סדרות ספרים נוספות אשר הוקדשו, כולן או רובן, לתרגום ספרות ערבית לעברית התקיימו בעבר בישראל. הוצאת מפרש הייתה הבולטת בתחום זה בארץ בשלהי המאה העשרים, ובין הספרים שתורגמו במסגרת ההוצאה מערבית וראו אור בעברית היו: "גברים בשמש" מאת ע'סאן כנפאני (1978), "מוות בביירות" מאת תאופיק יוסף עוואד (-1983), החמנית מאת סחר ח'ליפה (1987), "התנועה הלאומית הפלסטינית והעולם הערבי" מאת אמיל תומא (1990), "נפילתו של האמאם" מאת נוואל א-סעדאווי (1991), "אלוהים שוכב בערשו של הנילוס" מאת נוואל אלסעדאווי (1991), והאוטוביוגרפיה "דרך הררית" מאת פדוא טוקאן (1993). הוצאת אנדלוס, שהוקמה על ידי יעל לרר הייתה ההוצאה הבולטת בתחום זה בתחילת המאה ה-21. ההוצאה נסגרה לאחר מספר שנות פעילות, ובין הספרים שתורגמו במהלכן מערבית היו: "למה עזבת את הסוס לבדו" מאת מחמוד דרוויש (2000), "זן מתחתן" מאת א-טייב סאלח (2001), "רק לחם" מאת מוחמד שוכרי (2001), "באב אלשמס" מאת אליאס ח'ורי (2002), "מצב מצור" מאת מחמוד דרוויש (2003), "בור המים הראשון" מאת ג'ברא אבראהים ג'ברא (2003), "הסיפור של זהרה" מאת חנאן אלשיח' (2004), "אבן הצחוק" מאת הודא ברכאת (2004), "אטאטא את השמש מהגגות" מאת חנאן אלשיח' (2005), "יאלו" מאת אליאס ח'ורי (2005), קובץ שירה מאת טהא מוחמד עלי (ראה אור במהדורה דו-לשונית ב-2006), "ירושלמית" מאת סירין אלחוסייני שהיד (2006), "החורש במים" מאת הודא ברכאת (-2006), "ציור קיר" מאת מחמוד דרוויש (2006), "כמו קיץ שכבר לא יחזור" מאת מוחמד בראדה (2006), ו"בנדרשאה" מאת א-טייב סאלח (2006).
דגם עבודה דו-לשוני.
חוג המתרגמים הוקם במכון ון ליר בירושלים בשנת 2015, ועם מייסדיו נמנים הסופר והמחזאי סלמאן נאטור, פרופ' יהודה שנהב, ד"ר יונתן מנדל, מייסלון דלאשה, פרופ' ששון סומך, ד"ר חני עמית כוכבי, ד"ר ראויה בורברה, ברוריה הורוביץ, רחל חלבה, ד"ר אלמוג בהר, תומר גרדי, עידן בריר ואחרים. דגם העבודה על כל ספר מבוסס על עיקרון של דו-לשוניות ודו-לאומיות. על כל תרגום עובדים בנוסף למתרגם גם עורך תרגום בערבית ועורך תרגום בעברית. לבד מהשבחת איכות התרגום, התהליך מאפשר תנועה בין השפות וחצייתן. כך, למשל, עורך התרגום בערבית משתתף בעריכת הטקסט בעברית, בין היתר, כדי לא ליצור חיץ ועיסוק בלעדי של יהודים בעברית וערבים בערבית.
להלן עקרונות העבודה של מכתוב (כפי שזה מופיע באתר של הפרויקט):
אינדקס התרגומים מערבית לעברית.
חוג המתרגמים הקים לצורכי מחקר ועיון את אינדקס התרגומים מהספרות הערבית, שהוא הראשון מסוגו; מדובר בפרויקט שמטרתו ריכוז והצגה של כל הטקסטים– רומנים, סיפורים קצרים ושירים– שתורגמו מערבית לעברית מסוף המאה ה-19 ועד ימינו אנו. האינדקס נבנה על בסיס נתונים שאספה ד"ר חנה עמית-כוכבי, חברת חוג המתרגמים שעוסקת בחקר התרגום, והוא ישמש החל משנת 2018 ככלי מחקר למתעניינים.
