בית המשפט העליון פירש את הסעיף כמעניק לקונגרס סמכות רחבה וטווח נרחב של שיקול דעת, במיוחד לגבי תועלת חוקי הקניין הרוחני ביחס למטרת הסעיף המוצהרת. שתי פסיקות מראשית המאה ה-21 הבהירו שפרשנות זו עומדת בעינה (את דעת הרוב בשתיהן כתבה רות ביידר גינסבורג). פסק דין "אלדרד נגד אשקרופט" משנת 2003 עסק בהחלטת הקונגרס משנת 1998 להאריך את זכויות היוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם 70 שנה לאחר מותם. העותרים טענו שהקונגרס חרג מסמכותו תחת סעיף זה, משום שהביטוי "לזמן מוגבל" בחוקה לא מאפשר לקונגרס להאריך טווח זמן שכבר נקבע. בית המשפט לא קיבל את עמדתם. פסק הדין קבע שהתחום כולו נתון לשיקול הדעת של הקונגרס ולא של בית המשפט. פסק דין "גולן נגד הולדר" משנת 2012 אישר שבסמכות הקונגרס להעניק זכויות יוצרים גם ליצירות שכבר היו ברשות הציבור ומעולם לא זכו קודם לכן להגנה בארצות הברית, כפי שבחר הקונגרס לעשות בהתאם להסכם TRIPS. השופט סטיבן ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי ההחלטות. הוא כתב שסעיף הפטנטים וזכויות היוצרים מגביל את סמכות הקונגרס ומאפשר הגנה על קניין רוחני רק במקרים שבהם הגנה זו מקדמת למידה וידע, בעוד שהרחבת זכויות היוצרים במקרה זה "לא מעודדת אף אחד ליצור ולו עבודה חדשה אחת".
סעיף 9: ערכאות משפטיות.
סעיף זה מסמיך את הקונגרס לכונן בתי משפט הכפופים לבית המשפט העליון. יחד עם סעיפים אחרים בפרק השלישי לחוקה (שעוסק ברשות השופטת), סעיף זה מבטא פשרה בין עמדות שונות של נציגים בוועידת החוקה לגבי מבנה מערכת המשפט הפדרלית. הצירים בוועידה הסכימו שיש צורך במערכת משפט לאומית עם בית משפט עליון, אך חלק מהם לא חשבו שיש צורך בערכאות נוספות תחתיו; הם חשבו שבתי המשפט של המדינות יהיו מסוגלים להתמודד בהצלחה עם העתירות שיגיעו לבתי המשפט באופן שוטף, ושבית המשפט העליון ישמש רק כדי לאכוף את האינטרס הלאומי ואחידות בנושאים מסוימים. מנגד, ג'יימס וילסון (שבהמשך מונה על ידי וושינגטון לבית המשפט העליון) ומדיסון חשבו שמערכת כזו לא תהיה יעילה. הם העדיפו מערכת שבה ערכאות נמוכות יהיו פזורות ברחבי ארצות הברית ותינתן להן הסמכות להכריע סופית בנושאים מסוימים. הפשרה, לבסוף, לא מפרטת מה יהיה מבנה מערכת המשפט הפדרלית, אך מסמיכה את הקונגרס להקים ערכאות נמוכות על פי הצורך.
סעיף 10: פיראטיות, פשעים בלב ים ופשעים נגד החוק הבינלאומי.
סעיף זה נותן לקונגרס את הסמכות להגדיר ולהעניש עבירות של פיראטיות, עבירות שנעשו בלב ים, ופשעים המנוגדים ל"חוק העמים", כלומר החוק הבינלאומי. סמכויות אלה קשורות זו בזו, שכן בסוף המאה ה-18 פיראטיות הייתה הפשע היחיד שנחשב באופן אוניברסלי לעבירה על חוק העמים.
