לפי ספר החינוך, מטרת המצווה היא אכן רחמים על בעלי החיים, ואין המשנה המוזכרת מתכוונת לשלול זאת. לפי החינוך, כוונת הגמרא "שעושה מידותיו של הקב"ה רחמים, ואינן אלא גזרות" היא, שאין הרחמנות שלנו שהיא בטבענו, כרחמנות של הבורא-שהיא אינה מחויבת המציאות אלא "גזירה" שלו, כלומר, שכך חייבה חכמתו - להיות רחמן. בנוסף, כותב החינוך שהמצווה באה להזכיר לאדם שהבורא משגיח על העולם ועל בעלי החיים שבו, וכך ידע האדם שאלוהים משגיח אף על דרכיו שלו.
הרמב"ם מוסיף תועלת נוספת למצווה: אם האדם לא יוכל לקחת את האם, לעיתים יעזוב אף את הבנים ש"על הרוב אינם ראויים לאכילה", וכך יינצל הקן כולו. הרלב"ג מסביר, שאסור לפגוע בקן הציפורים לפני שישלים הקן את מטרתו בטבע, שהיא גידול האם את בניה.
לפי הרמב"ן, תועלת המצווה היא להרגיל את האדם במידת הרחמנות, אין פירוש הדבר שהתורה ריחמה על הציפור (כדעת הרמב"ם): אם הקב"ה מרחם על בעלי החיים (כלומר, כאשר אנו צריכים אותם לצרכנו), הוא היה אוסר את השחיטה, אלא ודאי מטרת המצווה היא לחנך את האדם שלא יתאכזר "וללמד אותנו המדות הטובות", כי כאשר האדם יתנהג ברחמים לבעלי החיים, הוא ינהג כך גם בחייו האישיים.
דעת הרמב"ן היא כי זו כוונת הגמרא בפירושה את המשנה בברכות: "שעושה מדותיו של הקב"ה רחמים, ואינם אלא גזרות", כלומר, גזרות כדי ללמד את האדם את המידות הטובות, ולא רחמים על בעלי החיים כשלעצמם.
האבן עזרא, החזקוני והרשב"ם, מדגישים בטעם המצווה את "האכזריות והרעבתנות לקחת ולשחוט ולבשל ולאכול אם ובנים יחד".
עוד טעם כותב הרמב"ן, כי על אף ההיתר לאכול בעלי חיים, אסרה התורה להכחיד לגמרי מין ממיני החיות, ולהכחיד בבת אחת שני דורות של ציפורים, זו הדרך להשמיד את המין כולו, ולכן אסרה זאת התורה.
הספורנו כותב כי טעם המצווה הוא גמילות חסדים עם העניים, שמתפרנסים מעופות השדה שהם הפקר, ולכך בא הציווי, כדי שיהיה גם להם מאין לאכול.
סברת הנצי"ב בטעם המצווה היא, כי זהו "שילום גמול הרחמים", הרי האם יכלה לברוח מהצייד, ונלכדה בגלל רחמיה על בניה וניסיונה להגן עליהם, וזו אכזריות גדולה אם נשתמש במידת הרחמים של הציפור נגדה. שד"ל מסכים לטעם זה ומוסיף שעל ידי שנמנע מלצוד את האם "יקבע בלבותינו כי לא ייצא מצדקה הפסד", לפי שד"ל, חוץ מהרחמים על האם, ישנה תועלת לאדם במצווה זו כשיראה את גדולת מידת החמלה בעיני הבורא.
טעם אחר למצווה מביא ר' יוסף אבן כספי, שאומר שבמצווה זו רצה הבורא ללמד את האדם ענווה. האדם על אף מעלותיו הוא "גשמי", ממש כמו החי, הצומח, והדומם, ולכן התורה רוצה "בעיקר הכוונה, שלא נאכל בשר כי יספיקו לנו הצמחים", ועל אף שלא אסר את אכילת בעלי החיים לגמרי, רצה הקב"ה להגביל הרבה פעמים את אכילתם כדי ש"יהיה בין עינינו תמיד, כי אנחנו כחמור וכפרד, ככרוב וכרימון, גם כאבן דומם".
הרש"ר הירש רואה במצווה זו דוגמה ליחס של כבוד לאימא המטפלת בילדיה, ובמיוחד לאמא יהודיה, המפורסמת במסירותה לצאצאיה. עוד טעמים על דרך הקבלה, מביאים הרמב"ן, יצחק אברבנאל ויצחק עראמה.
גישת הזוהר.
