לקונצ'רטי ארבעה חלקים המושתתים על יסודות האופנה האיטלקית (הרומאית) האופייניים לתקופה. ואולם ניתן להבחין באצילות הצפון־אירופאית שניחנת באיזון, בהתפתחויות ההרמוניות הלא-צפויות, בחשיבה הקונטרפונקטית המורכבת וברגעי השיא.
בית הספר הטכני של חיל האוויר
אמאפה
אמאפַּה (בפורטוגזית: Amapá) היא מדינה בברזיל הממוקמת בצפון ברזיל, וגובלת בצפון עם גיאנה הצרפתית. ממזרחה משתרע האוקיינוס האטלנטי ומדרום ומערב היא גובלת במדינת פארה. לאמאפה שטח של 142,816 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-751,000 נפש. בירתה היא מקאפה.
גאוגרפיה.
אמאפה נמצאת בפתח נהר האמזונאס ומכוסה ברובה ביערות גשם. בפנים הארץ נמצאות כמה גבעות נמוכות המהוות בסיס לקצה המזרחי של גויאנה.
המדינה כיום מייצרת ומייצאת כמות גדולה של ברזל, בוקסיט ואבני מינרלים אחרים.
היסטוריה.
לאמאפה היו סכסוכים עם צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת מהמאה ה־17 עד למאה ה־19, בעיקר כתוצאה מגילוי מרבצי מינרלים. לבסוף האימפריה הפורטוגזית היא זו שהשתלטה על האזור. בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט אשר הגדיר את הגבול בין אמאפה לגיאנה הצרפתית. ההסכם לא כובד על ידי הצרפתים, והסכסוך המשיך עד שנת 1900. היא הפכה לשטח פדרלי ב־1944, אך הפכה למדינה רק ב־1988.
דגל.
הדגל אומץ במסגרת צו מס' 008 ב־23 באפריל 1984. הצבע הכחול מלמעלה מסמל את שמי אמאפה ואת הצדק; הצבע הירוק במרכז מסמל את יערות הגשם; הצבע הצהוב מלמטה מסמל את האיחוד ואת המקורות הטבעיים; הצבע השחור בפסים הצרים מהווה זיכרון למייסדי המדינה שנהרגו; והצבע הלבן מסמל את רצון המדינה לחיות בשלום וביציבות. הסמל שבחלק השמאלי מסמל את מבצר "סאו ז'וזה" אשר ממנו צמחה המדינה.
לפני 1984 היה למדינה דגל אדום-לבן-אדום הדומה מאוד לדגל פרו.
דמוגרפיה.
לפי IBGE, בשנת 2008, התגוררו באמאפה כ-668,689 תושבים כאשר הצפיפות עומדת על כ-4.3 נפש לקמ"ר. 93.7% מהתושבים מתגוררים בערים וגדילת האוכלוסייה עומדת על כ-5.7%. רוב תושבי המדינה חיים בעוני.
מבחינה אתנית, 69.4% מהתושבים הם מגזע מעורב, 24.1% לבנים, 6.5% שחורים, ו-1% אסייתים.
כלכלה.
מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר של התוצר המקומי הגולמי - 87.6%, ולאחר מכן המגזר התעשייתי - 7.8%. החקלאות מייצגת 4.6% מהתמ"ג (נכון לשנת 2004). הייצוא של המדינה מורכב מ-75.5% עץ, 18.7% עפרה, ו-5.5% לבבות דקל (2002). נכון לשנת 2005, אמאפה מהווה 0.2% מהכלכלה הארצית.
קמרון חבית
קמרון חבית הוא קירוי בצורה של חצי גליל אופקי. האדריכלות הרומית הייתה הראשונה שבה השתמשו בקמרונות חבית, בדרך כלל במבני בזיליקה. קמרון החבית בנוי מסדרה ארוכה של קשתות הצמודות אחת לשנייה ויוצרות את צורת הצילינדר. קיימים גם קמרונות חבית מחודדים אשר החתך האופייני שלהם הוא קשת מחודדת. היתרון המבני של קמרון מסוג זה הוא הקטנת מאמצי הפישוק בבסיס הקשתות.
בבנייה הערבית במזרח התיכון נפוצה שיטת בנייה של קמרונות חבית המבוססת על שימוש באבנים קטנות ולא מסותתות. מכיוון שעץ הוא מצרך יקר יחסית במזרח התיכון, השתמשו בסירה קוצנית להכנת הפיגומים. את השיח הקוצני היו דוחסים לצורה של חצי גליל ומעליו מניחים יריעת בד עבה. על גבי היריעה היו מניחים אבנים קטנות שהתחברו אחת לשנייה על ידי מלט מקומי. לאחר התקשות המלט, חלקה האחורי של ערימת הסירה הקוצנית היה מועבר להמשך בניית הקמרון. באופן זה התקבל קמרון חבית מקשי ויציב ללא הצורך לסתת לבנים או לבזבז כמות גדולה של עץ לטובת הבנייה.
