ויינר פעיל כמלחין קונצרטנטי וגם כמלחין לסרטים, טלוויזיה ומוזיקה לטריילרים. השתתף כמלחין וכפסנתרן בביצוע יצירותיו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה, ביניהם כנס SCI באוניברסיטת אריזונה, ארצות הברית באוקטובר 2017, פסטיבל "מוזיקה חדשה על הבאיו" בלואיזיאנה, ארצות הברית ב-2017, הפסטיבל הבינ"ל לפסנתרי צעצוע בפלורידה, ארצות הברית ב-2017, סימפוזיון ע"ש אלפרד שניטקה בלבוב, אוקראינה ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בווינה ב-2016, כנס אגודת נגני החצוצרה הבינלאומי בקליפורניה, ארצות הברית ב-2016, כנס תזמורות כלי נשיפה בינלאומי בניו יורק ב-2014, פסטיבל צלילים במדבר ב-2009, וב-2013 הוקדש קונצרט למוזיקה פרי עטו, פסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2011 וב-2013, פסטיבל הקולנוע היהודי בהונג קונג ב-2012, פסטיבל ריקודי חדר ב-2008, חג המוזיקה הישראלית ב-2008 וב-2016, פסטיבל ימי המוזיקה היהודית בקריה האקדמית אונו ב-2016 ובפסטיבל קלאסיקס בעיר יאשי ברומניה ב-2020.
יצירותיו יוצאות לאור במסגרת המכון למוסיקה ישראלית (IMI) ובמסגרת הוצאת איגוד הקומפוזיטורים בישראל (מל"י). הן בוצעו בין השאר על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הסינפונייטה של למברג באוקראינה, ואנסמבלים כגון אנסמבל מיתר, אנסמבל zeitfluss מאוסטריה אנסמבל קפריזמה, רביעיית אריאל, מקהלת אנקור, מקהלת ניצן, ועוד. מבין המנצחים אשר ניצחו על יצירותיו: דורון סלומון, עומר מאיר ולבר, יניב דינור, חן צימבליסטה.
פעילותו בתחום ההוראה.
בשנת 2007 הצטרף ד"ר ויינר לסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם הוא משמש כמרצה בסגל הבכיר לקומפוזיציה, תאוריה מוזיקלית, פיתוח שמיעה, והדרכת אנסמבלים. בשנת 2016 התמנה לראש המחלקה ליצירה רב תחומית. בשנים 14–2012 לימד כמרצה במכללת גבעת וושינגטון ובבית הספר למוזיקה "מזמור". בשנים 2016–2020 כיהן בחבר הנהלת איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
העביר הרצאות אורח על מוזיקה ישראלית, על הלחנת מוזיקה לסרטים ועל יצירותיו באוניברסיטאות מחוץ לישראל ביניהן קונצרט מיוחד שהתקיים בשנת 2017 באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ארצות הברית, בקולג' לאמנויות לאסאל בסינגפור בשנת 2019, באוניברסיטת מונטוואלו באלבמה, ארצות הברית ב-2018, באוניברסיטה של הפיליפינים ובאוניברסיטה על שם סנטו תומאס במנילה, הפיליפינים בשנת 2019, בקונסרבטוריון של סצ'ואן בצ'נגדו, סין ב-2019, ובבית הספר על שם בוכמן מהטה באוניברסיטת תל אביב. השתתף בכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי" באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2015 ו-2017.
פעיל בתחום של חקר המוזיקה של המלחינים שנספו בשואה ומשנת 2014 עובד בשיתוף עם יד ושם שגרירויות ישראל במזרח, ביניהן סינגפור, תאילנד, סין, מיאנמר, סינגפור, נפאל, בארגון קונצרטים של מלחינים יהודים אשר נספו בשואה, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה. במסגרת פעילות זו ניהל מוזיקלית את הקונצרט "תווים של תקווה" בשנת 2018, בהשתתפות שירי מימון, נתן דטנר, והתזמורת הסימפונית אשדוד.
אמילי מדיץ-פליקאן
אמילי מדיץ-פליקאן (בגרמנית: Emilie Mediz-Pelikan; 2 בדצמבר 1861 – 19 במרץ 1908) הייתה ציירת נוף אוסטרית. רבות מיצירותיה מראות השפעה סימבוליסטית. הייתה חברה בקבוצת "הזצסיון הווינאי".
