לפי כל הדעות, עקילס היה קרוב משפחתו של הקיסר הרומי אדריאנוס. על פי דברי חז"ל הוא היה בן אחותו של הקיסר. ההיסטוריונים מאשרים כי לאדריאנוס הייתה אחות אחת, אך לפי דבריהם לא היה לה בן זכר. לכן ייתכן שחז"ל השתמשו במושג "בן אחותו" לצורך הגדרת קשר משפחתי רחב יותר. לפי אפיפניוס הקשר המשפחתי של עקילס עם אדריאנוס היה באמצעות נישואין בין משפחותיהם.
אפיפניוס כותב עוד, כי עקילס נשלח בשנת 129 לספירה בהוראת אדריאנוס הקיסר אל ירושלים, בתפקיד רשמי, לפקח על בניית העיר האלילית "איליה קפיטולינה" על חורבות ירושלים כקולוניה רומית, והקמת מקדש אלילי על חורבות בית המקדש במהלך אותה השליחות, לפי אפיפניוס, התוודע עקילס מקרוב ליהדות, ולאחר מכן התגייר.
זיהוי אפשרי.
העובדה שעקילס נשלח בעניין של בנייה, בצירוף האפשרות שמקורו היה בעיר אפסוס, ובצירוף שמו בלטינית (Aquila, אקווילה), מעלה סברה שעקילס הוא למעשה טיבריוס יוליוס אקווילה (Tiberius Julius Aquila), קונסול רומי משכיל, שהיה בנו של טיבריוס יוליוס קלסוס פולמנוס (Tiberius Julius Celsus Polemeanus), המושל הרומי של פרובינציית אסיה.
"אקווילה", כאמור הוא השם הלטיני של עקילס, והוא גם השם הפרטי של אותו קונסול רומי, שחי באפסוס, והתחיל שם בעבודות בנייה של ספרייה ענקית להנצחת אביו (ספריית קלסוס באפסוס, ששוחזרה לאחרונה בטורקיה). העבודה שהתחיל בשנת 115 הופסקה באמצעה (מסיבות בלתי ברורות), ונסתיימה רק בשנת 135, אך לא על ידיו, כי אם על ידי "יורשיו". תקופת הזמן החופפת לתקופת עקילס, העובדה ששניהם עסקו בענייני בניה, השם הזהה, והעובדה שהשם הועתק ליוונית בכתובת על לוח בספרייה כ-"Ακυλας", בדיוק כמו עקילס, מעלים את הסברה שמדובר באותו אדם. כמו כן, אם עקילס היה קרוב משפחה של הקיסר אדריאנוס, סביר להניח שהיה לפחות במדרגת קונסול רומי.
אין מספיק פרטים ביוגרפיים ידועים לא על עקילס ולא על אקווילה כדי לאשש יותר או להפריך סברה זו.
סיפור התגיירותו.
על התקרבותו ליהדות נשתמרו מספר עדויות בדברי חז"ל. ככל הנראה את צעדיו הראשונים עשה אצל רבי אליעזר ורבי יהושע, שני גדולי הדור באותה התקופה, ואף על פי שרבי אליעזר לא האיר לו פנים (היה נוזף בו על שאלותיו), רבי יהושע היה סבלני עמו, ובכך קירב אותו יותר ליהדות וחיזק את אמונתו:
הרבה שאלות שאל עקילס את רבותיו, לפני התגיירותו, לגבי מה שמובטח לגר, לגבי אהבת הקב"ה לגר, ולגבי מעלת המתגייר. לכל השאלות ששאל, השיב רבי יהושע בחמימות ובמילים וציטוטים שימשכו את עקילס להתגייר.
לאחר שהחליט סופית להתגייר, ניסה לשתף בהחלטתו את אדריאנוס, חרף התנגדותו:
דרישתו של אדריאנוס מעקילס שלא יבצע ברית מילה לא נפלה על אוזניים ערלות, ועקילס ביקש לוודא שהמילה אכן הכרחית כל כך, וחשובה כל כך, ונראה שניסה להתחמק ממנה:
בסופו של דבר השתכנע עקילס שעליו למול את עצמו, אך כדי לא להרגיז את אדריאנוס, ביצע את התחבולה הבאה:
לאחר השיחה הזו, הלך שוב עקילס לארץ ישראל, והפעם ביצע ברית מילה, והתחיל ללמוד תורה מפי גדולי הדור. לאחר תקופה חזר אל אדריאנוס:
אחת האינדיקציות לכך שעקילס התפייס עם אדריאנוס, יכולה להיות השיחה הבאה, שבה מתעניין הקיסר לדעת מעט מסודות היהדות:
אפיפניוס כותב ששיא הפריחה של עקילס היה בשנה ה-12 לקיסרות אדריאנוס, כלומר שנת 129.
