עָ לֶה בַּל יִתְ עוֹ רָר;
עַל רֹאשׁ גַּבְ נוּן בָּ דָד דּוּ מָם
יוֹ שֵׁב לוֹ הַ מְּשׁוֹ רֵר.
&lt;/score&gt;
תכונות יצירתו.
תקווה או תוגה?
האם יצירת מאנה מביעה תקווה או תוגה? נחלקו על כך המבקרים. לדעת שמואל צבי זצר, רוח של עצב ויגון שפוכה על כל שיריו של מאנה, וגם בשירי-התקווה האקורדים הנוגים מרובים על האקורדים העליזים, והטון המלנכולי השקט הצנוע של שירתו, מעין אנחה חרישית, מביא את הקוראים להיכנס לעולמו של המשורר ולהשתתף בצערו. לדעת חיים תורן, יש בשירתו של מאנה מהוד הזריחה ויעפתה, אלא שבשוליה של זריחה זו מסתתרת תוגתם של דמדומי השקיעה. לדעת יעקב פיכמן, רק מזלו הרע ומחלתו גרמו לכך שעל שירתו נסוכה עצבת חרישית תמיד; יותר מדי היה גדול התום שבלבבו, יותר מדי היה נתון העולם בלבבו ישר, שיכיר בכל ניגודיו הגדולים, והוא היה מסוג המשוררים שלא נולדו כי אם לצלילי מתק ולתפילות. לדעת אליעזר שטיינמן, השקפת עולם עליזה והרמונית נזדככה בלבו של מאנה, הבריאה - היכל היופי, והאמנות מפתח הקסמים של ההיכל הזה, הקב"ה טוב, העולם טוב, האדם הטוב, החיים גן-עדן, וגן-עדן זה מתנת כל אדם הוא.
התקווה והתוגה שביצירת מאנה הן מורשה מהשירה הרומנטית. התוגה נובעת מבדידותו של המשורר - מפער בין עולמו הפנימי לבין המציאות. בפרט, עוני וחולי ורפיון גופני, והיותו דר רוב ימי בחרותו רחוק מידידיו, היו מנת חלקו של מאנה בחייו הקצרים. נסיבות תוגתו מתוארות בשירו "כעלות השחר":
המוצא של מאנה מהפגעים שמחצו את חושיו, קצצו את כנפיו, רמסו את נפשו התמה, וניבלו את טוהר לבו, היה התבודדות בטבע. כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות":
התקווה היא תולדה של אמונה בחידוש מעשה בראשית. כך כתב מיכ"ל בפירושו לשירו "שלמה וקהלת":
מהבחינה הזו מאנה ממשיך דרכו של מיכ"ל, אך בעוד אצל מיכ"ל אמונה עטורת תקווה (שלמה) וחכמה משכלת (קהלת) מנוגדות זו לזו, הרי שאמונה ודעת שוכנות בהרמוניה ובהשלמה בנפשו של מאנה. אמנם במבט נכוח ומפוכח מאנה כותב לעיתים שירים נעצבים אלי הבל. כך כתב בשיר "הכל הבל!":
אולם במיטב שירתו התקווה גוברת על התוגה. כך כתב בשירו "משאת נפשי":
ובחותם שירו "עת אשרי":
במחזהו "תקווה לאובד" אין התוגה אלא נחמה זמנית מפני תהפוכות תבל לאיש שעשקו ממנו את התקווה, אך סוף דבר הכל טוב והתקווה שבה לאוהבה ועמה אמונה ואושר. במאמרו "הגיוני לבי" מאנה כתב דברים המלמדים על מקום התקווה בחייו וביצירתו:
ובמכתב משנת תרל"ט (1879):
מבטו השירי.
תאורי הדברים של מאנה כלליים ומופשטים, ואינם עשירים בפרטים. לדוגמה, בכותבו על שושנה, הוא לא כותב על שושנה מסוימת, אלא על מהות השושנה, רוח-חיים שבשושנה (והרי לדעת מאנה, רוח השיר והמליצה היא רוח החיים, או החיים בעצמם):
השגתו היא תולדה הן של השראה והן של קרבת-טבע בלתי-אמצעית שהייתה לו מימי ילדותו. כתב שמואל צבי זצר: "שירי-הטבע של מאנה עושים עליך רושם חזק באי-אמצעיות שבהם, בהגעגועים החזקים שישמעו בהם, באותה ההתרפקות המרובה שהנם מחודדים בהם, באותה ההתפעלות שיש בה פשטות ותמימות במידה גדולה כל כך".
כתב אליעזר שטיינמן: "זה היה מין חוני המעגל שהקיץ מתרדמת הדורות. וראה בבת-אחת עולם הדור-נאה, שנעלם כביכול מעיני דורות רבים אחוזי-שינה. והריהו נותן קולו בשיר להקיץ נרדמים, להעביר גולים מעמק הרפאים אל חמדת נופים... ההרים קוראים אלינו; העמקים רומזים לנו; הנחלים והמעיינות אומרים באזנינו שירה. העולם כולו מלא שירה ורינה... שום יהודי לא היטיב כמאנה עם העולם. האופטימיות שלו הייתה ללא גבול, ללא תנאי, ללא רבב ואף ללא שום כוונת מכוון. מעין ביטוי חי לנהורא מעליא, לשמחת הלב, לביטחון-אמת".
במאמר על חכמת השיר והמליצה מאנה כותב:
בכל זאת, למרות דבריו, אלמלא החידוש שבשירת מאנה, שיריו לא היו עושים כזה רושם על הדורות הבאים. בלב רגש ובעיני-אמן פקוחות מאנה התבונן בטבע וראה שכולו אומר כבוד, הוד והדר; חן וחמדה, פלאות וצפונות. במאמרו "חכמת הציור בכלל ובין בני עמנו בפרט" תיאר את מבטו האקספרסיבי (להלן מקצת מדבריו):
מאנה לא סתם מתבונן בטבע, אלא מדבר עמו: משוחח עם שמש היוצא בגבורתו על שפרירי שחקים כעלות השחר, עם ירח בהיר המביט עליו ממרום מבעד לתכלת שמי-לילה, עם הזמיר שבראשי אמירים שביער, כמו היו רעים נאמנים ואוהבים המתהלכים עמו (והלא השמש והירח ציירים והזמיר משורר), שומע את הטבע מדבר אליו בשפה ברורה. שיחו נובע מרגשות יופי ושגב, מרגשי קודש; לבבו חש אהבה. כך כתב במכתב משנת תרמ"ג (1883):
כתב אליעזר שטיינמן: "לא זו בלבד שאין העולם נגלה לו משום צד בחינת גולם, אין הוא נראה לו משום בחינה גם בחזקת דומם, משל אין הוא עשוי רגבים אלא ארגמן. לעולם אין אנו שומעים מפיו, אף הוא אינו שומע מפי ההוויה, קול בכוח, אלא קול ברוך, קול בהוד, קול ביקוד, קול בלהט הנפש - וכלל כולם קול דממה דקה... מאנה הוא מין פרח המחונן בשכל רם; ציפור מהגה זמירות, אף הוגה דעות; אדם הצופה ומביט על עולמנו באספקלריה של מלאך. הוא מדבר לכאורה בלשוננו: חיים, אהבה, ידידות. אבל יש למלים אלו בשפתו פירוש משלו, פירוש זך ומזוקק".
הידידות ביצירת מאנה.
שיריו, מאמריו, ובמיוחד מכתביו, הם מעין וידוי-נפש בו מאנה שופך את נפשו ללא כחל וללא שרק בשיח אוהב לפני ידידיו. ואמנם לידידות, במובנה הנעלה והכללי ביותר, מקום מרכזי ביצירת מאנה. בשיר "נסיעה אל אבותי" הוא כותב: "האח! לבי רועש, דמי רותח! / אל הורי, אל הורי אקרב לרגעים! / כל רגשי אהבה בי החליפו כח: / אל הורי, אל הורי הנכם נישאים!". בשיר "אהבה ואחוה": "רק אתה אח יקר תרגיש שמחתי / רק אתה תתור כל חדרי ליבתי / כי לבבך כלבבי אהבה ידע / וכנפשי נפשך אהבה נמלאה". בשיר "על הרי וילנא": "חושי נפשי למעונך בשאון קרת / וקחי קסת סופרים, עט גם גיליון! / שפכי רגשותיך, נפש נערכת / אל אוהביך שלחי מיטב הגיון". בשיר על המנגן הזקן המסכן: "הוי, זקן נפלא, נא עמך אלכה! / אני אשיר שירי יוצאים מקרב / אתה תך בנבל בוקר וערב / כי אחים נחנו כמוני כמוך!".
כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות" על אהבה שאינה תלויה בדבר:
הסביר אליעזר שטיינמן: "אין מאנה מתכוון לידידות באשר היא-היא, אלא באשר היא וגם הוא, באשר היא כל-בה. היא לו משא נפש, שורש כל הגיגיו, שמן משחת הקודש לחיי העולם הזה... כל פסוק בקולמוסו על הנושא הזה מצווה ואומר: הקורא, עמוד, הקשב, כאן סח אני לפניך על דבר העומד ברומו של עולם". מאנה סיכם זאת נהדר בשירו "על תמונתי לידידי":
הפרוזה של מאנה.
אם שירה סימן-היכר לנעורים ופרוזה חותם הבגרות, הרי שכשם ששירתו של מאנה מפליאה ברעננותה, כן הפרוזה שלו מפתיעה בטעם זקנים שבה. ואם בשיריו, התוכן עיקר ויש פחות תשומת-לב לענייני צורה, הרי שהפרוזה שלו, המאחדת שירה צרופה עם ביקורת מעמיקה וחריפה, שלמה בתוכנה ובצורתה ובסגנונה. קטעי פרוזה רבים של מאנה, בין במאמריו בין במכתביו, הם קטעי פיוט נפלאים, בהם הצליח להשתחרר מכבלי משקל וחרוז, ולפרוש כנפיים מעלה. ממאמריו במיוחד ראויים לציון מאמרו "על חכמת השיר והמליצה", שלמרות היותו תרגום, רוחו וסגנונו של המשורר מפעמים בו; והמאמר "הגיון על הבדידות", פרק שירה מזהיר ומסה מחקרית חודרת, סיכום תמציתי של השקפתו. מכתביו, בהם מאנה מעודד את נפשו ואת ידידיו, הם פרק שירה בפני עצמו.
אומצה אומצה
אומצה אומצה הוא מונח סלנג ישראלי אונומטופאי המתאר את המקצב של מוזיקת הטראנס, ובהשאלה גם את התרבות שצמחה ממנה. הביטוי מופיע גם בגרסאות אומצה בומצה, אומצים בומצים וכדומה. המונח קיים גם בשפות אחרות, כגון רוסית. (умца-умца).
מקור המונח.
מקורו של המונח "אומצה אומצה" הוא כנראה אותו החלק מן האוכלוסייה שזלזל בז'אנר זה, וההתנשאות שלו כלפי שוחרי הטכנו, אמה הרוחנית של מוזיקת הטראנס.
הגייה.
שני חלקי המונח נהגים במלעיל. המונח מופיע כצמד מילים זהות על מנת להדגיש את המונוטוניות של מקצבי הטראנס. "אומ-", חלקה הראשון של המילה החוזרת, מכוון אל צלילי הבס, בעוד ש"-צה" מכוון אל הצלילים הגבוהים ולמעשה נהגה עם תנועה חלשה (בין קמץ לשווא).
הטעמת המונח: יש להגות אוּמְצָה אוּמְצָה (במלעיל), ולא אֻמְצָה אֻמְצָה (במלרע) במשמע סטייק.
כלי חרס
מדורת השבט (סרט)
מדורת השבט הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר שיצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט זכה להצלחה, הן על ידי מבקרי הקולנוע והן בקרב קהל הצופים, אך זכה גם ליחס שלילי בקרב הציבור הדתי לאומי, שבמרכזו עומדת העלילה, בטענה שציבור זה מצטייר כאליטיסטי, מתנשא, שמרן ומושחת. בספטמבר 2004 גרף הסרט חמישה פרסי אופיר על העריכה, הבימוי, התסריט, המשחק המשני (עבור חני פירסטנברג) וכן עבור הסרט. הסרט השתתף בפסטיבל ברלין ובפסטיבל הסרטים של שיקגו, ובשניהם גרף פרסים מיוחדים. הסרט זכה ל-100 אלף צופים תוך ארבע שבועות לאחר יציאתו לאקרנים. בתחילת 2005 נמכר הסרט להפצה מסחרית בברזיל, קנדה, מקסיקו ותאילנד, ובמהלך אותה שנה השתתף ב-8 פסטיבלים בינלאומיים.
עלילה.
העלילה מתרחשת בירושלים של שנת 1981, ומספרת על משפחה ציונית דתית, שבראשה עומדת רחל גרליק (מיכאלה עשת), אלמנה ואם חד-הורית לשתי נערות – תמי (חני פירסטנברג) ואסתי (מאיה מרון). רחל, אשר מנסה לבסס מעמד משפחתה, רוצה להתקבל לגרעין המייסד התנחלות בשומרון.