הנזק של פגיעת הטילים בגוש דן ובחיפה אמנם לא היה גדול, אבל החשש הגדול בוושינגטון מפני תקיפה ישראלית הולכת וקרבה, בישראל גם הייתה תוכנית לכיבוש מערב עיראק, והלחץ על ארצות הברית הלך וגדל. ראשי הממשל האמריקאי מיהרו ליצור קשר טלפוני עם עמיתיהם בישראל ולהבטיח כי ארצות הברית עושה כל שביכולתה כדי לעצור את הסקאדים. בפועל, התמונה הייתה שונה.
בוושינגטון רווחה הדעה, כי גנרל שוורצקופף ואנשיו לא עושים די כדי להתמודד עם הסקאדים. כאשר דיק צ'ייני (מזכיר ההגנה) וקולין פאוול, יושב ראש המטות המשולבים, עברו על הדו"חות שהגיעו מסעודיה, הם הבחינו כי מעט מאוד משאבים וגיחות מופנים לטובת הניסיון לאתר ולהשמיד את משגרי הטק"ק הניידים של עיראק. כאשר גילו השניים את הנתונים, סופר כי הראשון זעם ואמר כי "המשימה בעדיפות הראשונה היא לשמור על ישראל מחוץ למלחמה". פאוול דאג להעביר את רוח הדברים לשוורצקופף והדגיש כי הדרישה של מזכיר ההגנה היא להפנות יותר משאבים וגיחות של מטוסי תקיפה לטובת ציד הסקאדים.
לאור הדרישות מהחלונות הגבוהים בוושינגטון לעצור את ירי הסקאדים, נאלץ שוורצקופף באי רצון להפנות משאבים רבים לשם ביצוע המשימה.
רבע מגיחות התקיפה של מטוסי התקיפה F-15E, רבע מגיחות התקיפה של מטוסי ה-F-16 המצוידים במערכת לנטירן להכוונת חימוש מונחה, שמינית מהגיחות של מפציצי ה-F-111, שבעה אחוזים מהגיחות של מטוסי הסיוע הקרוב, A-10, ועוד מספר גיחות רב של מטוסים אחרים - הוקצו לטובת איתור והשמדת משגרי הסקאד. בוצעו כ-750 גיחות נגד מקומות מסתור אפשריים, 450 גיחות נגד מתקני ייצור ותשתית, 215 גיחות כנגד משגרים ניידים, עשרות פשיטות חשאיות מוטסות על ידי 15 צוותי קומנדו אמריקאים וארבעה צוותי קומנדו של יחידת SAS הבריטית. יותר מ-500 לוחמי קומנדו מקרב שני הצבאות, השתתפו במאמצים לאיתור המשגרים וקרוב ל-20 מהם נהרגו.
המשאבים הרבים שהופנו, ובראשם, הקצאת מטוסי תקיפה איכותיים למשימה, לא פתרו את הבעיה. מטוסי התקיפה, לא הצליחו לאתר את המשגרים הניידים, שהיו אלו שבפועל ששיגרו את הטילים והוסוו היטב. בנוסף לכך, היו מפוזרים במערב עיראק עשרות משגרי דמה באיכות גבוהה מאוד. כמו גם העובדה כי 80% מהשיגורים התבצעו בחשיכה, הפכו את המשימה לכמעט בלתי אפשרית. כאשר הצליחו מטוסי התקיפה לאתר מטרות על סמך חתימת החום שלהם, בעזרת מערכות דימות תרמי דוגמת הלנטירן, לא הצליחו לזהות הטייסים אם מדובר במשגר אמיתי, או במשגר דמה. במרבית המקרים שבהם דיווחו הטייסים על פגיעה במשגרים, התגלו המטרות מאוחר יותר כמשאיות גדולות או מכליות דלק, אשר להן חתימת חום דומה.
למרות המאמצים הרבים והמשאבים הרבים שהושקעו, הקואליציה נחלה כישלון חרוץ בסוגיה זו. ועד סוף המלחמה שוגרו 39 טילים לעבר ישראל ו-46 טילים לעבר סעודיה, אך אף משגר נייד לא הושמד במלחמה. מספר שנים לאחר מכן, מפקד חיל האוויר האמריקאי במלחמת המפרץ, הגדיר את ההתמודדות עם הסקאדים ככישלון הגדול ביותר שלו.
קרב חפג'י.
