מסגרת ברורה נחוצה לילד ומסייעת לו לפתח עצמאות ונפרדות מהוריו. מרגרט מאהלר טענה כי בשלב מסוים בילדות (בערך מגיל שנה וחצי) הילד נמצא בשלב התפתחותי וניסיון להבדיל עצמו מהוריו. ככל שהוא מתרחק מן המטפל ומתנסה בעשיית דברים בעצמו, הוא נוכח יותר ויותר בעצמאותו, ומבין יותר ויותר שפעולותיו נפרדות מאלו של המטפל. בשלב זה עלולות להתעורר אצל הילד שתי חרדות מנוגדות: חרדה אחת היא מנטישה ועזיבה, והחרדה השנייה היא מהתמזגות וסימביוזה בקשר עם אחר משמעותי.
לפי אריק אריקסון, גורם מרכזי המשפיע על התהליך הוא הדרך שבה מציבים ההורים את הגבולות לילדים והסוגיה המכרעת בשלב זה היא "אוטונומיה לעומת בושה וספק". הצבת גבולות מרגיעה חרדה מסוג כזה, כיוון שהיא משדרת לילד שאנו אנשים נפרדים, היא "מבטיחה" לילד כי "אנחנו קרובים, אך נפרדים" ונותנת לו תחושה של ביטחון והגנה. הצבת גבולות היא מרכיב מרכזי ביכולת לחוש נפרדות בקשר עם אדם קרוב, כאשר ההורים אינם מציבים גבולות, הילד לא יכיר בהם כישות נפרדת, לא יוכל לחוש את אהבתם, ועם כל תשומת הלב המורעפת עליו, יחוש בודד ולא נאהב.
הצבת גבולות והתנהגות הורית.
הורים מאמצים שיטות וסגנונות שונים לניהול יחסיהם עם ילדיהם. דיאנה באומרינד (Diana Baumrind) מציגה ארבעה סגנונות הורות, שלכל אחד מהם גישה חינוכית אחרת בעלת השפעה מכרעת על התפתחות הילד. סגנונות ההורות מסווגים בהתאם לשני ממדים: תגובתיות, כלומר מידת החום, התמיכה והקבלה שההורים מעניקים לילד; תובענות, כלומר מידת הפיקוח ההורי, אכיפת גבולות והצבה של סטנדרטים ברורים.
שלושה מתוך ארבעת סגנונות ההורות מתארים בעיות בהצבת גבולות:
לעומת שלושת סגנונות אלו, סגנון אחד מתואר כשילוב הנכון בין הצבת גבולות ומתן חום לילד:
סמכותי (authoritative): מתאפיין ברמת תובענות נכונה של הצבת גבולות וגם תגובתיות מותאמת. הורים סמכותיים מציבים לילדיהם גבולות וסטנדרטים ברורים ואוכפים אותם בנחישות, אך באותה עת מאפשרים להם מידה רבה של אוטונומיה בתחומי הגבולות שהוצבו ומעודדים משא ומתן מילולי לשם התאמת הדרישה לצרכים ולהבנה של הילד. יתרה מזו, הם קשובים ונענים לצורכי הילד, מתחשבים בו, מכבדים את נקודת המבט שלו, ומשתפים אותו בקבלת החלטות ובסיבות מאחורי המדיניות שלהם. כך לומד הילד את מקומו ואת תפקידו ויודע תמיד למה לצפות. ההורים הם עדיין המפקחים, המעצבים והמחנכים, ומבקשים ללמד את הילד להיות אחראי למעשיו. ההורים הם הקובעים את הכללים ומציבים את הגבולות.
