פעולה ישירה היא מרכזית במובנים רבים של התאוריה האנרכיסטית בכך שהיא מעודדת פעולה עצמאית וישירה, שלא דרך נציגים, ומדגישה את היכולת של היחיד לפעול בעצמו כנגד עוולות ואי-צדק. קבוצות אנרכיסטיות רבות מעודדות ומשתמשות בשיטת הפעולה הישירה.
מאריה דה מדיצ'י
פסיכולוגיה הומניסטית
פסיכולוגיה הומניסטית היא אחת האסכולות בפסיכולוגיה, אשר התפתחה בארצות הברית, כמעט במקביל לזרם של הפסיכולוגיה האקסיסטנציאליסטית שהתפתח באירופה, כתגובה לביהביוריזם מצד אחד, ולפסיכואנליזה, מצד שני. האסכולה עוסקת במימד האנושי של הפסיכולוגיה וההקשר שלו להתפתחות התאוריה הפסיכולוגית. ניתן לסכם את עקרונותיה בחמשת יסודות הפסיכולוגיה ההומניסטית, כפי שפורסמו על ידי ג'יימס בוגנטל בשנות ה-60:
התפתחות התחום.
ניתן לאתר את שורשי הגישה ההומניסטית בפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית (קירקגור, ניטשה, היידגר, וסארטר). כמו כן, ניתן למקמה במסגרת יחסי הכוחות בין שלוש הגישות השולטות בפסיכולוגיה: ביהביוריזם, פסיכואנליזה והומניזם. הגישה הראשונה התפתחה ממחקריו של פבלוב לגבי רפלקסים מותנים והייתה אחת מאבני היסוד של הפסיכולוגיה המודרנית, בהנהגת ג'ון ווטסון. הגישה השנייה נבעה ממחקריו בתחום הפסיכואנליזה של פרויד ומהתאוריות של אדלר, אריקסון, יונג, פרום, ואחרים. ההתמקדות בגישה זו הייתה על עומק הנפש (פסיכה) האנושית, שחייב להיות משולב עם התודעה כדי ליצור אישיות בריאה.
לקראת סוף שנות ה-50, התקיימו בדטרויט שתי פגישות בין פסיכולוגים אשר ביקשו לייסד אגודה מקצועית המוקדשת לחזון יותר הומניסטי וערכי. החזון היה ליצור תיאור שלם של משמעות הקיום האנושי תוך חקירת היבטים של הניסיון האנושי כמו אהבה, תקווה ויצירתיות. הפסיכולוגים הללו, ובכללם אברהם מאסלו עמדו במרכז יצירת גישה שלישית בפסיכולוגיה, "כוח שלישי", כפי שמאסלו כינה אותה. הפגישות הראשוניות הללו הובילו להתפתחויות אחרות, כמו פרסום של the Journal of Humanistic psychology החל מ-1961 וכן הקמת ה"אגודה לפסיכולוגיה הומניסטית" (AHP) ב-1963.
בין התאורטיקנים המרכזיים בתחום, ניתן למנות את אריך פרום בהתמודדות עם "הבדילות הקיומית" באמצעות "אמנות האהבה" ו"מנוס מחופש"; ויקטור פראנקל בהתמודדות עם "הריק הקיומי" באמצעות הלוגוס והמשמעות ("אדם מחפש משמעות"); אברהם מאסלו, אשר פיתח את "פירמידת הצרכים" וכיהן בין השאר כראש האגודה לפסיכולוגיה הומניסטית (לאחר מותו החליפה אותו שרלוטה ביהלר); קארל רוג'רס, אשר פיתח את "הטיפול הממוקד בלקוח"; ופריץ ולורה פרלס, אשר היו בין מפתחי תיאורית הגשטאלט, אשר מחשיבים התנהגות באופן הוליסטי - "השלם גדול מסכום מרכיביו". מבקרי הגשטאלט, כמו קרל פופר, טענו כי אי אפשר לראות ישויות כ"שלם".
אפיסטמולוגיה.
הגישה ההומניסטית שוללת שימוש בשיטות כמותיות ללימוד ההתנהגות והחשיבה האנושית. זאת, בניגוד חריף לגישה הקוגניטיבית (המנסה ליישם שיטות מחקר "מדעיות" בלימוד הפסיכולוגיה). הגישה ההומניסטית מדגישה, מנגד, ראייה פנומנולוגית של החוויה האנושית, ומנסה להבין אנשים ואת התנהגותם באמצעות מחקר איכותי.
