את מקורותיה של האוניברסיטה ניתן לייחס לבית הספר לאומנויות המכונאים של סידני שהוקם בשנת 1833 והמכללה הטכנית של סידני שהוקמה בשנת 1878 אשר הוקמו על מנת לענות על צורכי המהפכה התעשייתית. צורך זה גבר בזמן מלחמת העולם השנייה, צורך שהוביל להפיכת המכללות לאוניברסיטה. במחזור הראשון למדו כ-46 סטודנטים להנדסה. בשנת 1960 הוקמו הפקולטות לאמנויות ורפואה ובשנת 1971 הוקמה הפקולטה למשפטים.
דירוג ומוניטין אקדמי.
דירוג אקדמי: האוניברסיטה מדורגת במקום הרביעי באוסטרליה ובמקום ה-43 בעולם לפי דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2020, במקום ה-70 בדירוג האוניברסיטאות העולמיות העולמי של טיימס לשנת 2022 ובמקום ה-94 בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות עולמיות בשנת 2019.
מוניטין אקדמי: האוניברסיטה דורגה במקום ה-37 בעולם בזכות מוניטין אקדמי בדירוג האוניברסיטה העולמית של QS לשנת 2019.
האוניברסיטה נמצאת בין 100 התוכניות העולמיות לתואר שני במנהל עסקים (Global MBA) בדירוג ה-Financial Times Global MBA 2018.
פקולטות, בתי ספר ומרכזי מחקר.
נכון לשנת 2022 האוניברסיטה כוללת 6 פקולטות, ולומדים בה כ-63,000 סטודנטים. הפקולטות הן:
קשרים בין-לאומיים.
האוניברסיטה היא אחת המייסדות של קואליציית אוניברסיטאות עתירות מחקר באוסטרליה, קבוצת שמונה, חברה בברית NUW במדינת ניו סאות' ויילס, חברה בארגון האוסטרלי אוניברסיטאות אוסטרליה , היא שייכת לקבוצה הלא רשמית בעלת הכינוי "אוניברסיטאות לבנים אדומות" ושותפה בחברה הפרטית "אסטרונומי אוסטרליה" שהיא מוסד ללא כוונת רווח שחבריה כוללים אוניברסיטאות אוסטרליות וארגוני מחקר עם יכולת מחקר משמעותית באסטרונומיה.
האוניברסיטה שותפה במספר ארגונים בין-לאומיים; חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט, חברה ב"ברית פלוס", חברה ב, חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי וחברה ברשת עולמית של אוניברסיטאות מחקר; "אוניברסיטאס 21". לאוניברסיטה שותפים עסקיים וממשלתיים במגוון רחב של תחומים ופעילויות מסחריות.
האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות אוסטרליה אפריקה (באנגלית: Australia Africa Universities Network, בראשי תיבות: AAUN) המחברת בין חוקרים, אנשי אקדמיה וסטודנטים משתי היבשות כדי להתמודד עם אתגרים משותפים. הרשת כוללת עשר אוניברסיטאות מאוסטרליה ושתים עשרה אוניברסיטאות מאפריקה (נכון לשנת 2020).
האוניברסיטה חברה מייסדת של מכון אוסטרליה הודו (באנגלית: The Australia India Institute, בראשי תיבות: AII) שהוא מרכז אוסטרלי בכיר שנוסד בשנת 2008, המוקדש לחקר הודו והקשר הדו-צדדי בין שתי המדינות. המרכז מתארח באוניברסיטת מלבורן ועוסק בתחומים הבאים; זכויות, חינוך, בריאות, תשתיות וממשל. האוניברסיטה חברה בארגון מקוון להשכלה גבוהה שבסיסו באוסטרליה ונקרא אוניברסיטאות פתוחות אוסטרליה .
בוגרים בולטים.
רשימה חלקית של בוגרים ידועים:
למור סנפורד
למור סנפורד (שם מדעי: Eulemur sanfordi; בעבר נקרא למור חום סנפורד) הוא מין של פרימט מהסוג למור וממשפחת הלמוריים, החי רק בצפון מדגסקר ביערות גשם.
בעבר נחשב לתת-מין של המין למור חום אולם ב-2001 הוא הופרד למין נפרד.
מאפיינים.
למור סנפורד מגיע לאורך שלושים ושמונה עד חמישים וחמישה סנטימטרים ללא הזנב ומשקלו 1.8–2.4 קילוגרמים. צבע הפרווה חום. הלמור חי בקבוצות של שלוש עד חמש-עשרה פרטים. ההזדווגות מתרחשת בסוף מאי והנקבה ממליטה גור אחד (בשבי שתיים) בסוף ספטמבר-בתחילת אוקטובר לאחר היריון של 120 יום. הגורים נגמלים מחלב בגיל שלושה עד ארבעה חודשיים ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
הלמור חי ביערות הגשם של צפון מדגסקר עד גובה של 1400 מטר מעל פני הים וכן ביערות שפלה יבשים. וניזון בעיקר מעלים, פרחים, צוף, פירות וחסרי חוליות כמו חרקים. טורפיו של הלמור הם בעיקר טורפי מדגסקר כמו הפוסה, חנק קרקע מלגשי, איה זרונית מדגסקרית ועקב מדגסקר. הלמור נמצא בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות ובגלל ציד של הלמור על ידי תושבי אנטסירננה שמשתמשים בהם כחיות מחמד.
מירקה גינובה
מירקה גינובה (במקדונית: Мирка Гинова; 1916 – 27 ביולי 1946) הייתה לוחמת מתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים ביוון. יחד עם אלפי פטריוטים מקדוניים ויוונים, היא נלחמה נגד הכובשים הפשיסטים של יוון, ובהמשך נגד כוחות התגובה והמונרכו-פשיזם. מירקה גינובה הייתה האישה הראשונה שנורתה ביוון מסיבות פוליטיות.
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
מירקה גינובה (בגרסה היוונית, אירינה גינס) נולדה למשפחה ענייה ברוסילובו , כפר קטן עם כ-60 משפחות, בסמוך לאגם וגוריטידה . בגיל שנתיים, אמה נפטרה משפעת, מה שהותיר אותה להרגיש את כל המרירות והסבל שבחיים. היא סיימה את בית הספר היסודי בכפר פירגוי . אביה, קונסטנטין גינוב, אף על פי שהיה עני, כשראה את צמאונה לידע, עם מעט מאוד אמצעים, שלח אותה לקורס הכשרת מורים בקסטוריה. לאחר שסיימה את מסלול הכשרת המורים שלה, חיפשה מירקה עבודה במשך זמן רב, אך במשך שש שנים המשטר הפשיסטי של מטאקסס מנע ממנה למצוא עבודה. כלומר, בתקופה זו המשטר הדיקטטורי באכזריות מוחלטת רדף את המקדונים, התייחס אליהם כאזרחים סוג ב' והתערב בחייהם. לפני תחילת מלחמת איטליה–יוון (28 באוקטובר 1940), מונתה למורה בכפר ליד אדסה . מירקה גינובה ידוע בשל אהבתה לילדים, ותוך זמן קצר צברה את אמונם וכבודם, והכפר כולו קיבל אותה.
כמהפכנית.
עם תחילת הכיבוש הפשיסטי של יוון באפריל 1941, החמרה מצבם של המקדונים במקדוניה האגאית. מירקה גינובה הצטרפה לשורות הארגון OKNE וארגון הנוער EPON . כפעילה ב-EPON, היא פעלה באופן לא חוקי בכפרים אדסה ואלמופיה . היא ארגנה את הנוער המקדוני כדי שיסייע במאבק השחרור של העם, גייסה לוחמים חדשים, והיא עצמה הצטרפה לפרטיזנים ב-1943, באזור קג'מקסאלאן . מירקה גינובה הייתה מזכירה של החזית האנטי-פשיסטית של נשות מקדוניה באזור אדסה.
לאחר שחרור יוון, החלה הממשלה החדשה לרדוף את חברי ההתנגדות. אנשי ELAS נעצרו באופן מאסיבי, נכלאו ונאסרו בעינויים חסרי תקדים, ובמיוחד האוכלוסייה המקדונית במקדוניה האגאית הייתה נתונה לפעולות תגמול. ב-1945 הצטרפה מירקה גינובה לארגון TOMO , והשתתפה בקבוצות המזוינות של חזית השחרור הלאומית במהלך פרוץ מלחמת האזרחים ביוון.
מותה.
ב-6 ביולי 1946, במקום דולגה ליבאדה בהר פוס, ליד וודן, הקימה מירקה גינובה פלוגה פרטיזנית קטנה. עד מהרה, במבצע של 400 ז'נדרמים יוונים וחיילים, הותקפה הפלוגה ופרצה קטטה בה מירקה ג'ינובה (שהייתה היחידה חמושה) הרגה שני ז'נדרמים. כשנגמרו לה התחמושת, היא נלכדה, יחד עם שישה מחבריה. הז'נדרמים תקפו אותה באכזריות ובבגדים קרועים וכולם מכוסים בדם נשאו אותה ברחובות אדסה, אך היא הלכה עם ראשה ישר ותמיד חייכה אל האנשים שהתאספו לראות אותה. ואז, התחילו עינויים נוראיים שבהם הוכתה מירקה גינובה בעץ, בדלי עשוי תיל ומתכת, דפקו מסמרים מתחת לציפורניה והכו בה בחשמל. לאחר מכן, היא נקברה בחיים עד צווארה, בעוד ז'נדרים ירו מעל ראשה. בהמשך ליוו את מירקה גינובה וששת חבריה לגיניסטה . במשפט בבית הספר העירוני ב-25 ביולי 1946, נגזר עליה גזר דין מוות שיבוצע על ידי כיתת יורים. יחד עם חברים אחרים, מירקה גינובה נורתה ב-27 ביולי 1946. מלבדה, נורו גם ריסטו סטויאנוב (45), טומה מיג'אנגוב (55), ג'ורג'י פרוב (25), פטר פופ דימיטרוב (35), דימיטר לימובוב (40) וגורגיוס מוצאצ'יס-אלקו. במהלך המשפט, היא הראתה את כל אומץ לבה. אף על פי שהיא מודעת לתוצאות הידועות מראש, היא הצהירה להגנתה בפני בית המשפט:
היא הראתה אומץ דומה בעצם פעולת הירי, כשלא נתנה לעיניים להיות מכוסות עיניים, וכל הזמן היא שרה את האינטרנציונל ותמיד צעקה "הורה למפלגה הקומוניסטית של יוון!". חייל יווני שנכח בירי הבחין ברגעיה האחרונים של מירקה גינובה, ובמכתב לאביה הוא כתב את הדברים הבאים:
מורשת.
במקדוניה הצפונית, פניה של מירקה הם סמל לאומץ לבן של נשים מקדוניות. אומץ לבה מושר בפולקלור המקדוני, כמו השירים "Тихо Мирка си заспала" ו-"Мирка на Гинови". הוא מושר גם על ידי משוררים מקדוניים, כמו השיר "Мирка Гинова" מאת איוואן צ'פובסקי . כיום, לכבודה ברחבי מקדוניה הצפונית, ישנם עשרות מוסדות, ארגונים ורחובות הנושאים את שמה (למשל מעון הסטודנטים הממלכתי לסטודנטים תיכוניים ואוניברסיטאים בביטולה, בית התרבות בדמיר קפיה וכו'), וכן הוקמה אנדרטה לזכרה שהוקמה על ידי דראגן פופובסקי-דאדא בטיילת בביטולה ב-2006.
יחסי נמיביה–צרפת
יחסי נמיביה–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין נמיביה לצרפת. שתי המדינות מנהלות יחסים מצוינים וידידותיים.
סקירה כללית.
בשנות ה-70 הייתה צרפת פעילה במיוחד בנושא עצמאותה של נמיביה במועצת הביטחון של האו"ם, ובמאי 1981 היא הכירה בזכותה הבלתי מותנית של נמיביה לעצמאות, ו-SWAPO, הנציג המוכר של העם הנמיבי באו"ם, פתח משרד בפריז.
שתי המדינות מקיימות את המטרה המשותפת לשלום, ביטחון ופיתוח באפריקה, מאז שמרו על יחסים מוסדיים קבועים. הנשיאים סם נוג'ומה והיפיקפוניה פוהאמבה התקבלו בברכה בצרפת על ידי הנשיא ז'אק שיראק, שבעצמו נסע לנמיביה בשנת 1998. בשנת 2010, ניקולה סרקוזי אירח את הנשיא פוהאמבה בארמון האליזה. בנובמבר 2016 פגש הנשיא האגה גיינגוב את פרנסואה הולנד] בביקור רשמי. לאחר ביקור משלחת של הסנאט הצרפתי בווינדהוק בשנת 2013, התקבלה בברכה משלחת מהמועצה הלאומית של נמיביה בראשות נשיא המועצה אסר קוברי קפרה בצרפת באוקטובר 2015.