הכביש נפתח לציבור בהדרגה במשך שנים אחדות, בהתאם להתקדמות סלילתו. בשנת 2015, אורכו של החלק הפתוח לשימוש הציבור של כביש 531 היה כ-7.2 קילומטר והוא קישר בין כביש 402 (דרך השרון) בסמוך לצומת כפר סבא למחלף חורשים במזרח. בסיומו המערבי של הכביש בדרך השרון נוצר צוואר בקבוק, שגרם לעומסי תנועה כבדים בכביש. הקטע המרכזי של הכביש, המחבר את כביש 402 לגבול רעננה והרצליה, אך ללא השלמת מחלף רעננה דרום, נפתח בינואר 2016. הקטע המערבי, מנתיבי איילון לרעננה, נפתח (בכיוון זה בלבד) בדצמבר 2016. באפריל 2017 נפתחו לתנועה חלק הכביש במחלף רעננה דרום שמעל כביש 4, והקטע המוביל מרעננה לכביש 2 ולנתיבי איילון.
ב-7 באוגוסט 2018 נחנך חיבור כביש 531 עם נתיבי איילון מכיוון דרום. ב-13 בדצמבר 2018 נחנך הקטע האחרון, המאפשר גישה מכביש 2 לכביש 531 ולנתיבי איילון.
עם פתיחת הכביש לכל אורכו, נחסמה הגישה ממנו לכיוון צומת רעננה וכביש 4 צפון, גישה שהתאפשרה באופן זמני במשך שנים רבות במהלך בניית הכביש דרך מחלף מל"ל. שינוי זה יוצר מצב תחבורתי בעייתי במיוחד כי הוא למעשה מהווה הסטה של כל התנועה המגיעה ממזרח על 531 - מכביש 6, ראש העין, שוהם וכו', והמעוניינת להמשיך צפונה לאזור רעננה צפון או כפר סבא צפון, ולאזור יישובי השרון שלאורך כביש 4, אל תוך הרחובות הפנימיים של כפר סבא - רחובות המשופעים ברחובות צרים וחד סיטריים, כיכרות ורמזורים, או אל רחובות הוד השרון (המתחמים הצפוניים באזור מחלף סוקולוב) וכפר מל"ל.
תוכניות לעתיד.
ע"פ תוכנית המספור החדשה של משרד התחבורה, כביש 531 צפוי למוספר מחדש בתור כביש 51, בתור כביש ארצי מהיר, לאורך כל אורכו.
מסילת הרכבת.
בדומה לכבישים אחרים בישראל (נתיבי איילון, כביש 1 וכביש 6), עוברת מסילת רכבת בין שני מסלוליו של הכביש. לאורך מסילת הרכבת ממוקמות ארבע תחנות רכבת פעילות: הוד השרון – סוקולוב, כפר סבא – נורדאו, רעננה – דרום ורעננה – מערב המשמשת לעת עתה כתחנת הקצה של המסילה. מסילת השרון, שמסלולה יתפצל ממסילת החוף אל כביש 531, תשלים מסילה טבעתית בין ערי דרום השרון והערים שנמצאות על הגדה הדרומית של הירקון – תל אביב, בני ברק, פתח תקווה וראש העין.
שירות בצה&quot;ל
שירות בצה"ל הוא שירות חובה לאזרחי ישראל, ומוסדר בעיקר באמצעות חוק שירות ביטחון (נוסח משולב), התשמ"ו-1986. כן חלות על חיילים שהתגייסו לצה"ל פקודות מטכ"ל (פ"מ) והוראות הפיקוד העליון (הפ"ע). לאחר סיום תקופת השירות מתבצע שחרור מצה"ל.
בחברה הישראלית, חובת השירות הצבאי מגדירה את תחילת שלב הסיום של גיל ההתבגרות.
מסלולי השירות בצה"ל.
השירות בצה"ל מתקיים בשלושה מסלולים:
משרתי החובה ומשרתי הקבע, יחד עם אזרחים עובדי צה"ל, מרכיבים את הצבא הסדיר.
ניתן להשתבץ בשלושה מערכים עיקריים בשירות החובה: המערך הלוחם, מערך תומכי הלחימה והמערך העורפי. השיבוץ נקבע בהתאם לפרופיל וליחידה בה ישובץ, אם כי ישנם מקרים בהם חלק מהמלש"בים מתנדבים מעצמם להיות לוחמים בצבא באותן חילות ויחידות.
