הלהיט הגדול הראשון של הלהקה היה "אני רוצה להיות ראש הממשלה" שהושמע לראשונה ב-1981, זכה להצלחה והגיע למקום ה-12 במצעד השבועי ברשת ג', ועד עצם היום הזה מושמע תדיר בתקופות של מערכות בחירות. בשיר הציני-לגלגני מציע הסולן יורם מארק-רייך להמונים לבחור בו לתפקיד ראש הממשלה, ומבטיח שוחד בחירות לכל המעוניין. שיר נוסף של הלהקה שזכה להצלחה היה "יורדים עלייך כסאח" שיצא ב-1983 והגיע למקום ה-13 במצעד השבועי ברשת ג'. שיר זה יצא בתחילה על תקליט שדרים בשם "להקת ונוס", בגלל הסגנון הרוק-מטאלי שהיה שונה מסגנון הלהקה עד אז, ובשל חילופי הרכב הנגנים שחלו אז, ואשר הניעו את יורם מארק-רייך לבדוק חלופה לתדמית אחרת, "רצינית" יותר של הלהקה. שירים נוספים שפורסמו באותה עת היו "אני מת על פנינה רוזנבלום", "הלילה עוד לא עבר", "המלכה השחורה" ו"קילר עם גיטרה".
רוני בראון, אז בכיר בחברת התקליטים סי-בי-אס (שהפכה מאוחר יותר לאן-אם-סי) הפיק את הסינגל "לא רוצים לרקוד עם מירי" בסגנון הרוקבילי, ומאוחר יותר, בקיץ 1985, כאשר הקים בראון את חברת התקליטים הליקון, הוציא את אלבום האוסף של הלהקה, "דופקים את הלבנים".
"דופקים את הלבנים" יצר מהומה בגלל נושאי השירים הלא קונוונציונאליים שהכיל, אך בעיקר בגלל העטיפה הבעייתית שהראתה ישבן חשוף, ובגלל כמה הצהרות פרובוקטיביות שנכללו בו. רשתות שיווק וחנויות סירבו להציג אותו בחלון הראווה שלהן, או בכלל למכור אותו. כיום נחשב האלבום לפריט אספנים יקר. שירי האלבום הם גרסאות פוליטיקלי-קורקט של השירים המקוריים, הנועזים והפרובוקטיביים הרבה יותר, ואשר בוצעו רק בהופעות הלהקה. הקילרים ידעו שאין סיכוי שהרדיו של שנות השמונים המוקדמות ישדר את השירים כפי שהם, ולכן הקליטו גרסאות-רדיו מרוככות, והן אלה שהוטבעו לעד על גבי תקליטי הוויניל.
קיץ 1985 היווה גם נקודת מפנה בתולדות הלהקה, שכן המנהיג והיוצר המרכזי שלה, יורם מארק-רייך, נסע לבריטניה. האלבום יצא לרדיו ולחנויות (המעטות שהסכימו למכור אותו), הלהקה קיימה הופעות פרידה בקולנוע דן, אז אחד ממעוזי הרוק הנחשבים, ובסינמטק חיפה ואז התפרקה. מארק-רייך טס ללונדון, וחברי הלהקה האחרים נפוצו ללהקות אחרות.
בלונדון, במקביל לעיסוקיו האחרים, ניסה מארק-רייך את מזלו בעולם הרוק. תחת השם Mark From the Holyland, הוא הקליט כעשרה דמואים שנועדו לשוק הבריטי ושילבו סגנונות כמו ניו-ווייב עם רוק גותי ומוטיבים מזרחיים-מטאליים. הפרויקט לא נחל הצלחה, והמשקיע של הפרויקט נסוג בעקבות האינתיפאדה (הראשונה) שפרצה אז בארץ והטילה כתם על הישראלים באשר הם. בהמשך הקים מארק-רייך אולפן הקלטות קטן, והקליט שירים נוספים עם הרכב נגנים. חלק מהשירים הללו ראה אור על תקליט שיצא ב-1989 תחת השם Controversial, מתוכם בלט השיר "דרקולה פוחד לחטוף איידס" שהזכויות עליו נרכשו על ידי ענקית המוזיקה EMI.
