נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו. כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה. גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים. כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר. התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה.
בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה. הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה. לשיאה הגיע דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים. הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן. הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים. לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח. סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח. יחד עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד.
נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו".
הממשלה ה-7
הממשלה השביעית
ממשלת ישראל ה-7
הממשלה ה-8
ממשלת ישראל ה-8
הממשלה השמינית
הממשלה ה-9
הממשלה התשיעית
ממשלת ישראל ה-9
Streptococcus pyogenes
Streptococcus pyogenes, מין חיידק גרם חיובי מסוג "Streptococcus". חיידק זה מהווה את רוב קבוצת לנספילד A והוא בטא-המוליטי. מין זה גורם לשלל מחלות בעור ובדרכי הנשימה העליונות. חיידק זה גורם לכ־10% עד 25% מכלל מקרי דלקת הגרון (פרינגיטיס; רוב המקרים האחרים נגרמים על ידי נגיפים) ולרוב מקרי השנית.
החיידק מתקיים בגרון של בני אדם בלבד, מדי פעם הוא מתרבה מעבר לרמתו הנמוכה בגרון וגורם למחלה. לחיידק יש מספר "גורמי אלימות" באמצעותם הוא מתמודד עם מערכת החיסון: כגון, קפסולה המגנה עליו מפני פגוציטוזה, חלבון המעכב קישור למערכת המשלים בגוף, טוקסינים הממיסים ממברנות, וגורמים נוספים המסייעים בידו לפעול כנגד מערכת החיסון. החיידק עובר מאדם לאדם דרך האוויר או באמצעות מגע עם העור.
אצל ילדים, הוא יכול לגרום לטונסיליטיס (דלקת שקדים), פרינגיטיס, או דלקת האוזן התיכונה. אצל אחוז מועט של ילדים, יכול להתפתח סיבוך אוטואימוני – קדחת השיגרון. החיידק עלול גם לזהם את העור – ליצור פצע אופייני בשם impetigo pyoderma. במקרים מסוימים עלול החיידק לפלוש לשריר, להתרבות ולפלוש לדם, ולמנוע פעילות של מערכת החיסון כנגדו על ידי ייצור של פרוטאזה חיידקית המפרקת את החומרים שיוצרים כמוטקסיס (ועל ידי כך נמנעת ה"קריאה" לתאי הדם הלבנים הפולימורפנוקלאריים להגיע למקום. הפלישה לדם מלווה בתסמונת סטרפטוקוקית טוקסית שהתמותה ממנה היא כ־30%.
פניצילין הוא טיפול הבחירה בחיידק זה. לא ידועה עמידות של החיידק לפניצילין.
מנגנוני וירולנטיות.
התחמקות ממערכת המשלים.
רקע.
מערכת המשלים היא מערכת חלבונים המגנה מפני הדבקה של פתוגנים. דבר זה יכול להתבצע בצורה עקיפה – על ידי גיוס של פאגוציטים לאתר ההדבקה, או על ידי אופסוניזציה (סימון) של הפתוגן כך שהפאגוציט ידע שעליו לבולעו, או בצורה ישירה – על ידי יצירה של קומפלקס סופי המחורר את ממברנת הפתוגן ומשמידו.
למערכת המשלים 3 מסלולים בהם היא פועלת: המסלול הקלאסי, המסלול הלקטיני והמסלול האלטרנטיבי.
במסלול הקלאסי, נוגדן IgM (או IgG) מזהה את הפתוגן ונקשר אליו ומגייס את החלבון C1 שנקשר לנוגדן. C1 מורכב מ־3 תתי יחידות: הראשונה – C1q הנקשר לנוגדן ומפעיל את תת־היחידה השנייה – C1r שבתורו מפעיל את תת־היחידה השלישית – C1s. C1s מבקע את החלבונים C2 ו־C4 ל־2 תתי יחידות: לתתי יחידה a העוזבים את הקומפלקס, ולתתי יחידה b היוצרים יחד קומפלקס של C2b-C4b הנקרא גם C3 convertase. קומפלקס זה יודע לבקע את החלבון המרכזי של מערכת המשלים – C3, גם הוא ל־2 תתי יחידות: תת־יחידה a העוזבת את הקומפלקס ומגייסת את החלבון C5, ותת יחידה b המצטרפת אל הקומפלקס (C2b-C4b-C3b המכונה גם C5 convertase) וגורמת לאופסוניזציה (סימון) של הפתוגן. ייתכן ומערכת המשלים תמשיך גם לשלב הבא של השמדה ישירה של הפתוגן: קומפלקס C5 convertase מבקע את החלבון C5 ל־2 תתי יחידות: תת־יחידה a עוזבת את הקומפלקס ופועלת לעירור תגובה דלקתית (באמצעות הפעלת תאי פיטום), ואילו תת־יחידה b מצטרפת אל הקומפלקס ומביאה לגיוס של חלבונים C8, C7, C6 ו־C9 היוצרים קומפלקס תקיפה ממברנלית (MAC) היודע לגרום לפירוק אוסמוטי של תא הפתוגן.
המסלול הלקטיני אינו שונה בהרבה מהמסלול הקלאסי, וההבדל הוא בחלבון הראשוני המתחיל את הקסקדה. במקום C1 במסלול הקלאסי, במסלול הלקטיני מופיע החלבון MBL – לקטין הקושר מנוז המצוי על פני השטח של פתוגנים רבים ובהם חיידקים, וירוסים ופטריות. כאשר מערכת המשלים מופעלת נוצרים מולטימרים של MBL היודעים ליצור קומפלקס ולהפעיל סרין פרוטאזות הנקראות MASP1, MASP2 ו־MASP3. הללו יודעים לבקע את C2 ואת C4, ומשם המסלול הלקטיני דומה למסלול הקלאסי.
המסלול האלטרנטיבי אינו מופעל כתוצאה מקישור לנוגדן או כתוצאה מזיהוי תבנית סוכרית (דוגמת מאנוז) כמו במסלול הקלאסי/לקטיני, אלא מופעל באופן עצמאי ומשול למנוע מכונית הפועל במצב סרק. מסלול זה מתרחש כתוצאה מביקוע ספונטני של החלבון C3, שכן הקשר בין תתי יחידות a ו־b המרכיבות אותו אינו יציב אלא נפתח ונסגר בצורה ספונטנית. באופן זה, הקשר עשוי להיפתח ולהיקשר קוולנטית לפני השטח של החיידק.
עיכוב חלבוני מערכת המשלים.
S. pyogenes מפרש מספר חלבונים שמטרתם להפריע ולעכב את מערכת המשלים מלפגוע בחיידק. אחד מהחלבונים המרכזיים הללו הוא ציסטאין פרוטאינז בשם SpeB. הגן "speB" (ראשי תיבות של Streptococcal pyrogenic exotoxin B) נמצא בכרומוזומים של כל הזנים של S. pyogenes, ומקודד לחלבון לא פעיל בגודל של 40 קילודלתון, שלאחר מכן עובר תהליכים קטליטיים עצמאיים ומעובד לחלבון בגודל של 28 קילודלתון. ל־SpeB יש חשיבות רבה בוירולנטיות של S. pyogenes, ונמצא כי כאשר ביצעו מוטגנזה מכוונת בגן זה, התוצאה הייתה ירידה בנגעים בעור, בהרס רקמות ובתמותה בקרב חיות מודל ממשפחת העכבריים.
החשיבות הוירולנטית של SpeB מבוססת בראש ובראשונה על היכולת שלו לסמן ולהביא לפירוק של מגוון חלבונים של המאכסן וכן של חיידקים אחרים (פעילות פרוטאוליטית). כאשר חלבוני מערכת המשלים מזהים את S. pyogenes, בשלב הראשון מגיע C1 שמגייס את C2 ואת C4, שמתבקעים לתתי יחידות a ו־b. תתי יחידות b יוצרות את C3 convertase שמטרתו לבקע את החלבון המרכזי של מערכת המשלים – C3 ועל ידי כך להתקדם לשלב הבא בדרך להשמדת החיידק. החלבון speB יודע לסמן את החלבון המרכזי בקסקדה הזו – C3 ולגרום לפירוק שלו. בכך מונע S. pyogenes הפעלה גורפת של מערכת המשלים בכל המסלולים – הן המסלול הקלאסי, הן המסלול הלקטיני והן המסלול האלטרנטיבי, שכן C3 הוא חלבון מרכזי בשלושת המסלולים.
S. pyogenes מסמן לפירוק גם מרכיבים אחרים של מערכת המשלים, ובהם החלבונים C2,C4, C5a, C6, C7, C8 ו־C9. באופן מפתיע, S. pyogenes מסוגל להביא גם לפירוקו של החלבון מעכב C1 אסטראזה (C1-INH); חלבון זה הוא מעכב פרוטאזות גליקופרוטאיני השייך למשפחת הסרפינים, שתפקידו העיקרי הוא לבקר ולעכב את מערכת המשלים מפני אפשרות של שפעול ספונטאני שלה, על ידי עיכוב בלתי הפיך של C1 המונע ממנו לבקע את החלבונים C2 ו־C4 (במסלול הקלאסי) או על ידי עיכוב של MASP1 ו־MASP2 (במסלול הלקטיני). עיכוב C1-INH מביא דווקא לשפעול של C1 (במסלול הקלאסי) ושל חלבוני MASPs (במסלול הלקטיני) וליצירה של C3 convertase, אך הרחק מפני השטח של החיידק. זהו אחד ממנגנוני ההתחמקות של S. pyogenes ממערכת המשלים.
בנוסף, SpeB מפריע למסלול האלטרנטיבי של מערכת המשלים על ידי שמביא לפירוק החלבון פרופרדין, הבקר החיובי של מסלול זה. לפרופרדין, במצב תקין, תפקיד חיוני באתחול המסלול האלטרנטיבי ברמה המקומית, על ידי כך שהוא מייצב את קומפלקס C3 convertase האלטרנטיבי. ההפרעה לפעילותו על ידי SpeB גורמת לאי יציבות של הקומפלקס, ומפריעה לפאגוציטוזה יעילה וכן לגיוס פאגוציטים, ומאפשרת את הפצתו של החיידק בגוף.