בבניין הפעיל הדיפתונגים aw ו-ay הופכים לחולם מלא וצירה מלא, בהתאמה, לכל אורך הנטייה. מקצת הפעלים נוטים על דרך פ' הפועל י', ומתוכם השורשים י-נ-ק וט-ו-ב נוטים גם על דרך גזרת נעו"י.
בניין הופעל.
בבניין הופעל הדיפתונגים uw ו-uy הופכים לשורוק לכל אורך הנטייה, באופן הדומה לגזרת נעו"י ודומה בחלקו לגזרת הכפולים.
שמות עצם.
בדומה לתבניות הפועל, משקלי שמות העצם נוטים בחלקם על דרך השלמים, ובחלקם חלים השמטה של הי' השורשית או כיווצי דיפתונג.
ערבית.
הגזרה המקבילה לגזרת נפי"ו בערבית נקראת الفعل المثال (מילולית: פועל הדוגמה), ייתכן שהדבר נובע מהדמיון של צורות העבר ברוב הבניינים לגזרת השלמים. מאחר שהערבית (הספרותית) משמרת את הדיפתונגים aw ו-ay, היקף הסטייה ביחס לגזרת השלמים לעומת הגזרה המקבילה בעברית מצומצם יותר. השינויים בגזרה זו ניכרים בפעלים מהבניינים 1, 4 ו-8, בצורות הסביל של בניין 10 ובשמות עצם במשקלים אחדים.
בניין 1.
בעוד שצורות העבר והבינוני בבניין 1 ניטות על דרך השלמים, בדומה לבניין קל בעברית, פ' הפועל בצורת העתיד (הפעיל והסביל) ובצורת הציווי בבניין זה נשמטות, או במיעוט המקרים, בעיקר כאשר פ' הפועל היא ي, נחות.
בניין 4.
שימור הדיפתונגים aw ו-ay גוזר התייחסות כאל גזרת השלמים בצורת העבר הפעיל והציווי, אולם בצורות העבר הסביל, בצורת הבינוני הפועל והפעול ובצורות העתיד פ' הפועל, אשר אמורה להיות מנוקדת בסכון הופכת ל-و נחה בהשפעת הדמה שלפניה.
בניין 8.
בבניין זה פ' הפועל נטמעת ב-ت של הבניין, ובאחרונה מופיעה שדה בכל צורות הנטייה.
בניין 10.
הדיפתונג aw נשמר בנטיות הבניין, כך שהוא נוטה ברובו על דרך השלמים, למעט העבר הסביל.
שמות עצם.
שמות הפעולה של בניין הראשון חלקם באים בצורת השלמים, וחלקם, כמו במשקל העברי עֵלָה, באים בהשמטת פ' הפועל. דוגמה לכך היא המילה صِلة – קשר. בשם הפעולה בבניינים 4 ו-10 פ' הפועל הופכת ל-ي נחה בהשפעת הכסרה שלפניה, כך למשל إِيقَادٌ (הצתה) ו-إِسْتِيرَادٌ (יבוא). בבניין 8 פ' הפועל נטמעת ב-ت של הבניין כבשאר צורות הנטייה.
פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרנץ שטפן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Franz I. Stephan, Heiliger Römischer Kaiser 8 בדצמבר 1708 ננסי - 18 באוגוסט 1765 וינה) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה במשך 20 שנה מ-1745 ועד 1765.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
פרנץ שטפן נולד ב-8 בדצמבר 1708 ללאופולד, דוכס לורן ואליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ. פרנץ היה אף נצר לבית הבסבורג דרך סבתו אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה, שהייתה בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו כן היה לפרנץ קשר חזק מאוד עם אחותו אן שארלוט, נסיכת לורן.
חותנו, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העריך את משפחתו של פרנץ, אשר מלבד היותם בני משפחתו, הם אף שירתו את אוסטריה בהצטיינות. אחיו הבכור של פרנץ לאופולד קלמנט, נסיך הכתר של לורן, היה אמור להתחתן עם מריה תרזה בתו של קרל. לאחר מותו של לאופולד קלמנט, לקח קרל את פרנץ תחת חסותו, ואירס אותו עם מריה תרזה.
בשנת 1722 הובא פרנץ לווינה, ולכבוד כך מסר קרל השישי את דוכסות טשן ללאופולד אביו של פרנץ. בשנת 1729 מת לאופולד, דוכס לורן, ופרנץ ירש את דוכסות לורן ודוכסות טשן. בשנת 1731 עבר פרנץ טקס חניכה בבונים החופשיים בביתו של השגריר הבריטי בהאג, פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד. בהמשך, במהלך ביקור באנגליה, קיבל פרנץ דרגת "רב-בונה" בטקס שכונס במיוחד בבית הול הוטון בנורפוק, שהשתייך לראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול.
בשנת 1732 סידרה לו מריה תרזה את משרת הלורד-לוטננט בהונגריה, משום שרצתה אותו קרוב אליה. וביוני 1732 עבר פרנץ לפרשבורג לצורך תפקידו.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת תפסה את ההזדמנות לתפוס את דוכסות לורן, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה.
באוקטובר 1735 נחתם הסכם שלום, שחזר ואושרר באמנת וינה בנובמבר 1738, ובו הוחלט שדוכסות לורן תעבור לסטניסלאב לשצ'ינסקי, חמיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעוד פרנץ יוכר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי צרפת, ובנוסף, יקבל כפיצוי את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, שאותה ירש פרנץ רק בשנת 1737, לאחר מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
שלטונו.
לאחר מותו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והניצחון האוסטרי על מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, נחתם הסכם פיסן ב-13 בספטמבר 1745, ובו נבחר פרנץ לקיסר. בנוסף, שיתפה אותו אשתו מריה תרזה בשליטה בנחלותיה, שכללו את ארכידוכסות אוסטריה, ממלכת הונגריה, ממלכת בוהמיה, וממלכת קרואטיה.
את עיקר השליטה בקיסרות השאיר פרנץ לאשתו, אולם הוא לקח על עצמו את השליטה בענייני הכספים, והצליח לשקם את המשק האוסטרי שעמד על סף פשיטת רגל בעקבות מלחמת שבע השנים, ולהביאו למצב שבשנת 1780 הייתה האימפריה ההבסבורגית במצב הרבה יותר טוב מבריטניה וצרפת. פרנץ גילה גם עניין רב במדעי הטבע, וכן היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
פרנץ לא שמר אמונים לאשתו, והיה נואף בתדירות גבוהה, אחת מפילגשיו הייתה מריה וילהלמינה, נסיכת אאורספרג, שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
ב-18 באוגוסט 1765 נפטר פרנץ באופן פתאומי בחזרתו מהאופרה באינסברוק. הוא נקבר בקריפטה הקיסרית בווינה, ובנו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-12 בפברואר 1736 התחתן פרנץ עם מריה תרזה בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ורעייתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ובכך נוסדה שושלת הבסבורג-לורן. לפי המסופר, היו אלו נישואין מאהבה, ולא נישואי נוחות. לאחר נישואיה העניקה מריה תרזה לבעלה מעמד של עוצר משני על נחלותיה באוסטריה, תוך שהיא שומרת למעשה את מרבית הכח הפוליטי בידיה שלה. לאחר מותו של פרנץ, שינתה מריה את התנהלותה. מותו העציב אותה מאוד, ובחמש עשרה השנים שחלפו עד למותה לבשה בגדי אבלות.
מריה תרזה העמידה לפרנץ מספר גדול של צאצאים - שישה עשר, שחלקם מתו בגיל צעיר. כל בנותיהם של הזוג נקראו בשם "מריה" כשם ראשון ושם שני נוסף. הן נקראו כך על שם מריה הבתולה, שכן אשתו מריה תרזה הייתה קתולית אדוקה. למעשה, הבנות לא נקראו כלל "מריה" בחיי היום יום, אלא בשמותיהן השניים.
אופק (סדרת לוויינים)
המלחמה המוקדונית השנייה
המלחמה המוקדונית השנייה (ביוונית: Δεύτερος Μακεδονικός Πόλεμος) הייתה השנייה מתוך ארבע "המלחמות המוקדוניות" בין ממלכת מוקדון לבין הרפובליקה הרומית ובעלות בריתה. המלחמה פרצה בשנת 200 לפנה"ס כתגובה רומית לתוקפנותו של פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, ונמשכה עד שהוכרעה מוקדון בשנת 197 לפנה"ס בקרב קינוסקאפאלאי.
רקע.
בשנת 214 לפנה"ס פרצה "המלחמה המוקדונית הראשונה" בין מוקדון לרפובליקה הרומית. מלחמה זו הייתה שולית בחשיבותה, ומרבית הקרבות היו ימיים ולא חשובים. המלחמה הסתיימה ללא הכרעה כאשר שני הצדדים חתמו על שלום פויניקי. עם זאת, במלחמה זו החלה לראשונה להיות מורגשת נוכחותה של מעצמה חדשה בים התיכון, רומא.
לאחר החתימה על שלום פויניקי, חש פיליפוס כי השפעתה של מוקדון ביוון עומדת כעת במבחן קשה. פיליפוס, שהעסיק דרך קבע מרגלים באיטליה, למד עד מהרה כי לאחר שתסתיים המלחמה הפונית השנייה, לא יסתפקו הרומאים בהישגים החלקיים בזירת הבלקן. לא עברה שנה, והוא החל מתכונן למלחמה הבאה ברומא. עם זאת, למרות הכנותיו שכללו הכנת צי מלחמתי גדול, פיליפוס לא רצה לגרום לרומא למצוא תואנה למלחמה אתו, ועל כן נזהר לא לפגוע באחת מן המדינות החתומות על שלום פויניקי.
בעוד פיליפוס טרוד בצפון, התלקח סכסוך בין רודוס לבין מספר ערים בכרתים. הידיעות ששרדו אודות פרטי הסכסוך הן חלקיות, אולם ידוע שפיליפוס מיהר להתייצב לימין הערים הנלחמות ברודוס. הוא ראה במלחמה בים האגאי הזדמנות להחזיר את יוקרתו האבודה ולהגביר את השפעתו שם. הערים הכרתיות אשר לחמו ברודוס, מינו את פיליפוס כמפקד הראשי של הליגה האנטי-רודית. פיליפוס הפעיל לחץ כבד על הערים הכרתיות שעדיין צידדו ברודוס, ולאחר מכן כרת ברית עם שודדי ים אייטולים וספרטנים שהחלו להתנפל על אוניות רודיות. פיליפוס גם החליט להשיג תמיכה מבעל ברית חזק. מכיוון שקרתגו נאלצה לחתום על חוזה משפיל עם רומא (אשר הוליד את הביטוי "שלום קרתגו"), שתי בעלות הברית הפוטנציאליות שלו היו מצרים התלמיית והאימפריה הסלווקית. מצרים הציעה נישואין בין בנו של פיליפוס למלך הצעיר תלמי החמישי (אפיפנס), וכן הבטחה שפיליפוס יישאר נייטרלי במלחמה המתקרבת בין מצרים לאימפריה הסלווקית, אולם בתמורה לכך לא הציעה מצרים דבר, ופיליפוס פנה אל המלך הסלווקי אנטיוכוס השלישי (הגדול).