ב-1990 חזר יורם מארק-רייך ארצה והקים את הלהקה מחדש, עם נגנים אחרים. הלהקה הופיעה ברוקסן ובמקומות נוספים, הקליטה כעשרים שירים באולפן ההקלטות "סטודיו 2" שהקים מארק-רייך עם עופר יאיר בהרצליה, וצילמה כמה קליפים. בין השירים: גרסת מטאל לשיר המזרחי "חנה'לה התבלבלה", "דיסנילנד לא מחכה לי", "חמש דקות", ו"לא בא לי". אחדים מהשירים ראו אור בשלושת אלבומי אוסף שהוציא "סטודיו 2": "רוק מסביב לשאון", "עושים אהבה ומתים" ו"תרמית הרוקנרול הקטנה".
ביולי 1993 קיימה הלהקה את הופעתה האחרונה, באמפי חוף דדו בחיפה, יחד עם להקת סטלה מאריס, לעיני אלפי צופים. המופע תועד בווידאו על ידי חברו הטוב של יורם מארק-רייך ושותפו לערבי רוקולנוע רבים - ח"כ מודי זנדברג (לימים שר התשתיות).
בינואר 2009 שבה הלהקה להקליט ושחררה לרדיו סינגל עם שני להיטים ישנים שלה שהוקלטו מחדש - הלהיט "אני רוצה להיות ראש הממשלה" ו"עיר של בתולות". בשתי ההקלטות השתתף גם אריאל קרס, מנהיג להקת הפאנק השפן הנכון, שיזם את האיחוד. הלהקה גם הצטלמה לקליפ משותף של "אני רוצה להיות ראש הממשלה" עם גיל קופטש, יו"ר מפלגת עלה ירוק. ההקלטות עוררו מחדש את הלהקה, ובמרץ 2010 הוציאו הקילרים דיסק אוסף כפול עם 26 שירים, תחת השם "דופקים את הלבנים", הכולל את 11 שירי התקליט המיתולוגי "דופקים את הלבנים" שהודפס עד אז רק על ויניל, בצירוף דיסק של בונוסים, שירים גנוזים ולהיטים שלא נכללו באלבום המקורי מפאת חוסר מקום, וגם 5 שירים בביצוע הרכב שכלל את יורם מארק-רייך (שירה, גיטרת קצב), ירון דקל (כלי הקשה), גדי הר-שי (תופים), עופר סטרול (בס, גיטרות) ויובל ליבליך (גיטרות).
אלבום הקאמבק של קילר הלוהטת יצא לאור בינואר, 2013. האלבום, שנקרא בפשטות "הקאמבק", הוקלט באולפני השובך בדרום תל אביב, והופק מוזיקלית על ידי חבר הלהקה, עופר סטרול. האלבום כולל 14 שירים, ובכללם: "חיפה נשרפת", "חמש דקות" (גרסה חדשה לשיר המקורי של הלהקה מ-1992, שעקבותיו אבדו), "לא בא לי", "זירת הפשע" ו"בייבי בייבי". העטיפה עוצבה על ידי המעצבת והאמנית גיתית רפאל, שאחראית על הצד הוויזואלי-גרפי של הלהקה.
באביב 2011 יצאה הלהקה שוב להופעות, אחרי 18 שנות הפסקה. ההופעות נערכו במתחמים פתוחים אל מול קהל אלפים כמו במופע יום העצמאות הענק שהתקיים בגן האם בחיפה, ובפאבים ומועדונים בירושלים, חיפה ותל אביב, ביניהם: לבונטין 7, רדיו EPGB, הביט, ואוזןבר. ההרכב של שנות ה-2000 כולל את יורם מארק רייך, (שירה), עופר סטרול (בס), יובל ליבליך, (גיטרה) ועצמון אברהמי (תופים).
חבר ההרכב המקורי, ירון דקל, הוא צאצא של אפרים אליעזר צבי הירש חרל"פ. ישנה סברה כי בני משפחת חרל"פ הם צאצאי המלך דוד.
ראלי (קרוליינה הצפונית)
ראלי (באנגלית: Raleigh) היא עיר הבירה של מדינת קרוליינה הצפונית. אוכלוסיית העיר מונה 431,746 תושבים (נכון לשנת 2013). היא משמשת כבירת מחוז וייק. ראלי ידועה בכינוייה "עיר האלונים", בשל ריבוי עצי האלון בתחומה.
היסטוריה.
בירתה הראשונה של המושבה הייתה ניו ברן אשר הוקמה בשנת 1743. עיר זו נכבשה על ידי הממלכה המאוחדת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשנת 1788 הוחלט להקים בירה חדשה במיקומה של ראלי, זאת בזכות מיקומה המקשה על כיבוש מן הים. העיר הוקמה רשמית בשנת 1792 ונקראה על שמו של וולטר ראלי, נותן החסות של מושבת רואנוק. ראלי היא אחת מהערים היחידות בארצות הברית אשר תוכננו להיות ערי בירה בכוונה תחילה.
ב-1808–1818 נבנתה ופותחה לראשונה מערכת אספקת המים בעיר.
העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אך שוקמה במהירות. לאחר המלחמה אפרו-אמריקאים משוחררים החלו להגר אל העיר מסביבתה הכפרית. המכללה הראשונה בארצות הברית הפונה לאפרו-אמריקניים נפתחה בעיר בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1929 נפתח שדה תעופה ראשון בעיר. באותה השנה החל המשבר הכלכלי העולמי, שגרם לקריסת שישה בנקים בעיר. במהלך שנות ה-30 הממשל דאג לטפח וליצור מקומות תעסוקה רבים בעיר על מנת להוריד את אחוז האבטלה הגבוה. בעקבות חוק זכות ההצבעה (1965) החלו אפרו- אמריקניים רבים להשתתף במערכת הפוליטית המקומית ובשנת 1973 אף נבחר ראש עיר שחור.
אוכלוסייה ודמוגרפיה.
נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-403,000 תושבים.
מבחינה דתית, יש בראלי מגוון רחב של אמונות. הזרמים הדומיננטיים כוללים את הכנסייה הקתולית (11.3%), הכנסייה הבפטיסטית (10.85%) ואת הכנסייה המתודיסטית (7.08%). זרמים נוצריים אחרים כוללים את הפנטקוסטליזם, הכנסייה האפיסקופלית, לותרניזם והפרסביטריאניזם. מוסלמים מהווים כ-1.31% מהאוכלוסייה, והיהודים- 0.38%.
ערים חיצוניות.
לראלי 5 ערים תאומות:
שמואל פינלש
נייר טואלט
נייר טואלט (מצרפתית Papier de toilette, "נייר שירותים") הוא מוצר מנייר טישו שעיקר תכליתו הוא ניקוי פי הטבעת לאחר עשיית צרכים, ומשמש גם לקינוח האף וניגובו או לניגוב כללי. לרוב, הנייר עדין ורך, על מנת למנוע חיכוך או גרוי בעת השימוש. נייר טואלט שונה בהרכבו מממחטת נייר והוא מתוכנן כך שיתפרק במגע עם מים, על מנת למנוע סתימות במערכת הביוב. סוגים אחדים של נייר טואלט נועדו להתפרק בבורות שופכין, ואילו אחרים - לא.
היסטוריה.
התיעוד המוקדם ביותר לשימוש בנייר טואלט הוא מסין, במהלך המאה ה-14. נייר הטואלט התעשייתי הראשון ששווק בלעדית עבור שימוש בבית שימוש יוצר בידי ג'וסף גייטי (Gayetty) בארצות הברית בשנת 1857. קודם להמצאה זו השתמשו בעלי אמצעים בצמר, בתחרה או בקנבוס לרחיצת ההיטהרות, בעוד שחסרי הממון השתמשו בידיהם בעת עשיית צורכיהם בנהרות, או ניקו עצמם באמצעות חומרים שונים, כגון סמרטוטים, שבבי נסורת, עלים, עשב, חציר, אבן, חול, אזוב מצוי, מים, שלג, עלי תירס, קליפות פרי, עורות או צדפות, בהתאם לאזור הגאוגרפי, מזג האוויר או מנהגים חברתיים. ברומא העתיקה נעשה שימוש בספוג על מקל, אשר לאחר השימוש הוחזר לדלי ובו מי מלח.
נייר זה משמש גם לניגוב האף בעת הצורך. משום כך נהגו לכנותו בעבר "נייר אף".
נייר הטואלט הפך במאות ה-19 וה-20 למצרך יומיומי בכל רחבי העולם. חשיבותו הוכחה כאשר הקומיקאי ג'וני קרסון סיפר בתוכניתו בדיחה תמימה על מחסור אפשרי בנייר טואלט. בעקבות הבדיחה נרשמה בהלת קניות, שגרמה למחסור אמיתי בנייר הטואלט.
בגליל הנייר המודרני לרוב מוטבעים עיטורים בצידו החיצוני. עיטורים אלו משמשים לעיתים לזהות את המותג.
בהלכה.
בתלמוד (שבת פ"א) מסופר על קינוח עם צרורות, "אבנים מקורזלות" (אבנים מחודדות בצד אחד) ו"פרפיסא" (צמח שגדל בעציצים).