ב-14 באוקטובר 1813 הוענק לרבה הראשי של המדינה, רבי אברהם בינג היתר מגורים בעיר. הוא העביר את לשכת הרבנות הראשית מהעיר היידינגספלד - (Heidingsfeld) הסמוכה, לווירצבורג. תחת הנהגתו שגשגה הקהילה, ונפתחו בה ישיבה, תלמוד תורה, בית כנסת וב-1828 כבר היו בעיר עוד שני בתי מדרש ושבעה בתי כנסת בבתים פרטיים. היהודים הלכו ונעשו גורם כלכלי משמעותי במסחר העירוני. התפתחות הקהילה היהודית הזניקה את העיר קדימה מבחינה כלכלית, אולם בד בבד עם התחזקות המסחר בידי הסוחרים היהודים, הסוחרים הוותיקים בעיר החלו בגילויי אנטישמיות. בגלל השפעת בעלי ההון היהודיים על שלטונות המדינה, לא העזו מתנגדיהם לנסות לסלקם מהעיר, אך לכל הפחות ניסו להצר את צעדיהם. ב-2 באוגוסט 1819 למחרת תשעה באב החלו פרעות בעיר. במהלך התקופה שלפני פרוץ המאורעות החלו תושבי העיר לקרוא כלפי היהודים ברחובות בקריאת הגנאי "הפ-הפ" (המשמשת בדרך כלל כביטוי לזירוז צאן), ולכן פרעות אלה מכונות בשם פרעות הפ-הפ.
בווירצבורג הייתה קהילה יהודית גדולה, ובמאה ה-19 היה הרב של וירצבורג, ר' יצחק דב במברגר, אחד מחשובי הרבנים האורתודוקסים של יהדות גרמניה, ומי שהוביל את הקו הבלתי מתפלג בפולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה.
בעיר וירצבורג נולדו גם עסקנים ואנשי תרבות יהודים שלאחר מכן עלו לארץ ישראל, וביניהם המשורר יהודה עמיחי. בשנות ה-30 של המאה ה-20, ברחו הרבה יהודים מגרמניה. חלק גדול מהם הגיעו לוושינגטון הייטס שבניו יורק, ושם הקימו את בית הכנסת שערי התקוה ששומר על מנהג וירצבורג עד היום.
בווירצבורג ישנה כיום קהילה יהודית הכוללת כ-1,100 חברים רשומים, אשר רובם ככולם מיוצאי ברית המועצות לשעבר. בראש הקהילה עומד ד"ר יוסף שוסטר המשמש גם כיושב ראש איגוד הקהילות היהודיות בבוואריה וכנשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. רב הקהילה הוא הרב יעקב אברט.
פ.ס.וו איינדהובן
סנופ דוגי דוג
יחידה 269
זליגמן בר
זליגמן (יצחק בן אריה יוסף) בר (18 בספטמבר 1825- 30 במרץ 1897) היה חוקר מסורה וד"ר לבלשנות יהודי גרמני, ממשיך דרכו של וולף היידנהיים בהפעלת בית הדפוס של רדלהיים, נודע בעיקר בזכות הוצאת סידור "עבודת ישראל" (רעדעלהיים תרכ"ח) ובו תיקוני נוסח ופירושי התפילות והפיוטים, אשר עד היום מהווים מקור לפירוש התפילה ולנוסחה.
קורות חיים.
זליגמן בר נולד במוסבאך בשנת תקפ"ו (1825), מפעל חייו לפני הפעלת בית הדפוס ברדלהיים היה בביבריך, ולאחר שבשנת ה'תקצ"ב נפטר וולף היידנהיים, ולא היה מי שיהדיר את הספרים ויסדרם לדפוס במשך זמן מה, עבר לרדלהיים. נפטר בביבריץ' כבן 72 בשנת תרנ"ז.
בית הדפוס בזמנו.
בית הדפוס נוהל מהקמתו על ידי וולף היידנהיים, ולאחר פטירתו נקנה על ידי מ.(מנחם) להעבערגער. בזמנו של זליגמן בר בית הדפוס המשיך להוציא את הסידורים הישנים של רוו"ה, שהם בעיקר שפת אמת ושפה ברורה (שיצאו לאור פעם ראשונה בשנת תקס"ו), וכן את כל הדברים שבית הדפוס הוציא קודם זמנו של זליגמן בר.
מפעל חייו.
