צבא היבשה הרוסי או כוחות היבשה של הפדרציה הרוסית (רוסית: Сухопутные войска Росси́йской Федера́ции) הם הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והחיל. מפקד הזרוע, החל משנת 2014, הוא גנרל אולג סליוקוב.
הזרוע נוסדה על בסיס כוחות היבשה הסובייטים וכוללת כ-350,000 חיילים וקצינים.
צבא היבשה הרוסי קיים עוד מהמאה ה-11 והוא כיום החיל המנוסה ביותר מבין הזרועות בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית לאחר שהשתתף בכל מלחמות רוסיה.
היסטוריה.
עם פירוק ברית המועצות היה ניסיון להקים צבא מאוחד של חבר המדינות, שר ההגנה האחרון של ברית המועצות יבגני שפושניקוב אף קיבל בדצמבר 1991 מינוי של מפקד הכוחות המאוחדות. עד מהרה התברר שרעיון זה לא ניתן למימוש וב-7 במאי 1992 הנשיא בוריס ילצין חתם על צו הקמה של צבא הפדרציה הרוסית. באותה תקופה הפיקוד העליון היה עסוק בפינוי כוחות מגרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, מונגוליה, המדינות הבלטיות, אוקראינה ובלארוס. היה מדובר בפינוי של מאות אלפי חיילים וקצינים כולל ציוד כבד, נשק ותחמושת. תהליך זה היה מורכב ועלה הון רב. לצבא לא היו תשתיות מתאימות לקליטת האנשים והתחמושת והדבר גרם לבעיות רבות. בנוסף לכך, בהתאם להסכמי הגבלת הנשק היה צורך להשמיד כמויות תחמושת גדולות.
כבר בשנת 1992 דובר על ביצוע רפורמות בצבא, אך אלולא יצאו לפועל.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה חשפה את הבעיות בצבא היבשה שלא היה מוכן לניהול הלחימה. לאחר שלוש שנים של קרבות נחתם הסכם הפסקת אש. בשנת 1999 החלה מלחמת צ'צ'ניה השנייה וכוחות היבשה הצליחו לכבוש את כל השטח יחסית מהר. אומנם הקרבות עם המורדים הצ'צ'נים נמשכו תקופה ארוכה ורק בשנת 2009 הוכרז על סיום המלחמה.
כוח אדם.
בשנת 2006 כללו כוחות היבשה כמעט 395 אלף חיילים וקצינים מהם כ-190 אלף חיילי חובה - זאת לעומת כ-670 אלף בשנת 1995. החל משנת 1995 הולך וגדל חלקם של חיילים לפי חוזה בכוחות היבשה. לא ברור מהו היקף "חיילי החוזה" אך ברור שהממשל משקיע מאמץ להגדלת חלקם בצבא.
המצב הנוכחי.
בכוחות היבשה של רוסיה נכללות:
לאחר שבשנות ה-90 הצבא סבל מהתדרדרות חמורה ברמת המוכנות והתקצוב, בוטל ב-1997 מטה הפיקוד של כוחות היבשה והחיל הוכפף ישירות לרמטכ"ל הרוסי. רק ב-2001 כשמונה מחדש מפקד לחיל היבשה, משרד ההגנה הרוסי החל להקדיש תקצוב ומכשור רב יותר עבור החיל, בשנים האחרונות נקלטו נגמ"שים ורכבים משוריינים חדשים בחיל, כמו גם רכבי שטח צבאיים מדגמי טיגר, כמקבילות להאמר האמריקני.
טנקי המערכה העיקריים הם טנק T-90 וטנקי T-72 מהתקופה הסובייטית (טנקי הT-72 מהווים את רוב כוח הטנקים של רוסיה שנמצא בשימוש כיום)
החיל נמצא בלב הרפורמה הצבאית שהובילו אנאטולי סרדיוקוב, שר ההגנה ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, במסגרתה צבא היבשה חולק לארבעה פיקודים למעט פיקוד אסטרטגי מאוחד נפרד. ביוזמת סרגיי שויגו נערכים תמרונים ותרגולים צבאיים תכופים, על מנת לשמור על רמת מוכנות גבוהה וקיימות תוכניות לקיצוץ כוח האדם בצבא היבשה, כמו גם הקמת אוניברסיטה צבאית אחת עבור כלל הצבא, במקום מכוני הלימוד הצבאיים השונים הקיימים ברחבי המדינה.
