על פי שיטת הרבדים יש ללמוד כל רובד במנותק מהרבדים האחרים, ורק אחר כך לנסות להבין את המכלול כפי שהוא לפנינו. השיטה הדידקטית מבוססת על תוצאות המחקר הביקורתי של התלמוד, והאופן שבו הוא מתארך סוגיות וחלקי-סוגיות לתקופה שאחרי ימי האמוראים.
בבסיס המוטיבציה ליצירת השיטה והפצתה, ציינו חלק מהוגיה, ש-70% מבוגרי הישיבות התיכוניות אינם מסוגלים ללמוד דף גמרא בעצמם, אף שרובם ככולם מקדישים כ-15 שעות שבועיות למקצוע זה וניגשים לבגרות בו. כמחצית מבוגרי ישיבות ההסדר נכשלים במבחני אנסין במבחן כניסה למכוני ההוראה שנעשה בשנה הרביעית ללימודיהם. חוקרים ציינו כי בקרב תלמידי הציונות-הדתית התלמוד נחשב למקצוע השנוא ביותר. תומכי השיטה הציעו לחפש את שורשי הבעיות "בהוראת הגמרא בהיעדר כמעט מוחלט של מיומנויות למידה שיטתיות, מוגדרות ומדורגות" כפי שנעשה במקצועות אחרים.
השיטה נוסתה במספר מוסדות של החינוך הממלכתי-דתי, וגרסאות שלה או שיטות דומות מיושמות בישיבות כמו ישיבת עתניאל, ישיבת אורות שאול, ישיבת מעלה גלבוע (שבה לימד הרב דוד ביגמן שיטה דומה עוד קודם להפצת שיטת הרבדים), ישיבת הדר וישיבת מחנים.
הפולמוס אודות שיטת הרבדים.
על שיטת הרבדים, ובעיקר על הכוונה להכניסה כמתודת לימוד שיטתית בבתי הספר הדתיים, התקיים פולמוס שעורר הדים רבים. במיוחד כאשר הומלצה על ידי משרד החינוך בתוכנית הלימודים למכוני הוראה, שרבים מתלמידי הישיבות הציוניות משתתפים בהם. למעשה, ברקע הפולמוס ניצבת רתיעה משימוש במחקר ביקורתי-טקסטואלי לטקסט מקודש, והחשש שתיארוך מאוחר של קטעים מן התלמוד יביא לזילזול בתוקף ההלכתי המיוחס להם במסורת הדתית. ההשוואה לביקורת המקרא והשפעתה על עזיבת האמונה עולה לעיתים קרובות במפורש.
תומכי השיטה טוענים שהלימוד בדרך זו "מציעה דרך בהירה ומעניינת ללימוד תורה שבעל פה. השיטה מעניקה לכל אדם כלים להתמודד בעצמו עם דף הגמרא ולהבין את דרך השתלשלותה של תורה שבעל פה". משפט נוסף שנפוץ בקרב תומכי השיטה הוא "לרש"י לא היה רש"י" - כלומר כמו שרש"י פירש את הגמרא כך גם האמוראים פירשו את המשנה וניתן ללמוד את המקורות באופן עצמאי.
לעומתם, טוענים שוללי השיטה, ששיטת הלימוד מהווה התרחקות מדרך הלימוד המסורתית המקובלת מימים ימימה, ובפרט בשתי נקודות:
התנגדות חריפה נשמעה מצד רבני ישיבת הר המור, ועל ידה רוכזה חוברת מתורתך לא נטיתי, הכוללת כרוזים ומאמרים כנגד שיטת הרבדים מאת רבנים מכמה חוגים, ובהם הרבנים עובדיה יוסף, שלמה פישר, אליהו בקשי דורון, זלמן נחמיה גולדברג, מרדכי אליהו, שלמה משה עמאר, שלמה אבינר, אברהם דב אוירבך, ישעיהו מייטליס, דב ליאור, יהושע רוזן, יעקב יוסף, צפניה דרורי, דוד חי הכהן, אשר וייס, עמיאל שטרנברג, יצחק שילת, עקיבא הכרמי ועוד. כמו כן, פרסמו רבנים נוספים את התנגדותם, בהם הרבנים אריה שטרן וצבי קוסטינר.
בנוסף, לחלק מהרבנים הפריעה העובדה שמפתחי השיטה (כגון הרב ד"ר פנחס היימן) באים משורות האקדמיה, ובכך מכניסים צורות לימוד אקדמאיות במקום אלו המסורתיות. דברים קרובים כתב הרב יעקב אריאל שהתנגד כיוון שסבר שיש בשיטה זו אפשרות להרחיק את הלומד מן העיקר.