ב-29 בינואר, לאחר ניסיונות רבים של סדאם חוסיין לגרום לעימות יבשתי בין הצבא העיראקי לבין צבאות הקואליציה, יצאו מדרום כווית כוחות עיראקיים שכללו את הדיוויזיות הממוכנות ה-1 וה-5 יחד עם הדיוויזיה המשוריינת ה-3 למתקפה על עיר החוף הסעודית חפג'י במטרה לכבוש אותה. מרבית הכוחות העיראקיים, שנפגעו קודם לכן מתקיפות אוויריות מרובות של צבאות הקואליציה, נהדפו על ידי כוחות מסיירת חיל הנחתים. עם זאת, כוח עיראקי קטן של רגלים ושריון הצליח להגיע אל העיר חפג'י ולכבוש אותה.
בחמש אחר הצהריים של ה-30 בינואר. יצאו שני גדודים סעודיים מחיל המשמר הלאומי יחד עם שתי פלוגות קטריות, בסיוע של כוחות אוויר וארטילריה אמריקאים, למתקפה על העיר על-מנת לכבוש אותה חזרה.
הגל השני של כוחות הקואליציה תקף את העיראקים ב-8:30 בבוקר ה-31 בינואר.
הגדוד ה-8 של החטיבה הסעודית היה אמור להתפרס בעיר עד לשעה 10:00, בעוד שהגדוד ה-5 תקף טור של טנקים עיראקיים מצפון לעיר. בקרב נהרסו כ-13 טנקים ונגמ"שים עיראקיים, 6 כלי רכב נוספים נשבו יחד עם 116 חיילים עיראקיים. לסעודים היו שני הרוגים ושני פצועים.
הגדוד ה-8 תקף את העיר מצפון המזרח, וחבר לגדוד ה-7. בעוד הגדוד ה-8 כבש את החלק הדרומי של העיר ונותר בה, נסוג הגדוד ה-7 לנוח ולהתחמש ושב לקרב בשעה 18:30. במהלך הקרב שלחו העיראקים כוח ימי כתגבורת, אולם זה זוהה בידי האמריקאים בים הפתוח והושמד ברובו. במהלך כל הקרב ניתן חיפוי אווירי מסיבי לכוחות הסעודים והקטרים. ב-1 בפברואר הסתיים הקרב בשחרור העיר ושארית הכוח העיראקי נכנעה. בסופו של דבר, נהרגו כ-25 אמריקנים (11 מהם מירי דו-צדדי, 14 מהם בהתרסקות מטוס הרקולס מסוג AC-130, שהופל מאש עיראקית) ו-18 חיילים סעודיים וקטרים. בצד העיראקי נהרגו בין 60 ל-300 חיילים, 400 נשבו ו-80 כלי רכב משוריינים הוצאו מכלל שימוש.
בתחילה, עם כיבוש חפג'י על ידי עיראק, העיראקים עשו שימוש תעמולתי בניצחונם וב"גירוש אמריקנים מטריטוריה ערבית". בשביל רבים בעולם הערבי, הניצחון אכן היה של הצבא העיראקי, וסדאם חוסיין ניסה לנצל אותו כמה שרק אפשר לצרכים פוליטיים. לעומת זאת, עם הכיבוש החוזר של העיר על ידי צבאות הקואליציה, גבר אמון הכוחות האמריקניים בצבאות ערב הסעודית וקטר, יחד עם התחושה שהכוח העיראקי העומד בפני צבאות הקואליציה במקרה של פעולה קרקעית הוא "כוח חלול", שכן הקרב היווה מעין הדגמה לכושר ההתנגדות הצפויה. הכיבוש החוזר של העיר גם שימש לצורכי תעמולה עבור ערב הסעודית. למרות ההישגים בקרב, הפעולה הקרקעית של הקואליציה החלה רק ב-24 בפברואר, וארכה כ-48 שעות בלבד.
מערכה קרקעית.
הקואליציה שלטה באוויר ובים בין היתר בשל היתרון הטכנולוגי, אך המערכה הקרקעית הייתה צפויה להיות מעט יותר שקולה בין הכוחות הלוחמים. עם זאת, כבר מתחילת המערכה הקרקעית היו לצבאות הקואליציה מספר יתרונות בולטים על פני הצבא העיראקי:
פלישת הקואליציה אל עיראק.
ב-22 בפברואר 1991, עיראק הסכימה להצעת ברית המועצות להסכם הפסקת אש. ההצעה כללה את נסיגת הכוחות העיראקיים מכווית אל העמדות טרם הפלישה אליה בתוך 6 שבועות, בעקבותיה תבוא הפסקת אש מלאה בין הצדדים, כשעל כל מהלך הנסיגה מפקחת ומשגיחה מועצת הביטחון של האו"ם. הקואליציה דחתה את ההצעה, אך הוסיפה כי כוחות עיראקיים שיסוגו מכווית לא יותקפו. בתוך כך, ניתן גם אולטימטום לכוחות העיראקיים לסגת מכווית בתוך 24 שעות.
