באביב 1941, לאחר שנה וחצי של מלחמה באירופה, היה ברור שהצלחותיהם של הלופטוואפה מחד ושל חיל האוויר המלכותי הבריטי מאידך נעוצות גם בשליטה המרכזית של הפיקוד המאוחד ממנו נהנו. הסתבר לצבא ארצות הברית שפיצול הפיקוד בזרוע האוויר של ארצות הברית הביאה להיעדר מסוכן של ערוצי פיקוד ברורים. בין 29 בינואר ל-27 במרץ 1941 התקיימה סדרת דיונים סודיים בין נציגים בריטיים לנציגי ארצות הברית, שנועדה לגבש את אסטרטגיית המלחמה המשותפת. התוכנית שגובשה נקראה ABC-1 (American, British and Canadian) והגדירה את מטרות ודרכי הפעולה במקרה שארצות הברית תיכנס למלחמה נגד גרמניה הנאצית, הקיסרות היפנית ואיטליה הפאשיסטית. התוכנית, שאומצה בשתיקה על ידי נשיא ארצות הברית, הפריכה למעשה את טענת צבא ארצות הברית ולפיה מטרתו היחידה של הגיס האווירי בעת מלחמה תהיה סיוע לכוחות הקרקע: התוכנית הגדירה, בין השאר, מתקפה אווירית אסטרטגית על מדינות הציר כדי לפגוע ביכולתן הצבאית, מטרה רחבה בהרבה ושונה מהותית מהמטרה המצומצמת שהוגדרה בפקודות הצבא.
כדי להימנע מחקיקה של קונגרס בנושא, שינה הצבא ב-20 ביוני את נוהל 95-5, ויצר מסגרת חדשה שנקראה חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שאליה הוכפפו הגיס האווירי והפיקוד האווירי של המטה הכללי, כשני מרכיביו העיקריים. משרד המלחמה אישר למטה הגיס האווירי לתכנן ולבצע את הרחבת זרוע האוויר, ומינה את ארנולד מונה כמפקד הגוף החדש. עם זאת, שינוי ארגוני זה לא הביא לקיצו את הקשיים שנבעו משרשרת הפיקוד הכפולה, שכן יחידות אוויריות של הפיקוד האווירי עדיין נאלצו לדווח פעמיים, למטה הכללי של הצבא ולמטה חילות האוויר. שני ניסיונות של ארנולד להטמיע ארגון מחדש נדחו על ידי משרד המלחמה באוקטובר ובנובמבר.
בשלב זה הגיעה התמיכה בכוח האווירי לשיא בדעת הקהל, ולחץ מתמשך הופעל מחוץ לשורות הצבא בתמיכה ביצירת זרוע אווירית עצמאית עם ייצוג משלה בממשלת ארצות הברית. ארנולד החליט לדחות את הניסיונות לנצל את ההזדמנות להקמת זרוע אוויר עצמאית. הוא ידע שמרשל נתן לו יד חופשית, ולכן סבר שתהיה זו טעות רצינית לשנות את המבנה הקיים בעיצומו של מאמץ קריטי לצמיחה והתפשטות. מאמץ זה הוביל לכך שתוך חמש שנים גדל הכוח האווירי של ארצות הברית פי מאה מזה שהיה ב-1939, מבחינת כוח אדם בלבד. עם זאת, בנובמבר הגיעה פיצול הפיקוד בצבא כולו למשבר, בשל הפעלת המטה הכללי של הצבא, עקב המלחמה. מרשל טען שתפקידו כראש המטה הכללי הוא "התפקיד הפיקודי הגרוע ביותר בצבא". הפיקודים האזוריים, במיוחד אלו שמשימתם הייתה הגנה אווירית, הראו, כדברי מרשל, "כישלון מטריד ביישום הוראות". אל מול חוסר שביעות רצונו של מרשל מתפקוד המטה הכללי של הצבא שינה הפיקוד הבכיר את עמדותיו. מרשל מינה קצין בגיס האווירי, בריגדיר ג'נרל ג'וסף ט. מקנארניי, לעמוד בראש "וועדת משרד המלחמה לארגון מחדש", שהייתה חלק ממחלקת תוכניות המלחמה. הוועדה השתמשה בהמלצותיו של ארנולד כטיוטה לפעולתה.
