באירועים שולבו גם יצירות מוזיקליות, מיצגים, מופעי מחול ואמנות וידאו - כל היצירות נעשו בזיקה למקום בהקשריו השונים ובמטרה להסב את השטח למוזיאון חי ופתוח, היושב באתר לאומי ומוכר על ידי רשות המוזיאונים ומשרד החינוך. כיום מהווה האזור נקודת מוצא למקטע 2 בשביל ישראל.
•במשך כעשרים שנה (עד 2017) קיים המכון לאמנויות את הסימפוזיון הבין-לאומי לקדרות – מדי שנה הגיעו מספר קדרים אומנים מארצות הברית ובריטניה לסדרת סדנאות שנמשכה שלושה ימים, ומשכה אליה מאות קדרים מרחבי הארץ.
מיקום.
המכון לאמנויות נמצא בקצה אצבע הגליל, בין קריית שמונה למטולה. הוא ממוקדם בליבו של הקמפוס המערבי במכללה האקדמית תל-חי.
המכון לאמנויות כיום.
מלבד הצע גדול של קורסים שנתיים באמנות ועיצוב שהמכון ממשיך להציע לתושבי האזור, הפך המכון לאמנויות בית לשלוש מחלקות שמציעות מסלול תלת-שנתי ללימודים גבוהים בתחומים: אמנות, צורפות וקרמיקה, עם אפשרות לשלב לימודי תואר ראשון בלימודים רב-תחומיים, בחינוך, בפסיכולוגיה או בכלכלה וניהול, בשיתוף עם המכללה האקדמית תל-חי (מסלול ארבע- שנתי).
ברוח דרכו של האולפן לאמנויות, המכון לאמנויות ייחודי בגישתו לשימור טכניקות מסורתיות ושילובן עם תפיסות עכשוויות בעיצוב ואמנות. בנוסף, מקיים המכון שיתופי פעולה עם עמותות ומוסדות באזור במטרה לקדם את מקומה של האמנות בקהילה.
גלריית "הצד השני" לאמנות ועיצוב.
הגלריה, שנפתחה באופן רשמי באוקטובר 2019, מציגה עבודות אמנות, קרמיקה וצורפות של סטודנטים, בוגרים ומרצים מהמכון לאמנויות, והיא ממוקמת בקמפוס המזרחי של המכללה האקדמית תל חי.
עוד מוצגים בגלריה באופן קבוע נול אריגה ומכבש הדפס - ששימשו את המכון לאמנויות בראשית דרכו. המחלקה לאריגת בדים במכון לאמנויות, שהוקמה על ידי הגב' לנה רוזליס, הייתה הגדולה והחשובה מבין מחלקות המכון. נול האריגה שמוצג בגלריה מייצג את ראשית המהלך האמנותי הציוני בארץ ישראל, שכן יצירה אמנותית לשמה לא עמדה נגד עיני ההנהגה הציונית, שביקשה להבטיח תעסוקה לאנשי היישוב הישן על מנת לגאול אותם מהתלות בתרומות.
את המחלקה להדפס במכון הקים האמן טולי באומן.
קישורים חיצוניים.
הדף הראשי של אירועי תל-חי באתר המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון.
הדיוויזיה ה-29 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-29 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה בקרבות המערכה בגליפולי ולאחר מכן בקרבות החזית המערבית.
היסטוריה.
כאשר החלו ההכנות למשלחת הצרפתית-בריטית לגליפולי בפיקודו של סר איאן המילטון באביב 1915, מונה איילמר האנטר-וסטון למפקד הדיוויזיה ה-29 שהוקמה ב-10 בינואר 1915, והייתה הדיוויזיה האחרונה שהוקמה מכוחות הצבא הסדיר. עם 12 הגדודים שלו הוא היה אמור לשאת את חלקה הגדול של ההתקפה על גליפולי. הנחיתה בכף הלס, בקצה המערבי הקיצוני של חצי האי גליפולי, ב-25 באפריל 1915 הסתיימה במרחץ דמים עבור החיילים הבריטים, אשר האנטר-וסטון, שלא הצליח לנצל את ההישגים שלו, היה אחראי לו, והדיוויזיה לא הגיעה ליעדה בקריתיה. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים של המערכה בגליפולי, ובינואר 1916 פונתה ונשלחה למצרים. במרץ 1916 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה ביולי בקרבות היום הראשון של הקרב על הסום. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב פשנדל ובקרב קמברה, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובמרץ 1919 פורקה הדיוויזיה.
המכון לאומניות תל חי
תומאס מורן
תומאס מורן ( Thomas Moran; 12 בפברואר 1837 - 25 באוגוסט 1926) היה צייר אמריקני מאסכולת נהר הדסון בניו יורק, שעבודתו התמקדה הרי הרוקי. הוא היה אח צעיר יותר של האמן הימי אדוארד מורן, איתו חלק את הסטודיו. תומאס מורן, נשכר כמאייר בכתב העת Scribner's Monthly בשלהי שנות ה -60 של המאה ה-19.
ביוגרפיה.
תומאס מורן החל את הקריירה האמנותית שלו כשוליה בגיל העשרה בחברת חריטת על עץ בפילדלפיה, Scattergood &amp; Telfer. מורן מצא את תהליך החריטה "מייגע" ובילה את זמנו הפנוי בעבודה על צבעי מים משלו. באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוא צייר את איורי המשרד לפרסום במקום לחרוט ולגלף אותם.
רק אז נתקל בספרים מאוירים שכללו דוגמאות ליצירתו של האמן הבריטי ויליאם טרנר, שהיה בעל השפעה מתמשכת על יצירתו של מורן. הוא גם התחיל ללמוד אצל הצייר המקומי ג'יימס המילטון. מורן נסע לאנגליה בשנת 1862 לראות את עבודתו של טרנר. מאותה נקודה, הוא חיקה את השימוש של טרנר בצבע, את בחירת הנופים שלו, וקיבל השראת מעבודתו בצבעי מים, מדיום שטרנר היה מפורסם בו.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, העיצובים של מורן לאיורים חקוקים בעץ הופיעו במגזינים הגדולים ובפרסומים רבים. אף שהוא שלט בצורות הדפוס כולל חריטה בעץ, תחריט וליטוגרפיה, שלמד מאחיו, הוא התפרסם בעקבות ציורי השמן וצבעי מים. שיא הקריירה שלו עלה בקנה אחד עם הפופולריות של הכרומוליטוגרפיה, איתה נהג מורן להכין הדפסים צבעוניים מיצירותיו, כך שניתן יהיה להפיץ אותם באופן נרחב. הוא גם היה ממנהיגי תחיית התחריט בארצות הברית ובבריטניה.
מורן הייתה נשוי למרי נימו מורן (1842-1899), ילידת סקוטלנד, ציירת נוף. לזוג היו שתי בנות ובן. אחיו אדוארד (1829–1901), ג'ון (1831–1902) ופיטר (1841–1914), כמו גם אחייניו אדוארד פרסי מורן (1862–1935) וז'אן לאון גרום פריס (1863–1930) פעלו גם הם כאמנים.
הוא נפטר בסנטה ברברה בקליפורניה ב־25 באוגוסט 1926.
ציורי ילוסטון.
חזונו של תומאס מורן בנוף המערב של ארצות הברית, היה קריטי ביצירת הפארק הלאומי ילוסטון. בשנת 1871 ד"ר פרדיננד היידן, מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הזמין את מורן, להצטרף לצוות המשלחת שלו לאזור ילוסטון הלא-ידוע. היידן בדיוק עמד לצאת למסעו המפרך כשקיבל מכתב שהציג את מורן כ"אמן מפילדלפיה בעל גאונות נדירה". במימון של קוק (מנהל חברת הרכבות "נורט פסיפיק") והמגזין המאויר החדש - Scribner's Monthly, הסכים מורן להצטרף לצוות הסקר הגאולוגי בשנת 1871 בחקירתם באזור ילוסטון.
במהלך ארבעים יום באזור השומם, מורן תיעד חזותית מעל 30 אתרים שונים והפיק יומן של התקדמות המשלחת ופעילויותיו היומיומיות. הרישומים שלו, לצד תצלומים שהופק על ידי חבר הסקר ויליאם הנרי ג'קסון, כבשו את תשומת לבה של אמריקה ועזרו לעורר את הקונגרס להכרזת אזור ילוסטון כגן לאומי ראשון בשנת 1872.