זליגמן בר ההדיר והוציא לאור את הספרים "לקט הצבי" (תפילות ומנהגים אשר ינהגו בהם החסידים הפרושים), "תורת אמת" ( על טעמי אמ"ת זכה להסכמה מאת רש"ר הירש) ו"תוצאות חיים" (תפילות חולים ומתים) וכן השקיע רבות בסידור הקינות, וכך התפרסם.
חמישה חומשי תורה.
זליגמן בר עמל שנים רבות בשביל לזקק ולדעת בדיוק מה היא הנוסחה המדויקת ביותר של התורה. באשר לערך עבודתו זו כתב הרב מרדכי ברויאר:
יש לציין כי סדר הקריאות וההפטרות הנמצא במהדורה הלא חדשה של הסידור רינת ישראל מצולם מתוך סדר עבודת ישראל של זליגמן בר.
עבודת ישראל.
עבודת ישראל או בשמו המלא "סדר עבודת ישראל כולל התפילות והברכות לכל השנה", יצא לשוק בשנת תרכ"ח. הוא הוציא פעמיים את סידור עבודת ישראל, פעם אחת כנוסח אשכנז ופעם אחת כנוסח פולין. בין שתי ההוצאות אין הבדל, רק שמעמוד 589 הוא כתב את הסליחות והפיוטים בנוסח שונה והוא מציין את זה כל שמונה עמודים בתחתית העמוד, ישנם הבדלים גם בעמודים 369–381 בסדר ההושענות. כל העותקים של המהדורה הראשונה אזלו מהר, הודות לפופולריות הרבה שזכו לה. מהדורות אחרות יצאו לאחר מכן על ידי בית הוצאת הספרים מ. להעבערגער ושות' בשני הנוסחים. בשנת תרצ"ז הוציאה הוצאת שוקן את הסידור בנוסח פולין ובשנת תשי"ז הסידור יצא גם בנוסח אשכנז. בשתי ההוצאות האחרונות הסידור יצא בשני גדלים שונים וכן עם ספר תהלים בסוף. בשנת תשע"ב יצא הסידור בשני הנוסחים בכרך אחד ובכרך השני נדפס הביאור יכין לשון בפני עצמו על ידי הוצאת מכון ירושלים. בסידורו הלך בדרך כלל כמו הנוסח המובא בסידורים שפת אמת ושפה ברורה שהוציא היידנהיים וכן בסידור ויעתר יצחק לר' יצחק סטנוב.
שיטתו.
זליגמן בר דגל בכך שהנוסחה הקדומה ביותר היא הנכונה והמדויקת ביותר, ולכן הוא מביא הרבה מקורות בדרך כלל. לעומת זאת, מסיבה לא ברורה לא אהב לשנות את הנוסחה שקבע רוו"ה לפניו בסידורים שפה ברורה ושפת אמת. אם דקדוק השפה סתר את הנוסח העתיק, ואפילו העתיק ביותר- הוא הלך כדעת יצחק סטנוב (ואולי עשה זאת כהמשך לדרכו של הרוו"ה) כמו במקרה של ברכת "שלא עשני גוי" הוא כותב: כאן אפשר לראות את השקפתו.
כמו כן, ניתן לראות שבתפילות שבת בקטע "וינוחו בה" הוא אינו משנה את הנוסח שטבעו "מתקני התפילות" אך מציין למטה את הנוסח הישן והכנראה נכון לדעתו, בכל אחת מתפילות השבת. מכאן רואים כנראה שמצד אחד חשש לשנות את הנוסח הקיים ומצד שני חשב שראוי לומר את הנוסח העתיק.
תגובותיו על המשיגים עליו.
זליגמן בר דגל שמותר לו לשנות את המנהג לטובת הנוסח שלדעתו הוא הנכון וכך הוא כותב בהקדמתו לסידור: ועוד כתב:
שינויים שעשה.
בקרב קהילות גרמניה עד ימינו משתמשים בעיקר בסידור "שפת אמת", מכיוון שהוא נחשב כסידור המדויק ביותר מבין כל סידורי אשכנז. סידור "שפת אמת" מביא פעמים רבות את נוסח פפד"ם. בשער הסידור כתוב: "מאת וואלף ב"ר שמשון ז"ל איש היידנהיים" אך דבר זה אינו מדויק. לאחר שיצא הסידור לאור בשנת תקס"ו יצא הסידור לאור בעוד כ-180 מהדורות, מהם ברדלהיים ומהם בערים אחרות כגון אופנבאך, זולצבאך, מיינץ וכו'. לאחר פטירת היידנהיים, כשזליגמן בר התחיל לההדיר ספרים בבית הדפוס הוא "שיפץ" את "שפת אמת" והסיר ממנו מספר שיבושים. המהדורות הנפוצות כיום של "שפת אמת", שהם מ-1956 ושל הוצאת בימ"ס גולדשמיט בזל מ-1989, הם לאחר השינויים.
