עבור רבים החלוה המעורבות בכנסים עוד לפני תחילתם בשאלה החרדה כמעט תמיד: ללכת לשם או לא? בתהליך המתמשך חוו כל המשתתפים "רגעים משמעותיים" עקב "אירועים שונים". סיפורי "רודפים" ו"קורבנות" והשלכות השואה על הדורות הבאים - שכבר עובדו אינטלקטואלית על ידי אנשי מדע המדינה והיסטוריונים - הובלטו במהלך הוועידות על ידי סיפורים אישיים והראו את הפערים הגדולים בעבודה האישית של המשתתפים. "פנטזיות, חלומות, תת-מודע, הבלתי נאמר וזה שבלתי ניתן לדבר עליו" צפו ועלו. כך נוצר נתיב שאפשר שינוי אישי, תנאי מוקדם להפסקתם, משני הצדדים, של המשך העברתם חסרת הרגישות של נזקים שנגרמו, לדורות הבאים.
שלוש הוועידות לא היו זהות בהרכב ובמבנה, אך התגלה תהליך במהלך כל ועידה פרטנית ובמהלך פיתוח שלוש הוועידות. תהליך זה התעצם במהלך הוועידה השלישית, כאשר הפרשנות היחידה שהעמיד הצוות לרשות המשתתפים בכנס זה הייתה כדלקמן:
"המשתתפים הציבו עצמם במצב כואב כשהם מגיעים לכנס זה, שיכול להיחוות כאכזרי. הדבר מוביל לתלות גדולה יותר בצוות לצורך ההכלה, יחד עם פחדים ואכזבה מפנטזיות לגבי חוסר היכולת של משאבי הצוות לספק את צורכיהם הרגשיים של המשתתפים. הפנטזיות המפחידות עשויות היו להיות קשורות לשינויים בלתי צפויים ועוצמתיים בתחושת הזהות של האדם ולוויתור על חלקי זהות יקרים, כמו תפקיד הקורבן (עבור הישראלים) או אשמתם של הרודפים (עבור הגרמנים)."
משתתף אחד תפס פרשנות זו כמטרידה מאוד אך יחד עם זאת כמובילה להתפתחות, שכן העלה שאלות שדרשו תשובה:
"עבורי הצוות הביע משהו שלא ייאמן: תפקיד הקורבנות עבור הישראלים ואשמת מבצעי הגרמנים צריכים להיות חלק 'ראוי' בזהותם! קשה לקבל זאת. עלה הרעיון שאפשר לוותר על חלקים מזהות זו. אבל אם כן, מה יקרה אז? האם זה לא אומר שהקבוצה היהודית תזהה את עצמה בתפקיד הקורבן ושהקבוצה הלא-יהודית תזהה עצמה כמבצע העבירה, כאשמים? האם זה לא אומר להיפרד בצורה יותר עמוקה מהורים שלא רק בעולם הפנימי אלא לעיתים קרובות גם בחיים האמיתיים צריכים להיות המרחב להכיל את החרדה שלנו או רצונות ההרס שלנו? היכן לשים את הרגשות האלה כאשר המרחב לכך יאבד? מה יכולות להיות ההשלכות על עצמך כמו גם על הפגישה עם האחרים? האם הנוגע בטאבו נמצא בסכנה להפוך לטאבו? מתוך השערה זו עלולות להופיע שאלות מפחידות נוספות."
משתתף אחד בקבוצה הישראלית, חיים דסברג, שהיה ילד בשואה, השתתף בכל שלושה הכנסים ופרסם רבות בנושא. הוא היה מודאג מהשאלה אם ליהודים יש טינה לגרמנים.
היכולת להביט זה בעיני זה הייתה אחת המטרות של הוועידות הללו.
תוצאה.
לכל ועידה הייתה תוצאה שונה. משתתף אחד אמר: "להסתכל על זה עוזר להכיר בהבדל בין 'האחר' לבין הפנטזיות שלי עליו. כך אני משתחרר מכליאת הפנטזיות ומשחרר את 'האחר' מעולם האובייקטים הפנימיים שלי. אני הופך להיות ריק ואני לא צריך להקרין את האובייקטים הפנימיים שלי על 'האחר' יותר - זה תהליך מטהר. אני לא תקוע. ואז, ורק אז, שנינו (האחרים ואני) חופשיים לבחור אם לקיים או לא לקיים קשר זה עם זה."