ציוריו של מורן יחד עם תצלומיו של ג'קסון חשפו את היקף הפאר של ילוסטון. אזור בו התיאורים בכתב או בעל פה נכשלו, ושכנעו את הנשיא גרנט ואת הקונגרס האמריקני כי יש לשמור על ילוסטון. ההשפעה של מורן על ילוסטון הייתה גדולה, אך גם ילוסטון השפיעה באופן משמעותי על האמן. ההכרה הלאומית הראשונה שלו כאמן, כמו גם ההצלחה הכספית הגדולה הראשונה שלו, נבעו מהקשר שלו עם ילוסטון.
הוא אפילו אימץ חתימה חדשה: T-Y-M, תומאס "ילוסטון" מורן.
שנה בלבד לאחר היכרותו עם האזור, הלהיב מורן את דמיונו של הציבור האמריקני בציור העצום הראשון שלו של פלא הטבע הרחוק, "הקניון הגדול של ילוסטון", אותו רכשה הממשלה בשנת 1872 תמורת 10,000 דולר. בשני העשורים הבאים הוא פרסם את עבודותיו בכתבי-עת שונים ויצר מאות ציורים גדולים.
כמה מהם, כולל שתי גרסאות של הילוסטון (1893–1901 ו- 1872) ונהר הקולורדו (1873-74) מוצגים כעת במוזיאון האמנות האמריקני סמית'סוניאן.
בארבעים השנים הבאות נסע מורן בהרחבה. הוא שב לילוסטון עם ג'קסון בשנת 1892. הם הוזמנו על ידי אלווד מיד, מהנדס המדינה של ויומינג, לקראת "תערוכת ויומינג" בתערוכה הקולומביאנית העולמית אלפי תיירים הצליחו לבקר בפארק, כשהם מגיעים ברכבת. מורן שרטט הרבה יותר תמונות של הקניון בנסיעה זו מכפי שעשה בשנת 1871, כולל תצפיות מנקודת המבט שנקראה בשמו בשנת 1871, "פוינט מורן".
מורן נבחר לחברות באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1884 והפיק יצירות אמנות רבות בשנותיו המאוחרות.
מורשת.
בית תומאס מורן באיסט המפטון, ניו יורק הוא נקודת ציון היסטורית לאומית. הר מורן בפארק הלאומי גרנד טיטון נקרא על שם מורן. עבודותיו נערכות באוסף מוזיאון בטלסה, אוקלהומה, קופר-יואיט, מוזיאון העיצוב הלאומי, מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית, גלריית האמנות נורטון, ומוזיאון ברקשייר בפיטספילד, מסצ'וסטס.
מנהל סיכונים ראשי
מנהל סיכונים ראשי (באנגלית: Chief Risk Officer ; בקיצור: CRO) הוא תפקיד בדרג הניהולי הבכיר של חברה או ארגון. אדם הנושא במשרה זו מטפל בנושאים של ניהול סיכונים של הארגון. תחומי האחריות של CRO נקבעים במידה רבה בהתאם לגודל ולמבנה של החברה, ותחומי הפעילות שלה. מנהל הסיכונים הראשי אחראי על כל ההיבטים המתייחסים לניהול סיכונים בארגון כולל תהליכי ניהול סיכונים, היערכות הארגון כלו בתחום זה והתאמת ניהול הסיכונים לאסטרטגיה של הארגון ולתהליכים ניהוליים אחרים.
המודעות הגדלה לצורך בניהול סיכונים הגדילה את מספר הארגונים הגדולים בהם קיים תפקיד של CRO. כך למשל, בסקר שביצעה חברת דלויט נמצא כי אחוז הארגונים הגלובליים בסקטור הפיננסי בהם יש CRO גדל מ-65% בשנת 2002 ל-89% בשנת 2013.
תפקיד מנהל הסיכונים הראשי.
תפקיד ה-CRO מתפתח עם השנים והמטלות הארגוניות שלו מתרחבות.
מטלות מרכזיות שלו:
ביחד עם סיכון עשוי להיות גם סיכוי לתועלות, הישגים והצלחות. נקודת האיזון בין שניהם היא תלוית ארגון ונסיבות.
תפקיד ה-CRO בעידן הדיגיטלי.