מאז ועד אוגוסט 2010 עמד בית הקולנוע שומם, אך בעקבות יוזמה פלסטינית-גרמנית שבמסגרתה שופץ הקולנוע וחודשו מתקניו (התוקנו מחדש לוחות סולאריים ושופצו תשתיות החשמל של המקום) ולאחר מכן הוחלט לפתוח אותו מחדש. בטקס הפתיחה המחודשת של הקולנוע נכחו מספר בכירים ברשות הפלסטינית ואף ידוענים, בהם ביאנקה ג'אגר, גרושתו של מיק ג'אגר מהרולינג סטונז, ראש הממשלה הפלסטיני, סלאם פיאד וכן זכריא זביידי, ממפקדי התנזים באינתיפאדה השנייה. מלבד הטקס עצמו הקולנוע לקח חלק מ"פסטיבל הקולנוע של ג'נין". עוד פורסם כי בבית הקולנוע יוקרנו הסרטים "ג'נין ג'נין" של מוחמד בכרי ו"הילדים של ארנה" וכן הסרט "הלב של ג'נין".
בדצמבר 2016 פורסם כי האתר בו נמצא בית הקולנוע נמכר ובמקומו ייבנה מרכז קניות.
ביקורת.
הקולנוע חטף לעיתים קרובות ביקורת מפלסטינים רבים אשר החרימו את הקולנוע בטענה כי גברים ונשים שלא בהכרח נשואים ישבו יחד בקולנוע ואף שתו שם אלכוהול. בעקבות כך מספר המבקרים במקום הלך והתמעט.
לוקה מיטרוביץ'
לוקה מיטרוביץ' (באנגלית: Luka Mitrović; נולד ב-21 במרץ 1993 בנובי סאד) הוא כדורסלן סרבי. מיטרוביץ' החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קאדט (Kadet) מהעיר נובי סאד.
בעונת 2009/2010, חתם בקבוצת המופארם ורשאץ מליגת העל הסרבית.
בעונת 2011/2012, חתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, שיחק במדיה בליגת היורוליג וזכה עמה בליגה האדריאטית, בגביע המדינה ובאליפות סרביה.
בשנת 2015, הועמד לדראפט של ליגת ה-NBA ונבחר במקום ה-60 על ידי קבוצת פילדלפיה 76'.
בעונת 2017/2018, חתם בקבוצת ברוזה במברג מהבונדסליגה בגרמניה.
בתאריך 10 בינואר 2019, חתם בקבוצת מורסיה מליגת העל הספרדית.
בעונת 2019/2020, חתם בקבוצת באסקט מנרסה מליגת העל הספרית.
בעונת 2020/2021, חתם בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל הישראלית.
הערות שוליים.
7. https://www.hapoel.co.il/blog/post/luka-20201021 לוקה מיטרוביץ עוזב את ירושלים
סולי חאן
אלפונסו החמישי מארגון
העימותים בגבול אזרבייג'ן-ארמניה (2020)
תאוריה אדריכלית
תאוריה אדריכלית היא פעולה של הגות, דיון וכתיבה על אדריכלות. תאוריה אדריכלית נלמדת בכל בתי הספר לאדריכלות ומיושמת על ידי האדריכלים המובילים בעולם. תאוריית האדריכלות מופיעה במספר אופנים: הרצאה, דיאלוג, מאמר, מסה או ספר, או במסגרת תחרות אדריכלית. לעיתים קרובות תאוריה אדריכלית היא דידקטית, ותאורטיקנים בתחום נוטים להישאר בקרבת בתי הספר או לעבוד בהם. זה היה קיים מאז ימי העת העתיקה, וככל שהדפוס הפך לנפוץ יותר, כך זכתה תורת האדריכלות למגוון דרכי הבעה עשירים ומגוונים יותר. ספרים, כתבי עת ועיתונים פרסמו מספר חסר תקדים של עבודות אדריכלים וטורי מבקרים במאה ה-20. כתוצאה מכך, נוצרו והתמוססו סגנונות ותנועות הרבה יותר מהר מאשר משכי הזמן הארוכים יותר בתקופות היסטוריות קודמות. ניתן לצפות כי השימוש באינטרנט יקדם וירחיב עוד יותר את השיח על אדריכלות במאה ה-21.
