מוריס בלנשו (בצרפתית: Maurice Blanchot; 22 בספטמבר 1907 - 20 בפברואר 2003) היה סופר צרפתי, פילוסוף ותאורטיקן ספרותי. עבודתו השפיעה רבות על פילוסופים פוסט-סטרוקטורליים כמו ז'יל דלז, מישל פוקו וז'אק דרידה
חייו.
עד לאחרונה היה ידוע אך מעט על רוב חייו של בלאנשו, והוא נשאר זמן רב אחת הדמויות המסתוריות ביותר של הספרות העכשווית.
בלאנשו נולד בכפר קוואין. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג, שם הפך לחבר קרוב של הפילוסוף היהודי יליד ליטא, עמנואל לוינס.
לאחר מכן, החל בקריירה כעיתונאי פוליטי בפריז. מ-1932 עד 1940 היה עורך היומון המרכזי, בעל האופי השמרני "Journal des débats". בשנות השלושים המוקדמות תרם לסדרה של כתבי עת לאומיים רדיקליים, בזמן ששימש גם כעורך העיתון "Le rempart" האנטי-גרמני וכעורך של השבועון הפולני האנטי-נאצי "Aux écoutes" של פול לוי. ב-1936 וב- 1937 הוא תרם גם ל"יומון הקיצוני" הימני הקיצוני וליומון הלאומני-סינדיקליסטי "ל'אינסורגה", שהפסיק בסופו של דבר לפרסם - בעיקר כתוצאה מהתערבותו של בלאנשו - בגלל האנטישמיות של אחדים משתפי הפעולה שלה.
אין חולק כי בלאנשו היה בכל זאת המחבר של שורה של מאמרים חריפים, שתקפו את הממשלה ואת ביטחונה בחבר הלאומים, והזהיר בעקשנות מפני האיום שנשקף מגרמניה הנאצית לשלום באירופה.
בלאנשו אף הסתיר את אשתו ובתו של ידידו עמנואל לוינס בחברת נזירות, וכך הציל אותם מידי הנאצים.
בדצמבר 1940 הוא פגש את ז'ורז' בטאיי, שכתב בשנות השלושים מאמרים אנטי-פאשיסטיים, ושיישאר ידיד קרוב של בלאנשו עד למותו בשנת 1962. בלאנשו פעל בפריז בתקופת הכיבוש הנאצי. כדי לפרנס את משפחתו, הוא המשיך לעבוד כמבקר ספרים ל"Journal des débats". מ -1941 עד 1944, כתב על דמויות כמו סארטר וקאמי, ז'ורז' בטאיי, מיחאוס, סטפאן מלארמה ומרגריט דיראס אל קהל קוראים פטיניסטי. ברשימות אלה הוא הניח את היסודות לחשיבה הביקורתית הצרפתית המאוחרת יותר, על ידי בחינת האופי הרטורי המעורפל של השפה, ועל חוסר היכולת של המילה הכתובה לעמוד רעיונות של אמת או של זיוף. הוא סירב לעריכתו של משתף הפעולה נובל רוו פרנסז, שהוצעה לו על ידי ז'אן פאולהאן. הוא נשאר יריב מר של הסופר והעיתונאי הפשיסטי האנטישמי רוברט ברסילך, שהיה המנהיג הראשי של התנועה הפרו-נאצית, וכן היה פעיל במחתרת.
ביוני 1944 בלאנשו כמעט הוצא להורג על ידי כיתת יורים נאצית (כפי שצוין בטקסט שלו "מיידיות מותי").
לאחר המלחמה עבד בלאנשו רק כסופר ומבקר ספרותי. בשנת 1947 עזב את פריז לכפר המבודד אז, שבדרום צרפת, שם חי עשר שנים. כמו סארטר ואינטלקטואלים צרפתים אחרים של התקופה, בלאנשו נמנע מהאקדמיה כמקור פרנסה, והסתמך על כתיבתו. חשוב לציין, בין השנים 1953 ל-1968, הוא פרסם באופן קבוע בנובל רוו פרנסאיז. עם זאת, הוא החל לסגל לעצמו אורח חיים של בידוד יחסי, ולא ראה חברים קרובים (כמו לוינס) במשך שנים, אם כי כתב להם מכתבים ארוכים. חלק מהסיבה לבידוד, שהטיל על עצמו (ורק חלק ממנו - הבדידות שלו קשורה קשר הדוק לכתיבתו ולעיתים קרובות היא מוצגת בין דמויותיו), הייתה העובדה שבמשך רוב חייו סבל בלאנשו מבריאות לקויה.
בלאנשו נפטר באילווין שבצרפת, בשנת 2003.
עבודתו.
עבודתו של בלאנשו אינה תאוריה קוהרנטית ומקיפה, שכן היא יצירה, המבוססת על פרדוקס ועל אי-אפשריות. החוט העובר בכל יצירתו הוא העיסוק המתמיד ב"שאלת הספרות", חקיקה וחקירה בו זמנית של מוזרות חוויית הכתיבה. עבור בלאנשו, "הספרות מתחילה ברגע שבו הספרות הופכת לשאלה" (ספרות והזכות למוות).
בלאנשו ממשיך את עבודתו של המשורר הסימבולי סטפן מלרמה ואת היפוך של הדיאלקטיקה ההיגליאנית בגיבוש תפיסתו את השפה הספרותית כאנטי ריאליסטית ונבדלת מן החוויה היומיומית. "אני אומר פרח", כותב מלרמה בשירה במשבר, "ומחוץ לתהום הנשייה שאליו הקול שלי מחזיר כל צורה, ככל שזה משהו אחר מאשר עלי גביע, שם מתעוררת מוזיקליות, כמו אותו רעיון ועדן, האחד נעדר מהזר".
פעילות פוליטית.
הפעילות הפוליטית של בלאנשו לאחר מלחמת העולם השנייה נטתה שמאלה. הוא זכה לקרדיט רב כאחד המחברים העיקריים של "המניפסט של 121", ששמו נגזר ממספר החותמים עליו, שכללו את ז'אן-פול סארטר, רוברט אנטלם, אלן רוב גרייה, מרגריט דיראס, רנה שאר, אנרי לפאבר, אלן רנה, סימון סיניורה ועוד, שתמכו בזכויותיהם של הסרבנים לגיוס באלג'יריה. המניפסט היה חיוני לתגובה של האינטלקטואלים למלחמה.
במאי 1968, בלאנשו שוב יצא מחשאיותו, כדי לתמוך במחאות הסטודנטים. זו הייתה הופעתו הפומבית היחידה אחרי המלחמה. אבל במשך חמישים שנה הוא נשאר נושא הדגל עקבי של הספרות הצרפתית המודרנית והמסורתית. בשנות חייו המאוחרות הוא כתב שוב ושוב נגד משיכת האינטלקטואלים לפשיזם, ובמיוחד נגד שתיקתו של היידגר אחרי השואה.
מכתביו.
בלנשו כתב יותר משלושים יצירות ספרות, ביקורת ספרותית ופילוסופיה. עד שנות ה -70 הוא עבד ללא הרף כדי לשבור את המחיצות בין מה שנתפס בדרך כלל כז'אנרים "שונים" או "כיוונים", ורבות מעבודותיו המאוחרות נעות בחופשיות בין סיפור לחקירה פילוסופית.
ספריו שתורגמו לעברית:
שלמה חיים קסלמן
הרב שלמה חיים קסלמן (כ' באלול תרנ"ד, 21 בספטמבר 1894 - י"ט באייר תשל"א, 14 במאי 1971) היה משפיע חב"די מרכזי בישראל. רבים ממשליו ואמרותיו בעת התוועדויותיו נכנסו לפולקלור החב"די.
קורות חייו.
נולד בז'יטומיר שבאוקראינה לר' יום טוב ויהודית קסלמן, ונקרא על שם רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב. בשנת תרס"ט (1909) שמע על חסידות חב"ד ועבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', במחיצת רבי שלום דובער שניאורסון.
בשנת תר"ע (1910) עבר ללמוד בסניף הישיבה בשצ'דרין, אצל המשפיע הרב שאול דוב זיסלין, בסיום השנה חזר ללמוד בלובביץ' שם למד עד שנת ה'תרע"ח. בשנת תרע"ח (1918) עבר לסניף של הישיבה בקרמנצ'וג וכעבור שנה התחיל למסור שיעורים בחסידות. בשנת תר"פ (1920) מינה אותו רבי שלום דובער שניאורסון למשפיע בסניף הישיבה ברוסטוב.
עם פטירת רבו הרבי הרש"ב, בב' בניסן תר"פ. קיבל על עצמו את מרות בנו ממלא מקומו רבי יוסף יצחק שניאורסון. בשנת תרפ"א (1921) התחתן עם בלומא בת הרב זאב וולף ברונשטיין.
