המבנה סוכר את הנהר חילה תוך יצירת מאגר המים אגם סן קרלוס בשמורת סן קרלוס של שבט אפאצ'י (San Carlos Apache Indian Reservation). מכיוון שמטרת הסכר היא לספק מים לחקלאים על פי דרישה, שרוי אגם סן קרלוס לעיתים קרובות ברמה נמוכה, למעט בעונה הגשומה.
היסטוריה.
בנייה.
סכר קולידג' נבנה במחיר של 10 מיליון דולרים על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים, שייך לה, והיא מתפעלת אותו. הוא נבנה בין 1924 ל-1928. המבנה השתמש ב-153,000 מטרים מעוקבים של בטון וכולל שלוש כיפות, הנתמכות על ידי תומכות מסיביות. הוא מתנשא לגובה 76 מטרים כשאורך קדקוד הסכר 176 מטרים. שני מברצי גלישה אוטומטיים מדופנים בבטון שוכנים בכל אחד ממשענות הסכר.
התנגדות שבט האפאצ'י.
בניית הסכר גררה התנגדות משבט האפאצ'י שחששו שהוא מפר את זכויותיהם על פי הברית שחתמו, על פי דברי סופר שכתב עבור מיזם הסופרים הפדרלי:
הפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
כחלק ממיזם ההשקיה האינדיאני של סן קרלוס (San Carlos Indian Irrigation Project בראשי תיבות SCIIP), הפיק סכר קולידג' בעבר חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית קטנה. תחנת כוח הפועלת על סולר שגם היא הופעלה על ידי המיזם נבנתה במקביל ושכנה על שטח בסמוך לעיירה קולידג'. המתקן האחרון נועד לספק חשמל למשאבות של הבארות, עיירות מקומיות, צרכנים כפריים ופעולות כרייה. תחנת הכוח בסכר הושלמה והחלה לספק חשמל ב-1935. בתחנת הכוח פעלו שתי טורבינות בתפוקה כוללת של 10 מגה-ואט. תחנת הכוח הפועלת בסולר הושלמה בדצמבר של אותה שנה והחלה לספק חשמל בשנה שאחר-כך. שני המתקנים אינם פעילים עוד. ב-1983 הרס שיטפון את תחנת הכוח ההידרואלקטרית ותוכניות שיקום הוכרזו בלתי מעשיות, ופעולתם של הגנרטורים הפועלים על סולר הופסקה וכיום מגיע החשמל ל-SCIIP ממנהלת החשמל של האזור המערבי.
שינויים מבניים.
ב-1988 השלימה לשכת הטיוב של ארצות הברית מחקר שהגיע למסקנה שחייבים לבצע שינויים בסכר כדי למנוע את קריסתו במקרים של שיטפון גדול או רעידת אדמה. שיטפונות קודמים שבהם זרמו מים מעל שפת הסכר שחקו את משענות הסכר, וההערכה הייתה שהתומכות אינן יציבות. העבודה החלה ב-1991 וכללה כביש גישה לסכר במורד הזרם. העבודה הסתיימה ב-1995. העלות הסופית הוערכה ב-46.9 מיליון דולרים.
השיטפון של 1993.
בינואר 1993 ירדו באריזונה גשמים כבדים (פי שלושה מהכמות הנורמלית) ומילאו את אגם סן קרלוס, ומפעיליו אולצו לשחרר את המים העודפים. האדמה הייתה רוויה, והגשם הבלתי פוסק זרם בכל הפלגים והנחלים. בנוסף, מזג האוויר באותה שנה היה חם יותר באותם אזורים שבדרך כלל היה מצטבר בהם שלג. אזורים אלו קיבלו גשם במקום שלג, והפלגים החלו לזרום מוקדם יותר וכמות המים שזרמה בהם הייתה גדולה בהרבה מהממוצע לתקופה זו. ספיקת הנחלים בחלק הדרומי של אריזונה הייתה פי שלושה עד פי שישה מהספיקה הממוצעת לתקופה זו. המצב הוחמר משום שכמות השלג שירדה עד אז הייתה גדולה ב-50% מהכמות הממוצעת. מפעילי סכר קולידג' נאלצו לשחרר מים מהסכר בכמות שיא משום שהמאגר של אגם סן קרלוס הגיע לשיא הקיבולת.
עקב כמות המים הגדולה שהשתחררה נחשפו הצינורות של חברת הגז הטבעי של אל פאסו שחצו את הנהר חילה בסמוך לקולידג' (Coolidge), וינקלמן (Winkelman) וקלווין (Kelvin), והם כשלו. העוצמה של הנהר חילה ערערה את המשענות של הגשר בכביש אטאוויי (Attaway Road), במעלה הזרם מקולידג' ובסוף גרמה לקריסתו.
במהלך ינואר 1993 הגיעה הזרימה בנהרות חילה וסן קרלוס הנשפכים לאגם קרלוס לשיא שבין 3,000 ל-3,500 מטרים בשנייה. הזרם מסכר קולידג' הגיע ל-927 מטרים בשנייה, פי שבעה מקצב שחרור המים המקסימלי המצופה של 133 מטרים בשנייה, הגבוה ביותר מאז בניית הסכר. ב-20 בינואר 1993 נמדדה ספיקת הנהר בווינקלמן ב-1,050 מטרים בשנייה. וינקלמן פלטס (Winkleman Flats), אזור מגורים קטן הוצף גם הוא. עם זאת, למרות חששות קודמים לגבי בטיחות הסכר, הוא שרד את השיטפון אף על פי שהעבודה לתיקונו הייתה אז עדיין בעיצומה.
שימוש למטרת נופש.
דיג ושיט.
מדי פעם נוהגים להוסיף דגיגים לאגם סן קרלוס, וכאשר יש כמות ממוצעת או גדולה מהממוצע של משקעים בחורף, הוא אחד האגמים הגדולים ביותר באריזונה. מחלקת הנופש וחיות הבר של שבטא אפאצ'י של סן קרלוס נוהגת להוסיף כמה מינים של דגים בשיטות שונות במטרה לייצר סביבת דיג טובה. כמה מהמינים מצליחים להתקיים בעצמם באגם. מינים אחרים המיובאים ממדגרות דגים של מים קרים כוללים טרוטה חומה וטרוטת עין-הקשת.
פעילות נוספות המותרות באגם כוללות אופנועי ים, סקי מים ושיט. שימוש באגם מחייב קבלת רישיון משבט האפאצ'י של סן קרלוס מכיוון שהאגם נמצא על אדמתם.
שביל אופניים.
רוכבי אופניים יכולים לרכב בכביש הגישה אל תחתית הסכר ובחזרה. המסלול נופי וכמעט שאין בו תנועה, אורכו כ-20 קילומטרים אין הפרש גבהים בין תחילת הכביש לסופו בסכר, אבל באמצע הדרך הכביש מטפס 210 מטרים ואחר כך יורד שוב עד הסכר בגובה של כ-800 מטרים מעל פני הים.
בהגיעו לסכר יכול הרוכב לשוב באותה דרך סלולה שבה הגיע או להמשיך מזרחה לאורך הקטע הבלתי סלול של הכביש עד שהוא מתחבר לכביש 70. נסיעה כזו מחייבת קבלת רישיון מהשבט. מומלץ להשתמש באופני הרים לרוכבים הממשיכים מזרחה אל כביש 70.
קרב קרנונטום
קרב קרנונטום התרחש בשנת 170 לספירה כחלק מן המלחמות המרקומניות.
באביב אותה שנה, הותקפו פרובינציות רומיות לאורך נהר הדנובה בידי לוחמים של השבטים הגרמאניים מרקומני וקוואדי. הקיסר הרומי מרקוס אורליוס ביחד עם חתנו ויועצו הצבאי טיבריוס קלאודיוס פומפיאנוס, חצו את הדנובה במטרה להרחיק את הפולשים. שני הצבאות התנגשו בקרבת היישוב קרנונטום באזור פאנוניה עילית, כיום הכפר פטרונל-קרנונטום (Petronell-Carnuntum), כ-30 ק"מ ממזרח לווינה. במקום שכנה מפקדת הלגיון ה-14. הצבא הרומי היה חסר ניסיון ובלתי מצויד. תוצאות הקרב היו הרות אסון עבור הרומים. לאחר הקרב הקשה נמנו כ-20,000 הרוגים בקרב הכוחות הרומים, ואילו השבטים הגרמאנים, המעודדים מתוצאות הקרב, המשיכו בתנועה דרומה, והטילו מצור על אקוויליה ואופיטרגיום (Opitergium) שלחוף הים האדריאטי בצפון מזרח איטליה של ימינו. הייתה זו התבוסה הקשה ביותר של הרומים בקרבות המאה השנייה לספירה.
קיים רק מקור היסטורי אחד המתאר את הקרב ותוצאותיו, והוא בספרו הסאטירי של לוקיאנוס מסאמוסאטה-"אלכסנדר", אודות אלכסנדר מאבונוטקוס, מיסטיקן ואורקל יווני. תוצאות הקרב המתוארות על ידי לוקיאנוס אינן מקובלות על היסטוריונים המודרניים שכן הן אינן נתמכות בממצאים היסטוריים אובייקטיביים אחרים כגון תיאורים של היסטוריונים בלתי תלויים בני התקופה, וממצאים ארכאולוגיים ואפיגרפים. למרות זאת קיימת הסכמה בין החוקרים כי קרב זה אכן התרחש.
קרב קרנונטום ותוצאותיו היוו אירוע בעל משמעות רבה בהגותו של הפולקיסט האוסטרי הלאומני גידו פון ליסט, כחלק מגיבוש הזהות הלאומית הפאן גרמאנית שפיתח והטיף לה. כחלק מפעילותו לחיזוק התודעה הלאומנית המתבססת על המורשת של העמים הגרמאנים הקדומים, ערך ב-24 ביוני 1875 טקס פגאני בחורבות מבנה של שער ניצחון מפואר מן התקופה הרומית באתר, ובו חגג מלאת 1500 שנה לניצחון הגרמאני, על ידי הדלקת מדורה וקבורה של 8 בקבוקי יין במבנה של צלב הקרס.
אולריך זיידל
אוּלריך מריה זיידל (בגרמנית: Ulrich Maria Seidl; נולד ב-24 בנובמבר 1952 בעיר וינה) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אוסטרי. ב-2005 ישב בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-27 במוסקבה.
סרטו "ימי כלב" צולם במשך יותר משלוש שנים בתקופת הקיץ הלוהטת ביותר. סרט זה זכה, בין השאר, בפרס הגדול המיוחד של חבר השופטים בפסטיבל ונציה 2001.
סרטו של אולריך זיידל  "גן עדן: אהבה" היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-2012. סרט ההמשך, "", זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 בוונציה. החלק האחרון של הטרילוגיה, "גן עדן: תקווה", הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-63 בברלין.
זיידל היה אמור להשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2014, לצד השחקנית מריה הופשטטר שכיכבה בסרטיו המוקדמים, אך ביטל את הביקור עקב המצב הביטחוני.
ביוגרפיה.
אולריך זיידל גדל במשפחה קתולית. למרות שבשלב מסוים רצה להיות כומר, הוא למד עיתונאות ודרמה באוניברסיטת וינה. אחר כך, למד קולנוע באקדמיה לקולנוע של וינה, שבה יצר בשנת 1980 את סרטו הקצר הראשון One-Forty. שנתיים אחר כך הפיק את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "Der Ball" (הכדור).
סגנון.
אולריך זיידל אינו רואה את עצמו כקולנוען דוקומנטרי, וסרטים אחדים שלו משלבים לעיתים קרובות מציאות ובדיון. אחדים מסרטיו צולמו במולדתו, אוסטריה.
תומאס הקל וולר
תומאס הקל וולר (אנגלית: Thomas Huckle Weller; 15 ביוני 1915 – 23 באוגוסט 2008) היה וירולוג וביולוג אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1954.
וולר נולד וגדל באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית. הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני בזואולוגיה רפואית מטעם אוניברסיטת מישיגן, שם שימש אביו, קרל ורנון וולר, כפרופסור במחלקה לפתולוגיה. בשנת 1940 קיבל תואר דוקטור לרפואה, והחל לעבוד בבית החולים לילדים של בוסטון. ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לחיל הרפואה של הצבא הבריטי. לאחר המלחמה, חזר לבית החולים לילדים בבוסטון.
בשנת 1954 זכה וולר, יחד עם ג'ון פרנקלין אנדרס ופרדריק צ'פמן רובינס, בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על שהראו כיצד ליצור תרבית וירוס שיתוק ילדים במבחנה.
נפטר במסצ'וסטס ב-23 באוגוסט 2008, והותיר אחריו את אשתו, קת'לין, וארבעה ילדים.
בו ריפנבורו