תחומים אחרים נוספו בשנים אלו לרמב"ם ובהם כאלה אשר נפתחו לראשונה בארץ. המרכז הארצי למידע ברעלים, הרעלות והטיפול בהן נפתח ב-1973 בניהולו של ד"ר נף הרץ ומאז נותן מרכז זה ייעוץ לכל פונה במשך 24 שעות ביממה מתוך מאגרי מידע ממוחשבים על עשרות אלפי חומרים ומסייע לכל חדרי המיון, המרפאות והקהל הרחב בדרכי ההתמודדות עם פגיעות ותופעות הלוואי של הנ"ל.
המחלקה לכירורגית פה ולסת הראשונה בישראל נפתחה באותה עת גם היא בראשותו של פרופ' דוד גוטמן וגם המחלקה לנוירוכירורגיה בראשותו של פרופ' עלי פייזר הייתה למחלקה הראשונה בצפון ישראל ומאז ועד היום היא המחלקה היחידה לניתוחי מוח בכל צפונה של ישראל. את הרשימה סוגרת מחלקת ההתאוששות או המחלקה לטיפול נמרץ נשימתי אשר הייתה לראשונה בארץ שאושרה כמחלקה לכל דבר על ידי משרד הבריאות. היה זה שוב ביוזמתו של פרופ' דוד ארליק אשר גייס את פרופ' שמעון בורשטיין והביאו מבלגיה לעמוד בראש השירות החדש. כל ההתפתחויות הללו התרחשו בתקופת ניהולו של ד"ר לזר אשר המשיך את התנופה בה החל קודמו ד"ר גז'בין.
תפנית: מרפואה טיפולית לרפואה מונעת.
תקופת הניהול של דור המייסדים נסתיימה עם פרישתו לגמלאות של ד"ר לזר ב-1975. בשנה זו עבר הניהול לידי פרופ' ראובן אלדר וב-1979 לסגנו פרופ' ליאון אפשטיין.
תקופה זו התאפיינה בקשיים כלכליים משמעותיים בפניהם עמדה ישראל ואלה השפיעו גם על קצב הצמיחה וההתרחבות של בית החולים. בנוסף לאלה השתנתה המדיניות ותפיסת העולם של הנהלת בית החולים, ששמה פעמיה לעבר הקהילה. על כן הוחל בהסטת משאבים מתחומי הרפואה הטיפולית שרווחה עד אז לעבר הרפואה הקהילתית, על ידי פיתוחם של תחומים חדשים. פרופ' אלדר ופרופ' אפשטיין, תחילה כסגנו של אלדר ואחר כך כיורשו בהנהלת בית החולים, הכשירו את הקרקע להקמת מסגרת אקדמית לרפואה קהילתית והוחל במתן קורסים לאחיות בהיבטים שונים של הרפואה הציבורית ובריאות הציבור.
הובלטו הדגשים של הרפואה המונעת, החינוך לבריאות ולקיום אורח חיים בריא וכן לרפואה תעסוקתית. בפקולטה לרפואה נפתח החוג לרפואה חברתית ועלה מספר הרופאים המתמחים שעסקו במחקר התחומים החדשים. השירות הסוציאלי בבית החולים הורחב באורח ניכר, מתוך התפיסה כי פני בית החולים אל הקהילה ולכן שחרורו של החולה לביתו חייב להיות מלווה בתשומת לב רבה גם ליעדו של החולה ולתנאים שבהם הוא שרוי.
בשנים הללו נתקלה הפעילות השוטפת של בית החולים בקשיים רבים ותנופת הפיתוח הואטה, אם כי במספר תחומים, על אף המשבר הכלכלי, נרשמו כמה הישגים אשר ציינו את תחילתו של שיתוף פעולה עם תעשיות ההיי-טק שבפאתי חיפה ובעיקר עם חברת אלסינט. ב-1978 הוצב לראשונה במחלקת הרנטגן מכשיר ה-CT ובמחלקה לרפואה גרעינית מצלמת הגמא הראשונה. מאז הואץ שיתוף הפעולה הזה ובית החולים הפך לאתר המרכזי לניסויים קליניים של אלסינט ומרבית מכשירי ההדמיה שלה (MRI ,CT, מצלמות גמא) נוסו תחילה בבית החולים רמב"ם.
התנאים הקשים ובעקבותיהם עצירת פיתוח תשתיות, קיצוצי התקציב שנכפו על בית החולים, התיישנות המבנים וההידרדרות בתנאי האשפוז של החולים שמספרם הלך ועלה העיבו על האווירה במוסד ואט אט גברו הקולות אשר התנגדו להנהלה ובעיקר נוכח ההסטה של הקצאת המשאבים מהרפואה הטיפולית. פרופ' אלדר קיבל על עצמו שליחות בפיליפינים מטעם ארגון הבריאות העולמי והתפטר מניהול רמב"ם ב-1979 ופרופ' אפשטיין קיבל את ניהול המוסד כממלא מקום המנהל עד למועד בחירת המנהל החדש ב-1981.
תחילת שנות ה-80.
התנאים הקשים בבית החולים, אשר ליוו את המשבר הכלכלי בארץ, העיבו גם על האווירה בארגון. צמצום המשאבים, המחסור במוצרים בסיסיים, הקפאת הפיתוח התשתיתי והקפאת הרכש של הציוד המתקדם - כל אלה לוו בחוסר שביעות רצון ובהתארגנות של מנהלי מחלקות לפעולות מחאה מול משרד הבריאות וגם בבית החולים עצמו. בשנת 1981 נקרא הפרופ' יוסף ברנדס על ידי מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' ברוך מודן, לנהל את בית החולים לתקופה של חמש שנים. ברנדס החל עבודתו כרופא ברמב"ם בשנת 1957, תחילה כסטאז'ר ואחר כך כמתמחה. בתקופת ניהולו המחלקה שגשגה והתפתחה ובוגריה הפכו למנהלי מחלקות ברחבי העולם. ברנדס עודד את הטמעת תחום הפריית המבחנה, שטח אשר ברבות הימים פותח על ידי תלמידו ויורשו פרופ' יוסי איצקוביץ שהעמיד את המחלקה כחלוצה בעולם בתחום תאי הגזע העובריים. באותם הימים החלה להתגבש ההכרה כי בראש הפירמידה ראוי שישב גם מישהו הבקי גם במינהל, בכלכלה ובניהול ארגון גדול, ומיד עם תחילת כהונתו, ברנדס הביא ארצה לתקופה של מספר חודשים את ברי פרידמן, אחד מבכירי בית החולים "Mount Sinai" בניו יורק, אשר היה לנשיאו ברבות הימים. באותם הימים החלו ברחבי העולם למחשב את מערכות המנהל בבתי החולים ובית החולים רמב"ם היה אחד החלוצים בארץ שהחל להטמיע את המפנה הזה.
ב-1982 יזם פרופ' ברנדס את הקמת הזרוע הכלכלית של בית החולים, "קרן המחקרים", ששימשה מכשיר פיננסי עצמאי שמאפשר פעילות נוספת מעבר למה שתקציב משרד הבריאות מתיר. בהדרגה גדלה פעילות הקרן והיא אפשרה לתגמל צוותים בגין עבודה נוספת והונהגה משמרת נוספת אשר ייעלה את עבודת בית החולים, תוך ניצול המכשור הרפואי וחדרי הניתוח אשר קודם לכן עמדו ללא שימוש לאחר שעות העבודה המקובלות. באמצעות הקרן מומן פיתוח בית החולים, הוקמו מבנים חדשים, שופצו מחלקות ישנות וחלה תנופת הצטיידות. כיום ממשיכה הקרן לשמש מנוף לפיתוח בית החולים ולקידומו ומחזור פעילותה בשנת 2010 הגיע לכ-300 מיליון ש"ח.
תחום נוסף בו התמקד ברנדס בראשית דרכו היה שינוי בדימויו הציבורי של הארגון. במסגרת זו גייס דור חדש של אנשי ציבור מהצמרת החיפאית ומחוצה לה אשר שידרגו את אגודת הידידים של בית החולים, איתם נפגש לעיתים מזומנות, בעיקר בעיתות משבר ביחסי בית החולים עם משרד הבריאות. בארצות הברית הושלמה בהצלחה החייאתה של אגודת הידידים שהייתה אמנם עמותה רשומה זה מכבר אך הייתה רדומה במשך שנים. ד"ר בן-ישי שהיה בניו יורק עם פרוץ מלחמת שלום הגליל התבקש לסיים את המלאכה וכך נפתח משרד העמותה בארצות הברית ונבחרו מוסדותיה ובראשם ג'רלד ניומן, שהיה אז סגן נשיא בל"ל בניו יורק. בימי כהונתו של ברנדס קובע מעמדו של רמב"ם כ"בית החולים של פצועי צה"ל".