לעיתים מקדים את שירות החובה בצה"ל קורס קדם צבאי (קד"צ).
חלק מן המועמדים-לשירות-ביטחון דוחים את שירותם מסיבות שונות, כגון יציאה לשנת שירות, השלמת בחינות בגרות או תחילת לימודים במסגרת העתודה האקדמית. דחיית השירות טעונה קבלת אישור לכך מהצבא, ועתודאים בדחיית שירות נחשבים למי שגויסו כבר לצה"ל.
אגף כוח האדם במטה הכללי הוא הגוף המתכנן ומתאם את פעילות הצבת כוח האדם ותנועתו, מטפל במשאבי האנוש של הצבא, עוסק בתכנון מול תקינת אגף התכנון ובתנאי השירות של הפרט.
על פי ההערכה של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים :
בסך הכול - 176,500 חיילים ועוד 445,000 חיילי מילואים.
שירות חובה.
שירות חובה מתקיים מכוח חובה שנקבעה בחוק שירות ביטחון. שירות זה מתחיל עם הגיוס לצה"ל של תושב ישראל שהגיע לגיל 18 שנה. למתגייסים עד 30 ביוני 2015 תקופת השירות הייתה 36 חודשים לגברים (שמורכבים מ-30 חודשי חובה על פי החוק ועוד 6 חודשים חובה על פי תקנות חירום) ו-24 חודשים לנשים. בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים. החל מיולי 2020 משך השירות לגברים קוצר בחודשיים נוספים, והוא עומד על 30 חודשים. למי שנקרא לשירות חובה כשגילו מעל 27 שנים, תקופת השירות קצרה יותר.
שירות קבע.
שירות קבע הוא מסלול שנועד למי שרואה בצה"ל את מקום עבודתו, לתקופה קצרה או ארוכה. שירות הקבע מתחיל בדרך כלל מיד בהמשך לשירות החובה, אך יש גם המשתחררים משירות צבאי בתום שירות החובה ומתגייסים לקבע במועד מאוחר יותר. יש גם הפורשים משירות קבע, וחוזרים אליו לאחר תקופה מסוימת.
משרתי הקבע מהווים את השדרה הפיקודית והמקצועית מדרג הביניים ומעלה. נכון ל-2015, מספרם הוא כ-40 אלף.
שירות הקבע מתבסס על הסכמה חוזית בין משרת הקבע ובין צה"ל. בחוזה השירות נקבע משך השירות, ולקראת סיומו עשוי להתקיים דיון בהארכת משך השירות. לעיתים, נדרשים חיילי חובה להתחייב לשירות קבע בתמורה לשיבוצם בעיסוקים צבאיים המצריכים תקופת הכשרה ממושכת.
בתמורה לשירות הקבע מקבל משרת הקבע שכר, ופרישה לאחר תקופת שירות ממושכת מזכה את משרת הקבע בפנסיה מצה"ל. זכות זו ניתנת למשרתי הקבע בגיל מוקדם יחסית למקובל במשק. בנוסף יכול הרמטכ"ל להעניק תוספת לגמלה המשולמת לפורש כתקופה שהייתה גדולה משהייתה למעשה, תוספת הידועה כהגדלות הרמטכ"ל.
להבדיל מהמקובל בצבאות מערביים רבים, אין למשרתי הקבע בצה"ל יחסי עובד-מעביד, אין חופש ההתאגדות ובהתאמה גם אין ועד עובדים, וחל איסור על פעילות פוליטית ועבודה מחוץ לצבא.
משך שירות הקבע.
משך שירות הקבע בצה"ל מחולק משנת 1998 לשני סוגים:
חרף היותו של משרת הקבע עובד מדינה, הוא אינו נהנה ממעמד של עובד קבוע בדומה לזה של שאר עובדי המדינה (על פי רוב, עובדי מדינה יזכו בקביעות לאחר 5 שנות עבודה).
