בהתחלה הגיעו לחצי האי המזרחי ביפן שישה זרמים סיניים. כולם לוכדו מסביב לעיר נארה שם הוקמו מקדשים מפורסמים כמו טודאי ג'י והוקי ג'י. בתקופה זו (תקופת נארה) בודהיזם עדיין לא פעל כדת אלא היה השטח של נזירים מלומדים שתפקידם היה להתפלל בשביל השגשוג וההצלחה של המשפחה הקיסרית. משום שסידור זה לא הציע הרבה לאדם הפשוט נמצאו באותה תקופה גם הנזירים ההדיוטים ללא השכלה רשמית בבודהיזם. אבל, הדת של הנזירים ההדיוטים לא הייתה רק בודהיזם אלא שילוב של בודהיזם עם אלמנטים של טאואיזם ואלמנטים שאמאניים של שינטו. הנזירים המשכילים אולי זכו בהשכלה אבל הפופולריות הייתה שייכת לנזירים הפשוטים של העם.
תקופת נארה.
עם הזמן הצורך להשיג סוטרות גדל אצל היפנים ולכן נשלח שליח לסין (בזמן שושלת סוי). מה שגרם להגדלת מספר הנזירים ולכן נוצרו מטות של בישופים וארכיבישופים. עד 627 היו ביפן 46 מקדשים בודהיטים, 816 נזירים בודהיסטים ו-569 נזירות בודהיסטיות.
באותה תקופה היו שישה זרמים ראשיים ביפן. אך הם לא היו בלעדיים, והיה מצב במקדשים שנזירים התמחו בכמה זרמים בבת אחת, לכן אפשר לראות זרמים אלה כמעין קבוצות לימוד יותר מאשר זרמים.
זרמים בתקופה נארה: ריטסו, ג'וג'יטסו, קושה, סאנרון, הוסו, קגון.
תקופת הייאן.
בתקופה זו יובאו זרמים חדשים ליפן מסין והוצג הבודהיזם האזוטרי על ידי קוקאי (שינגון) וסאיצ'ו (טנדאי).
זרמים בתקופת הייאן:טנדאי, שינגון.
תקופות קאמאקורה ואשיקאגה עד לתקופה המודרנית.
בתקופת קאמאקורה יובאו ליפן שני זרמים עם ההשפעה הגדולה ביותר על היפנים כיום. בודהיזם הארץ הטהורה וזן. שניהם אומצו במהירות על ידי האצולה והשפיעו על התרבות היפנית השפעה ניכרת.
בתקופות אשיקאגה זרם הזן זכה בתמיכה של הקיסר ושל השוגונים של תקופת זו והתפתח במידה ניכרת. אך כששושלת מייג'י חזרה ב-1868 היא אימצה גישה של סילוק הבודהיזם מהמדינה והשבת השינטו למעמדו הקודם.
במאה ה-21 הבודהיזם ירד קצת מהשפעתו ביפן. עם סגירה של 100 מקדשים לשנה בערך. למרות זאת 70 אחוזים מהיפנים עדיין מחשיבים את עצמם בודהיסטים בצורה כלשהי ו90 אחוזים מהלוויות נערכות לפי הטקסים הבודהיסטים.
זרמים שקמו בתקופת קאמאקורה: בודהיזם הארץ הטהורה, זן, ניצ'ירן.
השפעות דרך המשי על אמנות הבודהיזם היפני.
האמנות הבודהיסטית ביפן החלה מיד עם המרת המדינה לבודהיזם. ההתחלה של האמנות הבודהיסטית היפנית נוצרה עם מאפיינים קלאסיים הדומים לאמנות היוונית-בודהיסטית שמקורה באימפריית קושאן, כמו סגנון לבוש ופיסול ריאליסטים המזכירים את הסגנון יווני באמנות. עוד דוגמה היא הדמות של השומרים-אלים הנקראים "ניו" במקדשים בודהיסטים שמושפעים מהרקולס, הבודהה בקאמאקורה, אל הרוח פוג'ין החולק מאפיינים משותפים עם אל הרוח היווני בוריאס ושוקונגושין השומר הזועם של מקדשים בודהיסטים שחולק מאפיינים דומים גם הוא עם הרקולס הגיבור המיתי היווני.
