מדורי הרכילות חלחלו בהדרגה לעיתונים היומיים, אם כי גם בטרם מיסודם נהגו בעיתוני הערב לפרסם ידיעות חברה, בין היתר במדור "מיד לפה מפה לאוזן" שהתפרסם במעריב החל משנת 1948.
בין העיתונאים שעסקו בכתיבה רכילותית: גיל משעלי, גל אוחובסקי, עירית לינור, ציפה קמפינסקי, אורי סלעי, שלומי לאופר, גפי אמיר, גיל ריבה, ליאורה גולדנברג-שטרן ואחרים.
בשנות התשעים המוקדמות הקימו במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות את המדור "שליחות קטלנית" אותו כתבה גפי אמיר. בשנת 1997 התמנה גיל ריבה ככתב הרכילות של המוסף. בתקופתו הפך המדור עוקצני במיוחד והיה אימת הסלבריטאים והפוליטיקאים. לזכותו נזקפו לא מעט חשיפות עיתונאיות שהביכו את ממשלות נתניהו, ברק ושרון. ריבה פרש מהעיתון בשנת 2001 את מקומו תפסו עם השנים העיתונאים יגל בר-קמא, אריק מילמן, יסמין לוי ואדווה מלמד.
אחיזתם של טורי הרכילות בעיתונות הישראלית גברה בתחילת המאה ה-21, וכך יכולים גם קוראי "הארץ", שנמנע במשך שנים רבות מלכלול טור רכילות, לקרוא במוסף TheMarker ענייני רכילות על אישים בולטים בנוף הכלכלי הישראלי.
סיקור הלוויות ובפרט של אלמונים שאף אחד מעולם לא הכיר או שמע עליהם, היא דוגמה מובהקת לצורה נפוצה של רכילות באמצעי התקשורת בארץ.
הרכילות כמנגנון פיקוח.
הרכילות היא אחד מהאמצעים הבלתי פורמליים החשובים ביותר לשמירת הנורמות החברתיות וחיזוקן.
בשל העובדה שהרכילות מגלה גם את הנורמות וגם את מידת החריגה מהן, היא משמשת כערך לסיפוק מידע על העולם החברתי.
הרכילות מגבירה את נאמנות אנשי הקבוצה לערכיה, ואי ידיעה זו מגבירה את חרדתו ומדרבנת אותו להתנהל בהתאם למקובל.
רכילות משמשת כמגנון פיקוח גם בשל העובדה שאדם שנמנה עם קבוצה כלשהי ומוסר לה מידע אודות אנשים אחרים, גורם לו בעצם להשתייך לקבוצה ולהימצא במרכז תשומת הלב.
למעשה ניתן להסיק שאנשים החרדים למקומם בחברה, נוטים להפיץ דברי רכילות יותר מאשר אנשים אחרים וזאת כדי להתקבל ולהצליח בקרב קבוצות ההתייחסות שלהם.
הנחת יסוד נוספת טוענת שמרכלים בדרך כלל על אנשים שחרגו והפרו את הנורמות החברתיות המקובלות בקבוצה. על פי הנחה זו, הרכילות היא במובן של "שיפוט חברתי" של הסוטים מהנורמות.
הרכילות מסייעת בהעברת מידע שבעזרתו לומדים חברי הקבוצה אילו התנהגויות מקובלות ואילו לא.
הרכילות מהווה מעין סנקציה חברתית בלתי ישירה כלפי החורגים מהנורמות ומשמשת כאזהרה לאדם הנוהג בניגוד לקוד ההתנהגות המקובלת.
רכילות בעידן הדיגיטלי.
הרשתות החברתיות הן אמצעי יעיל לתקשורת רחבה המחברת בין פרטים רבים של קבוצה. הרשתות מאפשרות טווח רחב יותר של חיבורים דיגיטליים חברתיים מאשר בעבר. כדוגמה פייסבוק מאפשרת לפרט להתחבר לעד 5000 חברים מכל העולם, לצד היכולת לקחת חלק בקבוצות וקהילות של הפייסבוק ולהיחשף לאנשים שאין חברים בפייסבוק. כך יכולתם של אנשים לעקוב אחרי אנשים אחרים דרך הפייסבוק גדולה יותר מבמרחב הלא וירטואלי אשר מחוץ לרשת החברתית.
