סיפור זה מסתיים בציון העובדה ש"לְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ". יש המפרשים את הפסוק כאילו ביום מותה ילדה ילד, אם כי ברשימת נשות דוד וילדיהן היא אינה מוזכרת כלל. כן מוזכרים במקום אחר חמשת ילדיה לעדריאל בן-ברזלי המחולתי, אשר דוד מסגיר לידי הגבעונים אבל ככל הנראה, הכוונה היא לילדי אחותה מרב, שכן היא שנישאה לעדריאל, ולא מיכל.
סיפור אהבת מיכל הוא סיפור אהבה טראגי. על פי הכתוב: "וַתֶּאֱהַב מִיכַל בַּת שָׁאוּל אֶת דָּוִד וַיַּגִּדוּ לְשָׁאוּל וַיִּשַׁר הַדָּבָר בְּעֵינָיו". אולם האירוניה בכך היא, שהדבר ישר בעיני שאול (כלומר מקבל את אישורו) לא מפני שהוא מקבל ברצון את אהבת בתו, אלא כיוון שברצונו לנצל אהבתה כדרך לא ישרה לחיסול דוד: "וַיֹּאמֶר שָׁאוּל אֶתְּנֶנָּה לּוֹ וּתְהִי לוֹ לְמוֹקֵשׁ וּתְהִי בוֹ יַד פְּלִשְׁתִּים".
מיכל קרועה בין אביה הרודף אחרי אהובה לבין דוד שמילטה במו ידיה מאביה; כי היא ויתרה על אהבת אביה כדי להיות עם בעלה; כי בעלה - הנרדף על ידי אביה - לא שהה כמעט במחיצתה. עם זאת, כאשר מת שאול ואבנר בן נר פתח במשא ומתן עם דוד, דרש דוד דרישה אחת ויחידה: .
מיכל היא הדמות הנשית היחידה במקרא שמיוחסת לה באופן מפורש אהבה כלפי בן זוגה - .
לפי מסורת תלמודית מיכל הניחה תפילין. האר"י מסביר זאת (על פי הקבלה) בכך שהייתה לה נשמה מעלמא דדכורא (=נשמה מעולם הזכרים), מה שקשור אולי לכך שלא היו לה ילדים (כמפורט למעלה).
בתרבות.
הסצנה בה מיכל בזה לדוד בהעלות ארון הקודש ירושלימה היוותה השראה ליצירות אומנות כמו ציורו של הצייר האיטלקי פראנצ'סקו דה-רוסי סאלוייאטו.
בינואר 1941, עלה בתיאטרון הבימה המחזה מיכל בת שאול מאת אהרן אשמן. היה זה המחזה התנ"כי המקורי הראשון שהוצג בתיאטרון זה. מיכל בת שאול הוא גם שמה של טרילוגיית מחזות מקראית העוסקת בחיי מיכל מאת אשמן.
שירה של רחל המשוררת, מיכל מקשר בין הסיפור המקראי על מיכל לחייה של המשוררת עצמה. במוטו השיר מצוטטים שני פסוקים המתארים את הסתירה באהבתה של מיכל לדוד - (; ).
יצירת תרבות מפורסמת אודות מיכל בת-שאול הוא שירה של נעמי שמר "למה צחקה מיכל" שהושר על ידי הגשש החיוור.
הספר "מלכים ג" של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008, מספר על תקופת שלטונם של שאול ובניו, דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים ובהן מיכל, שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
האריה, המכשפה וארון הבגדים
האריה, המכשפה וארון הבגדים הוא ספר ילדים, הראשון שנכתב בסדרת הספרים "דברי ימי נרניה", מאת הסופר קלייב סטייפלס לואיס. הספר, המשתייך לסוגת הפנטזיה, נכתב בשנת 1950. מבחינה כרונולוגית, הספר משתבץ שני בסדרה, לאחר "אחיינו של הקוסם". זהו הספר המפורסם ביותר בסדרה.
הספר תורגם לעברית לראשונה בשנת 1961 על ידי שושנה וידל בהוצאת "מחברות לספרות", ולאחר מכן תורגם על ידי נורית גולן בהוצאת "זמורה-ביתן" (ספרי מרגנית). הספר מעוטר באיורים המקוריים מאת פולין ביינס. חלק מספרי הסדרה יצאו במהדורה מנוקדת.
הספר עובד לטלוויזיה, לרדיו, לקולנוע והומחז. בשנת 2005 יצא לאקרנים בהפקת חברת וולט דיסני , בתיאום עם נושא הספר.
