במופע של הקרקס בעיר הגדולה דמבו נאלץ - כחלק מתפקידו כליצן - לקפוץ מבניין גבוה מאוד, אך הוא מתכוון להפתיע את כולם ולעוף. דמבו מתכונן היטב כשהוא סומך על הנוצה שלו אך לבסוף, בזמן בנפילה, עפה הנוצה. בעת הצלילה ארצה טימותי מסביר לו שהוא יכול לעוף גם בלי הנוצה; לנוצה לא היו סגולות מיוחדות, היכולת הייתה שלו עצמו. לבסוף דמבו קופץ ורגע לפני שהוא נוגע בקרקע הוא פורס את אוזניו ועף, מרשים את הקהל, את הליצנים, את הפילים, את אנשי הקרקס ואת העולם כולו ביכולותיו המדהימות. דמבו הופך לאגדה ולכוכב שהוא כה חלם להיות. בסופו של הסרט מנהל הקרקס כה גאה בדמבו עד שהוא משחרר את אימו מן הכלא.
דמויות ומדבבים.
שחקני הקול המקוריים לא קיבלו קרדיט על השתתפותם בסרט. בסוגריים מופיעים מדבבי הגרסה העברית.
והדרת פני זקן
וְהָדַרְתָּ פְּנֵי זָקֵן היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לכבד ולהדר פני חכמים וזקנים, כמופיע בפסוק: "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן" ().
הגדרת זקן ושיבה.
פשוטו של מקרא מדבר בזקן במשמעותו המקובלת כיום - אדם בא בימים. אולם חז"ל, החל מתרגום אונקלוס ועד התלמוד הבבלי (קידושין, לב, ב), דרשו את הכתובים על החכמים, ואמרו: זקן - נוטריקון, זה קנה חכמה, ופירשוה על חכם בחוכמת התורה.
ההלכה למעשה נפסקה כאיסי בן יהודה, ובלבד שלא יהיה רשע ובעל עבירות (כגון חילול שבת, דבור דברי כפירה, וכדומה).
טעמי המצווה.
על פי ספר החינוך, היהדות רואה בהכרת הבורא, שהדרך אליה היא השגת חכמת התורה, את הערך העליון שלשמו נברא האדם; על כן ראוי שיחולק כבוד למי שהשיג חכמה זו, ומתוך כך יתעוררו האחרים לרדוף אחריה.
ואפילו לדברי איסי בן יהודה, שמצווה לעמוד בפני זקן בשנים ואפילו אינו חכם, היינו משום שבריבוי שנותיו ראה והכיר קצת במעשי ה' ונפלאותיו יותר משאר בני אדם, ולכן ראוי הוא לכבוד.
וגם על פי פשוטו נראה, שמן הראוי לחברה שתנהג כבוד בזקניה ובנכבדיה, שהם בעלי ניסיון וחכמה להנהיג, ואם לא ינהגו בהם כבוד, לא יהיו דבריהם נשמעים. וכן אמר קהלת: "וחכמת המסכן בזויה ודבריו אינם נשמעים".
מפרטי המצווה.
מצווה לעמוד בפני הזקן או החכם כשיגיע לכדי ארבע אמות ממקום מושבו. ואם היה רבו המובהק, עומד מרגע שיראהו.
ואין צריך לומר שמי שאינו חכם מחויב לעמוד מפניו, אלא אפילו חכם אחר כמוהו מחויב לכבדו.
זקן הוא בן שבעים ומעלה, והאר"י כתב שגם בן ששים ומעלה.
אם היה רבו מובהק, מחויב בכבודו יותר, כפי שאמרנו, ואפילו קודם כבוד רבו לכבוד אביו, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו מביאו לחיי העולם הבא. אבל אם היה אביו חכם, אפילו אינו חכם כרבו, אביו קודם.
ואמרו (במשנה, אבות, ד, טו): "מורא רבך - כמורא שמים". ובמסכת סנהדרין (קי, א) אמרו: "כל החולק על רבו - כחולק על השכינה". ואמרו בדיני מורא רבו: לא ישב במקומו, ולא יכריע דבריו ולא יסתור דבריו, ולא יורה בפניו לעולם, ואפילו תוך שנים עשר מיל ממנו אסור להורות.
