מסעדות תנובה היו במקומות שונים בעיר, מסעדות פשוטות, מינימליסטיות וזולות, לאכול בהן ארוחות צנע של סלט ירקות, לבן, לחם שחור, פירה תפוחי אדמה וכדומה. הכיסאות והשולחנות המרובעים היו צבועים בצבע שמן לבן, הקירות היו לבנים או ירקרקים, הדלפק שיש לבן ונקי למשעי והמגישות לבשו חלוקים לבנים. ברחוב שינקין הייתה "תנובה" כזאת, עד שנסגרה בשנות התשעים. ב"זמר מפוחית" שלו כתב אלתרמן: "אבל אני, על אף כל אלה, חי שמיים, אני קשור לאיזו תנובה מרופטת." מסעדת "תנובה" כזאת נזכרת גם בספר הילדים קבוצת הידית הכחולה של חנה סמואל, ברחוב פבזנר שבהדר הכרמל בחיפה של סוף שנות ה-40 של המאה ה-20.
המסעדה הקואופרטיבית.
במרכז תל אביב היו שתיים כאלה - אחת בבנין מועצת פועלי תל אביב (בית ברנר), ברחוב בעל אותו שם, סמוך לרחוב אלנבי, בין שינקין לבלפור, והשנייה בפינת אלנבי-יהודה הלוי, מול בית הדואר המרכזי. שתיהן היו מסעדות פועלים במלוא מובן המילה - גדולות, המוניות, עם מנות בסיסיות. כוח משיכתן העיקרי היה במחיר העממי, השווה לכל נפש. גם הן נסגרו, במועד בלתי ידוע, כנראה בשנות השבעים או תחילת השמונים.
במסעדות אלו, היה ניתן לרכוש כרטיסיות לארוחות. היו כרטיסיות לארוחות מלאות וכרטיסיות לארוחות חלקיות (למשל מרק + לחם). היו תולשים מהכרטיסיה ריבוע קטן בכל פעם שהיה נעשה בהן שימוש.
קפה עטרה.
היו שני בתי קפה בשם "עטרה", שניהם ברחוב אלנבי - האחד באלנבי 54 והאחר בפינת שדרות רוטשילד. אפשר היה לשתות שם קפה, תה או שוקו עם עוגה, ואפשר היה גם לאכול ארוחת צהריים חלבית, במחיר לא גבוה אך יקר יחסית לזה של "תנובה" או המסעדה הקואופרטיבית. באותה תקופה עוד לא היה היצע עשיר של קפטריות חלביות, ובית קפה שמציע גם ארוחת צהריים נחשב חידוש.
קפה עטרה היה גם ברחוב בן-יהודה בירושלים.
קפה המדורה.
"המדורה" היה בית קפה שפעל בשנות ה-50 בתל אביב. הוא שכן במרתף פינת הרחובות ריינס וגורדון, בצד הצפון-מערבי. בבית הקפה נהגו להיפגש אומנים תל אביביים מהתקופה, אנשי מפ"ם ועוד. בין האנשים שפקדו את המקום היה אברהם שלונסקי.
מנת הבית הייתה מרק עגבניות. פרט לקפה ולמרק זה, לא הוגשו מנות נוספות בבית הקפה.
קפה בתיה.
קפה בתיה הייתה מסעדה שנפתחה ב-1941 ברחוב דיזנגוף 197 פינת ארלוזורוב ונקראה על שם המבשלת ובעלת המקום, בתיה יום טוב, עולה מפולין. המסעדה התמחתה במטבח היהודי-אשכנזי והוגשו בה מאכלים כמו כבד קצוץ, רגל קרושה, געפילטע פיש, מרק עוף עם קרעפלאך ועוד. המסעדה נסגרה באוגוסט 2012 לאחר 71 שנות פעילות והמבנה נהרס. היא נפתחה באותו שם ברחוב החשמונאים 95 בפברואר 2013 ופעלה בו עד שנסגרה סופית ב-2016.
קפה תמר.
