סעיף זה עוסק בהקצאה של מושבים בבית הנבחרים ובנטל המס של המדינות השונות. נקבע בו שמספר המושבים של כל מדינה בבית הנבחרים יוקצה באופן פרופורציונלי, על פי גודל האוכלוסייה של המדינה.
המשפט הראשון בסעיף זה בוטל למעשה על ידי התיקונים ה-14 וה-16:
נושא הקצאת המושבים היה גורם מרכזי למחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום בוועידת החוקה. מדינות הדרום, בהן היו יותר עבדים, רצו שעבדים ייספרו במניין התושבים, על מנת שיגדל מספר הנציגים מהמדינה בבית הנבחרים. מדינות הצפון רצו שאזרחים חופשיים בלבד ייחשבו במניין התושבים, כדי שמספר הנציגים ממדינות הדרום יהיה קטן יותר. הפשרה אליה הגיעו הנציגים בוועידה היא שלצורך הקצאת המושבים בבית הנבחרים ייספר כל אדם חופשי כאדם שלם וכל אחד מ"האנשים האחרים", כלומר מהעבדים, ייספר כשלוש חמישיות אדם. בנוסף, אינידיאנים שלא חויבו לשלם מיסים לא נכללו במניין התושבים. התיקון ה-14 לחוקה (1868) ביטל את פשרת שלוש החמישיות וקבע שכל אדם ייספר כאדם שלם. עם זאת, גם בתיקון זה נקבע שאינדיאנים שלא משלמים מיסים לא ייספרו. חוק האזרחות לאינדיאנים משנת 1924 הכיר בכל האינדיאנים כאזרחים ובכך ביטל למעשה את ההגבלה על ספירתם לצורך הקצאת מושבים.
המשפט קובע גם שבית הנבחרים מוסמך לגבות מיסים מכל מדינה, אך הוא מחויב לעשות זאת באופן פרופורציונלי, כך שהיחס בין מס של מדינה אחת לאחרת יהיה זהה ליחס בין גודל אוכלוסיותיהן. כלל זה בוטל בתיקון ה-16 לחוקה (1913), שהסמיך את הקונגרס לגבות מיסים "מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסין".
בהמשך הסעיף נקבע שלצורך הקצאת המושבים ייערך מפקד אוכלוסין שלוש שנים לאחר הכינוס הראשון של הקונגרס, ומידי עשור לאחר מכן:
מנסחי החוקה לא קבעו מה יהיה מספר המושבים בבית הנבחרים, ורק הגבילו מספר זה למקסימום של מושב אחד על כל 30,000 תושבים, ובלבד שלכל מדינה יהיה לפחות מושב אחד. עם הזמן גדל מספר המושבים בבית הנבחרים בקצב נמוך בהרבה מהעלייה בגודל האוכלוסייה: ב-1793 היה מושב אחד לכל 34,400 אנשים (כולל ספירה של אוכלוסיית העבדים במלואה); ב-2017 היו יותר מ-747,000 אנשים על כל מושב.
החוקה קובעת גם את מספר הנציגים בקונגרס הראשון, שהתכנס לפני מפקד האוכלוסין הראשון: 10 לוירג'יניה, 8 לפנסילבניה ומסצ'וסטס, 6 לניו יורק ומרילנד, 5 לקונטיקט, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה, 4 לניו ג'רזי, 3 לג'ורג'יה וניו המפשייר ונציג אחד לדלאוור ורוד איילנד.
סעיף 4: טיפול במושבים פנויים ובחירות מיוחדות.
סעיף זה עוסק בבחירת נציגים אשר ימלאו מושבים פנויים בבית הנבחרים, כגון מושבים שהתפנו עקב פרישה, סילוק, או מוות של נציג. במקרים כאלה הרשות המבצעת של המדינה מחויבת לערוך בחירות מיוחדות. החוקה לא קובעת כללים לגבי מינויים זמניים עד לקיום הבחירות. בנוסף, אין בחוקה כללים לגבי מועד הבחירות המיוחדות. כתוצאה מכך, מועד הבחירות המיוחדות שונה ממדינה למדינה, ובמקרים רבים הן מתקיימות יחד עם הבחירות הרגילות, במיוחד אם התפנה מושב קרוב לתהליך הבחירות.
