עדות מעורפלת ראשונה לנוכחות יהודית באסטוניה, נמצאה בתעודה שהוציאו שליטי אסטוניה הדנים, ב-1333. האופה יוהנס יודה, ככל הנראה יהודי, שילם סכום של חמישה מרק כסף תמורת הזכות להיכנס לטאלין הבירה, שנקראה אז רבל. לא מדובר בזכות לגור בעיר, אלא רק להיכנס אליה לצרכים מסחריים.
התיישבות יהודית למגורי קבע באסטוניה החלה עם זאת, רק בשליש הראשון של המאה ה-19. הצאר הרוסי ניקולאי הראשון הקים בטאלין ב-1830 בית ספר צבאי, שהיה מיועד לחייליו היהודים, אחד משלושה שכאלה בכל רחבי האימפריה הרוסית. הקנטוניסטים היהודים גויסו לצבא הצאר בכפייה, עוד בצעירותם, ושירתו בו במשך 25 שנים רצופות. בניגוד לרבים מחבריהם, הקנטוניסטים של טאלין, הקימו לעצמם בית כנסת, חברה קדישא ובית עלמין יהודי ושמרו על יהדותם במשך כל תקופת השירות הארוכה.
ב-1865 התיר הצאר אלכסנדר השני לבני משפחות הקנטוניסטים, להצטרף אליהם, יחד עם סוגים מיוחדים של יהודים נוספים, כגון סוחרים ובעלי מלאכה מסוימים, בעלי השכלה גבוהה ועוד. מהר מאוד התפשטו היהודים ופרצו מטאלין הבירה, לערים הסמוכות טרטו, פרנו, ולגה ועוד. רצח אלכסנדר השני והפרעות שבעקבותיו, כמו גם מדיניות אלכסנדר השלישי כלפי היהודים וגירוש היהודים מטאלין ב-1893 האטו את התהליך, אך לא עצרו אותו. ב-1901 הונחה בטאלין אבן הפינה לבית הכנסת הגדול וב-1918, עם הכרזת עצמאותה של הרפובליקה האסטונית, החלה פריחה תרבותית יהודית, ששיאה הגיע ב-1925, כשנחקק החוק האסטוני לאוטונומיה תרבותית למיעוטים, חוק ייחודי שלא היו כמוהו באותה עת בכל אירופה.
בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה ישבו באסטוניה כ-4,500 יהודים שהיוו כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה. היהודים ישבו בערים טאלין, טרטו, נרבה, פרנו, רקוורה, וורו, ויליאנדי, וולגה וכן ביישובים קטנים יותר.
מלחמת העולם השנייה.
הכיבוש הסובייטי בשנים 1940–1941 הלאים עסקים גדולים ומפעלים ומכך נפגעו יהודים רבים. כמו כן נאסרה פעילותם של רוב הארגונים היהודיים ונאסרה הוראת העברית בבתי הספר. יהודים מעטים שהיו קומוניסטים זכו לקידום בעמדות ציבוריות.
ב-14 ביוני 1941, כשבוע לפני כיבוש אסטוניה על ידי גרמניה הנאצית, גרשו הרוסים לסיביר כ-10,000 אזרחים אסטונים, מהם כ-500 היו יהודים. בכך היוו היהודים כחמישה אחוזים מכלל המגורשים, אחוז הגבוה פי 10 משיעורם באוכלוסייה הכללית. כ-250 מבני הקהילה היהודית גויסו לקורפוס האסטוני שבצבא האדום והיוו בו כ-0.8 אחוזים מכלל החיילים, שוב גם במקרה זה הם היוו אחוז גדול יותר מאשר שיעורם באוכלוסייה. עם פלישת הנאצים לאסטוניה ביוני 1941 נמלטו רוב היהודים לשטחי רוסיה, ובאסטוניה נשארו תחת הכיבוש הנאצי כ-1,000 מיהודי אסטוניה. רוב היהודים שנשארו נרצחו ומיעוטם הועסק בעבודות כפייה. בשנת 1942 כבר הוכרזה אסטוניה במפות כ"חופשייה מיהודים" (Judenfrei), אף על פי שנשארו בה כמה עשרות מעטות של יהודים ששימשו בעבודות כפייה.
לאסטוניה הגיעו משלוחי יהודים בשנת 1942 מטרנסילבניה, ליטא, לטביה ופולין על מנת שייצרו תחמושת ואספקה לחיילים הגרמנים שנלחמו בחזית המזרחית. בספטמבר אותה שנה נרצחו כ-6,000 יהודים בדיונות החול של קאלבי-ליווה. עם התקדמות הצבא האדום נערכו שני מבצעי הרג יהודים באסטוניה ב-18 בספטמבר וב-19 בספטמבר של שנת 1944 במחנה הריכוז קלוגה ולאגדי. בין השנים 1944 ו-1950 חזרו לאסטוניה כ-1,500 יהודים שנמלטו או גורשו ממנה ובהמשך הגיעו גם חלק מהיהודים שגורשו לסיביר.
רוב יהודי אסטוניה היגרו לישראל או למערב במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80, וכיום חיים בה כ-2,400 יהודים.
בשנת 2001, הגיע לעיר טאלין הרב שמואל קוט, כשליח חב"ד, שהתמנה לרב הראשי לאסטוניה. בשנת 2005 הונחה אבן הפינה להקמת בית הכנסת החדש בעיר הבירה טאלין, בסמוך לבית-הספר היהודי ובניין הקהילה. טקס הנחת אבן הפינה התקיים במעמד נשיא מדינת ישראל דאז משה קצב. בית הכנסת החדש והמפואר נחנך בטקס חגיגי ב-6 ביוני 2007 במעמד הנשיא וראש הממשלה של אסטוניה, המשנה לראש הממשלה של מדינת ישראל שמעון פרס והרב הראשי לישראל יונה מצגר.
בתי כנסת.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בתי כנסת בערים: טאלין, טרטו, נרבה, פרנו, רקוורה, ויליאנדי וולגה, כשהגדולים והמפורסמים בהם היו בטאלין ובטרטו, שם גם גרו רוב היהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כל בתי הכנסת נחרבו ובית הכנסת הגדול בטאלין הופצץ על ידי מטוסים של הצבא האדום, והוצת לאחר מכן על ידי הצבא הגרמני הנסוג.
בתקופת השלטון הסובייטי שימשו מבנים שונים כמקום לתפילה, ובתי כנסת חדשים לא הוקמו. ב-21 בדצמבר 2000 נפתח בבית הקהילה אולם תפילה ששימש כבית כנסת.
בנייתו של בית הכנסת החדש הסתיימה בתאריך 15 במאי 2007 בעלות של כשני מיליוני דולר אמריקני. את טקס החנוכה כיבד בנוכחותו המשנה לראש הממשלה שמעון פרס, כנציג מדינת ישראל. בית הכנסת הזה הוא הראשון שפועל במדינה מאז השואה.
רלמ&quot;ס
רל&quot;א
רלכ&quot;א
אלוויס
לכ&quot;א
להק כח אדם
פול סבטייר
תגובת סבטייר
אהל שם (בית ספר)
בית־הספר התיכון העירוני "אהל־שם" (יד לישראל ארצי) הוא בית־ספר תיכון עיוני ארבע־שנתי ברמת־גן. בית־הספר מונה כ־1,590 תלמידים, ב־48 כיתות בשכבות ט', י', י"א וי"ב, וכן כ־160 מורים וכ־30 עובדים.
בית־הספר נמצא בצדו הרמת־גני (הצד הדרומי) של נחל הירקון, ברחוב רוקח פינת סמדר.
היסטוריה.
בית־הספר נוסד כמוסד פרטי בשנת 1934 בעיר רמת־גן על ידי ד"ר אלכסנדר קולר, ששלוש שנים קודם לכן הקים בתל אביב את הגימנסיה הריאלית בלפור. בשנה הראשונה שלו שכן בית הספר במבנה קטן על גבעה ברחוב ביאליק, ומספר תלמידיו הגיע לארבעה עשר. בתחילה, הלימודים במוסד כללו גם את כיתות בית־הספר היסודי. ד"ר קולר ניהל את בית־הספר כחמש שנים.
מנהלו השני של אהל־שם היה ד"ר אלימלך רימלט, לימים חבר־כנסת ושר. הוא ניהל את אהל־שם ארבע שנים (1939–1943). בתקופתו, בשנת תש"ב–1941/2, הוציא בית־הספר את מחזור בוגריו הראשון.
בשנת תש"ד–1943/4 עבר בית הספר לבניינו השישי, ברחוב ביאליק מול העירייה. באותה שנה גם חל שינוי במבנה בית־הספר, כאשר כיתות היסוד א'–ח' עברו לרשותה של המועצה המקומית כבית־ספר יסודי ואילו כיתות התיכון ט'–י"ב היוו את הגימנסיה "אהל־שם". בשנת תש"ז–1946/7 עבר גם בית־הספר התיכון לרשות המועצה המקומית רמת־גן.
בית־הספר נדד בין מבנים שונים עד שעבר למבנהו הנוכחי בשנת 1963. ישראל ארצי ניהל את בית הספר במשך שנים רבות, עד לפטירתו בשנת 1978. לאחר מכן ניהלו אותו ד"ר איזי כהנא (1978–1985), מירה פרידמן חמו (1986–1989), ד"ר דוד זינגר (1989–1994), אדם קניגסברגר (1994–2010), תא"ל במיל. שמואל קינן (2010–2016) ואיריס דורון (2017).
במאי 1992 ערך בית הספר כנס יובל לכינון הגימנסיה "אהל־שם", בו השתתפו רבים מחמשת אלפים בוגריו עד אז, ביניהם חברי כנסת, אנשי תקשורת ואקדמיה.
בשנת 1996 נחנכה ספריית בית־הספר הכוללת פינות מחשבים ופינת שמע. אשכול הפיס למדעים ולאמנויות נחנך בשנת 1998 ומשמש כמעבדות למקצועות מדעיים של התיכון וכמרכז קהילתי בשעות אחר הצהריים שבו מועברים סדנאות וקורסים. בשנת 2009 נחנך היכל ספורט רב תכליתי חדש המכיל חדרי ספח ומגרש עם כ־700 מקומות ישיבה.
במהלך חופשת הפסח של שנת הלימודים תשע"ד (2013) החלה בנייתו של אגף מעבדות חדש בחלל שבין שני בנייני כיתות הלימוד הישנים יותר. האגף כולל מעבדת מחשבים ופיזיקה בחדרים ממוגנים שישמשו כמרחבים מוגנים בשעת הצורך. בנייתו של האגף הסתיימה בנובמבר 2014.
בשנת הלימודים ה'תשס"ז, הוחלט לראשונה כי הכיתות יהיו 4 שנתיות. כלומר, אותה כיתת אם מכיתה ט' ועד י"ב, ולא כפי שהיה נהוג להתחלק לכיתות לפי מגמות בכיתה י"א.
החל משנת 1993, במהלך כל שנה מוציא "אהל־שם" שתיים עד שלוש מהדורות של עיתון בית הספר, "דוגרי". כל גיליון מכיל כעשרים עמודים. העיתון נכתב, מעוצב ונערך לשונית על ידי התלמידים בלבד.
מקצועות הלימוד והמגמות.
בבית הספר ישנם מקצועות לימוד מגוונים, הן ריאליים והן הומניים, כגון: פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, תנ"ך, ערבית, צרפתית, רוסית, ספרדית, מדעי המחשב, טכ"מ (טכנולוגיות מידע), ביוטכנולוגיה, רובוטיקה, משפט עברי ועוד.
בנוסף, קיימים חמישה מסלולי לימוד ארבע־שנתיים: מסלול כיתה מדעית – נחשון, תיאטרון, מוזיקה, מחוננים וניהול עסקי (חינוך מיוחד).
בורגנלנד
בורגנלנד (בגרמנית: Burgenland, בהונגרית: Felsőőrvidék, בקרואטית: Gradišće) היא מדינת המחוז המזרחית ביותר, החדשה ביותר (התקבלה לתוך הפדרציה האוסטרית בשנת 1921) והמישורית ביותר של הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה. היא השביעית (מתוך תשע) בגודלה מבחינת השטח והקטנה ביותר מבחינת מספר האוכלוסין.
בורגנלנד גובלת במזרח בהונגריה, בצפון בסלובקיה, במערבה במדינות האוסטריות אוסטריה תחתית ושטיריה, ובדרומה בסלובניה. צורתה מאורכת בציר צפון-דרום, ובמרכזה מצטמצם רוחבה לכדי 4 קילומטר בלבד.
היסטוריה.
עד השנים 1920/1921 השתייך חבל בורגנלנד להונגריה, ונודע בתור Deutsch-Westungarn. בחבל היה רוב לדוברי גרמנית עוד מזמן המלחמות עם הטורקים. לאחר מאבקים ודיונים רבים הובטח החבל לאחר מלחמת העולם הראשונה לאוסטריה בהסכם סאן ז'רמן ובהסכם טריאנון. ההעברה בפועל התבצעה ב-28 באוגוסט 1921 וטקס העברה רשמי התקיים ב-29 באוגוסט 1921, אולם ההונגרים לא נסוגו לגמרי מהחבל, והצבא המלכותי האיטלקי נאלץ להתערב ולשלוח כמה גדודים כדי לאיים על ההונגרים שנאלצו לפנות את החבל.