החברה ביוון הייתה פטריארכלית, ומכאן היחס לנשים. בדרך כלל מקומה של האישה נשמר בבית (באויקוס) בתחום שהוקצה לה - הבית היה מחולק למספר אזורים ביניהם: מגורים, בישול, חצר, מחסנים. החדר המרכזי בבית היה חדר הגברים - האנדרון - שבו ישבו הגברים ואורחיהם, וגם סעדו בו. לנשים לא התירו את הכניסה אליו. הנשים ישבו במקום נפרד, קרוב לאזור הבישול, וגם אכלו בנפרד מבעליהן. בדרך כלל חדרי הנשים (gunaikeion) נמצאו בקומה העליונה, והן ישנו שם ביחד עם הילדים. הגבלת מקומן של הנשים לא הצטמצם לתחום הבית אלא גם לתחום הציבורי והחברתי. לנשים אסור היה לצאת מהבית אלא לאירועים מיוחדים כמו הלוויות, טקסים דתיים (החג לאתנה פוליאס-פאנאתנאיה, חג התסמופוריה שנועד לנשים בלבד, והמיסטריות באלאוסיס עם הפולחן לדמטר ופרספונה) וכן ירידה לבית המעיין לשאוב מים, אבל גם במקרים אלה התלווה אליהן בדרך כלל אחד מהגברים במשפחה. כמו כן, לנשים אסור היה להשתתף או להיות נוכחות באירועים פוליטיים כמו אסיפות העם וההצבעות שנערכו שם, ובאירועים חברתיים כמו הצגות תיאטרון. לנשים לא הייתה זכות לתבוע במשפט, ואם תבעו או נתבעו היו חייבות להיות מיוצגות על ידי גבר. נישואים ואימהות נחשבו כנושאים העיקריים בחייה של האישה. מטרת הנישואים הייתה בראש ובראשונה הולדת ילדים. בחיי הנישואים הייתה חלוקה ברורה - האישה דאגה לכל הכרוך בניהול משק הבית - בישול, אריגה בנול, ייצור הבגדים עבור בני הבית, השגחה על המשרתים, וכן גידול הילדים, ואיפשרה בכך לגברים את החופש לפעול מחוץ לבית, בפוליס. נשים לא יכלו לעמוד ברשות עצמן בשום שלב משלבי חייהן. מיום הולדתן ועד יום מותן הן היו שייכות לגבר - לאביהן (או לאחיהן, אם האב נפטר), ואחרי כן לבעליהן. אם האישה התגרשה או התאלמנה, היא חזרה אל בית אביה. בדרך כלל לנשים לא היה רכוש פרטי משלהן ותלותן הכלכלית בגבר הייתה רבה מאוד. עם נישואיה קיבלה הכלה את הנדוניה מאביה, אבל הנדוניה נשארה בשליטתו של הבעל. הגיל האידיאלי לנישואים של הנשים ביוון היה 15 ואילו הגיל האידיאלי עבור הבעל היה 35. הנשים היחידות שהיו להן תפקידים ציבוריים במסגרת הפוליס היו הכהנות במקדשים. הן נבחרו לתפקיד בגיל מאוחר, ונחשבו חכמות ובעלות ניסיון. גם המיילדות נחשבו כבעלות סטטוס גבוה. מעמד מיוחד היה לנשים ששימשו כהטיירות, ונועדו לשעשע את הגברים. הן קיבלו השכלה רחבה, למדו שירה, מוזיקה ופילוסופיה והשתתפו בסימפוזיונים עם הגברים. חלקן אף עלה לגדולה והמוכרת ביניהן היא אספסיה, בת זוגו של פריקלס, שמאוחר יותר גם נישא לה, אף על פי שעניין זה לא נתקבל יפה בעיני האתונאים.
אומברטו ג'ורדאנו
אומברטו ג'ורדאנו (באיטלקית: Umberto Giordano; 28 באוגוסט 1867 - 12 בנובמבר 1948) היה מלחין איטלקי.
חייו.
ג'ורדאנו נולד בעיר פוג'ה באיטליה. הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי. את האופרה הראשונה שלו כתב במסגרת תחרות בסיום לימודיו. זו הייתה אופרה בת מערכה אחת בשם "מרינה".
הצלחת אופרה זו דרבנה אותו לכתוב בשנת 1892 אופרה נוספת בשם "Mala Vita" בסגנון הוריזמו. האופרה זכתה להצלחה מועטה. ב-1894 חיבר אופרה נוספת בשם "Regina Diaz", שירדה מהבמה לאחר שתי הצגות.