בנוסף לתובנות אינדיבידואליות אלה ואחרות, הייתה גם תוצאה קולקטיבית: שני ספרים, אחד בגרמנית, אחד באנגלית, שהופיעו כמעט בו זמנית, יצירה משותפת של כל אלה שרצו להשתתף. מחברי שני הספרים אספו כמה פרקים חשובים להבנת הפרויקט, ההיסטוריה שלו, עיצובו ומבנה הוועידה. מצד שני, חוויית הכנס של המשתתפים הוצגה כקולאז': היו תרומות אישיות של מחברים משותפים. מירה ארליך-גינור הוסמכה על ידי המשתתפים להרכיב קולאז' מתרומותיהם. היא כתבה במבוא שלה: "ישנם סיפורי ועידה רבים כמו מספר המשתתפים בהם."
רוב המשתתפים התמודדו עם הועידות בצורה חיובית. היו מעט מאוד עמדות ביקורתיות. שני הספרים סייעו להנגיש את הפרויקט לקהל הרחב, וקוראי החוויות האישיות והכואבות של המשתתפים הצליחו ללמוד על התהליך מקרוב.
הוועידות התגבלו באופן שונה לגמרי בגרמניה ובישראל: "בניגוד לחשיבות שניתנה ליצירה זו בגרמניה ובמקומות אחרים, לא הוענק לה אותו מקום בישראל." עם זאת, ההערכה "של הישראלים שהשתתפו בכנסים הייתה בהחלט חיובית מאוד, מעורבת ואסירת תודה."
באמצעות הרצאות, מצגות ופרסומים, קיבלה עבודת הוועידות תשומת לב בינלאומית בקהילה הפסיכואנליטית. בשנת 2009 הועלתה הסברה ש"צריך שיהיה להם עתיד." הוקם אתר אינטרנט ועם ה- "PCCA" הוועידות נפתחו לכל המעוניינים, כך שהפרויקט יכול לפנות כעת לקבוצות לאומיות אחרות שנמצאות בסכסוך.
There's a Place for Us
There's a Place for Us (בעברית: יש לנו מקום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד. השיר הוא שיר הנושא של הסרט "". השיר יצא לאור ב-16 בנובמבר 2010, כסינגל הראשון מתוך פסקול הסרט.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי קארי אנדרווד, דייוויד הודג'ס והילרי לינדזי והופק על ידי מארק ברייט. במקור, יצא השיר חודש לפני צאת הפסקול , תוך שזה יצא על ידי חברת התקליטים סוני מאסטרוורקס, בסמוך לצאתו של הסרט.
אנדרווד נכללה בקרדיטים של כותבי השיר ולכן המועמדות שקיבל במהלך טקס פרסי גלובוס הזהב, הייתה תקפה גם אליה.
הצלחה.
השיר זכה להצלחה מתונה, כאשר הגיע למקום ה-11 במצעד שירי הקאנטרי הדיגיטליים ולמקום ה-64 במצעד שירי הקאנטרי הדיגיטליים של קנדה. השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר", אך לא זכה בפרס.
במצעד השירים מתחת להוט 100 זכה השיר להצלחה, כאשר הגיע למקום השביעי.
נאבית
אהוד שילו
אהוד שילו (נולד ב-12 בינואר 1939) הוא כלכלן, מנהל ויזם ישראלי, שכיהן כמנכ"ל משרד התחבורה, מנכ"ל קונצרן סולל בונה-שיכון ובינוי, משנה למזכ"ל (מנכ"ל) ומנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, יועץ כלכלי לרשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר, כיהן בתפקידים עסקיים וציבוריים רבים וכדירקטור במגוון חברות, מהגדולות במשק.
ביוגרפיה.
אהוד שילו נולד ב-12 בינואר 1939 בפתח תקווה, ליונה וטובה שילה (שולמן), שעלו ארצה מרוסיה כילדים צעירים, בשנת 1921/1922. בבואם לארץ, הם הצטרפו לאחיהם הבוגרים בנהלל, שעלו ארצה כחלוצים במסגרת העלייה השנייה.
האב השתלם במדעי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים, והאם בסמינר לגננות בתל אביב ובירושלים.
