תרומתו המחקרית העיקרית של שפירא היא בכל הקשור לתופעת העלאת עצמותיהם וקבורתם מחדש של מנהיגים ציונים בארץ ישראל לפני קום המדינה. שפירא פרסם כמה מאמרים בנושא זה ואף הרצה על הנושא במסגרות שונות. שפירא חקר את מערת ניקנור במתחם הגן הבוטני שבקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ואת סוגיית העלאת עצמותיו וקבורתו של יהודה לייב פינסקר, מנהיג תנועת חובבי ציון ומחבר ה"אוטואמנציפאציה". עצמותיו של פינסקר הועלו מאודסה לארץ ישראל לקבורה מחודשת במערת ניקנור בשנת 1934. במאמרו "מערת ניקנור בהר הצופים: הפנתאון שקדם להר הרצל" מגולל שפירא את הניסיון שלא צלח של מנחם אוסישקין, ממנהיגי הציונות הרוסית וראש הקרן הקיימת לישראל, להפוך את מתחם מערת ניקנור מימי הבית השני לפנתאון לאומי ציוני מודרני. אוסישקין יזם את קבורתו המחודשת של פינסקר, מורהו מרוסיה, במערת ניקנור ואף ציווה כי ייקבר בבוא העת לצדו במערה. רעיון זה בדבר פנתאון לאומי בהר הצופים לא היה מקובל על ראשי האוניברסיטה העברית, בראשם יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה. לאחר מותו של אוסישקין ב-1941 מולאה צוואתו בדבר רצונו להיקבר לצד מורו פינסקר במערת ניקנור, אך בכך גם נגנז הרעיון להפיכת המתחם לפנתאון לאומי: "דומה כי עם מותו של אוסישקין הלך רעיונו בדבר הפיכת מערת ניקנור לפנתאון לאומי-ציוני ודעך, עד שנגוז לגמרי. היה זה בעיקרו רעיון שלו ועם מותו לא נמצאו אישים ציונים ששאפו להמשיך אותו". שפירא תרם במחקרו אודות מערת ניקנור לפיתוח ושימור חלק זה של הגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים. לאחר מותו נחנכה פינת הנצחה לזכרו במתחם מערת ניקנור.
אפר ומלט: מכס נורדאו ולידת התופעה של העלאת עצמות מנהיגים יהודים וציונים לארץ ישראל בעת החדשה.
בשנת 2010 הגיש שפירא למכון ליהדות זמננו את עבודת המאסטר שלו אודות העלאת עצמותיו וקבורתו המחודשת של מכס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית והוגה רעיון יהדות השרירים. עצמותיו של נורדאו הועלו לארץ ישראל בשנת 1926 והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. לצדו נקבר מאוחר יותר ראש-העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף שקידם ויזם את קבורתו של נורדאו בעיר. בעבודת התזה שלו, מסביר שפירא כיצד יש להבין את העלאת עצמות נורדאו וקבורתו המחודשת בתל אביב: "בשלהי אפריל 1926, בשעה ששרידיו של מאכס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית, היו בדרך לארץ ישראל, החלו ממשיכי דרכו לתפוס כי אירוע ללא תקדים עומד להתרחש לנגד עיניהם... במקביל להחלת המנדט הבריטי, צמחו, התגבשו והתחזקו ביישוב ובגולה קבוצות חברתיות ותרבותיות חדשות לצד ישנות. התחזקות של כמה קבוצות כמו מנהיגי העיר תל אביב לצד 'בני חוגו של הרצל', תופסת מקום מרכזי בתהליך העלאת שרידי נורדאו".
חקר תולדות יהודי גרמניה ועליית הקולנוע הציוני.
הסרט "אדמה" (1948) ופועלו החינוכי של זיגפריד להמן.
בשנת 2009 שוחזר בידי ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג באוניברסיטה העברית הסרט הארצישראלי "אדמה" שנעשה בשנת 1947 על אודות החיים בכפר הילדים והנוער בן-שמן. הסרט בוים בידי הבמאי היהודי-שווייצרי הלמר לרסקי וביוזמתו של מייסד בן-שמן, ד"ר זיגפריד להמן. עד אז נחשב הסרט אבוד. בשנת 2010, במסגרת עבודתו כעמית מחקר בארכיון זה, כתב שפירא עבודת מחקר ראשונה שעסקה בניתוח של הסרט "אדמה", שזה מכבר התגלה ושוחזר. עד אז דנו החוקרים בגרסה שנייה של הסרט, שיצאה בארצות הברית ב-1949 ותחת כותרת שונה, "Tomorrow's a wonderful day" ("יום נפלא הוא המחר"). נכון ל-2016, מחקרו של שפירא על הסרט "אדמה" עתיד לראות אור בקרוב.
הופעה חיה בקיסריה
ג'ים קארטר
3GSM World Congress
הדיג'ה סולטאן
וולורהמפטון
פילון מלריסה
לריסה (כדורגל)
לריסה (עיר)
גרנט ג'וזף וולזלי
פרגלי אבראהים פאשא
פרגלי אִבּראהים פאשא (בטורקית: Pargalı İbrahim Paşa, 1493, פארגה, הרפובליקה של ונציה - 15 במרץ 1536, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית) היה וזיר גדול באימפריה העות'מאנית בין השנים 1523–1536, בראשית ימי שלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון.
חייו.
אבראהים נולד בפארגה, עיירת דייגים ברפובליקה של ונציה (כיום בצפון יוון), למשפחת מלח נוצרי אורתודוקסי. בילדותו נחטף אבראהים על ידי שודדי ים ונמכר לעבדות בארמון במניסה, הארמון שבו קיבלו את חינוכם יורשי העצר (שהזאדה) של האימפריה העות'מאנית. בעודו במניסה הפך לחבר קרוב של השהזאדה סולימאן (שהפך בהמשך לסולטאן סולימאן הראשון) וקיבל את חינוכו בחצרו של השהזאדה, שם רכש ידע במגוון מקצועות ושליטה במספר שפות. לאחר עלייתו של סולימאן לשלטון ב-1520 הוא הפך לבזייר של הסולטאן ובהמשך הוכיח את יכולותיו בזירה הדיפלומטית ובמסעות צבאיים. התקדמותו במעלה הדרגות והתפקידים הייתה מהירה, כך שלעיתים זכה לקנאה מצד נושאי המשרות הבכירות האחרים.
ב-1523 קיבל אבראהים פאשא את תפקיד הוזיר הגדול של האימפריה, ובהמשך אף קיבל את תואר שר המלחמה (Serasker) ותארים נוספים אשר הרחיבו את סמכויותיו לכמעט זהות לאלה של הסולטאן עצמו.
ב-1525, זמן קצר לאחר המרד והוצאתו להורג של שליט מצרים מטעם הסולטאן, האין אהמט פאשא, נשלח אבראהים פאשא למצרים ולזמן קצר כיהן כביילרבי שלה, במהלכו ביצע רפורמות נרחבות במערכות השלטון האזרחי והצבאי של האזור, וחיבר קובץ חוקים אשר מקבע את אותה רפורמה.
בעבר נטען שאבראהים פאשא נישא לאחותו של סולימאן, חדיג'ה סולטאן, אך כיום טענה זו אינה מקובלת. היסטוריונים הראו שהוא נישא לאישה אחרת בשם Muhsine Hatun. הוא הפך לדאמאט (תואר שהוענק למי שנישא לבת השושלת העותמאנית), אך היסטוריונים לא נוטים להשתמש בתואר זה בהקשרו של אבראהים, ייתכן כדי לא לבלבל בינו לבין מדינאים אחרים שנשאו שמות דומים. הכינוי הנפוץ ביותר של אבראהים שמופיע במקורות הוא "פרגלי", על שם עיר הולדתו, ובנוסף ידועים גם הכינויים "פרנק" (Frenk, "האירופאי"), "מאקבול" ("המועדף") ו"מאקטול" ("ההרוג").
במישור הדיפלומטי, מגעיו עם מדינות המערב הנוצריות נחלו הצלחה. אבראהים פאשא, אשר ראה עצמו כ"כוח האמיתי מאחורי האימפריה" נהג לנקוט טקטיקות מגוונות במשא ומתן לחתימת הסכמים מול שליטי ממלכות אירופה. המדינאים הוונציאנים אף נהגו לכנותו "אבראהים המפואר", בעקבות הכינוי שדבק במקור לסולטאן סולימאן. ב-1533 שכנע אבראהים את קרל החמישי להפוך את הונגריה למדינה וסאלית ביחס האימפריה העות'מאנית. ב-1535 כרת הסכם היסטורי עם מלך צרפת פרנסואה הראשון, שבמסגרתו קיבלה צרפת זכויות יתר במסחר עם האימפריה העות'מאנית, בתמורה לתמיכה צרפתית במאבקה של האימפריה נגד שליטי בית הבסבורג. הסכם זה גם היווה את תחילתה של הברית הצרפתית-עות'מאנית, אשר התקיימה למעלה מ-250 שנה, עד ימי נפוליאון בונפרטה.
ירידתו מגדולה והוצאתו להורג.
קרנו של אבראהים החלה לרדת בעיני הסולטאן במהלך הקמפיין נגד האימפריה הספווית, אז החל לכנות עצמו "סרסקר סולטאן". הוספת המילה סולטאן לתואר שר המלחמה, התפרשה בעיני סולימאן כעלבון אישי. ידועה גם לפחות שיחה אחת שערך אבראהים עם השגריר האוסטרי בשנת 1533, במהלכה פיאר עצמו יתר על המידה בצורה שהתפרשה כאיום על סמכויותיו של הסולטאן.
תקריות נוספות, אשר חרצו בסופו של דבר את גורלו של אבראהים התרחשו גם הן במהלך אותה מערכה, בהן התגלע ריב בין אבראהים פאשא ואיסקנדר צ'לבי, שר האוצר הוותיק של האימפריה העות'מאנית וחונכו האישי של אבראהים, בנוגע לקבלת ההחלטות במהלך המסע המלחמתי. איסקנדר צ'לבי, שנחשב מקורבו של הסולטאן, קיבל סמכויות נרחבות במהלך המסע, שאיפשרו לו במקרים מסוימים לבטל פקודות שניתנו על ידי אבראהים ואף הורה לו לנוע עם חייליו מחלב לכיוון אזרבייג'ן, במקום לבגדאד, יעדו המקורי של אבראהים. אף שציית, עצם העובדה כי מישהו באימפריה זולת הסולטאן עולה עליו בכוחו לא מצאה חן בעיני אבראהים, מה שהביא אותו לשורת החלטות והכפשות שמטרתן הייתה לפגוע בצ'לבי, דבר אשר במהרה הגיע לאוזניו של הסולטאן סולימאן. בהמשך אף צ'לבי עצמו הוצא להורג, לאחר שבראשית שנת 1535 פקד על אבראהים להישאר עם חייליו בעומק שטח האויב, דבר שהתפרש על ידי הסולטאן, עם הגעתו לטבריז, כסיכון לצבא ולאימפריה. במילותיו האחרונות, האשים איסקנדר צ'לבי את אבראהים פאשא בחוסר נאמנות לסולטאן, האשמה שהשפיעה על הסולטאן לקבל החלטה להעניש את אבראהים.
בליל ה-14–15 במרץ 1536 הוזמן אבראהים פאשא לארוחת ערב בארמונו של הסולטאן, ולאחר הארוחה הוצא להורג בחניקה על ידי ארבעה תליינים אילמים.
בתרבות.
הסופר הצרפתי לואי גארדל כתב בשנת 1997 רומן בשם L’Aurore des bien-aimés אשר עוסק בחייו של אבראהים פאשא.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגולם אבראהים פאשא על ידי השחקן הטורקי אוקאן ילביק.
מחוז בוטושאן
C sharp
פרגלי איבראהים פאשה
הבנגלס
ולדמר הצעיר
ולדמר הצעיר (בדנית: Valdemar den Unge; 1209 בערך – 28 בנובמבר 1231) היה מלך דנמרק מ-1218 ועד מותו.
ביוגרפיה.
ולדמר היה בנו הבכור והמלך השותף של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו הראשונה, דגמר מבוהמיה. הוא מת על פני אביו ולפיכך מעולם לא היה שליט יחיד. לעיתים הוא מאוזכר בשם "ולדמר השלישי", למשל, בכתובת שעל קברו רשום בלטינית, Waldemarus Tertius Rex Daniae, Filius Waldemari Secundi (ולדמר השלישי, מלך דנמרק, בנו של ולדמר השני). למרות ששם זה מתייחס בדרך כלל לולדמר משלזוויג שמלך על דנמרק יותר מאוחר.
ראשית חייו.