יחסי ארמניה–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין רפובליקת קזחסטן.
סקירה כללית.
לפני 1918, שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הרוסית, ועד 1991 הן היו חלק מברית המועצות לשעבר, בתור מחוזות אוטונומיים למחצה; הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-27 באוגוסט 1992. מאז 1992 מיוצגת ארמניה בקזחסטן באמצעות שגרירות באלמטי, הבירה לשעבר של המדינה. קזחסטן מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירות בירוואן, בירת המדינה.
שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירואסייתי, בארגון האמנה לביטחון משותף, ארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, חבר המדינות והאומות המאוחדות. ישנם 25,000 איש ממוצא ארמני המתגוררים בקזחסטן. קזחסטן ואוזבקיסטן הן המדינות הטורקיות היחידות שקיבלו את המיעוט הארמני בהן לכל אורך ההיסטוריה.
מים וירטואליים
מים וירטואליים (באנגלית: Virtual water trade) הם מים שנעשה בהם שימוש בעת ייצור של מוצר מסוים, אשר נשלח למכירה במדינה אחרת מזו שבה יוצר. בתחילת השימוש במונח, דובר על מרכיב המים בתהליכי הגידול והשיווק של פירות וירקות, אולם בפועל, ישנה צריכת מים בעת ייצור מוצרים שונים, כולל במוצרי אלקטרוניקה בעלי טכנולוגיה מתקדמת. בכל מוצר העשוי בין היתר ממים, או שבתהליך ייצורו נעשה שימוש במים, ובהמשך מוצר זה נצרך או שווק באזור גאוגרפי אחר מאזור ייצורו, מצויים "מים וירטואליים". את המושג טבע פרופסור ג'ון אנתוני אלן הבריטי.
דוגמה לנושא היא מצב בו במדינה מסוימת באירופה מייצרים מכשיר אלקטרוני בשם "X". לשם ייצור מכשיר זה דרושים כ-100 ליטר מים. לאחר תהליך הייצור, מדינה באפריקה מייבאת את המכשיר. אם כך, בתהליך זה יובאו כ-100 ליטר מים וירטואליים למדינה האפריקאית.
מסחר וגלובליזציה.
לרוב נהוג לייחס שימוש במים וירטואליים לאזורי צריכה עניים במים הצורכים מוצרים עתירי מים, אשר לולא הסחר הבין-לאומי לא היו זוכים לאותו היקף ואופן שימוש בהם, בייחוד למוצרי מזון. באמצעות יבוא מוצרים בעלי מים וירטואליים מתקיימת שמירה על משאבי המים המקומיים במדינה המייבאת וקטן הלחץ הכלכלי עליהם. מנגד, ישנן מדינות המייצאות מים וירטואליים ויוצרות מאזן מים מקומי שלילי בו המדינה מייצאת מים על אף שממילא יש בה מחסור במים. עם הסחר הבין-לאומי הנרחב מתקיימת גלובליזציה של מים שלעיתים רבות יותר משתי מדינות לוקחות חלק בסחר המוצרים המכילים את מים אלו. אף על פי שיבוא מים וירטואליים עשוי להפחית את הצורך במים מקומיים בצורה ניכרת, הצורך במים מקומיים בצורתם המקורית יישאר, מאחר שישנן פעולות בסיסיות כמו שתייה ורחצה שבהן המים הנדרשים לשימוש האדם לא ניתנים להמרה לצורות שונות. גידול טבעי באוכלוסייה מגביר את הצורך במים, אך מאחר שהמים המצויים הם משאב סביבתי מוגבל הצורך במים וירטואליים גובר. כמו כן, שיפורים טכנולוגיים המייעלים את השימוש במים הקיימים עשויים לענות על הצורך הגדל במים וירטואליים ואף להפחית את הצורך בהם.
גאופוליטיקה.
באזורים רבים בעולם העניים במשאבי מים, ישנו מתח פוליטי-ביטחוני בין מדינות בנוגע לזכויות השימוש במשאבי המים האזוריים. שימוש במים וירטואליים המיובאים מחוץ לאזורי המחלוקת עשוי להפחית את המתח בין הצדדים מאחר שלממשלות ישנן אפשרויות רבות יותר ומגוונות לספק מים לתושביהן. יבוא מים וירטואליים עשוי להוות מרכיב חשוב בבניית מדיניות במדינות הנדרשות לתכנן את משק המים שלהן. לכן, למים וירטואליים ישנה השפעה ניכרת על מצב הגאופוליטי באזורים רבים בעולם.
בישראל.
ישראל היא מדינה מדברית ברובה, הענייה במשאבי מים. מוצרים מיובאים רבים בשוק הצרכנות המקומי מכילים מים וירטואליים. כמו כן, ישראל מייצאת מוצרים רבים העשויים ממים ו/או שהיה נדרש שימוש במים לשם ייצורם, ולכן ישראל היא גם יצואנית של מים וירטואליים. בין המוצרים אותם ישראל מייצאת ישנן סחורות חקלאיות, בהם פירות הדר העשירים במים.
הקלאסיקה של המסמכים
הקלאסיקה של המסמכים (בסינית מסורתית: 書經, בסינית מפושטת: 书经, בפין-יין: shū jīng, שׁוּ גִ'ינְג), הידועה במערב גם בשמות "הקלאסיקה של ההיסטוריה" ו"ספר המסמכים", ובסינית גם בשמות "הכתובים הנערצים" או סתם "הכתובים" (書), היא אחת מחמש הקלאסיקות של הספרות הסינית. זהו אוסף של טקסטים רטוריים המיוחסים לדמויות מפתח מסין הקדומה, ושימשו כבסיס לפילוסופיה הפוליטית הסינית במשך יותר מאלפיים שנים.
הקלאסיקה של המסמכים גם שימשה נושא לאחת מהמחלוקות הספרותיות העתיקות ביותר בסין, בין תומכיהן של שתי גרסאות של הטקסט: גרסת "הטקסט החדש" וגרסת "הטקסט הישן".
היסטוריה טקסטואלית.
ההיסטוריה של הקלאסיקה של המסמכים, על גרסאותיה השונות, מורכבת במיוחד, ונתונה למחלוקות ספרותיות ופילוסופיות מזה אלפי שנים.
התייחסויות מוקדמות.
על פי מסורות מאוחרות, הקלאסיקה של המסמכים נערכה בידי קונפוציוס (551–479 לפנה"ס) כלקט מתוך מבחר גדול בהרבה של מסמכים, כאשר חלק מהמסמכים השלא נכללו ביצירה הוכנסו ל"ספר ג'ואו המוסתר". ועם זאת, ההיסטוריה הקדומה של שתי היצירות הללו אינה ברורה. החל מקונפוציוס השתמשו מלומדים בקלאסיקה של המסמכים כדי להדגים עקרונות כלליים, אם כי נראה שהסתמכו על כמה גרסאות שונות של היצירה.
במאמרות מופיעות שש ציטטות של "הכתובים" ללא ציון שמו המלא. על אף שקונפוציוס התייחס בהן אל הקיסרים הטרום-שושלתיים יָאו ושׁוּן, ולדמויות משושלות שְׂיָה ושָׁאנְג, הוא גם התלונן על חוסר בתיעוד מתקופות שקדמו לשושלת ג'וֹאוּ. בספריהם של מנציוס ומו דזה ובדְזְווֹ גְ'ווָאן מן המאות 4–5 לספירה מופיעה כמות גדולה יותר של ציטטות מן הקלאסיקה של המסמכים, חלקן עם הכותרות מן המקור. יוצרים אלו העדיפו מסמכים שנוגעים ליָאו, שׁוּן ושושלת שְׂיָה, מהסוג שכיום משייכים את יצירתו לתקופתם של אותם הוגים, תקופת המדינות הלוחמות. הפרקים שכיום נחשבים העתיקים ביותר, וברובם מתייחסים לשושלת ג'וֹאוּ המערבית, לא קיבלו כמעט תשומת לב בקרב ההוגים של תקופת המדינות הלוחמות, אולי בגלל הקושי שבשפתם המיושנת או בשל השקפות העולם הפחות מוכרות שהציגו. פחות מחצי מן המקטעים המצוטטים בידי ההוגים הללו נמצאים גם בגרסת "הקלאסיקה של המסמכים" שהגיעה לימינו. על אף שציטטו מן הקלאסיקה של המסמכים, יוצרים כמנציוס ושו'ן דזה סירבו להכיר בה במלואה כאותנטית. גישתם מנוגדת להערצה שהופגנה כלפי הכתובים בתקופת שושלת האן, אשר ייחסו את עריכתה לקונפוציוס.
בתקופת שושלת האן.