בלוג מכתוב.
במקביל לספרים שיוצאים במסגרת מכתוב ולדיונים שמקיים חוג המתרגמים, פועל באתר מכתוב גם בלוג המארח מאמרים העוסקים בתרגום בכלל ובתרגום מערבית מעברית בפרט, כמו גם שלל תרגומים פרי עטם של חברי חוג המתרגמים, וסקירות על תרגומים ישנים וחדשים.
בעלי תפקידים ומימון.
העורך הראשי של סדרת מכתוב הוא פרופ' יהודה שנהב-שהרבני, עורכי המשנה הם איאד ברג'ותי וד"ר יונתן מנדל, אחראית ניו מדיה וזכויות יוצרים היא כפאח עבד אלחלים ורכזת המערכת היא חנאן סעדי. הסדרה היא פרויקט משותף של מכון ון ליר בירושלים ושל מפעל הפיס. הסדרה רואה אור בהוצאת "פרדס".
אוגניה פרידמן
אוגניה פרידמן (בפולנית: Eugenia Frydman) הייתה שחיינית וקופצת למים פולנייה-יהודייה, אלופת פולין בשחייה ו-3 פעמים סגנית אלופת פולין בקפיצה למים ממקפצה וממגדל.
ביוגרפיה.
פרידמן התאמנה בקבוצת מכבי ורשה. בשנת 1924 זכתה באליפות פולין בשחייה. המועדון שלה זכה במקום השני באליפות ורשה בשחייה בשנים 1926, 1927, 1929 - 1931.
בשנת 1928 קבוצתה מכבי ורשה פרשה מאליפות ורשה בגלל אפליה בשיפוט, והיא החליטה לעשות מופע ראווה של קפיצות למים מגשר אלכסנדריה שעל נהר הוויסלה לעיניהם של כעשרת אלפים צופים משני צידי הנהר. במופע לקחו חלק 6 קופצים, 4 גברים ו-2 נשים, בהם היו פרידמן ואדוארד טירמונד. הקפיצה הייתה מגובה של 14.5 מטר.
רחל גלון
רחל גלון (נולדה ב-3 באפריל 1926) היא אנטומולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה לפרזיטולוגיה הפקולטה לרפואה, הדסה עין-כרם, האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
אביה, יהודה רבינוביץ', היה דור תשיעי לבעש"ט; סבה, אהרן, היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל מברדיצ'ב. בני המשפחה פתחו מספר סניפים באימפריה הרוסית, אולם רכושם הוחרם בידי כוחות המהפכה הקומוניסטית. אמה, דינה לבית שפירא, בת לאב סוחר עצים, גדלה בעיירה דרז'נה, אוקראינה ולמדה שנתיים רפואה, עם פרוץ המהפכה גויסה כאחות לצבא הבולשביקי.
הוריה עלו לארץ ישראל מרוסיה ב-1922 במסגרת תנועת "החלוץ". הם נדדו בישראל במשך 11 שנה, עבדו בעבודות זמניות ונדדו בכפר יחזקאל, המושבה כנרת ועתלית, עד שב-1933 רכש יהושע חנקין את אדמות כפר ויתקין והם היו בין שלושים המשפחות שהקימוהו.
רחל רבינוביץ' (לימים גלון) נולדה בתל אביב ב-1926, כשאמהּ עבדה ב"משק פועלות"; מאיר רבינוביץ', אחיה הצעיר, נולד כעבור שנה וחצי בחיפה והחזיק את משק המשפחה בכפר ויתקין עד שנפטר ב-2014. בהיותה בת חמש עשרה עברה רחל להתגורר בבית דודה ודודתה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העיונית "שלווה", בה סיימה את בחינות הבגרות; אחד ממוריה היה משה בְּרָוֶר. במחזור שלה למדו הסופר שבתי טבת, הכנר חיים טויב, המהנדס משה אפשטיין, מבקר התרבות אורי אפשטיין והאדריכל אברהם שפירא.