ב-23 בפברואר החלה הפלישה אל עיראק דרך ערב הסעודית. הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית, בהובלת גדוד הפרשים המשוריינים האמריקני השני פלשו אל האזורים המערביים לכווית, הקורפוס המוטס ה-17 של צבא ארצות הברית פלש אל המדבר הלא מוגן בדרום עיראק, מערבית לאזור הפלישה של הקורפוס השביעי, בהובלת גדוד הפרשים המשוריינים האמריקני השלישי ודיוויזת החי"ר הממוכן ה-24, כשעליהם מגנה דיוויזת השריון הקל ה-6 של צבא צרפת שהחלה בתפיסת עמדות חוסמות כאמצעי הגנה מפני מתקפה עיראקית. במהלך תפיסת העמדות, נלחמה דיוויזת השריון הקל ה-6 בדיוויזיית החי"ר ה-45 של צבא עיראק, כשהיא שובה חיילים עיראקיים רבים במחיר נפגעים מעטים.
האגף הימני של הכוחות הפולשים הוגן על ידי דיוויזיית השריון הבריטית הראשונה. לאחר שכוחות הקואליציה פלשו עמוק אל תוך שטח עיראק, הם פנו מזרחה על-מנת לאגף את הכוח העלית של המשמר המלכותי מכווית ולמנוע ממנו לברוח. הקרב ארך מספר שעות, במהלכו הושמדו מעל ל-50 כלי רכב עיראקיים וכוחות הקואליציה ספגו נפגעים מעטים. ב-25 בפברואר שוגר טיל סקאד שפגע בבסיס אמריקני וגרם למותם של כ-28 חיילים אמריקנים.
דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24, בפיקוד גנרל בארי מקאפרי, ביצעה תמרון איגוף שמאלי בן 370 קילומטרים אל תוך עיראק. הכוחות שבפיקודו השמידו 300 טנקים, 300 תותחים, 1200 משאיות, 25 כלי טיס ושבו 5,000 חיילים עיראקיים. כל זאת תוך ספיגת אבדות מעטות ביותר. ההתקדמות המהירה של כוחות הקואליציה הפתיעה רבים, אפילו מבין מפקדי כוחות הקואליציה עצמה. תוך פחות מ-100 שעות, הצבא העיראקי, ששוער כאחד הצבאות הגדולים בעולם, הובס והחל בנסיגה מכווית.
שחרור כווית.
במהלך הלילה שקדם לפלישה אל כווית הכבושה, ליל 23 בפברואר 1991, בוצעו תקיפות רבות על ידי כוחות אוויריים וימיים, בתור פעולת הסחה שתגרום לכוחות העיראקיים להאמין שמתקפת הקואליציה העיקרית תהיה במרכז כווית. ב-23 בפברואר פלשו אל כווית כוחות אמריקניים שכללו את דיוויזיות הנחתים הראשונה והשנייה יחד עם דיוויזיית החי"ר הממוכן הראשונה, כשמטרתם היא כווית סיטי, בירת כווית, בניגוד לציפיות העיראקים. הכוחות האמריקניים פלשו אל העיר וכבשו בתוך שעות מעטות את התעלות והמכשולים העיראקיים שמוקמו בעיר והיו מתוכננים היטב, אך ללא הגנה מספקת. במהלך הקרב נתקלו הכוחות האמריקניים בכוחות קטנים של שריון עיראקי שכותרו במהרה ולא היוו איום ממשי. לאחר הפלישה האמריקנית הראשונית אל כווית, תקפו כוחות כוויתים גדולים את כווית סיטי ושחררו אותה לאחר שהתגברו על התנגדות עיראקית קלה, במחיר של הרוג אחד ופגיעה אחת בכלי טיס. מרבית הכוחות העיראקיים העדיפו להיכנע על-פני לחימה.
ב-26 בפברואר החלו כוחות עיראקיים לסגת מכווית, תוך-כדי הבערת בארות הנפט בשטחה. במהלך הנסיגה, הופצצה בצורה נרחבת שיירת כוחות עיראקיים נסוגים על הכביש המהיר של כווית-עיראק, בתקרית שנודעה כאוטוסטרדת המוות. בתקרית נהרגו מאות חיילים עיראקיים. כוחות הקואליציה המשיכו לדחוף את הכוחות העיראקיים עמוק אל תוך שטח עיראק, כך שלפני הסגת כוחות הקואליציה הם היו במרחק של כ-240 ק"מ בלבד מבגדאד.