בשנת 1921, לאחר המהפכה, עזב את ברית המועצות והשתקע בגרמניה. בשנות ישיבתו בברלין הוציא לאור את שני קובצי סיפוריו הראשונים. באותה העת שיתף פעולה לזמן קצר עם שני יוצרי היידיש משה ליפשיץ ולייב קוויטקו, והשלושה הוציאו גם קובץ אוונגרדי של שירת יידיש. בסוף שנת 1925 שב לברית המועצות והשתקע בעיר חרקוב שבאוקראינה. ספריו הסימבוליסטיים, בעלי הנימין היהודיות המובהקות, הוכרזו כספרות ריאקציונית על ידי השלטון הסובייטי ומבקרי הספרות משרתי הקו השליט. דער נסתר חדל לזמן מה לפרסם את סיפוריו והתפרנס מעיתונות. עם זאת, באמצע שנות ה-1930 החל בכתיבת הרומן ההיסטורי בית משבר, שחלקו הראשון פורסם בברית המועצות עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
בעת מלחמת העולם השנייה שהה דער נסתר בטשקנט ומשם עבר למוסקבה בסוף 1943. בתקופה זו פרסם שורה של סיפורים על השמדת היהודים על ידי הנאצים. ב-1947 הצטרף לרכבת מהגרים ניצולי שואה למחוז היהודי האוטונומי בירוביג'אן שבמזרח הרחוק הרוסי, כדי לראות במו עיניו את המצב במחוז היהודי שהקמתו החלה כשני עשורים קודם לכך. הוא נעצר בשנת 1949, נכלא במחנה הגולאג ברפובליקת קומי בצפון רוסיה ומת שם ב-4 ביוני 1950. באוגוסט 2017 אותר קברו על ידי החוקרים פרופ' בר קוטלרמן מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אלכסנדרה פּוֹליאן מאוניברסיטת מוסקבה.
דער נסתר נחשב למספר ייחודי בספרות היידיש של המאה ה-20 בברית המועצות. הוא כתב סיפורי מעשיות, גם מחורזות, לילדים. בשנת 2004 תורגם ספר מעשיות קטן שלו על ידי שלום לוריא, ויצא לאור בהוצאת כרמל. הוא תרגם את כתבי הנס כריסטיאן אנדרסן ליידיש. הרומן המונומנטלי שלו, "בית משבר", מוקדש לחסידי ברסלב. הוא פרסם סיפורים, מעשיות, מאמרים ומסות, תרגומים ויצירות לילדים. לעברית תורגם רק חלק מזערי מיצירתו זו.
חורב (רשת חינוך)
חורב, רשת מוסדות חינוך דתית לאומית הפועלת בירושלים, ובה בית ספר יסודי, ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות. מייסדי בית הספר היסודי היו פרופ' שמשון ברויאר, ד"ר הופמן, ד"ר לוינגר, ד"ר שלזינגר ועולים נוספים מגרמניה, המזוהים עם האסכולה של הרב שמשון רפאל הירש. עולים אלה דגלו בקו המנחה - "תורה עם דרך ארץ", שמקורו בפרקי אבות, ואומץ ופורש מחדש על ידי הרב שמשון רפאל הירש. הרעיון המרכזי של "תורה עם דרך ארץ" באסכולת הירש הוא לשלב בין לימודי קודש מעמיקים ולימודי חול המאפשרים קיום בעולם (כגון: מדעים, מתמטיקה, שפות) והכרת התרבות הכללית בצורה מעמיקה. המוסדות מזוהים בעיקר עם הזרמים המחמירים יותר בקרב הציבור הדתי לאומי.
הקמת בית הספר.
במהלך העלייה החמישית שבשנות השלושים, שרובה עולי מרכז אירופה (בעיקר גרמניה), עלתה גם קבוצה של יהודים אורתודוקסים שהביאו איתם מסורת חינוכית שמקורה ברב שמשון רפאל הירש ובשיטתו החינוכית - "תורה עם דרך ארץ". מחנכים אלו חיפשו דרכים חדשות להתאים את חינוך ילדיהם למציאות בארץ. כך הוקם בשנת 1934 בית הספר "חורב" (על-שם אחד מספריו של הרב הירש), ובו 16 תלמידים ותלמידות (בית הספר היה מעורב בנים ובנות). מייסדי בית הספר היו פרופ' שמשון ברויאר, ד"ר הופמן, ד"ר לוינגר וד"ר פאלק שלזינגר, והם פנו לרב ד"ר יונה כהן בכדי שינהל את בית הספר.
