במסע של 1916-1915 להנחת מצבורים עשו שני צוותים של שלושה אנשים כל אחד, ברגל, את הדרך הארוכה מ"מצבור רוקי מאונטיין" ב-80° דרום עד רגלי קרחון בירדמור. ויילד צוות תחילה למקינטוש וארנולד ספנסר-סמית', הכומר וצלם הקבוצה. ארנסט ג'ויס, דיק ריצ'רדס וויקטור הייוורד היו בצוות השני. ככל שהרחיקו דרומה, הורעו תנאי השטח ומצבם הגופני של האנשים נחלש. לבסוף התאחדו שתי הקבוצות ליחידה אחת. סמוך לקרחון התמוטט ספנסר-סמית' ומשם ואילך צריך היה לשאתו על גבי המזחלת. אחרי הנחת המצבור האחרון החל מקינטוש לצלוע, ונבצר ממנו לגרור את המזחלת, וכל אנשי הצוות, כולל ויילד, פיתחו צפדינה. הקבוצה החבוטה, שהשלימה את כל חובותיה בציוד המצבורים, השתרכה ברגליים כושלות אל הבסיס, במזג אוויר נורא, כשוויילד מטפל בספנסר-סמית', שמצבו התדרדר לחוסר אונים גמור. הוא מת יומיים לפני הגיעם לבסיס. שאר החמישה הגיעו למקלט המבטחים של האט פוינט והתאוששו בהדרגה. ב-8 במאי 1916 החליטו מקינטוש והייוורד להסתכן בהליכה על קרח הים, בניסיון להגיע אל כף אוונס, אך נעלמו בסופת שלגים ושוב לא נראו לעולם. ויילד ושאר הניצולים חולצו בינואר 1917.
לאחר המשלחת.
בשנת 1917 חזר ויילד לשירות בצי על האונייה "פמברוק", משם הועבר לאונייה "ביאריץ". הוא מת בטיפוס ב-10 במרץ 1918, בבית החולים של הצי במלטה ונקבר בחלקת חללי המלחמה של חבר העמים הבריטי בבית הקברות הקפוצ'יני במלטה. בשנת 1923 הוענקה לו מדליית אלברט על מאמציו להצלת חייהם של מקינטוש וספנסר-סמית'. ויילד, אדם מצניע-לכת מטבעו, לא פרסם יומנים או רשומות של התנסויותיו באנטארקטיקה. אלכסנדר סטיבנס, שהיה מדען ראשי בקבוצת ים רוס, חלק לו דברי הוקרה אלה: "יש דברים שערכם רב אך אין בהם זוהר. עקבי ... למוד-סבל, ארך-רוח, חרוץ, טוב-מזג, נאמן ללא סייג, הייתה תרומתו לשלומנו כבירה".
שלום הציבור
שלום הציבור הוא מושג שסתום משפטי שמקורו במשפט המקובל ומשקף את זכותו של הציבור להתנהל בלי שתופרע שלוות חייו על ידי הפרה של הסדר הציבורי. המושג מופיע ברבים מחוקי מדינת ישראל ומשמש להצדקת הגבלות שמטיל השלטון על זכויות שונות, כגון חופש הביטוי וחופש ההפגנה, כמיועדות לשמירה על שלום הציבור. גוף שלטוני מרכזי שייעודו הוא שמירה על שלום הציבור הוא המשטרה.
במשפט המקובל קרוי המושג king's peace (בלטינית: pax regis) או queen's peace.
באנגליה ובממלכה המאוחדת.
ראשיתו של המושג "שלום המלך" (king's peace) במשפט האנגלו-סקסי , שבו כוונתו הייתה שמירה על רכושם של מלכי אנגליה. במאה העשירית ובמאה ה-11 התרחב המושג להגנה של המלך בזמנים מיוחדים (כגון חגים) במקומות מיוחדים (כגון כנסיות) ולאנשים מיוחדים (כגון נושאי משרה רשמית). בזמן הכיבוש הנורמני של אנגליה המושג הפך לכללי יותר, במשמעות של שמירת הסדר הציבורי. בתקופה המודרנית שמירת שלום הציבור היא ממשימותיה של המשטרה הבריטית, יחד עם המשימה של אכיפת החוק. בהרצאה בשנת 2011 ציין השופט : "המושג 'שלום המלכה', כמשמעותו כיום, בקשר הדוק עם המשפט המקובל, הוא המוערך ביותר מכל הרעיונות שמקורם בימי הביניים, שעדיין מהדהד בעולמו המודרני."
