נולד בסלוניקי בשנת ה'תרמ"ב (1882) לבוליסה והרב רפאל חביב, ששימש כדיין בעיר, נצר למשפחת רבנים מפורסמת בסלוניקי המתייחסת עד לרבי יעקב בן חביב ובנו רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח). למד בבית הספר "תלמוד תורה", שבו שילבו לימודי קודש עם לימודי חול ושפות, ולאחר מכן בישיבת בית יוסף אצל הרב חננאל הכהן בן ארדוט והרב שלמה ציון.
עם סיום לימודיו, נשא את חנה בתו של גבריאל אלמושנינו, אחד מעשירי הקהילה הגדולים, אשר הקים עבורו ישיבה סמוך לדירתו, שבה למדו פרחי רבנות רבים, ורכש עבורו ספרייה עשירה. בספרייתו אסף ספרים עתיקים וכתבי יד נדירים, והיא כללה אלפי כותרים. לפרנסתו, עסק בהנהלת חשבונות ובניהול הקדשו של הרב חיים (חיימוג'ו) קובו, שכלל ישיבה ובית מדרש לרבנים בשם "אור החיים". בשנת 1925 נבחר למלא באופן זמני (עד שימצא רב אקדמאי) את מקומו של רבה הראשי של העיר, במקום הרב עמנואל ברודו שנפטר באותה השנה, חרף אי-רצונו לשאת בתפקיד. בנוסף לתפקידי הרבנות הרגילים, הוא גם בחן את תלמידי החכמים שנשלחו לשמש כרבנים, שוחטים ומוהלים בקהילות הבלקן השונות, את משגיחי כשרות היין והחלב ואת החזנים בבתי הכנסת. הוא ביקר בבתי הספר היהודיים ובחן את התלמידים במקצועות הקודש ובעברית. תמך בקרן קיימת לישראל ובפעילות הציונית בקרב יהודי יוון. הוא עמד בקשרים עם רבני ארץ ישראל, ובפרט עם הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל שכיהנו כרבנים בסלוניקי, ולאחר "פרשת הכותל" בשנת ה'תרפ"ט, שלח מכתב רשמי לממשלת בריטניה ולחבר הלאומים על כך. תפקידו הרשמי כרבה של סלוניקי נגמר בשנת 1929, ולאחר מכן התמנה הרב ד"ר צבי קורץ מגליציה לתפקיד, כאשר הרב חביב משמש ממלא מקומו באופן רשמי, אך בפועל המשיך לקחת חלק פעיל בהנהגתה הרוחנית של יהדות סלוניקי, שרבים מהם העדיפוהו, בהיותו רב מסורתי ומבני סלוניקי, על פני רב אשכנזי משכיל, והוא נחשב בעיני רוב היהודים כרבה. אחיו הרב יעקב שימש כדיין בעיר.
עוד באחד מנאומיו ב-1933, סמוך לעליית הנאצים לשלטון, אמר רבי חיים חביב:
עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1941, הוחרמה ספרייתו העצומה והועלתה באש על כתבי היד העתיקים והנדירים שבה, בגטו היהודי בעיר. בין הכתבים נשרף גם כתב היד של ספר השו"ת שכתב. הנאצים הכריחוהו להשתתף בוויכוחים תאולוגיים, שלוו בעלבונות ובזיונות אישיים, ולעבוד עבודות מפרכות. המפקד היהודי של גטו "ברון הירש", ויטל חסון, הורה לגלח את זקנו לעיני 2000 תושבי המחנה, והכריחו לטאטא את הרחוב. בנו רפאל נפטר ממחלה בגטו.
בקיץ 1943, נשלח יחד עם רעייתו, בתו מתילדה ושאר יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו. על אף שהוצע לו למלט את עצמו מההשמדה, בחר לצעוד בראש עדתו תוך עינויים קשים אל המוות. בנו גבריאל ובתו אסתר עלו לארץ ישראל לפני השואה.
על שמו נקרא בית הכנסת "היכל רבי חיים חביב" ליוצאי סלוניקי בשכונת קריית אליעזר בחיפה, רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים, וספרייה ביישוב אלון מורה.