ג'ורדאנו עבר למילאנו, וכאן החל מזלו להאיר לו פנים. הוא כתב את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אנדראה שנייה", שהועלתה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-28 במרץ 1896. האופרה מבוססת על חייו של המשורר ולוחם החופש אנדרה שנייה (30 באוקטובר 1762–25 ביולי 1794), שהוצא להורג בגיליוטינה בהוראת רובספייר. הוא היה מאחרוני המוצאים להורג במהפכה הצרפתית. שלושה ימים לאחר מותו, נאסר רובספייר, ראשו נערף, ובכך בא הקץ לטרור המהפכני.
בעקבות הצלחת אופרה זו הלחין את האופרה "פדורה" ב-1896, בהשתתפות טנור צעיר ולא ידוע בשם אנריקו קארוזו.
"אנדראה שנייה" ו"פדורה" הן האופרות המפורסמות ביותר של ג'ורדאנו ומועלות עד ימינו. שאר יצירותיו לא זכו להצלחה.
בעיר הולדתו פוג'ה נקראים התיאטרון ואחת הכיכרות על שמו של ג'ורדאנו.
הנס סווארווסקי
הקרנבריס
Empire Earth 2
רן מורין
רן מורין (נולד ב-1958) הוא פסל יליד ירושלים, בוגר בית הספר לאמנות-חזותית בניו יורק, ופעל שם בפיסול סביבתי ובפיתוח פרויקטים בנושאי שימור סביבה.
ביוגרפיה.
רן מורין החל את עבודתו היצירתית באמצע שנות ה-70 עם בניית מודל ממוחשב של אשליית תנועה בצורות אבסטרקטיות במכון ויצמן. בראשית שנות ה-80 החל מורין "להתכוונן" על הנושא בו תעסוק רוב יצירתו בהמשך - שילוב עצמֵי טבע (עצים בעיקר) בחומרי פיסול מודרניים. הייתה זו הפעם הראשונה שאמן ישראלי החל ללמוד ברצינות את האפשרות לשלב צמחים חיים כחומר פיסולי.
יצירתו הראשונה של מורין בתחום זה היא "עץ תאנה ופלדה" אותו יצר ב-1982. הפסל המציג סבך צינורות וביניהם ענפי עצי תאנה שוכן בבסיס קק"ל בגילת. בתחילה תוכנן עץ אחד, אולם פעולת העתקת העץ ושילובו בפסל נעשתה באופן לא מקצועי והעץ המקורי מת. בעקבות כך נשתלו במקום עצי תאנה חדשים, המשתלבים באופן טבעי בסבך הצינורות. באותה שנה עיצב מורין גם את פסל הכניסה לפקולטה לחקלאות ברחובות, תוך שילוב של שרכים בצינורות נחושת. גם כאן הסתבר שהנושא דרש למידה מעמיקה יותר, שכן השרכים חוררו את הצינורות והרסו את היצירה.
בעקבות כך החליט מורין להשתלם ולהעמיק את ידיעותיו, ובמהלך שנות ה-80 למד בבית הספר לאמנות-חזותית בניו יורק והציג מיצירותיו בגלריות שונות בעיר. בשנות ה-90 שהה מורין ברומא, שם עסק במחקר ובפיתוח של טכניקות ל"שימור יצירתי". במסגרת זו ביקש מורין לעצב גישה אמנותית לשמירת נכסי העבר, ואף עסק בפועל בשימור ופיתוח של האתר הארכאולוגי סביב קברו של סנט סבסטינו ברומא.
יצירותיו.
פארק עמודי הזית.
יצירתו המונומנטלית ביותר של מורין עד כה שוכנת סמוך לקיבוץ רמת רחל בחלק הנושק לכפר הערבי צור באהר. זהו פארק נטוע שנחנך בשנת 1991 ובו 200 עצי זית. במרכז הפארק מתנשאים שלושה עמודים לגובה 15 מטרים, ובראש כל אחד מהם ניצב עץ זית. מערכת השקיית העצים מוסתרת בתוך העמודים, שבבסיסם שלוש מדרגות גדולות. שלושה שבילים רחבים מובילים אל שלישיית עצי הזית, ובראש השביל המרכזי ניצב "שער" בדמות שתי פירמידות עשויות אבן, שאף בתוכן צומחים עצי זית. על משמעות יצירתו זו אמר מורין: "החיבור של העיר לטבע הוא חיבור מורכב, מעין חיבור-ניתוק. לדעתי אין משהו שמשקף טוב יותר את המצב הזה מצמח בעציץ. שלושת עצי הזית שגדלים כאן על עמודים בגובה 15 מטר הם אנחנו - יצורים שגדלים במכלים". (עיתון כל העיר, 18.10.91)
עץ תפוז מרחף.
בין סמטאות העיר יפו העתיקה חבוי פסלו של רן מורין "עץ תפוז מרחף", 1993. זהו עץ תפוז קטן, שאינו מחובר לקרקע, אלא תלוי בתוך כד חרס גדול הנאחז בשרשראות מתכת לקירות הבתים. העץ כמו "בוקע" מתוך הכד ומנסה לשבור אותו. גם כאן ביקש מורין להדגיש את הניתוק ההולך וגובר בין האדם לטבע, בבחינת "יצורים שגדלים במכלים".
מורין השתמש בהזדמנויות נוספות ברעיון העץ התלוי, כמו עץ השיטה המעטר את חלל מלון דן באילת (1995), או עץ האדר התלוי בפארק ריג'נט בלונדון (אוסף פרטי, 1994).
דרך היין.
בשנת 1994 הרחיב מורין את פעילותו ויצר אלמנטים פיסוליים עבור "דרך היין" בזכרון יעקב. בפסלים אלה, הפזורים לאורך הדרך, ישנו שילוב מעניין בין חומרים שונים ובין גפנים חיים.
העץ הנטוי.
מורין יצר את הפסל לאחר הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר הצופים בשנת 2002, בו נהרגו תשעה אנשים. הפסל השוכן בין בנייני האוניברסיטה מציג עץ הצומח בזווית של 45 מעלות. זווית בלתי טבעית זו מבקשת לסמל את חוסר הטבעיות הכרוך במוות בפיגוע, ומבקש לתת תחושה שהעץ "עף" ממקומו בעקבות הפיצוץ.
מצפור יאיר.
ב-1997 הקים מורין מצפור לזכרו של יאיר אנגל, בן רמת רחל שנהרג במהלך שירותו הצבאי בשייטת. המצפור השוכן בקצהו המערבי של הקיבוץ משקיף על ירושלים מראש מגדל מעוצב באבן ועץ, המשלב אלמנטים טבעיים עם צורות אבנים הדומות לאבנים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות במקום. בראש המגדל צומח עץ סרק, המסמל את קטיעת חייו של יאיר, וממנו יורדות מדרגות בספירלה אל שביל טבע המקיף את המצפור.
פרויקטים נוספים.
במהלך שנות האלפיים היה מורין שותף בפרויקטים רבים, דוגמת עיצוב המבואה לבית רבין בהר הצופים; תכנון שער הנמל החדש באשדוד; תכנון ועיצוב הגן הארכאולוגי ברמת רחל; פסל "החרוב הקדוש של עיסאוויה" בהר הצופים; תוכנית לשימור ופיתוח הגן הבוטני בהר הצופים ועוד.
שיחה צפופה
שיחה צפופה היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ ניקלודאון, בעונתה הראשונה הנחו אותה אביב אלוש, דנה פרידר והדר עוזרי ובעונתה השנייה הנחו אותה מייקל לואיס ומיכל גבריאלוב. בכל תוכנית משתתפים חמישה ילדים, אשר מראיינים יחד עם המנחים ידוענים ישראליים.
העונה השנייה של התוכנית עלתה לשידור ב-9 במאי 2007. לעונה הצטרפו המנחים מייקל לואיס ומיכל גבריאלוב אשר החליפו את שלושת המנחים הקודמים אביב אלוש, דנה פרידר והדר עוזרי. בעונה השנייה היו 18 פרקים ובנוסף להם תוכניות מיוחדות לכבוד מועדים.
ההברידיים
תסמונת אלפורט
תסמונת אלפורט (באנגלית: Alport syndrome) היא ביטוי קליני של מספר פגמים גנטיים הגורמים למחלה קשה הגורמת לאובדן תפקודי הכליות באופן הולך וגובר עם השנים - עד מצב של אי-ספיקת כליות. בדרך כלל, הביטוי הראשוני הוא המטוריה - הימצאות דם בשתן. קיימות פגיעות גם בשמיעה ובראייה. שכיחות התסמונת היא אדם אחד לכל 5,000 עד 10,000, כשהיחס משתנה באוכלוסיות שונות.
היסטוריה.