לצי המלכותי הבריטי ברכה מילולית ייחודית לכל יום בשבוע, הנלווית להרמת הכוסית. כך למשל, ביום ראשון מרימים כוסית לכבוד החברים הנעדרים, ביום שני לכבוד ספינותיהם שבים, וכן הלאה. ב"יום טרפלגר" (לזכר הניצחון בקרב טרפלגר) נערכת סעודה חגיגית של הצי המלכותי על סיפון אה"מ ויקטורי לזכר האדמירל הלורד נלסון (מפקד קרב טרפלגר, שנהרג בו). בארוחה מספרים אנקדוטה אודות נלסון, מברכים במילים "זיכרון נצחי" ומרימים כוסית בעמידה ובדומיה. בשנת 2013 שונו חלק מהברכות על מנת להתאים את רוחן לצי הכולל נשים: לדוגמה, הברכה הרשמית בשבתות "לנשותינו ואהובותינו" שזכתה לתשובה הלא-רשמית "ושלעולם לא יפגשו", הוחלפה ל"למשפחותנו".
בתרבות ההונגרית.
בעקבות אביב העמים ותבוסת הכוחות ההונגרים בקרב מול האוסטרים 13 גנרלים (מכונים "13 הקדושים של ארד" - ) של צבא הונגריה הוצאו להורג. לפי האמונה ההונגרית, אוסטרים באותה העת שתו מולם בירה והשיקו את הכוסות לכבוד הפסד ההתקוממות. בעקבות זאת, ההונגרים נדרו נדר לא להשיק את כוסותיהם בזמן הרמת כוסית. המסורת מושרשת כך שגם לאחר 6 באוקטובר 1999 בו פג הנדר השקת כוסות או בקבוקים נחשבת להתנהגות לא נאותה.
לחיים
לחיים!
סוטה (הלכה)
בהלכה, סוטה (בעברית מקראית: שֹוטה) היא אישה נשואה שהתייחדה עם גבר זר לאחר שבעלה התריע בה. אם אין עדות שהשניים קיימו יחסי מין, נאסר על בעלה לקיים עימה יחסי אישות עד שייקח אותה לבית המקדש והיא תעבור טקס הכולל שתיית 'מים מרים', אשר לפי התורה יזיקו לה במקרה שזנתה, או לחלופין יוכיחו את חפותה, ואף יועילו לה במקרה שנחשדה לשווא.
אטימולוגיה.
משמעות המונח "סוטה" השתנתה במהלך הזמן. בלשון המקרא משמעות השורש שׂ.ט.ה היא נטייה מדרך הישר, בעיקר בהקשר מיני. השורש מופיע שש פעמים בתנ"ך, מתוכן ארבע פעמים בפרשיית הסוטה ופעמיים בספר משלי.
הלשון "שֹוטה" נדרש גם על פי הכלל "אין אדם עובר עבירה אא"כ נכנס בו רוח שטות".
בלשון המשנה לשורשים סט"ה או שׂט"ה. יש משמעות של נטייה מהדרך, כבלשון המקרא. לעיתים התלמוד מבחין בין "סוטה ודאי", שידוע שזינתה, ובין "סוטה ספק", שאף היא אסורה לבעלה עד שתשתה מהמים, מחמת שיש "רגליים לדבר" שזינתה.
החלפת שׂ ב- ס נפוצה מאוד במעבר מלשון המקרא ללשון המשנה, ולעיתים אף במקרא עצמו בין ספרים מוקדמים למאוחרים יותר. במקרה של השורש שׂ/ס.ט.ה. תיתכן גם השפעה של הארמית, בה השורש המקביל הוא סט"ו.
בהלכות הרמב"ם הנושא נקרא הלכות שוטה, והכתיבה היא באות שׂ.
קינוי וסתירה.
על פי המבואר בתורה, כדי שהבעל יוכל להשקות את אשתו, מותנה הדבר שיזהיר את אשתו קודם לכן שלא תתייחד עם איש פלוני, (-קינוי), ואם לאחר מכן העידו עדים שאכן התייחדה עם אותו פלוני שהוזהרה עליו, (-סתירה), יכול הבעל להשקותה.
וכך מתואר הקינוי והסתירה בתורה:
במקרא לא מפורש מהו המעל של האישה, שכשמעורר את קינאת הבעל, חל עליה דין סוטה. לפי התורה שבעל פה הכוונה היא להיסתרות עם גבר אחר במשך פרק זמן המאפשר ביאה, הבאה לאחר 'קינוי', כלומר התראה של הבעל לאשתו שלא להתייחד עם אותו גבר. אם לאחר הקינוי האשה נסתרת יחד עם אותו גבר זר, היא נעשית סוטה ואסורה לבעלה עד שתיבדק בשתיית 'המים המרים'. ישנה מחלוקת תנאים האם לסתירה יש צורך בשני עדים כשרים המעידים על ההתייחדות או שמספיקים דברי הבעל עצמו. בתוספתא מובאת דעה דחויה שלסתירה יש צורך בשני עדים אבל לקינוי די בדברי הבעל.
