חברי הסגל האקדמי הבכיר מעבירים הרצאות ומנחים סמינרים בתחום התמחותם. כמו כן הם עוסקים במחקר מתקדם בתחומם ואמורים לחנוך אקדמאים צעירים שבבוא היום יחליפו אותם. האיזון בין מטלות הסגל האקדמי הבכיר תלוי במוסד, במקום ובזמן. לדוגמה, בחלק מהאוניברסיטאות בארצות הברית (ובכל האוניברסיטאות האירופאיות) חברי הסגל האקדמי הבכיר זוכים לקידום רק על בסיס הישגיהם המחקריים, ואילו באוניברסיטאות פרטיות בארצות הברית איכות ההוראה מהווה מרכיב חשוב בקידום.
הסגל האקדמי בישראל נחלק לשני מרכיבים עיקריים:
הסגל האקדמי בישראל.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת הלימודים תשפ"א היו 35,325 אנשי סגל אקדמי באוניברסיטאות ובמכללות האקדמיות, לעומת 34,237 בשנת הלימודים הקודמת (גידול של 3.2%). במהלך העשור האחרון, נוספו כ-9.2 אלף אנשי סגל. קצב השינוי השנתי במספר אנשי הסגל האקדמי היה 3.1% בממוצע לשנה. חלק מאנשי הסגל, הם עולים חדשים או מדענים חוזרים שנקלטו במסגרת המרכז לקליטה במדע. נכון ל-2019, לאורך 25 שנים סייע משרד העלייה והקליטה באמצעות המרכז לקליטה במדע למעל 000,10 מדענים עולים ותושבים חוזרים להיקלט בתעסוקה מדעית של מחקר ופיתוח.
מספר המשרות המלאות בשנת הלימודים תשפ"א היה 14,801 לעומת 14,696 בשנת הלימודים הקודמת (גידול של 0.7%). במהלך העשור האחרון, נוספו כ-3.0 אלף משרות מלאות. קצב השינוי השנתי במספר המשרות המלאות היה 2.2% בממוצע לשנה.
בשנת הלימודים תשפ"א מספר שעות העבודה של אנשי הסגל האקדמי היה כ-149.6 אלף שעות, לעומת כ-144.6 אלף שעות בשנת הלימודים הקודמת (גידול של 3.5%).
במהלך העשור האחרון, נוספו כ-35.4 אלף שעות עבודה. קצב השינוי השנתי במספר שעות העבודה היה 2.7% בממוצע לשנה.
בשנת הלימודים תשפ"א מספרם של אנשי הסגל האקדמי החדשים עמד על כ-4,096 אנשי סגל, לעומת 5,017 בשנת הלימודים הקודמת (קיטון של 18.4%).
במשא ומתן על תנאי עבודתם של חברי הסגל האקדמי בישראל, הם פועלים באמצעות שני ארגונים נפרדים בכל אוניברסיטה, אחד לסגל הבכיר והאחר לסגל הזוטר. ארגונים אלה משתפים פעולה ביניהם באמצעות שני ארגונים ארציים:
בדו"ח שהגישה ביולי 2015 הוועדה לקידום ולייצוג נשים במוסדות להשכלה גבוהה, בראשותה של נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים פרופ' רות ארנון, נקבע ששיעור הנשים בסגל האקדמי הבכיר בישראל נמוך במיוחד בהשוואה למדינות המערב והוא כ-29% באוניברסיטאות וכ-39% במכללות המתוקצבות.
אנסלם שטראוס
אנסלם שטראוס (באנגלית: Anselm Leonard Strauss; 18 בדצמבר 1916 - 5 בספטמבר 1996) היה סוציולוג יהודי אמריקאי, שעבד בשדה הסוציולוגיה הרפואית. הוא נודע כמייסד תאוריית השדה.
קורות חיים.
שטראוס, שסביו היגרו מגרמניה לארצות הברית, נולד בניו יורק וגדל במאונט ורנון. לאחר בית הספר התיכון המליץ לו רופאו לעבור לאריזונה מכיוון שהוא סבל מקשיי נשימה, אולם זה היה רחוק מדי מניו יורק. שטראוס למד באוניברסיטת וירג'יניה ב-1935 וקיבל את הדוקטורט שלו בסוציולוגיה מאוניברסיטת שיקגו, שם לימד הרברט בלומר אינטראקציה סימבולית.
