סיגר תיאר את קולו כ"טנור חצוי" (בין אלטו לטנור). הוא היה מייסדן של שתי להקות מוזיקת פולק, "זמרי לוח השנה" (The Almanac Singers) עם וודי גאת'רי, ו"האורגים" עם לי הייס ורוני גילברט. לאורגים היו מספר להיטים בתחילת שנות החמישים, לפני שנכנסו ל"רשימה השחורה" של ג'וזף מקארתי. ב-18 באוגוסט 1955, סיגר הוזמן בצו להעיד בפני "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית", שם הוא סירב לנקוב בשמות עמיתים ושותפים פוליטיים בטענה שבכך יש משום הפרה של זכויותיו על פי התיקון הראשון לחוקה האמריקאית. ..."אינני עומד לענות על כל שאלה באשר לעמיתי, לאמונותי הפילוסופיות או הדתיות, או לדרך הצבעתי בבחירות, או לכל דבר פרטי. אני חושב שאלה שאלות לא נאותות לכל אמריקאי להישאל עליהן, במיוחד תחת נסיבות כופות מעין אלה." סירובו של סיגר להשיב הוביל להגשת כתב אישום נגדו, ביום 26 במרץ 1957, על בזיון הקונגרס. כתוצאה מכך, במשך זמן מה, היה עליו להודיע לשלטונות כל אימת שעזב את מחוז מגוריו בדרום מדינת ניו יורק. בחודש מרץ, 1961, הוא הורשע בידי חבר מושבעים ונידון לשנת מאסר, אבל בחודש מאי, 1962, בית משפט לערעורים פסק כי העמדתו לדין הייתה פגומה והרשעתו בוטלה.
בשנת 1958 סיגר החל בקריירה של זמר סולו ונודע בזכות שיריו "איפה הפרחים כולם?", "נשיקות מתוקות מיין" If I Had a Hammer (נכתב יחד עם לי הייס) וכן Turn, Turn, Turn השואב השראתו מספר קהלת, וכן We Shall Overcome (המבוסס על שיר דתי). סיגר הפך לדמות רבת השפעה בשנות השישים עם תחיית מוזיקת העם, שהתמקדה בעיקר בגריניץ' וילג'. הוא עזר ביסודו של הירחון Broadside Magazine והרבעון Sing Out! המוקדשים למוזיקה עממית.
באמצע שנות השישים הוא הנחה תוכנית טלוויזיה אזורית על מוזיקה עממית בשם "חיפוש הקשת בענן". הוא הקליט 38 תוכניות בהן התארחו זמרי עם רבים.
למרות שתמך בבוב דילן בתחילת דרכו, סיגר הסתייג והתרגז בשל הצליל החשמלי המעוות שדילן הביא לפסטיבל הפולק של ניופורט בשנת 1965 ובמיוחד מחוסר היכולת להבין בבירור את מילות השירים. קיימות גרסאות סותרות באשר למה שהתרחש בהמשך, יש הטוענים כי סיגר ניסה לנתק את החשמל לכלי הנגינה של דילן. גרסתו של סיגר היא כי כאשר איש הסאונד סירב להפחית את עיוות הצליל כדי שהמילים תהיינה ברורות יותר, סיגר צעק: "לכל הרוחות, אם היה לי גרזן, הייתי חותך את הכבל."
ב-1969 הופיע בקטע שירה בסרט "המסעדה של אליס".
עמדתו הפוליטית השמאלית.
סיגר היה ידוע באמונותיו הפוליטיות העזות ובמעורבותו בארגונים פוליטיים שמאלניים, כולל המפלגה הקומוניסטית. יריביו הפוליטיים כינוהו בשמות מזלזלים כגון "ציפור השיר של סטלין". בעוד חסידיו כינו אותו בשם "קדוש עלי אדמות" ו"הקלשון של אמריקה". תקליטו האנטי-מלחמתי של סיגר "שירים לג'ון דו", פורסם בשנת 1941 ותמך בקו המתבדל של המפלגה הקומוניסטית (על רקע הסכם אי-התקפה בין אדולף היטלר ליוסיף סטלין משנת 1939). באותה תקופה סיגר גם התנגד לפרנקלין דלאנו רוזוולט, בגלל שלדעתו הנשיא לא תמך די בזכויות העובדים.
מיד לאחר שגרמניה הפרה את ההסכם ופלשה לברית המועצות, הפך התקליט הפציפיסטי של סיגר חסר רלוונטיות, נעלם מן החנויות והמלאי הושמד. רק עותקים ספורים מן התקליט נותרו עד היום. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, שינה סיגר את טעמו והחל תומך במלחמה בגרמניה.
סיגר גויס לצבא ארצות הברית ושירת במלחמת העולם השנייה בחזית האוקיינוס השקט. הוא לא השתתף בקרבות ותפקידו היה לבדר את הכוחות הלוחמים. כאשר שאלו אותו, לאחר שהשתחרר, מה עשה במלחמה, הוא ענה: "פרטתי על בנג'ו." סיגר עזב את המפלגה הקומוניסטית בשנת 1950, חמש שנים בטרם התפרסם הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב אשר חשף את פשעיו של סטלין והוביל לעזיבה המונית של המפלגה. הוא אמר: "הבנתי כי אוכל להמשיך ולשיר את אותם שירים ששרתי, בין אם אשתייך למפלגה הקומוניסטית ובין אם לאו, ומעולם לא אהבתי את הרעיון של השתייכות לארגון סודי." הוא הפך אנטי-סטליניסטי בדעותיו, אולם המשיך להאמין בסוציאליזם. סיגר לקח חלק בתנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם. בהפגנת הענק שהתקיימה ב-15 בנובמבר 1969, בה השתתפו כ־500,000 מפגינים סיגר שר את שירו של ג'ון לנון Give Peace a Chance תוך שהוא משלב בשיר קריאה לראשי הממשל: האם אתה מקשיב ניקסון? האם אתה מקשיב ספירו אנגיו? כל מה שאנחנו רוצים זה שלום. בשנת 1978 הוא השתתף בהופעה לטובת שביתת פועלי המכרות בניו יורק ביחד עם זמרים נוספים כמו ברברה דיין
בשנת 2008 נערך ניסיון לא-מוצלח להריץ אותו לקבלת פרס נובל לשלום על פעולותיו הפוליטיות.
בישראל.
שיריו של פיט סיגר בביצועו ובביצוע להקת האורגים היו אהובים למדי בישראל, בעיקר בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים, בייחוד בקרב חניכי תנועות הנוער. כמו כן ביצע בהופעות את השיר של חיים חפר "היי דרומה לאילת", אותו שר בעברית בליווי בנג'ו. הוא ביקר בישראל פעמיים, בינואר 1964 ובמאי 1967
בשנת 2009 סיגר הורה לתרום 45% מתמלוגי השיר Turn! Turn! Turn! עבור הוועד הישראלי נגד הריסת בתים כי לשיטתו מן הראוי שהתמלוגים על הטקסט התנכ"י יגיעו לארץ. סיגר שמר לעצמו 50% עבור הלחן ועוד 5% עבור המילים שהוסיף. לדבריו, החליט לתרום לוועד "בגלל שהם, בניגוד לכל היגיון, מנסים לשכנע את הפלסטינים להכיר בכך שלא כל הישראלים-יהודים הם רעים".
הכרה ופרסים.
סיגר קיבל במהלך השנים פרסים ואותות הכרה רבים:
אילן מזרחי
אילן מזרחי (נולד ב־1947) הוא איש מערכת הביטחון בישראל, המשנה לראש "המוסד" עד לשנת 2003. ביוני 2006 התמנה לראש המועצה לביטחון לאומי, אך הודיע על פרישתו כשנה ומחצה לאחר מכן.
ביוגרפיה.
אילן מזרחי שירת בצה"ל כמ"כ בקורס טיס, ולאחר סיום השירות למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 הצטרף ל"מוסד", ושירת תחילה כקצין איסוף. הוא שימש ראש אגף המחקר, שהפך בתקופתו לאגף מודיעין והכוונת האיסוף. בהמשך שימש ראש אגף "צומת" של "המוסד", האחראי על הפעלת סוכנים, ולאחר מכן מונה למשנה לראש "המוסד", אפרים הלוי. כחודשיים לאחר החלטתו של אריאל שרון למנות את מאיר דגן ליורשו של הלוי, בשנת 2003, פרש מזרחי מ"המוסד". לאחר פרישתו עסק בייעוץ בתחום ההיי-טק והביטחון.
ב-1 ביוני 2006 התמנה מזרחי ליושב ראש המועצה לביטחון לאומי, והחליף בתפקיד זה את גיורא איילנד.
הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי ב-10 בספטמבר 2007.
הג'ירפה הבוערת
הג'ירפה הבוערת הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
בציור, המצויר בתאורה של שעת הערביים, כאשר השמים בצבע כחול עמוק, עומדות שתי דמויות נשיות. מכל דמות יוצאות מגירות רבות, המסמלות אצל דאלי את התכונות השונות הנחבאות אצל כל אדם. מגירות אלה מופיעות בציורים ובפסלים רבים של האמן. חטוטרות פאליות יוצאות מגב כל דמות, ואלה נתמכות על ידי קביים. הפנים של הדמויות מראות רק את שרירי הפנים ולא את תווי הפנים. אחת הדמויות מחזיקה בידה בשר.
ברקע של התמונה ניתן לראות ג'ירפה בוערת. דאלי השתמש לראשונה בדמות זו בסרטו משנת 1930 "עידן הזהב", והיא מופיעה בציור נוסף משנת 1937 - "המצאת המפלצות". דאלי ציין כי דמות זו היא "מפלצת גברית קוסמית המסמלת את קץ העולם".
אניש קאפור
אניש קאפור (באנגלית: Anish Kapoor; נולד ב-12 במרץ 1954) הוא פסל בריטי-יהודי יליד-הודו.
ביוגרפיה.
חיים מוקדמים וחינוך.
קאפור נולד במומבאי שבהודו לאם יהודייה מיהדות בגדאד שבהודו, ולאב הודי בן דת ההינדואיזם מחבל פנג'אב, אשר שירת בצי ההודי. סבו מצד אימו היה חזן בבית כנסת בעיר פונה. הוא למד בבית הספר דון שבדרה דון, פנימייה לבנים במדינת אוטר פרדש. בשנת 1971 עבר לישראל עם אחד משני אחיו, בתחילה התגורר בקיבוץ גן שמואל כסטודנט באולפן לעברית. החל ללמוד הנדסת חשמל, אך התקשה במתמטיקה והפסיק לאחר חצי שנה. בישראל הוא החליט להיות אמן ובשנת 1973 הוא עזב לבריטניה, לאחר שלא התקבל ללימודים בבצלאל. למד אמנות ב"מכללת הורנסי לאמנות" ובבית הספר לעיצוב בצ'לסי שבלונדון.
בין השנים 1979–1981 לימד אמנות במכללה בעיר וולברהמפטון, ובשנת 1982 היה אמן הבית בגלריה ווקר לאמנות, בליברפול.
קריירה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם קאפור בשל פסליו הגאומטריים או הביומורפיים, שיצר בחומרים פשוטים דוגמת גרניט, גיר, שיש, פיגמנט וטיח. פסלים מוקדמים אלה הם לעיתים קרובות צורות פשוטות ומעוקלות, בדרך כלל מונוכרומטיות או בצבעים עזים, באמצעות פיגמנט אבקה קאפור הגדיר את הצורה של הפסלים. שימוש זה בפיגמנט אפיין את התערוכה הראשונה והמתוקשרת שלו במסגרת תערוכת הפיסול החדשה בגלריה הייוורד בלונדון בשנת 1978. ב-1983 ההשתתף בתערוכה בגלריית טייט שכללה את אמני הפיסול הבולטים באירופה באותה עת, יחד עם יוזף בויס, ריצ'רד לונג, רוברט מוריס ואחרים.