להלכה נפסק שהקינוי מצריך שני עדים בשביל שיהיה לו תוקף. באשר להתייחדות, העדים נצרכים רק בשביל לברר את התרחשותה.
מעמד הסוטה.
לפי המשנה אסור לבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו שסטתה, ולהתייחד עמה. וכן אשת כהן נפסלת מלאכול תרומה בינתיים. איסור זה נובע מכך שיש 'רגליים לדבר' שזנתה. האיסור מפקיע את מחויבות הבעל לכתובת אשתו, ככל שישנם שני עדים כשרים המעידים על הקינוי והסתירה, במידה והאשה אינה יכולה לשתות ולהיבדק, כגון בזמננו. אם אין שני עדים על הסתירה אך נודע לבעל עליה ממקור הנאמן עליו, הוא מחויב לגרשה ולשלם את כתובתהּ.
השקאת הסוטה.
לפי המבואר בתורה על הבעל מוטלת מצווה להביא את אשתו אל הכהן, וכן להביא עבורה מנחת קנאות - קרבן מנחה מקמח שעורים, במקום סולת חיטים, שבו אין שמן או לבונה, כמנחת חוטא.
הכהן אוסף מים קדושים בכלי חרס ושם בהם עפר מקרקע המשכן. לאחר מכן, הכהן פורע את ראש האישה, שם בידיה את מנחת הקנאות, ומשביע אותה:
בשלב זה הכהן כותב את "האלות האלה" בספר ומוחה את הכתב אל המים, אותם האישה שותה. במקרה שבו האישה אכן נאפה עונשה הוא "וְצָבְתָה בִטְנָהּ וְנָפְלָה יְרֵכָהּ" ואילו במקרה שהאישה לא נטמאה אז "וְנִקְּתָה וְנִזְרְעָה זָרַע".
התיאור במקרא משאיר פתח לכמה אפשרויות בנושא זמן השקיית האישה במים המאררים וכן נוסח השבועה הנכתבת, וישנן בכך כמה דעות בקרב התנאים.
שתיית המים נתפסת כאמצעי לאפשר לאישה שלא זנתה להסיר את החשש, ובכך להציל את הקשר עם בעלה:
בהשוואה לשיטות קדומות אחרות של משפט-האל (הכרעת אשמתו של חשוד באמצעות סימן אלוהי), מציין פרופסור יעקב שלום ליכט כי בדיקת הסוטה נבדלת ממרבית השיטות המוכרות בכך שהחשודה נבדקת בדבר שאין טבעו להזיק: מים עם מעט עפר ודיו, וכדי שתוכח אשמתה נדרשת מעורבות אלוהית על טבעית.
הטקס בספרות התנאית.
בספרות התנאית הטקס מפורט יותר מהכתוב במקרא.
האישה והבעל עולים אל בית הדין הגדול (הסנהדרין) בהר הבית בירושלים, שם מבררים את טענות הבעל ומאיימים על האישה שתודה שנטמאה, היינו שאכן קיימה יחסי אישות עם גבר זר, אם אכן כך היה:
במקביל מעודדים את האישה שאם היא טהורה שתסכים לבדיקת המים:
במידה והאישה מסכימה מביאים אותה אל שער ניקנור בכניסה לעזרה שבבית המקדש. תיאור המשנה להשפלת האישה חריף הרבה יותר מזה הנדרש בתורה:
מהמשנה משתמע ששתיית המים ממיתה אישה שזנתה, אך ייתכן שהתהליך ייקח זמן:
המשנה מוסיפה ששתיית המים בידי האישה ממיתה גם את הנואף.
לפי פירוש התורה שבעל-פה לכתוב "ונִקתה ונזרעה זרע", שתיית המים גורמת לברך את הריונותיה הבאים של סוטה שלא שכבה עם אחר.
לפי ברייתא סגולתם של המים תלויה גם בבעל: . התלמוד מבאר שדי בכך שהבעל, או אפילו בניו או בנותיו, חטאו בעוון זנות עם אישה פנויה, בשביל שהמים לא יועילו לבדיקת אשתו.
אזכור לקיומו של הטקס מוזכר בספרות חז"ל רק פעם אחת - כרכמית, גיורת בימי שמעיה ואבטליון שהושקתה במים המרים. כמו כן מוזכר שהלני המלכה קבעה טבלה של פרשת סוטה בבית המקדש. לדעתו של ישי רוזן-צבי שהקדיש לנושא את ספרו "הטקס שלא היה" העדות הבודדת הזו שייתכן שהיא עיבוד של תיאור תאורטי וכן חוסר כל עדות חיצונית אחרת (למשל בכתבי פילון ויוספוס), ייתכן שהטקס מעולם לא התקיים.
ביטול הבדיקה.
לפי המשנה בדיקת המים בוטלה בימי רבן יוחנן בן זכאי, ממש בסוף תקופת בית שני, בשל ריבוי הניאוף באותה תקופה. משחרב בית המקדש גם לא ניתן לקיימו. האיסור על קיום יחסי מין בין הסוטה לבעלה או לבועלה נותר בעינו ובהיעדר האפשרות לבצע את הבדיקה, לא ניתן להתירו גם כשאין ודאות לגבי הניאוף. לפיכך המליצו האמוראים לבעלים להימנע מקינוי, שכן לא יותרו לחזור לנשותיהם לצמיתות.
בדיקות סוטה חלופיות.
על הרב חיים יוסף דוד אזולאי בן המאה ה-18 מסופר כי בהיותו בליוורנו שבאיטליה, בא אליו אדם חשוב בקובלנה על אשתו כי נסתרה (התייחדה) עם אדם זר. החיד"א פסק כי על אדם זה לגרש את אשתו. הדיינים שאלוהו מה הנימוק לפסיקה כשאין עדים? החיד"א קרא לאישה, לקח ספר תורה וקרא באוזניה את פרשת הסוטה, וכל הכתוב בפרשת סוטה נתקיים בה.
מפי הרב לוי יצחק בנדר מסופר בספר "שיח שרפי קודש" שיצא לעז על אישה שהייתה חשוכת בנים. רבי יקותיאל יהודה לאנדא, המגיד מטירהאוויץ, קרא בפניה את פרשת סוטה, ובסיום בירך אותה שאם החשד אינו נכון, ייוולדו לה בנים זכרים, ואכן כך היה.
אזכור מפורט של בדיקת סוטה נמצא בגניזת קהיר, בפרגמנט בשם "עניין סוטה" שסווג בידי מיכאל שוורץ ל"ספרות האזוטרית היהודית" ובו הדרכה לבדיקה באמצעות מים המכילים עפר מבית הכנסת במקום מהמשכן ושמות מאגיים במקום הנוסח ההלכתי שאמור להיכתב במגילה. לפי טקסט זה, את הבדיקה מבצעים אף על פי ש"אין לנו לא כהן ולא מים קדושים ולא משכן" ובכל זאת ניתן לקיימה, כי "דע ובין שאם יהיה האדם ירא שמים בזה הזמן וינקה נפשו מן החטאות ומן הזדונות וידרוך דרך הטהרה ... הוא דומה למלאך ולכהן גדול, כל מה שיעשה לא יחזור פניו ריקם...".
מגילת אחימעץ, ספר יוחסין יהודי מהמאה ה-11, מספר על מעין ריבונות יהודית בקהילה יהודית בדרום איטליה במאה התשיעית שכללה הוצאה לפועל של ארבע מיתות בית דין ובכללן חניקת אשה שזנתה, וכן רמז לכך שנהגו בתורת הסוטה:
יובל הררי ראה בפסקה זו דיווח על קיום ממשי של הטקס גם אחרי חורבן הבית. דוד רוטמן כתב: . פרופ' גדעון בוהק בספרו "Ancient Jewish Magic" במחקרו על מגיה יהודית משווה בין טקס הסוטה המתואר בגניזה הקהירית לבין טקס הסוטה במגילת אחימעץ.
סוטה
יהודה ליב אשר גולאק
יהודה ליב אשר גולאק (1881–1940) היה ממייסדי המחקר המודרני של המשפט העברי, ואחד מהבולטים שבחוקריו.
ביוגרפיה.
נולד בלטביה בשנת 1881, בעיירה דנקירה שליד ריגה. בבחרותו למד תלמוד ופוסקים במסגרות מסורתיות. בשנת 1911 סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת דורפט באסטוניה. עם סיום לימודיו החל לשקוד על חיבורו המונומנטלי "יסודי המשפט העברי" (ארבעה חלקים). בשנת 1913 פרסם את חלקו הראשון של הספר. המהדורה הראשונה המלאה של הספר ראתה אור בברלין בשנת תרפ"ב בהוצאת דביר.