נמל התעופה החל בפעילות מסחרית ב-1919 ובמשך זמן רב היה נמל התעופה היחיד של פריז עד לבנייתו של נמל התעופה אורלי בשנת 1932. הנמל התפרסם בשל היותו אתר הנחיתה של צ'ארלס לינדברג לאחר טיסת הסולו הטרנסאטלנטית ההיסטורית שלו ב-1927 במטוס הספיריט אוף סנט לואיס. שבועיים מוקדם לכן, נמל התעופה היה גם אתר ההמראה של המטוס הדו-כנפי הצרפתי לואז'ו בלאן (The White Bird), שהמריא בניסיון לבצע טיסה טרנס-אטלנטית, אך אז נעלם באופן מסתורי. הווארד יוז טס את הטיסה הרצופה השנייה מניו יורק לפריז ב-1939, נחת בלה בורז'ה ומיד לאחר מכן המשיך למוסקבה.
ב-25 ביוני 1940, אדולף היטלר החל את הטיול הראשון והיחיד שלו בפריז, עם אלברט שפר ובני לוויה, מנמל התעופה לה בורז'ה.
בשל אילוצי קיבולת בלה בורז'ה, אייר פראנס העביר את כל פעילותו לידי נמל התעופה אורלי בשנת 1952.
הסלון האווירי בפריז נערך לראשונה בלה בורז'ה בשנת 1953, לאחר שנערך בעבר בגרנד פלה לפני מלחמת העולם השנייה, ובנמל התעופה אורלי לאחר המלחמה.
ב-16 ביוני 1961, רקדן הבלט הסובייטי רודולף נורייב ערק בנמל התעופה לה בורז'ה.
ב-1977, לה בורז'ה נסגר לתנועת תעופה בינלאומית, וב-1980 לתנועת תעופה אזורית, אך ממשיך לשרת גם תעופה עסקית מקומית ובינלאומית כאחד. מאז 1975, נמל התעופה לה בורז'ה מארח את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי, מוזיאון התעופה המרכזי של צרפת. בעקבות הפסקת התעבורה המסחרית הרגילה בשנת 1977, גדל בהדרגה השטח הזמין לאוספי מוזיאונים ותצוגות.
שדה התעופה כולל פסל להנצחת הצרפתייה ריימונד דה לרוש שהייתה האישה הראשונה שקיבלה רישיון טיס. יש גם אנדרטה המכבדת את צ'ארלס לינדברג, כמו גם את נונגסר וקולי , טייסי "הציפור הלבנה".
ב-14 באפריל 2016, Groupe ADP פרסמה את האסטרטגיה התאגידית Connect 2020 והמותג המסחרי Paris Aéroport הוחל על כל שדות התעופה בפריז, כולל שדה התעופה לה בורז'ה.
לה בורז'ה כונה "הטטרבורו של אירופה" בגלל תפקידו בקבלת כל התעופה העסקית שטסה לפריז.
מתקנים.
המפקדה של המשרד הצרפתי לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile או BEA) ממוקמת בבניין 153 בשטח שדה התעופה לה בורז'ה ובלה בורז'ה. נמל התעופה לה בורז'ה מארח את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי, שממוקם גם הוא בקומונה של לה בורז'ה.
פרשת גאורגה אורסו
פרשת גאורגה אורסו התחוללה בדצמבר 1984 בגאלאץ, רומניה, בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו. בשרשרת מאורעות זו, מהנדס הבניין גאורגה אורסו, שנקרא בפי ידידיו בשם "באבו", הובא לחקירה לאחר ששתי צעירות ממקום עבודתו הלשינו עליו כי הוא משמיע דעות חתרניות ומנהל "יומן אישי". אורסו נחקר ובחיפוש שנערך בביתו נמצאו כתבי יד ויומנים הסוקרים תקופה של יותר מארבעים שנה. לאחר תקופת עינויים בבית הכלא בז'ילבה, נפטר אורסו מפגיעות פנימיות (הרופאים קבעו כי היה זה מוות טבעי).
הפרשה לא נסתיימה בכך. בנו של אורסו, אנדרי, בעזרת תמיכתם של משפחתו ואישים רבים מחוץ לרומניה (כולל אישים מישראל) ובתוכה (לאחר נפילת ניקולאה צ'אושסקו), פעל במשך שנים רבות לחשיפת האמת, הענשת האשמים בפרשה, והחזרת היומנים.
חייו של גאורגה אורסו.
גאורגה אורסו (Gheorghe Ursu) נולד ביום 1 ביולי 1926 בעיירה סורוקה שבבסרביה כבנם של וסילה אורסו Vasile Ursu מגאלאץ ומרגרטה Margareta ממגורה אילווי נסאוד Magura Ilvei Nasaud שבאה מבית יהודי, שניהם רופאים מנתחים. עד שנת 1941 למד גאורגה בבית הספר היסודי ובתיכון בסורוקה. משנת 1941 עברה משפחת אורסו לגאלאץ. משפחת אימו, סבו וסבתו ועוד 10 בני משפחה נספו בשואה. בשנות המלחמה המשיך אורסו את לימודיו התיכוניים בגאלאץ ולקח חלק בקבוצה אנטיפשיסטית חשאית, שכללה גם את הסופרים יורדן קימט Iordan Chimet וקמיל בצ'יו Camil Baciu. בשנת 1944 נרשם גאורגה באיגוד הצעירים הקומוניסטים (המחתרתי באותו זמן) והשלטונות התחילו לעקוב אחריו. באותה שנה התחיל אורסו לפרסם בעיתונים - תחילה בעיתון הדמוקרטי "ההד" - במוסף ספרותי. הוא פרסם ביום 22 במאי 1944 מאמר על Jean de Meung וביום 8 באוגוסט 1944 מאמר על ז'ול ורן. בתקופה זו התחיל אורסו לכתוב יומן אישי, יומן שיכתוב בו שנים רבות.
בין השנים 1945-1950 למד אורסו בפוליטכניקה, בבוקרשט, בפקולטה להנדסת בניין. מסיום לימודיו ועד שנת 1985 עבד אורסו כמהנדס בנין מומחה בתחום חוזק החומרים.
בשנת 1970 יצא לאור כרך שירים של אורסו בשם "תמיד שניים" עם הקדמה של נינה קסיאן.
בשנת 1980 מסר להוצאה לאור את ספר המסע שלו "אירופה שלי", אך הדפסתו עוכבה ולבסוף ראה אור לאחר מותו, בשנת 1991.
לאחר רעידת האדמה החזקה שהתרחשה ברומניה בשנת 1977 התגלעו חילוקי דעות בין אורסו ובין הממונים עליו בנושא התיקונים הדרושים למבנים שנפגעו ברעש. אורסו לא היה מוכן לחתום על שיפוצים לא בטיחותיים ועל רקע זה פנה לתחנת הרדיו "אירופה החופשית" (תחנת רדיו אנטיקומוניסטית במערב אירופה). מכאן הוא הפך חשוד בעיני השלטונות והתחיל מעקב אחריו. בסוף 1984, לאחר הלשנה של צעירות ממקום עבודתו, נחקר אורסו ונעשה חיפוש בביתו, חיפוש בו הוחרמו כל יומניו וכתבי היד שלו. לאחר כמה חודשים (לקח זמן רב עד שהחוקרים קראו את יומניו) הוא נכלא בתירוץ של "החזקת מטבע זר" (נמצאו בביתו שישה עשר דולרים). אורסו לא הקפיד על הסתרת או הצפנת שמות האנשים עליהם כתב ביומניו והיומנים הפכו בידי הסקוריטטה לכלי רב עוצמה לאיתור אנשים שבמהלך השנים הביעו דעות הסותרות את הדוגמה. אורסו לא הסכים לשתף פעולה ולהלשין על חבריו, לכן עינו אותו במתקן המשטרתי הידוע לשמצה ברחוב "רחובה" בבוקרשט ולבסוף ביום 17 בנובמבר 1985, הוא מת מהמכות שקיבל בבית הכלא.
היומנים וההשלכות.
רישומיו של אורסו ביומנים, במהלך יותר מארבעים שנים, כללו התייחסויות לשיחות שהיו לו עם אנשים אחרים שהזכיר בשמותיהם. היות שכתב לעצמו, לא ציין פרטים מלאים (שם, שם משפחה וכתובת), אלא פעמים רבות הזכיר אנשים בשמם הפרטי או בכינוי המקובל בין חבריו. כשקראו החוקרים את היומנים היו הרבה מקרים בהם לא הצליחו לזהות את הדמויות המוזכרות שם, לכן עונה אורסו, כדי למסור להם את הפרטים הדרושים לזיהוי הדמויות. אורסו סירב לשתף פעולה. האנשים שכן זוהו על ידי השלטונות זומנו לחקירה ונדרשו לתת הסברים לשיחות שהיו להם בעבר (לפעמים עשרות שנים לפני החקירה), שיחות מהן השתמעה ביקורת על השלטון הקומוניסטי. בוצעו מעצרים נוספים על פי היומנים.
