הפריחה.
מייסד האקדמיה למדעי היהדות בברלין.
ב-1919 ייסד טויבלר את האקדמיה למדעי היהדות בברלין, וניהל אותה עד 1920. בעקבות מכתב שקיבל מזלמה שטרן, שחיברה ספרים על תקופת האבסולוטיזם הנאור בגרמניה, הטיל עליה את מלאכת העריכה של סדרת הספרים שהתכוון לפרסם. הייתה זו סדרת כרכים מקפת תחת הכותר "המדינה הפרוסית והיהודים", כשם ספרו של מקס להמן. שנים אחדות לאחר מכן נישאו השניים. מ-1921 עד 1924 כיהן טויבלר כפרופסור להיסטוריה עתיקה בציריך.
פרופסור לעת העתיקה באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1924 הוזמן אויגן טויבלר לרשת את הקתדרה של דומשבסקי והתמנה לפרופסור מן המניין בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת היידלברג וב-1929 נעשה לחבר האקדמיה של היידלברג. בראשית 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטר יחד עם מרצים יהודים ומומרים נוספים עקב יהדותו והחליט לעזוב את היידלברג.
בשנת 1935 שב טויבלר ללמד כבעברו הרחוק בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
אחרית ימיו.
יחד עם זוגתו ההיסטוריונית סלמה שטרן ברחו לארצות הברית. בבערוב ימיו, בין השנים 1940 ל-1941 היה מרצה להיסטוריה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי. בתקופה זו התמקד במחקרו ובהרצאותיו בפרשנות התנ"ך, בעיקר של ספרי איוב ותהלים, תרגום השבעים והתקופה ההלניסטית. הוא כתב ספר על תולדות ישראל, ממנו נותר חלק ניכר וכתב מאמרים על תולדות יהודי גרמניה בתקופה החדישה. הוא אף כתב מאמרים על "מיכלאנג'לו והנביאים", מאמר על "רמברנדט והיהודים", מחזה על "שמשון ודלילה", מחזה על רמברנדט בשם "הטרגדיה של הגאון" וכן כתב שני רומנים על הטרגדיה שהמיט היטלר על האנושות.
אויגן טויבלר נפטר בסינסינטי בשנת 1953.
ארכיונו הפרטי של טויבלר פתוח לציבור בספריית אוניברסיטת בזל. העמיד תלמידים למכביר, ומהם בולטים יצחק בער ובן-ציון דינור.
שיטת מחקרו.
טויבלר שילב את הראייה האוניברסלית של אדוארד מאייר ביחד עם שיטת החדירה המושגית והמחשבתית של מומזן, בתוספת גישה פילוסופית משלו. הוא ניסה להבין את המדינה הרומית על ידי התבוננות במבניה ובתפקודיה.
התמזג בו השילוב בין מחקר דקדקני ביותר לפי כוונת דברי הטקסט, לבין ניסוח אומנותי של הדברים, הוא תפש את התמונה הגדולה והשלמה ורק אז הסיק מן הכלל אל הפרט. טויבלר היה היסטוריון כללי ותפש את התהליך ההיסטורי בגישה מאחדת, ואת המאורעות כנתונים זה בתוך זה ולא זה בצד זה.
כתב את ספרו החשוב "אימפריום רומנום". את מאמרו על ה"ארכאולוגיה של תוקידידס" פותח טויבלר באבחון הסוגים השונים של פרוזה ומכאן מברר את מגמתו המדינית של הסופר.
במחקריו על העולם העתיק התחקה טויבלר אחר צורתן הגאוגרפית של הארצות ומקומן ביבשת, כמהווים אבן פינה בתפישתו את גורלן ההיסטורי והתפתחותן.
בשנים 1931 עד 1932 ערכה האקדמיה בהיידלברג דו"ח חפירות על לצורך בסיס לראשית רומא. טויבלר פותח את הדו"ח בתיאור המבנה החיצוני של היישוב הבודד, בצורות הבניינים, הרחובות וצורתם, מיקומם על הגבעות - ומכאן הוא מסיק על אופן הארגון החברתי ועל האזרח השקט שגדל בעיר מדינה המבודדת מדינית.
יצחק ימין
יצחק ימין (1938 - 21 במרץ 2020) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה.