העדה החרדית בראשות הרב יוסף צבי דושינסקי בקשו להטיל חרם על בית הספר, אולם לבסוף הוסכם שבכיתה הגבוהה יופרדו הבנים והבנות, בית הספר לא יקבל תלמידים מבני היישוב הישן ולא ילמדו בבית הספר אנגלית ובעקבות זאת עברו החרדים מהיישוב הישן בשתיקה על הקמת בית הספר.
בית הספר שכן בתחילה בדירתו של פרופ' שמשון ברויאר ברחוב אברבנאל 18, שם למדו הבנים, ואילו הבנות למדו בדירתו של המנהל ברחוב החבשים (ששינה את שמו לרחוב אתיופיה) ליד שכונת מאה שערים בירושלים. בהמשך עבר בית הספר דרך בית רעוע בגן העיר (היום בית מכון כרם), רחוב הרב אבידע ורחוב שטראוס, עד שהגיע למשכנו הקבוע - הבניין ברחוב כובשי קטמון בשכונת קטמון בירושלים.
בשנות השישים, בניהולו של מרדכי ברויאר, התרחבו מוסדות חורב, ונפתחו ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות (כדלהלן).
תלמידי המוסדות משתייכים כיום לזרם הדתי לאומי. בעבר היה ניתן למצוא במוסדות יותר מחנכים ומורים ואף תלמידים חרדים, אך כיום נדיר למצוא תלמידים שאינם משתייכים לזרם הדתי-לאומי. רוב מוחלט של בוגרות האולפנה ממשיכות לשירות לאומי ובוגרי הישיבה ממשיכים לישיבות הסדר, לישיבות גבוהות ולמכינות קדם-צבאיות ולצבא.
בית הספר היסודי.
כיום בית הספר היסודי פועל בשכונת קטמון, ומנהיג יום לימודים ארוך עד השעה שלוש ורבע אחר הצהריים. מלבד לימוד מקצועות הקודש (ובתוכם לימוד גמרא לבנים מכיתה ד'), ישנם לימודי חול סדירים כמדעים, חשבון, אנגלית, עברית, טבע וכן תקשורת. חלק מבוגרי בית הספר ממשיכים לישיבה התיכונית או לאולפנא. עד שנת הלימודים תשע"ג ניהל את בית הספר הרב יצחק בראור, מצאצאיו של הרב הירש. בשל גירעון תקציבי, החליט הרב בראור להלאים את בית הספר, ולהפכו מבית ספר פרטי לבית ספר ממלכתי דתי של עיריית ירושלים.
בשנת הלימודים ה'תשע"ג עבר בית הספר למעמד רשמי ממלכתי דתי (עד אז היה "מוכר שאינו רשמי") ופוצל לשני בתי ספר - בנים ובנות, עם הנהלה נפרדת: מנהלת אגף הבנים היא דליה רייך ומנהלת אגף הבנות היא ברוריה בס.
אולפנת חורב.
האולפנה שוכנת כיום בשכונת בית וגן בירושלים ובראשה עמד הרב מאיר יעקובוביץ עד לשנת תשס"ח. בשנת הלימודים תשס"ט החליף אותו הרב עודד מייזליש שלימד במשך שנים רבות בישיבה התיכונית.
יום הלימודים מחולק בין שיעורים המתעמקים במקורות ישראל לבין שיעורי חוכמות העולם. תלמידות האולפנא ניגשות לבגרות מלאה בתנ"ך, תושב"ע, לשון והבעה, מתמטיקה, אנגלית, חינוך גופני ומגמה.
מגמות הלימוד באולפנה הן: ביוטכנולוגיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, אמנות, לימודי א"י, היסטוריה, ספרות, מחשבים ואלקטרוניקה.
אולפנת חורב דורגה במקום הרביעי בממוצעי בחינות הבגרות מכלל התיכונים בישראל.
ישיבת חורב.
בסוף שנות החמישים הוקמה הישיבה התיכונית. ראש הישיבה הראשון היה הרב אליהו שכטר, תלמידו של הרב נריה ולימים תלמידם של הרב יצחק אייזיק שר והרב מרדכי שולמן בישיבת סלבודקה, וכן תלמידו של הרב אליעזר יהודה פינקל בישיבת 'מיר' בירושלים. הרב שכטר הקים את הישיבה ברוח ישיבות סלבודקה ומיר, תוך כך שלימודי הקודש יהיו ברמה ישיבתית מובהקת (על אף שבישיבה לומדים גם לימודי חול). לאחר שנתיים הביא הרב שכטר את הרב שמעון-אשר כהן, מחנך ותיק ובעל שיעור קומה, לכהן במקומו כראש הישיבה, כאשר הרב שכטר נשאר לכהן כ'מגיד שיעור' בכיר בישיבה למשך שנים רבות. לאחר פרישתו של הרב שמעון אשר כהן החליף אותו הרב מרדכי אלון, ולאחר שהאחרון עבר לשמש כראש ישיבת הכותל החליף אותו יצחק דור, ששימש בעבר גם ראש ישיבת נתיב מאיר, והוא ראש הישיבה עד היום.
