בשנת 1950 ניסה ארנסט באסיג, מנהל התאחדות החירויות האזרחיות האמריקאיות בסן פרנסיסקו, לייבא לארצות הברית את "חוג הסרטן" ביחד עם הרומן הנוסף של מילר, "חוג הגדי". המכס עצר את הרומנים ובאסיג תבע את הממשל. לפני שהתיק הגיע למשפט, ביקש באסיג בעתירה שבית המשפט יכיר ב-19 הצהרות של מבקרי ספרות שהעידו על "הערך הספרותי של הרומנים ועל מעמדו של מילר כסופר רציני". ההצעה נדחתה על ידי השופט לואיס א. גודמן והתיק עבר למשפט עם גודמן. גודמן הכריז על שני הרומנים כמגונים. באסיג ערער על ההחלטה למעגל התשיעי לערעורים, אולם הרומנים הוכרזו שוב "כ"מגונים"" בהחלטה פה אחד ב"באסיג נגד ארצות הברית".
בשנת 1961, כאשר דפוס גרוב פרסמו את הספר באופן חוקי בארצות הברית, הובאו למעלה מ-60 תביעות גסויות בלמעלה מ-21 מדינות נגד מוכרי ספרים שמכרו אותו. חוות הדעת של בתי משפט היו שונות; לדוגמה, בדעת מיעוט, כתב שופט בית המשפט העליון בפנסילבניה, מייקל מוסמאנו, כי הספר הוא... "לא ספר. זוהי בריכת שופכין, ביוב פתוח, בור של ריקבון, התכנסות מזוהמת של כל הרקוב בפסולת של הא-מוסריות האנושית."
המו"ל בארני רוסט שכר את עורך הדין צ'ארלס רמבאר כדי לעזור לרוסט להוביל את "המאמץ לסייע לכל מוכר ספרים שיועמד לדין, ללא קשר לשאלה האם הייתה חובה חוקית לעשות זאת". רמבאר טען בהצלחה במהלך שני ערעורים, במסצ'וסטס ובניו ג'רזי, אף על פי שהספר המשיך להיחשב מגונה בניו יורק ובמדינות אחרות.
בשנת 1964 בית המשפט העליון של ארצות הברית, בגרוב". נ." "גרשטיין" ציטט את המקרה של "ג'ייקובליס נ '." "אוהיו" (שהוכרע באותו יום) וביטלה את ממצאי בית המשפט של המדינה לפיו "חוג הסרטן" נחשב למגונה.
מדינות אחרות.
הספר נאסר גם מחוץ לארצות הברית:
ביקורת.
מבקרים יחידים.
בשנת 1935 קרא ה. ל. מנקן את מהדורת פריז משנת 1934 ושלח פתק מעודד למילר: "קראתי את "חוג הסרטן" לפני חודש. נראה לי שזו יצירה מעולה של ממש וכך דיווחתי למי ששלח אותה אלי. עוד אודות זאת, כאשר נפגש."
במאמרו "בבטן הלויתן" משנת 1940 כתב ג'ורג 'אורוול את הדברים הבאים: אני ממליץ בכנות לכל מי שלא עשה זאת לקרוא לפחות את "חוג הסרטן". עם קצת תושייה, או על ידי תשלום מעט מעל המחיר שפורסם אתה יכול להשיג אותו, וגם אם חלקים ממנו יגעילו אותך, הוא ידבק בזיכרון שלך... כאן לפי דעתי מצוי כותב הפרוזה הבדיונית היחיד בעל הערך הקל ביותר שהופיע בין הגזעים דוברי האנגלית מזה כמה שנים. גם אם יתנגדו לכך כהפרזת יתר, מן הסתם יש להודות שמילר הוא סופר יוצא דופן, שווה יותר ממבט יחיד; והרי הוא סופר שלילי, לא קונסטרוקטיבי, לא מוסרי, סתם עוד יונה, קבל פסיבי של רוע, מעין וויטמן בין הגוויות... סמואל בקט התייחס אליו כאל "אירוע חשוב בתולדות הכתיבה המודרנית". נורמן מיילר, בספרו על מילר שכותרתו "גאונות ותאווה" משנת 1976, כינה אותו "אחד מעשרת או עשרים הרומנים הגדולים של המאה שלנו, מהפכה בתודעה שוות ערך ל"השמש עולה גם כן".
אדמונד וילסון כתב על הרומן: הטון של הספר ללא ספק נמוך; "חוג הסרטן", למעשה, מנקודות מבט הן של התרחשויותיו והן של השפה בה הם מועברים, הוא הספר הנמוך ביותר מבחינת נקודת זכות ספרותית אמיתית שאי פעם זכור לי שקראתי ... יש נוחות מוזרה של מזג וסגנון הרוחצת את כל הקומפוזיציה גם כשהוא מגעיל או מתיש. "בפוליטיקה המינית" (1970), כתבה קייט מילט כי מילר "הוא מצבור של נוירוזות מיניות אמריקאיות", ומראה "חרדה ובוז" כלפי נשים ביצירות כמו "חוג הסרטן".:295–296 בשנת 1980, תיארה אנטול ברויארד את "חוג הסרטן" כ"רומן הראשון והטוב ביותר של מר מילר", כשהוא מראה "כשרון למציאת סמליות במקומות לא פולשניים" ובעל "משפטים יפים." ג'וליאן סימונס כתב ב-1993 כי "אפקט ההלם [של הרומן] חלף", אם כי "הוא נשאר מסמך יוצא דופן". מאמר משנת 2009 של איוואן מוריסון אודות הספר תיאר אותו כ"מציל חיים" כשהוא "נדד ממשקה למשקה וממיטה למיטה, קרוב באופן מסוכן לקריסה מוחלטת".
רשימות הספרים הטובים ביותר.
הספר נכלל במספר רשימות של הספרים הטובים ביותר, כגון:
השפעות.
השפעות ספרותיות על מילר.
מבקרים ומילר עצמו טענו שמילר הושפע מהסופרים הבאים בעת כתיבת הרומן:
השפעת הרומן על סופרים אחרים.
"חוג הסרטן" "השפיע עצומות ובאופן שבלתי ניתן למחיקה הן על המסורת הספרותית האמריקאית והן על החברה האמריקאית בכללותה". הרומן השפיע על סופרים רבים:
עיבוד.
הרומן עובד לסרט "חוג הסרטן" (1970) בבימויו של ג'וזף סטריק, ובכיכובם של ריפ טורן, ג'יימס קלהן ואלן בורסטין. מילר היה "יועץ טכני" במהלך הפקת הסרט; אף על פי שהיה לו הסתייגות מהעיבוד שנעשה לספר הוא שיבח את הסרט הסופי.:147 הסרט הוגדר כבעל תוכן מיני בארצות הברית, ומאוחר יותר שונה למותר לצפייה מגיל 17.
תסריט.
כתב יד של הספר נמכר במכירה פומבית במחיר של 165,000 דולר בשנת 1986. אוניברסיטת ייל היא כיום בעלת התסריט שהוצג לציבור בשנת 2001.
פרוסקו
פּרוֹסֶקוֹ (באיטלקית: Prosecco) הוא יין לבן איטלקי בעל מעמד גאוגרפי מוגן (התוויות DOC ו-DOCG) המיוצר באזור גדול המשתרע על תשע נפות במחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה בצפון איטליה, וקרוי על שם הכפר פרוסקו. הוא מיוצר מענבי פרוסקו (שם הזן שונה ל בשנת 2009 בתוך האיחוד האירופי כדי לשמור על השם המסחרי לאזור הגידול המקורי), אך כללי המוצר מאפשרים לעד 15% מהיין להיות מזנים מותרים אחרים.
פרוסקו מיוצר כמעט תמיד כיין נתזים (spumante) או יין נתזים למחצה (frizzante), אם כי מותר לייצרו גם כיין נטול פחמן דו-חמצני המכונה יין שקט (tranquillo). בתוך האזור הגאוגרפי המוגדר הגדול יותר נמצאים שני אזורים קטנים בעל ההתוויה המחמירה יותר DOCG, "פרוסקו קונליאנו וואלדוביאדנה" (Conegliano Valdobbiadene Prosecco) בגבעות שבין העיירות ו, ו"פרוסקו אזולו" (Asolo Prosecco) סביב העיירה הסמוכה . פרוסקו סופריורה (Prosecco Superiore) הוא תמיד יין נתזים, ומגיע רק מאזורי DOCG אלו.
בשנת 2019 הפך אזור "גבעות הפרוסקו של קונליאנו וואלדוביאדנה" (Le Colline del Prosecco di Conegliano e Valdobbiadene) לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בעיקר בגלל התפקיד של האזור בייצור פרוסקו.
היסטוריה.
