Fighter (בעברית: לוחמת) הוא הסינגל השלישי יצא מהאלבום של זמרת הפופ כריסטינה אגילרה, "Stripped". הסינגל יצא ב-13 במרץ 2003, והצליח להגיע למקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100, שבאמריקה, כשהוא הופך להיות הלהיט התשיעי של אגילרה שהצליח להיכנס לעשרים המקומות הראשונים בארצות הברית.
לעומת זאת, הצליח השיר להגיע למקום השלישי בבריטניה, והפך ללהיט עולמי נוסף בידי אגילרה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והופק בידי אגילרה וסקוט סטורצ'. השיר בשיתוף פעולה עם הגיטריסט הידוע, דייב נאבארו, שהיה חלק בהרכבים רד הוט צ'ילי פפרז וג'יינס אדיקשן (Jane's Addiction). השיר הוא הסינגל הראשון של אגילרה כשהיא מניבה אלמנטים במוזיקת הרוק. השיר מדבר על כך שאגילרה מבטאת ופורצת החוצה את כל הכעס והעצבים שצברה במשך הזמן מבן זוגה הבוגדני שהתעלל ברגשותיה, בניגוד, היא רוצה להודות לבן הזוג על שחישל אותה והפך אותה חזקה יותר רגשית. אגילרה כתבה את השיר על אבא שלה, שזנח והתעלל במשפחתה.
הסינגל הוא אחד מהשירים הפופולריים ביותר של אגילרה, והפך להיות ההמנון הרשמי למשחקי ה-NBA לשנת 2003 והושמע במלואו בפרסומות של משחקי הגמר שנצפו בידי מיליוני צופים בעולם. בנוסף, קליפ רשמי צולם למען שידור השיר במשחקי הגמר בו כריסטינה מצולמת בכוריאוגרפיה יחד עם רקדניה על רחבת המגרש.
וידאו קליפ.
הקליפ לשיר הופק על ידי פלוריה סיגיסמונדי, שידועה כאחת המפיקות קליפים של אגילרה האמנותיות ולא רגילות. בקליפ, לובשת אגילרה חלוק קטיפה יפני שחור כשהיא אוחזת במוט עור שחור בידה, עם שיער שחור ארוך, במראה לאדם העוקב אחר האופנה הגותית. שלוש יתדות תקועות מאחורי גבה, כשהם יוצרים לה גבנון. בתחילת הקליפ, היא כלואה בקופסת זכוכית, והחלוק שלה מתנפח כמו בלון. שלוש בלרינות גותיות אוכלות פירות ומתמוטטות, ככל הנראה סממן לאכילת הפרי האסור. לאחר מכן, אגילרה פורצת לחופשי דרך הקופסה בעזרת חבטות עד לשבירת הזכוכית.
אגילרה נוטלת לצד את החלוק לאחר שזורקת בזעם את היתדים מגבה. מתחת לחלוק מתגלה שמלה לבנה חשופה מרופטת, מכוסה בעשים, שהיא סממן לאבולוציה המטפורית שעברה מגולם לפרפר. בנוסף, השיער שלה הופך לבן, ועשים עפים סביבה.
לקראת הסוף, אגילרה לובשת שמלת לוחמת, בהשראת מראה העכביש, כשהיא נראית זועמת מתמיד ושלמה בתהליך האבולוציה שעברה. בסוף הקליפ, היא בועטת במסך המצלמה ושוברת אותו.
הקליפ מראה בצורה איטית את שלב שינויי הצורות של אגילרה, ובהדרגה את שאיבת הכוח בהתקדמות, ממצב שבורת-לב למצב בלתי-שביר.
הקליפ זכה בארבעה פרסים בטקס פרסי קליפים MVPA: קליפ פופ השנה (המפיקה פלוריה סיגיסמונדי), הסטייל הטוב ביותר בקליפ (קארול בידל &amp; טריש סאמרויל), איפור הטוב ביותר בקליפ (פרנסס טולט), הסינמטוגרפיה (אמנות הקולנוע) הטובה ביותר בקליפ (כריסטופר סוס). ובפרס נוסף, בטקס פרסי ג'ונו: קליפ השנה (מפיקת הקליפ פלוריה סיגיסמונדי).
tv. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של טובאלו.
כל אדם בעולם יכול לרכוש שם מתחם עם הסיומת tv. תמורת תשלום (מלבד סיומות שמורות, כמו com.tv .net.tv .org.tv. ודומיהן). ממשלת טובאלו מקבלת קרוב למיליון דולר אמריקני מדי רבעון תמורת היתר השימוש בסיומת הפופולרית, בגלל היות הצירוף TV קיצור למילה האנגלית Television (טלוויזיה). התוצר המקומי הגולמי של טובאלו הוא 12.2 מיליון דולר בלבד (נכון ל-2005) ולכן הכנסה זו מהווה חלק מרכזי מאוד בכלכלת המדינה הקטנה. כיום שייכת הסיומת ל-dotTv שבבעלות חברת וריסיין (VeriSign). הממשלה הטובאלית מחזיקה בעשרים אחוז ממניות החברה.
קובי לוריא
קובי (יעקב) לוריא (נולד ב-5 במרץ 1949 בתל אביב) הוא פזמונאי ומלחין ישראלי. למד מזרחנות.
ביוגרפיה.
השיר הראשון אותו כתב הלחין ואף ביצע לוריא היה "שיר פשוט" (1980). בהמשך כתב ללהקת "סרט" של גרי אקשטיין, וכתב את השירים "יא ליל" ו"שיר הסלנג" ללהקות צבאיות, "הם בזמר הזה" למתי כספי (על-פי לחן של סשה ארגוב), "בוא שיר עברי" לדודו אלהרר, "מז'ור מינור" לגילה חסיד, "אמרת אמרת" ליהודית רביץ, "סלסלה" לגשש החיוור ו"כנפיים" ללהקת חיל האוויר. שיר זה מלווה את כל טקסי הענקת הכנפיים לבוגרי קורס הטיס מאז כתיבתו (ב־1986) ועד היום.
לוריא כתב קטעים מוזיקליים וקומיים רבים לטלוויזיה, לתוכניות כמו סיבה למסיבה (כולל "עם אחד שר אחד", פרודיה על "עם אחד שיר אחד") ושעה טובה, פינות רבות לתוכנית "זהו זה!", וכן חיבר מספר שירי ילדים עבור סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד". כן כתב את תוכנית הטלוויזיה "בראבא מנצח" עם שלמה בראבא והתזמורת הסימפונית תל אביב.
בשנת 1999 זכה לוריא בפרס אקו"ם (נוצת-הזהב) על יצירתו המוזיקלית "הדיבוק מכה שנית".
לוריא כתב מחזה על גטו טרזין בשם "לחיי החיים" שהוצג בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר. הוא תרגם ועיבד את המחזמר "פצצת תום", וחיבר את המחזה ביידיש לתיאטרון היידישפיל, "דז'יגאן ושומאכר לנצח".
בשנת 2006 ערך והגיש בגלי צה"ל את הסדרה "השירון עשה היסטוריה", ששילבה בין שירים לסיפור ההיסטוריה הציונית (את הסדרה ערך יורם רותם). הסדרה זיכתה את לוריא בפרס מפקד גלי צה"ל. בעקבות הסדרה החל להופיע בהרצאות מוזיקליות המשלבות היסטוריה וסיפורים מאחורי השירים.
בעשור השני של המאה ה-21 הוא החל לשתף פעולה עם בית שלום עליכם בהחייאת שירי היידיש וסיפור תרבות היידיש העומדת בסכנת הכחדה, באמצעות השירים. לוריא פרסם כמה מאמרים בכתב העת "דווקא" ובכתב העת של הסתדרות המורים.
בעקבות המחזה "לחיי החיים" חקר והפיק לוריא בשיתוף עם "בית טרזין" ועם "יד ושם" והמעבד משה זורמן תקליטור ששחזר את שירי קארל שוונק "מלך הקברט של גטו טרזין". התקליטור, בשפת המקור, צ'כית, יצא לאור בביצוע ניצולים שחלקם הופיעו על במת הגטו, שסייעו לשחזר ולהציל חלק מן החומר.
בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011 כתב והלחין לוריא את השיר "נומי ארץ" ואת "שיר לא מזרחי" על השתלטות הזמר המזרחי ואת "שירת נשים" כשיר מחאה על הדרת נשים. ברוח זאת כתב לוריא גרסה מחודשת לשיר "כנפיים" עם בית הכתוב בלשון נקבה, ומוקדש לטייסות. השיר המשופר הושמע לראשונה במסדר כנפיים. כן כתב והלחין לדני ליטני שיר מחאה בשם "הפרעת קשב" (תודה לאל, אני חירש), לדורי בן זאב את כתב את השיר הסאטירי "בארץ אחת" (השיר על הקוסם שידע לדבר מבלי לומר כלום) ובו ביקורת על ראש הממשלה.
בעשור השני למאה ה-21 הקים לוריא צוות תגובה מוזיקלי בשם "הלובי של קובי" כמסגרת לשירי מחאה אותם כתב והלחין. במסגרת זאת הוציא את השיר על היורדים לברלין ("גרה בברלין") שהוא מבצע עם רעות יהודאי. "אין לי דרכון שני" בביצוע שייקה לוי על הבהלה לדרכון זר, "שיר ערש לטייקון" עם הסולנית גילה חסיד כנגד הטייקונים, "מסרב לשנוא" הקורא לפיוס בין ישראלים ופלסטינים ו"ראש הממשלה ובעלה" -שיר על משפחתו של בנימין נתניהו.
קובי לוריא הוא אביו של שאול לוריא, סולן להקת המטאל "קין והבל 90210".
מישל לגראן
מישל לגראן (בצרפתית: Michel Legrand; 24 בפברואר 1932 – 26 בינואר 2019) היה מלחין, מעבד, מנצח ופסנתרן צרפתי. כתב את המוזיקה לסרטים "העלמות מרושפור", "מטריות שרבורג", "מעבר לחצות", ולסדרות מזיכיון "היה היה": "החלל", "החיים", "ממציאים" ו"מגלי ארצות". חיבר יותר מ-200 פרטיטורות לסרטי קולנוע וטלוויזיה וכמה מחזות זמר.
זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) וחמישה פרסי גראמי והיה מועמד לפרס אמי.
ביוגרפיה.
לגראן, נולד בפריז, צרפת. היה בן 22 כשאלבומו הראשון, I Love Paris, היה לאחד האלבומים האינסטרומנטליים הנמכרים ביותר שיצאו בזמן מן הזמנים. היה פסנתרן וירטואוז, ג'אז וקלאסי, מעבד מוכשר ומנצח מצליח, שהופיע עם תזמורות בכל העולם.
בראשית שנות ה-50 היה אחד האירופאים הראשונים שעבדו עם נגני הג'אז החדשניים דיזי גילספי, מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, סטן גץ וביל אוונס.
במהלך תקופות שונות של עבודה יוצרת, ניצח על תזמורות בסנקט פטרבורג, ונקובר, מונטריאול, אטלנטה ודנוור. הוא הקליט יותר מ-100 אלבומים עם כוכבי מוזיקה בינלאומיים בסוגות שונות, מן הג'אז ועד המוזיקה הקלאסית. בין השאר עבד עם הזמרים פרנק סינטרה, שרה ווהן, ג'ק ג'ונס, רג'ינה ולאסקז, אלה פיצג'רלד, פרי קומו, קירי טה קאנאווה, ג'וני מאתיס וברברה סטרייסנד.
אחותו, כריסטיאן לגראן, הייתה חברה בסווינגל סינגרס.
בשנת 2014 ביקר בישראל וערך קונצרט בהיכל התרבות.
נפטר בפריז ב-26 בינואר 2019.
מוזיקה לסרטים.
לגראן מוכר ביותר כמלחין חדשני לסרטים, שחיבר מוזיקה ליותר מ-200 סרטים, משל הבמאים ז'ן לוק גודאר, ריצ'רד ברוקס, ג'וזף לוסי (לסרט המקשר), ג'ון סטרג'ס (תחנת זברה אינה עונה), קלוד ללוש, קלינט איסטווד ורבים אחרים. אחרי ששיריו הופיעו בסרטיו של ז'אק דמי, "מטריות שרבורג" ו"העלמות מרושפור", יצאו ללגראן מוניטין בעולם כולו. "מטריות שרבורג" היה סרט מוזיקלי מושר מראשית ועד אחרית, כולל הדיאלוגים, תפיסה מהפכנית שהקנתה לו למעשה צביון של אופרה מצולמת.
הוליווד לא איחרה לגלות עניין בלגראן בעקבות "מטריות שרבורג" והמטירה עליו הזמנות לחבר מוזיקה לסרטים. הוא החל לעבוד עם הוליווד והמשיך בכך שנים רבות. חילק את זמנו בין ארצות הברית לצרפת.
פרסים.
לגראן זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) ובחמישה פרסי גראמי, והיה מועמד לפרס אמי. להלן חלק מן הפרסים והמועמדויות שהוענקו ליצירותיו של לגראן:
מועמדויות לפרס האקדמיה.
שיר מקורי:
רוטב אלמנד
אי-תלות לינארית
מישל לגרן
ממשלת כל פלסטין