בגיל שלוש לקה בשן בשיתוק כתוצאה ממחלת הפוליו, שבאותה תקופה טרם נמצא לה חיסון. בעקבות המחלה נותרה ידו הימנית משותקת.
לימים ראיין בשן את אלברט סייבין, ממציא החיסון נגד חיידק פוליו, ולא הסתיר את התרגשותו.
על בשן עברה ילדות לא מאושרת עם הוריו ועם אחותו הצעירה רחל.
הוא התחנך בבית הספר הריאלי בחיפה. בבית הספר לא הצטיין בלימודיו ועבר לבית ספר דתי. לאחר שחזר בתשובה באופן מתון, היה לחבר ב"נוער מזרחי" והצטרף למחזור הראשון של הישיבה התיכונית (הפנימייה) מדרשיית נועם פרדס חנה. היה מעורכי ביטאון הישיבות. הוא לא סיים את לימודיו בישיבה התיכונית, ותחת זאת הלך ללמוד בישיבת "מרכז הרב" הציונית דתית יחד עם שמואל אבידור הכהן המבוגר ממנו, שאותו הכיר בשן כשהכהן היה מדריך בתנועה.
קריירה עיתונאית.
בגיל 17 החל בשן לעבוד ככתב החדשות בחיפה של ביטאון פאג"י, "הקול", בעריכתו של אוריאל צימר. במקביל כתב בעיתונים נוספים, בהם "העולם הזה" של אורי אבנרי. בשלב מסוים התקבל לעבודה כעוזרו של כתב "ידיעות אחרונות" בחיפה, לאחר שעורך החדשות בעיתון, דב יודקובסקי, המליץ לאחרון לקחת "עוזר". עיקר עבודתו היה כיסוי בתי המשפט. במסגרת עבודתו בחיפה הכיר בשן את אשתו לימים, רות בונדי (ילידת 1923), עולה חדשה (עלתה ב-1949) ניצולת השואה, שהייתה הכתבת המקומית של "הדור", עיתון אחר-הצהריים של מפא"י.
בשנת 1950 הגיע לחיפה ד"ר עזריאל קרליבך, עורך "מעריב", וצירף את בשן לצוות העיתון. בתוך זמן קצר מאס בשן בדיווח חדשותי, והחל לכתוב סדרת ראיונות בשם "היו בכותרות – היכן הם היום?", שבהם התחקה אחר אישים שהתפרסמו בארץ עד זמן קצר לפני כן, ודיווחים על אודותיהם משחדלו להופיע בעיתונים, וכן טור אישי קטן בשם "פנס כיס", שבו הפנה את המבט לאירועים קטנים וחשף בהם משמעויות נסתרות וסמלים.
ראיונותיו – "ריאיון השבוע" – שבהם ראיין אנשי מפתח מכל התחומים, מילאו עמוד שלם במוסף יום ו' של "מעריב". בשן נהג לכלול בראיונותיו מסגרות קטנות ובהן תיאור המרואיין ואִמרות כנף שלו (כגון: "תוך שאנו לוגמים תה בביתו הצנוע, העיר לפתע..."). הסוגריים התיאוריים היו המצאה ייחודית של בשן. מאחר שלא הייתה אז טלוויזיה, הריאיון של רפאל בשן היווה מעין תחליף למדיום. עם בוא שידורי הטלוויזיה ניתנה לבשן הזדמנות להתבטא במדיום זה. אחת התוכניות הראשונות ששידרה הייתה "במזל כוכב", שהביאה לציבור הצופים כוכבים דוגמת שושנה דמארי ויוסי בנאי בין היתר כשהם ספונים בביתם ומאחורי הקלעים. הרעיונאי של תוכניות אלו היה בשן.
מ-1955 היה בשן חבר מערכת עיתון "מעריב".
בשנת 1962 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
משנת 1962 היה כתב "מעריב" בלונדון למשך 15 חודשים. בהמשך יצא לשליחות בניו יורק.
בשנת 1970 "ערק" מ"מעריב" ל"ידיעות אחרונות".
במשך 25 שנה ראיין בשן אישים בולטים רבים בישראל ובעולם, בהם פוליטיקאים ומנהיגים (בהם דוד בן-גוריון, עזר ויצמן, משה דיין, יגאל אלון, גולדה מאיר, אבא אבן, אבא הלל סילבר, פנחס לבון, לוי אשכול), אנשי צבא (הרמטכ"ל חיים לסקוב, הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן), אנשי רוח ואמנים (בהם מרטין בובר, המשורר אורי צבי גרינברג, המשורר אברהם שלונסקי, הסופר ש"י עגנון, הסופר מכס ברוד; שחקנית הקולנוע והזמרת מרלן דיטריך, הכנר היהודי-סובייטי דוד אויסטרך, המשפטן היהודי-צרפתי חתן פרס נובל לשלום רנה קאסן) ומדענים.
