חפץ א'. (2014), חשיבה אסטרטגית - תורת המשחקים ושימושיה בכלכלה ובניהול, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה: רעננה. עמודים 452-456.
בורק י'. משחקי אמון, פורסם בכתב העת הדיגיטלי אלכסון ב-12 במרץ 2015.
אריך הונקר
אריך הונקר (בגרמנית: Erich Honecker; 25 באוגוסט 1912 – 29 במאי 1994) היה מדינאי מזרח גרמני, ששימש כמנהיג גרמניה המזרחית בשנים 1971–1989.
שנותיו הראשונות.
אריך הונקר נולד בחבל הסאר, בן לכורה פחם שהיה פעיל שמאל מיליטנטי. הוא הצטרף לליגת הקומוניסטים הצעירים של גרמניה בשנת 1926 ולמפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1929. עד שנת 1930 עבד כמניח רעפים אבל אף פעם לא סיים את התמחותו. הוא נשלח על ידי המפלגה הקומוניסטית ללימודים בבית הספר הבינלאומי לנין שבמוסקבה.
הונקר חזר לגרמניה בשנת 1931. אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא הפך לפעיל במחתרת הקומוניסטית עד מעצרו בשנת 1935. בשנת 1937 נגזר עליו מאסר של עשר שנים והוא נשאר בכלא עד סופה של מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה חזר הונקר להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית. כאשר זו התאחדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בשטח הכיבוש הסובייטי הוא היה מראשוני החברים של המפלגה החדשה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית נבחר הונקר לכהן בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני, מטעם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. הוא מונה למזכיר בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1950 ובשנת 1959 הפך לחבר מלא בו.
הונקר היה אחראי לבניית חומת ברלין בשנת 1961.
מנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
על רקע התנגדותו של ולטר אולבריכט למדיניות הדטאנט בשנת 1971, הונקר, בתמיכה סובייטית, הוביל הפיכה נגדו וירש אותו כמנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
תחת מנהיגותו של הונקר אימצה גרמניה המזרחית מדיניות של "סוציאליזם צרכני" שהובילה לשיפור באיכות החיים, שכבר הייתה מן הגבוהות בגוש המזרחי. למרות כל השיפורים הללו, ההתנגדות הפנימית להונקר המשיכה להיות פעילה, ומספר עריקים נהרגו בעת ניסיון לחצות את חומת ברלין.
בתחום יחסי החוץ הוביל הונקר את מזרח גרמניה מחוץ לבידוד הדיפלומטי שבו היא הייתה שרויה: בתקופת כהונתו היא הפכה לחברה באו"ם ויחסיה עם גרמניה המערבית התחממו. הונקר היה גם המנהיג המזרח גרמני הראשון שביקר במערב גרמניה.
הוא התנגד ליישום הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב בגוש המזרחי ובחר לדבוק במדיניות קומוניסטית שמרנית, אולם עם התחלת התפוררות הקומוניזם במזרח אירופה הוא הוכרח על ידי הפגנות המוניות במזרח גרמניה להתפטר מהנהגת המדינה והמפלגה. בן חסותו אגון קרנץ ירש אותו כמנהיג המדינה והמפלגה.
אחרי איחוד גרמניה.
הונקר, שהואשם בבגידה ובפשעים אחרים שבוצעו בתקופת המלחמה הקרה, נמלט לאחר איחוד גרמניה וקיבל מקלט בברית המועצות. אחרי פירוקה הוא הוסגר על ידי רוסיה לגרמניה.
משפטו נפתח בתחילת שנת 1993, אולם כתוצאה ממחלתו המשפט בוטל והוא יצא לגלות בצ'ילה, שם מת מסרטן הכבד בשנת 1994.
ישיבת נובהרדוק
ישיבת נובהרדוק הייתה ישיבה ליטאית, ששילבה בתוך לימודיה את לימוד המוסר, בדרך מיוחדת, שעליה ביססה את בניית עולמם הרוחני של חניכיה. שנים בודדות לאחר הקמתה הפכה הישיבה למרכז לרשת ישיבות ברוח זו. לאחר מלחמת העולם השנייה נסגרו ישיבות הרשת במזרח אירופה.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תרנ"ו (1896) על ידי הרב יוסף יוזל הורוביץ (הסבא מנובהרדוק), תלמיד הרב ישראל מסלנט בעיר נובהרדוק (נובוגרודוק) בפלך מינסק בבלארוס. ר' יוסף יוזל סבר שהשכל של האדם מרחיק אותו מעבודה עצמית, ולכן עליו להכניעו בכל דרך אפשרית, וכן לעבוד על המידות בצורה מעשית.