הישיבה התיכונית "חורב" שכנה עד שלהי 1991 ברחוב אלרואי שבשכונת קטמון הישנה (הישיבה שכנה ליד מגרשה הישן של הפועל ירושלים).כיום שוכנת הישיבה בשכונת סנהדריה הסמוכה לאזור התעשייה "הר חוצבים".
הישיבה כוללת בתוכה חטיבת ביניים וישיבה תיכונית. ישיבת חורב נחשבת לאחת מהמובילות בזרם הציוני דתי, והיא השנייה בכמות התלמידים שבה מבין כלל הישיבות התיכוניות בארץ.
דיסקו
דיסקו הוא סגנון של מוזיקת דאנס בקצב גבוה שהתחיל בשנות ה-70 המוקדמות. הדיסקו התפתח מהפאנק (Funk) ומוזיקת נשמה והיה פופולרי בכל העולם.
מקור השם דיסקו הוא המילה הצרפתית "דיסקוטק". דיסקוטק הוא מועדון לילה לריקודים בו הושמעה מוזיקה על ידי נגינת תקליטים. מילה זו למועדון ריקודים נטבעה בשנת 1941 בשם המקום La Discothèque שנמצא ברחוב Rue de la Huchette שבפריז. המונח הצרפתי Discothèque שפרושו תקליטיה או אוסף תקליטים הוא שילוב המילים תקליט - Disque והמילה היוונית thêkê - ארגז או תיבה. בדומה למילה הצרפתית (לטינית) bibliothèque - ספרייה (מיוונית bibliothêkê).
מקורות.
כבשאר הסגנונות המוזיקליים, קשה לאפיין נקודה אחת בה התפתח סגנון הדיסקו, מאחר שמרכיבים רבים של מוזיקת דיסקו קיימים בתקליטים מוקדמים (כגון נעימת הסרט "שאפט" של אייזק הייס מ-1971). ניתן לומר בכלליות ששירי הדיסקו הראשונים הושמעו ב-1973, אך רבים מחשיבים את "Soul Makossa" של מאנו דיבאנגו משנת 1972 כתקליט הדיסקו הראשון. בתחילה נוצרו רוב שירי הדיסקו למען קהל מועדוני הריקודים בלבד ולא לקהל כללי כגון מאזיני רדיו, אך היו גם מגמות הפוכות. להיטי רדיו פופולריים הושמעו בדיסקוטקים כל עוד היה להם קצב קל למעקב של כ-120 BPM.
הדיסקו הושפע מוזיקלית מפאנק, מוזיקת נשמה (Soul music), סלסה וסגנונות הלטיניים וההיספנים שהשפיעו על הסלסה.
השפעות חברתיות שתרמו למוזיקת הדיסקו כללו התגברות כח הצריכה המוזיקלי של קבוצות אתניות - שחורים והיספנים, התגברות העצמאות הנשית במימון ופנאי, והמהפכה המינית.
פופולריות.
הדיסקו נסק מאמצע שנות השבעים עם להיטים כמו "Love to love you baby" של דונה סאמר ומיקס הדיסקו "Never can say goodbye" של גלוריה גיינור. שיא פופולריות הדיסקו היה בין השנים 1977–1979, בעקבות הלהיט הקולנועי "שיגעון המוזיקה" ("Saturday Night Fever"), בו בוצעו להיטי להקת הבי ג'יז.
בסוף שנות ה-70 קמו למוזיקת הדיסקו מתנגדים רבים, אוהדי הרוק בעיקר, שראו בו סוגה המוזילה את איכות המוזיקה ושייכת לסצנה חברתית נמוכה. זכור במיוחד אירוע שריפת התקליטים באחד ממשחקי הבייסבול של שיקגו בו במחצית פוצצו עגלה מלאה בתקליטים (יולי 1979). האירוע סימל את ירידת קרנו של הדיסקו בשנים ההם.
אלבומים, שירים ואמנים.
אמני דיסקו פופולריים בשנות השבעים.