עוד לפני שפורסם המכרז לערוץ מורשת ממומן בפרסום, יזם איש העסקים שלמה בן-צבי את הקמתו של ערוץ מורשת בתשלום למנויי הטלוויזיה בכבלים בשידור הדיגיטלי ולמנויי חברת הלוויין. מאחר שהערוץ היה בתשלום, ולא שידר פרסומת, המהלך היה אפשרי על פי כללי משרד התקשורת. זמן קצר לפני תחילת השידורים רכש איש העסקים האמריקאי רון לאודר 24% ממניות הערוץ.
הערוץ עלה לאוויר באפריל 2003 ושידר באפיק 36 למנויי הכבלים ובאפיק 19 למנויי חברת הלוויין yes.
בשלושת החודשים הראשונים, מיום עלייתו לאוויר, היו תוכני הערוץ פתוחים לציבור הרחב.
ב-1 ביולי 2003 הפך לערוץ בתשלום.
בדצמבר 2003 חתמו לאודר ובן-צבי על הסכם השקעה בערוץ עשר. לפי ההסכם, ערוץ עשר ישקיע בכל שנה כ-5 מיליון דולר בתכנים משותפים עם ערוץ התכלת, שעליהם יחליטו יחד מנהלי התוכניות של שני הערוצים. בנוסף, ערוץ עשר ירכוש מערוץ התכלת תכנים בהיקף של 3 מיליון דולר בשנה. לפי ההסכם היה אמור איש העסקים יוסי מימן (אז בעל השליטה בערוץ עשר) לקבל בתמורה שליש ממניות ערוץ התכלת.
באפריל 2004 החליטו בן-צבי ולאודר להפסיק את המימון לערוץ. מאחר שהכנסות החודשיות היו כ-500 אלף שקל בלבד, בעוד ההוצאות היו כ-2 מיליון.
הערוץ החל להיערך להתמודדות במכרז לערוץ הייעודי למורשת ומסורת יהודית, שהיה צפוי להתפרסם, על ידי המועצה לשידורי כבלים ולוויין.
בסוף אותה שנה, הזרמת הכספים להפקות חדשות פסקה והערוץ שידר במתכונת שידורים חוזרים.
במאי 2004 התפטרה איריס הוד, מנכ"לית הערוץ.
המכרז לערוץ המורשת המסחרי.
ביולי 2005 פורסם המכרז לערוץ המורשת המסחרי. קבוצת הירש מדיה, בבעלות שלמה בן צבי הייתה המתמודדת היחידה והיא זכתה במכרז.
"ערוץ התכלת" נסגר ב-31 במרץ 2006, בהתאם להסכם שבין הערוץ לבין חברות הכבלים והלוויין, עם קבלת הרישיון לערוץ הברודקאסט בנושא מורשת ישראל.
לאחר הזכייה במכרז נכנסה חברת תיא תקשורת כשותפה במחצית מהבעלות.
לאחר שפרץ סכסוך בין שתי החברות השותפות, הערוץ לא הוקם וזכייתה של הקבוצה במרכז להפעלת הערוץ בוטלה בדצמבר 2006.
הנהלת הערוץ ואופיו.
מנהל התוכניות של הערוץ מיום הקמתו היה אורי אורבך, שפוטר בסוף שנת 2003 בשל חילוקי דעות עם מנכ"לית הערוץ איריס הוד, סביב אופיו של הערוץ והתכנים שישודרו בו.
שידורי הערוץ הופסקו בימי שישי ובערבי חג, כשעה לפני כניסת השבת או החג, והתחדשו כשעה אחרי מוצאי השבת או החג. הערוץ שידר מאולפני ג.ג. ישראל בנווה אילן.
התכנים.
אחת התוכניות הבולטות בערוץ הייתה הטלנובלה החרדית בשם "החצר" עם עמוס לביא ואיילת מרגלית שזכתה להצלחה, כמו כן שודרה בערוץ גם סדרת ההנפשה מסיפורי המלך בבר. בין היתר הערוץ שידר גם את התוכניות "משפחה וחצי" (שודרה גם בערוץ 2, רשת), "הקומדיאנטים" (סרט תיעודי זוכה פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ב-99), "הצנועות והחסודות", "הסודות הכמוסים של התנ"ך", "אורבך וסבאג" (תוכנית עם ערן סבאג ואורי אורבך) ותוכנית לפורים בהנחיית עמנואל הלפרין.
