קטע קצר של ארבעה ק"מ בין החלק הדרומי והמרכזי מסומן ככביש 505 וקטע בן 2 ק"מ בין החלק המרכזי והצפוני ככביש 57. בעקבות שינוי תוואי כביש 449 בעקבות האינתיפדה הראשונה, קטע בן 5 ק"מ בחלק הדרומי מסומן גם ככביש 449. אורכו הכולל של הציר הוא 88 ק"מ.
לאורכו של ציר אלון שוכנים כיום 16 יישובים ישראליים: אלון, מצפה חגית, נווה ארז, מעלה מכמש, מצפה דני, רימונים, כוכב השחר, גיתית, מכורה, חמרה, בקעות, רועי, חמדת, משכיות, רותם ומחולה. הכביש צופה מלמעלה על בקעת הירדן ועל הנחלים הנשפכים אליה: נחל פרת, ואדי עוג'ה, נחל פצאל ועוד.
תולדות הכביש.
רעיון סלילת הכביש הועלה על ידי נחמן אלכסנדרון, מנהל האגף לקרקע מיפוי וניקוז בקרן הקיימת. הכביש, שכונה כביש מדבר שומרון החדש או כביש ספר השומרון, נועד בראש ובראשונה לחבר את יישובי האזור העילי של בקעת הירדן, עם כביש חוצה שומרון שתוכנן באותה תקופה. היישובים לאורך הכביש נועדו לסמן את הגבול המערבי של אזור בקעת הירדן שעל פי תוכנית אלון נועד להישאר בשליטה ישראלית, לעומת אזור גב ההר בו קיימים יישובים פלסטינים רבים.
בנובמבר 1972 הוחל בפריצת קטע של 7.5 קילומטר מהכביש לצורך חיבור גיתית למעלה אפרים. באמצע פברואר 1973 פרסם הניו יורק טיימס את דבר סלילת הכביש תוך טענה שהכביש מיועד לממש את תוכנית אלון ושדבר סלילת הכביש נשמר בסוד. שאר הכביש נסלל בהמשך שנות ה-70. בשנת 1974 כבר נפרץ הכביש לכל אורכו, אולם הקטע מרימונים צפונה היה עביר רק לרכבי שטח, וקטעים אחרים טרם זופתו. בדצמבר 1979 התמוטט גשר אבן מעל נחל תרצה והכביש בין מכורה לחמרה היה מנותק למשך חודש עד שצה"ל הניח במקום גשר ביילי.
החלק המרכזי, המחבר את רימונים וכוכב השחר למעלה אפרים נסלל בשנים 1978–1980 והושלם בסוף אוגוסט 1980, ימים אחדים לאחר אזרוח כוכב השחר. לקראת סוף 1981 החל לנוע על הכביש קו 949 מירושלים לבית שאן. בשנת 1984 בוצעו שיפורים בכביש. בשנת 1986, במסגרת הרצון לסייע לחקלאי בקעת הירדן, הוחלט לפעול לסיום סלילת "כביש מכמש" המחבר את כביש אלון באזור מכמש לכביש 60 באזור גבע בנימין.
ועדת השמות הממשלתית קבעה לכביש, במהלך שנות ה-70, את השם "דרך ספר השומרון". אולם לאחר מותו של יגאל אלון, הוחלט לקרוא לכביש על שמו "כביש אלון". בטקס חנוכת הכביש ב-23 בפברואר 1981, גזרה אשתו של אלון את סרט חנוכת הכביש כשלצידה ראש הממשלה מנחם בגין, שר השיכון דוד לוי, יצחק רבין וישראל גלילי.
תוכניות עתידיות.
ציר אלון תוכנן להפוך לכביש ארצי בשם כביש 80, שיהווה ציר אורך מגבול מצרים, יחצה את הנגב ויימשך לאורך מזרח יהודה ושומרון. מטרת התכנון ליצור כביש ראשי שיעקוף את אזור היישוב הצפוף של קו שכם-חברון ויאפשר מעבר מהיר בין אזורים אלו מבחינה תחבורתית.
מבחינה מדינית נועד הכביש לקשר בין צפון ודרום הגדה כבר על-פי תוכנית אלון, ונועד גם לאפשר, במסגרת הסדר מדיני, מעבר בטוח לסחר בין יהודה ושומרון למצרים.
במסגרת הסכם וואי שנחתם בשנת 1998, הוחלט לסלול את קטע כביש 80 החוצה את מדבר יהודה ולקשר את קטע כביש 80 הקיים בדרום עם ציר אלון הקיים בצפון. עד כה לא התממשה התוכנית נכון ל-2022.
יצחק לבני
יצחק לבני (17 באוקטובר 1934 - 12 בפברואר 2017) היה איש תקשורת וסופר ישראלי. שימש עורך "במחנה נח"ל" (בשנים 1956–1961) ועורך "במחנה" (1961–1971), מפקד גלי צה"ל (1968–1974), מנכ"ל רשות השידור (1974–1979), יועץ מיוחד ולאחר מכן יו"ר צוות ההיגוי של ערוץ 2 הניסיוני ויו"ר חברת החדשות של ערוץ 2.
ביוגרפיה.
לבני נולד בלודז', פולין ועלה עם משפחתו בגיל חצי שנה לארץ ישראל. כנער ערך את מדור התשבצים של "העולם הזה" וכתב סיפורים. היה חבר הגרעין המייסד של נחל עוז. נמנה עם חבורת המשוררים הצעירים, החבורה הספרותית "לקראת", שייסדו נתן זך, משה דור ואריה סיון בשנות ה-50. בשנת 1958 נישא לבני למשוררת דליה רביקוביץ, אך השניים נפרדו כעבור שלוש שנים. למרות זאת, לבני ורביקוביץ נותרו חברים קרובים במשך עשרות שנים, עד יומה האחרון של רביקוביץ.
הוא התחיל לעבוד בעיתונות ככתב של במחנה נח"ל, ובשנת 1956 מונה לעורכו.
מפקד גלי צה"ל.
באוגוסט 1967 מונה למפקד גלי צה"ל, בנוסף לתפקידו כעורך במחנה. לבני הפך את גלי צה"ל מתחנה שולית יחסית המשדרת מספר שעות קטן ונתונה לאיומי סגירה, לתחנה חיונית, מגוונת ותוססת, המשדרת 24 שעות. הוא שינה את אופייה והיתווה את דרכה. לסגנון של גל"צ, לתלכיד שיצרה ולאנשים שיצאו משורותיה היו במשך השנים השפעה על כלי תקשורת אחרים, ובמידה מסוימת הייתה לה תרומה לישראליות ולתרבותה. הכיוון והסגנון שהתווה לבני בגל"צ קיימים בה עד היום בווריאציות ושינויים שהתחייבו בחילופי השנים, דבר המבטא את חוזק האסכולה שיצר לבני בתחנה. התפישה הייתה שבתחנה צבאית יכול להיות ריבוי תוכניות אזרחיות, פלורליסטיות ומגוונות, ועם מחויבות תרבותית. בתקופתו הוכנסו תוכניות אקטואליה, חברה, תרבות, תעודה, דרמה, דיונים, ריאיונות, שעשועים ופופ. העיקרון היה שאין סתירה בין איכות ומחויבות תרבותית לבין פופולריות והגדלת מספר המאזינים. לבני יזם את מערכת החדשות האזרחית ויומני האקטואליה הארוכים ששודרו מספר פעמים ביום (עד אז כלל לוח השידורים רק יומן צבאי ומגזין אקטואליה). זאת נעשה תוך שמירת אי התלות, למרות שדובר בתחנה צבאית. הוא יזם את ערבי שירי המשוררים (ביאליק, זך, עמיחי וכו') כדי לקרב את השירה הכתובה למושרת. בעקבות ערבים אלה הפכה הלחנת שירי המשוררים למגמה נפוצה. גל"צ הייתה לתחנה ייחודית בסוגה בנוף התקשורת בארץ ואף בעולם. כבר לאחר השלב הראשון בשינויים שהנהיג לבני, כתב העיתונאי דורון רוזנבלום בעיתון "דבר":
בהמשך דבריו על לבני, כתב דורון רוזנבלום:
על תקופתו של לבני בגלי-צה"ל כתב פרופ' מנחם מאוטנר במחקר שפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרב-התחומי "פלילים", כי .
מנכ"ל רשות השידור ויו"ר חברת החדשות.
ביוני 1970 התמודד לבני על תפקיד מנהל הרדיו והטלוויזיה ברשות השידור, אך לא זכה בתפקיד.
