לואיז אליזבת נולדה ב-22 בנובמבר 1693 בארמון ורסאי, ללואי, נסיך קונדה וללואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור דה מורטמר, והטבלתה נערכה בשנת 1698.
בשנת 1710 ניסתה אמה לחתנה עם שארל, דוכס ברי, אולם התוכנית סוכלה על ידי דודתה פרנסואז מארי דה בורבון, שהביאה לנישואיו עם בתה מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן.
ב-9 ביולי 1713 התחתנה לואיז אליזבת עם לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, ובאותו יום אף נערכה חתונת אחותו מארי אן דה בורבון עם אחיה לואי אנרי, דוכס בורבון. לשניים נולדו 5 ילדים, אולם הם בגדו אחד בשני, ואף התגוררו בבתים נפרדים. בשנת 1716 חלה לואי ארמנד באבעבועות שחורות, אולם לואיז אליזבת טיפלה בו במסירות עד להחלמתו. כתוצאה מכך אף היא נדבקה במחלה, אולם גם היא הבריאה בסופו של דבר.
בעלה לואי ארמנד היה תומך נלהב בתוכניות הפיננסיות של ג'ון לו, ובאמצעותו הוא הרוויח סכומי כסף גדולים. לואי ארמנד היה אלים וגס רוח, ולואיז אליזבת השתדלה לא להיות במחיצתו. בשנת 1727 מת לואי ארמנד, ובנה לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו. בשנת 1743 הסדירה לואיז אליזבת את נישואי בנה לואי פרנסואה, נסיך קונטי עם אחייניתה לואיז דיאן ד'אורליאן, ואת נישואי בתה לואיז הנרייט דה בורבון עם אחיינה לואי פיליפ, דוכס שארטר, ובכך הביאה ליישוב הסכסוך בין בית קונדה לבית אורליאן. בעת זקנותה מכרה לואיז אליזבת את מלון קונטי לנכדה לכיסוי חובותיה, וב-27 במאי 1775 היא מתה בביתה בפריז.
משפחתה.
ב-9 ביולי 1713 התחתנה לואיז אליזבת עם לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מרטין בוצר
מרטין בוצר (בגרמנית: Martin Bucer; 11 בנובמבר 1491 – 28 בפברואר 1551) היה רפורמטור כנסייתי ותאולוג פרוטסטנטי גרמני, מחשובי המנהיגים של הרפורמציה המוקדמת.
בוצר היה במקורו נזיר דומיניקני, אך נעשה פרוטסטנטי לאחר שפגש את מרטין לותר ב-1518. לאחר שהפיץ את הרפורמציה בלנדשטוהל ובווייסנבורג, התיישב ב-1523 בשטרסבורג, ממעוזי הדת החדשה, שם התבלט כהוגה ותאולוג. בוצר חיבר קטכיזמים פרוטסטנטיים ופרשנות מקרא, עסק בחינוך הנוער, הטיף בכנסיות העיר, ודרש לבטל את הסממנים הקתוליים בחיי הדת, ובייחוד טקס המיסה. הוא המשיך בפעילות זו כל ימי חייו. בוצר ניסה לגשר בין לותר לאולריך צווינגלי, שהמחלוקות ביניהם על מהות האוכריסטיה היו המכשול הקשה ביותר לאחדות פרוטסטנטית. בהצהרת האמונה של ארבע הערים מ-1530 ובאמנת ויטנברג מ-1536, שהוא היה בין כותביהן, הציע בוצר נוסחים מעורפלים שנועדו לרצות את שני הצדדים, אך מעולם לא התקבלו עליהם. בין 1539 ל-1541 מילא תפקיד חשוב במשא-ומתן הכושל בוורמס, הגנאו ורגנסבורג, שנועד להשכין שלום דתי ב ולאחד מחדש בין הקתולים לפרוטסטנטים. בין 1542 ל-1547 שהה בוצר בבון, שם ניסה לסייע ליישם דגם מתון של הרפורמציה בנסיכות הבוחר מקלן. ב-1549, לאחר שהתנגד לצו הביניים של אוגסבורג שכפה את השבת רבים מהמאפיינים הקתוליים של חיי הדת באימפריה, גורש בוצר משטרסבורג ונמלט לממלכת אנגליה. הוא מונה לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', ניסה להשפיע על הרפורמציה בממלכה וסייע לתומאס קרנמר בחיבור סידור התפילה האנגליקני. בוצר מת בקיימברידג' בגיל 59. על אף שניסיונותיו להציע פשרות שיאפשרו איחוד פרוטסטנטי כשלו כישלון חרוץ, הגותו של בוצר הותירה חותם חשוב על הכנסיות הלותרניות, הקלוויניסטיות והאנגליקניות. מאות רבות מאוחר יותר, הוא נתפש כחלוץ ומקור השראה לרעיון הכנסייה האויקומנית (הכלל-נוצרית).
