ב-1966 במלאת 20 שנים ליסוד הנקודה, שחזרו חברי אורים את העלייה על הקרקע והקימו בערב אחד צריף, אוהלים, מגדל שמירה וגדר ביטחון באתר העלייה על הקרקע. לציון האירוע והאתר הם הותירו במקום אבן עליה חקוק "באנו אליך הנגב, כאן עלתה על הקרקע קבוצת אורים, במוצאי יום הכפורים תש"ז 6.10.1946, עם התיישבות 11 הנקודות בנגב". האבן מוקפת במספר אבנים ונמצאת בשטח חולי. מכאן עברו ראשוני המתיישבים לנקודת הקבע שתוכננה להם, הנמצאת כ-1.4 ק"מ ממזרח לנקודת העלייה על הקרקע, ושם הוקם בית הביטחון של אורים הישנה.
מצפה גבולות.
מצפה גבולות הוא האתר אליו עלה לראשונה קיבוץ גבולות, במסגרת עליית שלושת המצפים - שלוש תחנות ניסיוניות בנגב, במאי 1943. בנייני המצפה נבנו בלבני בוץ (אדובה), כולל חומה שהקיפה את הנקודה. ב-1949, לאחר שמייסדיו עזבו את הנקודה ועברו לקיבוץ חצור, הוקם קיבוץ גבולות מחדש, כקילומטר אחד מצפון למצפה גבולות, ומבני המצפה ננטשו. ב-1983 שוחזרו מבני המצפה והחומה. ב-1996 הוקם במקום מרכז מבקרים והאתר הוכרז כאתר לאומי. במקום, מלבד שחזור האתר ההיסטורי, מוצג גם סיפור צינור המים לנגב ומשוחזרים מאפייה מימי מלחמת העצמאות ומפעל לליטוש יהלומים. כמו כן, מוצגים במקום כלים חקלאים עתיקים.
בית הביטחון של מבטחים.
נמצא בין חממות שבין מושב פרי גן ומושב שדה ניצן, במקום בו הוקם קיבוץ מבטחים ב-7 בפברואר 1947 כקיבוץ של תנועת העובד הציוני. בנקודה הוקמו מספר בתי מגורים ובית ביטחון בדגם שהוקם גם באורים הישנה ובצאלים. ב-22 באפריל הותקף הקיבוץ על ידי טנקים בריטים לאחר שאנשי הקיבוץ סירבו לשתף פעולה עם הבריטים באיתור משאית השייכת לערבים. 6 פגזים, מתוך עשרות שנורו לעבר הנקודה, פגעו בבית הביטחון. בהתקפה נהרג אחד מחברי הקיבוץ. לאחר מלחמת העצמאות נעזב הקיבוץ ומבנה בית הביטחון הוא השריד היחידי מנקודת ההתיישבות. ב-1950 נוסדה מבטחים מחדש, הפעם כמושב על ידי עולים מכורדיסטן. מקומו הנוכחי, כ-4 ק"מ מצפון מערב לבית הביטחון. ב-1982 הוכרז בית הביטחון של מבטחים כאתר לאומי.
Sublime Text
ולטר לנטיין
ולטר דייוויד אלכסנדר לנטיין (; 15 ביולי 1899 – 24 ביוני 1955) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר התפרסם בשל פיקודו על הצ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
לנטיין נולד ב-15 ביולי 1899 בעיר יאנגון שבבורמה הבריטית. אביו בנג'מין לנטיין, היה שופט. אחיו צ'ארלס היה אדמירל בצי הבריטי אשר התפרסם בשל פיקודו על הספינה אה"מ גורקה. ב-2 באוקטובר 1918 התגייס לצבא הודו הבריטית והוצב כלוטננט שני בגדוד הגורקה ה-4 (הנסיך מוויילס). בשנת 1919 הוא לחם במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית. בין 1919-1924 הוא מילא תפקידי מטה שונים בבורמה ובהודו, ובין 1935-1936 למד במכללה צבאית בבריטניה. בשנת 1938 לסגן אחראי האפסנאות הכללי של צבא הודו הבריטית, והחזיק בתפקיד עד 1941. בין 1941-1942 היה מדריך במכללה צבאית בהודו.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 הוא מונה למפקד גדוד ברובאי גורקה. הוא השתתף בשלב הראשון של המערכה על בורמה, והתבלט באומץ לבו במהלך הנסיגה הבריטית מבורמה להודו. בשנת 1943 הועלה לדרגת בריגדיר ומונה באופן זמני כמפקד הבריגדה ההודית ה-63 אשר הוצבה באימפהל. ב-31 במרץ של אותה שנה בחר בו ארצ'יבלד וייוול (מפקד פיקוד הודו) כדי לפקד על הבריגדה ההודית ה-111. בריגדה זו נועדה להיות בריגדת צ'ינדיטים בדומה לבריגדה ההודית ה-77 שבאותה העת שהתה בתוככי בורמה במסגרת מבצע בד ארוך. הבריגדה ה-111 הוקמה ללא ידיעתו של הוגה רעיון הצ'ינדיטים אורד צ'ארלס וינגייט, ווויוול תכנן להשתמש בשתי הבריגדות לסירוגין במהלך שנת 1944. בנובמבר של אותה שנה נכללה הבריגדה שתחת פיקודו של לנטיין במסגרת הדיוויזיה ההודית ה-3 אשר הייתה תחת פיקודו של וינגייט ואיגדה תחתיה את כל יחידות הצ'ינדיטים בבורמה.
