"ן' במכנאס בשנת ה'תש"א, חידושים וביאורים על שלושה חלקי שולחן ערוך - חושן משפט, אבן העזר, ויורה דעה.
יצירתו הרבנית.
תיקן תקנות וחיבר ספרים בתחומים שונים ביהדות: תנ"ך, תלמוד, הלכה, אגדה, מנהגים שו"ת.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא "לשון לימודים" (ג' כרכים) - הספר היחיד שכתב בערבית יהודית ולא בעברית - הכולל תרגום ופרשנות (שרח') של מרבית התורה. ספר זה נכתב בעיקרו כדי לשמש ספר ללימוד תורה לצעירים בני הקהילה, ועל כן יצרו ממנו העתקים רבים לאורך השנים. בשנת ה'תשס"ב פרופ' משה בר-אשר הוציא לאור מחדש מהדורה מדעית של הספר בשלושה כרכים (כ-1,400 עמודים) בהוצאת מוסד ביאליק. ספרי פרשנות מקרא נוספים שחיבר הם "מי מנוחות" (ב' כרכים) המביא דרשות על התורה הודפס בשנת 1942 על ידי נכד נינו, רבי שלום משאש בעיר ג'רבא. וספרו "משמחי לב" הכולל מפרשנותו למקרא בהתבסס על פרשנויות גדולי ספרד.
ספר השו"ת שלו "משפטים ישרים" (ב' חלקים) היה זה שפרסם את שמו כפוסק חשוב במרוקו. ספרו "תורות אמת" הוא פרשנות לשולחן ערוך לר' יוסף קארו. ספרו "רוקח מרקחת" (נסוב על אגדות התלמוד לפי סדר המסכתות) הוא פורץ דרך בביקורתיות שלו כלפי כמה מהדמויות באגדות התלמוד.
המעונות המלכותיים של בית סבויה
המעונות המלכותיים של בית סבויה (איטלקית: Residenze sabaude in Piemonte) הם קבוצת מבנים בטורינו ובאזור "טורינו" אשר במחוז פיימונטה בצפון איטליה. בשנת 1997 הוסיף ארגון אונסק"ו את ה"מעונות המלכותיים" לאתרי מורשת עולמית. בהחלטת אונסק"ו נקבע כי המעונות המלכותיים של בית סבויה מסביב לעיר טורינו מציגים מבט מקיף של הארכיטקטורה המונומנטלית האירופאית של המאה ה-17 והמאה ה-18, תוך הדגשת הסגנונות, הממדים והמרחבים של מונרכיה אבסולוטית.
תיאור כללי.
כאשר אמנואלה פיליברטו, הדוכס לבית סבויה, החליט בשנת 1562 להעביר את בירתו לטורינו, הוא בנה שורה של מבנים מלכותיים (שבנייתם נמשכה בידי יורשיו) המבטאים את עוצמת בית המלוכה. מעונות אלה, אשר נבנו על ידי גדולי האדריכלים והאומנים של אותם הזמנים, מרוכזים סביב מוקד הארמון המלכותי של בית סבויה באזור טורינו. המכלול כולל מעונות מגורים ומעונות ציד.
ה"מעונות המלכותיים" כוללים את האתרים הבאים:
בעיר טורינו.
כמו כן, מטה המשטרה עם מחסן הנשק המלכותי והספרייה המלכותית, ארכיב בית המשפט, האקדמיה הצבאית, המטבעה המלכותית, בית הספר לרוכבי מרוץ, תיאטרון רג'יו טורינו (Teatro Regio Torino), קסטלו דאל ולנטינו (Castello del Valentino) וילה דלה רג'ינה (Villa della Regina).
קוקברה
קוּקברה (שם מדעי: Dacelo) הוא סוג של עוף גדול ממשפחת השלדגיים, המצוי באוסטרליה ובגינאה החדשה. השם קוקברה (אנגלית: Kookaburra) מושאל משפת ילידי אוסטרליה, ה, בה נקראת הקוקברה – גוגוברה (guuguubarra) – שהיא אונומטופאה המחקה את קריאתה. הקוקברה מפורסמת בזכות קריאתה הייחודית, הרמה באופן יוצא מן הכלל. קריאתה של "הקוקברה הצוחקת" דומה לצחוק מהדהד ומעט היסטרי של אדם. לעומתה, קריאתה של "הקוקברה כחולת-הזנב" נשמעת כצחוק נשבר ומטורף.
הקוקברה היא קרניבורית הניזונה מלטאות, נחשים, חרקים, עכברים ובשר נא. הציפורים החיות ביישובי אדם מואילות לעיתים לאכול מתת מזון מכף יד מושטת, ואף תאכלנה בשר בעודו נצלה על גבי המנגל, אם זה נותר ללא השגחה. היא מתרבה בשבייה בקלות ואם נוטלים גוזלים מן הקן ניתן לגדלם כחיות מחמד. אולם, יש המתקשים להזינן במזון המועדף עליהן, עכברים ובשר נא. קריאותיהן עשויות להפוך למטרד והן דורשות כלוב רחב ידיים בו תוכלנה לפרוש כנפיים. יחד עם זאת, בתנאי גידול נכונים הקוקברה היא ציפור מחמד נוחה.
מאפיינים.
צבעיה של הקוקברה סולידיים יחסית לשלדגים אחרים. הראש והחזה בצבע בז' או לבן ואילו הכנפיים והגב חומים. על החזה פסים אפורים בהירים ונקודות כחלחלות. לזכרים לעיתים יש צבע כחול מעל בסיס הזנב. לשני הזוויגים זנב חום אדמדם עם פסים שחורים וקצה לבן. מאחורי כל עין פס כהה. המקור עבה וכבד וצורתו מזכירה צורה של סירה. הנקבה גדולה מעט מהזכר.
התנהגות.
זוגות הקוקברה הם מונוגמיים ומתחברים לכל החיים. לכל זוג יש טריטוריה שבה הוא חי יחד עם כמה מצאצאיו המתבגרים שמשמשים כעוזרים המסייעים בדגירה על הביצים, בחימום הגוזלים, בהאכלתם ובהגנה על הטריטוריה. הם עוזבים את הוריהם בערך בגיל ארבע .
הקוקברה ידועה בשם "השעון המעורר של הבושמן". הקריאה שלה מאוד רמה בדרך. כלל מבוצעת על ידי משפחה בשעות השחר או הדמדומים. הקריאה היא דרך לפרסום נוכחות בטריטוריה. הם נמצאים בטריטוריה כל השנה וכל המשפחה משתתפת בשמירה על הטריטוריה.
תזונה.
על אף היותו סוג של שלדג, הקוקברה אוכלת יותר זוחלים ומכרסמים מאשר דגים. גם צפרדעים מהווים חלק מהתפריט. היא גונבת מזון מפיקניקים ולעיתים אף חוטפת בשר ישר מהמנגל.
הקוקברה עומדת על ענף בשקט וללא תנועה וממתינה לטרף פוטנציאלי. כאשר היא מבחינה בטרף, היא צוללת לקרקע, נוחתת לידו ותופסת אותו במקור. היא מעופפת עם הטרף במקור אל ענף ומטיחה את הטרף בענף כמה פעמים על מנת להרוג אותו ולרכך את הטרף (לשבור את העצמות). לעיתים היא מפילה נחשים מהאוויר על מנת "לרכך" אותם. הטרף נבלע בשלמותו עם הראש תחילה.
רבייה.
הקוקברה מתרבה בחורף. הוא מקנן בחורים גדולים בעצים, וחוזרים לקנן באותו עץ שנה אחר שנה. כשישה שבועות לפני מועד הטלת הביצים הזכר מתחיל החיזוריו אחר הנקבה על ידי האכלתה בפריטי מזון שונים. גם נקבות אחרות במשפחה עשויות להטיל ביצים בקן של הזוג הראשי במשפחה.
כל החברים במשפחה מפתחים "כתם דגירה" בבטנם (אזור בבטן חשוף מנוצות ועשיר בכלי דם).
הגוזלים מטופלים על ידי ההורים ובני המשפחה האחרים גם לאחר שהם פורחים מהקן.
תפוצה.
אוסטרליה, טסמניה וניו זילנד. אזור התפוצה הטבעי הוא רק במזרח ובדרום אוסטרליה. בשנת 1897 הובאה הקוקברה לקצה הדרום מערבי של היבשת ובשנת 1905 הוא הובא לטזמניה. היו כמה ניסיונות לייבא את הקוקברה גם לניו זילנד, אך האוכלוסייה התבססה רק בעיר אוקלנד.
תזונת ימי הביניים
תזונת ימי הביניים הוא מונח המתאר את נוהגי האכילה, המאכלים ומוצרי המזון הבסיסיים ואופני הכנת המזון באירופה ובמזרח התיכון בימי הביניים – התקופה שנהוג לתחום אותה בדרך כלל בין נפילתה של האימפריה הרומית (המאה ה-5) ועד תחילתה של תקופת הרנסאנס (המאה ה-16).
מדובר, אמנם, בתקופה ממושכת ובשטחים נרחבים, אולם בשל המאפיינים הדומים של תקופה זו, ובייחוד צורת השלטון הפיאודלית שהתפתחה באירופה והמסחר המועט באופן יחסי לתקופת האימפריה הרומית ותקופת הרנסאנס, ניתן למצוא קווי דמיון רבים על אף השוני שבין המטבחים השונים שהתפתחו ברחבי אירופה.
מבוא.
על אף הפנים הרבות של מטבחי האזורים השונים באירופה של ימי הביניים, ניתן לאפיין את הדגנים בכלל ואת הלחם בפרט, כמאכל העיקרי של תושבי אירופה בתקופה זו. ירקות גודלו בסמוך לבתי הצמיתים על מנת לגוון את הארוחה שהייתה מורכבת כמעט תמיד מדייסת דגנים וירקות. הבשר נחשב מאכל מותרות במרבית ימי הביניים, כמו גם ממתיקים שונים (דבש או סוכר) ותבלינים, שהיו בדרך כלל נחלתם של העשירים בלבד.
ניתן לאפיין את בשר החזיר כבשר העיקרי שנאכל באירופה (התרנגולות הטילו ביצים מועטות, הפרות נתנו חלב, השוורים שימשו כבהמות משא ועבודה, ולכן נאכלו פחות). בצפון אירופה ובאזור הים התיכון נוספו הדגים למזון הבסיסי (בצפון אירופה בעיקר דגי בקלה ומליחים, ובדרומה הסרדינים).
מאפיין נוסף של החלק הראשון של תקופה ארוכה זו (עד המאה ה-11) הוא התדלדלות הסחר, שהביא לקיפאון בהתפתחות המטבחים המקומיים והתבססות על מוצרים מקומיים בלבד. הסחר ברחבי אירופה התנהל בנתיבי הנהרות בלבד, וכמעט לא היה סחר בדרכים.