ב-27 במאי 2015, החל ג'וריק לצעוד במסלול שביל האפלצ'ים (מסלול לאורך 3522 ק"מ שרוב הצועדים בו שמצליחים להשלים אותו, עושים זאת תוך 5–7 חודשים), וסיים אותו ב-12 ביולי 2015, לאחר 46 ימים, 8 שעות ו-7 דקות. בכך ג'וריק שבר את שיא המהירות הקודם בפער של שלוש שעות. במהלך המסלול, גמא בכל יום בממוצע מרחק של 80.46 ק"מ, השיל 9 ק"ג ממשקלו וישן שעה אחת בלבד בכל יממה. את המסלול ביצע בשיטת לפיה אשתו ג'ני המתינה לו בכל סיום מקצה יומי עם אוכל וכלי לינה, ובני משפחה וחברים ליוו אותו בריצה למשך קטעים קצרים (בעיקר בסוף המסלול) על מנת לעודד אותו. במהלך הריצה, הצטרפו אליו גם אוהדים זרים שרצו לעודד אותו ולשאוב כוחות בעצמם מעצם הריצה לצידו. אחד האוהדים לדוגמה השתקם ממחלת הלוקמיה והחליט לרוץ עם ג'וריק למרחק של 48 ק"מ. אוהדיו נהגו להגיע למקומות בהם לן כדי לתת לו פירות וירקות טריים.
ג'וריק טוען כי סיום מסלול זה הוא ההישג המרשים והבולט ביותר שלו. רון טיפטון (Ron Tipton), מנהל שמורת שביל האפלצ'ים, טען כי המאמץ שג'וריק הפגין כשעלה אל פסגות הרי האפלצ'ים וירד מהם (157 הקילומטרים), משול למאמץ לעלות אל פסגת הר האוורסט ולרדת ממנה 16 פעמים.
הישגים בולטים.
אולטרה מרתונים.
26 ביוני 1999, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100 (161 ק"מ), (תוצאת זמן 17:34:22)
24 ביוני 2000, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 17:17:24 שעות)
23 ביוני 2001, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 16:38:30 שעות)
29 ביוני 2002, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 16:19:10 שעות)
28 ביוני 2003, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 16:01:18 שעות)
26 ביוני 2004, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 15:36:27 שעות)
25 ביוני 2005, מקום ראשון - אולטרה מרתון Western States 100, (תוצאת זמן 16:40:45 שעות)
11 ביולי 2005, מקום ראשון - אולטרה מרתון בדווטר (217 ק"מ), (תוצאת זמן 24:36:08 שעות)
24 ביולי 2006, מקום ראשון - אולטרה מרתון בדווטר, (תוצאת זמן 25:41:18 שעות)
30 בספטמבר 2006, מקום ראשון - הספרטתלון (246 ק"מ), (תוצאת זמן 22:52:18 שעות)
13 ביולי 2007, מקום ראשון - אולטרה מרתון הארדרוק (161.7 ק"מ), (תוצאת זמן 26:08:34 שעות)
29 בספטמבר 2007, מקום ראשון - הספרטתלון, (תוצאת זמן 23:12:14 שעות)
26 בספטמבר 2008, מקום ראשון - הספרטתלון, (תוצאת זמן 22:20:01 שעות)
מירון רפופורט
מירון רפופורט (נולד ב-20 ביולי 1957) הוא עיתונאי, מתרגם, עורך ויו"ר תנועת השלום "שתי מדינות מולדת אחת". שימש כראש מערכת החדשות של "הארץ", תרגם ספרים רבים מאיטלקית, זכה במספר פרסים בתחום התרגום והעיתונות ומשמש כעורך תוכנית הטלוויזיה "עושים סדר" מבית הטלוויזיה החינוכית הישראלית. פיטוריו המתוקשרים ממערכת "ידיעות אחרונות" עוררו הדים בישראל והפכו לסמל למאבק בחופש העיתונות ובהתערבות פוליטיקאים ובעלי כוח בשיקולים עיתונאיים.
ספרות ותרגום.
רפופורט נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון חדש, והמשיך ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו, למד כשנה באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה. הוא דובר חמש שפות: עברית, איטלקית, אנגלית, ערבית וצרפתית.