האדריכלות הרומית
סכר שלושת הערוצים
סכר שלושת הערוצים או סכר שלושת הנקיקים (בסינית: 长江三峡大坝) הוא סכר על נהר היאנגצה בסין. בנייתו החלה ב-14 בדצמבר 1994. זהו הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם. בניית גוף הסכר הסתיימה ב-20 במאי 2006, תשעה חודשים לפני המתוכנן והפעלת תחנת הכוח בהספק חלקי החלה ב-2008. הפעלת הגנרטורים החשמליים התבצעה בהדרגה, ובמאי 2012 עבר הגנרטור האחרון מתוך 32 את מבחן הכשירות. הפעלת הסכר עם כל 32 הגנרטורים בהספק של 700 מגה ואט כל אחד, ועוד שני גנרטורים תפעוליים, מייצרת תפוקה של 22.5 ג'יגה ואט. הספק זה הופך את הסכר למתקן ייצור החשמל הגדול בעולם, מכל סוג, אף כי סכר איטייפו ייצר כמות חשמל שנתית גדולה יותר בשנת 2010.
בשנת 2002 ניתן לחברת תאגיד שלושת הערוצים של סין האישור לבנות ארבעה סכרים על נהר היאנגצה, ביניהם: סכר שלושת הערוצים, סכר באיחטאן וסכר וודונגדה.
ממשלת סין פינתה מהשטח שיועד למאגר המים אותו עוצר הסכר יותר ממיליון תושבים, ששכנו בכ-1,500 כפרים. בניית הסכר גרמה לנזקים אקולוגיים נרחבים מאוד הן לסביבה הקרובה של הסכר והן לסביבות רחוקות התלויות ביאנגצה שרמת הזיהום בחלקים מסוימים בו, שהייתה גבוהה כבר קודם לכן, עלתה בעקבות הקמת הסכר. בין השאר, הקמת הסכר האיצה את הכחדתו של דולפין הנהרות הסיני שהיה שרוי בסכנת הכחדה כבר קודם לכן. הקמת הסכר לוותה במחאות מצד ארגונים לשמירת הסביבה, אך ללא הועיל. עם זאת, הקמת הסכר מנעה את זיהום האוויר והגברת אפקט החממה שהיו עלולים להיווצר מהפקת חשמל באמצעים אחרים המקובלים באזור, כדוגמת פחם.
בניית הסכר פיתחה באופן משמעותי את הכלכלה באזורי מעלה הנהר. הסכר אפשר אספקת חשמל סדירה וקידם סחר בינלאומי באמצעות אוניות מטען דרך ים סין המזרחי. לפני הקמת הסכר היו קטעים במעלה הנהר נגישים לכלי שיט גדולים רק בעונות מסוימות או בעת שיטפונות. הקמת הסכר אפשרה שיט בקטעים אלו לאורך כל השנה. באזור הסכר נבנו תאי שיט המאפשרים לכלי שיט להתגבר על הפרשי הגובה של הנהר. במקום נבנתה בשנת 2015 גם מעלית לכלי שיט.
רקע והיסטוריית פיתוח.
נהר היאנגצה הוא הנהר השלישי באורכו בעולם (אחרי הנילוס והאמזונאס), מקורותיו ברמת טיבט ושפכו יורד לים סין המזרחי והאוקיינוס השקט דרך דלתה היושבת מסביב לערים שאנגחאי ונאנג'ינג. הנהר הוא עורק חיים משמעותי בסין ומקור המים של עשרות אם לא מאות מיליונים. בין הערים הגדולות היושבות על גדות הנהר נמצאות שאנגחאי (21,909,814 איש), נאנג'ינג (9,314,685 איש), ווהאן (12,326,518 איש) וצ'ונגצ'ינג (25,379,469 איש).