נינה קסיאן, הגדולה במשוררות רומניה בתקופה הקומוניסטית, שהייתה מיודדת עם אורסו, שהתה בסיור הרצאות בארצות הברית בעת שפרצה הפרשה. לאחר שקיבלה ידיעות על מעצרו של אורסו, העדיפה נינה קסיאן להישאר בארצות הברית ולא לחזור לרומניה. השלטונות הקומוניסטיים הגיבו בעוצמה רבה, הם החרימו את ביתה על תוכנו, סילקו את ספריה מהספריות ומהחנויות ואסרו אותם. חידוש הופעת ספריה התאפשר רק לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
המאבק של אנדרי אורסו.
אנדרי חוריה אורסו, בנו של גאורגה אורסו, כימאי במקצועו, היגר לארצות הברית זמן קצר לאחר מות אביו. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי פנה אנדרי למשטר החדש ודרש חקירה, הענשת האשמים במות אביו והשבת כתבי היד שלו, כולל היומנים המפורסמים. בתחילה נראה היה שדרישותיו נענות - בוצעה חקירה, נמצאו האשמים והועמדו למשפט ואף היומנים נמצאו. זמן לא רב לאחר מכן, המערכת המשפטית/משטרתית שכיהנו בה אותם האנשים מהתקופה הקומוניסטית, התאוששה מההלם של שינוי המשטר והחלה לגונן על אנשיה. המשפטים בוטלו, היומנים הוחרמו שוב והכל החל להתמוסס.
אנדרי אורסו יצא למאבק, פתח אתר אינטרנט, גייס אינטלקטואלים דוברי רומנית מהפזורה הרומנית ומרומניה גופא, פרסם בכל העיתונים מכתב פתוח לנשיא רומניה, מכתב שחתמו עליו אנשי רוח רבים (גם מישראל). כשראה אנדרי שמאמציו עדיין לא נושאים פרי, הכריז ביום 15 בנובמבר 2000 על שביתת רעב מתוקשרת וזימן מסיבת עיתונאים. מאמציו הבלתי נלאים יצרו אפקט של כדור שלג ועיתונים רבים יותר ויותר נרתמו למאבקו.
בשנת 2000 הוענק לו פרס GDS לקידום ערכי החברה האזרחית.
הפרשה בראי העיתונות.
כדי להבין את משמעות הפרשה הזאת עבור הציבור הרומני, מובאות כאן כותרות מעיתוני התקופה ברומניה, כותרות המתייחסות להתקדמות החקירה, המשפט והתוצאות.
מבחר הכותרות הוא מדגם מצומצם מאוד של החגיגה התקשורתית מסביב לפרשה.
ספיחי הפרשה.
אחרי כל השנים, אחרי כל הגלגולים המשפטיים ואחרי פסקי הדין הסופיים זה לא נגמר - אחד הנאשמים העיקריים שוחרר מכלאו לאחר פחות משנה (במקום 20 שנה בכלא) מבלי להודיע על כך למשפחת אורסו. הנימוקים לא פורסמו, אך משערים שזה היה מטעמי בריאות, אף על פי שהאיש נראה במצב בריאותי תקין. אנדרי אורסו עדיין מחפש את היומנים.
קורנל מיחאלאקה (Cornel Mihalache) הפיק סרט על חייו של גאורגה אורסו, סרט שהוצג לראשונה באירוע הקרוי "סיביו - בירת תרבות אירופית". הסרט מכיל גם הקלטות הקול של גאורגה אורסו.
בשנים 2006 - 2007 פרסם יורדן קימט שני כרכים של מכתבים שהוחלפו בין אורסו ובין חבריו - הכרכים יצאו לאור בשם "ספר הידידים שלי".
פאנקיסט
ססגונית
ססגונית (שם מדעי: "Dendronephthya") הוא סוג של אלמוג רך דמוי-שיח וצבעוני, אשר אינו מכיל אצות שיתופיות - זואוקסנטלות. אלמוג זה מצוי במימי שוניות אלמוגים טרופיות, בהם זרמים עשירים ויכול להימצא עד לכמה עשרות מטרים מפני הים. האלמוג ניזון בסינון חלקיקי תרחיף מהמים. הסוג מכיל מעל 250 מינים.
תיאור.