כדוכסית החמישית מדבונשייר היא משכה תשומת לב רבה וזכתה לתהילה במהלך חייה. בשל יופייה, היותה בעלת כריזמה ומעמדה באצולה של אנגליה, השפיעה על סגנון האופנה הרווח, הובילה מסעות פרסום פוליטיים, והייתה ידועה בפרשיות האהבים שניהלה, במפגשים החברתיים שבהם בלטה ובנטייתה להימורים.
היא הייתה דודה של אבות אבותיה של דיאנה, הנסיכה מוויילס. חייהן הושוו רבות בשל הטרגדיה שחוו שתיהן.
על סיפור חייה נעשה הסרט הדוכסית.
ליליאן לנטון
ליליאן אידה לנטון (באנגלית: Lilian Ida Lenton; 5 בינואר 1891 - 28 באוקטובר 1972) הייתה פעילה סופרג'יסטית בריטית.
ביוגרפיה.
חייה המוקדמים.
ליליאן לנטון נולדה בלסטר בשנת 1891, והייתה הבכורה למשפחה של חמישה אחים. לאחר שסיימה את לימודיה החלה ללמוד ריקוד, אך לאחר ששמעה נאום של הפעילה הסופרג'יסטית אמלין פנקהרסט, היא החליטה שברגע שתגיע לגיל 21 תצטרף לתנועה הסופרג'יסטית, ומשהגיעה לגיל 21 הצטרפה לארגון הסופרג'יסטי איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU). במרץ 1912 ניפצה יחד עם סופרג'יסטיות נוספות מהארגון חלונות של משרדים ממשלתיים ברובע וייטהול בלונדון, ונכלאה לחודשיים תחת השם הבדוי אידה אינקליי.
פעילותה כסופרג'יסטית.
בתחילת שנת 1913 החלה סדרת הצתות יחד עם הסופרג'יסטית אוליב ווארי בדרישה לזכות הצבעה עבור נשים, אך נעצרה כבר בפברואר 1913, בחשד להצתת בית התה בגני קיו. מיד עם כניסתה למעצר פתחה ליליאן לנטון בשביתת רעב, ולאחר יומיים הואכלה בכפייה. היא התנגדה בכל כוחה להאכלה בכפייה, ונדרשו שבעה סוהרים ושני רופאים על מנת לרסן אותה. במהלך ההאכלה בכפייה, חדר אוכל לריאותיה והיא חלתה בדלקת אדר חמורה. לאחר שחלתה היא שוחררה במהרה, והמקרה עורר כעס רב בציבור, שהחריף כששר הפנים הבריטי דאז הכחיש שליליאן לנטון הואכלה בכפייה וטען שמחלתה נגרמה עקב שביתת הרעב שלה. אך למרות טענותיו, רישומי משרד הפנים הבריטי מראים כי ליליאן לנטון אכן הואכלה בכפייה ב-23 בפברואר 1913.
ביוני 1913 ליליאן לנטון נעצרה בשנית תחת השם הבדוי מאי דניס לאחר שנראתה בבית ריק שהוצת לאחר מכן. היא פתחה בשביתת רעב, והפעם לא היה ניסיון להאכילה בכפייה, והיא שוחררה לאחר מספר ימים. ביולי באותה שנה המשטרה הגיע לחפש אותה על מנת לעצור אותה, אך היא נמלטה ברכב מסחרי של חברת משלוחים כשהיא לבושה כנער שליח, ונסעה לסקרבורו, משם נמלטה בספינה לצרפת, ומשרד הפנים פרסם תמונה שלה והכריז עליה כעל פושעת נמלטת. ליליאן לנטון שבה במהרה לבריטניה ונעצרה שוב כשניסתה לאסוף אופניים עזובים ממחלקת האבדות בתחנת הרכבת פדינגטון. היא פתחה מיד בשביתת רעב, הואכלה בכפייה בשנית, ומצבה הבריאותי החל להתדרדר במהרה, ובעקבות כך שוחררה לחמישה ימים בהתאם לצו החתול והעכבר מאפריל 1913 בו נקבע שסופרג'יסטיות שחלו או נפצעו קשות כתוצאה מהאכלות בכפייה ישוחררו מהכלא זמנית ולרשויות תשמר האפשרות לעוצרן בשנית, אך בתום חמשת הימים היא נמלטה.
ליליאן לנטון נעצרה ב-22 בדצמבר 1913 באשמת הצתת בית בצ'לטנהאם. היא זוהתה לפי תמונת המבוקשת שלה ונשלחה לכלא, שם פתחה בשביתת רעב נוספת, שוחררה למספר ימים בבוקר שלאחר מכן, ונמלטה שוב. בתחילת מאי 1914 היא נעצרה שוב ומעצרה הוארך בזמן שחיכתה להישפט על אחת ההצתות שביצעה, היא פתחה בשביתת רעב שוב ושוחררה ב-12 במאי 1914.
מאוחר יותר כתבה ליליאן לנטון על ההצתות במאמר "זכרונות של מילטינטית" כך: "כשלא הייתי בכלא, המטרה שלי הייתה להצית שני מבנים בשבוע... המטרה הייתה ליצור מצב בלתי אפשרי במדינה, על מנת להוכיח שלא ניתן למשול ללא הסכמת הנמשלים והנמשלות"
לאחר שחרורה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השהו נשות איגוד הנשים החברתי-פוליטי את המאבק המיליטנטי למען זכות הצבעה לנשים כדי להשתתף במאמץ המלחמתי. סופרג'יסטיות רבות עבדו בעבודות שמסרותית היו שמורות לגברים. ליליאן לנטון התנדבה במהלך המלחמה בסרביה, יחד עם יחידת הרפואה הנשית הסקוטית, ועל כך הוענקה לה מדליה מהצלב האדום הצרפתי.
לאחר המהפכה הרוסית היא ביקרה ברוסיה יחד עם הסופרג'יסטית נינה בויל. בהמשך היא עבדה עבור השגרירות הבריטית בסטוקהולם, ובשנים 1924–1933 הייתה הדוברת ועורכת הידיעון של ליגת הנשים למען חופש, ארגון נשים שהוקם בשנת 1907 בידי יוצאות איגוד הנשים החברתי-פוליטי, והמשיך לפעול למען שוויון לנשים גם אחרי השגת זכות ההצבעה לנשים. בשנת 1933 עבדה תקופה קצרה בארגון למען רווחת בעלי חיים בסקוטלנד, ולאחר מכן הייתה למזכירת כספים באיגוד המורות הלאומי עד לשנת 1953.
בשנת 1955 היא הופיעה יחד עם סופרג'יסטיות נוספות בשידור מיוחד של ה-BBC ליד פסל של אמלין פנקהרסט בגני מגדל ויקטוריה לציון יום השנה ה-37 להשגת זכות ההצבעה לנשים. בשנת 1959 היא צולמה בשנית בידי ה-BBC בראיון על צו החתול והעכבר, ובאוקטובר 1961 צולמה בשלישית בידי ה-BBC ורואיינה על פגישתה עם הסופר דייוויד הרברט לורנס, אותו פגשה בשנת 1914 כשנמלטה מהמשטרה והסתתרה באזור האגמים.
בשנת 1970 ערכה ליליאן לנטון, שהייתה אז גזברית אחוות הסופרג'יסטיות, טקס זיכרון בוסטמינסטר שהוקדש לכל הנשים שנאבקו למען זכות הצבעה לנשים.
היא נפטרה ב-28 באוקטובר 1972.
קרל, נסיך פרוסיה
קרל, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Prinz Carl von Preußen; 29 ביוני 1801 - 21 בינואר 1883) היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
ביוגרפיה.
קרל נולד ב-29 ביוני 1801 בארמון שרלוטנבורג שבברלין לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה. בשנת 1811 בהיותו בן עשר, הצטרף קרל בדרגת לוטננט לצבא הפרוסי, ושירת ברגימנט המשמר. בשנת 1820 הועלה קרל לדרגת מיור ברגימנט המשמר ה-1, ובשנת 1822 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12. בשנת 1824 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1830 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. בשנת 1832 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בשנת 1848 מונה קרל למפקח הכללי של הצבא, ובשנת 1854 מונה למפקד יחידות הארטילריה. בשנת 1864 מונה קרל למושל העיר מיינץ, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1866.
בשנת 1882 החליק קרל ושבר את עצם הירך השמאלית, וב-21 בינואר 1883 מת קרל בביתו שבברלין, ומילותיו האחרונות היו "יחי הקיסר".
משפחתו.
בשנת 1827 התחתן קרל עם מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
תרמד'
עונת 1992/1993 בליגה האירופית של פיב&quot;א
עונת 1992/1993 בליגה האירופית של פיב"א הייתה העונה ה-36 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה התחרות השנייה במתכונת של ליגה.
המשחק הראשון התקיים ב-10 בספטמבר 1992 ותחרות הסתיימה ב-15 באפריל 1993. בתחרות השתתפו 42 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של לימוז', בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
טוני קוקוץ' (קרואטיה) מבנטון טרוויזו נבחר לכדורסלן המצטיין של הפיינל פור בפעם השלישית.
זדרבקו רדולוביץ' מציבונה זאגרב זכה בפרס אלפונסו פורד.
מתכונת התחרות.
בתחילת התחרות התקיימו סיבובים מוקדמים בהם נקבעו 13 עולות לשלבים הבאים. ל-13 קבוצות אלו הצטרפו פרטיזן, בנטון טרוויזו ו-מונטיגלה בדלונה. בגלל החלטות האומות המאוחדות בעקבות מלחמת בוסניה, הקבוצות הסרביות לא הורשו להשתתף בשלב הבתים. בעקבות כך, פרטיזן והכוכב האדום בלגרד הוצאו מהתחרות. הקבוצות חולקו ל-2 בתים. עם סיום המשחקים בבתים נערך רבע הגמר בשיטת הטוב מ-3 משחקים.
מנצחות רבע הגמר נפגשו בהיכל השלום והאחווה פיראוס למשחקי פיינל פור.
מהלך התחרות.
בשלבים המוקדמים נקבעו 13 עולות לבית הגמר.
ישראל בתחרות.
הפועל תל אביב.
הפועל תל אביב העפילה ישירות לשלב השני של המוקדמות. בשלב זה היא נפגשה עם מאס פילס מכלן הבלגית והפסידה 88:80, 76:90.
מכבי תל אביב.
מכבי תל אביב העפילה ישירות לשלב השני של המוקדמות. בשלב זה היא נפגשה עם בנפיקה הפורטוגזית וניצחה אותה 89:75 ו-81–100. היא סיימה את בית הגמר במקום השביעי לא עברה לשלב הבא.
פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד
פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (בגרמנית: Friedrich Michael von Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld; 27 בפברואר 1724 – 15 באוגוסט 1767) היה רוזן לבית ויטלסבאך, בנו של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ואביו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
ביוגרפיה.
פרידריך מיכאל נולד ב-27 בפברואר 1724 בריבוויל שהשתייכה לממלכת צרפת, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתו של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן.
פרידריך מיכאל התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1758 הועלה לדרגת גנרלפלדמרשל. פרידריך מיכאל לחם כנגד פרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים, ואף פיקד על הכוח שלחם בפרידריך הגדול בקרב רוסבאך. בסתיו 1758 פיקד פרידריך מיכאל על הכוחות שפלשו לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ובשנה שלאחריה כבש את דרזדן, לייפציג, טורגאו וויטנברג. לאחר מכן מונה פרידריך מיכאל למושל הכללי בבוהמיה, וב-15 באוגוסט 1767 מת בשווצינגן, שהשתייכה לדוכסות פפאלץ-צווייבריקן.
משפחתו.
ב-6 בפברואר 1746 התחתן פרידריך מיכאל עם מריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתו של יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך. ממנה היו לו 5 ילדים:
רגנרוק
מוצרט האב
יקינטון המים
Sorry היא מילה באנגלית שפירושה סליחה.
חוסה אורטגה אי גסט
אורטגה אי גאסט
גפנאים
אסמאא' מחפוז