כוחותיו של אל-עזמה במייסלון היו מצוידים בעיקר ברובים חלודים שהשאירו כוחות עות'מאניים ורובים ששימשו את הסדירים הבדואים במהלך המרד הערבי בשנת 1916 וכן ב-15 תותחים. הכוח הערבי הורכב מחטיבה צפונית, מרכזית ודרומית ובראשם פרשי גמלים. אל-עזמא הוביל את הטור המרכזי שגובה על ידי מתנדבים אזרחיים רבים. בסביבות השחר של ה-27 ביולי, בדרך הגישה אל מייסלון, התרחשו עימותים בין הכוחות הערביים לצבא הצרפתי, אולם מרבית ההתנגדות הערבית, שלא הייתה מתואמת ברובה, קרסה בשעה הראשונה של הקרב. הסורים ניצלו את התחמושת הקטנה שאיתה הגיעו עד תום והצבא הצרפתי העליון הצבאי שבר את הקווים הערביים.
בסביבות השעה 10:30 בבוקר הגיעו כוחות צרפת למטהו של אל-עזמה. המוקשים שהונחו על ידי הסורים לא התפוצצו או לפחות לא הפריעו ברצינות לכוחות הצרפתיים הנכנסים. כשכוחות צרפתיים נמצאים במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מיהר אל-עזמה אל תותחן וצווה עליו לירות לעבר הטנקים הצרפתיים. לפני שנורה פגז כלשהו, ​​אל-עזמה נקלט על ידי צוות טנקים ונורה למוות מירי מקלע צרפתי. הוא נפגע בחזה ובראש. אל-עזמה היה הקצין הערבי היחיד שמת בקרב. העימותים במעבר נמשכו עוד שלוש שעות. עד אז נסוגו הכוחות הערביים באי סדר סביב דמשק. הצבא הצרפתי נכנס לעיר בהמשך. בזכרונותיו כתב הגנרל גורו כי לאחר תבוסת הסורים, הותירו כוחותיו של האחרון
מורשת.
סירובו של אל-עזמא להיכנע לצרפתים, התעקשותו לצאת לקרב עם כוחות נחותים ומותו בעודו מפקד על הסורים במייסלון הפכו אותו לגיבור לאומי בסוריה ובעולם הערבי. פסלו ניצב בכיכר מרכזית בדמשק, כשכבוד שמו הושם על רחובות ובתי ספר ברחבי סוריה, פסליו הוצבו לרחבי המזרח התיכון. הוא יתרה מזאת הפך גם סמל בשביל הצבא וכסמל למאבק הפאן-ערביות.
אל-עזמה היה נשוי לאישה טורקית, שאיתה נולדה לו בת בשם לילה.
פרויקט פרח
פרויקט פרח היה פרויקט צבאי משותף של ישראל ואיראן ביולי 1977, הפרויקט היה חלק ממאמץ משותף לשחזור טילים אמריקאים עם חלקים תוצרת ישראל ויכולים להיות מצוידים בראשי נפץ גרעיניים.
היסטוריה.
ב-18 ביולי 1977 ביקר סגן שר הביטחון האיראני, חסן טופאניאן בישראל, שם נפגש עם שר החוץ הישראלי, משה דיין וכן עם שר הביטחון הישראלי, עזר ויצמן. בפגישה דנו השלושה על התקדמותם שך מספר פרויקטים צבאיים משותפים בין ישראל לאיראן, ביניהם פרויקט פרח.
פרויקט זה התמקד בפיתוח טילים נגד ספינות שנקראו באופן בלתי רשמי "פוסט גבריאל" - זאת לאחר העובדה כי הטילים היו אמורים להיות גרסה משופרת של הטיל "גבריאל" ויהיה בעל טווח גדול יותר מטיל ההרפון האמריקאי, מלבד זאת הפרויקט ניסה להפיג את החששות האיראניים מפיתוח טילים גרעינים הן בהודו ובהן בפקיסטן (שתי המדינות נכללות ברשימת מדינות בעלות נשק גרעיני ושתיהן לא חתמו על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני).
בפברואר 1979 הופל בית המלוכה של מוחמד רזה פהלווי במהפכה האיראנית ולאור ניתוק היחסים בין איראן לישראל הוחלט על סיום הפרויקט.