לפי מספר דאנבר, ככל שקבוצת הדיון גדולה יותר, כך ישנה נטייה להיווצרות של שיחות קטנות יותר בתוכה. כמו כן מספר המשתתפים האידיאלי בהתדיינות הוא 4 משתתפים. האפשרות לייצר קשרים ברשתות החברתיות, מייצרת רשת רכילות חוצת יבשות, ובשל כך פייסבוק מהווה פלטפורמה לרכילות שלא נראה כמותו בעבר. בעידן הפרה-דיגיטלי, רכילות הייתה חלק מפרקטיקה שלוקחים בה חלק פרטים החיים יחדיו ומדברים את אותה השפה, אך כיום רכילות עברה גלובליזציה, והיא נחלקת על ידי אנשים שמגיעים מרקעים תרבותיים שונים המדברים שפות שונות.
גרג אוטוון ואבן לושן, טובעים בספרם "ספר הפייסבוק" את המונח "Facebook friend whore", כביקורת על הניסיון לייצר קשרים חברתיים, עם כמות אנשים גדולה כך שמבחינה קוגניטיבית אינה אפשרית עבור פרט. בהקשר של רכילות, הניסיון לייצר קהילה גדולה יותר מהאפשרי של חברים משפיעה על ההתנהגות של רכילות, כאשר היית נעשית באופן רגיל, בו קבוצות היו קטנות יותר.
בשנים האחרונות הרשתות חברתיות מקבלות ביקורת רבה בגלל השפעתן השלילית על החיים של אנשים. לדוגמה ב 2016, פורסמה כתבה על מקרה בו אדם שם קץ לחייו בעקבות שיימינג ברשת חברתית. המקרה העלה שאלות בנוגע לאחריות של פייסבוק על חיי אדם.
חרם הנפט
רס&quot;ן שמועתי
בורסת ניו יורק
תכנית אפולו
לונג ביץ'
לונג ביץ' (באנגלית: Long Beach) היא עיר בחופה המערבי של ארצות הברית, הממוקמת בדרום-מזרח מחוז לוס אנג'לס. העיר היא חלק ממטרופולין לוס אנג'לס ומרוחקת 20 ק"מ ממרכז העיר לוס אנג'לס. שתי הערים שכנות בשטח עירוני, כלומר, אין שטח פתוח שחוצץ ביניהן אלא בנייה רציפה. לונג ביץ' היא העיר ה-43 בגודלה בארצות הברית.
העיר היא אתר תיירותי פופולרי. בלונג ביץ' נמצאת המרינה הגדולה ביותר בארצות הברית המופעלת על ידי העירייה. מדי שנה מבקרים בעיר 5.5 מיליון תיירים.
מועצת העיר עורכת מופעי תרבות רבים כמו פסטיבל המוזיקה השנתי ואירועי ספורט רבים, כגון הגרנד פרי של לונג ביץ, שהוא מרוץ המכוניות הגדול בארצות הברית שמתקיים ברחובות העיר ומדי שנה מגיעים כ-300 אלף איש לצפות בו. בנוסף, מתקיים בעיר מדי שנה מצעד גאווה ענק שמושך אליו כ-120,000 איש - השלישי בגודלו בארצות הברית.
לונג ביץ' היא העיר שבה הגיוון האתני הגדול ביותר בארצות הברית, ויש בה אוכלוסייה רבה בעלת שורשים קמבודים, מקסיקנים, אקוודורים ואפרו אמריקאים.
התעשייה השלטת בעיר היא תעשיית הנפט. בתוך תחומי העיר ובחופה, נבנו כבר ב-1921 מאגרי נפט גדולים לאחר שכמות גדולה של נפט התגלתה באזור. באזור התעשייה הגדול של העיר ממוקמות חברות ענק כמו אפסון אמריקה (Epson America). ניתן לומר שהגידול המשמעותי של העיר הוא בעקבות צמיחת התעשייה והתפתחות אזור התעשייה של העיר. נמל לונג ביץ' הוא הנמל השני הכי עמוס בארצות הברית.
אוניברסיטת CSULB, שהיא האוניברסיטה השנייה בגודלה בקליפורניה ממוקמת במרכז העיר.
באפריל 2021, פנה נשיא ארצות הברית ביידן לראש העיר רוברט גרסיה בבקשה לאשר לממשלה הפדרלית להשכיר את מרכז הכנסים בעיר לצורך אכלוסם של ילדים שעברו את הגבול ללא הוריהם. ראש העיר, שהגר עם משפחתו מפרו בהיותו בן 5 הסכים מייד לבקשה. במתחם זה יאוכלסו באופן זמני, עד חודש אוגוסט 2021, כאלף ילדים מגיל 3 עד שימצאו עבורם משפחות אומנה.
היסטוריה.
האזור שבו הוקמה העיר היה שייך לשבטי הטונגבה לפני בואם של האירופאים והם התגוררו בחוות בשטח שעליו נמצאת כיום העיר לוס אנג'לס והערים לידה.
החווה הגדולה ביותר שהייתה שם נקראה Rancho Los Nietos.
בשנת 1843 נקנתה החווה על ידי ג'ון טמפל, אמריקני שהגיע לקליפורניה ב-1827. תוך זמן קצר הפכה החווה לחוות גידול בקר מצליחה וטמפל הפך לאיש העשיר ביותר באזור לוס אנג'לס.
בשנת 1866 טמפל מכר את חוותו לחברה בשם Flint, Bixby &amp; Co בבעלות האחים תומאס ובנג'מין פלינט ולוויליין ביקסבי תמורת כ-20,000$.
בשנת 1880 לוויליין ביקסבי מכר 16 קילומטר מהחווה לוויליאם ווילמור אשר רצה להקים עיירת חוות בשם ווילמור סיטי. הפרויקט שלו נכשל והשטח נקנה על ידי התאגדות מלוס אנג'לס ששמה היה "חברת האדמה והמים לונג ביץ'" (Long Beach Land and Water Company). כעבור זמן קצר, הבנקאי איסאייס וולף הלמן רכש חלק ניכר מהשטח, ושם הקהילה שונה ללונג ביץ'. הקהילה הוכרזה כעיר רשמית ב-1888.
השטח שלא נמכר, כ-14 ק"מ רבועים, היו שייכים ללוויליין ביקסבי עד מותו בשנת 1916 אז נבנו שכונות חדשות כמו קליפורניה הייטס, ביקסבי נולס ולונג ביץ' הצפונית אשר שייכות כיום לעיירה סיגנל היל שנמצאת בתוך העיר לונג ביץ'.
ב-10 במרץ בשנת 1933 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 6.4 בסולם ריכטר וגרמה לנזקים גדולים לעיר ולאזור כולו, ול-115 הרוגים.
אקלים.
כמו לכל אורך קו החוף של דרום קליפורניה, גם בלונג ביץ' שורר מזג אוויר ים תיכוני עם קיצים חמימים עם לחות גבוהה שיכולה לעיתים ליצור תחושה לא נעימה בגלל מדד החום החורפים קלים עם גשמים מדי פעם. כמו לכל אורך דרום קליפורניה רוב הגשמים יורדים בחודשי החורף ולעיתים אף לגרום לשיטפונות.
התפתחות הקולנוע בלונג ביץ.
אחד המקומות מהם התחילה תעשיית הקולנוע של דרום קליפורניה היא לונג ביץ'.
חברה בשם בלבואה סטודיוס (Balboa Studios) הייתה ממוקמת בעיר והייתה אחראית לסרטים רבים באותה תקופה. צפונית ללונג ביץ' באזור סיגנל היל היה שטח גדול שהיה שייך לחברה ושם הם צילמו סרטים רבים, ובהם: "קלאופטרה" (1917) בכיכובה של תידה בארה, "עשרת הדיברות" (1923) של הבמאי ססיל ב. דה-מיל בשטח שבו נמצאת העיירה ססיל ביץ', היום דרומית ללונג ביץ', ועוד סרטים רבים.
תעשיית הקולנוע בלונג ביץ.
בזכות הקרבה של לונג ביץ' ללוס אנג'לס ולהוליווד בלתי נמנע היה, שלונג ביץ' תיטול חלק בתעשיית הקולנוע המשגשגת של האזור.
דוגמה לסדרה פופולרית שצולמה בלונג ביץ' היא The O.C. והסיבה לכך היא כי יותר זול לצלם באזור לונג ביץ'.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר הקבועה בלונג ביץ' 473,577 תושבים, 163,088 משקי בית, ו-99,646 משפחות. העיר היא ה-35 בגודלה בארצות הברית, שביעית בגודלה בקליפורניה ובמקום השני במחוז לוס אנג'לס, אחרי העיר לוס אנג'לס. בין השנים 2009 ל-2013 ההכנסה החיצונית למשק בית בלונג ביץ' הייתה 52,711 דולר, כאשר 20.2% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני. בעיר אוכלוסייה עם 29.2% מתחת לגיל 18, 10.9% בין 18 ל 24, 32.9% מ-25 ל 44, 18.0% בין 45 ל 64 ו 9.1% שהיו בני 65 ומעלה. . הגיל הממוצע הוא 31 שנים.
האוכלוסייה הקמבודית בעיר מונה כ-20,000 תושבים והיא הגדולה ביותר מחוץ לאסיה.