עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורבך חזר לארץ הולדתו גרמניה, לאחר מסע יבשתי דרך אסיה הקטנה, בולגריה ואוסטרו-הונגריה. הוא גויס לצבא הגרמני כרופא צבאי והוצב בחזית הצרפתית. בתחילת המלחמה אורבך הוצב ביחידה באזור גבול שקט יחסית, אך בהמשך הועבר לקרבת החזית וטיפל בפצועים בקרב על הסום.
במהלך המלחמה אורבך ניסח הצעה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית להקים בארץ ישראל אחרי המלחמה מדינה דו-לאומית לערבים ויהודים בחסות האימפריה העות'מאנית, אך היא נדחתה על ידי העות'מאנים לאחר שהועברה אליהם בידי הגרמנים.
פעילותו הציבורית לאחר מלחמת העולם הראשונה ומחקריו בתנ"ך.
עקב השתתפותו במלחמה בצבא הגרמני, נחשב אורבך ל'נתין אויב' למנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן הבריטים התירו לו לחזור לארץ ישראל רק לאחר התערבות של ידידו חיים ויצמן. הוא עלה לארץ בסוף 1920 עם ילדיו ואשתו השנייה, לאחר שרחל נפטרה במהלך המלחמה, והשתכן בחיפה, עיר שבה נולדו לו עוד בן ובת. אורבך חידש את הפרקטיקה הרפואית שלו, גניקולוגית בעיקר, ובשנים 1925-1930 ניהל עם רופא נוסף בית חולים פרטי לנשים ויולדות. ב-1959 פרש מעבודתו הרפואית.
היה חבר הקורטוריון (הגוף המנהל) של הטכניון.
אורבך היה ממקימי וראשי מפלגת עלייה חדשה, מפלגה ליברלית של עולים מגרמניה, וראש סיעתה בעיריית חיפה החל מ-1942, אשר הייתה הסיעה השנייה בגודלה בעירייה. עם קום המדינה הוא פרש מפעילות פוליטית.
הוא עסק במשך למעלה מ-60 שנים בחקר התנ"ך, עיסוק אשר החל בשנתו האחרונה כסטודנט לרפואה, לאחר שקרא את ספריו של אדוארד מאייר "בני ישראל והשבטים שכניהם" ו"התהוות היהודים". לאורך השנים הוא ראה את עצמו כתלמידו של מאייר, ואמר שהוא למד ממנו את שיטת עבודתו. אורבך פרסם מאמרים רבים בגרמנית ושלושה ספרים בנושא הזה: הנבואה, הופיע בברלין ב-1920, המדבר וארץ הבחירה: תולדות ישראל בתקופת המקרא, ספרו העיקרי הופיע בברלין בשני כרכים בשנים 1932, 1936. הספר תורגם לעברית בכותר המדבר וארץ הבחירה, ומשה, שהופיע באמסטרדם ב-1953. במחקריו אורבך טען, בין היתר, שהכתב האלפביתי הומצא בידי עם ישראל במאה ה-13 לפני הספירה, בניגוד לדעה הרווחת שהפיניקים המציאו אותו.
כהוקרה לפעילותו הרבה למען העיר חיפה ותושביה, קיבל אורבך אזרחות כבוד של העיר בשנת 1960. בראש הכרמל, בסמוך לאוניברסיטה, נקרא רחוב על שמו.
אורבך נפטר שבועיים לפני שמלאו לו 89 שנים.
על מצבתו נרשם: "חכם, רופא, חלוץ"
פורדלנדיה
פורדלנדיה (פורטוגזית: Fordlândia) היא יישוב במדינת פארה בברזיל. העיר הוקמה בשנת 1928 על ידי הנרי פורד על מנת לשמש כמקור לגומי עבור חברת פורד. הפרויקט נכשל והעיר ננטשה ב-1934, אולם קבוצה קטנה של תושבים המשיכו להתגורר בה. במהלך שנות ה-2000 חלה עלייה במספר התושבים ונכון ל-2017 מתגוררים בה כ-3,000 תושבים.
העיר שוכנת על הגדה המזרחית של נהר הטפז'וס, כ-300 ק"מ מדרום לעיר סנטרם.
רקע.
בראשית המאה ה-20, טרם גילוי הגומי הסינתטי, היה הגומי הטבעי המקור היחיד לייצור מוצרי גומי, ביניהם צמיגים עבור תעשיית הרכב המתפתחת. הנרי פורד רצה ליצור עבור חברת פורד שהקים מקור אספקה שוטף של גומי שלא יהיה תלוי במונופול הבריטי על אספקת הגומי. לשם כך תכנן להקים מטעים בהם יוכל לייצר גומי. פורד ניהל משא ומתן עם מושל מדינת פארה בברזיל וקיבל לידיו שטח של 2.5 מיליון אקר, בתמורה ל-9 אחוזים מן הרווחים שייווצרו.
הקמת העיר.
העבודות להקמת העיר החלו ב-1926. באזור לא היו דרכים ונהר הטפז'וס היה הדרך היחידה להגיע לאזור. העיר נבנתה כך שהיה אזור לפועלים הברזילאים ואזור מגורים למנהלים האמריקאים. בעיר נבנו בית חולים, בית ספר, ספריה ומגרש גולף. שאר הציוד לעיר נשלח בשתי אוניות ובשנת 1928 הסתיימו העבודות להקמת העיר. לצורך גיוס עובדים נפתחו משרדים במנאוס ובבלם תוך הבטחת שכר טוב לפועלים.
החיים בעיר.
יום העבודה במטעי הגומי החל בשעה 5 בבוקר ונמשך עד הצהריים כיוון שבשעות החום הלטקס מתפזר בעץ ומקשה על תהליך מיצויו.
פורד שאף להנחיל לבריזלאים "ערכים אמריקאים", דבר שהתאפיין בסגנון בניה אמריקאי ובסדרת חוקים נוקשים: אלכוהול, טבק, נשים וכדורגל היו אסורים. מפקחים היו עוברים בין בתי הפועלים ומוודאים שהכללים נשמרים. לפועלים במטעים ניתן מזון אמריקאי שהיה בלתי מוכר עבורם כמו המבורגרים ומזון משומר.
הברזילאים התנגדו לכללים אלו ומוצרים שונים הוברחו לעיר בניגוד לנהלים. כמו כן הוקמה עיירה קטנה במרחק של 8 קילומטרים מהעיר בה היו ברים ובתי בושת. בשנת 1930 פתחו הפועלים הבריזלאים במרד במחאה על המזון המסופק להם. המורדים הבריחו את המנהלים האמריקאים אל הג'ונגל וניתקו קווי טלפון. לאחר מספר ימים הגיע למקום הצבא הברזילאי והמרד הסתיים תוך הבטחה לשיפור המזון.
כישלון הפרויקט.
חברת פורד לא התייעצה עם מומחים לגידול עצי גומי. בנוסף, למנהלים האמריקאים בעיר לא היה כל ניסיון בחקלאות טרופית. החברה נטעה מטעים נרחבים וצפופים של עצי גומי. העצים נדבקו בשידפון העלים הדרום אמריקאי, סוג של פטריה הפוגעת בעצי גומי. צפיפות המטעים איפשרה לפטריה לדלג מעץ לעץ בקלות, ובמהרה נדבקו כל העצים בפטריה. עד שנת 1934 נטשה פורד את העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגלתה הדרך ליצור המוני של גומי סינתטי והביקוש לגומי טבעי ירד, דבר שהקטין עוד את כדאיות הפרויקט. ב-1945 מכר הנרי פורד השני, נכדו של הנרי פורד, את האדמה עליה הוקמה העיר בחזרה לממשלת ברזיל.
עד שנות ה-70 נעשו במקום ניסיונות בחקלאות טרופית על ידי משרד החקלאות הברזילאי, אולם בסופו של דבר ננטשה העיר כמעט לגמרי. כ-90 תושבים המשיכו להתגורר בעיר הנטושה. במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21 חלה עליה במספר התושבים כשרבים הגיעו לעיר והתיישבו בבתים הנטושים. נכון ל-2017 מתגוררים בעיר כ-3,000 תושבים.
קיילה גלעדי
קיילה גלעדי למשפחת בקר (וילנה, 1881 – כפר גלעדי, 1970) הייתה חלוצה, חברה בקומונה הירושלמית – קומונת הסתתים, ובארגוני השמירה בר גיורא והשומר, ומראשונות חברי פועלי ציון בארץ ישראל. נישאה לישראל גלעדי ושניהם היו ממייסדי יישובי שומרים בתל עדש, בעמק יזרעאל ב-1913 ובאצבע הגליל, ליד מטולה ב-1916, שנקרא לזכרו של ישראל כפר גלעדי. קיילה נשארה כל חייה בכפר גלעדי, עבדה במחלבה ובזיתים, ועודדה אנשים להישאר במקום למרות הקשיים. כוותיקת ארגון השומר וחלוצי ההתיישבות הייתה מייצגת באירועים ציבוריים את זכרם ועסקה בהנצחת פועלם.
משפחתה.
קיילה בקר נולדה בווילנה שבליטא למשפחת שכל בניה עלו לארץ ישראל. אביה, מנחם מנדל בקר, היה צבע-אמן יוצר פרסקאות בירושלים, ואמה, שושנה רייזה, אשה דתייה ורכת חסד לקיילה היו חמישה אחים - משה בקר, מקים חוות גולדברג בהר טוב ומייסד משק הבקר המודרני הראשון בארץ, אשר בו הונהג לראשונה "ספר העדר" בו נרשמה תנובת החלב של כל פרה ופרה ושושלת היוחסין שלה, אסתר, דוד (ראה באתר ה carmonia "פרשת חייו הסוערת של הצייר דוד בקר"), רבקה וציפורה.
קיילה נישאה לישראל גלעדי. לזוג נולדו חמישה ילדים: גדעון, נפטר בסג'רה בגיל 10 חודשים, כנראה ב-1910, דב נפטר מדיפטריה בינואר 1915 בתל עדש, ודוגל נפטר כתינוק ב"גבעה", לימים כפר גלעדי, באוקטובר 1918. שני ילדים נוספים, נחמן והדסה, היו אנשי כפר גלעדי כל חייהם.
הדסה (1911-1992) נישאה ליהודה שפורן. נחמן (1915-1991) נישא לאסתר (גיטה) לבית שקולניק.
בנו של נחמן - לחם כסמ"פ ונפל בקרבות ציר הנפט בגולן במלחמת יום כיפור.
פעילותה בירושלים.
באביב 1907, ימי העלייה השנייה, עלו קיילה ואחותה ציפורה לארץ ישראל והשתקעו בירושלים. שתי האחיות עבדו בתפירה ובכביסה בבית הספר ליתומות שהקים ישראל בלקינד - עבודה בה לא מצאה קיילה סיפוק. קיילה ואחותה הצטרפו ל"קומונה הירושלמית", שחבריה הקימו את ארגון השמירה "בר גיורא" ולאחר מכן את "השומר". הקבוצה מנתה כ-20 חברים ונקראה בפי הערבים "המוסקבאים". בפי היהודים הם נקראו "החוליגנים" (הבריונים). חברי הקומונה גרו אצל עולים מתימן, ולמדו מהם את מלאכת הסיתות.
השומרים הערבים רצו לחטוף את שתי הבחורות היחידות בקבוצה, קיילה ואחותה. באחד הלילות תקף ערבי חמוש בטבנג'ה (אקדח כבד) את קיילה ואת החבר שליווה אותה. בעקבות זאת, התפתחה קטטה בין חברי הקומונה לערבים. בחשכה הוכו הערבים קשות ומפקדם נפגע קשה והושם במאסר של חצי שנה. התגוננות חברי הקבוצה הייתה לאגדה בקרב יהודי ירושלים.
בארגוני השמירה "בר גיורא" ו"השומר".
ב-1908, לבקשתו של ישראל שוחט שביקש ממנה לנהל את ענייני משק הבית, עברה קיילה לחוות הקולקטיב בסג'רה עם אחותה ציפורה ואלכסנדר זייד. מירושלים לנצרת נסעו על עגלה, ומשם הלכו לסג'רה. לאחר שבחנו את כוחה הפיזי, נתנו לקיילה את תפקיד המבשלת בקולקטיב והיא בישלה ל-35 פועלים ודאגה גם לכביסה ולניקיון. בסג'רה היא התקבלה לבר גיורא שהיה ארגון שמירה סודי. לדבריה, "שמחתי מאוד שצירפו אותי לחבורה... וארגיש כי הרעיון המלכד אותנו הוא רעיון קדוש". המשמעות המעשית של החברות ב"בר גיורא" הייתה חיי שיתוף - חברי הארגון חיו חיי קומונה, הייתה להם קופה משותפת והם ניהלו מטבח משותף.