בעת שרותו הצבאי בתזמורת צה"ל הופיע כפסנתרן סולן עם התזמורת בהיכל התרבות בתל אביב בניצוחו של יצחק גרציאני.
בוגר האקדמיה למוזיקה בת"א אצל המורה הדגולה אילונה וינצה-קראוס, הקונסרבטוריון בז'נבה והקונסרבטוריון המלכותי הפלמי בבריסל, בו שימש כחבר הסגל מעל לשלושים שנה.
הקריירה שלו כפסנתרן וכנגן מוזיקה קאמרית ברפרטואר נרחב ומגוון התפרשה על פני ארצות רבות ברחבי העולם: באמריקה, אפריקה, במזרח הרחוק ובאירופה, שם השתתף גם בפסטיבלים כמו פסטיבל פלנדריה בבלגיה, וכן בפסטיבלים באיטליה, סלובניה, בולגריה, ויילס, נורווגיה וצרפת, וזכה לשבחי הבקורת על הופעותיו ועל תקליטיו, וגם בפרסים בינלאומיים כמו פרס אלבניס בברצלונה בתחרות מריה קנאלס, פרס מוצרט מידי הפסנתרן גזה אנדה, וכן פרסים למוזיקה קאמרית.
נמנה עם צוות ההוראה בקורסים השנתיים בשווייץ, באנגליה ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
היה חבר כבוד בתחרות המאה ה-20 באורליאן (צרפת), והוזמן לשפוט בתחרויות לפסנתר באיטליה. הקלטות רבות שלו נמצאות בקול ישראל, באוסף ההקלטות של "קול המוסיקה".
בעשרות השנים האחרונות חי רביץ בבריסל, בלגיה, שם עבד בקונסרבטוריון המלכותי, ושם גם נרצח, בפתח הבניין בו התגורר, על ידי שני צעירים אפריקנים שנמלטו ברכבו. משפחתו חיה בישראל.
ניקולה גרואבסקי
ניקוֹלה גרוּאבסקי (במקדונית: Никола Груевски; נולד ב-31 באוגוסט 1970 בסקופיה, יוגוסלביה) הוא מדינאי מקדוני שכיהן כראש ממשלת מקדוניה בשנים 2006 - 2016. במאי 2017 החל לשמש כראש האופוזיציה.
ביוגרפיה.
מוצא משפחת אביו של גרואבסקי הוא ממקדוניה היוונית. לאחר שהשלים את חינוכו בבתי ספר בסקופיה, למד גרואבסקי באוניברסיטת סקופיה בביטולה וקיבל תואר ראשון בכלכלה ב-1994 (ב-2006 קיבל תואר שני בכלכלה). בשנים שלאחר מכן עבד במגזר הבנקאי בתחום שוק ההון והקים ב-1998 את התאחדות הברוקרים במקדוניה. גרואבסקי התגרש מאשתו הראשונה ונישא ב-2007 לבורקיצה גרואבסקה, עמה יש לו שתי בנות.
ב-1998, לאחר ניצחונה בבחירות של מפלגת הימין Vmro-Dpmne (ארגון המהפכה הפנימי של מקדוניה-מפלגה דמוקרטית לאיחוד העם המקדוני), כיהן גרואבסקי בן ה-29 בממשלתו של ליוּבצוֹ גאורגייבסקי. תחילה כשר בלי תיק ומאוחר יותר כשר המסחר. ב-1999 נתמנה לשר האוצר מטעם מפלגתו וכיהן בתפקיד זה עד ל-ספטמבר 2002.
תחת כהונתו כשר האוצר, מכרה מקדוניה את רשת הטלפון המקדונית לקבוצת Matav ההונגרית. כמו כן הוא ביצע רפורמות, כולל הטלת מע"מ של 18%, וכן מסע הפרסום שבו בלטה הסיסמה: "קנו תוצרת מקדונית" שלוותה בלוגו ובו שמש בעלת פרצוף שמח.
תבוסת מפלגתו בבחירות לפרלמנט ב-2002, הביאה למחלוקת פנימית. ראש הממשלה היוצא, גאורגייבסקי, הקים את מפלגת העם המקדונית ואילו גרואבסקי נשאר במפלגת Vmro-Dpmne.
ב-28 באוגוסט 2006 חזרה המפלגה לשלטון וגרוּאבסקי החליף את ראש הממשלה הקודם, ולאדו בוצ'קובסקי, והקים ממשלה עם פנים רבות ומוכרות. מפלגתו ניצחה בבחירות שוב בשנים 2008, 2011 ו-2014. גרואבסקי התפטר מתפקידו בינואר 2016, כחלק מ"הסכם פרזינו", לאחר הפגנות שנערכו ברחבי המדינה בחודש מאי 2015. הוא הוחלף בידי ממשלה זמנית בראשות אמיל דימיטרייב, ששלטה עד לבחירות שהוקדמו לחודש דצמבר 2016, בהן התמודד גרואבסקי שוב לראשות הממשלה אך הפסיד. יריבו זוראן זאאב הקים ממשלה במאי 2017 וגרואבסקי החל לכהן כראש האופוזיציה.
מיסה בסי מינור
המיסה בסי מינור, מיצירותיו הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך (Mass in B minor) (מס' 232 ברשימת יצירות באך), הולחנה לטקסט הלטיני של המיסה. חלקים מן המיסה נכתבו כבר בשנת 1724, אך היצירה הושלמה וחוברה לצורתה הנוכחית בשנת 1749, זמן קצר לפני מות המלחין בשנת 1750. על אף שלא הולחנה כמקשה אחת, היא נחשבת לאחת מיצירות המופת הגדולות של באך, ונחשבת על ידי רבים ליצירה הגדולה ביותר בתולדות המוזיקה הקלאסית.
רקע והקשר למיסה בסי מינור.
באך לא נתן כותרת ליצירה זו. תחת זאת, ניתן לכל אחד מארבעת חלקי המיסה הלטינית דף כותרת משלו:
אלה אוחדו ליצירה אחת. למעשה, החלקים השונים דורשים מספרים שונים וסידורי מבצעים שונים, ומכאן עולה ההנחה שבאך לא ציפה שהיצירה תבוצע בשלמותה. מאידך, החלקים בכתב היד ממוספרים מ-1 עד 4, וחתימת הסיום הרגילה של באך על כתבי היד שלו (S.D.G. – Soli Deo Gloria – לאל בלבד התהילה) נמצאת רק בסוף ה"דונה נוביס פאצם". המיסה מציגה חוויה מוזיקלית שלמה ומאוחדת. מפאת אורכה - קרוב לשעתיים - לא בוצעה מעולם כחלק מן הליטורגיה הכנסייתית. הביצוע הראשון התקיים ככל הנראה לאחר מות באך, כשבנו, קרל פיליפ עמנואל באך ביצע את הפרק "גלוריה" (אך לא את כל המיסה) בברלין. ביצועים של המיסה בסי מינור בשלמותה לא עלו על הבימה עד המאה ה-19, והראשון בהם היה בשנת 1859.
יש המקשים מדוע באך, הלותרני, ראה לנכון להשקיע מאמץ כה גדול ביצירת מיסה לטינית בסדר גודל כזה. אחרי הכול, המיסה הלטינית היא חלק מן הליטורגיה המסורתית של הכנסייה הקתולית הרומית, והרשומות ההיסטוריות אינן מראות כל רמז למישהו שהזמין את היצירה, כך שלא נותר אלא להניח שבאך חיבר את המיסה הזו מסיבות אישיות - מעשה יוצא דופן מבחינתו, בהתחשב במנהגו לחבר יצירות דתיות רק למטרת ביצוע מוגדר. ואולם, הלותרנים של המאה ה-18 הרבו להשתמש במיסה הלטינית כחלק מן הליטורגיה שלהם, בייחוד בפרקי ה"קיריה" וה"גלוריה", בהם כל העדה שרה, והמיסה הלטינית הייתה כמעט אוניברסלית כצורה של מוזיקה כנסייתית.
באך חיבר את מה שעתיד להיות המשך ל"גלוריה" של המיסה בסי מינור ליום חג המולד 1724, והוסיף ב-1731 פרק "קיריה", כדי שיוכל להציג מיסה מקוצרת (קיריה וגלוריה, מס' 232a ברשימת יצירות באך) לנסיך הבוחר של סקסוניה ומלך פולין, אוגוסטוס השלישי, כחלק מבקשה להוסיף את התואר "מלחין חצר של הנסיך הבוחר מסקסוניה" לשמו. צעד פוליטי זה היה אמור לחזק, כך קיווה, את מעמדו בלייפציג, שם ניהל מאבקים פוליטיים עם מועצת העיר. הפרטיטורה נשארה מונחת על המדף אצל באך ואצל הנסיך הבוחר בלא שתבוצע עד 1737, אז החל באך להכניס שינויים קלים בפרקי "קיריה" וב"גלוריה" והוסיף את פרקי ה"קרדו" ואת ה"סנקטוס" במהלך השנתיים הבאות.
