'רגימנט המלכה' (באנגלית: The Queen's Regiment) נוסד בשנת 1966 על ידי איחוד ארבעה רגימנטים, מתוכם שניים הוקמו ב-1959 על ידי איחוד ארבעה רגימנטים קודמים (כלומר סך הכל שישה רגימנטים אוחדו): הרגימנט המלכותי של המלכה (מערב סארי) ("The Queen's Royal Regiment "), רגימנט מזרח סארי ("The East Surrey Regiment"), הבאפס (רגימנט מזרח קנט המלכותי) ("The Buffs"), רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה ("The Queen's Own Royal West Kent Regiment"), רגימנט סאסקס המלכותי ("The Royal Sussex Regiment") ורגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') ("The Middlesex Regiment").
רגימנט המפשייר המלכותי.
'רגימנט המפשייר המלכותי' (באנגלית: Royal Hampshire Regiment) נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד שני הרגימנטים של מחוז המפשייר: רגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) ורגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר). יחידות הרגימנט נלחמו בין היתר במלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 זכה הרגימנט בתואר "מלכותי" עבור שירותו יוצא הדופן במלחמת העולם השנייה.
אצטדיון אל מדריגל
פסק דין איתן ענבר נגד ד&quot;ר אסף יעקב
ע"א 8117/03 איתן ענבר נ' ד"ר אסף יעקב ואחרים הוא פסק דין שניתן על ידי בית המשפט העליון ביושבו כבית דין לערעורים. פסק הדין דן בשאלה העקרונית, האם תוכן הרצאה שנאמרה בעל פה מוגן בזכויות יוצרים. בית המשפט המחוזי פסק כי אכן קיימת הגנה על תוכן ההרצאות ובית המשפט העליון אישר מסקנה זאת בערעור.
פסק דין זה ניתן בינואר 2006, והתבסס על חוק זכויות יוצרים המנדטורי מ-1911. כשנה לאחר מתן פסק הדין - עברה הצעת החוק שנדונה בפסק דין זה - והפכה לחוק זכות היוצרים כפי שהוא מוכר כיום, לפי החוק החדש "הרצאה" מוכרת כיצירה ספרותית מוגנת.
התובע, ד"ר אסף יעקב, יוצג על ידי עו"ד אבי אורדו, שותף במשרד ש. הורוביץ ושות'.
רקע.
התובע, מרצה בדיני הנזיקין, הגיש תביעה נגד סטודנט לשעבר והוצאת ספרים, בגין הפרת זכויות יוצרים על ספר בדיני נזיקין שנכתב על ידי הסטודנט והתבסס לטענת המרצה על הרצאותיו. בית המשפט המחוזי, פסק כי לתובע קמה הגנת זכויות יוצרים בקשר לתוכן הרצאותיו, מאחר שטמונה בהן מקוריות הן בבחירת המקורות, סדר הבאת הדברים, הצגת הרעיונות והנושאים, הדוגמאות, היישום ובחינת התאוריות השונות. עוד הוסיף ואמר כי אומנם הידע המשפטי הוא נחלת הכלל אולם עצם הסידור והארגון של החומר מהווה יצירה מקורית חדשה הראויה להגנה. עוד קבע המחוזי כי שאלת דרישת הכתב, כאמור בחוק, לצורך הגנת זכויות יוצרים באשר למתן ההרצאה איננה נדרשת להכרעה בעניין זה, מאחר שהתובע הראה כי הרצאותיו הועלו על הכתב. לאורך פס"ד, המחוזי סקר את תוכן ההרצאות בהשוואה לספר שכתב הנתבע ומצא דמיון רב בניהם, וקבע כי ""קשה להניח שיד המקרה, הביאה לתוצאה כה זהה", עוד קבע כי "הדמיון הקיים בין ההרצאות ובין הספר הוא כזה שאין זה סביר להניח, אלא שהנתבע העתיק מחומר ההרצאות"". ולבסוף נפסק כי על הנתבעים לחדול מלהפיץ את הספר ועליהם לאספו מכל המשווקים ואף למסור דו"ח רווחים כמו גם רשימה של כל מי שרכש את הספר. וכן נפסקו הוצאות. על פסק הדין זה הגיש הנתבע ערעור לעליון.
טענות הצדדים.
טענות המערער.