ניתוח של סגנונות הורות אלה ושל השפעתם על התפתחות ויסות עצמי בקרב ילדים מראה כי הסגנון הסמכותי, בניגוד לסגנון הסמכותני, המתירני או הדוחה-מזניח, מסייע לילד להפנים קווים מנחים חברתיים. איזון בין הענקת חום להכוונה תקיפה באופן ההולם את גיל הילד ואת הבנתו מסייע בפיתוח שליטה עצמית ומוביל לעצמאות ולחברותיות. ילדיהם של הורים סמכותיים נוטים להצליח לשלוט בהתנהגותם בהתאם לציפיות המבוגרים, ומפגינים התנהגות אנטי– חברתית במידה מעטה מאוד. הם בטוחים בעצמם, ורמת כישוריהם החברתיים גבוהה. תכונות אלה שהתגלו בגיל הילדות השתמרו גם בגיל ההתבגרות. לעומתם, הורים נוקשים מדי שאינם מעניקים הזדמנויות לוויסות אוטונומי, עלולים לפגוע ביכולות ילדיהם להתווסת באופן עצמאי.
אין סתירה בין הורות חמה ואוהבת, לבין הצבת גבולות. מחקרים שנערכו על ידי דיאנה באומרינד הראו כי הורים סמכותיים אשר מחד הציבו גבולות לילדיהם ומאידך הפגינו הורות מותאמת ורגישה, גידלו ילדים שהצטיינו ביכולתם לשתף פעולה עם בני גילם, השתלבו יפה במסגרות חברתיות וגילו שמחת חיים.
הצבת גבולות והמערכת המשפחתית.
הצבת גבולות חשובה כדי שהמערכת המשפחתית תוכל לתפקד בצורה בריאה, היא שומרת על העצמאות התפקודית של כל יחיד וכל תת-מערכת, במיוחד עצמאותה של תת-המערכת ההורית. גבולות ברורים מבטיחים את יכולת ההורים למלא את תפקידם ההורי כראוי, הם מבהירים את תחום פעילותם ואת מרחב סמכויותיהם של ההורים ותורמים לכך שההורים יהיו ממוקדים והחלטיים ופעולתם תהיה יעילה. הצבת גבולות חיונית גם לשלוותו הנפשית של ההורה ואף לבריאותו הפיזית, כך שהיא מאפשרת כיבוד צורכיהם האישיים של ההורים.
הצבת גבולות במסגרת החינוכית.
הצבת גבולות ושמירה על כללי ההתנהגות במסגרת החינוכית שומרת על שלומם של הילדים ומאפשרת למסגרת החינוכית להתנהל באופן סביר. קביעה ושמירה על כללי התנהגות מונעת בעיות משמעת ושומרת על סמכות המורה, שהיא כלי הכרחי בניהול המסגרת. זה גורם לניהול סביר של השיעורים, שיאפשר לכלל התלמידים ללמוד .
מערכת יחסים רגשית בין תלמידים למורים המאופיינת בהעמדת גבולות, בחום, בתקשורת פתוחה, בתמיכה, במעורבות פעילה, מעניקה לילדים תחושת ביטחון במסגרת בית הספר, תומכת בהתפנות רגשית ללמידה וחקירה, ומקדמת רכישת מיומנויות רגשיות, חברתיות ולימודיות .
כאשר הילדים מגיעים מבתים שבהם יש חסך בהצבת גבולות יכול להיווצר פער בין עמדת המסגרת החינוכית (המחייבת גבולות) לבין הבית.
הצבת גבולות ותרבות.
חלק מהערכים שהבוגרים מנחילים לילדים תלויים בתרבות בה הם חיים והם תורמים לכך שהילדים יבצעו בצורה מוצלחת את הפעילויות הנדרשות בתרבות שלהם. לדוגמה, בארצות לא מתועשות, הוטלו על הילדים במשפחות מטלות חשובות לרווחת משפחתם, שאותם הילדים מלאו בצורה אחראית. לעומתן, תרבויות מתועשות צמצמו את הצורך בתרומת הילדים להישרדות המשפחה ודרשו מהילדים פחות. כלליה של התרבות וערכיה מונחלים לילד דרך תהליך החִברות שמתרחש הן באמצעות הוראה גלויה והן באמצעות התנסויות היום יום בילדות.
גבולות שמקורם בצורכי הילד שמטרתם שמירה על חיי הילד ועל בריאותו הם גבולות הכרחיים. בניגוד להם, גבולות המיועדים לסייע לילד להתאים את עצמו לחברה בה הוא חי כדי שיוכל להסתדר בה ולהיות אהוב על סביבתו, הם פחות חד משמעיים ותלויים בהקשר המשפחתי או התרבותי.
