ביצי הפסחא וארנבי הפסחא הם מנהגים העתיקים מהחג עצמו, והיוו סמלי פריון. אכילת ביצה מבושלת כסמל לאביב הייתה נהוגה בחגיגות האביב של הרומאים. גם ביהדות נהוג להניח בחג הפסח ביצה קשה על שולחן הסדר ולאכול אותה בסעודה החגיגית, זכר לקורבן חגיגה (אך גם לאות אבלות על חורבן בית המקדש). הפרסים הזורואסטריים צבעו ביצים כחלק מחגיגת נורוז, ראש השנה שחל ביום השוויון האביבי.
בנצרות קישרו בין הביצה כסמל להתחדשות ובין חזרתו של ישו מהמתים - לביצה נוספה משמעות סמלית חדשה, כסמל של אבן הקבר ממנו קם ישו בתחייתו. ייתכן שהביצה נקשרה לחג הפסחא כיוון שנאכלה לסיום התענית, תקופה לפני הפסחא בה התנזרו ממאכלים שונים, ביניהם ביצים.
בישול הביצים איפשר לדחות את זמן אכילתן, לכן ביצים מבושלות הן רכיב עיקרי במאכלי חג הפסחא, למשל המאכל "הורנסו" בספרד.
עיטור הביצים.
באוקראינה ומדינות אחרות בעלות תרבות סלאבית ביצי פסחא הם סמל התחדשות פופולרי מאוד. באזורים אלו משתמשים בתהליך עיטור המכונה "פיסנקה", היוצר ביצים צבעוניות מבריקות בדוגמאות מורכבות.
סוג מיוחד של ביצי פסחא הן ביצי פברז'ה, יצירות אמנות יקרות ערך שהוכנו על ידי האמן פטר פברז'ה עבור הצארים של רוסיה בין השנים 1885–1917. ביצי פברז'ה עשויות מתכות יקרות או אבני חן ומעוטרות באבני חן ונחשבות יצירות מופת של צורפות.
ישנן שיטות עיטור רבות, ומסורות רבות למסירת הביצים - כאות לידידות, לאהבה או לאיחולים.
משחקים ותחרויות.
פעילות חג שכיחה היא ציד ביצי פסחא - הן מוחבאות מחוץ לבית, או בתוכו אם מזג האוויר אינו מאפשר לשהות בחוץ, והילדים רצים סביב ומחפשים אותן. לעיתים מנוהל המשחק כתחרות והמנצח הוא מי שימצא את מרב הביצים. עבור ילדים כבדי ראייה קיימות ביצי פסחא מצפצפות כך שיוכלו לאתר את הביצים המוחבאות. בצפון אנגליה היה נהוג לבשל את הביצים עם קליפות בצל יבש כדי שיצבעו בחום, במקום לצבוע אותם, והילדים התחרו על מציאתן ולאחר מכן הן נאכלו.
בצפון אנגליה וכן בבולגריה, קרואטיה, סרביה ובמדינות נוספות משחקים בחג הפסחא בביצים קשות, אשר המשתתפים צריכים להכותן זו בזו. המנצח הוא מי שברשותו נותר המספר הרב ביותר של ביצים לא פגועות. המפסידים נאלצים לאכול את ביציהם.
באזורים מסוימים של הממלכה המאוחדת (כמו סקוטלנד וצפון-מזרח אנגליה) ישנה מסורת של גלגול ביצי פסחא צבועות במורד גבעות תלולות. בארצות הברית מסורת דומה היא גלגול הביצים ברחוב שטוח באמצעות כף. בארצות הברית מוזמנים כל שנה אלפי ילדים בני פחות משמונה לחגיגת גלגול ביצי פסחא במדשאת הבית הלבן. החגיגה מלווה במופעים ובמאכלים מסורתיים, ומתנהלת כמסורת כל שנה מאז שנת 1878.
עלי אופקי
עלי אופקי (Ali Ufki; 1610–1675), או וויצ'ך בובובסקי (Wojciech Bobowski) היה מוזיקאי פולני ומתרגם בשירות האימפריה העות'מאנית. תרגם את התנ"ך לטורקית עות'מאנית, הלחין מזמורי תהילים עות'מאניים וכתב ספר דקדוק של הטורקית העות'מאנית.
יצירותיו המוזיקליות הן החשובות ביותר במוזיקה העות'מאנית של המאה ה-17.
ביוגרפיה.
בובובסקי נולד בבובובה שבפולין, אשר באותה תקופה הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. הוא גדל במשפחה פרוטסטנטית ומאוחר יותר החל בקריירה של מוזיקאי כנסייה. בשנת 1633 נפל בשבי קרימאים טטרים תוך כדי אחת מפשיטותיהם התכופות לאורך הגבול.
מכיוון שהייתה לו השכלה מוזיקלית, נמכר בובובסקי לחצר הסולטאן מורט הרביעי (מאוחר יותר שירת תחת איברהים הראשון ומהמט הרביעי), שם המיר את דתו לאסלאם, קיבל את השם "עלי אופקי" (علي افقي), ושירת כמתרגם, אוצר ומוזיקאי בהרמון הסולטאן. לצד פולנית וטורקית, שלט אופקי ב-16 שפות נוספות, בהן: ערבית, צרפתית, גרמנית, יוונית, עברית, איטלקית ולטינית.
בשנת 1657 לערך זכה אופקי בחירותו במהלך מסע למצרים. לאחר מכן שהה במצרים תקופה מסוימת. ייתכן כי גם עלה לרגל למכה. לאחר שיצא לחופשי, הפך אופקי לאחד המתרגמים החשובים ביותר באימפריה העות'מאנית.
עבודותיו.
תרגום התנ"ך.
אופקי, נוצרי שהמיר את דתו לאסלאם, התעניין מאוד בנושאים דתיים. בניסיון להביא להבנה הדדית בין הדתות הוא תרגם את הדוקטרינה האנגליקנית לטורקית עות'מאנית וכתב הסבר על האסלאם בלטינית.
תרגום התנ"ך לטורקית בידי אופקי היה עד תחילת המאה ה-21 התרגום היחיד השלם בשפה זו ונחשב לאחת מפסגות יצירותיו. למרות שפורסם תרגום חדש בשנת 2002, עדיין יש המשתמשים בו.
תהילים.
כמי שגדל במשפחה פרוטסטנטית, הכיר אופקי את שירת תהילים בצרפתית. לעובדה זו הייתה השפעה רבה בהלחנתו 14 מזמורי תהילים.
בקובץ קטן זה של מזמורים, אשר נודע בשם "מזמורלר" (Mezmurlar) ופורסם בשנת 1665, השתמש אופקי במנגינות מקוריות מתוך ספר מזמורים שווייצרי קלויניסטי קדום. הוא סיווג אותם לפי מערכת המקאם הטורקית ותרגם את הטקסט לטורקית עות'מאנית. למשקל הפואטי הצרפתי מספר מאפיינים אשר השפיעו על הלחנת המנגינות במשקלים אסימטריים, משקלים אשר דומים יותר למשקלים המשמשים במוזיקה הטורקית מאשר משקלים אירופאים אחרים.
אנתולוגיות מוזיקליות.
אחד מהישגיו הגדולים של אופקי הוא פרסום שתי אנתולוגיות בכתב יד של מוזיקה עות'מאנית, הידועות בשם "Mecmûa-i Sâz ü Söz" ("אוסף יצירות כליות וקוליות"). באוספים אלו התיעוד היחיד של מאות יצירות מוזיקליות. כמו כן, הופיעו בהן בפעם הראשונה יצירות מוזיקליות עות'מאניות בתיווי חמשה מערבי. אוסף זה, שנוצר לפני התמורה התרבותית של שלהי המאה ה-17 בטורקיה, הועלם מהמדינה על מנת שלא ישפיע על הלכי המחשבה המוזיקלית שם. האוסף כולל יותר מ-300 דפי תיווי הכתובים מימין לשמאל ו-195 יצירות - 145 בז'אנר פשרווים ו-40 בז'אנר הסמאעי. כמו כן מכיל הספר עוד יצירות רבות, מהן דתיות, חילוניות ושירים עממיים מסורתיים.
נראה כי אופקי כתב את הספר לשימושו האישי, על פי הקדמתו, אשר ניכרת בה משום הנבואה:
"ספר זה הוא כבני, תוצר חיי ועמלי,
חושש אני כי לכשאמות, יפול לידי בורים.
תחינתי לפניך, אלי, מי יתן ויפול בידי ידידים,
אשר יזכרו את מחברו בנדיבות"
רק שני עותקים שרדו מן האוסף: אחד נמצא בספריה הלאומית הצרפתית והשני בספריה הלאומית הבריטית.
עבודות אחרות.
בשנת 1666 כתב אופקי ספר דקדוק של השפה הטורקית העות'מאנית. כמו כן תרגם לשפה זו עבודות פרי עטם של הוגו גרוטיוס ויאן עמוס קומניוס.