השפעה יוונית אחרת היא סגנון מגילות הפרח היווניות שמקשטות את גגות הרעפים היפניים. זהו אחד המרכיבים היחידים שנשארו כמו שהם מארכיטקטורת העץ עד היום. המגילות האלה שבהם מפוסלים הרבה פעמים צורות של גפנים ואשכולות ענבים הפכו ליותר סמליים עם השנים אבל מופיעים עד היום ביפן במבנים מסורתיים.
אובון.
האובון (קאנג'י: お盆) לעיתים פשוט בון (盆) הוא פסטיבל בודהיסטי הנחגג ביפן אך גם מחוצה לה, בקהילות יפניות גדולות (לדוגמה בהוואי, ארגנטינה וארצות הברית). הפסטיבל הוא סוג של פולחן מתים השואב הן מהבודהיזם והן מתורתו של קונפוציוס, בו חולקים היפנים כבוד לאבות המשפחה המתים. הבון נחגג ביפן מעל 500 שנה וכולל עלייה לרגל לקבר המשפחתי או למקדש האבות (לרוב בבית המשפחה) ובאופן מסורתי גם ריקוד טקסי. כיום הבון התפתח להיות פסטיבל וחג משפחתי, בו נפגשים בני המשפחה המורחבת לסעודה משותפת ונתינת מנחה למת.
תאריך החג נקבע לפי לוח שנה ירחי, ביום החמש עשרה בירח השביעי.
כביש 41
כביש 41 הוא דרך ראשית המתחילה מהכניסה הצפונית לאשדוד עד לצומת בני דרום. בעבר הובילה הדרך עד לגדרה, אך חלק ממנה הוחלף בכביש 7. לכביש זה שני נתיבים לכל כיוון והפרדה בין המסלולים. כולל צמתים מרומזרים לכל אורכו (פרט למחלף אשדוד).
כביש 41 יחד עם כביש 7 יוצרים קשר רוחבי מאשדוד ליישובי גדרה ומזרחה. חשיבות תחבורתית נוספת של הכביש בקשר שהוא מאפשר בין הדרום לבין גוש דן. הכביש הוא עורק התחבורה של נמל אשדוד ולכן כל פיתוח הנמל מותנה בשדרוג הכביש והצמתים לאורכו.
ביולי 2011 פרסמה חברת נתיבי ישראל את המכרז להסבת חלקו המזרחי של כביש 41 לכביש 7 ובשנת 2014 הסתיימה ההסבה, תוך ביטול צמתים והפיכתם למחלפים במחלף גדרה ובמחלף בית רבן.
על פי תוכנית נתיבי ישראל, כביש 41 שנותר בין צומת נמל אשדוד ועד מחלף אשדוד, מתוכנן לעבור שדרוג ומיחלוף כהמשכו של כביש 7 הקיים כיום. בצומת עם שדרות בני ברית מתוכנן לקום מחלף בני ברית, וכן עתיד לעבור מיחלוף צומת ניר גלים. בכביש צפויים להיסלל שלושה נתיבים לכל כיוון.
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 - כביש 7 וכביש 41 צפויים להיות ממוספרים כהמשכו של כביש 3 הקיים והמתוכנן בין מחלף שורק לכביש 443. על פי תוכניות משרד התחבורה, שינוי מספרי הכבישים בשלטי הדרכים השונים צפוי להתרחש בתוך שנתיים (עד סוף שנת 2020).
פנחס אברמוביץ
פנחס אברמוביץ (1909 – יוני 1986) (Abramovic Pinhas) היה צייר נודע בתקופת היישוב ובימי המדינה. נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים. היה מזכיר הקבוצה במשך כל שנות קיומה (1948 – 1963).
ביוגרפיה.
פנחס אברמוביץ נולד ב-1909 במאזייק, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בשנת 1925 למד בבית הספר לאמנות בקובנה. עלה לארץ ישראל בשנת 1929. בשנים הראשונות בארץ היה פועל וחבר קיבוץ בית זרע. בשנת 1932 עבר להתגורר בתל אביב ועבד שנתיים בסטודיו של יוסף זריצקי. 1934 התקבל כחבר באגודת הציירים. מ-1938 - 1941 היה פעיל בהגנה וב 1942 - 1943 שהה במצרים, עיראק ופרס מטעם הצבא הבריטי וכשחזר הטמיע בציורין איכויות צבע דקורטיביות מזרחיות ושילבן עם אסכולת פריס שכה השפיעה עליו בהיותו שם. אברמוביץ צייר בטכניקות שונות, עבודות על נייר, רישום, ובצבעי מים. בעבודות על נייר הוא הצליח להתמודד עם צורות ואמצעי ביטוי חדשים, המראות אמן של צבע וקומפוזיציה אך גם אמן של רישום. חיבה מיוחדת הייתה לו לנופי הארץ והוא נהג לנסוע ולצייר בטבע.