משרת קבע ראשוני אינו נחשב לבעל קביעות עד לכניסתו לקבע מובהק. החוזה עליו חותם משרת הקבע הראשוני מתנה את הישארותו בצבא מעבר ל-7 השנים הראשונות בקבלת דרגת רס"ר או רס"ן. ללא קבלת דרגה זו, על משרת הקבע לפרוש. מסיבות תקציביות, בעיקר פנסיה תקציבית הניתנת למשרתי הקבע מגיל צעיר יחסית, מוגבל מספר המשרתים בקבע מובהק למכסה קבועה. כן התפתחה פרקטיקה של הוצאה לחופשה ללא תשלום עד להתפנות תקן של קבע מובהק, ואף הוצאה לקורס קצינים, שלאחריו "התאפס" משך השירות הראשוני והוא נספר מחדש מיום ההסמכה לקצונה. נהלים אלה התקיימו עקב הרצון לשמר במערכת הצבאית משרתי קבע איכותיים. לאחר מספר שנים הוחלט על ידי צה"ל, מסיבות משפטיות, לאסור את השימוש במנגנונים אלו, ונקבעו נהלים למשך הארכת השירות תחת התחייבות, להחזרת אזרח לשירות קבע ראשוני לאחר תקופת שירות שכזו בעבר, ולהוצאה לקצונה של נגדים.
כיום צה"ל יכול לפטר משירות קבע עד לגיל 40 בעילות של "היעדר אופק שירות" (על פי הפ"ע 3.0509), עד לגיל המינימלי לפרישה הקבוע בחוק בעילת "תפקוד לקוי" (על פי הפ"ע 3.0509) ועד לגיל של שנתיים לפני הגיל המינימלי לפרישה הקבוע בחוק בעילות מטעמים ארגוניים (על פי הפ"ע 3.0508), וזאת בתנאי שמשרת הקבע השלים 8 שנים בשירות במצטבר. אם לא השלים 8 שנים בשירות קבע, אין הגבלת גיל לשחרור בעילות השונות. כמו כן, יכול צה"ל לפטר משרתי קבע על פי הפ"ע 3.0501 במסגרת "וועדה להתרת התחייבות" מטעמים הנוגעים לאירועים פליליים, ערכיים ומשרתי קבע לגביהם נגזר עונש מאסר בפועל בבית דין.
גיל הפרישה לגמלאות מצה"ל הוא נושא הנדון בציבור פעמים רבות ועולה מדי שנה בדיוני התקציב בכנסת. היסטורית, הוחלט ששירות בצה"ל יהיה במודל של "שתי קריירות", ששולב עם פנסיה תקציבית. קצינים ונגדים פרשו משירות צבאי לרוב בין הגילאים 42 ל-45, זכו לפנסיה ששולמה מתקציב המדינה, והמשיכו לעבודה בשוק האזרחי או הממשלתי. עם השנים הגדיל הסדר זה את עלות השכר והגמלאות בצבא עד כדי 12 מיליארד ש"ח. כאמור, צה"ל חילק בשנת 1998 את משק הקבע לשתי אוכלוסיות, כאשר משרתי הקבע הראשוני שהשתחררו לא היו זכאים לפנסיה (עד למעבר הצבא לפנסיה צוברת) ובכך נחסכו עלויות הפרישה לגמלאות של משרתים רבים. עם השנים הגיע צה"ל למצב שבו רק אחד מתוך עשרה חיילים שנכנסו לשירות קבע פורש לגמלאות בסיום שירות מלא, ובסך הכל מונה משק הקבע המובהק כיום פחות מ-50% מכלל המשרתים.
בהמשך למהלך זה, ובעקבות לחץ ציבורי רב והחלטת ממשלה משנת 2010, הוחלט על העלאת גיל הפרישה למשרתי הקבע באופן הדרגתי, כך שנגדים ישרתו במודל של "קריירה אחת" וקצינים יישארו במודל "שתי קריירות". גיל הפרישה משתנה גם בהתאם לאופי השירות - לוחמה, מקצועות טכנולוגיים וכדומה - ונועד לענות על היבטי שחיקה בתפקיד ושימור איכות המשרתים בהתאמה לתנאים המוצעים בשוק האזרחי.
תוכנית אופק.
על מנת למשוך קצינים להישאר בצבא הקבע ולהתמודד על תפקידי מג"ד, הונהגה בשנת 1994 "תוכנית אופק" שהציעה לאנשי קבע מסלול של 6 שנים, שכלל שנתיים לימודים אקדמיים על חשבון הצבא והטבות במשכורת ובתנאים הנלווים. בעקבות עליית הגיל של המשרתים בתפקיד מג"ד, נקבעה החל משנת 2011 תוכנית המשך בשם "אופק ב'" עבור קצינים שסיימו את אופק א', טרם מונו לתפקיד מג"ד אך עדיין מיועדים לתפקיד.
שירות מילואים.