לפיכך החל לחקור את הנושא, ללמוד ולאסוף חומרים, עד אשר העובדות שהצטברו הפכו לכתב אישום כנגד האפיפיור. בשנת 1958, לאחר מותו של פיוס ה-12, החל לכתוב את המחזה אותו סיים בשנת 1962. מכיוון שהעריך כי המחזה יעורר הד נרחב, דאג לבסס כל תמונה שבמחזה במסמכים היסטוריים. בית הדפוס "ריטן וולוגינג" בהמבורג החליט להוציא לאור את המחזה, אולם ברגע האחרון נבהל וחזר בו מן הפרסום. לפיכך, פנה הוכהוט למו"ל רובולט וזה הסכים להוציא לאור את המחזה. שנה לאחר הוצאתו, הועלה המחזה על בימת התיאטרון בברלין המערבית, ומערב הבכורה יצא שמו של הוכהוט בעולם, תוך כדי משיכת תשומת לב כללית ופולמוס בינלאומי. למרות אלו, ואולי בזכות תשומת הלב שעורר המחזה, קיבל הוכהוט הצעיר את פרס "גרהארט האופטמן" בשנת 1962 ואת פרס "מחזאי הדור הצעיר" של "Kunstpreis Berlin" בשנת 1963.
סיפור המחזה ומבנהו.
המחזה "ממלא המקום" מורכב מחמש מערכות. כל מערכה מחולקת למספר תמונות בסדר מחזורי: במערכה הראשונה 3 תמונות, בשנייה תמונה אחת, וחוזר חלילה, סה"כ אחת עשרה תמונות. לפני כל תמונה מופיע מבוא קצר המעניק לקורא רקע על מקום ההתרחשות והדמויות המשתתפות, ובסיום המחזה מופיעות הערות היסטוריות.
מערכה ראשונה -"השליחות".
תחילת המחזה באוגוסט 1942, בברלין, בבנין השגרירות האָפּוֹסְטוֹלִית, בה משרת ה"נונטיוס האפוסטולי" (Nuntius דהיינו: השליח) מטעם האפיפיור, ציזרה אורסנגינו, בן 69. הצופה שותף לשיחה שהתנהלה בין הנונטיוס לבין כומר איטלקי צעיר, ריקרדו פונטאנה. הוא הראה לו את מפה של העיר וסיפר כי בעבר בעיר היו 44 כנסיות ומספר דומה של בתי כנסת - היום אין כלל.
מאחורי הקלעים נשמע רעש, התפרץ לבנין קצין אס.אס., לבוש במדים האפורים של היחידות הלוחמות, ודורש "לדבר עם הוד מעלתו רק שתי דקות". הוא קורט גרשטיין, דמות אמיתית של קצין אס אס בדרגת סגן (Obersturmführer), בן 37 שהיה קצין הסניטציה של האס אס. באי הבית בקשו להזעיק את המשטרה כדי לגרשו ואז הוא ביקש כי יאפשרו לו למסור "ידיעה בשביל האפיפיור אשר...". הוא מספר לו כי הוא בא מפולין מהמחנה טרבלינקה ושם נרצחים עשרות אלפי יהודים בגזים. הוא הודיע להם כי בצירות השוודית יש פרטים מלאים על מה שקורה וניתן לאמת את דבריו. הוא זועק כלפי הנוכחים כי הם מייצגים בברלין את "ממלא המקום של כריסטוס" ועוצמים את עיניהם. גרסטיין השלים שיחתו בהצגת מסמכי פקודות מקוריים להשמדת יהודים.
השיחה הסתיימה. נונטיוס סיכם כי מדובר בפולין ואין זה בתחום טיפולו של ה"שליח" הדיפלומטי בברלין. אמנם בשנת 1930 הוא התערב לעזרת היהודים, אך תפקידי העיקרי היום הוא "למנוע בשקידה" כל סכסוך בין האפיפיור לבין הממשל הגרמני.
המשכו של המחזה, באותו יום, בשעה 21:00 ב- "מרתף הציידים", בפאלקנזה שליד ברלין, אדולף אייכמן מארח קצינים בכירים לדיונים על "הפתרון הסופי" וביצוע ניסויים ביהודים. כל זאת תוך שתיית יין ומשחק כדורת.