בישראל.
בחקיקה.
לחוק הישראלי הגיע המושג "שלום הציבור" מהמחוקק המנדטורי, למשל בפקודת העיתונות (שבוטלה בשנת 2017), והוא מופיע בעשרות חוקים. דוגמה בולטת מהוות תקנות ההגנה (שעת חירום), שהותקנו בשנת 1945 על ידי השלטון המנדטורי, במהלך מלחמתו במחתרות העבריות. עם הקמת מדינת ישראל נשארו התקנות בתוקף, כמו כל חוקי המנדט שלא בוטלו בחקיקה. במסגרת תקנות אלה קובע , בנוסחן הנוכחי: "לא ישתמש שום אדם בהתחפשות כל־שהיא בנסיבות כל־שהן, שבהן עלול השימוש בהתחפשות לפגוע, או להיעשות פוגע, בשלום הציבור או בהגנתה של ישראל או בקיום הסדר הציבורי", וסעיף 64 קובע: "לא יעזור שום אדם ולא יתן מקלט לכל אדם אחר, העוסק, או שהיה עוסק, בכל פעולה, הפוגעת בשלום הציבור, בהגנתה של ישראל או בקיום הסדר הציבורי". סעיפים נוספים מקנים סמכויות לממשל לשם הבטחת שלום הציבור.
על גישתו של המחוקק המנדטורי העיר פרופ' יצחק זמיר: "המחוקק המנדטורי, שלא הייתה לו יומרה של מחוקק דימוקרטי, ראה לנכון לקצץ בזכויות־האדם ביד רמה וקשה. מטרתו העיקרית היתה, כמטרתו של שלטון זר בדרך־כלל, לשמור על הביטחון, הסדר הציבורי והיציבות המדינית. משום כך ראה בזכויות־האזרח איום וסכנה."
לחוק העונשין קובע: "המפרסם או משעתק אמרה, שמועה או ידיעה העלולות לעורר פחד ובהלה בציבור או להפריע את שלומו, והוא יודע, או יש לו יסוד להניח, שהן כוזבות, דינו - מאסר שלוש שנים". במתן גזר הדין בעבירה כלשהי, לאחר קביעת מתחם עונש הולם למעשה העבירה, רשאי בית המשפט לחרוג ממתחם העונש, כאשר "מצא כי יש חשש ממשי שהנאשם יחזור ויבצע עבירות, וכי החמרה בעונשו והרחקתו מהציבור נדרשות כדי להגן על שלום הציבור".
בחוקים שונים העוסקים במינויו של אדם לתפקיד מסוים, נתונה למשטרת ישראל הסמכות להתנגד למינוי מטעמים של שלום הציבור.
חוק השבות קובע כי "אשרת עולה תינתן לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל", אך מסמיך את שר הפנים שלא להעניק אשרה לאדם, אם נוכח שהוא "בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור".
בחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור נקבע שחיפוש על גופו של אדם הכרוך במגע גופני ייערך על ידי בן מינו, אלא אם דחיית החיפוש עלולה לסכן את שלום הציבור. עוד נקבע שאין לדרוש מאדם לחשוף בפרהסיה חלקי גוף שבדרך כלל הם מוסתרים אלא כדי למנוע סכנה קרובה לוודאי לשלום הציבור.
בפסיקה.
התייחסות לשלום הציבור מופיעה באלפי פסקי דין של בית המשפט העליון וברבבות פסקי דין של ערכאות נמוכות יותר. ההתייחסות נפוצה בהקשר של פגיעה בחופש הביטוי או בחירות האישית (במעצר) משיקולים של שלום הציבור. להלן שלוש דוגמאות.
בג"ץ קול העם.
