פגם בתכנון הוא הסדר נזיקי שמקורו בחוק האחריות למוצרים פגומים. חוק זה, אשר נחקק בישראל ב-1980, יועד להגדיל את אחריותם של יצרנים ובה בעת להעלות את היקף זכאותם של צרכנים לפיצוי עבור נזקי גוף שמקורם בפגם במוצר. חלק מהוראותיו של חוק זה עוסקות בנזקים הנגרמים לצרכן בשל פגם בתכנונו, וקובעות הסדר פיצוי במקרים אלו.
פגם בתכנון הוא ליקוי שנוצר במוצר כבר בשלב תכנונו ומאפיין את כל המוצרים בקו הייצור. כתוצאה מהליקוי נוצר פוטנציאל לגרימת נזק מכל המוצרים שיוצרו בקו הייצור הנוכחי, ופסיקת בית המשפט שקיים במוצר פגם תכנוני משמעותה הן פיצוי הצרכן הניזוק והן פסילת כל קו המוצרים.
הגדרה.
חוק האחריות למוצרים פגומים.
מרבית אירועי הנזק במשפט הישראלי מוסדרים על ידי פקודת הנזיקין אשר פורסמה ב-1968 וכוללת בתוכה סל של עוולות שונות הקובעות פיצויים לניזוק בתנאים שונים. בשנת 1980 נכנס לתוקף חוק האחריות למוצרים פגומים המייחד את סוגיית הפגמים במוצר. מטרתו העיקרית של החוק הייתה לחייב את היצרן בפיצוי על נזקי גוף, לפי הסדר נזיקי של אחריות חמורה. משמעות הדבר היא כי היצרן יהא חייב בפיצוי, במנותק משאלת אשמתו בגרם הנזק. מטרה זו הובהרה ב-§2 לחוק:
ההסדר בחוק מגדיר פיצוי רק עבור נזקי גוף ואין בו התייחסות לנזקים מסוגים אחרים ביניהם נזק כלכלי טהור או נזק בלתי ממוני טהור. אופיו של נזק גוף מוגדר ב-§1 לחוק אחריות מוצרים פגומים:
מכיוון שהסדר החוק קובע חובת פיצוי על היצרן גם בהיעדר אשמה מצידו, נוסחו מספר הוראות שמטרתן להקל על היצרנים להעריך את פעילותם העסקית ולחשב את הסיכונים הצפויים להם:
חוק האחריות למוצרים פגומים אינו מגדיר בנפרד כל אחד מן הפגמים השונים אשר עשויים להתקיים במוצר ומסתפק בהגדרה כללית באשר למהותו של פגם במוצר, ולצידה הגדרה לגבי פגם באזהרות:
את ההבחנה בין הפגמים השונים המוכרים בחוק ניתן להגדיר כך:
החוק הישראלי הושפע רבות מהמשפט האמריקאי בסוגיית האחריות למוצרים פגומים. על הדין הנוהג בארצות הברית ניתן ללמוד מה–Restatments השונים. רוב ההסדרים החוקיים בארצות הברית שונים ממדינה למדינה. מתוך הפער הזה נולד מוסד ה-Restatment: קבוצות של מלומדים ניסחו קודקס (קובץ של כללים) בתחומי משפט שונים (חוזים, נזיקין, שליחות וכו') והמליצו למדינות השונות לאמצו. בדיני הנזיקין קיימים 3 Restatments ובמהלך הערך תובא התייחסות להמלצות הנוגעות לדיני הפגמים בתכנון כפי שהוצעו ברסטייטמנטס השני, ובעיקר בשלישי, אשר יוחד בשלמותו לסוגיית אחריות למוצרים.
פגם בתכנון.
על מנת להכיר בפגם בתכנון על בית המשפט לקבוע כי תכנון האבטיפוס יצר סיכון בלתי סביר.
§A402 ל – Restatment (second) Of Torts סייג את הכלל לנזקים שנגרמו לצרכן או למשתמש בלבד, אך ב-§2d ל – Restatment (third) Of torts הושמטה הגבלה זו והומלץ להעניק זכות תביעה לכל מי שנגרם לו נזק על ידי המוצר.