בספר הראיונות שלו "יש לי ריאיון" (תל אביב 1965) פרסם גם ריאיון שערך עם עצמו.
בעקבות ריאיון עם יהורם גאון לאחר יציאת הסרט "קזבלן" הפכו השניים לחברים קרובים.
חיים אישיים.
בשנת 1954 נישא בשן לרות בונדי, וב-18 בדצמבר 1956 נולדה בתם היחידה, טל בשן (לימים עיתונאית ב"מעריב").
החל באמצע שנות ה-60 התמודד בשן עם אלכוהוליזם שהלך והחריף, וסירב לעבור טיפול גמילה מאלכוהול. על רקע זה, בשנת 1981 נפרדה רות בונדי מבשן.
בשן נטר טינה לגרושתו ובתם, וניתק עמן קשר, גם לאחר הולדת נכדיו. לימים מצא בשן חברה לחיים, רווקה צעירה ממנו ב­-15 שנה, בעלת מכון קוסמטי. הוא התגורר ברמת גן, יצא לגמלאות מוקדמות ופרש לחלוטין מהכתיבה.
רפאל בשן נפטר בי"א בחשון תשס"א, 9 בנובמבר 2000, בגיל 70. נקבר בבית העלמין ירקון.
ספריו.
בעריכתו:
אליקום צונזר
אֶליָקוּם צוּנְזֶר (בכתיב יידי: צונזער; 13 באוקטובר 1836, ב' בחשוון תקצ"ז?, וילנה – 22 בספטמבר 1913, כ' באלול תרע"ג, ניו יורק), שנודע בכינויו אליקום בדחן, היה בדחן ומשורר יידי ידוע במזרח אירופה ובהמשך בארצות הברית.
ביוגרפיה.
צונזר נולד בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא), בנו של נגר. בצעירותו למד את המקצוע תוך שהוא משמש עוזר חזן. בגיל 16 גויס בכפייה לצבא הרוסי, אך כעבור שנה שוחרר עקב ביטול הגזרה. לאחר שחרורו עבד כחייט רוקם בקובנה, שם החל עוסק בחריזה והופיע כבדחן בחתונות ושמחות. בעקבות הצלחתו זאת החליט להתמקצע בתחום זה.
ב-1861 הגיע לווינה, ושם כונה "אליקום הבדחן". ב-1862 פורסם ספר שיריו הראשון והוא החל להתפרסם. בשיריו ביקר את ה"אצולה היהודית" השוכחת את ארץ ישראל, עסק בסבל יהודי הגולה ובגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1871 נפטרו שבעת ילדיו ממחלת הכולרה, ושנה לאחר מכן מתה גם אשתו. בשיריו שלאחר מכן החל גם להביע את צערו.
לאחר נישואיו בשנית עבר למינסק, שם עבד ככתב בעיתון ביידיש "קול העם". בשלב זה כבר היה מפורסם כמשורר, חרזן ובדחן.
לאחר פרעות 1881 החל לתמוך בציונות ובתנועת ביל"ו.
בשנת 1889 היגר צונזר לניו יורק, שם המשיך בחיבור שירים והתפרנס מבית דפוס שפתח.
הוא נפטר בניו יורק בשנת 1913.
יצירתו.
מילדותו נטה לחבר מנגינות וחרוזים ביידיש, ומגיל צעיר יצא שמו כמאלתר מבריק וכבעל חוש מיוחד במינו לשירי עם ביידיש ולפולקלור. על אף שזמן קצר בצעירותו נהה אחרי ההשכלה העברית ורעיונותיה, והתקרב אל תנועת "חובבי ציון" בשנות ה-80 של המאה ה-19, בחר לבסוף בלשון יידיש כדי ליצור בה את יצירתו. איציק מאנגר כינה את צונזר "משמח היהודים הגדול בדורו".
מתקופת התקרבותו אל התנועה הציונית נותר שירו המפורסם "די סאָכֶע" (ביידיש: המחרשה). שיר זה פשט בחבורות הציוניות הצעירות, הושר במסיבות ובהתכנסויות, וכמעט שהפך להמנון של צעירי הציונים בווילנה. תרגומו של צונזער לשיר נכתב בלשון מקראית נמלצת, אך המקור ביידיש נכתב בלשון עממית ופשוטה. לימים עיבד נח שפירא את השיר לעברית קלה יותר, והוא מושר עד היום בשם "במחרשתי".
