כאן חדשות הוא שמה של חטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי כאן. בעת הקמת התאגיד כונתה חטיבת החדשות "כאן ועכשיו", אך הכינוי הוצא משימוש כמה חודשים לאחר העלייה לאוויר. החטיבה הוקמה כדי לספק תוכן חדשותי לדיגיטל, לטלוויזיה ולתחנות הרדיו של התאגיד ובראשה עומד סמנכ"ל, העומד באותה עמדה בכירה כמו סמנכ"ל הרדיו, הטלוויזיה, הדיגיטל ועוד. תחנת הרדיו כאן ב' נמצאת תחת חטיבת החדשות, ותחנות הרדיו האחרות נמצאות תחת חטיבת הרדיו.
היסטוריה.
חטיבת החדשות של תאגיד השידור הציבורי הוקמה במרץ 2015 ובראשיתה עמדה בראשה שלומית אברהם גלוברזון עד שבמרץ 2017 התמנה ברוך שי למנכ"ל החדשות של תאגיד השידור הציבורי. בעבר נקראה החטיבה "כאן ועכשיו" אך שם זה יצא משימוש כמה חודשים לאחר העלייה לאוויר.
התוכן המיוצר בחטיבה משודר באתר התאגיד ובעמודי הפייסבוק והטוויטר של כאן חדשות. להקמת החטיבה הוקצב תקציב של 160 מיליון ש"ח והוא כולל בתוכו את תקציב החטיבה הערבית ואת תקציב כאן רשת ב'. התכנון היה שבחטיבה יעבדו כ-450 עיתונאים, כולל צלמים ואנשי הפקה (בהשוואה לכ-350 עובדים שמועסקים בחדשות 10, ובהיקף דומה בחברת החדשות של ערוץ 2). בחדשות עובדים כ-600 אנשי הפקה ועיתונאים.
בפברואר 2020 עברה חטיבת החדשות לשדר מאולפן חדשות חדש של ערוץ "כאן" בירושלים, בהשקעה של כ-20 מיליון שקל חדש. ותוכניות "כאן חדשות" החלו משודרות מהאולפן.
פיצול תאגיד השידור הציבורי והקמת תאגיד החדשות.
בפשרה בין ראש הממשלה נתניהו לשר האוצר כחלון, שהושגה במרץ 2017, הוסכם לבטל חטיבה זו, ולהקים במקומה חברת חדשות נפרדת, שתורכב ברובה מעובדי חטיבת החדשות של התאגיד, ושילוב מוגבר של עובדי רשות השידור. בעקבות עתירה שהוגשה נגד פיצול חטיבת החדשות, הקפיא בית המשפט העליון את הפיצול עד לקבלת החלטה בעניין. ביולי 2018 בוטל פיצול תאגיד השידור בעקבות זכיית ישראל באירוויזיון.
עיתונאי החטיבה.
כתבים.
לחטיבת החדשות כ-60 כתבים ופרשנים שמדווחים באופן שוטף לתחנת הרדיו, למהדורות הטלוויזיה ולדיגיטל. בין הכתבים והפרשנים:
תכנים ותוכניות.
בטלוויזיה.
הפקות הטלוויזיה של כאן חדשות משודרות בערוץ כאן 11. לחטיבת החדשות רצועת בוקר בין השעות 07:00 ל-12:00 הכוללת מבזקים בכל שעה עגולה, שידורי רדיו מצולם מאולפן כאן רשת ב ותשדירים בהפקת מחלקת הדיגיטל החדשותית. בין השעות 16:50 ל-21:15 משודרת רצועת הערב של החדשות בכאן 11, ובלילה ישנה רצועה נוספת של חדשות הכוללת את חדשות הלילה בימי חול, ומבזקים קצרים בסופי שבוע.
בדיגיטל.
כאן חדשות פעילה במספר פלטפורמות אינטרנטיות בהן מועברים תוכני החדשות לקהל שצורך אותן ברשתות החברתיות. כחלק מתפיסת הדיגיטל של התאגיד – כל מהדורות החטיבה מפורסמות בערוץ היוטיוב, וכתבות מגזין מפורסמות בערוצי הדיגיטל השונים של החטיבה. מלבד שידור תכנים שמיועדים גם לערוץ כאן 11 ותחנת כאן רשת ב, לכאן חדשות יש סטודיו חדשות דיגיטליות המייצר תכנים חדשותיים ייחודיים לרשתות החברתיות, כגון:
הפלטפורמות הדיגיטליות של כאן חדשות:
מ-17 במרץ 2020, בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, החל התאגיד לשדר חדשות בערוץ יוטיוב עם תרגום לשפת הסימנים הישראלית במסך מלא. דבר המצוי רק במהדורת סיכום של ימי הבחירות.