זליגמן בער
זליגמן בער במברגר
יצחק דוב במברגר
מחנה עולים
מחנות עולים היו למקומות היישוב הזמני של העולים החדשים, שהגיעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. חסרונם הגדול היה באווירה שהם יצרו: שוכני המחנות קיבלו את כל צורכיהם מהממסד ולא נדרשו לצאת לעבודה. המוסדות ראו בכך פתרון זמני, אך הוא נמשך מעבר לזמן המצופה. היו לכך תוצאות שליליות בתחום מוסר העבודה - צורת מחיה זו הורידה את המוטיבציה לחזור לחיים סדירים. השיטה הייתה למעמסה על התקציבים הציבוריים וכך אט אט נסגרו המחנות ונהיו למעברות, שבהן כל תושב אחראי לקיומו.
הקמת מחנות העולים.
בסביבות תחילת 1947 הגיעה הסוכנות היהודית להסדר עם הבריטים שעל פיו יורשו חלק מהשוהים במחנות המעצר בקפריסין להגיע לארץ ישראל על בסיס הסרטיפיקטים של החודש או הרבעון הבא ובלבד שהם ישהו במחנה מעצר בפיקוח בריטי עד הגיע תורם לקבל סרטיפיקט. בהתאם לכך, במהלך שנת 1947 הגיעו לישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית. בגלל העומס במחנה המעצר בעתלית, במקרים רבים הועברו העולים טרם שחרורם למחנה העולים בקריית שמואל שבחיפה שהיה גם הוא מחנה מעצר בפיקוח בריטי, אולם הוסכם שהשומרים בו יהיו שוטרים יהודיים של משטרת המנדט. הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנות בעתלית ובקריית שמואל ושירותי בריאות ניתנו על ידי ארגון הדסה. בהתאם לכך הוצג מחנה העולים בקריית שמואל כמחנה עולים ראשון, בעל קיבולת של כ-700 עולים. בחצי הראשון של שנת 1947 הוקם גם בית עולים נווה חיים ליד חדרה, עבור עולים שלא מצאו קורת גג לאחר שחרורם מעתלית או מקריית שמואל. השהות הממוצעת של עולים בנווה חיים הייתה כשלושה שבועות.
לקראת הסיכוי לעליית 100,000 עולים ממחנות העקורים הכינה הסוכנות היהודית אלפי יחידות דיור בערים ובמושבות ובנוסף לכך עשרה מחנות עולים, בין השאר מחנה עולים ליד כפר אז"ר בעל קיבולת של 200 נפש. אולם עד דצמבר 1947 רובם נותרו ריקים ומחנות עולים פעלו אז במחנה המעצר בעתלית (שבו היו 1,400 עולים בנובמבר), בקריית שמואל ובחדרה.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם, עוד לפני תום המנדט הבריטי, התגבר זרם העולים לארץ ישראל והם שוכנו על ידי הסוכנות היהודית במחנות עולים נוספים שהוקמו במחנות צבא שפונו על ידי הצבא הבריטי במרכזי היישוב היהודי. בשלב זה הוקם מחנה העולים בפרדס חנה וכן הוקמו מחנות ברעננה, בית ליד, בנימינה וראש העין. לאחר מכן הוקמו מחנות עולים ביישובים באר יעקב (על חלק ממחנה צריפין), קריית אליהו (חיפה), קריית מוצקין (מחנה צבאי מול תחנת הרכבת), רחובות (בדרום העיר) וירושלים (באזור תלפיות). במחנות העולים שוכנו רק עולים אשר לא הסתדרו לבד הודות ליוזמה אישית או קרובים בישראל. המחנות פעלו במתכונת מחנות העקורים באירופה, כאשר הסוכנות היהודית דואגת לכל מחסורם של העולים עד עזיבתם את המחנה.
בסוף שנת 1948 היו בישראל 20 מחנות עולים שהכילו 35,000 עולים וקיבולת מקסימלית של עד ל-50,000 איש. זמן השהות של העולים במחנות התארך ולקראת סוף 1948 עולים נותרו במחנות יותר מחודש מכיוון שלא נמצאו להם מקומות מגורים.
תנאי המחנות.