בשנות ה-30 של המאה ה-18, אז אולי החל להשתעשע ברעיון הרחבת מיסת הקיריה-גלוריה הראשונית, עיין באך ב"מיסה סינה נומינה" של ג'ובאני פלסטרינה, שאותה העתיק אחר כך בשינויים ותיקונים, וב"מיסה סאפיינטייה" של אנטוניו לוטי. יצירות אחרות להן הייתה השפעה ישירה על המיסה בסי מינור הן ה"מיסה ללא שם" בפה מז'ור מאת ג'ובאני באטיסטה באסאני, שלה הוסיף באך מוזיקה ל"קרדו אין אונום דאום" (1081 ברשימת יצירות באך) ומגניפיקט של אנטוניו קלדרה, שהקטע "סוסקפיט איזראל" מתוכו מהווה בסיס לאטיוד הקונטרפונקטי, 1082 ברשימת יצירות באך.
אף כי רק מעטים מן הקטעים ביצירה ניתנים לזיהוי מובהק כממוחזרים ממוזיקה קודמת, חוקרים אחדים, כמו ג'ושוע ריפקין, סבורים שרובה ממוחזר (בעיקר לאור ראיות בכתב היד ומודלים של קומפוזיציה). החריגים היחידים מכלל זה הם ארבע התיבות הראשונות של ה"קיריה" הראשון וקטע ה"קונפיטיאור" של ה"קרדו", המכילים שניהם מחיקות ותיקונים על כתב היד. פרטים על פרקי החיקוי ומקורותיהם מפורטים ברשימת הפרקים.
ב-2006 סיים ריפקין 25 שנות עבודה על שחזור המיסה כפי שבאך כתבה במקור, לפני התיקונים והשינויים שהכניס בה קרל פיליפ עמנואל לקראת ביצועה הפומבי הראשון. בשנת 1956, 100 שנים לאחר הוצאת המהדורה הראשונה של המיסה, יצאה מהדורה חדשה, בעריכת המוזיקולוג פרידריך סמנר, אך גם בה היו ליקויים רבים שהצריכו טיפול מדעי מיומן. נעשה מאמץ מיוחד להשלים את העבודה במלאת 150 שנה להוצאת המהדורה הראשונה, ובדצמבר 2006 יצאה המהדורה הנוכחית בדפוס. זו הפעם הראשונה בה מוזיקולוג זכה לבצע את התיקונים והשחזור על פי כתב היד המקורי של באך, שם מצא את התיקונים, המחיקות ואפילו קרצופי הסכין שערך קרל פיליפ עמנואל בכתב היד של אביו, שמנעו כמובן אפשרות שחזור. היו גם מקרים שמן הנמנע היה להבחין בין כתב היד של באך האב לזה של בנו, אך בסך הכל, המהדורה החדשה היא הקרובה ביותר עד כה ליצירה המקורית, כפי שיוהאן סבסטיאן באך רצה שתישמע. לדברי ריפקין, רבים מהתיקונים אינם נשמעים, כי הם חבויים בקולות הפנימיים, אך הרושם הכללי בקרב מנצחים ונגנים יביא לתחושה של רוח חדשה וישפר, כך הוא מקווה, את ההבנה למוזיקה של המיסה בסי מינור.
פארק ריג'נטס
משפט טיטצה
רחוב וילו 2
רחוב וילו 2 או דרך וילו 2 (באנגלית: 2 Willow Road) הוא סדרת מבנים שתכנן האדריכל ארנו גולדפינגר. המבנים נבנו בשנת 1938 בהמפסטד שבצפון לונדון.
מבנים אלה מוגדרים כיום מבנים לשימור בשל ייחודם הארכיטקטוני ויופיים. הם מנוהלים על ידי הקרן הלאומית הבריטית, ופתוחים לקהל מאז 1995.
המבנה היה המבנה המודרניסטי הראשון שרכשה הקרן, לאחר מחלוקת ציבורית חריפה בדבר חשיבותו הארכיטקטונית. במבנה התגורר האדריכל גולדפינגר, יחד עם אשתו אורסולה וילדיהם, עד מותו של גולדפינגר בשנת 1987.
תיאור המבנה.
המבנה, הנמצא ברחוב וילו 1, 2 ו-3, נבנה מבטון וצופה בלבנים אדומות. מספר מבנים ויקטוריאניים שעמדו במקום נהרסו למטרת בניית המבנה, על אף מחאות השכנים, בהם הסופר איאן פלמינג. בעקבות כעסו של פלמינג על גולדפינגר, ובשל שנאתו של פלמינג את המבנה ה"מכוער" בעיניו, קרא פלמינג לנבל נגדו צריך להילחם ג'יימס בונד בספרו גולדפינגר, על שם האדריכל.