הפרושים, ואחריהם ההלכה הרבנית פירשו את ה"שבת" שאחריה יש להביא את העומר כיום טוב הראשון של חג הפסח, בו שובתים ממלאכה. לדידם הכוונה במילים "ממחרת השבת" ליום הראשון של חול המועד פסח, שחל תמיד ביום ט"ז בניסן, ולפיכך חג השבועות חל תמיד ביום ו' בסיוון. גם במסורת ביתא ישראל פירשו שהמילה "שבת" מתייחסת לחג הפסח, אך לפי מסורת זו הכוונה לשביעי של פסח ולא ליום החג הראשון. אי לכך חל חג השבועות במסורת ביתא ישראל שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
לעומתם כיתות אחרות בזמן הבית, כגון הבייתוסים והשומרונים ואחריהם הקראים, פירשו שהמילה "שבת" מכוונת ל"שבת בראשית", היינו היום השביעי בימות השבוע. לדידם התורה מתייחסת לשבת הראשונה שאחרי יום הקרבת הפסח. לפיכך בשיטה זו אין להקרבת העומר תאריך קבוע ותאריך חג השבועות נע בהתאם מדי שנה.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הקרבת העומר הוא יום ראשון שאחרי פסח שחל תמיד ב-26 בחודש הראשון וחג השבועות חל ב-15 בחודש השלישי.
על פי מסורת המובאת בסכוליון של מגילת תענית, ניצחון הפרושים על הבייתוסים במחלוקת על קביעת תאריך חג השבועות, הביא לקביעת ימי שמחה בחודש ניסן, בין ח' בניסן לסוף חג הפסח.
עומר ראשית הקציר.
אסור, אפילו ליחידים, לקצור תבואה מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת שועל ושיפון) לפני שקצרו את העומר (אף על פי שמנחת העומר באה רק משעורה). האיסור הוא כדי שקצירת העומר בידי שלוחי בית דין תהיה כפי שהוגדר בתורה: "ראשית קצירכם", שיהיה העומר ראשית לכל הנקצרים. הקוצר קודם לקצירת העומר, אינו לוקה והקציר, לאחר הקרבת העומר, מותר באכילה.
לפי ההלכה, קציר העומר הוא מצווה והוא אף דוחה את השבת. (קציר הוא אחד מל"ט אבות מלאכה שאסור לעשות בשבת מן התורה). המצווה היא לקצור "קמה" במיוחד בשביל הקורבן, אך אם הביאו עומרים קצורים, הקורבן כשר. העומר היה בא מן השעורים, אף על פי שבתורה לא מפורש מאיזה מין. התבואה צריכה להיות דווקא מארץ ישראל, ולכתחילה יש להביאה ממקום קרוב לבית המקדש. אולם אם לא נמצאו קרוב לירושלים הביאו את אותם ממקומות רחוקים יותר. המקומות המוזכרים במשנה הם צריפין ועין סוכר.
מהלכות הקצירה.
שלוחי בית דין היו יוצאים מערב יום טוב (י”ד בניסן), ועושים את התבואה כריכות במחובר לקרקע, כדי שיהיה נוח לקצור. זמן הקציר הוא בט"ז בניסן בלילה, ואם קצרו ביום, הקורבן כשר. קוצרים שלוש סאים (מידת נפח) של שעורה, בשלושה אנשים, בשלושה מגלים, לתוך שלוש קופות. יש לקצור תבואה לחה ולא יבשה, אך גם יבשה כשרה.
במשנה מתואר טקס הקציר לפי ההלכה בזמן בית המקדש השני:
הכנת המנחה.
מביאים את הקופות עם שלוש הסאים לבית המקדש, וחובטים את השעורים וזורים ובוררים אותם. לאחר מכן קולים בכלי מיוחד הנקרא "אבוב", כלי מנחושת עם חורים, כדי שהאש תיגע בגרעינים. לאחר הקלייה לוקחים את הגרעינים ושוטחים אותם ב כדי שהרוח תנשב עליהם. אחר כך מכניסים אותם ל'ריחים של גרוסות' וטוחנים אותם, ומנפים את השעורים הטחונות בשלוש עשרה נפות, ומוציאים לקורבן מתוך שלוש סאים של שעורים, עשירית האיפה של סולת מנופה, שהוא שיעור עומר. מה שנותר משלוש הסאים נפדה ויכול כל אדם לאוכלו.
