למרות כל האוטומציה הכרוכה בעיבוד בחוד יהלום, המפעיל האנושי עדיין ממלא את התפקיד העיקרי בהשגת התוצאה הסופית. בקרת איכות היא חלק עיקרי מתהליך העיבוד בחוד יהלום והבקרה נדרשת לאחר כל שלב של עיבוד שבבי, לעיתים אף לאחר כל מעבר של כלי היהלומים. אם ליקוי לא מתגלה מייד, הוא עלול לגרום לכישלון העיבוד. הדרישות הגבוהות במיוחד לאיכות אופטיקה המלוטשת בחוד יהלום אינה משאירה כמעט מקום לטעויות.
תהליך הייצור של בחוד יהלום מייצר אחוז גבוה יחסית של חלקים פגומים. כתוצאה מכך, עלויות הייצור גבוהות לעומת שיטות ליטוש קונבנציונליות. אפילו בנפח הגבוה יחסית של רכיבים אופטיים המיוצרים באמצעות חוד יהלום, לא ניתן לסווג תהליך זה כייצור המוני, במיוחד בהשוואה לייצור אופטיקה מלוטשת. כל אלמנט אופטי עם יהלומים מיוצר על בסיס אינדיבידואלי עם עבודת כפיים נרחבת.
בישראל.
בשנים 1969-1972 קיימה ישקר מחלקה ליצור כלי יהלומים לליטוש בחוד יהלום. בעקבות סגירת המחלקה הקים עובד המחלקה שמואל ברגר בעיר נתניה מפעל ליצור כלי יהלומים, שפעל בניהולו בשנים 1972-1989. המפעל סיפק כלי יהלומים לשמיר אופטיקה ולחברות נוספות.
במקביל פעל ביפו מפעל דיאפוינט כלי יהלום בבעלות אברהם אוסלנדר, אשר מכר ב-2013 את החברה להראל גנץ ולאורון גולקרוב אשר מאז מפעילים את החברה מאזור התעשייה בברקן.
חברת אופיר אופטרוניקה בירושלים מיצרת רכיבים אופטיים ומלטשת אותם בחוד יהלום. חברה נוספת המשתמשת בחוד יהלום לליטוש אופטיקה היא א. אופטיקל מחולון.
ששון אליהו משה הלוי
לורי פלטניק
לורי פלטניק (נולדה ב-1960) היא מייסדת ארגון מומנטום - JWRPהפועל לחיזוק הזהות היהודית והקשר לישראל באמצעות נשים צעירות ממקומות שונים בעולם.
פלטניק נבחרה להדליק את משואת התפוצות בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-72 למדינת ישראל.
ביוגרפיה.
לורי פלטניק גדלה והתחנכה במשפחה קונסרבטיבית בטורונטו, שבקנדה.
היא בעלת תואר ראשון בלימודי תקשורת מטעם אוניברסיטת ווינדזור. את הקריירה המקצועית שלה, החלה כרעיונאית בתחנת רדיו.
בשנת 1985 זכתה במלגה לביקור בירושלים, אשר באמצעותה היא ביקרה לראשונה בישראל.
בתקופת שהותה זאת בישראל גמלה בה ההחלטה להרחיב את לימודיה ביהדות. במשך שנה וחצי היא השתלמה במכללת א.י.ה.ת. (אשה יראת ה' היא תתהלל - EYHATׂ) ובמכללת נווה ירושלים ללימודים מתקדמים ביהדות.
בתום לימודיה בפרק זמן זה היא חזרה לעיר מגוריה, טורונטו, כדי לכתוב עבודה עבור מכללת אש התורה - המכללה ללימודי היהדות לנשים, AISH.
בשובה לישראל, פגשה את יעקב פלטניק, יליד שיקגו, ונישאה לו. יעקב, בעלה, היה לרב אורתודוקסי ולאיש חינוך ולהם חמישה ילדים.
בעיר מגוריהם בטורונטו, ייסדו הזוג פלטקין את בית הכנסת המשפחתי בשם: VILLAGE SHUL אותו ניהלו במשך אחת עשרה שנים.
בתקופה זו, הרבנית לורי הייתה פעילה בתוכנית האירוח בטלוויזיה בטורונטו בשם JEWISH JOURNAL.
