קסטהיי (בהונגרית: Keszthely) היא מרכז נפת קסטהיי, עיר שממוקמת בטרנסדנוביה, במחוז זאלה, בפינה המערבית של אגם בלטון, עם תיירות תוססת, כלכלה חשובה, היסטוריה ותרבות משמעותיים.
מיקום.
העיר ממוקמת כאמור בקצה המערבי של אגם בלטון, על גדות מפרץ קסטהיי, צפונית לשפך נהר הזאלה, באזור מישורי בדרום ומעט הררי בצפון. האקלים שלה מאוזן יותר בגלל קרבת הים האדריאטי ואגם בלטון, הקיץ פחות חם והחורף פחות קפוא.
תחבורה.
מסילת ברזל.
העיר נמצאת על קו הרכבת טפולצה - בלטונסנטג'רג' - אוק. ניתן להגיע אליה באמצעות רכבות ישירות מבודפשט, מישקולץ, ניירגיהזה ומספר ערים טרנס-דנוביות גדולות (כמו קפושוואר, פץ', שיופוק, סקשפהרוואר, סומבטהיי). בשל תנועת התיירים ההולכת וגוברת בקיץ, מספר הרכבות לקסטהיי גדל לרבות מווינה.
תנועה במכונית.
למרות קשרי הרכבת הטובים, הכוח המניע של התחבורה של קסטהיי לא מסופק על ידי הרכבת, אלא הכביש. אל העיר ניתן להגיע ברכב על הכביש הראשי 71 בחוף הצפוני של אגם בלטון או כבישים אחרים. העיר מוקפת בכביש הטבעת של כביש 71. חניה במרכז העיר כרוכה בתשלום.
ספינה.
בקיץ, שירותי ספינות מקשרים אותה עם כמה יישובים באגם בלטון.
שדה תעופה.
לא רחוק מהעיר יש שדה תעופה בינלאומי שמקבל בעיקר מטוסים מגרמניה.
היסטוריה.
זמנים פרהיסטוריים.
החפירות בעיר מספקות יותר ויותר ראיות לכך שהעקבות הראשונים של חיי האדם סביב העיר מתוארכים לתקופה הנאוליתית. עם זאת, ניתן להניח שבני אדם גרו שם אפילו לפני כן, אך שרידי היישובים על קו המים מכוסים כיום באגם בלטון. באלף ה-6 לפנה"ס עברו האנשים שחיו שם מאורח החיים של ליקוט-ציד-דיג, לאורח החיים היצרני, לחקלאות ולגידול בעלי חיים. לפיכך, הוקמו במקום יישובי קבע שהיו מיושבים תקופה ארוכה או קצרה יותר. נמצאו ממצאים ארכאולוגיים בחלקים שונים של העיר.
איננו יודעים את שמותיהם המדויקים של השבטים שהתיישבו במקום ובאו מכיוון דרום בתקופות שונות של הפרהיסטוריה, והמדע מסווג אותם לתרבויות על שם החפצים האופייניים שלהם, קישוטיהם, מיקומם הראשון ואזור תפוצתם. השלב השני של תרבות החרס המעוטר בקו הנאוליתי נקרא קבוצת קסטהיי,
מהרומאים עד לכיבוש המדיארים.
הגנרל הרומי טיבריוס, לימים טיבריוס הקיסר, כבש את טרנסדנוביה. הרומאים הקימו שם את פרובינקית פאנוניה. הדרך המסחרית והצבאית החשובה שחצתה את האזור הייתה באלכסון וחיברה את מושב הפרובינקיה אקווינקום (אזור אובודה של ימינו) עם אקוויליה.
בשנת 374, העמים הברברים הפולשים (נדידת העמים) השאירו עקבות של הרס קשה באזור. לאחר מכן אוכלוסיית האזור הפכה לדלילה, אך האזור לא נעשה בלתי מיושב גם לאחר נסיגת הצבא הרומי במאה החמישית. משנת 433 האזור היה תחת שלטון ההונים.
הזמנים המודרניים.
במצב הכלכלי הלא טוב לאחר מלחמת העולם הראשונה נעצרה התפתחות העיר. בין שתי מלחמות העולם צבר קסטהיי מוניטין של "עיר גמלאים". בשנת 1925 חיכו לתיירים חמישה בתי מלון, שני בתי קפה, עשר מסעדות ו -11 פאבים. הארמון הנאו-בארוקי של מוזיאון בלטון של היום, הבניין החדש של סניף הדואר ובית הבראה יובס נבנו בתקופה זו.
מלחמת העולם השנייה לא גרמה להרס פיזי רציני בעיר, למרות שנהרס האוסף המפורסם של מוזיאון אגם בלטון שהועבר לזאלאגרסג התרחש באותה תקופה, אך הריהוט והספרייה של טירת פשטטיץ' נותרו על כנם.
קהילה יהודית.
לא ידוע בדיוק מתי התחילה ההתיישבות היהודית במקום, אך קרוב לוודאי כבר בתחילת המאה ה-19.
ב-8 במאי 1944 נאלצו 900 יהודי העיר ו-110 יהודים מהמחוז להיכנס ל"גטו התחתון" ברחוב אונטרברגר ול"גטו העליון" שכלל את גוש גולדמרק. הגטו פונה ב-20 ביוני 1944, במהלכו גורשו היהודים בעיקר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו ספגה אובדן של כ- 7 אחוזים במהלך מלחמת העולם השנייה כתוצאה מגירושם של האזרחים היהודים למחנות ההשמדה. האנדרטה שהוקמה מול בית הכנסת של קסטהיי מנציחה את 829 קורבנות השואה.
בן-מוש
בוהן קלובה
בוהן קלובה (מכונה גם הלוקס וולגוס, באנגלית: Bunion או Hallux valgus) היא דפורמציה של המפרק המחבר בין הבוהן הגדולה לכף הרגל. הבוהן הגדולה לעיתים קרובות מתכופפת לכיוון האצבעות האחרות והמפרק הופך לאדום וכואב. הופעתן של יבלות היא בדרך כלל הדרגתית וסיבוכים עשויים לכלול דלקת באמתחת או דלקת פרקים. תסמינים אחרים עשויים לכלול גירוי בעור סביב הבוהן קלובה ושלפוחיות עשויות להיווצר בקלות רבה יותר באתר. כאב עלול להיות גרוע יותר בהליכה. הסיבה המדויקת לתופעה אינה ברורה. זה יכול להיות בגלל שילוב של גורמים פנימיים וחיצוניים. הגורמים למצב הרפואי כוללים נעילת נעליים צמודות מדי, נעליים עם עקבים גבוהים, היסטוריה משפחתית ודלקת מפרקים שגרונית. המכללה האמריקאית לכירורגי כף רגל וקרסול קובעת כי הנעלה רק מחמירה בעיה הנגרמת על ידי גנטיקה. תנועת סיבוב פנימית מוגזמת של כף הרגל גורמת ללחץ מוגבר על החלק הפנימי של הבוהן הגדולה שעלול לגרום לעיוות של מבני הקפסולה הפנימיים של המפרק, ובעקבות כך להגדיל את הסיכון להתפתחות חבלות. תופעה זו קיימת לעיתים קרובות בשילוב עם אצבעות פטישון.
אבחון של המצב מבוסס בדרך כלל על תסמינים ונתמך על ידי צילומי רנטגן. הטיפול השמרני כולל שינויים בהנעלה, שימוש בחומרים מרפדים, מנוחה, קרח ותרופות נגד כאבים כגון פרצטמול או תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים. טיפולים אלה מטפלים בסימפטומים אך אינם מתקנים את העיוות בפועל. אם אי הנוחות נמשכת והיא קשה או כאשר מתבקש תיקון אסתטי של העיוות, ייתכן שיהיה צורך בתיקון כירורגי על ידי כירורג אורתופדי או כירורג פודיאטרי. נשים סובלות מהתופעה לעיתים קרובות יותר מאשר גברים. בוהן קלובה משפיעה על כ-23% מהמבוגרים וגיל ההופעה הנפוץ הוא בין 20 ל-50 והמצב הופך גם לשכיח יותר עם הגיל. בוהן קלובה תוארה לראשונה בבירור בשנת 1870. מצב דומה של הבוהן הקטנה מכונה בוניונט.
אנדרה צ'ייקובסקי
אנדרה צ'ייקובסקי (בפולנית: André Tchaikowsky, גם Andrzej Czajkowski) נולד בשם רוברט אנדז'יי קראוטהאמר, 1 בנובמבר 1935 - 26 ביוני 1982) היה מלחין ופסנתרן יהודי-פולני.
קורות חיים.
ילדות ולימודים.
רוברט אנדז'יי קראוטהאמר נולד בוורשה בשנת 1935. הוא גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואמו, פסנתרנית חובבת, החלה ללמד אותו לנגן בפסנתר בגיל ארבע. משפחתו הייתה יהודית; עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועברו לגטו ורשה. קראוטהאמר נשאר בגטו עד 1942, אז הוברח החוצה וצויד במסמכים מזויפים, לפיהם נקרא אנדז'יי צ'ייקובסקי. הוא נכנס למחבוא עם סבתו, צלינה. השניים נשארו במסתור עד 1044, אז נתפסו בזמן מרד ורשה ונשלחו למחנה המעבר פרוצקוב כאזרחים פולנים לכל דבר. ממחנה זה שוחררו בשנת 1945. אביו של צ'ייקובסקי, קרל קראוטהאמר, שרד גם הוא את המלחמה. אמו, פליציה קראוטהאמר (מבית רפפורט) נלקחה מגטו ורשה ב-1942, נשלחה לטרבלינקה ושם מתה. אביו נישא בשנית.
אנדז'יי צ'ייקובסקי, כפי שנקרא אז (בהמשך אימץ את השם אנדרה), חידש את לימודי הנגינה בגיל 9, בבית הספר הממלכתי בלודז' אצל אמה אלטברג (שהייתה בעברה תלמידה של ונדה לנדובסקה; מכאן התקדם לפריז, ללימודי המשך אצל לאזאר לוי. בתקופת שהותו בפריז גם ניתק את קשריו עם אביו לשנים רבות לאחר ריב.
לאחר שובו לפולין בשנת 1950, למד באקדמיה הממלכתית למוזיקה בזופוט אצל אולגה איליביצקה-דברובסקה, ואחר באקדמיה הממלכתית למוזיקה בוורשה אצל סטניסלב שפינאלסקי. עוד בתקופת לימודיו החל לטפח קריירה של פסנתרן קונצרטים והפגין את כישרונו בקונצרטים פומביים של וריאציות גולדברג מאת באך, הקונצ'רטו השני מאת סרגיי רחנינוב ובאלתורים על כל נושא לבקשת הקהל. ב-1951 החל ללמוד הלחנה אצל קז'ימייז' שיקורסקי.
אחרי השתתפות בתחרות הבינלאומית ע"ש שופן לפסנתר של 1955, שבה הגיע למקום השמיני, יצא צ'ייקובסקי ללמוד בבריסל אצל הפסנתרן הפולני סטפן אשכנזי. כתוצאה מקשריו עם אשכנזי, ניגש צ'ייקובסקי לתחרות המוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בשנת 1956 וזכה בפרס השלישי. באותה שנה היגר לאנגליה, שם התגורר עד מותו.
קריירה.
בשנת 1957 הגיש סדרת רסיטלים בפריז, שבהם ניגן את כל יצירותיו של ראוול לפסנתר, לציון שנת העשרים למות המלחין הצרפתי. באותה תקופה, התייעץ עם נדיה בולאנז'ה בפונטנבלו בענייני הלחנה, ואף יצר קשר עם ארתור רובינשטיין.
על אף הצלחתו כפסנתרן, אנדרה צ'ייקובסקי שאף מעל לכל להלחין. הוא כתב שני קונצ'רטי לפסנתר, רביעיית מיתרים, מוזיקה לארבע סונטות של שייקספיר לקול בליווי פסנתר, שלישיית פסנתר וכמה יצירות לפסנתר סולו. הוא השלים אופרה "הסוחר מוונציה" על פי המחזה של שייקספיר. רוב האופרה נכתבה עד 1978, ולאחר דיונים עם מבקר המוזיקה הנס קלר, החליט צ'ייקובסקי להגיש אותו לשיקול דעתה של האופרה הלאומית האנגלית. ביצוע של שתי המערכות הראשונות נקבע לדצמבר 1981, בנוכחות המנהל האמנותי דייוויד פאוטני והמנצח מארק אלדר.
אבל במרץ 1982 קיבל צ'ייקובסקי ממנהל האופרה, לורד הרווד, מכתב דחייה ליצירתו. במועד זה כבר היה צ'ייקובסקי חולה מאוד, ושלושה חודשים לאחר זאת הלך לעולמו. משאלתו האחרונה הייתה, שהאופרה תגיע לכלל ביצוע. האופרה הגיעה לכלל הפקה רק ב-2013, בפסטיבל ברגנץ.
הקלטות.
צ'ייקובסקי הקליט בשביל RCA ויקטור וקולומביה EMI יצירות מאת באך (וריאציות גולדברג), היידן (שתי סונאטות, וריאציות בפה מינור), מוצרט (קונצ'רטו בדו מז'ור, שתי סונאטות וזוטות שונות), שוברט (ולסים, לנדלרים, מחולות גרמניים), שופן (15 מזורקות) ופורה (רביעית פסנתר בדו מינור). הוא הקליט כמה מיצירותיו הוא לחברת EMI.
גולגולת.