השנים המוקדמות (1491–1523).
מרטין בוצר נולד בשלטשטאדט שבאלזס, עיר חופשית של האימפריה הרומית הקדושה. אביו וסבו, ששניהם נקראו קלאוס בוצר, היו אומנים בעלי מלאכה. הוא סיים את בית-הספר בקיץ 1507 והצטרף כחניך למסדר הדומיניקני, כנראה בלחץ סבו. אחרי שנה, כבר היה עוזר בכנסייה. הוא נדר נדרי נזורה, ובשנת 1510 הוסמך לדיאקון. ב-1515 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת היידלברג. לאחר מכן השתלם בדוגמטיקה במיינץ. בתקופה זו הושפע מאוד מההומניזם והחל לקרוא את ארסמוס, ממנו הושפע עמוקות.
באפריל 1518 נערך בהיידלברג ויכוח פומבי בהשתתפות מרטין לותר, שהגן על 95 התזות שפרסם שנה קודם. בוצר נפעם מלותר, וכתב למורו ביאטוס רננוס שהוא מקבל את רעיונותיו של הלה ושל ארסמוס, אם כי הפציר ברננוס לשמור את הדבר בחשאי. הוא עמד בקשרים עם הומניסטים ורפורמטורים רבים. בראשית 1519 קיבל בוצר את תעודת בוגר האוניברסיטה, ובאותו קיץ החל לדרוש באוניברסיטה לטובת רעיונות הרפורמציה, כשהוא מדגיש את התנגדותו לסכולסטיקה המקובלת ולתורתו של תומאס אקווינס.
הוקעת ההומניסט יוהנס רויכלין על ידי הדומיניקנים הביאה את בוצר להגן עליו בפולמוס המתפתח, והוא עצמו הותקף בתורו על ידי האינקוויזיטור מקלן ואן הוגסטראטן. בעקבות אירועים אלו, פרש מן המסדר הדומיניקני.
לאחר מכן עבר לנירנברג, אחת הערים החשובות באימפריה, ששלטונותיה היו סובלניים כלפי הרעיונות הדתיים החדשים. שם היה בחברת רפורמטורים רבים שחלקו עימו את רעיונותיו, בין היתר גם אנדראס אוסיאנדר. ב-1522 נישא לאליזבת זילברייזן, אף היא נזירה לשעבר.
בשנים שלאחר מכן שהה בעיירה ויסמבורג, שם הטיף ברבים את מסריה הבוסריים של הרפורמציה. הוא הדגיש את עיקרון "כתבי הקודש לבדם", תקף את פרישות הכמרים ומנהגים קתוליים נוספים, אותם תיאר כבדיות חסרות בסיס של הכנסייה המנוגדות לרוח הכתובים. הוא העמיד את אמונתו על שש תזות, והזמין את הציבור להתפלמס עמו. הממסד הקתולי בעיר התעלם ממנו ומהזמנתו, אך לדרשותיו הייתה השפעה רבה על ההמון, שהחל עוין את המנזרים ודרש לפרקם. בתגובה, בישוף העיר שפייר הוציא עליו גזרת נידוי וחרם. באותה עת, מגינו ונותן-חסותו, האביר פראנץ פון זיקינגן נהרג במרד אצילים עניים נגד הקיסר. מחשש לחייו, נמלט בוצר לאזור שטרסבורג.
בשטרסבורג (1523–1525).
בוצר המרושש הגיע לשטרסבורג כפליט חסר מעמד. ביוני 1523 פנה בתחינה למנהיג הרפורמציה בציריך, אולריך צווינגלי, שיעניק לו מקלט וחסות. בוצר נחלץ מן המיצר לבסוף כשהתקבל כמטיף בכנסייתו של הרפורמטור הפרוטסטנטי מתיאס צל, שהשפעתו בעיר הייתה רבה. הצעיר התחבב על צל, ואיכות דרשותיו זיכתה אותו באהדה בקרב האליטות העירוניות. בעקבות כך זכה לקבל אזרחות.