הבדלים בין אישיים בהצבת גבולות.
הבדלים בין אישיים בהתפתחות הרגשית והחברתית המוקדמת של הילדים יכולים להיות בעקבות הבדלים במזג או באיכותן של מערכות היחסים בין הילד למטפל.
משום שילדים שונים זה מזה במזג שלהם, אפשר לראות באותה משפחה, ילדים שמגיבים טוב להצבת גבולות, ילדים ששינוי קל שחל בטון הדיבור של ההורה מחזיר אותם לסדר ואחרים שמשנים התנהגותם רק לאחר מאבק כוח שכולל ענישה.
מוכנות לבית הספר
מוכנות לבית הספר הוא מושג המתאר את רמת הבשלות הנפשית, הגופנית והקוגניטיבית של ילדים במועד תחילת לימודיהם בכיתה א' או למסגרת בית ספרית. מרכיבים שונים בשלותיים ונרכשים אלה, דרושים לילד כדי לעמוד בהצלחה בדרישותיו של בית הספר.
גישות עיקריות בהגדרת מושג הבשלות והמוכנות.
גישת הבשלות הטבעית (Nativist View).
גישה זו, שעם מקדמיה נמנה ארנולד גזל, ( Arnold Gesell) מניחה שקיים קשר הדוק בין המוכנות לבין גיל, ומוכנות היא תוצר של התפתחות ובשילה עצבית שאינה מושפעת מגורמי סביבה הכוללים למשל, למידה ואימון, אי אפשר לזרז אותה ויש לחכות בסבלנות עד שהילד יגיע לשלב ההתפתחותי המתאים.
הגישה הסביבתית.
גישה זו שעם מקדמיה נמנים ג'. מקוויקר האנט (J. McVicker Hunt) ובנג'מין בלום, תופסת את התהליך ההתפתחותי של הלמידה כמושפע מגורמים רבים, ולא רק מבשלותו של הילד. הגישה הסביבתית גורסת כי מוכנות לבית הספר קשורה בעיקר לתנאים הסביבתיים בהם הילד חי. בנוסף היא מכירה בתרומתם של התורשה ושל גורמים אורגניים להבדלים הבין אישיים, אך מדגישה שלמידה תלויה בסביבה. ולכן מציעה להתערב בדרכים שונות במוכנותו של הילד, על מנת לקדם ולשפר את המוכנות בעזרת תרגול.
מרכיבי המוכנות לבית הספר.
בספרות מחלקים את הגורמים המשפיעים על מוכנות לבית הספר בצורות שונות. לדוגמה: בחלק מהמחקרים המוכנות לבית הספר מחולקת ע"פ שלושת המרכיבים המרכזיים הבאים: יכולות אקדמאיות וקוגניטיביות, קשב ותשומת לב, ומיומנויות חברתיות ורגשיות. עם זאת  כל המחקרים מציעים בסופו של דבר שלושה תחומי התפתחות עיקריים האחראיים למוכנות או לחוסר מוכנות של הילד לבית הספר:  התחום הקוגניטיבי, התחום התפיסתי- מוטורי והתחום הרגשי- חברתי.
התחום הקוגניטיבי.
מקובל לחשוב על כישורים קוגניטיביים מוקדמים כחזאים הטובים ביותר להישגים לימודיים בבית הספר. נמצאו מתאמים בין טווח הקשב של הילד לבין הישגיו הלימודיים, דירוגי קשב מנבאים הישגים בכיתה א' בחשבון ובקריאה, כך גם יכולת קדם קריאה וכתיבה עמן הילד מגיע מהגן מהוות מדד מרכזי לניבוי ההישגים בכיתות הנמוכות. נהוג לכנות יכולות אלה בתקופת הגן "ניצני אוריינות", מונח זה מתאר את הידע שרוכש הילד בתחומי הקריאה, הכתיבה והדפוס טרם הלמידה הפורמלית בבית הספר.
התחום המוטורי.