שבוע לאחר מכן, השתתף נאומן בישיבות שהתקבלו בהן החלטות, כי יש לגרש קבוצות יהודים אשר תכלולנה: 600 עצורים פליליים - לאושוויץ; 1,300 מיושבי ווסטרבורק - לטרזיינשטט. רכבת לטרזיינשטט, שעליה 870 יהודים, יצאה ב-18 בינואר 1944. מכתב בקשת אישור הגירוש שהופנה לארתור זייס-אינקווארט – משפטן אוסטרי, נחתם על ידי נאומן רק אחרי יציאת הרכבת. אישורו של זייס-אינקוורט הגיע כעבור מספר שבועות, אך היה ברור, שכאשר נאומן ואנשיו פסקו שיש לגרש יהודים, זייס-אינקוורט לא יעצור בעדם. עקב כך, התייחסו לאישורו כעניין פורמלי בלבד).
אחרי המלחמה - משפטי נירנברג.
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה, ניסה נאומן להסיר מעצמו את האחריות על פשעי המלחמה שביצע ולהטיל אותם על היטלר ועל המצב בו היה נתון. "לא הייתה לנו ברירה" ו-"רצחנו מתוך הגנה עצמית" הם חלקים מתוך דבריו בעדותו במשפט. הוא הוסיף ואמר "בעבורנו, כחיילים צייתנים, ההחלטה הייתה לא קלה, אבל היה ברור שאנו חייבים למלא פקודות, מהסיבה הפשוטה שחייל במלחמה חייב לציית לפקודות. אם כל חייל היה מציית לפקודות רק לאחר ששקל האם הוא בסדר איתן, אז לא היו יותר חיילים… אני יכול להרגיש חרטה על פשעים שביצעתי בעצמי. אם אני הייתי מוציא לפועל את הרצח ואת הזוועות אז הייתי חייב להרגיש אשמה וחרטה. אם בסך הכול מלאתי פקודה אז אין לי אשמה בכלל, ואני לא יכול להרגיש חרטה על אשמה שלא קיימת".
במהלך המשפט הכחיש נאומן את האשמה, שהצטרף לשורות הפיקוד של איינזצגרופה B בנובמבר 1941, כנראה לאור העובדה, שהיחידה ביצעה פשעים חמורים. הוא קיווה, שאם יפריך את ההאשמות כלפיו בנידון, יוקל עונשו.
נאומן הסתייג מאשמה זו וטען שהפשעים המוזכרים בוצעו באמצע נובמבר, ואילו המסמכים ביחס לפשעים שהואשם בהם, הונפקו ב-22 בדצמבר - ארבעה- חמישה שבועות לאחר הרצח. לדבריו, הוא עדיין לא פיקד על האיינזצגרופה בתקופה זו. אלא שהתביעה הפריכה את טענותיו בכך, שהוכיחה שלעיתים מסמכים אלה מונפקים כשבועיים לאחר תום המבצע. לפיכך, הוא כבר פיקד על היחידה בתקופה בה בוצעו הפשעים. בנוסף לכך, הוכיחה התביעה, שהוא אכן פיקד על איינזצגרופה B בנובמבר על ידי מספר ראיות:
בית המשפט לא קיבל את הטענה שהוא "רק ציית לפקודות" והוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות. הוא נתלה ב-7 ביוני 1951, בכלא לנדסברג, שבגרמניה.
ארהרד קרוגר
ארהרד קרוגר (באנגלית: Erhard Kroeger 24 במרץ 1905 - 28 בספטמבר 1987) היה קצין גרמני באס אס ומפקד באיינזצגרופן במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נתפס בשווייץ, הוסגר לגרמניה ב-1966, והורשע בפשעי מלחמה ב-1969.
נעוריו ותחילת דרכו.
קרוגר נולד וגדל מחוץ לגבולות גרמניה, בריגה, עיר הבירה של לטביה. כבר בצעירותו קרוגר נחשף ליחס האנטישמי כלפי הקהילות היהודיות באזורים הבלטיים, דבר שחיזק את האמונה שלו בהיטלר ובאידאולוגיה הנאצית. הוא התחיל את שירותו בורמאכט כמתנדב ביחידות האס אס, ועד מהרה איתגר את הנהגתו השמרנית הבלטית-גרמנית של וילהלם פון רודיגר וניסה לגרום למיעוט הגרמני הלטבי להצטרף לצבא הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1937 ראש משרד הרווחה לגרמנים אתניים החדש, בדרגת אובר-גרופנפיהרר, וורנר לורנץ , הורה לאריך מנדל, מנהיג התנועה "קהילה לאומית" לשלב את קרוגר בהנהגת המשרד. כפי שעשה עם המיעוטים באסטוניה, לורנץ איים להשתמש בשליטה שלו על הסובסידיות כדי לממש את רצונו. בסתיו 1938 מנדל, תחת לחץ ממשרד הרווחה לגרמנים אתניים, התפטר, ופינה את מקומו למועמד אלפרד אינטלמן, שלא היה נאצי אך תמך בהיטלר. אינטלמן שירת את מטרת המשרד היטב, היות שלא רק שהוא הזדהה עם המפלגה הלאומנית-סוציאליסטית, אלא הוא גם מצא חן בעיני הגרמנים הבלטיים הלא נאצים. כך קרה שאינטלמן היה נציג המיעוטים הרשמי באזורים הבלטיים, אבל בפועל משרד הרווחה הסתמכו בעיקר על קרוגר בתור הנציג הראשי בלטביה.
גרמניה.
בשיאו של משבר חֶבֶל הַסּוּדֶטִים והצהרותיו של היטלר כי אין לו אינטרסים טריטוריאליים נוספים באירופה, קרוגר הבטיח לחסידיו כי הפיהרר לא נטש אותם, ובכך רמז כי נותרה אפשרות לסיפוח. בשל כך, שטורמבאנפיהרר (דרגה באס אס) קרוגר ננזף על ידי הממונים עליו ב-אס אס וב-משרד הרווחה לגרמנים אתניים. מאוחר יותר, בספטמבר 1939, ביקר קרוגר בברלין, שם נמסר לו בסתר על תוכניות הנאצים למסור את לטביה ואסטוניה ליוסיף סטלין.
במסמך שפורסם לאחר המלחמה סיפר קרוגר:
קרוגר פעל כדי להבטיח את שלומם של הגרמנים הבלטים בכך שיפנו אותם ולאחר מאמצים רבים, 60,000 גרמנים בלטים הורשו לעזוב את אסטוניה ולטביה בסתיו 1939 כדי להתיישב בגרמניה.
בפגישה עם היינריך הימלר, ציין קרוגר את עוינות הקומוניסטים כלפי הגרמנים הבלטים בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בפגישה שהתקיימה למחרת היום, לאחר שהימלר נועץ בהיטלר, הודיע לו ראש האס אס כי:
והוסיף כי הגרמנים הבלטיים ייושבו באזורים בפולין שסופחו לרייך.
איינזנצקומנדו.
בעקבות ההתקפה הנאצית במבצע ברברוסה על ברית המועצות, שטורמבאנפיהרר קרוגר הוצב באיינזצגרופן בין יוני לנובמבר 1941. הוא פיקד על יחידת איינזצקומנדו 6 של איינזצגרופה ג. במהלך תקופת פיקודו, היחידה רצחה 100 יהודים בדוברומיל. תחילה, הוטל על קרוגר להוציא להורג 307 יהודים, אך המספר הופחת לאחר שהתלונן. הוא היה נוכח באופן אישי בהריגה. קרוגר עוטר בצלב הברזל בזמן שפיקד על האיינזצקומנדו. בנוסף לכך, היה קרוגר ראש הזונדרקומנדו שהוקם על ידי ה-אס דה. בשנת 1943 התגייס לחטיבת האס אס. כמו כן היה גם ראש השולחן הרוסי מיולי 1944.
קרוגר ותנועת השחרור הרוסית.
בשנת 1944 התעניין האס אס בגנרל אנדריי ולאסוב ובתנועת השחרור הרוסית שלו. בקיץ 1944, ראש משרד ההנהגה הראשי של האס אס, אובר-גרופנפיהרר גוטלוב ברגר, מינה במיוחד את קרוגר כמגשר הרשמי בין ולאסוב לאס אס.
לאחר המלחמה.
עד 1962 התגורר קרוגר תחת שמות בדויים ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, שווייץ ובולוניה. ב־10 בינואר 1962 הוציא בית המשפט המחוזי בוופרטל צו מעצר עבור קרוגר, בחשד שהיה מעורב בטבח במהלך המלחמה. לבסוף נעצר ב-31 בדצמבר 1965 בשטיינמאור-סוניקון בקנטון ציריך. מדינת נורדריין-וסטפאליה הגישה אז בקשה להסגרה רשמית. קרוגר טען שתקופת ההתיישנות של עשרים שנה לתביעה פגה, וכי ההרג היה מונע פוליטית. עוד טען כי לא היה נוכח ברוב ההריגות, אך הודה במעורבות בפעולות תגמול לגיטימיות על פי החוק הבינלאומי. עם זאת, בית המשפט הפדרלי בשווייץ דחה טענה זו והסכים להסגרתו. לאחר ההסגרה לגרמניה המערבית, והוצאת צו מעצר שני ב־22 בפברואר 1966, הוחזק קרוגר במעצר החל מה- 17 במאי 1966 עד 5 באוקטובר 1967. ב־31 ביולי 1969 נידון קרוגר על ידי בית המשפט המחוזי בטובינגן לשלוש שנים וארבעה חודשים בכלא בגין הרג המוני של יהודים במערב אוקראינה בין יוני 1941 לפברואר 1942.
