הסרט נאמן ברובו לסיפור העלילה של דיקנס, אבל לין משמיט לגמרי את עלילת המשנה הכוללת את סיפורה של רוז מיילי. כאשר סייקס מאלץ את אוליבר לעזור לו בשוד בתים, ננסי הולכת לפגוש את מר בראונלו ולהזהיר אותו שיש מזימה לפגוע בילד. פייגין שולח את ארטפול דודג'ר לעקב אחרי ננסי, במקום את נוח קלייפול. אף על פי שקלייפול מופיע בתחילת הסרט חלקו בהמשך העלילה אינו מופיע בסרט. דודג'ר הוא זה שמסגיר את סייקס לשוטרים, ולא צ'רלי בייטס, כשהוא מוצא את גופתה של ננסי ומרגיש אשמה בכך שהיה ללא כוונה שותף לרציחתה. אוליבר חוזר בשלום מהשוד יחד עם סייקס, במקום להיפצע מיריה. גם חברתה של ננסי, בט, הושמטה כליל מעיבוד זה של הרומן. ננסי מתכננת להחזיר את אוליבר לבראונלו על גשר לונדון בצהרי היום, במקום בחצות הלילה. אולם היא נרצחת לפני שהיא מצליחה לבצע את תוכניתה.
כמו ברוב העיבודים לרומן "אוליבר טוויסט", אוליבר גדל רק בבית מחסה אחד, הדמויות של גברת מאן וגברת קורני מאוחדות לדמות אחת בסרט. הילד, דיק, שמת בבית המחסה משחפת ומתזונה לקויה אינו מוזכר בסרט.
שלא כמו ברומן, שבו ננסי פוגשת את אוליבר כשהוא מגיע אל פייגין ועד מהרה מגלה רגשות חיבה אליו, בסרט היא רואה אותו לראשונה רק כשהיא עוזרת לסייקס לחטוף אותו. בניגוד לרומן ולעיבודים האחרים שלו, אוליבר לא מודע לחיבתה של ננסי, ולא מפגין רגש כלשהו כלפיה.
אגנס פלמינג, אמו של אוליבר, היא בסרט בתו של מר בראונלו, בניגוד לספר שבו הוא בת זוגו של אביו של אוליבר.
אביו של אוליבר אינו מוזכר בסרט, ברומן הוא חברו הטוב של מר בראונלו.
משפטו של פייגין אינו מוזכר בסרט וכמו גם עונש התלייה שלו. בניגוד לסרט הקודם משנת 1933, אין בסרט זה סצנה שמפגישה בין פייגין ואוליבר בבית הסוהר.
הסרט כולל את מונקס, אחיו למחצה של אוליבר, אבל העובדה שהוא אחיו אינה מוזכרת בסרט. הוא נראה כאדם מסתורי שיש לו עניין כלשהו באוליבר. הרמז היחיד מופיע לקראת סוף הסרט כשמונקס אומר לבראונלו "זו מזימה למנוע ממני את הירושה שלי" ובראונלו אומר "אין לך שום ירושה, כי כידוע לך לבתי היה בן".
מחלוקת על דמותו של פייגין.
אלק גינס מגלם את פייגין באיפור מוגזם שנחשב אנטישמי בגלל ההדגשה של הסטריאוטיפים הגזעניים כלפי היהודים כמו אף גדול. גינס ניסה להידמות לאיור של ג'ורג' קרוקשנק שהופיע במהדורה הראשונה של הספר. לין לא שעה לעצות שקיבל למתן את האיפור של פייגין, והמשיך לצלם את הסרט כשהוא מציין שבתסריט לא מוזכר היותו של פייגין יהודי.
בעקבות זאת, ההסתדרות הציונית באמריקה קראה להחרמת הסרט וביקשה מהמושל האמריקני בגרמניה לאסור את הקרנתו באזור הכיבוש האמריקני. המושל הגיב שעניין הצגת הסרט טרם נדון וכי הטענות על אנטישמיות יילקחו בחשבון בעת הדיון במתן רישיון להצגת הסרט. בפברואר 1949 מנעו מפגינים יהודים את הצגת הסרט בקולנוע "Kurbel Cinema" בברלין. ראש עיריית ברלין הצטרף לחותמים על עצומה נגד הסרט. בעקבות זאת, הצהירה חברת ההפקות שלמען שלום הציבור הסרט לא יוקרן עוד בברלין.
