מדרום הסכסוך עם האימפריה העות'מאנית נמשך מאות שנים. רוסיה לקחה שטחים שהיו בידי העות'מאנים בעבר, כמו חצי האי קרים, והפכה למגינה הפוליטית החזקה של הנוצרים האורתודוקסים בבלקן, וגם לנוצרים בעבר הקווקז. התבוסה הגדולה ביותר בתולדות ההתרחבות הרוסית הגיעה במלחמת קרים (1854–1856), שכן הבריטים והצרפתים הגנו על שלמות האימפריה העות'מאנית. עם זאת, הצארים השיבו במידה רבה את הפסדיהם עד 1870.
מרכז אסיה.
מדרום-מזרח, רוסיה תפסה את השלטון בחלקים גדולים מהשטחים במרכז אסיה בה התגוררו מוסלמים ממוצא טורקי. אף על פי שחלק מהמתיישבים הרוסים נשלחו לקזחסטן, בדרך כלל אליטות מקומיות מובילות נותרו בשלטון כל עוד היה ברור שרוסיה שולטת במדיניות החוץ והצבא. הזרם המרכזי של ההתפשטות הגיע לבסוף לאפגניסטן באמצע המאה ה-19, מה שהוביל למשחק הגדול במלחמות חוזרות ונשנות נגד השבטים האפגניים והיה כרוך יותר ויותר באיומים נגד נגד הבריטים, שהיו נחושים להגן על אחזקותיהם הגדולות בתת היבשת ההודית.
המזרח הרחוק: סין ויפן.
לבסוף, ההתרחבות למזרח הרחוק, כאשר מתנחלים רוסים עברו למחוזות הכרייה והחקלאות בסיביר והשתלטו על שבטים מקומיים ובנו ערים, מבצרים, מחנות כלא לאורך הרכבת הטרנס-סיבירית. אוכלוסיית סיביר הכוללת הייתה רק מיליון וחצי מיליון בשנת 1800, אך הגיעה ל-9 מיליון בשנת 1914, מתוכם מיליון פושעים וגולים פוליטיים.
כדי לבנות נוכחות באוקיינוס השקט, תפסה רוסיה כ-400,000 מ"ר של שטח כמעט בלתי מיושב מידי שושלת צ'ינג בסין בשנים 1858–1860. היא שלחה מתיישבים ושבויים, כך שאחזקותיה מוולדיווסטוק צפונה לאורך ים יפן הגיעו ל-310,000 מ"ר בשנת 1897. רוסיה מילאה תפקיד כלכלי משמעותי מזרחה לאזורי שינג'יאנג ומנצ'וריה בסין, באמצעות אמנת סנקט פטרבורג (1881), הלוואות לממשלת סין, רשתות סוחרים, ובניית הרכבת המזרחית הסינית, סניף של הרכבת הטרנס-סיבירית, דרך מנצ'וריה לאוקיינוס. בינתיים, בסוף המאה ה-19, האימפריה היפנית התרחבה למנצ'וריה ובעיקר לקוריאה. היא הציעה עסקה לפיה לרוסים יהיה תפקיד שולט במנצ'וריה וביפן בקוריאה. הצאר, שבז ליפנים, סירב בבוטות. במלחמת רוסיה-יפן יפן הדפה את צבא רוסיה בקרקע והטביעה את צי אוניות הקרב הרוסיות הראשי. יפן השתלטה על קוריאה ועל המחצית הדרומית של הרכבת המזרחית הסינית.
ההתרחבות הרוסית הגיעה לצפון אמריקה, עם פעולות סחר קטנות בפרוות באלסקה, יחד עם מיסיונרים שנשלחו להרצות בפני הילידים. בשנת 1861 הפסיד הפרויקט כסף רב, החברה הרוסית-אמריקאית שניהלה את הסחר באזור ספג התנגדות של ממש מאנשי המושבות ולא ניתן היה להגן על השטחים מבריטניה. ברכישת אלסקה בשנת 1867 השטח נמכר לארצות הברית תמורת 7.2 מיליון דולר.
עד 1793.
הצאר היה מעצב מדיניות החוץ, לכן זו יכלה לעבור שינויים רבים לפעמים באופן רדיקלי ובן לילה. הדוגמה המפורסמת ביותר הגיעה כאשר בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, הקיסרית יליזבטה כמעט הרסה את פרידריך הגדול ששלט בממלכת פרוסיה ואז היא מתה לפתע. הצאר החדש פיוטר השלישי היה חברו של פרידריך, ששרד באופן בלתי צפוי וכינה אותו "נס בית ברנדנבורג" ובתקופה זו היחסים בין המדינות הלכו והתחממו.