לאחר בדיקת פתע למוכנותו של רמב"ם לקליטת נפגעים בפיגוע המוני, במהלכה התברר כי בית החולים לא היה מוכן, הכין ברנדס תוכנית כוללת שבמרכזה פינוי בית החולים מחוליו, הכפלת מספר המאושפזים ושימוש במתקנים אחרים במעלה הכרמל. מחסני החרום תוגברו בתרופות ובציוד. ביוני 1982 פרצה מלחמת שלום הגליל ובית החולים קלט מאות רבות של פצועים אשר זרמו ללא הרף אל מנחת המסוקים היישר משדה הקרב. במלחמה זו זקף רמב"ם לזכותו הישגים היסטוריים ברפואה הצבאית אשר בחלקם יושמו לאחר מכן בצבא ארצות הברית ובצבאות נאט"ו ואז נזרעו הזרעים הראשונים להכרה ברמב"ם מאוחר יותר כמרכז טראומה בינלאומי.
רמב"ם תחת הנהלתו של משה רוח.
כהונתו של פרופ' ברנדס כמנהל בית החולים תמה ב-1986 ולקראת סוף אותה שנה, בעודו מכהן כקצין רפואה ראשי (קרפ"ר) ועומד בפני סיום תפקידו, הציע שר הבריאות מוטה גור לתא"ל ד"ר משה רֶוַח את משרת מנהל מרכז רפואי רמב"ם. בית החולים לא היה זר לרוח, שכן הוא ליווה אותו באופן הדוק בתקופה שכיהן כסגן קרפ"ר וכקרפ"ר מאז מלחמת שלום הגליל ואחריה, בתקופה שבה מרכז רפואי רמב"ם היה לבית החולים הבלעדי כמעט שקלט את פצועי צה"ל שנפגעו בלחימה בלבנון. פרופ' רוח קיבל לידיו את ניהול בית החולים בתחילת 1987, מבלי שניצל את חופשת השחרור לה היה זכאי, ומיד צלל לנבכי הניהול בחיים האזרחיים. למעשה החל תהליך קבלת ההחלטות בעודו במדים, כאשר הגיעו ללשכת הקרפ"ר נציגי רמב"ם לדיון בדבר הצטיידות במכשור חדיש לאגף המעבדות.
פרופ' רוח כיהן כמנהל מרכז רפואי רמב"ם במשך למעלה מ-18 שנה, התקופה הארוכה ביותר בה כיהן מנהל כלשהו בעבר, ובמהלכן התפתחות בית החולים וקידומו היו ללא תקדים. עם כניסתו לתפקידו היה עליו לענות על צרכים חיוניים ומידיים לשם טיפול בחיילי צה"ל אשר נפגעו בלחימה בלבנון. מאז פרוץ מלחמת "שלום הגליל" ועד נסיגת צה"ל מלבנון טופלו כ-4,000 פצועים בבית החולים והוא הוכר ונודע כמרכז לטיפול בפציעות קרב וטראומה בכל העולם. אך בעיקר היה על פרופ' רוח להמשיך בהגשמת משימתו של בית החולים זה מכבר: להיות בית חולים מתקדם ולסגל עצמו לתמורות החלות על החברה בישראל ביחסה לרמת החיים, לטכנולוגיות חדשות, לכניסה לעולם ההיי-טק וגם לחשיבה כלכלית נכונה בניהול בית החולים. התקופה בה החל רוח בניהול רמב"ם הייתה קשה מבחינה כלכלית. זו התאפיינה בקיצוצי תקציב בכל משרדי הממשלה על מנת לשקם את כלכלת ישראל ומול המטלות המתעצמות על בית החולים כתוצאה מהעלייה בתוחלת החיים והזדקנות האוכלוסייה. כך, למשל, נדרש בית החולים רמב"ם להקפיא קליטת עובדים חדשים ולצמצם את היקף הוצאותיו הן בשימוש בחשמל, מים וכו' והן בהוצאות על חומרים ותרופות שרכש. בית החולים ניצב בפני מצב בו חלה עלייה משמעותית בביקוש לשירותיו מחד, אך התיישנות תשתיותיו מאידך. אלה הולידו את הצורך להישען יותר ויותר על שני מקורות עיקריים לשם פיתוחו: תרומות וניצול ההכנסות בקרן המחקרים. מחזור פעילות הקרן הלך וגדל וכך נשמרה המגמה המאפיינת את תקופתו של רוח בהמשך ציודו של בית החולים, שיפור תשתיותיו ומחשובו המלא. במקביל שקדה ההנהלה בהשבחת המשאב האנושי. בתחום זה הלך וגבר שיתוף הפעולה עם הפקולטה לרפואה של הטכניון. גיוס כוח אדם מקצועי היה על דעת שני המוסדות ובתיאום ביניהם כדי להבטיח את איכות המשאב האנושי בשלושה תחומים: שירות רפואי קליני, הוראה ומחקר.