וכן מדיני המצווה פטורים שונים לחכמים מחלק מחובות המדינה, כגון בניינים וחפירות שהטיל הממשל על הציבור וכיוצא בהן, "וכן המיסים שהטילו המלכים על אנשי הארץ, בין מס שהוא קצוב על כל בני העיר יחד, או שהוא קצוב על כל איש ואיש, או שאינו קצוב כלל", מכל אלה הם פטורים, ועל הציבור מוטלת החובה לשלם את המס במקומם, שנאמר (): "גם כי יתנו בגוים עתה אקבצם ויחלו מעט ממשא מלך ושרים".
מיכאל שיר
מיכאל שיר (22 במאי 1923, ורשה, פולין – 13 באפריל 2006, תל אביב) היה סופר עברי, עורך וסופר לילדים. מייסד ועורך עיתון הילדים "אצבעוני".
ביוגרפיה.
מיכאל שיר (שירטשאק) היה בנם של הבלשן דוד שיר והעיתונאית מרים שיר. אמו כתבה ופרסמה שירים וסיפורים לילדים, בשם העט שלה, "הדודה מרים". סבו, יהודה ליב וולמן, היה פובליציסט, עיתונאי וסופר ידוע, ופרסם יצירותיו ביידיש ובעברית.
מיכאל היה בן שנתיים כשהועלה עם ההורים לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בתל אביב. הוא גדל התחנך ולמד בעיר תל אביב, ובה גם סיים את לימודיו בגימנסיה נורדיה.
שיר היה ברוך כישרונות, הוא החל לכתוב שירים וסיפורים כבר בילדותו, אך בד בבד גילה כישרון בולט למקצועות הטכניים. בתום לימודי התיכון שלו הוא יצא לבית הספר הטכני הגבוה בלונדון, אנגליה, וסיים בו את לימודיו בתואר של מהנדס אלקטרוניקה. הוא חזר ארצה והתגייס לחיל האוויר הצעיר, ושירת בו כקצין אלקטרוניקה עד שנת 1955.
בשנת 1955 ייסד את עיתון הילדים "אצבעוני", שהיה מפעל חייו. במשך כל שנות הופעתו של העיתון היה מיכאל שיר העורך והכותב הראשי בו. הוא גם ניסה כוחו במהדורות לועזיות של עיתוני הילדים שלו. כך למשל הוציא באנגלית את "אצבעוני", עיתון ילדים בערבית, בשם "סינדבאד", ועיתון לילדים בגרמנית בשם "גראסהופר". הוא גם ייסד הוצאת ספרים קטנה בשם "אצבעוני", שבה הוציא לאור את מרבית ספריו.
הכותר "אצבעוני" ניתן לעיתון הילדים שלו לזכרו הנערץ של ח"נ ביאליק, שמיכאל שיר הקטן, בעודו ילד, זכה לשמוע סיפורים מפיו. כמחוות כבוד קרא לעיתונו על שם שירו הידוע של המשורר הגדול.
נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. הותיר אחריו את רעייתו, שושנה וארבעה ילדים. בתו מיכל שיר היא חברת הכנסת מטעם תקווה חדשה.
קורבטה
קורבטה היא סוג של ספינת מלחמה המיוצרת מאז המאה ה-18. בתחילה הייתה זו ספינה קטנה עם סיפון תותחים אחד שעליו היו עד 20 תותחים בעלי קוטר קטן. לספינה היו בדרך כלל שלושה תרנים, ומאוחר יותר הם הוחלפו בהדרגה במנוע קיטור ולאחר מכן במנוע מודרני. הקורבטה קטנה בערך פי שניים מהפריגטה, אך המטרות של שני כלי השיט דומות.
היסטוריה.
המונח 'קורבטה' הוא במקורו מונח צרפתי לאוניית מלחמה קטנה, מונעת במפרשים. קורבטה, על פי ההגדרה, קטנה מפריגטה וגדולה מסלופ מלחמתי. בשנות ה-30 של המאה ה-19 אימץ הצי המלכותי הבריטי את המונח, להגדרת אוניות בגודל דומה, שמטרתן העיקרית הייתה הגנת אוניות סוחר. בעשורים שלאחר מכן החלו אוניות מלחמה להיות מונעות באמצעות מנועי קיטור, שסובבו גלגלי משוטה ולאחר מכן מדחפים החלו להיבנות קורבטות מונעות במנועים כאלה, ומטרתן נשמרה. הקורבטות החלו להיות גדולות יותר, בעלות כח רב יותר, וחימוש כבד יותר. ב-1877 החליט הצי המלכותי לבטל את המונחים 'קורבטה' ו'פריגטה' ולאחד אוניות אלה תחת ההגדרה סיירת.
למעלה מחמישים שנים לאחר מכן, בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר היה ברור שמלחמה מתקרבת, חודד הצורך באוניית מלחמה קטנה שמטרתה תהיה הגנת אוניות סוחר. האוניות החדשות שנבנו היו מבוססות על תכנון של לווייתנית בשם סאות'רן פרייד (Southern Pride, גאוות הדרום), והמונח 'קורבטה' חודש עבורן.
הקורבטות מסדרת פלאואר נחלקות לשתי קבוצות עיקריות: הסדרה המקורית, ובה 22 ספינות שהוזמנו בתוכניות הבנייה ב-1939 ו-1940, וסדרה משודרגת, שכללה 69 ספינות ונבנתה מ-1940 והלאה. אוניות הסדרה המשודרגת היו גדולות מעט יותר וחימושן היה מעט יותר משופר.
קורבטות מודרניות.
הקורבטה המודרנית הופיעה במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מצורך מיידי בכלי שיט מהיר ובעל יכולת תמרון גבוהה לליווי שיירות. הקורבטות המודרניות חמושות לרוב בטילי ים-ים לטווח בינוני, תותחים, אמצעים ללוחמה נגד צוללות ונגד מטוסים. לקורבטות הדחק שנע בין 550 ל-2,800 טונות ואורך שבין 55 ל-100 מטר. לעיתים הן נושאות מסוק קל ללוחמת נגד צוללות.
הקורבטה קטנה מפריגטה וממשחתת.
בחיל הים הישראלי משרתות קורבטות מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6 שהן הקורבטות הגדולות ביותר בחיל. קורבטות אלה חמושות בתותח ימי 76 מ"מ וטילים שונים ומסוק ימי.
אגודלים
קארים עבדול-ג'באר
פאם פאטאל
פאם פאטאל (בצרפתית: Femme fatale, מילולית: "אישה קטלנית") הוא מכלול מאפיינים של דמויות נשיות בספרות, בקולנוע, בטלוויזיה ובמיתולוגיה. המאפיין המובהק של דמות הפאם פאטאל הוא שימוש מודע ומכוון במיניותה לצרכיה, בין היתר כדי להשפיע על אחרים לפעול כרצונה, לעיתם אף בניגוד גמור לטובתם האישית.
מאפיינים.
לדמות הפאם פאטאל מיוחסות תכונות של יופי, תחכום, מיניות מוחצנת ויכולת השפעה מנטלית על סובביה. בשל יכולתה להשפיע על אנשים אחרים ולנצלם, ובתוך כך יכולתה לפתות גברים ולהביא למותם, דמות הפאם פאטאל מוצגת כדמות שלילית.
באופן סטריאוטיפי, מתוארת הפאם פאטאל כאישה נשית, רזה, בעלת שיער ארוך וחזה שופע. כיום מתואר בדרך כלל האב-טיפוס של דמותה כדמות שחוצה ללא הפסק את הקו הדק שבין הטוב לרע, ולמרות קיומה של נאמנות הקיימת בה באופן מסוים, מעשיה ופעולותיה עדיין חסרי מצפון מוסרי במידה מה. חלק מכוחה הוא ביכולתה לשעבד מבחינה רגשית את המאהב שלה מבלי שהוא יבין זאת. הסיבות העומדות ברקע המעשים ודרכי הפעולה שלה כלל אינן ניתנות להסבר, אפילו לא על ידה, והדבר גורם להפיכתה לדמות טרגית. המסתורין שבאישיותה, כפי שהוא נתפס על ידי הסובבים אותה, הוא שהופך את הדמות שלה למושכת כל כך, אך בה בשעה הוא גם גורם לאבדונה ולבסוף גוזר עליה בדידות.
בסוגת הסרט האפל הפאם פאטאל לרוב מוצגת במערכה הראשונה כקורבן עליו הגיבור יוצא להגן וכפוטנציאל למערכת יחסים רומנטית עבורו, אך נחשפת כאנטגוניסטית במערכה השלישית, לרוב עם משמעויות קטלניות עבור הפרוטגוניסט.
פאם פאטאל בהיסטוריה.