היסטוריה.
ימי קדם.
יש מעט מידע או עדויות על תאוריית האדריכלות העיקרית בעת העתיקה, עד המאה הראשונה לפני הספירה, עת נוצרה עבודתו של ויטרוביוס. אולם אין זה אומר שעבודות כאלה לא היו קיימות, בהתחשב בכך שעבודות רבות מעולם לא שרדו את העת העתיקה.
ויטרוביוס היה סופר, אדריכל ומהנדס רומאי פעיל במאה ה-1 לפני הספירה. הוא היה התאורטיקן האדריכלי הידוע הבולט ביותר באימפריה הרומית, לאחר שכתב את "על אודות האדריכלות" (המכונה כיום "עשרת ספרי האדריכלות" – "De architectura"), מסכת שנכתבה בלטינית וביוונית על אדריכלות, ושהוקדשה לקיסר אוגוסטוס. ככל הנראה נכתבה מסכת זו בין השנים 23–27 לפני הספירה, זהו המקור העכשווי העיקרי ששרד אודות האדריכלות הקלאסית. המסכת מחולקת לעשרה קטעים או "ספרים", והיא מכסה כמעט כל היבט של האדריכלות הרומית, החל מתכנון ערים, חומרים, עיטורים, מקדשים, אספקת מים וכו'. היא מגדירה בקפדנות את הסדרים הקלאסיים של אדריכלות. כמו כן, היא מציעה את שלושת החוקים הבסיסיים של אדריכלות שיש לציית להם כדי להיחשב כך: "יציבות, שימושיות, אלגנטיות" (firmitas, utilitas, venustas), חוקים שתורגמו במאה ה-17 על ידי סר הנרי ווטון לסיסמה האנגלית "חוזק, נצרכות ועונג" (כלומר: הלימה מבנית, תפקודית, ויופי).
לגילוי מחדש של עבודתו של ויטרוביוס בשנת 1414 הייתה השפעה עמוקה על אדריכלי הרנסאנס, שהוסיפה בסיס ארכאולוגי לעליית סגנון הרנסאנס, שכבר היה בעיצומו. אדריכלי רנסאנס כמו פיליפו ברונלסקי לאונה בטיסטה אלברטי מצאו ב"דה ארכיטקטורה" את הרציונל שלהם להעלות את ענף הידע שלהם לרמת דיסציפלינה מדעית.
ימי הביניים.
לאורך ימי הביניים, הועבר הידע ארכיטקטוני באמצעות תמלול, מפה לאוזן ובאופן טכני בבתי אמן. בשל אופיו העמלני של התמלול, מספר קטן של דוגמאות לתאוריה אדריכלית נכתבו במהלך תקופה זו, ורובן היו תאולוגיות וסוג של תעתיק של התנ"ך. מאחר שהתאוריות האדריכליות עסקו במבנים, מעטות מהן תומללו. המאמר "ליבר דה רבוס" של סוגריוס אב מנזר סן -דני, היסטוריון ויועצו של מלך צרפת, היה המסמך האדריכלי המשפיע הראשון על האדריכלות הגותית. גורם משפיע נוסף אחר היה תיק הרישומים של וילארד דה הונוקר משנות ה-30 של המאה ה-13.
בתקופת שושלת סונג בסין, לי ג'י פרסם את "אינזאו פאשי" ("Yingzao Fashi") בשנת 1103, שהיה מסה אדריכלית שאיגדה אלמנטים של האדריכלות הסינית.
רנסאנס.
היצירה הגדולה הראשונה של תאוריית האדריכלות בתקופה זו שייכת ללאון בטיסטה אלברטי, "אודות הבניין" – "De reaedificatoria", שהציבה את ויטרוביוס בליבת המסורת התאורטית העמוקה ביותר של העידן המודרני. על פי אלברטי, אדריכלות טובה מאומתת באמצעות המשולש הוויטרובי, המגדיר את מטרתה. שלישייה זו שמרה על תוקפה עד המאה ה-19. מעבר משמעותי למאה ה-17 ובסופו של דבר לעידן ההשכלה הובטח באמצעות המחקר המתמטי והאופטי המתקדם של האדריכל והגיאומטר המהולל ג'ירארד דסארוגס, בדגש על מחקריו על חרוטים, פרספקטיבה וגאומטריה השלכתית (הטלים).