על בסיס המלצות וועדת מקנארניי חתם הנשיא רוזוולט על צו נשיאותי מס' 9082. הצו קבע שתוארו של ארנולד ישתנה לג'נרל, מפקד חילות האוויר. התואר החדש נכנס לתוקף ב-9 במרץ 1942, ובכך היה ארנולד לשווה ערך בדרגתו לגנרלים שפיקדו על הזרועות העיקריות האחרות של הצבא. באותו יום הפיץ משרד המלחמה חוזר, מס' 59, שהגדיר את השינויים שיחולו במבנה הארגוני של הצבא. השינויים כללו את ביטול המטה הכללי ויצירת שלושה מרכיבים אוטונומיים: חילות האוויר של הצבא, כוחות היבשה של הצבא ושירותי האספקה והתחזוקה. בראש כל זרוע עמד גנרל, שהיה כפוף לראש המטה הכללי. בוטל תפקידו של ראש מטה הגיס האווירי, ותפקידי הגיס הועברו לחילות האוויר. מעמדו של הגיס השתנה, וכעת התואר "הגיס האווירי" היה הגדרה לזרוע קרבית בתוך חילות האוויר.
הקונגרס ביטל את מעמדו של הגיס האווירי כיחידה לוחמת רק ב-26 ביולי 1947, כאשר חוק הביטחון הלאומי נכנס לתוקף. עד אותו תאריך היו רוב אנשי חילות האוויר גם אנשי הגיס האווירי. 88% מהקצינים בחילות האוויר במאי 1945 הוסמכו בגיס האווירי, ו-82% מהחוגרים ביחידות השונות ובסיסים השונים של חילות האוויר היו משויכים לגיס האווירי כזרוע הקרבית של יחידותיהם.
מספרים ומפקדים.
כוח אדם לפי שנה.
נכון ל-30 ביוני בכל שנה.
ליאופולד אמרי
קייט וליאופולד
פונקציה ליניארית למקוטעין
במתמטיקה, פונקציה ליניארית למקוטעין היא פונקציה ממשית אשר מורכבת רק מהדבקה של פונקציות ליניאריות על המספרים הממשיים או חלק מהם. כאשר הפונקציה היא רציפה, אז הגרף שלה הוא עקומת מצולעים.
באופן מדויק יותר, f היא ליניארית למקוטעין אם קיימת חלוקה של הישר הממשי לקטעים זרים (יכולים להיות סגורים, פתוחים או סגורים רק באחד משני הקצוות) כך ש:
דוגמאות.
דוגמה לפונקציה ליניארית למקוטעין היא הפונקציה:
הפונקציה הזו היא בעלת 4 חלקים (הגרף שלה משמאל), והיא פונקציה רציפה אשר מוגדרת עבור כל המספרים הממשיים.
דוגמאות נוספות הן פונקציית רצפה, ערך מוחלט, גל שן מסור.
ניתן להשתמש בפונקציה ליניארית למקוטעין בשביל לקרב פונקציה או עקומה כלשהי, כפי שניתן לראות בסרטוט משמאל. ישנם אלגוריתמים שיכולים לעשות זאת.
ילדי איזיו
ילדי איזיו הוא כינוים של ארבעים וארבעה ילדים יהודים, רובם פליטים ממדינות שונות, שגורשו ב-6 באפריל 1944 על ידי הצרפתים והגסטפו מבית הילדים באיזיו שבמזרח צרפת, במחוז אן, לאושוויץ ולטאלין ונספו.
