דוגמה נוספת למתירנות גישתו של בית המשפט הישראלי לשאלת העמידה היא מנהגם של חברי הכנסת מהאופוזיציה לעתור לבג"ץ נגד חוק לו התנגדו, ומנהגו של בית המשפט לדון בעתירות אלו. לנוהג זה של חברי הכנסת קמו מבקרים, ואף עלתה הצעה של חבר הכנסת יואב קיש לאסור על נוהג זה.
פולמוס ציבורי.
צמצומה של הדרישה לזכות עמידה בבג"ץ החל משנות ה-80 לווה בביקורת שהשמיעו מצדדי זכות העמידה הקלאסית. שופט בית המשפט העליון לשעבר אלפרד ויתקון פרסם מאמר שביקר פסק הדין שהורה לשר הפנים לקבוע מועד להחלת שעון הקיץ. לצד החשש מפני 'הצפת' בית המשפט בעתירות רבות מעבר ליכולתו, ציין ויתקון נימוק מהותי לשמירה על זכות העמידה:
הוויכוח על זכות העמידה התנהל גם כחלק מהוויכוח הכללי על האקטיביזם השיפוטי.
בכנסת העשרים הוגשה הצעת חוק להגבלת זכות העמידה בבג"ץ וייחודה למי שיש לו 'עניין אישי' בעתירה, תוך ביטול הפרקטיקה של עותר ציבורי. המכון הישראלי לדמוקרטיה הגיש חוות דעת המתנגדת נחרצות לצמצום זכות העמידה, בטענה כי שינוי כזה יפגע בתפקדיו של בית המשפט כמגן שלטון החוק.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הוצע לקבוע ב את גבולות זכות העמידה. בשל המתח בין הרצון למנוע מבית המשפט עיסוק בענייני מדיניות כלליים לציפייה מבית המשפט להעניק סעד למי שנפגע שלא כדין, הוצע לייחד את זכות העמידה למי שאינטרס 'אישי, ממשי וישיר' שלו נפגע, אך לוותר על הדרישה הישנה שהאינטרס הנפגע יהיה ייחודי לעותר. הוצע גם שהדיון בזכות העמידה ייערך קודם לדיון לגופה של עתירה, ובנפרד ממנה.
עותר פרטי.
בהתייחס למעמדו של עותר פרטי הדורש שלילת זכותו של אחר, פסק הדין שהיווה ציון דרך בנושא היה בג"ץ 100/64 מטעי עמק ארזים בע"מ נ' הממונה על מחוז ירושלים. בפרשה זו, לעותרת, שביתן שלה למכירת פרי בסמוך לכביש ירושלים-תל אביב הורחק מהכביש בשל סיכון תעבורתי, התברר שדוכן מתחרה קם מעבר לכביש. העותרת דרשה מבג"ץ את הרחקת הדוכן המתחרה בגלל התחרות הבלתי הוגנת והסיכון התעבורתי. השופט צבי ברנזון שכתב את פסק הדין שלל את זכות העמידה של העותרת בכותבו:
הלכה זאת החלה להתכרסם בשנות ה-70, כאשר בבג"ץ 149/74 נדונה והוכרה זכות העמידה של חברה שעתרה כנגד תחרות בלתי חוקית מצדו של גוף מינהלי ובבג"ץ 292/78 נקבע שהפליה בין שווים מצדיקה קבלת סעד מבית המשפט הגבוה לצדק. בשנת 1992 בפסק הדין קרגל בע"מ נגד מנהלת מרכז השקעות יצא השופט אליעזר גולדברג נגד המגבלות על זכות העמידה של מתחרה עסקי וקבע שיש לבטלן. השופט שלמה לוין, לעומת זאת ביקש להשאיר את העניין בצריך עיון, הגם שכתב ש"מקובל גם עלי שבנסיבות מסוימות מן הראוי שתינתן "זכות עמידה" גם לעותר שכל מעייניו מכוונים לשלול זכות שניתנה לזולת".