עלילה.
פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי עוברים להתגורר באחוזה כפרית בזמן ההפצצות הגרמניות על לונדון בימי מלחמת העולם השנייה. במהלך שיטוטיהם בביתו של הפרופסור (דיגורי), הם מוצאים מעבר דרך ארון בגדים אל עולם אחר, עולם בו יש קסם, יצורים מיתולוגיים (כגון פאונים, נימפות, קנטאורים וענקים) וחיות מדברות. בעולם שורר חורף נצחי בהשפעתה של מכשפה, וחג המולד אף פעם לא מגיע. אופן הגעתה של המכשפה אינו נדון בספר זה, ומתואר בספר "אחיינו של הקוסם". האחים מגלים כי נועד להם תפקיד מרכזי בהיסטוריה של נרניה, לפי אגדותיה, המספרות על שני בני אדם ושתי בנות חווה - שיגרשו את המכשפה וימלכו על נרניה שנים רבות, בטירת קייר פרבל, שם מחכים עבורם ארבעה כיסאות מלכות.
מסרים חינוכיים.
הסיפור מציג את מערכת היחסים המורכבת בין ארבעת האחים, ובין היתר את השפעתם של יחסי אחים קלוקלים על תפקודם, וכן מספר מקבילות לסיפורי הברית החדשה.
בתחילת הספר אדמונד מעדיף את התענוג באכילת רחת לוקום של מלכת השלג בתמורה ל"מכירת" אחיו ואחיותיו. המקבילה הנוצרית של סיפור זה הוא מכירת ישו על ידי יהודה איש קריות לרומאים בתמורה לשלושים שקלי כסף. בנוסף, ניתן להקביל את רדיפת מלכת השלג אחר האחים בנרניה לסיפור של טבח החפים מפשע ובכך בעצם להקביל את מלכת השלג להורדוס.
אסלן, האריה, הוא הגואל, בנו של האל, אשר נעדר לפרקי זמן ממושכים מנרניה. בהיעדרו, הולכת ונחלשת אמונתם של בני עמו באסלן, בקיומו ובכוחו. אסלן מקריב עצמו ונעקד על שולחן האבן (המקביל לצלב), על מנת לגאול ממוות את הנער אדמונד. בכך הוא שובר את הכישוף ולאחר מכן קם לתחייה, ועוזב שוב לאחר השלמת משימתו. דבר זה מקביל למעשהו של ישו על-פי המסורת הנוצרית, שהוקרב על הצלב כדי לתת לבני-האדם הזדמנות להיגאל מן החטא הקדמון של אדם וחווה באמצעות טבילה ואמונה בו, ולאחר-מכן קם לתחייה.
כאשר הוא מחליט להפגין את כוחו, שאגתו מזכירה גם לאלו ששכחוהו כי הוא האל האמיתי. הוא בוחן כליות ולב, ולא ניתן לשקר לו. כמו ישו, אשר לפי הנצרות בכוחו לרפא חולים כבמעשה נס, גם אסלן עושה ניסים - נשיפתו משיבה לחיים את היצורים שהמכשפה הפכה לפסלי אבן.
לאחר הריגתו של אסלן על שולחן האבן, לוסי וסוזן נשארות כדי לבכות על גופתו. בברית החדשה, מריה אם ישו ומריה מגדלנה נשארות כדי להוריד את גופת הצלוב ולבכות עליו.
ליאז'
בורביסטה
בּוּרבּיסטה (Burebista) היה הגדול במלכי דאקיה והנהיג אותה בין השנים 70 לפני הספירה עד 44 לפני הספירה.
ביוגרפיה.
בורביסטה איחד את האוכלוסייה התראקית (הדאקים הם תראקים צפוניים) שבין הרצ'יניקה (Hercinica בחבל מורבייה בימינו) במערב, נהר הבוג הדרומי במזרח, הרי הקרפטים הצפוניים ודיוניסופוליסין (Dionysopolisin) בדרום. הוא בחר לו כבירה ישוב בשם ארג'דאבה (Argedava) או סארג'דאבה (Sargedava) שנמצא באזור קוסטשטי בהרי אורשטיה (Orastie). המקום הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
השם האמיתי של המלך אבד במהלך העיתים והוא מוזכר על ידי סופרים יווניים בשם Bu-ere-bu-ist-as שמשמעותו היא: זה שאיננו.
