הצלבנים בנו מבצרים גדולים ששמרו על גבולות הממלכה בנקודות מפתח. מבצרים אלו שימשו גם בתור מרכזים שלטוניים שנמצאו הרחק מעיר הבירה. מבצרים אחדים היו ענקיים ממש. מבצר עתלית, למשל, היה יכול לשכן אלפי לוחמים וכמוהו מבצרים גדולים אחרים.
לצד מבצרי הענק הוקמו גם מבצרים קטנים דוגמת מבצר בית גוברין שתפקידם היה לשמור על הדרכים משודדים מוסלמים ולשמש תחנות נוחות לצבאות צלבניים שעברו בקרבתם. מטרה נוספת של המבצרים הקטנים הייתה חסימת דרכים ליחידות סדירות קטנות של ממלכות מוסלמיות מלהפתיע את הצלבנים. חשיבות בלימת יחידות פושטות הייתה גדולה במיוחד בתחילת ימיה של הממלכה כשכל הצבא המלכותי לא עלה על 300 אבירים ו-1,500 רגלים שהיו פזורים בין מרכזים שונים.
לצד מבצרים קטנים וגדולים בוצרו גם ערים שלמות. לפעמים הסתפקו בחומה חיצונית בלבד, אך לעיתים הקימו גם מבצר בתוך העיר עצמה. מבצר זה שימש את חיל המצב ואף את האוכלוסייה האזרחית שהייתה יכולה להימלט לתוכו אם נפרצה החומה החיצונית.
הרב הרצוג
בית חזה
אמנת ז'נווה השלישית
תכנית מדגסקר
סורת הסעד
ספיידרמן 1
ספיידרמן (פירושונים)
עוולה חוקתית
עוולה חוקתית היא עוולה שייחודה פגיעה בזכויות חוקתיות - זכויות יסוד חקוקות - או זכויות שקיבלו הכרה בפסיקות בתי המשפט ככאלו.
זוהי נקודת מפגש בין דיני הנזיקין, כיוון שזו עוולה עם פן כספי, לבין המשפט החוקתי, כיוון שמדובר גם בהגנה בעלת חשיבות חוקתית. העוולות החוקתיות מקבלות ביטויין בשני תחומים: בתחום החוקתי-מנהלי - בתביעות של הפרט כנגד המדינה ושלוחותיה, ובתחום הפרטי - ביחסים בין שני פרטים.
בדיני הנזיקין זכויות היסוד יכולות לחסות בצילן של עוולות פרטיקולאריות (ספציפיות), אך זוכות להגנה בעיקר תחת עוולות המסגרת. תחום זה הוא תחום חדש יחסית והוא מתפתח בעיקר בפסיקה. בשיח המשפטי נולד המושג "עוולה חוקתית" בארצות הברית - על רקע החקיקה שנועדה לאפשר לשחורים לתבוע בגין הפרת זכויותיהם במדינות הדרום. ואכן, תחום העוולות החוקתיות מפותח מאוד במדינות כמו ארצות הברית וקנדה.
כפי שיוצג להלן, תחום העוולות החוקתיות במשפט הישראלי נמצא בתהליך התפתחות שאינו דומה לתהליכי התפתחות מקבילים בשיטות משפט אחרות. ניתן לשער כי הגורם המרכזי למצב זה נעוץ במצב החוקתי המיוחד של המדינה, בהיעדר חוקה ובהתקיים חוקי יסוד המעגנים רק חלק מזכויות האדם.
מיקום הנושא בדיני הנזיקין.
כיום בפסיקה, קיימות שתי דרכים למתן הגנה ופיצויים מפני עוולות חוקתיות. הדרך הראשונה והעיקרית היא באמצעות עוולות המסגרת: הפרת חובה חקוקה ורשלנות. הדרך הקלה יותר היא במסגרת עוולות פרטיקולריות (ספציפיות) - שנזקן מהווה פגיעה בזכויות יסוד, שם הדיון איננו מתמקד בפגיעה החוקתית.
התפתחות היסטורית.
הטיעון בעד ההכרה באפשרות של תביעת פיצויים בגין הפרה של זכויות אדם נעוץ בקושי בעמדתו המסורתית של המשפט הציבורי, לפיה ההגנה על זכויות המוכרות בו נעשית באמצעות סעד הציווי בלבד- סעד בו בית המשפט מורה לרשות שלטונית לבצע פעולה/להימנע מביצוע פעולה.
שימוש בסעד זה בלבד הוא בעייתי, מאחר שבמצבים של "מעשה עשוי"- מעשה שתוצאתו לא ניתנת לשינוי, לא היה ניתן לתת סעד. ההכרה בקושי זה באה לידי ביטוי כבר בפסקי דין מוקדמים כשהביקורת על עמדתו המסורתית של המשפט הציבורי קיבלה משנה חיזוק מאז חקיקתם של ו.
המהפכה החוקתית שבראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק, העלתה את חוקי היסוד שנחקקו, למעמד על - מעמד חוקתי.
הטיעון הוא, ש"שדרוג" מעמדן של זכויות האדם במשפט הישראלי צריך לבוא לידי ביטוי גם בסעדים שניתן לקבל במקרה שבו הן מופרות.
העוולות החוקתיות החלו לקבל הכרה בעיקר בפסיקה, החל מהלכת הפיצויים בבג"ץ וכלה בפסקי דין משמעותיים שבהם הביע ביהמ"ש נכונות למתן סעדים רחבים יותר, בגין הפרת זכויות חוקתיות- כפי שיפורט בהמשך (ראה: פרק סקירת הדין להלן).
יש לציין כי המושג "עוולה חוקתית" במשפט הישראלי נכנס לשיח המשפטי בזכות עבודת דוקטורט שנכתבה על ידי פרופ' דפנה ברק-ארז בנושא זה והוגשה לאוניברסיטת תל אביב בשנת 1991.
מקרים טיפוסיים.
נקודת המוצא היא שהמזיק יכול להיות המדינה (תחום מנהלי) או אדם פרטי.
מקרים טיפוסיים מצד המדינה הם מקרים בהם המדינה פוגעת בפרט כגון: פיזור לא חוקי של הפגנה כדין (פגיעה בחופש הביטוי) או סירוב למתן רישיון עסק לאדם בשל טעמים מפלים: מוצא, מין, מגדר וכו' (פגיעה בשוויון הנגזר מחוק יסוד כבוד האדם ופגיעה בחופש העיסוק).
מקרים טיפוסיים של פגיעה של פרט אחד באחר:
כשבעל לא נותן גט לאשתו במשך זמן רב- הוא פוגע באוטונומיה שלה, בכבודה וברצונה, או כפרט אחר מונע מפרט אחר להתפלל- יש כאן פגיעה בחופש הדת שלו. לעומת זאת, כאשר פרט מונע לעסוק בפרקטיקות דתיות באילוץ או בתמורה להטבה מוחשית או מדומיינת העוסק בדבר פוגע בחופש אותו הפרט מדת במרחב הציבורי בו נמצא.
כמובן שגם הפרה של עוולות פרטיקולריות מסוימות מהוות לעיתים פגיעה בזכויות חוקתיות.
לדוגמה, כשפרט אחד תוקף פרט אחר נפגעת הזכות לשלמות הגוף - זכות שמעוגנת ב.
דוגמה נוספת היא כשפרט פותח בהליך משפטי בזדון (בכוונה) כשאין בסיס- עוולת הנגישה- עלולה להיות פגיעה בזכות אדם לשם טוב.
ההצדקות להכרה בתביעת פיצויים חוקתית.
משום שתביעת פיצויים חוקתית היא פיתוח פסיקתי שאינו מוכר לגמרי, יש צורך בהצדקות להכרה בתביעת פיצויים חוקתית:
טיעונים נורמטיבים:
מבחינת ההיקף והקשיים שעלולים להיווצר:
ראשית, שיקול חשוב הוא האם נרצה להוריד את חוקי היסוד למעמד של הגנה בעזרת פיצויים. בנוסף עלולים לעלות חששות של הרתעת יתר והצפה, שמשמעותם היא שהדבר מחייב מתן מסגרת ברורה לתביעות. כן קיים הקושי בתביעת פיצויים כשאין רקע ממוני. לעניין זה כבר נקבע כי בתי המשפט לא נרתעים מהבעיה וכבר התמודדו עימה חלקית בתביעות מסוג זה. קושי משמעותי הוא חשש מפני פגיעה רחבה בזכויות על ידי קיום אפשרות של הימנעות בית המשפט ממתן סעד ציווי על בסיס הנחה שיכול להינתן סעד פיצויים, במקום שסעד הציווי הוא הסעד המתאים. הבעיה יכולה להיפתר על ידי אימוץ כלל מנחה: העדפת סעד ציווי כל עוד לא התגבש "מעשה עשוי".
סקירת הדין.
חקיקה רלוונטית.
בסיס חקיקתי לעוולה החוקתית
למרבית העוולות פרטיקולאריות פן חוקתי- מגנות על אינטרסים חוקתיים כשהללו יכולות להיחשב לפיכך עוולות חוקתיות. לדוגמה: תקיפה- זכות לשלמות הגוף, כליאת שווא- זכות לחירות, הסגת גבול- פגיעה בקניין (במקרקעין ומיטלטלין), היזקים ומטרדים - יכולים להוות פגיעה בבריאותו של אדם- בגופו או יכולים למנוע ממנו זכויות בסיסיות אחרות כגון חופש התנועה, לשון הרע - זכות אדם לשם טוב, נגישה - פתיחת הליך שיפוטי כלפי מישהו בזדון וללא סיבה- גם כן עלול לפגוע בשמו הטוב של אדם.
עם זאת העוולות הפרטיקולאריות אינן מקיפות, כשהשימוש בהם יעשה בדרך כלל דרך העוולה עצמה.
במסגרת העוולות חוקתיות יכללו אינטרסים שאין להם ביטוי בעוולה ספציפית או שהפגיעה בהם משתרעת לתחום רחב הרבה יותר מהעוולה הספציפית (כגון- פגיעה באוטונומיה) ולכן הבסיסים החוקיים העיקריים הם עוולות המסגרת: הפרת חובה חקוקה ורשלנות.
הדבר אפשרי בעיקר לאור פסק הדין בעניין גורדון הקובע עיקרון על פיו- דיני הנזיקין עשויים רשתות רשתות ומה שלא נתפס תחת הסדר אחד- (עוולה פרטיקולארית) יכול להיתפס על ידי הסדר אחר.
עוולת הפרת חובה חקוקה (סעיף 63 לפקודת הנזיקין) יוצרת מסגרת אחריות שלתוכה נקלטות הפרות של חובות חקוקות חיצוניות לדיני הנזיקין. תפקיד בית המשפט הוא בפרשנות החיקוק וקביעה האם הוא נועד להטיב עם הניזוק ולהגן עליו. יתרון השימוש בעוולת הפרת חובה חקוקה הוא שביהמ"ש נשען על דברי חקיקה ובכך קטן תפקידו.
חקיקת חוקי היסוד וחופש העיסוק פתחה דרך להחלה ישירה יותר של העוולה- בית משפט יכול להתבסס, בעת דיון בעוולה חוקתית, על חקיקה שעניינה זכויות בסיסיות.
עם זאת נקודת התורפה של העוולה היא שהמסגרת החקיקתית בעניין זכויות היסוד היא מסגרת חסרה ואינה כוללת את כל זכויות היסוד. משום כך ביסוס עוולה חוקתית על עוולת הפרת חובה חקוקה יתן מענה חלקי בלבד ועלול ליצור אחריות חוקתית לא עקבית- דבר שאיננו רצוי.
בעיה נוספת היא מעמדם הנורמטיבי של חוקי יסוד- לא מדובר בחובה חקוקה רגילה אלא חוקים בעלי מעמד רם, ששימוש בהם כחוק ככל שאר החוקים עלול לפגוע במעמדם.
עוד דרך מוצעת להחלת הגנה חוקתית דרך הפרת חובה חקוקה היא שימוש בהלכת אדמה- פסיקה ישנה של בית המשפט העליון, המצמצמת את דרישות הפרת חובה חקוקה וגורמת להרחבת תחולתה. נשיא בית המשפט העליון בדימוס, פרופ' אהרן ברק הציע להחיל את ההלכה בהקשר החוקתי: הצעתו היא שאם מתעורר קושי בהוכחת יסודות עוולת הפרת חובה חקוקה כשמדובר בחוקי יסוד, אזי יש נפנה להלכת אדמה. בדרך זו השופט ברק מרחיב את תחולת עוולת הפרת חובה חקוקה גם להגנה על חוקי יסוד.
אפשרות של ביסוס נורמטיבי לעוולות חוקתיות נעשה בפסקי הדין: אבנעל, אמין, מועצה אזורית חוף עזה (להלן פסיקה חדשה- בית משפט עליון).
עוולת הרשלנות (סעיפים 35-36 לפקודת הנזיקין)- עוולת מסגרת שתרמה רבות לדיני הנזיקין בישראל. העוולה מבוססת על הפרת חובת זהירות שהייתה בין התובע לנתבע.
במישור המנהלי, ביחסים שבין הפרט והרשות, עוולת הרשלנות יכולה לשמש בסיס להכרה בחובת זהירות חדשה- חובת זהירות חוקתית. משמעותה: הרשות חייבת לצפות את הנזקים הנובעים מהפרתן של הזכויות המיוחדות המוטלות עליה כלפי הפרט- זכויות חוקתיות ומנהליות.
אם הרעיון יתקבל- הפרת זכות חוקתית, תהיה גם הפרת חובת זהירות ובסיס לתביעה בנזיקין, והסעד יהיה סעד על הפרת עוולת הרשלנות.