השם בערבית: חומיירא. פירוש השם המדעי - Phoenicurus - "חכלילית זנב": Phoinix - אדום, ארגמני. ouros - זנב.
חכלילית העצים ציפור קטנה למדיי עד בינונית ודקת גזרה. אורכה 13 -14 ס"מ, משקלה 14- 19 גרם ומוטת כנפיה 22- 27 ס"מ. לזכר גרון ופרצוף בגוון שחור (לצעירים עשוי להיות מעורב לבן). גם המקור והרגליים שחורים. החזה והבטן כתומים בוהקים. החלקים העליונים בגוון אפור-כחלחל. מצחו לבן וזנבו אדום ערמוני.
הנקבה חומה כולה. בהירה יותר בחלקים התחתונים בגוון בז', ולעיתים מנומרת קלות בצדי הגוף ובחזה. גם לנקבה יש נוצות זנב ערמוניות וכן טבעת עין בהירה. היא נוהגת להרטיט את זנבה מעלה מטה, בתנועה אופיינית לשאר החכליליות.
תפוצתה של חכלילית העצים נרחבת ביותר ומשתרעת על פני כל אירופה, מערב ומרכז אסיה. בישראל מצויה בעיקר בגליל, ברמת הגולן ובירושלים.
תת-מינים.
קיימים ומוכרים ארבעים וארבעה תת-מינים.
בישראל מופיעים שני תת-מינים:
מזון.
מזון החכלילית מבוסס בעיקר על חרקים כגון: זבובים, פרפרים, חיפושיות, עכבישים וזחלים, ולעיתים גם גרגרים שונים. היא נוהגת לרוב לעמוד בתוך שיחים, להגיח במהירות אל המזון ואז לשוב למסתורה. לאחר מכן תרטיט את זנבה.
זמני נדידה.
בישראל נצפות חכליליות עצים רבות נודדות בסתיו ובאביב. החל מתחילת אוגוסט ועד אמצע ספטמבר נודד חולף תת-המין "לבן הכנף". החל מאמצע ספטמבר ועד נובמבר נודד תת-המין השכיח phoenicurus שדוגר באירופה. באביב נודד ראשון תת-המין "לבן הכנף". בנדידת האביב מקדימים הזכרים את הנקבות במספר ימים.
מקום חיות וקינון.
בתי הגידול מגוונים וכוללים יער פתוח וחורשים, שולי יערות בהם הצמחייה פתוחה למחצה, מטעים, פארקים וגינות נוי וכן לאורך נחלים ותעלות.
הקינון באירופה, מסוף אפריל עד אמצע יולי, בצפון פינלנד מסוף מאי עד סוף יוני ובמרוקו בין מאי ליולי. הקן בנוי בצורת סלסילה מעשבים, שורשים ואזוב ומרופד בשיער ונוצות. היא מקננת בחורים בעצים או בקירות, בגובה של 1- 6 מטרים. בכל הטלה 5- 7 ביצים בצבע כחול בהיר עד כחול ירקרק. הדגירה נמשכת 12- 14 ימים.
חלק מהקינים מאוימים על ידי קוקיה אירופית.
בריחת משה למדין
בריחת משה למדין הוא סיפור מקראי, המופיע בתחילת ספר שמות, המתרחש בתחילת תקופת שעבוד בני ישראל במצרים ביד פרעה.
משה ברח ממצרים לאחר שנודע לו כי דבר הריגתו של האיש המצרי נתגלה ברבים.
רקע.
משה גדל בארמון פרעה, לאחר שבתיה בת פרעה מצאה את משה בתיבה המונחת ביאור. באותה תקופה היו בני ישראל משעובדים לעבודת פרך תחת הנהגת פרעה מלך מצרים. כשבגר משה, וידע את מוצאו, יצא על מנת לבחון ולעקוב מקרוב אחר סבלות אחיו. משה עצמו היה פטור מאותן עבודות.
