בשנת 2000 סיימה סבטלנה פיליפצ'וק את בית הספר התיכון מספר 2 במיקשביץ' בהצטיינות. לאחר שעזבה את בית הספר למדה בפקולטה הפילולוגית של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוזיר, אותה סיימה עם תואר בשפות זרות (אנגלית, גרמנית). בנוסף, סבטלנה עבדה בתור מורה וגם בתור עקרת בית.
קריירה.
לאחר סיום הלימודים התגוררה בעיר הומל. היא עבדה כמתרגמת מאנגלית בארגונים שונים, כולל ארגון הצדקה של צ'רנוביל לייף ליין לסיוע לקורבנות אסון צ'רנוביל (אירלנד).
פעילות פוליטית.
ב-15 במאי 2020, לאחר שוועדת הבחירות סירבה לרשום את בעלה סרגיי טיכאנובסקי כמועמד, סבטלנה הגישה מסמכים להירשם כמועמדת לנשיאות. ב-20 במאי 2020 סבטלנה טיכאנובסקאיה נרשמה רשמית. בעלה, סרגיי, מונה לראש מטה הבחירות שלה.
ב-30 ביולי 2020 נערכה עצרת רשמית של המועמדת לנשיאות רפובליקת בלארוס סבטלנה טיכאנובסקאיה בפארק ידידות העמים בעיר מינסק, בו התכנסו כ-63,000 איש, שהפך לעצרת הגדולה בתולדות בלארוס מאז 1991. לאחר הבחירות שנערכו ב-9 באוגוסט ועדת הבחירות של בלארוס פרסמה כי לאחר ספירה חלקית של הקולות לוקשנקו הביס אותה עם למעלה מ-80% מהקולות, בעוד האופוזיציה טענה שהבחירות לא היו הוגנות והתוצאות זויפו, מה שהוביל להפגנות גדולות במדינה. טיכאנובסקאיה פנתה לוועדת הבחירות להגיש תלונה על זיוף הבחירות, שם עוכבה למשך כמה שעות והקשר עימה ניתק.
ב-11 באוגוסט נודע כי היא ברחה מהמדינה לליטא השכנה, לשם שלחה את ילדיה עוד במהלך קמפיין הבחירות למען ביטחונם. טיכאנובסקאיה פרסמה סרטון ובו רמזה כי ברחה אמרה "ילדים הם הדבר הכי חשוב שיש לנו בחיים... אני יודעת שרבים יבינו אותי, רבים ישפטו אותי, ורבים יתחילו לשנוא אותי... אבל חלילה שמישהו יעמוד בבחירה שהייתה לי". בהמשך אותו היום פורסם סרטון נוסף שלה, אשר צולם ככל הנראה בהוראת הקג"ב הבלרוסי, ובו היא נראית מקריאה הודעה הקוראת לאופוזיציה לעצור את ההפגנות. שני הסרטונים, בהם נראית טיכאנובסקאיה מפוחדת ומאוימת, דווקא הגבירו את הזעם הציבורי ברחוב הבלרוסי.
ב-17 באוגוסט פרסמה טיכאנובסקאיה סרטון נוסף ובו קראה להמשך ההפגנות. היא הבטיחה כי אם תמונה לנשיאה, היא תוציא את המדינה לבחירות חופשיות והבטיחה לאנשי כוחות הביטחון מחילה אם יסרבו לנקוט אלימות כלפי המפגינים.
אנדרה וסי
אנדרה וסי (בהונגרית: Vészi Endre; בודפשט, 19 באוקטובר 1916 – בודפשט, 9 ביולי 1987) היה משורר, וסופר ומחזאי יהודי-הונגרי, ניצול שואה, זוכה בפרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף.
ביוגרפיה.
וסי נולד במשפחה יהודית, אביו היה יצרן סבון. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר היסודי (חטיבת ביניים), למד את אומנות החריטה. הוא עבד בפירמת גדולדיגר (Geduldiger) בשנים 1932–1938. משנת 1934 שיריו הופיעו בעיתונים ובכתבי עת שונים: נפסבה, ניוגט, ספ סו (Szép Szó) שפירושו "מילה יפה", פשטי נפלו, ועוד. כרך השירה הראשון שלו ראה אור בשנת 1935. ומשנת 1937 גם מאמריו הציבוריים ודיווחיו הסוציוגרפיים הופיעו בעיתונים. הרומן הראשון שלו, "שוחררת""", זכה בפרס קלמן מיקסאט של הוצאת הספרים פנתיאון (Pantheon) בשנת 1937. בשנת 1942 כיהודי נשלח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן כאסיר במחנות ריכוז. הוא שרד את מלחמת העולם השנייה ואת השואה ושב לביתו בשנת 1945. באותה השנה הפך לכתב של העיתון נפסבה עד שנת 1951. משנת 1948 הופיעו ברציפות יצירותיו השונות: כרכי שירה ופרוזה תסכיתי רדיו, מחזות, סרטים, משחקי טלוויזיה.
בשנת 1950 נשא לאישה את מרגיט דלבולה. הוא היה מזכיר התאחדות הסופרים ההונגרית משנת 1955 עד 1956. הוא התפטר בשנת 1956.
הטרדה
הטרדה (באנגלית: Harassment) מכסה מגוון רחב של התנהגויות בעלות אופי פוגעני. בדרך כלל, הטרדה מובנת כהתנהגות שמביאה את האדם, לביזוי או ביוש אדם אחר, והיא מזוהה באופן אופייני על ידי אי-הסבירות שלו מבחינת הסבירות החברתית והמוסרית. במובן המשפטי, מדובר בהתנהגויות שנראות מטרידות, מרגיזות או מאיימות. זאת מאחר שאנשים מפתחים מטעמים מפלים, והם משפיעים על ביטול זכויותיו של אדם מסוים או פגיעה באדם מסוים כדי שלא יהנה מזכויותיו. כאשר התנהגויות אלו חוזרות על עצמן, ניתן להגדיר אותן גם כבריונות. ההמשכיות או החזרתיות וההיבט של מצוקה, דאגה או איום עשויים להבדיל את ההטרדה מעלבון.
סוגים אחדים של הטרדה נחשבים לחמורים במיוחד, וזכו להתייחסות מיוחדת:
יחסי מצרים–תוניסיה
היחסים בין מצרים לתוניסיה הם הקשר הארוך, ההיסטורי והלבבי בין מצרים לתוניסיה, שתי מדינות ערביות בצפון אפריקה.
היחסים בעבר.
מצרים ותוניסיה היו שתי התרבויות הקדומות והוותיקות ביותר באפריקה, התרבות המצרית והתרבות הקרטגנית. בהיותן שתי מדינות קדומות, עסקאות בין קרתגו למצרים התלמיית נערכו בתדירות גבוהה. עם זאת, הייתה יריבות בין שתי המדינות, מכיוון שהמצרים לא סמכו על הקרתגים ולעיתים פנו נגד הקרתגים, מה שהפך את היחסים למורכבים יותר. אופי מסובך זה בין שתי המדינות נשמר עד סוף העת העתיקה ותחילת תקופת ימי הביניים.
פילי מלחמה רבים של חניבעל הובאו ממצרים, ואף השתתפו בניסיונותיו הכושלים של חניבעל לכבוש את רומא.
גם מצרים וגם תוניסיה נפלו יחד תחת שלטונן של אימפריות שונות מאוחר יותר, האימפריה הרומית, הח'ליפות הערבית והאימפריה העות'מאנית. המשפיע ביותר היה הכיבוש הערבי בשתי המדינות, שגרם להן לאמץ את השפה הערבית במקום שפותיהן העתיקות, והגעת האסלאם. השפעתם של האסלאם והתרבות הערבית גרמה גם לציוני דרך משמעותיים, להקמת כמה מהמוסדות הוותיקים בשתי המדינות, ובמיוחד אוניברסיטת אל-אזהר במצרים והמסגד הגדול של קירואן בתוניסיה.
עם הכיבוש העות'מאני, מצרים ותוניסיה נשלטו יחד תחת הטורקים, אך השלטון העות'מאני בשתי המדינות נבדל בכמה דברים. מצרים העות'מאנית ותוניסיה העות'מאנית תפקדו שניהם כפרובינציות אוטונומיות של האימפריה, אך היחסים היו שונים להפליא. התוניסאים, ברובם, נותרו נאמנים למדינה העות'מאנית, והיו אחד האזורים הקדומים ביותר שתמכו בטנזימאט, כולל ביטול העבדות שהיה מהקדומים בעולם, בשנת 1846, ואפילו היה בין כמה מהאזורים הליברליים ביותר באימפריה; אך במצרים נערכו מספר עימותים עם הטורקים, שראשיתם במלחמות העות'מאנית–הממלוכית, ואף מאוחר יותר מלחמת מצרים–האימפריה העות'מאנית. באותה עת נהגה מצרים לתמוך בעות'מאנים במלחמות עות'מאניות שונות. התנגשות זו בין היחסים בין מצרים לאימפריה העות'מאנית התפתחה עוד יותר עם השקפה שונה משלה שתסלים בסופו של דבר למאה ה-20 תחת שלטון גמאל עבד אל נאצר. בסך הכל, היחסים של תוניסיה עם העות'מאנים נחשבו לטובים ואילו קשריה של מצרים עם העות'מאנים היו מורכבים ברובם.
