עם עלייתו לשלטון היו שהביעו חששות מפני השלטון החדש, ועל מנת להרגיע את היהודים, קיבל מוסוליני לראיון את רבה של רומא, אנג'לו סצ'רדוטי, בנובמבר 1923. עד לשנות ה-30, התאפיינה גישתו של מוסוליני אל היהודים במשפט "בעיית היהודים אינה קיימת באיטליה".
למעשה, במשך כל שנות ה-20 של המאה ה-20 לא היו יהודי איטליה קורבן לרדיפות, והיחס אליהם היה כאל כל אזרח. מוסוליני הכריז בפומבי כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולגזענות, ואף התקין חוקים ותקנות לטובת היהודים, כגון הקמת "איחוד הקהילות היהודיות" בשנת 1931, שהעניק תמיכה ממלכתית רשמית לגופים יהודיים שעד אז פעלו באופן פרטי. מוסוליני אפשר פעולתם של גופים ציונים באיטליה, בשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס ההקמה של ארגון ציוני איטליה.
יחסם של היהודים למוסוליני לא היה שלילי, והיו שראו בו אף דוגמה ומופת. אב"א אחימאיר לא נרתע מלכנות את עצמו "פשיסטן" ב-1928, אך בהמשך חזר בו מהגדרה זו. בתקופה זו היו שראו באיטליה מקור לסיוע במאבק נגד המנדט הבריטי. תנועת בית"ר הקימה בית ספר להכשרה ימית בצ'יוויטווקיה, וכמה מקברניטי הצי הישראלי, ואישים נוספים מחוגי הימין (כצבי קוליץ) קיבלו את הכשרתם בבית ספר זה. אין ספק שמוסוליני ראה בברכה חיזורים מסוג זה, שכן ראה את ארץ ישראל כחלק מקיסרותו העתידית, וניסה לערער את שלטונם של הבריטים שם, כשם שניסה לערערו במקומות אחרים.
עם התקרבותו של מוסוליני להיטלר, בשנת 1933, השתנה היחס ליהודים לרעה. החלו מסעות תעמולה אנטישמיים בעיתונות.
באפריל 1933 ובינואר 1934 נועד פעמיים עם נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, שניסה לגייס את עזרתו להקלת מצוקת היהודים בגרמניה. מוסוליני אמר לו: "אתם זקוקים למדינה יהודית".
ב-1938 קיבלה המועצה הפשיסטית העליונה את חוקי הגזע, וסימנה בכך כי מוסוליני יישר קו עם מדיניותו האנטישמית של היטלר. כל עוד שמר מוסוליני על שלטונו העצמאי, לא גורשו יהודי איטליה להשמדה למזרח, אך משאיבד את עצמאותו, והפך לשליט ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו, החלה רדיפת יהודים ושילוחם להשמדה במזרח. ברדיפה זו השתתפו אנשי הרפובליקה של סאלו, פקידים, שוטרים, אנשי ממשל ואנשי "הבריגדות השחורות", בהם עיתונאי אנטישמי ידוע בשם ג'ובאני פרציוזי, אותו מינה מוסוליני כ"אחראי על הגזע" ברפובליקה. בשואת יהודי איטליה נספו כ-7,900 נפשות ואחריותו האישית של מוסוליני לשיתוף הפעולה והסיוע בהשמדת היהודים היא רבה.
את אחריותו של מוסוליני לטבח היהודים מסכם הסופר דניס מקסמית במילים אלו:
איטליה, שהתייצבה ב-1940 לצידה של גרמניה הנאצית, תקפה מן האוויר את תושבי העיר תל אביב ב-9 בספטמבר 1940 כחלק ממלחמת העולם השנייה.
הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב גרמה לכ-130 הרוגים.
דרמה קומית
דרמה קומית או קומדיה דרמטית היא סגנון קולנועי וטלוויזיוני המשלב קומדיה ודרמה בכמות שווה או כמעט שווה.
היסטוריה.
תיאטרון.
באופן מסורתי הייתה הפרדה בתיאטרון בין קומדיה לטרגדיה. הסוגה הגבילה את המחזה וקבעה מראש האם סיום הסיפור יהיה חיובי או שלילי. המושג "דרמה" שימש לתיאור כל פעולה במחזה. בתחילת המאה ה-17 החל המושג "דרמה" לתאר מחזות יותר ריאליסטים, והמושג "קומדיה" תיאר מחזות שמטרתם להצחיק לאו דווקא כאלו שהסתיימו באופן חיובי. המושגים הם סובייקטיביים מאוד והקווים ביניהם מטשטשים פעמיים רבות, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אנטון צ'כוב וג'ורג' ברנרד שו.
ימיה הראשונים של הטלוויזיה.
בניגוד לתיאטרון שבו הגבולות בין קומדיה לדרמה הטשטשו, בטלוויזיה נוצרה הפרדה מוחלטת בין הדרמה לקומדיה. קומדיות שמרו על אווירה קלילה ולא שילבו תוכן "רציני". בשנות ה-60 אימצה תעשיית הטלוויזיה את הפורמט הטלוויזיוני של אולפני יוניברסל: קומדיות בנות חצי שעה (תוכנית בת 22 דקות ו-8 דקות פרסומות) ודרמות בנות שעה (תוכנית של 42-45 דקות והשאר פרסומות). הקומדיות היו בעיקרן קומדיות מצבים (סיטקומים) קומדיות משפחתיות. תוכניות אלה הוקלטו מול קהל חי באולפן, או שהוסף להן צחוק מוקלט באופן מלאכותי. בתקופה קצרה, בסביבות שנת 1969, הופיעו כמה תוכניות שניסו לשלב בין דרמה לקומדיה. תוכניות אלה נקראה "קומדיות דרמה". תוכניות אלו השפיעו על קומדיות כמו מ.א.ש שניסו לשלב בין הדרמה לקומדיה. השפעה זו הגיעה גם אל הסיטקומים הקלאסיים שהחלו לעסוק מדי פעם בנושאים רציניים כמו: הצלצול הגואל, חופשי על הבר, משפחת קוסבי, הנסיך המדליק מבל אייר, קרובים רחוקים מאוד, פרייז'ר, אריזה משפחתית, חברים, מלך השכונה, כולם אוהבים את ריימונד, חוקי המשחק, סקראבס, איך פגשתי את אמא, glee.
המצב כיום.
יש להפריד בין שני תתי-סוגים:
מולטי קאמרה
PowerPoint
רוברט טרוחילו
מחלת הליגיונרים
שרגא נצר
שרגא נצר (נוסוביצקי) (1 בינואר 1898, ז' בטבת תרנ"ח – 11 באפריל 1985, כ' בניסן תשמ"ה) היה ממנהיגי תנועת העבודה, נודע כ"ממליך המלכים" במפא"י, טיפל בכל העניינים המפלגתיים עבור בן-גוריון עד להקמת רפ"י.
ביוגרפיה.
נולד בשם שרגא נוסוביצקי באימפריה הרוסית (באזור אוקראינה של ימינו) בשנת 1898. ברוסיה היה פעיל בתנועות "פועלי ציון", "החלוץ" ו"צעירי ציון", ונאסר על פעילותו זאת. ביוני 1920 נישא לוורה (דבורה) דיסקין, לימים דבורה נצר. בין השנים 1921–1922 התגוררו בסוסניצה, ובנם משה נולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסר שוב עם אשתו בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית. בעקבות מעצרם עברו למוסקבה. ב-3 במאי 1925 עלה לארץ ישראל באנייה צ'צ'רין יחד עם בנו, אשתו וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית. הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב. הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין. נצר החל לעבוד כפועל ניקיון והתקדם עד לתפקיד סגן מנהל מחלקת התברואה בעירייה. בשנת 1932 נולדה הבת רנה. במקביל לעבודתו בעירייה נעשה פעיל מרכזי של מפא"י, ועמד, לצד יהושע רבינוביץ, בראש הקבוצה המרכזית שנקראה "הגוש" התל אביבי. בתפקידו זה היה בעל השפעה מכרעת בוועדות המינויים של המפלגה, שהיה להן תפקיד מרכזי באיוש תפקידים במפא"י, בדרגים מוניציפליים ובדרגי ביניים של השלטון, ביישוב, בתקופת המנדט ובשנותיה הראשונות של המדינה. נצר לא פעל להשיג לעצמו מינוי ציבורי (שמעון פרס אמר שהייתה לו חוכמה המספיקה לכמה שרים ואמביציה שלא להיות שר).
בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנו משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה. ביתם של דבורה ושרגא נצר ברחוב לוי יצחק 9 תל אביב היה למקום מפגש חברתי של מנהיגים רבים. בין הידועים נכללו יצחק נבון, פנחס לבון, דוד בן-גוריון, לוי אשכול, פנחס ספיר, יהושע רבינוביץ', מנהיגי שכונות הדרום, וגם שמעון פרס ויצחק רבין שהיה חברו הקרוב של הבן משה.
לאחר גירוש בן-גוריון ממפא"י, נותר נצר נאמן למפא"י (על אף שכל השנים תמך בהחלטותיו המדיניות של בן-גוריון ונחשב עושה דברו). עם זאת, מאז, הלך כוחו במפא"י ופחת. נפטר בשנת 1985 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור, שם נטמנה גם אשתו, חברת הכנסת דבורה נצר.
משפחתו.
בן זוגה של חברת הכנסת דבורה נצר, ואביהם של משה נצר ורינה שפירא. בת נוספת - רחל, נולדה ב-1929 ונפטרה בגיל שנה.
הנצחה.
בשנת 1992 נקראה גינה ברחוב מהר"ל 2 בתל אביב על שם שרגא ודבורה נצר.
טומטום ואנדרוגינוס
טוּמְטוּם ואַנְדְּרוֹגִינוֹס הם מונחים בהלכה המשמשים לתיאור אדם בעל זוויג שאינו ברור, מה שמכונה כיום "אינטרסקס". אַנְדְּרוֹגִינוֹס הוא אדם שיש לו איברי מין של שני המינים גם יחד, וכתוצאה מכך לא ניתן להכריע באופן אובייקטיבי למי מהמינים הוא שייך. באדם כזה הספק הוא בלתי ניתן להכרעה מבחינה הלכתית. לעומתו טוּמְטוּם הוא מי שאיברי מינו פנימיים ואינם נראים לעין, או שאין אפשרות לזהות על פי איברי מינו לאיזה מין הוא שייך כי הם אינם משתייכים באופן מובהק לאחד מהמינים, אך ייתכן כי יזוהה לאחר זמן, רטרואקטיבית, שייך לאחד מהמינים.
המשנה קובעת בנוגע להלכות זב, כי: . דבר זה בא לידי ביטוי בהלכה במקומות נוספים, שבהם מתייחסים לשני אנשים אלה כאל ספק, ומשכך יש להחמיר.
אטימולוגיה.
המילה "אנדרוגינוס" היא הרכבה של שתי מילים ביוונית: andro) ανδρο) - איש, ו-gune) γυνη) - אישה. על פי ספר הערוך, המילה "טומטום" באה מהמשמעות של "אטום"; כלומר, שאברי המין אינם גלויים.
השלכות הלכתיות.
אחת ההשלכות המשותפות לטומטום ואנדרוגינוס היא פטור ממצוות עלייה לרגל, מכיוון ששניהם אינם מוגדרים כ"זכורך" .
לפי ההלכה, טומטום אינו נחשב אדם ממין שלישי, אלא מוגדר כספק אשה וספק גבר, ועל כן הוא אינו פטור ממצוות עשה שהזמן גרמא (כמו נשים) וחלות עליו החומרות של שני המינים, מספק. מחמת אותו ספק טומטום לא יכול להוציא אחרים ידי חובה במצווה שנשים אינן חייבות בה, כי ייתכן שהוא עצמו אינו חייב בה, ואדם שאינו חייב במצווה אינו יכול להוציא אחרים ידי חובה בה. מותר לאנשים משני המינים להתייחד עם טומטום, ומותר לבוא עמו במגע. לנקבה אף מותר לקיים יחסי מין עם טומטום, אולם לבת זוג של טומטום אין מעמד הלכתי של אשת איש רגילה, והנואף איתה לא נענש בחנק ככל שוכב עם אשת איש. איסור משכב זכר לא חל על משכב עם טומטום, אולם זכר השוכב עם טומטום חייב במכת מרדות מספק.