קרום סבון
משה שיק
הרב משה שיק (נודע בכינוי: מהר"ם שיק; כ"א אדר א' ה'תקס"ז, 1807 – א' בשבט ה'תרל"ט, 1879) היה אב"ד ירגין, גאב"ד חוסט וראש הישיבה הגדולה בעיר, גדול פוסקי הונגריה בימיו ומנהיג האורתודוקסיה בימי הקרע עם הנאולוגים. תלמידו המובהק של החת"ם סופר.
ביוגרפיה.
נולד ליוסף ולרבקה לבית פרנקל בבִּירקֶנהַיין שבממלכת הונגריה (כיום ברזובה פוד בראדלום , סלובקיה). בילדותו היה קשה תפיסה, ומסופר כי התקשה ללמוד אפילו דף גמרא אחד. במאמצים רבים ובהתמדה התקדם בלימודו, עד שעשה חיל. בגיל 11 נשלח ר' משה ללמוד אצל דודו, ר' יצחק פרנקל, שהיה אב בית דין בפראונקירכן. בגיל 17 הגיע לישיבתו של החת"ם סופר, שם התחבב עליו מאוד ובמשך שלוש שנים סעד אצלו בשבתות וחגים. את גודל הערכתו של החתם-סופר אליו ניתן לראות בסיפור עממי המתאר כי באחת מנסיעותיו של החתם סופר נסעו עמו בחירי תלמידיו ובהם ר' משה. באמצע הנסיעה נרדם ר' משה וראשו נשמט על כתפו של החת"ס. כשביקשו שאר התלמידים להעירו, התבטא החתם-סופר: זהו ספר תורה מהלך. כן ידוע שקרא לו "מיינער ארון ספרים". בגיל 20 נשא לאישה את בת דודתו, גיטל פרנקל.
כאשר פנתה קהילת ירגין (כיום ) שליד פרשבורג אל החת"ם סופר בבקשה שישלח להם אדם שיכהן כרבה של הקהילה, שלח להם את ר' משה הצעיר, שקיבל את המשרה ב-26 באפריל 1838. במהלך כהונתו נשא את דרשותיו ולימד בגרמנית צחה, ואף השתמש בתרגום התנ"ך של משה מנדלסון. הוא שימש שם ברבנות 24 שנה, ובין היתר פתח בירגין ישיבה שבראשה עמד.
ב-1844, לאחר אספת הרפורמים הראשונה בבראונשווייג, כתב לכתב סופר וביקשו לכנס רבני ארץ כדי להוציא את הללו מכלל ישראל:
ב-2 במאי 1861 עבר לשמש כרבה של הוסט (חוסט). יחד עמו עברה גם ישיבתו שמנתה 800 תלמידים. מסופר כי כאשר החליטו ראשי הקהל להוסיף למשכורתו, סירב ר' משה עד שיעלו גם את משכורתם של המלמדים, השוחטים, הדיין ושמש הקהילה, שבתחילה סירבו לבקשתם להעלאת משכורתם. רק לאחר שנאותו לכך ראשי הקהל, הסכים מהר"ם לקבל את תוספת השכר.
ב-1865 התכנסו קנאי הונגריה תחת הרב הלל ליכטנשטיין במיהאלאוויץ והוציאו שורת תקנות שאסרו שינויים שונים בסדרי בית-הכנסת, כמו הזזת הבימה מהאמצע או צירוף מקהלה. הרב שיק לא קיבל את תוקפה ההלכתי של ההכרזה וסירב לחתום אפילו על נוסח מרוכך; בעיקר התנגד לאיסור על דרשה בגרמנית. עם זאת, לאחר שהתפרסם הקובץ ונודע ברבים הודה למרות שלא נשא בתפקיד רשמי, הנהיג את המערכה הציבורית של האורתודוקסים נגד ניסיונם של הנאולוגים להקים מנהלת ארצית אליה ישתייכו כל הקהילות היהודיות בהונגריה. לבסוף, הכירה הממשלה בוועד אורתודוקסי נפרד. הוא נאבק גם בקהילות הסטטוס קוו אנטה, שסירבו להצטרף לאחד משני הצדדים ונותרו עצמאיות, והטיל חרם על רבניהן וכלי קדשן, גם בעדות שנודעו כאדוקות. ב-1876, בעת פולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה, המשיך להחזיק בעמדה שאפיינה אותו משכבר הימים וכתב לרב יצחק דב במברגר שעליו לתמוך בהיבדלות גמורה מהרפורמים בפרנקפורט דמיין:
נודע בעיקר בזכות השו"ת שלו - שו"ת מהר"ם שיק ובו מעל ל-1,000 תשובות הלכתיות שהשיב בכל נושאי החיים. כמו כן חיבר פירושים על התורה, על פרקי אבות, על הגדה של פסח, על תרי"ג מצוות (בדומה למנחת חינוך) וחידושים על הש"ס.