בעת הכיבוש הנאצי והקמת הגטו בלודז' נגזרו גזרות קשות מאוד על תושביו, אך הפעילות התרבותית נמשכה, על אף היותה מסוכנת ובלתי-חוקית. סביב המשוררת מרים אולינובר התרכז חוג של סופרים ומשוררים יהודים, בהם הסופר ישעיהו שפיגל, הסופר והעיתונאי יוסף זלקוביץ', המשורר ש"ב שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קויאטקובסקי ואחרים. החוג המשיך בפעילותו בביתה שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944.
בשנת 1944 הובאה למחנה ההשמדה אושוויץ, ושם נרצחה. בשואה נספו גם בעלה זאב-וולף ובנותיהם דינה-רחל (נולדה ב-1915) והינדה-מחְלה (נולדה ב-1922).
קטעים משיריה של אולינובר הובאו עם יצירתו הנודעת של יצחק קצנלסון, "השיר על העם היהודי שנהרג", וכן בספרו של סופר היידיש יחיאל ישעיהו טרונק, "פולין, 1944–1953".
ספרה.
בתרגום לעברית:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
ענת חדיד
ענת חדיד (בערבית: عنات حديد; נולדה ב-17 בספטמבר 1975) היא השחקנית הדרוזית-ישראלית הראשונה שזכתה לפרסום ברמה הארצית.
ביוגרפיה.
חדיד נולדה וגדלה בעיר הדרוזית, דלית אל-כרמל, שעל מורדות הכרמל. חדיד למדה בתיכון חוגים שבחיפה. בתום לימודיה התיכוניים למדה אדריכלות ואיפור מקצועי לטלוויזיה, בטרם החליטה לפנות לתחום המשחק.
בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה לשנת 2003.
קריירה.
לראשונה הופיעה חדיד בסיטקום "משפחה דה לוקס" בתור ילדת המשפחה סלוא לצד בסאם זועמוט (אבי המשפחה), נסרין פאעור (אם המשפחה) ומייסרה מסרי (בן המשפחה). הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנים 2001-2000. הסדרה עוסקת בעיקר בקונפליקטים של בני המשפחה עם אבי המשפחה מנקודת מבט קומית.
השתתפותה בסדרה זו ("משפחה דה לוקס") בטלוויזיה הישראלית הייתה נקודת ציון מבחינת חדיד משום שהסדרה עוררה מחלוקת ותגובות נזעמות בחברה הדרוזית. בראיון סיפרה שאנשי דת דרוזים ביקרו בביתו של אביה וביקשו שהסדרה תבוטל משום שהיא משפיעה לרעה על חינוך בנות העדה הדרוזית. משסרבה, הוחרמה על ידי ההנהגה הדתית-הדרוזית ואף חולקו עלונים בגנותה. חדיד סיפרה כי לולא תמיכת משפחתה ובעלה היא הייתה נכנעת ללחץ ומוותרת על קריירת המשחק.
כמו כן, הנחתה חדיד תוכניות רדיו בשפה הערבית; בין השנים 1996–1998 ברדיו "אל-בלד", ובשנת 2003 ברדיו א-שמס. היא קיבלה תגובות שונות על פועלה בתחום זה.
בשנת 2005 השתתפה חדיד בפסטיבל מסרחיד להצגות יחיד בשפה הערבית שנערך בעכו. בפסטיבל זה הועלתה ההצגה "אנה וקיטי", עיבוד ערבי ראשון מסוגו ל"יומנה של אנה פרנק" בכיכובה של חדיד. ההצגה עוררה עניין ציבורי וחדיד זכתה לחשיפה בעקבות משחקה בה. אף שהיא מעדיפה להימנע מהשוואות והקבלות, צוטטה חדיד בראיון על ההצגה: "זה לא בסדר מה שעושים לעם הפלסטיני".
שנה לאחר מכן, בפסטיבל מסרחיד 2006, זכתה חדיד בשני פרסים ("פרס ההצגה הטובה ביותר" ו"פרס המשחק הטוב ביותר"), על כיכובה בהצגה "ג'וזפין" שנכתבה על יד רביד דברה, תורגמה ובוימה על ידי סאלח עזאם. בנוסף ב-2006, הופיעה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי, בתור אמו של אשרף בצעירותה.
ב-2007 שיחקה בסדרה "אגדת דשא" בערוץ 10, בתור עמאן.
חדיד שיחקה במחזה "שרופים" שהועלה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בשנת 2010.
בשנים 2019-2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "פאודה" מבית yes, בתור נור-אום בשאר.
חיים אישיים.
נשואה ליזיד, פרסומאי ומייסד רדיו "אל-בלד", ואם לבן. מתגוררים בדלית אל-כרמל.
אוונגרד וקיטש
אוונגרד וקיטש (אנגלית: Avant-Garde and Kitsch) הוא מאמר מאת מבקר האמנות קלמנט גרינברג שפורסם לראשונה במגזין האמריקאי "Partisan Review" בסתיו 1939. המאמר מנסה להבחין בין אמנות "גבוהה" - אמנות האוונגרד של המאה ה-20, לבין אמנות "נמוכה" ופופולרית וכן לתת הגדרה אסתטית לביטויה המובהק של אמנות זו - הקיטש האמנותי.
תקציר המאמר.
בתחילת המאמר גרינברג בוחן את העובדה כי החברה המודרנית מפיקה מגוון של תוצרי תרבות במגוון איכויות שונה. הוא טוען כי פערים אלו אינם מעידים על חוסר היררכיה הטבועה בחברה, אלא רואה בכך מצב המייחד את החברה המודרנית. אם באמנות המסורתית הפכו הדימויים ברבות השנים למניאריזם אמנותי, בחברה המודרנית, טוען גרינברג, נוצר מצב מיוחד בו האוונגרד האמנותי מונע מן הדימויים לאבד את משמעותם על ידי ערעור מתמיד על ערכי החברה הבורגנית. בהתקיפו את תרבות הצריכה, פנה האוונגרד אל האמנות עצמה ואל המסורת של כל מדיה ומדיה, במטרה לשאוב מהם מודלים מימטים אלטרנטיביים. עובדה זו הופכת את האוונגרד למנותק באופנים שונים מן החברה, הגם שניתוק זה אינו מוחלט.
גרינברג מאבחן את הקיטש כתוצר של תיעוש בחברה המודרנית. השתנות תנאי החיים ואמצעי הייצור בחברה המודרנית הפך את מעמד הפועלים לצרכנים. הקיטש משמש בחברה זו כחומר גלם ליצירת סימולקרות של תרבות, כלומר לתחליף ירוד של האמנות המבקש להעצים את ההתנסות הרגשית של הצרכן כאמצעי בידור להמונים. בעיני גרינברג, כל אקדמיזם אמנותי הוא סוג של קיטש, אולם הקיטש לא רק לוקח מן האמנות הגבוהה סממנים, אסטרטגיות פעולה ודימויים ומשחזר אותם, אלא הוא מתייחד בכך שהוא עושה זאת בתוך מערך ייצרני-מודרני.
גרינברג מבסס את האוונגרד ואת הקיטש כשתי קטגוריות מקבילות בתרבות. קטגוריות אלו תואמות ומגדירות לדעתו גם פער חברתי בין מיעוט עני ומנוצל לבין מיעוט בעל כוח. ההפרדה הדיכוטומית בין שתי הקטגוריות התרבותיות מצביעה, לדעת גרינברג, על מצב בו המעמדות החברתיים מתרחקים האחד מן השני. כדוגמה לכך הוא מביא את האמנות שלפני המאה ה-17, תקופת המהפכה התעשייתית, אז שימשה האמנות את כל המעמדות החברתיים בה בעת.
צריכת תרבות גבוהה, טוען גרינברג, איננה מהלך טבעי עבור האדם. היא מצריכה מן האדם משאבים שונים כגון זמן והשכלה כדי שיוכל להעריכה ולהבינה. מן הקיטש, לעומת זאת, ניתן ליהנות ללא מאמץ. לכן, הוא נוח למניפולציה בידי משטרים שונים ובייחוד בידי משטרים טוטליטרים, השואפים לנצלו לשם תעמולה פוליטית. בחברה קפיטליסטית משמש הקיטש כבסיס לשימור מבנה החברה, בעוד שאמנות איכותית עתידה לאיים על עצם קיומו.
הערכה וביקורת.
המאמר נחשב לפורץ דרך בהגותו של גרינברג. גרינברג מבסס את רעיון של ה"אוונגרד", כביטוי לטוהר המוסרי של האמנות ה-"מודרניסטית". במאמר הוא מציג את הקיטש כאלמנט הנשלט בידי השלטון ובעלי הכוח בחברה, בכך משמש הקיטש כאלמנט משמר לערכי החברה. בתיאור חלקים אלו בולט הפן המרקסיסטי בהגותו של גרינברג, פן שיש לו מן המשותף עם ההגות של אסכולת פרנקפורט. בעוד האוונגרד (בצרפתית: חיל חלוץ) מבקר את החברה ואת ערכיה, משמש הקיטש "חיל אחורי" המתמקד באפקטים נטולי תביעות מן הצופה. הולדתו של הקיטש מאובחנת על ידי גרינברג עם הפיכתם של הפועלים לחברה צרכנית.
"כל קיטש הוא אקדמי, וכל אקדמי הוא קיטש". טען גרינברג בבססו טענה זו על כך שהאמנות האקדמית, כמו זו של המאה ה-19, הדגישה חוקים ונוסחאות שנלמדו, וניסתה לעשות את האמנות לדבר נלמד שקל לבטאו. מאוחר יותר הוא חזר בו מעמדה זו. אם כי ייתכן שאמנות אקדמית מסוימת אכן הייתה קיטש, אין זה נכון ביחס לכולה, ולא כל הקיטש הוא אקדמי.
גרינברג מבחין אמנם בין "פולקלור" לבין "קיטש", ורואה בראשון תוצר של חברה קדם-מודרנית. הבחנה אליטיסטית זו, אשר רואה בתרבות הפופולרית כנחותה לאמנות הגבוהה, קוממה עליה ביקורת מאוחרת. ה"פורמליזם" האמנותי אליו הובילה גישה זו שלל צורות אמנות רבות כגון אלו של הדאדא והסוריאליזם. גם חלק מיצירות של אמנים אוונגרדיים זכו לביקורת שלילית היו פרי התפשרות כלכלית אשר מהווה "מקור פיתוי לאוונגרד". הבחנותיו של גרינברג אודות האוונגרד והקיטש נוסחו בשיאו של המודרניזם. עבור אמנויות חדשות כגון אמנות הפופ והופעתם של אלמנטים פוסט מודרניים בתרבות היו הגדרותיו של גרינברג חסרות משמעות.
דיר א-שיח'
דיר א-שיח' (בערבית دير الشيخ) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, מיקומו היה בסמוך למפגש של נחל רפאים עם נחל שורק, על כתף הר היורד בתלילות אל נחל שורק מעל תחנת הרכבת בר גיורא שנקראה עד שנת 1948 "תחנת דיר א-שיח'".
שם הכפר.
השם ערבי ופירושו מנזר השיח', הוא באדר אלג'מלי, הידוע גם בשם שיח' סולטאן באדר או אלבדרי שקברו נמצא בכפר והיה מקודש בקרב תושביו. התואר "סולטאן" מתייחס אך ורק למעמדו הדתי של בדר.
מקאם דיר א שיח'.
מבנה מקאם דיר א שיח' הוא המבנה היחיד של הכפר ששרד. שיח' סולטאן באדר היה דרוויש שגר בירושלים, בתקופתו של סולטאן הממלוכי ביברס. לאחר מות בתו עבר לנחל שורק, שם חי במערה. כשמת נקבר בזאווייה שהקים לעצמו, שנודעה כדיר א שיח'. כשבנו מוחמד מת, הוא נקבר לצד אביו. המבנה מורכב מארבעה חלקים עיקריים : חצר, אולם תפילה, מקאם וקריפטה, וסביבם חומה. הכניסה למכלול היא דרך שער בחומה המערבית, ומשם יורד גרם מדרגות לחצר. המכלול התפתח במהלך מאות בשנים. נראה שהמבנה הקדום ביותר הוא חלק ממנזר, שנבנה במהלך התקופה הצלבנית או לפניה. אולם התפילה שייך, כנראה, לזאוויה שייסד בדר במאה ה-13 והמקאם שייך לאותה תקופה.
היסטוריה.