הטאקין הבהוטני פעיל בשעות הבוקר והערב, ומבלה את זמנו בחיפוש אחר מזון האהוב עליו כבמבוקים, עשבי תיבול, עלים ועשבים שונים. בימים שטופי שמש הטאקין ירבוץ באזור חשוף כדי ליהנות מהחום. הטאקין נוטה לחיות בעדרים או בקבוצות שגודלם משתנה בין העונות: עד 100 בקיץ ועד 20 בחורף; זכרים מבוגרים עלולים לחיות בגפם. העדר תר תדיר אחר סכנה, ובמקרה של הבחנה בטורף הצופה יפלוט קריאת אזהרה שתגרור אחריה ריצה של העדר. הטאקינים נוהגים לבקר באתרי ליקוק מלח ומינרלים ועשויים לשהות שם מספר ימים. הטאקין מבצע נדידה עונתית מאזורים גבוהים לנמוכים במהלך החורף, ועולה חזרה עם בוא הקיץ בעקבות נוכחות גבוהה של יתושים וזבובים ביערות הנמוכים.
עונת הרבייה היא בחודשי יולי ואוגוסט. ההריון נמשך כ-8 חודשים לאחריהם נולד טלה אחד או שניים בחודשי פברואר או מרץ, המוסתר בימיו הראשונים בצמחייה הסבוכה. הוא נגמל לאחר 9 חודשים ומגיע לבגרות לאחר כ-2.5 שנים. תוחלת החיים היא עד 15 שנים.
איומים ושימור.
בשל הימצאותו של הטאקין באזורי הגבול המרוחקים של סין, השליטה על הציד שמתבצע על ידי המקומיים היא קשה ביותר וציד של עדרים גדולים בחורף מהווה בעיה רצינית. בבהוטן, האיומים על הטאקין כוללים תחרות והעברת מחלות מבעלי חיים מקומיים, אובדן בית גידול כדוגמת שריפת מרעה, ואובדן או שיבוש של מסלולי הנדידה של הטאקינים. בהודו, האיומים הגדולים על הטאקין באים בעיקר מאובדן בית גידול הנובע מכריתת עצים, קצירת במבוקים, וסלילת כבישים בתחומי בית הגידול - כולם קשורים במידה זו או אחרת לאוכלוסיות האנושיות שממשיכות לנגוס בבית הגידול של הטאקין. המקומיים גם צדים טאקינים בקביעות - בתוך ומחוץ לאזורים מוגנים. עם זאת, עדיין רמות הציד הנוכחיות אינן מהוות השפעה משמעותית לאוכלוסייה של הטאקין הבהוטני.
הטאקין הבהוטני רשום בנספח ב' של אמנת CITES, במחלקה הראשונה או השנייה של רשימת המינים המאוימים בסין, ובבהוטן הוא רשום בחוק שימור הטבע של 1995. הטאקין הבהוטני מצוי במספר אזורים מוגנים, ביניהם שמורת נוג'יאנג ושמורת מואוטואה בסין, בפארק הלאומי דורג'י ג'יג'מה בבהוטן, ושמורת החי מאהאו, ושמורת קאמלנג בהודו. IUCN מציע על נקיטת צעדי השימור הבאים: 1) לבצע קמפיין חינוך נגד ציד כדי שהמקומיים יהיו מודעים לאיסור ציד הטאקין. 2) לפתח שיתוף פעולה על שמירת הטאקין במשולש הגבולות שבין הודו, סין ובהוטן. 3) לבצע סקרים של כמות האוכלוסייה ולקבוע את התפוצה העדכנית שלו. 4) שימת לב מיוחדת לשימור נתיבי הנדידה של הטאקין בין העונות. 5) בהודו, להקים שמורה ביוספרית גדולה סביב הפארק הלאומי נאמדאפה וכמה אזורים מוגנים נוספים בצפון-מזרח ארונצ'אל פרדש. 6) למנוע קרבה אנושית לריכוזים גדולים של טאקינים בגלל ציד לא חוקי.
לא ידוע אל אומדן ומגמת האוכלוסייה של תת-מין זה.
הטאקין הבהוטני והאדם.