קפה תמר שכן ברחוב שינקין 57 פינת רחוב אחד העם. היה זה בית קפה ותיק מאוד, שנוסד ב-1941, ושימר את טעם העבר. משנת 1957 נוהל בית הקפה על ידי שרה שטרן, קרובה של מקימי המקום, אישה שרבים קראו לה "השריף של שינקין", ובעלה אברהם (שנפטר בשנת 1966). אחד ממאפייניו המיוחדים היה עץ גדול, שבית הקפה הוקם סביבו וכדי לא לכרות אותו, פתחו לו פתח בגג וצמרתו התנשאה ממעל והצלה על בית הקפה. בנוסף הייתה צמודה אליו ספריית השאלה קטנה פרטית, בשם "הספר הטוב". היא נסגרה בשנת 1967 לאחר שבעליה, שמואלי, נפטר.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2014, זמן קצר לפני סגירתו של קפה תמר, הוצגה בסטודיו שוקי קוק תערוכת צילומים בשם "אנשי תמר". בתערוכה הוצגו צילומים של שלומית כרמלי, המתעדים התרחשויות בקפה תמר בשנותיו האחרונות.
קפה תמר נסגר ביוני 2015, ושלושה חודשים לאחר סגירתו, ב-9 בספטמבר 2015, נפטרה שרה שטרן בגיל 90. שנתיים לאחר סגירתו של המקום וזמן קצר לפני הריסת הבניין על שטח הקפה ההיסטורי פעל המיזם "הייתי חלום" שהשאיר את המקום לעוד תקופת זמן בתודעה הציבורית ותפקד כסלון מוזיקלי ואמנותי.
בסוף מאי 2021 נהרס מבנה בית הקפה כחלק מתוכנית פינוי בינוי.
הזמר שם טוב לוי מצולם על עטיפת אלבומו "התעוררות" משנת 1981 כשהוא יושב וסועד ארוחת בוקר בבית הקפה. בית הקפה מוזכר בשיר "גרה בשינקין" שכתב יאיר לפיד ב-1989 ובוצע על ידי להקת מנגו.
דוכן הכריכים של איציק ורותי.
דוכן הכריכים של איציק ורותי נפתח ברח' שינקין 53 בשנת 1957 ופעל ברציפות במשך 62 שנים, עד פטירתה של רותי פליישר בשנת 2019. לפני דוכן הכריכים פעל במקום קיוסק גלידה. כבר בשנותיו הראשונות התפרסם הדוכן של איציק ורותי בטוסט גבינה וביצה, שהיה חידוש בשנים ההן. תושבי הסביבה גילו עד מהרה את החידוש ועטו על הדוכן. בשנים הבאות החל הדוכן לשרת את אוכלוסיית משכימי הקום בתל אביב, החל בשעות שלפני עלות השחר ועד 11 לפני הצהריים. אנשים שמתחילים לעבוד השכם בבוקר ביקרו שם, אנשי משמרת הלילה בדרכם הביתה מן העבודה עצרו שם, וילדים בדרכם לבית הספר הצטיידו שם בכריך לפי טעמם.
בשנים האחרונות ניהלו את הדוכן בנם של בני הזוג, דודי, ואשתו, וממשיכים במסורת שקבעו קודמיהם. באוגוסט 2020 בעקבות משבר הקורונה הם סגרו סופית את הדוכן.
קיטון.
מסעדה שהוקמה ב-1945 ברחוב דיזנגוף 145 ומופעלת עד היום על ידי הדור השלישי של המייסדים. מתמחה במטבח היהודי-אשכנזי. למקום נהרו אנשי רוח ומשוררים כמו אלכסנדר פן, אשר לנוכח המקום הצר של המסעדה הציע את השם קיטון, שמשמעותו תא קטן.
הכינרת
מכשף (מבוכים ודרקונים)
ברברי (מבוכים ודרקונים)
טלמרקטינג
טלמרקטינג היא שיטה לשיווק ישיר ולמכירות באמצעות הטלפון.
בשיטה זו מתקשרים מוקדנים לביתם או למכשיר הנייד של אנשים ומציעים להם מוצר או שירות. מקבלי השיחה עשויים להיבחר באקראי מספר הטלפונים לצורך איסוף משוב סטטיסטי, או מתוך רשימות שמופקות ממאגרי מידע כדי להעלות את הסיכוי להצלחת המכירה.
טלמרקטינג נחשב למדרגה ראשונית בפרסום. נהוג לבצע בדק שוק באמצעות טלמרקטינג לפני יציאת מותג חדש לשוק. בשני העשורים האחרונים נעשה שימוש רב באנשי טלמרקטינג כדי להעביר מסרים פוליטיים של מפלגות בישראל. חברות רבות מפעילות מחלקות טלמרקטינג פנימיות וחיצוניות לשיווק מוצריהן. ארץ מולדתה של הטלמרקטינג היא ארצות הברית.
