בשנות ה-60 נשמעו בעיר תשדירי תעמולה של מאו דזה-דונג מצדו הסיני של הגבול. בשנות ה-90 נחתם הסכם לאזור סחר חפשי בין רוסיה לסין הכולל את בלאגובשצ'נסק ואת העיר הסינית הסמוכה מגדתו השנייה של הנהר, חייחה (黑河).
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיר בנויה מרוב של רוסים אתנים אך מעורבבת גם עם סינים. בעיר ישנה גם קהילה מונגולית קטנה.
חינוך.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אמור הממלכתית.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה בלאגובשצ'נסק איגנאטייבו הנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים צפונית לעיר ומציע בעיקר טיסות ליעדים בתוך רוסיה.
ב-2019 נפתח גשר בלאגובשצ'נסק - הייהה, שמחבר את רוסיה לסין.
רכבל בלאגובשצ'נסק - הייהה , שיהיה הראשון בעולם בין שתי מדינות אמור להיפתח ב-2023.
דודא רפואי
דודא רפואי (שם מדעי: "Mandragora autumnalis") הוא עשבוני רב שנתי, מין בסוג דודא, ממשפחת הסולניים.
מאפיינים.
שורשו של הדודא הרפואי שיפודי ועבה, המעמיק חדור לקרקע עד כ-2 מטרים. סביב השורש צומחת בתחילת הסתיו שושנת עלים גדולים באורך של כ-30 ס"מ. צבעם ירוק כהה, והם קמוטים מאוד. הפרחים הפורחים כבר בחודש דצמבר, נישאים על עוקצים ארוכים ממרכז השושנת, צבעם סגול ובהם חמש אונות. הפירות, המבשילים בסביבות חודש יוני, הם ענבות בשרניות, קוטרן כ-3 ס"מ וצבען כתום עז. לפרי ריח נעים, חזק ומשכר. בתוך הפרי, מספר חרצנים שחורים.
כל חלקי הצמח מכילים רעלים חריפים (בעיקר אטרופין), המגנים עליהם מפני הרעייה. רעלים אלו מסוכנים גם לאדם. ידועים מקרים של ילדים שאכלו את עליו המתוקים וסבלו מהרעלה קשה. הפירות ראויים למאכל אדם כשהם בשלים, טעמם אז נעים ומזכיר אננס. גם בתקופה זו, חרצני הפרי מסוכנים לאדם.
תפוצת הפרי ים-תיכונית ואירנו-טורנית, בארץ הוא מצוי בבתה ובגריגה הים תיכונית.
סביב הצמח מהלכות אגדות רבות מימי קדם. במקרא מוזכר הדודא כצמח המסייע בבעיות פוריות, והזיהוי שלו עם הדודא המקראי מקובל כוודאי. בספרות היוונית והרומית מוזכר הצמח פעמים רבות; השתמשו בו לרפואה, לטיפול בבעיות פריון, כשיקוי אהבה, כסם הרדמה, לכישוף, ולטיפול בשדים ורוחות. המחזה מנדרגולה של ניקולו מקיאוולי מבוסס על האמונה בסגולותיו המיתיות של צמח הדודא. על פי הספר הארי פוטר וחדר הסודות, הצמח מרפא את אלה שאובנו ממבט הבסיליסק.
הדודא במקרא.
הדודא נזכר שש פעמים במקרא, בשתי הופעות. ההופעה הראשונה בספר בראשית כוללת את חמשת האזכורים הראשונים, כאשר ראובן מוצא דודאים בשדה: "וַיֵּלֶךְ רְאוּבֵן בִּימֵי קְצִיר-חִטִּים וַיִּמְצָא דוּדָאִים בַּשָּׂדֶה וַיָּבֵא אֹתָם אֶל-לֵאָה אִמּוֹ". רחל מבקשת מלאה את הדודאים, ולאה דורשת תמורה, שכן: "הַמְעַט קַחְתֵּךְ אֶת אִישִׁי וְלָקַחַת גַּם אֶת דּוּדָאֵי בְּנִי". רחל מציעה לה לשכב עם יעקב במקומה באותו לילה: "לָכֵן יִשְׁכַּב עִמָּךְ [יעקב] הַלַּיְלָה תַּחַת דּוּדָאֵי בְנֵךְ" (). בעקבות משכבם באותו לילה נולד יששכר. ההופעה השנייה היא כצמח המפיץ ריח נעים: "הַדּוּדָאִים נָתְנוּ רֵיחַ" (). בספר ירמיהו מופיעים "דּוּדָאֵי תְאֵנִים" (), במשמעות של דוּד, סל תאנים.
תרגומים רבים תרגמו את ה'דודאים' כ- Mandragora autumnalis, הקרוי בימינו דודא רפואי. גם אסף הרופא כתב: "דודאים, נקראים בלשון ארם יברוחין, וכל לשון מנדרגורא". בספרות חז"ל מובא עוד מגוון זיהויים: "מאי דודאים? אמר רב: יברוחי. לוי אמר: סיגלי. ר' יונתן אמר סביסקי" (סנהדרין צט ע"ב). במדרש מובא: "ר' חייא בר אבא אמר: יברוחין. ר' יצחק אמר: שעורין. ר' יהודה בר סימון אמר: מיישין."
הדודא הרפואי היה בשימוש במצרים העתיקה כפי שעולה מהמקורות הכתובים, מציורי קיר ומן הממצא הבוטני-ארכאולוגי.
יש להבהיר שהדודאים גדלים בר בארצות הים התיכון, אולם לא בחרן (מזרחית לסוריה של היום), שם לפי הסיפור חיו יעקב ונשותיו - לכן ייתכן שהצמח המוכר לנו היום אינו הדודאים שבהם השתמשה רחל, או שמקור הסיפור הוא בארץ ישראל.
ברזל יציקה
סטרטוקרוזר
חסינאי
הדקוטה
הדקוטה (באנגלית: The Dakota) הוא בניין דירות יוקרתי השוכן בפינה הצפון-מערבית של שדרות סנטרל פארק מערב ורחוב 72 באפר וסט סייד שברובע מנהטן בניו יורק.
היסטוריה.
הבניין, אשר נבנה על ידי אדוארד ס. קלארק, יורש ההון של זינגר (יצרנית מכונות התפירה), תוכנן על ידי האדריכל הנרי ג'. הארדנברג. הבנייה החלה באוקטובר 1880 ונמשכה ארבע שנים.
אדוארד קלארק שיזם את הקמת הבניין היה מהראשונים שהציעו קונספט מגורים חדשני לעשירי ניו יורק. עשירי העיר נהגו באותם ימים להעסיק משרתים בביתם. על פי הקונספט החדש אמורים דיירי הבניין לחלוק שירותי ניקיון, בישול וכדומה, אשר יסופקו על ידי ההנהלה. עשירי העיר היו ספקנים בתחילה, בשל הקונספט החדש ובשל ריחוקו של הבניין ממרכז העיר, אך לא עבר זמן רב והבניין משך דיירים עשירים רבים. כעבור כעשרים שנה הפך האפר וסט סייד לאזור מגורים אופנתי, ובניין הדקוטה הוא אחד המבנים הבולטים באזור זה. יש המתארים את הסגנון הארכיטקטוני של המבנה כרנסאנס צפון-גרמני.
מלבד העניין האדריכלי בו, מפורסם הבניין בעיקר בזכות דיירים מפורסמים שגרו בו, בהם ג'ון לנון, שאף נרצח בפתחו ב-8 בדצמבר 1980, ובזכות הסרט תינוקה של רוזמרי שצולם במקום.
על פי הסברה, הבניין נקרא כך בשל ריחוקו הרב, באותם ימים, מלב העיר, רחוק כמעט כמו טריטוריית דקוטה.
משה אידל
משה אידל (נולד ב-19 בינואר 1947) הוא פרופסור אמריטוס, מופקד על הקתדרה למחשבה יהודית על שם מקס קופר בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. עמית בכיר במכון שלום הרטמן ומחשובי חוקרי מחשבת ישראל בעולם. חתן פרס ישראל למדעי היהדות, מכהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות החל מ-1 באוגוסט 2013.
ביוגרפיה.
משה אידל נולד וגדל בעיירה טרגו ניאמץ, השוכנת בחבל מולדובה שברומניה. למד מגיל שלוש וחצי ב"חדר" ולאחר מכן בבית ספר ממלכתי. אחרי סגירת ה"חדר" על ידי השלטונות הקומוניסטים, שכר לו אביו מורה פרטי כדי שימשיך לקבל מושגים בעברית ובתלמוד תורה. הוא הירבה לקרוא בספרים מהספריות הציבוריות המקומיות.
ב-1963, בגיל 16, עלה לישראל עם משפחתו. למד בתיכון בקריית אתא, בצבא שירת בהנדסה קרבית בסדיר ובמילואים, אחרי כן המשיך במילואים בחיל החינוך. בשנים 1967–1970 עשה תואר ראשון בספרות עברית ואנגלית באוניברסיטת חיפה, ב-1971 החל מסלול ישיר לדוקטורט בתחום הקבלה באוניברסיטה העברית, קיבל תואר דוקטור (בהצטיינות) ב-1976. נושא עבודת הדוקטור היה: "כתבי רבי אברהם אבולעפיה ומשנתו" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור שלמה פינס. לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 1972–1976. התחיל ללמד באוניברסיטה העברית ב-1974, מונה למרצה ב-1977 ומונה לפרופסור מן המניין ב-1987. לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאקדמיה לאמנות בצלאל.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת פנסילבניה, ובסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק.
אידל הוא יושב ראש ועדות אקדמיות של המרכז למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית, המרכז לחקר יהודי רומניה ושל מכון בן-צבי. הוא חבר במכון שלום הרטמן משנת 1989. שימש מספר שנים כעורך כתב העת תרביץ, הוא חבר במערכות של כתבי עת ברומניה שעוסקים במדעי היהדות Studia Hebraica, חבר במערכת כתב העת Revue d'histoire des religions של הקולג' דה פראנס, של כתבי-העת "קבלה", "דעת" ו"פעמים" בארץ. משנת תשס"ו (2006) הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
עם התלמידים שהנחה לדוקטורט נמנים חוקרי הקבלה והיהדות, הפרופסורים יהונתן גארב, חביבה פדיה, רון מרגולין, רונית מרוז וצבי מרק.
לאחר יציאתו לגמלאות באוניברסיטה העברית מונה לפרופסור בקתדרת מתנאל לחקר הקבלה בחוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
משה אידל נשוי לשושנה, שהיא ציירת ומשוררת, ולהם שלוש בנות.
מחקריו.
תחומי מחקריו.
מחקריו של משה אידל עוסקים במחשבה יהודית והם כוללים קבלה, חסידות, מאגיה וקשריה עם המחשבה, והפילוסופיה ופולחן. הוא חוקר את התקופה שמן העת העתיקה לעת החדשה, במרכז התעניינותו מצויות המאה ה-12 עד ה-17. ספריו ומאמריו יצאו לאור ותורגמו בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, פולנית, צ'כית, רומנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, קטלאנית, גרמנית ורוסית.
החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה.
ספרו זה של אידל ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1988, מהדורה מעודכנת שלו פורסמה ב-2002. הספר תורגם גם לאנגלית וראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1988, הוא מהווה חלק מעבודת הדוקטורט של אידל והוא מבוסס על ניתוחם של כמאתיים כתבי יד. הספר מנתח את התיאורים של החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה, מקובל שמיעטו לעסוק בו ואצל אלה שהמשיכו את החסידות והוא מנתח במיוחד את החוויות המיסטיות. אבולעפיה התאפיין בחיפוש אחרי חויה נבואית בימי הביניים, באמונה שהוא נביא ומשיח ובשימוש בטכניקות כדי להגיע לחויות מיסטיות אקסטטיות מיידיות, שהוא קרא להן נבואיות.
קבלה: היבטים חדשים.
ספר זה נתפרסם במקורו באנגלית בשנת 1988 ראה אור בתרגום עברי בהוצאת שוקן ב-1993. הספר עוסק בנושאים שונים, בהיבטים חדשים של חקר הקבלה, חלק גדול מהחומר מבוסס על כתבי יד. אידל בדק מה ניתן להוסיף למחקרים הקודמים באופן עקרוני, מונחים כמו התאחדות עם האל, טכניקות מיסטיות, גישות לפרשנות הקבלית, והדרך להשפיע על האל באמצעות הריטואלים היהודים.
אברהם אבולעפיה: לשון תורה והרמנויטיקה.