פיונה צ'אנג (לשעבר טונג): אשתו של אדי המגיעה ממשפחה עשירה מהונג-קונג. בשונה מבעלה אדי, לא אכפת לה מה אחרים חושבים על משפחתה.
אליסטר צ'אנג: אחיו של אדי אשר מעורב בתעשיית הסרטים בהונג-קונג. הוא יוצא עם כוכבת אופרת סבון, קיטי פונג, שמאוחר יותר זורקת אותו בתואנה שהוא לא עשיר כמו שאר בני משפחתו.
קיטי פונג: כוכבת סדרות אופרה רודפת בצע שיוצאת עם אליסטר. היא נפרדת ממנו עבור ברנרד טאי ומתחתנת איתו ב"חברה הסינית העשירה" ונקלעת לסדרת אירועים חסרי מזל עם הצהובונים הגורמת למבוכה גדולה למשפחתו החזקה של אליסטר.
גו פייק לין: חברתה הפטפטנית, הנדיבה, הכנה והמכורה לקניות של רייצ'ל, המגיעה ממשפחה סינגפורית עשירה אשר בבעלותה חברה לפיתוח ובנייה.
קולין קו: חברו הטוב ביותר של ניק ובן דודה של אסטריד, משפחתו אחת מהעשירות בעולם. חתונתו עם ארמינטה לי היא החתונה המדוברת ביותר בכל מזרח אסיה. אמו נפטרה לפני שנים והייתה אחותו של אביה של אסטריד.
סופי קו: אחותו של קולין ובת דודתה של אסטריד שעובדת בתור כירורגית ילדים ומתחברת עם רייצ'ל. היא נשלחת על ידי אסטריד להשגיח על רייצ'ל במסיבת הרווקות של ארמינטה.
ארמינטה לי קו: ארוסתו של קולין ובהמשך אשתו, המתחברת עם רייצ'ל. היא אייקון האופנה המפורסמת ביותר בסינגפור, אשר דגמנה בעבר למעצבים מפורסמים כמו אלכסנדר מקווין. אביה הוא אחד האנשים העשירים ביותר בסין ובבעלות אמה רשת של מלונות יוקרה.
ג'קלין לינג: נכדתה של סו יי וחברה קרובה של המשפחות שאנג, יאנג וטסיין. היא נכדתו של הפילנתרופ לינג יין צ'או.
אליבר טסיין: בן דודו של ניק העובד בכריסטי'ס בלונדון. הוא זה שמשקר לקיטי על הרקע הצנוע של אליסטר.
קסנדרה שאנג: בת דודתו הרכלנית של ניק שיודעת הכל על כולם ובכך זוכה לכינוי "רדיו 1 אסיה". היא בת דודתו של אביו של ניק.
דאטין קרול טאי: נוצרייה אדוקה הנשואה למיליארדר המושחת דאטו טאי טו לוי. היא אחת מחברותיה הטובות ביותר של אלינור.
ברנרד טאי: בנה של קרול וחבר לכיתה לשעבר של ניק וקולין. אביו מפנק אותו.
פרנצ'סקה שו: היורשת של ההון משפחתו, "מאכלי שו". בת זוגו השחצנית, סנובית ואליטיסטית לשעבר של ניק שלא מחבבת את רייצ'ל. אמה, נדין, חברה טובה של אלינור.
מייקל טו: בעלה של אסטריד ואיש צבא לשעבר אשר בבעלותו חברת סטארט-אפ.
צ'ארלי וו: מיליארדר אשר בבעלותו חברת טכנולוגיה ובן זוגה לשעבר של אסטריד. עדיין יש לו רגשות כלפיה אף על פי שהוא נשוי לאחרת. הוריה של אסטריד התנגדו למערכת היחסים איתו מפני שהוא לא מגיע ממשפחה עשירה כמוה.
עיבוד קולנועי.
הבימוי של העיבוד הקולנועי לרומן משנת 2003 נעשה על ידי ג'ון מ. צ'ו והאחים וורנר. הצילומים החלו באפריל, 2017 והסרט הופץ בכל העולם על ידי האחים וורנר עם הוצאתו לאור ב-15 באוגוסט 2018. במאי הסרט מופיע בספר בתור דוד רחוק של רייצ'ל צ'ו.
קארושי
קארושי (ביפנית: かろうし או 過労死 או Karōshi בתרגום חופשי: מוות מעבודת יתר) הוא המושג היפני לתופעה של מוות פתאומי עקב עבודה בתנאים פיזיים או נפשיים קיצוניים. הסיבות הרפואיות המרכזיות למוות מקארושי הן התקף לב ושבץ מוחי כתוצאה מלחץ ודיאטת רעב. תופעה זו נפוצה גם באזורים נוספים באסיה.
היסטוריה.
מקרה הקארושי הראשון דווח בשנת 1969. מדובר היה במקרה מוות עקב שבץ של אדם בן 29 שעבד במחלקת המשלוחים של חברת העיתונים הגדולה ביפן. הביטוי נטבע ב-1978 והתייחס למספר הולך וגדל של אנשים שסבלו מאירועים מוחיים קטלניים והתקפי לב המיוחסים לעבודת יתר. ספר בנושא שהתפרסם ב-1982 הפך את הביטוי למוכר בקרב הציבור.
רק במחצית השנייה של 1980, במהלך בועת הנדל"ן, כאשר מספר מנהלים בכירים שהיו בשנות חייהם המוקדמות מתו בפתאומיות ללא כל סימן מקדים או מחלה, עלה המונח לשיח הציבורי. התופעה החדשה נתפסה מייד כאיום משמעותי על אנשים בשוק העבודה. ב-1987, כשגבר החשש הציבורי, החל משרד הבריאות, העבודה והרווחה ביפן לפרסם מחקרים סטטיסטיים בנוגע לקארושי.
ב-1988, על פי סקר של ארגון העבודה ביפן, כמעט רבע מהגברים העובדים עבדו יותר מ-60 שעות בשבוע, 50% יותר משבוע עבודה רגיל של 40 שעות עבודה. מתוך הכרה בחומרתה והתפשטותה של הבעיה שעלתה, הקימו קבוצה של עורכי דין ורופאים את "הקו-החם למניעת קארושי" שזמין בכל המדינה, במטרה לעזור לאלה הזקוקים לייעוץ בעניינים הקשורים לקארושי.
צמיחתה של יפן למעצמה כלכלית מתוך ההרס שהותירה אחריה מלחמת העולם השנייה, ופיצויי המלחמה הגבוהים ששילמה בעשורים שאחרי המלחמה היוו גורם למה שהוכרז כמגפה חדשה. המדינה הכירה בכך שעובדים לא יכולים לעבוד 12 שעות או יותר ביום, 6-7 ימים בשבוע, שנה אחרי שנה, מבלי לסבול מנזק פיזי כמו גם מנטלי. ביפן מקובל לא לקבל שכר עבור השעות הנוספות.
במאמר של ארגון העבודה הבינלאומי, על קארושי, הוזכרו ארבעה מקרים מייצגים של התופעה:
בנוסף ללחץ הפיזי, הלחץ המנטלי ממקום העבודה יכול גם כן לגרום לקארושי. אנשים שחווים קשיים נפשיים כתוצאה מלחץ בעבודה ומתאבדים נקראים קארושי ג'יסצו ( "karojisatsu" ,過労自殺 בתרגום חופשי: התאבדות עקב עבודת יתר). ארגון העבודה הבינלאומי מונה כמה סיבות לעבודת יתר או לחץ תעסוקתי, ביניהן:
הקו-החם למניעת קארושי.
בדו"ח שפרסמה רשת הקו-החם למניעת קארושי ב-1988, נמצא כי מרבית הלקוחות שהתייעצו לא היו העובדים בעצמם, אלא נשות העובדים שבעליהן מתו מקארושי או שהיו בסיכון גבוה לכך. עובדה זו הצביעה על כך שאלו שנמצאו בלחץ מהעבודה לא הפנימו שהגורם לכך היה עבודת יתר, או שהם היו נתונים תחת לחץ חברתי לא לבטא זאת מפורשות בכך שיבקשו עזרה.
הקו-החם למניעת קארושי קיבל את מספר הפניות הגבוה ביותר כשהוקם לראשונה ב-1988.
מ-1988 ועד 1990, התקבלו בסך הכל 1806 שיחות. מ-1990 עד 2007, מספר השיחות שהתקבל בכל שנה ירד, אך עדין נשאר על ממוצע של 400 שיחות בשנה.
השפעות על החברה.
התאבדות יכולה להיות מושפעת מלחץ שקשור בעבודת יתר או מפיטורין. משפחת הנפטר דורשת תשלום פיצויים במקרים כאלה. חברות הביטוח החלו לכלול סעיף חדש בחוזים שלהן, לפיו אדם צריך לעבוד לפחות שנה לפני שיתאבד כדי שמשפחתו תהיה זכאית לפיצויים.
בקרב העובדים היפנים קמה תנועה חדשה, שהתאגדה כתגובה לקארושי. צעירים יפנים בוחרים עבודות זמניות, בניגוד לעמיתיהם המבוגרים יותר שעובדים שעות נוספות. זוהי מגמת בחירת קריירה חדשה בקרב יפנים צעירים שרוצים לנסות עבודות שונות במטרה לגלות את הפוטנציאל שלהם. עובדים אלו מקבלים משכורות לפי שעה לעומת משכורות חודשית רגילה, והם נקראים "פריטרים" (freeters). מספר הפריטרים עלה במהלך השנים, מ-200,000 בשנות ה-80 ל-400,000 ב-1997.
הפריטרים מועסקים בצורה ייחודית. לפי אצוקו קאנאי, פריטרים מוגדרים כמי שמבחירה עובדים או מתכוונים לעבוד רק במשרה חלקית או זמנית (אַרְבֵּיֵיט), והם לא עובדי משק בית ולא תלמידים במוסדות.
מדיניות הממשלה.
בדו"ח השנתי לשנת 2005, הציע ארגון הבריאות ביפן להקים תוכנית שירותי בריאות תעשייתית מקיפה כדי לצמצם את תופעת הקארושי. תוכנית שתפעל על מנת להפחית קארושי ומחלות אחרות הנגרמות מלחץ הקשור בעבודה. התוכנית דורשת מאמצים משותפים משלוש קבוצות שונות: הממשלה, איגודי העובדים והמעסיקים, והעובדים. הממשלה, מובילת המדיניות, צריכה לעודד קיצור בשעות העבודה, להנגיש את שירותי הבריאות, לדחוף לכך שיבוצעו בדיקות בריאות תקופתיות עצמאיות ולשפר את יעילות הטיפול הרפואי. בתור הקבוצה המעורבת ביותר בבריאות העובדים, איגודי העובדים והמעסיקים, צריכים לחתור לציות והטמעה של מדיניות הממשלה שמתמקדת בצמצום שעות העבודה וביצירת סביבת עבודה טובה יותר. העובדים עצמם צריכים להכיר בצרכיהם, לקחת הפסקות ללא דיחוי וכמו כן לנקוט צעדי מניעה כנדרש.
כתגובה רשמית להצעה הזו, בשנת 2006 עודכנה החקיקה בארגון הבטיחות והגיהות בתעסוקה. החוק ביסס מגוון מונחים שמתמקדים בבעיות הנגרמות עקב עבודה, כולל בדיקות בריאותיות תקופתיות ופגישות ייעוץ חובה עם סגל רפואי מקצועי לעובדים שעובדים שעות רבות ושנמצאים בסיכון גבוה לחלות במחלות שקשורות לעבודה.
תגובת התאגידים.
מספר חברות נקטו צעדים על מנת למצוא איזון טוב יותר בין עבודה וחיים בקרב העובדים שלהם. טויוטה לדוגמה, מגבילה כעת שעות נוספות ל-360 שעות בשנה (ממוצע של 30 שעות בחודש). כמו כן, בכמה ממשרדיה, יוצאות הודעות רשמיות על כל שעת עבודה אחרי השעה 19:00 בערב, זאת על מנת להסב את תשומת לב העובדים לחשיבות המנוחה ולעודד אותם ללכת הביתה. חברת ניסאן מציעה עבודה מהבית לעובדי משרדיה כדי להקל על הטיפול בילדים או בהורים מבוגרים.
עשרות תאגידים גדולים הטמיעו את המושג "ימים ללא שעות נוספות", שמחייב את העובדים לעזוב את המשרד בשעה 17:30. ב-2007, באחד מהאגפים של 'מיצובישי UFJ Trust&amp;Banking', קבוצת הבנק הגדולה ביפן, החלו להתיר לעובדים לחזור הביתה עד 3 שעות מוקדם יותר כדי לטפל בילדים או בקרובי משפחה מבוגרים. נכון ל-5 בינואר 2009, רק 34 מתוך 7,000 עובדי החברה נרשמו לתוכנית.