לצד השיווק הלגיטימי, נעשה שימוש לא לגיטימי בשיטת שיווק זו לצורכי הונאה או שיווק אגרסיבי, תוך שימוש בשיטות פסולות. תופעה זו הפכה לנפוצה כל כך עד כי בכמה מדינות נעשה שימוש באמצעים להגבלתה. גם בישראל נערכו הגבלות על תחום הטלמרקטינג באמצעות תיקון לחוק הגנת הצרכן והקמה של מאגר "אל תתקשר אליי" הכולל מספרי טלפון שאליהם נאסר לבצע שיחות שיווקיות.
השימושים השונים לטלמרקטינג.
טלמיטינג היא שיטת שיווק ישיר נוספת, שמטרתה היא ליצור פגישות מכירה בין נציג החברה לבין לקוח אפשרי וזאת על-מנת לגייס לקוחות חדשים ולהגדיל את מכירות החברה ואת רווחיה. גם כאן טלמיטינג מתבצע על-ידי פנייה טלפונית ללקוחות פוטנציאליים. שיטת שיווק זו מקובלת הן בתחום המכירה מעסק לצרכן פרטי (B2C) והן מעסק המשווק לעסקים אחרים (B2B).
מוזלמן
מוּזֶלְמָן ("מוסלמן", מילולית ביידיש: מוסלמי) היה כינוי נפוץ בקרב אסירי מחנות הריכוז היהודים בשואה לתיאור מצבו של אסיר הנמצא על־סף מוות מחמת רעב, תשישות גופנית ונפשית, והשלים עם גורלו.
כנראה שמקור הכינוי "מוזלמן" הוא בהתמוטטות המוזלמנים התשושים והליכתם על ארבע תוך כדי חיפוש מזון כשם שמוסלמי משתטח בעת התפילה, או מעבר לתפיסת עולם פטאליסטית (שקושרה לעיתים עם אסלאם). המוזלמן הוא מעין מת־חי, שכבר איבד כל רצון לחיות. על גופו אין כמעט שומן, אלא רק עור, ומוחו אינו מיטיב לתפקד. על כן לרוב למוזלמנים מבט חולמני, והם אינם מטיבים לתקשר עם סביבתם. אדם שהגיע להיות מוזלמן כבר לא היה כשיר לעבודה, ולכן בסלקציה היה נשלח להשמדה.
למצב זה הגיעו במחנות הריכוז אסירים רבים זמן קצר לאחר הגיעם למחנה. היו אלו בעיקר אסירים שהיו רגילים קודם לכן לרמת חיים גבוהה והתקשו להסתגל לתנאי החיים הקשים במחנה. כך החלו אותם אסירים לדעוך, משקל גופם פחת וגופם התנוון עד כי הגיעו להיות מוזלמנים.
מוזלמנים רבים הגיעו למצב זה היות שלא עמדו בתנאים ששררו במחנה הריכוז והוכנעו על ידי העבודה הקשה, הרעב, העונשים הגופניים והמאמץ הפיזי. רבים אחרים הגיעו לכך עקב מחלה, היות שחששו לפנות לבית החולים, ממנו היו עלולים להישלח בסלקציה אל מותם.
תיאור המוזלמן על פי עדויות.
דמותו של המוזלמן מתוארת מספר פעמים בספרו של ק. צטניק, "סלמנדרה":
תיאורים נוספים מופיעים בספרו השני של ק. צטניק, "בית הבובות":
תיאור מצמרר של המושג "מוזלמן" מופיע בעדותו של מרק מאיר דבורז'צקי, שניתנה במשפט אייכמן:
מוזלמן ואוריינטליזם.
השימוש במושג "מוזלמן" - מילולית, מוסלמי, הוביל את עבד אל-והאב אל-מסרי לתאר את המונח כביטוי לאוריינטליזם ששלט, כביכול, בשוכני אושוויץ. במאמר שהתפרסם ב"אל אהראם" המצרי, הציג אל-מסרי את הטיעון לפיו האירופאי לעולם מזהה את ה"אחר" שלו בראש ובראשונה בדמות המוסלמי - גם ובעיקר כאשר מדובר בשואת היהודים. זהו יישום ישיר של המשוואה שפותחה על ידי אדוארד סעיד, לפיה בתרבות ה"אירופאית", ההפך מאירופאי הוא ערבי, או מוסלמי.
ניתן לשער כי תהיה אשר תהיה, הסיבה לשימוש במונח "מוסלמי" התאפשרה בעיקר בגין מיעוט מוסלמים באושוויץ. בנוסף, נראה כי אל-מסרי טועה בהניחו (במובלע) כי מי שהנהיג את המונח "מוזלמן" היו הגרמנים.
מוזלמן במחנות העבודה.