אף על פי שבמונחים כלליים המזאמה האדומה היא מין אייל קטן למדי, היא נחשבת לגדולה מאוד - יחסית לשאר מיני המזאמה. גובהה בכתפיים: 80-69 ס"מ; אורך ראשה וגופה: 144-70 ס"מ; ומשקלה: 48-16 ק"ג. בסורינאם נמצאו זכרים שחרגו בהרבה מהמידות הממוצעות ומשקלם הגיע לכ-65 ק"ג. הנקבות בדרך כלל זהות בגודלם לזכרים. המורפולוגיה של אייל זה דומה לאיילים קטנים או לצביונים האפריקנים: יש לו גוף עדין ומוצק עם שדרה גמישה וקמורה, כשהמבנה הכללי צר. הרגליים שלו דקיקות וגמישות, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות וגורמות לו להיראות כפוף. מבנה זה נועד לאפשר למזאמה זליגה מהירה לתוך הסבך בעת מנוסה. הזנב הרחב שלו באורך בינוני (15-8 ס"מ), והאוזניים גדולות, רחבות ועגולות. הצוואר קצר בדרך כלל, והראש מוארך ומשולש; קו החרטום בולט מעט על רקע הפנים, והעיניים ממוקמות בתוך שקעים בפנים המוקפים בעצמות בולטות. האף רחב, גדול ועגלגל, הלוע הצר והעיניים בינוניות. הפרסות של המזאמה קצרות וחדות. לנקבות יש ארבע פטמות בדומה לבקר.
הפרווה של המזאמה האדומה קצרה ודקה, ולעיתים קרובות משטח השערות דליל למדי. כפי שמרמז שמה, צבעה של המזאמה הוא בעיקר חום-אדמדם, אולם הסקלה של הצבעים עשויה להיות שונה מפרט לפרט ומאזור גאוגרפי למשנהו: החל מסגלגל-שחרחר לערמוני, ומקפה עד חום בהיר; במקרים מסוימים פרוותה של המזאמה תהיה בגוון כתמתם או אפרפר. הגיוון המרובה בצבעי הפרווה, מקשה מאוד על הזיהוי בין מין זה לבין מינים אחרים. הפרווה נוטה להתכהות באזור הכתף וברגליים, ולהתבהר יותר באזור הצוואר, המותניים והגחון; צדדי הרגליים הפנימים, החזה, והמפשעה, בדרך כלל בצבע צהבהב קרמי או לבן דהוי, וצידו התחתון של הזנב לבן בוהק. צבעו של הראש משתנה בין חום אדמאדאם דהוי בלחיים, לשחרחר או סגלגל באזור החרטום, הפנים והקרקפת. המצח מתאפיין במשטח שיער צפוף וקצוץ הדומה לזה של צביון גמדי או מונטיאק הציצית, וצבעו כהה בדרך כלל. במקרים מסוימים, יש סביב העיניים משקפיים בצבע מוקסין או פשתן שמהם נמשכים זוג פסים בצבע זהה לעבר צידי משטח השיער. הסנטר לבנבן, והאוזניים בהירות; הצד הפנימי שלהן קירח משיער ברובו.
למזאמה האדומה יש זוג קרניים ארוכות יחסית לשאר המינים בסוג (להוציא את המזאמה היוקטנית), ואף על פי שהצורה הייחודית שלהם זהה לשאר המינים בסוג, היא בולטת במיוחד אצל המזאמה האדומה בשל קרניה הארוכות: בניגוד חד ליתר האיילים בעלי הקרניים המסועפות, למזאמה אין כלל סיעופים, והקרן מסכמת בחנית חדה וארוכה (13-10 ס"מ) שמזכירה במעט את קרני הצבי אך נבדלת מהן בשל היותה ישרה כמעט לגמרי. לקרניים הפשוטות הללו יש פוטנציאל קטלני ביותר בדומה לדקירה של מחט, ואין זה נדיר לראות מזאמות מסתובבות עם צלקות או פצעי דקירות עמוקים. במקרים נדירים למדי (בעיקר אצל זכרים מבוגרים), הקרן עשויה להתפצל לסיעוף אחד או שניים. הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכר לנקבה בא לידי ביטוי רק בכך שהנקבות הן חסרות קרניים. בדומה לאיילים טרופיים אחרים, המזאמה אינה משירה את קרניה באופן סדיר, ולעיתים קרובות הקרן מחזיקה מעמד למעלה משנה.
תפוצה ובית גידול.
כפי שמרמז שמה המדעי ("אמריקנית") המזאמה האדומה מאכלסת אזור משמעותי ביבשת אמריקה הדרומית. טווח התפוצה שלה כולל את כל השטח של קולומביה, ונצואלה, גויאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם, פרגוואי ואקוודור, מרבית ברזיל, מחצית משטחן של בוליביה ופרו, ואזורים קטנים יחסית בצפון ארגנטינה. המדינות היחידות ביבשת זאת שבהן המזאמה האדומה נעדרת הן אורוגוואי וצ'ילה. זוהי המזאמה היחידה שמצויה באי טרינידד ברפובליקה של טרינידד וטובגו, ובעבר הייתה מצויה גם על האי טובגו עד שהוכחדה משם עקב ציד.
המזאמה האדומה חיה בעיקר ביערות טרופיים צפופים עם חופה סגורה כדוגמת יער האמזונאס, והיא מעדיפה אקלים לח או יבש אך גשום. עם זאת, ניתן למצוא אותה גם בסוואנות טרופיות דוגמת הסראדו בברזיל. היא נוטה להישאר בקרבת ביצות, נהרות ונחלים אשר לאורך שפתם יש כיסוי צפוף של צמחייה, ומאכלס אזורים הרריים עד גבהים של 5,000 מטר מעל פני הים בצפון הרי האנדים.
היא נעדרת ממישורי הפמפס בדרום ממדבר אטקמה במערב ומהקאטינגס בעלת הצמחייה המדברית במזרח. ממדי הגוף הקטנים יחסית שלה, מאפשרים למזאמה לנוע בקלות במים ובצמחייה צפופה ולהיטמע היטב בסביבה ולהפוך לבלתי נראית עבור הטורפים. בשעות הלילה, המזאמה יוצאת לשיחור מזון גם בקצוות היער, בשדות ומטעים חקלאיים ואפילו בגינות. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר 500 עד 6,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
פעילות ומערכת חברתית.
מעט מאוד ידוע על הפעילות של המזאמה האדומה בשל האופי הביישן שלה. על פי הספרות המדעית, המזאמה האדומה עשויה להיות פעילה בכל שעות היממה, אך בפעילות לילית יש יתרון בשל היותה מחוץ לטווח הראיה של טורפים וציידים. באופן כללי, המזאמה היא פעילת יום המבלה את רוב זמנה בחיפוש אחר מזון ביערות העבותים, אולם בשעות השחר ובין הערביים הוא עשוי לגשת לבלות יותר באזורי שיחים נמוכים. עם הזריחה, המזאמה חוזרת לשטח הביתי שלה. באזורים מסוימים כמו באי טרינידד שבה המזאמה נרדפת בכבדות, היא פעילת לילה ונדיר לראותה ביום.
המזאמה האדומה היא אייל טריטוריאלי; היא נוהגת לסמן את שטחה באמצעות חותמי ריח שונים (ראה בהמשך), אך הדבר משתנה בין הזכרים לנקבות: הזכרים נוהגים לסמן את כל שטחם ובמיוחד את הגבולות, בעוד שהנקבות יסמנו רק את תחום הליבה של הטריטוריה. היקף החפיפה בין הטריטוריות משתנה בין מבוגרים לצעירים ובין זכרים לנקבות. הזכרים כמעט ואינם סובלים חפיפה לשטח של זכר אחר ובדרך כלל חפיפה ממוצעת תהיה כ-2% בלבד מהטריטוריה. הדבר נובע מהתוקפנות שלהם אחד כלפי השני במהלך היחום של הנקבות אשר עשוי להתרחש לאורך השנה ללא עונה קבועה. אצל הנקבות לעומת זאת, תיתכן חפיפה של 20% בתחומי הליבה, וחפיפה בהיקף של 43% בשאר הטריטוריה.
שטחו של זכר אחד עשוי לחפוף לשטחם של מספר נקבות, אולם לאף אחד מהצדדים לא יהיה בעיה בכך. המזאמה האדומה היא מין יחידאי בדרך כלל. מחקר אחד שתיעד מזאמות, מצא שב-73% מהתצפיות המזאמה נצפתה בגפה, ב-22% מהתצפיות היא נצפתה עם בן זוג, ורק ב-3% מהתצפיות היא נצפה בשלשות. במקרים נדירים יותר היא עשויה ללקט מזון בקבוצה של 4 פרטים למשך זמן קצר.
תקשורת וטורפים.
