עם זאת תמך טילאק בפיוס בין הדתות ובברית בין ההינודאיסטים למוסלמים על בסיס אדוואיטה ודאנטה.
דעותיו החברתיות.
במקביל להשקפתו הלאומנית, היה טילאק מתנגד חריף למגמות הליברליות שהתפתחו בפונה. למשל מעל דפי עיתוניו "מאהרטה" ו"קסארי", התנגד להקמת התיכון הראשון לבנות ילידות - ה"הוזורפאגה" - שהוקם בפונה בשנת 1885 ולתוכנית הלימודים שלו. התנגד גם כן לנישואים המעורבים בין הקאסטות, במיוחד כשאישה מקאסטה עליונה ביקשה להתחתן עם גבר מקאסטה נמוכה. על אף שרצה לחתום על עצומה שתבקש את העלאת גיל הנישואים ל-16 לבנות ול-20 לבנים, התנגד טילאק רשמית לחוק הבריטי שהעלה את גיל הנישואים לבנות מ-10 ל-12. לדעתו הייתה עדיפות למאבק לשלטון עצמי מעבר ומעל לכל רפורמה חברתית.
ביחס לנשים, היה שמרן ביותר. סבר שהנשים ההודיות אינן זקוקות לחינוך מודרני. הוא האמין שעל הנשים להיות עקרות בית המשרתות את צורכיהם של בעליהם וילדיהם.
מורשתו.
בשנים 1880–1881 הקים טילאק שני עיתונים, "קסארי" ("האריה") בשפת המארטהי ו"מאהרטה" באנגלית והיה יחד עם גופאל גאנש אגארקר, עורכם הראשון. על ידי פעילות זאת כונה "המעורר של הודו".
העיתון "קסארי" הפך מאוחר יותר ליומון והוא מופיע עד ימינו.
ב-1894 הפך טילאק את פולחנו של גנשה לאירוע ציבורי אדיר - סרווג'ניק גנשוטסאב.
חגיגות אלה נמשכו מספר ימים ולוו בתהלוכות, מוזיקה וארוחות. הם אורגנו על ידי התרמות בקרב השכונות, הקאסטות או אנשי מקצוע. התלמידים חגגו בהזדמנות זו את תהילת האומה ההינדית והדת ההינדואיסטית ודנו בסוגיות פוליטיות, כולל פיתוח תנועת הסוואדשי.
ב-1895 הקים טילאק את ועד הקרן שרי שיוואג'י לצורך חגיגות ה"שיוו ג'איאנטי" - יום הולדתו של צ'טרפטי, או שיוואג'י, מייסדה של ממלכת מארטהה. המיזם נועד לממן את בנייתו מחדש של הקבר סמדהי של שיוואג'י ברייגאד פורט. לצורך הבנייה הקים טילאק גם את "שרי שיוואג' סמרק מנדאל", זאת בשיתוף פעולה עם סנאפאטי חנדראו דבהאדה השני מן העיר טאלגאון דבהד שהיה ליושב ראש הראשון של ה"מנדאל"
חגיגות כמו גנפאטי ושיוו גאיאנטי שימשו את טילאק בבניית רוח התנגדות לאומית לשלטון הקולוניאלי, מעבר לחוג האליטה המלומדת. אולם הן הבליטו את ההבדלים בין הינדואיסטים למוסלמים.
מארגני החגיגות האיצו בחסידיהם להגן על הפרות ולהחרים את חגיגות ה"מוחרם" של המוסלמים השיעים, שבהם גם בני דת ההינדו השתתפו בעבר. יחד עם ההתנגדות לשלטון הקולוניאלי אירועים אלה תרמו גם למתחים בין הדתות.
לכן המפלגות ההינדואיסטיות הלאומניות של ימינו שאבו מטילאק את האדרת הפולחן של השיווג'י.
חברת החינוך של דקאן שהקים טילאק עם אחרים בשנות ה-1880, עדיין מנהלת בפונה מוסדות חינוך חשובים כגון מכללת פרגוסון.
תנועת סוואדשי שהתחיל טילאק בתחילת המאה ה-20 הפכה לחלק מתנועת העצמאות עד להגשמת החלום ב-1947. סוואדשי נשארה חלק ממדיניות הממשלה ההודית עד לשנות ה-1990 כשממשלת הקונגרס החליטה לעבור לליברליזציה של הכלכלה.
ספרים.
שני ספרים שביקשו לבסס את התרבות ההינדית כיורשת הדת הוודית ואת אמונתו בשורשי תרבות זו היו בארים שהגיעו מן הצפון המושלג - האזור הארקטי.
שבו ניסה לקבוע תיארוך הוודות, לפי המיקום של כל נקשטרה.
ספר שבו טען כי הוודות יכלו להיכתב רק בקוטב הצפוני, ומשוררי עם אריים הביאו אותן דרומה אחרי התחלת עידן הקרח האחרונה. הוא הציע דרך חדשה כדי לקבוע את הכרונולוגיה המדויקת של האירועים המתוארים בוודות.
באתר Archives ברשת
ניתוח הקארמה יוגה שב"בהגוואד גיטא" או "קארמה-יוג שאסטרה"
לקריאה נוספת.
vol.24 of "Encyclopedia of Great Thinkers" -ed.K.S.Bharati, Concept Publishing Company, New Delhi 2009
קישורים חיצוניים.
באתר על היסטוריה של הודו ברשת
האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות
האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
עונת 1977/1978 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1977/1978 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה ה-12 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-29 באוקטובר 1977 והתחרות הסתיימה ב-29 במרץ 1978. בתחרות השתתפו 25 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ בהם נקבעו 7 עולות לשלב הבתים. לקבוצות אלו התווספה גבטי קאנטו (מחזיקת הגביע). המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת משחק בית/משחק חוץ והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בניצחון של גבטי קאנטו מאיטליה, בפעם השנייה בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
מהלך התחרות.
שלב הבתים.
בית א'
בית ב'
ישראל בתחרות.
הפועל תל אביב הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב הראשון בו היא הפסידה לאולימפיאקוס 60-79 ו-75-55
יחסי סרי לנקה–שווייץ
יחסי סרי לנקה–שווייץ הם היחסים הדו צדדיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים בין סרי לנקה ושווייץ. יחסים הדיפלומטיים בוססו בשנת 1956, ובעיקר כוללים את היחסים הכלכליים ושיתוף הפעולה בין המדינות.
היסטוריה.
שווייץ מיד הכירה בעצמאותה של סרי לנקה ב-1948. כינון היחסים הדיפלומטיים התרחש שבע שנים מאוחר יותר, ב-1956. מועצת הברית של שווייץ מינתה את השגריר הראשון לקולומבו ב-1968.
יחסים דיפלומטיים.
בשנות השמונים התגברו היחסים הפוליטיים בין שווייץ לסרי לנקה בעקבות טמילים רבים מסרי לנקה שנמלטו מהעימות האתני כדי למצוא מקלט בשווייץ.
בניין גילמן
טיול אחרי צבא
הטיול אחרי צבא או "הטיול הגדול" הוא טיול תרמילאות בחוץ לארץ הנפוץ בקרב צעירים ישראלים רבים לאחר שחרורם מצה"ל. טיול זה לרוב נמשך חודשים אחדים, והיעדים העיקריים לטיול זה הם הודו, דרום מזרח אסיה, אמריקה הלטינית וניו זילנד. התופעה החלה במהלך שנות השבעים, אך התגברה בעיקר מאז שנות התשעים. ההערכה היא כי כ-50,000 צעירים יוצאים לטיול זה מדי שנה.
לקרבה בין השירות הצבאי ובין הטיול שלאחריו יש השפעות סותרות. יש הרואים בטיול ניסיון להוות תגובת נגד למסגרת הצבאית הלוחצת ויש הרואים בכך המשך של מסלול החיים הישראלי הסטנדרטי הכולל בית ספר–צבא–טיול–לימודים–עבודה. הטיול משמש כטקס מעבר המשלים את תהליך ההתבגרות של הצעיר הישראלי ויש לו מאפיינים המייחדים את המטיילים הישראלים הכוללים קולקטיביות ישראלית והתנסויות בסמים קלים.
התפתחות היסטורית.
את שורשי תופעת התרמילאות בחברה הישראלית אפשר לראות כבר בתחילת שנות החמישים עם דמויות כמו דידי מנוסי, שיצא לטיולים במזרח אסיה, ומאיר הר-ציון, שיצא לטיול אל הסלע האדום שבפטרה. בשנים אלו מדובר היה בתופעה של בודדים. הגידול במספר התרמילאים הישראלים החל באמצע שנות ה-70. יש התולים זאת בהשפעותיה של מלחמת יום הכיפורים. בשנות ה-80 החלה התופעה להתבסס בהשפעת מלחמת לבנון הראשונה ואירועי האינתיפאדה הראשונה. גורם נוסף שתרם להתרחבות התופעה, מלבד הגורם החברתי-תרבותי, הוא הגורם הכלכלי. בעולם פרצה תופעת התרמילאות במהלך סוף שנות ה-60, כחלק מרוח החופש והחיפוש העצמי שהייתה נפוצה באותה תקופה. במדינת ישראל הצעירה עוד לא הבשילו התנאים להיווצרות שכבת צעירים גדולה שיכולה לקחת פסק זמן ארוך ולשוטט ללא מטרה. המשתחררים מהצבא במהלך שנות השישים היו, ברובם, בניהם של מהגרים למשפחות של ניצולי השואה ולמשפחות מזרחיות מרובות ילדים, משפחות שעדיין נאבקו על ההתבססות הכלכלית במדינה החדשה. המשתחררים בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הם כבר בנים לילידי הארץ ולמשפחות שכבר עברו את שלב הביסוס. יחד עם השגשוג הכלכלי שידעה המדינה, נוצרו בפניהם אפשרויות כלכליות לגיוס סכומי הכסף הדרושים לטיול.
בשנים הראשונות מרבית המטיילים היו בני קיבוץ ויוצאי יחידות קרביות. בשנת 1980 שהו על פי הערכה כ-400 תרמילאים ישראליים בדרום אמריקה. הנסיבות החברתיות שהולידו את התרמילאות התעצמו מאז שנות ה-90. יחד עימן חלה עלייה במספר התרמילאים הישראליים והתרחשו תהליכי מיסוד של אתרי ומסלולי התרמילאות על פי הערכות משרד החוץ כ-50,000 צעירים ישראלים יוצאים מדי שנה לטיול תרמילאים. כ-30,000 יוצאים למזרח הרחוק והשאר בעיקר לאמריקה הלטינית.
מאפייני התופעה.
התרמילאות הישראלית בולטת במספר התרמילאים הרב יחסית ובתפקיד שהיא ממלאת בחייהם. עיתוי הטיול בסמוך לשחרור מהשירות הצבאי מהווה זרז לתופעה, אך בו בזמן גורם המשפיע על אופי הטיול ומטרותיו. לתרמילאים הישראליים אחרי צבא ישנם מספר מאפיינים מובחנים ביחס לתרמילאים ממדינות אחרות.
השירות הצבאי וטקס מעבר.