באשליה הגדולה משתמש הבמאי ז'אן רנואר במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) כעדשה שדרכה הוא מתבונן באירופה, בעודה משקיפה על חזיון התעתועים של עלייתו של הפשיזם, במיוחד בגרמניה הנאצית, ואימתה הממשמשת ובאה של מלחמת העולם השנייה (1939–1945). רנואר מותח ביקורת על הפוליטיקה והאידאולוגיה בת זמנו ומעלה על נס את האנושות האוניברסלית, שמתעלה מעל גבולות לאומיים וגזעיים ולאומנות קיצונית. רנואר מציע כי ניסיונותיהם המשותפים של בני האדם יגברו על מחלוקת פוליטית והתבטאותו המוקצנת: המלחמה.
רנואר מספר בעצמו אודות המסר של הסרט, זאת בראיון שנערך בזמן הפצתו המחודשת של הסרט בשנות השישים המוקדמות. "(האשליה הגדולה) היא סיפור אודות מערכות יחסיהם של בני האדם. בטוחני כי סוגיה זו היא כה חשובה כיום, שאם לא נפתור אותה יהא עלינו פשוט להגיד 'להתראות' לעולמנו היפהפה".
מעמדות.
הסרט האשליה הגדולה בוחן את מערכות היחסים בין מעמדות חברתיים שונים באירופה.
שתיים מן הדמויות העיקריות הן אריסטוקרטים: דה בולדיו (פרשניי) ופון ראופנשטיין (פון שטרוהיים). הם מוצגים כדמויות קוסמופוליטיות שהתחנכו בתרבויות רבות ובקיאות בשפות שונות. רמת חינוכם ומסירותם למוסכמות והטקסים החברתיים גרמה להם לחוש קרובים יותר זה לזה, מאשר לאנשים בני המעמד הנמוך ממדינותיהם. הם חולקים ביניהם חויות חברתיות דומות: סעודה במסעדת מקסים שבפריז, תינוי אהבים עם אותן הנשים ואפילו הכירו זה את זה דרך היכרות. הם משוחחים זה עם זה בצרפתית ובגרמנית ברשמיות ובכבדות וברגעים של שיחה אישית אינטימית, נמלטים לתוך האנגלית, כאילו על מנת להסוות את תגובותיהם מעמיתיהם בני המעמדות הנמוכים.
רנואר מראה את ירידתה של האצולה מגדולתה, כשבמקומה עולה סדר חברתי חדש, שמובל בידי אנשים שלא נולדו למעמד הגבוה. הוא מדגיש כי מעמדם אינו מהווה כיום מרכיב הכרחי לפוליטיקה הייחודית של אומותיהם. הן וון ראופנשטיין והן דה בולדיו רואים בשירותם הצבאי כחובה, ורואים את המלחמה כממלאת תכלית, כך מתווה אותם רנואר כדמויות ראויות לתהילה, אולם טרגיות שעולמן נעלם, ושלכודות בתוך מערכת קודים וכללי התנהגות בחיים שנעשים במהירות נטולי חשיבות. שניהם מודעים לכך שזמנם עבר, אולם תגובתם למציאות זו שונה: דה בולדיו מקבל את גורלה של האצולה כשיפור חיובי, אולם וון ראופנשטיין אינו רואה זאת כך, ומקונן על מה שהוא מכנה "מורשת קסומה של המהפכה הצרפתית".
רנואר מנגיד את האריסטוקרטים עם דמויות בנות המעמד הנמוך כמו מרשל (גאבן), מכונאי מפריז שהוא פחות בקי בהלכות התרבות, ומאוחר יותר בסרט לא עולה בידו לתקשר כהלכה עם אלזה (פארלו) בגרמנית, ואף היא אינה דוברת צרפתית. עם זאת, למרות מחסום השפה, גם הדמויות בנות המעמדות הנמוכים חושפות לפנינו את המשותף להן כבני-אדם, שבניגוד למשותף שבין המעמדות הגבוהים, מבוסס על היסודות האנושיים הפשוטים ומתבטאים במפוחית הפה שהסוהר הגרמני נותן למרשל, בפרה של אלזה בה מרשל מטפל כשהיא נותנת לו תחושת בית מתוך זיכרון פרתו של סבו, בחג המולד המשותף, ומעל לכל באהבתם של אלזה ומרשל ובקשר המיוחד של רוזנטל ומרשל עם ילדתה של אלזה החוצות גבולות השפה.
המסר של רנואר מתברר ברגע שהאציל הצרפתי דה בולדיו מקריב עצמו, זאת על מנת ליצור הסחת דעת שתאפשר למרשל ורוזנטל, האנשים הפשוטים, להימלט. וון ראופנשטיין נאלץ לירות בדה בולדיו (מתוך חובה), צעד שדה בולדיו מודה שהוא מוכרח לעשותו מכורח הנסיבות. על כל פנים בקבלו את מותו הבלתי נמנע מתנחם דה בולדיו ברעיון ש"עבור העם הפשוט מוות במלחמה זו טרגדיה. ברם, עבורך ועבורי זוהי דרך טובה לסיים בה את חיינו". ומצהיר כי הוא מרחם על וון ראופנשטיין, שייאבק למצוא את מקומו בסדר החברתי החדש שנוצר. זאת בעולם שבו אבד הכלח על מסורותיו, מנהגיו ורקעו.
מושגי הכבוד והחובה של האריסטוקרטיה אינם נחלתם של המעמדות הנמוכים באירופה - אנשי היומיום והמשרתים את ארצותיהם רואים במלחמה כמעשה רמייה פוליטי חסר הכרה ומתאכזבים. ניתן להשוות את ביקורתו של הסרט על האידיאליזציה הרומנטית של החובה לסרט המוקדם במערב אין כל חדש (1930), המבוסס על הרומן בשם זה פרי עטו של אריך מריה רמרק.
גזענות.
רנואר נוגע בקצרה בשאלת האנטישמיות באמצעות דמותו של רוזנטל, בן למשפחת בנקאים נובו-רישית, שהוא גם יהודי (השוואה ברורה למשפחת הבנקאות רוטשילד מצרפת). סוברים כי רנואר יצר את הדמות על מנת להתעמת עם המערכה האנטי-יהודית הגואה, שנוהלה בידי ממשלתו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית. מעבר לכך, מיוצג רוזנטל כסמל של האנושיות החוצה גבולות מעמדיים. הוא חולק את האוכל שלו עם אחרים, כך שהוא ועמיתיו האסירים אוכלים היטב. באמצעות רוזנטל, מתריס רנואר כנגד הביקורת האנטישמית, בהצהירו על סטריאוטיפים יהודים כחסרי חשיבות.
סמל אניגמטי יותר של חלוקה גזענית הוא האסיר האפריקאי המופיע במחנה השני לכלואי מלחמה. הוא חי בקרבם של השבויים האחרים מבעלות הברית, ונדמה שהוא מתקבל על ידיהם. עם זאת, איש אינו מדבר עמו, אפילו כשהוא מנסה ליזום שיחה.
מלחמה.
רנואר מחפש להפריך את הרעיון שניתן להשיג במלחמה הכול, או שניתן להשתמש בה ככלי פוליטי לפתירת בעיות על מנת ליצור עולם טוב יותר.
האשליה הגדולה הוא סרט מלחמה ללא תיאור כלשהו של קרב. במקום זאת, האתר המוסרט הוא שבויים במחנה מלחמה, בו מצויים חיילים בני אומות רבות, החולקים ביניהם חויות משותפות. רנואר משרטט מלחמה בה מתחולל ניסיון עקר. לדוגמה אלזה, האלמנה הגרמניה, מראה למרשל ורוזנטל תצלומים של ושל אחיה שנהרגו בקרבות ורדן, ליז', שרלרוי, וטננברג בהתאמה. באופן אירוני היו קרבות אלו כמה מן הניצחונות הכי מכריעים של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. באמצעות התקן זה מפריך רנואר את המושג של גבורתו, כבודו או חובתו של אדם אחד פשוט כמחוללת אימפקט רב עוצמה על אירוע גדול. הדבר חותר תחת כוונתם האידיאליסטית של מרשל ורוזנטל לשוב לחזית, כך שעל ידי חזרה לקרב יעלה בידם לסיים את המלחמה.
כאחד מן האנשים הרבים בני המעמד הנמוך והעובד שלחמו במלחמת העולם הראשונה, תר רנואר אחר פתרון למשבר המלחמה בטרם הכוחות האירופיים יפתחו שוב במלחמה נואלת. בהתייחסו למלחמת העולם הראשונה כבזבוז ענק ואכזרי של חיי אדם וזאת עבור סיבות מפוקפקות, כמעט מגוחכות, הוא קיווה לפתרון שימנע חזרה על הקטל והשממון של מלחמה זו. ייתכן שתפקידו של מרשל בסרט היה גילום תפקיד מרכזי של המצע הפוליטי שצמח מהחזית הפופולרית (גוש המפלגות הפוליטיות השמאלניות שהגיח בזמן שהסרט יצא) בצרפת.
קרדיטים.
צוות השחקנים.
שחקנים אחדים לא נרשמו בקרדיטים של הסרט (כפי שהיה שכיח בסרטים מוקדמים) ובכללם:
אינסלטה קפריז
אינסלטה קפרזה
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה (7 בדצמבר 1802 - 8 במרץ 1878) הוא ארכידוכס אוסטרי לבית הבסבורג. אביהם של הקיסרים פרנץ יוזף (קיסר אוסטריה) ומקסימיליאן הראשון (קיסר מקסיקו), וסבם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אשר ההתנקשות בחייו שהתרחשה בסרייבו היוותה יריית הפתיחה של מלחמת העולם הראשונה וקרל, קיסר אוסטריה האחרון.
ביוגרפיה.
פרנץ קרל נולד ב-7 בדצמבר 1802 בווינה, לקיסר פרנץ הראשון ורעייתו מריה תרזה משתי הסיציליות. אחיו היה הקיסר פרדיננד הראשון, ומאחר שוויתר על ירושתו, ירש אותו בנו בכורו פרנץ יוזף בשנת 1848, כשפרדיננד התפטר ממשרתו בעקבות אירועי אביב העמים.
פרנץ קרל נפטר בווינה ב-8 במרץ 1878, 6 שנים לאחר מות אשתו.
משפחתו.
בשנת 1824 התחתן פרנץ קרל עם סופי, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
המטבח הפולני
המטבח הפולני (בפולנית: Kuchnia Polska) משלב מסורות קולינריות סלביות ואחרות. הוא עשיר בתפוחי אדמה ובבשר מתובל מכל הסוגים, כמו גם בסוגים שונים של אטריות וכיסונים, הידועים ביותר הם ה"פירוגי" (pierogi). הקשר של המטבח הפולני למטבחים סלאביים אחרים הוא בשימוש בכוסמת ודגנים אחרים, אבל הוא גם מושפע מאוד ממסורות קולינריות טורקיות, גרמניות, הונגריות, יהודיות וצרפתיות או ממטבחים של שליטיה הקולוניאליים לשעבר (רוסיה, אוסטריה ופרוסיה). הפולנים מקציבים לעצמם כמות נדיבה של זמן על מנת ליהנות מארוחותיהם.
ארוחת צהריים טיפוסית, הכוללת לפחות שלוש מנות, מתחילה במרק כדוגמת חמיצה (בארשץ' -barszcz) העשויה מסלק או ז'ורק (żurek - מחית של בשר וקמח שיפון), כשבמסעדות נוהגים לפעמים להגיש אחרי המרק מתאבן של סלמון או מליח (המוכנים בשמנת, שמן או חומץ). מתאבנים פופולריים נוספים כוללים בשרים שונים, ירקות או דג במקפא. המנה העיקרית יכולה להיות המאכל הלאומי, ביגוס (bigos כרוב לבן כבוש עם חתיכות של בשר ונקניק) או קותלי חזיר בפירורי לחם (קוטלט סכבובי, kotlet schabowy). הארוחה מסתיימת לעיתים קרובות בקינוח כדוגמת גלידה, מקובייץ (makowiec - עוגת פרג) או דרוז'ג'ובקה (drożdżówka - סוג של עוגת שמרים).
מאכלים פולניים ייחודיים נוספים כוללים את החלודניק (chłodnik - מרק פירות או סלק קר לימים חמים), גולונקה (golonka - מפרקי חזיר מבושלים עם ירקות), קולדוני (kołduny - כיסוני בשר), ז'אזי (zrazy - חתיכות בשר בקר), סאלצסון ופלאצ'קי (salceson ו- flaczki - מעיים). רבים מהמאכלים מכילים גבינה לבנה.
היסטוריה.
ימי הביניים.