סעיף 5: יושב ראש, תפקידים אחרים ואישומים לצורך הדחה מתפקיד.
לבית הנבחרים יש סמכות לבחור בעצמו את יושב ראש בית הנבחרים ובעלי תפקידים אחרים בבית הנבחרים. בנוסף, לבית הנבחרים סמכות בלעדית להאשים נושאי משרה ציבורית. עם סמכות זו מקבל בית הנבחרים תפקיד בהליכי הדחה, כגון הדחה של נשיא או סגן נשיא. בתוך תהליך זה תפקיד בית הנבחרים הוא אנלוגי לתפקיד של הבאת אישומים בפני חבר מושבעים גדול; בעוד שהסנאט, על פי החלק השלישי של פרק זה, מנהל את המשפט ומשמש כמעין חבר מושבעים שבסמכותו להרשיע או לזכות. אין בחוקה פירוט לגבי תהליך האישום בבית הנבחרים. כל אחד מחברי הבית יכול ליזום את התהליך. כיום, לאחר שמתחיל התהליך, הוא עובר לוועדת המשפט של בית הנבחרים, שאחראית על ניהול החקירה והשימועים. לאחר מכן, מצביעה מליאת בית הנבחרים על כל אחד מסעיפי האישום שנוסחו בוועדה.
המקרים הידועים ביותר של שימוש בכוח זה הם אלה של נשיאים שהואשמו על ידי בית הנבחרים - אנדרו ג'ונסון בשנת 1868, ביל קלינטון בשנת 1998 ודונלד טראמפ בשנים 2019 ו-2021. הסמכות המוקנה בחלק זה של החוקה כוללת הבאת אישומים כנגד בעלי תפקידים אחרים, כגון שופטים פדרליים, מזכירי מחלקות הממשל וכדומה. מאז הקונגרס הראשון החל בית הנבחרים ביותר מ-60 הליכי הדחה. רק ב-21 מהמקרים האשים בית הנבחרים את בעל התפקיד ורק ב-8 מקרים (כולם של שופטים פדרליים) הרשיע הסנאט את הנאשם.
חלק שלישי: הסנאט.
החלק השלישי של הפרק הראשון לחוקה מגדיר את מבנה הסנאט, אופן בחירת חברי הסנאט וסמכויות הסנאט.
סעיף 1: מבנה הסנאט ובחירת הנציגים.
במקור קבעה החוקה שהסנאטורים ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות. התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל בשנת 1913, קבע שהסנאטורים יבּחרו ישירות על ידי האזרחים בכל מדינה.
הסעיף קובע שהסנאט מורכב משני נציגים מכל מדינה באיחוד ושלכל נציג קול אחד, כך שבניגוד לבית הנבחרים קיים בסנאט ייצוג שווה לכל מדינה, מבלי להתחשב בגודל המדינה. הסדר זה, לפיו בבית הנבחרים יהיה הייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה ובסנאט יהיה ייצוג שווה לכל מדינה, הוא תוצאה של פשרת קונטיקט, במחלוקת בין נציגי המדינות הגדולות לנציגי המדינות הקטנות בוועידת החוקה.
סעיף זה בחוקה הוא מוקד לביקורת, משום שמשמעותו היא שהיחס בין מספר הנציגים בקונגרס למספר האזרחים שהם מייצגים הוא קטן יותר במדינות בעלות אוכלוסייה גדולה. כך למשל, ב-2010 שני הסנאטורים מוויומינג ייצגו 580,000 אזרחים; לעומת זאת, שני הסנאטורים מקליפורניה ייצגו יותר מ-38 מיליון אזרחים. ששת הסנאטורים משלוש המדינות הגדולות ביותר ייצגו את אותו מספר אנשים כמו 62 הסנאטורים מ-31 המדינות הקטנות ביותר. עם זאת, תיקון של סעיף זה יהיה קשה במיוחד, שכן החלוקה השוויונית של המושבים בסנאט היא היסוד החוקתי היחיד שמוגן בחוקה עצמה מפני תיקון: בפרק החמישי לחוקה, שמגדיר את האופן שבו ניתנת החוקה לתיקון, כתוב כי על כל תיקון לקיים את התנאי ש"לא תישלל ממדינה, בלא הסכמתה, זכות ההצבעה השווה בסנאט". ישנם מומחים למשפט חוקתי שסבורים כי ניתן לתקן את הסעיף הזה בחוקה, בהנחה שניתן לתקן קודם את הפרק החמישי, או בהנחה ששופטי בית המשפט העליון יהססו להכריז על תיקון לחוקה כלא חוקתי.
