רובין ואן פרסי נולד ברוטרדם לאב ואם העוסקים שניהם באמנות. אמו הייתה הציירת הראשית של הפאב מוליגנס, בו הייתה מחפשת תכנים מיניים, מצלמת ומציירת העתק דומה, אך בטכניקת הפוינטליזם. אביו של רובין, היה מעריץ גדול של ואן גוך, בשכונה כינויו היה; "The new Van Gogh". הסיפורים מספרים שאביו אפילו ניסה לכרות את אוזנו בשביל חברתו, שעתה אשתו. בגיל 19 פגש רובין סטודנטית מוסלמית, בת גילו ממרוקו בשם בוח'רה אלבאלי. השניים נישאו וכיום הם הורים לשניים.
במהלך 2005 נעצר ואן פרסי על ידי משטרת הולנד באשמת אונס צעירה ניגרית-הולנדית. הוא הוחזק במעצר מספר ימים. ולאחר מכן שוחרר. בהמשך הוברר כי לא ניתן להוכיח כי הייתה כפייה במערכת היחסים המינית.
מריו בוטה
מריו בוטה (איטלקית: Mario Botta; נולד ב-1 באפריל 1943) הוא אדריכל שווייצרי בולט.
ביוגרפיה.
מריו בוטה נולד בקנטון טיצ'ינו דובר האיטלקית בשווייץ.
בוטה שלא הסתדר בבית הספר פרש ממנו כבר בגיל 15 והתחיל לעבוד כשולייה במשרד האדריכלים "קרלוני וקמניש" בעיר לוגאנו. במשרד זה החלה להתפתח אהבתו הגדולה לעיצוב ושלוש שנים מאוחר יותר הוא כבר התמנה למנהל פרויקט עיצוב ראשון בבניית קומפלקס חדש. בין השנים 1961–1964 עזב את המשרד ועובד ללמוד במילאנו כתלמיד אקסטרני. לאחר סיום הלימודים במילאנו עבר לוונציה ונשאר ללמוד שם באוניברסיטה לארכיטקטורה עד 1969. הוא למד אצל שלושה אדריכלים גדולים בתקופה, לה קורבוזיה, לואי קאהן וקרלו סקרפה אשר את ההשפעות שלהם ניתן לראות בעבודותיו.
ב-1969 הצטרף ללואי קאהן בעיצוב ובניית בית הקונגרס בוונציה וב-1970 פתח משרד עצמאי בלוגאנו.
עבודותיו.
בוטה מרבה להשתמש בעבודותיו בלבנים, בדרך כלל עשויות בטון בצבעים משתנים. בהשפעת האדריכלים מהם למד, בנייניו מתאפיינים בסדר ובגאומטריה פשוטה של קווים אורתוגונליים ושימוש זהיר באלמנטים גליליים. הוא מרבה ליצור פתחים גדולים הנגרעים מתוך מסת הבניין במקום חלונות רגילים ומשתמש בהם למיסגור הנוף הנראה מהם. השפעות לה קורבוזיה וקאן ניכרות גם בשימוש באור במבנה, בבטון חשוף ובארגון המבנה תוך הדגשה של איכויות מעשה ידי האדם בדיאלוג קונטרסטי עם הטבע וסביבתו.
בישראל תכנן בוטה את בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה במרכז קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. הבניין מורכב משני אולמות להם ניתן ביטוי בעיצובו החיצוני של הבניין. למרות העיצוב הדומה בחזית הבניין, נועד האולם המזרחי לבית כנסת ובו ריהוט אותו עיצב בוטה בעצמו, ובחלק מהערבי אולם רב-תכליתי. הבניין חריג בנוף הודות לצורתו ולחומריותו. בהמשך היה בוטה מעורב גם בעיצוב "תיבת נוח" שהוקמה בגן החיות התנ"כי בירושלים ונחנכה ב-2011.
משרדו של בוטה פעיל עד היום והוא גם מלמד מעת לעת בבתי ספר לאדריכלות.
יוהאן מאתזון
יוהאן מאתזון (בגרמנית: Johann Mattheson לרוב מופיע כ-Johannes) (28 בספטמבר 1681 - 17 באפריל 1764) היה מלחין, סופר, מילונאי, דיפלומט ותאורטיקאי מוזיקה גרמני.
חיים וקריירה.
מאתזון נולד ומת בהמבורג. היה ידיד קרוב של הנדל, אף כי כמעט והרג אותו בריב פתאומי, במהלך הצגת האופרה "קלאופטרה" של מאתזון בשנת 1704. הנדל ניצל רק הודות לכפתור גדול, שהיטה הצידה את חרבו של מאתזון. השניים התפייסו לאחר מעשה.
מאתזון, בנו של גובה מס אמיד, קיבל חינוך ליברלי רחב-יריעה ולצד הכשרה מוזיקלית כללית, למד נגינה בכלי מקלדת ובכינור, הלחנה ושירה. בגיל תשע כבר שר וניגן בעוגב בכנסייה והיה חבר במקהלת האופרה של המבורג. הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה עם האופרה של המבורג בשנת 1696. תחילה שר תפקידי נשים ואחר, כשקולו התחלף, המשיך להופיע באופרה בתפקידי טנור, ניצח על חזרות וחיבר אופרות בעצמו. הוא כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלה משנת 1718 עד שחירשות גוברת הביאה לפרישתו מן התפקיד.
במקצועו היה מאתזון דיפלומט, וזה היה עיסוקו העיקרי משנת 1706. מאתזון למד אנגלית בבית הספר ודיבר בה באופן שוטף. הוא היה מחנכו של בן השגריר האנגלי, סר ג'ון ויץ', ובהמשך היה למזכירו של השגריר. במסגרת תפקידו ייצג את השגריר בשליחויות דיפלומטיות מחוץ לגרמניה. היה מעורה בחיי המוזיקה של לונדון ואף מיודד עם מספר מלחינים אנגליים בהם הנדל וויליאם בבל. בשנת 1709 נשא אישה אנגליה.
כתיבתו התאורטית.
מאתזון מפורסם בעיקר כתאורטיקאי מוזיקה. כתביו בנושאים של ביצועי מוזיקה, סגנון תיאטרלי והרמוניה של הבארוק הגרמני הם היסודיים והמעמיקים ביותר. נוסף לכתבים מקוריים - בייחוד בנושא הקשר בין שיטות לימוד של רטוריקה ומוזיקה - אסף וערך את רוב הרעיונות שנודעו בזמנו. חיבורו הידוע ביותר כיום יצא לאור בצורת ספר עב-כרס הוא Der vollkommene Capellmeister (דר פולקומנה קאפלמייסטר, בתמונה משמאל). הספר סוקר בצורה מעמיקה את יסודות המוזיקה אשר על המושא הכותרת, "המנהל המוזיקלי המושלם", לשלוט בהם ולהכירם. יש לציין שמאתזון היה אדם דעתן וגם חיבורו עוסק בהשקפת עולמו המוזיקלית האישית ועל כן יש להתייחס לתוכן הדברים בהתאם.
כתיבתו המוזיקלית.
עיקר תפוקתו היוצרת הייתה ווקאלית וכללה שמונה אופרות ומספר רב של אורטוריות וקנטטות. כמו כן כתב סונאטות ומוזיקה לכלי מקלדת, כולל יצירות שתכליתן הוראת נגינה בכלי מקלדת. כל המוזיקה שלו, פרט לאופרה אחת, אורטוריה אחת וכמה קבצים של מוזיקה אינסטרומנטלית, נעלמה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הושבה להמבורג על ידי ירוואן (ארמניה) בשנת 1998. במכלול הזה ארבע אופרות ורוב האורטוריות. כתבי היד נמצאים כיום בספרייה הממלכתית והאוניברסיטאית של המבורג, לשעבר הספרייה העירונית של המבורג.
רובין ון פרסי
מלחמת העצמאות של טורקיה
מלחמת העצמאות של טורקיה (טורקית Kurtuluş Savaşı או İstiklal Harbi) הייתה חלק מהאירועים הפוליטיים והצבאיים שהחלו עם ייסודה ב-1919 של התנועה הלאומית הטורקית לאחר מלחמת העולם הראשונה, דרך מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת, וכלה ב-1923, בחתימת הסכם לוזאן, הכרזת העצמאות של טורקיה וההכרה הבינלאומית בה.
במהלך המלחמה הדפו הטורקים את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ותראקיה ביניהן.
רקע: מהפסקת האש של מודרוס עד כיבוש איזמיר: אוקטובר 1918 – מאי 1919.
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עת חתמה עם מדינות ההסכמה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס ביוון. אף על פי שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש. הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה ב-1917 ואף המשיך והגיע עד לקווקז ועד באקו שלחופי הים הכספי ב-1918.
עם זאת, רוב כוחה הצבאי של האימפריה היה כלא היה, האוכלוסייה הכפרית באנטוליה הצטמצמה בכ-40%, ומבחינה פוליטית הייתה האימפריה לסוס מת. בין היתר איפשרה הפסקת האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים. משמעותו של תנאי זה הייתה כי איסטנבול, בירת האימפריה, הפכה לשטח כבוש. ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, ושלושת חברי הטריומווירט, איסמאיל אנוור פאשה, מהמט טלאת פאשה (Talat Paşa) ואחמד ג'מאל פאשה, אשר שלטו במדינה בפועל בזמן מלחמת העולם הראשונה, נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918 ויצאו לגלות.
כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918 ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו. ב-14 בנובמבר 1918 חצה כוח צבאי יווני-צרפתי את המריצה, פלש לתראקיה המזרחית והגיע עד לשערי איסטנבול. למחרת עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את באקו. ב-1 בדצמבר 1918 הוקמה רפובליקת קארס או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti). הרפובליקה אשר הוקמה על ידי התושבים המוסלמים בשטחי הנפות קארס וארדהאן במזרח טורקיה של ימינו וכן בחלק משטחי ארמניה וגאורגיה, התקיימה כישות חצי עצמאית עד שנכבשה בידי הבריטים באפריל 1919.
במקביל החלו מדינות ההסכמה בפלישה לאסיה הקטנה, מתוך הבנה כי ההסכמים הבינלאומיים שינוסחו בסופו של דבר, יושפעו גם מן המצב בשטח. במהלך חודש דצמבר 1918 פלשו הבריטים לקיליס שממזרח לאיסכנדרון בדרום ולבתומי שבגאורגיה של ימינו. הצרפתים מצידם כבשו את אנטקיה, מרסין, טרסוס, אדנה וביססו את שלטונם בכל מישור צ'וקורובה עד לשערי קיליקיה. בתחילת שנת 1919 המשיכה תנופת הכיבוש, והבריטים השתלטו על מארש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa) לאורך הגבול הנוכחי בין טורקיה וסוריה, והחזיקו בהן עד סוף 1919 עת העבירו את השליטה בהן לצרפתים. ב-29 באפריל 1919 נחת כוח איטלקי באנטליה שבדרום אסיה הקטנה ולאחר מכן גם בפתחיה, בודרום ומרמריס. כוח בריטי החל להתמקם בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להוות ראש גשר לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה שקמה במזרח אסיה הקטנה, והצרפתים נחתו בחופי הים השחור שבצפון מערב אנטוליה, וביססו ראש גשר בזונגולדק ובסביבותיה.