היבטים טיפוליים.
קיימות מספר גישות לייעוץ ותרפיה בפסיכולוגיה ההומניסטית, בין היתר:
ג'ון הרטפילד
ג'ון הרטפילד (באנגלית: John Heartfield; 19 ביוני 1891 - 26 באפריל 1968) הוא שמו האנגלי של אמן הפוטומונטז' הגרמני הלמוט הרצפלד. הוא ידוע בכרזותיו הפוליטיות ובראיית הנולד החדה בכל הקשור לגרמניה ולמלחמת העולם השנייה, כבר בשנות ה-30.
חייו.
הרטפילד נולד כהלמוט הרצפלד ושינה את שמו במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להביע את סלידתו מן הלאומנות הגרמנית. לאחר המלחמה הוא הצטרף לקבוצת אנשים שבין חבריה היה ג'ורג' גרוס, שייסדה את קבוצת הדאדא הברלינאית. בתקופה זו הוא החל לפתח את סגנונו האמנותי שכלל שימוש בתמונות ביצירות פוטומונטז'. הרטפילד היה קומוניסט נלהב ונהג ליצור עבודות בעלות מסרים פוליטיים שתוקפות את אויבי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והתפרסמו ב-AIZ – עיתון הפועלים המאויר.
עם עליית הנאצים לשלטון הגרמני בשנת 1933 נאלץ הרטפילד לברוח מגרמניה בשל דעותיו הקומוניסטיות. באפריל 1933 הוא נאלץ לגלות עם אחיו לפראג, שם המשיך לעבוד עבור העיתון AIZ בו יצר כרזה שבועית, ברובן פוליטיות וחדות כנגד המשטר הנאצי ובעד הקומוניזם. אחת מעבודותיו המוכרות יותר נעשתה בשנים אלו לעיתון זה - "הידד החמאה נגמרה", עבודה שנעשתה בעקבות אמרתו של גרינג "ברזל מחזק את הידיים, חמאה רק גורמת להשמנה". עבודה זו מתארת משפחה גרמנית תחת המשטר הנאצי ישובה לשולחן האוכל וניזונה מכלי נשק ושאריות מכונות מברזל.
כאשר הנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ברח עם אחיו לאנגליה, שם המשיך הרטפילד לפעול נגד המשטר הנאצי במסגרות אמנותיות שונות. שנה אחת לאחר מכן הוא יצר עבודה בשם "Kaiser Adolf" שפורסמה בדף הראשי של העיתון "פוסט". העבודה הציגה את היטלר באופן נלעג בלבושו של הקייזר הגרמני וילהלם השני. באותה שנה אף הציג בלונדון תערוכה בשם "מלחמתו של אדם אחד נגד היטלר", ותערוכה לא חוקית בבזל.
הרטפילד חזר לגרמניה בשנת 1950 והתיישב בגרמניה המזרחית. הוא נפטר בשנת 1968 בברלין.
אלחנן ליב לוינסקי
אלחנן ליב לוינסקי (בכתיב יידי: לעווינסקי; 21 במרץ 1857 – 27 באוקטובר 1910) היה סופר עברי ויידי, מראשוני אגודת חובבי ציון ברוסיה, מו"ל עברי, מסופרי אודסה ומנהל סניף 'כרמל ארץ ישראל' בעיר ("כרמל אודסה"). היה ידיד קרוב של אחד העם, השתתף במספר קונגרסים ציוניים ופרסם מאמרים רבים בעיתונים הפרדס והשילוח.
קורות חיים.
לוינסקי נולד בעיירה פודברזה שבמחוז וילנה באימפריה הרוסית (כיום בליטא). בשנת 1881 ביקר בארץ ישראל, ושב לאירופה משוכנע בצורך להקים בה מרכז יהודי.
לוינסקי חיבר את הרומן הבדיוני הראשון בשפה העברית המודרנית: "מסע לארץ־ישראל בשנת ת"ת באלף השישי". הספר הופיע לראשונה בשנת 1892, בעברית. הוא מתאר מסע (עתידי) בשנת 2040 לארץ ישראל, שבה הקימו אנשי תנועת חובבי ציון חברה אוטופית טכנולוגית, ברוח חזונו של אחד העם. החברה הישראלית העתידית המתוארת בספר היא סוציאליסטית, מוסרית ורודפת שלום, שבירתה היא העיר ירושלים ולא העיר יפו. המסע מתואר בגוף ראשון בידי מורה לעברית שנשא זה מקרוב אישה המסורה גם היא לתרבות העברית, ואם כי הם חיים בחוץ־לארץ (ששם עברית היא שפה בינלאומית השגורה בפי כל בכל מקום) הרי שאת ירח הדבש שלהם הם עושים בארץ ישראל.
ספרו האוטופי של לוינסקי אמנם הקדים ב-10 שנים את ספרו האוטופי של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד, אולם זכה לתפוצה מצומצמת יותר.
הסיבות לכך היו, בין השאר, העובדה שהספר נכתב בעברית ולא בגרמנית, וכן אישיותו הכריזמתית והשפעתו המדינית של הרצל.
בשנת 1901 היה שותף, יחד עם חיים נחמן ביאליק, ש. בן ציון, מאיר דיזנגוף ויהושע חנא רבניצקי, לייסוד הוצאת הספרים מוריה באודסה, שספריה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
במדורו: "מחשבות ומעשים" בכתב העת "השילוח" כתב לוינסקי עשרות פיליטונים שזכו לפופולריות רבה בקרב הקוראים, והוא נחשב לאחד מהפיליטוניסטים הטובים של התקופה. "בחמישים פרקי הסדרה הביא לוינסקי את אמנות הפיליטון העברית לשיאה" כתב אבנר הולצמן. בפיליטונים רבים, כמו למשל במדור "יפיפותו של יפת" אשר בעיתון "המליץ" היה נוהג לחתום בשם-העט: "רבי קרוב".
י.ד. ברקוביץ, כותב בזכרונותיו על לוינסקי שהיה הפיליטוניסט השני המפורסם ביותר בזמנו, לאחר דוד פרישמן. "חן הפיליטון של לוינסקי היה מסוג אחר [לא מהסוג האמנותי]: קרן מתוך נועם מזגו, מתוך ההומור הרך והנוח, הממוזג לב טוב ושכל טוב, שבו המתיק את סממניו המרירים בשביל הקהל. הוא היה הומוריסט רך-המזג, נלבב ויפה עין בהשקפתו על עם ואדם, הומוריסט שאינו צוחק ומצחיק את הקורא, אלא מנעים לו בשיחה נאה, מרפרף בגיחוך קל על חולשותיהם של בני אדם, ומאמין בתום לבב, כי הכל עשה אלוהים טוב"
אלחנן ליב לוינסקי נפטר באודסה ולא זכה לראות את התגשמות חלומותיו הציוניים.
על שמו נקראים מכללת לוינסקי לחינוך, רחוב ושוק לוינסקי בתל אביב ורחובות בערים ברחבי ישראל.
השקפותיו.
ללוינסקי היה חלק משמעותי בפולמוס על מעמד היידיש בספרות. בשנת 1889 הוא פרסם בעיתון "המליץ" מאמר נוקב בשם: "שפת עבר ושפת יהודית מדוברת" בגנותם של הסופרים החוזרים לכתוב ספרים ביידיש, בעקבות הוצאתו החדשה של שלום עליכם, "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק". זכור במיוחד משפטו המוחה של לוינסקי: "וצר לי לראות כי השפחה תירש גבירתה". מאמרו של לוינסקי פתח דיון תוסס בנושא, שהתפתח מעל דפי "המליץ" ו"הצפירה", כאשר חלקם של הכותבים (שלום עליכם, רבניצקי ואחרים) תומכים בשימוש ביידיש, חלקם מתנגדים בתוקף (קמינקא, טביוב) וחלקם מנסים לפשר (סוקולוב).
קישורים חיצוניים.
אודותיו:
כתביו:
בשפות זרות:
ליגת הצדק
ליגת הצדק (באנגלית: Justice League) היא קבוצת גיבורי-על בדיונית, שמופיעה בחוברות קומיקס ביקום DC קומיקס. הקבוצה נוצרה בידי הכותב גרדנר פוקס במהלך תור הכסף של הקומיקס כגרסה מחודשת של חברת הצדק של אמריקה מתור הזהב של הקומיקס.