לאחר מספר הקרנות, הסרט נאסר להקרנה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, מבלי שהמועצה ראתה אותו לפני שקיבלה את ההחלטה. כן נאסר הסרט להקרנה במרוקו הצרפתית. לעומת זאת, נציגים של יהדות בולגריה שנתבקשו לחוות את דעתם אמרו שאין בעיה בהצגת הסרט. במצרים, הסרט הוחרם בטענה שפייגין מתואר בצורה אוהדת. מבקר הקולנוע אריה גלבלום סבר שאין שום עדות לכך שלדיקנס היו כוונות אנטישמיות, שהציג את הגנב בסיפור כיהודי, שעודף הרגישות של הקהילה היהודית, והניסיון להתערב בהקרנת הסרט עצמו יעורר אנטישמיות.
בגלל התנגדותם של אנשי הליגה נגד השמצה ושל ועד הרבנים של ניו יורק, הסרט לא הוקרן בארצות הברית עד 1951, ואחרי שקוצצו ממנו סצנות בהופעתו של אלק גינס. הסרט זכה לשבחי המבקרים, אבל בניגוד לסרטו השני של לין "תקוות גדולות", סרט זה לא היה מועמד לפרס אוסקר. הגרסה המלאה של הסרט יצאה לאקרנים בארצות הברית רק בתחילת שנות השבעים. זו הגרסה שהופצה על גבי DVD.
הגביע הארץ-ישראלי 1937
הגביע הארץ ישראלי 1937 הייתה התחרות השמינית מאז היווסדה. בשנת 1936 התחרות לא התקיימה בגלל האירועים של המרד הערבי הגדול. המשחקים הסתיימו ב-9 במאי 1937. מספר המשתתפים גדל ל-14 קבוצות, כולם מהיישוב.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית.
הגביע הארץ-ישראלי 1938
הגביע הארץ ישראלי 1938 הייתה התחרות התשיעית מאז היווסדה. המשחקים הסתיימו ב-28 במאי 1938. מספר המשתתפים גדל ל-15 קבוצות. הקבוצות הבריטיות חידשו את השתתפותם בתחרות.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות והרביעית בסך הכל.
אולריק מונת'ר
אלנוס לבן
אלנוס לבן (שם מדעי: Alnus incana), או גם אלנוס אפור, הוא מין עץ נשיר מהסוג אלנוס בעל תחום תפוצה נרחב בחצי הכדור הצפוני.
תיאור.
זהו שיח גדול או עץ נשיר קטן עד בינוני בגובה בין 15 ל-20 מטרים, מקסימום 25 מטרים.
לאלנוס הלבן יש מערכת שורשים רדודה המתפרשת לרוחב למרחק שבין 2 ל-3 מטרים ולעומק של 90 סנטימטרים. באזורים לחים במיוחד מייצר הצמח שורשים אדוונטיביים ההופכים לשורשים יונקים התומכים בצמח.
קוטר הגזע 40 סנטימטרים, וקליפתו חלקה בגוון אפור, אפילו בעצים מבוגרים. לעץ יכול להיות גזע בודד או שהגזע מתפצל למספר גזעים, שמהם מתפצלים ענפים רבים ונוף עבות. אורך חייו בין 60 ל-100 שנים.
הענפים הצעירים בגוון ירוק-אפור עד חום-אדמדם, שעירים בקצוות. העלים מסורגים, סגלגלים בגוון ירוק מט. הפטוטרת באורך 2 עד 3 סנטימטרים. הטרף באורך 5 עד 11 סנטימטרים וברוחב 4 עד 8 סנטימטרים. העלים נושרים בסתיו כשהם ירוקים עדיין. במקומם נוצרים שני עלי-לוואי שעירים שגם הם נושרים.
העץ הוא צמח חד-ביתי המופרה באמצעות הרוח. הפרחים הם תפרחת של עגילים, המופיעים בתחילת האביב לפני שהעלים צומחים. הפרחים הזכריים צומחים באשכול של שלושה עד חמישה עגילים באורך בין 7 ל-9 סנטימטרים. בכל פרח ארבעה אבקנים, תחילה אדמדמים ואחר כך צהובים וארבעה עלי עטיף.
אורכו של עגיל הפרחים הנקביים הוא עד 1.5 סנטימטרים ורוחבו סנטימטר. צבע הפרחים חום אדמדם, הם חרוטיים באורך 13–16 מילימטרים וקוטרם כסנטימטר. הפרחים מבשילים במחצית השנייה של ספטמבר ואז יש בבסיסם קשקשים מעוצים כהים.
הזרעים נוצרים חודשיים אחרי ההפריה. הם קטנים באורך 2 מילימטרים בצבע חום בהיר המוקפים בכנף צרה.
תת-מינים.