ימין נולד בעיראק, וב-1951 עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. כעולה חדש התגורר עם הוריו ואחד-עשר אחיו ואחיותיו במעברה בקסטל. בגיל שש-עשרה עזב את ביתו לטובת יצירה ולימודי אמנות, ובשנת 1961 סיים את לימודיו כבוגר בית הספר לאמנות בצלאל.
באמצע שנות השישים זכה יצחק ימין במלגה מקרן שרת לאמנים צעירים ולמד תחת הדרכתו של ארנסט פוקס מאסכולת וינה.
במשך השנים התרכז בפיסול ובציור בטכניקות מגוונות; רישום פחם, אקוורל, ציורי טמפרה ושמן. כמו כן, התמקד בשנותיו האחרונות בפיסול ברונזה, עץ ואבן. במקביל עיצב שטיחי קיר גדולי ממדים: שטיח "ירושלים של מעלה" מוצג באוסף רקנאטי בבנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, שטיח נוסף בחברת "ערים" בירושלים ואחר בחדר זיכרון של סיירת חרוב בבקעה. השירות הבולאי פרסם בול של הרב יצחק כדורי על פי תמונת שמן של האמן.
שנים רבות עסק בהוראת האמנות בבתי ספר יסודיים, תיכוניים ובתי נוער, ובשנת 1970 פתח בחוגי לימוד פרטיים, והעמיד דור שלם של אמנים.
בשנת 1980 עיצב את אנדרטת האבן לזכר כובשי הקסטל, האנדרטה מוצבת למרגלות מבצר הקסטל.
בשנת 1990 הוזמן לעצב את חדר הזיכרון לחללי סיירת חרוב המוצב בבקעה ליד מושב פצאל. פסלי אבן נוספים הוצגו בחצר ביתו בירושלים.
במהלך שנות היצירה, ערך יצחק ימין מספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. ציוריו ופסליו הוצגו באוספים פרטיים, מוסדות ציבור וגלריות ברחבי הארץ והעולם. בשנות היצירה צייר ציורי דיוקן שהוזמנו אצלו לדמויות ידועות, ביניהן הרב עובדיה יוסף, ראש הממשלה מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת. ימין יצר במגוון חומרים ובמקביל המשיך ללמד תלמידים, ביניהם אומנים שיצירות משלהם מוצגות ברבים.
נפטר ב-21 במרץ 2020.
T-95הוא אב-טיפוס של טנק רוסי אשר יועד להיות טנק "הדור הבא" וממשיך דרכו של ה-T-90 בצבא רוסיה. עם זאת, הטנק מעולם לא הגיע לשלב הייצור הסדרתי, ככל הנראה עקב הקשיים הכלכליים בפניהם ניצבו רוסיה והמפעל המתכנן.
כללי.
T-95 הוא אב-טיפוס של טנק רוסי דור ה' אשר תוכנן במפעל אורלוואגונזאבוד (מפעל הקרונות של אורל) בעיר ניז'ני טאגיל - המפעל שבו פותחו, בין היתר, טנקי T-62, T-72 ו-T-90. המידע אודות הטנק מעורפל, אינו מאומת ומבוסס בעיקרו על שבבי מידע נסיבתיים, שמועות והערכות.
"חשיפת" הטנק והספקולציות אודותיו החלו עם סיום ביקורו במפעל אורלוואגונזאבוד של שר ההגנה הרוסי איגור סרגייב בשנת 2000, לאחריו הכריז כי "רוסיה השלימה את פיתוחו של טנק מערכה (MBT) מהפכני בשם T-95". היות שטנקים רוסיים מפותחים תחת שם הקוד "אובייקט ###" ומקבלים את הסימול "T-##" רק לאחר השלמת פיתוחם, ניתן להסיק כי T-95 הוא דגם טנק מוכן לייצור (לדוגמה, טנק T-72 פותח תחת השם Obiekt-172).
תכנונו המהפכני של הטנק כולל צריח לא מאויש ותא לחימה ממוגן הממוקם בתובה. בנוסף, הטנק שומר על מאפייני הטנקים הסובייטיים והרוסיים המודרניים: צללית קטנה, משקל נמוך, יכולת צליחת נהרות לעומק של עד 5 מטרים וצוות בן 3 לוחמים בלבד המתאפשר על ידי קיומה של מערכת טעינה אוטומטית המבטלת את הצורך בטען.
הטנק נועד להוות את הדור החמישי של הטנקים הסובייטיים, לאחר שמאז שנות ה-70, אז פותח ה-T-72, לא פיתחה רוסיה טנקים חדשים אלא עסקה בשדרוג הקיימים. בהתאם, הטנק כולל שיפורים ניכרים: עצמה ודיוק האש, אלקטרוניקה ומיגון.
מיגון.
כלל אנשי הצוות בטנק (מפקד, תותחן, נהג) נמצאים בתא לחימה ממוגן הנמצא בתובה, ומופרד בשריון כבד מהמטען האוטומטי, אשר היווה נקודת תורפה מסורתית בטנקים הסובייטיים מאז הופעתו ב-T-64. תצורה זו מקנה לצוות מיגון מרבי כאשר הטנק נמצא בעמדה (התובה מוסתרת) ומאפשרת הקטנת צללית הטנק וכפועל יוצא- הגדלת שרידותו בשדה הקרב.
על אף שלא נחשפו פרטים אודות הרכב מיגון הטנק, ניתן לשער כי הטנק יכלול, לכל הפחות, מדוכות עשן היעילות בתחום הנראה ובתחום האינפרא-אדום, מיגון ראקטיבי כבד מדגם KONTAKT-5, מערכת הגנה אקטיבית רכה מדגם SHTORA ומערכת הגנה אקטיבית קשה מדגם ARENA-E.
חימוש.
הימצאות צוות הטנק בתובה מאפשרת התקנת צריח קטן, נמוך ובלתי מאויש, הנושא תותח חלק-קדח בקוטר של בין 135 ל-152 מ"מ. בקרת האש של הטנק תכלול מחשב ירי בעל ערוץ אופטי, תרמי, אינפרא-אדום ומכ"ם. ייתכן כי חלק או כל בקרת האש בגרסאות היצוא תכלול רכיבים מתוצרת מערבית, כמו בטנק T-90S (גרסת הייצוא של טנק T-90).
ניתן לשער שהיכולת לשיגור טילי נ"ט, המאפיינת את מרבית הטנקים הסובייטיים האחרונים והמשודרגים תימצא גם בטנק T-95 (ה-T-55AMV בעל יכולת שיגור טילי בסטיון, ה-T-90 בעל יכולת שיגור AT-11 "רפלקס"). הגדלת קוטר התותח תגדיל את יעילותם של פגזים מסוגים מוכרים כגון חודר-שריון-חץ וחלול על ידי הגדלת מהירות הלוע וגודל הראש הקרבי (בהתאמה).
שירות.
כאמור, הטנק פותח במקור על מנת להחליף את משפחת טנקי T-72 (אשר T-90 נמנה עליה) ולהיכנס לשלב הייצור הסדרתי בשנת 1994. עם זאת, הטנק מעולם לא הגיע לשלב זה, עקב מחסור במימון ממשלתי והזמנות מהצבא הרוסי. הצהרתו של שר ההגנה הרוסי בשנת 2000, כמוסבר לעיל, עשויה להצביע על סיום פיתוחו של הטנק והמתנה להזמנות גרידא. חיזוק לסברה זו ניתן למצוא בדיווח של סוכנות ידיעות צרפתית מסוף שנת 2006, על פיה סעודיה מנהלת משא ומתן עם רוסיה לרכש טנקי T-95, לאחר שעברו מבחנים וההערכות ביצועים על אדמת סעודיה.
צירוף המקרים של לינקולן וקנדי
צירוף המקרים של לינקולן וקנדי הוא אגדה אורבנית, שלפיה קיימים קווי דמיון רבים ומפתיעים בין חייהם של אברהם לינקולן וג'ון פיצג'רלד קנדי, שניים מהנשיאים הבולטים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, שסיימו את תקופת כהונתם ואת חייהם בצורה זהה - בעקבות התנקשות, ואף בין נסיבותיהן של שתי ההתנקשויות. רשימה של קווי דמיון, זכתה לפרסום רב בציבור ואף לסיקור על ידי המגזין למדע פופולרי "סיינטיפיק אמריקן".
חלק מקווי הדמיון שמובאים ברשימה אינם מדויקים או שאינם נכונים, כפי שיפורט להלן.
רשימת ההתאמות ובחינתן.
השוואות אחרות.
קנדי סבל ממחלת אדיסון. לגבי לינקולן, קיימת סברה כי סבל מתסמונת מרפן אך אין לכך סימוכין.
קללת טיפקאנו.
מושג נוסף, שנקשר גם הוא ללינקולן ולקנדי, אך גם לנשיאים נוספים, הוא קללת טיפקאנו.