בעקבות ידיעה שגויה שפורסמה בעיתון "הארץ", ותגובות שהסתמכו עליה בעיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בעברית ובערבית, הורה שר הפנים, ישראל רוקח, לסגור את "קול העם" לעשרה ימים ואת "אל-איתיחאד" ל-15 ימים, בהתאם לסמכותו לפי לפקודת העיתונות, להוציא צו המורה להפסיק פרסום של עיתון לתקופה שימצא לנכון, "אם מתפרסם בעיתון דבר שיש בו לדעתו של שר הפנים כדי לסכן את שלום הצבור". שני העיתונים עתרו לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי.
השופט שמעון אגרנט קיבל את עתירת העיתונים, וקבע הלכה:
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי.
בשנת 1988 פסל הצנזור הצבאי הראשי, בהתאם לסמכות שהוקנתה לו בתקנות ההגנה (שעת חירום), כתבה שהוגשה לאישורו על ידי המקומון "העיר" ועסקה בתפקודו של ראש "המוסד", נחום אדמוני. בנוסח מתוקן של הכתבה פסל הצנזור פרטים רבים, ועל כך הגיש המקומון עתירה לבג"ץ.
בית המשפט ציין שיש וערכי יסוד מתנגשים זה בזה: הערכים בדבר ביטחון המדינה, שלום הציבור והסדר הציבורי עשויים להתנגש בערכים בדבר חופש התנועה, חופש הביטוי וכבוד האדם. בכל אחד מהמקרים הללו על בית המשפט לאזן בין הערכים המתנגשים. בית המשפט קבע שההסתברות המצדיקה הגבלה על חופש הביטוי היא זו של "הקרוב לוודאי". בית המשפט לא השתכנע מטיעוניו של הצנזור הצבאי הראשי לפיהם בפרסום ביקורות על אודות תפקודו של ראש המוסד ועיתוי החלפתו יש ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, המצדיקה הגבלות על חופש הביטוי, ולכן קיבל את העתירה.
בג"ץ שגיא צמח.
בג"ץ שגיא צמח עסק בשאלת החוקיות של הוראה בסעיף 237א לחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט. בפסק הדין ציין בית המשפט כי "מעצר של חשוד בביצוע עבירה מוכר ומקובל בכל העולם כאמצעי הכרחי, במקרים מסוימים, לצורך הגנה על שלום הציבור. שלום הציבור הוא אחד מערכי היסוד של המדינה, וההגנה על שלום
הציבור היא תכלית ראויה." עם זאת נפסק שהוראת החוק, הקובעת תקופת מעצר מרבית של 96 שעות, סותרת את , בהיותה פוגעת בחירות האישית, כפי שנקבעה בסעיף 5 לחוק-היסוד, במידה העולה על הנדרש ממהותו ומאופיו של השירות הצבאי, ולפיכך היא בטלה.
אלכסנדר רגוזה
אלכסנדר פרנצביץ' רגוזה (; 8 ביוני 1858 - 29 ביוני 1919) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה הרביעית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כשר ההגנה של המדינה האוקראינית.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
רגוזה נולד בוויטבסק ב-8 ביוני 1858 כבן למשפחת אצולה. הוא למד בבית הספר הצבאי בפולוצק, ולאחר מכן בבית הספר מיכאלובסקי לתותחנים. ב-1887 התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט הגרנדירים ה-3 של המשמר הקיסרי. הוא לחם באומץ במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וזכה בעיטורים רבים. ב-22 בנובמבר 1883 הוצב במטה הדיוויזיה ה-5, וב-11 בינואר 1888 הועבר למטה המחוז הצבאי אמור. ב-9 באפריל 1896 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-32, וב-10 במרץ 1898 הועבר למלא את אותו תפקיד בדיוויזיה ה-5. ב-27 באפריל 1900 מונה למפקד הרגימנט ה-18 וולגה, וב-2 במרץ 1904 מונה למפקד הבריגדה ה-1. ב-22 באוקטובר של אותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. ב-16 ביוני 1906 מונה למפקד מבצר. ב-17 במרץ 1909 מונה למפקד הדיוויזיה ה-19.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.