מבנה.
עד דצמבר 2010, כוחות היבשה נוהלו בעזרת שישה פיקודים:
בדצמבר 2010 הרפורמה הצבאית של הנשיא דמיטרי מדבדב נכנסה לשלב ביצועי כאשר כל המחוזות הצבאיים בוטלו ורוכזו בחמישה פיקודים צבאיים, וזה מבנה הצבא כיום:
פיקוד המזרח הצבאי.
סדר הכוחות של כל פיקוד בנוסף ליחידות של כוח היבשה כולל גם יחידות של הצי ושל חיל האוויר הרוסי הממוקמות בשטח הפיקוד. סדר הכוחות הוא כ-300,000 חיילים וקצינים.
חימוש.
הצבא הרוסי מחזיק ברשותו את חיל השריון הגדול ביותר בעולם - כ-3,030 טנקים פעילים, 10,200 טנקים באחסון וכן 250 טנקים בשירות חיל הנחתים (נכון ל-2017).
כוחות היבשה של הפדרציה הרוסית חמושים בטנקי מערכה עיקריים מדגמי T-72, T-80, ו-T-90.
טנק המערכה העיקרי של החיל הוא ה-T-90, ש-500 טנקים מסוגו משרתים את הצבא הרוסי - מתוכם כ-400 טנקי T-90A. זהו הטנק הראשון שפותח בפדרציה הרוסית ונכנס לייצור סדרתי. כמו כן ישנם מאות טנקי T-80 וטנקים מדגם T-72 ו-T-64 מתוצרת ברית המועצות. החל משנת 2015 החיל קולט לשירותיו את טנק המערכה החדש, ארמטה הידוע רשמית כטנק T-14.
בשירות החיל ישנם גם טנקי T-62, T-55, ו-PT-76 - אך כל אלה אינם בשירות פעיל.
נוסף לטנקים, בשירות החיל ישנם גם אלפי נגמ"שי לחימה וכ-10,000 נגמש"ים להעברת כוחות.
בראשות חיל התותחנים נמצאים כ-7,000 תותחים ממונעים בקוטר 120–203 ממ"ר שרובם פותחו עוד בתקופת ברית המועצות. כמו כן בשימוש החיל נמצאות כ-3,500 מערכות אש ראקטיביות. בנוסף לכך, החל משנת 2006 לנכנסו לשירות מבצעי מערכות טילים מגדם SS-26 Stone.
לצורך לחימה לצד חיל שריון ברשות חיילי החיל נמצאות אלפי מערכות נגד טנקים כולל מערכות מהדור השני 9M133 קורנט.
נשקם האישי של חיילי צבא היבשה הוא באופן מסורתי רובה הסער AK-47 קלשניקוב, מדגמים שונים. בשנות ה-90 תוכנן להחליף את רובם ברובה סער מדגם AN-94, אך תוכנית זאת לא יצאה לפועל. PK הוא המקלע הנפוץ בצבא היבשה. החל משנת 1999 החל שימוש מבצעי של דגם מתקדם ממקלע זה. בנוסף לכך בשימוש נמצא מקלע כבד מדגם NSV. קציני הצבא מצוידים באקדח מדגם מאקארוב PM שייצור החל עוד בשנת 1951 אך נמצא בשירות עד היום. בשנת 2003 החל שימוש באקדח חדש, MP-443 Grach, שמיועד להחליף בהדרגה את האקדח הישן.
החצר הגדולה
פיט טאונסנד
פיטר דניס בלאנדפורד טאונסנד (באנגלית: Peter Dennis Blandford Townshend; נולד ב-19 במאי 1945 בלונדון) הוא מלחין וגיטריסט רוק בריטי. עיקר פרסומו נובע מפעילותו כגיטריסט של להקת הרוק The Who.
הוא מדורג במקום העשירי ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
ביוגרפיה.
טאונסנד נולד כבן למשפחה מוזיקלית (אביו קליף היה סקסופוניסט מקצועי ואמו בטי הייתה זמרת), והראה משיכה עזה למוזיקה כבר בגיל צעיר, עת נחשף לרוקנרול אמריקאי.
בשנת 1961 החל בלימודיו בבית-הספר לאומנויות באילינג, ושנה מאוחר יותר הצטרף לחברו מבית הספר ג'ון אנטוויסל והקימו את הלהקה הראשונה שלהם, "בעלי הברית", צמד דיקסילנד בו טאונסנד ניגן על בנג'ו ואנטוויסל על קרן יער. לאחר זמן קצר שינו את שמם ל"המעקפים", להקת סקיפל שיוצגה על ידי הנפח רוג'ר דלטרי, ושתחת הנהגתו של טאונסנד ישנו את שמם ל"המי".