הקרבת המנחה.
ביום ט"ז בניסן, לאחר שהוקרבו קורבן מוסף הרגיל של פסח וכבש העולה המיוחד לעומר, אך לפני שהוקרב קורבן התמיד של בין הערביים, לוקחים את עומר סולת השעורים, שמים בכלי שרת, ומערבבים (בוללים) יחד עם לוג שמן זית. על הסולת הבלולה בשמן מניחים קומץ לבונה, כשאר המנחות. לאחר הבלילה לוקח כהן את המנחה, ומניף אותה במזרח העזרה, (על שם הנפת העומר, מכונה יום ט"ז בניסן יום הנף), ומגיש אותה לקרן מערבית דרומית כשאר המנחות. לאחר מכן כהן קומץ את המנחה, ומקטיר את הקומץ. הנותר מן המנחה - שנחשב אחד מ־24 מתנות כהונה - נאכל לכהנים כשיירי כל המנחות.
איסור חדש.
ישנו איסור לאכול מאכל מחמשת מיני דגן מהתבואה של השנה החדשה לפני הקרבת העומר. בזמן שבית המקדש היה קיים מעת שקרב העומר, מותר היה לאכול מהחדש מיד. הרחוקים מבית המקדש שלא יכלו לדעת בדיוק מתי קרב העומר, אכלו מחצות היום ולהלן, "שהם יודעים שאין בית דין (האחראים) מתעצלים בו".
משחרב בית המקדש, מעיקר הדין היה מותר לאכול מהתבואה החדשה כבר מבוקר ט"ז בניסן, אבל מכמה סיבות התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהיה יום הנף (הנפת העומר), כלומר יום ט"ז בניסן, כולו אסור. הרמב"ם פוסק כדעת רבי יהודה במשנה, שבזמן שאין בית המקדש כל היום כולו אסור מן התורה.
תבואה שהשרישה קודם העומר, מותרת החל מהקרבתו. אך אם השרישה אחר העומר, אסור לקוצרה (ראו לעיל) ולאוכלה עד שיוקרב העומר של השנה הבאה.
ספירת העומר.
מצוות עשה לספור שבע שבתות תמימות מיום הבאת 'עומר התנופה' (ט"ז בניסן).
לפי ההלכה יש לספור ימים ושבועות שכן בפסוק נאמר "וספרתם... שבע שבתות", ושבת היינו שבוע, ולאחר מכן נאמר "תספרו חמישים יום". המצווה מוטלת על כל ישראל. זמן הספירה הוא בלילה, שהוא תחילת היום לפי ההלכה. יש לברך לפני הספירה: "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר".
יום החמישים לספירה הוא חג השבועות, שנקרא כן על שם שבעת השבועות שסופרים מיום הקרבת העומר.
חידוש המנהג.
עם חידוש ההתיישבות החקלאית בישראל חודש גם מנהג קציר העומר. הטקס ברוב הקיבוצים שעורכים אותו מבוסס על הטקס שעיצבו מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין ברמת יוחנן.
תרגול העומר.
בשנים האחרונות מקיימים ארגוני המקדש תרגול של הקרבת העומר תוך הכנה של סולת השעורים כך שתהיה מוכנה להקרבה עבור העבודה בבית המקדש השלישי.
אשרת קוטלר
אשרת קוטלר (נולדה ב-25 ביולי 1965) היא עיתונאית, סופרת, אשת טלוויזיה ומגישת חדשות ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה כאושרת לוי ביפו. היא גדלה בבת-ים וברמת השרון. בתם הבכורה של חיים, שרברב ומורה נהיגה, ושרה – אשת ביטוח. אחות לשלושה, מתוכם אחד מנישואיה הקודמים של אימה. מוצא משפחתה מיהדות בולגריה ולדבריה, משפחתה היא נצר למגורשי ספרד.
