הקשת התחילה בכותל המערבי, גובהה מעל מפלס הרחוב שמתחתיה התנשא לרום של 17.5 מטרים, והיא הסתיימה באומנה רחבה. גובה האומנות עד למוצא הקשת היה 11 מטרים בערך, ומעליו גובה של 6.5 מטרים נוספים, שהוא רדיוס הקשת. אורך האומנה 15.20 מטרים, כרוחב הקשת, ועוביה 3.60 מטרים, עובי שהיה נחוץ כדי לתת בסיס איתן לאומנה הנושאת את לחץ הקשת. היא בנויה מאבני ענק שגודלן כגודל אבני הכותל, וגם הן מסותתות סיתות שוליים. באומנה שולבו ארבע חנויות קטנות, שפתחיהן מצד מזרח והן אטומות מצד מערב, כחלק ממערכת חנויות שנבנו משני צדי הרחוב. הנדבך השלישי באומנה בנוי מאבנים גדולות, המשמשות גם כמשקופי החנויות. כדי להקל על העומס על המשקופים, נבנו מעליהם קשתות שנסתמו באבני גולל בצורת חצי עיגול. על פי הארכאולוג מאיר בן דב, קשת רובינסון הייתה "הגדולה בתבל בזמנה".
ההיסטוריון הירושלמי יוסף בן מתתיהו תיאר את המחלף בספרו קדמוניות היהודים: .
כיצד נבנתה הקשת.
בניית קשת כה גדולה וכבדה הצריכה ידע טכנולוגי רב, שהגיע לשיאו באותה עת. הרומאים פיתחו טכניקה להקמת קשת על ידי בניית מערכת פיגומי עץ בצורת חצי עיגול. אבני הקשת סותתו בצורת טרפז עדינה, והן הונחו על הפיגומים, כך שהפאה הצרה נשענה ישירות עליהם. לאחר שמערכת הפיגומים כוסתה כולה באבנים, הוכנסה האבן הראשה למרכז הקשת, והפיגומים סולקו. בעקבות כך נצמדו אבני הקשת בחוזקה זו אל זו, וצורתן הטרפזית מנעה מהן ליפול. הלחץ התמידי שהופעל על הקשת חיזק אף יותר את אחיזת האבנים, ושיפר את עמידות הקשת.
אנו יודעים כי קשת רובינסון נבנתה באופן זה, מפני שעד ימינו נותרו בכותל המערבי אבני התמך, שהחזיקו את מערכת פיגומי העץ. אבנים רבועות אלו בולטות מן הכותל בשורה ישרה ואחידה, מתחת לתחילת קמרון הקשת. בנוסף, ניתן להבחין באבן גדולה מאוד שנפרשה לכל רוחב הקשת בתחילת הקמרון, כדי להבטיח את יציבות המבנה. מעל אבן זו נותרו שתי אבני ענק מן הקמרון, שצורתן הטרפזית בולטת לעין.
תיארוך.
שיפוץ הר הבית מיוחס למלך הורדוס בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, ולכן מקובל לייחס לו גם את בניית המחלף. איכות הבנייה והטכנולוגיה המתקדמת לתקופתה מאששים הנחה זו, בהסתמך על מבנים נוספים של הורדוס ברחבי ארץ ישראל. נראה כי בניית המחלף נועדה להביא את עולי הרגל הרבים ישירות אל הסטיו המלכותי, שנבנה על ידי הורדוס בהר הבית לאורך הכותל הדרומי.
הארכאולוגים רוני רייך ואלי שוקרון מצאו בבסיס הכותל המערבי באזור קשת רובינסון מטבעות שהוטבעו לאחר מותו של הורדוס. נתון ארכאולוגי זה ממחיש את העובדה שבניית כותלי הר הבית וקשת רובינסון הייתה מפעל אדיר שנמשך על-פני עשרות שנים ולא הושלם בימיו של הורדוס. הממצא מאשש את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, המספר כי רק בימיו של המלך אגריפס השני (נינו של הורדוס) הסתיימה העבודה.
כיצד נהרסה הקשת.
עם נפילת ירושלים בידי צבא טיטוס בשנת 70 לספירה, עמלו חיילי הלגיון הרומי על הריסתו השיטתית של הר הבית. בין היתר הוחרב המבנה הגדול במחלף עד היסוד, ומגרם המדרגות המוביל אליו נותרו מדרגות בודדות. הריסת הקשת דרשה מאמץ מיוחד, שכן כל לחץ שהופעל עליה גרם, כאמור, דווקא לחיזוקה. נראה כי הרומאים הכריעו את הקשת לאחר שהצליחו לשלוף את אבן הראשה. בעקבות כך קרסה הקשת כולה בבת אחת. עדות לכך ניתן למצוא בקטע הרחוב שמתחת לקשת, שנהרס באופן כמעט מוחלט. בניגוד לרוב אבני הריצוף, שנסדקו ונטו תחת חבטת אבני הכותל שהופלו עליהן מלמעלה, אבני הריצוף שמתחת לקשת רובינסון נשברו לגמרי ונדחסו בכוח אל תוך תעלת הביוב שעברה מתחתן. הרס כזה יכול היה לקרות רק בעקבות נפילת הקשת כולה (או רובה).
גילוי הקשת ומחקרה.
בעקבות חורבן הבית השני והשלכת אבני הכותל על הרחוב המרוצף, בנו יושבי העיר את בתיהם מעל ההריסות, כך שמפלס החיים עלה בחלק זה של העיר. תהליך זה התרחש עוד ועוד במהלך הדורות (בדומה להיווצרות תל ארכאולוגי), עד כי פני השטח במאה ה-19 היו גבוהים בכמעט 20 מטרים ממפלס החיים בימי הבית השני. כשהחוקר האמריקני אדוארד רובינסון ראה לראשונה את שרידי הקשת הבולטת מהכותל המערבי בשנת 1838, היו פני השטח בגובה אבני התמך של מערכת פיגומי הקשת. תמונות מהתקופה מציגות את שדה הבצלים שכיסה אז את פני השטח, וכיצד יכלו האנשים לשבת על האבנים הבולטות מהכותל תחת צל שרידי הקמרון. בספרו משנת 1841 מתאר רובינסון את גילוי הקשת:
ההנחה שהקשת הייתה חלק מגשר התבססה כנראה על ממצא הגשר בו שולבה קשת וילסון מעט צפונה יותר, שנחשפה כשמונה שנים קודם לכן.
את מחקרו של רובינסון המשיך החוקר הבריטי צ'ארלס וורן, כשלושים שנה לאחר מכן. באותה עת לא התאפשרה חפירה סטרטיגרפית מסודרת, בה נחשפות שכבות החיים בזו אחר זו, וזאת בשל עוינותם של מוסלמים מקומיים, ומפאת קשיים שונים שהערים השלטון העות'מאני על חוקרים זרים. בשל כך נאלץ וורן לעבוד בפירי חפירה אנכיים, ולנסות ללמוד מהם על מראה פני השטח בעבר. וורן הצליח לחשב את זווית הקשת, ממעט אבני הקמרון שבלטו מהכותל, וחפר פיר אנכי הישר אל אומנת הקשת מצדו השני של הרחוב המרוצף. רמת הדיוק של חישובו הובילה אותו לחשיפת ארבע החנויות שבאומנת הקשת, הנראות היום לעין בגן הארכאולוגי. מיקומו של הפיר נראה בציור הכחול, שצייר אחד מחברי משלחת החפירה של וורן, כבור עמוק ומעליו חצובה שאפשרה את הוצאת דליי העפר. גם וורן סבר כי מדובר בקשת שהיא חלק מגשר, ובעקבות כך בנתה עיריית ירושלים שערי כניסה לרחבת התפילה בכותל המערבי אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 בצורת גשר קשתות, המתחיל מול קמרון קשת רובינסון, ומסתיים בבתי הרובע היהודי. רק לאחר גילוי בסיס גרם המדרגות במהלך חפירות הגן הארכאולוגי בשנות ה-70, התברר כי היה זה מחלף ולא גשר.
כיום הקשת הוקצתה למקום תפילה לנשות הכותל במסגרת ניסיון לפשר בינן לבין הקהילה האורתודוקסית.
סמל טובאלו
סמל טובאלו הוא שלט אצולה עם רצועה חיצונית מוזהבת שעליה שמונה רכיכות ושמונה עלי בננה המסמלים את המשאבים הטבעיים של המדינה.