היחסים עם שוודיה.
בימי הביניים התנהלו כמה מלחמות בין השוודים לרוסים ו-11 מלחמות התנהלו בין רוסיה לשוודיה מאז המאה ה-15. במלחמות אלה כוחות רוסיים עלו לרוב על השוודים, שלעיתים קרובות עמדו על מקומם בקרבות כמו נארווה (1700) וסוונסקסונד (1790) בשל הארגון הצבאי המוגבל של שוודיה.
הנושא המרכזי בשנים 1600–1725 היה המאבק בין שוודיה לרוסיה על השליטה בים הבלטי, כמו גם על השטחים סביבו. בסופו של דבר רוסיה יצאה המנצחת, ושוודיה איבדה את מעמדה כמעצמה מרכזית. בשנת 1610 צעד הצבא השוודי למוסקבה בפיקודו של יאקוב דה לה גארדי. בשנים 1623–1709, המדיניות השוודית, במיוחד תחת גוסטבוס אדולפוס (1611–1632) וקרל ה-12 (1697–1718), עודדה ותמכה צבאית באופוזיציה להגמוניה הרוסית המוסקבאית. גוסטבוס אדולפוס נלחם במלחמת אנגריה נגד רוסיה, שהסתיימה בשנת 1617 עם חוזה סטולבובו, שהדיר את רוסיה מהים הבלטי. התבוסה הדרמטית ביותר בשוודיה בשדה הקרב הגיעה בשנת 1709 בקרב פולטאבה, בניסיון להפקיר את מנהיג המרידה האוקראיני מזאפה.
פיוטר הגדול.
פיוטר הגדול (1672–1725) השתלט על רוסיה בשנת 1695. הוא הרחיב מאוד את שטחה של רוסיה תוך שהוא מקבל גישה לנמלים בים הבלטי, השחור והכספי. מפקדיו הרוסים היו אלכסנדר דנילוביץ' מנשיקוב ובוריס שרמטייב. לפני פיוטר, רוסיה הייתה מבודדת במידה רבה מענייני אירופה במונחים לא רק של צבא אלא של יחסים כלכליים ותרבותיים. אדמת המזרח הרחוקה והמסתורית זכתה להערכה נמוכה מהמשטר. פיוטר ראה את הצורך הדחוף בגישה לים הבלטי והקים קואליציות כדי לאתגר את הדומיננטיות השוודית שם. הצלחתו שינתה את תפקידה של רוסיה והפכה אותה לשחקנית משמעותית שיש להתחשב בה בענייני אירופה.
בשנת 1695 תקף פיוטר את הכוחות הטורקים ששלטו על נהר הדון. הוא נכשל מכיוון שחסר לו צי או מהנדסים מוכשרים לנהל מצור ולא הייתה לו אחדות פיקוד. הוא תיקן במהירות את הליקויים וכבש את אזוב בשנת 1696. בשנת 1697 נסע למערב אירופה ללמוד את שיטות הלחימה המודרניות. בשובו בשנת 1698 החל ברפורמה במדינה, והפך את רוסיה הצארית לאימפריה מודרנית תוך העתקת מודלים ממערב אירופה במטרה ליצור צבא וצי מקצועיים וחזקים, כמו גם בסיס כלכלי חזק. בתחילה הוא הסתמך על קצינים שכירים, בעיקר גרמנים. עד מהרה הוא בנה רשת של בתי ספר צבאיים ברוסיה כדי לייצר מנהיגות חדשה. המפעל החביב עליו ביותר היה בניית צי מודרני מהסוג שרוסיה מעולם לא הכירה עד אז.
בשנת 1700 פיוטר פתח במלחמת הצפון הגדולה עם ברית משולשת של דנמרק – נורווגיה, סקסוניה ופולין–ליטא. הם פגעו במתקפה משולשת על פרוטקטורט שוודיה של הולשטיין-גוטורפ השוודית ופרובינציות ליבוניה ואינגריה. קרל זכה בניצחונות מרובים אף על פי שהיה במיעוט מספרי גדול יותר. הוא הביס צבא רוסי גדול בהרבה בשנת 1700 בקרב נארווה. בשנת 1706 הכוחות השוודים בפיקודו של הגנרל קרל גוסטב רנסקניולד הביסו את הצבא המשולב של סקסוניה ורוסיה בקרב על פרוסטאדט. רוסיה הייתה כעת המעצמה העוינת היחידה שנותרה.