תרגום המקרא ליוונית.
בתקופת עקילס כבר היה קיים תרגום השבעים של התנ"ך ליוונית מספר מאות שנים, אלא שבעקבות אי דיוקים רבים, תרגום חופשי מדי, וטעויות שנפלו בו ובהעתקותיו, נולד צורך לתרגום מדויק יותר של התנ"ך.
לפי אפיפניוס, עקילס היה מתורגמן ליוונית, עוד לפני שהתגייר. בעזרת רבותיו, הוא חיבר תרגום חדש לחלוטין של התנ"ך, מילולי ביותר, אפילו על חשבון תוצאה "צורמת" ביוונית. התרגום זכה להכרה ולשבחים מאת גדולי התנאים, והפך לתרגום הראשי בידי היהודים בארצות ההלניסטיות, בעוד שהנוצרים דחו אותו והמשיכו להשתמש בתרגום השבעים.
למרות ההערכה הרבה של התנאים לתרגום זה, אין לו כמעט זכר בספרות הרבנית, בעיקר משום שמאז הכיבוש המוסלמי במזרח התיכון, תפס את מקום התרגום היווני - התרגום הארמי, וכן התפסיר של רס"ג לערבית.
בתרגומו, מתרחק עקילס מהגשמה, ומקפיד לתרגם כל מילה עברית, אפילו אם אין לה מקבילה ביוונית, כגון המילה "אֶת".
מתרגום זה נותרו שרידים בודדים, בעיקר משרידי ההקספלה של אוריגנס (שבמקור כללה את כל התרגום), אך גם מציטוטים מפוזרים בדברי חז"ל, ומקטעים קצרים שנתגלו בסוף המאה ה-19 בגניזה הקהירית ובמילאנו.
דוגמה מתוך שרידי התרגום: את המילים "תוהו ובוהו" מתרגם עקילס " κενωμα και ουθεν", מושגים ידועים ביוונית שמשמעותם: "רִיק (ואקום) ואַיִן".
בתלמוד הירושלמי מסכת יומא (פרק ג הלכה ח) נאמר שעקילס תרגם את מילת 'נברשתא' שבספר דניאל (פרק ה פסוק ה) ל'למפרס', כלומר עקילס תרגם מארמית שבדניאל ליוונית.
ככל הנראה השפיע תרגום עקילס גם על חלק מהתרגומים הארמיים לתנ"ך, אך שאלת מידת ההשפעה, ושאלת התרגומים המושפעים, שנויה במחלוקת.
ארתור נוויל צ'מברליין
אנדריה ארטוקוביץ'
אנדריה ארטוקוביץ' (בקרואטית: Andrija Artuković; 29 בנובמבר 1899 – 16 בינואר 1988) היה פושע מלחמה קרואטי, חבר בארגון הפשיסטי הקרואטי "אוסטאשה", שר הפנים ב, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת-העולם השנייה.
ארטוקוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1899 בקלובוק, בוסניה-הרצגובינה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתחנך במנזר הפרציסקני "שירוקי ברייג". מגיל צעיר היה פעיל ב-"תנועת הזכויות הקרואטית" שהפכה לימים לתנועת האוסטאשה המהפכנית, שדגלה בבדלנות ולאומנות קרואטית. לאחר ההתקוממות הקטנה בהרי ולביט ברח ארטוקוביץ' לאיטליה, בה חבר למנהיג התנועה אנטה פאבליץ', נעשה מקורב אליו, ושותף לדעותיו. לאחר ההתנקשות באלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה באוקטובר 1934, הוא נעצר בדייפ, לאחר שגורש מבריטניה לבקשת הצרפתים. בעיתונות אז הוא תואר: "ידוע בתור חבר מסוכן של אגודת הטרוריסטים "אוסטאצ'י" והשתתף בהתנקשויות
ברכבות הבינלאומיות העוברות דרך יוגוסלביה.".
מלחמת-העולם השנייה: שר-הפנים בקרואטיה העצמאית.