למחרת המחזה עובר לדירת קורט גרשטיין בברלין. בביתו נמצא יהודי שהוא הסתיר, העוזר לו לניקוי הבית. ריקרדו פונטנה, שרק אתמול נפגש עמו, הגיע לביתו של גרשטיין. גרסטיין הציע לריקרדו כי את דרכונו הדיפלומטי ואת מדיו ימסור ליהודי וכך הוא יוכל לברוח לשווייץ. ריקרדו נוטל את דרכון היהודי ואת הטלאי הצהוב והחילופין התבצעו.
מערכה שנייה - "פעמוני (כנסית) סנט פטר (ברומא)".
המערכה התרחשה בוותיקן. ריקרדו מגיע למשכן האפיפיור ומתרחש דיאלוג חסר פשרות בינו לבין אביו הרוזן פונטנה, היועץ הפיננסי של הוותיקן. ריקרדו מבקש מאביו שיסייע לו לבקש מהאפיפיור לצאת במחאה. אביו מתנגד לו תחילה, אך משתכנע לאחר ויכוח חריף בין ריקרדו לקרדינאל, איש סודו של האפיפיור. הקרדינאל תוקף את ריקרדו וטוען כי לאחר מפלתה של גרמניה בקרב סטלינגרד אין זה הזמן להתגרות בהיטלר, במיוחד כעת כשכל הנוצרים באיום חמור מהבולשביזם הרוסי.
מערכה שלישית - "השואה".
בתמונה ראשונה, בית משפחת לוקאני, משפחה יהודית איטלקית ברומא, האורזת את חפציה על מנת לברוח אל מנזר. טרם יציאתם, נכנסים אל הדירה חייל גרמני מיחידת האס-אס ושני איטלקים מן מיליציה אולי הפשיסטית ולוקחים אותם למפקדה הראשית של הגסטאפו.
בשנייה, ריקרדו וגרשטיין מגיעים לחדרו של ראש המנזר על מנת לשכנע אותו לעשות פעולה לעזרת היהודים. הוא מסכים לעזור בהחבאת היהודים במנזר, אך מסרב לכל פעולה נוספת.
בשלישית, - במפקדת הגסטאפו מתואר יחס הקלון והחרפה התת-אנושית לה זוכים החטופים. גרשטיין מופיע בתמונה זו כאשר הוא מנסה לעכב את משלוח היהודים מרומא.
מערכה רביעית -"הסירוב הגדול".
בארמון האפיפיור דנים האפיפיור, הקרדינאל והרוזן פונטנה בנושאים הקשורים בניירות ערך וכדאיותם. מובלט הצורך בשמירה על רכוש הכנסייה בעת המלחמה. ריקרדו מגיע ומתווכח עם האפיפיור על שתיקתו בנוגע לגורל היהודים, כאשר הוא נוחל כישלון, עוזב את הארמון עם טלאי צהוב ויוצא יחד עם יהודי רומא למחנות ההשמדה.
מערכה חמישית - "אושוויץ או השאלה אל אלוהים".
בתמונה ראשונה הובאו אוסף מונולוגים של יהודים המובלים להשמדה: קשיש השומר על כבודו העצמי, אישה הרה ונערה מאוהבת. באמצעות המונולוגים, ללא תפאורה, מתוארים הפחד וחוסר התקווה.
בשנייה, ריקרדו המצטרף ליהודים המובלים להשמדה מופיע אל מול ה- "דוקטור" – סמל הרוע. מתקיים דו-שיח בין הטוב והרע, בין הקדוש לשטן ובין הקורבן למקריב.
בשלישית - ניסיונותיו של גרשטיין להציל את ריקרדו ללא הצלחה. ריקרדו נורה בניסיון לרצוח את ה- "דוקטור". גרשטיין נעצר.
המסר במחזה.
למחזה מסר מרכזי - שתיקת האפיפיור. מסר זה ניתן לאמץ לפשוטו.
לחלופין, ניתן להעניק למחזה פרשנות סימבולית, ולפיה שתיקתו של האפיפיור כמוה כסמל לשתיקת כל העולם.
פרשנים רבים ראו במחזה מחזה בעל מסר סימבולי, ובשתיקת האפיפיור את שתיקתם של המנהיגים בעלי הכוח: פרנקלין רוזוולט, וינסטון צ'רצ'יל, יוסיף סטלין ועוד. יש שהשוו את שתיקת האפיפיור לשתיקתו של כל אדם באשר הוא, ולפיכך כל פרט צריך לשאול את עצמו: "באיזו מידה נהגתי באורח הוגן באותה תקופה - כיצד חייב אני להגיב כשזוועות דומות מתרחשות לנגד עיני?" בישראל אף ניתנה לשתיקה פרשנות מקומית: "אולי יעורר את המחשבה שגם אנו שחיינו בארץ באותן שנים, לא עשינו יותר מאשר עשינו". השחקן שמעון פינקל, אשר שיחק בתפקיד האפיפיור בהצגה שהועלתה ב- הבימה בשנת 1964 טען כי: "אינני חושב שאנחנו צריכים להאשים רק את האפיפיור. יש לו אמנם חלק בצרות, אבל יש עוד גורמים."
בשונה מהגישה הסימבולית האבסולוטית, טען הוכהוט בעת העלאת המחזה בניו יורק כי: "פיוס ה-12 הוא לא רק סמל לכל המנהיגים, אלא לכל מי שעומד באפס מעש כאשר אחיו מובל למוות. פיוס עמד בראש הירארכיה ומשום כך מוטלת הייתה עליו החובה הגדולה ביותר להרים את קולו. אולם כל אדם - הפרוטסטנטים, היהודים, צ'רצ'יל, אידן, קורדל הול (מי שהיה שר החוץ האמריקני) – הכול חייבים היו למחות". דברים דומים לדבריו של הוכהוט אמר אברהם ניניו, במאי המחזה בישראל: "האשמה הייתה קולקטיבית, אבל על האפיפיור, הרועה צאן מרעיתו, רובצת אשמה כבדה פי שבעים ושבעה, כי הוא היה חייב לתת את הטון, את האות, את המחאה – ולא נתן." שניהם טוענים כי העולם כולו שתק, אולם שתיקתו של האפיפיור חמורה מכולן, מכיוון שהאפיפיור אינו עומד בראש מדינה פוליטית כי אם בראשה של דת - האפיפיור הוא "ממלא המקום" על פני האדמה, ומפה חובתו המוסרית.
פרט לשתיקה, ממשית או סימבולית, ניתן לייחס למחזה מסרים נוספים. נראה כי מסרים אלו בלטו פחות, אך גם עליהם התקיימו דיונים נרחבים:
"אני מאשים" כלפי הגרמנים אל מול הקלה באשמתם.
לא פעם טען הוכהוט כי: "כשמגנים את הכבאים על שלא כיבו את הדליקה, אין בכך משום סנגוריה על מי שהציתה. המחזה שלי אינו מניח שום ספק, שיהודים נהרגו על ידי גרמנים, ורק על ידי גרמנים". למרות דבריו אלו, ניתן לראות בבחירת האפיפיור (שותף בעל כובד משקל) אמצעי להעברת חלק מהאחריות לרצח העם היהודי מהגרמנים לאפיפיור. רבים טענו כי הוכהוט כתב את המחזה מתוך רגשות אשמה על כך שבתקופת המלחמה, גם כנער, לא עשה דבר ואולי אף השתייך לנערי היטלר.
הוכהוט במחזהו נמנע מלתאר את העם הגרמני ומתאר רק את הנאצים - במרתף או באושוויץ. עצם ההפרדה בין העם הגרמני הנעדר מן המחזה לבין הנאצים יוצרת אבחנה בין הגרמני הטוב והגרמני הרע.
לעומת זאת, ניתן לראות, כי הוכהוט מאשים ולא מגן בעת שמתאר את הגרמנים. הוא מתאר אותם מתכננים את רצח היהודים תוך שתייה לשוכרה ומשחק, ומתאר את עבודתם באושוויץ כשגרת עבודה יומיומית רגילה ללא נקיפות מצפון. ללא ספק אינו פוסח על העם הגרמני ומציגם כמשתפי פעולה, כפי שעולה מאזכורו של אלפרד קרופ, בעליה של חברת "קרופ", אשר מותקף במחזה על שיתוף הפעולה עם היטלר.
הוקעת האנטי קומוניזם.
האנטי קומוניזם תרם בעקיפין לטרגדיית העם היהודי. התמיכה הראשונית של בעלי ההון בגרמניה, צרפת, בריטניה והוותיקן במלחמתו של היטלר בקומוניזם הביאה אותו לביטחון לביצוע כל פעולה, כולל רצח עם. לכך נוספה שתיקתו של האפיפיור שמתוך ניסיון להגן על מדינתו ודתה מפני הקומוניזם הרוסי עצם עין אל מול המדיניות הגרמנית, גם כשזו פגעה בחיי יהודים. הוכהוט, באמצעות המחזה, מוקיע את האנטי קומוניזם באותה התקופה ומציג את התוצאות שהתרחשו בעקבותיו.
נטישת האל.