אברמוביץ היה בין מייסדיה של קבוצת אופקים חדשים ומזכיר הקבוצה. בשלהי שנות השלושים יצא ל"השתלמות" מקצועית בפריז. הביקורים של הציירים היו קצרי מועד, אך אברמוביץ אהב את האווירה התוססת של פריז ונשאר שם כשנה וחצי. במהלך חייו חזר כמה פעמים לפריז שכה אהב.
בשנים 1952-1972 לימד ציור בסמינר הקיבוצים. והיה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בסניף תל אביב בשנים 1981-1984 ונשיא כבוד של האגודה.
השנים העוברות הייטיבו עם פנחס אברמוביץ. האיש שקנה לעצמו שם כמחנך מעולה בתחומי אמנות שונים (הדפס משי, קרמיקה ועוד), התפתח צעד אחר צעד כצייר חשוב שבדיו כמו רקומים ויוצרים שטיחים מזרחיים עשירים הכובשים את הדמיון. הוא שנמנה עם הצנועים באמני ישראל נחשב כיום לאחד המקוריים והבולטים בין בני החבורה המוכרת כ"אופקים חדשים". ידידו, הסופר יוסף אריכא, אמר עליו כי "התמדתו של אברמוביץ היא חלק בלתי-נפרד מכישרונו. הוא הולך ומתפתח ממש מול עינינו." וכפי שציין אברמוביץ ביומן זכרונותיו שהשאיר: תמיד חיפשתי לחדש את עצמי ולשמור על ביטוי אישי. (מקור). אברמוביץ נפטר ביוני 1986 בתל אביב ממחלת לב קשה בהיותו בן 79.
מורשת השפל הגדול
מורשת השפל הגדול מתייחסת לשורה של תהליכים מדיניים, פוליטיים, חברתיים, תרבותיים וכלכליים עליהם השפיע השפל הגדול. רבים מתהלכים אלו החלו עוד במאה ה-19 או במלחמת העולם הראשונה והגיעו לידי מיצוי במלחמת העולם השנייה ובשנים שאחריה.
השפעות פוליטיות.
חברתית, היווה השפל הגדול סוג של "הצפה תודעתית" לשינויים העמוקים שהתחוללו מזה שנים במבנה החברתי במדינות המערב. מלחמת העולם הראשונה סימנה משבר עמוק בשליטת האליטות הישנות והמשטרים הישנים באירופה כשבמדינות שונות אף הופיעו משטרים פשיסטיים וקומוניסטים.
השפל הגדול, האיץ תהליך זה גם במדינות אחרות, כשהוא מביא ליצירת משטרים בעלי הטיה פשיסטית או סוציאליסטית במדינות נוספות. האליטה שעמדה בראש המשטרים החדשים הללו הייתה "אליטה ביורוקרטית": פקידים, מומחים וכלכלנים שהציעו, במקום שיטת הניהול המסורתית ו"האנכרוניסטית" של המשטר הישן, "ניהול מדעי", מתוכנן וריכוזי של המדינה.
בין המלחמות, ובמיוחד אחרי השפל הגדול, החל לבוא גם השינוי ההדרגתי הפוליטי והחברתי במאזן הכוחות במדינות השונות. עם או בלי התואר "סוציאליזם" עלו משטרים בעלי גוון סוציאליסטי-לייבוריסטי מובהק בשורה ארוכה של מדינות באירופה וגם בארצות הברית. משטרים אלו ייצגו או התיימרו לייצג את הפועלים, העניים, המדוכאים וגזולי הזכויות. עם זאת, תופעה זו לא הייתה חידוש שנבע מהשפל הגדול. בארצות הברית הייתה המפלגה ה"פרוגרסיבית" כוח מרכזי וחשוב כבר מסוף המאה ה-19, כשהיא הופכת את עצמה לנציגת החקלאים ועובדי התעשייה מול "העסקים הגדולים". השינוי המשמעותי שחל עם עלייתו של רוזוולט, עם זאת, היה המהפך שחולל במפלגה הדמוקרטית, שהשילה מעל עצמה לחלוטין את הנטיות הליברטריאניות הישנות שלה ועטתה בהכרה מלאה את האדרת הפרוגרסיבית.
השפעות כלכליות.