יעקב שפירו, אשר היה האחראי על תיאום המשא ומתן עם איראן בין השנים 1975–1978, אמר כי: "באיראן התייחסו אלינו כמו למלכים. עשינו איתם עסקים בקנה מידה מדהים. ללא הקשרים עם איראן, לא היה לנו את הכסף לפתח נשק שנמצא היום בקו הקדמי של ההגנה על מדינת ישראל".
מחוז טריפולי (לוב)
פרנץ הארטמן
פרנץ הארטמן (בגרמנית: Franz Hartmann; 22 בנובמבר 1838 - 7 באוגוסט 1912 ) היה רופא, תאוסוף, מיסטיקן, אסטרולוג וסופר גרמני. בין הטקסטים המפורסמים שהוא כתב ניתן למצוא את הביוגרפיה של יאקוב במה ואת הביוגרפיה של פאראצלסוס. על פי עדותו של תאודור רויס, היה הארטמן בין המייסדים של "מסדר הטמפלרים של המזרח" (). נחשב על ידי רבים לאחד הסופרים התיאוסופיים החשובים ביותר בתקופתו. תרגם לגרמנית את הבהגווד גיטא
חייו.
פרנץ הארטמן נולד ב-22 בנובמבר 1838 בדונאוורת, גרמניה. ב-1865, הארטמן סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מינכן, ובאותה שנה גם הגר לארצות הברית. ב-1882, הצטרף הארטמן לאגודה התאוסופית, וב-4 בדצמבר 1883 הוא הגיע אל המרכז של האגודה באדיאר, שם הוא פגש את הלנה בלוואצקי. ב-1885, עזבו הארטמן ובלוואצקי את אדיאר ונסעו לאירופה. ב-1893, הוא התמנה לתפקיד עורך כתב העת "Lotusblüten" (). ב-3 בספטמבר 1897, ייסד הארטמן את האחווה התאוסופית הבינלאומית (), אם כי על פי מקורות אחרי הוא ייסד אותה כבר בשנת 1896.
פטירה.
הארטמן נפטר מדום לב ב-7 באוגוסט 1912, בקמפטן.
יחסי איטליה–ליטא
יחסי איטליה–ליטא הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לליטא.
היסטוריה.
הדוכסות הגדולה של ליטא.
המגעים הראשונים בין ליטא לאיטליה התנהלו דרך הכס הקדוש במהלך המאה ה-13. היה זה מינדאוגאס, הדוכס הגדול של ליטא, שהיה הראשון שניסה להכניס את הקתוליות למדינה האלילית. לאחר שהמיר דתו לקתוליות והטביל את האוכלוסייה הליטאית, שלח מינדאוגאס את משלחתו לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, שב-17 ביולי 1251 העניק את הזכויות להינריק, הבישוף של קולם, להכתיר את מינדאוגאס למלך ליטא. עם זאת, הטקס נערך רק שנתיים לאחר מכן. בשנת 1263 נרצח מינדאוגאס על ידי קושרים והליטאים חזרו שוב לעבודת אלילים.
בשנת 1317 כתב האפיפיור יוחנן העשרים ושניים מכתב לגדימינאס, הדוכס הגדול של ליטא, והזמין אותו להמיר את דתו לקתוליות. גדימינאס קיבל מכתבים רבים נוספים שנשלחו על ידי הכס הקדוש, אך הוא תמיד סירב בנימוס להצעה. ההמרה המובהקת של ליטאים התרחש רק בשנת 1387.
עם זאת, גם לאחר תאריך זה הייתה האלילות האמונה השלטת בליטא. לכן, אין זה מפתיע שאנאה פיקולומיני (1406–1464), הבישוף של ורמיה ומאוחר יותר האפיפיור פיוס השני, דיבר בחריפות על ליטא. עם זאת, הוא הקדיש לארץ לפחות שלוש מעבודותיו. לעומת זאת יאן דלוגוש (1415–1480), בן זמנו הפולני של האפיפיור, טען בעבודתו כי ליטאים צאצאים מהרומאים. רעיון זה עלה במיוחד לאחר 1518, אז זיגמונט הראשון, מלך פולין, התחתן עם בונה ספורצה, הדוכסית ממילאנו. בנו זיגמונט השני, מלך פולין הפך למלך בשנת 1548 ולאירוע זה קיבל את היצירה בלטינית "דה מוריבוס טרטורום, ליטואנורום ומושורום", שנכתב על ידי האציל מיכאלו ליטואנוס, שם הוא טוען כי מדינת ליטא נוסדה בתקופה הרומית וכי במקור ליטאים דיברו לטינית. כדי להוכיח את טיעונו, מיכאילו ליטואנוס מונה יותר משבעים מילים הדומות בשתי השפות.
