במחצית השנייה של המאה, המשפחות היהודיות התפרנסו בעיקר מסחר בבקר או בטקסטיל. היו גם אפיקי פרנסה נוספים, כך למשל באחד מבתי המשפחות היהודיות שהתגוררה ב"רחוב היהודים", הייתה בחזית הבית חנות לחומרי בניין וכלי בית ממנה התפרנסה המשפחה. בחצר הבית גידלו פרחים וירקות לתצרוכת עצמית. במקרה אחר, התגוררה משפחה יהודית ברחוב Mülgasse. בחזית בית זה הייתה חנות טקסטיל ממנה התפרנסה המשפחה.
בתקופה זו (עד 1895) שימש במנסבאך המורה יעקב בוליי (Boley, יליד 1825 ונרשם כי פרש בשנים 1894–1895) והוחלף על ידי המורה שמעון שטראוס שלימד עד שנת 1902. אחרי הסיפוח לפרוסיה ב-1866 (אחד השלבים באיחוד גרמניה), החל תהליך לביטול המגבלות על היהודים, ובחוקה הקיסרית הכלל-גרמנית של שנת 1872 אף הוענק ליהודים שוויון זכויות. עם זאת האנטישמיות פעפעה בעוצמה באזורים רבים, וברחבי Hessen בפרט. אוטו בקל מפרנקפורט, אשר נבחר לרייכסטאג על בסיס מצע אנטישמי מובהק, ארגן "ירידים חופשיים מיהודים", פרסם רב-מכר בשם "היהודים מלכי הדור" ואף פרסם עיתון אנטישמי שהיה בשיאו מדורג רביעי בעיתוני Hessen מבחינת התפוצה. ב-1890 אף גורשו ממנסבאך שניים מאנשי תנועתו של בקל אשר ניהלו הסתה בבית מרזח מקומי בכפר. היהודים מצידם נתמכו על ידי החוגים הליברליים, והתגוננו, לעיתים בהצלחה, בעיקר על ידי תביעות משפטיות אך גם צעדים נוספים כגון הגעה לאספות אנטישמיות וניסיונות להתעמת עם הדוברים, ובמקרים נדירים אף בעימותים פיזיים (בעיקר באזורים הכפריים על ידי יהודים סוחרי בהמות, שנודעו כבעלי גוף). עם זאת ברור בדיעבד כי האנטישמים נהנו מתמיכה עממית לא מבוטלת.
בשנים 1886–1887 היו רשומים בכפר 26 משלמי מיסים יהודים, ובשנת 1891 היו רשומים 21 משלמי מיסים יהודים, סה"כ 94 נפשות.
מנסבאך בתחילת המאה ה-20.
ידוע על מקרה אחד לפחות בו יהודי תושב הכפר (מוריץ בכרך שהיה בהמשך ראש הקהילה היהודית בכפר), השתתף במלחמת העולם הראשונה ואף נפל בשבי הצרפתי, בעקבות כך קיבל את עיטור "צלב הברזל".
אחרי מלחמת העולם הראשונה ובתקופת רפובליקת ויימאר, חיו במנסבאך 50 יהודים מ-11 משפחות יהודיות, ובהן המשפחות בכרך, טננבאום, נוסבאום, גרונבאום, אפל, וייס, שמידט ורוזנבלט. בין היהודים היה רוב של סוחרי בהמות, והשאר סוחרי טקסטיל, בעלי חנויות ואף בעל מאפיה.
ערב עליית הנאצים לשלטון היו לקהילה בית-כנסת בן 40 מושבים, בית עלמין ומקווה טהרה, מאפיה כשרה וכמו כן היא קיימה שחיטה כשרה. הקהילה השתייכה לרבנות המחוז פולדה. ילדי היהודים למדו בבית הספר הכללי למעט שיעורי דת שקיבלו בנפרד. ילדים יהודים מהכפר היו נוסעים גם לפולדה לקבל שיעורי העשרה.
מנסבאך בתקופת שלטון הנאצים והשמדת הקהילה.
במהלך שנות השלושים ועם עליית כוחם של הנאצים, החל מצבם של היהודים בכפר להחמיר. במרץ 1934 פגעו בריונים בבית הכנסת ובבית מגורים של יהודי, ובנובמבר 1935 ניפצו שמשות ותקפו יהודי מקומי. היהודים מיהרו למכור את עסקיהם במחירי הפסד ועזבו את הכפר. בתאריך לא ידוע נעלמו כל המצבות מבית העלמין היהודי (הקבורה האחרונה נערכה בשנת 1937). אחרי תום המלחמה, הוחזרו מצבות בית העלמין למקומן.
