ב-1924 צפה צ'ארלס אדמס, בעל רשת מרכולים באזור בוסטון, בסדרת גמר גביע סטנלי והתאהב בהוקי קרח. הוא שכנע את ראשי ה-NHL, שעד אז הייתה ליגה קנדית בלבד, להתרחב לארצות הברית, וב-1 בנובמבר 1924 הוא קיבל את הזיכיון הראשון לקבוצה הראשונה של ה-NHL בארצות הברית. הקבוצה התמקמה ב"בוסטון ארנה", אולם שהוקם עוד ב-1909.
אדמס הביא איתו לקבוצה החדשה את ארט רוס, שהיה אחד מכוכבי ההוקי קרח הגדולים בתחילת המאה ה-20, כמנכ"ל ומאמן. רוס היה זה שהגה את שם הקבוצה - "ברואינס", מילה אנגלית עתיקה לדובים חומים. רוס היה מאמן חדשני ורב תושייה. הוא היה, למשל, המאמן הראשון בתולדות הענף שנהג להוציא את השוער שלו כדי להכניס שחקן שדה נוסף במקרה של פיגור סמוך לסיום המשחק, כדי לנסות ולהשוות - טקטיקה שהפכה מקובלת ב-NHL ובעולם כולו.
ב-1 בדצמבר 1924 שיחקו הברואינס את משחק ה-NHL הראשון שלהם מול קבוצה נוספת שהצטרפה לליגה באותה עונה, מונטריאול מארונס, ב"בוסטון ארנה". הברואינס ניצחו במשחק הפתיחה 2:1, אולם את העונה סיימו עם 6 ניצחונות בלבד מ-30 משחקים.
רק בעונת 1926/27 הצליחה הקבוצה להפוך לגורם משמעותי בליגה. זה הייתה העונה בה הליגות שהתחרו ב-NHL נסגרו וגביע סטנלי הפך לנחלתה הלעדית של ה-NHL, כפי שהוא היום. ארט רוס ניצל את המצב והביא לברואינס מספר כוכבים מקבוצות הליגות שנסגרו, ובראשם את מי שיהפוך לכוכב העל הראשון של הברואינס, המגן אדי שור. הברואינס הגיעו בסיום העונה לראשונה לגמר גביע סטנלי, אך נוצחו על ידי אוטווה סנטורס.
ב-1928/29, בניצוחם של שור, השוער ססיל תומפסון והחלוץ ויקטור "דיט" קלאפר, הצליחו הברואינס לזכות בגביע סטנלי בפעם הראשונה עם ניצחון בסדרת הגמר על ניו יורק ריינג'רס. זו הייתה גם העונה הראשונה לאחר מעברם מה"בוסטון ארנה" אל הבוסטון גארדן, שעם השנים הפך לאולם המיתולוגי של הברואינס ומאוחר יותר גם של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס. ה"בוסטון ארנה" שאותו עזבו הברואינס נמסר לחזקתה של אוניברסיטת נורת'יסטרן, ונכון ל-2018 הוא עדיין פעיל תחת השם "מתיוס ארנה" - אולם ההוקי קרח הפעיל הוותיק בעולם.
עונה לאחר מכן המשיכו הברואינס להרשים, וסיימו את העונה הרגילה עם 38 ניצחונות ותיקו אחד מ-44 משחקים - 87.5 אחוזי הצלחה, שיא NHL שעדיין שריר וקיים גם היום. אולם בגמר גביע סטנלי, בניסיונם להגן על תארם, כשלו הברואינס מול מונטריאול קנדיאנס.
במהלך שנות ה-30 שמרו הברואינס על סגל קבוע יחסית, כאשר שור, תומפסון וקלאפר ממשיכים לככב בו.
בעונת 1933/34 היה שור מעורב בתקרית קשה, כאשר בעקבות תיקול חריף שלו על כוכב טורונטו מייפל ליפס אייס ביילי שבר ביילי את רגלו, איבד את הכרתו ולמעשה ניצל ממוות רק בזכות טיפול חירום שניתן לו על הקרח. ביילי נאלץ לפרוש ממשחק, וה-NHL ארגן לכבודו משחק כוכבים באותה עונה, שהיה למעשה אחד ממשחקי ה"אול-סטאר" הראשונים של הליגה. שור עצמו השתתף במשחק, ולמרות חששות מוקדמים קיבל אותו ביילי בסבר פנים יפות ולחץ את ידו.
הברואינס המשיכו להצליח במהלך שנות ה-30, וחמש פעמים סיימו את העונה הרגילה במאזן הטוב בליגה. עם זאת, בגביע סטנלי נוסף הצליחה הקבוצה לזכות רק ב-1939. ארט רוס ויתר באותה עונה על השוער תומפסון, בצעד שעורר פליאה, והביא במקומו את השוער האמריקאי הצעיר פרנק ברימסק בעונתו הראשונה בליגה. ברימסק התגלה כשוער מצטיין, זכה בגביע קאלדר (רוקי העונה) ובגביע וזינה (שוער העונה) והיה חלק מרכזי בזכייה בגביע סטנלי, לצידם של שור, קלאפר, ושלושה חלוצים מצטיינים שכונו "הקו הגרמני" (The Kraut Line), כיוון שהיו כולם ממוצא גרמני - מילט שמידט, וודי דומרט ובובי באוור. במחצית השנייה של העשור הועברה נשיאות הקבוצה מידי המייסד, צ'ארלס אדמס, לבנו ווסון.
ב-1940/41, אף על פי שאדי שור עזב לעונת פרישה בניו יורק אמריקנס, זכו הברואינס בגביע סטנלי שלישי. זה היה סופו של עידן ותחילתה של בצורת ארוכה בעידן "שש המקוריות".
עידן "שש המקוריות".
מלחמת העולם השנייה פגעה בליגה כולה, אך הפגיעה בברואינס הייתה קשה במיוחד. חלק ניכר מהסגל, בראשות השוער ברימסק וכל שלושת חברי "הקו הגרמני", גויסו למלחמה מיד אחרי הזכייה בגביע סטנלי ב-1941. הם חזרו לשחק בעונת 1945/46 רק לאחר המלחמה. דיט קלאפר הוותיק שימש כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. קלאפר פרש ממשחק בתום העונה ונשאר כמאמן, אולם כישלונות בשלוש העונות הבאות הביאו להתפטרותו.
השוער ברימסק, שירד מאוד ביכולתו לאחר המלחמה, הועבר לשיקגו בלאקהוקס ב-1949 ומייד לאחר מכן נחתה על הברואינס מכה כאשר השחקן שנחשב לכוכב העתיד שלה, דון גלינג'ר, נתפס בהימורים בלתי חוקיים והושעה מהליגה לכל ימי חייו.
ב-1951 העיקו בעיות כלכליות קשות על הברואינס. ווסון אדמס נאלץ למכור את הקבוצה, ועל המציאה קפץ וולטר בראון, המנהל של הבוסטון גארדן והמייסד והבעלים של בוסטון סלטיקס. הברואינס הגיעו שלוש פעמים בשנות ה-50 לסדרת גמר גביע סטנלי, ובכל פעם נתקלו ונוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. בתווך איבדו הברואינס את המנכ"ל האגדי והמאמן לפרקים, ארט רוס, שפרש לגמלאות אחרי 30 שנה בקבוצה. בעונה האחרונה בה הגיעו לגמר, 1957/58, עשו הברואינס היסטוריה כאשר בקבוצה שיחק ווילי או'רי - שחקן קנדי שחור, השחקן השחור הראשון בתולדות ה-NHL.
מאז 1960 ועד התרחבות ה-NHL ב-1967 שקעו הברואינס בבינוניות ולא עלו כלל לפלייאוף, אולם בתווך חל שינוי עמוק בקבוצה, כאשר בעקבות מותו של וולטר בראון חזר ווסון אדמס לנשיאות הקבוצה.
אדמס החל לחזק את הסגל בשחקנים צעירים שיתנו את הטון בליגה בעשור הבא. ב-1965 צורף החלוץ בן ה-20 וויין קשמן, ובקיץ 1966 גייסו הברואינס לשירותם את השחקן המשמעותי ביותר, מגן בן 18 שסומן ככוכב מגיל צעיר מאוד, והוחתם על ידם כבר בגיל 14 - בובי אור.
אור היה השחקן הראשון ב-NHL שהיה לו סוכן - אלן איגלסון, ששנה מאוחר יותר הקים את איגוד שחקני ה-NHL. איגלסון דרש עבור אור משכורת עתק במונחי אותם ימים. אדמס היה מוכן לשלם ולהפוך את הנער בן ה-18 למשתכר הגבוה ביותר בליגה, וקיבל לידיו את מי שיתברר כאחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים.
1967 - 1980: עידן ההתרחבות וימי בובי אור.
