ממשלת רודזיה הדרומית, אשר החל מהכרזת העצמאות כינתה עצמה "ממשלת רודזיה", התבססה על המיעוט הלבן במדינה, ששלט בה באופן כמעט בלעדי. הלבנים ברודזיה חששו מתהליכי הדה-קולוניזציה אשר שטפו באותן השנים את יבשת אפריקה, לנוכח כוונת ממשלת בריטניה לסיים את השליטה הבריטית ברודזיה ולהעביר את השלטון לרוב השחור. לבסוף, לאחר שהמשא ומתן בין הממשלות עלה על שרטון, ולאחר משאל עם שערכו בנושא, הכריזו הלבנים על עצמאות רודזיה באופן חד-צדדי. בריטניה, חבר העמים הבריטי והאומות המאוחדות, החשיבו את הכרזת העצמאות כבלתי חוקית והגיבו אליה בסנקציות כלכליות ופוליטיות ואף בסגר ימי מתמשך.
עם בידוד בינלאומי נרחב ועל רקע מלחמה קשה ועקובה מדם, תחת מנהיגותו של סמית התקיימה רודזיה כחמש עשרה שנים נוספות לאחר הכרזת העצמאות, בעיקר בתמיכת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה והמשטר הרודני בפורטוגל. בשנת 1970, הכריזה רודזיה על עצמה כרפובליקה, לאחר שבשנים שטרם הכרזה זאת היא עדיין ראתה עצמה כמשתייכת לכתר הבריטי ולחבר העמים. בשנת 1979 ויתרו הלבנים ברודזיה על השלטון, והבריטים חזרו לשלוט במושבה למשך מספר חודשים. זמן קצר לאחר מכן, הועבר השלטון לרוב השחור בראשות רוברט מוגאבה, זימבבואה הוקמה, ורוב הלבנים עזבו את המדינה.
רקע היסטורי.
החל מראשית המאה ה-19, נשלטה רודזיה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית. בשלושים שנות שלטון החברה, ידעה הארץ פיתוח קולוניאלי והתיישבות לבנה ניכרת. בשנת 1923 סיימה החברה לשלוט במקום, ובריטניה הקימה באזור את מושבת רודזיה הדרומית. הלבנים קיימו במושבה מערכת תוססת של דמוקרטיה, לרבות מערכות בחירות, והקימו צבא מקומי אשר יהפוך לימים לצבאם הלאומי. הם התגוררו בעשרות יישובים אשר כללו לצד משקים חקלאיים רבים גם כמה ערים ועיירות. להלכה, ובהתאם לחוקת 1923, היו רשויות השלטון במושבה פתוחים לכלל האוכלוסייה, לרבות תושביה השחורים. עם זאת, קריטריונים של שכר, השכלה ורכוש עצמי, הביאו לכך שהרוב המכריע של בעלי זכות הבחירה וחברי הפרלמנט היו לבנים, למרות משקלם הנמוך באוכלוסייה הכללית.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לפולין, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הצטרפה רודזיה הדרומית למלחמה לצדה של בריטניה בדומה לשאר מושבותיה של האימפריה הבריטית. המלחמה הפכה את כוחותיה הצבאיים של רודזיה הדרומית לצבא לכל דבר, אשר זכה לראשונה לפעילות מבצעית ממשית. במהלך המלחמה רכשו כוחות אלו ציוד חדש, והתנסו בצורות קרב מגוונות. לאחר המלחמה נהנתה רודזיה הדרומית מצמיחה כלכלית גבוהה במיוחד, אשר לוותה בתיעוש גובר, שהחל כבר בעיצומה של המלחמה. הצמיחה הכלכלית הגבוהה הביאה לגל של עשרות אלפי מתיישבים חדשים ממוצא בריטי אשר התיישבו ברודזיה הדרומית בשנים שלאחר המלחמה. רודזיה סיימה את המלחמה כאשר כלכלתה חזקה ועצמאית יותר, האוכלוסייה הלבנה בה גדולה יותר, וכוחותיה הצבאיים בעלי כישרון קרבי רב יותר. בנוסף, נהנו התושבים מגאווה לאומית ניכרת על תרומתם לניצחון בריטניה במלחמה, והם ציפו לכך שבשנים שלאחר המלחמה תשיב להם בריטניה כגמולם.