בוועידת החוקה חשבו חלק מהנציגים שחוק העמים הוא מעורפל ולא ברור, ולכן הוחלט לתת לקונגרס את הסמכות לא רק להעניש על פי חוק העמים, אלא גם להגדיר עבירות נגדו. עם זאת, במקרים מסוימים בחר הקונגרס לא להגדיר, אלא להתייחס לחוק הבינלאומי כאילו היה ברור. כך למשל, בחוק נגד פיראטיות שעבר בקונגרס ב-1819, ההתייחסות היא ל"כל אדם שביצע פשע של פיראטיות בלב ים על פי הגדרתו בחוק העמים". פסק דין שנכתב על ידי ג'וזף סטורי בשנת 1820 קבע שניסוח זה של החוק מבטא פרשנות ראויה של החוקה. פסק דין "אקס פרטה קירין" - שעסק בחוקיות של משפט צבאי ללוחמים בלתי חוקיים שנשלחו על ידי גרמניה הנאצית לארצות הברית - אישר בשנת 1942 את הפרשנות הזו לסעיף. פסק דין "חמדן נגד רמספלד", שעסק בחוקיות המשפט הצבאי של עציר בגואנטנמו, הצר מעט את הפרשנות הזו לסעיף. העציר, שהיה נהג של אוסאמה בן לאדן, הואשם ב"קונספירציה לפשעים הניתנים לשיפוט על ידי ועדה צבאית". הקונגרס לא הגדיר קונספירציה כפשע מלחמה, ובית המשפט הגיע למסקנה שגם דיני המלחמה המקובלים לא כוללים עבירת קונספירציה. היות שכך, על פי דעת הרוב, שנכתבה עלי ידי ג'ון פול סטיבנס, ועדה צבאית לא יכולה לשפוט את העציר בגין עבירה זו. המשמעות של פסק הדין היא שניתן לשפוט ולהעניש אדם על פי "חוק העמים", רק אם ניתן להראות שהעבירה המיוחסת לו מקובלת בחוק הבינלאומי.
סעיפים 11–16: מלחמה וכוחות ביטחון.
סעיף 11 מקנה לקונגרס את הכוח להכריז מלחמה, לתת כתבי הרשאה לפריבטירים (letters of marque) ולקבוע כללים לגבי לקיחת שלל בים וביבשה (לפי חלק מהפרשנויות, גם כללים לגבי שבויי מלחמה). סעיף 12 נותן לקונגרס את הסמכות להקים צבאות ולממנם לתקופה של עד שנתיים, וסעיף 13 מעניק לקונגרס את הכוח להקים ולממן את הצי הלאומי. סעיף 14 נותן לקונגרס את הסמכות לקבוע כללים להסדרת קרקעות וכוחות הצי. סעיף 15 מסמיך את הקונגרס לזמן את המיליציה של ארצות הברית כדי להוציא לפועל את חוקי האיחוד, לדכא מרידות ולהדוף פלישה. סעיף 16 מסמיך את הקונגרס להקצות משאבים ולקבוע כללים לארגון, חימוש, ואימון המיליציה, ולמשול באותם החלקים של המיליציה שניתן להפנותם לשירות ארצות הברית. סעיף 16 קובע גם שהמדינות יהיו אחראיות על מינוי קצינים למיליציה ועל אימון כוחותיה לפי הכללים שיקבע הקונגרס.
הפרק השני לחוקה מגדיר את נשיא ארצות הברית כראש הרשות המבצעת וכמפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית. הגדרות אלה מראות שמנסחי החוקה חשבו שיש לרכז את ניהול פעילות הביטחון אצל הנשיא, כך שהצבא והצי לא יצטרכו לחכות למיצוי הדיון בקונגרס בכל פעם שנדרשת הכרעה קונקרטית לגבי פעילותם. לצד זאת, הפרק הראשון מקנה לקונגרס את הסמכות להכריז מלחמה ואת הסמכות להקצות תקציבים לצבא ולצי, להקימם לממנם ולקבל החלטות לגבי ארגונם והסדרתם. יחד, שני הפרקים מראים שכוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת של איזונים ובלמים, כך שהכוח של הנשיא בענייני צבא, ביטחון ומלחמה יהיה מאוזן על ידי סמכויות הקונגרס. ג'יימס מדיסון הסביר זאת ב-1798, כאשר הוא כתב לתומאס ג'פרסון ש"החוקה מניחה, מה שמוכח על ידי ההיסטוריה של כל הממשלות, שהרשות המבצעת היא זרוע הממשל המעוניינת ביותר למלחמה ונוטה לה. לפיכך, בתשומת לב זהירה, מעניקה החוקה לרשות המחוקקת את הסמכות בשאלת המלחמה". אלכסנדר המילטון הביע עמדה דומה במסמכי הפדרליסט מספר 69, על דרך ההשוואה למשטר הבריטי: "הנשיא הוא המפקד העליון של ארצות הברית. במובן זה הסמכות שלו זהה להלכה לזו של מלך בריטניה, אך באופן מהותי סמכותו פחותה בהרבה. היא מסתכמת בלא יותר מהפיקוד העליון על כוחות הצבא והצי והכוונתם כגנרל והאדמירל הראשון של הפדרציה; בעוד שזו של המלך הבריטי כוללת הכרזת מלחמה והקמה וההסדרה של הציים והצבאות, סמכויות שעל פי החוקה המוצעת ישוייכו כולן לרשות המחוקקת".
משמעות הסמכות של הקונגרס להכריז מלחמה היא נושא מעורר מחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים, שכן הוא מעלה שאלות לגבי מידת חופש הפעולה של הנשיא בהחלטה על פעולות מלחמתיות. לפי רוב הדעות, הכרזת מלחמה רשמית אינה תנאי הכרחי לפעולה צבאית, ולמעשה ארצות הברית הכריזה מלחמה באופן רשמי רק בחמישה מקרים מאז הקמתה (מלחמת 1812, מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, כאשר בארבעת המקרים האחרונים הכרזת המלחמה נעשתה לאחר שפעולות צבאיות כבר החלו). בנוסף, לפי רוב הדעות הנשיא לא צריך לקבל אישור כדי להגיב לפעולות עוינות מצד גורם אחר. בוועידת החוקה הוצע בתחילה שסמכות הקונגרס תהיה "לעשות מלחמה" (make war); מדיסון וגרי הציעו לשנות את הנוסח ל"להכריז מלחמה" (declare war) כדי להבהיר שלרשות המבצעת יש סמכות "להדוף מתקפות פתאומיות" בלי לחכות להכרזת מלחמה רשמית, והצעה זו התקבלה.
אולם, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה של הקונגרס, חייב הנשיא לקבל אישור של הקונגרס, בהכרזת מלחמה או בהחלטת קונגרס אחרת, על מנת להפעיל את כוחות הצבא או הצי של ארצות הברית לצורך פעולה התקפית. לפני המלחמה הברברית הראשונה, עמד הנשיא ג'פרסון על כך שאין לו סמכות לפתוח במלחמה ללא אישור הקונגרס; הקונגרס בחר לא להכריז מלחמה באופן רשמי, אלא לקבל החלטה להסמיך את כוחות ארצות הברית לפעול. מנגד, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה יותר של הנשיא, לא נזקק הנשיא לאישור של הקונגרס כדי להפעיל את הצבא או הצי בפעולות התקפיות. לפי גישה זו, הכרזת מלחמה אינה אישור לפעולה, אלא אקט רשמי שלו משמעות דיפלומטית - היא משנה את היחסים בין הצדדים הלוחמים, כך שלשניהם יש זכויות, חובות והגנות מסוימות על פי דיני המלחמה בחוק הבינלאומי המקובל. לפיכך, לפי גישה זו, סמכות הקונגרס להכריז מלחמה אינה פוגעת בסמכות הנשיא ליזום פעולות מלחמה, אלא מתייחסת לדיני המלחמה בלבד.
אחרי מלחמת העולם השנייה, פעלו כוחות הצבא והצי של ארצות הברית במספר מלחמות, כולל מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם ללא אישור מפורש של הקונגרס, מה שהביא לביקורת מצד חברי הקונגרס. בשנת 1973 העביר הקונגרס את חוק סמכויות המלחמה תוך עקיפת הווטו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. החוק מחייב את הנשיא לבקש את אישור הקונגרס לכל פעולה מלחמתית שנמשכת יותר מ-60 יום ומחייב התייעצות עם הקונגרס בכל מקרה של פריסת כוחות צבאיים. עם זאת, עד כה אף נשיא לא הצהיר שבכוונתו לכבד את החוק כלשונו, ובתי המשפט הפדרליים בארצות הברית מעולם לא קבעו האם על פי החוקה הנשיא מחויב להישמע לקונגרס בעניין זה. בשנת 1999 פנו 31 חברי קונגרס לבית המשפט בטענה שהנשיא ביל קלינטון פעל בניגוד לחוק סמכויות המלחמה ובניגוד לחוקה, כאשר הוא הפעיל את כוחות ארצות הברית למשך 79 ימים במסגרת מבצע כוח מאוחד, שהביא את מלחמת קוסובו לסיומה. בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה קבע שלחברי הקונגרס אין זכות עמידה, ובית המשפט העליון סרב לעיין מחדש בהחלטה.