כששלטון הטרור החל, ניתן היה לזהות בתוך המועדון כמה גוונים. המתונים והפייסנים יחסית, כמו המזכיר אלכסיס תוריו, ז'וסף דלוניי ופבר ד'אגלנטין תמכו בדנטון, שניסה לרסן את ההפרזות; פופוליסטים כמו פייר-לואי בנטבול וניקולא מורה העדיפו את ז'אן-פול מארה, שנרצח ביולי; וקנאים עוד מאלו היו תומכיו בתוך המועדון של נשיא אגודת הקורדליירים הקטנה יותר, ז'אק-רנה אבר, שתמך בהעצמת הטרור וברדיפת הדת הנוצרית. יעקובינים בכירים דוגמת ניקולא ביו-וארן וז'אן-מארי קולו-ד'ארבואה, גם אם לא נמנו לגמרי על האברטיסטים, היו קרובים אליהם מאוד. בתווך ניצב רובספייר חסר-המעצורים אך המחושב, שהתנגד לטרור מופרז, וסביבו התלכדו ז'ורז' קוטון, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט ואוהדים אחרים.
כשהאיום הצבאי המיידי שכך קמעא בשלהי 1793, נפנו הסיעות למאבק זו בזו. עת שהאברטיסטים איימו לערוך הפיכה, פנו רובספייר וגם גורמים שמאלנים יותר לתמוך בדנטוניסטים נגדם. הוועד לשלום הציבור הוציא נגדם צו מעצר, דבר שהיה שקול כמעט לגזר דין מוות בתנאי הימים ההם. הם נערפו בגיליוטינה ב-24 במרץ. אז פנה המרכז גם נגד דנטון ואנשיו, שנערפו פחות משבועיים אחר כך ב-5 באפריל. רובספייר נותר כאיש החזק ביותר במדינה, כמעט ללא תחרות. כקנאי דוגמטי, לחם בימין ממש כשם שרדף את השמאל הטרוריסטי ותבע להעמידם לדין על פשעיהם. הוא גם גירש כמה פעילים בולטים מימי הטרור מן המועדון היעקוביני, כמו ז'וזף פושה וז'אן טאליין. החשש ממנו איחד את כולם. ב-28 ביולי הלך גם רובספייר אל הגיליוטינה.
הריאקציה התרמידורית שהחלה עם הוצאתו להורג נישאה על גלי מיאוס בקונבנט מן הטרור והמשטר של הוועד לשלום הציבור. אנשים כמו טאליין ופושה, שהיו קנאים קודם, עברו עתה חדות לימין, לעמדות שלא בוטאו כמעט מזה למעלה משנתיים. מחזור ההוצאות להורג שלל מהיעקובינים את מנהיגיהם והותיר אותם משותקים וחלשים מול קונבנט שראה בהם תחרות לסמכותו ונטל כבד בדעת הקהל שזועזעה מהדיווחים על זוועות השנה שעברה. שורדי הטרור ששוחררו מבתי-הכלא פתחו במסע נקם נגד רודפיהם, וכנופיות של צעירים מגונדרים הכו יעקובינים ברחובות והשחיתו מועדונים. שמה של האגודה הפך לכינוי גנאי ורבים מחבריה נרצחו. אחד הצעדים הראשונים של הממשל הריאקציונרי היה דיכוי האסיפות העממיות והמועדונים הפוליטיים שמילאו תפקיד מכריע כל כך בהקצנת הפוליטיקה המהפכנית. לאחר סדרה של התפרעויות מצד מתנגדים שהכו את הנוכחים, פקדו הרשויות לסגור את המועדון במנזר היעקובינים ב-11 בנובמבר 1794. שאריות המונטניארדים באספה טואטאו בשנה הבאה.
ז'ירונדינים
ז'ירונדינים (או: ז'ירונדיסטים, בצרפתית: Girondins) היו פלג פוליטי בימי המהפכה הצרפתית, שפעל בערך מאוקטובר 1791 ועד להפיכת ה-2 ביוני 1793; בין שלהי 1791 לקיץ 1792 הם היו הקבוצה הדומיננטית באספה המחוקקת, ושלטו בממשלה בין מרץ ליוני 1792. הקבוצה החלה כשדולה למען הכרזת מלחמה על אויבי המהפכה מבחוץ, ולאחר הכרזת הרפובליקה התמצבה לעומת המונטניארדים השולטים כאופוזיציה מתונה שתבעה מתן משקל רב יותר למחוזות צרפת מול השלטון הריכוזי בפריז. הם לא היו מועדון רשמי או קבוצה מגובשת, ולמעשה הוגדרו יותר על ידי יריביהם מאשר עצמאית. אפילו השם "ז'ירונדינים" התקבע רק על ידי היסטוריונים במאה ה-19, במיוחד אלפונס דה למרטין ב"תולדות הז'ירונדינים" מ-1847.