בסביבות שנת 1935 יצאו חלק מילדי היהודים להכשרה בגרינסהוף, חלק מחברי ההכשרה אף נשלחו להשתלמות בשוודיה, ועלו בהמשך לישראל וכך ניצלו מהשמדה בתקופת השואה.
בלילה של 9 נובמבר 1938, במסגרת אירועי ליל הבדולח, נעצרו כמה מיהודי הכפר ובהם ראש הקהילה מוריץ בכרך, והורשו לחזור לביתם רק כעבור חודש ימים.
ב-1939 חיו במנסבאך 8 יהודים: מוריץ ורוזה בכרך, סלי ו-Hedwig בכרך, סלומון ואידה טננבאום, רוזה וייס ובתה Henriette.
במהלך שנת 1941 החלה להרקם על ידי הנאצים תוכנית "הפתרון הסופי", בין היתר כאשר נוכחו לדעת שמעשי טבח המוניים ביהודים, שהיו עשויים להתקל בהתנגדות על אדמת גרמניה עצמה, יכולים להתבצע בקלות וביעלות בשטחים שכבשו במזרח אירופה ובברית המועצות לשעבר.
כחלק מתוכנית זו הוחלט על גירוש 30,000 יהודים אזרחי גרמניה למחנות במזרח. עד לתאריך 20 נובמבר 1941 קיבלו כל המיועדים לגירוש הודעה על הכוונה לגרשם מראשי הקהילה היהודית שאולצו לשתף פעולה על ידי השלטונות הנאצים. היהודים התבקשו למסור הצהרות רכוש לגסטפו עד לתאריך 25 נובמבר.
ב-7 דצמבר 1941 רוכזו יהודי הכפר על ידי הגסטפו (ענף פולדה הכפוף למחוז Kassel), והובלו יחד עם יהודים נוספים מהאזור אל אולם ההתעמלות ברחוב Rabanustrasse בפולדה. ב-8 דצמבר הוצעדו ברגל לתחנת הרכבת, משם נסעו ל-Kassel, שם התקבלו במכות ובעיטות על ידי נציגי הגסטפו, אשר אף ערכו לחלק מהיהודים חיפוש גופני משפיל בעירום מלא. לאחר החרמת חפצי ערך מהיהודים, עדכנו נציגי הגסטפו כי היהודים ישלחו לריגה לביצוע עבודה פיזית בתנאי מחיה קשים.
לאחר לינה באולם ספורט מקומי, נלקחו כל 1022 היהודים שרוכזו בעיר לתחנת הרכבת, שם נדרשו לעלות לרכבות תוך שמטענם מופרד מהם. למותר לציין כי האירוע כולו, הן ב-Fulda והן ב-Kassel, התקיים באור יום מלא וניתן להעריך כי רבים מהאזרחים הגרמנים הבחינו במתרחש.
הרכבות יצאו לדרכן אחר הצהריים, בדרך שארכה כ-70 שעות, בקרונות לא מחוממים במהלך החורף הקשה של שנת 1941. מבין 1022 היהודים שנשלחו בטרנפורט מ-Kassel, ידוע על 100 בלבד ששרדו את השואה.
מייד עם השלמת הגירוש של היהודים, פעלו הרשויות הגרמניות להפקיע ולמכור את הרכוש שהושאר מאחור על ידי היהודים. מוערך שההכנסות ממכירות אלו הסתכמו בכ-2 מיליון מרק.
המשלוח מ-Kassel הגיע לגטו ריגה ב-12.12.41. על פי עדותו של Martin Lowenberg, ניצול שואה אשר הגיע באותו המשלוח מ-Kassel, עם הגיעם של היהודים לגטו ריגה, אולצו לרוץ בשלג מרחק כמה קילומטרים עד הגטו. שם נתקלו במחזה זוועה: השלג והקרח ברחובות הגטו היה מכוסה בדם קפוא – מאוחר יותר התברר כי ב-8 דצמבר אספו שומרי הגטו חלק גדול מהיהודים הלטבים שאכלסו את הגטו, ורצחו אותם ביערות הסמוכים לגטו, על מנת לפנות מקום ליהודים שהגיעו מגרמניה. הדם אותו ראו על השלג היה דמם של יהודים לטבים אשר נרצחו על ידי השומרים במהלך הובלת היהודים אל מחוץ לגטו.
היהודים נדחסו לבתים בגטו בקבוצות של 8–10 איש. בחלק מהבתים היו הקירות מכוסים דם ובמספר מקרים אף נמצאו גופות קפואות אשר נשכחו מאחור.
במהלך השנתיים הבאות הוחזקו היהודים בגטו בתת-תנאים. מדי בוקר הם הובלו ברגל אל מפעלים של התעשייה הגרמנית באזור, בטור ארוך שהשתרך דרך רחובות ריגה, שם עבדו עבודת פרך ידנית במפעלי התעשייה הגרמנית וכן בעבודות שירותים שונות עבור הכוחות הגרמניים. למותר לציין שהיהודים לא קיבלו כל תשלום בעבור עבודתם, והמשכורות המזעריות ששולמו על ידי התעשיות בעבור עבודת היהודים הועברו למנהלת הגטו. ההישרדות בגטו הייתה תלויה ביכולת להשיג אוכל מעבר למכסה המצומצמת שהוקצתה לכל אדם, בסוג העבודה שהשיג וביחס הפרטני לו זכה כל יהודי מהשומרים שפיקחו עליו.
מקרי התעללות היו שכיחים, כולל מעשי רצח, הן של יהודים שנתפסו מבריחים מזון, והן באופן אקראי ומזדמן כתוצאה מהתנהגות סדיסטית של הגרמנים והלטבים. במהלך אפריל 1942, התבצע רצח של קבוצה של 800 יהודים שכבר לא יכלו לעבוד, אשר הובלו במשאיות לאתר בסביבה, שם נרצחו ביריות בתוך קברי אחים על ידי המשטרה הלטבית בפיקוח הגרמנים. אף על פי שהגרמנים ניסו להסתיר את גורלם מתושבי הגטו האחרים, על פי דברי הניצולים המועטים תושבי הגטו הבינו היטב מה מצפה להם אך העריכו כי קיים סיכוי להישרדות, מה גם שכל ניסיון התנגדות דוכא באכזריות. היהודים הצליחו לקיים מידה מסוימת של חיי תרבות ודת בגטו, כולל הצגות תיאטרון ופעילות חינוכית לילדים.
בחודש מרץ 1943 התקבלה הנחיה לסגור את הגטו, להעביר כ-2000 מיושביו למחנה ריכוז חדש שיוקם בריגה (מחנה Kaiserwald), ולחסל את שאר היהודים. העברת היהודים למחנה Kaiserwald התבצעה עד לחודש נובמבר 1943. ב-2 נובמבר 1943 נוקה הגטו מיושביו האחרונים, אשר הועלו על רכבות ונשלחו למחנות השמדה שונים.
ראשי הקהילה.
ראש הקהילה האחרון, שנשא בתפקיד עד שנת 1941, היה מוריס בכרך (Moritz Bacharach).
שלומי לביא
שלומי לביא (נולד ב-1980), ידוע בשם הבמה כרובי, הוא מתופף ומוזיקאי ישראלי, הידוע בעיקר בזכות היותו המתופף המקורי של להקת הבילויים.
ביוגרפיה.
לביא נולד בישראל בשנת 1980. בשנת 2000 הצטרף ללהקה התל אביבית הבילויים, שהקימו מעט לפני כן ימי ויסלר ונועם ענבר. את הסינגל הראשון של הלהקה, "אוטו זבל (קח אותי איתך)", הוציאה הלהקה בשנת 2003. בשיר לביא מנגן סולו תופים מהיר. הסינגל הבא שהוציאו לאור יחד היה "נפלא פה", שבו לביא ביצע תפקידי ג'אז, סווינג ובוסה נובה בעזרת כלי הקשה רבים ומגוונים, לצד פולק ומוזיקה רוסית.
בשנת 2003 יצא אלבום הבילויים הראשון בהשתתפותם של לביא, ויסלר וענבר, בשם "הבילויים". באלבום מנגן לביא מספר מקצבים, על כלי הקשה שונים, ומפגין ידע רחב בעולם התיפוף, תוך שימוש קבוע במקצבי כליזמר מסורתיים, פולק ואף רוק כבד.
בשנת 2005 הצטרף לביא ללהקת נונצ'קו, להקה ישראלית-אמריקאית. הלהקה הוקמה על ידי כמה ישראלים מברוקלין, ולביא הצטרף כמתופף עוד כשגר בישראל. מאוחר יותר, כשירד לארצות הברית, המשיך להוציא אלבומים עם הלהקה.