לאלנוס הלבן יש בין ארבעה לשישה תת-מינים, כמה חוקרים מתייחסים אליהם כאל מינים נבדלים:
אקולוגיה.
אלנוס לבן הוא עץ הגדל במהירות, הזקוק לאור שמש והגדל היטב על קרקעות דלות. במרכז אירופה, הוא גדל על אדמות סחף לאורך פלגי ההרים והנחלים, בגבהים שעד 1,500 מטרים. עם זאת, הוא איננו דורש קרקע לחה ויכול גם לגדול בערימות סלעים ומדרונות סלעיים. בקצה הצפוני של תחום התפוצה שלו הוא מין עץ נפוץ ביערות, בשדות נטושים ובגדות האגמים בגובה פני הים. כמה מינים של פרפרים משתמשים באלנוס הלבן כמזון לזחליהם. באזור הטייגה של קנדה העץ צומח בחברת אשוחית שחורה ("Picea mariana") בחברת היערות המכונים "אשוחית שחורה/אלנוס מנומר".
ברפואה.
פדונקולגין (Pedunculagin) הוא אלגיטאנין (ellagitannin), סוג של טאנין, המופק מאלנוס מנצ'ורי ("A. hirsuta var. microphylla") שבניסיונות על בעלי חיים הוכיח יעילות בריפוי דלקת עור אטופית.
שימושים.
העץ כמעט חסר ערך כלכלי. העץ דומה לעץ של אלנוס שחור ("Alnus glutinosa"), אבל הוא בהיר יותר, המרקם פחות גרגרי והוא מבריק יותר.
בני הזוני השתמשו בקליפה של תת-המין "tenuifolia" על מנת לצבוע עורות איילים לגוון חום-אדמדם.
לעיתים משתמשים בעץ לייעור על קרקעות דלות אותן הוא מעשיר באמצעות קיבוע חנקן אטמוספירי באמצעות חיידקים מהמין "Frankia alni" השוכנים בפקעיות השורש. כמו כן משתמשים בו לקבע מדרונות וסוללות עפר.
מצב שימור המין ללא חשש.
טויאמה (פירושונים)
הגביע הארץ-ישראלי 1939
הגביע הארץ ישראלי 1939 הייתה התחרות העשירית מאז היווסדה. המשחקים הסתיימו ב-28 במאי 1939. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
הפועל תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית ברציפות והחמישית בסך הכל.
קהיר (אילינוי)
קהיר (באנגלית: Cairo, קיירו) היא עיר בקצה הדרומי של מדינת אילינוי, ארצות הברית. העיר משמשת כבירת מחוז אלכסנדר, המחוז הדרומי ביותר באילינוי. העיר נמצאת במפגש הנהרות אוהיו ומיסיסיפי. קהיר היא העיר הנמוכה ביותר באילינוי והיחידה המוקפת סוללות. המפקד אוכלוסייה שנערך בשנת 2010, אוכלוסיית העיר עמדה על 2,831 נפש, ירידה משמעותית משנת 1920, שנת שיא האוכלוסייה בעיר - 15,203 נפש. העיר כולה פונתה בהצפות המיסיסיפי בשנת 2011, לאחר שמפלס הנהר עלה עוד יותר מאשר בשיטפון בנהר אוהיו ב-1937. במהלך ההצפות, חיל ההנדסה של ארצות הברית פוצץ פרצה בסכר במורד הנהר, כדי לגרום למים לזרום הלאה ולהפסיק את ההצפה.
היסטוריה.
תחילת ההתיישבות במקום.
שטר הזכויות הראשון לשטח של קהיר הונפק בשנת 1818, לפני שהיישוב הוקם, ולפני שהיו רוכשים פוטנציאליים. המאמץ השני, והמוצלח, לבניית עיר במקום נעשה ב-1836, ונבנו סוללות שהקיפו את כל העיר. היישוב ננטש בשנת 1840.
צ'ארלס דיקנס ביקר בעיר בשנת 1842, ולא התרשם ממנה. העיר שימשה כאב טיפוס לעיר עדן ברומן שלו, "מרטין צ'זלוויט".
בשנת 1846, קבוצת משקיעים, שרצתה להפוך את העיר לתחנה הסופית של הרכבת המרכזית של אילינוי, רכשה כ-40.5 קמ"ר של קרקע בעיר. בניית התחנה הסתיימה בשנת 1855. קהיר הוכרזה כעיר בשנת 1857, והעיר התפתחה בזכות היותה מרכז מסחר עם שיקגו הסמוכה. בשנת 1860, האוכלוסייה עלתה על 2,000 נפש.