מעט מהכתבים של יהדות קאיפנג שרדו. עם זאת, חלק ניכר מהם נשמר בספריה של ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. בין הפריטים באוסף זה, ניתן למצוא סידור כתוב בכתב סיני וספר תנ"ך בעברית. ספר תנ"ך זה ראוי לציון בכך, שאף על פי שהוא כולל סימני ניקוד, ברור שהוא הועתק על ידי מישהו שלא הבין את משמעותם. אף על פי שאותיות התנועות מועתקים באופן מדויק על פי האלף בית העברי, נראה שהם מוקמו בטקסט באופן אקראי, ולפיכך משמעות המילים משובשת. מאחר שהשפה העברית נכתבת באופן כללי ללא תנועות, יכול דובר עברית להתעלם מסימונים אלה, שכן העיצורים נכתבו באופן נכון, עם מעט שגיאות כתיב. ברשותה של הספרייה הבריטית נמצא ספר תורה שהובא מבית הכנסת של קאיפנג.
המחלוקת על כתובות האסטלות של קאיפנג.
בספרו: "הכתובות על האסטלות של קאיפנג: מורשת הקהילה היהודית בסין העתיקה", מציג טיבריו וייס, מרצה להיסטוריה יהודית ולדת הסינית, את נוסחי התרגום שלו לכתובות שעל אסטלות האבן של יהודי קאיפנג מ-1489, 1512 ו-1663. בהתבסס על המידע שלוקט מתרגום חדש זה, מעלה וייס תאוריה שלאחר גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס, התפצלו כוהנים ולויים, שהתאכזבו מעזרא הסופר, מתנועת שיבת ציון והתיישבו בצפון-מערב הודו. בנקודת זמן כל שהיא לאחר שנת 108 לפני הספירה, היגרו יהודים אלו למחוז גאנסו שבסין והגנרל הסיני, לי גואנגלי, שנשלח להרחיב את גבולות סין של שושלת האן, הבחין בהם. מאות שנים לאחר מכן, הורחקו היהודים מסין רבתי, במהלך הרדיפה האנטי-בודהיסטית הגדולה (846-845), אז הם חיו באזור נינגשיה. וייס מאמין שמאוחר יותר, במהלך תקופת שושלת סונג, הם שבו לסין, כאשר הקיסר השני של השושלת, טאיצונג, פרסם צו לחיפוש אחר מלומדים זרים.
במאמר ביקורת על ספרו של וייס, טוען ארווין מ. ברג, עורך דין וידיד של הקהילה היהודית בקאיפנג, שוייס מעולם לא הבין את משמעותם של כתבי הקודש של הקהילה, לא לקח אותם בחשבון בתיזה שלו והסתמך אך ורק על אסטלות האבן. את המסמכים הללו ניתן לתארך בקושי רב על פי מאפייניהם הפיזיים והלשוניים. אף על פי שהוא מתייחס למילים בשפה הפרסית שמופיעות על האסטלות, וייס לא התייחס במחקרו לשאלה מתי נעשה שימוש לראשונה בשפה הפרסית יהודית בתפילה. היהודית פרסית התפתחה לראשונה במרכז אסיה במאה ה-8 לספירה, זמן רב לאחר המועד המשוער על פי וייס להגעתם של היהודים הראשונים לסין. ברג מפקפק באמינות ההיסטורית של הכתובות על גבי שלוש האסטלות. הוא מביא דוגמה אחת לאנכרוניזם, בה היהודים טוענים שהיה זה הקיסר משושלת מינג שהעניק את הקרקע לבניית בית הכנסת הראשון ב-1163 במהלך תקופת שושלת סונג.
בתרבות.
עלילתו של הרומן "פיאוני" מאת כלת פרס נובל לספרות, פרל בק, מתרחשת בקהילה היהודית בקאיפנג. הרומן עוסק בכוחות התרבותיים שבהדרגה מכרסמים בזהות הנפרדת של היהודים, כולל בנישואי תערובת. גיבורת הרומן, שפחה סינית בשם פיאוני, מתאהבת בבנו של אדונה, דוד בן עזרא, אך לא יכולה להינשא לו, עקב מעמדה הנחות. בסופו של דבר נושא דוד אישה סינית מהמעמד הגבוה, לתדהמתה של אמו, אשר גאה במוצאה הטהור. תיאורים של מקומות כמו "רחוב הגיד התלוש" ומנהגים כמו הימנעות מאכילת בשר חזיר, עוברים כחוט השני לכל אורך הרומן.
המחזמר מברודוויי בשם "צו צ'ם" (Chu Chem), הוא סיפור בדיוני שסובב סביב הקהילה היהודית בקאיפנג. במחזמר זה, קבוצה של שחקנים אירופאים מצטרפת ללהקה סינית כדי להציג את סיפורו של צ'ו צ'ם. צ'ו צ'ם הוא חוקר, שיחד עם אשתו רוז ועם בתו לוטה, נוסע לקאיפנג כדי ללמוד על אבותיו וכדי למצוא בעל לבתו.
בסדרה הדוקומנטרית "מורשת" (Legacy) משנת 1992, מהלך ההיסטוריון האנגלי, מייקל ווד במורד סמטה קטנה בקאיפנג שלדבריו הייתה ידועה בשם "סמטת כת מלמדי כתבי הקודש", היהודים. הוא ציין שבקאיפנג מתגוררים עדיין כמה יהודים, אך הם לא ששים לחשוף את עצמם "באקלים הפוליטי הנוכחי". בספר שנלווה לסדרה הדוקומנטרית, צוין שעדיין ניתן לראות מזוזות על משקופי הדלתות ופמוטים בחדרי המגורים בבתים. באופן דומה, בסרט הדוקומנטרי, "החיפוש אחר עשרת השבטים האבודים" (Quest for the Lost Tribes), של היוצר הקנדי שמחה יעקובוביץ', מבקר צוות ההפקה של הסרט בביתו של יהודי זקן בקאיפנג שמסביר את ההיסטוריה של יהודי קאיפנג בתקופה האחרונה, מציג בפניהם תצלומים ישנים ואת מסמכי הזיהוי שלו שעל פיהם הוא משתייך לקבוצה האתנית היהודית. הסרט הדוקומנטרי "מניין בקאיפנג", מתעד את חיי הקהילה היהודית בקאיפנג כיום, במהלך סיור של תיירים יהודיים בעיר.
מצ'ייוביצה
מַצִ'ייוֹבִיצַה (בפולנית: Maciejowice) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
מצ'ייוביצה נזכר לראשונה באמצע המאה ה-12, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים וימי שוק. במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את זכויות העיר מהיישוב, בעקבות מרד ינואר.
יהודי מצ'ייוביצה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במחצית השנייה של 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אשר נשמר בידי שוטרים פולנים. בספטמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו בידי גרמנים ופולנים לגטו סובולב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה כעבור תקופה קצרה.
תרקה
תִרְקַה הוא שמה של עיר עתיקה שהתגלתה בתל עשארה על גדתו המערבית של נהר הפרת בחלקו האמצעי. התל שוכן במחוז דיר א-זור בסוריה במרחק 80 ק"מ מגבול עיראק. בתקופה הנאו-אשורית שמה של העיר היה סירכו. תקופת הפריחה של העיר הייתה באמצע האלף השני לפנה"ס. באותה עת תרקה הייתה מרכז עירוני גדול וכנראה גם עיר הבירה של ממלכת חנה . בתקופת הפריחה, אוכלוסייתה הייתה בעיקרה אמורית.
היסטוריה.
תרקה שכנה בין שתי תרבויות חשובות, אבלה במערב, ושומר בדרום מזרח. היא הייתה נקודה חשובה באמצע הדרך שדרכה נעשה שילוב של תרבויות שהפרו אחת את השנייה. מאזור זה נכנסו גלי הגירה של עמים שמיים נוודים לעולם האורבני של שמור. בתחילה האכדים ולאחר מכן האמורים. הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על תרבות שמית גדולה בסמוך לשומר שפרחה במקביל לה.
