ארהארד נבחר לקאנצלר עם התפטרותו של אדנאואר בשנת 1963, בשנת 1966 הוא נבחר לכהונה נוספת.
ממשלתו נפלה ב-26 באוקטובר 1966 כתוצאה מהגשת התפטרותם של שרי המפלגה הדמוקרטית החופשית במחאה על הצעת התקציב של הממשלה, ארהארד התפטר באחד בדצמבר, קורט גאורג קיזינגר ירש אותו כקנצלר גרמניה.
ארהארד המשיך את פעילותו הפוליטית ונשאר חבר הבונדסטאג עד יום מותו בשנת 1977.
רחוב הלל
רחוב הלל הוא רחוב מרכזי בירושלים, המהווה חלק חשוב מן המע"ר של ירושלים. הרחוב משמש כציר תנועה המקשר בין רחוב המלך ג'ורג' החמישי לרחוב בן-סירא ולממילא, במקביל למדרחוב בן-יהודה. חלקו התחתון של הרחוב גובל מצידו האחד בשכונת נחלת שבעה ומצידו השני בגן העצמאות.
היסטוריה.
הבניין הראשון ברחוב, בניין בית הספר שמידט, נבנה בין השנים 1880 - 1886. מרבית הבניינים ברחוב נבנו בתקופת המנדט הבריטי ומשקפים את הסגנון האדריכלי של התקופה. האזור היה חלק ממתחם "גן אנטימוס" (לעיתים נכתב גם כ "גן אבטימוס" - על שמו של נזיר יווני אורתודוקסי שגר במקום ועיבד את האדמה) שנקנה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים על ידי חברת הכשרת היישוב, שהתפתח לאזור המשולש. באזור רחוב הלל חברת הכשרת היישוב הקימה מספר מבנים ומכרה או חכרה חלק מהמגרשים, עליהם הוקם בית היולדות סדובסקי ברחוב הלל 14 שנחנך בשנת 1933, מולו נחנך "בית החינוך לילדי עובדים ע"ש ח' ארלוזורוב בירושלים" באותה שנה ומלון עדן מצידו השני של הרחוב ב-1938.
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל. לאחר הקמת המדינה שונה שם הרחוב ונקרא על שם הלל הזקן, ובסמוך לו מקבילו, רחוב שמאי, על שם שמאי הזקן. בין רחוב הלל לרחוב שמאי מקשר רחוב דרום (על שם החנות והוצאת הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' שחרבה בפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-1948). רחוב זה נקרא בסלנג הירושלמי "הפסאז'" ושיכן בעבר את קולנוע אורנע וקולנוע אוריון ובתי עסק רבים אחרים, כמו גם את משרדי מינהל מקרקעי ישראל. ברחוב הלל עצמו שכנו מספר בתי קולנוע. עוד בתקופת המנדט שכן בקצהו מדרום-מזרחי, בפינת רחוב שלומציון המלכה, קולנוע רקס. בין שנות החמישים לשנות התשעים שכנו בו בתי הקולנוע "אורגיל" ו"רון". בשנות ה-50 הוקם "בית הכשרת הישוב" העומד במרכז הרחוב (באתר בו שכן בית היולדות סדובסקי) שימש כמשרדיה של חברת הכשרת הישוב טרם הופרטה ונמכרה לאיש העסקים יעקב נמרודי, שהעביר את המשרדים לתל אביב.
אתרים ומבנים לאורך הרחוב.
הרחוב הוא עסקי ומסחרי ברובו, ולאורכו חנויות, בתי קפה, פאבים ובנייני משרדים. ברחוב ממוקמים הסניפים הראשונים והמקוריים של שתי רשתות בתי קפה מוכרות, שהחלו את דרכן ברחוב הלל ועם הזמן צמחו והתפשטו ברחבי הארץ - ארומה אספרסו בר וקפה הלל (שהרחוב העניק לו את שמו). עסקים נוספים שהתחילו דרכם ברחוב הלל הם רשת החנויות "שש", פיצת "צ'ילי", רשת New Deli ועוד. מבנים אחרים לאורך הרחוב אכלסו, וחלקם עודם מאכלסים, שלוחות ואגפים של משרדי ממשלה שונים כמו גם את לשכת העיתונות הממשלתית בבית אגרון.
מבנים בולטים וראויים לציון לאורך הרחוב הם:
במהלך שנת 2006 בוצעו עבודות תשתית נרחבות שנעשו כחלק מפרויקט שיקום מרכז העיר ירושלים. רחוב הלל הפך לרחוב משולב עם מדרחוב, שבו נתיב אחד בלבד לכלי רכב - מרחוב המלך ג'ורג' עד כיכר החתולות. שיפוץ זה נעשה בתכנונה של אדריכלית הנוף יעל מוריה.
גשר גרובנור
גשר גרובנור (באנגלית: Grosvenor Bridge), המכונה גם גשר הרכבת ויקטוריה (באנגלית: Victoria Railway Bridge), הוא גשר רכבת מעל נהר התמזה בלונדון. הגשר נמצא בין גשר ווקסהול לבין גשר צ'לסי, ומקשר בין פימליקו וצ'לסי בגדה הצפונית של הנהר, לבין שכונת ניין אלמס ובאטרסי בגדה הדרומית של הנהר. בסמוך לגשר נמצאים בית החולים המלכותי צ'לסי בגדה הצפונית של הנהר, ותחנת הכוח באטרסי ופארק באטרסי בגדה הדרומית.
היסטוריה.
הגשר מורכב משני גשרים שנבנו באמצע המאה ה-19. הגשר המזרחי נבנה עבור קו הרכבת לונדון-צ'טהם-דובר בין 1858 ו-1860 במטרה להוביל רכבות לתחנת ויקטוריה. גשר זה היה גשר הרכבת הראשון שנבנה על התמזה באזור מרכז לונדון. הגשר המערבי נבנה עבור קו הרכבת לונדון-ברייטון-החוף הדרומי זמן קצר לאחר מכן.
שני הגשרים נהרסו ונבנו מחדש מפלדה בין השנים 1963–1967.
גשר צ'לסי
גשר צ'לסי (באנגלית: Chelsea Bridge) הוא גשר תלוי מעל נהר התמזה במרכז לונדון. הגשר ממוקם בין גשר גרובנור וגשר אלברט.
בצידו הצפונית מהווה הגשר את קו ההפרדה בין שכונת פימליקו שברובע וסטמינסטר במזרח לבין צ'לסי במערב. בית החולים המלכותי צ'לסי מצוי צפונית לגשר.
בגדה הדרומית של הנהר מגיע הגשר לשכונת ניין אלמס ולבאטרסי. תחנת הכוח באטרסי נמצאת דרומית לגשר, ופארק באטרסי דרומית מערבית לו.
היסטוריה.
ההצעה הראשונה להקים גשר במיקום זה הוצעה בשנת 1851 במטרה להקל על הגישה לפארק באטרסי. ההצעה אושרה בחוק של הפרלמנט הבריטי בשנת 1846. בניית הגשר, שתוכנן על ידי תומאס פייג' (Thomas Page) החלה בשנת 1851, והגשר נפתח לציבור ב-28 במרץ 1858 כגשר אגרה. אורכו של הגשר היה 213.36 מטרים (700 רגליים) ואורך המקטע המרכזי בו היה 106.68 מטרים (350 רגליים). הגשר המשיך לפעול כגשר אגרה עד שנת 1879.
הגשר הראשון במיקום זה הוחלף בגשר חדש באורך זהה וברוחב 20 מטר, שתוכנן על ידי ג'. טופהאם פורסט (G. Topham Forest) ונפתח לציבור ב-6 במאי 1937.
גשר זה, ומזנון התה שעליו (המוצג כיום במוזיאון התחבורה של לונדון) הפך נקודת בילוי ידועה לרוקיסטים בשנות ה-60 של המאה ה-20, בשל קרבתו לפארק השעשועים באטרסי.
השיר "גשר צ'לסי" של המלחין בילי סטרייהורן קרוי על שם גשר זה.
אושן 11 (פירושונים)
ליברמן
ליברמן הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני (Liebermann).
להקלת החיפוש, סדר השמות בדף זה לפי סדר הא"ב של השם הפרטי.
