לסידור אנודות וקתודות בשורות התפלגות זרם לא אחידה, לסידור מתחלף של אנודות וקתודות התפלגות זרם טובה יותר, בהתחשב במספר הגדול של אלקטרודות בעלות קוטביות הפוכה. למערכות עם אנודות או קתודות שאינן רגישות לצפיפות זרם לא אחידה, ניתן להשתמש בכמות לא סימטרית של אנודות וקתודות, סידור אנודות וקתודות בצורה הקסגונלית מאפשר צפיפות זרם אחידה באנודה אך צפיפות זרם לא אחידה בקתודה. שיפור בביצועים ניתן להשיג על ידי שינוי צורת הקטבים. העיצוב המשולש של הקטבים משפר את קיבול והספק התא זאת בא על חשבון אחידות הזרם.
בשנת 2013 חוקרים יצרו שכבות ואלקטרודות במבנה משולב באמצעות הדפסה תלת ממדית. גודל הסוללה קטן היה מגרגיר החול. תהליך זה הביא לקירוב של האנודות לקתודות יותר מאשר שיטות אחרות. את החומר לדיו האנודה ייצרו מחלקיקים של תרכובת תחמוצת מתכת ליתיום מסוג אחד, ואת החומר לדיו לקתודה ייצרו מחלקיקים של תרכובת תחמוצת מתכת ליתיום מסוג אחר. ההדפסה בוצעה על משטח הבנוי משני מסרקי זהב שעליו נערמו שכבות של אנדות וקתודות.
אלקטרודות בעלות מרכז משותף.
לגאומטריה זו דמיון ישיר לגאומטרית אלקטרודות במבנה משולב רק שבמקום קטבי אנודה וקתודה יחידים, האנודה או הקתודה מוחזקים כמוט מצופה באלקטרוליט. אלקטרודה נוספת משמשת לרציפות בין מיקום האנודה לקתודה. יתרון בגאומטריה זאת הוא כי כמות האלקטרוליט מצטמצמת ומתקבל שיפור בצפיפות האנרגיה בתא. גאומטריה זו שומרת על מרחק הולכה קצר כמו בגאומטרית אלקטרודות במבנה משולב ובכך יש יתרון דומה לטעינה ולצבירה, תוך הקטנת ההפסדים האוהמים.
חלקיקים בעלי מרכז משותף.
גאומטריה של חלקיקים בעלי מרכז משותף המסודרים בגליל או פולימרים ליצירת אנודת פחמן במבנה חרירים תלת-ממדי (3DOM), זאת באמצעות בניית תבנית גביש קולואידלי, גידול שכבה אלקטרוכימית דקה וכימיית סול-ג'ל רך. לחומרי 3DOM מבנה ייחודי של קירות בעלי עובי ננומטרי המקיפים חללים תת-מיקרומטרים. 3DOM מצופה בשכבת פולימר דקה ולאחר מכן מצופה במצב הולכה. לשיטה זו מוליכות יונים גבוהה ומוליכות חשמלית סבירה. בנוסף, שיטה זו מקצרת את אורך חיי הסוללה. אין צורך בתוספים שאינם תורמים לביצועים אלקטרוכימיים של התא. שיפור בביצועים ניתן לקבל על ידי ציפוי בחלקיקים של תחמוצת בדיל, בכך הקיבול ההתחלתי של התא משתפר גם. ציפוי זה מפעפע לתוך מבנה 3DOM ובכך נוצר עובי קירות אחיד.
ננו-חוטים וננו-צינוריות.
ננו-חוטים וננו-צינוריות פחמן שכיחים ברכיבי סוללות שונים מסיבת הדרישה למזעור. ליתיום-יון ניתן להשמה בננו-צינוריות הפחמן במספר שיטות: על המישור החיצוני, בין הצינוריות ועל פני הצינוריות.
ננו-חוטים הושמו במטריצת האנודה והקתודה כדי לספק מוליכות מובנית וגם לצורך שיפור קיבול התא. שיטה זו יושמה על ידי הדפסת החומר הפעיל על המצע.
גישה נוספת משתמשת בננו-צינוריות הפחמן שגודלו על מצע סיליקון ולאחר מכן שובצו בתאית. בסיום התהליך אלקטרודת הליתיום מתווספת על גבי התאית מול ננו-צינוריות הפחמן.