עתה הצטרף בוצר לחוג ההוגים הפרוטסטנטיים החשובים בעיר, שצל היה רק אחד ממניינם. בין היתר הכיר בוצר את וולפגנג קפיטו, מגדולי התאולוגים בעיר, ואת המטיף קספר הדיו. הוא עצמו החל לעסוק בהגות דתית שיטתית, ובפולמוס בכתובים עם הקתולים. בין היתר, בוצר התעמת עם טיעוניו של תומאס מורנר, נזיר שכתב סאטירות נוקבות על לותר. בספטמבר 1524 הכריז ראש המסדר האוגוסטיני בשטרסבורג קונרד טרגר על הרפורמטורים בעיר ועל תומכיהם מבין האזרחים, ככופרים. ההמון החריב מנזרים, וטרגר נעצר. מועצת העיר, שעדיין הייתה מפולגת בשאלת הדת, ביקשה מהרפורמטורים להבהיר את משנתם ולחדד את טיעוניהם. בוצר התגייס לכך וכתב קובץ של 12 מאמרים אודות עיקרי האמונה לשיטתו. הוא התייחס לאמונה בכתבי הקודש לבדם ובכך שהצידוק בפני האל מוקנה בחסדו בכח האמונה לבדה, שלל את המיסה ואת מוסד הנזירות, תקף את פולחן הקדושים ואת האמונה בכור המצרף. הוא סירב להכיר בסמכות האפיפיור, ותחת זאת הדגיש את סמכות השלטון החילוני. מאורעות אלו סימנו את קץ ההתנגדות הקתולית לרפורמציה בשטרסבורג.
עתה שקדו בוצר ועמיתיו על גיבוש סדרי התפילה והטקס. הם הציעו לכונן סדרים אחידים לכל הפרוטסטנטים, ופנו לשם כך לסיעת לותר בוויטנברג ולצווינגלי ואנשיו בציריך. בדצמבר 1524 פרסם בוצר את ספרו "יסוד וסיבה" (Grund und Ursach). הוא תקף שוב את המיסה, את המזבח הכנסייתי (שהפרוטסטנטים דרשו לקרוא לו "שולחן" מתוך שלילת רעיון הקרבן במיסה), את מלבושי הכמורה וטקסים קתוליים אחרים. ב-1525 כבר עברו רוב הכנסיות בעיר לסדרים פרוטסטנטיים, ותפילות קתוליות התנהלו רק במתי מעט.
בוצר כמתווך בין לותר לצווינגלי (1524–1530).
מ-1524 משקיע בוצר מאמץ רב ליישב את המחלוקת הגדולה שמפלגת את תנועת הרפורמציה בנוגע לסוגיית האויכריסטה (טקס ארוחת האדון שנהגה במיסה). במחלוקת זו מנסה בוצר להוות לשון מאזניים ולתווך בין הדוקטרינה של לותר ובין זו של צווינגלי. השניים חלקו בנוגע לנוכחות הפיזית של גופו של ישו בלחם ויין הטקס. לותר האמין בנוכחות הפיזית ואילו צווינגלי האמין בנוכחות מתווכת של רוח הקודש. בוצר נטה לפרשנות הדוקטרינרית  של צווינגלי. עם זאת, הוא ניסה לצמצם את מידת הקרדינליות שבמחלוקת עזה זו, וטען שעיקרי האמונה לא תלויים במחלוקת זו אלא באמונה בלבד. בטענה זו הוא חלק על צווינגלי, שראה בסוגיה זו אבן יסוד.
המפגש האחרון בין לותר לצווינגלי התרחש בקולקוויום של מרבורג, 1529, שיזם אותו פיליפ מהסן. בכנס השתתפו רפורמטורים ותאולוגים משתי השיטות, מוויטנברג ומציריך, וכן בוצר. לותר וצווינגלי הגיעו להסכמה בנוגע לרוב הסוגיות, אך המחלוקת בנוגע לאויכריסטה לא יושבה. בוצר, חרף מאמציו להציע נוסחה שתהיה מקובלת על השניים, כשל.  הוא הביע צער על כך שדוגמטיקה נוקשה יוצרת פילוג במקום לראות את המאחד.
הפולמוס 1530–1533.