עד מהרה אלסנדרו גוגניני האיטלקי (1554–1614), ששירת בצבא הליטאי, כתב עבודה בלטינית "Sarmatiae Europeae descriptio", שם הוא מקדיש תשומת לב רבה לליטא וחוזר שוב על התיאוריה בדבר מוצאם הרומי של הליטאים. אלברטוס ווייק-קויאלוביץ' הליטאי (1606–1677) השתמש ביצירתו של גוגניני כמקור לכתיבת ההיסטוריה שלו על ליטא בשני כרכים - "Lituanae pars prior" (1650) ו-"Lituanae pars seconda" (1669). הוא כותב על מוצאם הרומי המשוער של ליטאים בלהט ובשכנוע רב.
בשנת 1570 הקימו הישועים את מכללת וילנה שבשנת 1578 קיבלה זכויות אוניברסיטאיות מהאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר. מקדש ידע זה משך אליו סטודנטים איטלקים רבים: אחד המפורסמים ביותר הוא סטפנוס לורנטיוס ביסיוס (בערך 1720–1790), שכתב את הדוקטורט בפדובה ועבד בטורינו ובוונציה. כשהוזמן לווילנה לימד הפרופסור אנטומיה ואוסטיאולוגיה, הכין מספר מחקרים מדעיים, עבד כרופא וניהל את הפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
האיטלקים תרמו משמעותית להתפתחות האמנויות בליטא. הדוכס הגדול זיגמונט אוגוסט הזמין לווילנה אמנים רבים ממדינות זרות שונות, בעיקר מאיטליה, שהביאו לעיר את תרבות הרנסאנס והבארוק האיטלקיים, אוניברסיטת וילנה והסמינר שלה היו דוגמאות לאדריכלות איטלקית. הציירים האיטלקים, כמו זאנוביו דה ג'יאנוטי, ג'ובאני סיני, ג'ובאני ג'אקו מקראגליו וג'ובאני בטיסטה פרדיאני דה לוקה, השאירו את עבודותיהם בקתדרלת וילנה, בכנסיית סנט אן, בכנסיית סנט מישל ואחרים. מאוחר יותר פייטרו פרטי וג'ובאני מריה גאלי, יחד עם סופרים מקומיים, תכננו את כנסיית סנט פול וסנט פיטר, יצירת המופת האדריכלית והפיסולית, במימון מיקולא קאזימייראס פאקאס (1624–1682). ההטמן הגדול של ליטא והמושל של וילנה. יתר על כן, חבר נוסף ממשפחתו של פאקאי, קריסטופאס זיגמנטאס פאקאס (1621–1684), ייסד מתחם בארוק מדהים נוסף, מנזר פז'יסליס בקובנה, שתוכנן על ידי לודוביקו פרדו הוונציאני. לאחר מותו של פאקאס, החליפו אותו פייטרו וקרלו פוטיני, ואילו ג'ובאני מרלי, מישל ארקנג'לו פאלוני וככל הנראה גם פייטרו פרט הנ"ל יצרו פסלים וציורי קיר שעדיין נראים סביב וילנה.
אמנים ליטאים מפורסמים רבים התבגרו באווירת האמנות והאדריכלות האיטלקית. אף על פי שעל סף המאה ה-20 ומאוחר יותר הייתה זו פריז שהשפיעה בעיקר על האמנויות בליטא, בכל זאת איטליה נותרה מכה עבור אמנים ליטאים.
ליטא העצמאית.
איטליה הכירה בליטא ב-13 במאי 1922, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית. ממשלת איטליה מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי כלגיטימי, ורומא במהלך כל תקופת הכיבוש נותרה מקלט לפעילים הפוליטיים והתרבותיים. ב-26 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של הרפובליקה של ליטא וב-30 באוגוסט 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
יחסי ליטא–צ'כיה
יחסי ליטא–צ'כיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה לליטא. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו וב.
היסטוריה.
צ'כוסלובקיה הכירה ברפובליקה של ליטא ב-5 בינואר 1922. לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית נותקו היחסים בין המדינות.