הזואולוג אולדפילד תומאס שבחן את שלושת המינים בסוג, ערך טבלת השוואה צמודה בין המראה החיצוני ומדידות הגולגולת של השלושה. הוולבי הסהרוני נחשב כקשור יותר לוולבי המרוסן מאשר לוולבי הצפוני, הן בגודל הגוף והן במורפולוגיה של הגולגולת. שיער הפרווה של הוולבי הסהרוני היה ארוך במעט, כהה בבסיסו וחיוור בקצותיו. הגולגולת הקלה שלו התאפיינה במצח רחב, ובחרטום צר שהגיע לשיאו בלוע מחודד. שיניו היו קטנות ודקיקות, וניביו הזעירים היו ככל הנראה חסרי תכלית.
הפרווה של הוולבי הסהרוני הייתה רכה וצמרירית, וצבעה הכללי היה אפור-צפחה או אפור-שזוף. כפי שמתארים איורים בני אותה תקופה, צווארו וזרועותיו של הוולבי הסהרוני ובמידה מסוימת גם פניו, נטו לצבע חום בהיר או אדמדם, ואילו בטנו, גרונו, כפות ידיו וחזהו היו לבנים. סימן ההיכר הבולט של הוולבי, היה כתם גדול ולבן בצורת חצי סהר באזור שהקיף את אזור השכם בכל צד והעניק לו את שמו. בנוסף, היו לו זוג פסים לבנים לאורך הירכיים. על פניו החומות-אפרוריות של הוולבי, בלטו לאורך הלוע פסים שחורים דהויים ועבים שהשתרעו מהעין עד לאף, ומתחת להם היו פסים לבנים דקיקים. הסנטר והצד הפנימי של האוזניים היו אף הם לבנים. קצה זנבו של הוולבי הסהרוני היה בצבע שחרחר.
תפוצה ואקולוגיה.
לפני הגעת האירופאים ליבשת, הוולבי הסהרוני היה בעל טווח תפוצה רחב ביותר שהשתרע על מערב, מרכז ודרום אוסטרליה. עם תחילת הקולוניזציה של היבשת, האוכלוסייה החלה להיעלם מאזורי החוף, נדחקה במהירות לאזורים המדבריים, עד שנעלמה גם מהם. הוא היה מצוי בשטחם של אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית, הטריטוריה הצפונית וכנראה גם בניו סאות' ויילס שבה הוא חפף עם הוולבי המרוסן.
הוולבי הסהרוני אכלס מגוון רחב של בתי גידול, החל ממדבריות האאוטבק האוסטרלי (מדבר טאנאמי, מדבר החול הגדול, מדבר ויקטוריה הגדול, ועוד), עד לאזורים צחיחים למחצה ולחורשים ים-תיכונים שהורכבו מפסיפס של שיחים, שטחי מרעה ועצים ממינים שונים. אף על פי שחי בסוגים רבים של בתי גידול ואף גבעות סלעיות, לוולבי הסהרוני הייתה העדפה ניכרת לכיסי סבך צפופים, והוא היה נפוץ במיוחד סביב עצי שיטת המולגה, אלאקזוארינה, וג'קסוניה פורצרטה. סביבת המחיה שלו דמתה לזו המאוכלסת כיום על ידי הארנבון המצוי או וולבי טמר, אך הוא גם נטה לשהות בסבכים כה צפופים, עד שציידים יכלו לחלוף לידו מבלי להבחין בו כלל.
המידע אודות האקולוגיה וההתנהגות של הוולבי הסהרוני מוגבל ביותר, והוא מבוסס בעיקר על קומץ תצפיות של חוקרי טבע ודיווחים של ילידים אבוריג'ינים מהאזורים המרכזיים של אוסטרליה. הוולבי הסהרוני היה מין זהיר וחששן, שנהג לחפש מקלט עם הסימן הראשון לנוכחות אנושית. בדו"ח ששלח האספן ג'ון גילברט לזואולוג ג'ון גולד, בשנות ה-40 של המאה ה-20, נכתבו הפרטים הבאים:
מידע מצומצם נוסף, סופק על ידי ברוס לייק, מתיישב אוסטרלי מאזור קלברין, המתאר אף הוא את התנהגות הבריחה של הוולבי הסהרוני לעבר עצים חלולים גבוהים. הוא ציין, שהילידים האבוריג'ינים נוהגים להדליק אש סביב העצים החלולים, ואז העשן מאלץ את הוולבי לצאת החוצה היישר לידיהם. מידע ממתיישב אחר ממערב אוסטרליה בשנת 1925, מציין שהוולבי הסהרוני מחזיק תמיד את ידיו צמודות זו לזו כך שנראה כאילו הוא מחזיק בהם משהו, ומוסיף שהתנועה שלו זריזה ופתאומית. דיווחים דומים נשמעו מפי ילידים אבוריג'ינים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי של המין. הוולבי הסהרוני נהג לנוח על צידו בשטח הפתוח, לרוב תחת צילו של עץ או שיח.
הכחדה.
עד להיכחדותו המהירה, הוולבי הסהרוני נחשב למין שכיח, אך לא כזה המצוי בשפע. בשלהי המאה ה-20, גיי שורטרידג הצליח לאסוף 23 דגימות של וולבי סהרוני מאזורים שונים במערב אוסטרליה. שורטרידג' היה אוצר ואספן דרום-אפריקני שהועסק על ידי המוזיאון הבריטי, והוא ערך באותה תקופה את הסקר הכולל היחיד ברחבי מערב היבשת של היונקים האוסטרלים, ודיווח על יונקים קטנים רבים שנעלמו מאזורי החוף ובכללם הוולבי הסהרוני. הוולבי הסהרוני נותר עדיין נפוץ באזורים חקלאיים בדרום-מערב אוסטרליה, עד שנת 1900. מאותה שנה, החלה ירידה קטסטרופלית באוכלוסיית המין בכל רחבי טווח התפוצה שלו שנמשכה עד1908. הפרט האחרון שנאסף בחיים בדרום היבשת, נתפס במלכודת של דינגו במישור נולרבור הצחיח בשנת 1927 ונשלח לגן החיות בסידני. אוכלוסיית הוולבי הסהרוני נדחקה במהירות לתוך המדבריות במרכז אוסטרליה, שם היא שרדה עד שנות ה-50. ההנחה היא שהוולבי נכחד בשנת 1956 או בסביבות 1960 לכל היותר. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הוולבי הסהרוני כמין נכחד (EX), היות שחלפו 50 שנה ללא צפייה בפרט חי.
סיבת ההכחדה של הוולבי הסהרוני אינה ברורה דיה; למרות שהכחדת יונקים קטנים דוגמת בילבי זוטר, בנדיקוט רגלי-חזיר, קולווארי, קנגורו חולדתי מדברי מיוחסת בדרך כלל להכנסת טורפים פולשים כמו שועל אדום וחתול הבית, הצניחה הדרסטית במספריו של הוולבי הסהרוני התרחשה מוקדם מהרגיל, הרבה לפני שהשועל האדום וחתול הבית חדרו לכל מערב ודרום היבשת.
גורמים אפשריים אחרים, הם חדירת הארנבון המצוי לבתי הגידול של הוולבי הסהרוני שפגע בצורה קשה בסביבת המחיה שלו, אובדן בית גידול בשל פעילות אנושית מגוונת - מהמרה לחקלאות, סלילת כבישים ועד רעייה מוגזמת של צאן, ואולי גם משריפות בר שכילו שטחי מחיה נרחבים. עם זאת, ידוע בבירור שהוולבי הסהרוני חי באזורים מסוימים לצד הארנבון המצוי ללא בעיה, ובשממה המדברית האוסטרלית לא היה ניתן לתלות את ההעלמות של הוולבי הסהרוני בפעילות אנושית. יש התולים את ההכחדה בהתפרצות של מחלה אפיזוטית (ברמה של מגפה), אשר הובילה למוות המוני או להפיכת הוולבים לטרף קל. תאוריה זו נתמכת על ידי דיווחים של היעלמות פתאומית של יונקים קטנים באזורים מסוימים במערב אוסטרליה, אולם מאידך אינה מסבירה את ההעלמות של הוולבי באזור הצחיח במרכז היבשת, שכן ההתפרצויות שתועדו לא השפיעו על אוכלוסיות יונקים מדבריות.
על פי ארגון השימור IUCN, יש להניח שההכחדה נבעה משילוב של כל הגורמים הנזכרים, וההכחדה הסופית של השרידים האחרונים במרכז היבשת נגרמה מציד ומטריפה על ידי השועל האדום שכבר חדר למדבר עד אמצע המאה ה-20. מהוולבי הסהרוני נותרו מספר פוחלצים הפזורים במוזיאונים ברחבי אוסטרליה.