באופן דומה נקבע בעבר בדיני מכרזים שעותר שהצעתו פסולה, אינו בעל אינטרס במכרז, שכן הצעתו ממילא פסולה, ועל כן אין לו זכות עמידה בהליכים נגד המכרז. בהמשך הוסף השיקול שרק מי שנהג כשורה יכול לטעון כנגד התנהגות פסולה של זולתו. אולם בשנת 1989 קבע בית המשפט העליון כי למשתתף שהצעתו נפסלה זכות עמידה לדרוש ביטול הליכי המכרז אם הפגם המיוחס על-ידו להצעה הזוכה הוא אותו פגם שנפל בהצעתו שלו. בשנת 2000 ביטל בית המשפט העליון את כל דרישות זכות העמידה על מי שהשתתף במכרז, אך השאיר בצריך עיון את השאלה האם מי שכלל לא השתתף במכרז בעל זכות עמידה בנוגע למכרז. מאז חלה הרחבה, המתירה גם למי שלא השתתף במכרז זכות עמידה לתקוף את המכרז, הגם שרק במקרים מסוימים, בהם יש זיקה ברורה של התוקף למכרז, עם זאת, זכות העמידה במכרזים ציבוריים עודנה מצומצמת יותר מאשר זכות העמידה הכללית במשפט המינהלי.
עם זאת, עדיין נשללת זכות העמידה כאשר עתירה בעניין שיש בו נפגע פרטי מוגשת שלא על ידי הנפגע עצמו. דוגמאות:
בחקיקה.
במקרים מסוימים הכיר המחוקק בצורך בזכות עמידה רחבה. חוק הנאמנות תשל"ט קובע הסדר מיוחד לענייני הקדש ומאפשר לכל אדם לפנות לבית המשפט בדאגה למילוי נכון של מטרת ההקדש, גם אם אין לו כל אינטרס אישי בעניין. לעומת זאת חוק הבחירות לכנסת מגביל את זכות הערעור על תוצאות הבחירות לאלו שהתמודדו בבחירות ולמספר מצומצם של בעלי תפקידים.
קנדה.
בקנדה חל שינוי עם השנים ביחס לזכות העמידה. בשנת 1981 קבע בית המשפט שלושה כללים מצטברים שנדרשים כדי להעניק לעותר זכות עמידה בטענה לאי חוקתיות של חוקים. כללים אלו כוללים:
בהמשך הוחל מבחן שלושת הכללים גם במשפט המנהלי במדינה.
עם זאת, בשנת 2012 נקבעה שורת כללים לפרשנות ליברלית של זכות העמידה בסוגיות ציבוריות, שהקלה מאוד את דרישת זכות העמידה ואִפשרה למעשה עתירות של עותר ציבורי.
הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת נקבע באופן כללי שרק התובע הכללי רשאי להגיש תביעה לבית המשפט בטענה של אינטרס ציבורי. עם זאת, בתי המשפט באנגליה קבעו שלושה יוצאים מן הכלל. אלו כוללים את הזכות לטעון פגיעה באינטרס ציבורי כאשר המהלך הפוגעני פוגע גם בתובע אישית או כאשר המהלך פוגע בתובע באופן מיוחד מעבר לפגיעה בכלל הציבור. בנוסף, רשות מקומית רשאית להגיש תביעה בשם תושבי האזור (Gouriet v. Union of Post Office Workers).
אוסטרליה.
כללי זכות העמידה במשפט האוסטרלי מוגדרים בחקיקה. כאשר מוגשת עתירה לבית המשפט, נבחן תחילה האם החוק הרלוונטי מגדיר כללים ספציפיים לזכות העמידה בעתירות החוסות תחתיו. אם אין הוראה ייחודית בחוק שמכוחו מוגשת העתירה, חל סעיף 5 לחוק הביקורת השיפוטית על פעולות מנהליות המורה כי כאשר העתירה לא נוגעת ל'זכות אישית' של העותר, רק ל'אדם שנפגע' מפעולת הרשות תהיה זכות עמידה.
בשנת 1980 ניתן פסק הדין המנחה בסוגיה, בעניין ACF ,שבו קבע בית המשפט כי תוכר רק זכות העמידה של עותר שהוכיח פגיעה ב'אינטרס מיוחד' שלו, כאשר הפגיעה בו ייחודית ואינה משותפת לכלל הציבור.
גרמניה.
במשפט הגרמני נקבעו בחקיקה דרישות מחמירות בנוגע לזכות העמידה. סעיף 90 לחוק בית המשפט לחוקה הגרמני דורש ממי שמגיש עתירה חוקתית להצביע על זכות מזכויותיו שנפגעה באופן קונקרטי מפעולת השלטון. באופן
דומה, סעיף 42(2) לחוק סדר הדין המנהלי הגרמני קובע מעניק זכות עמידה רק לעותר שמראה פגיעה ישירה מצד הרשות בזכות הקנויה לו במפורש בחוק, וושולל עמידה של מי שטוען רק לפגיעה באינטרס, אלא אם נקבע אחרת בחקיקה ספציפית.