המרכז הרוחני של הממלכה נקרא על ידי סטראבון בשם קאגאיון (Kagaion) (ההר הקדוש) ומקומו היה כנראה אי שם באזור הרי בוצ'ג'י (Bucegi).
הפרוקונסול של הפרובינקיה מקדוניה, וארו לוקולוס כבש, במהלך מלחמת מיתרדטס השנייה, ערים יוניות בחוף המערבי של הים השחור עד אפולוניה ועד הדלתה של הדנובה. התושבים היונים של הערים הכבושות ביקשו את עזרתו של בורביסטה. הוא ניצח חיל רומאי בהנהגתו של אנטוניוס היברידה (Antonius Hybrida) והערים היוניות טומיס (Tomis), קאלאטיס (Calatis), דיוניסופוליס (Dionysopolis) ואפולוניה (Apolonia) הסכימו להיות חלק מממלכתו של בורביסטה, כדי לזכות בהגנתו.
בורביסטה המשיך בפעולותיו הצבאיות באזור, כבש את אליובריקס (Aliobrix) (בדרום בסרביה, היום באוקראינה), טיראס (Tyras) ואודסה (Odessas).
בשנת 58 יוליוס קיסר לטש עיניים אל ממלכתו, אך יצא בסוף למלחמה בגאלים.
בשנת 48 לפני הספירה, התערב בורביסטה בפוליטיקה הפנימית של האימפריה הרומית והתייצב כבן ברית של פומפיוס במחלוקת עם יוליוס קיסר. לאחר שלוש שנים ניצח קיסר את יריבו ושלח לגיונות להעניש את בורביסטה. ב-15 במרץ 44 לפנה"ס, לפני הקרב המכריע, נרצח קיסר בסנאט. זמן לא רב לאחר מכן מת גם בורביסטה בנסיבות לא ידועות.
רפאל (מלאך)
רפאל הוא שמו של מלאך בדת היהודית, הנוצרית והאסלאמית. ומקורה כפי הנראה הוא בקבלה היהודית. משמעות השם בעברית היא "האל ירפא".
ביהדות.
רפאל הוא אחד מארבעת המלאכים העומדים לפני כיסא הכבוד ותפקידם להשגיח ולשמור על ארבע כנפות הארץ (גבריאל, מיכאל, רפאל ואוריאל).
לפי האמונה היהודית זהו מלאך הממונה על הרפואה. לפי מסורת חז"ל, רפאל היה אחד משלושת המלאכים שבאו לבקר את אברהם, והוא המלאך שריפא את אברהם אבינו לאחר שנימול.
בתנ"ך עצמו אין בדרך כלל אזכור מפורש של שמות המלאכים. כבר בזמנם של חז"ל, עלתה הטענה, למשל על ידי האמורא רבי שמעון בן לקיש, כי שמות המלאכים הם שמות באכדית ובבלית, שהובאו לארץ ישראל עם חזרתם של גולי בבל. חוקרים וארכאולוגים מודרניים נוטים להסכים לטענה זאת.
מתוך שבעת המלאכים העיקריים ביהדות, רק שניים מוזכרים בתנ"ך בשמם: גבריאל, ומיכאל. חמשת המלאכים העיקריים הנוספים (רפאל, אוריאל, רגואל, שריאל, ירחמיאל) מוזכרים החל מהמאה השנייה לספירה, בספר חנוך ב', וכן במדרשים.
בנצרות.
המיתולוגיה הנוצרית מקבלת את יכולות הריפוי המיוחדות למלאך רפאל, ואף כאן הוא מוכר כמלאך שריפא את אברהם אבינו בשליחות האל. אולם תפקידו במלכות השמיים אינו קשור באופן ישיר לריפוי, אלא לעצם השליחות. המלאך רפאל הוא הממונה על המסעות והשליחויות, והוא השומר על הנוסעים בדרכים.
באסלאם.
גם במיתולוגיה האסלאמית דמות המלאך רפאל משמעותית. רפאל, המכונה בערבית איסראפיל (ﺇﺳﺮﺍﻓﻴﻞ), הוא אחד מארבעת המלאכים המוזכרים בכתבים, ביחד עם המלאכים ג'יבריל (גבריאל), מיכָּאִיל (מיכאל), ואיזְרָעאִיל (עזריאל). בניגוד לשלושת המלאכים האחרים המוזכרים בקוראן עצמו, מוזכר המלאך רפאל/איסראפיל בספרות החדית'.