במספר סוגות בספרות העברית, נוהגים שלא להתייחס להווה הנקודתי אלא להווה ה'מתמשך' (השעה הנוכחית, היום הנוכחי, החודש הנוכחי, השנה הנוכחית, התקופה הנוכחית וכו'). לעיתים סופרים כותבים ספרים שלמים בזמן הווה, או חלקים גדולים מספריהם, כדי להמחיש את הכרונולוגיה ואת השתלשלות האירועים. מנגד, סופרים אחרים כותבים את ספריהם בזמן עבר, כדי לציין שהאירוע קרה וזהו תיאור השתלשלות האירועים ש(כבר) קרו.
כיום, בסגנון הדיבור הישראלי, ניתן לשמוע שימוש קלוקל בפועל בהווה בזמן עבר, לדוגמה: "אתמול (ביטוי זמן בעבר) אני הולך (פועל בהווה) ברחוב, ורואה לפניי...". סביר להניח שסגנון התבטאות זה הוא תרגום שגוי מאנגלית ("Yesterday I was walking in the street"). ואולם למעשה סגנון מעין זה מופיע בעברית המקראית בתיאור סיטואציה על ידי המספר, על פי רוב בצירוף המילה "והנה". לדוגמה, בחלום פרעה: "בחלומי, הנני עומד על-שפת היאור, והנה מן היאור עולות שבע פרות", או בסיפור עבד אברהם: "הנה אנוכי ניצב על עין המים".
המצרים הקדומים האמינו שההווה – כלומר החיים, הם שלב בר חלוף בין מצב של אי-קיום, כלומר לפני הלידה, לבין מצב של נצח, הוא המוות. המצרים האמינו שעליהם להיות טובים בהווה, כדי שיחיו חיי נצח טובים בעולם הבא. כמוהם הנוצרים, שמאמינים שצריך להיות אדם טוב ולחיות בצניעות, שכן לא החיים הם שנועדו לתענוגות, אלא העולם הבא הנצחי. גם ההינדים חיים את ההווה למען העתיד - ההינדים מאמינים שהם צריכים להתנזר כדי לצאת ממעגל החיים והלידות מחדש. בבודהיזם, דת נוספת ומרכזית בהודו, חיים למען העתיד – הבודהיסטים מאמינים שעליהם להיות טובים כדי להתגלגל מחדש בגלגול הבא ליצור ממלכה טובה. רק על ידי סבל והליכה בנתיב ההארה אפשר לצאת מהמעגל האינסופי הזה.
פייפר PA-18 סופר קאב
פייפר PA-18 סופר-קאב הוא מטוס קל דו-מושבי וחד מנועי, מתוצרת חברת פייפר איירקראפט האמריקנית. המטוס טס לראשונה בשנת 1949, ופותח מהפייפר PA-11 קאב ספיישל, ולפניו מהפייפר J-3 קאב, שיוצר בשנים 1947–1938 והופעל במלחמת העולם השנייה, ומהטיילור קאב, שיוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20. במשך 40 שנות ייצורו של הסופר קאב יוצרו יותר מ-9,000 מטוסים.
תכנון ופיתוח.
בתחילת 1948 הקצתה חברת "פייפר" את הסימול PA-18 לדגם משופר של המטוס הקודם בסדרת המטוסים הקלים שייצרה, פייפר PA-17 ואגאבונד. המטרה הייתה לשווק את הדגם החדש בשוק המטוסים הקלים בשנה שלאחר מכן, 1949. השיפורים בדגם PA-18 היו החלפת מנוע ה-PA-17, למנוע בעל 90 כוחות סוס מתוצרת קונטיננטל מוטורס וכנפיים מקוצרות מעט. ה-PA-18 וה-PA-17 היו אמורים להיות דגמי המטוסים שישווקו על ידי חברת פייפר באותה שנה. אב טיפוס של המטוס נבנה ונערכו טיסות מבחן, אך החברה החליטה לגנוז את התוכנית בתחילת 1949.
באוקטובר 1948 ביקש צבא ארצות הברית מחברת פייפר מטוס קל לשימוש כללי, לאימון ולסיור, בדומה למטוסי הפייפר J-3 קאב ששירתו בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה ושימשו באותם תפקידים. בינואר 1949 הגישה פייפר את הצעתה, דגם שנקרא PA-19, מכיוון שהסימול PA-18 נשמר, כאמור, לדגם המשופר של ה-PA-17. עם ביטול תוכנית השיפור של ה-PA-17 התפנה סימול זה, ומכיוון שפיתוח הדגם שהיה מיועד לצבא התקדם מאוד החליטה פייפר לנצל את התכנון המחודש וליצור דגם אזרחי על בסיס המטוס הצבאי, שייקרא מחדש PA-18. שני המטוסים הללו הונעו על ידי מנוע קונטיננטל C90-8.