קיים מעט מידע על ימיה הראשונים של תרקה. באלף השני לפנה"ס העיר הייתה תחת שליטתו של שמשי-אדד הראשון. לאחריו, בזמנו של המלך זמרי-לים, העיר נשלטה על ידי מארי, שכבש אותה בשנת 1775/1776 לפנה"ס ומשם המשיך לכיבוש מארי. זמרי-לים ערך בה גם מפקדי אוכלוסין. בתקופת זמרי-לים סבלה הממלכה מהתקפות של בני ימין והם הגיעו גם לאזור העיר תרקה. מושל העיר כברי-דגן כתב לזמרילים שהוא מונע מהם לרדת ממעלה הנהר לעריהם במחוז.
לאחר שמארי הובסה על ידי חמורבי מלך בבל בשנת 1759 לפנה"ס, תרקה הפכה לעיר הראשית ובירתה של ממלכת חנה. זאת הממלכה שהתקיימה בין השנים 1500-1750 לפנה"ס. הממלכה צמחה בעת ירידת כוחם של מלכי השושלת הראשונה האמורית בבבל. בלוחות שנמצאו באתר, אותרו שמותיהם של 13 מלכים ששלטו בתקופת ממלכת חנה וכן שמות של 300 אנשים נוספים שגרו בעיר. שמו של אחד המלכים, ידיח-אבו (Yadikh-Abu), מופיע ברשימותיו של המלך הבבלי שמשו-אילונה, שנלחם כנגדו בשנת 1721 לפנה"ס. הוא חי בתקופתו של פוזורום, שבביתו נמצאו רשומות שונות. הערכת החוקרים על פי הממצאים, שבאותה עת ממלכת בבל וממלכת חנה היו כמעט שוות בכוחן. הממלכה השתרעה בחלקו האמצעי של נהר הפרת באזור שבו נהר החבור נשפך לפרת.
לאחר מכן נכנסה הממלכה לתחום שליטתה של ממלכת בבל הכשית, שלאחריו נשלטה על ידי אשור. בחפירות הארכאולוגיות בעיר נמצאה אסטלה המציינת את שמו של המלך האשורי תוכולתי-נינורתה השני, שמלך בשנים 891 עד 884 לפנה"ס.
האל הראשי של תרקה היה דגן. על פי תעודות שנמצאו בארכיון מארי, המקדש בתרקה היה מפורסם והוא נבנה או חודש על ידי שמשי אדד הראשון. מלך מארי, זמרילים, הקדיש כיסא מהודר למקדש בתרקה. מכתב של כברי-דגן מושל תרקה מספר על משרתי המקדש ורומז על עלייה לרגל למקדש דגן בתרקה.
ארכאולוגיה.
גודלו של האתר שנחפר הוא 81 דונם וגובה התל הוא 18 מטר. חלק מהשרידים של תרקה העתיקה מכוסה על ידי בתי העיר אל-עשארה , ובכך מגבילה את אפשרויות החפירה. תרקה העתיקה הייתה תחומה מצפון בעמק החבור ובדרומה עם אדמת הסחף המישורית השטוחה של מסופוטמיה. האזור שהקיף את העיר היה שטח פורה והיה גשר טבעי בין ההרים והמדבר ובים הצפון לדרום.
האתר נחפר קצרות בשנת 1910 על ידי הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד. חפירה קצרה נוספת שארכה 5 ימים נערכה ב-1923 על ידי הארכאולוגים הצרפתים פרנסואה תורו-דנז'ן ואדואר פול דורם .
בין השנים 1974–1986 נחפרה תרקה במשך 10 עונות על ידי משלחת משותפת אמריקאית-צרפתית שהורכבה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלוס אנג'לס , אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת אריזונה ואוניברסיטת פואטייה הצרפתית. לאחר 1987 נכנסה לאתר משלחת של אוניברסיטת ליון הצרפתית.