במהלך יותר מ-2,000 השנים שבין הקמת שושלת האן (מ-206 לפנה"ס עד 220 לספירה) לבין נפילת שושלת צ'ינג (מ-1644 עד 1911), התרחשו שיטפונות והצפות בנהר היאנגצה כמעט אחת לעשר שנים, שיטפונות שפגעו קשות באוכלוסייה האזרחית עקב ריכוז האוכלוסין על גדות הנהר. במהלך 300 השנים האחרונות, שיטפונות קשים פרצו מעל גדות סכר ג'ינג-ג'יאנג שישים פעמים, ושיטפונות הרסניים התרחשו פעמיים ב-100 השנים האחרונות. שיטפונות היו בעיה מתמשכת עבור תושבים ועסקים לאורך היאנגצה ועבור ממשלות סין לדורותיהן, שמאז 1949 מונהגת באורח דיקטטורי בידי המפלגה הקומוניסטית של סין ובראשה המנהיג העליון של סין היושב בבירה בייג'ינג.
שלושת הנקיקים הם הם שלושה ערוצים סמוך למרכזו של נהר היאנגצה, בלב הרפובליקה העממית של סין (מחוז חוּבֵּיי). עם אקלים מונסון סובטרופי, הם ידועים בתוואי הנופים שלהם ומהווים אטרקציה תיירותית. בשנת 1919 ד"ר סוּן יַאט-סֶן, אביה של הרפובליקה הסינית ושל מפלגת הקְווֹמִינְטַנג ששלטה במדינה עד 1949 (אז נסוגה הנהגתה לטאיוואן בעקבות מפלה במלחמת האזרחים הסינית), העלה לראשונה את רעיון בניית סכר בשלושת הנקיקים כדי לנצל טוב יותר את משאבי המים העשירים של היאנגצה ולשפר את הניווט בנהרות הפנים-סיניים ואת המסחר בהם.
בשנת 1944, מומחה הסכרים האמריקני ג'ון לוסיאן סאבג' (היה האחראי על עיצובם של סכר הובר, סכר פארקר, סכר גרנד קולי ואחרים) הוזמן לערוך מחקר שטח בשלושת הנקיקים על ידי ועדת המשאבים של הרפובליקה הסינית. סאבג' ניסח דוח ראשוני על תשתית בקרת המים שהממשלה ניסתה לקדם. במאי 1946, ועדת המשאבים של ממשלת הקְווֹמִינְטַנג, שהייתה אז עדיין בשלטון, חתמה על הסכם עם מקבילה האמריקאית לתכנון משותף של פרויקט הסכר. במאי 1947, ממשלת הקוומינטנג הורתה לבטל את הפרויקט לנוכח אינפלציה, משבר כלכלי ומלחמת האזרחים. ב-1949, שיטפונות קשים שוב פגעו בתשתיות אזרחיות רבות על גדות היאנגצה, מה שגרם לרפובליקה העממית הקומוניסטית החדשה שנוסדה לייחס חשיבות לבקרת שיטפונות בחלק האמצעי והתחתון של הנהר. שלוש שנים לאחר מכן, תשתית הסטת השיטפונות על ידי הרחבת סכר ג'ינג'יאנג הושלם.
בשנת 1953, הוצג ליו"ר המפלגה הקומוניסטית מַאוֹ דְזֶה־דוּנְג מתווה לבניית מאגרי מים על הנהר. הוא קידם בניית סכר בשלושת הערוצים כדי לשלוט בהצפות. בעונת השיטפונות של 1954, עמק נהר יאנגצה סבל מההצפה הקשה ביותר של המאה, והיווה אזהרה נוספת כי נדרשים אמצעים קבועים כדי לרתום את הנהר ולא תיקונים משניים ופיתוחים על בסיס סכרים קיימים. בארבעת העשורים שלאחר מכן החל משנת 1955, החלה עבודה ארוכה של תכנון, חיפוש, מחקר ועיצוב פרויקט שלושת הערוצים. החלו דיונים רציניים בקרב הפוליטביורו על היתכנות הפרויקט.
במרץ 1958, ראש הממשלה ג'וֹאוּ אֶנלַאי, מסר דו"ח מפורט בדבר עמק יאנגצה ופרויקט שלושת הערוצים בוועידה של הוועד המרכזי של המפלגה שהתקיים בצֶ'נְגְדוּ, בירת מחוז סצ'ואן שבדרום-מערב סין. באוגוסט של אותה שנה, הוא ניהל פגישה בנושא פרויקט שלושת הערוצים כדי ללמוד את עיצוב הפרויקט ועבודות הכנה רלוונטיות אחרות. מאו דחה את ההוצאה לפועל של הפרויקט עקב חששות שהתלקחות של היריבות הסינית-סובייטית תוביל לכך שבשעת מלחמה חיל האוויר הסובייטי ישמיד את התשתית. ב-1970, החלה הבנייה של סכר גג'ואובה כחלק מקדים של הפרויקט למען מענה על הצורך בתחנות כוח הידרואלקטריות.