מסמך מ-1356 מראה שהקהילה הגישה בקשה לתשלום כופר לחילוץ יהודים שנתפסו על ידי שודדי ים. מסמך נוסף מספר כי מספר היהודים האנוסים שנסו מרדיפות באנדלוסיה ובקשו להתיישב בגיברלטר היה 1,473.
בשנת 1713, בחוזה אוטרכט, קיבלה לידיה בריטניה את גיברלטר כמושבת כתר בריטית ובין הסעיפים נרשם כי ישנו איסור חמור על מכירת נכסי מקרקעין ליהודים או למוסלמים.
הבריטים שישבו במקום העלימו עין מאיסור זה בשל הצורך המעשי לקיים קשרי מסחר עם מרוקו. ספרד נהגה להטיל הסגר על העיר ולכן האספקה לחיל המצב הבריטי הייתה תלויה במרוקו. הסוחרים היהודים במרוקו קבלו על עצמם את העברת האספקה לצבא הבריטי ולאזרחי המושבה וכך הפכו לתושבי המקום. וכך משנת 1704 יש נוכחות רצופה של יהודים בעיר. בשנת 1749 הוסרו המגבלות החוקיות על ההתיישבות היהודית בעיר.
בית הכנסת הראשון בעיר הוקם בשנת 1724. בשנת 1749 הגיע מלונדון רבה הראשון של המושבה, הרב אייזק נייטו והקים את קהילת "שער השמים" - את בית הכנסת העתיק של העיר הנושא שם זה. מלבדו הוקם בשנת 1781 בית הכנסת "נפוצות יהודה" - אחד מבתי הכנסת היפים ובעל עושר הקישוטים הגדול ביותר בעיר. באותה שנה הוקם גם בית הכנסת "עץ חיים" ובשנת 1820 בית הכנסת "אבודרהם", וכן קיים בית-כנסת לצעירים הפועל בבניין בית-הספר הקהילתי. אז גם נוסד בית-הקברות העתיק של הקהילה, במעלה הצוק, במקום הנקרא עד היום "שער היהודים". כיום אין קוברים בבית-קברות זה, אלא בבית-הקברות החדש, ליד שדה התעופה.
הקהילה היהודית צמחה, עד שבסוף המאה ה-18 נפוצה שמועה כי ספרד תכבוש את השטח מידי בריטניה ולכן רבים עזבו את גיברלטר לאיטליה, אנגליה, הולנד ומדינות נוספות.
במהלך המאה ה-19 זכתה הקהילה לשגשוג וצמיחה והיא רק גדלה לאורך השנים. בין האישים הידועים בתקופה זו היו הרב יהודה ביבאס שנולד בה וכיהן בה כראש ישיבה, רב יוסף אלמאליח (נפטר ס-1823) והרב יוסף קובו (השמיני) שהיה רב הקהילה (נפטר בשנת ה'תר"ג 1843).
במהלך מלחמת העולם השנייה בריטניה הצליחה לשמור על גיברלטר, ומשום כך השואה פסחה על יהודי גיברלטר, אך הפינוי הגדול של תושבי גיברלטר - על ידי הצבא הבריטי, שנזקק לבתים - לא פסח על הקהילה היהודית. חלק גדול מהמפונים העדיף שלא לחזור, והדבר הקטין מאוד את הקהילה היהודית.
בראשית המאה ה-21.
הקהילה קטנה מאוד כ-680 נפש מתוך כ-30,000 תושבים.
למרות קוטנה של הקהילה, מדובר בקהילה "חזקה", במובן הדתי, עד כי "בשבת יותר ממחצית חנויות העיר הקטנות סגורות" עקב העובדה שכל יהודי הקהילה שומרים שבת.
מוסדות הקהילה כוללים חמישה בתי-כנסת, הפעילים בשבתות ומלאים מתפללים. במטרה לשמור על תפעולם נקבע כי כל אחד מבתי הכנסת העיקריים ישרת את כל הקהילה בימות החול שלשה חודשים. התפילה היא בנוסח הספרדים ובניגונים ספרדיים. אך המנהגים דומים יותר למנהגי יהדות מרוקו.