סיכון בלתי סביר: מרבית הפעולות המתבצעות בחיי היומיום טומנות בחובן סיכון לגרימת נזק. למרות זאת, ישנם סיכונים אשר החברה מוכנה לקבל את קיומם עקב תוחלת נזק קטנה (כלומר שהסיכוי שהנזק ייגרם בד בבד עם גובה הנזק שייגרם אינם כה משמעותיים) או עקב תועלת משמעותית מעצם ביצוע הפעולה שהסיכון נלווה אליה. סיכונים אלה יוגדרו כסיכונים סבירים. לדוגמה, נסיעה במכונית בלילה היא פעולה שמולידה לצידה סיכון לא מבוטל להתרחשותן של תאונות. חרף זאת, איסור נסיעה בלילה עשוי ליצור נזק רב משל עצמו, וזהו נזק שהחברה לא מעוניינת לקחת על עצמה. לפיכך, נסיעה בלילה, חרף סיכוניה - היא סיכון סביר. מכאן, ניתן להגדיר סיכון בלתי סביר כסיכון שהחברה לא מוכנה לשאתו, אך היא מוכנה לשלם את המחיר הכרוך במניעתו.
הקושי באבחנה כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בייצור עליו להשוות את המוצר גורם הנזק לשאר המוצרים בפס הייצור – פעולה פשוטה למדי. גם החלטה הנוגעת לפגם באזהרות לא יוצרת קושי ממשי עבור ביהמ"ש; מרגע שיש סיכון ממשי במוצר, יהיה זה לא סביר שלא לציין אזהרה מתאימה שכן עלות האזהרה זניחה (לצד עמדה זו קיימת גישה לפיה ריבוי אזהרות עשוי לעמעם את האזהרות החשובות או להרתיע את הצרכנים מלהשתמש במוצר ולכן עלותן גבוהה מאוד). להבדיל, כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בתכנון המוצר עליו להגיע למסקנה שמתכנני המוצר יצרו סיכון בלתי סביר, סיכון שעליהם לפצות בגינו את התובע. מסקנה כזו תתקבל לאחר השוואה עם אלטרנטיבות ותוך התמודדות עם שאלות מדעיות, כלכליות וחברתיות שיש הטוענים כי לביהמ"ש אין את הכלים לענות עליהן. לדוגמה, בשנת 2007 אישר משרד התמ"ת ייבוא של בירה המכילה כמות מסוימת של גז Nitro (הידוע יותר כגז צחוק). גז זה יוצר השפעות של אופוריה ושחרור שרירי הגוף, ושאלת בטיחות השימוש בו נמצאת במחלוקת בין מדענים. לפי גישתם של המשפטנים האמריקאים טוורסקי והנדרסון, ממחברי הרסטייטמנט השלישי, השאלה האם יש ליקוי תכנוני שיוצר סיכון בלתי סביר אינה צריכה להיענות על ידי ביהמ"ש כי אם על ידי גופים מקצועיים ומומחים כגון הרשות הלאומית למלחמה בסמים או מדענים העוסקים בדבר. כמו כן, לפי גישה זו ניתן לטעון כי אישור הייבוא מהווה כשלעצמו הכשר לסבירות הסיכון ואל לביהמ"ש לנקוט קו מדיניות שונה משל הרשות המבצעת.
משמעותו העיקרית של ההסדר בחוק האחריות למוצרים פגומים, ומתוך כך גם לגבי פגמי התכנון, הוא המעבר למשטר של אחריות חמורה במקום השימוש במשטר של רשלנות לגבי נזקים מסוג זה. יש לזכור כי משטר של רשלנות פירושו חיוב היצרן המזיק בנשיאת נטל הפיצוי כאשר הוא נושא באשמה חברתית, כלומר כאשר מוכח שאדם סביר בסיטואציה זהה היה נוקט במשנה זהירות ומתכנן אחרת את המוצר. מאידך, המעבר למשטר של אחריות חמורה מבטא כי היצרן יחויב גם אם אין אינו נושא באשמה (לדוגמה, אם לא היה יכול לדעת על הסיכון שהמוצר יוצר). להחלטה על משטר האחריות בכל הנוגע לפגם בתכנון יש השלכות משמעותיות על כמות המזיקים שיחויבו בפיצוי וכן על היקף הניזוקים שיפוצו. שיטות המשפט השונות נמצאות בהתלבטות מתמדת מהו משטר האחריות הרצוי לגבי אחריות יצרנים בכלל ואחריותם לפגמי תכנון בפרט.
היסטוריה חקיקתית.
ההחלטה על משטר האחריות המתאים בכל הנוגע לאחריות יצרנים עברה שינויים בעולם ובישראל. לפני קבלת החוק נהג בישראל משטר של רשלנות לגבי אחריות היצרן למוצרים פגומים. המעבר למשטר של אחריות חמורה נעשה לאחר אימוץ עמדות שהתקבלו זה מכבר באירופה ובארצות הברית.
התפיסה המסורתית לאחריותם של יצרנים הטילה משטר של אחריות חמורה. במאה ה-19 התהפך הגלגל ובהשראת המהפכה התעשייתית ותהליכים אינטלקטואליים באירופה ובארצות הברית עלתה לגדולה גישת הרשלנות המתבססת על פיצוי לפי אשמה. האחריות החמורה נתפסה דאז כאיום על התפתחות התעשייה ובשינוי בסיס האחריות היה מעין מתן סובסידיה לתעשיינים. פסק הדין המפורסם ביותר בתקופה זו ניתן בבית הלורדים האנגלי בעניין "Donoghue V. Stevenson" בשנת 1932. בפרשה זו, לקוחה במסעדה הופתעה למצוא שבלול מת בתוך כוס הבירה שמזג לה המלצר. בית הלורדים ביסס את אחריות היצרן בנזיקין לאחר שקבע כי הייתה לו חובת זהירות (ראה ערך חובת הזהירות) למנוע מצבים מעין אלה ומרגע שחובה זו הופרה הוא נושא באשמה על נזקה של התובעת. לצד חיוב היצרנים על בסיס עוולת רשלנות התקיימה באותן שנים דוקטרינה נוספת שהכירה בקיומו של חוזה לכאורה בין היצרן לצרכן, וכך איפשרה לניזוקים לקבל פיצוי על יסוד הפרת היחסיים החוזיים על ידי היצרן. בפס"ד בעניין "MacPherson V. Buick Motor Co" שניתן בניו-יורק ב-1916 הכריז ביהמ"ש על סופה של דוקטרינה זו.
הגלגל החל מתהפך חזרה עם פרסום ה- Restatment (second) of torts בשנת 1963 בארצות הברית בו הוחמרה האחריות של יצרן על פגמים במוצר בסעיף A402. חוקים ופסיקות רבות ניתנו בשנים אלו בארצות הברית וביססו את הדוקטרינה החדשה. באירופה החל השינוי בשנות ה-70 ולישראל הגיע בשנת 1980 עם חקיקת חוק האחריות למוצרים פגומים. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 פורסמו ביקורת רבות בספרות המשפטית בארצות הברית על ההסדר החקוק ב-§402. כמו כן, ביהמ"ש לא שבע נחת מהמבחן הקבוע בו (מבחן "ציפיית הצרכן") והתקשה ביישומו, וארגוני תעשיינים וצרכנים גם יחד הפעילו לחצים רבים על מעצבי המדיניות לפעול לשינוי ההסדר הקיים. תחת מציאות זו נוסח בשנות ה-90 הרסטייטמנט השלישי אשר יוחד בשלמותו לאחריות היצרן.
המחוקק הישראלי החליט להחמיר את אחריותו של היצרן על יסוד שיקולי צדק מחלק וצדק מתקן. בדברי ההסבר להצעת החוק צוינו חמישה שיקולים עיקריים אשר הניעו את הכנסת להציע את שינוי משטר האחריות מרשלנות לאחריות חמורה. מצד שיקולי הצדק המתקן ניתן לציין את העובדה שהיצרן הוא שיצר את הסיכון על ידי הכנסת המוצר למחזור העסקים, וכן כי ניסיונותיו לקדם ולפרסם את המוצר יצרו אצל הקהל ציפיות למוצר בטוח. מצד שיקולי הצדק החלוקתי נציין כי היצרן נמצא בעמדה טובה יותר להקטין את הסיכון על ידי פיקוח מחמיר על איכות מוצריו, החמרת האחריות תצמצם את מספר ההתדיינויות המשפטיות וכן כי יש ביכולתו של היצרן לפזר את הנזק על ידי ביטוח והטלת הוצאות הפרמיה על כלל הצרכנים (על ידי העלאת מחיר המוצר).
על יסוד שיקולים אלה שונה בסיס אחריותם של יצרנים ממשטר של רשלנות למשטר אחריות חמורה. שינוי זה לבדו לא פתר את הקשיים באבחונו של פגם בתכנון המוצר. בפרק הבא יוצג בפירוט חוק האחריות למוצרים פגומים ויודגמו המבחנים השונים מהפסיקה הישראלית והאמריקאית שנועדו לסייע לביהמ"ש לאבחן פגם בתכנון.
הצגת התשתית הנורמטיבית - הקושי במציאת משטר האחריות הראוי.
סקירת הוראות חוק האחריות למוצרים פגומים הנוגעות לפגמי תכנון.