היסטוריה.
הישיבה נוסדה ב-1896 ביחד עם כולל אברכים כישיבה מרכזית להפצת שיטתו של הרב הורוביץ. מספר התלמידים הראשונים היה 10. באלול אותה שנה כבר היו 50. שנה לאחר יסודה התעורר פולמוס קשה נגד תנועת המוסר ומתנגדי השיטה דרשו לסגור את הישיבה, ואף פנו לרב העיר נובהרדוק, הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (בעל ערוך השלחן) ופרנסיה, אך הם מצדם הביעו תמיכה נחרצת בישיבה ושללו מכל וכל את טענות המקטרגים.
בעשר שנות קיומה הראשונות, המשגיח בישיבה היה הרב אליהו דב ברקובסקי.
בשנת 1899 הגיע מספר תלמידי הישיבה ל-200. בשנים הבאות פעל הרב הורוביץ לייסד ישיבות ובתי מדרש דומים בערים עם אוכלוסייה יהודית גדולה. כך נוסדו בתי מדרש בערים: ברדיצ'ב, באלטה, אודסה, מיקולאייב, חרסון ומוהיליב-פודילסקי.
ב-1908 עם פטירת הרב אפשטיין נתעוררה מחלוקת על יורשו כרב העיר. כדי לא ליטול בה חלק ולא לבטל את תלמידיו מלימוד תורה העביר ראש הישיבה 2/3 מישיבתו לז'יטל, אך כששככה המחלוקת הישיבה חזרה לנובהרדוק. ב-1912 הוקם בניין חדש לישיבה בן 2 קומות.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתקדמות הצבא הגרמני לתוך ליטא, החליטה הישיבה, כמו רבים מתושבי האזור, לעבור לאזורים פנימיים יותר באוקראינה ומרכז רוסיה. רבי יוסף יוזל חשש גם מערכי ההשכלה והחילון שפשו בגרמניה. הוא בחר להעביר את הישיבה להומל. ראש הישיבה המשיך בפעילות הרבצת תורה בקהילות אחרות על ידי תלמידי ישיבתו. הוא פתח סניף ברוסטוב על הדון, שהפך למרכזם של פליטים יהודיים מליטא. כמו כן נפתחו סניפים בערים בוברויסק, מאזיר ואורשה שבבלארוס. ר' יוסף יוזל נפטר במגפת טיפוס בקייב בי"ז בכסלו תר"פ (1919), ואת מקומו תפס חתנו ר' אברהם יפה'ן.
בין שתי מלחמות העולם.
בסוף מלחמת העולם הראשונה היו לישיבת נובהרדוק סניפים במקומות הבאים: הומל (הסניף המרכזי ברשות ר' אברהם יפה'ן), קייב, רוסטוב על הדון וברדיצ'ב.
הישיבות נותרו באותם מקומות אחרי המלחמה ונאלצו להתמודד עם התנאים החדשים. בשנת 1921 החלה היבסקציה להצר את צעדי הישיבות. ראש הישיבה בהומל ו-10 מבחורי הישיבה נאסרו, והועבדו בעבודות פרך כאסירים. לאחר שחרורם הוחלט על העברת כל הישיבות של הרשת לפולין על ידי הברחת הגבול. נאסף כסף למטרה זו והחלה פעילות העברת הישיבות. ישיבות בלארוס רוכזו באזור מינסק ורדשקוביצ'י וישיבות אוקראינה ורוסיה באזור נובוהרד-וולינסקי (זוועהיל). המעבר היה קשה ביותר, שכן לא פשוט היה להעביר אלפי תלמידים בגבול של מדינות שהיו במצב מלחמה (המלחמה הפולנית-סובייטית) ולרוב התלמידים נשארו משפחות בברית המועצות שאותן נאלצו לנטוש, כשגיל התלמידים לעיתים לא עלה על 13 שנה.