הקיסר וו מהאן הוא שהפך את הגדרת חמש הקלאסיקות, וביניהן הקלאסיקה של המסמכים, להגדרה ממלכתית, והוסיף להן את התואר "קלאסיקות". גם המושג "הכתובים הנערצים" שימש בתקופת שושלת האן. מאחר שרוב המלומדים של שושלת האן התעלמו מגרסת "הטקסט הישן", הייתה זו גרסת "הטקסט החדש" שנחשבה לרשמית, ואף קלאסיקות האבן של שִׂיפִּינְג שנחקקו מחוץ לאקדמיה הקיסרית בשנים 175-183, כללו את גרסת "הטקסט החדש" של הקלאסיקה של המסמכים. התעלמות זו מן "הטקסט הישן" הביאה לבסוף להיעלמותו בסוף תקופת שושלת האן.
מחלוקת הטקסט הישן והטקסט החדש.
באירוע שריפת הספרים בידי הקיסר הראשון הושמדו כל העותקים של הקלאסיקה של המסמכים שהקיסר הצליח לשים את ידו עליהם, מלבד העותקים שאוחסנו בספריית הקיסר. "הטקסט הישן" ו"הטקסט החדש" שניהם תוצאה של שחזור או שימור טקסטים מלפני אירוע שריפת הספרים.
הטקסט החדש.
יותר מ-35 שנים לאחר שריפת הספרים, כאשר השושלת הבאה, שושלת האן, ניסתה לשחזר את הקלאסיקה של המסמכים, היה המלומד פֿוּ שֶׁנְג היחיד שהצליח לשחזר אותה, על פי חלק מהגרסאות מעותק שהחביא בקיר ביתו, ועל פי גרסאות אחרות, מזכרונו. זוהי גרסת "הטקסט החדש". שם זה ניתן לה משום שהייתה כתובה בכתב הכוהני שהיה נהוג משושלת האן והלאה, ואפילו משמש כיום כגופן לסינית מודרנית.
בגרסת "הטקסט החדש" היו במקור 29 פרקים, אולם הפרק "הנאום הגדול" אבד במהרה, והוחלף בגרסה חדשה. מספר הפרקים הורחב ל-33 במאה הראשונה לספירה, כאשר דוּ לִין חילק כמה מן הפרקים.
הטקסט הישן.
גרסת "הטקסט הישן", לפי העדויות, התגלתה בקיר הבית של משפחתו של קונפוציוס בצ'וּפֿוּ בשנת 18 לפנה"ס, כאשר נסיך מקומי הרס את הבית כדי להרחיב את ארמונו. גרסה זו הייתה כתובה בכתב החותם, הכתב העתיק והמסולסל של השפה הסינית שאפיין את תקופת טרום שושלת צ'ין, ולפיכך נקראה "הטקסט הישן". על פי ספר האן בגרסה זו נכללו הפרקים המצויים ב"טקסט החדש" ו-16 פרקים נוספים. קוֹנְג אָנְגְווֹ, מצאצאיו של קונפוציוס, כתב פרשנות לגרסה זו בסוף המאה השנייה לפנה"ס אשר אבדה בסוף ימי שושלת האן, ועמה אבדה גם גרסת "הטקסט הישן".
ישנו גם רישום של גרסת "הטקסט הישן" עם מאה פרקים, שרבים מהם מוזכרים ברשומות ההיסטוריון, אך ללא ציטוטים.
הופעתו מחדש של הטקסט הישן.
במאה הרביעית, תקופת שושלת ג'ין המזרחית, הגיש המלומד מֵיי דְזֶה לקיסר עותק של גרסת "הטקסט הישן" ובה, מעבר ל-33 הפרקים המוכרים, גם 25 פרקים שאינם מופיעים ב"טקסט החדש" והקדמה ופרשנות של קונג אנגוו, בטענה כי מצא את הטקסט האבוד. מאז נחשבה זו לגרסת "הטקסט הישן" המקובלת. במהלך השנים, גרסת "הטקסט הישן" שנמצאה מחדש הפכה למקובלת יותר מגרסת "הטקסט החדש", עד שמעמדה התקבע במהדורה קיסרית של הפרשנות "משמעות נכונה לכתובים הנערצים" (尚書正義) בשנת 653, בתחילת שושלת טאנג. גרסה זו הונצחה ב"קלאסיקות האבן של קָאיְצֶ'נְג" בשנים 833-837.
ערעור אמינותו של הטקסט הישן של מיי דזה.