אתנוגרפיה היא הצפייה הישירה, ממקור ראשון, בהתנהגות יומיומית של חברה או קבוצה של אנשים בעלי מכנה משותף. החוקר עצמו עשוי אפילו ליטול חלק בתהליך ואז, לשמש בפועל כמשתתף ולא רק כצופה. אתנוגרפיה היא ענף מחקר המבוסס כולו על עבודת שדה. מטרת האתנוגרפיה היא תיעוד תופעות בזמן התרחשותן, זמן אמת, ותיעוד תפישת העולם של מושא המחקר בהקשר לעולם היומיומי בו הוא חי, לחברה ולתופעות בפרט, על ידי החוקר. אחת הביקורות כלפי האתנוגרפיה היא שנוכחות החוקר בשטח, בזמן אמת, עלולה לגרום או לתרום לתוצאות שאינן מדויקות. זאת מכיוון שמושאי המחקר עלולים להתנהג בצורה שונה מהרגיל עקב נוכחתו של החוקר (שכן נוכחות זאת היא לרוב מאורע בלתי-רגיל). לכן, מסכמים המבקרים, מכיוון שהתנהגות מושאי-המחקר אינה זו שבנורמה, התוצאות הנובעות מהמחקר הן שקריות כי הן אינן מתארות את ההתנהגות הנורמלית של מושאי-המחקר בזמן התרחשות התופעה.
ישנן מספר נושאי-בת של האתנוגרפיה בתוך האנתרופולוגיה התרבותית. החל בשנות ה-50 ודרך תחילת שנות ה-60, אנתרופולוגים החלו לכתוב "וידויים" אתנוגרפיים שהביאו לידיעת הקהילה הבינלאומית את טיבו של המחקר האתנוגרפי. מהמפורסמות שביצירות אלה הן "ארצות טרופיות נוגות" של קלוד לוי-שטראוס, "The High Valley" מאת קנת' ריד ו-"The Savage and the Innocent" של דייוויד מייבורי-לואיס כמו-גם "Return to Laughter" מאת אלינור סמית' בואן (לורה בוהנן) הדמיוני במקצת. מאוחר יותר, אתנוגרפיות "רפלקסיביות" טבעו את הטכניקה לפיענוח הבדלים תרבותיים על ידי הצגת ההשפעות שלהם על האתנוגרף (זהו החוקר העוסק באתנוגרפיה). דוגמאות מפורסמות כוללות את "Reflections on Fieldwork in Morocco" של פול ריינבאו, "The Headman and I" מאת ג'אן-פול דומון ו-"Tuhami" של וינסנט קראפאנזאנו. בשנות ה-80, תחת השפעת המחשבה הפוסטקולוניאלית/פוסט סטרוקטוריאלית, ביקרו האתנוגרפים בחריפות את השפה בה נעשה שימוש ביצירות אתנוגרפיות. אתנוגרפיות "ניסוייות", החושפות את תסיסתה של הדיסציפלינה, כוללות בתוכן את "Shamanism, Colonialism, and the Wild Man" של מיכאל טוציג, "Debating Muslims" של מיכאל. פ.ג'.פישר ומדי עבדי, "A Space on the Side of the Road" מאת קת'לין סטיוארט וְ-"Advocacy after Bhopal" של קים פורטון.
אנתרופולוגים תרבותיים, כמו קליפורד גירץ, לומדים ומפרשים מחלוקות תרבותיות באמצעות אתנוגרפיה המבוססת על עבודת-שדה עצמאית. בכך הם מספקים תיאור על תרבות, חברה או קהילה מסוימת. במסגרת עבודת השדה מבלים האתנוגרפים שנה לפחות בקרב החברה אותה הם חוקרים ולומדים על מנהגיהם ודרך חייהם. האתנוגרף הוא לרוב חלק מנושאי-המחקר וצופה, כאחד. האתנוגרף לוקח חלק פעיל במאורעות אותם הוא לומד מכיוון שדבר זה עוזר לו להבין את הלך-הרוח והמחשבה המקומית.
הטכניקות במחקר אתנוגרפי:
אתנוגרפרים לא משתמשים בהכרח בכל השיטות הללו. השיטות הנפוצות ביותר הן ראיונות ותצפיות ישירות.
"אתנוגרפיה וירטואלית" היא צורה של אתנוגרפיה העוסקת בניהול מחקר אתנוגרפי דרך הרשת.