עונתו הראשונה של בובי אור בברואינס הייתה עונת 1966/67, כאשר למרות הכשלונות המקצועיים מילא הקהל את הבוסטון גארדן כדי לחזות באור. העונה הסתיימה בעוד כישלון עבור הברואינס, אולם אור זכה בגביע קאלדר כרוקי העונה וסיים במקום השני בבחירת הזוכה בגביע נוריס (מגן העונה). הוא הראה גם כישרון התקפי יוצא דופן וסיים את העונה עם 13 שערים ו-28 אסיסטים, שיא חדש עבור שחקן ששיחק בעמדת המגן. המגן שהקדים את אור וזכה בגביע נוריס, הארי האוול מניו יורק ריינג'רס, חזה שמעתה והלאה יזכה אור בגביע נוריס למשך תקופה ארוכה. האוול צדק - אור זכה בגביע נוריס בשמונה העונות הבאות ברציפות.
בקיץ 1967 השיג אדמס בעסקה עם שיקגו בלאקהוקס שלושה חלוצים צעירים - פיל אספוזיטו, קן הודג' ופרד סטנספילד. כל השלושה התגלו ככוכבים גדולים, והשלימו את הסגל שיוביל את הברואינס להצלחה בשנות ה-70. אספוזיטו התגלה כמבקיע המוכשר מכולם, אחד המבקיעים הגדולים בתולדות ה-NHL. ב-1969 זכה בגביע ארט רוס - גביע מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של הליגה,
שתרם המנכ"ל המיתולוגי של הברואינס ב-1947 - תוך ריסוק שיא ה-NHL כשצבר 126 נקודות, הראשון שעבר 100 נקודות בעונה אחת.
ב-1970 השתלם המאמץ. הברואינס זכו בגביע סטנלי כשהיא מביסה בסדרת הגמר את סנט לואיס בלוז, ומעל כולם היה בובי אור, שזכה בארבעה גביעים אישיים - גביע נוריס כמגן העונה (השלישי מבין שמונה רצופים), גביע ארט רוס כמלך הנקודות של הליגה, גביע הארט כ-MVP של העונה וגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף. עד היום אור הוא השחקן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בארבעת הגביעים באותה עונה, והמגן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בגביע ארט רוס כמלך הנקודות כשהוא מקדים את כל חלוצי הליגה. ללא ספק, רגע השיא של אור היה שער הניצחון במשחק האחרון בסדרת הגמר, כאשר תוך כדי הבקעתו הוכשל על ידי מקל ההוקי של מגן הבלוז. השער נחשב לאחד השערים הגדולים בתולדות ה-NHL, ומכונה בפשטות "ה-שער" (The Goal). התמונה בה אור מתעופף באוויר במאוזן לאחר שהוכשל, בעודו מניף את ידיו בשמחה על הבקעת השער, הפכה לאחת התמונות המפורסמות בתולדות הליגה וענף ההוקי קרח בכללותו.
בעונת 1970/71 המשיכה הקבוצה להבקיע במספרים שוברי שיאים. בעוד ב-1969 היה פיל אספוזיטו לראשון אי פעם שעבר 100 נקודות בעונת NHL אחת - הפעם היו לברואינס ארבעה שחקנים שונים שהגישו הישג דומה (אספוזיטו, אור, הודג' והחלוץ הוותיק ג'ון ביוצ'יק). ארבעתם נבחרו גם לנבחרת העונה של הליגה. מבין עשרת המבקיעים המצטיינים של הליגה, שבעה היו ברואינס. הברואינס נחשבו למועמדים ברורים להגן על תארם ולזכות שוב בגביע סטנלי, אך ברבע הגמר הופתעו על ידי מונטריאול קנדיאנס ושוערה הרוקי, קן דריידן. ב-1971/72 המשיכו הברואינס להיות הקבוצה ההתקפית הדומיננטית בליגה, כאשר פיל אספוזיטו זוכה בפעם השנייה ברציפות בגביע ארט רוס, והברואינס החזירו לעצמם את גביע סטנלי.
לאורך שנות ה-70 המשיכו הברואינס להיות מתחרים חזקים בליגה, אף על פי שאיבדו חלק משחקניהם לליגה המתחרה שפעלה באותו עשור, ה-WHA. ב-1974 זכה פיל אספוזיטו בפעם הרביעית ברציפות בגביע ארט רוס - הישג שרק שלושה שחקנים נוספים בתולדות הליגה השיגו. הברואינס הגיעו לסדרת הגמר, אך הפסידו את גביע סטנלי לפילדלפיה פליירס.