רקע.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 וביתר שאת לאחר המצוד על יהודי פריז בקיץ 1942, הגיעו עשרות ילדים יהודים לבית הילדים באיזיו. בית הילדים היה בפיקוח האוז"ה. הילדים, שהיו ילידי צרפת, בלגיה, אוסטריה, אלג'יריה, רומניה, רוסיה, גרמניה ופולין, הובאו על ידי מחתרות צרפתיות ויהודיות-צרפתיות, שביקשו להצילם מפני גירוש למחנות ההשמדה במזרח אירופה. בבית הילדים טופלו הילדים על ידי מטפלים יהודים ונוצריים כאחד, ואלה ביקשו להגן עליהם ממוראות התקופה על ידי סדר יום קבוע, טיולים, פעילות באוויר הצח ולימודים. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
מנובמבר 1942, עת פלשה גרמניה לתחומי משטר וישי וסיפחה אזור זה לגרמניה, ועד ספטמבר 1943, היה אזור איזיו - שבדרום-מזרח צרפת - בידי האיטלקים, בעלי בריתם של הגרמנים. האיטלקים לא פעלו בנחרצות לגירוש יהודים באותה מידה שבה פעלו הגרמנים, ולכן נחשב אזור זה בטוח יחסית עבור יהודים מסתתרים וכן חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית. בספטמבר 1943, עם פלישת בעלות הברית לאיטליה ונפילת דרום איטליה בידי בעלות הברית, כבשו הגרמנים גם את אזור דרום-מערב צרפת, שעד אותה עת היה בידי האיטלקים, והסכנה לשלומם של היהודים המוסתרים באזור זה גברה.
הפשיטה והגירוש.
ב-6 באפריל 1944 פשטו על בית הילדים בהפתעה אנשי גסטפו ושוטרים צרפתיים בפיקודו של קלאוס ברבי. באותה עת היו בבית הילדים 44 ילדים. הגרמנים העלו את 44 הילדים ואת שבעה אנשי הצוות על משאיות וגירשו אותם לכלא מונטלוק בליון. משם גורשו הילדים ואנשי הצוות למחנה הריכוז דראנסי ומשם גורשו במספר טרנספורטים, באפריל, מאי ויוני 1944, לאושוויץ ולטאלין, שם נרצחו בתאי גז ובירי. מנהל בית הילדים, היהודי מירון זלטין, בעלה של סבין זלאטין, גורש בטרנספורט 73 שיצא מצרפת לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח. אשתו סבין, שהייתה בין עובדי בית הילדים, לא הייתה באותה עת בבית הילדים וכך ניצלה. מבין המגורשים ניצלה רק המטפלת לאה פלדבלום. ללאה פלדבלום, אחת המטפלות, היו מסמכים מזויפים שאפשרו לה להינצל מהגירוש לאושוויץ, אך היא בחרה לחשוף בדרנסי את זהותה האמיתית כדי להישאר עם הילדים. פלדבלום שרדה את אושוויץ וב-1946 עלתה לארץ ישראל. שרה לבן-רייפמן לא הסכימה להיפרד מבנה קלוד ונשלחה יחד איתו לתאי הגז. בשנת 1987 נשפט קלאוס ברבי בצרפת, הורשע בביצוע פשעים נגד האנושות ונדון למאסר עולם. בעדותה במשפט אמרה לאה פלדבלום-קלפטן: "זוהי חובתי להעיד נגד קלאוס ברבי בשם 44 הילדים שלי שנרצחו באושוויץ, משום שמדי לילה הם עומדים מול עיני."
הנצחה.
על שמו של מירון זלטין קרוי רחוב בעיירה לנדה בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין תקופת מה לפני השואה.
סבין זלטין הקדישה את חייה להנצחת סיפורם של ילדי בית הילדים באיזיו.
בעדותה במשפטו של קלאוס ברבי בשנת 1987, העלתה לאה פלדבלום, עובדת בית הילדים באיזיו שגורשה לאושוויץ ושרדה, את סיפור בית הילדים וגירוש הילדים.
באותה שנה הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
מרדכי טברסקי (קוזמיר)
רבי מָרְדְּכַי טְבֶרְסְקִי מִקּוֹזְמִיר (ה'ת"ר – ח' בתמוז ה'תרע"ז) היה אדמו"ר חסידי בפולין ובגליציה, משושלת טריסק.
ביוגרפיה.
רבי מרדכי נולד בטוריסק בשנת ה'ת"ר לרבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק) ולריקל בתו של רבי יעקב לייב מקאוולא (בן רבי מרדכי מנשכיז). מקובל כי אביו אמר שמאז פטירת אביו המגיד מצ'רנוביל עבד הרבה כדי שיוכל להמשיך לבנו את נשמת אביו ולכן קרא לבנו זה מרדכי על שמו.
נישא לחנה בתו של רבי אשר (השני) מסטולין. אחר נישואיו התגורר זמן מה אצל סב אשתו הבית אהרן מקרלין ולאחר תקופה קצרה חזר לטוריסק.
פרישותו.