הגרבילים אינם מעבירי מחלות כלל, לכן אין חשש שידביקו את בעליהם. הגרבילים פעילים בעיקר בערב ובלילה. הם נקשרים מהר לבעליהם. בעונת הרבייה ולאחר הלידה אין צורך להפריד את הזכר משאר המשפחה, הוא איננו תוקפני, ואם
יופרד הוא עלול להיות מדוכא. כאשר הם מפחדים הם מנסים לחפור מחילות. הגרבילים אינם צריכים כלוב גדול במיוחד, אך מכיוון שהם פעילים מאוד, כדאי להוציאם מחוץ לכלוב לפחות שלוש שעות ביום.
אסף צפור
אסף צִפּוֹר (נולד ב-27 בנובמבר 1967) הוא תסריטאי ישראלי. שימש כראש מגמת תסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, וכמנהל מחלקת הדרמה של ערוץ עשר.
ביוגרפיה.
לאחר לימודים בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, יצר יחד עם איתן צור אותו הכיר במסגרת הלימודים את "החמישייה הקאמרית".
לאחר סיום שידורה של הסדרה "החמישייה הקאמרית", יצר עם איתן צור הבמאי וחמישיית השחקנים סדרת דרמה בהמשכים בשם "הבורגנים".
כתב את דבל'ה עולמי שהוגדרה כ"תוכנית טיולים מחוץ לישראל בגרסת המשורר".
כתב את הפרקים בהם אסי דיין נפגש עם המטפלת שלו, גילה אלמגור בסדרה "בטיפול".
בשנת 2007, לאחר שהתסריטאי אורי גרוס פרש מכתיבת העונה הרביעית של "השיר שלנו", צפור המשיך את כתיבתה של עונתה הרביעית של הסדרה לצדה של מאיה הפנר.
שימש כעורך תסריט בסרט ״עג'מי״ שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר טוב ביותר. שימש כעורך תסריט לסרט ״איה״ שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
שימש כעורך תסריט בסדרות ״פולישוק״, ״ויקי ואני״, ״לה פמיליה״.
תרגם את המחזות: ״שלוש מסיבות״, ״שמנה״, ״אנשים טובים״, ״טייפ״.
חיים אישיים.
אסף צפור נולד לאדריכל גרשון צפור ולציירת רות צפור. גרוש ואב לבן ולבת.
פטר הראשון (אי)
האי פטר הראשון (נורווגית: Peter 1.s øy) הוא אי געשי באוקיינוס הדרומי. ממלכת נורווגיה טוענת לריבונות על האי, שהוא שטח חסות שלה, אבל כמו שאר הטריטוריות שלה מתחת לקו הרוחב 60 דרום, גם ריבונותה על האי אינה מוכרת במישור הבינלאומי.
גאוגרפיה.
האי פטר הראשון ממוקם בדרום האוקיינוס האטלנטי, סמוך לאנטארקטיקה, ושטחו הוא 243 קילומטרים רבועים. 95% משטחו מכוסה בקרחונים. הנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת לארס כריסטנסן (1,755 מטר), שהוא הר געש. לא ברור אם הוא כבוי או לא. הוא נמצא 450 קילומטרים מאנטארקטיקה.
היסטוריה.
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן גילה את האי פטר הראשון ב-21 בינואר 1821. הוא נקרא על שם הצאר הרוסי פיוטר הגדול (פטר הראשון). נורווגי בשם אולה אולסטאד נחת לראשונה ב-2 בפברואר 1929 וסיפח אותו לממלכת נורווגיה.
רק מעטים נחתו אי פעם על האי, שכן גושי הקרח והזרמים החזקים באזור מונעים זאת. אולסטד הותיר אחריו בקתה עם ציוד רפואי למצב חירום, אך בנחיתות במקום בשנת 1982 ובשנת 1987 על ידי הקברניט היינץ איה, לא נמצאו שרידי הבקתה.
כדורגל באולימפיאדת 1900
מועצה אזורית הערבה התיכונה
מועצה אזורית הערבה התיכונה (או הערבה) היא מועצה אזורית במחוז הדרום, בעמק הערבה. בתחומי המועצה 8 יישובים, מתוכם 5 מושבים. ממוצע המרחקים בין יישובי המועצה הוא 18.3 ק"מ. במועצה ישנם חמישה מושבים (חצבה, עידן, עין יהב, פארן וצופר) ושלושה יישובים קהילתיים (ספיר, צוקים ועיר אובות). המרחק בין עידן, היישוב הצפוני ביותר ובין פארן, היישוב הדרומי ביותר, הוא 70 ק"מ.
במועצה שבעה חברים. מאז אפריל 2014 עומד בראשם מאיר צור. משרדי המועצה סמוכים למרכז ספיר. שטח השיפוט של המועצה הוא 1.5 מיליון דונם, מהם 800,000 דונם של שמורות טבע. בדצמבר 2020, כעשור אחרי שהותקן שדה סולארי ראשון באזור, אילת וסביבתה הצליחו לספק לעצמם את כל צריכת החשמל בשעות היום מאנרגיה ירוקה.
המועצה קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1976. למועצה האזורית הערבה התיכונה יש קשר עם יהדות אוסטרליה דרך שותפות ביחד של הסוכנות היהודית.
גאוגרפיה.
הערבה התיכונה היא חלק מהשבר הסורי אפריקאי ורובו מתחת לפני הים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 30 מ"מ. בקיץ הטמפרטורות עולות מעל 40 מעלות כל יום עם לחות נמוכה מאוד. האזור אינו מחובר לרשת המים הארצית. קיימים קידוחים מקומיים שמספקים את כל הצריכה.
גבולות המועצה.
צפון: מועצה אזורית תמר
דרום: מועצה אזורית חבל אילות
מזרח: גבול ירדן
מערב: מועצה אזורית רמת הנגב
כלכלה.
תושבי האזור עוסקים בעיקר בחקלאות של ירקות ופרחים לייצוא וכן תיירות מדברית וכפרית. ישנם עובדי מועצה ועובדים במוסדות הציבוריים.
60% מיצוא הירקות הטריים מישראל מגיע מן הערבה התיכונה.
בשנת 2017 הורחב סל הגידולים החקלאיים בערבה התיכונה והחלו לגדל עצי אבוקדו לגידול ולמטרת מסחר.
תחום התיירות מהווה ענף כלכלי משמעותי וכיום באזור למעלה מ-350 חדרי אירוח לצד אטרקציות, מסעדות ושפע מסלולי טיול במדבר. דרך הבשמים הנבטית הוכרה בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
יאן מאיין
יאן מאיין (Jan Mayen) הוא אי באוקיינוס הקרח הצפוני תחת ריבונות ממלכת נורווגיה. באי מתגוררים בין 18 ל-55 תושבים, כתלות בעונה.
גאוגרפיה.
שטחו של האי יאן מאיין הוא 373 קילומטרים רבועים והוא הר געש שהתכסה באופן חלקי בקרחונים. מיצר יבשתי צר מחבר שני חלקים רחבים יותר. שכנו הקרוב ביותר הוא גרינלנד, הממוקמת כ-500 ק"מ משם. מרחק כפול מזה מפריד בין האי לבין נורווגיה עצמה. האי הררי למדי, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא ברנברג אשר ממוקמת בצפון האי (2,277 מטרים מעל פני הים). בעקרון, לא ניתן לבקר באי אך בפועל ישנם ביקורים של מדענים ושל מעט תיירים. במקום שלושה מקווי מים מתוקים. באחד מהם המים צלולים בעוד בכל השאר המים מלאי בוץ וירוקת. חלקו המערבי מכוסה צמחייה מלבד החוף המערבי ביותר ואילו המזרחי הוא הר הגעש קפוא המכוסה לחלוטין קרח. חופו הדרום מערבי מישורי ואילו הצפון מערבי הוא צוק. חופו המזרחי הוא חוף קפוא.
כלכלה.
לאי אין אוצרות-טבע. הפעילות הכלכלית מוגבלת דה יורה לשירות עובדי תחנת הרדיו והתחנה המטאורולוגית אשר על האי. בכל 124 ק"מ של חופו אין ולו נמל אחד. ציד לווייתנים התקיים בין השנים 1633 ו-1640 על ידי ההולנדים עד אשר הזן המקומי של הלווייתנים כמעט נכחד. מחלוקת באשר לגבול המים הטריטוריאליים של נורווגיה (יאן מאיין) ודנמרק (גרינלנד) הסתיימה כשדנמרק קיבלה שטח יותר גדול. כיום, בנוסף לתחנת הרדיו ולתחנת המטאורולוגיה, מגיעות אליו כמה ספינת תיירי אקסטרים במטרה לטפס על הר הגעש. חוץ מזה מגיעות אליו טיסות של תיירים, משלוחי מזון, ציוד ועובדים.
אוכלוסייה.
תחנת אולוקינביין (Olonkinbyen) המאכלסת את הצוות הפועל באי והאחראי על תחנת מזג האוויר ועל תחנת הרדיו, נחשבת לבירה דה פקטו של האי.
התושבים היחידים באי הם עובדים העובדים בכוחות הצבא הנורווגיים ובמכון המטאורולוגי הנורווגי. שמונה עשר אנשים מבלים את החורף באי, אך האוכלוסייה יכולה להשתנות לכ-35 במהלך הקיץ, כאשר מתבצעת תחזוקה כבדה. כוח האדם משרת שישה חודשים או שנה, ומחליפים אותו פעמיים בשנה באפריל ובאוקטובר. צוות התמיכה, כולל מכונאים, טבחים ואחות, נמנים עם אנשי הצבא.
תחבורה.
באי ישנם כמה כבישים, בעיקר בצידו המערבי. כל הכבישים באי הם כבישי העפר. באי פועל גם שדה תעופה קטן ושמו "ג'אם מאינפילד".
היסטוריה.
האי "התגלה" על ידי מגלי ארצות אירופאים מספר רב של פעמים, ויש הסבורים כי התגלה קודם לכן, במאה השישית.
בשנת 1607 גילה את האי הנרי הדסון וקרא לו בשם "הדסונס טאצ'ס". בשנת 1611 ציידי לווייתנים אנגלים קראו לו "האי טריניטי". בשנת 1612 ציידי לווייתנים צרפתים קראו לו "האי רישליו". בשנת 1614 קפטן ג'ון קלארק קרא לו "האי איזבלה".
כיום נקרא האי על-שם ההולנדי יאן יאקובס מאי ואן סכלינקהווט. שביקר באי ב-1614, מיפה אותו וקרא לו על שמו.
במאה ה-17 שגשג באי צייד לווייתנים. המין המקומי של לווייתנים היה איטי מאוד וכך קל יותר ללכוד אותו. בתי מלאכה הוקמו בחוף. עשרות פועלים שהו בו בעונות הקיץ ומאות פגרי ענק נגררו מאוניות הציד לחופיו. מרבבות פגרי כלבי ים ודובים הופשטה הפרווה והוסיפו לזוועת הטבח והסירחון. בחורפים הקשים והאפלים ננטשו בתי המלאכה. מאבקי כוח בין מדינות צפון אירופה על השליטה בעוצמה הכלכלית הזו הביאו לביצוע מעשי חבלה והרס הדדיים בתחנות הנטושות עם בוא החורף. הפתרון המתבקש היה השארת צוות שמירה לשהייה באתר למשך החורף, צוות ממנו לא שרד עד הקיץ ולו אדם אחד.
בשלב מסוים גם באוקיינוס של המאה ה-17 חלו שינויים. הציד המסיבי הביא לירידה בכמות הלווייתנים באופן כללי ובעיקר בכמות הלווייתנים מסוג קשות ראש (bow head whale) עקב היותם איטיים יותר. מינים אחרים (מהירים יותר) חמקו מהציד אך נאלצו לשנות את אזורי המחיה שלהם עם ירידת הכמות, התרבו הפלגות ללא רווח. עובדות אלה בצד עלויות השמירה והשימור הגבוהות של תחנות החוף הביא לנטישת האי למשך 250 שנים. במאה ה-20 האי חסר החשיבות המסחרית (אין בו מחצבים ואו נמל) עבר לריבונות נורווגית וזו הקימה באי תחנה מטאורולוגית מאוישת בצוות קטן. במלחמת העולם השנייה חשיבותו של האי עלתה במעט בשל היותו סמוך . אין לו חשיבות ממשית ואין בו חופי עגינה ראויים. כיבוש נורווגיה על ידי הגרמנים הותיר את צוות התחנה באי בדילמה לגבי הצד שלהם ואלה החליטו להעביר את דיווחיהם לבעלות הברית. בעלות הברית ניסו להפגין ריבונות באי ועשו מאמצים לחזק את הצוות באי. הגרמנים מצידם ניסו להפציצו מספר פעמים לא ידוע. מספר מפציצים גרמניים התרסקו באי במזג האוויר ההפכפך וחלק מהגופות הקפואות של צוותי מטוסים אלה התגלה שנים רבות לאחר תום המלחמה.
רעידות אדמה.