על פי ספר הזוהר, שילוח האם הוא מעשה סמלי, שנועד לעורר רחמי שמיים על עם ישראל: בכך שהציפור מצטערת שנלקחו אפרוחיה, וקול בכיה מגיע לשמיים, כך גם ה' נזכר שבניו נלקחו לגלות.
שכר המצווה.
שילוח הקן היא אחת משתי המצוות שמפורש בתורה השכר למקיימי המצווה. השכר המובטח הוא
בתלמוד מסופר, כי אלישע בן אבויה הפך לאפיקורס לאחר שראה כי ילד, שקיים את רצון אביו, ועלה באמצעות סולם על עץ במטרה לקיים את מצוות שילוח הקן, נפל ומת. הסתירה בין השכר אותו הבטיחה התורה למקיימי מצוות שילוח הקן ומצוות כיבוד אב ואם (״והארכת ימים״, ״למען יאריכון ימיך״) לבין מותו של הילד - מה שקרה בפועל, גרמה לאלישע בן אבויה לכפור בתורה. בהמשך, הגמרא מעירה שהוא טעה בפירוש המילים "והארכת ימים" - שלפי ר' יעקב מדברות על החיים בעולם הבא.
שילוח הקן בתרבות.
היוצר מיקי גבריאלוב מעיד שהזמר אריק איינשטיין שאב השראה מהמצווה הזאת כשהגה עמו את השיר עוף גוזל, העוסק אף הוא בשמחה המהולה בעצב של אב הנפרד מילדו כמו ציפור שנפרדת מגוזלה.
גדרות טובות יוצרות שכנים טובים
"גדרות טובות יוצרות שכנים טובים" (באנגלית: Good Fences Make Good Neighbors) הוא פתגם אמריקאי שמשמעותו היא, כי חלוקה ברורה של שטחים בין שכנים מועילה ליחסי השכנות ביניהם.
מקור.
הפתגם מופיע לראשונה בכתב בסביבות שנת 1850 כפתגם אמריקאי עממי, אך הוא התפרסם לאחר הופעתו בשירו של רוברט פרוסט "תיקון חומה" (Mending Wall) משנת 1915. בשיר מתקנים שני חקלאים שכנים ביחד חומה בין חלקותיהם. תוך כדי העבודה תוהה הדובר, אחד מהחקלאים, בפני עמיתו על הצורך בחומה. השכן עונה בציטוט הפתגם (שורה 27), שהוא "אימרתו של אביו" (שורה 43), ומזכיר אותו שוב בסוף השיר (שורה 45). הדובר אינו שלם עם תשובה זו, ובחציו השני של השיר הוא מתאר בפני הקורא את הקושיות שהיה רוצה להקשות עליה, את השינוי לרעה בתפיסתו את שכנו בעקבות התשובה, ואת הרגשתו שגורמי טבע כלשהם מתנגדים לחומות ומנסים לחבל בהן.
שימוש.
הפתגם מוזכר תדיר בקשר לסכסוכים בין עמים. הוא מופיע בשיח הפוליטי הישראלי בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, בעיקר בעניין גדר ההפרדה, או בקשר ליחסים בין ישראל ומדינות ערב. אלה הסבורים שהפרדה חברתית או פיזית בין שתי החברות המדוברות תגרום ליחסים טובים יותר ביניהן נוהגים לצטט את הפתגם כחיזוק לעמדתם, בעוד אלה הנוקטים בגישה ההפוכה נוהגים לטעון שהפתגם מייצג תפיסת עולם מוטעית או שאיננה רלוונטית למקרה שעוסקים בו.
השימוש הידוע הראשון בפתגם בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני נעשה על ידי עיתונאי הג'רוזלם פוסט יוסף גואל בשנת 1989, אך הפתגם נקשר יותר לראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק, אשר החל משנת 1999 נהג להזכירו בשיחות בעל-פה תוך ניסיונו לשכנע בעד הקמת גדר בין ישראל ליהודה ושומרון.
תאגיד המיחזור אל&quot;ה
תאגיד המיחזור (או: אל"ה - איסוף למען הסביבה), גוף שהוקם בשנת 2001 לטובת איסוף ומחזור מיכלי משקה בעקבות חוק הפיקדון. התאגיד פועל ללא מטרות רווח ומספק ללקוחותיו, ייצרני ויבואני משקאות, שירותים של איסוף ומיחזור מיכלי פיקדון לצורך עמידתם של הלקוחות בחובותיהם לפי חוק הפיקדון.
אודות התאגיד.
התאגיד הוא חברה בע"מ אשר על פי תקנונה אינה פועלת למטרות רווח ואינה מחלקת רווחים. התאגיד הוקם על ידי ארבעה יצרני המשקאות: החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (זכיינית קוקה-קולה בישראל), טמפו משקאות, יפאורה-תבורי ומעיינות עדן. הוא מספק שירותים לבעלי המניות וכן ליצרני ויבואני משקאות נוספים. לפי הוראות הממונה על התחרות, השירותים מסופקים באופן שוויוני לבעלי המניות ולמי שאינם בעלי מניות. חברת יפאורה-תבורי הודיעה על כוונתה לפרוש מהתאגיד בשנת 2021. בשנת 2022 אישרה רשות התחרות את בקשת החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (קוקה קולה ישראל) להשתלט על 100% ממניות התאגיד.
יצרני המשקאות בישראל מחויבים לגבות 30 אג' על כל מכל בר-פיקדון שנמכר על ידיהם. כאשר הצרכן רוכש את המשקה, הוא מחויב בדמי פיקדון של 30 אג' בנוסף למחיר המשקה.הצרכנים זכאים להשיב מיכלי פיקדון הריקים ולקבל בחזרה את הפיקדון בכל בית עסק (חנות) אשר מוכרת מיכלי משקה מלאים נושאי פיקדון של היצרן או היבואן של המשקה.
לפי חוק הפיקדון, היצרנים והיבואנים אחראים לאסוף מיכלים ריקים בהיקף מחייב כאחוז מהמיכלים שמכרו בישראל ובפרט לאסוף את המיכלים מבתי העסק ולהשיב להם את הפיקדון, וכן למחזר את מיכלי הפיקדון שאספו. התאגיד מבצע את החובות הללו עבור אותם יצרנים ויבואנים שמקבלים ממנו שירות וזאת בתמורה לדמי שירות שהם משלמים לו. התאגיד מפעיל מערך איסוף ארצי במשאיות מבתי עסק וממקורות איסוף אחרים (אספנים, בתי ספר, מחנות צה"ל ועוד) וכמו כן מפעיל מרכזי איסוף עירוניים לציבור הרחב. לפי נוהלי התאגיד, יש להיות רשום בתאגיד כלקוח כדי להיות זכאי להזמין משאיות לאיסוף המכלים. עבור רוב צרכני המשקאות הפרטיים, האיסוף נעשה למעשה בצורה עקיפה: הצרכן מחזיר את המכל לבית-עסק ובית העסק מחזיר את המכלים לתאגיד.
רקע חוקי:
כאשר הוקם התאגיד, כלל חוק הפיקדון הסדר מיוחד לפעילות "תאגיד מיחזור". יצרן או יבואן משקאות יכל לרכוש שירות מ"תאגיד מיחזור מוכר" (שקיבל לפי החוק הכרה מהמשרד להגנת הסביבה), ואז לא נשא היצרן או היבואן בעצמו באחריות לפי חוק הפיקדון. בשנת 2010 בוטל הסדר "תאגיד המיחזור" בחוק הפיקדון. כיום אין לתאגיד מעמד חוקי כלשהו ויצרן או יבואן משקאות אשר מקבל שירות מהתאגיד ממשיך להיות אחראי בעצמו לעמידה בדרישות חוק הפיקדון (לדוגמה לעניין עמידה ביעדי האיסוף).
כחברה בבעלות משותפת של מספר יצרני משקאות, פועל התאגיד באישור אשר מחודש מידי מספר שנים בבית הדין לתחרות ובכפוף לתנאים שנקבעו באישור. כחלק מתנאי האישור בשנת 2017, הסכימה חברת טמפו, להפסיק להיות בעלת מניות בתאגיד ולהמשיך לקבל ממנו שירותים בלבד.
דמי פיקדון.
בתי עסק כגון חנויות נוחות וסופר מרקטים מחויבים להשיב את דמי הפיקדון במזומן בתמורה לקבלת מכלי המשקה הריקים (לבתי העסק יש זכות שיצרן/יבואן של המשקאות יאסוף מהם את המיכלים וישיב להם את דמי הפיקדון). במידה ובית עסק לא מוכן לקבל את מכל המשקה הריק ולהחזיר את סכום הפיקדון, ניתן להגיש תלונה בכתב לממונה על חוק הפיקדון במשרד להגנת הסביבה. בית עסק אשר בו נקנים מכלי משקה לצריכה מקומית (פאב, מסעדה וכו') אינם חייבים לגבות את דמי הפיקדון, ואם אכן אינם גובים דמי פיקדון – אז הם גם אינם מחויבים להשיב דמי פיקדון.
הסכם הרשתות.