בארה של מרים (פירושונים)
חווייה חוץ גופית
אניטה מורג'אני
אניטה מורג'אני (באנגלית: Anita Moorjani; נולדה ב-16 במרץ 1959) היא סופרת, מחברת רב המכר "מתה להיות אני", דוברת, ויועצת בין-תרבותית לתאגידים בינלאומיים. בשנת 2006, לאחר שסבלה מסרטן סופני במשך כארבע שנים, תפקוד איבריה של אניטה קרס והיא נכנסה לתרדמת. היא הייתה בתרדמת במשך 30 שעות. היא הובהלה לבית החולים, כאשר הרופאים העריכו כי נותרו לה מספר שעות לחיות, שם היא טוענת שנכנסה לעולם הבא במהלך חוויית סף מוות (NDE) שחוותה. לאחר חוויית ה-NDE, החלימה בתוך ימים ספורים וסיפרה כי במהלך החוויה הבינה כי הסיבה לסרטן הייתה שלא הייתה לה אהבה לעצמה ולכן ידעה שכשתחזור ההחלמה תהייה מהירה.
קורות חיים.
שנים ראשונות.
נולדה בשם אניטה שאמדסאני להורים הודים, הארגוֹבִּינד (אבא) ונילוּ (אמא) שאמדסאני בסינגפור. זמן קצר לאחר לידתה עברה משפחתה לסרי לנקה, וכשהייתה בת שנתיים עברו להונג קונג, שם גדלו היא ואחיה הבכור אנוּפּ. אניטה ואחיה למדו בבתי ספר בריטיים. מורג'אני סיפרה שכבת מיעוטים, הייתה לעיתים קרובות קורבן לבריונות בבית הספר. עקב הרקע המולטי-תרבותי, גדלה מורג'אני כילדה רב-לשונית, הדוברת סינדהי (שפה הודית), קנטונזית (ניב של סינית) ואנגלית.
חוויית סף מוות.
בפברואר 2002, בעודה חיה ועובדת בהונג קונג, מורג'אני אובחנה בלימפומה ממארת לאחר מציאת גוש בצווארה. בתחילה, דחתה מורג'אני טיפולי רפואה קונבנציונלית. היא הייתה עדה למספר אנשים קרובים לה שנפטרו מסרטן, כולל אחיה, גיסה, והחברה הטובה ביותר שלה, למרות טיפולים קונבנציונליים נרחבים. במהלך החודשים הבאים, התנסתה מורג'אני במגוון שיטות ריפוי אלטרנטיבית, אך ללא הועיל. לאחר מכן היא עברה כמה טיפולי סרטן קונבנציונליים. אך, למרות כל הטיפולים, הרופאים הודיעו לה ולמשפחתה את זה, כי "מאוחר מדי" ואין אפשרות להציל את חייה. הלימפומה התפשט בכל גופה וכבר שלחה גרורות בכל גופה. למורג'אני כבר היו גידולים רבים בגודל של כלימון בכל פלג הגוף העליון, מצווארה עד הבטן. הגוף שלה כבר לא היה יכול לספוג מזון, הריאות שלה היו תמיד מלאות בנוזל ונוקזו בקביעות, והיא הייתה מחובר ברציפות לצינור חמצן. ב-2 בפברואר 2006, היא נכנסה לתרדמת עמוקה. הרופאים הודיעו למשפחתה שגופה היה בכשל מערכתי כולל ואלו השעות האחרונות של חייה.
מורג'אני התעוררה מהתרדמת כשלושים שעות מאוחר יותר, וסיפרה על חוויה חוץ גופית בה קיבל את פניה אביה המנוח וחברתה הטובה שנפטרה מסרטן, הם אמרו לה שלא הגיע הזמן שלה למות. במהלך אותן 30 שעות, חוותה מורג'אני חוויה עם מאפיינים רבים של חוויית סף מוות, ובנוסף פרטים הייחודיים לה. מורג'אני סיפרה כי במהלך חווייתה התנגדה באופן נחרץ לחזור לגופה החולה ולסבל של הגוף הפיזי, אבל אביה וחברתה עודדוה, ואמרו לה שהיא צריכה לחזור, כדי "לחיות את חייה ללא מורא". היא תיארה שבמהלך החוויה התברר לה כי הסיבה לכך שהיא חולת סרטן נעוצה בחוסר אהבה שלה כלפי עצמה וממילא כשתחזור עם ההבנה הזו לגופה, תחלים מהרה.
לאחר היציאה מהתרדמת, מורג'אני חוותה ריפוי ספונטני (Spontaneous remission). בתוך 4 ימים בלבד הגידולים שלה התכווצו ללא כל טיפול (שכן על פי הרופאים לא היה גופה מסוגל לעמוד בטיפול כלשהו) בכ-70%, בתוך חמישה שבועות, כבר הייתה ללא כל זכר לסרטן, ולאחר בדיקות מקיפות שוחררה מבית החולים, אף על פי שנדרשה לכמה חודשי פיזיותרפיה כדי להחזיר לה את הכוח ויכולת השימוש בשריריה שהתנוונו.