הגרסה הראשונה של המטוס האזרחי סומלה PA-18-90 סופר קאב. הסופר קאב שימר את המבנה של הדגמים הקודמים, שנקרא "סמרטוט וצינור" (rag and tube) - אריג מתוח על מסגרת צינורות ברזל. הדגם היה דומה מאוד לדגם הקודם, PA-11, אך בעל שיפורים רבים. נוספה בו מערכת חשמל, מדפים משופרים ומנוע בעל 108 כוחות סוס (115 בעת המראה). בצד גרסה זו ייצרה פייפר גריסה נוספת בעלת מנוע קונטיננטל ללא מדפים, עם מכל דלק שני בכנפיים כאופציה. מרחק ההמראה של מטוסי הסופר קאב היה כ-120 מטרים, ואורך מסלול הנחיתה הנדרש היה קצר עוד יותר, 91 מטרים (הודות למדפי הכנפיים). מטוסי פייפר קאב בגרסאות מתקדמות יותר נזקקו ל-61 מטרים בלבד לצורך המראה, הודות למנוע חזק יותר. גם עם הגידול במשקלן של הגרסאות המתקדמות נותרו מרחקי המראה והנחיתה קצרים מאוד.
בשנים שלאחר מכן ייצרה חברת פייפר דגמים בעלי מנועים חזקים יותר, בעלי 135 ו-150 כוחות סוס, וכמה גרסאות שיוצרו במספרים מצומצמים יותר בעלות מנועי 160 כוחות סוס ואף מנועי לייקומינג O-360 בעלי 180 כוחות סוס. בין הגרסאות השונות היו גם שינויים נוספים, ובהם הגדלת מייצב הגובה, התקנת מדפים בכנפיים והוספת כונס אוויר מעל כיסוי המנוע לקירור מערכת השמן, שמקומו שונה בגרסאות השונות.
הכנף, שהייתה בעלת עילוי גבוה והמנוע החזק הפכו את הסופר קאב למועמד מוביל להסבה למטוסים בעלי מצופים או מגלשיים. מטוסים אחרים הותאמו לנשיאת ציוד לריסוס אווירי. כאמור לעיל, צבא ארצות הברית גילה עניין במטוס והזמין יחידות רבות ממנו. הגרסה הראשונה של הדגם הצבאי, שהייתה בעלת מנוע 90 כ"ס, סומלה בצבא ארצות הברית L-18C. בדגם זה הותאם תא הטייס לנשיאת סייר אוויר בחלקו האחורי. הגרסאות הבאות של המטוס סומלו L-21A ו-L-21B. שימוש רב נעשה במטוס גם באזורים כפריים ולא מפותחים. במטוסים ששירתו אוזרים כאלה נעשו התאמות ושינויים רבים, ובשלב מסוים נדיר היה למצוא באותם אזורים מטוס סופר קאב מקורי, בצורה שבא יצא מבית החרושת. ההתאמות כללו הוספת את הגדלת תאי המטען אל תוך החלק האחורי של הגוף ואף התקנת תאים נוספים בתחתית הגוף ומעליו ואף מיכלי מטען חיצוניים, מכלי דלק נוספים ומוגדלים, כני נסע מוארכים כדי להגדיל את המרחק בין המדחף לקרקע, חיזוק קפיצי גלגל הזנב, הוספת מושב נוסעים שלישי בתא המטען והתאמת מחוללים ומתנעים קלי משקל. שינויים נוספים כללו את העברת הסוללות למיקומים שונים, כדי להוסיף משקל לחרטום ולאפשר המראה קצרה יותר; שינויים במבנה הזנב; מדפים מוארכים; שינויים שונים בקצות הכנפיים; מחוללי מערבולות קצה כנף הממוקמים בשפת ההתקפה שנועדו לשיפור הזרימה האווירודינמית על הכנף; שינוי מקומו של פנל האלקטרוניקה כדי למנוע התלקחות בעת התרסקות; ועוד. אחד השיפורים הבולטים נעשה בכן הנסע, בו נוספו צמיגים ייחודיים - גדולים, רכים, בעלי לחץ אוויר נמוך, שנועדו לרכך נחיתות במשטחים קשים זרועי אבנים וסלעים, ולמנוע שקיעה בחול או משטחים רכים דומים.