חוש הריח הוא דפוס התקשורת העיקרי המשמש את המזאמה האדומה וחיוני במיוחד לקיומה. את חותמי הריח שלה אשר נועדו לאותת למזאמות אחרות על נוכחותה באזור היא משאירה באמצעות הטלת שתן וצואה גירוד קליפת העצים על ידי השיניים ושפשוף המצח על קליפות העצים. הזכרים נעזרים גם בקרניהם כדי לשפשף את הצמחייה בקרבתם. הריח של המזאמה נועד כדי לקבוע את הגבולות הטריטוריאליים שלה. תקשורת ווקאלית נעשית לעיתים רחוקות בשל האופי הביישן שלה, אך בשעות הסכנה היא משמיעה שריקות חדות.
טורפיה העיקריים של המזאמה הם יגוארים, פומות, סמורי טאירה, נשרון מלכותי, עיט ההרפיה וטורפים קרקעיים אחרים. בטרינידד, המזאמה האדומה מאוימת בעיקר על ידי האוצלוט ודורסי יום גדולים. בשל מבנה גופן הקומפקטי והזריזות שלהן, המזאמות מסוגלות להיעלם בנקל בסבך. שיטת ההתחמקות שלהם מטורפים תלויה במקום עמידתם: בעומק היער, המזאמה תקפא תחילה על מקומה בתקוה שהטורף לא ישים לב אליה, והיא תימלט בהקדם האפשרי לכיסי סבך גדולים שם תתחבא עד יעבור זעם.
חסרונה של המזאמה הוא הסיבולת הנמוכה שלה; היא אינה מסוגלת לרוץ לטווח רחוק, וכלב בית ממוצע מוסגל לעקוף אותה. בשל כך, כאשר היא נאלצת לרוץ, היא תעצור אחת למספר שניות כדי לבדוק האם הסכנה חלפה, או שתנסה שוב ושוב לנקוט בזינוק, הקפאה והסתתרות כדי לבלבל את הטורף. הפרווה האדמדמה-חומה שלה מספקת לה הסוואה מעולה ביער הצפוף. בסמיכות למקורות מים, המזאמה תשמש בכישורי השחייה היוצאי דופן שלה כדי להתחמק מרודפיה, והיא מסוגלת לחצות נהרות רחבים או לצעוד בהם למרחקים של 300 מטרים.
תזונה.
המזאמה האדומה נוהגת לשחר למזון מתחת לצמחים פורחים או לעצים. התזונה שלה מורכבת בעיקר מדשא, שורשים ירוקים, ניצנים, פרחים, עלים, פירות וזרעים, והיא ידועה כמזיקה משמעותית לגידולים חקלאיים כמו דגנים, שעועית, תירס וגפנים. ביערות הגשם, 80% מתזונתה מבוססת על פירות. בטרינידד וטובגו היא נצפתה מלקטת פטריות בעונת הגשמים. מחקר משנת 2004, מצא שהמזאמה האדומה מסתמכת בגויאנה הצרפתית בעיקר על פירות העשירים בחומרים מזינים, בעוד שבקיץ (בין יוני לספטמבר) היא משנה את תזונתה בקיצוניות ומעכלת מזונות צמחיים המכילים סיבים רבים. במקרים של מחסור מזון, היא עשויה לאכול גם פקעות, קליפות, אגוזים וחולייתנים קטנטנים.
למזאמה יש מערכת עיכול מורכבת המאפשרת להם לעכל סוגים רבים של מזונות צמחיים באמצעות חיידקים סימביוטיים. כדי לנצל את המקסימום של הערך התזונתי של הצמחייה, המזאמה האדומה מעלה גירה עד שהמזון נטחן היטב. ניתן לראותה מעלה גירה בעיקר בשעות המנוחה. למזאמה האדומה וליתר קרובותיה, יש חשיבות אקולוגית רבה ליערות הטרופיים; היא מפיצה באמצעות צואתה זרעים של עשרות מיני צמחים, וחלקם עשויים להיות בסכנת הכחדה לולא המזאמה.
מחזור חיים.
אף על פי שאין למזאמה עונת רבייה קבועה בדומה ליונקים החיים באזורים טרופיים, מכל מקום, יש שיא לידות מינואר עד אפריל ומיולי עד ספטמבר. נקבת המזאמה היא מונגומית; הזכר לעומת זאת עשוי להתרבות עם נקבות נוספות החולפות בשטחו. המאבק בין הזכרים הוא בעיקר על השליטה בנקבות, והקרבות כוללים דקירות ונשיכות.