דעה מורכבת הציג הרב אביגדור הלוי נבנצל שהתנגד לשיטה באופן עקרוני אך נפגש עם רבני ישיבת עתניאל על מנת לברר כיצד בכל זאת ניתן להשתמש בשיטה כפרשנות נוספת תוך מחויבות הלכתית לפרשנות האמוראית והשתלשלותה.
הרבנים שמואל אריאל ויעקב נגן, ציינו כי בעבר היו רבנים שהשתמשו בשיטה זו ואין מניעה משימוש בה ככלי נוסף בתוך מערכת הכלים של הלימוד. לדבריהם, מותר לפרש את המשנה בפירוש אחר מאשר פירשוהו האמוראים, כל זמן שהפירוש איננו ננקט להלכה, ושאין פוגעים בסמכות של ה"סתמא דגמרא" שהם דברים שנכתבו בשם עורכי התלמוד. הם עוד העירו, על ההתקפה הבוטה שנעשתה בידי מתנגדי השיטה כנגד מצדדיה, והעירו שאין לה מקום. גם הרב יובל שרלו תמך בשיטה, ויצא בביקורת כנגד ההתקפות עליה.
שיטה חדשה, המאמצת רבים מעקרונות שיטת הרבדים ומתמודדת עם אותן הבעיות, הוצגה לציבור הרחב ב-2009 עם צאת ספרו של הרב שג"ר - "בתורתו יהגה".
גלוק 19
גלוק 19 הוא אקדח שעוצב ופותח על ידי חברת גלוק האוסטרית, שהחלה לפתחו ב־1988. קוטר האקדח 9 מ"מ. דגם זה הוא למעשה גרסה מוקטנת של דגם גלוק 17 של אותו יצרן, והוא מכונה על ידי היצרן גרסת ה-"קומפקט" בסדרת אקדחי ה-9 מ"מ של גלוק.
גלוק 19 משמש כוחות ביטחון ברחבי העולם, והוא מאוד נפוץ בתור אקדח להגנה עצמית. חברות רבות שבוחרות להשתמש בגלוק 17 משתמשות בו עבור אנשים בעלי כפות ידיים גדולות יותר. גלוק 19 קטן ממדים לעומת גלוק 17, ידית האחיזה קצרה ב-12 מ"מ והמחסנית הסטנדרטית מכילה 15 כדורים בגלוק 19 לעומת 17 כדורים בגלוק 17, מה שמשפר את נוחות הנשיאה ואת יכולת ההסלקה, תוך שימור ביצועים של אקדח שירות. עם זאת, המחסניות של דגמי גלוק 17 ו-18 מתאימות גם לגלוק 19.
סקירה טכנית.
ממדי האקדח הם: אורך כולל 174 מ"מ, אורך קנה 102 מ"מ, גובה 127 מ"מ ורוחב 30 מ"מ. משקלו ללא מחסנית 595 גרם ועם מחסנית סטנדרטית 850 גרם.
המחסנית הסטנדרטית מכילה 15 כדורים אך ניתן להזין מחסניות גדולות יותר המתאימות לסדרת אקדחי ה-9 מ"מ של גלוק אשר מכילות 17, 19 ו-33 כדורים.
לגלוק 19, כמו לכל אקדחי גלוק, יש שלושה מנגנוני בטיחות נפרדים. אלו כוללים פין נעילת הדק שהוא חלק אינטגרלי מההדק, ויש ללחוץ ביחד עם ההדק על מנת לאפשר ירי, פין הגנה במנגנון הנקירה שמונע מה-striker (הרכיב שמכה בנוקר, בדומה לפטיש) להכות בנוקר אם ההדק לא נלחץ ומנגנון בטיחות למקרה נפילה של האקדח (עושה שימוש באותו פין הגנה המונע מה-striker להכות בנוקר). העדר נצרה חיצונית רגילה משמעו שלחיצה על ההדק (כולל פין נעילת ההדק) תוביל לירייה, דבר שיצרנית האקדחים מפרסמת כיתרון לשימוש מיידי באקדח בשעת צורך.
דגמים מתקדמים.
גלוק 19 עבר מספר שיפורים מאז הונפק לראשונה. המודל הנוכחי הוא הדור החמישי (5th Generation).
בנוסף קיים דגם בשם GLOCK 19c המצויד במפצה סטייה, כלומר שני קדחים אנכיים המיועדים להקטין את קפיצת הקנה למעלה לאחר ירי. כמו כן, גלוק 19c שוקל 10 גרם פחות מגלוק 19.
תפוצה ומשתמשים.