בסוף המאה ה-19 נפלו הן מצרים והן תוניסיה בידי המתיישבים האירופיים, האימפריה הבריטית וצרפת. שתיהן נהיו מדינות מאוד מודרניות והפכו למעשה לחלק מהמדינות הערביות הליברליות ביותר. עם זאת, הפעילות האנטי-בריטית והאנטי-צרפתית במצרים ותוניסיה הייתה כה גדולה עד שהיא דחפה את הבריטים והצרפתים להחליט מחדש על עמדותיהם במושבותיהן. שתי המדינות סבלו רבות במלחמת העולם השנייה, בהיותם מטרות של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית; גם נקודות המפנה של המלחמה החלו בשתי המדינות, ובמיוחד המערכה בצפון אפריקה.
יחסים מודרניים.
לאחר שתוניסיה זכתה בעצמאות בשנת 1956, מצרים ותוניסיה כוננו יחסים הודות למאמצים של חביב בורגיבה, שבעבר אף למד במצרים. תוניסיה ניתקה את יחסיה עם מצרים בשנת 1966 בעקבות הכרזתו של נשיא תוניסיה, בורגיבה, שיש לפתור את הבעיות במזרח התיכון במשא ומתן. בשנת 1967, כשבוע לאחר מלחמת ששת הימים, חידשו שתי המדינות את יחסיהן. מצרים ותוניסיה קיימו יחסים לבביים, כאשר מצרים ותוניסיה היו שותפות בחזית מול ישראל. עם זאת, לאחר שאנואר סאדאת חתם על הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, מערכת היחסים בין שניים הדרדרה, אם כי לא באופן ישיר, שכן תוניסיה נמנעה מלצאת נגד ישראל שלא כמו מצרים לפני סאדאת. רק בשלהי שנות ה-80 חידשו מצרים ותוניסיה את הקשר, אך תוניסיה הצליחה לקיים יחסים עם מפתח מצרים.
בשנת 1985, ישראל פתחה במבצע רגל עץ ותקפה את מטה הארגון לשחרור פלסטין בתוניס, עוררה כעסים מתוניסאים. מצרים הייתה אחת המדינות שגינו את המתקפה, מה שסייע לחימום היחסים ביניהן. לאחר תום המלחמה הקרה, מצרים ותוניסיה התקרבו מחדש והפכו לשותפות אסטרטגיות.
האביב הערבי.
פרוץ האביב הערבי זכה לתמיכה חזקה הן בתוניסיה והן במצרים כאחד, מכיוון שהיו שתי המדינות הערביות שהושפעו ראשונות מהמהפכה. למרות זאת, רק תוניסיה הצליחה להפוך ליותר דמוקרטית; מצרים, לעומת זאת, ראתה שינוי שני במשטר ואי שקט רב יותר, אם כי הצליחה להימנע לחלוטין ממלחמת אזרחים שלא כמו סוריה, תימן, עיראק ולוב.
למרות אירועי האביב, שתי המדינות נותרות לא פתורות בכל הנוגע לסוגיות החברתיות שלה. הקצנה של צעירים ואסלאמיסטים כאחד, יחד עם תנאים כלכליים לא יציבים, הביאו לשתי המדינות להישאר נגועות בשחיתות גם לאחר האירועים.
שיתוף פעולה.
בשנת 2019 הודיע עבד אל-פתאח א-סיסי על חיזוק היחסים ושיתוף פעולה במלחמה בטרור עם תוניסיה. בעבר, שתי המדינות חתמו גם על 10 הסכמי שיתוף פעולה בשנת 2017. בשנת 2017 היה צפוי כי מערכת היחסים המסחרית בין שניים תביא דחיפה.
קיימים חילופי סטודנטים בין מצרים לתוניסיה בחזיתות רבות.
חופת נידה