לאחר הקמת המדינה עבר השטח לרשות מדינת ישראל כיורשת של שלטון המנדט. באותן שנים שימש המגרש את כל קבוצות העיר לאימונים ומשחקים, אך לא היו בו יציעים לצופים. אחר כך הוחכר המגרש לאגודת הפועל, שהקימה בו יציעים. האצטדיון נחנך כמגרשה הביתי של הפועל ירושלים במאי 1955, בטקס בנוכחות ראש הממשלה משה שרת, והוא נקרא אצטדיון הפועל ע"ש איש שלום (שהיה מנהל חברת סולל בונה בירושלים).
בשנת 1961 קבוצת בית"ר ירושלים ביקשה לשחק במגרש, לאחר שהנהלת ימק"א לא חידשה את החוזה עם הקבוצה לשימוש באצטדיון ימק"א.
הריסת המגרש.
בראשית שנות ה-70, יזם ראש העירייה טדי קולק, תוכנית להקמת קריית ספורט לאומית שבמרכזה אצטדיון כדורגל על "רכס שועפאט" בצפון ירושלים. תכנון הפרויקט השאפתני החל בשנת 1971. בשלב א', בנובמבר 1971, אושרה הקמתו של אצטדיון כדורגל בו 23,000 מקומות ישיבה, עם אפשרות הרחבה ל-50,000 מקומות. לאחר השלמת התכנון וקבלת האישורים הכריז קולק, בשנת 1977, על תחילת עבודות ההקמה, כשבמקביל החל מאבק של הקהילה החרדית בירושלים נגד התוכנית. עבודות התשתית באזור החלו בשנת 1979, וגררו אחריהן הפגנות של חרדים כנגד בניית האצטדיון. סיעת אגודת ישראל בעיריית ירושלים החלה להפעיל לחץ להפסקת העבודות, ואיימה לפרוש מהקואליציה העירונית. נערי 'נטורי קרתא' מארגון קש"ת גם חיבלו בכלים ההנדסיים שעבדו במקום. החרדים התנגדו לבנייתו של מרכז הספורט בטענה שכדורגל הוא "עבודה זרה". לאחר שהעבודות נמשכו פרשה סיעת אגודת ישראל מהקואליציה העירונית, ובנוסף פנתה לראש הממשלה מנחם בגין שיתערב במשבר. בגין הסכים להפסיק את המימון הממשלתי לפרויקט והוא בוטל. במקום זאת הציעה קולק תוכנית חליפית, להרוס את מגרש קטמון ולבנותו מחדש כאצטדיון מודרני שיכיל 14,000 מקומות, באמצעות התקציב שנועד לאצטדיון שועפאט. האצטדיון החדש ישמש כאצטדיון עירוני לכל קבוצות העיר ומנחם בגין וקבוצת בית"ר ירושלים הסכימו לפשרה.
מגרש קטמון נפסל בתחילת עונת המשחקים 1979-80, מאחר שהיציעים היו במצב רעוע, באותה עונה גם ירדה הפועל לליגה הארצית ומצבה הכספי לא איפשר להשקיע בשיפוץ המגרש. הפתרון שהוצע היה להעביר את המגרש לרשות עיריית ירושלים והיא זו שתקים את האצטדיון החדש. העירייה החלה בהריסת המגרש ומיד החל שוב מאבק נגד הקמת האצטדיון, לא רק על ידי הקהילה החרדית בירושלים, אלא גם של דיירי השכונה שהתנגדו להקמתו בטענה שאלפי הצופים יפגעו בשלוות התושבים. הקמת האצטדיון נדחתה לאחר שהוגשו אלפי התנגדויות לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ולבסוף בוטלה, אך קבוצת הפועל נותרה ללא מגרש. ניסן הרפז, מזכיר ההסתדרות בירושלים, דרש שהמגרש ישוב לרשות קבוצת הפועל ירושלים, כך שמכירת הקרקע תכסה את חובות הקבוצה.
בשנת 1983 נמכר השטח לחברת "חפציבה", כשנה לאחר הריסתו של האצטדיון. שטח האצטדיון נמכר לקבלן הירושלמי מרדכי יונה. הכספים שהתקבלו ממכירת השטח אפשרו לקבוצה לכסות את חובותיה, ולהמשיך לפעול. על שטח המגרש, ברחוב רחל אמנו פינת רחוב חזקיהו, נבנה מיזם "גני קטמון" של בתי דירות יוקרתיים, ופארק עירוני שנקרא עד היום בפי התושבים "מגרש הפועל". מהמגרש נותר עד היום שריד אחד, הקיר הצפוני של היציע הצפוני.
בשנים שלאחר מכן עברה קבוצת הפועל לשחק באצטדיון ימק"א, ולאחר מכן באצטדיון טדי שנבנה כתחליף לאצטדיוני קטמון וימק"א.
שם המגרש הונצח בשמה של קבוצת הפועל קטמון ירושלים, שהתאחדה בקיץ 2020 עם הפועל ירושלים.
בעלי חיים באוסטרליה
אתרים צלבניים בארץ ישראל
שרידי מבצרים וערים צלבניות בולטים בנוף ארץ ישראל, לבנון, ירדן וסוריה - עדות לתנופת הבנייה חסרת התקדים של שליטי ממלכת ירושלים ויתר המדינות הצלבניות. מדינות אלו התקיימו בזכות ארגון צבאי ייחודי, שנשען על צבא ומערכת ביצורים אדירה שהיא, כדברי פרופ' יהושע פראוור, "החלק המקורי והמרשים ביותר של היאחזות הצלבנים במזרח". הצלבניים שאבו את השראתם בבניה בעיקר מידע אדריכלי אירופאי, אך גם מידע ביזנטי ומוסלמי עשיר שנאסף במהלך מסעי הצלב. הצלבנים לא רק שתכננו ובנו מבצרים ומערכות ביצורים, המהווים מוצלחת בין מערב למזרח, אלא גם התעלו על מוריהם ובנו מבצרים ובהם פתרונות מוצלחים, שהפכו בתורם לאבני בניין בסיסיות באדריכלות הצבאית האירופאית של ימי הביניים.
רקע.
לאחר שלוש שנים של קרבות בלתי פוסקים הגיע הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון (1096 – 1099) אל שערי ארץ הקודש וייסד את הנסיכויות הצלבניות הראשונות על חוף סוריה. בשנת 1099, נכבשה ירושלים ונוסדה ממלכת ירושלים הצלבנית. קומץ הצלבנים החל לבנות את המדינה הנוצרית-חילונית החדשה שהייתה במהותה צרפת שמעבר לים (צרפתית: Outremer).
בראשית ימיה נהנתה הממלכה הצלבנית משלטון ריכוזי חזק ויעיל. למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה הממלכה לבסס עצמה ככוח יציב ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם. בתהליך איטי ששורשיו באמצע המאה ה-12 החלה נסיגה איטית בכוחה של המלוכה, וסמכויות רבות עברו לידי האצולה הגבוהה. תהליך זה גבר והלך עד שבמאה ה-13 היה שלטונו של המלך סמלי בלבד. במקביל שינו תהליכים רחבי היקף את פני המזרח התיכון ואירופה ודחקו את ממלכת ירושלים לעמדה משנית. לבסוף הצליחו הממלוכים להחריב את המבצרים הצלבניים זה אחר זה והכריעו את המדינה הצלבנית, שסופה בא עם כיבוש עכו בשנת 1291.
עד היום מתדיינים החוקרים על מקורות ההשראה לאדריכלות הצלבנית בכלל והענף הצבאי בפרט. החוקר הצרפתי עמנואל ריי מציין במחקרו את ההשפעות ה"מזרחיות", שמקורן במזרח התיכון המוסלמי-ביזנטי על האדריכלות הצבאית הצלבנית. לדבריו, הצלבנים ביססו את מבצריהם על מורשתם הארכיטקטונית האירופאית ועליה הוסיפו את ההשפעות הביזנטיות ומוסלמיות האופייניות לארץ ישראל. גישה זו נתמכת בסינתזה של החוקר בן זמננו דניס פרינגל המצביע על השפעות "מערביות" - אירופאיות - השפעות ביזנטיות והשפעות רומאיות על המבצרים הצלבניים. הוא מציע סקר רחב ממדים שבסופו יוכלו החוקרים לבודד את מקורות ההשפעה השונים ומשקלם. סינתזה דומה קיימת במחקרו של יו קנדי המצביע על השפעות ביזנטיות-ארמניות.
בספר מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית כותב רוני אלנבלום כי בכל יישוב ימי צלבני היה מרכיב מבוצר, ובכל יישוב ימי ביניימי עסקו בחקלאות. המבצר (Castellum/Castrum) אינו אלא ישוב יותר גדול שהעניק שירותים שאי אפשר היה לספק במקומות קטנים יותר, כמו שווקים, כנסייה, וכדומה. אחד השירותים שנידרשו בימי הביניים היה הביטחון וה"מבצרים" העניקו לאוכלוסיית הסביבה גם את השירות הזה.
כנסיות.
ישנם ארבעה סוגים של כנסיות בארכיטקטורה הצלבנית, כאשר כל אחד משקף מקור השפעה אחר והיבט אחר לזיקה שבין המסורות המקומיות של המקומות הקדושים: הסוג הראשון הוא זה של בזיליקה עם אמבולטוריום וקפלות קורנות, המופיע במופע יחיד, אך עם זאת הוא המונומנט החשוב ביותר לנצרות, הלא היא כנסיית הקבר בירושלים; הסוג השני הוא בזיליקה מהטיפוס הנוצרי הקדום לה אולם תווך מרכזי עם שתי סיטראות שבסופם שלושה אפסיסים המסודרים בטור, זה לצד זה. האפסיס המרכזי, המסתיים באולם התווך, גבוה ורחב יותר לכל אורכו, ומתאים לפרופורציות של אולם התווך והסטראות בהתאמה. סוג מבנה זה הוא הנפוץ ביותר בארכיטקטורה הצלבנית בארץ הקודש. מייצג מובהק שלו הוא כנסיית סנטה אנה; הסוג השלישי הוא מבנה בצורת צלב מרובע שעליו כיפה ובזיליקה. סוג זה היה המועדף על הארמנים בירושלים שבנו את קתדרלת סנט ג'יימס בירושלים לפי המודל שלו. גם קפלת סנט הלנה הסמוכה לכנסיית הקבר נבנתה בצורה זו; הסוג הרביעי הוא מבנה מרכזי מתומן בעל שתי אמבולטוריה, כמו כנסיית העלייה בהר הזיתים.
מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל
טבלה זו מסכמת את מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל או כאלה שנועדו לחזק את ממלכת ירושלים. יוצא דופן הוא מסע הצלב הרביעי שהיה אמור להגיע לארץ ישראל, אך מסלולו הוסט והוא הגיע לקונסטנטינופול במקום.
הספירה המסורתית של מסעי הצלב מצאה תשעה מסעי צלב במהלך המאות ה־11 עד ה־13. ושלושה אחרים שהיו בו זמנית וקשה לתארכם. זה מטעה במובן מסוים, מכיוון שהיו מסעי צלב רבים "קטנים" נוספים, לא רק בארץ הקודש אלא גם בספרד ובמרכז אירופה, ולא רק כנגד מוסלמים אלא גם כנגד כופרים אחרים, ואף כנגד אויבים אישיים של האפיפיורים ומלכים בעלי כוח. השימוש במונח "מסעי הצלב" המשיך עד המאה ה-16. עקב האקלים הפוליטי באירופה מאז תקופת הרנסאנס והרפורמציה, הפך המונח לבלתי קביל, והופסק השימוש בו.
להלן רשימת מסעי הצלב העיקריים:
יפן תחת הכיבוש האמריקאי
ויטוריה (ברזיל)
ויטוריה (בפורטוגזית: Vitória) בירת מדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל. ויטוריה שוכנת על אי קטן במפרץ שבו נפגשים מספר נהרות עם הים. שטחה 211 קמ"ר ומתגוררים בה כ-313,300 נפש (נכון ל-2005). בשטח המטרופולין, הכולל בנוסף לאי את אזורי המגורים הסמוכים לאי ביבשת עצמה (הערים וילה וליה, ויאנה, סרה וקריאסיקה) יש 1,612,885 תושבים (2005) והיא ה-14 בגודלה בברזיל. גובהה הממוצע של העיר הוא 3 מטרים בלבד מעל פני הים.
ב-1998 דירג האו"ם את ויטוריה כבירה הרביעית בברזיל באיכות החיים, על סמך דירוג הערים מבחינת בריאות, חינוך ופרויקטים לשיפור חברתי. עם זאת, ויטוריה מדורגת במקום גרוע מבחינת אלימות ופשיעה. שיעורי הרצח בוויטוריה ובאזורי הסביבה הם מן הגבוהים בברזיל.
כלכלה.