בשנת תרפ"ב (1922) שלח אותו הרבי הריי"צ לשמש כמשפיע בעיר פולוצק עד סוף שנת ה'תרפ"ט (1929). בתרפ"ט נעצר ונשלח לגלות לפולטבה שלש שנים עד קיץ תרצ"ב (1932). אחר כך התגורר כשלש שנים במלחובקה ואחר כך לתקופות קצרות במז'ייסק ובפרלובקה ובעוד מקומות באזור מוסקבה; מחמת המעקבים והרדיפות של הק.ג.ב. אחריו עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תש"ב (1942) מחמת אימת הנאצים שהתקרבו למוסקבה הצליח לברוח עם בני משפחתו לטשקנט באוזבקיסטן. אחרי מלחמת העולם השנייה, באלול תש"ו (1946), הצליח לצאת עם משפחתו מרוסיה עם קבוצה גדולה של חסידי חב"ד להאליין עד סוף שנת תש"ז (1947) אז עבר לצרפת שם הקימו את ישיבת תומכי תמימים בברינואה ושימש שם כמשפיע.
בסיוון ה'תש"ט (1949) עלה לישראל, כעבור כמה חודשים החל לשמש כמשפיע בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב. מיד אחר פטירת רבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, בי' בשבט תש"י. קיבל את מרות חתנו ממלא מקומו רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת תשי"א (1951) עבר לשמש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים בלוד, ומשנת תשכ"ג (1963) עבר לשמש בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד. בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד לפטירתו בערב שבת י"ט באייר ה'תשל"א (1971), ונקבר בחלקת חב"ד שבבית הקברות בהר הזיתים ליד התורת חסד; את מקומו בישיבה ירש הרב מנחם מנדל פוטרפס.
לרב קסלמן שני בנים תאומים, הרב שלום דובער (שימש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד. נפטר בז' בשבט ה'תשמ"ז) והרב זאב וולף (שימש כמשפיע בבית הכנסת בית מנחם בכפר חב"ד. נפטר בג' אדר ב' ה'תשע"ט), בתו יהודית הייתה נשואה לאברהם ליסון.
יאנקי בחצר המלך ארתור
תקנות בית השכר
ישעיהו לויט
ישעיהו (שייקה) לֵוִיט (1929 – 16 במרץ 2014) היה עורך דין, עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה.
ישעיהו בן ישראל לויט נולד בשנת 1929 בליטא ועלה לארץ ישראל בילדותו.
בשנת 1943, בגיל 14, התגייס לפלמ"ח (כינויו: "טוּמְבָּה") במסגרת הכשרת דפנה הצופים ה' (הכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה מבוגרי הצופים) ושירת בגדוד השלישי (פלוגות ו' ו-ט'). לאחר מכן שירת בקהילת המודיעין כצנזור, ובסוף שנת 1952 השתחרר משירות קבע. לאחר שחרורו למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והתמחה במשפט פלילי בפרקליטות מחוז תל אביב. במקביל ללימודיו עבד עיתונאי בשבועון "העולם הזה" והחל לעבוד גם בתרגום ספרים לעברית הן מרוסית והן מאנגלית. בין השאר היה הראשון לתרגם את ספרי דוקטור סוס לעברית.
באפריל 1959 הוסמך כעורך דין; באותו חודש נישא לתמר לבית ברגר. לאחר הסמכתו עבר למגזר הפרטי, ולאורך השנים ייצג מספר רב של עבריינים ידועים.
במשך עשרות שנים חילק את זמנו בין משפטים לעיתונאות: במקביל לעבודתו כסנגור (תחומי התמחותו: נזיקין ועניינים הקשורים במשרד הביטחון, וכן משפט מסחרי, קניין רוחני ורשלנות רפואית), כיהן כעורך חדשות ב"ידיעות אחרונות" במשך שלושים שנה, עד 1996.
לויט התגורר ברמת אביב. נפטר ב-2014, בגיל 85. הותיר את אשתו, תמר לויט; ילדיו: עו"ד עדי לויט (בעל משרד עורכי דין) וד"ר אפי סטוֹלַרסקי (פסיכולוגית התפתחותית, מרצה לפסיכולוגיה וחינוך במכללת אורנים); ונכדים.
נקבר בבית העלמין ירקון. על מצבתו בבית העלמין ירקון נכתב: "יוצר אהוב ועתיר דמיון".
שייקה לויט
היסטוריה של המחשב האישי