הדתות הגדולות ביותר בחונאן הן בודהיזם סיני, דאואיזם והדת הסינית העממית. על פי הסקרים שנעשו ב-2007 וב-2009, 0.77% מהתושבים בחונאן הם נוצרים.
מג'וריזציה
אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה
טובה פירון
טובה פִירוֹן (15 באפריל 1911 - 2 ביוני 1999) הייתה שחקנית וזמרת בתקופת היישוב.
ביוגרפיה.
פירון נולדה בשנת 1911 למרדכי ורבקה פירון, במשפחה בת ארבעה ילדים ברוסיה. עלתה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 וסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה. פירון שיחקה בתיאטראות "הקומקום" ו"המטאטא". היא נסעה ללונדון ללמוד משחק וב-1930 סיימה בהצטיינות את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנות הבמה בלונדון. כעבור זמן קצר נסעה שוב לבריטניה והתקבלה לתיאטרון בקיימברידג'. בראשית שנות ה-30 נישאה לאיש תיאטרון בריטי, ג'ורג' באייט (Bayat), והשניים היו הורים לבן, דוד. השניים נפרדו כעבור מספר שנים וב-1939 שבה לארץ עם בנה.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה ללהקת שחקנים ונשלחה על ידי "שירות הבידור הצבאי הלאומי" של הצבא הבריטי להופיע בשירים רוסיים בפני חיילי בעלות הברית באיטליה. באחת מנסיעותיה בכבישי איטליה נתקלה בחיילי הבריגדה היהודית, שמעה את שירתם העברית והחלה לשיר בפניהם בעברית. בזאת הפכה מזמרת "רוסית" לזמרת עברית. הופיעה גם בפני שארית הפליטה. כשחזרה לארץ הופיעה על במת התיאטרון לי-לה-לו.
פירון נהגה לשיר שירים רוסיים רומנטיים בתרגום עברי. שירה המפורסם ביותר היה "תכול המטפחת", בתרגומו של אברהם שלונסקי, מהשיר המקורי ברוסית מאת המשורר היהודי-רוסי יאקוב (קובה) גאליצקי, בלחן של המלחין היהודי-פולני יז'י פטרסבורסקי. פירון הייתה הראשונה שביצעה את השיר, שבוצע בשנים הבאות על ידי זמרים אחרים, ביניהם אריק איינשטיין.
בתקופת מלחמת העצמאות הופיעה טובה פירון בפני חיילי צה"ל בחזיתות. לאחר המלחמה עבדה כמורה לאנגלית וגם הופיעה בתפקידי משנה במספר הפקות. ב-1967 השתתפה בסרטו של אורי זוהר, "שלושה ימים וילד".
בשנת 1977 הופיעה טובה פירון במותחן הפוליטי "קשר הדבש", בבימויו של יעוד לבנון, על פי תסריט של אריה קרישק. פירון ביצעה בסרט את להיטה הנודע "שן בני שן במנוחה". הסרט זכה במקום ראשון בתחרות סרטי עלילה באותה שנה. ב-1979 השתתפה בשני סרטים: "פרשת וינשל", בבימויו של אברהם הפנר, ו"רגעים" בבימויה של מיכל בת-אדם. ב-1986 השתתפה בסרט "אלכס חולה אהבה".
טובה פירון העלתה את זיכרונותיה על הכתב בשני ספרים: "Good Bye פיקאדילי" ו"זמרת תל אביב הקטנה".
נפטרה ב-1999 ונקברה בבית העלמין ירקון. הותירה אחריה את בנה, דוד (1933-2012), ושלושה נכדים.
מרדכי עמנואל נח
אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (או בראשי תיבות: אט"ל) הוא אגף בזרוע היבשה של צבא הגנה לישראל, הגוף האחראי למתן מענה טכנולוגי ולוגיסטי לקיומו, לכשירותו ולמילוי משימותיו של הצבא ובפרט: לדאוג לבניין מחנות קבע ובסיסים, לציוד, לשינוע החיילים ויחידות הצבא, תשתית בריאותית, תזונת החיילים, אחזקה ודלק לצי הרכב המנהלתי והקרבי של צה"ל, כל זאת בעתות שגרה וחירום.