בשנת 1953, בתמיכת לבנים רבים ברודזיה הדרומית ובהובלת בריטניה, אורגנו המושבות הבריטיות באפריקה הדרומית מחדש. רודזיה הדרומית אוחדה יחד עם שכנותיה מצפון רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו) וניאסלנד (מלאווי של ימינו), ותחתיהן הוקמה הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. רודזיה הדרומית, הטריטוריה היחידה בפדרציה בה התגוררה כמות גדולה של מתיישבים לבנים, הייתה הכוח המוביל של המדינה הפדרלית החדשה. הפדרציה נכשלה בניסיונותיה להכות שורש בקרקע ופורקה בשנת 1963, כעשר שנים בלבד לאחר הקמתה. פירוק זה אירע, בין השאר, עקב תחושת המרמור שחשו השחורים בפדרציה, שהיוו את הרוב המוחלט של תושבי ניאסלנד ורודזיה הצפונית, כלפי שלטון הלבנים הרודזים הדרומיים עליהם. בנוסף, על רקע האצת תהליכי דה-קולוניזציה באפריקה בראשית שנות ה-60, החליטה ממשלת בריטניה שזוהי העת לפירוק מושבותיה ולא לאיחודן. שנות הפדרציה, הביאו את רודזיה הדרומית לידי מעמד בכיר באימפריה, כאשר תושביה הלבנים נהנים מגבולות רחבי ידיים ומהצורך לנהל בעצמם שטחים נרחבים אלו. במקביל, היו שנים אלו תקופת שיא של התעוררות לאומית בקרב האוכלוסייה השחורה של רודזיה הדרומית. תנועה זאת צמחה בעיקר מקרב חוגי האליטה העירונית השחורה של שלהי שנות ה-50. הקבוצה, אשר הטיפה לנוכחות גדולה יותר של השחורים בשורות שלטון המושבה, סבלה מדיכוי פוליטי מצד השלטונות הלבנים, אך מנגד נהנתה מתמיכת רבים מאנשי מפלגת הלייבור בבריטניה.
על רקע מעמדה ההולך וגובר של הלאומיות הלבנה הרודזית אל מול כוונתה של בריטניה לסיים את שליטתה במושבה, ולצד התגברות תביעותיהם של השחורים לקבל חלק רב יותר בשלטון, חשו הלבנים מאוימים יותר ויותר. לפיכך, גברו בקרבם הקולות אשר קראו להתנתקות מבריטניה ולהפיכת רודזיה למדינה עצמאית, בה ינהלו הלבנים את ענייניהם בעצמם ללא התערבות בריטית. עם זאת, העמדה המצדדת בעצמאות רודזית נתקלה בהסתייגות רבה בבריטניה, שם התנגדו להענקת עצמאות לרודזיה כל עוד שולט בה המיעוט הלבן. בבחירות 1962 לראשות ממשלת רודזיה הדרומית ספגה מפלגת השלטון, המפלגה המאוחדת הפדרלית בעלת המצע הליברלי והמתון יחסית, מפלה. במקומה עלתה לשלטון מפלגת החזית הרודזית (RF) אשר דגלה במצע לאומי ושמרני, והביעה תמיכה בגלוי בהכרזת עצמאות מיידית של רודזיה ובהקמה של מדינה ריבונית אשר תישלט על ידי המיעוט הלבן, בדומה למצב העניינים הפוליטי במושבה (ואולי אף בהשראת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה). את המפלגה הנהיגו הפוליטיקאים יוצאי קרבות מלחמת העולם השנייה וינסטון פילד ואיאן סמית. לאחר הבחירות מונה פילד לראשות הממשלה, וסמית שימש כסגנו.
קווים כלליים לדיון.
עמדת בריטניה.
עמדתה של בריטניה בדיון המדיני והמשפטי אשר עתיד היה לתפוס את מרב המקום ביחסים בינה לבין רודזיה הדרומית, התבססה על שני עקרונות עיקריים משלימים: "אין עצמאות לפני שלטון של רוב" (No independence before majority rule) ומכאן בא הצורך במעבר של רודזיה הדרומית ל"שלטון הרוב השחור" (black majority rule). לכן, התנגדה בריטניה לדרישתם של הלבנים ברודזיה הדרומית להענקת עצמאות, כל עוד הם אינם נותנים לשחורים במדינה את החלק היחסי המגיע להם במוסדות השלטון. בריטניה דרשה מהלבנים ברודזיה הדרומית ליישם דמוקרטיה אמיתית ומלאה, ובה "קול אחד, אדם אחד" (One man, one vote), כלומר, מעמד שווה בספר הבוחרים לשחורים וללבנים.