בשנת 2007 ננו-חוטי סיליקון יוצרו על מצע פלדה בשיטת גידול מוצק אדים-נוזליים. סיליקון הוא חומר אטרקטיבי לייצור אנודה בסוללות ליתיום, כי יש לו את קיבולת הטעינה התאורטית הגבוה ביותר (4,200mAh). ננו-חוטים אלו קרובים מספיק לערכו התאורטי של הסיליקון והראו דעיכה מינימלית בפריקה, כ-20% ירידה בין המחזור הראשון למחזור השני.
אלקטרודות בעלות מבנה שאינו מחזורי.
מבנים מחזוריים גורמים לצפיפות זרם שאינן אחידה ובכך פוגעים ביעילות ויציבות הסוללה. מבנים לא מחזורים עשויים בדרך כלל מאירוג'ל או מאמביג'ל דחוס יותר בצורת ספוג נקבובי, חומרים אלה נוצרים מג'לי רטוב. מייצרים אירוג'ל על ידי ג'לי רטוב שמתייבש לאט, וזאת על מנת שלא ייווצרו נימים בתוך החומר, לעומת זאת מאמביג׳ל נוצר על ידי ג'לי המיובש תחת מיזוג מאותה הסיבה. ייחודם של החומרים הנ"ל מתבטא בכך שבין 75% ל-99% מהחומרים הנ"ל "פתוחים" כך שהחומר בנוי ממוצקים בגדלים של 10 ננומטר ומחללים של 10–100 ננומטר, החלק המוצק של החומר הוא מעין רשת עמידה מפני כיווץ ומתיחה, יתרון נוסף מלבד תכונת אי המחזוריות במבנים אלו הוא שהמבנים הללו מאפשרים דיפוזיה מהירה בתוכם והמשטח הנקבובי מספק משטח תגובה גדול.
היצור של האלקטרודה נוצר על ידי ציפוי אמביג׳ל עם אלקטרוליט פולימר ומילוי החלל הריק עם קולואידים RuO2 הפועלים כאנודה.
ציפוי קונפורמי.
רוב העיצובים לעיל הם שינויים בחצי תא, כלומר יצור שונה של אנודה או קתודה. אך ככל שהמבנה של הסוללה הופך להיות מורכב ומסובך, נדרשות שיטות שונות ומגוונות ליצירת החומר האלקטרוליטי, זאת על מנת לספק אלקטרודה הטעונה הפוך. לכן על מנת לשפר את הביצועים והיציבות של הסוללות מצפים אותם בחומרים שונים. אך יחד עם זאת, תופעות כימיות ופיזיות הן אתגר משמעותי, במיוחד לאור העובדה שאלקטרוכימיה לאחסון אנרגיה סובלת מליקויים רבים.
שכבה על שכבה.
בשיטת "שכבה על שכבה" נשתמש ליצירת ננו מבנים תלת ממדיים. לשם כך נזדקק למשטח אלקטרוסטטי שיאפשר בניית שכבות פולימר הטעונים הפוך להיבנות עליו. מספר שכבות של פולימר טעון הפוך יוצרות שכבה עבה אחת מבוקרת היטב. בשיטה זו, שכבות דקות של פולימר אלקטרוליטי (שעוביין פחות מ-5 ננומטר) יוצרות שכבת פולימר אחת שנבנתה על משטח אלקטרוסטטי. יחד עם זאת, קיימות בעיות לא מעטות בבניית פולימרים בצורות מורכבות, למשל נקבוביות, בגודל בקנה המידה של 50–300 ננומטר, וכתוצאה מכך הציפוי יהיה פגום. פתרון אפשרי לבעיה זו הוא שימוש בשיטת ההגבלה העצמית.
הנחת שכבה אטומית.
גישה נוספת היא הנחת שכבה אטומית שמצפה המצע בשכבה על שכבה בדיוק אטומי. הדיוק נובע מהתגובות הכימיות שמוגבלות לפני השטח המכילים חלקי מולקולה שמגיבה עם הפרקורסור, הדיוק מגביל את העובי לשכבה אחת. ההגבלה העצמית בגדילה חיונית להשלמת הציפוי מכיוון שהנחת השכבה האטומית אינה מגבילה את העודף על ידי יחידות פולימרים לאזור שלא עבר ציפוי. ניתן לייצר יחידות עבות באמצעות גזים באופן דומה לפולימרים הטעונים הפוך בשיטת "שכבה על שכבה". בפועל לצורך שיטה זו, עשויים להידרש מספר מחזורים כדי להשיג את הכיסוי הרצוי אך תוצאת התהליך יכולה להביא לצורות מגוונות כגון: גבישים מבודדים וחלקיקים. המורפולוגיה יכולה לשנות את ההתנהגות האלקטרוכימית ולכן חייבת להיות מבוקרת בקפידה.