כל הישיבות עברו לפולין והשתקמו במקומות חדשים שם. ישיבת הומל עברה לביאליסטוק בהנהלת ר' אברהם יפה'ן והמשגיח ר' ישראל מובשוביץ, ישיבת קייב עברה למזריץ' בהנהלת ר' דוד בליאכר ובתקופת השיא מספר תלמידיה הגיע ל-250. ישיבת רוסטוב על דון בהנהלת ר' אברהם זלמנס, שנוסדה ב-1917 עברה לוורשה. ישיבת ברדיצ'ב השתקעה בפינסק בהנהלת ר' שמואל וינטרוב, מספר תלמידיה הגיע ל-200 בתקופת השיא. בשנת 1930 הוקמה ישיבה נוספת בדאוגבפילס (דווינסק) בלטביה בהנהלת ר' דוד בוידניק.
כל אחת מהישיבות הייתה אמורה להוות מרכז רוחני ליהודי כל ערי האזור, ששם נוסדו ישיבות קטנות, כוללים לבעלי בתים ושיעורים אחרים. הישיבה בביאליסטוק הייתה מרכז ל-30 עיירות, הישיבה בפינסק ל-15 מקומות, הישיבה בורשה ל-11 מקומות, ובמזריץ' ל-23 מקומות בסביבה. הישיבה בדווינסק היוותה מרכז ל-6 ישיבות בלטביה, כולל ישיבה בריגה, ליוצין וליֶפיה, סך כל התלמידים בישיבות לטביה הגיע בשנת 1939 ל-280. ישיבות נובהרדוק בפולין ובלטביה זכו לתמיכה מקרן מרדכי זאב חבקין, שהקדיש את הונו לעזרה לישיבות. אחראי על חלוקת התמיכה היה ד"ר ויז'ניצר. בביאליסטוק למדו כ-320 תלמידים ב-1938 והיא נחשבה כישיבה הגדולה ביותר בעולם בתקופה זו, ובכל ישיבות הרשת כ-4000 תלמידים.
במלחמת העולם השנייה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים השתלטו על פולין המערבית, והרוסים על המזרחית, שהחזירו את וילנה לליטא נמלטו רבים מתלמידי הישיבה מהחלק הרוסי (שכלל את ביאליסטוק, פינסק ומזריץ') לווילנה תחת חסותו של הרב חיים עוזר גרודזינסקי. לאחר כניסת הרוסים נאלצה ישיבת ביאליסטוק לנדוד לבירזש - עיירה קטנה על הגבול עם לטביה. באותה תקופה ניסו ראשי הישיבה להשיג אשרות כניסה לארצות הברית. חלק אכן הצליחו בכך, וקבוצת תלמידים בראשות הרב יפה'ן יסדה סניף בניו יורק. לנותרים הוצעה אזרחות רוסית, ולאחר שרובם סירבו הם נשלחו כ"אויבי העם" לערבות סיביר והועסקו שם בעבודות פרך. חלק אחר (יצחק אלחנן ולדשיין ותלמידיו) הוצאו להורג על ידי הגרמנים בהמשך). בשנת 1946 לאלו שנשארו בחיים ניתנה זכות לחזור לפולין. כולם מימשו זאת והקימו ישיבה בעיר לודז. לאחר פוגרום קיילצה עזבו רוב התלמידים את פולין ועלו לארץ ישראל, שם הקימו סניף של הישיבה בשכונת בית ישראל.
בארץ ישראל.
בשנת תרפ"ט (1929) הקים הרב הלל ויטקינד סניף של ישיבת "בית יוסף" בתל אביב, חלוצת ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל. בהמשך כיהן בה כראש הישיבה חתנו, הרב מרדכי מן. הישיבה פעלה עד שנות ה-60, אז עברה לבני ברק והפכה לכולל אברכים בשם "ישיבת בית הלל", על שמו.
בשנת תרצ"א (1931) הקים הרב מתתיהו שטיגל בסיוע הרב דוד בליאכר את ישיבת בית יוסף בבני ברק. הרב בליאכר חזר כעבור זמן קצר לפולין. בראשות הישיבה עמד הרב יעקב ישראל קניבסקי, חניך ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק.
בשנת תרצ"ו (1936) הקימו אנשי נובהרדוק בסיוע החזון איש כולל אברכים בשם "עטרת יוסף", על שם הסבא מנובהרדוק. הכולל פעל תחילה בבני ברק וכעבור זמן הועתק לתל אביב. בשנות ה-40 שימש הרב שמואל וינטרוב כנשיאו, ואחד מראשיו היה חתנו הרב שמריהו יוסף קרליץ. כמו כן שימש הרב וינטרוב כנשיא הכולל "עץ יוסף" בירושלים, בראשו עמד חתנו הרב יצחק ברנשטיין.