הגלוק 19 משרת במדינות רבות ביחד עם הגלוק 17. הוא משרת בין השאר בישראל: ביחידות העלית של צה"ל, בימ"מ, בשירות הביטחון הכללי וביחידות האבטחה שלו.
ב-2016 נבחר על ידי משטרת ישראל לאקדח התקני של כלל השוטרים. בינואר 2017 חתמה המשטרה עם הספק "גלוק אמריקה" על הסכם רכישה של מאות אקדחי גלוק 19.
כנסיית סנט קלמנט דיינס
כנסיית סנט קלמנט דיינס (באנגלית: St Clement Danes) היא כנסייה ברובע וסטמינסטר בלונדון.
הכנסייה נמצאת בקרבת בתי המשפט המלכותיים ברחוב סטרנד. את הכנסייה הנוכחית בנה האדריכל סר כריסטופר רן ב-1682. המבנה נהרס במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ושוקם על ידי חיל האוויר המלכותי בשנת 1958.
אף ששם הכנסייה מופיע בשיר הילדים המפורסם "תפוזים ולימונים", אין מדובר בכנסייה זו. בשיר מדובר על כנסיית סנט קלמנט איסטצ'יפ הנמצאת בסיטי.
היסטוריה.
את הכנסייה הראשונה באתר בנו הדנים שהתגוררו באזור זה של לונדון, בין הסיטי לרובע וסטמינסטר, במאה ה-9. בהיות הדנים יורדי ים, הם קראו לכנסייה על שם קלמנס הקדוש - הקדוש המגן על יורדי הים.
הכנסייה נבנתה מחדש על ידי ויליאם הכובש ושוב בימי הביניים. את צריח הכנסייה הוסיף למבנה ג'יימס גיבס ב-1619. בסוף המאה ה-17 הייתה הכנסייה רעועה ביותר ולכן נהרסה עד היסוד ונבנתה מחדש על ידי האדריכל סר כריסטופר רן.
במהלך הבליץ, ב-10 במאי 1941 נהרסה הכנסייה לחלוטין (למעט הצריח של גיבס וחלק מהקירות החיצוניים).
הכנסייה המרכזית של חיל האוויר המלכותי.
בעקבות מסע התרמה של חיל האוויר המלכותי שוקמה הכנסייה ונחנכה מחדש ב-19 באוקטובר 1957. היא הפכה לכנסייה הרשמית של חיל האוויר. נערכים בה טקסי הזיכרון וההנצחה של החיל, ומצויות בה אנדרטאות רבות ליחידותיו.
על פתח הכנסייה נכתב בלטינית:
נבנתה על ידי כריסטופר רן 1682. נהרסה על ידי הברקים של לוחמת האוויר 1941. שוקמה על ידי חיל האוויר המלכותי 1958.
מחוץ לכנסייה עומדים פסלים של שני ראשי חיל האוויר המלכותי בזמני מלחמה: ארתור האריס ויו דואודינג.
על רצפת הכנסייה רשומים שמות 800 בסיסי חיל האוויר המלכותי, תחנותיו, פלוגותיו וטייסותיו, וליד הכניסה לכנסייה נמצא תג חיל האוויר. על רצפת המסדרון הצפוני כתובת הנצחה לחיילי חיל האוויר הפולני שלחמו לצד חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה. ספר זיכרון בכנסייה מכיל את שמות כל אנשי חיל האוויר המלכותי שנפלו בעת מילוי תפקידם ואת אנשי הצוותים האוויריים של ארצות הברית שנפלו על אדמת בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ליד מזבח הכנסייה שלט ועליו שמות חיילי חיל האוויר שהוענקו להם עיטורי צלב ויקטוריה וצלב ג'ורג'. עוגב הכנסייה ניתן לה כמתנה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית. חלק מריהוט הכנסייה הוא תרומות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר ההולנדי.
עמק הבכא
עֵמֶק הַבָּכָא הוא עמק שניזכר בספר תהילים. יש המזהים את המקום עם בכאים בה נלחם דוד עם פלשתים, שכנראה נקרא כך על שם עצי בכאים שצמחו בו. עמק הבכא הפך לאתר סמלי של סבל יהודי וכלל אנושי.
המשמעות המקראית.
השם נגזר מלשון "בכא", כנראה מין עץ. השם נזכר לראשונה בתנ"ך, ב:
המושג "עֵמֶק הַבָּכָא" מוזכר במפורש ב:
משתמע מההקשר של הפסוק במזמור, שכשעולי הרגל לירושלים עוברים בעמק העצוב הוא נעשה למבורך. יש המפרשים שמדובר בעמק מצפון לגיא בן הנום, שבו היו צומחים עצי "הַבָּכָא", שהעלים שלהם היו מרשרשים במעין קול דמוי בכי.