טאונסנד התפרסם בסגנון הבמה המשונה שלו. הוא היה מאריך שירים מעבר לאורכם המקורי, מטלטל את ידו הימנית כנגד הגיטרה כמו טחנת-רוח, ולפעמים שובר את הגיטרה שלו על הבמה, אל תוך רמקולים או מגברים. למרות שהתקרית הראשונה של שבירת הגיטרה נעשתה ככל הנראה בטעות, השמדה של כלי נגינה על הבמה נעשה חלק רגיל בהופעות של המי. טאונסנד, שתמיד היה רהוט בראיונות, ייחס מאוחר יותר מנהגים אלו לאומנות ההשמדה-העצמית של האומן האוסטרי גוסטב מצגר, אליהן נחשף בבית-הספר לאומנות בו למד.
טאונסנד סובל מלקות שמיעה חלקית וטיניטוס, כתוצאה מחשיפה ממושכת למוזיקה חזקה באוזניות ובקונצרטים.
עם המי.
טאונסנד היה כותב השירים העיקרי של להקת המי, והוא כתב יותר ממאה שירים שהופיעו בעשרת אלבומי האולפן של הלהקה. בין הישגיו המוכרים ביותר נמצאים היצירה של האלבום טומי, שבעבורו הוטבע המושג אופרת רוק, השימוש בפידבק, וההצגה של סינתיסייזר ככלי למוזיקת רוק. עד היום טאונסנד הוא המוזיקאי המזוהה ביותר עם אופרות רוק. טאונסנד הציג גם כישרון עצום על הגיטרה כנגן, כאשר הוא מפתח סגנון נגינה ייחודי ששילב היבטים של גיטרת ליווי וגיטרה מובילה.
המשפיעים הגדולים על נגינת הגיטרה של טאונסנד היו לינק ריי, ג'ון לי הוקר, בו דידלי והאנק מרווין מלהקת הצלליות.
טאונסנד היה חסיד של איש הדת ההודי הגורו מהר באבא, רעיונותיו של באבא היו מקור ההשפעה העיקרי על עבודותיו של טאונסנד, ביניהן טומי והפרויקט הלא גמור של המי "Lifehouse". שירם של המי "Baba O'Riley", נקרא כך לכבודו של מהר באבא והמלחין המינימליסטי טרי ריילי האמריקני.
למרות שהחינוך של באבא דרש התנזרות מאלכוהול וסמים, לטאונסנד היו כמה תקריות פומביות עם ההתמכרויות הללו, כולל מנת יתר של הרואין בשנת 1981 בה היה קרוב למוות.
עבודה ספרותית.
ב-1985 פרסם טאונסנד מקבץ סיפורים קצרים שנקרא "צוואר של סוס." הוא גם דיווח שהוא כותב אוטוביוגרפיה. ב 1993 הוא ודס מקאנף כתבו וביימו את המחזה בברודוויי שהיה מבוסס על האלבום של המי טומי, כמו גם מחזה מוזיקלי פחות מצליח שהתבסס על אלבום הסולו של טאונסנד, איש הברזל, על פי ספר מאת טד הגס. מקאנף וטאונסנד יפיקו מאוחר יותר את הסרט המונפש, ענק הברזל, שהיה מבוסס גם הוא על סיפורו של הגס.
סולו.
בנוסף לעבודתו עם המי, טאונסנד היה פעיל מדי פעם גם כאומן יחיד. בין השנים 1969 ו 1971, טאונסנד, ביחד עם חסידים אחרים של מהר באבא, הקליטו טרילוגיה של אלבומים שהוקדשו ללימודי יוגי. בתגובה לביטלוג אלים של אלבומים אלו, שיפץ את הלהיטים האישיים שלו (ואת "Evolution" ביחד עם רוני ליין, הבאסיסט של להקת הפנים) והוציא בשנת 1972 את כותר הסולו הראשון הרציני שלו, "Who Came First", והציג דמואים של שירים שנועדו עבור המי כמו גם את כישרון הנגינה שלו בגיטרה אקוסטית. טאונסנד שיתף פעולה עם רוני ליין באלבומם המשותף "Rough Mix".