ר' שמואל הנגיד
מנדלי מוכר-ספרים
מנדלי מו&quot;ס
ש' בן-ציון
גיל רגב
גיל רגב (נולד ב-22 ביוני 1951) הוא אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון כיהן כראש אכ"א.
ביוגרפיה.
רגב נולד בשם גיל זיגמן, במושב חרב לאת שבעמק חפר. למד בתיכון בכפר ויתקין. בתחילת שירותו הצבאי שינה את שם משפחתו לרגב.
עשה את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת אובורן שבאלבמה, במסגרת מכללת המלחמה של חיל האוויר של ארצות הברית. רגב הוא גם בוגר הקורס לניהול מתקדם A.M.P של אוניברסיטת הרווארד.
רגב מתגורר במושב חרב לאת.
שירות צבאי.
גיל רגב התגייס לצה"ל ביולי 1969. עם גיוסו התנדב לקורס טיס מספר 64, אותו סיים בשנת 1971 כטייס קרב. בקיץ 1972 שובץ בטייסת 201 ("טייסת האחת") ועבר קורס הסבה בו הוכשר כטייס F-4 פנטום.
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הטייסת. במהלך המלחמה ביצע עשרות גיחות תקיפה בכל החזיתות והפיל שני מטוסי אויב. אחרי המלחמה הוצב כמדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1976 השתחרר מהשרות הסדיר ועבד כחקלאי בגידול פרחים וירקות ליצוא. במלחמת לבנון הראשונה השתתף כטייס פנטום בשירות המילואים.
בשנת 1983, לאחר חורף קשה במיוחד לחקלאים, חזר לשירות קבע בחיל האוויר ומונה לסגן מפקד טייסת 201 ובהמשך מונה למפקדה. ב-1989 עשה הסבה למטוסי F-16 ושירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה. ב-1990 מונה למפקד בסיס נבטים. לאחר תקופת לימודים באקדמיית חיל האוויר האמריקאי באלבמה, מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה (יחשת"פ). ב-1997 מונה לראש להק כוח אדם (רלכ"א). בהמשך שימש גם כסגן ראש אגף כוח אדם (אכ"א). ב-13 ביולי 2001 מונה לראש אכ"א במקומו של האלוף יהודה שגב, שפרש מצה"ל.
בדצמבר 1998, בעת ששימש כרלכ"א, חולל רגב סערה כאשר דיבר נגד הניסיון של שילוב נשים בקורס טיס ואמר כי "נשים צריכות ללדת ולבנות משפחה". עוד אמר אז, כי "אם נקבל את כל הבנות נצטרך לומר איזה בנים לא נקבל, ואני עלול לפספס בנים מצוינים".
בדצמבר 2003, בעת ששימש כראש אכ"א, הפעיל לחץ על משטרת ישראל מתוך מגמה להביא לסגירת אתר "הקשב", שהוקם על ידי קצין המשטרה רפ"ק סמי איליה, ומפרסם מידע על זכויות החיילים ומאמרי ביקורת על צה"ל, ומשמש כתובת לתלונות של חיילים והורים לחיילים.
רגב הוא מהתומכים הבולטים בהפיכת צה"ל לצבא מקצועי. במהלך כהונתו כראש אכ"א חולל סערה כאשר אמר כי אינו מעוניין בגיוס חיילים מאוכלוסיות חלשות, כיוון ש"יותר משהם תורמים לצבא, אנחנו משקיעים בהם". לדבריו עדיף צבא מקצועי יותר גם על חשבון התפישה כי צה"ל הוא "צבא העם". רגב התנגד בין היתר לפרויקט "נערי רפול" ולתוכנית "עתידים". במהלך כהונתו בשנת 2003 העלה תוכנית להפיכת צה"ל לצבא מקצועי, התוכנית נדחתה על ידי שר הביטחון דאז, שאול מופז.
ביולי 2004 הוחלף בתפקיד ראש אכ"א באלוף אלעזר שטרן והשתחרר מצה"ל.
לאחר השירות הצבאי.
ב-2004 פתחה המשטרה הצבאית החוקרת (מצ"ח) בחקירה בעקבות תלונה של סא"ל דליה קוטאי, מי שהייתה קצינה באכ"א, והודחה על ידי רגב. הקצינה ייחסה לבכירים באכ"א, ובהם רגב, חשדות חמורים ביותר, שעניינם, בין היתר, העדפות פסולות ומעשי שחיתות בדמות קבלת טובות הנאה מעבר למותר על-פי הדין בצבא. לפי החשדות רגב אישר לקצינים בכירים בצה"ל, בהם האלופים יפתח רון-טל, ראש מז"י, ובני גנץ אלוף פיקוד צפון, סיוע כספי שלא כדין לצורך מימון שכר דירה במקומות שאליהם עברו מתוקף תפקידם וכן לשם הובלת הרהיטים והציוד בין הדירות. בעקבות ממצאי חקירת מצ"ח מצא הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אבי מנדלבליט, כי רגב אכן חרג מסמכותו, אך קבע שמדובר בחריגה ממינהל תקין ולא בעבירה ערכית. הפצ"ר המליץ ב-22 במאי 2005 לרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, על נזיפה פיקודית לרגב.
במאי 2005 אמר רגב בשיחה עם סימה קדמון כי "על פי שיפוטי המקצועי והידע שברשותי, אף אחד מבין נעדרי צה"ל אינו בחיים". לדבריו, "זו גם ההנחה הרווחת בקרב הגורמים המקצועיים. אלא שאין בידנו שום הוכחה לכך. בחלק מהמקרים יש מסקנות, בחלק הערכות. אך הוכחות אין". היו שמתחו ביקורת על כך שרגב מצא לנכון לומר דברים אלו לאחר שכבר השתחרר, ועל כך שפגע בדבריו במשפחות ובארגונים שפועלים למען החזרת הנעדרים הביתה.
גיל רגב שימש כשופט בעונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "השגריר" בערוץ 2, לצד דובר צה"ל לשעבר, נחמן שי, והכתבת הפוליטית של ערוץ 2, רינה מצליח. רגב החליף בתפקיד את ראש השב"כ לשעבר, יעקב פרי ששימש בתפקיד זה בעונה הראשונה של הסדרה.
ב-2009 עלה לכותרות בעקבות תאונת הסעה במטוס צוקית שהיה שותף בה, במסגרת תפקידו כמדריך במגמת נווטי קרב בבית הספר לטיסה.
להק כוח-אדם
גלי-צה&quot;ל
הרפורמים
אנונה (תשלום)
אנונה היא זרם קבוע של תשלומים כספיים, המשולמים מדי פרק זמן קבוע (שנה, חודש או פרק זמן אחר) למשך תקופה מוגדרת. השם אנונה נגזר מן המילה הלטינית annus, שנה.
קיימים סוגי אנונות שונים, המוגדרים על פי מספר מאפיינים:
וויל צ'מפיון
יצחק ליבוש פרץ
יהדות קובה
יהדות קובה היא אחת מהקהילות היהודיות שבאיים הקריביים ומרכז אמריקה המתגוררת במדינת קובה.
היסטוריה.
היהודי הראשון שביקר בקובה היה לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס ב-2 בנובמבר 1492. אחר כך המשיך עם קולומבוס לאי היספניולה שם היה חלק מקבוצה של 39 איש שנשארו מאחור ביישוב חדש בשם "לה נבידד" (La Navidad, בספרדית: חג המולד), אך מרגע זה אבדו הפרטים על חייו של דה-טורס.
מחשש מאינקוויזיציה לא התיישבו באי יהודים בזמן שהיה תחת שלטון ספרד. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו יהודים בודדים להגר לקובה. ולאחר שזו זכתה לעצמאות, הוקמה בה לראשונה קהילה ספרדית, של יהודים מטורקיה, וחבל הבלקן, בעיקר מקהילות איזמיר, איסטנבול ואדירנה. ליהודים אלה היה היתרון של ידיעת שפת הלאדינו הקרובה לשפה הספרדית, הם עסקו בעיקר במסחר עם אירופה וארצות הברית. זרם המהגרים היהודים גבר בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד והכיבוש האמריקאי, לקהילה הספרדית נוספו יהודים שהיגרו מצפון אפריקה. בית כנסת ספרדי נוסד בשנת 1914. בשנת 1917 כבר חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות סגירת שערי ההגירה לארצות הברית, גדל מאוד ההגירה ממזרח אירופה לקובה והוקמה קהילה אשכנזית נפרדת. אך רבים ממהגרים עבור מקובה לארצות הברית לאחר שהות של מספר שנים באי. ב-1925 עלה מספר היהודים לכ-8,000 (כ-2,800 ספרדים וכ-5,200 אשכנזים, בעיקר פולנים). בשנת 1932 נעשה ניסיון לייסד הסתדרות ארצית של יהודי קובה, משותפת לאשכנזים וספרדים. במהומות שנלוו להפיכה בשנת 1933 נפגעו גם היהודים, דבר שהביא להתעוררות בזהות היהודית ובפעילות היהודית המשותפת. באותה תקופה התפתחה קהילה שלישית של יהודים בעלי אמצעים, יוצאי ארצות הברית, שבאו לאי כאנשי עסקים ותעשיינים.
ב-27 במאי 1939, הגיעה לקובה האוניה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית. לנוסעים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה. את הרישיונות הסדיר המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, במקום אשרות ההגירה הרגילות. על-פי החוק הקובני לא היו הרישיונות הללו כרוכים בתשלום כלשהו, ואולם, גונסלס מכר אותם, לשם רווח אישי, ב-160 דולר לרישיון. קנאתם של פקידים קובנים ברווח הבלתי-חוקי של גונסלס, רגשות בקרב התושבים נגד בואם של פליטים יהודים ונטייתה הפרו-פשיסטית של הממשלה, חברו יחד וב-15 במאי 1939 ביטלה הממשלה את תוקף רישיונות הכניסה וקיצצה בסמכותו של המנהל הכללי. הממשלה החליטה שרישיונות הכניסה יכובדו רק עד 6 במאי. נראה שחברת הספנות המבורג-אמריקה והנוסעים עצמם ידעו על ההחלטה, אך סברו שהרישיונות שנרכשו זמן רב לפני קבלת ההחלטה יכובדו. רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה והשאר גורשו.
בשנות ה-40, היו בין חברי הקהילה פעילים ציונים, ואף החלו מגעים דיפלומטיים רשמיים בין התנועה הציונית לממשלת קובה. במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל. במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, ערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש. הממשלה הקובנית גם ערכה כינוס תמיכה בציונות. עם זאת ב-29 בנובמבר 1947, קובה הצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם. השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט. בהכרזה בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל. עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים". בנוסף אמר כי החלוקה היא פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית, לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ-ישראל על התוכנית. אך הוסיף, לעומת זאת קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ־ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם.