הוא הגיע לסקוטלנד ב-22 ביולי 1650, והטיל מצור על אדינבורו. עד סוף אוגוסט מצבו הידרדר בשל מחלות והעדר משאבים, והוא נסוג לבסיסו בדאנבר. צבא סקוטי ניסה לחסום את הנסיגה, אך הסקוטים הובסו בקרב דאנבר ב-3 בספטמבר. צבאו של קרומוול כבש את אדינבורו, ועד סוף השנה גם את רוב דרום סקוטלנד.
ביולי 1651 גברו כוחותיו של קרומוול על הסקוטים בקרב אינברקיית'ינג. צבא המודל החדש פנה לפרת', דבר שאיפשר לצ'ארלס בראש הצבא הסקוטי לפנות דרומה לאנגליה. קרומוול רדף אחריו לתוך אנגליה, והותיר בסקוטלנד צבא בראשות ג'ורג' מונק על מנת לסיים את הקרבות שם. בשנה הבאה, 1652, נעשה טיהור של השרידים האחרונים להתנגדות המלוכנית. הסקוטים קיבלו 30 מושבים בפרלמנט המאוחד בלונדון, כאשר הגנרל מונק מונה למושל הצבאי של סקוטלנד.
אנגליה.
אף על פי שצבאו של קרומוול ניצח את הצבא הסקוטי בדאנבר, הוא לא הצליח למנוע מצ'ארלס לצעוד לעומק אנגליה בראש צבא נוסף. המלוכנים צעדו למערב אנגליה מכיוון שהתמיכה בהם הייתה חזקה ביותר באזור זה, אך הם קיבלו פחות תמיכה מכפי שקיוו. קרומוול לבסוף פגש את המלך בווסטר ב-3 בספטמבר 1651, וניצח אותו. צ'ארלס השני ברח דרך "בתים בטוחים" לצרפת, וכך הסתיימו מלחמות האזרחים.
לאחר המלחמה.
כתוצאה מהמלחמה, הפכו אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לארצות היחידות באירופה ללא מלך. ממשלה רפובליקנית שלטה באנגליה (ולאחר מכן גם בסקוטלנד ואירלנד) מ-1649 עד 1653, ומ-1659 עד 1660. בין שתי תקופות אלה, ובשל לחימה בין סיעות שונות בפרלמנט, שלט אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור (למעשה דיקטטור צבאי) עד מותו ב-1658.
עם מותו, הפך בנו של אוליבר, ריצ'רד, ללורד פרוטקטור, אך לצבא לא היה אמון בו. לאחר שבעה חודשים הצבא הדיח את ריצ'רד, ובמאי 1659 הוא השיב את הפרלמנט הרמפ לשלטון. אולם, מכיוון שהפרלמנט לא התייחס לצבא כשליט האמיתי, הצבא פיזר גם את הפרלמנט, באוקטובר 1659.
זה היה המצב כאשר הגנרל ג'ורג' מונק, מושל סקוטלנד תחת קרומוול, צעד דרומה עם צבאו מסקוטלנד. ב-4 באפריל 1660, בהצהרת ברדה, צ'ארלס השני הכריז על התנאים שלו לקבלת הכתר האנגלי. מונק ארגן אספה של הפרלמנט, שנפגש בפעם הראשונה ב-25 באפריל. ב-8 במאי הפרלמנט הכריז כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. צ'ארלס שב מהגלות ב-23 במאי. ב-29 במאי, תושבי לונדון הכריזו עליו כמלך. הכתרתו נערכה בווסטמינסטר ב-23 באפריל 1661. אירועים אלה ידועים כרסטורציה האנגלית.
מכיוון שתוצאתם הסופית הייתה השבת המלוכה בהסכמת הפרלמנט, מלחמות האזרחים למעשה הובילו לאימוץ של מונרכיה פרלמנטרית באנגליה וסקוטלנד. בשל שיטה פוליטית זו, בריטניה הגדולה, שנוצרה ב-1707 לא השתתפה בתנועות הרפובליקניות הגדולות לאחר המהפכה היעקובינית בצרפת בסוף המאה ה-18. המלכים חששו מללחוץ על הפרלמנט באופן משמעותי, והפרלמנט הוא שבחר למעשה ביורש למלך ב-1688 במהפכה המהוללת ובחוק שעבר ב-1701. לאחר הרסטורציה, הסיעות בפרלמנט נעשו למפלגות פוליטיות (מאוחר יותר, הטורים והוויגים).
היסטוריוגרפיה של מלחמת האזרחים האנגלית.
במשך רוב המאה העשרים, שתי אסכולות שלטו בכיפה ביחס להסברים תאורטיים של מלחמת האזרחים: ה"וויגים" והמרקסיסטים. שניהם הסבירו את מאורעות המאה ה-17 באנגליה במונחים של מגמות ארוכות-טווח.
הוויגים ראו במלחמת האזרחים תוצאה של מאבק בן מאות שנים בין הפרלמנט (בייחוד הבית התחתון) והמלכות. על פי אסכולה זאת, הפרלמנט פעל להגן על הזכויות המסורתיות של האנגלים, ואילו הכתר ניסה כל הזמן להרחיב את זכותו להכתיב את החוק באופן שרירותי. ההיסטוריון ה"וויגי" החשוב ביותר, ס. ר. גרדינר, ראה במלחמת האזרחים "מהפכה פוריטנית" שהתנגדה לדיכוי של הכנסייה תחת בית סטוארט, וסללה את הדרך לסובלנות הדתית של הרסטורציה. הפוריטניות, על פי דעה זו, נעשתה לבעלת הברית הטבעית של עם שמנסה לשמור על זכויותיו המסורתיות כנגד הכוח השרירותי של המונרכיה.
האסכולה המרקסיסטית, שנעשתה פופולרית בשנות ה-40, פירשה את מלחמת האזרחים כמהפכה בורגנית. על פי כריסטופר היל, ההיסטוריון הבולט מאסכולה זו, "מלחמת האזרחים הייתה מלחמת מעמדות". מהצד הריאקציוני היו האריסטוקרטיה בעלת הקרקעות ובעלת הברית שלה, הכנסייה הממוסדת. מצד שני (שוב, על פי היל), "המעמדות המסחריים והתעשייתיים בעיר ובכפר... האצילות המתקדמת והנמוכה, ו... המון העם בכל מקום שבו הם היו מסוגלים, דרך דיון חופשי, באמת להבין על מה נאבקים". מלחמת האזרחים אירעה בנקודה בהיסטוריה האנגלית שבה מעמדות הביניים העשירים, שכבר היו כוח משמעותי בחברה, פעלו כנגד המערכת הימי-ביניימית הארכאית של הממשלה האנגלית. כמו הוויגים, גם למרקסיסטים היה הסבר למקום של הדת במאבק. הפוריטניות הייתה מערכת מוסרית שהתאימה ביותר למעמד הבורגני, ולפיכך המרקסיסטים ראו את הפוריטנים כבורגנים בהכרח.
החל משנות ה-70, דור חדש של היסטוריונים החלו לאתגר את שתי התאוריות. היסטוריונים אלה התנגדו להסברים ארוכי-הטווח של המרקסיסטים והוויגים. הם קראו למחקרים שהתמקדו באופן מפורט יותר בשנים שלפני המלחמה. כתוצאה מכך, הם הראו שדפוס הנאמנויות במלחמה לא התאים לאף אחת מהפרשנויות הקודמות. הפוריטנים, למשל, לא בהכרח היו נאמנים לפרלמנט, ורבים מהם לא היו בורגנים; בורגנים רבים לחמו לצד המלך; אצילים בעלי קרקעות רבים תמכו בפרלמנט.
הדור החדש של ההיסטוריונים (המכונה "רוויזיוניסטים") העמיד בסימן שאלה את כל הפרשנות של האסכולות הקודמות. רבים מהם אף התנגדו לכינוי "מלחמת האזרחים האנגלית" והחליפו אותו ב"מלחמת שלוש הממלכות" או אפילו ב"מלחמת האזרחים הבריטית". זאת כחלק ממגמה רחבה יותר במחקר ההיסטורי להפנות את המבט לבריטניה כולה, ולהימנע מ"אנגלו-צנטריות". לטענתם, יש לראות את מלחמת האזרחים כמאבק אחד מני רבים בכל האיים הבריטיים. לדעתם, גורם חשוב למלחמה הוא שמלך אחד, צ'ארלס הראשון, שלט על ממלכות רבות. למשל, המלחמה החלה כאשר צ'ארלס ניסה לאכוף ספר תפילות אנגליקני על סקוטלנד; כאשר הסקוטים התנגדו הוא הכריז עליהם מלחמה, אך לשם מימונה הוא דרש מיסים כבדים, דבר שהביא בתורו לפריצת המלחמה באנגליה.