האגף הוא הגלגול החמישי של אגף האפסנאות (אג"א), שהפך ב-1972 ל"אגף האספקה" וב-1997 לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). בתחילת שנת 2006, במהלך הארגון-מחדש שהוביל הרמטכ"ל דאז דן חלוץ בצה"ל, הפך אט"ל לאגף הלוגיסטיקה, הרפואה והמרכזים (אלר"ם). במהלך שנת 2008, כתוצאה מלקחי מלחמת לבנון השנייה בוטל הארגון, והוקם מחדש ושב לשמו הקודם - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). ב-2016 הוכפף האגף לזרוע היבשה.
התג שהיה לאגף עד שנת 2016 (עד שהוכפף לזרוע היבשה) עוצב במהלך השינוי שיזם הרמטכ"ל דן חלוץ, ונשאר לשמש כתג האגף עד איחוד האגף לזרוע היבשה. תג זה הוא הראשון שעוצב על ידי חיילת בשירות, מיטל זילברמן, ששירתה כמעצבת גרפית ביחידה ולא על ידי גוף חיצוני.
ראש אט"ל הנוכחי הוא האלוף מישל ינקו.
היסטוריה.
הקמתו של האגף (בשמו דאז: "אגף אפסנאות", או בקיצור: אג"א) הייתה בפברואר 1948. בתחילת דרכו של צה"ל השליטה על הלוגיסטיקה והאפסנאות הייתה ריכוזית מאוד ונשלטה כמעט לגמרי על ידי המטכ"ל, שהעמיד את המשאבים לרשות הגדודים והחטיבות כגון אמצעי תחבורה, דלק, חומרי בנייה, ומזון בקיצוב קפדני ביותר. במהלך מלחמת העצמאות, עם התארגנות המערך הלוחם, התפתחה הלוגיסטיקה בהם, כדי לפתור את הבעיות הלוגיסטיות השונות שהתעוררו בהם. אחריהם, בהדרגה, התפתח המערך האפסנאי המטכ"לי. בשנותיו הראשונות, התבסס אגף האפסנאות על ידע שהביאו עימם חייליו הראשונים – יוצאי הצבא הבריטי ואנשי הבריגדה היהודית. מבנהו של אגף האפסנאות, כמו גם של המערך הלוגיסטי כולו, הועתק באופן מדויק מן הדגם של הצבא הבריטי. אף הטפסים והעגה נלקחו מן הצבא הבריטי.
בעשור הראשון של מדינת ישראל, צה"ל חווה שינויים והתעצמות רבה. כך גם אגף האפסנאות, שאורגן במסגרת שתי מחלקות: מחלקת הארגון ומחלקת התחזוקה. כל מחלקה כללה מספר ענפים. מחלקת הארגון הייתה אחראית על קביעת תקנים ותוכניות הצטיידות, לביקורת ולקביעת נהלים ומערך ההדרכה. מחלקת התחזוקה הייתה אחראית להפעלה של המערך הלוגיסטי באמצעות חיל ההספקה וההובלה (כיום חיל הלוגיסטיקה), חיל החימוש והציוד וחיל הטכנאים. ב-1950 פורק חיל חימוש וציוד וכל נושא הציוד הוﬠבר לחיל הספקה וכל נושא החימוש הוﬠבר לחיל טכנאים שהחליף את השם לחיל חימוש ב-1953. ב-1951 חיל הספקה ותובלה התפצל לחיל הספקה וחיל הובלה. ב-1953 אחריות ﬠל מﬠרך התובלה חזרה לחיל הספקה.
במסגרת צוות תכנון מטכ"לי מיוחד שהוקם בסוף 1952 והתבקש לבחון את מערך הכוחות של צה"ל ולגבש תוכנית לבניית סדר הכוחות הרצוי, התנהלו ויכוחים סוערים בדבר חלוקת האחריות והסמכויות בין אג"א והחילות הכפופים לו ובין אג"א ומשרד הביטחון. היו שקראו לרכז את כל הרכש במשרד הביטחון. לבסוף ניצחה התפישה ההפוכה, שעוצבה על ידי בן-גוריון לפיה צה"ל הוא זה שקובע את צרכיו ואת סדר העדיפויות שלו, ועל משרד הביטחון לספקם בהתאם למגבלות התקציביות.