ה-PA-18 הראשון נבנה בלוק הייבן, בפנסילבניה, בנובמבר 1949; האחרון נבנה 33 שנים לאחר מכן, בנובמבר 1982. בסך הכל יוצרו 10,326 יחידות במהלך תקופה זו. לאחר הפסקת ייצור הסופר-קאב בחברת פייפר בשנת 1981 החלו מספר חברות לייצר גרסאות זהות או דומות של המטוס, בהן הטופ קב (CC-18) של חברת קב קרפטרס וההאסקי (A1) של חברת אוויאט.
בחיל האוויר הישראלי.
16 מטוסי PA-18, מגרסה PA-18-95, בעלי מנוע 95 כוחות סוס, נרכשו על ידי ישראל ב-1950 ונכנסו לשירות בחיל האוויר הישראלי. ב־2 במארס 1954 השתתפו שבעה מטוסי פייפר במבצע שנונית, והדגימו את יכולתם לנחות במנחתים מאולתרים וקצרים מאוד. ב-1954 נרכשו מטוסי פייפר סופר קאב נוספים, בגרסה PA-18-135, בעלי מנוע 135 כוחות סוס ששודרג מאוחר יותר למנוע 150 כוחות סוס. לקראת מבצע קדש נרכשו מטוסים מגרסה PA-18-150, עם מנוע 150 כ"ס זהה. שישה מן המטוסים הללו השתתפו ב-12 ביוני 1955 במבצע ירקון.
במבצע קדש הופעלו מטוסי פייפר סופר קאב כמטוסי סיור, קישור ותובלה קלה. אלוף פיקוד דרום, אסף שמחוני, נהרג בתאונה כאשר מטוס פייפר בו טס נסחף מזרחה והתרסק בשטח ירדן בלילה שלאחר המבצע, יחד עם סגן-אלוף והטייס . שני טייסי פייפר זכו בעיטורים על מעשיהם במלחמה. לאחר מבצע קדש נרכשו 56 מטוסים נוספים.
גם במלחמת ששת הימים שימשו המטוסים למטרות אלו, ואף חומשו במקלעים. לאחר שחיל האוויר הצטייד במטוסים חדישים יותר למטרות סיור, הועברו מטוסי הסופר קאב לשמש כמטוסי האימון הבסיסי של בית הספר לטיסה. המטוסים שימשו בתפקיד זה עד ליציאתם משירות ב-5 ביוני 2003 והחלפתם במטוסי גרוב G-120A, "סנונית".
המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית
איירבוס A300
איירבוס A300 הוא מטוס נוסעים בעל קיבולת וטווח בינוניים ושני מנועים. הוא היה המטוס הראשון מתוצרת איירבוס האירופאית ומטרתו העיקרית הייתה להתחרות במטוסי חברת בואינג האמריקנית. המטוס הושק ב-1972 וייצורו הופסק ביולי 2007 לאחר שנבנו 561 מטוסים.
המטוס, בעל קיבולת של כ-260 עד 300 מושבים, היה הראשון בעל גוף רחב ושני מנועים על הכנפיים. מתחריו העיקריים של המטוס היו: בואינג 767, מקדונל דאגלס DC-10, ולוקהיד L-1011. טיסתו הראשונה של האירבוס A300 הייתה בשנת 1972, והוא הפך את אירבוס למתחרה ראויה לחברת בואינג הוותיקה.
לפני טיסתו הראשונה הוזמנו רק 15 מטוסי A300 על ידי חברות תעופה בעולם, אך ה-A300 הפך מאוחר יותר למטוס נמכר מאוד ואירבוס פיתחה עוד מטוסים כגון: A310, A330 וה-A320 על בסיס ה-A300 בעיקר בגלל תצורתו הטובה של המטוס. המטוס הוצע בשני סוגי מנועים מסוג טורבו מניפה: פראט אנד ויטני JT9D או PW4000 וג'נרל אלקטריק CF6-50A. ה-A300 טס לטווחים של 6,000-7,000 ק"מ במהירות של כ-900 קמ"ש.
מכירות.
האיירבוס A300 נמכר לחברות תעופה שונות, ביניהן: אייר פראנס, לופטהנזה, אולימפיק איירליינס, פאן אם, ג'פאן איירליינס, תאי איירווייז אינטרנשיונל, סינגפור איירליינס, מלזיה איירליינס, צ'יינה איירליינס, פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, אמריקן איירליינס.
תאונות.