לנטיין פיקד על הבריגדה שלו במהלך מבצע יום חמישי, וכאשר ב-24 במרץ 1944, מת וינגייט, מינה אותו ויליאם סלים (מפקד הארמייה ה-14) כמפקד החדש של הדיוויזיה. בחירה זו הייתה מאוד שנויה במחלוקת, וסלים מספר בזיכרונותיו כי שלושה קצינים ממקורבי וינגייט ניגשו אליו וסיפרו לו בסוד שווינגגיט ייעד את התפקיד להם. יחסיו של לנטיין עם וינגייט היו גרועים, ולנטיין היה גם הכי פחות מנוסה בלוחמת גרילה מבין שאר המפקדים. שני מועמדים פופולריים וראויים בהרבה לתפקיד שסלים דילג עליהם היו ג'ורג' סימס, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 בצפון אפריקה, היה ותיק מאוד ובעל ניסיון, ושימש כסגנו של וינגייט. המועמד השני היה מייק קאלוורט, אשר הוכיח את עצמו כטקטיקן מוכשר, והיה יד ימינו של וינגייט. סביר להניח שקאלוורט נפסל בשל היותו תוקפני מדי, וסימס כל כך נפגע מכך שלא נבחר עד שהתפטר מתפקידו מיד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה. יש הסבורים שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה. סלים לא הביא בחשבון את העובדה שחלק גדול ממפקדי הצ'ינדיטים היו נאמנים לווינגייט בלבד, ועשו מאמצים נואשים להצדיק כל צעד שלו. לנטיין לא זכה להפגנת נאמנות זו, וחלק מהקצינים הרבו לתקוף אותו בכל הזדמנות. לנטיין פיקד על הדיוויזיה ה-3 עד פירוקה בראשית שנת 1945. לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ההודית ה-39 ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
אחריתו.
לאחר המלחמה הועלה לנטיין לדרגת לוטננט גנרל ומילא תפקידי מנהל ומטה שונים בצבא הבריטי. ב-18 בפברואר 1947 מונה לראש אגף המבצעים במטכ"ל והחזיק בתפקיד עד 14 במאי. לאחר מכן מונה לראש אגף האפסנאות בהודו, וב-1948 מונה למפקד מכללת שירותי ההגנה בהודו, וב-1955 נאלץ לפרוש מתפקידו בשל בריאות לקויה. הוא נפטר בלונדון ב-24 ביוני והוא בן 55.
בורג (סרט)
בורג הוא סרט ישראלי משנת 2014 בבימויה של שירה גפן, ובכיכובן של שרה אדלר וסמירה סרייה.
תקציר העלילה.
הסרט מביא את סיפורן של שתי נשים מיכל ונאדין. מיכל היא אמנית פלסטית מצליחה המתגוררת בירושלים. היא מזמינה מחברת ריהוט בשם "איתקה" (מעין פרודיה על "איקאה") מיטה זוגית חדשה, אך כאשר זו מובאת אל ביתה מתברר שאחד הברגים הנחוצים להרכבתה, חסר. בבוקר אחד היא נופלת ממיטתה, ומאבדת את הזיכרון. נאדין, פלשתינאית שחיה במחנה פליטים יחד עם אחיה הגדול, אמה נפטרה ואביה כלוא בישראל, לא נשואה למורת רוחה של החברה, אך כמהה לילד. את רוב זמנה היא מבלה במחסומים בדרכה לעבודה במפעל, שם היא מועסקת בהכנסת ברגים לשקיות. נאדין מפוטרת מעבודתה בעקבות תלונתה של מיכל על הבורג החסר. הכל משתנה כשחייל מתבלבל ביניהן במחסום ושולח את כל אחת לביתה של האחרת. בסדרת סצנות סוריאליסטיות, הן מתחילות להתחלף בזהויותיהן ובחייהן, משני צידיו של המחסום.
מהסרט נגנזו שלוש סצנות שהורדו בעריכה הסופית, בהם כיכבה שני פרידן, אשתו של אחיה של הבמאית אביב גפן.
הפצה ופרסים.
הסרט הוקרן במגוון פסטיבלים, כולל פסטיבל הקולנוע בקאן, במסגרת שבוע המבקרים, שם נרכש להפצה בצרפת ובאוסטרליה, ופסטיבל הקולנוע ירושלים, שם ביקשה גפן מהקהל לעמוד דקת דומייה לזכר ארבעה ילדים פלסטינים שנהרגו באותו יום מתקיפת צה"ל.
הסרט גם הוקרן בערב הפתיחה של AICE פסטיבל סרטי ישראל במלבורן, אוסטרליה, ובפסטיבל סרטי נשים בהודו.
הסרט זכה בפרסי התסריט והעריכה בפסטיבל ירושלים, ובפרס הראשון של פסטיבל הסרטים של מכון הקולנוע האמריקאי (AFI) בלוס אנג'לס, במסגרת "אוטרים חדשים".
ביקורות.
בביקורת בהוליווד ריפורטר, המבקרת קלרנס צואי כתבה שהסרט מלא "הומור שחור" ושהוא משתמש ב"קטעים סוריאליסטיים כדי לדבר על נושאים שהם קשים במציאות". וגם, "מה שגפן מנסה להעביר הוא איך המראה של אדם הוא רק חזית", וסיימה במסקנה שהסרט מציג "מחשבה משעשעת ומהורהרת על המגבלות המוטלות על נשים, או אולי פשוט על כולם, גם."
מבקר הקולנוע אורון שמיר כתב על הסרט:
קישורים חיצוניים.
ביקורות
שגרירות ישראל בגרמניה
שגרירות ישראל בבון
שגרירות ישראל בגרמניה המערבית
דנבר
דנבר נאגטס
אברהם יהושע השיל טברסקי (מכנובקה)
רבי אַבְרָהָם יְהוֹשֻעַ הֶשִׁיל טְבֶרְסְקִי (כ"ד באדר תרנ"ה, 20 במרץ 1895– י' בתשרי תשמ"ח, 3 באוקטובר 1987), היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת מכנובקה.
ביוגרפיה.
נולד לרבי יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה. נישא לבתו של רבי דוד אהרן מז'וריק. לאחר פטירת אביו בכ"ט באב תרע"ז סירב להתמנות לאדמו"ר, עד שדודו רבי דוד מסקווירא לחץ עליו להסכים לקבל את המינוי. בשנת תרצ"ב, עבר למוסקבה כדי להעמיד שם את הדת על תילה. השלטונות שהתנגדו לפעולותיו אלו הגלו אותו לסיביר, ורק בהשתדלות רבי יעקב יוסף מסקווירא שוחרר משם.
לאחר שחרורו מסיביר ניתנה לו האפשרות לעזוב את ברית המועצות, אך הוא סירב לכך, בנימוקו כי עליו לדאוג למצבם הרוחני של יהודי המדינה. בשנת תשכ"ה עלה לישראל ופתח מחדש את חצרו בבני ברק.
היה חשוך בנים ועוד בחייו אימץ כבן את בן-אחיינו, רבי יהושע רוקח (נינו של רבי ישכר דב מבעלז). לאחר פטירתו בליל יום הכיפורים תשמ"ח התמנה רבי יהושע לממלא מקומו.
יעקב יוסף מסקווירא
אברהם יהושע העשיל טברסקי (מכנובקה)
אברהם יהושע העשיל טברסקי (מחנובקה)
אברהם יהושע העשיל טברסקי (מכנובקא)
האדמו&quot;ר ממכנובקה
האדמו&quot;ר מסקווירא
ניב קיוזאק