הפרק החמישי נפתח גם הוא בַּכוראל, שוב לתפקיד האלט. הפרק ממשיך בסולם רה מז'ור. כמו הפרק השני שהוא כוראל ורצ'יטטיב לסירוגין, כך גם פרק זה, אך בשונה ממנו, הכוראל כתוב למקהלה בהומופוניה ולא לסולן יחיד. תפקיד הקונטינואו מנגן מעיין "שאקון" (מנגינה קבועה- החוזרת על עצמה) במפעם "מדוד" (Giusto) ומהווה חיבור בין מופעי הכוראל והרצ'יטטיב השונים והמעברים הקיצוניים האחד לשני וחזרה. בתיבה השלישית מתחיל הרצ'יטטיב לתפקיד הבס ובתיבה השישית כבר חוזרת המקהלה ההומופונית. בתיבה השמינית שר בנפרד תפקיד האלט קדמה לשירה ההומופונית, ועושה כך פעמיים נוספות במהלך הפרק הממשיך בחילופי כוראל ורצ'יטטיב לתפקיד הבס.
האריה לטנור היא יצירה יוצאת דופן בפני עצמה. התפקידים כתובים בנושאים "קטועים", "שבורים", הליווי סינקופי ומנוקד, ובתפקיד הטנור התווים אינם מחוברים למנגינה רציפה, אלא מופיעים "בהפתעה" כל פעם על פעמה (דגש, ראו סינקופה) לא צפויה. הפרק כולל תפקידים לכלי הקשת ולקונטינואו, כתוב במשקל מרובע (אך כאמור מנוקד וסינקופי) בסולם מי מינור (המקביל לסול מז'ור שהופיע כבר בפרק קודם) ואומנם כמו שהפרק מורכב קצבית הוא מורכב טונאלית והוא שופע כרומטיות וספטאקורדים (אופייני לבאך). בתיבה שישים ושתיים ישנו ציון לחילוף המפעם, והמוזיקה מקבלת אופי שונה, "מאורגן" יותר, אך במהרה חוזרת לתבניות הא-סימטריות וה"קטועות". הפרק מדגים כתיבה דרמטית שקשה למצוא לא מקבילות אצל בני תקפתו של באך, אפילו המסורת הארוכה של כתיבה אופראית על ידי אחרים.
הכוראל המסיים כתוב באופן מסורתי, תפקידי הקולות שרים בהומופניה, כל קול מוכפל על ידי הכלים ברגיסטר המקביל בתזמורת. כמו כן הוא כתוב בשני חלקים, קדמה, ארבע תיבות וחזרה, והחלק השני קדמה ושש תיבות, גם כן בצורה האופיינית לבאך. הכוראל פותח בסולם דו מז'ור ומסיים בסולם המינורי היחסי, לה, אותו הסולם בו נפתחה הקנטטה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך]]
שורטברד
שורטברד (באנגלית: Shortbread) הוא סוג של עוגייה מבצק המבוסס על יחס של יחידת סוכר, שתי יחידות חמאה ושלוש יחידות קמח (לפי משקל). לעיתים נוספות לבצק מלח בישול, קליפות הדרים או אגוזים.
מקור השורטברד הוא בסקוטלנד. המתכון הראשון פורסם בשנת 1736 על ידי אישה סקוטית בשם מק'לינטוק. המאפה הפופולרי התפשט לכל חלקי הממלכה המאוחדת וגם לאירלנד, דנמרק ושוודיה, והיה הנציג הבריטי בפרויקט Café Europe שאורגן על ידי אוסטריה בעת שהייתה הנשיאה התורנית של האיחוד האירופי.
בעבר נחשב השורטברד לקינוח יקר והוגש באירועים מיוחדים כמו ערב חג המולד, ערב השנה האזרחית החדשה וחתונות.
מצדיעים לך, בילי לין! (סרט)
מצדיעים לך, בילי לין! (באנגלית: Billy Lynn's Long Halftime Walk) הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2016 בבימויו של אנג לי. הסרט מבוסס על רב-המכר מאת בן פאונטן באותו השם. בסרט מככבים ג'ו אלווין, קריסטן סטיוארט, כריס טאקר, גארט הדלונד ווין דיזל. הסרט הוא סרט הקולנוע העלילתי הראשון שצולם במהירות של 120 פריים לשנייה.