קיים גם שריד למנהגים שהיו קיימים בספרד לפני גירוש ספרד כמו לקרוא את שיר השירים בחול המועד פסח בשפת הלדינו וכן את פרקי אבות, שנוהגים לקרוא בין פסח לבין שבועות, אף הם נקראים בלדינו. מנהג נוסף הוא לשיר בערב שבת שיר הידוע בשם "בנדיגאמוס" (נברך), שהוא מעין תחליף לברכת המזון, אותו שרו האנוסים במקום ברכת המזון כדי להסוות את מוצאן. היום שרים אותו בנוסף לברכת המזון. אליהו בירנבוים בביקורו בקהילה מספר כי "אין נישואי תערובת בקהילה".
המרא דאתרא של הקהילה משנת 1985 הוא הרב רון חסיד מאנגליה. נשיא הקהילה הוא חיים לוי.
שלושה בתי-ספר בעיר : לילדים (מעורב) - ובו 90 ילדים, בית ספר תיכון לבנים - 22 תלמידים ובית ספר תיכון לבנות 16 תלמידות. ישנו "כולל" קטן, שהאברכים שלו (שאינם מבני הקהילה) עוסקים גם בהוראה. רוב בני הקהילה שולטים בעברית. המשך הלימודים הוא באנגליה. בחורים החפצים בכך לומדים בעיקר בישיבת גייטסהד שבאנגליה או בישראל. בגיברלטר אין מוסדות להשכלה גבוהה. חלק מבוגרי בית הספר שלמדו בישיבות חזרו והיו למנהיגי הקהילה. כן קיימות חמש חנויות כשרות ומספר מסעדות כשרות.
היהודים שרים את ההמנון הבריטי בעברית. הם מברכים את המלכה וגם את "בעלה". הנוסח העברי הפותח במילים "אנא צור ישענו" חובר על ידי הרב משה בן נאים שהיה רבה של גיברלטר.
ככל תושבי גיברלטר, גם יהודי גיברלטר הם אזרחים בריטים.
אישים.
הבן המפורסם ביותר של הקהילה - והגיברלטרי המפורסם ביותר בכלל - הוא סר יהושע חסן, (1915 - 1997), ראש השרים הראשון של גיברלטר. לאחר מלחמת העולם השנייה הנהיג חסן תנועה של גיברלטרים שדרשו שלטון עצמי (מלבד ענייני חוץ וביטחון). בסופו של דבר, נענתה ממשלת הוד-מלכותה לדרישה, ובבחירות נבחר חסן לראש השרים הראשון (chief minister), והחזיק בתפקיד זה כ-20 שנה (1969-1964 ו 1972 - 1987). בתו של חסן עלתה לישראל ומתגוררת בירושלים. בשנת 2008 - אחיין שלו, סולומון לוי, מונה למשך שנה לתפקיד ראש העיר גיברלטר.
ספורט.
הקהילה היהודית בגיברלטר מקושרת לענף הקטרגל מאז שנות ה-70. לקהילה מקושרות שתי קבוצות, המתחרות במסגרת הליגות של גיברלטר: מכבי גיברלטר ומכבי מאסטרס. במסגרת המכביה ה-19, שהתקיימה בשנת 2013, גיברלטר יוצגה באמצעות ענף הקט-רגל בקטגוריות הגברים וגילאי נוער.
חיים סוטין
חיים סוּטין (בצרפתית: Chaim Soutine; 1893 – 9 באוגוסט 1943) היה צייר יהודי יליד רוסיה הלבנה, שחי משנת 1913 בצרפת והתבלט בציוריו האקספרסיוניסטים.
חייו.
סוטין נולד בסמילוביצ'י, כפר בן 400 תושבים ליד מינסק שברוסיה (ברוסיה הלבנה, לימים בלארוס). הוא היה בנו העשירי של חייט יהודי עני, וכילדי הקהילה הקטנה האחרים למד בחדר. על ילדותו דיבר מעט ובמרירות, אולם ידידו ובן כפרו הצייר מישל קיקואין וידידים אחרים הפליגו אודותיה בסיפורים שהפכו לאגדה. נאמר עליו שעוד בגיל שבע גנב כלי מטבח כדי לקנות צבעים, שבגיל שלוש עשרה היה נוהג לרשום דיוקנאות על פיסות נייר ועל הקירות הבתים, ושאביו, אדם נבער וגס, ביקש שבנו יהיה חייט או סנדלר, ולא ראה בעין יפה את נטייתו לציור. הילד גדל בודד ומסוגר.
