רוב שטחם של האזורים ההרריים של ג'ורג'יה התפתח להיות למה שהיה ידוע בשם "החגורה השחורה" (Black Belt), על שם האדמה הפורייה ובהמשך על שם אוכלוסיית העבדים השחורים שעיבדה את מטעי הכותנה. חלק ניכר של אוכלוסיית הצ'רוקים לקח חלק בעיבוד אדמות הכותנה כיבול מסחרי, שעד מהרה החליפה את הסחר בעורות כמקור עושרו של האזור. ב-1836 הגיע דרך נהר קוסה לרום ספינת הקיטור הראשונה, כך הופחת זמן השיווק של הכותנה וקוצר זמן ההגעה מרום לניו אורלינס ולחוף המפרץ של ארצות הברית, בסיס הייצוא העיקרי של הכותנה.
ב-1838 אפסו סיכויים החוקיים של הצ'רוקים להתנגד לגירושם. הם היו השבט העיקרי האחרון מבין שבטי דרום-המזרח שאולצו בכוח לעבור אל הטריטוריה האינדיאנית, כיום אוקלהומה, במסגרת מה שכונה "נתיב הדמעות". לאחר העברתם של הצ'רוקים נלקחו בתיהם ובתי העסק שלהם על ידי לבנים ורובם חולקו באמצעות הגרלה.
כלכלת רום המשיכה לשגשג. ב-1849 הושלמה סלילתה של שלוחה באורך של 29 ק"מ של מסילת הרכבת המערבית-אטלנטית, כך שופרו דרכי התחבורה אל המזרח. מסילה זו עברה במקום בו עובר כיום הכביש המדינתי מספר 293. ב-1860 מנתה אוכלוסיית העיר 4,010 תושבים ואוכלוסיית המחוז מנתה 15,195 תושבים.
תקופת מלחמת האזרחים.
תעשיות הברזל של רום היו מרכז תעשייתי חשוב במהלך מלחמת האזרחים, שסיפק תותחים ואמצעי חימוש רבים למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה. באפריל 1863 הגן גנרל צבא הקונפדרציה, נייתן בדפורד פורסט על העיר כנגד התקיפה שניהל קולונל צבא האיחוד, אייבל סטרייט מהאזור שממזרח לסדר בלף שבאלבמה. פורסט הערים על סטרייט שנכנע ק"מ ספורים מרום. בהבינם את פגיעותה של העיר, הקציבו חברי מועצת העיר סכום של 3,000 דולר לבניית שלושה קווי ביצורים. אף על פי שאלו היו מבצעיים באוקטובר 1863, המאמצים לחזקם נמשכו עם התקדמות המלחמה. הביצורים נקראו על שם תושבי העיר שנהרגו במלחמה. פורט אטווי ניצב על הגדה המערבית של נהר אוסטנולה, פורט נורטון ניצב על גדתו המזרחית ופורט סטובל ניצב על הגדה הדרומית של נהר אטווה. מאוחר יותר נבנה מבצר אחד לפחות על הגדה הצפונית של נהר קוסה.
במאי 1864 תקף גנרל צבא האיחוד, ג'פרסון ק. דייוויס, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן, את רום וכבש אותה לאחר שביצע איגוף של כוחות מגיני הקונפדרציה שנסוגו בפיקודו של מייג'ור גנרל סמואל גיבס פרנץ'. גנרל צבא האיחוד ויליאם ונדבר הוצב ברום. עקב ביצוריה של רום ותעשיות הברזל שבה, הייתה רום מטרה חשובה במהלך צעדתו של שרמן דרך ג'ורג'יה ללכידת והשמדת המשאבים של הקונפדרציה. כוחותיו של דייוויס החזיקו ברום במשך כמה חודשים וביצעו תיקונים במערכת הביצורים. עוד לפני שהוציא הגנרל שרמן את סדרת הפקודות בנובמבר 1864 לקראת הצעדה אל הים, הרסו כוחות צבא האיחוד את ביצוריה של רום, את מפעלי הברזל, את קו הרכבת לקינגסטון ומשאבים נוספים שהיו עלולים לשמש למאמץ המלחמתי של הדרום בעת נסיגתם מרום כדי להשתתף במערכה על אטלנטה.
תקופת השיקום.
ב-1871 נבנה ברום מגדל מים שניצב על גבעת נילי (Neely Hill) המשקיפה על מרכז העיר. מאוחר יותר הפך מגדל זה להיות מגדל שעון שניתן לראותו ממקומות רבים בעיר. מגדל זה משמש מאז כנקודת הציון הסמלית של העיר והוא מופיע על סמל העיר ועל סמלים של עסקים מקומיים. כתוצאה מכך שונה שמה של גבעת נילי ל"גבעת המגדל" או "גבעת מגדל השעון". בתקופה זו נוסדו ברום בתי הספר הראשונים שלה שב-1868 זכו לראשונה למימון מהמדינה. בתי הספר היו מופרדים גזעית ובתי הספר שיועדו לילדי העבדים המשוחררים פעלו בהיקף המינימלי שנדרש על פי התיקונים החדשים לחוקה. ביטול העבדות הצריך את הסדרתו מחדש של שוק העבודה.
בשל מיקומה על צומת נהרות, סבלה רום לעיתים מזומנות מסדרות של הצפות. השיטפון של 1886 הציף את העיר כך שספינות הקיטור שטו במורד רחוב בראוד. ב-1891, על פי המלצת חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, תיקנה אספת הנבחרים של מדינת ג'ורג'יה את כתב הזכויות של רום כך שהעיר תוכל להקים וועדה שתדאג לבניית סוללות שיגנו על העיר מפני שיטפונות עתידיים. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 ננקטו צעדים נוספים להגנה מפני שיטפונות, כולל הרמת המפלס של רחוב בראוד בכ-4.6 מטרים. כתוצאה מכך, רבות מקומות הקרקע של הבניינים ההיסטוריים של רום הפכו להיות מרתפים.
המאה ה-20.
ב-1928 הוקם ברום מפעל לייצור סיב הזהורית (rayon). היה זה מיזם עסקי משותף עם חברה איטלקית. מנהיג איטליה בניטו מוסוליני שלח גוש שיש מפורום רומאנום שעליו נחקק "מרומא העתיקה לרומא החדשה", כדי שישמש כאבן הפינה למפעל החדש. לאחר שהושלמה בניית המפעל ב-1929, כיבד מוסוליני את העיר רום בהעתק עשוי מארד של פסל רמוס ורומולוס היונקים מהזאבה הקפיטולינית. הפסל הוצב בחזית בניין עיריית רום על בסיס העשוי שיש לבן שהובא מהעיר טייט שבג'ורג'יה ועליו הוצבה טבלה שעליה נכתב:
ב-1940 הפכו הרגשות האנטי-איטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה כה חזקים עד שמועצת העיר רום החליטה להעביר את הפסל לאחסון כדי למנוע מעשי ונדליזם. הפסל הוחלף בדגל ארצות הברית וב-1952 הושב הפסל למקומו הקודם בחזית בניין העירייה.
השפל הגדול.
השפעתו של השפל הגדול על רום הייתה, באופן משמעותי, חמורה פחות בהשוואה לערים אחרות בארצות הברית, גדולות ממנה. מאז שהפכה העיר למרכז חקלאי, ניתן היה לגדל יבולים לאכילה בסביבתה. מפעל הטקסטיל של רום המשיך לפעול וסיפק מקומות עבודה והיווה בלם כנגד הקשיים של תקופת השפל.
לתקופת השפל קדם בדרום ארצות הברית "משבר הכותנה". משבר זה הגיע לרום באמצע שנות העשרים וגרם לחוואים רבים לעזוב, למכור את אדמתם או לעבור לעיסוק בענפים חקלאיים אחרים, כמו תירס. עובדי חוות רבים עקרו ממקומותיהם ואפרו-אמריקאים רבים עזבו את האזור במה שנקרא "ההגירה הגדולה" (Great Migration), בחפשם עבודה בערים, כולל אלו בצפון ובמערב התיכון. יבולי הכותנה הושמדו על ידי סוג של חדקונית ("Anthonomus grandis") שהגיעה לג'ורג'יה ב-1915 לאחר שפלשה אליה מלואיזיאנה. חיפושית זו זרעה חורבן בשדות כותנה רבים וגרמה לדעיכת כלכלתה של רום.
