דונה קיארה מרגריטה קוצולאני נעלמת מרשימות המנזר אחרי 1676. ההוצאה המודרנית הראשונה של מכלול המוטטים שלה, לקול אחד עד חמישה קולות וקונטינואו, נערכה על ידי רוברט ל. קנדריק, 1998 .
עמיקם גורביץ'
עמיקם גוּרביץ' (6 באוגוסט 1929 - 19 ביולי 2018) היה קריין רדיו ישראלי, שנודע בקריאתו האמנותית, בעיקר בתנ"ך.
ביוגרפיה.
עמיקם גורביץ' נולד ב-1929 בתל אביב, בנם של יצחק גורביץ', איש העלייה הרביעית, מורה ומנהל בית ספר, ונחמה גורביץ', מורה לפסנתר. למד בעירו בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בבית הספר לדוגמה ובתיכון חדש. מנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" ומגויס לגדנ"ע של "ההגנה". בשנת 1946 החל ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי. במלחמת העצמאות התנדב עם בני כיתתו לפלמ"ח, לפלוגה ד' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח. השתתף בקרב משמר העמק ובקרבות בגליל העליון. בני מחזורו התאחדו עם הכשרת מעוז. בהפוגה הראשונה ובמבצע דני הוצב כרץ-אופנוען במטה הפלמ"ח בתל אביב, וביולי 1948 נמנה עם הכיתה המייסדת של הגדוד העשירי (המשוריין) של חטיבת הראל, שפעל בחזית ירושלים. בסוף שנת 1948 נשלח לאירופה מטעם המוסד לעלייה ב' ושימש כקצין אלחוט באוניית העולים "עצמאות", בעשר הפלגות שבה הובאו ניצולי השואה לישראל.
בשנת 1950 החל ללמוד לתואר בוגר במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה העברית בירושלים ולהשתלם באקדמיה למוזיקה. באותה שנה התקבל ל"קול ישראל" כקריין, כמגיש וכעורך תוכניות רדיו.
היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים וערך את עיתונה. ניהל את תא מפ"ם של הסטודנטים, ובראשית 1953 מונה לשומר ראשו של משה סנה בעת הקרע במפ"ם סביב היחס למשפטי פראג. באותה שנה ערך את השבועון "שמאל", ביטאון השמאל הסוציאליסטי שבהנהגת סנה.
ב-1956 עבר ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב וסיים בתואר בוגר. מ-1970 למד לתואר בוגר בלשון עברית באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן למד לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית. בשנות ה-80 כיהן כראש המחלקה ללימודי תעודה בעריכה לשונית ובתרבות הדיבור בירושלים.
בשנת 1958 כיהן כמנהל המחלקה לתפקידים מיוחדים בוועדת העשור לישראל. במסגרת זו ארגן והנחה את חידון התנ"ך הראשון. יזם וארגן מופעים רבים. מאז שנות ה-60 ועד 2008 קרא גורביץ את ה"יזכור" ופסוקי תנ"ך בטקס הדלקת המשואות שנערך בערב יום העצמאות בהר הרצל. ב-2009, בטקס הראשון שבו הוחלף, הוא השתתף כאחד משנים-עשר מדליקי המשואות.
בשנת 1961 נמנה עם הצוות המייסד של בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", ולימד בו "תרבות הלשון העברית" עד לפרישתו ב-1994.
היה מבכירי הקריינים שהקריאו את "פרקי היום בתנ"ך" בשידורי "קול ישראל" במסגרת המדור להווי ומסורת יהודית. הוא הנחה טקסים לאומיים רבים.
בראשית שנות ה-60 ייסד את הוצאת הספרים "עמיקם". בהוצאה, שפעלה בעיקר בשנות ה-60 וה-70, ראו אור עשרות ספרים, בהם המחזות "ילדי הצל" לבן-ציון תומר, "טורא" ליוסף בר-יוסף, "הנסיכה האמריקאית" לנסים אלוני, "פונדק הרוחות" לידידו נתן אלתרמן, "העונה הבוערת" לאהרן מגד, קובץ השירים "מילים למנגינות" לחיים חפר, הספרים "איך לעשות מה" ו"לזכור ולשכוח" לדן בן אמוץ, "עלילות שוא" מאת הקריקטוריסט דוש, "אדם בן כלב" ליורם קניוק, "לאור היום ובמחשך" לירוחם כהן, ספרות אירופית מתורגמת וספרים בנושאים פוליטיים.
גורביץ' התגורר בתל אביב.
בשנת תשס"ו-2006 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
בנו, איתי גורביץ', הוא עיתונאי ועורך, ובתו נירית גורביץ' היא עורכת התרבות של "גלובס".
גורביץ' נפטר ב-19 ביולי 2018.
בתו הפקידה את הארכיון האישי שלו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לוי יצחק 11.
נימוניים
נימוניים (שם מדעי: Leptotyphlopidae) הם משפחה של נחשים דקים מאוד הכוללת שני סוגים ו-80 מינים. הנימוניים נפוצים באפריקה, בדרום מערב אסיה, בדרום מערב ארצות הברית ובאזור הטרופי של אמריקה.
צבעם ורוד - חום בהיר ואורכם עשוי להגיע ל-45 ס"מ. ראשם קטן ועשוי להיות שטוח או עבה יותר משאר הגוף. עינהם קטנות, שחורות ובולטות. רק הלסת התחתונה מכילה שיניים גדולות יחסית לגופם. כל גופם של הנימוניים מכוסה בקשקשים קטנים, חלקים ומבריקים הדומים בגחון ובגב. ניתן להבחין בשארית אבולוציונית של שרירי שלד של הגפיים האחוריות. הנימוניים ניזונים בעיקר מטרמיטים ומנמלים צעירות. ביציהם מוארכות וקליפתן גמישה. הנימוניים מתגוננים בעזרת פיתולי הגוף הרבים שלהם. הם חיים מתחת לפני הקרקע, מתחת לגופים המונחים עליה ובמחילות קטנות.
בארץ ישראל.
בישראל חי רק מין אחד ממשפחת הנימוניים והוא הנימון הדק ("Leptotyphlops macrorhynchus"), שהוא הנחש הקטן והדק ביותר בישראל. אורכו מגיע עד ל-29 ס"מ וצבעו שקוף ורדרד ומבריק. עקב שקיפותו ניתן לראות את איבריו הפנימיים. מבנה ראשו הוא כך ששפתו בולטת קדימה ועולה מעט על החלק הקדמי של הלסת התחתונה. ככל שמתקדמים לכיוון הזנב הוא נעשה דק ובסוף נראה מחודד. הנימון הדק מתגונן בעזרת קשקשיו שחסינים מפני נמלים, עכבישים, חיפושיות וכדומה.
בישראל הנימון הדק מצוי בנגב, מדבר יהודה, אזור ים המלח, בקעת הירדן והגלבוע.
מין זה נפוץ מלבד בישראל, גם בצפון אפריקה, בסודאן, באתיופיה, בסומליה, בסיני, בירדן, בדרום טורקיה ובהודו.
Kaddish (אלבום)
נמוניים
ג'יימס פין
ג'יימס פין (James Finn, 13 ביולי 1806 - 29 באוגוסט 1872) היה הקונסול הבריטי השני בירושלים במאה ה-19, הוא סייע ליהודים להתיישב בארץ ישראל. הוא כתב על תולדות היהודים, הכיר את הלשון העברית, ואף פרסם ספר ובו תיאור מפורט על מצב היישוב היהודי בארץ.
קורותיו.
פין נולד בלונדון לאב אירי קתולי שהמיר את דתו והפך לפרוטסטנטי אדוק. הוא גדל במשפחה ענייה ומרובת ילדים. הוא למד בבית ספר כנסייתי ומשך את תשומת לבו של הלורד ג'ורג' קלרנדון, לימים שר החוץ של בריטניה. בעזרתו החל בגיל 17 לשמש כמורה פרטי בבתי אצילים.
פין כקונסול.
פין שירת כקונסול הבריטי השני בירושלים, בין השנים 1846–1863. למרות היותו נוצרי, הוא עסק רבות בהיסטוריה של היהודים (בעיקר יהודי ספרד וסין). במסגרת תפקידו כקונסול היה אמור לפעול גם לטובת יהודים בעלי נתינות בריטית, אך הוא הרחיב את פעילותו לטובת יהודים בכלל. הוא השתדל להגן על יהודים מפני השלטונות הטורקיים, ואף פעל לטובת היישוב היהודי החלוצי בארץ (שקדם לעלייה הראשונה). הקים מספר חוות חקלאיות בארץ בעיקר בסביבות ירושלים (למשל בכפר ארטאס שליד בית לחם), כדי לקדם את האזור והאוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית. הידועה שבין החוות היא "כרם אברהם" ("מושבת החרושת"). חווה זו התפתחה מאוחר יותר לכדי שכונה ונבלעה בעיר. בשכונה הקים ב-1855 את ביתו (כיום ברחוב עובדיה 24).
פין מעיד בספרו כי הוא ובני משפחתו הבינו עברית ויידיש ללא מתורגמן, בעל-פה ובכתב. הוא מעיד כי העברית נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות כ"כלי לניהול עניינים" עם היהודים ובינם לבין עצמם.
הוא היה הראשון שמינה לסגל הקונסוליה מתורגמנים יהודים לעברית, כמו גם ליידיש וללאדינו.
ב-15 בספטמבר 1857 הגיש תזכיר לשר החוץ הבריטי, בו הציע ליישב יהודים בארץ ישראל בתור חקלאים שיפריחו את השממה.
היו שחשדו בו ובאשתו שפעלם בקהילה היהודית נועד להביא להתנצרותם של יהודים.
פין הודח ממשרתו ועזב את ארץ ישראל ביולי 1863. יש סיבה להאמין שסיום שירותו כקונסול בא כיוון שעבר לפעמים, למען היהודים, על ההוראות שקיבל ממשרד החוץ הבריטי.
עם סיום שירותו כקונסול פנו רבנים ויהודים נתיני בריטניה בעצומה למלכה ויקטוריה ולפין עצמו, כדי להודות על הפעילות הרבה לטובתם.
פין שב לאנגליה ונפטר שם. שתיים מבנותיו מתו ונקברו בארץ ישראל.
ג'יימס פין נזכר רבות בספרה של מרי אליזה רוג'רס, אחותו של סגן-הקונסול בחיפה, אדוארד תומאס רוג'רס, בו תיארה את שנות שהותה בארץ ישראל (1859-1855). כמו כן, הוא נזכר גם בספרו של החוקר האמריקני ויליאם פרנסיס לינץ' על מסעו בארץ ישראל (1848), בו ציין לטובה שפין סייע למשלחתו כאילו היה הקונסול של מדינתם, מכיוון שלארצות הברית לא היה באותה עת קונסול בירושלים.
זמן רב אחרי פטירתו של פין, מכרה אלמנתו אליזבת אן פין את "כרם אברהם" לידיים יהודיות. כמו פין עצמו, גם אשתו שלטה בעברית, אותה למדה בזמן שהות משפחתה בוורשה. היא הייתה שותפה פעילה ליוזמות רבות של בעלה ואף כתבה ספר על חייהם בארץ ישראל. היא נפטרה ב-1921, בגיל 91.
ספרו "Stirring Times".
ספרו "Stirring Times", יצא לאור בשנת 1878 בלונדון, שש שנים לאחר מותו, על ידי אלמנתו.
אהרן אמיר תרגם את הספר לעברית וקרא לו בשם עתות סופה (1980).
בספר יש תיאור של ארץ ישראל בתקופת מלחמת קרים (1853–1856), אליה מכוונת המילה "סופה" בשמו של הספר, וסקירה של התקופה שלפניה.
בין היתר יש בספר תיאור מפורט של מצב היישוב היהודי בתקופה זו. בין האירועים המתוארים: העוני והרעב הקשה ממנו סבלו יהודי ירושלים ב-1854,
ביקורו של פין ב-7 באפריל 1855 בהר הבית כחלק מביקורם התקדימי של הדוכס והדוכסית של בראבאנט (מאוחר יותר הפכו למלך והמלכה של בלגיה), ביקור נוסף שלו בהר הבית ב-26 ביולי 1855 עם סר משה מונטיפיורי והתנגדות הרבנים היהודים לעלייתו להר, בניית טחנת-הרוח שבמשכנות שאננים, מצוקת המים בירושלים בשנות החמישים של המאה ה-19, ביקורו אצל השומרונים בשכם והתפילה לשלום המלכה ויקטוריה בבית הכנסת "החורבה" המתחדש.
פין ציין בספרו את "הלאומיות העזה המפעמת את בני העם היהודי בכל מקום".