וולבי זנב-מסמר צפוני
וולבי זנב-מסמר צפוני (שם מדעי: Onychogalea unguifera; מכונה גם וולבי חולי) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי זנב-מסמר, האנדמי לצפון יבשת אוסטרליה. זהו המין הגדול והנפוץ בסוגו, ובניגוד לשני המינים האחרים, מצבו בטבע נחשב שפיר דיו.
טקסונומיה.
התיאור הראשון של הוולבי הצפוני לצד דגימה שלו, הוצג על ידי ג'ון גולד בפני האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1840 לצד הוולבי המרוסן והוולבי הסהרוני, ובאותה עת גולד סיווג אותם כמינים בסוג קנגורו.
פירוש השם המדעי של מין זה (unguifera) הוא טופר בלטינית, בהתייחסו למסמר הייחודי דמוי הטופר בקצה הזנב שניכר במיוחד אצל מין זה. מאוחר יותר, הזואולוג ג'ורג' ווטרהאוס הקצה עבורם סוג נפרד - וולבי זנב-מסמר עם השם המדעי "Onychogalea" שפירושו "סמור הטופר". מאחר שהשם המדעי של גולד עבור המין נשמר, יוצא עם כן שהמשמעות של שמו המלא היא "סמור-טופר טופרי".
בספרו של גולד "היונקים של אוסטרליה" שיצא לאור בשנת 1849, פורסמו זוג ליתוגרפיות של הוולבי הצפוני שנוצרו על ידי הנרי סי ריכטר. הדגימה שעליה התבסס גולד בתיאורו המדעי, נשלחה אליו על ידי בנימין בינאו, שהיה אחד מחברי המשלחת של אה"מ ביגל במהלך ההפלגה השלישית שלה לאורך החוף הצפון-מערבי של אוסטרליה. בשפות אבוריג'יניות, הוולבי הצפוני נקרא "קורורונגו" או "וולוהוולו", שהוא כינוי אונומטופי המבוסס על הצלילים שהוולבי מפיק בעת שהוא נמלט.
הוולבי הצפוני מחולק לשני תת-מינים:
אנטומיה ומראה.
הוולבי הצפוני הוא הגדול מבין קבוצת הקנגורים הקטנים (וולבי יערוני, וולבי ארנבי, וולבי סלעים ופדמלון), והמין הגדול בסוגו. בצורתו החיצונית ניתן למצוא קווי דמיון עם הוולארו או הקנגורו האדום, ויש לו מבנה גוף קליל ואלגנטי. הראש שלו מתאפיין בחרטום מרובע דמוי מארה, בעיניים גדולות ובעצמות לחיים בולטות. יש לו צוואר קצר ושדרה מקושתת, גפיים קדמיות קצרות וקרסוליים ארוכים במיוחד. זנבו גמיש ועבה, והתנוחה המעוגלת האופיינית לזנב הקנגורים במהלך הריצה, מוקצנת אצל מין זה עד לכדי יצירת חצי עיגול.
גפיו וזנבו של הוולבי הצפוני ארוכים יותר משל הוולבי הסהרוני או הוולבי המרוסן, והוא גבוה וכבד מהם. המסמר הייחודי בקצה הזנב שמאפיין את הסוג, בולט ומפותח יותר אצלו מאשר אצל שני המינים האחרים ודומה יותר לטופר. אורך ראשו וגופו של הוולבי הצפוני: 50–70 סנטימטרים, ואורך זנבו: 60–74 סנטימטרים. משקלו נע בין 5 ל-9 קילוגרם, והוא מתנשא בעמידה זקופה לגובה של 65 סנטימטרים. האוזניים הארנביות והארוכות שלו מגיעות לאורך 8–9 סנטימטרים, והן ניידות במיוחד.
הפרווה של הוולבי הצפוני קצרה וזיפית, והיא בהירה יותר משל המינים האחרים. צבעה הכללי הוא חול צהבהב או אדמדם עם גוון זנגביל, שהופך לחיוור יותר בהדרגה באזור הצוואר והראש. הגחון, המפשעה והחזה בצבע לבן או שנהב, והזרועות וקרסוליים בצבע לבן-אפרפר. את גבו של הוולבי הצפוני חוצה פס ערמוני עבה, והוא בולט במיוחד בפלג הגוף האחורי; הפס הופך למעורפל באזור העורף ובבסיס הזנב עד שנמוג. מלבד הפס הגבי, ישנם 2 פסים עבים בצבע שמנת שחוצים את הירכיים, ופס דק בהיר באזור השכם.