בקיץ 1943 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית. במשך שנתיים התגוררה בביתה של חמדה בן-יהודה, אלמנתו של אליעזר בן-יהודה והייתה מזכירתה האישית. למדה במשך שנתיים בפקולטה לביולוגיה בהר הצופים ואחר-כך עברה ללמוד במחזור השני של לימודי החקלאות ברחובות. ב-1947, בהיותה בת עשרים ואחת, סיימה תואר שני במדעי החקלאות. עבודת התזה עסקה בהשפעת הקולכיצין על חלוקת הכרומוזומים בנחשוני האבקה של הצמח; היא נעשתה על פי רעיון של פרופ' ארנסט ברגמן, בהנחייתו של פרופ' משה פלאוט. מהמחזור שלה ברחובות יצאו הפרופ' יצחק הרפז, אבי מראנו, פנחס שפיגל וד"ר שושנה יתום. מהמחזור שלה בעברית יצאו הפרופ' מיכאל פלדמן, חפציבה איל-גלעדי, עזרה זהר ומיכאל קוסטא.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית הכירה את אריה גלון והם נישאו במאי 1948. מספר חודשים לאחר החתונה גויסה לצה"ל, היא נשלחה לקורס מפקדות ושירתה כקצינת ח"ן ואחר-כך כממונה על הפרסומים בחיל הטכנאים (שלימים אוחד עם חיל ההנדסה). ב-1950 עברה לחיל המדע כמשרתת קבע. בחמ"ד עבדה על הפיזיולוגיה של היתושים.
בשנים 1953–1955 שהתה גלון עם בעלה באורבנה, אילינוי, הם עשו דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין: רחל באנטומולוגיה ואריה בכימיה. עבודת הדוקטור שלה הייתה בנושא: "יכולת הניצול של סוכרים בעלי מבנה שונה על ידי יתושים וזבובים", בה היא גילתה כי זבובי בית יכולים לפרק לקטוז ולחוש במתיקותו והיא נעשתה בהנחיית פרופ' גוטפריד פרנקל. ב-1963 השתתפה בקורס בינלאומי בנושא: "שימוש באנרגיה אטומית בחרקים", שהתקיים בפלורידה מטעם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
לאחר שובה לישראל ב-1956, ניהלה גלון את המחלקה לאנטומולוגיה במכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה ועמדה בראשה עד 1978.
ממייסדי החברה האנטומולוגית בישראל ב-1962.
בשנים 1965–1972 לימדה פיזיולוגיה של החרקים במחלקה לביולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בדרגת פרופסור חבר; ב-1969 החלה ללמד אנטומולוגיה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 1974–1975 הייתה פרופסור אורח בבית ספר לרפואה של הטכניון ולימדה אנטומולוגיה רפואית.
ב-1977 עזבה את המכון למחקר ביולוגי ועברה לאוניברסיטה העברית כפרופסור מן המניין, בשנים 1978–1982 עמדה בראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-1985, לאחר שובה משבתון בארצות הברית, עברה למחלקה לפרזיטולוגיה בבית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1987–1993 עמדה בראש המכון למיקרוביולוגיה בפקולטה לרפואה. כיהנה כיושבת ראש הוועדה לדירוג מקצועות מדעי הטבע והמדעים המדויקים באוניברסיטה העברית. ב-1996 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
בין תלמידיה: פרופ' יואל מרגלית, מגלה הבצילוס טורינגזיס וזוכה פרס טיילר לאקולוגיה, פרופ' אלון ורבורג, פרופ' בועז יובל וכריסטין מנגו (לימים חברת קונגרס בקניה).
הייתה חברה בוועדה העליונה לדירוג מחקר בשירות המדינה. לאחר פרישתה טיפלה בדירוג חוקרי המכון לחקר הימים והאגמים. הייתה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנים 2002–2006 פרסמה מעל חמישים מאמרי מדע פופולרי באנטומולוגיה בעיתון הילדים "ראש גדול – ירחון מדע לצעירים". מרצה בהתנדבות במקומות שונים.
עוסקת בברידג' מגיל צעיר וזכתה בפרסים רבים.
עבודה בינלאומית.