סוטו (קבוצה אתנית)
הסוטו (Sotho) היא קבוצה אתנית המונה כ-6 מיליון איש, היושבים בדרום אפריקה (4,723,000), בלסוטו (1,669,000) וכמה אלפים שנמצאים בבוטסואנה ובסווזילנד. המקורות וההיסטוריה של הסוטו אינם ידועים במידה רבה, אך עובדי ברזל, שהיו ככל הנראה דוברי שפת הסוטו, ישבו בפלאבורוואה (Phalaborwa, עיר במחוז לימפופו בדרום אפריקה) מהמאה ה-8 ובמלווילה קופיס (Melville Koppies) שבאזור יוהנסבורג מהמאה ה-11. בני הקבוצה דוברים אנגלית ואת שפת הסוטו בניבים שונים. דתם היא נוצרית או תואמת את התרבות הדרום אפריקאית.
חלוקה לקבוצות אתניות.
אפשר לחלק את השחורים הדרום אפריקאים לכמה קבוצות אתניות עיקריות; נגוני (Nguni) - הם בעיקר אנשי קוסה (Xhosa) וזולו (Zulu), סוטו (Sotho), צוואנה (Tswana), שנגאאן-צונגה (Shangaan-Tsonga) ו-ונדה (Venda). הנגוני והסוטו נחשבים יחד לאחוז הגדול ביותר מאוכלוסיית השחורים.
ב-1500 התפשטו קבוצות הסוטו לדרום ולמערב והתפצלו לשלוש קבוצות שונות;
כל שלוש הקבוצות חולקות ניבים, אמונות ומבנים חברתיים דומים מאוד, וההבדלים העיקריים בין שלושתן נוצרו רק כתוצאה מתקופת הדיפיקאנה (Difiqane, או אמפקאנה [Mfecane]; ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור"), תקופת מלחמה בין שבטים בדרום אפריקה שגבתה חיים רבים ואילצה רבים מהשורדים לעקור מביתם בראשית המאה ה-19.
תחומי עיסוק.
המסורת שבעל פה מספרת שהשושלת המייסדת ידעה את אומנות ההתכה, וריקודים טקסיים עתיקים קשורים אליה. ישנן גם הוכחות ארכאולוגיות כי אנשים שדוברים את שפת הסוטו ביצעו עבודות היתוך באזורים שונים בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
רוב אנשי הסוטו היו רועי צאן ומטפחי יבולים של דגנים וטבק. בנוסף, אנשי הסוטו היו בעלי מלאכה מיומנים, ידועים בעבודת המתכת, עבודת העור, עץ וגילוף שנהב. בתיעודים ראשונים המתארים את דרום אפריקה רשום כי אנשי הסוטו הדרומיים היו מיומנים מאוד בגילוף שנהב ועץ, והם אמרו שעבודת העור שלהם הייתה "רכה כמו עור של יעלים".
היסטוריה והשפעה תרבותית.
הקבוצה של דרום סוטו מזוהה עם הפוקנג (Fokeng), שכיום הם דוברי סוטו, והם קשורים באדיקות להיסטוריה של הסוטו וגם לתרבותם. במשך זמן רב האמינו כי הפוקנג הם דוברי הסוטו הראשונים באדמות המרעה המוגבהות, ותמיד היסטוריונים העריכו אותם בתור האנשים העתיקים ביותר של אנשי הסותטו. עם זאת, מחקר ארכאולוגי חדש טוען שהפוקנג היו במקור נגוני.
בוואטרברג (Waterberg) ב-1600, נראה שסכסוך על משאבים מוגבלים עורר מחלוקת, במקרה הזה בין דוברי נגונית וקבוצות מעורבות של פוקנג ואנשי הסוטו-טסוואנה המערביים. מתישהו לפני 1700, כמה מאנשי הסוטו-טסוואנה המערביים, עברו דרומה על פני נהר הוואל (Vaal River), לתוך האזור של פוקנג. כתוצאה מהמגע הזה וכתוצאה מהטמעת המנהגים התרבותיים והחברתיים של קבוצה אחרת, הפכו הפוקנג תרבותם לתרבות הסוטו, ובמדינה החופשית אורנג' כמעט ונעלמו.