צונזר שילב ביצירתו כושר אלתור מילולי עם כושר אלתור של לחנים עממיים. הוא זכה לפרסום רב בחייו והיה אחת הדמויות העממיות היותר מוכרות אצל היהודים דוברי היידיש במזרח אירופה, ולימים גם בארצות הברית. הוא אסף, כינס והוציא לאור למעלה מתשעים כרכים של שירים, ובהם אנתולוגיות, ספרוני שירים ושירי עם משלו. ספריו נדפסו בבתי דפוס בווילנה, בניו יורק ובברלין. בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים כארבעים מספריו, כולם ביידיש. כלל יצירתו לא תורגם לעברית. חלק משיריו עובדו על ידי אברהם הורוויץ.
ממלכת הולנד הנפוליאונית
ממלכת הולנד (בהולנדית: Koninkrijk Holland, בצרפתית: Royaume de Holland) הייתה מדינה גרורה של צרפת בתקופת נפוליאון בונפרטה, שהתקיימה בשנים 1806–1810 בשטח הולנד של ימינו.
היסטוריה.
בשטח הולנד של ימינו התקיימה מאז המאה ה-16 הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות, שמשטרהּ הקונפדרטיבי עירב אלמנטים של דמוקרטיה ואוליגרכיה. בהשפעת המהפכה הצרפתית הוקמה בה הרפובליקה הבטאווית קצרת הימים והבלתי-יציבה, שהייתה למעשה גרורה של צרפת.
כדי להעצים את שליטתו בהולנד, הכריז נפוליאון בונפרטה ב־5 ביוני 1806 על הפיכת הרפובליקה לממלכה, ועל אחיו הצעיר ממנו לואי כעל מלכהּ, לוֹדֶוֶוייק הראשון בהולנדית. הממלכה נקראה על שם מחוז הולנד, הגדול והחשוב במרכיבי הפדרציה, שמשמש היום בעברית כשמה של המדינה המודרנית (ששמה בהולנדית Nederland, שמשמעו ארצות השפלה).
ממלכת הולנד השתרעה על פני השטח של הולנד של ימינו, פרט למחוזות לימבורג וזיילנד (שהיו אז בשליטת צרפת). בשנת 1807 סופחו לשטח הממלכה פריזיה המזרחית (כיום בגרמניה) ויפר (Jever), אך בעקבות פלישה אנגלית ב־1809, נאלצה הולנד למסור את השטחים שמדרום לנהר הריין לצרפת.
אף על פי שהמלך לואי קיבל את תפקידו כעושה דברו של אחיו נפוליאון, הוא לא ציית להוראות אחיו, אלא ניסה לשרת את האינטרסים של ההולנדים. לואי סירב להעמיד חיילים לרשות צרפת, והעלים עין מהסחר שקיימו סוחרי הולנד עם בריטניה, יריבתו המרה של נפוליאון, בניגוד למאמציו של הקיסר להטיל עליה חרם כלכלי. לואי מאס בנסיונותיו של נפוליאון להשליט עליו את מרותו והתפטר מכס המלוכה ביולי 1810. הממלכה סופחה לצרפת וחדלה להתקיים כישות עצמאית.
לאחר נפילת נפוליאון והחזרת עצמאותה של הולנד היא לא חזרה למעמדה הקודם כרפובליקה, אלא הוכרזה ב-1813 כנסיכות ריבונית, וב-1815, כחלק מהחלטות קונגרס וינה לממלכה בשם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, שבראשה וילם הראשון מבית אוראניה-נסאו. לפני הקמת ממלכת הולנד הנפוליאונית הסתפקו בני אוראניה בתואר סטאדהאודר, שמשמעו בקירוב ממלא מקום או עוצר.
שלט האצולה.
בדצמבר 1806 עוצב סמל המחולק לרבעים ובהם האריה מסמל איחוד שבעת המחוזות והנשר הנפוליאוני מסמל ממלכת איטליה. ב־20 במאי 1807 שינה המלך לואי את הסמל: הוסיף קסדה, השמיט את הכוכב של אחיו והחליף את הנשר הנפוליאוני בנשר משלו והוסיף מסביב לסמל את המוטו: Eendracht maakt macht שפירושו "האחדות יוצרת כוח" (כיום המוטו של בלגיה). מעל הסמל מופיעים שרביט ויד, המסמלים את הכתרתו של לואי על ידי נפוליאון.
הולדתה של אומה