במרכז שלט האצולה בקתה על רקע שמים כחולים. הבקתה ניצבת על שדה ירוק, ותחתיה תיאור של גלים כחולים על רקע זהוב המסמלים את האוקיינוס השקט.
מתחת למגן רשומה בטובלואזית באותיות לטיניות הכתובת: Tuvalu mo te Atua - מוטו המדינה - "טובאלו למען האל".
גמל שלמה
המגדל הישראלי
המגדל הישראלי הוא שמו של אתר ארכאולוגי, השוכן ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים (רחוב פלוגת הכותל, פינת שוני הלכות). האתר מציג שני מגדלים בחומות ירושלים: האחד מתקופת בית ראשון והשני מתקופת הבית השני. שם האתר מתייחס למגדל הראשון, שהוא מן התקופה הישראלית. ייחודו של האתר הוא בממצא הקדום שהשתמר בו להפליא, וכן בסמיכותם הגדולה של שני קטעי ביצור יהודיים, שבנייתם הייתה במרחק של כ-500 שנה זה מזה.
המגדל הישראלי.
המגדל הקדום מבין השניים תוארך לשלהי ימי בית ראשון, וזאת על סמך סגנון בנייתו ומיקומו: המגדל השתמר לגובה של 8 מטרים, ועומק קירותיו מגיע ל-4 מטרים. הוא נבנה באבני גוויל (אבני שדה גדולות ולא מהוקצעות), ונראה כי שימש כחלק ממגדל שער בימי הבית הראשון. במרחק של כמה מטרים מן המגדל הישראלי נתגלו שרידיה של החומה הרחבה - קו ביצור מאסיבי, שנבנה על ידי חזקיהו המלך, כחלק מההכנות לקראת מצור סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס. האירוע מתואר בפרוטרוט ב: "וַיַּרְא יְחִזְקִיָּהוּ כִּי בָא סַנְחֵרִיב וּפָנָיו לַמִּלְחָמָה עַל יְרוּשָׁלִָם... וַיִּתְחַזַּק וַיִּבֶן אֶת כָּל הַחוֹמָה הַפְּרוּצָה וַיַּעַל עַל הַמִּגְדָּלוֹת וְלַחוּצָה הַחוֹמָה אַחֶרֶת.".
סמיכותם הגדולה של המגדל הישראלי והחומה הרחבה, והזהות הכמעט מושלמת בסגנון בנייתם באבני גוויל, רמזו לתארוך משותף, אולם לא ניתן היה להוכיח בוודאות כי ישנו קשר רציף, גאוגרפי וכרונולוגי, בין שני קטעי הביצור. פרופ' דן בהט, בספרו 'אטלס ירושלים הגדול' מפריד בין שני הביצורים בהסתייגות: "עוד שני קטעי ביצורים שנתגלו באזורים סמוכים (לחומה הרחבה) אינם מאפשרים קביעה מדויקת של תפקידם במכלול ביצורי התקופה, ואפשר שהם חלק מביצורי העיר בשלב מאוחר יותר, מימי מנשה." (עמ' 26) בספר 'ירושלים וכל נתיבותיה' של הוצאת יד יצחק בן-צבי נכתב על המגדל מחד ש"אבניו אבני גוויל, בדומה לחומה הרחבה," ומאידך: "המפות והשרטוטים שעל הקיר (במגדל הישראלי) מלמדים שהמגדל הישראלי וקטע החומה הרחבה מהווים שני ביצורים שונים, שכנראה לא שימשו יחד. המגדל, המאוחר בהם, בנוי בתוך ערוץ הנחל, אותו עקפה החומה הרחבה" (עמ' 22). לתמונה הלא ברורה מצטרף קטע חומה נוסף, הנראה בחלון הרצפה בקארדו שברובע היהודי. קטע חומה זה המסומן באדום (בדומה לקו 'החומה הרחבה' הסמוך), מתאים מבחינה גאוגרפית דווקא לתוואי מגדל הישראלי, ולא לחומה הרחבה. נראה, אם כן, שקשה לתאם באופן מוחלט בין כל חלקי הביצורים מימי הבית הראשון באזור זה, וייתכן שבתוך זמן קצר שונה תוואי הביצור יותר מפעם אחת.