בעוד שהאזור הסובב את רום לא היה במצב נואש כמו ערים גדולות רבות בתקופת השפל הגדול, משפחות רבות נאבקו כנגד מצב כלכלי קשה. עבודה לא הייתה בנמצא ומחירי המזון ומוצרים בסיסיים היו בעליה. בין פעילויות הצדקה למען העניים, רכשו תושבים אמידים של העיר כרטיסים להופעה שהועלתה על ידי אומנים מקומיים. רווחי ההופעה שימשו לקניית מצרכי מכולת שנארזו בקופסאות שנמכרו במחירים מסובסדים למשפחות נזקקות.
במסגרת מיזם פרטי ליצירת מקומות עבודה למובטלים, החליט ס.ה סמית' הבן להרוס את מלון ארמסטרונג ולבנות במקומו את מלון גרייסטון. במיזם זה הועסקו פועלים רבים. ב-30 בנובמבר 1933 דיווח העיתון "רום ניוז-טריביון" על עלייה בהיקף הבנייה המקומי.
גורלו של אפולו
גורלו של אפולו (באנגלית: The Trials Of Apollo) היא סדרת ספרים מאת הסופר האמריקאי ריק ריירדן, הכוללת חמישה ספרים: האורקל הנסתר, הנבואה האפלה, המבוך הבוער, קברו של הרודן והמגדל של נירון. הסדרה מהווה מעין ספין אוף שני, לסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים, אחרי גיבורי האולימפוס. בשונה מגיבורי האולימפוס ובדומה לפרסי ג'קסון, הספר מסופר בגוף ראשון על ידי הדמות הראשית, אל השמש אפולו. בסדרה זו זאוס, אביו של אפולו, מעניש אותו על פעילותו בסדרת "גיבורי האולימפוס", והופך אותו לבן תמותה. בצורתו זו, פוגש אפולו באלה למחצה צעירה בשם מג מקפרי, וגורלותיהם נקשרים זה בזה.
הספרים.
האורקל הנסתר.
בינואר, כחצי שנה אחרי שגאיה התעוררה וזאוס האשים בכך את אפולו, אל השמש והנבואה בן ה-4612 שנה נידון לזמן לא מוגבל לחיות כנער בן תמותה. הוא נוחת מהאולימפוס למנהטן ופוגש במרגרט "מג" מקפרי, בת דמטר חזקה, ויחד עם פרסי ג'קסון הם מצליחים להביא אותו למחנה החצויים בחתיכה אחת כשאויביו הקדמונים רודפים אחריו.
בזמן החורף המחנה די ריק בדרך כלל, אולם הפעם, כך מתברר, יותר מהרגיל: 3 חצויים (ובהמשך עוד שניים, בניו של אפולו) נעלמו. אפולו ומג מגלים שמערת דלפי הגיעה למבוך ולא רק שהיא נשמרת על ידי פיתון, אויבו המיתולוגי של אפולו, אלא גם שלושה מהאורקלים האחרים שמורים על ידי טריומווירט מרושע, שלישייה רומית קדמונית. אפולו ומג נכנסים למאורת המיירמקים (נמלים ענקיות שאוהבות מתכת, הוצגו לראשונה ב"מסמכי החצויים", שם הן החזיקו בפסטוס עד שפרסי, אנבת', סלינה וצ'רלי בקנדורף חילצו אותו) מקבלים את אישור המלכה לחצות אותה ולבסוף מוצאים את חורשת דודונה האגדית ביער החצויים – מה שלא היה אמור לקרות – ובה חמשת החצויים האבודים ואל גייזרים זוטר. לחורשה מגיע גם ראש הטריאומווט: נירון קיסר בכבודו ובעצמו, בן אלמוות כבר 1930 שנה. הם משחררים את החצויים ואת האל ומג נשארת לנסות לדבר איתו (מתברר שהוא גידל אותה לאחר שהרג את אביה המקורי). מלכת המיירמקים מעניקה לחצויים ואפולו מפלט אווירי לעבר המחנה.
המחנה מותקף על ידי קולוסוס נירונוס, פסל ארד מונפש של נירון. אפולו מצליח לקלל אותו בכוחו האחרון שנשאר לו: חץ מחלה, והפסל מאבד את הראש, פשוטו כמשמעו. ליאו ואלדז חוזר, לשמחת כולם. אפולו חש הקלה.
בניגוד לרוב ספרי ריירדן המיתולוגיים לספר זה אין "דד-ליין" מיתולוגי לסיום המשימה.
הנבואה האפלה.