סעיף 2: חלוקת הסנאטורים לקבוצות ובחירות מיוחדות.
החלק הראשון של הסעיף עוסק בחלוקה של סנאטורים לשלוש קבוצות, כך שכל שנתיים מתקיימות בחירות לכשליש מהמושבים בסנאט:
לאחר הבחירות הראשונות לקונגרס נחלקו הסנאטורים בהגרלה לשלוש קבוצות . בקונגרס הראשון הוחלט גם על כלל לפיו לא ישתייכו שני סנאטורים מאותה המדינה לאותה קבוצה. בכל פעם שנוספה מדינה לארצות הברית, נוספו הסנאטורים שלה לאחת משלוש הקבוצות, תוך שמירה על כך שהקבוצות יהיו שוות בגודלן ככל האפשר. באופן זה, התחלפות המושבים בסנאט היא הדרגתית, ובכל שנתיים עומדים כשליש מהמושבים לסנאט לבחירה לתקופת כהונה של שש שנים.
החלק השני של הסעיף מתייחס למקרה שבו התפנה מושב בסנאט מסיבות שונות, כגון מוות או התפטרות של סנאטור, והוא בוטל למעשה על ידי התיקון ה-17 לחוקה. במקור קבעה החוקה, שבמקרה שבו התפנה מושב תבחר הרשות המחוקקת של המדינה הרלוונטית נציג חלופי, ועד אז ימנה מושל המדינה נציג זמני. התיקון ה-17 קובע שבמקרה שבו התפנה מושב בסנאט, על מושל המדינה להוציא צו לקיום בחירות מיוחדות למציאת מחליף. כלומר, הנציג החדש נבחר על ידי כל בעלי זכות הבחירה במדינה, ולא על ידי הרשות המחוקקת. בנוסף, התיקון ה-17 משאיר בידי בתי המחוקקים של המדינות את הזכות להעביר חוקים שיאפשרו למושל למנות נציגים זמניים עד לקיום הבחירות המיוחדות (בניגוד למקור, שבו הזכות למנות באופן זמני ניתנה למושלים מייד וללא התערבות המחוקקים). אם המחוקקים במדינה לא מאפשרים למושל לבחור נציג זמני, נשאר המושב פנוי עד לקיום הבחירות המיוחדות. החוקה לא קובעת כיצד ייבחרו הנציגים הזמניים, והרשויות המחוקקות של המדינות רשאיות לקבוע חוקים בנושא זה.
נכון ל-2020, במקרה שבו התפנה מקום בסנאט, ב-37 מדינות הבחירות המיוחדות מתקיימות יחד עם המחזור הבא של הבחירות הרגילות, והמושלים מוסמכים למנות נציג זמני עד הבחירות. מתוך מדינות אלה, ב-6 מדינות קבעו המחוקקים שהמינוי הזמני יהיה מאותה מפלגה של הסנאטור שמושבו התפנה. ב-13 המדינות הנותרות על המושל להוציא צו לבחירות מיוחדות לפני המחזור הבא של הבחירות הכלליות, ומתוכן ב-5 מדינות (דקוטה הצפונית, אוקלהומה, אורגון, רוד איילנד וויסקונסין) לא מורשה המושל למנות נציג זמני, והמושב נשאר פנוי עד לבחירות המיוחדות.
סעיף 3: מגבלות על הזכות להיבחר לסנאט.
בעת השבעתם לתפקיד, חייבים הסנאטורים להיות מעל גיל שלושים, אזרחי ארצות הברית למשך תשע שנים לפחות ותושבי המדינה שאותה הם מייצגים. מגבלות אלה פורשו על ידי בית המשפט כבלעדיות, כך שבתי המחוקקים של המדינות והסנאט עצמו לא יכולים להוסיף מגבלות מעבר לאלה המצוינות בחוקה.