בצעירותו פרסם אחדים משיריו בעיתונים שונים, כגון "דבר", "מאזנים" וידיעות אחרונות. אביו, נחמיה רפופורט, היה מגדולי אספני השירה העברית החדשה בישראל, ואחרי מותו האוסף שלו נתרם למכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר לימודיו באיטליה, החל רפופורט לתרגם ספרי פרוזה מאיטלקית לעברית. סך הכל תרגם כ-20 ספרים, בהם ארבעה ספרים של הסופר האיטלקי פרימו לוי, "קאפוט" של קורציו מלפרטה, "קולות הערב", "ולנטינו" ו"ככה זה קרה" של נטליה גינצבורג, "יומה של הלילית" של ליאונארדו שאשא, "חיים אלימים" של פייר פאולו פאזוליני, ו"הילדה האפלה" של אלנה פרנטה.
ב-2002 זכה בפרס שר התרבות לתרגום, מידי השר מתן וילנאי.
רפופורט מתרגם פרוזה מערבית, מלאכה שהחלה עם "סיפור ההיעלמות" שכתבה איבתיסאם עאזם.
תקשורת ועיתונות.
את דרכו העיתונאית החל רפופורט בעיתון "דבר" בשנת 1987, כראש דסק לילה במערכת החדשות של העיתון.
בשנת 1989 הצטרף כעורך חדשות-החוץ בעיתון "חדשות" וערך גם את המוסף הפוליטי.
עם הקמתו של ערוץ 2 ב-1992, שימש כרכז מערכת בתוכנית התחקירים "עובדה" עם אילנה דיין. בין השאר, הוביל לקיום הראיון היחיד עם קורט בכר, קצין ה-SS הנאצי שניצל בזכות עדותו של ישראל קסטנר במשפטי נרנברג. פרשה זו עוררה סערה תקשורתית בישראל ושבה להעסיק את הציבור, בייחוד סביב "משפט קסטנר" ב-1955, שבו נחקרה שואת יהודי הונגריה.
כמ כן, במסגרת תפקידו ב"עובדה", רפופורט הוביל לראיון ראשון של סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה, בתקשורת הזרה.
ידיעות אחרונות 1994–2003.
ב-1995 החל רפופורט בתפקידו כעורך חדשות-החוץ של ידיעות אחרונות. בבחירות 1999 שימש כעורך הפוליטי של הבחירות וריכז את הידיעות בנושא. כמו כן, שימש כרכז כתבים וראש דסק בעיתון, פרסם כתבות מגזין ותחקירים שביצע במוסף "שבעה ימים".
במסגרת עבודתו העיתונאית בידיעות אחרונות, חשף רפופורט לראשונה את תוואי גדר ההפרדה, חשיפה שגרמה לסערה בינלאומית, שבשיאה הציגה קונדוליסה רייס, מזכירת המדינה של ארצות הברית, את המפה שפורסמה בפני ראש הממשלה, אריאל שרון.
יחד עם אורון מאירי ודני אדינו אבבה, זכה ב-2003 בפרס נאפולי הבינלאומי לעיתונות, על כתבת תחקיר שחשפה גנבת עצי זית במהלך בניית גדר ההפרדה.
פרשת פיטוריו מידיעות אחרונות.
באוגוסט 2003, זמן קצר לאחר קבלת הפרס, פוטר רפופורט מקבוצת ידיעות אחרונות, לאחר שאישר כראש דסק, למאמר דעה מאת מוטי גילת, את הכותרת "שרון לא אמר את האמת". טענת העיתון מאוחר יותר הייתה כי הפר את הוראת העורך משה ורדי, להיות "רך עם שרון".
הפרשה עוררה מחאה, במסגרתה כ-150 עיתונאים חתמו על עצומה שקראה להשאיר את רפופורט בשירות העיתון. התגייסו לטובתו בפומבי גם האגודה לזכויות האזרח, אתר העוקץ והעיתונאי בן דרור ימיני. לאחר שהוא הגיש בקשה לבית המשפט להחזירו לעבודה, בטענה שהפיטורים נעשו משיקולים לא עיתונאיים ולא מקצועיים, הפרשה הסתיימה מחוץ לבית המשפט.
פרשה זו מוכרת בציבור כסמל למעורבותם של פוליטיקאים בשיקולים עיתונאיים וכן בזיהום חופש העיתונות על ידי לחץ מצד בעלי כוח. כמו כן, היא חוזרת ועולה לכותרות בדבר הטענה לקיומה של "רשימה שחורה" ו"רשימה לבנה" בידיעות, שעלתה שוב ב-2017 בפרסום תמלילי השיחות בין המו"ל נוני מוזס לראש הממשלה בנימין נתניהו.
הארץ.
בשנת 2004 התמנה רפופורט לראש מחלקת החדשות בעיתון הארץ. בין היתר, במסגרת תפקידו הבליט את הראיון של ארי שביט עם דב וייסגלס, יועצו הבכיר של אריאל שרון ומיוזמי תוכנית ההתנתקות שאמר שישראל יזמה את הנסיגה מעזה כדי למנוע הסכם עם הפלסטינים. הוא צוטט באומרו שארצות הברית סיכמה עם ישראל שלא לעסוק בחלק מגושי ההתנחלויות "עד שהפלסטינים יהפכו לפינלנדים".
כמו כן, הוביל להבלטת נושא עמידתן הממושכת של קופאיות במרכולים, החלטה עריכתית שהובילה בין היתר לחקיקה בנושא, ולבסוף לאיסור על הכרחת עובדים לעמוד משך שעות רצופות.
ב-2005 החל לכתוב כתבות מגזין למוסף הארץ. באחת מכתבותיו, חשף את החלת חוק נכסי נפקדים בירושלים, באמצעות החלטה סודית שהתקבלה בניגוד להנחיה של היועץ המשפטי לממשלה ב-1967. הפרסום הופץ בכלי תקשורת מחוץ לישראל, ובעקבות לחץ אמריקאי בוטלה ההחלטה.
בכתבות נוספות, חשף שחיתויות בעיריית לוד, מה שתרם להעמדתו לדין של ראש העיר בני רגב; חשף את ההתעללות במשתתפי תוכנית ויסקונסין, שנועדה כביכול לסייע לעניי החברה.
בשנת 2009, עזב את עיתון הארץ והחל לעבוד כעורך אתר "העוקץ" שהקימו יוסי דהאן, יצחק ספורטא. החל מ-2014 כותב מאמרים באתר שיחה מקומית ומ-2018 הוא אחד מעורכי האתר.
רדיו וטלוויזיה.
בתחום הרדיו, ערך רפופורט את התוכנית "התקווה" ברדיו 103 fm, עם מרב מיכאלי.
בשנת 2007 החל לערוך את התוכנית "עושים סדר" בהנחיית בן כספית וגל גבאי, מבית החינוכית, ששודרה במשך 10 שנים בערוץ 2. התוכנית ידועה כבעלת אג'נדה חברתית, סביבתית, עיסוק בבריאות ובכלכלה מנקודת מבטו של האזרח הקטן, עיסוק באפליה ובעיוות החוק, ועוד. ב-2015, זכתה התוכנית "עושים סדר" בפרס "אותא" של "תא העיתונאיות" (התארגנות עיתונאיות במטרה לקדם שוויון מגדרי), על ייצוג נשים בתקשורת.
בנוסף, ב-2017 ערך תוכנית נוספת מבית החינוכית, "בין השורות - העולם הערבי" בהנחיית העיתונאי אוהד חמו, שזכתה לביקורות אוהדות.
תנועת השלום "שתי מדינות מולדת אחת".
בקיץ 2012 הקים מירון רפופורט את תנועת השלום "שתי מדינות מולדת אחת", יחד עם קבוצה של מקימים ישראלים ופלסטינים. בין המקימים: אליעז כהן, לימור יהודה, אורן יפתחאל, עאוני אל-משני, מוניר עבושי ואחרים. היום הוא משמש כיו"ר מזכירות החלק הישראלי של התנועה.
חזון התנועה הוא פיוס בין הישראלים לפלסטינים, על בסיס הקמת קונפדרציה משותפת לכל המרחב, מתוך הכרה בחשיבות האדמה לשני העמים. הקונפדרציה תהיה מורכבת משתי מדינות, ישראל ופלסטין.
לפי החזון, בין שתי הריבונויות, ישראל ופלסטין, יוקמו שותפויות רחבות וחופש תנועה מוחלט, וירושלים תשמש בירה של שתי הריבונויות. אזרחים ישראלים יוכלו לחיות כתושבים בפלסטין ואזרחים פלסטינים יוכלו כתושבים בישראל. הסדרי התושבות ימומשו בהדרגה, בלי עקירות כפויות.