ב-1700 קבוצות סוטו מערביות ודרום מערביות, אימצו כל אחת בתורן את הבנייה באבן מהפוקנג. אנשים מכל קבוצה בנו יישובים מיוחדים, ששיקפו ככל הנראה את הפרטים של היישובים המוקדמים יותר שלהם, שהיו בנויים מעץ וסכך. היישובים אורגנו בצורה מגוונת ומובחנת, והחפצים שבהם, כמו קרמיקה, מאפשרים לארכאולוגים לעקוב אחר תנועות ואינטראקציות ברחבי הנוף. כך למשל יודעים על הפולסים של המעבר של השבטים הללו, על הסכסוכים בין השבטים ועל כך שהם נבעו, לפחות בחלקם, בתגובה לזרם האקלים בתקופת עידן הקרח הקטן, וזאת דרך האומנות שנמצאה, ודרך מבנה היישובים הייחודי. דוגמה נוספת, אקלים טוב יותר שהיה לאחר 1700, אפשר לאנשי הסוטו-טסוואנה הדרום מערביים להתיישב מדרום לנהר ואאל ובשוליים המערביים של הטריטוריה של פוקנג-קוואנה.
מ-1750 ואילך, הסחר התעצם והתפשטות הקולוניות הפולשניות השפיעו יותר ויותר על החברות שהרכיבו את הסוטו-טסוואנה. תחרות וסכסוכים על משאבים גרמו בסופו של דבר למספר משטרי צ'יף "לקרוס" לתוך יישובים ענקיים ומגנים, כגון: מולוקוואנה (Molokwane), קאדיטשוואנה (Kaditshwene) ודית'קונג (Dithakong), אשר בתחילת 1800 מנו כ-10,000 אנשים או יותר.
משטרי הצ'יף התפצלו שוב ושוב, בדרך כלל כתוצאה מיריבות בין המתמודדים על תפקידו של הצ'יף. חדירה בלתי-סדירה של קבוצות פליטים התרחשה, ואלו התיישבו בין הסוטו, דבר שהחל תהליך ארוך של אינטראקציה תרבותית.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו.
העימות בין אנשי הבסוטו לבין המתיישבים הלבנים במה שנקרא היום "המדינה החופשית"/"אזור לסוטו", כלל שלוש מלחמות (1858–1868). המטרה של שלוש המלחמות הללו הייתה שמירה על זכויות טריטוריאליות באזור שבין קאלדון (Caledon) ונהר אורנג' (Orange Rivers).
רקע היסטורי.
הגירה המונית של מספר קבוצות של נגוני, קדמה למלחמות בסוטו. הגירה זו התרחשה בתקופת שלטונו של המלך של זולו (Zulu), שמו היה שאקה (Shaka), אשר כבש כמה קבוצות נגוני, שנקלטו לתוך ממלכת זולו. שאקה רדה בהן בצורה קשה. היו אבדות רבות, בין השאר של נשים ושל ילדים, ומעט השורדים נכפו להישבע לו אמונים. שבטים אחרים של נגוני שהצליחו להימלט התיישבו באזורים אחרים, התמודדו עם תנאי רעב גוברים, ואף חלקם נאלצו לאמץ אורח חיים קניבלי בשביל לשרוד. התקופה ההיא ידועה בשם אמפקאנה (Mfecane) או דיפיקאנה (Difiqane), ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור".
ב-1818, המלך משאוושאוו (Moshoeshoe), שהיה בנו של הצ'יף של קבוצת הבקוטלה (Bakotela) של קלאן קואנה/קוואנה (Koena/Kwena) (קלאן הקרוקודיל) בשבט הסוטו, סייע להשיג כוח על קלאנים קטנים של פליטים. הייתה לו גישה הרבה יותר הומאנית שהעריכה חיי אדם ודגלה בשאיפה לשלום. משאוושאוו ביסס שליטה על מספר קבוצות קטנות של דוברי הסוטו והנגוני, אשר נעקרו על ידי הדיפיקאנה. חלק מהקהילות הללו ביססו קשרים לאנשי הסאן (San), שגרו מערבית לשטחו של משאוושאוו. כתוצאה מכך, השפה של הבסוטו, שהיא סהסוטו (seSotho), משלבת מספר קולות של "קליקים" שמקושרים לשפות של חויסאן (Khoisan), בניגוד לשפה של צפון סוטו.