תחומי מחקר הקשורים לאתנוגרפיה.
גם תחומים כמו סוציולוגיה ולימודי תרבות, מפיקים עבודות אתנוגרפיות מקרבם. סוציולוגיה אורבנית ואסכולת שיקגו במיוחד, מזוהים עם מחקרים אתנוגרפיים, אם-כי רבות מהעבודות המוכרות ביותר בתחום (הכוללות למשל את "חבורת קרן רחוב" מאת ויליאם וויט ואת "מטרופוליס השחורה" של קלייר דרק) הושפעו רבות מהאנתרופולוג לויד וורנר, ששהה במחלקה הסוציולוגית של שיקגו. האינטרקאציה הסימבולית גדלה על-ברכי אותה מסורת וסיפקה מספר עבודות אתנוגרפיות יוצאות מגדר-הרגיל, כולל למשל, את "פנטזיות משותפות" מאת גרי אלן פיין, המתעד את ההיסטוריה המוקדמת של משחקי התפקידים הפנטזיים. אך למרות העובדה שהרבה תחומי-בת ונקודות מבט תאורטיות בסוציולוגיה משתמשות בשיטות אתנוגרפיות, אתנוגרפיה היא לא תנאי בל יעבור של התחום, בניגוד למשל לאנתרופולוגיה תרבותית.
עוד תחומים העושים שימוש נרחב באתנוגרפיה הם חינוך, אתנומוזיקולוגיה, חקר הופעות ופולקלור. האנתרופולוג האמריקאני ג'ורג' ספינדלר היה מהחלוצים ביישום אתנוגרפיה מתודולוגית בכיתות הלימוד. ג'יימס ספרדלי הוא אתנוגרף ידוע נוסף בתחום, בעיקר בשל ספרו "הראיון האתנוגרפי" מ-1979.
שיטות אתנוגרפיות יושמו בהצלחה גם ללימודי ישיבות עסקיות. קבוצות של עובדים, מנהלים וכו', הם סוגים שונים של נושאי-מחקר סוציולוגיים, הנצפים בכל מערכת סוציולוגית נפוצה. כל קבוצה מראה תכונות, ערכים ודפוסי התנהגות שונים.
בהדרגה, אוניברסיטאות (כמו האוניברסיטה של אילינוי, UIUC) משתמשות בשיטות אתנוגרפיות כטכניקה לעידוד מחקר הומני בקרב תלמידי תואר ראשון. לדוגמה, תוכנית האתנוגרפיה של האוניברסיטה (EOTU - Ethnography of the University) מסבסדת מחקרים של תלמידי תואר ראשון ב-UIUC, ומתעדת אותם בארכיון אינטרנטי הנגיש דרך מחשבים באוניברסיטה. EOTU גם משמשת כקבוצת לימוד לסטודנטים, צוות ההוראה או לכל מי שמעוניין לדעת מה פירושו של דבר לנהל מחקר באוניברסיטאות כמוסדות לימודיים.
אנתרופולוגים כמו דניאל מילר ומרי דאגלס, השתמשו בנתונים אתנוגרפיים בשביל לענות על שאלות אקדמיות בנושא צרכנים וצרכנות. גם עסקים נעזרים באתנוגרפים בשביל להבין כיצד אנשים משתמשים במוצרים או שירותים, דבר שגרם לביקוש עולה לתחום הידוע כ"אתנוגרפיה עיצובית" ("design ethnography") העוסק בשיטות להבנת צרכנים וצרכנות, או לצורך עיצוב של מוצר-צריכה חדש. הכנס האחרון של "יישום אתנוגרפיה בתעשייה" (EPIC - Enthnographic Praxis in Industry Conference), שסובסד על ידי מיקרוסופט ואינטל, הוא ראיה לזה. גישתם השיטתית וההוליסטית של האתנוגרפים לניסיון אמיתי מחיי-היומיום, מוערך במיוחד בקרב מפתחי המוצרים, המשתמשים בשיטות אלה להבנת מאוויים נסתרים או ניסיונות תרבותיים קולקטיביים הקשורים למוצרים מסוימים. בעוד שקבוצות מיקוד נכשלות ביידוע המשווק בכל הקשור למעשיהם של אנשים בפועל, אתנוגרפיה מקשרת בין מה שאנשים אומרים לבין מה שהם באמת עושים, ובכך נמנעת מהמלכודות הנוצרות עקב הסתמכות בלעדית על מידע מבוסס דיווח עצמי של קבוצות מיקוד.
אמפיבול
אמפיבול הוא קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) , מלנוקרטיים (בעלי גוון כהה). האמפיבול בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של טטרהדרונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתיים אחרות דרך קטיונים של ברזל, מגנזיום או סידן.
המינרלים מקבוצת האמפיבול דומים מאוד בהרכבם הכימי ובתכונותיהם הכלליות לקבוצת הפירוקסן, וכמותם הם ממויינים לשלוש סדרות בהתאם לצורת התגבשותם. ההבדל העיקרי בין אמפיבול לפירוקסן הוא בפצילות. הזווית בין מישורי הפצילות בקבוצת הפירוקסן היא ישרה בעוד שבקבוצת האמפיבול היא אינה כזו. כמו כן המשקל הסגולי של האמפיבול קטן מזה של הפירוקסן.
אמפיבול הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד ובסלעים מותמרים רבים כדוגמת גרניט, סיאניט, דיוריט, גברו, בזלת, אנדזיט, גנייס וצפחה. אמפיבול הוא המינרל הראשי בסלע האמפיבוליט.
את השם לקבוצה נתן המינרלוג הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי ומקורו מיוונית "אמפיבולוס" כלומר "בלתי ברור".
ארץ החיות הקטנות
ארץ החיות הקטנות (באנגלית: Critter Country) הוא אחד מה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, ודיסנילנד שבטוקיו שבבעלות חברת וולט דיסני.
דיסנילנד.
בדיסנילנד שבקליפורניה, היה בתחילה אזור של מתקנים המציגים את חיי ה-אינדיאנים. בשנת 1972 הפך האזור ל"ארץ הדובים" (Bear Country) בשל הקמת מתקן ג'מבורי דובי הכפר. בשנת 1988 שונה שם הארץ לארץ החיות הקטנות עם הקמת הר הרסס.
בארץ זו שני מתקנים: הר הרסס, וקייקי דיווי קרוקט (Davy Crockett Explorer Canoes). בשנת 2002 הוחלף מתקן ג'מבורי דובי הכפר במתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב.
דיסנילנד טוקיו.
עם פתיחת הר הרסס בדיסנילנד שבטוקיו, הוקמה ארץ החיות הקטנות יחד עם ההר. הר הרסס הוא אחד משני מתקנים בארץ זו (השני הוא הקייקים של האחים הבונים (Beaver Brothers Explorer Canoes). בשל גודלה הקטן של הארץ והפופולריות של מתקן הר הרסס, הארץ הומת אדם במרבית שעות היום.
אגם הכנרת
ים הכנרת
שביל סובב כינרת
קלאודיו אבאדו
קלאודיו אבאדו (באיטלקית: Claudio Abbado; 26 ביוני 1933 – 20 בינואר 2014) היה מנצח איטלקי נודע.
קורות חייו.
אבאדו נולד במילאנו. הוא למד פסנתר בקונסרבטוריון מילאנו אצל אביו, מיקלאנג'לו אבאדו, שהיה מלחין וכנר, ואחר כך המשיך ללימודי ניצוח אצל הנס סווארובסקי באקדמיה למוזיקה בווינה. הוא היה אחיו של המלחין, המנצח והפסנתרן מרצ'לו אבאדו ודודו של המנצח והפסנתרן רוברטו אבאדו.
בשנת 1958 זכה בתחרות סרגיי קוסביצקי, זכייה שביססה את מקומו כמנצח באיטליה, ואחר, בשנת 1963 זכה בפרס מיטרופולוס. לאחר זאת נחל עד מהרה פרסום בינלאומי כמנצח תזמורת ואופרה.
אבאדו הופיע לראשונה בלה סקאלה בעירו מילאנו, בשנת 1960. הוא כיהן כמנהלה המוזיקלי מ-1968 עד 1986 וניצח לא רק על הרפרטואר האיטלקי המסורתי אלא גם על אופרות מודרניות, שהביא לרפרטואר של לה סקאלה, אופרה אחת מדי שנה. כמו כן הוסיף סדרת קונצרטים, שהוקדשה ליצירותיהם של ברג ומוסורגסקי. בשנותיו בלה סקאלה גם ייסד את אורקסטרה דלה סקאלה, לביצוע רפרטואר תזמורתי קונצרטנטי.