מ-1944 עד 1947, עבד שטראוס כפרופסור בקולג' קטן בוויסקונסין. הוא פנה לאוניברסיטת אינדיאנה, שם פגש את אלפרד לינדסמיט; ב-1949, הם פרסמו יחד את הספר "פסיכולוגיה חברתית", שזכה להצלחה רבה.
ב-1952 נעשה שטראוס פרופסור באוניברסיטת שיקגו.
ב-1960 הוא פנה לבית הספר לאחיות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם ייסד את המחלקה למדעי החברה וההתנהגות. הוא כיהן כראש המחלקה עד ל-1987 והמשיך בפעילויות המחקר והלימוד שלו כפרופסור אמריטוס. שטראוס פרסם מעל שלושים ספרים.
שטראוס נפטר ב-5 בספטמבר 1996 ממחלת לב שממנה סבל במשך עשרות שנים.
עבודתו.
שטראוס נודע בשל עבודתו על המתודולוגיה של המחקר האיכותי ובמיוחד בשל פיתוח תאוריית השדה, מתודולוגיה כללית אותה פיתח ביחד עם בארני גלזר במהלך שנות השישים.
שטראוס היה הראשון שעסק באנתרופולוגיה אתנית, הוא עבד בבית החולים ושילב את מחקרו התאורטי בזה. לפי גישה זו יש קודם לבדוק את הנתונים בשטח ורק אחר כך להשתית על כך תאוריה. הוא חולל פריצת דרך גדולה במחקר הסוציולוגי - מעבר מהסתכלות על המקרו, כפי שהיה עד אז - להסתכלות על המיקרו, על חיי היום יום, כולל בארגונים גדולים.
סימבול
מכפלה משותפת מינימלית
מפלגת העם הרפובליקאית
מפלגת העם הרפובליקאית (טורקית Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) היא המפלגה הוותיקה בטורקיה ולמעשה קדמה בשמה הקודם הן למדינה והן לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה. מצע המפלגה הוא לאומי, חילוני, כמאליסטי וסוציאל-דמוקרטי; סמלה, שישה חיצים לבנים על רקע אדום, מייצג את ששת עקרונות הכמאליזם כפי שהובעו ברפורמות אטאטורק: הרפובליקה, הלאומיות, העממיות, המהפכנות, החילוניות והמדינתיות. המפלגה היא מפלגה עמיתה במפלגת הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופיות, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
תקופת המפלגה הבודדת.
, אשר התגבשה בטורקיה לאחר מלחמת העולם הראשונה התכנסה בוועידת סיוואס בחודש ספטמבר 1919, ובמהלכה שינתה את שמה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). חברי אגודה זו, ובראשם מוסטפא כמאל, הכריזו על הקמתה של מפלגת העם הרפובליקאית ב-9 בספטמבר 1923, שנקראה עד ה-10 בנובמבר 1924 בשם "Cumhuriyet Halk Fırkası". בשל כך גורסת המפלגה כי ועידת סיווס הייתה גם ועידתה הראשונה כמפלגה ודברי ימיה חופפים לדברי ימיה של מלחמת העצמאות של טורקיה. עד שנת 1950 שלטה המפלגה בטורקיה.
אף על פי שחוקת טורקיה לא הגבילה את קיומן של מפלגות אחרות, למעשה לא קמו מפלגות בעלות משקל ממשי עד 1946. המפלגה תפקדה ככלי פוליטי מעין-ממלכתי והשיגה הסכמה בקרב העם על כך שעדיף לרכז את התמיכה בה, מפני שהאינטרסים של העם מוטמעים בה. המפלגה שלטה באספה הלאומית ואפשרה ליישם את עקרונות הכמאליזם ואת רפורמות אטאטורק במידה שעלתה כדי דיקטטורה נאורה. נשיא הרפובליקה היה גם מנהיג המפלגה עד 1950 - תחילה מוסטפא כמאל אטאטורק עד מותו ב-1938, ולאחריו איסמט אינני.
התקופה הרב-מפלגתית.
ב-1946 נוסדה המפלגה הדמוקרטית (Demokrat Parti) בראשותו של אדנאן מנדרס. בבחירות שהתקיימו באותה שנה זכתה מפלגת העם הרפובליקאית ב-397 מ-550 המושבים באספה הלאומית, הודות לחוק שקבע כי כל הקולות באזור בחירה יזקפו לזכות המפלגה הזוכה ברוב הקולות באותו אזור (במידה רבה באופן זהה לשיטת הבחירות בארצות הברית). ארבע שנים מאוחר יותר, בבחירות שערכו ב-1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית תוך שהיא זוכה ב-53.3% מסך קולות הבוחרים, שתורגמו לפי החוק ל-408 מושבים באספה הלאומית. לראשונה בתולדותיה הודחה מפלגת העם הרפובליקאית מהשלטון. מנדרס נותר בשלטון גם לאחר הבחירות ב-1954 וב-1957, אך באלה האחרונות החלה מפלגת העם הרפובליקאית מתאוששת. מנדרס הגיב באיום לסגור את המפלגה ובהגבלת הדמוקרטיה במדינה, והצבא התערב לראשונה ותפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1960. מנדרס הודח והוצא להורג ומפלגתו פוזרה.
לאחר ההפיכה שלט הצבא במדינה והחל מכין את הקרקע להשבת הדמוקרטיה. הוקם בית משפט לחוקה, הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית. ב-1961 נערכו בחירות חופשיות ואיסמט אינני היה שוב לראש ממשלת טורקיה ב-20 בנובמבר 1961. לראשונה בתולדות המדינה הוקמה בה ממשלה קואליציונית לה היו שותפות מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת הצדק (Adalet Partisi), יורשתה של המפלגה הדמוקרטית. עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית במדינה נמשך ובמשך מעט יותר משלוש שנים עמד אינני בראשן של שלוש ממשלות שונות. ב-20 בפברואר 1965 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגת הצדק ושבה אל האופוזיציה עד 1974. בינתיים התחוללה בטורקיה ההפיכה הצבאית השנייה ב-1971, ואיסמט אינני פינה את הנהגת המפלגה לבולנט אג'וויט. אג'וויט תפקד כראש הממשלה בשלוש תקופות כהונה קצרות בין 1974 ל-1979, עת השלטון נע ונד בינו לבין סוליימאן דמירל, מנהיג מפלגת הצדק. חוסר יציבות זה בא לסיומו בהפיכה הצבאית השלישית ב-1980. הצבא פיזר את כל המפלגות ואסר על השימוש בשמותיהן. המפלגה נוסדה שוב רק ב-9 בספטמבר 1992, ומאז 1979 לא זכתה שוב בשלטון בשל הנהגת אחוז החסימה הגבוה בטורקיה (10%), אם כי הייתה חברה בקואליציה בממשלתה השלישית של טנסו צ'ילר בין 1995 ל-1996.
המפלגה בהווה.
בבחירות ב-1999 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, והיא שבה אל הפרלמנט בבחירות 2002 עם 177 נציגים בהנהגתו של דניז בייקל. המפלגה הייתה למפלגת האופוזיציה למפלגת הצדק והפיתוח בראשותו של ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן, ואלה היו שתי המפלגות היחידות באספה הלאומית באותה כהונה.
בעקבות המשבר הפוליטי שנגרם כאשר ראש הממשלה ארדואן ביקש למנות את בן מפלגתו ושר החוץ של טורקיה עבדוללה גול (Abdullah Gül) לנשיא המדינה, איים הצבא להתערב בשלטון, ודי היה בכך כדי להביא לעריכת בחירות. בבחירות אלה שנערכו ב-2007 נחלשה מפלגת העם הרפובליקאית וייצוגה באספה הלאומית ירד ל-112 מושבים. מפלגה שלישית, מפלגת התנועה הלאומית (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) הימנית, הצליחה גם היא לעבור את אחוז החסימה, אך מפלגת הצדק והפיתוח הנהנית גם לאחר בחירות אלה מרוב מוחלט בפרלמנט הקימה ממשלת רוב ב-29 באוגוסט 2007.
ב-10 במאי 2010 התפטר דניז בייקל מראשות המפלגה בעקבות שערוריית מין. ב-22 במאי נבחר כמאל קיליצ'דראולו על ידי ועידת המפלגה לעמוד בראשותה.
מוריס וילקינס