בבהוטן יש אגדות סביב היווצרות הטאקין המתוארכות למאה ה-15. על פי האגדות, נזיר טיבטי בשם דרוקפה קונלי שכונה "המשוגע האלוהי" גרם להיווצרותו של הטאקין. דרוקפה היה מטיף דתי והתבקש על ידי אנשיו לעשות בפניהם נס באחת מהרצאותיו. דרוקפה הסכים בתנאי שיביאו לו לארוחת צהריים פרה ועז שלמים. לאחד שהוא אכל אותם והשאיר את השלדים העצמות והגולגולת, הוא לקח את גולגולת העז, הניחה על השלד של הפרה והשמיע מילת קסם שגרמה לשלד לקום לתחייה. במעשיו הוא יצר בעל חיים עם ראש של עז וגוף של פרה שהחל להתפשט ברחבי בהוטן. בעל החיים קיבל את השם "טסיגים" שבתקופות מאוחרות הוחלף לשם "טאקין". בעקבות כך הטאקין הבהוטני נבחר כחיה הלאומית של בהוטן. חלקי גופו של הטאקין משמשים ברפואה המסורתית לסיוע ליולדות.
הטאקין הבהוטני מצוי בשמורת הטאקין במוטיטאנג הנמצאת ברובע מוטיטאנג שבעיר הבירה טהימפהו. במקור השמורה הייתה למעשה מיני-גן חיות, ומלבד הטאקין מצויים שם כיום גם אייל סמבר, מונטיאק מצוי, ובעתיד כנראה גם סרו ההימלאיה ופנדה אדומה. הטאקינים שהיו בתחילה כלואים בגן החיות שוחררו ב-1980 בפקודת מלך בהוטן הרביעי ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק שטען שאין זה ראוי במדינה בודהיסטית להגביל את התנועה של בעלי חיים; בעקבות כך גן החיות נסגר והטאקינים שוחררו לסביבה הטבעית באזור. הטאקינים שהיו כבר צייתנים ומורגלים לבני אדם לא עזבו את האזור והחלו להסתובב ברחבי העיר במשך מספר שבועות בחיפוש אחר מזון. בהתחשב בכך שהפרטים הללו הפכו כמעט למבויתים, הוחלט להחזיר אותם חזרה לגן החיות שהורחב מאז לשמורה גדולה יותר המשתרעת על פני 3.4 דונם. השמורה פותחה בשיתוף של הממשלה המלכותית של בהוטן יחד עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר.
כיום השמורה היא חלק בלתי נפרד מהעיר טימפהו ואחת מהאטרקציות התיירותיות בעיר. לאורך גדרות השמורה ישנם חורים בינוניים דרכם אפשר לצלם את הטאקינים, אולם תיירים שמגיעים לשמורה נוהגים גם להאכיל דרכם את בעלי החיים; בשל כך הטאקינים שבשמורה סובלים מהשמנת יתר.
יעל איברי
יעל איברי (שם מדעי: "Capra pyrenaica"), הוא מין של פרסתן בינוני בסוג יעל החי באזורים ההררים של חצי האי האיברי. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג השווייצרי היינריך רודולף שינץ . במקור היו לו 4 תת-מינים אולם שניים מהם נכחדו. שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capra" = "תיש" - מתייחס לדמיון של היעל לתיש. "pyrenaica" = "בפירנאים", מתייחס לכך שהמין תואר לראשונה בהרי הפירנאים. בניגוד למשמעות של השם המדעי, היעל האיברי נפוץ בכל רחבי חצי האי האיברי והוא כיום כבר אינו מצוי בהרי הפירנאים לאחר שהוכחד משם. יש המכנים אותו "עז הבר האיברית" בשל הדמיון של הזכרים לעיזי הבר בקרניים ובצבע הפרווה. היעל האיברי הוא מין הציד העיקרי בספרד, ומחיר לרישיון ציד עשוי להימכר בכ-2,000 יורו. בשל כך היעל מהווה גורם הכנסה חשוב לקהילות מקומיות בספרד, ותיירים רבים באים לפארקים הלאומיים במדינה כדי לצפות בו.
ליעל האיברי 4 תת-מינים:
אנטומיה.
קרניים.
זכרי היעל האיברי מתאפיינים בקרניים גדולות ומאסיביות, והן בעלות מבנה ספיראלי ויוצא דופן מרוב היעלים. יש לקרן 3 צורות עיקריות: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת לצדדים בהדרגה, ולבסוף מתעקמת בדרך כלל בצורה ישרה לאחור ולעיתים גם פנימה - מה שגורם לשתי הקרניים יחד לקבל מראה של מלקחיים; קצוות הקרן מתעקמות מעט לכיוון מעלה. 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת לצדדים, ואז מתעקלת בחדות כלפי מטה כשקצוות יהיו מעוקמים כלפי מעלה. 3) הקרן צומחת לכיוון מעלה ואז מתעגלת לצדדים ללא התעקמויות נוספות - בצורת קשת. הצורה של הקרן עלולה להיות שונה בין תת-המינים.
מוטת-הקרניים של המין האיברי גבוהה יחסית מהמצח, בניגוד לקרני יעלים אחרים שמתעגלות לאחור בשלב די מוקדם. מיקום הקרניים הוא במרכז הקרקפת - סמוך לעיניים ולאוזניים. בבסיס יש בין הקרניים רווח קטן וברור, ואילו בקצוות המרחק ביניהן עלול להיות פי 5 או 6 - תלוי בצורת הקרן. הקרניים של היעל האיברי עבות לכל אורכן ובמיוחד באזור הבסיס. קצוות הקרן אמנם חדות אך גם הן עבות יחסית.
לקרני היעל האיברי משטח קרן מוזר למדי: בניגוד למינים רבים שלהם קרן גלילית שלמה (צבי), קרניו של היעל האיברי בעלות שני משטחים מנוגדים - גלילי ושטוח - בדומה לטאר, כשהמשטח הגלילי ממוקם בקדמת הקרן והמשטח השטוח בחלק האחורי. מלבד זאת, ליעל האיברי יש מאפיין ייחודי בכך שמחצית מהמשטח הגלילי החזיתי משתנה לעיתים קרובות למשטח שקוע שלישי במספרו לכל אורך הקרן, כאשר בצדדי השקע יש מעין שדרה בולטת. בשל כך קרני היעל האיברי נראות כאילו הן עברו סיתות וגילוף. הקרן של היעל האיברי חלקה יחסית ליעלים אחרים, אך בכל זאת ניתן לחלק אותה ל-3 אזורים בהתאם למשטחים: המשטח הגלילי יתאפיין לרוב ברבעי טבעות, המשטח השקוע יתאפיין בחריצים עמוקים ובולטים, והמשטח השטוח והאחורי בחריצים עדינים. במקרים שבהם גם המשטח הגלילי יתאפיין בחריצים, אחת לכמה ס"מ יהיה חריץ כהה ובולט שיגרום לכך שהקרן תראה כאילו היא מחולקת לחוליות. בשל המאפיינים הנזכרים ניתן לזהות את היעל האיברי בקלות משאר המינים בעזרת קרניו.
לנקבות היעל האיברי קרניים שונות לגמרי, וכנגזרת מכך למין יש דו-צורתיות זוויגית מובהקת. קרניהן דקיקות וקצרות ביותר, הן גליליות לגמרי קרני הצבאים, והרווח ביניהן בבסיס גדול יותר. עם זאת, גם את קרני הנקבות ניתן לזהות מקרני נקבות יעלים אחרים; בעוד לנקבות מיני היעל יש קרניים פשוטות עם מבנה חרב המתעגל לאחור, לנקבות היעל האיברי הקרניים מתעקמות מעט לכיוון הצדדים ויש להן חריצים בהירים עם חריצי-חוליות כהים אחת לכמה ס"מ בדומה לזכרים.
צבע הקרניים של היעל האיברי הוא אפרפר בהיר, אפור כהה, שיש-חולי, כשחריצי החוליות וקצוות הקרן יהיו שחורים בדרך כלל. הצורה והאורך של הקרניים משתנים מעט בין תת-המינים: ליעל הפירנאי למשל היו את הקרניים הארוכות ביותר ואילו ליעל הפורטוגזי לעומת זאת היו את הקרניים הקצרות ביותר.
מראה חיצוני.
הפרווה של היעל האיברי קצרה ודלילה יחסית בקיץ, והיא הופכת לעבה וצפופה יותר בחורף. צבע הפרווה כהה יותר בחורף מבקיץ והוא משתנה בין הזכרים לנקבות:
צבע הפרווה של היעל האיברי משתנה גם בין זכרי תת-המינים: היעל הפירנאי היה הכהה ביותר מכולם עם צבע פרווה שחרחר ברוב הגוף בעוד שהיעל הפורטוגזי היה הבהיר ביותר עם סימונים דהויים וקטנים. מבין תת-המינים החיים כיום, יעל גראדוס הוא בעל פרווה כהה למדי עם סימונים שחורים רחבים יחסית לאלו של היעל הספרדי. בדרך כלל זכרים מבוגרים מכל תת-המינים יהיו די דומים.
צבע הראש של היעל האיברי הוא בהתאם לגוף - ומשתנה אף הוא בין הזכרים לנקבות: