משאללה (ערבית مَا شَاءَ ٱللَّٰهُ מא שאא אללה, טורקית Maşallah, בוסנית MašaAllah) היא מילה שמקורה בערבית, השגורה בפי מוסלמים גם במדינות שערבית אינה מדוברת בהן, ולעיתים אף בפי לא-מוסלמים במדינות אלה.
המילה מבטאת הערכה לאדם או לאירוע, ובה בעת משבחת את שם האל ומרחיקה מנשוּא המילה את עין הרע. במובן זה היא דומה לביטוי "בלי עין הרע" בעברית. משמעותה המילולית של המילה היא "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים", והיא מכוונת לרצונו וליכולתו של האל לעשות כול ולהיטיב.
למילה "משאללה" הקשרים חברתיים שעשויים להיות מחייבים. בטורקית, לדוגמה, "משאללה" היא הנוסחה המקובלת היחידה להביע התפעלות מתינוק או ילד, גם בקרב חילוניים.
הביטוי נפוץ כיום גם בקרב יהודי ארצות האסלאם וצאצאיהם.
יוחנן העשרים ושלושה
אנג'לו ג'וזפה רונקלי (באיטלקית: Angelo Giuseppe Roncalli), או בשם הכהונה שלו יוחנן העשרים ושלושה (בלטינית: Ioannes XXIII, 25 בנובמבר 1881 – 3 ביוני 1963) כיהן כאפיפיור ה-261 במשך כחמש שנים, בין 1958 ל-1963. במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כנונציו (שליח אפיפיורי) בטורקיה וביוון והציל אלפי יהודים מהשמדה. ביוזמתו התחולל מהפך לחיוב ביחס הכנסייה הקתולית ליהדות, לעם היהודי, ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה.
קורות חיים.
רונקלי נולד ב-1881 בכפר סוטו איל מונטה ("Sotto il Monte"), בדוכסות ברגמו ("Bergamo") (כיום מחוז לומברדיה), שבצפון איטליה. הוא היה הילד ה-4 מתוך 14 ילדיה של משפחת אריסים ענייה, שגרה באותו בית עם משפחת קרובים נוספת. בגיל 11 החל ללמוד בסמינר קתולי וב-1904, בגיל 23 הוסמך ככומר. ב-1915 גויס לצבא האיטלקי ושירת עד סוף מלחמת העולם הראשונה ככומר בחיל הרפואה, בדרגת סמל. לאחר המלחמה התקדם בסולם הדרגות הכנסייתי, ב-1925 מונה על ידי האפיפיור דאז פיוס ה-11 לבישוף וב-1935 מונה לנונציו - שגריר מטעם האפיפיור לטורקיה ויוון, משרה בה שירת עד 1944, עת הועבר לצרפת.
ב-1953 הועלה רונקלי על ידי פיוס ה-12 לדרגת קרדינל ולאחר מותו של פיוס ה-12, ב-1958, הוא נבחר לאפיפיור ה-261, בגיל 77.
בשנת 1962 כינס יוחנן ה-23 את הבישופים של הכנסייה, המכהנים במדינות שונות בעולם, כדי לדון בדרכה של הכנסייה בעידן המודרני. אספה זו, שעבודתה השתרעה על פני שלוש שנים, ידועה בשם "מועצת הוותיקן השנייה". הוא מת טרם סיומה, כחודשיים לאחר סיום האיגרת הסופית שלו.
יחסו ליהדות.
רונקלי היה שליח הוותיקן לטורקיה ויוון בזמן השואה ופעל בדרכים שונות להציל אלפי יהודים. בין השאר הוא הציל ממלתעות הנאצים וסייעניהם בסלובקיה מספר רב של ילדים יהודים ומנע גירוש יהודים ממחנה הריכוז סרד שבדרום סלובקיה, למחנות ההשמדה בפולין. הוא הציל יהודים וסרבים כאחד, ממחנה הריכוז הקרואטי יאסנובאץ. סייע לבריחת חלק מיהודי טרנסניסטריה שברומניה ולאחר מכן לחץ על שלטונות המנדט הבריטי לקבל ילדים יהודים שהגיעו משם לאיסטנבול על סיפונה של אניית פליטים. פעל מול בוריס השלישי, מלך בולגריה למען יהודי בולגריה. סייע להצלת יהודים הונגרים על ידי תעודות שהעידו על כך שהמירו כביכול את דתם לנצרות. ולבסוף, הוא לחץ בוותיקן על האפיפיור פיוס ה-12 לסייע להצלת יהודי איטליה.
לאחר המלחמה רונקלי עשה כל שביכולתו כדי להשפיע על מדינות קתוליות לתמוך בהקמתה של מדינת ישראל.
עם מינויו לכס הקדוש ב-1958, אירח יוחנן ה-23 משלחת של מנהיגי יהדות ארצות הברית בוותיקן, תוך שהוא מקבל אותם במילים: "אני יוסף אחיכם" (כדברי יוסף בן יעקב אבינו לאחיו במצרים. גם שמו היה יוסף - ג'וזפה). בעקבות אמרה זו הופק ב-2001 על ידי "המועצה לשיתוף פעולה בין דתי בישראל" ו"המועצה של הבישופים הקתולים בארצות הברית", סרט בשם זה, המתאר את יחסי היהדות והנצרות לאורך ההיסטוריה.
אירוע מיוחד אחר, אירע סמוך לאחר כניסתו לתפקיד, תוך כדי תפילות "יום שישי הטוב" בוותיקן. אחד המשתתפים, קרא ליהודים, על פי הכתוב בתפילה דאז, "perfidis", שמשמעותו בלטינית "חסרי אמונה", אבל צלצולו דומה למילה האנגלית "perfidious" - "בוגדנים". האפיפיור החדש עצר את הטקס וחזר על התפילה מתחילתה, תוך השמטת המילה הזו ובמאי 1959 הורה על השמטתה מהתפילה באופן רשמי. בתור האפיפיור יוחנן ה–23 הוא דאג לתקן את סידור התפילות של הכנסייה ולהוציא מתוכו כל מילת גנאי כלפי היהודים.
בכנס הבישופים המיוחד "מועצת הוותיקן השנייה", שהחל ב-1962, אחד הנושאים שהעלה יוחנן ה-23 היה יחס הכנסייה ליהדות וליהודים באופן כללי. המסמך שיצא בסופו של דבר מהמועצה הזו, והתייחס לדתות האחרות ובפרט ליהדות, ידוע בשם הלטיני "נוסטרה אטאטה"("בעתותינו אנו"). מסמך זה, שהתפרסם אמנם רק לאחר מותו, חולל מהפכה ביחסה של הנצרות ליהודים. לראשונה התפרסמה בו הצהרה שפסלה כל טענה שיש לראות את העם היהודי כאשם במותו של ישו. כמו כן, דחתה הצהרת ה”נוסטרה אטאטה” את התפישה שהיהודים נדחו על ידי האל ושהכנסייה באה כדי לתפוס את מקומם. המסמך גינה בצורה נחרצת כל גילוי של אנטישמיות.
לאחר מותו.
ב-3 בספטמבר 2000 הוכרז יוחנן ה-23 כמבורך, יחד עם האפיפיור פיוס התשיעי, והפך בכך לאפיפיור הראשון מאז פיוס העשירי שכובד בצורה זו. יום הציון שלו בלוח הקדושים והחגיגות הקתולי הוא 11 באוקטובר, יום פתיחת "מועצת הוותיקן השנייה" ולא 3 ביוני, יום מותו, כמקובל. גם בכנסייה הלותרנית של אמריקה (ב-3 ביוני) ובכנסייה האנגליקנית של קנדה (ב-4 ביוני) מציינים את היותו מבורך.
במטרה להכיר בפועלו לשיפור הקשר בין היהודים והיהדות לבין הנוצרים והנצרות הוקמה בישראל ועדה ציבורית מיוחדת, אשר בין השאר ארגנה ב-29 באפריל 2013 יחד עם "יד ושם" כנס מיוחד בירושלים לציון יום השנה החמישים למותו.
ב-27 באפריל 2014 הועלה יוחנן ה-23 לדרגת קדוש יחד עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הכרזתם של שני האפיפיורים לשעבר כקדושים נעשתה בטקס בהשתתפות 800 אלף צופים ובנוכחותם של שני אפיפיורים – פרנציסקוס, האב המכהן, וקודמו, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 (שפרש שנה קודם).
רחוב צאלח א-דין
אטורה בוגאטי
אטורה ארקו איסידורו בוגאטי (באיטלקית: Ettore Arco Isidoro Bugatti; 15 בספטמבר 1881- 21 באוגוסט 1947), יצרן ומתכנן מכוניות איטלקי, ייסד והיה הבעלים של חברת ייצור המכוניות בוגאטי.
חייו.
נולד במילאנו למשפחה אמנותית ידועה אשר שורשיה בעיר. בנם של תרזה לוריולי ובעלה קרלו בוגאטי, מעצב מפורסם של רהיטים ותכשיטים בסגנון אר נובו. אחיו הצעיר היה פסל חיות מפורסם, רמברנט בוגאטי, דודתו, לואיגיה בוגאטי, הייתה אשתו של הצייר ג'ובאני סגנטיני וסבו, ג'ובאני לואיג'י בוגאטי היה אדריכל ופסל.
לפני ייסוד חברת מכוניות משלו, תכנן אטורה מספר מנועים וכלי רכב עבור אחרים. פרינטי וסטצ'י ייצרו את בוגאטי סוג 1 שאותו תכנן ב-1898. משנת 1902 ועד 1904, דיטריך בנה את הדגמים בוגאטי סוג 3, 4, 5, 6 ו-7 תחת המותג דיטריך-בוגאטי. בשנת 1907, עבר בוגאטי לעבוד עבור דויץ גסמוטורן פבריק, כדי לתכנן ולעצב את הדגמים בוגאטי 8 ו-9.
בזמנו הפרטי, בוגאטי פיתח את בוגאטי סוג 2 (בין השנים 1900 ו-1901), ובשנת 1903 את הדגם בוגאטי סוג 5. כאשר עבד בדויץ, בנה בוגאטי את דגמי הבוגאטי 10 ו-13 במרתף ביתו. בשנת 1913, בוגאטי תכנן מכונית קטנה עבור פיז'ו, הפיז'ו בבה סוג 19.
אף על פי שנולד באיטליה, חברת המכונית בוגאטי הוקמה במולצהיים במחוז אלזס, כיום חלק מצרפת. החברה נודעה בשל ההנדסה המתקדמת, האיכות הגבוהה והצלחתה במרוצי הגרנד פרי הראשונים. בוגאטי הייתה הזוכה הראשונה של גרנד פרי מונקו.
בנוסף בוגאטי תכנן גם קרון רכבת ממונע מצליח, ה-"אאוטורייל" ומטוס כנף קבועה, אשר מעולם לא טס. בנו ג'אן בוגאטי, נהרג ב-11 באוגוסט 1939 בגיל 30, בעת בדיקת בוגאטי סוג 57 ליד המפעל מולשיים. מיד לאחר האירוע מזלו של המפעל לא שיחק לו כבעבר. במלחמת העולם השנייה נהרס המפעל במולשיים והחברה איבדה את שליטתה על הרכוש. במהלך המלחמה, בוגאטי תכנן מפעל חדש בלבלוייס אשר בפריז וכן גם סדרה של מכוניות חדשות.
אטורה בוגאטי נקבר במתחם משפחת בוגאטי בבית הקברות האזורי בדורלישיים ליד מולשיים שבאלזס.
המטבח הארגנטינאי
המטבח הארגנטינאי הוא מכלול המאכלים והשתייה שנוהגים בארגנטינה. המטבח הארגנטינאי ברובו, שייך במאפייניו לחלק הדרומי יותר של אמריקה הלטינית (ארגנטינה, צ'ילה אורוגוואי ודרום ברזיל) למטבח הארגנטינאי השפעות חזקות של ההגירה בעיקר מאיטליה וגם מגרמניה ואף מקומות שונים אחרים מאירופה. המטבח האיטלקי הוא אחד מעמודי התווך העיקריים של המטבח הארגנטינאי לצד השפעות ספרדיות וילידיות מקומיות וכן תרבות רעיית בקר שמקורה באירופה.
בנוסף, ארגנטינה נחשבת לאחת מיצרניות המזון החשובות בעולם. היא יצרנית חשובה של בשר (במיוחד בשר בקר), חיטה, תירס, חלב ושעועית; והחל משנות ה-70, גם פולי סויה. בהתחשב בייצור הנרחב של בקר, בשר אדום הוא מרכיב חשוב במטבח הארגנטינאי. כיום צריכת בשר הבקר השנתית הממוצעת בארגנטינה היא כ-56.5 ק"ג לנפש (ראשונה בעולם. בישראל צריכת בשר הבקר עומדת על כ-22 ק"ג לנפש בשנה בלבד), ואילו צריכת הבשר הכוללת בארגנטינה עומדת על 93.7 ק"ג לנפש. בחלקים מסוימים של ארגנטינה, הצריכה השנתית של בשר היא מעל 100 ק"ג לנפש, ובמהלך המאה ה-19 הגיעה אף קרוב ל-180 ק"ג לנפש. באופן דומה, בשל הצריכה הרבה של החיטה הגדלה בארגנטינה, לחם לבן הוא הנפוץ ביותר.