שיטה זו שימשה להנחת תחמוצת ברזל על פחמן 3DOM כדי לשפר את התגובתיות בין ליתיום וחמצן. הברזל היה אז מצופה בננו חלקיקים של פלדיום, אשר מפחית משמעותית התגובה ההרסנית של פחמן עם חמצן ומשפר את מחזורי הפריקה של התא.
פילמור חשמלי.
תהליך זה מספק שכבת פולימר דקה שעוביה 10–100 ננומטר. תהליך זה המופעל על פולימר מבודד יצור הנחה מוגבלת עצמית, כאשר חלק המולקולה הפעיל מוגן. ההנחה יכולה גם להיות מוגבלת עצמית כאשר הפולימר מסוגל לחסום את המונומר המומס ולחסום את המשך הפיתוח. באמצעות השליטה על המשתנים האלקטרוכימיים, פוליאנילין ופוליתיאופן ניתן להשמה בצורה מבוקרת. סטירן, מתיל מתאקרילט, פנולים ופולימרים מבודדים חשמלית גורמים לאלקטרודות כמבודד המאפשר מעבר יונים. לציפוי אחיד נדרש שהמבנה יהיה ספוג על ידי תמיסת מונומר. תהליך זה ניתן לביצוע על ידי תמיסה בעלת אנרגיית שטח דומה למוצקים הנקבובים. ככל שהמידה קטנה והמעבר דרך הגביש קשה יותר גובר הסיכוי לאי אחידות הציפוי.
האי אינישמור
יוהאנס אנדראס גריב פיביגר
יהודה תיאודור
יהודה יוליוס תיאודור (בכתיב יידי: טהעאדאר, בגרמנית: Julius Theodor; י"ג בטבת ה'תר"י, 28 בדצמבר 1849 – כ"א באב ה'תרפ"ג, 3 באוגוסט 1923) היה רב וחוקר יהודי גרמני, שנודע בעיקר כחוקר המדרש.
ביוגרפיה.
יהודה יוליוס נולד ב שבפרוסיה המזרחית. הוא למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטת ברסלאו, וכן היה תלמידו של זכריה פרנקל בבית המדרש לרבנים בברסלאו. עם סיום קבלת הדוקטורט מהאוניברסיטה והסמיכה לרבנות מבית המדרש, שימש תיאודור כרב במספר קהילות קטנות במזרח גרמניה.
תיאודור הוסמך לרבנות בינואר 1878, בגיל עשרים ותשע ועבר לבויאנובו בשנת 1888 בו כיהן כרב של קהילה יהודית מצומצמת
בשנת 1890 הוא ביקר באוקספורד ובפריז בחיפוש אחר כתבי יד של המדרשים. כתב מספר מאמרים וחיבורים חשובים בנוגע לתולדות הספרות המדרשית וגירסותיהם.
חיבורו החשוב היה פרסום בשנת 1903 של 80 עמודים של תחילת מהדורה מדעית לבראשית רבה. בכך נפתח עידן חדש בחקר המדרשים. למהדורה הוסיף פירוש בשם "מנחת יהודה". את עבודתו זו לא הספיק לסיים והוא כתב את חיבורו זה עד פרשת תולדות. המשך עבודתו נעשה 20 שנה מאוחר יותר על ידי חנוך אלבק.
נפטר בעיר ברלין בשנת 1923 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ג'ון וורקפ קורנפורת'
לבכות לך
לִבְכּוֹת לְךָ (מוכר גם במילותיו הראשונות של הפזמון החוזר: לנצח אחי) הוא שיר עברי שכתב והלחין אביב גפן. השיר מוכר בביצועיהם של אריק איינשטיין ואביב גפן. השיר, שנכתב במקור לזכר חברו שנהרג בתאונת דרכים והתפרסם תחילה ב-1993 בביצועו של איינשטיין, חדר לרפרטואר שירי הזיכרון הישראליים בשל זיקתו לרצח רבין ב-1995.
היסטוריה.