יפן החלה את המלחמה עם כוח אווירי ימי, שכלל כמה מהמטוסים הטובים ביותר בעולם. המטוס מדגם "זירו" (Zero) נחשב למשובח שבמטוסי הקרב המוּשָטִים בתחילת המלחמה, המפציץ "מִיצוּבִּישִי G3M" הצטיין בטווח ובמהירות הטיסה שלו, והקאוואנישי H8K נחשב למטוס הימי הטוב בעולם. איכות הטייסים היפנים בתחילת המלחמה הייתה גבוהה ביותר בהשוואה לעמיתיהם בשאר העולם הודות למשטר אימונים נמרץ ולניסיון קרבי שנרכש במלחמת סין–יפן השנייה. לצי היה גם כוח הפצצה טקטית מוכשר ביותר, שהיה בנוי סביב המפציצים מדגמי "מיצובישי G3M" ו-G4M. מפציצים אלה הכו את העולם בתדהמה, כאשר היו המטוסים הראשונים בהיסטוריה שהטביעו אוניות-מערכה של האויב: את "פרינס אוף ויילס" (HMS Prince of Wales) ו"ריפאלס" (HMS Repulse).
ככל שנמשכה המלחמה, מצאו בנות הברית נקודות תורפה בכוח האווירי של הצי היפני. אף שרוב המטוסים היפניים הצטיינו בטווחי פעולה גדולים, חולשתם הייתה בשריון ובחימוש המגן. כתוצאה מכך יכולים היו המטוסים האמריקנים כבדי החימוש והשריון והרבים יותר לפתח טכניקות תקיפה שביטלו את יתרונותיהם של יריביהם. חרף עיכובים בפיתוח מנועים, הוכנסו לשימוש במהלך המלחמה מספר דגמי מטוסים חדשים שהיו בני-תחרות עם המטוסים האמריקנים. אך חולשת התעשייה, המחסור בחומרי גלם ואי-הסדר עקב ההפצצות מן האוויר של בנות הברית פגעו בייצורם ההמוני. יתרה מכך, לצי הקיסרי היפני לא היה תהליך אפקטיבי למילוי מהיר של מקום הטייסים שאבדו בקרב, מאחר שנדרשו בדרך כלל מספר שנות הכשרה. לפיכך לא היה ביכולתם להחליף ביעילות את מקום טייסיהם המנוסים, שאבדו לאחר הניצחונות הראשונים במערכה באוקיינוס השקט עקב אפיסת כוחות. חוסר ניסיונם של הטייסים היפניים לאחר מכן נראה בעליל במיוחד בקרב ים הפיליפינים, אז הופלו מטוסיהם בהמוניהם על ידי הטייסים הימיים האמריקנים במה שאלה כינו לימים בשם "Great Marianas Turkey Shoot" (מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה). לאחר קרב מפרץ לייטה בחר הצי היפני במידה גוברת והולכת להשתמש במטוסיו להתקפות קמיקאזה.
לקראת סוף המלחמה פותחו מספר דגמי מטוסים בני-תחרות, כגון "שִידֶן" (קַאוַאנִישִי N1K) ב-1943, אך מטוסים אלה יוצרו מאוחר מדי ובכמויות בלתי מספיקות כדי שישפיעו על תוצאת המלחמה. דגמי מטוסים חדישים ומהפכניים גם הם פותחו באותה תקופה, כגון "שִינְדֶן" (קיושו J7W), ובמיוחד מטוסי סילון כדוגמת "נַקַאגִּ'ימַה קִיקַה". מטוסי הסילון התבססו בחלקם על ידע טכנולוגי שהתקבל מגרמניה הנאצית, בדרך כלל בצורת שרטוטים ספורים בלבד, והיצרנים היפנים היו צריכים לעשות את רוב מלאכת התכנון הסופי. גם פיתוחים אלה הושלמו מאוחר מכדי שתהיה להם השפעה כלשהי על תוצאת המערכה. ה"קִיקַה" טס פעם אחת בלבד לפני סוף המלחמה.
צוללות.