טרור לבן
ככלל, המונח טרור לבן מתייחס לפעילות אלימה היוצאת לפועל בידי גורמים ריאקציוניים (בדרך כלל מדובר בתומכי מונרכיה או שמרנים) כחלק ממאבק במהפכה. לעיתים קרובות פעולות כאלה יוצרות תגובה בדמות פעולה דומה המתבצעת בידי גורמים מהפכניים בצד השני של הקונפליקט, בד בבד, הרבה מהפעולות מתרחשות כתגובה לפעולות מהפכניות. במאה ה-20, בכמה מדינות, המונח "טרור לבן" התייחס לפעולות אלימות שבוצעות נגד גורמים קומוניסטים או קומוניסטים לכאורה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נקשר בארצות הברית המונח "טרור לבן" לפעולות אלימות גזעניות שבוצעו בידי ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, בעיקר נגד אזרחים אפרו-אמריקנים. לא ברור אם השימוש במילה "לבן" במקרה זה נקשר למשמעות המקורית של המונח "טרור לבן" או שהוא מתייחס בפשטות לגזע המפגעים.
מקור המונח.
הטרור הלבן המקורי התרחש באביב 1795 בצרפת, בתקופה הידועה כ"ריאקציה של תרמידור" על ידי כוחות שמרניים וימניים, חלקם אף מלוכניים, לאחר נפילת רובספייר וקץ שלטון הטרור שהנהיג האגף הרדיקלי באספה הלאומית. הטרור הלבן הופנה כנגד היעקובינים וכל מי שנחשד בתמיכה בהם. הם הותקפו ונרצחו לעיתים קרובות, ממש כפי שעשו ליריביהם בימי משטר הטרור הקודם. במקרים אחרים, הסתובבו ברחובות חבורות צעירים מהמעמד הבינוני והאצולה והכו יעקובינים נודעים. "כנופיות ישו" באזור ליון חטפו אנשי שמאל שנחשדו בהשתתפות בטרור המהפכני מבתי הכלא ורצחו אותם כמו שאלה רצחו חפים מפשע בימי טבח ספטמבר ב-1792.
בשנת 1815, עקב חזרתו לשלטון של לואי השמונה עשר, כל מי שנחשד בקשרים עם הממשל האלטרנטיבי של המהפכנים או עם נפוליאון סבל מרדיפות, מעצרים והוצאות להורג. המרשל ברון נהרג באביניון, והגנרל ז'. פ. רמל נרצח בהתנקשות בטולוז. הפעולות הללו זרעו פחד באכלוסיה והניאו בוחרים ליברלים ומתונים מהצבעה למלוכנים. מתוך 401 חברים בבית הנבחרים הראשון של הרסטורציה, 350 היו מלוכנים קיצוניים; המלך בעצמו קרא לבית נבחרים זה "הבית שאינו ניתן להשגה" (בהתכוונו להשגת המהפכנים). בית הנבחרים הזה חוקק חוקים לדיכוי המהפכה, ודן למוות את מרשל נה ואת קולונל לבדוייר ולכלא והגלייה כ-250 מהפכנים נוספים ביניהם ג'וזף פושי, לזאר קרנו וקמבסרס.
טרור לבן נגד שחורים בארצות הברית.
כנופיות ברחבי ארצות הברית, במיוחד במדינות הדרומיות, הפעילו טרור על אזרחים שחורים ועל לבנים התומכים במתן זכויות אזרח לשחורים בזמן הרקונסטרוקציה ולאחריה בצורה זו או אחרת משנות השישים של המאה ה-19 עד שנות השישים של המאה ה-20. תחילת פעילות זו ב-1867, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. הקו קלוקס קלאן, הארגון המפורסם ביותר בתחום, רצח, שדד, אנס והתעלל בשחורים ורפובליקנים בדרום ארצות הברית בשם שימור הציוויליציה הלבנה.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19 המפלגה הרפובליקנית הגנה על זכויות האזרח של האזרחים האפרו-אמריקנים והמפלגה הדמוקרטית ייצגה בעיקר בעלי חוות גדולות מהדרום שלפני מלחמת האזרחים החזיקו בעבדים רבים.
טרור אנטי-קומוניסטי.
טרור לבן ברוסיה.