עלייה ושלטון.
הרקע לסיעה מצוי בפעילותו של מועדון קטן בשם "ידידי האמת" (מוכר יותר כ"מעגל החברתי" - Cercle social ) שפעל מפברואר 1790 בראשות הכומר קלוד פושה והעיתונאי ניקולא דה בונוויל. חבריו עסקו בפוליטיקה אוטופית ובהצעות לשיפור פני החברה, כולל ביקורת המשטר הישן וביטול מיידי של העבדות. העיתונאי ז'אק-פייר בריסו התבלט כפעיל חשוב בשדה זה, ועמד עוד טרם המהפכה בראשות "חברת ידידי השחורים". "המעגל החברתי" יצר קשרים בינו לאחרים כמו פרנסואה בּוּזוֹ וז'אן-מארי רולאן. קבוצת ידידים זו התכנסה תכופות בסלון הספרותי שארגנה מארי-ז'אן, אשתו של רולאן. הם דנו כיצד לקדם את מטרותיהם באספה המכוננת ובמועדון היעקוביני, שבריסו היה חבר בו.
בריסו עלה לגדולה בקיץ 1791, אחרי מנוסת המלך לווארן שהוצגה כחטיפה על ידי הרשויות המבועתות. הוא סירב להסכין עם השקר הרשמי וב-17 ביולי ארגן חתימת עצומה להדחת לואי השישה עשר באשמת בגידה. הדבר הסתיים בטבח, לאחר שהפייאנטים המתונים פרשו מן היעקובינים וניצלו את ההזדמנות למחוץ את השמאל, שהתסיס את צרפת מפרוץ המהפכה ולנסות לגבש הסכמה רחבה עם הגורמים המלוכניים הקיצוניים. לאחר הרגעת הרוחות, נבחר בריסו לציר באספה המחוקקת והצטרף לסיעה היעקובינית הקטנה. סגולותיו כנואם מוכשר הפכו אותו מיד לפוליטיקאי מן השורה הראשונה. החוג הקטן שלו ושל רולאן צבר קשרים עם הצירים החדשים בגוף הנבחר, במיוחד קבוצה של נציגים מחבל הז'ירונד וסביבותיו: פייר ויקטורניין וֶרְנְיוֹ, ארמן גֶנְסוֹנֶה, אלי גוּאַדה, ז'אן-פרנסואה דוקו ועוד. אף המרקיז דה קונדורסה הצטרף אליהם. בריסו נהנה מתמיכה ניכרת ביעקובינים, ונאומיו סחפו תשואות. כרבים בשמאל, היה משוכנע לאחר וארן שפלישה אוסטרית לעזרת לואי ממשמשת ובאה; הדרך היחידה לסכלה הייתה להקדים אותה באמצעות הכרזת מלחמה צרפתית, שהייתה מאלצת את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי ומלכדת את העם מאחורי המהפכה. הוא נסחף ברטוריקה של עצמו כשהוא משוכנע שצבאו של עם חופשי יביס במהרה את חילות המלכים העריצים של אירופה. ככל שהתברר שלואי לא מתכוון למלא את התפקיד המפשר שייעדו לו הפייאנטים, כך התמוטטה התוכנית שלהם וקריאותיו של בריסו צברו באוהדים. ב-11 בנובמבר הפעיל הכתר את הווטו שלו נגד הצעה להשית עונשים כבדים על מהגרים שנמלטו מצרפת והצטרפו לצבא הגולים האריסטוקרטי שארגן הדוכס מארטואה. המלך עצמו היה מעוניין במלחמה משיקולים הפוכים, מתוך הנחה שתמוטט את המהפכה ותשחררו, וגם לה פאייט קיווה לקצור הישגים פוליטיים מניצחונות בשדה הקרב.
המתנגד הגדול למלחמה היה רובספייר, שנשא מנובמבר סדרת נאומים נגד בריסו ביעקובינים ובין השניים התפתחה שנאה הדדית עזה. רובספייר היה זה שטבע מאוחר יותר את הכינוי "ז'ירונדינים" לקבוצה המפוצלת והמעורפלת שעמדה מולו.
משלהי 1791 ועד ספטמבר ניהלו בריסו ועמיתיו את פגישותיהם בביתה של מאדאם דוֹדוּן בכיכר ונדום. במקביל, צירים יעקובינים שהתקבצו סביבם וחששו מעלייתו של רובספייר נהגו להתאסף ב"מועדון האיחוד" (Club de la Réunion). הם הסיתו ללא הרף את דעת הקהל בעיתונות, וטענו שהמלך בוגדני ומוקף בשרים המשתפים פעולה עם המהגרים האריסטוקרטים מעבר לגבול. ב-10 במרץ נכנע לואי השישה-עשר ללחץ ומינה מועצת שרים ז'ירונדינית נצית. רולאן היה לשר הפנים, ובעל-בריתם הגנרל דומורייה קיבל את משרד המלחמה. כשהוכרזה מלחמה על קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל, התברר כמעט מיד כמה גרוע היה מצבו של הצבא. הז'ירונדינים טפלו את האשמה על הגנרלים, החצר ומזימה אריסטוקרטית עצומה שקשרה את כולם, לדבריהם. ב-13 ביוני מאס בהם המלך ופיטר את שריו החדשים. בתגובה הם ארגנו ב-20 ביוני הפגנת ענק בארמון הטווילרי, שהוחרמה על ידי רובספייר והשמאל היעקוביני. לאחר יותר מחצי שנה של דומיננטיות פוליטית ושלושה חודשי שלטון של ממש, הסתמנה תחילת שקיעתם.
בקונבנט.
המפה הפוליטית הקצינה הרבה יותר משציפו. הז'ירונדינים בהחלט רצו לאיים על המלך להשיב את שריהם, אבל הקריאות שעלו להדיחו באמצע מלחמה נראו להם מוגזמות ומסוכנות. ביולי ערכו גישושים מאחורי הקלעים בעוד השמאל האנטי-מלוכני מתחזק. הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה נכבש הטווילרי והמלך הושלך למאסר, היממה אותם. במערך הכוחות החדש שהתגבש אחריה, כשהמונטניארדים בראשות רובספייר, ז'ורז' דנטון וז'אן-פול מארה תפסו את הבכורה, הם נעשו לפתע הסמן המתון. בערך 160 צירים מתוך 749 בוועידה הלאומית החדשה שנבחרה התקבצו סביב בריסו, רולאן ועמיתיהם. כפי שציינה מונה אוזוף, היסטוריונים ניסו להציג אותם לאחר מעשה כמתנגדים לאלימות ולטרור, אך כמו רבים מהם היו שותפים מלאים להסתה ולשיח המתלהם: מאדאם רולאן דיברה על "לידה מחדש של האומה בדם" עוד ב-1791, והעיתונים הז'ירונדיניים הפיצו סיפורי אימה על הצפוי לצרפתים מידי הפולשים הזרים וקראו לחסל את המוני הבוגדים ששרצו בעורף, לטענתם. לאחר שכ-1,500 עצורים נטבחו על ידי המונים משתוללים בספטמבר 1792, הטיל שר הפנים רולאן איפול על העניין.
אבל הניגודים בין הז'ירונדינים למונטניארדים (שהגרעין הקשה שלהם מנה בערך מאתיים צירים) התחדדו. הראשונים בחלו בפופוליזם של הסיעה האחרת, שנטתה גם לפיקוח מחירים והגבלות על השוק מתוקף כך. ג'ונתן ישראל תלה את הפערים בשאלות אידאולוגיות בסיסיות, וטען שבעוד שהמונטניארדים אחזו בפרשנות נוקשה של רעיון הרצון הכללי ודרשו שלטון ריכוזי חזק שיתגבר על קבוצות הלחץ השונות בשם "האינטרס האמיתי" של האומה שיכל להיקבע אך כך, לשיטתם, אנשי בריסו ורולאן דבקו בהליכים פורמליים ובממשל ייצוגי, והעדיפו רשות מחוקקת שתרסן ככל האפשר את נטיות הגופים הביצועיים להפרזות. מייקל סיידנהאם ביטל שאלות של השקפה וקבע שלבסוף, הקבוצה הבלתי-מגובשת נעדרה מדיניות של ממש ולכל היותר התבססה על היכרות משותפת ועל ביקור באותם חוגי בית. הז'ירונדינים היו קיימים יותר בתודעתם של אויביהם מאשר במציאות.