חייה.
אביה היה מנהל כספים ממשלתי. בשנת 1883 היא הפכה לתלמידתו הפרטי האחרונה של צייר הנוף, אלברט צימרמן, היא סייעה לו קודם בזלצבורג. שנתיים לאחר מכן ליוותה אותו למינכן, שם נפטר בשנת 1888. היא התגוררה גם במושבת האמנים בדכאו, שם עבדה עם אדולף הלזל ופריץ פון אוהדה. מאוחר יותר בילתה בפריז ובמושבת האמנים בקנוקה, בלגיה.
בדכאו היא הכירה צייר וינאי בשם קארל מדיץ ופגשה אותו שוב בקנוקה. בשנת 1891 הם נסעו לווינה והתחתנו, אך לא זכו להצלחה שם. בהתחלה הם עברו לעיר קרמס על הדונאו, שם נולדה בתם. בשנת 1894 הם החליטו להתיישב בדרזדן.
הם ערכו נסיעות רבות לאזור טירול, איטליה וחוף הים האדריאטי. בשנת 1898, הייתה לה תצוגה גדולה בתערוכה הראשונה של הזצסיון הווינאי. בשנת 1901, לאחר מכן הציגה בתערוכה בינלאומית בדרזדן. היא וקארל ערכו תערוכה משותפת בשנת 1903 והיו לה גם שתי תערוכות מרכזיות בבית האמנים בברלין.
בשנת 1908, בגיל ארבעים ושבע בלבד, היא נפטרה פתאום מאי ספיקת לב.
שיתוף הפעולה עם בעלה היה אינטנסיבי מאוד, ולאחר מותה הוא מעולם לא התאושש לחלוטין. הוא סירב לאפשר להציג תערוכות שלה. לאחר מותו עברו ציוריה לידי ממשלת מזרח גרמניה ונשכחו. בשנת 1986 נערכה תערוכה קטנה בלינץ, אך רק מאז שנת 2000 התגלתה עבודתה מחדש.
עבודותיה נכללו בתערוכה במוזיאון בווינה 2019 – "עיר הנשים: נשים אמניות בווינה בין השנים 1900-1938" .
קארל מדיץ
קארל מדיץ (בגרמנית: Karl Mediz; 4 ביוני 1868 – 11 בינואר 1945) היה צייר נוף ודיוקן אוסטרי. רבות מיצירותיו הם בסגנון סימבוליסטי.
קורות חייו.
מדיץ נולד למשפחת סוחרים וגדל אצל דודתו, בהמשך עבד בחנות הכלבו של דודו. לאחר שהתגלו כישרונותיו האמנותיים, והמלצתו של צייר הקיסר פרידריך פון אמרלינג, הוא נשלח ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אצל כריסטיאן גריפנקרל ופריץ ל'אלמן. לאחר מכן עבר ללמוד במינכן עם פול הרמן וגנר (1852–1937) ואלכסנדר דמטריוס גולץ. הוא סיים את האקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1888, במושבת האמנים בדכאו, הוא פגש את הציירת אמילי פליקאן, לה נישא בשנת 1891. למרות היכרותו עם תיאודור פון הורמן והמלצות פריץ פון אוהדה, פרנץ פון לנבאך ולודוויג הבסי, הוא ואמילי לא יכלו להתקדם וחיו בעוני בווינה. הם עברו לקרמס על הדונאו ובעזרתם הכספית של חברים הוא הצליח ללמוד באיטליה. בשנת 1894 הזוג התיישב בדרזדן.בין השנים 1902–1912 הוא היה חבר ב"האגנבונד", שנתן חסות לתערוכה משותפת שלו ושל אשתו אמילי 1903. הוא הציג גם בווינה ב-1904 ובברלין ב-1905 וב-1906.
אחרית ימיו.
לאחר מותה הפתאומי של אמילי מאי ספיקת לב בשנת 1908, הוא היה בדיכאון ומעולם לא התאושש לחלוטין. הוא ערך רק עוד תערוכה אחת, ברומא בשנת 1911, ואז נעלם מהחיים הציבוריים והתרכז בציור. הוא מת לפני הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה.
עד מהרה עיזבונו עבר לידי השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית והן נשכחו עד שנת 1986, אז הוצגה תערוכת ציוריו ושל אמילי באוברסטררייכישה לנדסמוזין בלינץ.
אדפטוגן
אדפטוגן זהו מונח בתחום צמחי המרפא המערביים המגיע מהמילה אדפטציה, כך שהרעיון בו אדפטוגנים הוא לתמוך במצבי מתח מתמשכים, לייצב תהליכים פיזיולוגיים ולסייע להומאוסטזיס.
המונח נטבע בשנות הארבעים כדי לתאר חומר שיכול לחזק את העמידות לסטרס.
רוב המחקרים על השפעת חומרים אלה נערכו בברית המועצות, קוריאה וסין לפני שנות השמונים. כמו כן נבחנו השערות שונות בנוגע למנגנון הפעולה שלהם, אך לא הגיעו למסקנות.
בחוות הדעת של הוועדה האירופית למוצרים של צמחי מרפא של הסוכנות האירופית לתרופות על השערת האדפטוגן, היא מסבירה כי בניגוד לתרופות ידועות, אדפטוגנים אמורים להיות לא ספציפיים לגורם סטרס מסוים. נערכו מחקרים מרובים במשך עשרות שנים שטענו לשיפור של איכות החיים באופן כללי ולהשפעה מרפאת של החומרים במצבים קליניים הקשורים לסטרס. נוסף על כך, דווח שהם משפיעים לטובה כשהם ניתנים לצד טיפול רגיל במחלות כרוניות מסוימות. עם זאת, הניסויים לא נעשו ותוארו בדרך המקובלת ולכן אי אפשר להשתכנע (לדוגמה, היו ניסויים בהם מספר החולים היה קטן מאוד, לא צוין איזה תכשיר ניתן, לא הוגדרו קריטריונים לקביעת השפעה וכדומה).
מכיוון שכך, נאסר באיחוד האירופי להשתמש במונח "אדפטוגן" בשיווק.
לסיכום, קובעת הוועדה, נראה שהתוצאות מצדיקות מחקרים נוספים. מסקנת הדו"ח היא שהשערת האדפטוגן לא הוכחה ושניתן להשתמש במונח זה רק במוצרים של רפואת צמחים מסורתית.
נכון ל-2020, המונח אינו מקובל בתחומי הרוקחות, הפיזיולוגיה והרפואה הקונבנציונלית באיחוד האירופי. בארצות הברית הזהירה ה-FDA בשנת 2013 חברה שהשתמשה במונח בפרסומיה. גם התומכים ברעיון האדפטוגני טוענים שאי אפשר להסביר אוו בעזרת המודל המדעי הרדוקציוניסטי הסטנדרטי.
אברהם מפוזנא
צעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב
צעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב יצאה ב-1 בדצמבר 1939 מככר העיר בחלם ונרצחו בה קרוב ל-4,000 גברים מיהודי חלם והרוביישוב. זוהי צעדת המוות הראשונה בשואה.
תיאור צעדת המוות.
במועד פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 חיו בחלם ובכפרים הסמוכים כ-18,000 יהודים, מעל מחצית אוכלוסייתה של העיר. יהודי חלם היוו את עמוד התווך במסחר בעיר, בבנקאות ובתעשייה. היהודים היוו חברה הטרוגנית ומגוונת – החל באנשי חסידויות וחצרות רבנים וכלה באקדמאים, אומנים ופוליטיקאים.
בסוף נובמבר 1939 פרסמו הנאצים הודעה, על פיה נדרשים כל הגברים היהודים, בגילאי 16 עד 60, להתרכז ביום שישי בבוקר, 1.12.1939, בכיכר העיר. במועד זה התייצבו בככר כ-2,000 מיהודי חלם. השאר – בחרו להתחבא או לחמוק לכפרים הסמוכים. הנאצים הקיפו עם מכונות ירייה את המתייצבים והותירו אותם לעמוד במשך שעות, תוך השפלות ושריפת מסמכים ותעודות שהביאו עימם. כעבור מספר שעות הובילו אותם לעיר הרוביישוב, לאחר שירו בנכים ומוגבלים. הגברים היהודים נאלצו לצעוד בשלג במהירות תוך השפלות, מניעת אוכל ושתייה, ורציחת כל מי שנדמה שמעכב את הצעדה. עשרים ממנהיגי הקהילה, נורו 20 קילומטרים מזרחית לחלם, ביער פופולוביצה.