קללת טיפקאנו, הקרויה גם "קללת עשרים השנה", "קללת השנים המסתיימות באפס" או "הקללה הנשיאותית", מתייחסת לעובדה שכל נשיא שנבחר לכהונתו בשנים העגולות 1840 ,1860 ,1880 וכך הלאה עד 1960, מת בעת שכיהן בתפקידו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אברהם לינקולן]]
[[קטגוריה:ג'ון פיצג'רלד קנדי]]
[[קטגוריה:על-טבעי]]
[[קטגוריה:אגדות אורבניות]]
כביש 75
כביש 75 הוא כביש רוחב ארצי בצפונה של ישראל, העובר לאורך מורדותיו הצפון מזרחיים של הכרמל ודרך עמק יזרעאל. הכביש מוביל ממחלף קישון עם נתיבי המפרץ והכניסה המזרחית לחיפה ועד צומת המוסכים בתחומי העיר נצרת. אורכו של הכביש הוא 41 ק"מ. בשנים 2011–2014, שודרג הכביש בקטע שבין צומת ישי לצומת נהלל. במסגרת השדרוג, הורחב הכביש בנתיב נוסף לכל כיוון, בנוסף לביצוע סדרת שיפורים בטיחותיים, שיפור צמתים, בניית מפרדה קשיחה בין המסלולים והקמת תאורה לאורכו של הקטע.
עד לנובמבר 2018, קטע הכביש בין מחלף יגור לצומת העמקים, שאורכו 4 ק"מ, היה קטע משותף לכביש 75 וכביש 70. עם פתיחת מחלף שער העמקים והגעתו של כביש 6 למקום, הוסר הסימון של כביש 70 בקטע זה.
תולדות הכביש.
הכביש מחיפה לנצרת, באורך של 35 קילומטר, נסלל בימי מלחמת העולם הראשונה באחריותו של מוחמד רושדי. קטע הכביש מחיפה לרמת ישי (שאז נקראה ג'דה) נסלל על ידי גדוד שומריה וגדוד העבודה בשנים 1920–1921 וסלילתו הושלמה בתחילת 1922. עד לסלילת קטע הכביש בין הצ'ק פוסט למחלף יגור, עבר קטע כביש זה במסלול של כביש 752.
בתחילת שנות ה-70 עברו בכביש מדי יום כ-7,000 כלי רכב, והוא נשא עליו את עיקר התנועה בין חיפה וטבריה.
בצומת יגור נבנה מחלף גדול בהשקעה כוללת של כרבע מיליארד ש"ח. חברת נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה החלה בביצוע העבודות בשנת 2011 והן הסתיימו ב-6 במרץ 2013 (מוקדם מן הצפוי). בנוסף לכביש, בתוכנית הבנייה גם מספר גשרים עבור מעבר רכבת העמק במחלף.
סעיד נפאע
סעיד נָפַאעַ (בערבית: سعيد نفاع; נולד ב-1 באפריל 1953 בבית ג'ן) הוא עורך דין במקצועו ופוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שימש חבר הכנסת מטעם בל"ד בכנסת ה-17 וה-18. הורשע במגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב ונדון לשנת מאסר.
ביוגרפיה.
נפאע הוא בן העדה הדרוזית. מגיל צעיר היה פעיל נגד גיוס דרוזים לצה"ל. ב-1972 ריצה 3 תקופות מאסר עקב סירובו להתגייס לצה"ל. לאחר מכן הקים את ועד היוזמה הדרוזי, ארגון אשר מקדם את הזהות הפלסטינית לעומת זו הישראלית בקרב בני העדה הדרוזית, ואשר כיום מהווה חלק מחד"ש.
ב-1989 נבחר כחבר במועצת המקומית בית ג'ן, אז מטעם המפלגה הקומוניסטית, ובשנים 1993-1992 שימש כראש המועצה. ב-1997 עזב נפאע את המפלגה, בה היה חבר מאז היה בן 14, וכעבור שנתיים הקים תנועה בשם "תנועת המאחדים הלאומית", שהתמזגה עם בל"ד זמן קצר לאחר הקמתה.
בהמשך הקים תנועות נוספות: ב-2001 הקים את תנועת "אל מערופין אל-אחראר" ("הדרוזים החופשיים") ואת תנועת "אל-ג'דור" ("שורשים"), שמטרתה חיזוק השורשים התרבותיים הערביים בקרב הדרוזים. בדצמבר 2006 היה נפאע ממארגני כינוס שבו הוקמה "הוועדה הלאומית לסולידריות עם סוריה".
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב נפאע במקום הרביעי ברשימת בל"ד. הוא החל לכהן כחבר כנסת ב-24 באפריל 2007, עם התפטרותו של יו"ר המפלגה, עזמי בשארה.
ב-6 בספטמבר 2007 יצא נפאע לביקור בסוריה ללא אישור שר הפנים, אישור הנדרש לפי פקודת הארכת תוקף של תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ-לארץ). במהלך ביקורו נפגש עם טלאל נאג'י, סגנו של מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין. נפאע הועמד לדין והורשע באפריל 2014 בבית המשפט המחוזי בנצרת בשני סעיפים של מגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב. בספטמבר 2014 נגזרה עליו שנת מאסר בגין הרשעה זו. ערעורו לבית המשפט העליון נדחה באוגוסט 2015, וב-1 בנובמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר גלבוע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת בל"ד לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת. בינואר 2010 החליטה הלשכה הפוליטית של בל"ד להדיחו מהתנועה, בעקבות סירובו לקיים הסכם רוטציה שיאפשר את כניסתו לכנסת של המועמד שהוצב במקום הרביעי ברשימת בל"ד, עבאס זכור.
בפברואר 2012, כשנה לאחר פרוץ ההתקוממות בסוריה, נטל חלק מרכזי בעצרת תמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד שהתקיימה בתיאטרון אל-מידאן בחיפה. לדבריו, ביקש להביע תמיכה בניסיונות הרפורמה של אסד שזכו לתמיכת העם הסורי. הוא גינה את מדינות ערב שמספקות לטענתו נשק למתנגדי המשטר ואשמות ב"מותם של הילדים בסוריה".
חיים אישיים.
נפאע נשוי ואב ל-9, ומתגורר בבית ג'ן.
גידולו של גדול
גידולו של גדול: עיון באירועים בחייהם של גדולי תורה (באנגלית: Making of a Godol) הוא ספר ביוגרפי העוסק בתולדות חייהם של כמה מ"גדולי-הדור" מהמאה ה-20. את הספר כתב הרב נתן קמנצקי, בנו של אחד מגדולי הרבנים החרדיים באמריקה, הרב יעקב קמנצקי. הספר הוא פרי מחקר והיכרות אישית וכולל סיפורים רבים. המהדורה הראשונה של הספר יצאה ב-2002. הספר כתוב באנגלית ובו למעלה מ-1400 עמודים בשני כרכים.
החרמת הספר והמחבר.
"גידולו של גדול" יצא לאור בשלהי שנת תשס"ב. כחודש וחצי לאחר מכן, בחודש חשוון תשס"ג, פורסמו ברחוב החרדי פשקווילים אנונימיים נגד הספר והמחבר. סמוך לכך חתם הרב יוסף שלום אלישיב, ואחריו הרבנים אהרן לייב שטיינמן, משה שמואל שפירא, מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים פנחס שיינברג, נסים קרליץ, צבי מרקוביץ, חיים קניבסקי, שמואל אוירבך ושלמה וולבה, על מכתב האוסר את הפצת הספר. בשלב זה לא נועד האיסור לפרסום ברבים.
בהנחיית אלישיב הוקמה ועדה ובה שלושה רבנים דוברי אנגלית – הרבנים זליג אפשטיין, אהרן פלדמן ויצחק פרמן – במטרה לבדוק את תוכני הספר. זמן קצר לאחר מכן התפרקה הוועדה לאחר שעבודתה התייתרה כשהמכתב פורסם ברבים. זמן קצר לאחר מכן נאם הרב שמואל ברנבוים כנגד הספר, וקרא לנדות את קמנצקי. אחריו פרסמו ארבעה עשר ראשי ישיבות אמריקאים – בהם הרבנים בירנבוים, שמחה שוסטל, דוד פיינשטיין, ראובן פיינשטיין, מלכיאל קוטלר, יעקב פרלוב ואהרן שכטר ועוד – כרוז נגד תוכן הספר, בו צוטט מכתבו של אלישיב.
בחודש אדר תשס"ג פורסם נידוי שהטיל ליפקוביץ על קמנצקי, בנימוק שהוא "מבזה תלמידי חכמים". כבר עם פרוץ הפרשה נשרפו עותקים של הספר בישיבת לייקווד, בידי צאצאיו של הרב אהרון קוטלר.