הריבונות בטיבט
מרבית שטחה של טיבט מנוהל כיום בידי הרפובליקה העממית של סין. פרט לה, גם הממשלה הטיבטית הגולה וגם הרפובליקה הסינית (טאיוואן) טוענות לחזקה עליה. ממשלת הרפובליקה העממית של סין והממשלה הטיבטית הגולה חלוקות בשאלה מתי הפכה טיבט לחלק מסין וכן בנוגע ללגיטימיות של הכללת טיבט בסין.
עמדת הממשלה הטיבטית הגולה.
בשנת 1959 נמלט הדלאי לאמה ה-14 מטיבט וייסד ממשלה גולה בדרמסאלה שבצפון הודו. קבוצה זו טוענת לריבונות על אזורים טיבטים מבחינה אתנית או היסטורית, כולם בשליטה סינית. בנוסף למחוז האוטונומי הטיבטי, שהיה תחת ריבונות הדלאי לאמה עד 1951, טוענת הממשלה הגולה לריבונות על אמדו (צ'ינגהאי) ומזרח קאם (החבל האוטונומי גארזה שבמערב סצ'ואן). חלקים רבים של אזורים אלה נשלטו בידי שליטים טיבטים מקומיים עד 1949. לפי מפקד משנת 2000, כ-45% מהטיבטים שבסין חיים במחוז האוטונומי הטיבטי.
על פי הצהרה משנת 1913 של הדלאי לאמה ה-13 "בזמנו של ג'ינגיס חאן ואלטאן חאן המונגולים, שושלת מינג הסינית ושושלת צ'ינג מַנְג'וּרִית, טיבט וסין שיתפו פעולה על בסיס יחסים של כהן ונדבן". על פי הצהרה זו יחסים אלה לא העידו על "כפיפות של האחד לשני". הוא גינה את השלטונות הסינים על ניסיונם לנכס את השטחים הטיבטים בשנים 12-1910. "אנו עם קטן, דתי ועצמאי", טוענת ההצהרה.
עמדתו הרשמית של הדלאי לאמה הנוכחי מובאת להלן:
הממשלה הטיבטית הגולה רואה בשלטון הנוכחי של סין שלטון קולוניאלי ובלתי חוקי וטוענת כי הוא מונע אך ורק מהשיקולים של חשיבות אסטרטגית ומשאבי טבע, לדבריה השלטון הסיני בטיבט מהווה הפרה בוטה הן של המעמד ההיסטורי של טיבט כמדינה עצמאית והן של הזכות של העם הטיבטי להגדרה עצמית. היא גם מתייחסת למדיניות האוטוקרטית של סין, מדיניות הפרד ומשול שלה, ומה שלטענתה הוא מדיניות של התבוללות (של טיבטים בתוך סינים) וטוענת כי אלו הן דוגמאות לאימפריאליזם סיני המכוון להריסת ההרכב האתני, התרבות והזהות הטיבטים הייחודיים ובכך לקבע את טיבט כחלק בלתי נפרד מסין. למרות זאת, הדלאי לאמה הצהיר באחרונה כי הוא שואף רק לאוטונומיה טיבטית ולא להפרדה מסין, תחת תנאים דמוקרטיים מסוימים כגון חופש דיבור וביטוי וממשל עצמי אמיתי. עמדה נוספת, הנתמכת בידי מספר גורמים בינלאומיים ו"הקמפיין למען טיבט החופשית" ביניהם, היא שלטיבט מגיעה עצמאות מוחלטת מסין.
עמדת ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
עמדת השלטון הסיני בימי השלטון הקיסרי, בימי השלטון הרפובליקני (ששלט בסין עד 1949 וכיום שולט בטאיוואן) וגם תחת השלטון הקומוניסטי השולט בסין היבשתית מאז 1949, היא שטיבט הייתה חלק בלתי נפרד מסין מאז שושלת יואן לפני 700 שנה, בדומה למדינות אחרות כגון ממלכת דאלי והאימפריה הטנגוטית, שגם הם הוכללו ב"ממלכת המרכז" ונותרו חלק מסין. הממשל הקומוניסטי טוען שבהתאם לתאוריית הרצף המדינתי במשפט הבינלאומי, כל הממשלות הסיניות (שושלות מינג וצ'ינג, הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין) ירשו את ריבונותה של שושלת יואן בטיבט.