ליובה גילצ'יק
ליובה (אריה-לייב) גילצ'יק (רוסית: Лев Гильчик; אנגלית: Lyova Gilchik 1907 - ?) היה פרטיזן יהודי-סובייטי תושב העיירה קופיל - עיירת נפה במחוז מינסק (Minsk) בבלארוס, מפקד סיור בגדוד הפרטיזני פונומרנק. לימים מפקד גדוד ע"ש ז'וקוב (Zshukov) ביערות קופיל (Kopyl) בברית המועצות.
גטו קופיל.
ב-26 ביוני 1941, מספר ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה קופיל, בידי הגרמנים. בעיירה התגוררה קהילה יהודית גדולה, אשר רוכזה לאחר הכיבוש, בגטו שהוקף גדר תיל, סמוך לבית הכנסת. תנאי המחיה היו ירודים מאוד - צפיפות רבה, רעב ומחסור, מחלות שנבעו מתנאי תברואה גרועים והתוצאה מוות של רבים מתושביו. בנוסף, נאלצו תושבי הגטו לצאת לעבודות כפייה, נחשפו להתעללויות שכללו מעשי אונס ורצח, מצד שומריהם - השוטרים הבלארוסים.
בקיץ 1942, הצליחו יהודים מגטאות בלארוס לברוח. חלק מהבורחים וביניהם ליובה גילצ'יק, נמלט ליערות קופיל, יערות בלארוס וריובקה (יערות מדרום למינסק), כתוצאה מבריחה זו, נפגשו יהודים ממזרח ומערב בלארוס. בסמוך ליער ריובקה, התמקמה יחידת פרטיזנים סובייטית לא גדולה, שעתידה הייתה להפוך לבריגדה רבת כוח. בראשה עמד בוז'נקו, שכינויו היה פיליפ פ."קפוסטה" (היה מפקדו הראשון של גדוד "ז'וקוב"). קפוסטה היה מאיור בצבא האדום, נפצע קשה, נתפס, הובא
למחנה שבויים והצליח לברוח ממנו, ליערות סטריצה באזור קופיל.
פעולותיו כפרטיזן.
ליובה גילצ'יק הגיע ליערות סטריצה והצטרף לקבוצת "קפוסטה". לאחר בריחתו מהגטו, רצחו הגרמנים את אשתו ואת ילדיו.
גילצ'יק וזוברייב (ברח יחד עם קפוסטה ממחנה השבויים ליערות סטריצה), שהכירו היטב את האזור ואת תושביו, מילאו תפקיד ראשוני בהתמקמות קבוצת "קפוסטה" באזור. הם הובילו סיורים של הקבוצה באזור, יצרו קשרים עם התושבים המקומיים ורכשו נשק. היחידה גדלה, תחום שליטתה התרחב, והיא ניהלה מספר קרבות נגד הכוחות הגרמניים והביסה אותם. כך יצרה בעיני האיכרים תושבי האזור, תדמית של גוף לוחם גדול, מאורגן ואמין.
אחד הקרבות נערך על יד ריובקה, ב-9 במאי 1942. בקרב זה גרמו הפרטיזנים לגרמנים אבדות גדולות, ושלל גדול נפל בחלקם. הקרב הנחית מכה על הגרמנים באזור, והעלה את יוקרתם של הפרטיזנים. לאחר הקרב, מונה וויינר חבר המפלגה כאחראי זמני על הקבוצה היהודית - היחידה היהודית ע"ש ז'וקוב, ואולם בסוף חודש אוגוסט 1942, הוטל הפיקוד על ליובה גילצ'יק שעיקר פעולותיו היו חיפוש והשגת נשק.
גילצ'יק היה איש עממי, שתקן, מעשי, אחראי, אכפתי, התמצא היטב בשטח, ובעל כושר פיקודי. ידע לעמוד על זכותו כמפקד יהודי, והגן על היהודים ששהו ביער. בקופיל עבד במחלקת-הבקר ובשל עבודתו, יצר קשרים עם איכרי הסביבה. ליחידה הוא הגיע כשברשותו שני רובים.