בהמשך, משפחת פלטניק העתיקה מגוריה לעיר דנוור - קולורדו, למשך ארבע שנים. הרב יעקב פלטקין היה פעיל בארגון אש התורה - AISH-DENVER ואילו לורי שימשה כמנהלת תוכניות חינוך בפרויקט זה. בתקופה זו בני הזוג ניהלו תוכנית אירוח שבועית ברדיו בשם: THE PALATNIKS ON 630 KHOW.
בשנת 2005, העתיקו מגוריהם לעיר וושינגטון די. סי.. בעלה של לורי התמנה בעיר זו למנהל בכיר בארגון אש התורה AISH WASHINGTON.
בשנת 2008, הרבנית לורי ייסדה עם קבוצת פעילים את פרויקט הרנסאנס הנשי היהודי בשם מומנטום - תגלית. מטרת ארגון מומנטום הוא לקיים סיורים בישראל ובקיום מפגשים בלתי אמצעיים בין נשים צעירות ממקומות שונים בעולם. עד שנת 2020, מומנטום ארגן סיורים בישראל ללמעלה מעשרים אלף נשים.
לורי, המחלקת את מגוריה בין ירושלים לוושינגטון, הפכה לדוברת ומייצגת לקבוצות נשים יהודיות ולקיום כנסים בצפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה, בריטניה וישראל.
בשנת 2020,ביום העצמאות ה-72 למדינת ישראל, בהמלצת מירי רגב שרת התרבות והספורט, נבחרה פלטניק להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות.
בהמלצת השרה רגב נאמר:
"ארגון מומנטום פועל ללא לאות לחיזוק הזהות היהודית והקשר לישראל באמצעות אמהות צעירות בישוביהן...הקרבנית לורי היא גרסה מובילה ייחודית ומרגשת"
בשנת 2008 חשפה פלאטניק כי תרמה את אחת הכליות שלה לאדם זר. היא הסבירה את הרציונל שלה במאמר שפרסמה, במופע וידאו חי ובנאומים שסיקרה העיתונות המקומית.
ארנסט לוסון
ארנסט לוסון (באנגלית: Ernest Lawson; 1873-1939) היה צייר קנדי-אמריקאי וחבר ב"שמונה", קבוצת אמנים שהקימו עמותה נפרדת בשנת 1908 במחאה על המדיניות המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב. אף על פי שלוסון היה בעיקר צייר נוף, הוא גם צייר מספר קטן של סצנות אורבניות ריאליסטיות. סגנון הציור שלו מושפע מאוד מאומנותם של ג'ון הנרי טוואצ'טמן ואלפרד סיסלי. אף על פי שנחשב לאימפרסיוניסט אמריקני, לוסון משתייך מבחינה סגנונית למעבר בין אימפרסיוניזם לריאליזם.
ילדות.
ארנסט לוסון נולד ב-22 במרץ שנת 1873 בהליפקס, נובה סקוטיה למשפחה מכובדת, והגיע לארצות הברית בשנת 1888 והתיישב בקנזס סיטי. בשנת 1891 הוא עבר לניו יורק ונרשם לשיעורים בליגה לסטודנטים לאמנות, ולמד אצל ג'ון טוואצ'מן, שהכיר לו את האימפרסיוניזם והייתה לו השפעה מרכזית בשנותיו המעצבות. בהמשך הוא המשיך ללמוד עם טוואצ'מן ועם ג'יי אלדן וייר בבית הספר לאמנות בקיץ בקונטיקט בשנות -90.
לוסון ביקר בצרפת בשנת 1893 ולמד באקדמיה ז'וליאן אצל ז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט וז'אן-פול לורנס. הוא התאמן בציור בדרום צרפת ובמורת'-סור-לואינג, שם פגש את האימפרסיוניסט האנגלי אלפרד סיסלי. בשנת 1894 הציג לוסון שני ציורים בסלון. לוסון השתתף באותה שנה בסטודיו בפריז עם וו. סומרסט מוהם, שלפי ההערכה הוא השתמש בלוסון כהשראה לדמות "פרדריק לוסון" ברומן "שעבוד אנושי" משנת 1915
בארצות הברית, התחתן עם המורה שלו לאמנות, אלה הולמן.