באחד הימים כשראה משה איש מצרי שנוגש בעבד עברי, הרג משה את המצרי והציל את המוכה מידיו. למחרת היום יצא משה פעם נוספת לראות בסבלות בני ישראל, וראה איש עברי מכה איש עברי אחר, אנשים אלו על פי פרשנות חז"ל היו דתן ואבירם. כאשר ראה משה שאחד מהם רוצה להכות את חבירו קרא לעברו 'למה תכה רעך'. הלה התרעם על משה באומרו 'מי שמך לאיש שר ושופט', והוסיף 'האם אתה חפץ להורגני כאשר הרגת אמש את המצרי'. באותה עת היה משה פחות מי"ג שנה לדעות אחרות היה בן עשרים שנה.
משה, שהבין שדבר הרגיתו את המצרי התגלה ברבים, חשש שמא יגיע הדבר לאוזני פרעה, שירצה בהריגתו. ואכן דבר הריגת המצרי מגיע לידיעת פרעה שאף מבקש להרוג את משה. על פי חז"ל, משה אכן נתפס ונלקח להריגה, אך בזמן ניסיון הרגיתו מתרחש נס, כשצווארו נעשה קשה כשיש, והחרב המונפת על צווארו אינה מזיקה לו. מיד לאחר מכן משה בורח ממצרים למדין.
משה במדין.
משה כאמור מחליט לברוח למדין, כשהגיע לעיר, נעמד על יד באר המים ששימש את רועי הצאן להשקות את צאנם. בעודו עומד, רואה משה את בנות יתרו כהן מדין, כשהן באות לשאוב מים לצאן, אך הרועים האחרים מגרשים אותן ומונעים מהם לשאוב מים. משה נחלץ לעזרתן, ואף מסייע להן בשאיבת המים מהבאר. בעקבות עזרת משה חזרו בנות יתרו לביתם מוקדם מהרגלם. בתשובה לשאלת אביהם מדוע הקדימו, סיפרו לו את דבר עזרת משה. יתרו מצווה על בנותיו לחזור לבאר ולקרוא למשה לביתו, משה מתרצה לשבת בביתו של יתרו. ואף נושא לאישה את צפורה בת יתרו.
בזמן שמשה גר בבית יתרו, הוא רועה את צאנו במקום בנותיו. בחז"ל מופיעים סיפורים שונים על משה בזמן שהיה רואה את צאן יתרו.
למשה נולדו מציפורה שני בנים. הראשון נקרא 'גרשם' על שם היותו גר בארץ נכריה - במדין. המדרש דורש את הפסוק "ויואל משה לשבת את האיש" מלשון אלה - שבועה, ומסביר שיתרו הסכים לתת למשה לשאת את ציפורה, בתנאי שבנם הבכור יהיה כומר לעבודה זרה. כך המדרש מסביר מדוע גרשום לא נימול, ומדוע המלאך רצה להרוג את משה, עד שציפורה מלה את גרשום (לא מפורש בפסוק מיהו הבן שלא נימול, ולכן יש המפרשים שלא מדובר בגרשום, אלא בבנו השני של משה, אליעזר). בנו השני של משה נקרא אליעזר על שם שהיה אלוהים בעזרתו והצילו מחרב פרעה.
חזרת משה למצרים.
באחד הימים, בעת שהותו של משה במדין, בזמן שהיה רועה את צאן יתרו במדבר, התגלה אלוהים אל משה, לראשונה, מתוך סנה בוער אך איננו מתכלה, ומצווה אותו לחזור למצרים, לפרעה, ולהושיע את ישראל משיעבודם, ולהוציא את עם ישראל ממצרים.
משה מסרב בתחילה לבצע את השליחות בטענות שונות. אך לאחר הפצרות נענה משה לשליחות, בתנאי שאהרן יהיה זה שידבר, ואילו משה יבצע את האותות והמופתים.
במלון.
לאחר שמשה מחליט לשוב למצרים הוא אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים. משה יוצא לדרך עם צפורה ושני בניו, ובדרכם לשם נאמר: "וַיְהִי בַדֶּרֶךְ בַּמָּלוֹן וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה' וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ". הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו גרשום. צפורה ממהרת ולוקחת אבן צור וכורתת את ערלת בנה, מניחה אותה לרגלי משה ואומרת: "חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי". לאחר מעשה זה של כריתת העורלה מסופר כי "וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ" וצפורה אומרת "חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת".
בגיל שבעים ותשע הגיע משה למצרים, והתחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים.
לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה. יש מדרשים המספרים על היותו מלך כוש (חלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו אותם אך אחרים דחו אותם לחלוטין). אחרים שיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
לאחר ששב משה למצרים, תבע משה מפרעה, בשם האלוהים, לשחרר את עם ישראל. כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות. לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, נעתר פרעה לשחרר את עם ישראל שיוצא אל המדבר. אולם, לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים רדפו המצרים אחריהם אל עבר ים סוף. קריעת ים סוף אירעה ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו. אולם, כל חיל מצרים טבע בים. לאחר שבעה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה. מתן התורה נחשב מאז למעשה המכונן של עם ישראל.
הירוסאקי
הירוסאקי (ביפנית: 弘前市) היא עיר ביפן שנמצאת במחוז אאומורי. העיר שוכנת על אזור של 524.20 קמ"ר ומאכלסת כ-177,411 תושבים (על פי נתוני האומות המאוחדות משנת 2017).
היסטוריה.
ארכאולוגים מעריכים כי הייתה התיישבות אנושית באזור העיר כבר לפני 12,000 שנים, כאשר הם מצאו צלמיות חימר רבות בצורת אדם אשר נחשפו ברחבי האזור המתוארכות לתקופות ג'ומון ויאיואי. האזור סביב הירוסאקי היווה חלק מתחומי בית פוג'יווארה הצפונית בתקופת הייאן; השטח נכבש על ידי שבט נאנבו לאחר התבוסה של פוג'יווארה הצפונית (1189). במהלך תקופת סנגוקו, הכריז מנהיג שבט נאבו על עצמאותו באזור העיר (1571) ובנה טירות גדולות שמיועדות לשמור על העיר. אחת הטירות, טירת הירוסאקי, נשארה עד היום. ממשיך דרכו, צוגארו נובירה, השלים את החלקים החסרים וההרוסים מהטירה המפורסמת בשנת 1611. המקום נכבש על ידי ברית של כמה שבטים, שלאחר מכן התמזגו ביפן הגדולה, והעיר הפכה למוקד פוליטי-מדיני באזור אאומורי. ב־29 באוגוסט 1871, בוטלה השליטה הפרטית על הירוסאקי והוחלפה על ידי מחוז הירוסאקי. שם המחוז שונה לאאומורי באוקטובר אותה שנה, והעיר אאומורי שבמרכזו הפכה לבירה החדשה. בית הספר היסודי הראשון בעיר הוקם ב -1 באוקטובר 1873. הירוסאקי הוכרזה כעיר ב־1 באפריל 1889 עם הקמתה של מערכת עיריות מודרנית וכך הייתה אחת משלושים הערים הראשונות ביפן. זו הייתה גם העיר השלישית בגודלה באזור טוקו אחרי סנדאי ומוריאוקה באותה תקופה. הירוסאקי הפכה לעיר חיל המצב של גדוד IJA של הצבא היפני הקיסרי החל מאוקטובר 1898. הגדוד היה פעיל בולט במלחמת רוסיה-יפן. בית החולים העירוני בהירוסאקי הוקם בשנת 1901, וספריית העיר הירוסאקי בשנת 1906. שירות הטלפונים הראשון בעיר הוקם בשנת 1909. פסטיבל פריחת הדובדבן, שנערך מדי שנה ביפן, נערך לראשונה בשנת 1918. בשנת 1927, הרכבת בקאנאן חיברה את הירוסאקי עם אונו. אוניברסיטת הירוסאקי הוקמה בשנת 1949.
דגל העיר.
דגל העיר הוא גם סמלה, והוא צלב קרס אדום ומרובע. מבקרים רבים מאירופה ומאמריקה הצפונית מתחלחלים למראה דגלי העיר המונפים בתחנות הרכבת, האוטובוס, העירייה, מקומות הבילוי ועוד, שכן הסמליל של צלב הקרס מזוהה בארצות המערב עם המפלגה הנאצית ופשעי מלחמת העולם השנייה, ובפרט השואה. אלא שסמל צלב הקרס הוא דגל העיר כבר שנים רבות, והסמל למעשה מוכר במזרח הרחוק כבר מאז תקופות קדומות ובפרט ביפן, כאשר הוא אחד מסמלי דת השינטו.
גאוגרפיה.