קוטלר סיימה את תיכון "רוטברג" ברמת השרון. שירתה בצה"ל כקצינת ת"ש ונפגעים בחיל השריון. לאחר שחרורה מצה"ל למדה לתואר ראשון במדע המדינה. במהלך לימודיה, עבדה כדיילת בחברת התעופה טאוור אייר. בהמשך, למדה בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
שימשה כמגישה ועורכת של החדשות המקומיות של הטלוויזיה בכבלים "גוונים".
ב-1993, כשהוקמה חברת החדשות של ערוץ 2, החלה לשמש כעובדת ארכיון, במאית כתבות ועורכת, וכן מגישת מבזק חדשות וכתבת תרבות בתוכניות האקטואליה, כעורכת-משנה ומגישה של "מוסף השבת" וכמגישה מחליפה בתוכניתו של רפי רשף בערוץ 2, "חמש עם רפי רשף" (אחרי הקמת ערוץ 13, שש עם). בנוסף הייתה מגישה מחליפה במהדורת החדשות המרכזית של חדשות 2 עם יעקב אילון. היא הגישה חדשות גם בתקופת רצח יצחק רבין.
בשנת 1996 החלה להגיש ולערוך את "פגוש את העיתונות", זו הייתה הפעם הראשונה שבה ניהלה אישה תוכנית ראיונות אישית ופוליטית בטלוויזיה הישראלית. ריאיון שזכור במיוחד באותן שנים היה עם מנהיג החמאס אחמד יאסין, בשנת 1997 שאותו ניהלה כשהיא עטויה צ'אדור אסלאמי מסורתי. ב-1998 הנחתה את "אולפן שישי" של חברת החדשות, לצד עמנואל רוזן, בשנת 1999 גם ערכה את התוכנית ובשנת 2001 החלה להגיש את "שש עם".
קוטלר עוסקת גם בטלוויזיה תיעודית: בשנת 2005 הגישה שתי סדרות תיעודיות, האחת אודות קבלה, והשנייה אודות חינוך, במסגרת "קשת". ב-2006 הוציאה את ספר הביכורים שלה, "סיפור שמתחיל בדמעות", שבו עסקה בשפינוזה, זן בודהיזם ופסיכואנליזה, כקשר לסיפור חייה. ב-2007 הגישה תוכנית מיוחדת אודות הטרדות מיניות בערוץ 10. עוד הגישה בשנת 2007 את התוכנית "סוף העולם?", על מצבה האקולוגי של המדינה ומצב זיהום האוויר בעולם. בסיומה של אותה שנה יצרה עבור ערוץ יס דוקו את הסדרה התיעודית "על סם" המבקרת בחריפות את מדיניות ההסברה והאכיפה בנושא הסמים בישראל.
בדצמבר 2007 החלה להגיש את מהדורת "חדשות השבת", ששמה שונה ב-2010 ל"המגזין", בערוץ 10. במהלך 2008 יצרה עבור ערוץ 10 סדרות נוספות של תוכניות תעודה ותחקיר: "אדוני המלחמה", על תעשיות כלי נשק בישראל, "מושחתים בצמרת", על השחיתות השלטונית בישראל, "זהירות ריאליטי", אשר יצאה נגד תרבות תוכניות המציאות, "ילד אסור ילד מותר" על התופעה בה הורים מאבדים את סמכותם כלפי ילדיהם ו"עשירים חיים יותר", על הפערים המתרחבים בשירותי הבריאות בישראל. ב-2014 הגישה לסירוגין את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10.
בשנת 2009 פרסמה את הספר "איז'ה מיה" (בלאדינו: "בִּתי"). בספרה, חוזרת קוטלר אל השורשים הבולגריים והספרדיים של משפחתה דוברת הלאדינו, על רקע השנים הרות הגורל של ארץ ישראל ומדינת ישראל הצעירה.
ב-18 ביוני 2016, שודרה כתבה ב"המגזין" שעסקה באיש הסברה מההתנחלות יצהר. מיד לאחר שידור הכתבה אמרה קוטלר כי איש ההסברה שהוצג "יודע לשיר, יודע לערוך, יודע לביים ואין ספק שמדובר במתנחל שפוי. יש גם כאלה מתברר, אפילו ביצהר". דבריה עוררו סערה רבה.