בתחילת דרכה מנה הזצסיון הווינאי כחמישים חברים, ונבחר בה הצייר גוסטב קלימט כנשיאה. חברים מייסדים אחרים כללו את האדריכל יוזף הופמן, המעצב קולומן מוזר, המעצב והאדריכל יוזף מריה אולבריך, והציירים מקס קורצווייל, ואלפונס מוכה הצ'כי שהתגורר בפריס וכבר התפרסם בזכות הכרזות בסגנון הארט נובו שלו. הצייר המבוסס רודולף פון אלט, בן שמונים וחמש, נבחר כנשיא הכבוד של הקבוצה, והוא הוביל משלחת שהזמינה את הקיסר פרנץ-יוזף להשתתף בתערוכה הראשונה.
עקב תמיכתם של אילי הון יהודים באמני הזצסיון, בניגוד לטעם הרווח, כינה המבקר היהודי המומר קרל קראוס את יצירות התנועה בלעג "טעם יהודי" (בצרפתית: Le goût Juif).
פעילות.
לקבוצה לא היה סגנון צורני אחיד, אלא שאיפה משותפת ליצור אמנות המנותקת מן העבר הקלאסיציסטי ומן האקדמיה האוסטרית לאמנות.
הפרויקט האדריכלי הראשון של הזצסיון הווינאי היה יצירת חלל תצוגה שיביא אמנים בינלאומיים ותנועות אמנות לווינה. האדריכל היה יוזף מריה אולבריץ', תלמידו של אוטו וגנר. בשנת 1897 הוקם בווינה 'בית הזצסיון', בתכנונו של האדריכל יוזף מריה אולבריך. על הבניין חרוטה הכתובת: "לכל עידן האמנות שלו, ולאמנות את חירותה". בתוך הבניין יצר גוסטב קלימט עבודות עמוסות במוטיבים קישוטיים, גאומטריים וצמחיים.
בניין הגלריה והכיפה שלה, עם אפריז פיסולי מעל הכניסה, במרכז וינה, הפך לסמל התנועה. זו הייתה הגלריה הראשונה לאמנות מודרנית בעיר. היא עזרה להפוך את האימפרסיוניסטים הצרפתים ואמנים מדרנים אחרים למוכרים לציבור הווינאי.
תערוכת הזצסיון בשנת 1902 שתוכננה על ידי יוזף הופמן הוקדשה ללודוויג ואן בטהובן הייתה מפורסמת במיוחד. במרכז עמד פסל בטהובן מאת מקס קלינגר, סביבו נבנה אפריז בטהובן של קלימט. אפריז קלימט שוחזר וניתן לראות אותו בגלריה.
המגזין של התנועה, "Ver Sacrum", הציג את עבודותיהם הדקורטיביות של חבריה, במסורת האר דקו.באדריכלות של סגנון זה הייתה נטייה לקישוטיות. דוגמה לכך אפשר למצוא במיוליקה-האוס, בניין שתכנן האדריכל אוטו וגנר (Otto Wagner) בווינה, בשנת 1898.
פיצול הזצסיון.
בשנת 1899 עזב אולבריך את וינה כדי להצטרף למושבת האומנים של דרמשטאדט. בשנת 1900 הוא קיבל אזרחות פרוסית ולא עבד שוב באוסטריה.
בשנת 1903 הקימו הופמן ומוזר את "הווינר וורקסטשטט" כחברה לאמנויות יפות במטרה לבצע רפורמה באומנויות היישומיות (אומנות ומלאכה). בשנת 1907 הפכו וינר וורקסטאט והופמן באופן אישי לחברים מייסדים של דויטשר וורקבונד.
תוך זמן קצר התגלעה מחלוקת חשובה בתוך הזצסיון הווינאי בין אלה שרצו לתת עדיפות לציירים ולאמנויות היפות המסורתיות, ואחרים, כולל קלימט, הופמן, וגנר, מוזר ואחרים שהעדיפו יחס שווה לאמנויות הדקורטיביות. סכסוך זה הגיע לשיאו בשנת 1905 כאשר צייר בולט בקבוצה, קרל מול, הציע שהקבוצה תרכוש את גלריית מיטקה, כמקום תצוגה לאמנויות המסורתיות. המהלך נתמך על ידי קלימט, וגנר, הופמן, מוזר ואחרים. הנושא הועלה להצבעה על ידי החברים, וקלימט ותומכיו הפסידו בקול יחיד. ב-14 ביוני 1905 התפטרו קלימט, הופמן, מוזר וקבוצת אמנים נוספים מהזצסיון.
אדריכלות.
יחד עם ציירים ופסלים, כמה אדריכלים בולטים נקשרו לזצסיון הווינאי, בעיקר יוזף מריה אולבריך אוטו וגנר ויוזף הופמן. בשנים 98–1897 אולבריך תכנן את בניין הזצסיון כדי להציג את האמנות של קלימט וחברי הקבוצה, וכן על ידי אמנים זרים, ביניהם מקס קלינגר, יוג'ין גראסט, צ'ארלס רני מקינטוש וארנולד בוקלין. יוזף הופמן הפך למעצב הראשי של תערוכות בבית התנועה. הכיפה והחזית המסוגננת הפכו לסמל התנועה.
קבוצת אמנים ובהם קולומן מוזר, עותמר שימקוביץ, יוז'ה פלצ'ניק ואחרים, בניהולו של האדריכל אוטו וגנר, עיטרה שני בנייני דירות שתכנן וגנר. בנייני לינקה וינזיילה בשנים 1898–1899. הבניין ב Linke Wienzeile 40 ידוע בשם Majolikahaus או בית Majolica. חזיתו מכוסה כולה במיוליקה, או אריחי חרס צבעוניים בעיצוב פרחוני. קישוטי החזית בארט נובו נעשו על ידי תלמידו אלואה לודוויג הבניין האחר, לינקה ווינזה 38, ידוע כבית עם מדליונים בגלל עיצובו של מדליוני טיח מוזהבים של תלמידו של וגנר ומשתף פעולה תכוף, קולומן מוזר. העיטור הקודם הוסר אך הוחזר מאוחר יותר.
בתקופה זו בנה אוטו וגנר גם תחנות מסוגננות להפליא עבור מערכת התחבורה העירונית החדשה בווינה, ה-Stadtbahn, שהפכה גם לסמלים של סגנון הזצסיון. המפורסמת שבהן היא תחנת קרדלפלאץ סטאדטבאהן במרכז וינה, יוזף מריה אולבריך היה משתף הפעולה שלו בפרויקט זה. הסגנון של מבנים אלה סימן מעבר לכדי צורות גאומטריות יותר, ותחילת המודרניזם.
הבניינים המאוחרים יותר של ואגנר שנבנו לאחר 1899, כולל כנסיית סנט ליאופולד (1902–1907) ובמיוחד בנק הדואר האוסטרי (1903–1906, הוארך בשנים 1910–1912), היו בעלי קווים ישרים וצורות גאומטריות, שימוש מדהים חדש חומרים, כגון בטון מזוין ואלומיניום, ומינימום קישוט בחזית או בפנים.
עבודתו של יוזף הופמן הראתה גם מעבר הדרגתי הרחק מעיצובים פרחוניים וקווים עקומים. בבניין הידוע ביותר שלו, פאלה סטוקלט בבריסל, היה מגדל של צורות מוערמות, קישוט מינימלי בחזית, זוויות ישרות ועיצובים גאומטריים. האלמנטים היחידים בארט נובו היו ציורי הקיר של גוסטב קלימט. פאלה סטוקלט הדגים בצורה הטובה ביותר את המעבר של הופמן מארט נובו למודרניזם.
שנים מאוחרות יותר.
הזצסיון המשיכה לתפקד לאחר עזיבתם של קלימט, הופמן, וגנר ותומכיהם, והציגה תערוכות קבועות בבניין הזצסיון, אך חסרה להם מקוריות והתרגשות של התקופה הקודמת. המעצב פיטר בהרנס הפך לחבר בזצסיון בשנת 1938.
כמו בגרמניה, שאמני הזצסיון נרדפו והוחרמו, ועבודתם סולקה מהמוזיאונים, כך היה גם בווינה. בתקופת שלטונו של היטלר והנאצים הושמד בניין הזצסיון כסמל לאמנות מנוונת, אך שוחזר בצורה נאמנה אחרי המלחמה.
בשנת 1945, לאחר המלחמה, הצטרף הופמן שוב לזצסיון הווינאי, התנועה האמנותית ממנה הוא, קלימט וגנר פרשו באופן דרמטי בשנת 1905. הוא נבחר לנשיא התנועה בין 1948 ל-1950. תנועת הזצסיון הווינאי ממשיכה לפעול גם בהווה, ומקיימת תערוכות קבועות.
קדושת לוי
היי איילנד
היי איילנד (האִי היי, באנגלית: High Island) הוא אי קטן המהווה חלק מקבוצת איי פלהם בעיר ניו יורק. האיים מצויים בין מפרץ סיטי איילנד לבין מפרץ פלהם במפרץ לונג איילנד.
האי היי מחובר ללונג איילנד בגשר וכן, כאשר מתרחש שפל נמוך ביותר, הוא מתחבר ליבשה במצר יבשה צר.
היסטוריה.
עד חלקה האחרון של המאה ה-19 נקרא האי "האי ספקטקל" (Spectacle Island). האי היה, ועודנו, אי פרטי. בעבר שימש אתר נופש והיו בו קוטג'ים להשכרה. כיום הוא מהווה רכוש של תחנות רדיו מבית CBS ונמצאים עליו מתקני שידור.
האי אינו מיושב אולם עובדים בו צוותי תחנות הרדיו. גובהו של הגבוה במגדלי השידור - 165 מטרים.
ב-27 באוגוסט 1967 התרסק מטוס פרטי ופגע במגדל השידור. בשל האירוע נבנה מגדל השידור מחדש, ונוסף לו מגדל גיבוי, נמוך יותר.
הכנסת השש עשרה
הכנסת השש עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השש עשרה, הושבעה ב-17 בפברואר 2003 (ט"ו באדר א' ה'תשס"ג). את הישיבה פתח, כנהוג, נשיא מדינת ישראל, משה קצב.
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת העבודה-מימד, שכיהן כיושב ראש הכנסת הזמני. ב-19 בפברואר 2003, י"ז באדר א' ה'תשס"ג נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת ראובן ריבלין, ללא מתחרים - ברוב של 104 תומכים מול 7 נמנעים, וללא מתנגדים.
ב-27 בפברואר 2003 (כ"ה באדר א' ה'תשס"ג), הציג אריאל שרון את ממשלתו בפני הכנסת השש עשרה, וזכה לאמונם של 66 חברי כנסת מסיעות הליכוד, שינוי - התנועה החילונית, האיחוד הלאומי והמפד"ל, שהצטרפה לממשלה ימים ספורים לאחר כינונה.
כהונת הכנסת השש עשרה הסתיימה ב-17 באפריל 2006.
הרכבת הממשלה ה-30.
הגידול העצום בכוחה של שינוי השיג במידה רבה את מטרתו, כאשר הצליחה המפלגה לדחוק את ש"ס מהממשלה, אולם למרות זאת לא הוקמה ממשלה חילונית בשל ויכוח על הנסיגה מעזה. ב-3 בפברואר נערכה פגישה בין עמרם מצנע, יו"ר מפלגת העבודה ושרון, ובה הודיע שרון כי לדעתו נצרים חשובה אסטרטגית וכפר דרום הוא סמל להתיישבות היהודית ולכן אין הליכוד מוכן לדון בפינויים. הודעה זו הביאה את ועידת מפלגת העבודה לסרב לכניסה לממשלה ב-6 בפברואר. אי כניסתה של סיעת העבודה-מימד הביא להתקפות של שינוי על העבודה בשל החמצת ההזדמנות, תוך נסיגה מהאוליטמטום ששינוי לא תיכנס ללא העבודה. מצד שני הצליחה שינוי להביא לחתימה על הסכם בינה לבין המפד"ל שסוכמו בו על דיונים משמעותיים בנושאי דת ומדינה, דיונים שהופסקו בשלביהם האחרונים בעקבות פרישת המפד"ל מהממשלה ב-2004.
ממשלת ישראל השלושים כללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו. המפד"ל הצטרפה לממשלה ב-3 במרץ, מספר ימים לאחר השבעת הממשלה במליאת הכנסת.
אירועים מרכזיים.
בעקבות מספר המושבים הנמוך יחסית שקיבלה מפלגת ישראל בעלייה, נטמעה המפלגה בליכוד. יו"ר ישראל בעלייה, נתן שרנסקי התפטר מהכנסת עם מינויו לשר לענייני ירושלים, ובמקומו נכנסה הבאה ברשימת המפלגה, מרינה סולודקין.
הצגת תוכנית ההתנתקות והתפוררות הקואליציה.
לאחר התמזגות הליכוד וישראל בעלייה, שליש מחברי הכנסת היו חברי הליכוד. למרות זאת, לא הייתה הכנסת יציבה, והרכב הממשלה השתנה במהלכה שלוש פעמים. הרכבה הראשון של הממשלה החל להתפרק באמצע 2004 על רקע הצגת תוכנית ההתנתקות, והתפרק סופית לקראת סוף השנה על רקע התקציב של שנת 2005.