ב-2016 הוחלט לאחד את אט"ל עם זרוע היבשה.
מבנה ארגוני.
מבנה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), מפקדות קציני החיל הראשיים העוסקים בבניין-הכוח שבתחום מקצועיותם, מרכזים לוגיסטיים ויחידות עצמאיות אחרות. המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מפקד אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף. חטיבת הלוגיסטיקה מאגדת מספר מחלקות, כאשר כל אחת מהן עוסקת בתחום ניהולי אחר, ויחדיו הן מפקחות, מבקרות ותומכות במרכזים הלוגיסטיים של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. בראשות כל מחלקה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. המרכזים הלוגיסטיים כפופים לראש האגף, וכל אחד מהם אחראי על תחום ביצועי אחר: מזון, דלק, תחמושת, רפואה וכו'. בראשות המרכזים עומד קצין בדרגת אלוף-משנה או סגן-אלוף. חלקם הגדול של המרכזים הלוגיסטיים אוחדו במסגרת פרויקט המרה"ס (מרכז הספקה אחוד). את המרכזים הלוגיסטיים מתפעלים החיילים המשרתים בחילות אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה: חיל הרפואה, חיל הטכנולוגיה והאחזקה וחיל הלוגיסטיקה. בראשות כל אחד מחילות אלו עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
רדיו טלסקופ
ר'סאן כנפאני
תוכנית החלל הסובייטית
בבוקר 4 באוקטובר 1957 הפתיעה ברית המועצות את שאר העולם עם שיגורו של הלוויין הראשון בעולם - ה"ספוטניק 1". השנים הראשונות של המרוץ לחלל התאפיינו ברצף הישגים של ברית המועצות: הלוויין הראשון בחלל, בעל החיים הראשון בחלל, חלליות לא-מאוישות ראשונות לירח, למאדים ולנוגה, האדם הראשון בחלל - יורי גגארין, ריחוף ראשון של אדם מחוץ לחללית (אלכסיי ליאונוב) ועוד. שיגורים אלו לחלל נערכו מבסיס
קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן בדרומה של ברית המועצות.
במהלך שנות ה-60 הייתה ברית המועצות במירוץ חלל צמוד עם ארצות הברית, ששיאו היה נחיתתם של ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין על הירח, בחללית "אפולו 11" ב-20 ביולי 1969. ברית המועצות עצמה התכוונה להנחית קוסמונאוטים על הירח, אולם גורמים שונים, ניהוליים, כספיים וטכנולוגיים, מנעו ממנה השגת מטרה זו.
לאחר הנחיתה המאוישת על הירח, הפנתה ברית המועצות את מאמציה בתחום החלל לפעילות מאוישת לזמן ארוך במסלול נמוך סביב כדור הארץ. במסגרת מאמצים אלה, נבנו על ידי הרוסים שמונה תחנות חלל שונות, ושוגרו למסלול סביב כדור הארץ. במהלך השנים שהו בתחנות החלל הסובייטיות כ-200 בני אדם, החל ברוסים, דרך קוסמונאוטים אורחים ממדינות הגוש הקומוניסטי וכלה בביקורים של אסטרונאוטים אמריקניים על סיפון תחנת החלל הרוסית "מיר".
בעוד האמריקנים מתמקדים במעבורת החלל, שכללו הרוסים עוד ועוד את יכולותיהם בפיתוח חלליות חד-פעמיות מאוישות מדגמי סויוז, הנישאות על טילים הנקראים אף הם "סויוז". בשלושה מרכזי שיגור שהעיקרי בהם הוא קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, והאחרים הם קוסמודרום פלסצק שבצפון רוסיה וקוסמודרום סבובודני שבסיביר, משגרים הרוסים לוויינים לכל דורש. כך למשל שוגר הלוויין הישראלי עמוס 2 בשנת 2003.
החלליות מדגם סויוז משמשות כאמצעי העיקרי להובלת נוסעים לתחנת החלל הבינלאומית, בייחוד בתקופה שבה קורקעו המעבורות האמריקניות בעקבות אסון הקולומביה.
ערב שירי לוחמים
ערב שירי לוחמים הוא אירוע תרבות שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ערב שירי לוחמים מבוסס על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים.