המכון לתולדות היהודים בוורשה יחד עם הקרן הצרפתית לחקר השואה ומוסדות וקרנות נוספים הקימו ארכיון מקוון, המציג מספר מועט של מסמכים שנמצאו.
הנצחה.
בנתיב הזיכרון שבוורשה ישנה אנדרטת זיכרון לזכרו (ברחוב זמנהוף, לא הרחק מאנדרטת גיבורי הגטו). בירושלים, בתל אביב, בבאר שבע, בכפר סבא ובחולון נקראו רחובות על שמו.
הפיגוע במסעדת &quot;מקסים&quot;
ארמגדון (סרט)
ארמגדון (Armageddon) הוא סרט קולנוע שובר קופות מסוגת הפעולה, מדע בדיוני וסרט אסונות. הוא יצא בשנת 1998, בבימויו של מייקל ביי ובכיכובם של ברוס ויליס, ליב טיילר ובן אפלק. בין היתר לצדם ממשחקים בילי בוב תורנטון, ויל פאטון, סטיב בושמי ומייקל קלארק דאנקן.
הסרט קיבל ביקורות שליליות, אך זכה להצלחה מסחרית כאשר הכניס למעלה מ-553 מיליון דולר והפך לסרט המכניס ביותר בשנת 1998.
עלילת הסרט.
העלילה עוקבת אחר צוות קידוח בארות נפט המתמחה בקידוחים לעומקים גבוהים במיוחד מתחת לפני הים. הצוות, בראשותו של הארי סטאמפר (ברוס וויליס) נקרא לדגל כאשר אסטרונומים מבחינים באסטרואיד גדול המאיים לפגוע בכדור הארץ ולגרום למותם המיידי של כמחצית מתושבי העולם, ולמותם המאוחר יותר של שאר בני האדם, כתוצאה מהשלכות ההתנגשות.
הארי וצוותו משלבים פעולה עם נאס"א, אשר בקורס מזורז מכינה אותם לצאת לחלל החיצון בשתי מעבורות חלל משוכללות ובהן צוותים מעורבים של הארי ונאס"א. שני הצוותים מהווים גיבוי זה לזה. הצוותים מתוכננים לנחות על גבי האסטרואיד, לקדוח לעומק של 243 מטר (800 רגל) ולשתול בקרקעית הקידוח פצצת אטום. מטרת התוכנית היא לגרום לפיצוץ אשר יבקע את האסטרואיד לשני חלקים אשר יחטיאו את כדור הארץ. עם זאת, עליהם לעמוד בלוח זמנים מדויק שכן פיצוץ מאוחר מדי יביא להתרסקות שני חלקי האסטרואיד על גבי כדור הארץ.
בעוד שהמעבורות מתקרבות לאסטרואיד, אחת מהן, ועליה אחד מצוותי הקדיחה, נפגעת משברי האסטרואיד, מתרסקת עליו והקשר עימה נותק. המעבורת השנייה נפגעת אף היא ובעקבות כך נוחתת על מישור ברזל קשה לקידוח.
בעקבות החמצת נקודת הנחיתה מתקשים אנשי הצוות להשלים את המשימה, לאחר שמקדחותיהם נפגעות שוב ושוב מהקרקע הקשה, עד שלבסוף רכב החלל בו השתמשו כדי לקדוח נפגע מפיצוץ ומתעופף מהאסטרואיד. בעת שהכל נראה אבוד מגיעים לפתע שלושה ניצולים מהתרסקות המעבורת השנייה, אשר השתמשו ברכב החלל שלהם כדי לעשות דרכם אל מקום הנחיתה של הארי וצוותו. עם הרכב החדש מתחדשים מאמצי הקידוח וסמוך למועד הסופי מצליח צוות הקידוח להגיע לעומק הנדרש ולשתול את הפצצה.
תקלה עקב פגיעה במערכת ההפעלה המרוחקת של פצצת האטום, דורשת פיצוץ ידני ואנשי הצוות עורכים הגרלה מי ישאר מאחור להציל את העולם, ולמות בתהליך, בזמן שהאחרים ימריאו עם המעבורת ויחזרו לכדור הארץ. איי. ג'יי (בן אפלק), הארוס של בתו של הארי, גרייס (ליב טיילר), מועלה בגורל, אך ברגע האחרון הארי נאבק בו ולוקח את מקומו כדי להציל את חייו ומברך אותו לקראת נישואיו עם גרייס. המעבורת ממריאה, הארי מפוצץ את הפצצה וכדור הארץ ניצל.
