לקראת סוף המלחמה חלק מהנערות הלוחמות מהאגודה הושארו יחד עם בני ההיטלר יוגנד בשדה הקרב וננטשו להילחם בתור קו ההגנה האחרון.
התפרקות.
לאחר הפסד גרמניה במלחמת העולם השנייה בעלות הברית הטילו סנקציות, ביניהן סנקציה מס' 2 "Kontrollratsgesetz", שהוציאה אל מחוץ לחוק את המפלגה הנאצית, וכל תתי הארגונים, ובמקביל כל רכוש מוסדותיהם הוחרם.
עיצומים נגד איראן
איראן ברבות השנים הייתה, ועודנה נתונה לאמברגו, והוטלו עליה עיצומים כלכליים ובינלאומיים רבים מטעם ממשלות וגופים בינלאומיים.
היסטוריה.
לאחר המהפכה האיראנית.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, ובעיצומו של משבר בני הערובה באיראן, פרסם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, צווים נשיאותיים המטילים סנקציות נגד איראן, אלו הורחבו עד שנת 1997 גם כנגד חברות הסוחרות עם הממשל האיראני. במסגרתן הוקפאו הנכסים של ממשלת איראן והבנק המרכזי שלה בארצות הברית, נאסר סחר וייבוא סחורות עם איראן, נאסר ביצוע פעולות פיננסיות התומכות בהגעה לאיראן או העברת כספים המסייעים לפתח את מקורות האנרגיה (הנפט והגז) של איראן.
בשנת 2006, לאחר שאיראן סירבה להשעות את תוכנית העשרת האורניום, מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את החלטה 1696 במסגרתה הוטלו הסנקציות נגד השקעות נפט, גז, תעשייה פטרוכימית וקשרים עם משמרות המהפכה. בין היתר הוטלו סנקציות על קווי ספנות איראניים וגופי בנקאות וביטוח.
במהלך השנים הסנקציות גבו מחיר קשה מכלכלת איראן ומאזרחיה. מאז 1979 ארצות הברית הובילה מאמצים בינלאומיים על מנת להשפיע על מדיניותה של איראן ולעצור את תוכנית גרעין הצבאית שלה. איראן מאז ומעולם הכחישה טענות אלו וגרסה כי תוכנית הגרעין שלה מיועדת למטרות אזרחיות בלבד כגון ייצור חשמל ופיתוחים רפואיים.
בשנת 1980 ושוב בשנים 1997-1992 הפעילה ארצות הברית הגבלות ועיצומים שונים כלפיי איראן.
הגברת הלחצים סביב הסכם הגרעין.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 ותחילת העשור הבא, תחת ממשלותיהם של בוש ואובמה בארצות הברית ובהמשך בעידוד ממשל נתניהו בישראל, החלו בהדרגה השיחות הדיפלומטיות סביב פיתוח יכולת הגרעין של איראן לתפוס מקום מרכזי יותר בשיח העולמי.
בשנת 2008 הטיל ממשל ארצות הברית מספר סבבים של עיצומים על איראן, אולם אלו לא השפיעו באופן משמעותי על מהלכיה של איראן. בתקופה זו גיבשה איראן תפיסה אסטרטגית לפיה איומי המערב חסרי שיניים של ממש, ושלא סביר שהמערב ינקוט בפעולות בעלות שיאיימו על ממשל איראן באופן רציני. בשנים 2011-2010 הוסיף ממשל אובמה מגבלות על קיום עסקים של חברות אמריקאיות עם גורמים איראנים, אולם אלו לא הועילו כדי לשנות את גישתם של איראן.
כאשר שיחות הגרעין בין איראן למדינות המערב לא נחלו הצלחה, ראו בכך האחרונות חיזוק להמשך הפעלת הסנקציות, זאת על רקע עידודה של ישראל, שאיימה לנקוט בפעולה צבאית אם השיחות הדיפלומטיות לא יבשילו לכדי בלימתה של איראן. במהלך 2012 ארצות הברית הגבירה בהדרגה את הלחץ עם איראן, ובמרץ 2012 הפעילה צעד שנחשב לחריף במיוחד, והוא ניתוק קשריה של מסלקת הכספים הבינלאומית, הסוויפט, עם בנקים איראנים, שהשתמשו בסוויפט כדי לעקוף עיצומים קודמים. הצעד שינה את גישתה של איראן ואילץ אותה לבחון מחדש את האסטרטגיה הדיפלומטית שלה.
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי. כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
ביולי 2015 נחתם הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שצמצם באופן משמעותי את הסנקציות והמגבלות על איראן לעשר שנים לפחות, בתמורה להגבלת תוכנית הגרעין שלה. הסנקציות הקשורות להסכם הוסרו בינואר 2016. עם זאת, הוטלו במקביל עיצומים חדשים על תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן.
בפברואר 2017, בהוראת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הטילה ארצו – לראשונה מאז ההסכם ומכניסתו של טראמפ לתפקיד – סנקציות על 13 גורמים ועוד 12 חברות איראניות. הסנקציות נבעו עקב תרומת איראן "להפצה של כלי נשק להשמדה המונית והקשר שלה לטרור", וכן, בהשפעת ניסוי שיגור של טיל קרקע קרקע בליסטי, ככה"נ מסוג חורמשהר, שהממשל האמריקאי תפס כתוקפני ומתגרה.
ב-13 באוקטובר 2017 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על הטלת סנקציות כנגד גורמי משמרות המהפכה בתחוםתוכנית הגרעין, תוכנית הטילים והטרור.
ב-8 במאי 2018 הודיע טראמפ על פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין עם איראן והטלת סנקציות על איראן. איראן טענה כי סנקציות אלה מנעו סיוע של הצלב האדום הבינלאומי לנפגעי השיטפונות באיראן (2019).
בישראל.
בהיות איראן מדינת אויב של ישראל, על פי החוק הישראלי מוטלות עליה הגבלות בהתאם ל"פקודת המסחר עם האויב" (1939), וכמובהר ב"צו המסחר עם האויב (אויב לצורך הפקודה)" (2011), חוקק בשנת 2012 חוק המאבק בתוכנית הגרעין של איראן, תשע"ב־2012, המרחיב את הסנקציות גם מול גורמים שלישיים, שאינם איראנים או ישראלים המסייעים לאיראן באופנים המפורטים בחוק:
הליגה לנשים גרמניות
זאב וולף בוסקוביץ
מרכוס אליעזר בלוך
יחסי אריתריאה–ישראל
יחסי אריתריאה–ישראל הם יחסי החוץ שבין מדינת אריתריאה ומדינת ישראל. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים במאי 1993, עת קיבלה אריתריאה עצמאות מאתיופיה. לאריתריאה יש שגרירות רשמית בישראל, הממוקמת במגדלי התאומים שברמת גן. לישראל הייתה שגרירות רשמית בעיר אסמרה, בירת אריתריאה, עד שנסגרה ביולי 2022.
קשרי ישראל-אריתריאה הם מורכבים בשל קרבתה של ישראל לאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה, ושיתוף הפעולה עמה נגד הלאומנים האריתראים במשך זמן רב. עם זאת, כיום היחסים בין המדינות נחשבים בדרך כלל כקרובים.
מלחמת העצמאות של אריתריאה.
במהלך רוב מלחמת העצמאות של אריתריאה, סיפקה ישראל תמיכה לאתיופיה. הסיבה לכך היא ראייתה של ישראל את הסכסוך באתיופיה כקשור וכשלוחה של הסכסוך הערבי-ישראלי הרחב. רוב המדינות הערביות תמכו בהפרדה של אריתריאה מאתיופיה. הם ראו את אוכלוסייתה המוסלמית הגדולה למדי (36.5%) כדרך לוודא שהים האדום נשאר בשליטתם. מסיבה זו ישראל כרתה ברית עם ממשלת אתיופיה במטרה לנצל את חופה הארוך של אריתריאה המשתרע על פני 1,080 קילומטרים. כבר בשנות השישים המוקדמות, החלה ישראל לעזור לממשלה האתיופית בקמפיינים שלה נגד החזית לשחרור אריתריאה (ELF). ממשלת אתיופיה הציגה את מרד הלאומנים האריתראים כאיום ערבי על יבשת אפריקה כולה, טיעון ששכנע את הישראלים לקחת את הצד של ממשלת אתיופיה בסכסוך. בנוסף, ראתה ישראל בכוחות המורדים באריתריאה שלוחה של העולם הערבי בגין עובדת היותם נתמכים על ידה, וחששה שאריתריאה העצמאית והפרו-ערבית תחסום שיט ישראלי מלעבור בים האדום. ככל שהמלחמה התפתחה, הסיוע הישראלי לממשלה האתיופית הוגדל. ישראל אימנה כוחות אתיופים שפעלו להתמודד נגד המורדים. ב-1966 הייתה באתיופיה משלחת צבאית ישראלית שמנתה 100 איש, ועד 1967, חיילים אתיופים שאומנו בידי היועצים הישראלים השתלטו על חלק גדול מאריתריאה. לאחר כ-30 שנות מלחמה, בחודש מאי 1991, ממשלת אתיופיה הודחה על ידי החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה).
לאחר קבלת העצמאות.
שלא כמו רוב המדינות הערביות, אריתריאה פיתחה יחסים טובים יחסית עם ישראל זמן קצר לאחר שזכתה בעצמאות בשנת 1993. יחסים אסטרטגיים בין הממשלה החדשה של אריתריאה וישראל הוקמו כאשר נשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי ביקר בישראל לצורך טיפול רפואי. נציג ארצות הברית באסמרה הציע את הרעיון לאחר שמנהיג אריתריאה חלה, ואפוורקי הוטס לישראל במטוס אמריקאי. התרחשויות אלה, יחד עם מאמצים אמריקאים הובילו לפתיחתה של שגרירות ישראל באסמרה ב-15 במרץ 1993, לפני ההכרזה הרשמית על כינון היחסים ב-27 באפריל 1993.
ישנן טענות, בעיקר מצד מדינות ערביות כי שתי המדינות מקיימות קשרים ביטחוניים, ובדצמבר 2012 דווח בארצות הברית כי ישראל מחזיקה בסיסים צבאיים באריתריאה, הכוללים תחנת האזנה על הר אמבה סאווארה ומעגנים באיי דחלק שבים האדום, על אף שמועצת הביטחון של האו"ם הטילה על אריתריאה אמברגו נשק וסנקציות נוספות. בשנים האחרונות הצטננו היחסים בין המדינות, במקביל להרעת הקשרים בין אריתריאה לארצות הברית על רקע תמיכתה של האחרונה באתיופיה.
ביוני 2016 דווח שישראל השלימה את הקמת תחנת ההאזנה על הר אמבה סאווארה, למטרות מעקב אחר פעילות ימית ואווירית בים האדום, בעיקר של גורמים איראניים, וכן שימוש בנמל אריתריאה במצבי חירום. היחסים בין ישראל לאריתראה שוקמו לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין אריתראה לסודאן.
ביולי 2020 מונה איסמעיל חאלדי להיות השגריר הישראלי באריתראה ובכך הפך לשגריר הבדואי המשרת את משרד החוץ הישראלי. עם זאת, אריתריאה מעולם לא אישרה את מינויו, ללא מתן נימוק כלשהו, ועל כן פעל כשגריר לא-תושב מישראל עד שכעבור שנתיים ישראל החליטה לסגור את השגרירות.
באריתריאה הייתה בעבר קהילה יהודית, בעיקר באסמרה הבירה, אך בזמן קבלת עצמאות והקמת היחסי הדיפלומטיים עם ישראל, נותר בה רק יהודי אחד מהקהילה המקורית, סמי כהן.
הסתננות מאריתריאה לישראל.