לארטוקוביץ', שכונה "הימלר של הבלקנים", היה חלק מרכזי בהקמת מחנות ריכוז והשמדה על אדמת קרואטיה. הכינוי ניתן לו לא רק בגלל בכירות-מעמדו במשטר, אלא גם בגלל מעורבותו הערה בנושאי ההשמדה על הפכים הקטנים ביותר. כשר-הפנים עיגן את הקמתם בחוק, וניסח את ההוראות התחיקתיות שלפיהן שולחו יהודים, צוענים וסרבים למחנות אלו. הוא ביקר בכמה ממחנות אלו, בייחוד ביאסנובאץ, לא אחת. ניצולת המחנה, מילקה זאביצ'יץ', זכרה את ביקורו במחנה ב-23 בספטמבר 1944, כאשר ישב עם המפקד דינקו שאקיץ', וצפה בגופות, אשר נתלו זה-מכבר, של ד"ר מארין יורצ'ב, אשתו, שגופתה נמשכה משערותיה אל הגרדום כשנפלה ממנו, ועוד אי-אלו אזרחים ואסירים. היא אמרה כי "זכור לי היטב, שארטוקוביץ' אכל שניצל מטוגן ובשר אדום כשצפה בגופות מתנדנדות מבעד לחלון. שלושתם צחקו ודיברו על משהו".
האיש השני בקרואטיה העצמאית.
מעמדו של ארטוקוביץ' בהיררכיה האוסטאשית תמיד היה בכיר, אך לא תמיד ישב הוא לבטח במקום השני לפאבליץ', כפי שנטען לעיתים. למעשה, היה המקום הזה לכתחילה שייך לסלאבקו קווטרניק, הדומובארבניק (שר-הצבא). סלאבקו היה ידידו של פאבליץ' וזה ששב לפניו לזאגרב, תיווך בינו לבין הנאצים, והכריז בשמו ברדיו בעיר על הקמת מדינת קרואטיה העצמאית. קווטרניק גם היה קשור בנישואים עם בתו של הוגה התנועה, וחונכו של פאבליץ', יוסיפ פרנק (שמוצאו היה יהודי). בנו של קווטרניק מנישואים אלו היה אאוגן קווטרניק שנתמנה לראש שירות הביטחון העממי של האוסטאשה (Ustaska Narodzna Sluzba, UNS), שהייתה גוף בעל סמכות בלתי-מוגבלת, שפיקח גם השלטון. אאוגן, כאביו, היה גם איש אמונם של הנאצים, ומעמדו גדל כל כך, שעבר את אביו ואף איים על פאבליץ' עצמו. לאור פלוגתא בין פאבליץ' ואאוגן ביחס למפלת סטלינגרד (פאבליץ' חשש מהפסד הציר ולכן היסס להשמיד יהודים, ואאוגן ראה בזאת סיבה להחיש את ההשמדה), ניצל ארטוקוביץ' את ההזדמנות ושכנע את פאבליץ' לגרש את הקווטרניקים, וכך הפך לאיש השני בכוחו בקרואטיה, ולסגנו של פאבליץ'.
לאחר מלחמת-העולם השנייה.
בתום המלחמה ברח לבריטניה וממנה הגיע בשנת 1948 לארצות הברית עם תעודות מזויפות, חבר לאחיו והתגורר בלוס אנג'לס. בשנת 1951, לאחר שהזדהה בשמו האמיתי, תבעה ממשלת יוגוסלביה את הסגרתו ובעקבות זאת ארצות הברית סירבה להאריך את אשרת שהייתו. במשפט שהתקיים לגבי הסגרתו נקבע שאמנת ההסגרה בין ארצות הברית ויוגוסלויה בטלה. החלטה זו נהפכה בערעור ובעקבות זאת התקיים משפט נוסף בה נתקבלה טענתו של ארטוקוביץ שההאשמות נגדו הן פוליטיות ועל כן אין להסגירו. ממשלת יוגוסלוויה שנהלה את גביית העדויות עבור הליך ההסגרה הגישה עדויות כתובות שעשו רושם גרוע על השופט ועל כן הוא כתב שההאשמה נגד ארטוקוביץ לא הוכחה.
עם זאת בשנת 1961 סורבה בקשתו לקבלת אזרחות של ארצות הברית. בשנת 1962 פורסם שרשות ההגירה בארצות הברית מעוניינת לגרש את ארטוקוביץ אולם לא ליוגוסלביה אלא למדינה אחרת.