בגרות.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1896, לוסון החל לפתח אסתטיקה משלו. עודדו אותו רוברט אנרי, ויליאם גלקנס ושאר האומנים העצמאיים איתם החל לתקשר סביב 1903. לוסון עבר לוושינגטון הייטס במנהטן עילית בשנת 1898, ועבודתו בשני העשורים הבאים התמקדה בנושאים מהסביבה: פורט טריון פארק, נהר הארלם, ספויטן דויוויל, השדות, הגשרים, הסירות מעגנים, גבעות מכוסות עצים, ושיפולים סלעיים בשולי העיר - החלק הבלתי-מאוכלס במטרופולין.
ציוריו מהווים "תיעוד של נופים בודדים נטולי אנשים", אך מלאים בתחושת צבע כמעט מישושית ובברק כרומטי מאופק. כמו ריאליסטים אחרים, הוא עבד באתר ונסע בתדירות מסוימת בחיפוש אחר נושאים חדשים ומעניינים. החיפוש שלו אחר אתרים לציור הביאו אותו לספרד, ניו המפשייר, נובה סקוטיה, קנזס, קולורדו, טנסי, ניו מקסיקו, קונטיקט, ופלורידה.
לוסון ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1907 וזכה בפרס בשנתון האקדמיה ל"נוף חורפי", שנושאו הפך לנושא המזהה ביותר שלו. בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לקבוצה המרדנית שהתפרסמה בכינוי "השמונה", שחבריה כללו את רוברט אנרי, ויליאם גלקנס, ג'ון סלואן, ג'ורג 'לוקס, אברט שין, ארתור דייוויס ומוריס פרנדרגסט.
השמונה.
במובנים רבים, ארנסט לוסון היה מורד מתון. גבר ביישן, חינני ולא-דרמטי, לא היה לו שום כוונה לקידום עצמי, וללא נטייה לצייר את ההיבטים הקשים יותר של חיי העיר המודרניים, שהיו סימן ההיכר של חמישה מהחברים המשמעותיים ביותר ב"שמונה". (אנרי, גלקנס, סלואן, לוקס ושין היו כולם חברים מייסדים של מה שנודע כאסכולת האשקאן באמנות אמריקאית.) בניגוד להנרי, סלואן ולוקס, שהיו גם מורים, לא היה לו תלמיד שהלך בעקבותיו. הוא לא היה מחובר היטב לחוגים הפוליטיים בניו יורק, כמו ארתור דייוויס. אבל היה לו חבר שותף השמיני בקבוצה, מוריס פרנדרגסט, בדרכו היציבה ובמקצועיות השקטה שלו.
התערוכה שהעלו "השמונה" בגלריית מקבת היוקרתית בניו יורק בשנת 1908 עשתה פרסום לקבוצה ודחפה את הסגנון הריאליסטי.
התערוכה של "השמונה" הייתה מוצלחת מבחינת יחסי ציבור ופרסום, אף כי המכירות לא עמדו בציפיותיהם. הסגנון שהציגו הפך למוקד תשומת לב תקשורתית במשך זמן מה. הטעמים השמרניים הושפעו, ואמנים צעירים נהרו לגלריית מקבת כדי לראות מגוון מדהים של אמנות ייצוגית מודרנית. התערוכה נדדה אחר כך לשיקגו ובוסטון, שם היא עוררה סיקור עיתונאי ודיון פומבי בכיוון שאמנות אמריקאית צריכה לנקוט. לוסון וחבריו מילאו תפקיד באירוע תרבותי חשוב וביוזמת דיון על המגוון הנחוץ של סגנונות ונושאים באמנות אמריקאית.
מאוחר יותר באותה שנה, לוסון נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב, והוא נעשה לאקדמאי מן המניין בשנת 1917.
הוא הציג כחבר במועדון האמנות הקנדי משנת 1911 עד 1915. הוא נהנה מייצוג גלריה קבוע, זכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו, וזכו להערכה רבה על ידי חבריו. למעשה, ויליאם מריט צ'ייס התייחס אליו כצייר הנוף הגדול ביותר של אמריקה. אולם כל אלה לא תורגמו לעושר או לתהילה בטווח הרחוק. לוסון סבל מבעיות כלכליות כל חייו וסבל מבריאות לקויה בשנותיו המאוחרות.