ציורי הלונטות משלימים באופן נושאי את יצירת המזבח של סבסטיאנו דל פיומבו ויוצרים קשר בין לידת הבתולה לסיפורי התנ"ך המתוארים על הטמבורין. במהלך שיקום שנעשה במאה העשרים נחשף הקיר מתחת לפנלים, אך לא התגלה שום קישוט קודם. לוחות העץ החצי עגולים משובצים במסגרת ארד מוזהבת, בדומה ליצירת המזבח.
הרצפה.
הרצפה הנוכחית תוכננה על ידי ברניני שסגר פתח קיים לפני המזבח והרים אותו בשתי מדרגות המדגישות את חשיבותו הסמלית (המדרגה השלישית היא תוספת מאוחרת). המדרגות עשויות מגוש מונוליתי של שיש. ריצוף השיש של הרצפה הוא בעל דפוס גאומטרי התואם את עיטורי הכיפה. במרכזו מופיע ריצוף אופוס סקטילה משובץ המוקף מסגרת של ורדים מסוגננים ועלי אלון. בפנים, דמותו של שלד מכונף מרימה את שלט האצולה של משפחת קיגי, המסמל את ניצחון השושלת על המוות. מתחת לדמות כתוב בלטינית על מגילה: Mors aD CaeLos (שפירושו "לגן עדן באמצעות המוות"). האותיות הראשיות מצטרפות לתאריך תחילת הבנייה מחדש בספרות רומיות: MDCL = 1650.
חפצים.
כמעט ולא נותרו חפצים בקפלה, פרט למנורת "נר תמיד" אטרקטיבית מארד, בצורת כתר מוזהב תלוי על שרשראות. המנורה מעוטרת בכוכב שמונת הקצוות המחודד, המסמל את משפחת קיגי, ונתמכת בידי שלושה כרובים מעופפים. עיצובה מהווה התייחסות סמלית לכתר הבתולה, פטרונית הקפלה ומשפחת קיגי. המנורה תוכננה על ידי ברניני עצמו, כפי שאישר האפיפיור ביומנו: "אתמול ראינו את מנורת הארד שהכין ברניני עבור הקפלה בפופולו", כתב ב-16 ביולי 1657. מודל של המנורה נוצר בידי פיטר ורפורטטן, עוזרו הפלמי של ברניני, פרנקוצ'יו פרנקוצ'י ביצע את היציקה ופרנצ'סקו פרונה את ההזהבה.
שני פמוטי ארד מונומנטליים בגובה 1.5 מטר עם סמלי משפחת קיגי מוצבים בכניסה. הם הודלקו במהלך חגיגת המיסה הקדושה. האוסף המלכותי הבריטי מכיל תכנון שלהם, שנעשה על ידי חסיד של ברניני בין השנים 1655–1665, אם כי ייתכן ומדובר בתכנון של פמוטי בזיליקת פטרוס הקדוש.
במקור סיפק פאביו קיגי חפצים נוספים של הכנסייה לקפלה המשפחתית המשוחזרת. ששה פמוטי ארד מוזהבים הונחו על שולחן המזבח, צורתם ומספרם מרמזים לששת ההרים בסמל משפחת קיגי. נוספו להם כרטיסי מזבח מעץ, וקופסת קרוסיפיקס מהודרת מארד. היצירות הליטורגיות הללו תועדו ברשימת מלאי משנות ה-20 של המאה ה-18.
חומרים.
השימוש באבנים נדירות ויקרות בכל רחבי הקפלה הוא מאפיין חשוב המתייחס לחלקו הפנימי של הפנתיאון, שהיה מקור ההשראה העיקרי עבור רפאל, אשר היה מודע מאוד לכך שאמני העת העתיקה השתמשו בחומרים יקרים יותר מאשר אדריכלי הרנסאנס, והתכוון לצעוד בעקבותיהם. במכתב לאפיפיור לאו העשירי (בשנת 1519 בערך) כתב: "...אף על פי שבימינו ארכיטקטורה עשויה להיות חכמה מאוד ועוקבת מקרוב אחר סגנונם של הקדמונים, [...] אף על פי כן, הקישוטים לא נעשים באמצעות חומרי גלם שעלותם דומה לעלות החומרים ששימשו את הקדמונים, אשר, כך נראה, מימשו את חזונם תוך הוצאת סכומי כסף אינסופיים, ורצונם לבדו גבר על כל קושי".
כצייר, רפאל נמשך באופן טבעי לצבעים העזים של האבנים השונות ששימשו ברומא מאז ימי קדם, והפטרון שלו, אגוסטינו קיגי, היה אחד האנשים הבודדים העשירים במידה מספקת למימון פרויקט שמטרתו שחזור הכרומטיות, האבודה במידה רבה, של האדריכלות העתיקה. בזמנו של רפאל השימוש בצבעים בדפנות קפלת קיגי היה חידוש מוחלט, והוא נותר יוצא דופן עד שקפלת גרגוריאנה בבזיליקת פטרוס הקדוש עוטרה בשנים 1578–1580. לעומת זאת, בתקופת הבארוק השימוש בשיש צבעוני הפך מאוד שכיח.
בתרבות הפופולרית.
חלק מספרו של דן בראון מלאכים ושדים מתרחש בקפלת קיגי, בה הפסל חבקוק והמלאך של ברניני הוא אחד ה"סימנים" המובילים לשקרן האילומינטי הסודי.
יונה (לורנצטו)
יונה (באיטלקית: Giona) הוא פסל שיש של הפסל לורנצו לוטי (לורנצטו), שפוסל בשנת 1520 ומתאר את יונה הנביא. הפסל מוצג בקפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
היסטוריה ורקע.
לורנצטו פיסל את היצירה על פי תכנונו של רפאל, האדריכל של הקפלה. זהו הפסל היחיד אשר תוכנן על ידי רפאל ופוסל בהתאם לכוונותיו.
הפסל היה חלק מתוכנית האב המקורית של רפאל. אחד הנושאים האיקונוגרפיים העיקריים בקפלת הקבורה של אגוסטינו קיגי היה תחיית המתים. בהקשר זה סיפורו של יונה, שנבלע על ידי דג גדול והוצא ממנו כעבור שלושה ימים בפקודת האל, היה סמל להתגברות על המוות. ישו עצמו אמר שהפרק הזה בתנ"ך הוא פרה-פיגורציה לתחייתו:
ג'ון שירמן הניח כי פסלו של יונה תוכנן עבור הגומחה מימין למזבח מכיוון שמקום זה הציע את הזווית הטובה ביותר לצפייה בקומפוזיציה. הוא חשב שפסל אליהו יועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה. לורנצטו כמעט סיים את העבודה בשנת 1520, ועבד "בכל הלהט, החריצות והעמל שבכוחו, כדי לקבל עליה קרדיט ולספק את רפאל", כלשונו של ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. אלא שאז נפטרו אגוסטינו קיגי ורפאל, ומאוחר יותר גם אשתו של אגוסטינו ואחיו, העבודה נעצרה והפסל ומקבילו, פסלו של אליהו, נותרו בבית המלאכה של לורנצטו. וזארי מתעד כך את הדברים: "יורשיו של אגוסטינו, תוך העדר כבוד, איפשרו לפסלים להישאר בסדנתו של לורנצטו במשך שנים ארוכות. [...] לורנצטו הבין בעת הזו שהוא השחית את זמנו ומרצו לשווא".
לורנצטו נפטר בשנת 1541, אך כעשור לאחר מכן, בשנת 1552, שילם לורנצו ליאונה קיגי את החוב ליורשיו ושני הפסלים הוצבו לבסוף בקפלה, כשהם ממוקמים משני צידי הכניסה. בין השנים 1652–1656 שיקם ברניני את הקפלה ויצר שני פסלים חדשים, דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, כדי למלא את שתי הגומחות שנותרו ריקות. אז הועבר פסל יונה למקומו הנוכחי, משמאל למזבח.
תיאור היצירה.
הפסל עשוי שיש קרארה בעל גוון צהבהב עדין. החומר איכותי ביותר, ופירו ליגוריו טען כי הפסל מגולף מגוש שנפל ממקדש קסטור ופולוקס.
דמותו של יונה עירומה וצעירה, הוא יושב על הדג כשרגלו הימנית על הלסת התחתונה, ובידו השמאלית הוא מחזיק אריג מעל לראשו. הוא בעל מראה ועמידה של מנצח. המיקום הנוכחי של הפסל לא מיטיב עמו כי הוא נועד בבירור לצפייה משמאל. רישום באוסף המלכותי הבריטי בווינדזור מראה אותו מזווית זו. עדות נוספת היא ציור במסדרונות הוותיקן, שככל הנראה צויר על פי רישום של רפאל.
במקומו המיועד במקור, בו ככל הנראה מעולם לא הוצב, בגומחה מימין למזבח, יונה היה מביט מטה לכיוון פתח הקריפטה מתחת לקפלה מול המזבח (פתח אשר נסגר מאוחר יותר על ידי ברניני), ולעבר האורח הנכנס. בהתחלה ברניני תכנן להעביר את הפסל למקומו המיועד במקור, כפי שתועד ברישום, אולם מאוחר יותר שינה את דעתו והעניק גומחה חשובה זו לפסלו המתאר את חבקוק.
הראש פוסל בהשראת פסל רומי עתיק של אנטינואוס, אהובו של אדריאנוס, שהתאבד במצרים. מלבד קברי הפירמידה זהו רמז נוסף למצרים בקפלה, אם כי פחות ברור. הראש זוהה לראשונה כאנטינואוס על ידי היסטוריון האמנות ג'ובאני פייטרו בלורי בשנת 1695. עם זאת, לא בטוח שרפאל ועוזריו זיהו את הפסל כאנטינואוס, וייתכן שהם פשוט העתיקו ראש עתיק ויפה לצורך הצגת יונה הצעיר. באמצע המאה ה-16 היו לפחות 12 פסלים של אנטינואוס באוספים רומאים, אבל מיקומם בעשור השני של המאה ה-16 אינו ידוע.
אליהו (לורנצטו)
אליהו (באיטלקית: Elia) הוא פסל שיש של הפסל לורנצו לוטי (לורנצטו), שפוסל בשנת 1520 לערך ומתאר את אליהו הנביא. הפסל מוצג בקפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
היסטוריה ורקע.
הפסל היה חלק מתוכנית האב המקורית של רפאל, יחד עם פסל יונה. לורנצטו, תלמידו של רפאל, החל בפיסול שני הפסלים בהנחיית רפאל. אחד הנושאים האיקונוגרפיים העיקריים בקפלת הקבורה של אגוסטינו קיגי היה תחיית המתים. ניתן לפרש את שני הפסלים של יונה ואליהו בהקשר זה: סיפורו של יונה, שנבלע על ידי דג גדול והוצא ממנו כעבור שלושה ימים בפקודת האל, היה סמל להתגברות על המוות. ואליהו מסמל את העלייה השמיימה ככתוב בתנ"ך: .
ג'ורג'ו וזארי מדגיש בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר היבט אחר בסיפורו של אליהו: "... אליהו התקיים בזכות החסד האלוהי, עם קנקן מים ולחם אפוי באפר, מתחת לעץ הערער". על הדברים האלה חזר במכתב פאביו קיגי, לימים האפיפיור אלכסנדר השביעי, שבימיו כקרדינל הבזיליקה השלים ברניני את בניית הקפלה.
בניגוד לפסל יונה, לורנצטו היה רחוק מלהשלים את פסל אליהו עם מותו של רפאל בשנת 1520, אז הופסקה העבודה, ועל כן הגרסה הסופית של הפסל יכולה להיות שונה יותר מהתכנון המקורי של רפאל (שאבד). עוזר צעיר של לורנצטו בשם רפאלו דה מונטלופו מתועד כמי שהשלים את פיסול היצירה בין השנים 1523–1524. שני הפסלים נותרו בסדנתו של לורנצטו זמן רב, כפי שתיעד וזארי. לורנצטו מת בשנת 1541, כעשור לאחר מכן, בשנת 1552, שילם בן המשפחה לורנצו קיגי את החוב ליורשיו של לורנצטו והפסלים הועברו לקפלה, שם הוצבו ככל הנראה בשתי הגומחות מצידי הכניסה.
כאשר ביקר פאביו קיגי לראשונה בקפלה בשנת 1626, פסלו של אליהו היה משמאל לכניסה. בין השנים 1652–1656 שיחזר ברניני את הקפלה וייצר שני פסלים חדשים: דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, ופסלו של אליהו הועבר למקומו הנוכחי, מימין לכניסה.
ישנן חילוקי דעות ביחס למיקומו המיועד של הפסל. ג'ון שירמן חשב שפסל אליהו יועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה, ועל כן מיקומו הנוכחי נכון.
תיאור היצירה.