עידן ההשכלה.
בעידן ההשכלה הייתה התפתחות ניכרת בתאוריה האדריכלית ביבשת אירופה. תגליות ארכאולוגיות חדשות (כמו פומפיי והרקולנאום) הניעו עניין חדש באמנות ובארכיטקטורה הקלאסית. לפיכך, המונח "נאו-קלאסיציזם", שהודגם בכתביו של מבקר האמנות הפרוסי יוהאן יואכים וינקלמן, נועד לעורר את אדריכלות המאה ה-18, שהתבוננה בתקדימים הקלאסיים החדשים הללו כהשראה לעיצוב בניינים.
התאורטיקנים האדריכליים העיקריים של עידן ההשכלה כוללים את ז'וליין-דייוויד לירוי, מארק-אנטואן לאוגייר, ג'ובאני בטיסטה פיראנסי, רוברט אדם, ג'יימס סטיוארט, גאורג וילהלם פרידריך הגל וניקולא רווט.
המאה ה-19.
זן תוסס של נאו-קלאסיציזם, תודת המאמר רב ההשפעה של מארק-אנטואן לאוגייר, היווה את הבסיס לשני דורות של פעילות בינלאומית סביב נושאי הליבה של הקלאסיציזם, הפרימיטיביזם ו"חזרה לטבע".
התגובה כנגד הדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית הגיעה לידי ביטוי בשנות ה-20 של המאה ה-19 כאשר אוגוסטוס פוגין סיפק בסיס מוסרי ותאורטי לאדריכלות התחייה הגותית, ובשנות ה-40 של המאה ה-19 פיתח ג'ון ראסקין אתוס זה.
הפסל האמריקאי הורציו גרינוג פרסם את החיבור 'אדריכלות אמריקאית" באוגוסט 1843, ובו דחה את חיקוי הסגנונות הישנים של מבנים והתווה את הקשר הפונקציונלי בין אדריכלות לדקורציה. תאוריות אלה צפו את התפתחות הפונקציונליזם בארכיטקטורה המודרנית.
לקראת סוף המאה חלה פריחה בפעילות התאורטית. באנגליה, האידיאלים של ראסקין עמדו בבסיס הופעתה של תנועת האומנויות והמלאכה שהודגמו בכתביו של ויליאם מוריס. זה בתורו היווה את הבסיס לארט נובו בבריטניה, שהודגם על ידי יצירתו של צ'ארלס רני מקינטוש, והשפיע על תנועת האמנות האוסטרית – "הזצסיון הווינאי". ביבשת אירופה, התאוריות של ויולה לה-דוק וגוטפריד סמפר סיפקו את קרש הקפיצה למחשבה חיוניות ועצומה שהוקדשה לחדשנות אדריכלית ולחידוש מושג הסגנון.
סמפר במיוחד פיתח מעקב בינלאומי אחר החדשנות בגרמניה, אנגליה, שווייץ, אוסטריה, בוהמיה, צרפת, איטליה וארצות הברית. הדור שנולד באמצע השליש של המאה ה-19 נכבש במידה רבה אחר ההזדמנויות שהציע השילוב של סמפר בין היקף היסטורי עוצר נשימה ופירוט מתודולוגי. בניגוד לפעילויות תאורטיות עדכניות יותר, ובכך "מודרניות", המסודרות באופן נושאי, דור זה לא התאחד ל"תנועה". עם זאת, נראה היה שהם מתכנסים סביב השימוש שהציע סמפר למושג "הריאליזם", ולכן הם תויגו כחסידי הריאליזם האדריכלי. בין האדריכלים הריאליסטים הפעילים ביותר היו: גאורג הייזר, רודולף רדטנבאכר, קונסטנטין ליפיוס, האנס אויר, פול סדיל, לורנס הארווי, אוטו וגנר וריצ'רד שטרייטר.
המאה ה-20.