נבחרתה האולימפית של ברית המועצות השתתפה בפעם האחרונה במשחקים האולימפיים שנערכו בסיאול בשנת 1988. ברית המועצות סיימה ראשונה בשלב הבתים לאחר שסיימה בתיקו 0-0 עם קוריאה הדרומית המארחת, ניצחה 1-2 את ארגנטינה וגברה 2-4 על ארצות הברית. ברבע הגמר הביסה ברית המועצות את אוסטרליה 0-3 ובחצי הגמר ניצחה את איטליה 2-3 אחרי הארכה. במשחק הגמר גברה ברית המועצות על ברזיל 1-2 אחרי הארכה, כשלזכותה מבקיעים איגור דוברובולסקי, המבקיע המצטיין של ברית המועצות בטורניר עם 6 שערים, בבעיטת עונשין מ-11 מטרים ויורי סביצ'ב שכבש את שער הניצחון בהארכה. זו הייתה הפעם השנייה והאחרונה בה ברית המועצות זוכה במדליית זהב בטורניר הכדורגל האולימפי.
מונדיאל 1990.
השתתפותה האחרונה של ברית המועצות בהרכבה המלא בטורניר גדול הייתה במונדיאל 1990. היה זה גם המונדיאל הכושל בתולדותיה של ברית המועצות. היא פתחה את שלב הבתים בהפסד מפתיע לרומניה 2-0 ובהפסד נוסף לאלופת העולם ארגנטינה 2-0. היא סיימה את משחקיה בניצחון 0-4 על קמרון, שלא מנע ממנה לסיים במקום האחרון בבית ולראשונה בתולדותיה לא לעבור את שלב הבתים.
יורו 1992.
נבחרת ברית המועצות העפילה ליורו 1992 זמן קצר לפני התפרקותה לאחר שסיימה ראשונה בבית בטורניר המוקדמות לפני איטליה, נורווגיה, הונגריה וקפריסין. היא השתתפה בטורניר הגמר תחת הדגל של חבר המדינות, לפני שהרפובליקות הסובייטיות לשעבר ייסדו נבחרות כדורגל עצמאיות משלהן לאחר הטורניר. נבחרת חבר המדינות ייצגה את רוסיה, אוקראינה, בלארוס, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, קירגיסטן, ארמניה, אזרבייג'ן, מולדובה וטג'יקיסטן, אולם 4 מתוך 15 הרפובליקות הסובייטיות לשעבר לא היו חברות בנבחרת: אסטוניה, לטביה, ליטא וגיאורגיה (אף על פי שהיה שחקן גיאורגי בסגל הנבחרת). בשלב הבתים של טורניר הגמר, הנבחרת סיימה בתיקו 1-1 עם גרמניה ובתיקו 0-0 עם הולנד. במשחקה האחרון בטורניר הובסה הנבחרת על ידי סקוטלנד 3-0 וסיימה אחרונה בבית ללא ניצחון.
שמואל רודנסקי
שמואל (שמוליק) "מוּלה" רוֹדֶנְסקי (10 בדצמבר 1902 – 18 ביולי 1989) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי בתקופת היישוב ובימי המדינה, חתן פרס ישראל. רודנסקי התבלט בהיותו גדל גוף ובעל קול רועם, שהיטיב לשחק דמויות עממיות ומלאות חיים.
כמו כן היה ידוע בחיבתו הרבה לאוכל ולטיפה המרה.
ביוגרפיה.
שמואל רודנסקי נולד לגיטה ולראובן בסמרגון בשנת 1902. במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלט לאוקראינה, משם גורש בשנות המהפכה הרוסית. הוא הגיע לפולין, שם השיג דרכון פולני מזויף, עמו נכנס לגרמניה והגיע להמבורג.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל. תחילה התפרנס מעבודה כפועל בפרדסים ובסלילת כבישים.
שיחק בתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י) ולאחר מכן בתיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא. הוריו נספו בשואה בטבח פונאר.
בשנת 1948 התקבל לתיאטרון הבימה (לאחר ששנים רבות לא התקבל אליו) ובמשך עשרות שנים מילא בו תפקידים רבים.
בשנת 1965 הושאל רודנסקי מהבימה למלא את תפקיד טוביה החולב בהצגת "כנר על הגג" בהפקתו של גיורא גודיק, במקביל ולסירוגין עם בומבה צור שמילא את אותו התפקיד. רודנסקי זכה להצלחה גדולה בתפקיד זה והמשיך למלא אותו אחר כך בהופעות בגרמניה ובשווייץ.
משנות השישים ואילך הופיע רודנסקי ביחד עם שמואל סגל ושמוליק עצמון בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", בהקראות מסיפורי שלום עליכם בעברית וביידיש. כמו כן זכור רודנסקי מן המערכון של אפרים קישון "בניין ההסתדרות" בו שיחק לצד סגל.
רודנסקי הרבה להופיע בסדרת תסכיתי הרדיו של קול ישראל "המסך עולה" בשנות החמישים והשישים. הוא התפרסם כנח שמחון בסדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון", ששודרה בגלי צה"ל בשנות השישים. כל פרק נפתח בקולו העמוק השואל: "אין אוכל? בא דואר? נאוה בבית?", פתיחה שהפכה למותג של התקופה. בתסכית שיחקה את אשתו של רודנסקי השחקנית ניורה שיין שהייתה אשתו גם מחוץ לעולם התיאטרון. לשניים לא היו ילדים. רודנסקי קבע ביתו ברחוב רחל בתל אביב.
במקביל לקריירה שלו בתיאטרון פיתח רודנסקי גם קריירה קולנועית. כבר בשנת 1935 הופיע בסרט הקולנוע העברי "זאת היא הארץ". משנות ה-50 ואילך הופיע רודנסקי בסרטי קולנוע ישראליים רבים ובהם "מעשה במונית" משנת 1956, "שני קוני למל" (1966), "טוביה ושבע בנותיו" (1968), "כץ וקרסו" (1971) ו"מבצע יונתן" (1977). כן הופיע רודנסקי במספר סרטים לועזיים, בהם "תיק אודסה" מ-1974, לפי ספרו של פרדריק פורסיית', בו גילם את דמותו של שמעון ויזנטל. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט הפולחן "אלכס חולה אהבה" מ-1986, בתור הרב של אלכס.
רודנסקי הוכתר כחתן פרס ישראל לתיאטרון בשנת 1984. בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1986 לקה רודנסקי בהתקף לב ראשון. לאחר שהחלים ממנו החליט לחזור לבמה ביחד עם "שלושת השמוליקים" ולחדש את הצגתם על כתבי שלום עליכם.
בכתבת טלוויזיה שנעשתה עליו עם חזרתו לבמה אמר רודנסקי: "יש שחקנים שאומרים שחלומם הגדול הוא למות על הבמה, אני מעדיף לשחק על הבמה ולמות במיטה, בבית!".
בליל ה-18 ביולי 1989, לאחר שסיים להשתתף בהצגה שנערכה במרתפי תיאטרון הבימה ובשעה שעלה במדרגות התיאטרון לעבר האולם המרכזי לשם השתתפות בהצגה אחרת, לקה רודנסקי בהתקף לב שני, ובכך מצא את מותו בגיל 86.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בתרבות הפופולרית.
בשיר הפופולרי "החופש בבית הבראה" מוזכר רודנסקי בשורה: "רודנסקי מציג כאן לא רע".
כנימה
אצטדיון קריית אליעזר
האצטדיון העירוני בקריית אליעזר היה אצטדיון הכדורגל המרכזי של העיר חיפה. האצטדיון היה אצטדיונה הביתי של מכבי חיפה משנת 1955, ומ-1991 גם של הפועל חיפה כשזו עזבה את אצטדיון קריית חיים, עד לסגירתו ב-2014. העבודות להריסתו ובניית שכונת מגורים תחתיו החלו בנובמבר 2015.
האצטדיון נוהל על ידי חברת אתו"ס ושימש כמעט באופן בלעדי למשחקי כדורגל, אך התקיימו בו גם אירועים תרבותיים והופעות. סביב כר הדשא נפרס מסלול אתלטיקה שהרחיק את הצופים מכר הדשא והקשה על הצפייה והעידוד, בעיקר מכיוון היציעים שמאחורי השער. מסלול זה שימש לאימונים ולתחרויות אתלטיקה של קבוצות מהעיר חיפה.
המגרש שעליו עמד האצטדיון נמצא בבעלותה של עיריית חיפה. האצטדיון שכן ברחוב צה"ל 16, בשכונת קריית אליעזר שבעיר התחתית בין מורדות הכרמל לשכונת בת גלים, בסמוך למרכזית בת גלים וליציאה ממנהרת תחנת הרכבת בת גלים. האצטדיון ניבט מנקודת תצפית בדרך סטלה מאריס, דבר שמשך בתקופות מסוימות מדי שבת אוהדים שהתקבצו בנקודת התצפית לצפייה במשחקים. האצטדיון שכן בסמוך לבתי מגורים שמרפסותיהם נמלאו צופים בשעת משחק, והיה לאחד מאחרוני האצטדיונים בליגות הבכירות השוכן בסמוך לחלונות בתי מגורים (לאחר הריסת אצטדיון הקופסה ומעברה של בני יהודה מאצטדיון שכונת התקווה לאצטדיון בלומפילד).
משטח הדשא ומערכת הניקוז תחתיו היו מהאיכותיים בישראל, ובעשרים השנים שקדמו לסגירת האצטדיון מעטות הפעמים שנמנע קיום משחק בו בעקבות הצפה על כר הדשא.
היסטוריה.
האצטדיון הוקם בשנת 1955 כתרומה של איגוד הפועלים האיטלקי. מתכננו היה האדריכל מקס גלפז, שתכנן מתקני ספורט ונופש רבים במדינת ישראל הצעירה, ביניהם אצטדיון בלומפילד, היכל יד אליהו ואצטדיון האורווה בפתח תקווה. בעבר הכיל אצטדיון קריית אליעזר כ-17,000 מקומות ישיבה, אולם לעיתים הצטופפו ביציעים גם כ-20,000 צופים. לאחר שינויים מבניים ובטיחותיים שבוצעו עשרות שנים לאחר שנחנך, הוקטן מספר המושבים ל-14,000. המשחק הראשון שנערך באצטדיון היה הדרבי בין מכבי חיפה להפועל חיפה ב-24 בספטמבר 1955, בו ניצחה מכבי חיפה 4:1 לעיני כ-6,000 צופים. עד אז שיחקו שתי הקבוצות בשני מגרשים צמודים בקריית אליהו, בסמוך למושבה הגרמנית בעיר. עם פתיחת האצטדיון העירוני עברו אליו שתי הקבוצות החיפאיות. לאחר עשר שנים, הפועל עברה לשחק בקריית חיים עד שחזרה לקריית אליעזר ב-1991.
התואר הראשון שבו זכתה קבוצה חיפנית על כר הדשא באצטדיון היה גביע המדינה לעונת 1962/1963, בו זכתה הפועל חיפה. באותה עונה העפילו לראשונה לגמר הגביע שתי הקבוצות החיפאיות. בזכות העובדה ששתי הקבוצות שיחקו בקריית אליעזר הוחלט לקיים את הגמר באצטדיון הביתי של שתיהן. במשחק הגמר שנערך ב-27 במאי 1963 לעיני כ-10,000 צופים, הפועל ניצחה 1:0 וזכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה. תואר האליפות הראשון שבו זכתה קבוצה חיפנית על כר הדשא באצטדיון, נקטף ב-26 במאי 1984 במחזור הסיום של עונת , במשחק של מכבי חיפה מול מכבי רמת עמידר, שהתנהל על כר דשא צהוב בשל מחלה. הנהלת האצטדיון ועובדי עיריית חיפה ביקשו למנוע מהקבוצה לקיים את האימון המסכם על כר הדשא הצהוב ולאפשר להם לנסות ולשקם את הדשא, ואם לא יעלה בידם לעשות כן, לצבוע אותו בירוק. לאחר דין ודברים בין העובדים לבין מאמן הקבוצה שלמה שרף והתערבות כוח משטרה שהוזעק למקום כדי להפריד בין הנצים, הוחלט שהקבוצה תקיים את האימון כמתוכנן. ניסיונות נוספים לצביעת הדשא בירוק נעשו על ידי עובדי העירייה ביום המשחק, וזאת כדי למזער את הפגיעה בחגיגיות המעמד. צביעת הדשא לא צלחה ועובדי העירייה הסתפקו לבסוף בהתנצלות פומבית בפני הקהל בכריזת האצטדיון שנענתה בקריאות בוז מצד האוהדים. האליפות השנייה שבה זכתה הקבוצה הושגה עונה לאחר מכן, , דווקא באצטדיונה הביתי של היריבה העירונית בקריית חיים בשל שיפוצים בקריית אליעזר.