טרם פלישת גרמניה לנורווגיה, ניסה וידקון קוויזלינג, מנהיג המפלגה הפשיסטית הנורווגית ("ההתכנסות הלאומית") ב-14 וב-18 בדצמבר 1939 לשכנע את אדולף היטלר להקים ממשלה בתמיכה הכובשים הגרמניים. למרות שהיטלר לא הסכים לרעיון, הוא הורה להכין תוכניות לפלישה גרמנית למדינה. לפיכך, ביום הראשון של הפלישה הגרמנית, קוויזלינג פרץ מיוזמתו לאולפני NRK באוסלו בשעה 19:30 והצהיר על עצמו כראש הממשלה והורה לעצור את כל ההתנגדות הצבאית באחת. הדבר לא מצא חן בעיני השלטונות הגרמניים, אשר רצו בתחילה שממשלת המלך תישאר בתפקידה. אף על פי כן, כאשר התברר כי הפרלמנט הנורווגי לא יוותר, הגרמנים לא איחרו להכיר בקוויזלינג, ודרשו מהמלך למנותו לראש ממשלה ולהשיב את ממשלתו לאוסלו, ובכך בעצם לתת אישור משפטי לפלישה הגרמנית.
כאשר הציג שגריר גרמניה בנורווגיה, קורט בראואר, את התביעות הגרמניות בפני ממשלתו של הוקון השביעי, המלך סירב והגרמנים הגיבו בהפצצה על הכפר בו שכן המלך, שמצידו הצליח להימלט כאשר צליל המטוסים נשמע, והיה ביער סמוך והתבונן בכפר נהרס. הדבר הוביל את ממשלת נורווגיה שהייתה עמו לייעץ לו פה אחד שלא למנות ממשלה מטעם קוויזלינג. כאשר הגרמנים הבינו שמפלגתו של קוויזלינג לא הצליחה לייצר תמיכה משמעותית, וזה נדחף הצידה במהרה. הגרמנים מינו מועצה מנהלית ב-15 באפריל בראשות אינגולף אלסטר כריסטנסן על מנת שתנהל את התחומים שעתידים היו להיכבש. המועצה בוטלה ב-20 בספטמבר 1940, כאשר הרייכסקומיסר יוזף טרבובן, השתלט על המדינה ויצר קבינט משלו. טרבובן ניסה לנהל משא ומתן עם יתר חברי הפרלמנט על מנת שיעניקו לנאצים מראית עין של לגיטימציה, אולם המשא ומתן עמם נכשל.
כתוצאה מכך, קוויזלינג שב להנהיג את המדינה ב-20 בפברואר 1942, למרות שטרבובן שמר את הזכות הבלעדית להשתמש באלימות ככלי פוליטי ועשה זאת בכמה הזדמנויות (למשל על ידי הטלת משטר צבאי בטרונדהיים וציוו על הריסת הכפר טלבג). קוויזלינג האמין כי על ידי הבטחת יציבות כלכלית יוכל לתווך בין החברה האזרחית הנורווגית לבין הכובשים הגרמנים ומפלגתו החלה אט אט לזכות באמון האוכלוסייה הנורווגית.
נורווגיה הייתה המדינה המבוצרת ביותר במלחמה: כמה מאות אלפי חיילים גרמנים הוצבו בנורווגיה, והיחס בין הכוחות הכובשים לבין האוכלוסייה היה של חייל גרמני אחד לכל שמונה נורווגים. רוב החיילים הגרמנים ראו עצמם בני מזל, בהשוואה לאלו שלחמו בחזית המזרחית.
במהלך המלחמה היו כ-6,000 אנשי אס אס בנורווגיה בפיקודו של אוברגרופנפירר (דרגה בכירה באס אס, מקבילה לגנרל-לוטננט בכוחות היבשה) וילהלם רדיס. רוב החיילים הללו היו תחת סמכותו של הוואפן אס אס.
ספינת הקרב הגרמנית טירפיץ הוצבה בנורווגיה במשך רוב המלחמה.
השלכות כלכליות.
ההשלכות הכלכליות של המלחמה בנורווגיה היו חמורות. נורווגיה איבדה את כל שותפות הסחר המרכזיות שלה כאשר נכבשה. גרמניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית, אולם לא יכלה לפצות על אובדן שותפות הסחר הישנות. למרות שכושר הייצור לא השתנה במהלך המלחמה, השלטונות הגרמניים החרימו את רוב התוצרים של התעשייה וכתוצאה מכך רק 43% מהתוצרת הייתה זמינה באופן חופשי.