בשנת 1974 מונה למנכ"ל רשות השידור. בתקופתו הושם דגש על ריבוי תוכניות בהפקה ישראלית (כ-70% מהתוכניות) ועל שילוב בין איכות לרייטינג. זאת בניגוד לתפישה שכדי להגיע לרייטינג חייבים לרדת למכנה המשותף הנמוך. שודרו תוכניות אקטואליה, דרמה, ריאיונות, סאטירה (כ"ניקוי ראש") ובידור. הודגשו עקרונות השידור הציבורי ונשמרו עצמאות מלחצים פוליטיים וחופש ביטוי. ברדיו יזם לבני את הקמת רשת ג' ובמקביל נערכו שינויים מקיפים, וחל גידול בתוכניות האומר והחדשות ברשת ב'.
ב-1987 ולמשך שש שנים, שימש לבני יועץ מיוחד ולאחר מכן יו"ר צוות ההיגוי של הערוץ השני הניסיוני, לקראת כינון ערוץ 2. בשנות ה-90 כיהן כיו"ר "ועדת לבני" – ועדה ציבורית שמינו שרת התקשורת שולמית אלוני ושר המשפטים דוד ליבאי במטרה לבחון את המבנה והתפקוד של השידור הציבורי. הייתה זאת הראשונה בשורת ועדות שקמו אחריה. המלצות הוועדה משמשות בסיס להצעות שעלו במשך השנים לרפורמה ברשות השידור.
ב-2004 נבחר לבני ליושב ראש הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2. ב-2007 הודח מהדירקטוריון, לאחר שניהל מאבק עקרוני בין האינטרס הציבורי לאינטרס הבעלים הפרטיים של זכייניות הערוץ. במסגרת זאת הביע התנגדות למינוי רפי גינת למנכ"ל חברת החדשות, ולאחר מאבק ממושך הצליח למנוע את המינוי. היועץ המשפטי לממשלה הודיע כי הדחתו לקתה בפגמים מהותיים.
מסוף שנות ה-70 הגיש את התוכנית האישית בת השעה "בין שישי לשבת - שיחה בשניים", בליל שבת ב־23:00 ברשת ב' של קול ישראל. התוכנית מוקדשת לשיחה עם דמות מתחומי התרבות, הספרות, הפוליטיקה, המדע ותחומים אחרים. התוכנית נוגעת במהותי, בתהליכי, באנושי, במה שאינו חולף מיד. השאלות יכולות להיות קשות, אך הנוסח והנעימה הם של שיחה נינוחה, עם הומור וחמימות. בשנות ה-90 הנחה בטלוויזיה החינוכית את סדרת התוכניות "אסכולה", שעסקה בלשון העברית.
תפקידים נוספים.
לבני מילא שורה של תפקידים ציבוריים ובכלל זה נשיא המועצה לארץ ישראל יפה, יושב ראש חבר השופטים של פרס ספיר (2009-2005), ראש המכון לתרגום ספרות עברית וקידום ספרות עברית לשפות זרות ויו"ר "מילים ודמויות" – פרויקט שמקיים ראיונות עומק מצולמים באורך מספר שעות כל אחד, עם גדולי הסופרים וההוגים היהודיים בעולם, כפיליפ רות, סול בלו, עמוס עוז ואחרים.
בשנת 2015 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כתיבה.
בצעירותו היה חבר בקבוצה הספרותית "לקראת" שהייתה קבוצת המשוררים והסופרים הראשונה של דור המדינה, והוציאה את כתב העת הספרותי "לקראת", שבו פרסמו נתן זך, יהודה עמיחי ודוד אבידן את יצירותיהם הראשונות. לבני פרסם סיפורים ב"לקראת" ובמקומות אחרים.
בשנותיו האחרונות עסק בכתיבת רומן, חומר החיים, שקטעים ממנו ראו אור לראשונה במדור הספרות של "מעריב" בשנות השמונים, בעריכת אלאונורה לב, ובהמשך גם באכסניות ספרותיות אחרות, כגון ברבעון "סימן קריאה" ובמדור הספרות של "ידיעות אחרונות". בשנת 2015 התפרסם הספר "קטעים מתוך חומר החיים" אסופה של 29 קטעים קצרים, אשר זכה לביקורות חיוביות. איל מגד כינה את הספר "נס ספרותי שעולה מן האַין", בעוד שעמרי הרצוג כינה את לבני "אמן של פרופורציות, של משחק תקריב...התנועה בין הזעיר לבין הענק, בין הקרוב והאינטימי לבין העצום והמסתורי, הופכת קטעים רבים בקובץ למרהיבים, באופן שאמנות פלסטית יכולה להיות מרהיבה". לספר נוספה אחרית דבר מאת אלאונורה לב, שגם בחרה וערכה את הקטעים. הספר זיכה את לבני בפרס לסופרים בראשית דרכם.
חיים אישיים.