בסוף שנות ה-30, התגייסו ההורים לתקופה קצרה לקיבוץ אילון, שעלה להתיישבות על גדר הצפון. לאחר לידתו של אהוד, שבו להתגורר בנהלל, בחצר המשק המשפחתי. האם עבדה במקצועה בגן הילדים, והאב הצטרף למנגנון שרות הידיעות של ההגנה (ש"י), שלימים הפך לשלוחה של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
שילו בילה את שנות ינקותו בנהלל.
בשנת 1945, עברה משפחת שילו לירושלים. בשלב הראשון התגוררה המשפחה בשכונת רוממה. כעבור כשנתיים, עברה המשפחה לצפון שכונת תלפיות, הצופה לעבר ארמון הנציב.
ב-1948. עברה המשפחה להתגורר בשיכון של אנשי מערכת הביטחון בשכונת יד אליהו.
בשנת 1952/3 שהתה המשפחה בשליחות האב בלונדון ואהוד בילה שנה בבית ספר אנגלי בצפון מערב הבירה.
את לימודי התיכון המשיך אהוד במלגה ממלכתית ב"בית החינוך התיכון" שהפך לימים לתיכון עירוני ד'.
שליו השתלב בחברות פעילה ב"תנועה המאוחדת", כחניך וכמדריך.
לאחר סיום התיכון בשנת 1957 התחיל אהוד את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמאית, בחוגים לכלכלה, סטטיסטיקה ומנהל עסקים. בשנים 1962/63 שימש כעוזר הוראה ומחקר בחוג למנהל עסקים.
במקביל ללימודיו, החל בקיץ 1958, לעבוד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כמנהל היחידה לתכנון עיבודי מפקד האוכלוסין הראשון, שנערך בשנת 1962.
בשנים 1962/1963 כיהן כסגן מנהל הרשות לתכנון כוח אדם, וכעוזר כלכלי להנהלת מפעלי ים המלח בראשות הרמטכ"ל (מיל.) מרדכי מקלף.
בתקופה 1968- 1964/5 כיהן אהוד כיועץ כלכלי לרשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
ביולי 1964 נישא אהוד לרחל-עֵדי לבית שדמי, בוגרת מדעי הרוח באוניברסיטה העברית; אשת תקשורת, חברה בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולימים דוברת כור תעשיות והמרכז הרפואי שיבא, ולהם שלושה ילדים.
לאהוד ורחל שילו 7 נכדים ונכדות והם גרים ברעננה.
בשנת 1978, עבר שילו השתלמות בניהול מערכות תעופה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
קריירה.
ברשות החברות הממשלתיות.
לאחר קבלת התואר, ב-1964, שילו שימש כיועץ כלכלי ברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר. בתפקידו שימש עד סוף 1968.
במסגרת תפקידו כיועץ ומנהל המחלקה הכלכלית, ברשות החברות, עסק שילו בגיבוש נהלים והנחיות להקמתן ולניהולן של החברות. להרכב ולפעילות הדירקטוריונים וההנהלות שלהן, לתכנון, תקצוב, בקרה עסקית, ודווח חשבונאי ופיננסי. הוא ריכז את ועדת ההיגוי הציבורית להכנת חוק רשות החברות הממשלתיות.
היה אחראי לטיפול במינוי רואי החשבון בחברות הממשלתיות ובקידום הביקורת הפנימית בחברות אלו. המחלקה הכלכלית ברשות פעלה כגוף מטה מקצועי, ליד ועדת השרים לענייני כלכלה, בהקשר לחברות הממשלתיות.
במסגרת תפקידו עסק בבדיקות כדאיות, הקמת ופרוק חברות, רכישות, מיזוגים, והפרטות, מעקב אחר הפעילות העסקית התקינה של החברות, אישור דוחו"ת פיננסיים, ומדיניות חלוקת הרווחים.
בתוקף תפקידו, כיהן כחבר דירקטוריון במספר חברות ממשלתיות, ביניהן: חברת הגג למפעלי ייצוא, החברה למימון תעשיות, חברת מבני תעשייה, רשות החולה ופרי הגליל.
בחברת העובדים.
בין השנים 1969–1975, כיהן שילו כמנהל המחלקה הכלכלית וכמשנה למזכיר (מנכ"ל) חברת העובדים (ארגון הגג של משק-העובדים במדינת ישראל).