יחד עם הירידה הכוללת בפריון, הנורווגים נקלעו במהירות למחסור של מוצרי יסוד, כולל מזון והייתה סכנת רעב. הנורווגים החלו להצמיח גידולים משלהם ושמרו על בעלי חיים משלהם. בפארקים חולקו בין התושבים מוצרי מזון שונים, והשוק השחור סיפק זרם של סחורות. הנורווגים גם החלו להשתמש בתחליפים לדלק, קפה, תה וטבק, ודיג וציד הפכו נפוצים יותר.
השואה בנורווגיה.
עם כיבוש נורווגיה חיו במדינה 2,173 יהודים. לפחות 775 מהם נעצרו ו/או גורשו. 742 מהם נשלחו למחנות ריכוז, 23 מהם מתו בעקבות ביצוע רצח ללא משפט והתאבדות; סך כל הנרצחים היהודים בנורווגיה היה 756 לפחות, 230 משקי בית מלאים. אלו שניצלו ברחו מהמדינה בעיקר לשוודיה ואחרים הצליחו לברוח לבריטניה.
קבלה ושיתוף פעולה.
בקרב האוכלוסייה בנורווגיה מעטים היו משתפי הפעולה עם מפלגת "ההתכנסות הלאומית" של וידקון קוויזלינג. משתף פעולה מרכזי וידוע לשמצה היה הנרי אוליבר רינן, מנהיג קבוצה של מלשינים שהצליחה לחדור למחתרת הנורווגית ללכוד ולהרוג רבים מחבריה.
משתפי פעולה אחרים היו מה-STAPO, כוח משטרה שפעל באופן עצמאי, בנפרד מהמשטרה הרגילה. לכוח היה קשר הדוק למשטר קוויזלינג ואף לגרמנים.
יתר על כן, כ-15,000 נורווגים התנדבו לשירות קרבי בצד הנאצי; 6,000 נשלחו לפעולה כחלק מה-SS הגרמני, רובם נשלחו לחזית המזרחית.
המחתרת הנורווגית.
המחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה החלה לפעול מעת המערכה בנורווגיה באפריל 1940 וסיימה את פעילותה ב-1945, עם כניעתה של גרמניה הנאצית.
פעילותה של המחתרת הנורווגית התנהלה במספר מישורים: היא הצהירה על הלגיטימיות של הממשלה הגולה של נורווגיה ועל חוסר הלגיטימיות של משטר קוויזלינג הפרו-נאצי ושל שלטונו של יוזף טרבובן, הקומיסר הנאצי בנורווגיה; היא הגנה על דרום נורווגיה, ללא הצלחה אמנם, אך לפחות הצליחה לאפשר את בריחתה של ממשלת נורווגיה לגלות; והיא התנגדה בנשק, בפעולות חבלה, פשיטות קומנדו ופעולות של אי ציות אזרחי.
בפעולות המחתרת נהרגו 1,433 לוחמי מחתרת, מהן 255 נשים.
תגובת הגרמנים.
אחד ממעשי התגובה של הגרמנים לפעילות המחתרת הייתה השמדת הכפר טלאווג ושליחת תושביו לזקסנהאוזן, שם מתו כמעט מחציתם, במעשה שהושווה למעשי הטבח באורדור-סור-גלאן ובלידיצה.
תוכנית האטום הגרמנית.
בריוקאן שבנורווגיה קיים מפעל לייצור חשמל ומים כבדים. במהלך מלחמת העולם השנייה השתלט הצבא הגרמני על המפעל וייצר בו מים כבדים - רכיב חובה לייצור נשק גרעיני. במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה גרמניה בראשותו של אדולף היטלר להשיג את הנשק הגרעיני בטרם ישיגוהו בעלות הברית.
המחתרת הנורווגית, שפעלה כנגד הגרמנים, סייעה לבעלות הברית לפוצץ את המפעל ובכך פגעה קשות בהליכי פיתוח האטום הגרמניים. בהמשך הם גם הטביעו באגם טינסיון את המעבורת שנשאה מים כבדים, מעבורת שהנאצים חילצו וניסו להשיט בדרך לגרמניה. בכך הצליחה המחתרת הנורווגית לסכל את תוכנית הגרעין המאיימת של גרמניה הנאצית ולסייע לתבוסת גרמניה במלחמה כולה.
כוחות נורווגיים גולים.
כ-80,000 נורווגים ברחו מהמדינה במהלך המלחמה; מלבד כוחות פוליטיים וצבאיים הם כללו אינטלקטואלים כגון סיגריד אונדסט. לאחר הכיבוש המשיך הפרלמנט הנורווגי לפעול בבריטניה. רוב הגולים באו מרצון לשרת אצל בעלות הברית ועד סוף המלחמה כוחות אלו כללו 28,000 חוגרים ונשים.