בגיל 16 ביקש לצייר את דיוקנו של יהודי בן כפרו, וספג בשל כך מכות. עם 25 רובלים ששולמו לו כפיצוי על המכות שקיבל, ובאישור אמו, עזב את העיירה ועבר יחד עם חברו קיקואין למינסק, שבה החל ללמוד ציור. לאחר שנת לימודים אחת התקבל לאקדמיה לאמנות בווילנה, ולמד בה שלוש שנים, שבהן סבל מעוני וממחסור.
בשנת 1913 הגיע סוטין בן העשרים לפריז ופגש בה חברים יהודים מוכרים, קיקואין, פנחס קרמין, מארק שאגאל, אמדאו מודיליאני, ואחרים, שהיו אמנים צעירים בעלי שיעור קומה, שפיתחו גישה אקספרסיוניסטית, ועתידים להוות לצידו את עיקרה של אסכולת פריז שפעלה בצרפת בתחילת המאה ה-20. סוטין נחשב לראש אסכולה זו. גם בפריז חי חיי מחסור. מאז ועד מותו עתיד היה סוטין לנדוד ללא הפסק בין רובעי פריז ומכפר לכפר ברחבי צרפת. הוא צייר מאות ציורים, בעיקר נופים ודיוקנאות.
במלחמת העולם השנייה, עם כיבוש צרפת בידי גרמניה, נאלץ סוטין לעזוב את ביתו בפריז ולהסתתר במקומות שונים, לעיתים גם ביערות תחת כיפת השמים מפחד הגסטאפו. מחלת כיב הקיבה שהציקה לו גברה בתנאים אלה, ודימום כבד אילץ אותו לבסוף לעזוב את מחבואו, לחזור לפריז ולהיכנס לבית חולים לניתוח, אך זה לא הצליח להציל את חייו. סוטין נפטר ב-9 באוגוסט 1943 מכיב קיבה, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
הנצחה.
על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובפתח-תקווה.
מוזכר בסיפור "עור" של רואלד דאל (פורסם בעברית באסופת הסיפורים "עור", 2000).
סוטין נחשב לאחד האמנים המשפיעים שפעלו בפריז בין שתי מלחמות עולם. יצירותיו מפוזרות במוזיאונים כמו: מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון פומפידו ו-מוזיאון האורנז'רי בפריז, מוזיאון טייט מודרן בלונדון ומוזיאון סטיידלק באמסטרדם. יצירות נוספות נמצאות באוספים פרטיים. ערכם הכספי של ציוריו נאמד במיליוני דולרים
מג'לי והבה
מג'לי והבה (בערבית: مجلي وهبي; נולד ב-12 בפברואר 1954) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי. לשעבר, חבר הכנסת וסגן שר. כיהן כממלא מקום נשיא מדינת ישראל במשך שלושה ימים, החל מ-8 ביולי 2007, ובכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי הראשון של מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
והבה הוא בן העדה הדרוזית, יליד הכפר בית ג'ן שבגליל העליון. הוא שירת כקצין בצה"ל והתקדם עד לדרגת סגן-אלוף; בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כסגן מפקד חטיבת חירם. סיים תואר ראשון במדע המדינה והיסטוריה של מדינות האסלאם באוניברסיטה העברית, ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת חיפה.
והבה פעל לקידום יחסי ישראל ומדינות ערב, במיוחד בזכות קשריו עם בית המלוכה הירדני. הוא מונה על ידי אריאל שרון בסוף שנות ה-90 לעוזר בכיר במשרד התשתיות הלאומיות ולאחר מכן ליועצו המדיני במשרד החוץ בין השנים 1998–1999. הוא היה שותף למגעים עם חוסיין, מלך ירדן ולמאמץ להחזרת היחסים עם ירדן לכנם לאחר ההתנקשות בח'אלד משעל שאירעה שם.
והבה מונה למנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי בזמן כהונתה של ציפי לבני כשרה במשרד זה (2001), ובכך היה לדרוזי הראשון שמונה למנכ"ל משרד ממשלתי. ב-2003 הפך לחבר בכנסת ה-16 מטעם סיעת הליכוד. נבחר ליו"ר ועדת המשנה לחקיקה של ועדת החוץ והביטחון, ובכך היה ליושב ראש הלא-יהודי הראשון המכהן בראשות ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון.