עד שנות ה-60 התחרו הספורטאים במרוצי סקי תחילה ואחר כך התחרו בקפיצות סקי. הסדר שונה לאחר שהפרשי הניקוד שנוצרו אחרי מרוצי הסקי הפכו להיות בלתי סגירים עבור קופצי הסקי. השינוי המהותי חל בשנת 1988 כאשר תחרויות מרוצי הסקי החלו להתקיים לפי שיטת גונדרסן, שבבסיסה תורגם הניקוד של תחרות קפיצות הסקי לשניות הפרש במרוצי הסקי, וכך הפך המרוץ ליותר אטרקטיבי עבור קהל הצופים והעלה את הפופולריות של הענף. כמו כן, באותה שנה נכנסה התחרות הקבוצתית לתחרות האולימפית. תחרויות הספרינט הופיעו באליפויות העולם החל משנת 1999 ובתוכנית האולימפית החל משנת 2002. החל משנת 2008 אוחדו תחרות גונדרסן הקלאסית ותחרות הספרינט לתחרות אחת שנקראת Gundersen וכוללת מאפיינים של שני סוגי התחרויות. החל משנת 2009 נוספה תחרות Mass Start לתוכנית אליפויות העולם.
סוגי התחרויות.
נכון להיום קיימים 4 סוגי תחרויות מרכזיים:
עד שנת 2008 הייתה קיימת תחרות Sprint שכללה סיבוב אחד של קפיצות סקי ולאחר מכן 7.5 קילומטר קרוס קאונטרי. תחרות ה – Gundersen כללה עד אז 2 קפיצות סקי ומרוץ סקי של 15 ק"מ. בשנת 2008 אוחדו שתי התחרויות לתחרות Gundersen המבוססת על תחרות הספרינט תוך הארכת מרחק הגלישה מ-7.5 ק"מ ל-10 ק"מ. כמו כן הייתה קיימת תחרות Mass Start בה הספורטאים היו מזנקים תחילה ביחד למירוץ 10 ק"מ ולאחר מכן קופצים 2 קפיצות סקי. תחרות זו התקיימה בפעם הראשונה והיחידה באליפות העולם של 2009 אך היא בוטלה מאז ולא מתקיימת בשום מסגרת רשמית.
מהלך התחרות.
השלב הראשון של התחרות, שלב קפיצות הסקי דומה מאוד לקפיצות הסקי הקלאסיות, אלא שבנורדי המשולב אין מוקדמות וכל הספורטאים יזכו להשתתף בתחרות כולה. שלב קפיצות הסקי בתחרות קובע בעצם את סדר הזינוק בקרוס קאנטרי, ואת הפרשי הזמן ביניהם יוזנקו הגולשים, מה שמעניק יתרון לספורטאים שהשיגו תוצאות טובות יותר בשלב קפיצות הסקי. הניקוד בקפיצות הסקי נקבע משקלול של נקודות מרחק וציון הביצוע (לפרטים אודות שיטת הניקוד ראו ערך קפיצות סקי). לאחר ששוקלל מספר הנקודות של כל ספורטאי, מחשבים את הפרש הזמנים כאשר כל נקודה פיגור מהמנצח בקפיצות הסקי שווה 4 שניות. לדוגמה, אם המנצח בשלב קפיצות הסקי השיג 140 נקודות, והגולש שבמקום השני שהשיג 135 נקודות הוא יזנק 20 שניות אחרי המנצח. הראשון שחוצה את קו הסיום במרוץ הקרוס קאנטרי מוכרז כמנצח המרוץ. בתחרות הקבוצתית כל נקודה פיגור מהקבוצה המנצחת בקפיצת סקי שווה 1.33 שניות פיגור בקרוס קאנטרי.
בגלל השוני הרב בין שתי התחרויות המרכיבות את הענף, אין ספורטאים שטובים באותה מידה גם בקפיצות סקי וגם במרוצי הסקי. לרוב, לספורטאי מהיר אך קופץ בינוני יש יתרון על פני קופץ טוב וגולש סקי בינוני וזאת עקב היותו של מרוץ הסקי השלב המכריע את התחרות. לכן גולש סקי מהיר במיוחד שקופץ ברמה סבירה, הוא הספורטאי שמצליח להשיג את התוצאות הטובות ביותר בענף. למרות זאת ישנם קופצים טובים שמצליחים ליצור פער גדול מספיק מול גולשי קרוס קאנטרי טובים ולהחזיק מעמד עד קו הסיום, כשהבולט ביניהם הוא זוכה הגביע העולמי והאלוף האולימפי, הצרפתי ג'ייסון לאמי שפואי.
שמות ודמויות בולטות בענף.
נכון לשנת 2010, הספורטאים המובילים בענף הם הנורווגי מגנוס מואן המצטיין בגלישה טובה הסוגרת את שניות הפיגור הנצברות עקב יכולת קפיצת סקי בינונית, האוסטרי הוותיק פליקס גוטוולד, המוביל בסבב העולמי והצרפתי ג'ייסון לאמי שפואה (Jason Lamy Chappuis) שמצטיין בקפיצות הסקי אך בעל יכולת טובה גם בגלישה למרחקים. שם נוסף שראוי לציון הוא הפיני הוותיק האנו מנינן (Hannu Manninen) הנמצא בעונת פרישה. האחרון מחזיק בשיא הניצחונות בגביע העולמי - 47 (שבר את שיאו של הנורווגי ביארטה הנגן ויק שעמד על 43 ניצחונות).
מדיניות ההבלגה
מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון "ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות הערבית נגד היישוב בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים. מדיניות זו מנעה מעשי תגובות אלימות ומעשי נקם בערבים חפים מפשע. המחנה השמאל-הפועלי תמך במדיניות ההבלגה.
תמיכה במדיניות ההבלגה.
מטעמים מוסריים.
רבים בהנהגת היישוב דיברו על מדיניות ההבלגה כמדיניות מוסרית אשר מהווה מקור גאווה עבור היישוב. הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לישראל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אמר:
הרב הרצוג והראשון לציון, יעקב מאיר, יצאו בשנים 1937–1938 בקריאה להקפיד על ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
ברל כצנלסון, ממנהיגי מפא"י, טען בנאום בקונגרס הציוני ה-20 ב-1939 כי הבלגה היא הגנה עצמית שפירושה טוהר הנשק ואי פגיעה בחפים מפשע:
'הוועד הלאומי', הממשלה של היישוב היהודי דאז, פרסם כרוז ובו גילוי דעתו בנוגע להבלגה:
מטעמים מדיניים.
דוד בן-גוריון, ממנהיגי מפא"י, תמך במדיניות ההבלגה מטעמים פרקטיים יותר. הוא העיר כי ההבלגה תביא ליחסים טובים עם בריטניה ולרגש חיובי לציונות בעיני דעת הקהל העולמית. דבר זה, כמובן, יביא תועלת ליישוב היהודי:
למרות ההצהרות של הנהגת היישוב בעד ההבלגה, ביוני 1939 ביצעו יחידות של ההגנה פעולות תגמול, למשל בלוביה ובלד א-שייח'.
התנגדות למדיניות ההבלגה והפרתה בידי אצ"ל.
חברי האצ"ל, שפעלו נגד התוקפנות הערבית בניגוד להחלטת היישוב היהודי, הכריזו על עצמם כ"שוברי ההבלגה". כוונתם, תקיפה לשם הגנה עצמית. מדיניות האצ"ל הובילה פעולות תגמול, ללא הבחנה, גם נגד תושבים ערבים חפים מפשע, כתגמול על טרור ערבי נגד היהודים.
בשלבים הראשונים של המרד הערבי הגדול, הוביל האצ"ל את קו "התגובה", וזאת בניגוד לתפיסת זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית. אולם בעקבות הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף בקיץ 1938, שינה ז'בוטינסקי את עמדתו מהתנגדות לתמיכה בקו זה.
ז'בוטינסקי אמר באותם ימים:
דוד רזיאל, מפקד האצ"ל באותם ימים, טען כי התגובה האלימה תביא להפסקת הטרור הערבי, כי הערבים האויבים מבינים רק את שפת הכוח:
האצ"ל באותם ימים פעל בנוסח "דם תחת דם", דם יהודי תחת דם ערבי. הוא פרסם זאת ב"קול קורא":
בכרוז שפרסם האצ"ל 5 חודשים לפני הכרזת העצמאות נאמר:
&lt;poem&gt;
להכות במרצחים הבריטים והערבים!
במשך שבוע אחד נפלו בהרוגים ובפצועים קרוב למאה אזרחים עברים. רכוש במאות אלפי לירות הושמד. אלפי אזרחים היו למחוסרי קורת-גג. התחבורה- עורק החיים הכלכליים- הושבתה.
בעולם נתקבל הרושם, כי הפורעים הערבים והסוכנים הבריטים העומדים מאחוריהם, הם הם שליטי הארץ הזאת.
אין לסבול עוד מצב זה- - אין להסתפק בשיטת ההתגוננות.
היא הייתה נכונה עד כה מבחינה מדינית- על כן נהגנו לפיה- חיילנו עמדו במשך שבוע בכל נקודות התורפה והדפו התקפות- אך שיטה זו תמיט עלינו אסונות פוליטיים אם נוסיף לנקוט בה בעתיד.
היוזמה תישאר בידי הפורעים. אנו נהיה מופתעים. ידינו תהיינה כבולות בידי המשעבד הבריטי.
הקץ לשיטת ההתגוננות הפסיבית!
נצא לקני המרצחים ונכריתם!
אין לנו ריב בעם הערבי. אנו רוצים בשלום עם העם השכן. אך את ידי המרצחים נגדע בלי רחמים.
והמרצחים אינם רק הפורעים הערבים המוסתים; הם גם - או בעיקר - שליחי המשעבד הנאצו-בריטי.
הם הם שהטילו את הארץ למערבולת דמים. הם המזיינים את הפורעים והמעודדים אותם. הם האוסרים מגינים עבריים ומפרקים את נשקם. הם הרוצחים אותם בדם קר.
כוונת האויב ברורה:
הוא רוצה לפרק את הנשק מעל הכוח העברי.
הוא רוצה להפכנו ליהודי-חסות. הוא רוצה להכניענו ולהטיל עלינו את תוכנית מוריסון.
נסכל מזימתו!
נכה במשעבד הנאצו-בריטי.
לא ניתן לו לחזות בשקט בהתנגשויות דמים, פרי הסתתו, ובהתשת כוחנו.
נכריחו ונמריצו לפנות את הארץ - בניגוד לתוכניותיו השטניות.
הקץ להשתוללות הדמים במולדת!
&lt;/poem&gt;
חטיבת קשרי החוץ
ארגון הצבאי היהודי
סיגריד אונדסט
סיגריד אונדסט (בדנית: Sigrid Undset; 20 במאי 1882 - 10 ביוני 1949) הייתה סופרת נורווגית, זוכת פרס נובל לספרות לשנת 1928.
קורות חייה.
אונדסט נולדה בקאלונדבורג שבדנמרק ב-1882. אביה, אינגוואלד מרטין אונדסט, היה ארכאולוג נודע ואמה הייתה בתו של ראש העיר. בשנת 1886, בהיותה בת ארבע, עברה המשפחה לאוסלו שבנורווגיה.
סיגריד קיבלה חינוך תרבותי מעולה ובהיותה בת 14 הייתה מסוגלת לקרוא שירה איטלקית בשפת המקור. היא הצטיינה בטוב לבה ובהיותה ילדה נהגה לאסוף תולעי אדמה שעלו על פני הקרקע אחרי הגשם, כדי שלא יירמסו על ידי עוברים ושבים. היא התייתמה בגיל מוקדם והמשפחה חשה את טעם העוני. בתקופה הזאת התחשל אופייה. בגיל 16 היא כבר הושפעה מהספרות האנגלית של ימי הביניים והרנסאנס.
לאחר שסיימה את בית הספר הריאלי חיפשה סיגריד עבודה בתחום הציור, היות שהיה לה ניסיון בהכנת תפאורות לתיאטרוני בובות, אך היא לא הצליחה למצוא עבודה בתחום לכן נאלצה לצאת לעבודה כפקידה ועסקה בכך במשך עשר שנים.