לאחר מכן, המצעד של קרל למוסקבה זכה להצלחה ראשונית כאשר הניצחון בא בעקבות הניצחון המשמעותי בקרב הולובצ'ין בו הצבא השוודי הקטן הביס צבא רוסי כפול מגודלו. המערכה הסתיימה באסון, כאשר צבא שוודיה ספג אבדות כבדות לכוח רוסי הגדול מפי שניים מגודלו בפולטבה, ואחריו הכניעה בפרבולוצ'נה. קרל בילה שנים בניסיונות חסרי תועלת להחזיר את השלטון השוודי לאזורים הללו; אך רוסיה הייתה כעת דומיננטית יותר בים הבלטי.
היחסים עם בריטניה, 1553–1792.
ממלכת אנגליה ורוסיה הצארית כוננו יחסים בשנת 1553 כאשר הנווט האנגלי ריצ'רד קנצלר הגיע לארכנגלסק, כשאיוואן האיום שלט ברוסיה. בשנת 1555 הוקמה חברת מוסקבה, שהחזיקה במונופול על הסחר בין אנגליה לרוסיה עד 1698.
משנות 1720 פיוטר הזמין מהנדסים בריטים לפטרבורג, מה שהוביל להקמתה של קהילת סוחרים יוצאת אנגליה קטנה אך משפיעה מסחרית בשנים 1730–1921. במהלך סדרת המלחמות האירופיות במאה ה-18, שתי האימפריות מצאו את עצמן כבעלות ברית אך גם אויבות. שתי המדינות נלחמו באותו צד במהלך מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748). הן היו בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763), אם כי לא התעמתו זו עם זו בשום קרב.
סוגיית אוצ'קוב.
ראש הממשלה ויליאם פיט הבן נבהל מההתרחבות הרוסית בחצי האי קרים בשנות 1780 על חשבון בעלת בריתו העות'מאנית. הוא ניסה להשיג תמיכה בפרלמנט בביטולו. בשיחות שלום עם העות'מאנים סירבה רוסיה להחזיר את מבצר המפתח אוצ'קוב. פיט רצה לאיים בתגמול צבאי. עם זאת שגריר רוסיה סמיון וורונצוב ארגן את אויביו של פיט ופתח במסע להשפיע על דעת הקהל. פיט זכה בהצבעה בצורה כה מצומצמת עד שהוא וויתר כאשר וורונצוב הבטיח את חידוש האמנה המסחרית בין בריטניה לרוסיה.
עידן נפוליאון: 1793–1815.
במדיניות חוץ, הקיסר אלכסנדר הראשון שינה את עמדתה של רוסיה ביחס לצרפת ארבע פעמים בין 1804 ל-1812 מנייטרליות, להתנגדות ולבעלת ברית. בשנת 1805 הצטרף לבריטניה במלחמת הקואליציה השלישית נגד נפוליאון. לאחר התבוסה המסיבית של צבאות רוסיה ואוסטריה בידי נפוליאון בקרב אוסטרליץ בשנת 1805, האשימה התעמולה הרשמית הרוסית את האוסטרים והדגישה את עליונותו המוסרית של אלכסנדר הראשון. הוא החליף צד והקים ברית עם נפוליאון על ידי חוזה טילזיט (1807) והצטרף למערכת החרמים הכלכליים של נפוליאון נגד בריטניה. הוא ונפוליאון מעולם לא יכלו להסכים, במיוחד לגבי פולין, והברית קרסה עד 1810. הניצחון הגדול ביותר של הקיסר הגיע בשנת 1812 כאשר פלישתו של נפוליאון לרוסיה התבררה כאסון מוחלט עבור הצרפתים. היוזמה פנתה לעבר הפיכת השניים לבעלות הברית. צבאות רוסים הצטרפו לצבאות אחרים כדי להדוף את הצרפתים, לכבוש את פריז ולאלץ את נפוליאון להתפטר בשנת 1814.
במסגרת הקואליציה המנצחת נגד נפוליאון רוסיה זכתה לשלל בפינלנד ובפולין בקונגרס וינה בשנים 1814–1815. הקיסר השתתף והיה מעורב עמוק בהתגוששות הדיפלומטית על גורלות פולין, סקסוניה וממלכת נאפולי. הוא סייע בכינון בריתות שהביסו את ניסיונו של נפוליאון להחזיר את השלטון בשנת 1815 ועזרו לטפח רוח של שיתוף פעולה בין המנהיגים השמרנים של בריטניה, צרפת, אוסטריה ופרוסיה. הרווח הטריטוריאלי העיקרי היה השליטה בפולין, אותה הפך נפוליאון למדינה עצמאית. הצאר הפך למלך פולין (בהתחלה) ואפשר לו אוטונומיה ניכרת.
הממלכה המאוחדת.