לאורך השנים נקבעו בחקיקה מפורשת כמה חריגים נדירים שמאפשרים עתירה של עותר ציבורי, ובהם עתירות הנוגעות לאיכות הסביבה או להנדסה גנטית, ועתירות מטעם ארגוני תעשייה אחדים.
הקפצה
הקפצה (מסינית: 炒, פין-יין: "chǎo") היא שיטת בישול מהמטבח הסיני בה מרכיבים שונים מטוגנים בחום מאוד גבוה עם כמות קטנה של שמן, תוך כדי ערבוב והקפצה בווק גדול העשוי פלדה דקה המצטיינת בהולכת חום.
שיטה זו דומה לשיטת הצרפתית המכונה סוֹטֵה (מצרפתית: Sauté, מילולית: הקפצה), בה מטגנים במחבת גדול ועבה עם מעט שמן. לעיתים גם סגנון הבישול הצרפתי מכונה בעברית הקפצה.
אף על פי שמקורה בסין, ההקפצה התפשטה ברחבי אסיה וכיום נהוגה בכל מטבחי מזרח אסיה ודרום-מזרח אסיה, ובפרט במטבח התאילנדי, במטבח הווייטנאמי ובמטבח האינדונזי.
היסטוריה.
מלומדים מסיקים שההקפצה כשיטה להכנת מזון הופיעה לראשונה בתקופת שושלת האן, באזור שנת 200 לפני הספירה, מכך שנמצאו עדויות לשימוש בווק למגוון צרכים קולינריים (בעיקר לקליית דגנים ותה) ומכך שבאותה תקופה החל המנהג לחתוך בשר לפרוסות דקות. המתכון המוקדם ביותר שהשתמר שמשתמש במילה צ'אוּ, המילה הסינית להקפצה, הוא מתכון לביצה מקושקשת הנמצא בספר שיטות חשובות להסדרת העם המתוארך למאה ה-6 ומתאר את תהליך בישול של ביצים בווק. עם זאת, ההקפצה לא הפכה לנפוצה ובעלת חשיבות עד תקופת שושלת מינג (1368-1644), ככל הנראה מפני שעלות השמן ירדה באופן חד באותה התקופה, דבר שהוזיל את עלות שיטות בישול הנשענות עליו, לדוגמה הקפצה וטיגון בשמן עמוק. מכיוון שההקפצה חסכונית יותר באנרגיה, שיטה זו הפכה לשיטת בישול מרכזית וחשובה במטבח הסיני והתפשטה למטבחים נוספים במזרח אסיה ולבסוף נפוצה בכל העולם.
במטבח האסייתי.
במטבח האסייתי נהוג להקפיץ בווקים העשויים פלדה עשירה בפחמן ודקה על כיריים ייעודיות המפיקות חום גבוה בהרבה מכיריים ביתיות ומרכזות אותו במרכז הכלי, אם כי כיום נהוג גם להכין מנות מוקפצות בבתים בפרטיים על כירה רגילה. עובי הווק והחומר ממנו הוא עשוי מאפשר קצב מוליכות חום גבוה במיוחד למרכיבים שבתוכו וגם, בשל גודלו וצורתו, מאפשר להקפיץ את המרכיבים באוויר באופן שמאפשר להם להתקרר. באמצעות ההקפצה והערבוב הטבח שולט על טמפרטורת הבישול. מטרת ההקפצה לצרוב מבחוץ ירקות וחלבונים אך לשמור על טעמם הטרי ועל מרקם פנימי שאינו מבושל יתר על המידה, לכן נהוג לחתוך בשר או עוף לפרוסות דקות, על מנת שיספיקו להתבשל מבפנים.
היסטורית ההקפצה נערכה בווק גדול שהונח על אש טבעית, כשחומר הבערה יכל להיות פחם או עץ. בגלל הטמפרטורה הגבוהה בה מקפיצים יש צורך להשתמש בשמן שאינו נשרף בטמפרטורות גבוהות, למשל שמן חמניות מזוכך, שמן בוטנים מזוכך או גהי. שמנים בכבישה קרה, לדוגמה שמן זית, או שומנים מן החי כמו חמאה ישרפו בטמפרטורות אליהם מגיע הווק בזמן הקפצה. מאותה סיבה לא ניתן להשתמש בכלי עץ בזמן ההקפצה והיא נעשית בשימוש במרית מתכת או מצקת המשמשת גם להוספת נוזלים לכלי.
ווק-היי.