בוטו אמאזוני
דילוגי אותיות בתורה
דילוגי אותיות בתורה היא טכניקה לחיפוש מילים או משפטים בעלי משמעות בחמישה חומשי תורה (או בתנ"ך בכללותו ואף בתרגומיו) באמצעות דילוגים קבועים בין האותיות. כדי לעשות זאת יש לבחור נקודת התחלה ומספר קבוע כלשהו עבור מספר האותיות שיש לדלג בכל פעם. לעיתים נעשה שימוש ביותר ממספר אחד כדי לקבל מילים שונות המוצפנות בקטע טקסט מסוים. דוגמה לכך ניתן לראות בתמונה שבה המילים Bible ו-Code התקבלו בשני מפתחות דילוג שונים. השיטה מוכרת גם בשם הצופן התנכ"י, בעקבות ספר פופולרי בשם זה מאת מייקל דרוזנין, המציג את השיטה.
רעיון הצופן התנ"כי משמש לעיתים ארגוני חזרה בתשובה, כדי לאשש את הטענה כי התנ"ך נכתב בהשראה אלוהית (אם כי דרוזנין ייחס את ההצפנה לחוצנים בעלי יכולת טכנולוגית מתקדמת). גם מיסיונרים נוצרים עוסקים במציאת מסרים מוצפנים הקשורים בישו.
בשנת 1994 פרסמו שלושה חוקרים ישראלים - ד"ר דורון ויצטום, פרופ' איליה ריפס ויואב רוזנברג - מאמר בכתב-העת Statistical Science הטוען כי החריגות הסטטיסטית של הממצאים בספר בראשית היא מעבר לגדר הסביר. המסקנה מהמחקר הייתה כי המידע הוצפן במכוון בטקסט המקראי על ידי כותביו כדי לגלות את העתיד לבוא או כדי ללמד או להורות על נושאים שונים, והם מייחסים משקל רב למסרים המתגלים במקרא. המחקר זכה בפרס איג נובל לספרות לשנת 1997. קבוצה של מתמטיקאים אחרים פרסמה מאמר שהראה תוצאות דומות עבור טקסטים אחרים ("מלחמה ושלום"), וטענה כי הטכניקה מופרכת. ועדה של מתמטיקאים שהוקמה במסגרת המרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, בהשתתפותם של ישראל אומן והלל פורסטנברג, קבעה כי לא מצאה אישוש לכך שיש חריגה סטטיסטית במקרא ביחס לטקסטים אחרים. גם מסקנות אלה אינן מוסכמות על הכל.
רקע טכני.
דילוגי אותיות מתבססים על מרחק קבוע בין האותיות, נדרשת הגדרתה של פונקציית המרחק - הפונקציה המתאימה לכל זוג אותיות את המרחק ביניהן. במינוח מתמטי קרויה פונקציה כזו בשם מטריקה. לדילוג אותיות פשוט הטקסט כולו מסודר ברציפות כקו חד-ממדי ארוך. המרחק בין שתי אותיות הוא מספר האותיות שיש לנוע כדי להגיע מאות אחת אל האחרת. במילה "בראשית", למשל, המרחק בין האות "ב" לאות "ת" הוא 5, והמרחק מהאות "ב" אל עצמה הוא 0. בעת הצגת מילה שנוצרה בדילוגי אותיות, יש לציין את מרחק הדילוג.
החלטה נוספת שיש לקבל היא היחס למרווח ולסימני הפיסוק. הגישה המקובלת היא התעלמות מסימנים אלה, והתייחסות לאותיות (וספרות, כאשר ישנן) בלבד. שינוי מקובל נוסף, כאשר מדובר בטקסט עברי, הוא החלפת אותיות סופיות ברגילות.
בהגדרתה של מטריקה אין חשיבות לכיוון התנועה, כל עוד הוא קבוע, כלומר במילה "בראשית", למשל, המרחק בין האות "ב" לאות "ת" שווה למרחק בין האות "ת" לאות "ב". יש שיעדיפו להבדיל בין כיווני התנועה, ולסמן את המרחק בין האות "ת" לאות "ב" בסימן מינוס, כלומר 5-.
לאחר קביעת שיטת המדידה יש לקבוע את הטקסט הנבדק. כאשר מדובר בנוסח המקרא, אין זו החלטה פשוטה, משום שבנוסח המסורה ניתן למצוא ניואנסים זעירים, חסרי חשיבות מבחינת התוכן (כגון הכתיב "בן בעור" לעומת "בן בער"), אך רבי משמעות מבחינת הדילוגים בטקסט זה.
חיפושים מוקדמים.
מקרה מוקדם בו תועד ייחוס משמעות לספירת האותיות, הוא של רבי בחיי בן אשר (1255 - 1340), אשר מצא כי בתחילת ספר בראשית דילוג בקפיצות של 42, מספר אותו קושרת הקבלה לבריאת העולם, יוצר את הביטוי בהר"ד הקשור למולד הירח. רבי משה קורדובירו, מחשובי מקובלי צפת במאה ה-16, מציין בספרו "פרדס רמונים" בשער הצרוף: "ידיעת סודות תורתינו הקדושה הוא על ידי הצירופים, והגימטריאות, והתמורות, וראשי תיבות, וסופי תיבות, ותוכי תיבות, וראשי פסוקים, וסופי פסוקים, ודילוג אותיות וצרוף אותיות".
במאה העשרים מצא הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל דוגמאות נוספות במקרא, והן פורסמו לאחר מותו בספרו "תורת חמד". דוגמה:
דוגמה נוספת היא המילה "תורה" בדילוג של 49 אותיות (מספר המרמז על 49 הימים שבין יציאת מצרים למתן תורה, שבהם יצאו בני ישראל ממ"ט שערי טומאה ונכנסו למ"ט שערי קדושה), בתחילת ספר בראשית ובסופו, בתחילת ספר שמות ובסופו, בתחילת ספר במדבר ובסופו, ובתחילת ספר דברים ובסופו. בספר ויקרא לא נמצא דילוג זה, אך במרכזו נמצא באותו דילוג השם המפורש.
עיקר הדגש של הרב ויסמנדל היה על המשקל של המספר בו מתרחש הדילוג. לעקרון זה יש כאמור סמך מדברי רבינו בחיי. כך הוא טען שאת דילוגי מגילת אסתר יש למצוא לפי מספר הדילוג 12,111 שזה מספר אותיותיה של המגילה. ואכן המלה "מגלת" (כך הכתיב של מילה זו בתנ"ך) מופיעה פעם אחת בדילוג זה בספר בראשית כאשר האות הראשונה שלה היא מעל פני האדמה ומפניך אסתר", ופסוק זה גם מכיל את הפעם היחידה בתורה בה מופיעות האותיות "אסתר" בדילוג אפסי (אך בניקוד שונה).
השימוש במחשב למציאת דילוגי אותיות בעלי משמעות הפך משימה זו לפשוטה לאין שיעור, ואיפשר גישה חדשה לנושא זה, שפותחה בידי דורון ויצטום. הוא לא שם דגש על מספר אותיות משמעותי שבו מתרחש הדילוג, אלא על עיקרון חדש שקבע ריפס הנקרא "דילוג מינימלי".
ספרו של דורון ויצטום - המימד הנוסף.
בשנת 1989 הוציא לאור דורון ויצטום את ספרו - "המימד הנוסף - על הכתיבה הדו-ממדית בתורה". הספר מציג את עקרונות מחקרו של ויצטום וממצאיו, ובפרט עקרון המינימום וטכניקת הכתיבה הדו-ממדית.
עקרון המינימום הוא שהדילוג המתאים למחרוזת הנבדקת הוא הקטן ביותר, כלומר אין דרך להגיע למחרוזת זו בדילוג קטן ממנו. התוצאה של העיקרון יוצרת מצב שככל שאורך המחרוזת גדול יותר, כך תגדל נדירות הממצא מעצם המצאו, וככל שאורך המחרוזת קטן יותר, כך תגדל נדירות הממצא מעובדת אי המצאו בשום מקום אחר בדילוג זהה או קטן יותר. כהמחשה לעקרון המינימום הוא מציג את הצפנת המילים "הגאון" "מוילנא" שהדילוג המינימלי שלהן נפגש בפסוק אחד: "כלנו בני איש אחד נחנו כנים אנחנו לא היו עבדיך מרגלים ויאמר אלהם..." (המילים נקראות מן הסוף להתחלה, הגאון בדילוג של 10 אותיות ומוילנא בדילוג של 7 אותיות). שני הדילוגים הללו הם המזעריים בחומש בראשית.
טכניקת הכתיבה הדו-ממדית לא נועדה להגדיל את מובהקות התוצאות מבחינה סטטיסטית אלא להקל על ההתרשמות מהן. אותיות התורה נפרשות ברצף ובצורה טבלאית כדי להקל על הערכת הצפיפות בין הממצאים שיש ביניהם שייכות עניינית.
בדברי הערכה המופיעים בספר כתב עלי מרצבך (שהיה ראש המרכז לייעוץ סטטיסטי על ידי המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן) כי: