כדי להצליח בתביעת רשלנות, על הניזוק להוכיח את כל יסודות העוולה, המפורטים בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין:
בפסיקה ובספרות המשפטית אין אחידות דעים באשר לחלוקה משולשת זו, ורבים המנתחים את עוולת הרשלנות על-פי מודל מרובע המפצל בין חובות זהירות שונות, כפי שיפורט בהמשך.
התרשלות.
קיומו של יסוד ההתרשלות למעשה נקבע באופן דומה להגדרת הרשלנות לעיל. בית-המשפט משווה את התנהגות המזיק להתנהגותו ההיפותטית של האדם הסביר, ומתוך כך מסיק האם התרשל המזיק. התנהגות האדם הסביר, נקבעת לפי קנה מידה אובייקטיבי, כלומר לא לפי שיקול-דעתו של המזיק הספציפי, אלא לפי צורכי החברה. לצורך הכרעה בסוגיה האם רצויה ההתנהגות לחברה, משתמשת הפסיקה במבחן עזר הידוע בשם "נוסחת הנד". בהפעילו את הנוסחה, משקלל בית-המשפט את תוחלת הנזק, כלומר מידת הנזק וההסתברות להתגשמותו מחד, אל מול עלות מניעתו של הנזק מאידך. את האלמנטים המרכיבים את הנוסחה, נהוג לציין כך:
P- המציין את המילה האנגלית Probability, כלומר ההסתברות לגרימת הנזק.
L- המציין את המילה האנגלית Loss, כלומר מידת הנזק הנגרם.
B- המציין את הביטוי האנגלי Burden of precaution, כלומר עלות מניעת הנזק.
הסתברות הנזק כפול מידת הנזק תראה לנו את תוחלת הנזק. בניסוח מתמטי, ניתן לומר כי אם P×L &gt; B, אזי המזיק התרשל. לעומת זאת, אם P×L &lt; B, ימצא שהמזיק לא התרשל. כלומר, אם עלות המניעה קטנה מתוחלת הנזק, ובהנחה שהמזיק לא נקט באמצעי המניעה הללו, ימצא המזיק שלא ניטרל את הסיכון - מתרשל. אולם אם עלות המניעה גדולה מתוחלת הנזק, גם אם המזיק לא נקט באמצעי הזהירות, לא יימצא מתרשל.
ניקח לדוגמה מקרה שבו מפעל תעשייתי שופך חומרים מזהמים לנחל הסמוך. נניח גם כי בדוגמה זו, המרכיב ההסתברותי (P) נמוך, למשל בשל העובדה שנעשה שימוש במי הנחל לעיתים נדירות בלבד, ולכן נמוך הסיכוי שיתרחש הנזק בפועל. נניח גם כי הנזק שנגרם (L) על ידי שפכים אלו הוא קטן, למשל אם מדובר מלכתחילה בחומרים אשר גורמים נזק מועט. שקלול שני המרכיבים האחרונים הוא תוחלת הנזק. אם עלותו של מסנן אשר יצמצם את הזיהום בנהר (B) נמוכה מתוחלת הנזק, אז נאמר שבעל מפעל שלא התקין מסנן שכזה הוא רשלן. אולם אם התקנת מסנן יקרה במיוחד, לאור העובדה שתוחלת הנזק בדוגמה המובאת כאן קטנה, לא יחשב בעל המפעל רשלן.
מבחן זה בודק למעשה האם יעיל לחברה להגדיר מעשה כרשלני. כלומר, החברה מוכנה להשלים עם הנזק שנגרם כתוצאה משפיכת החומרים לנחל, כל עוד התועלת החברתית הכוללת המופקת מפעילות המפעל אינה נפגעת. כלומר, מערכת המשפט אינה מתיימרת למנוע את כל סוגי הנזקים, אלא רק את אלה שנזקם גדול מתועלתם. מערכת המשפט מוכנה שלא לראות בנזקים מסוימים כהתרשלות, ובלבד שתצא החברה נשכרת בסופו של דבר.
ברם, גם בהפעילה את נוסחת הנד, התלבטה הפסיקה לא אחת, אילו משתנים ניתן לשקלל בתוכה. כך למשל, הועלתה השאלה האם ניתן לשלב בנוסחה גם נזקים חברתיים ולכמת בצורה ריאלית נתונים אחרים. בעניין זה קבע השופט ריבלין בפסק-דין חמד, כי הנוסחה אינה פורמלית וקשיחה, וכי בית-המשפט יכול ליצוק לתוכה תוכן והיגיון. השופט ברק קבע בהקשר זה, כי "האדם הסביר אינו רק האדם היעיל, זהו גם האדם הצודק ההוגן והמוסרי".
מקור נוסף ממנו יכול השופט ללמוד כי התנהגות מסוימת עולה כדי התרשלות, הוא ספר החוקים. לא כל הפרת חוק נחשבת מיד כהתרשלות, אולם ללא ספק, החוקים והוראות שונות בכללם, מהווים ראיה חזקה לסטנדרט הראוי, שאם יופר תיגזר התרשלות המזיק. במקרה שפעל המזיק מחוץ למסגרת המותרת בחוק, יועבר נטל ההוכחה אל כתפיו, על מנת להוכיח כי לא התרשל, כפי שנקבע בפסק-הדין בעניין לרנר.
בבואנו להוכיח את התרשלות המזיק, יש לשים לב כי הזמן בו תיבדק ההתרשלות, יהיה זמן ביצוע ההתנהגות. יש להימנע מבדיקה זו בדיעבד, כאשר כבר ברור לנו שהנזק בעקבות פעולות המזיק יתרחש. כאמור, מבחן האדם הסביר הוא מבחן אובייקטיבי, אשר אינו בוחן את הניזוק הספציפי, אלא את צורכי החברה. אולם, הפסיקה העמידה מספר חריגים לכלל אובייקטיבי זה. כך למשל, במקרה של רשלנות רפואית, כאשר רופא נהג לפי הסטנדרט הרפואי המקובל, בעוד שהסטנדרט האישי שלו כמומחה גבוה מהרגיל, הוא יבחן סובייקטיבית, ובית-המשפט יחמיר עמו. שני מקרים חריגים נוספים, שבהם נהוג לבחון אישית את המזיק, הם גילו הצעיר או המבוגר של המזיק, והיות המזיק בעל מום קבוע. בנוסף, בית-המשפט רשאי להתחשב בנסיבות חיצוניות למזיק, כגון יום חם במיוחד, ערפל בכביש וכדומה.
חובת הזהירות.
הרשלנות היא פונקציה של חובת הזהירות - אין רשלנות, אלא אם הייתה חובת זהירות בצידה. כלומר, לא יחשב מזיק רשלן, אם אינו חייב בחובת זהירות כלפי הניזוק. לאור הרחבת מעגל המתרשלים באמצעות נוסחת הנד, חובת הזהירות משמשת במידה רבה כבלם של עוולת הרשלנות. כלומר, לעיתים תשתמש הפסיקה בחובת הזהירות כדי להרחיב או לצמצם את עוולת הרשלנות על פי שיקולי מדיניות. כך קרה למשל, כאשר התעוררה השאלה האם יכולים נתבעים לתבוע עדי שקר במשפטם בעוולת הרשלנות, ועלה החשש שבתי המשפט יוצפו בתביעות. בית-המשפט קבע כי אף שעדות שקר היא התרשלות, אין לעדי השקר חובת זהירות כלפי הנאשם, ולכן אינם רשלנים.
במשפט הישראלי מעוגנת חובת הזהירות בסעיף 36 לפקודת הנזיקין, בזו הלשון:
"החובה האמורה בסעיף 35 מוטלת כלפי כל אדם וכלפי בעל כל נכס, כל אימת שאדם סביר צריך היה באותן נסיבות לראות מראש שהם עלולים במהלכם הרגיל של דברים להיפגע ממעשה או ממחדל המפורשים באותו סעיף."
המקור ההיסטורי של חובת הזהירות הוא בפסק-דין Donghue הבריטי. שם נקבע הכלל הרחב לפיו "יש לאדם חובה כלפי מי שקרוב אליו". בישראל נקלטה החובה ממקור זה בפסק-דין פריצקר, ועברה שינויים רבים. השופט ברק קבע, בפסק-דין גורדון, את ההלכה לפיה בכל פעם שהנזק שגרם המזיק היה צפוי, חזקה שהייתה לו גם חובת זהירות. זאת בהתבסס על הקביעה המוסכמת כי נזק שאינו צפוי אינו מקים חובת זהירות.
יש הטוענים שקביעה זו מרחיבה מאוד, מאחר שלמשל גם גנב הגונב רכב בעל בלמים לקויים מטיל חובת זהירות על בעל הרכב, אשר ייתכן וצפה אפשרות לגנבתו. ואכן, ההלכה צומצמה בפסק-הדין בעניין לוי, שם מציע השופט שמגר לזנוח את חזקת החובה של הלכת גורדון. כלומר, לטענתו לא כל נזק צפוי יקים מיד חובת זהירות. שמגר מציע חמישה משתנים לבחינת יחסי קרבה ושכנות:
אם מזיק יוכר כקרוב על-פי הגדרה זו, תחול עליו חובת הזהירות. הלכת לוי היא השכיחה כיום בפסיקה, אולם אין לראות ברשימה זו כרשימה סגורה לבדיקת יחסי שכנות, ויש שבתי-המשפט חוזרים להלכת גורדון.
ההבחנה בין חובת זהירות מושגית לחובת זהירות קונקרטית.
בבחינת חובת הזהירות נוהגת הפסיקה לפצל בין חובת זהירות מושגית לחובת זהירות קונקרטית. חובת הזהירות המושגית, תבחן האם ככלל בין סוג המזיקים, אליו משתייך המזיק, לבין סוג הניזוקים, אליו משתייך הניזוק, קיימים יחסים המצדיקים קיומה של חובת זהירות. בפסק-דין לורנס, מונה השופט לוין מספר חובות זהירות מושגיות שקבעה ההלכה הפסוקה, ביניהן: חובת נהג כלפי הולך רגל וכלפי הנוסעים ברכבו, חובת מעביד לעובדיו, חובת רופא לחולה, חובת מורה לתלמיד, חובת מקבל נשק למוסר נשק, חובת המפקיר חפץ מסוכן לנפגע ממנו וחובת המשאיר כלי נשק במחסן שקל לחדור אליו כלפי העלול להיפגע. ההחלטה השיפוטית בדבר קיומה של חובת זהירות מושגית היא קביעה נורמטיבית, המהווה תוצאה של שקלול ואיזון בין אינטרסים, ערכים ושיקולים משפטיים מגוונים. אם קיימת חובת זהירות מושגית, תיבדק גם חובת הזהירות הקונקרטית, אשר תיבחן האם במצב הספציפי הנדון אכן מתקיימת החובה המושגית שהוגדרה קודם לכן. למשל, גם אם קיימת חובת זהירות מושגית בין מורה לתלמידו, ייתכן ובמקרה הספציפי, בשל העובדה שהמורה לא נכח כלל באותו השבוע בבית-הספר, לא תקום לו חובת זהירות קונקרטית. הדרישה לקיום שתי חובות הזהירות היא מצטברת, ורק אם מתקיימת חובת הזהירות קונקרטית וחובת הזהירות המושגית כאחת, יוכל הניזוק להוכיח רשלנות המזיק. כלפי הפיצול בחובת הזהירות הופנתה ביקורת, הן בפסיקה, בפסק-דין מרצלי, והן בכתיבה האקדמית, מפי פרופ' אריאל פורת: ראשית, מטעמי מדיניות, לרוב מטיל בית-המשפט חובה מושגית בכל מקרה, וכך הופך אותה לאות מתה. שנית, בית-המשפט מתבלבל לא פעם ועורך בחובה הקונקרטית בדיקה הדומה למבחני ההתרשלות. עקב כך נוטים שופטים להתעלם מבדיקת יסוד ההתרשלות כשלעצמו.
הקשר הסיבתי לנזק שנגרם.