בטריאסטה בתחילת המאה השש-עשרה, שווק היין המקומי "ריבולה"" (Ribolla) כיצירה מחדש של יין הפוקיניאן, שפליניוס הזקן הילל בספרו תולדות הטבע וליוויה אשתו של הקיסר אוגוסטוס שיבחה את תכונותיו הרפואיות. הצורך להבדיל בין "ריבולה" של טריאסטה לבין יינות אחרים בעלי אותו שם, שיוצרו באזור גוריציה ובעלות נמוכה יותר באיסטריה, הוביל בסוף המאה לשינוי שם. בעקבות מקום הייצור כביכול בעת העתיקה, היין נקרא "קסטלום נובילה וינום פוקינום" (castellum nobile vin Pucinum), על שם הטירה הסמוכה לכפר פרוסקו.
האזכור הידוע הראשון של השם פרוסקו מיוחס לנוסע האנגלי , אם כי הוא השתמש באיות Prosecho. מוריסון, שביקר בצפון איטליה בשנת 1593, מציין: "כאן מגדלים את היין פוקינום, שמכונה כיום פרוסצ'ו, שפליניוס הרבה לשבח". הוא ממקם את פרוסקו בין היינות המפורסמים של איטליה. שיטת הייננות, המאפיין המובהק של פרוסקו המקורי, התפשטה תחילה בגוריציה, אחר כך דרך ונציה בדלמטיה, ויצ'נצה וטרוויזו.
בשנת 1754 מופיעה לראשונה המילה פרוסקו בספר "איל רוקולו דיטירמבו" (Il Roccolo Ditirambo), שנכתב על ידי אורליאנו אקנטי (Aureliano Acanti) בנובולדו, השוכנת בנפת ויצ'נצה.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה יין נתזים של פרוסקו מתוק למדי, ובקושי ניתן להבחין בינו לבין המיוצר בפיימונטה. מאז השתפרו טכניקות הייצור והובילו ליינות איכותיים יותר המיוצרים כיום. על פי דיווח בניו יורק טיימס משנת 2008, גדלה מאוד הפופולריות של פרוסקו בשווקים מחוץ לאיטליה, כאשר המכירות העולמיות גדלו באחוזים דו ספרתיים מאז שנת 1998, וסייע לכך גם מחירם הנמוך יחסית. היין חדר לשוק היין האמריקני בשנת 2000 באמצעות מיונטו, כיום היבואן הגדול ביותר של פרוסקו. הצריכה גדלה מאוד גם בבריטניה, שהפכה באמצע העשור השני של המאה ה-21 לשוק הייצוא הגדול ביותר של פרוסקו, וצרכה רבע מכל הייצור האיטלקי.
עד 2008 היה הפרוסקו מוגן על ידי התוויה של DOC בתחומי איטליה, כ"פרוסקו די קונליאנו-ואלדוביאדנה", "פרוסקו די קונליאנו", "פרוסקו די ואלדוביאדנה" ו-"פרוסקו די קולי אזולני".
משנת 2009 קודמו שני האזורים הללו למעמד DOCG. כדי להגן עוד יותר על השם, העמותה של מגדלי פרוסקו מסורתיים קדמה את הרעיון לקבל מעמד גאוגרפי מוגן לפרוסקו מצפון איטליה על פי החוק האירופי. מכאן שמאז 1 בינואר 2010, פרוסקו הוא, על פי הוראת שר החקלאות האיטלקי מיום 17 ביולי 2009, כבר לא שמו של זן ענבים (שכונה כיום גלרה), אלא כינוי מקור בלבד. שינוי זה אושר על ידי תקנה EG. 1166/2009 מיום 30 בנובמבר 2009.
ייצור.
שלא כמו שמפניה, פרוסקו מיוצר בשיטה האלטרנטיבית של שרמה-מרטינוטי (Charmat–Martinotti), שבה מתרחשת התסיסה המשנית בתוך מכלי פלדת אל-חלד במקום בכל בקבוק בפני עצמו, מה שהופך את היין לזול יותר לייצור וזמן הייצור המינימלי הוא 30 יום. פרוסקו איכותי יותר בשיטה זו יתסיס את היין לאורך תקופה ארוכה יותר, עד לסביבות 9 חודשים (שארמה לונגו). עם זאת, כללי הייצור של שני אזורי ה-DOCG מאפשרים גם להשתמש בשיטה המסורתית של תסיסה משנית בבקבוק, הידועה באיטליה בשם "השיטה הקלאסית" (Método Classico). כללי ה-DOC וה-DOCG מאפשרים לעד 15% מיין פרוסקו להיות תערובת של ורדיסו (Verdiso), ביאנצ'טה טרוויאנה (Bianchetta Trevigiana), פררה (Perera), שרדונה, פינו ביאנקו, פינו גרי או פינו נואר.