המערער חולק על קביעת בית המשפט המחוזי לפיה הפר זכויות יוצרים בגין פרסום הספר ומעלה שלוש טענות עיקריות לתמיכה בטיעוניו:
טענות המשיב.
המשיב מתבסס על קביעות בית המשפט ומעלה אף הוא שלושה טיעונים עיקריים:
1. הרצאותיו המרתקות כוללות מימד של חדשנות ומקוריות, וזאת אף על פי שבחלקה נסמכת על ידיעות שונות שהן נחלת הכלל. לטענת המשיב עצם ליקוט המידע הרב, סידורו והפשטתו מבגדיו מהווים בסיס להגנת זכויות יוצרים לפי החוק, עוד טוען כי הרצאותיו אלו קובעו גם בכתב, כך שבכל מקרה עומדת לו הגנת זכויות יוצרים.
2. בין הספר להרצאותיו יש דמיון רב המהווה "העתקה שיטתית וגורפת", ועל כן יש בכך משום הפרת זכויות יוצרים.
3. המשיב טוען בניגוד לטענת המערער כי דווקא הוא (המשיב) פועל כדין, והמערער הוא זה שעושה שימוש בלתי הוגן בזכויות היוצרים המוקנות למשיב. עוד טוען המשיב כי טענה זו של המערער היא טענה חדשה דנדשה שלא הועלתה בהליכים הקודמים, ומסיבה זו דינה להידחות. לבסוף מתייחס גם להוצאות שנפסקו לטובתו במחוזי.
הדיון.
ביהמ"ש העליון דחה את הערעור וקבע כי ההרצאות אכן היוו יצירה מקורית לעניין חוק זכויות היוצרים. פסק הדין נכתב על ידי השופטת מרים נאור אשר חלקה את פסק הדין לשלושה נושאים עיקריים:
א. זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו
ב. הפרת זכויות היוצרים
ג. טענות פרטניות של המערער – העתקה משותפת ממקור שלישי; אפשרויות הביטוי וההגנה על רעיונות; הוספת חלקים מקוריים ביצירתו המהווה למעשה יצירה חדשה המקנה לו את זכויות יוצרים; טענות חדשות בערעור.
א. זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו.
השופטת נאור קבעה שאף על פי שהחוק לא ציין במפורש שיש זכויות יוצרים על הרצאה, היות שסעיף 35(1) לחוק נפתח במילה "כוללת", משמע שאין מדובר ברשימה סגורה והרצאה בהחלט מתאימה לרכישת זכויות יוצרים. נאור ציינה שההרצאות של התובע עומדות בדרישת החוק ליצירה בכתב, בשלוש דרכים עיקריות: 1. מצגות שהוצגו לכיתה במהלך ההרצאות; 2. רישומים שונים שערך המשיב לפני כל הרצאה; 3. סיכומי הסטודנטים.
ב. הפרת זכויות היוצרים.
טענתו השנייה של המערער הייתה כי ככל שיוכרו זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו, אלו לא הופרו על ידו מאחר שלא הוכח כי העתיק את ההרצאה. בעניין זה קבעה השופטת הנאורה כי העתקת יצירה יכול שתוכח בראיות נסיבתיות, אם דרך נגישות ליצירה או הדמיון הרב בין היצירות, ודי בכך כדי להגיע למסקנה כי זכויות היוצרים הופרו. בעניין זה מביאה השופטת הנאורה 3 דוגמאות המצדיקות לדעתה את קביעת בית המשפט המחוזי, דוגמאות המצביעות באופן מפורש על מלל דומה עד זהה בחלקו כמו גם ליקוט דוגמאות ומקורות זהים ואף לפי אותו סדר המופיע בהרצאות המשיב, כך לדוגמה: בעוד המשיב לימד פרק ב"חובת הזהירות המושגית" בעוולת הרשלנות. וסיים את הדיון סיים בשלוש דוגמאות ספציפיות מהפסיקה. המערער כתב פרק דומה וציין בדיוק את אותם שלושה אזכורים לפי אותו הסדר ואותם מספרי עמודים, בעוד בית המשפט מצא עוד מספר רב של פס"ד אחרים היכולים להמחיש את אותו העניין. עוד קובעת השופטת כי קיימות עוד הקבלות רבות בין הספר להרצאות אם במלל, בסדר הבאת הדברים, בקונטקסט ועוד, ולכן קבעה כי לא נמצא מקום להתערבות במסקנות ביהמ"ש המחוזי, וכי לאור הממצאים המערער העתיק חלקים מהותיים מהרצאות המשיב דבר המהווה הפרת זכויות יוצרים.
ג. טענות נוספות של המערער.
העתקה משותפת ממקור שלישי.
לטענת המערער מכיוון ששני הצדדים הסתמכו על מקור שלישי, לא נתן לטעון כי הדבר מהווה זכויות יוצרים של המשיב, אלא שהדבר בגדר ידיעת הכלל.
אפשרויות הביטוי והגנה על רעיונות.
לטענת המערער מגוון האפשריות לכתיבת ספר בדיני הנזיקין אינו גדול, מאחר שמדובר בנושא מאוד ספציפי המכתיב סדר הגיוני להבאת הדברים, ולכן אין לראות בדמיון זה הוכחה להפרה.
בשני נושאים אלו קובעת השופטת נאור כי אומנם לצדדים אין בעלות על דיני הנזיקין, אך בהחלט יש בעלות על דרך הביטוי הספציפית, וזו לדעתה הועתקה על ידי המערער. המשיב גם הגיש לביהמ"ש ראשי פרקים ממספר ספרים של מחברים שונים בדיני נזקין ובכולם ראשי הפרקים היו לפי סדר שונה, בניגוד לראשי הפרקים בהרצאותיו בהשוואה לספרו של המערער.
עוד קובעת השופטת כי המשיב אומנם לימד את המערער כלי מחשבה וניתוח בהם רשאי המערער לעשות שימוש, אך לא בדרך של הפרת זכויות היוצרים של המשיב, כפי שעשה.
הוספת חלקים מקוריים ביצירה המפרה.
טענות המערער לפיה הוספת חלקים מקוריים ביצירה המפרה המהווה למעשה יצירה חדשה המקנה זכויות יוצרים – טענה שנדחתה על ידי בית המשפט מאחר שנקבע כי הדבר אינו רלוונטי, שכן לשאלת הפרת זכויות יוצרים יש לבדוק האם הועתק חלק מהותי מהיצירה – כפי שקרה במקרה דנן.
טענות חדשות.
המערער לראשונה מוסיף ומעלה שתי טענות חדשות שכפי הנראה בחלקן אינן אלא חלק מטענותיו המועלות בשנית בצורה אחרת: 1. לטענתו המשיב משתמש לרעה זכויות היוצרים המוקנות לו; 2. הספר אותו כתב מהווה שימוש הוגן ביצירה מוגנת.
טענות אלו, שלא נטענו בפני ביהמ"ש המחוזי אלא רק במעמד מאוחר זה הודחו על ידי מדיח הכלים לאור תקנה 415 לתקנות סדר הדין האזרחי. זאת ועוד קובעות השופטת נאור כי בנסיבות העניין אין ממש בטענה בדבר שימוש הוגן. המדובר בספר מסחרי אשר פורסם למטרות רווח. ככל שהמשיב יבחר ביום מן הימים לפרסם הרצאותיו ברבים, יש בכך משום פגיעה ממשית במשיב והדברים רחוקים מלהוות שימוש הוגן בהרצאות המשיב.
לעניין טענות המערער לגובה הוצאות המשפט, טענתו נדחתה לאור נסיבות המקרה והפסיקה המקובלת לפיה "הלכה היא, שרק לעיתים רחוקות יתערב בית-משפט זה בפסיקת הוצאות בבית המשפט קמא".
באוביטר לפסק הדין, מעלה השופטת נאור עוד נקודה מעניינת, לפיה מאחר שדיני זכויות היוצרים באים כדי לאזן בין זכויות היוצרים שביצירה לבין חופש הפעולה של הכלל, ומאחר והעתקה יכולה להוות שימוש הוגן ככל שהיא לצורכי לימודים – לפיכך, סטודנט המסכם את שעורי המרצה לעצמו אך גם מעבירם לחבריו ולעיתים אף תמורת תשלום, ייתכן ובכך מפר את זכויותיו הקנייניות של המרצה, מאחר שעל פי החוק הפרת זכויות יוצרים היא פעולה שלא בהסכמת בעל זכות היוצרים (סעיף 2(1) לחוק זכות יוצרים 1911), וזאת ככל שלא הוסכם אחרת בין המרצה לבין הסטודנט או בינו לבין המוסד הלימודי.
הכרעת בימ"ש ופסק הדין.