קריירה כמנחה ויועצת.
זמן קצר לאחר אותה החלמה פלאית, החלה מורג'אני לשתף את הסיפור שלה, ואת התובנות שעלו מחוויית ה-NDE באינטרנט. היא הגישה את תיאור החוויה המפורט של ה-NDE למכון המחקר של חוויות סף-מוות (NDERF), אתר המכון מנוהל על ידי האונקולוג ד"ר ג'פרי לונג. NDERF הוא אתר המוקדש למחקר NDE ובתוך כמה שעות מהגשת הסיפור, יצר לונג עמה קשר ותחקר אותה כדי לאמת את התיק, ולאחר שהשתכנע פורסם הסיפור שלה בדף הבית של אתר האינטרנט שלו, משום שהרגיש שהחווייה שלה הייתה "exceptional NDE". אף על פי שב-NDERF יש אלפי סיפורי NDE, סיפורה של מורג'אני הפך ויראלי, ויצר עניין גדול בקנה מידה בינלאומי.
זמן קצר לאחר החלמתה, הציג האונקולוג שלה את מקרה ההחלמה הפלאי באוניברסיטת הונג קונג, ולאחר מכן הפגיש אותה עם ראש המחלקה למדעי ההתנהגות. היא הוזמנה כמרצה קבועה לסגל ולסטודנטים, כדי לדבר על נושאים כמו עמידה מול המוות, מול אבחנה של מחלה סופנית, התמודדות עם סרטן, איך לתמוך במישהו עם מחלה סופנית, פחד, מתח ממחלה, וכן הלאה.
ככל שעבר הזמן צבר הסיפור שלה עוד עניין ופרסום, ואנשים מכל רחבי העולם החלו ליצור איתה קשר דרך NDERF באתר ושאלו שאלות על ה-NDE, וחיפשו ייעוץ והדרכה. כדי לענות על הדרישה היא הקימה אתר אינטרנט משלה, ומהרה הגיעה למצב של מאות מיילים בשבוע מאנשים שרוצים לדעת יותר על החוויה שלה או איך להתמודד עם המחלה ועל נושאים אחרים שלה ניסיון רלוונטי בהם.
הסיפור שלה הגיע לתשומת לבם של הסופר ד"ר וויין דייר, אשר קישרה עם בית ההוצאה לאור "היי האוס" שהציע לה לכתוב יחד ספר.
הספר "מתה להיות אני" פורסם במרץ 2012, ושבועיים לאחר השקתו כבר נרשם כרב-מכר של הניו יורק טיימס. מורג'אני הוזמנה להיות ב-PBD מיוחד על ידי וויין דייר שכותרתו "הרצונות", והתראיינה בערוצי תקשורת רבים בעולם. "מתה להיות אני" מכר לאחר מכן מעל מיליון עותקים ברחבי העולם, ותורגם למעל 40 שפות.
כמחברת של Hay House, אניטה מרצה ברחבי העולם המו"ל שלה והרצאות וכנסים כגון אני יכול לעשות את זה ומעבירה סמינרים לקהלים גדולים בכנסים כגון UPLIFT ו-TEDx.
ב-15 באפריל 2015, דווח כי רב המכר "מתה להיות אני" כבר עבר הסכם הפקה פוטנציאלי לסרט עם המפיק עטור הפרסים רידלי סקוט.
בינואר 2016, משך המקרה של מורג'אני את תשומת הלב של Dr. Oz שבחן את פרטי התיק הרפואי שלה, ולאחר מכן הזמין אותה לתוכנית שלו.
סיפורה של משימה
סיפורה של משימה (ברוסית: История одного назначения) הוא סרט דרמה רוסי עטור שבחים בבימויה של אבדוטיה סמירנובה. בכיכובם של אלכסיי סמירנוב, יבגני חאריטונוב, פיליפ גורביץ' ואירינה גורבאצ'ובה.
צילומי הסרט נערכו בסנקט פטרבורג והוא יצא להפצה נרחבת בבתי הקולנוע ברוסיה החל מה-6 בספטמבר 2018. הסרט הוקרן בישראל בהקרנה מיוחדת בתיאטרון גשר, ב-2 בנובמבר 2018 במסגרת פרויקט ימי קולנוע רוסי.
תקציר עלילת הסרט.