לשם כך בילתה בשירותי ההתנדבות של הנשים, בשירותי העזר, בכוחות הסיוע של חיל האוויר וגם בצלב האדום. אחד מציוריה נכלל בתערוכת "בריטניה במלחמה" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק שנפתחה במאי 1941. בסוף המלחמה, רכשו שמונה ציורים שציירה דורותי קוק.
במהלך המלחמה, בשנת 1943, היא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצבעי מים, לאחר שהפכה לעמיתה בשנת 1935.
לאחר המלחמה לימדה קוק אמנות במכללת ברייטון לאמנות עד פרישתה בשנת 1967.
שדה קוליקובו
שדה קוליקובו (Куликово поле) הוא שטח ביפיפאן, שבמחוז טולה ברוסיה שבו התרחש קרב קוליקובו ב-8 בספטמבר 1380 ובן ניצח דמיטרי, אשר נודע בכינוי דונסקוי לאחר הקרב.
שדה הקרב ממוקם בין נהרות נפריאדבה, קרסיבאיה מצ'ה ודון במרחק של כ-140 ק"מ מהעיר טולה ו-23 ק"מ מתחנת הרכבת פוליקובו. כיום, בשדה קוליקובו נמצא מתחם מוזיאונים הכולל עמוד בגובה 28 מטר בגבעה האדומה (Красный Холм) שנבנה בשנים 1848 עד 1850, וכנסיית זיכרון לכבודו של סרגיוס מראדונז' (נבנתה בשנים 1913–1918 על פי עיצוב מאת אלכסיי שצ'וסב) שהוא כיום מוזיאון שדה קוליקובו.
ישנה כנסיית אבן ביישוב הסמוך מונסטירשצ'ינו (Монастырщино) שבה, על פי אגדה, נקברו החיילים הרוסים שנפלו לאחר הקרב. עד כה לא נמצאו קבורות, מה שמציב חידה עבור חוקרים המעריכים שהקרב גבה עד 200,000 איש משני הצדדים.
סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בעיראק
קולה קידוח סופר-עמוק
בית ספר התיכון המרכזי קולומביה
קליף רובינסון
קרב אגם טנגנייקה
מיהאי לייטנר
מיהאי לייטנר (בהונגרית: Leitner Mihály; היידושאמשון, 10 במאי 1864 - ? ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20) היה עורך דין הונגרי-יהודי עיתונאי, עורך עיתון וסופר.
קריירה.
לייטנר נולד במשפחה יהודית בעיירה בת כ-13,000 תושבים במחוז היידו-ביהר בנפת דברצן. הוא היה תחילה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט (כיום בתרגום מהונגרית: המכללה הלאומית להכשרת רבנים - האוניברסיטה היהודית) והתכונן להיות רב, אך לא המשיך לסמיכה לרבנות ולמד גם משפטים, העדיף לעסוק בכך ופתח משרד עורכי דין בעיר דווה (אז הונגריה) שהיא עיר מחוז (עירייה), מקום מושבה של מחוז Hunedoara בטרנסילבניה. הוא ייסד וערך את העיתון דווה והסביבה במשך שלושים שנה משנת 1901. כנשיא המקומי של סניף "מפלגת העצמאות" ההונגרית, הוא היה מעורב באופן פעיל בחיים הציבוריים בכלל והיהודיים בפרט לפני מלחמת העולם הראשונה. לייטנר משך תשומת לב רבה במאמרו שהופיע בעיתון החשוב ורה התפוצה "עיתון של פשט" ב-18 בינואר 1914 (Pesti Hírlap) שכותרתו הייתה "מדוע הולכים ומתמעטים ההונגרים בטרנסילבניה". הוא היה חבר במועצה הכלכלית המחוזית ובוועדת השיפוט, וכן היה מנהל בנק התעשייה המקומי. לייטנר היה מתורגמן מוסמך לגרמנית ולעברית בבית המשפט. לייטנר נבחר ליו"ר הארגון המחוזי על המפלגה ההונגרית הלאומית (OMP) שפעלה בין שתי מלחמות העולם ברומניה וייצגה את האינטרסים של ההונגרים במדינה.
מאמריו הופיעו בטורי העיתונים של:
הוא כתב כאמור גם בעיתוני בודפשט, ואך אחרי מלחמת העולם הראשונה היה הכותב הקבוע של מאמרי המערכת בכמה עיתונים בטרנסילבניה.
לייטנר מילא תפקידים מובילים בתחום החברתי וגם הכלכלי ובקהילה היהודית.
סלאם עליכום
יחסי ונצואלה–צ'ילה
יחסי ונצואלה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. שתי המדינות חברות ב, G77, אגודת האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאומות המאוחדות.
היסטוריה.
גם צ'ילה וגם ונצואלה חולקות היסטוריה משותפת בכך ששתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית. במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, צ'ילה הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו בלימה ואילו ונצואלה נשלטה ממלכות המשנה של גרנדה החדשה בבוגוטה. בשנת 1810, גם צ'ילה וגם ונצואלה הכריזו על עצמאותן מספרד כאשר כל מדינה קיבלה עצמאות ב-1818 וב-1830 בהתאמה. המשחרר הצ'יליאני, ברנרדו או'היגינס, בעודו בגלות בפרו עודד על ידי המשחרר הוונצואלי סימון בוליבר להצטרף למאמץ הלאומני שם לשחרור פרו מספרד.
בשנת 1858, צ'ילה וונצואלה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. בשנת 1913 הקימה צ'ילה נציגות דיפלומטית בקראקס ואילו ונצואלה הלכה בעקבותיה בשנת 1923 על ידי הקמת נציגות דיפלומטית בסנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1829, הומניסט ודיפלומט ונצואלי, אנדרס בלו, עבר לצ'ילה שם קיבל תפקיד במשרד החוץ הצ'יליאני בסנטיאגו דה צ'ילה. בצ'ילה הפך בלו לסנטור והקים את אוניברסיטת צ'ילה. שתי המדינות מנכסות את בלו אליהן והציגו אותו על השטר הישן של 2,000 בוליבר ונצואלי ו-20,000 פסו צ'יליאני.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה הפיכה נגד ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה בידי הגנרל אוגוסטו פינושה. כתוצאה מכך, כ-24,000 צ'יליאנים ביקשו מקלט בוונצואלה. פליטים צ'יליאנים רבים חזרו לצ'ילה בשנות ה-90 לאחר שיקום הדמוקרטיה במדינה.
בתחילת המאה ה-21 היחסים בין שני העמים היו קרובים כאשר שני העמים עבדו מקרוב לשילוב עמוק יותר באמריקה הדרומית. בשנת 1999 הפך הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה. בשנת 2006 נבחרה מישל בצ'לט לנשיאת צ'ילה. שני המנהיגים שמרו על קשר פוליטי הדוק שכן שני המנהיגים היו חלק מממשלות השמאל "הגאות הוורודה" בדמוקרטיות של אמריקה הלטינית. שתי המדינות היו חברות מייסדות באיחוד הלאומי של דרום אמריקה.
בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה לאחר מותו של הנשיא צ'אבס. מאז כהונתו של הנשיא מדורו, המשבר בוונצואלה הגיע לרמות דרסטיות ותרם למשבר הפליטים בוונצואלה עם למעלה מ-200,000 ונצואלים שהיגרו ומבקשים מקלט בצ'ילה. כתוצאה מכך, ביוני 2019 הציבה צ'ילה מגבלות אשרה על כניסת ונצואלים למדינה. בתגובה הטילה ונצואלה הגבלות אשרה על אזרחים צ'יליאנים המבקרים במדינה. בינואר 2019, כתוצאה ממשבר הנשיאות בוונצואלה, הכירה ממשלת צ'ילה בחואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה.
הסכמים דו-צדדיים.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון אמנת הסגרה (1962); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1990); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1990); הסכם למניעה, בקרה, מיסוי והדחקה של התעללות ותעבורה בלתי חוקית של תרופות נרקוטיות וחומרים פסיכוטרופיים (1993); הסכם למניעת מיסוי כפול ביחס לתחבורה ימית ואווירית בינלאומית (1994); הסכם הגנה הדדית על השקעות (1994); הסכם תיירות (1994); והסכם לביטוח לאומי (2005).
תחבורה.
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם Estelar Latinoamerica.
יחסי סחר.
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-109 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של צ'ילה לוונצואלה כולל: עדשים, אבקת חלב, טונה, מיצים ונחושת. הייצוא העיקרי של ונצואלה לצ'ילה כולל: אוריאה, צינורות פלדה וברזל, כבלים וחוטי פלדה או ברזל.
תפקיד אורחת
הופעת אורחת
יחסי אורוגוואי–צ'ילה
יחסי אורוגוואי–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. שתי המדינות חברות בקהילת מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים, G77, אגודת האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאומות המאוחדות.
היסטוריה.
גם צ'ילה וגם אורוגוואי חולקות היסטוריה משותפת בכך ששתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית. בתקופה הקולוניאלית הספרדית, צ'ילה הייתה אז חלק ממלכות המשנה של פרו בלימה ואילו אורוגוואי נשלטה ממלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה בבואנוס איירס. בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה. בשנת 1828 קיבלה אורוגוואי את עצמאותה לאחר מלחמת סיספלאטין.
באוקטובר 1972 התרסקה טיסת 571 של חיל האוויר האורוגוואי בהרי האנדים ובה 45 נוסעים ואנשי צוות, רובם שחקני רוגבי אורוגוואי שנסעו לצ'ילה למשחק. 40 ניצולי ההתרסקות בילו חודשיים בהרים ופנו לקניבליזם כדי לשרוד. בדצמבר 1972 נותרו 16 ניצולים כשגילו אותם ונשאו אותם למקום מבטחים. האירוע נודע בשם "נס האנדים".
במהלך שנות השבעים והשמונים, שתי המדינות סבלו מדיקטטורות ושיתפו פעולה עם ארצות הברית במבצע קונדור. בשנת 1973, תשעה אזרחי אורוגוואי עוכבו בצ'ילה ונותרו נעדרים עד היום. באפריל 1976 ביקר הנשיא אוגוסטו פינושה באורוגוואי ונפגש עם הנשיא חואן מריה בורדברי.
מאז שיקום הדמוקרטיה בשני העמים היחסים היו קרובים ושני העמים השתתפו בכמה ארגונים אזוריים רב-צדדיים. נערכו ביקורים ופגישות רבות של מנהיגי שתי המדינות. שתי המדינות מעודדות את ההתכנסות בין הברית הפסיפית (שצ'ילה חברה בה) לבין מרקוסור (שאורוגוואי היא חברה בה), במטרה לקדם את האינטגרציה של אמריקה הלטינית. שתי המדינות עובדות גם יחד בצמוד לשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, תרבותי ומדעי. הם עובדים גם מקרוב בנושאים של פיתוח חברתי, מגדר, סביבה, אנרגיה, חדשנות, עניינים אנטארקטיים וזכויות אדם, בין היתר.
הסכמים דו-צדדיים.