2012 - "02-03-04" מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2013 - "חי או מת", תל אביב.
2013 - "דיבוק", תערוכה זוגית, פיינברג פרוג'קטס, תל אביב.
2013 - "זמן קסם" מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד.
2014 - המרכז לאמנות סרסוטה, פלורידה, ארצות הברית.
2016 - קבוצתית מאוסף גלריה-זימאק תל אביב.
2016 - הביאנלה לרישום, בית האמנים, ירושלים.
2017 - סלון ציור, גלריה הקוביה, ירושלים.
2019 - בסימן ציור מוזיאון פתח-תקוה לאמנות
ירידים.
2012 - יריד לאמנות עכשווית ניו דלהי, הודו.
2013 - צבע טרי 6, תל אביב.
2014 - ART MIAMI.
2014 - ART TORONTO.
2018- צבע טרי 10, תל אביב
2020 - Parallel Vienna art fair
אוצרות.
2010 - "תוגה" תם גולדברג/נגה שץ, גלריה האגף, חיפה.
2011 - "פולחן האביב" 6 אמנים צעירים, גלריה רו ארט, תל אביב.
2012 - "כיכר פריז" מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2014 - "הירח הוא פצע בשמיים" רחל קיני/טליה קינן האגף השני, חיפה.
2015 - ״ארמון התרבות״ גלריה שער 3, חיפה.
2016 - "פנטזיה מבטון" גלריה זימאק, תל אביב.
2019 - טליה בן אבו תערוכת יחיד, מוזיאון קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2019-״מהומה״, מוזיאון קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
אנזימי עיכול
אנזימי עיכול הם אנזימים, שתפקידם לפרק ביעילות את רכיבי המזון ועל כן האנזימים נמצאים במקומות שונים במערכת העיכול. קיימים סוגים שונים של אנזימי עיכול אשר ביכולתם לעכל חלבונים, פחמימות ושומנים..
מערכת העיכול בנויה ממספר איברים. הפה הוא האיבר הראשון במערכת העיכול המפריש אנזימים.
הפירוק הראשוני של האוכל מתרחש בפה. תחילה, עם כניסת המזון, השיניים מפרקות את האוכל לפיסות קטנות יותר. פירוק כזה הוא תנאי הכרחי לפעולת אנזימים הטובה ביותר. האנזימים הנמצאים בפה מופרשים בעיקר מבלוטות הרוק:
קיבה.
הסביבה החומצית שבקיבה מאפשרת תהליכים שונים למספר אנזימים הנמצאים בקיבה:
מקורם של אנזימים אלו הוא בבלוטות הכבד.
לבלב.
הלבלב הוא בלוטה שמפרישה הורמונים ואנזימים. חלק מהאנזימים הם אנזימי עיכול המסייעים בתהליך פירוק המזון. האנזימים שהלבלב מפריש פועלים במעי הדק:
המעי הדק.
המעי הדק הוא איבר ארוך בצורת צינור וכולל את התריסריון, האילאום והג'ג'ונום. האנזימים עובדים בו בצורה יעילה יותר מפני שהמזון נמצא שם זמן רב יותר מאשר באיברים אחרים בשל אורכו. אנזימי המעי הדק כוללים:
מחסור באנזימי עיכול.
לאנזימים שני מקורות – באוכל ובמערכת העיכול. כאשר האוכל מעובד בטמפרטורות גבוהות, או שהוא משומר, מיובש, או מוקפא ומוקרן (מזון מוקרן הוא מזון שנחשף לקרינת גאמא ללא מגע ישיר עם הקרינה. מזון מוקרן לשם שימור המזון ומניעת התפשטות חיידקים), אנזימי העיכול נהרסים והגוף עובד קשה יותר כדי להפיק אותם. בנוסף, מחסור באנזימי עיכול מפחית את הזמינות של האנזימים המטבוליים שהם אנזימים הנמצאים בתאים ובדם ותפקידם לעזור בחילוף החומרים (מטבוליזם), מחסור באנזימים אלה הוא השורש לכל המחלות המטבוליות הגנטיות, הפוגעות ביכולת הבסיסית של הגוף להתמודד עם מרכיבי התזונה הבסיסיים. במשך הזמן יכולת הגוף לייצר אנזימים יורדת. בקרב בני אדם בגיל 65 פועלים בגוף כשליש מהאנזימים הנחוצים לו.
אנזימים מהצומח.
פירות מסוימים ידועים כמקור משמעותי לאנזימים:
קטע אמצעים
קטע אמצעים (midsegment) במשולש הוא קו המחבר את נקודות האמצע של שתי צלעות. קטע האמצעים מקביל בהכרח לצלע השלישית ושווה למחציתה. אותה הגדרה חלה גם בטרפז, בו קטע האמצעים מחבר את אמצעי השוקיים, והוא מקביל לשני הבסיסים, אך כאן שווה למחצית סכום בסיסי הטרפז.
קטע האמצעים במשולש.
יהי ABC משולש. קטע המחבר נקודות על הצלעות AB ו-AC הוא קטע אמצעים אם הוא מקיים שתיים מבין שלוש התכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
העובדה שקטע המחבר את אמצעי שתי צלעות הוא מקביל לצלע השלישית נובעת מדמיון משולשים (בשרטוט משמאל, המשולשים ABC ו-ADE דומים משום שהזווית A משותפת, והיחסים AD:AB ו-AE:AC שווים ל-2 לפי ההנחה ולכן זה לזה; מכאן שהזוויות B ו-D שוות, ולכן הישרים BC ו-DE מקבילים). גם להפך, קטע העובר באמצעה של הצלע AB ומקביל ל-BC מוכרח לפגוש את AC באמצעה, משום שהקטע המחבר את אמצעה של AB לאמצעה של AC מקביל ל-BC, ואם כך מתלכד עם הקטע הנתון.
קטע האמצעים בטרפז.
קטע האמצעים בטרפז ABCD, שבסיסיו AB ו-CD, מוגדר באותו אופן. הוא מקיים שתיים מהתכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
במקרה של הטרפז המנוון, שבו C=D, מתקבל קטע האמצעים במשולש. הוכחת התכונות של קטע האמצעים בטרפז דומה, ונעשית על ידי השלמת הטרפז למשולש ABE, כאשר E הוא מפגש השוקיים BC ו-AD.
חדף לוטרה נימבה
חדף לוטרה נימבה (שם מדעי: Micropotamogale lamottei) הוא יונק גמדי ממשפחת הפוטמוגליים שבסדרת הטנרקאים. הוא מצוי באזור הר נימבה שבאפריקה, ומכאן שמו.
תיאור חיצוני.
הנימבה בעל גוף קטן וסימטרי. משקלו הממוצע של זכר בוגר הוא כ-64.2  גרם וטווח משקלו נע בין  53 גרם ל-70.6 גרם. אורך גופו נע בין 9.6-10.16 אינצ'ים (24.4 ס"מ- 25.8 ס"מ), כאשר אורך זנבו נע בין שליש לרבע מאורך גופו. צבעיו שחור, אפור או חום. פרוותו עבה ומסתירה את אוזניו ועיניו.
הנימבה מאופיינת בדו-צורתיות זוויגית כאשר גודלו של הזכר גדול בעשרה אחוזים מזו של הנקבה וגולגולתו של הזכר חזקה ודחוסה יותר מזו של הנקבה. תוחלת החיים של הלוטרה נימבה אינה ידועה.
גילוי הנימבה.
הנימבה נתגלתה ונצפתה לראשונה בשנת  1954 בהר הנימבה הנמצא בין גבול של 3 מדינות: חוף השנהב, ליבריה וגינאה. אך רק בשנות ה-70 נמצא מספר מצומצם של עדויות על קיומה. מאז נעשו מאמצים להעריך את הגודל ואת המצב הבריאותי של אוכלוסיית הנימבות, אך משם שהן מעטות ועקב היותן חמקמקות לא ניתן להעריכן באופן מדויק עד היום.
בית גידול ואקולוגיה.
הוא מוגדר כבעל חיים חצי מימי. הוא פעיל גם בלילה וגם ביום,  בשונה מרוב היונקים אשר פעילים או בלילה או ביום. החדף לוטרה מצוי בעיקר ליד נחלים קטנים וביצות ביערות גשם שבהר נימבה הלוטרה הוא שחיין וצוללן יעיל מאוד, אף על פי שזנבו ורגליו אינם מותאמים לשחייה. הוא מסוגל לשהות מתחת למים עד כ-10 דקות על ידי כך שהוא מוריד את הרמה המטבולית בגופו.
רבייה, הריון ותקופת הינקות.
תהליך ההיריון של חדף הלוטרה נמשך כ-50 יום. אורכו הממוצע של תינוק לוטרה הוא 2.6 אינצ'ים (כ-6.5 ס"מ). זמן הינקות של כל תינוק נמשך כ-40 יום. נקודת ההנקה של הנקבה נמצאת על יד שרירי החזה ולכל אורך הבטן. התינוקות נולדים עירומים, ללא פרווה, ועיוורים לחלוטין, הפרווה מתחילה לגדול כ-11 ימים לאחר הלידה והעיניים "נפקחות" לאחר כ- 23 ימים, כתוצאה מכך הם נולדים חסרי ישע, ולכן האם נמצאת צמודה אליהם עד שהם גדלים דיים כדי לדאוג לעצמם.
מערכת חושים.
חוש הריח של הנימבה נחשב לחלש בהשוואה לזה של היונקים האחרים. תכונה זו נפוצה אצל הרבה יונקים חצי-מימיים. תכונה נוספת ליונקים חצי מימיים המאפיינת גם את החדף לוטרה היא מוח מוארך גדול יותר. מדענים משערים שתכונה זו נובעת עקב התפתחות אבולוציונית מוגברת בעצבי הפנים, דבר הגורם למוח המוארך לגדול עקב קשר ישיר בינו לבין לשרירי הפנים, התאמה זו נועדה לשמור על יציבות השרירים. בעת צלילה מתחת למים שערות החישה רוטטות וקולטות תנועת בעלי חיים אותם הנימבה תופסת למאכל.
מזון.
הנימבה היא חיה לילית, ערה בלילה וישנה ביום, עובדה המסייעת לה בהעלאת הסיכויים לחיפוש וציד מוצלחים. בשעת איום על ידי טורפים אחרים, יכולה הנימבה להישאר שקועה מתחת לפני המים כ- 10 דקות על ידי האטת קצב חילוף החומרים שלה.
האוכל המועדף על הנימבה הוא סרטנים בעלי קונכייה רכה וחסרי חוליות נוספים. היא צדה טרף ביבשה וגם במים. הנימבה תוקפת סרטנים מאחור כדי להימנע ממתקפת הסרטן באמצעות צבתותיו. לאחר מכן היא הורגת אותו במהירות באמצעות פגיעות בבטנו ובפלג העליון של גופו.
הנימבה מחזיקה את ראשה מעל פני המים כאשר שערות החישה שלה נוגעות במים כדי לחפש רטטים של קורבן פוטנציאלי, משזוהה כזה היא צוללת אל תוך המים, תופסת את טרפה, חוזרת עמו ליבשה, הורגת ואוכלת אותו.
מצב שימור.
הנימבה מוגדרת על ידי "איגוד השימור העולמי" (באנגלית: IUCN) כבעל חיים בסכנת הכחדה לפי הקריטריון הקובע ששטח המחיה שלו הוא פחות מ-5,000 קילומטר רבוע.
שטח המחיה של אוכלוסיית הנימבות מצטמצם עקב פשיטה של חקלאים וחברות תעשייה על יערות המחייה שלהם והריסת השטחים לניצול פרטי.
לב מלאכותי
הלב המלאכותי (TAH) הוא מכשיר המחליף את שני החדרים התחתונים של הלב. חדרים אלה נקראים "חדרי החדר" (VEN-trih-kuls). ניתן להפיק תועלת מהלב המלאכותי אם שני החדרים לא עובדים בשל אי ספיקת לב.
היסטוריה.
בדצמבר 1982, לאחר עשרות שנים של מחקר, רופאים באוניברסיטת יוטה בארצות הברית השתילו לב מלאכותי קבוע לרופא השיניים בארני קלארק. פעולה זו בישרה עידן חדש בתרגול הרפואה הקרדיווסקולרית. עם זאת, לאירועים כאלה יש השלכות מרחיקות לכת מעבר לתחום הרפואה הקלינית. כתוצאה מהשתלת לב מלאכותי, התעוררו שאלות אתיות כגון הגדרת מוות, התייחסות לטיפול רפואי כזכות, והחלטה של מי לקבל טיפול נדיר.
הלב המלאכותי הראשון.