סירובה של ממשלת בריטניה להעניק עצמאות מדינית ללבנים ברודזיה הדרומית נבע גם מסיבות פוליטיות ומדיניות באשר למעמדה של בריטניה בעולם במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. היו אלו הימים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולקראת שיאה של המלחמה הקרה, תקופה בה הגיעו רבים בבריטניה למסקנה כי יש לפתוח בדה-קולוניזציה של האימפריה הבריטית, כלומר בפירוק מושבותיה והקמת מדינות עצמאיות תחתיהן בחסות חבר העמים הבריטי. המשך תמיכתה של בריטניה במושבותיה וההתמהמהות בהענקת העצמאות, גרר פגיעה קשה במעמדה הבינלאומי של בריטניה, אשר החל מכינוס ועידת באנדונג בשנת 1955, החלה לסבול מביקורת נוקבת מצד המדינות הבלתי-מזדהות. באותה התקופה נשלטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות על ידי המדינות הבלתי-מזדהות ומדינות הגוש המזרחי, אשר הקפידו על גינוי נמרץ ומתמשך של הקולוניאליזם האירופאי והאיצו במעצמות אירופה לפרק את האימפריות הקולוניאליות שלהם. בנוסף לדרישות אשר הגיעו מהעולם השלישי והגוש הקומוניסטי להאיץ את הדה-קולוניזציה, גם בעולם המערבי רבו הקוראים לבריטניה לעשות כן. לאחר מלחמת העולם השנייה אימצה ארצות הברית בדומה לברית המועצות קו אנטי קולוניאליסטי באופן אשר התבטא למשל במשבר סואץ בשנת 1956, אז התאחדו שתי מעצמות העל במאבקם הדיפלומטי החריף נגד בריטניה וצרפת, אותן ראו כמעצמות קולוניאליסטיות מיושנות אשר מסרבות להכיר במגבלות התקופה.
בנוסף ללחץ המדיני מצד מדינות העולם השלישי, הגוש המזרחי וארצות הברית, עמדה בריטניה גם בפני קולות הולכים וגוברים לשינוי בתוך חבר העמים הבריטי. ארגון זה, בו הייתה רודזיה הדרומית חברה מן המניין, כלל באותה התקופה חברות עצמאיות רבות מאפריקה, דוגמת קניה וטנזניה, אשר תמכו באופן בולט בארגוני ההתנגדות של השחורים ברודזיה הדרומית. לצד זאת, חוגים ליברליים רבים בבריטניה הביעו את חששם כי חוסר מעש ברודזיה הדרומית, והמשך העמידה מנגד אל מול ביסוס שלטון המיעוט הלבן במדינה, עשוי לדרדר את השטח להקמת משטר אפרטהייד שני ביבשת לצד זה שהיה באותם הימים בדרום אפריקה.
מבחינה מפלגתית, מפלגת הלייבור, אשר שהתה באופוזיציה עד לאוקטובר 1964, הביעה התנגדות חד משמעית להענקת עצמאות לרודזיה הדרומית כל עוד יהיה פירוש הדבר הקמת משטר מיעוט לבן במדינה. עמדה זאת נבעה לפחות כלפי חוץ משיקולים אידאולוגיים ומוסריים, באופן אשר בא לידי ביטוי גם בתמיכתה הגלויה של המפלגה בארגוני ההתנגדות של השחורים. המפלגה הליברלית, אשר החזיקה באותן השנים במספר זעום של מושבים בפרלמנט, החזיקה בעמדות דומות לאלו של הלייבור. לעומת שתי מפלגות אלו, המפלגה השמרנית אשר איבדה את השלטון ללייבור באוקטובר 1964, החזיקה בדרך כלל בעמדות חיוביות יחסית כלפי הלבנים ברודזיה הדרומית. לא זו אף זאת, רבים מחבריה הביעו תמיכה גלויה בממשלת רודזיה. עם זאת, בדומה למצב בשאר המפלגות, גם בקרב שורות המפלגה השמרנית התקבלה העמדה הכללית שגם אם יש לגלות הבנה רבה יותר כלפי המתיישבים הבריטים באפריקה, יש בכל זאת צורך לדבוק במדיניות הדה-קולוניזציה.
עמדת רודזיה.