במקביל לעלילה, הסרט מתאר פגיעות חלקים ושברים מהאסטרואיד בחלקים שונים בעולם בסצינות רבות אפקטים חזותיים.
סתירות בעלילה.
במהלך הסרט ישנם כמה אירועים אשר סותרים את חוקי הפיזיקה. לדוגמה, בתחילת הסרט צוין כי האסטרואיד הוא בגודל מדינת טקסס כך שלא ניתן לפוצץ אותו בפצצת מימן בכמה סיבות: ראשית עוצמת ההדף של הפצצה החזקה בהיסטוריה, פצצת הצאר שהוטלה ב-1962 על ידי ברית המועצות תהיה לכל היותר כמה מאות קילומטרים, אך ספק אם בעוצמה חזקה דיה לסדר גודל של 800 ק"מ (גודלה של טקסס). זאת ועוד גודלה של פצצה זו ידרוש חללית גדולה בהרבה מזו שהוצגה בסרט מכיוון שפצצות מימן בגודל רב הן גדולות בהרבה מאילו שהוצגו בסרט ולא יוכלו לעלות לסיפון אותן חלליות.
בנוסף לכך, צוין במהלך הסרט כי מחצית מאוכלוסיית העולם תמות באופן מיידי. למעשה, אסטרואיד בגודל של קילומטרים בודדים יספיק כדי למחוק את יבשת אסיה, ואסטרואיד שקוטרו מאות ק"מ יכחיד את כל אוכלוסיית העולם באופן מיידי.
עוד במהלך הסרט השתמש הקוסמונאוט הרוסי בטכנולוגיית כוח משיכה - דבר שאינו קיים במציאות.
יתרה מכך, כאשר המעבדה הרוסית החלה להתפרק, חלקים ממנה עפו כלפי מטה, לעבר כדור הארץ - מה שסותר את חוקי ניוטון כיוון שהחללית הייתה במסלול נפילה חופשית סביב כדור הארץ, ובהתבסס על כך אותו חלק שהתפרק היה אמור להמשיך במסלול הנפילה החופשית ולא לעבר החללית פרידום.
זאת ועוד במהלך הסרט בוצעו קידוחים בחלל - דבר שלא בוצע עד כה עקב פערים טכנולוגיים ומחסור בידע בנושא.
פסקול הסרט.
שיר הנושא של הסרט - "I Don't Want To Miss A Thing" - בוצע על ידי אביה של ליב טיילר, סטיבן טיילר סולן אירוסמית'. המוזיקה המקורית של הסרט הולחנה ונכתבה בידי טרבור רבין .
אב-טיפוס
מחנות המעצר בקפריסין
מחנות המעצר בקפריסין היו מחנות שהקימה ממשלת בריטניה בקפריסין לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל. המחנות פעלו החל מאוגוסט 1946 ועד נובמבר 1949,
רקע להקמת המחנות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חידשו ביתר שאת ארגון "ההגנה" והנהגת היישוב את ההעפלה אל חופי ארץ ישראל של היהודים ששהו במחנות העקורים באירופה. ממשלת בריטניה, שהייתה נחושה למנוע שינוי במדיניות הספר הלבן של מניעת העלייה לארץ ישראל, חיפשה דרכים למנוע את ההעפלה. באוקטובר 1945 הציע מפקד כוחות בריטניה במזרח התיכון לעצור אניות מעפילים גדולות בדרכן לארץ ישראל ולהוביל אותן לקפריסין. לעומתו, הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הציע להחזיר את המעפילים למקומות מהם הגיעו, כצעד שירתיע מעפילים נוספים. אולם הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם טען שמדובר בצעדים מוגזמים, לאור ההיקף הדל עד אז של ההעפלה, שניתן היה פשוט לקזזה ממכסת הסרטיפיקטים. פקידי המנדט הבריטי גם חששו מתגובת היישוב היהודי לגירוש המעפילים ובמיוחד במקרה של אסון כמו שאירע לסטרומה ולפאטריה. בפברואר 1946 הציעו ראשי הצבא הבריטי במזרח התיכון לגרש את המעפילים לארצות מהן באו ולצורך כך לכלוא אותם באופן זמני בקפריסין. משרד המושבות התנגד למהלך זה ובמקום זאת הציע לכלוא את המעפילים בארץ ישראל ולשחרר אותם כנגד סרטיפיקטים מהמכסה החודשית. מושל קפריסין הביע גם הוא התנגדות לכליאת מעפילים באי.
בקיץ 1946 הגיעה ההעפלה לממדים כאלו שכבר לא יכלה בריטניה לקזז ממכסת הסרטיפיקטים. בהיעדר מקום במחנה המעצר בעתלית, שלטונות המנדט היו משחררים מעפילים על חשבון סרטיפיקטים שהוקצבו שלושה חודשים קדימה, וההנחה הייתה שהכליאה לא הייתה אפקטיבית. בנוסף, בעקבות השבת השחורה ביוני 1946, הרגישו שלטונות המנדט שגירוש המעפילים לא יוכל להרע את היחסים עם היישוב היהודי הרבה יותר משהיו ממילא. בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד, הוחלט כצעד מרתיע לשבור את רוחם של המעפילים על ידי הרחקתם מארץ ישראל. האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, נבחר כמקום מתאים לכליאת המעפילים שנתפסו, בגלל קרבתו לארץ ישראל, ומעפילים הועברו אליו החל מאוגוסט 1946.
קפריסין שימשה עוד במהלך המלחמה לאירוח פליטים, בהם יהודים. לאחר טביעת האונייה "ויטרול" והסירה "דורה" ניתן לניצולים לשהות בקפריסין.
מעפילים שהופנו לקפריסין.
בסך הכל גורשו לקפריסין כ-52,000 מעפילים שהובאו לשם ב-39 ספינות.
הספינות הראשונות שנוסעיהן גורשו לקפריסין היו "יגור" ו"הנרייטה סולד" שכ-1,300 המעפילים שהיו עליהן גורשו באניית הגירוש מדגם ליברטי "אמפייר ריוול" (Empire Rival) ושוכנו במחנה אוהלים ליד קראולוס.
רוב המעפילים שהגיעו לקפריסין היו יוצאי פולין ורומניה. בנוסף היו קבוצות קטנות יותר ובהן יוצאי בולגריה שהגיעו לחופי ארץ ישראל באונייה "בונים ולוחמים" וגורשו לקפריסין, ויוצאי צפון אפריקה שהגיעו באוניות "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון".
בדצמבר 1947, הופנו הפאנים, אוניות המעפילים "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", עם יותר מ־15,000 מעפילים הפליגו מנמל בורגס שבבולגריה, ישירות לנמל פמגוסטה בקפריסין. הפאנים יורטו על ידי הצי בריטי בנמל המוצא שלהן. בתיאום עם ההגנה ודוד בן-גוריון הם הופנו להפליג ישירות לנמל פמגוסטה מבלי להגיע לחופי ארץ ישראל, מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים.
תנאי החיים במחנות.
על אף שהרעיון לכלוא מעפילים בקפריסין הועלה כבר שנה לפני תחילת הגירוש, לא נעשו במקום הכנות לקבלת המעפילים. הצבא הבריטי בנה 12 מחנות בארבעה אתרים - פידולס, קראולוס, קסילוטימבו ודֵחֶליה. מחנות בהם הוקמו אוהלים כונו לרוב "מחנות קיץ", וכאלה שכללו צריפי פח כונו "מחנות חורף".
הצבא הבריטי סיפק לעצורים מים, מזון, טיפול רפואי וצרכי יום יום אחרים, אולם אלו סופקו במידה לא מספקת ואף לא היו במחנות אמצעי בישול מתאימים למצרכי המזון שסופקו כך שהכלואים היו על סף רעב רוב התקופה. על כן הג'וינט שלח לקפריסין משלחת לעזרה ליושבי המחנות. בלחץ של משה (מוריס) לאוב (נכתב גם לויב), מנהל פעולות הג'וינט בקפריסין, הוקמה במחנות מרפאת שיניים, שהעניקה טיפולי שיניים לעצורים במימון משותף של הצבא הבריטי והג'וינט. רבים מאנשי הצבא הבריטי שניהלו את המחנות הרגישו אי נוחות מכך שהם מתעסקים במעצר של אזרחים, סייעו לעצורים בלחץ על הדרגים הגבוהים לשיפור תנאי העצורים ואף נתנו לעצורים הקלות בניגוד להוראות. למשל, אחד המפקדים התיר לילדי מחנה 64 בקסילוטימבו לרחוץ בים בניגוד להוראות.