עלילה.
הסרט מסופר מנקודת המבט של רב-טוראי בילי לין מטקסס, גיבור מלחמה מצבא ארצות הברית. הוא ושבעה מחבריו לפלוגת בראבו שרדו-קרב עז במהלך מלחמת עיראק, חזרו לארצות הברית ומוצגים ברחבי המדינה במסגרת קמפיין לתמיכה ציבורית במלחמה. זמן קצר לפני שובם המתוכנן לעיראק מתוכננת לכבודם קבלת פנים חגיגית במהלך מופע המחצית של משחק הסופרבול. במהלך המסע והמופע נזכר לין באירועי המלחמה הטרגיים.
הפקה.
לתפקיד הראשי בסרט לוהק השחקן ג'ון אלווין, בן ה-25, ללא ניסיון קודם בקולנוע או בטלוויזיה. צילומי הסרט החלו באפריל 2015 בג'ורג'יה, סצנות הקרבות צולמו במרוקו.
הסרט צולם תוך שימוש בטכנולוגיה חדשנית ברזולוציה של 4K ובמהירות של 120 פריים לשנייה והוא הסרט העלילתי הארוך הראשון שצולם בטכנולוגיה זו. הבחירה בטכנולוגיה חדשנית זו מאפשרת רק לחמישה אולמות קולנוע ברחבי העולם להקרין את הסרט ברזולוציה הנ"ל, ובשאר בתי הקולנוע יוקרן ברזולוציה 2K בגרסה רגילה או בטכנולוגיית תלת-ממד. מנכ"ל סרטי סוני טום רוטמן התעמת עם אנג לי בדרישה שישלב סצנות במהירות שונה בסרט, כך שהקרבות יהיו במהירות מואצת והסצנות בטקסס במהירות רגילה, אך השניים לא הגיעו להסכמה.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, שהתאכזבו מתוצאת השימוש בטכניקה החדשנית. הסרט נחל כישלון בקופות ולא כיסה את ההוצאות בגינו.
עוגיית חמאה
יודורה ולטי
יודורה אליס ולטי (באנגלית: Eudora Alice Welty; 13 באפריל 1909 – 23 ביולי 2001) הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על הדרום האמריקאי. הרומן שלה The Optimist's Daughter זכה בפרס פוליצר ב-1973. לוולטי הוענקה מדליית החירות הנשיאותית, בין פרסים רבים אחרים. היא הייתה הסופרת הראשונה שעבודותיה פורסמו בעודה בחייה על ידי הספרייה של אמריקה, הוצאה לאור ללא מטרות רווח המתמחה בספרות אמריקאית קלאסית. ביתה בג'קסון, מיסיסיפי הוגדר כאתר מורשת לאומי, והוא פתוח לציבור כמוזיאון.
ביוגרפיה.
יודורה ולטי נולדה בג'קסון, מיסיסיפי ב-13 באפריל 1909, בתו של כריסטיאן ווב ולטי (1879–1931) ומרי צ'סטינה (אנדרוז) ולטי (1883–1966). היא גדלה עם אחיה הצעירים, אדוארד ג'פרסון וולטר אנדרוס. אמה הייתה מורה, ובעזרתה פיתחה יודורה אהבה לקריאה. אמה הייתה אומרת ש"כל חדר בבית שלנו, בכל זמן ביום, נמצא שם כדי לקרוא בו, או שיקריאו לו". אביה, שעבד כמנהל בחברת ביטוח, אהב גאדג'טים ומכונות, ובהשראתו יודורה למדה לאהוב כל דבר מכני. מאוחר יותר היא אף השתמשה בטכנולוגיה עבור הסמליות בסיפורים שלה, וגם הייתה לצלמת מסורה, כמו אביה.
בסמוך לסיום לימודיה בתיכון, יודורה עברה עם משפחתה לבית בו חייתה עד יום מותה. את הבית, בסגנון טודור, עיצב ואייט ס. הנדריק, וכיום הוא ידוע כבית יודורה ולטי.
מ-1925 עד 1927, ולטי למדה במיסיסיפי סטייט קולג' לנשים, ואז עברה לאוניברסיטת ויסקונסין כדי להשלים את לימודיה בספרות האנגלית. לאחר מכן למדה פרסום ב אוניברסיטת קולומביה. מכיוון שסיימה את לימודיה בשיאו של השפל הגדול, היא נאבקה למצוא עבודה בניו יורק.
מיד לאחר שוולטי חזרה לג'קסון ב-1931, אביה מת מלוקמיה. היא לקחה עבודה בתחנת רדיו מקומית, וכתבה על החברה הגבוהה בג'קסון עבור עיתון בממפיס. ב-1935 היא החלה לעבוד בתור אשת יחסי ציבור עבור אגף הממשל שיצר עבודות לאנשים שהושפעו מהשפל הגדול. היא אספה סיפורים, ערכה ראיונות, וצילמה את חיי היום-יום במיסיסיפי. היא גילתה את כל רובדי החיים בדרום, ושאבה ממה שלמדה על היחסים בין אנשים בכתיבת הסיפורים הקצרים שלה. במהלך תקופה זו היא גם קיימה פגישות בביתה עם סופרים עמיתים וחברים, קבוצה לה קראה Night-Blooming Cereus Club. שלוש שנים לאחר מכן, היא עזבה את עבודתה כדי לכתוב במשרה מלאה.
בשנת 1936, היא פרסמה את הסיפור הקצר "מותו של סוכן מכירות" בירחון הספרותי "Manuscript", ובקרוב גם כתבי עת מובילים החלו לפרסם את סיפוריה, ביניהם "הניו יורקר". היא חיזקה את מעמדה בתור סופרת דרומית בעלת השפעה כאשר פרסמה את ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים, "A Curtain of Green". היא מונתה לצוות ביקורת הספרים של הניו יורק טיימס, וזכתה במלגת גוגנהיים, אשר איפשרה לה לנסוע לצרפת, אנגליה, אירלנד, וגרמניה. בזמן שהותה באירופה, היא שימשה לתקופה קצרה בתור מרצה מבקרת באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. ב-1960, היא חזרה הביתה לג'קסון כדי לטפל באמה המזדקנת ושני אחיה.
אחרי שנרצח מדגר אוורס, נשיא ה-NAACP במיסיסיפי, היא פרסמה סיפור, בשם "מאין מגיע הקול?" בניו יורקר, אותו כתבה בגוף ראשון בתור דמות המתנקש.
ב-1973 היא זכתה בפרס פוליצר עבור הרומן שלה, The Optimist's Daughter. ב-1971 היא פרסמה אוסף צילומים שלה מתקופת השפל הגדול, שכותרתו "One Time, One Place". היא הרצתה באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר איגדה את חומרי הרצאותיה לסדרת ספרי זכרונות בכותרת One Writer's Beginnings. היא המשיכה לחיות בבית המשפחתי בג'קסון אותה עד מותה מסיבות טבעיות ב-23 ביולי 2001.
צילום.
בזמן שוולטי עבדה בתור אשת יחסי ציבור במנהל העבודות של רוזוולט, היא צילמה תמונות של אנשים מכל מעמד כלכלי וחברתי בזמן החופשי שלה. צילומיה תיעדו את השפעת השפל הגדול על עניי מיסיסיפי. אוספיה פורסמו בספרים One Time, One Place (1971) ו-Photographs (1989). חלק מסיפוריה הקצרים התבססו על צילומים אלו, ובהם "Why I Live at the P.O", אשר נכתב בהשראת אישה שהיא צילמה מגהצת בחדר האחורי של בית דואר קטן. אף על פי שמאוחר יותר התמקדה בעיקר בכתיבה שלה, ולטי המשיכה לצלם עד שנות ה-50.
קריירת כתיבה.
הסיפור הקצר הראשון של ולטי, "מותו של סוכן מכירות", פורסם בשנת 1936. העבודה שלה משכה את תשומת לבה של הסופרת קתרין אן פורטר, שהייתה למנטורית של ולטי, וכתבה את ההקדמה לספרה הראשון, אוסף סיפורי קצרים בשם A Curtain of Green, בשנת 1941. הספר מיצב את ולטי כסופרת אמריקאית מובילה, וסיפוריה התפרסמו בירחונים מובילים, כמו הניו יורקר ו"-The Atlantic." היא פרסמה בסך הכל יותר מארבעים סיפורים קצרים, חמישה רומנים, שלושה ספרים אוטוביוגרפיים, וספר ילדים אחד.