ליפן היה מגוון הצוללות הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, לרבות צוללות טורפדו מאויש (קַאיטֶן), צוללות ננסיות (קוֹ-הִיאוֹטֶקִי, קַאירִיוּ), צוללות לטווחים בינוניים, צוללות אספקה ייעודיות (רבות מהן בשימוש הצבא), צי צוללות ארוכות-טווח (רבות מהן נשאו כלי טיס), צוללות שמהירותן מתחת למים הייתה הגבוהה ביותר בכל המלחמה (סֶנְקוּ I-200), וצוללות שיכלו לשאת כמה מפציצים (הצוללת הגדולה ביותר במלחמת העולם השנייה, "סֶנְטוֹקוּ I-400"). כלי שיט אלה חומשו גם בטורפדות המתקדמים ביותר, המונעים בחמצן ("רומח ארוך"). מטוס ששוגר מאחת מהצוללות ארוכות-הטווח, I-25, ביצע את מה שנחשב להפצצה האווירית היחידה של אדמת ארצות הברית, כאשר קצין הטיס נוֹבוּאוֹ פוּגִּ'יטַה ניסה להצית דליקת יער ענקית בדרום-מערב הפסיפיק בשולי העיר ברוקינגז, שבמדינת אורגון (Brookings, Oregon) ב-9 בספטמבר 1942. צוללות אחרות יצאו למשימות טרנס-אטלנטיות אל אירופה הכבושה בידי הנאצים, כמו הצוללות Ι-30, I-8, I-34, I-29 ו-I-52, ואחת מהן שיגרה מטוס ים אל שמי צרפת להטלת עלוני תעמולה. במאי 1942 השתתפו צוללות ננסיות מדגם "קו-היאוטקי" בהתקפה על נמל סידני ובקרב על מדגסקר.
למרות עדיפותן הטכנית, הצוללות היפניות נחלו הצלחה מועטה יחסית. לעיתים קרובות הן שימשו להגנה מפני אוניות מלחמה, שהיו מהירות, בעלות כושר תמרון ועמידות יותר בפני פגיעות בהשוואה לאוניות סוחר. ב-1942 הצליחו צוללות יפניות להטביע שתי נושאות-מטוסים גדולות, סיירת אחת וכמה משחתות ואוניות-קרב אחרות ולהסב נזקים לאחרות. לא היה ביכולתן לשחזר את הצלחתן לאחר מכן, משום שציי בנות הברית תוגברו ואורגנו טוב יותר. לקראת סוף המלחמה שימשו לעיתים קרובות הצוללות במקום זאת להובלת אספקה לחילות מצב. במהלך המלחמה יפן הצליחה להטביע אוניות סוחר בתפוסה של 1 מיליון טון (184 אוניות), בהשוואה ל-1.5 מיליון טון (493 אוניות) על ידי בריטניה, 4.65 מיליון טון (1,079 אוניות) על ידי ארצות הברית ו-14.3 מיליון טון (2,840 אוניות) על ידי גרמניה.
הצוללות מן הדגמים הראשונים לקו בכושר התמרון שלהן בעת שיוטן מתחת למים, לא היו יכולות לצלול לעומקים גדולים וחסרו מכ"ם. מאוחר יותר, במהלך המלחמה, הן צוידו במכ"ם, אך כמה מהן הוטבעו בשל היכולת של מערכות המכ"ם האמריקניות לזהות את פליטות מכשירי המכ"ם היפניים. "באטפיש" (USS Batfish), לדוגמה, הטביעה שלוש צוללות יפניות המצוידות במכ"ם בפרק זמן של ארבעה ימים. לאחר המלחמה נשלחו כמה מהצוללות היפניות המקוריות ביותר להוואי לבדיקה במסגרת מבצע "סוף הדרך" (Operation Road's End) (הצוללות "I-400", "I-401", "I-201" ו-"I-203"). הן הוטבעו ב-1946 על ידי הצי האמריקני, לאחר שהסובייטים תבעו כי תינתן גם להם אפשרות לבחון את הצוללות.
כלי תקיפה מיוחדים.
בסוף מלחמת העולם השנייה פיתחו היפנים מספר כלי תקיפה מיוחדים למשימות התאבדות, כצעד נואש לפצוי על השמדתו של הצי הראשי. כלים אלה כללו את מפציצי ה"קמיקאזה" ("רוח אלוהית"), סירות נפץ מדגם "שִינְיוֹ" ("רעש אדמה ימי"), צוללות ננסיות מדגם "קַאירִיוּ" ("דרקון הים"), טורפדות מאוישים "קַאיטֶן" ("סיבוב השמיים") וצוללי "פוּקוּרִיוּ" ("הדרקון הרובץ"), שצללו מתחת לאוניות והשתמשו בפצצות המחוברות לכלונסאות במבוק כדי להשמיד את האונייה על עצמם. מטוסי הקמיקאזה היו יעילים במיוחד במהלך ההגנה על אוקינאווה, שבה שוגרו 1,465 מטוסים כדי לפגוע בכ-250 אוניות אמריקניות.
מספר רב של כלי תקיפה מיוחדים נבנו ואוחסנו במקומות מסתור בחופים להגנה עד טיפת הדם האחרונה על איי המולדת, כלים שהיה ביכולתם להשמיד או להסב נזק לאלפי אוניות מלחמה של האויב.
הצי היפני כיום.
בסיום מלחמת העולם השנייה, לאחר כניעת יפן וכיבושה על ידי ארצות הברית, פורקו הצבא והצי בהתאם לחוקה החדשה של יפן מ-1947, הקובעת כי "העם היפני שולל לעולמים את המלחמה כזכותה הריבונית של המדינה ואת האיום או השימוש בכוח כאמצעי ליישוב מחלוקות בינלאומיות". הצי היפני בימינו הוא חלק מ"כוחות ההגנה העצמית של יפן" ונקרא "כוח ההגנה-העצמית הימי היפני".
בשנת 2000 קצין הצי שיגהירו האגיסאקי הואשם בריגול לטובת רוסיה.
ריצ'רד וינטרס
מייג'ור ריצ'רד דייוויס "דיק" וינטרס (אנגלית: Richard Davis "Dick" Winterss; 21 בינואר 1918 - 2 בינואר 2011), היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. זכה בעיטור צלב השירות המצוין על הובלת מתקפה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט.
דמותו של מייג'ור וינטרס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן הבריטי דמיאן לואיס.
ילדותו ונעוריו.
וינטרס נולד וגדל באפרטה שבמחוז לנקסטר, פנסילבניה, להוריו ריצ'רד ואדית וינטרס ב-21 בינואר 1918. משפחתו עברה לעיר לנקסטר כשהיה בן 8. למד בתיכון לנקסטר לבנים ב-1937, ולאחר מכן נרשם למכללת פרנקלין ומרשל.
בפרנקלין ומרשל, וינטרס היה חבר במועדון החברתי דלתא סיגמא פי, והשתתף במשחקי פוטבול וכדורסל כחבר בסניף אופסילון. הוא נאלץ לוותר על ההיאבקות, שהיה הספורט האהוב עליו וגם עיקר הפעילות החברתית שלו בקולג', לטובת הלימודים וכן העבודה בשאר הזמן שנועדה לתשלום עבור לימודיו. סיים תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה במכללת פרנקלין ומרשל שבפנסילבניה ב-1941. מלחמת העולם השנייה פרצה באירופה, והתגייס לצבא ארצות הברית ב25 אוגוסט 1941.
מלחמת העולם השנייה.
וינטרס עבר טירונות בהצטיינות במחנה קרופט שבקרוליינה הדרומית, והתבקש על ידי מפקדיו להישאר ולשמש כמפקד טירונים במחזור הבא. לאחר מכן נשלח לקורס קצינים בפורט בנינג שבג'ורג'יה. במהלך הקורס, נחשף וינטרס למערך המוצנח החדש של הצבא שהכשרותיו נמצאו בבסיס, וביקש להשתבץ במערך בסיום הקורס. בקשתו אושרה ושובץ וינטרס כמפקד מחלקה בפלוגה ה' (המכונה באנגלית "Easy Company") בחטיבת 506 המוצנחת. החטיבה עצמה הוקמה כניסוי הראשון בצבא ארצות הברית להכשיר חטיבת מוצנחת שלמה יחד משלב גיוס החניכים עד סוף ההכשרה, מסלול מפרך עם שיעור הדחה גבוה במיוחד שנמשך כמעט שנה. במהלך הכשרת החטיבה במחנה טאקווה שבג'ורג'יה, הועלה וינטרס לדרגת סגן ומונה לסמ"פ בפלוגה שאז עדיין הייתה תחת פיקודו של המ"פ המקורי, סרן הרברט סובל.
כשהאוגדה המוטסת ה-101 הועברה לאנגליה, מפקד הפלוגה, הרברט סובל, הועבר מתפקידו עקב מתח רב ששרר בינו לבין סמליו הבכירים בפלוגה באותה העת. במקומו מונה סגן תומאס מייהן לתפקיד מפקד הפלוגה. ב-6 ביוני 1944 עם תחילת הפלישה לנורמנדי מטוסו של סגן מייהן, ובו כל אנשי המפקדה של פלוגה ה', הופל על ידי אש נ"מ גרמנית.