ביוני 1940, כלל הצי המלכותי הנורווגי 13 אניות מלחמה ו-5 מטוסים, לרבות 500 מכוח האדם שלו עברו לבריטניה עקב הכיבוש. לאורך כל המלחמה, 118 ספינות שירתו בצי הנורווגי המלכותי, כאשר 58 מהן היו בשימוש פעיל עד סוף המלחמה. עד סוף המלחמה איבד הצי 27 ספינות ו-650 גברים.
חיל אוויר.
על מנת לפתח ולאמן את חיל האוויר המלכותי הנורווגי, הוקם מחנה האימונים "נורווגיה הקטנה" בטורונטו, באונטריו שבקנדה, ב-10 בנובמבר 1940. עם זאת, חיל האוויר הנורווגי המלכותי נוסד כענף נפרד מהצבא רק ב-10 בנובמבר 1944.
חיל האוויר הפעיל ארבע טייסות בתמיכת בעלות הברית:
מספר מתנדבים נורווגיים שירתו גם ביחידות חיל האוויר המלכותי הבריטי. עד סוף מלחמת העולם השנייה כלל חיל האוויר הנורווגי 2,700 איש ואיבד 228.
צבא.
מתוך כל הכוחות הנורווגיים הגדולים, קיבל הצבא את העדיפות הנמוכה ביותר; גודלו לא עלה מעולם על 4,000 חיילים. בעקבות הרפורמה הארגונית האחרונה ב-1942, כלל הצבא את היחידות הבאות:
שחרור.
מלחמת לפלנד, ההתקדמות הסובייטית, הנסיגה הגרמנית.
עם תחילת הנסיגה הגרמנית מלפלנד שבפינלנד, התוכנית הגרמנית הראשונית הייתה לשמור על מוקשים חיוניים סביב פטאסמו בצפון הרחוק שהוגן על ידי הקורפוס ההררי נורווגיה בפיקוד הגנרל פרדיננד יודל, אולם האירועים בחזית הובילו את האובר קומנדו של הוורמכאט להיערך בעמדות הגנה חדשות סביב לינגן וסקיבוטן - פעולה חדשה אשר נקראה "מבצע האור הצפוני" (Nordlicht) אשר הייתה פעולה לוגיסטית גדולה בהיקפה.
בתחילת אוקטובר 1944, כ-53,000 גברים מדיביזיית ההרים הגרמנית ה-19 עדיין היו כ-72 ק"מ בעומק רוסיה, לאורך נהר הליצה וצוואר חצי האי ריבאצ'י. התוכנית עבורם הייתה להגיע ללקסלב בנורווגיה, כ-260 ק"מ מערבה, עד 15 בנובמבר. ב-7 באוקטובר הצבא הסובייטי ה-14 והצי הצפוני, שמנו כ-133,500 חיילים תחת פיקוד הפילדמרשל קיריל מרטסקוב, תקפו את הנקודה החלשה ביותר בקו הגרמני, הצומת בין דיוויזיות ההר השנייה והשישית.
חיל הים הסובייטי ערך גם נחיתה אמפיבית ממערב לריבאצ'י, וכך איגף את הגרמנים. הגנרל יודל, שחשש לכיתור כוחותיו, הורה לדיוויזיית ההרים ה-19 לשוב לנורווגיה. הכוח הגיע לקירקנס עד 20 באוקטובר. הפיקוד העליון הגרמני הורה לרנדוליץ להחזיק את הסובייטים במפרץ, למען הצלת אספקה חיונית של 122,000 טון. כעבור חמישה ימים, כאשר הצבא הגרמני התכונן לנסיגה, ניצלו רק כ-41,000 טון.
כתוצאה ממדיניות האדמה החרוכה הגרמנית, קירקנס הושמדה כמעט כליל על ידי הגרמנים טרם נסיגתם; העיר הוצתה, מתקני הנמל והמשרדים פוצצו ולמעט כמה בתים קטנים, רוב העיר נהרסה. אירוע זה חזר על עצמו בכל רחבי פינמרק. הגרמנים היו נחושים בדעתם שלא להשאיר שום דבר בעל ערך לסובייטים; עדות לכך היא ההוראה של היטלר לרנדוליץ לעזוב את האזור כשהוא ריק מאנשים, מחסה ואספקה. 43,000 איש מילאו את ההוראה ואילו אלו שסירבו אולצו לעזוב את בתיהם. אולם ההערכה היא שכ-24,000 איש נותרו במזרח-פינמרק עד סוף נובמבר וחיכו לעזיבת הגרמנים.