עם פרוץ הגינויים לספר שהה קמנצקי בארצות הברית לצורכי בריאות, רחוק ממקום התרחשות העניינים. בשובו ארצה נפגש עם אלישיב והסכים להקמת הוועדה הבודקת ועצירת הפצת הספר עד להכרעת הרבנים. בהמשך, לגרסת קמנצקי, לא אפשר הרב יוסף אפרתי, מזכירו של אלישיב, לקמנצקי להיפגש עם אלישיב לאורך תקופה. לאורך החודשים שבהם נערך הבירור הרבני בעניין הספר נשלחו מכתבי איומים וחרפות לבית משפחת קמנצקי.
שני רבנים מרכזיים קראו את הספר ותמכו בהפצת הספר ובמחברו: הרב משה שטרנבוך והרב זליג אפשטיין. אפשטיין, כאמור, היה יושב-ראש וועדת הביקורת הרבנית שמונתה בידי אלישיב לבחינת תוכני הספר. גם חבר הוועדה השני, פלדמן, לא סבר שיש לגנוז את הספר.
הסיבות לחרם על הספר.
החרם נבע מכך שלא כהרגלם של חיבורים חרדיים הגיוגרפיים העוסקים ב"גדולי התורה", הספר לא נמנע מלהזכיר אפיזודות פחות מחמיאות בחייהם, מנקודת המבט החרדית המקובלת.
בין הדמויות הזוכות בספר לאזכורים 'בעייתיים' (לדעת השוללים) הרב אהרן קוטלר, מייסד וראש ישיבת לייקווד בארצות הברית. בין השאר, מסופר עליו שכתב מכתב לארוסתו שלא מצא חן בעיני חמיו הרב איסר זלמן מלצר; שגער בנוסח: "פרה אדומה, שתוק!" לבחור ג'ינג'י שהפריע לו בשיעור, וכיוצא באלה. נטען כי בני משפחתו של הרב קוטלר הם שהחלו לפעול באופן אקטיבי להחרמת הספר, בטענה שהספר פוגע בכבודו. על אביו של המחבר, הרב יעקב קמנצקי, מסופר בין השאר שקרא בספרות הרוסית. כן נטען כי בספר מובעת תמיכה בלימודי חול בישיבות, מובא היתר שגוי לשמיעת שירת נשים בזמירות שבת וכדומה.
הרב פרופ' זאב לב טען כי סיבת המחלוקת סביב פרסום הספר נעוצה בחילוקי דעות עקרוניים בין גישות חינוכיות שונות; בעוד המחרימים סבורים, משיקולים חינוכיים, כי ספרות היסטוריה רבנית צריכה להציג אך את הצדדים החיוביים באישיותם של גדולי התורה, "גידולו של גדול" משקף עמדה עקרונית שונה, שעליה התחנך המחבר בבתי רבותיו, ולפיה ספר חינוכי אמור לחנך בראש ובראשונה למידת "האמת", ועליו למסור לקורא את מכלול אישיותם של נשואי הספר. הרב קמנצקי עצמו טען כי העמדה השוללת את ספרו מקורה בגישת הסיפורת החסידית, שהשתלטה לדבריו גם על עולם התורה הליטאי, ובה מוצגים אדמו"רים כקדושי עליון ומלאכים.
ביחס לתוכן הספר, טען הרב יעקב גרשון וייס שמקורותיו של המחבר אינם תמיד אמינים, שהסתמך על עדויות שמסרו אינפורמציה שגויה, ושהוסיף ספקולציות המציגות את הנידונים באופן שאינו מוסיף להם כבוד. הרב קמנצקי הגיב כי ציין תמיד את מקורותיו ואת רמת אמינותם, וכשדן בתכני הסיפורים הדגיש תמיד מה נאמר במקורות ומה הצעתו שלו, תוך שהניח לקורא לשפוט בעצמו את הדברים.
תגובת המחבר.
ב-2003 כתב הרב קמנצקי ספר בשם "אנטומיה של איסור" (The Anatomy of a Ban), המתעד את פרשת החרמת הספר. הספר נדפס באנגלית ובעברית, עמוד מול עמוד, ולא הופץ ברבים. התוכן העיקרי של הספר הוא חמישה מכתבים ארוכים ששלח הרב קמנצקי לאחד מתלמידיו, לאורך החודשים שבהם סערה הפרשה, וכן מסמכים השייכים לה. לחמשת המכתבים נתן הרב קמנצקי כותרות: "אתיקה", "פוליטיקה", "קנאות", "תקשורת" ו"נידוי".