בשתי תערוכות יחיד שהוצגו בו זמנית, מסגדים בתל אביב ואורה ראובן לכי הביתה, הציגה ראובן עבודות שנגעו בילדותה ביפו ובמבט הבוגר והעכשווי על יפו והשינויים שחלו בה. בטקסט שליווה תערוכות אלה אומר אסד עזי: בשלושה רובדי מניפולציה נעזרת אורה – במדיום הצילום, הטיפול הדיגיטלי בו, והרישום – ויוצרת עולם שאין לו קיום אלא בנבכי תודעתה ובין ריבועי הפיקסלים. כך היא יוצרת בדיות שבחלקן מסתמכות על המציאות, אם זה ביתה ביפו, ואם אלה חצרות התרבות החילונית בתל אביב.
מספרת ראובן: ״הלכתי מהסטודיו עם מצלמה לבית ילדותי. איך לא? היו כמה תמונות שהכו אותי בתדהמה...המסגדים ביפו היו נוף ילדותי, אבל לא שירת המואזין. המואזין שתק באותן שנים ראשונות לאחר כיבוש יפו. היום אני שומעת אותו השכם והערב כשאני בסטודיו ביפו. המחשבה הטורדנית ששואלת על אפשרויות קיומיות שונות, התגבשה בסדרת דימויים שקראתי לה מסגדים בתל אביב.״
בשנת 2020 הציגה ראובן את הבית ביפו בתערוכת יחיד בבית הבאר ביפו, במסגרת תוכנית רזידנסי של עיריית תל אביב. בתערוכה זו הציגה בין השאר שתי עבודות וידאו שהביאו לביטוי את ההתמקדות של ראובן באמנות דיגיטלית: האנימציה הבית של - שהוקרן גם ב-Peer To Space, והווידאו מסגדים בתל אביב
עירום נשי – דיוקנאות עצמיים.
בתערוכת יחיד בשנת 2012 הציגה ראובן סדרה של צילומי דיוקנאות עצמיים בעירום שבה היא עוסקת באומץ בשאלות הקשורות למושגים שלנו על יופי נשי, הזדקנות ועל מיניות ודימוי הגוף. אין שום דבר נוסף בעבודות הללו מלבד עוצמתו של הגוף הבוגר, בעל הנוכחות, הסובייקט המביט חזרה אל הצופה. דמות נשית נטולת הגנות אך לא מתנצלת. בתוך השחור־לבן מלא הקדרות, התערוכה מעלה שאלות קיומיות בנושא נשיות, הזדקנות והייצוג האמנותי.
כפי שציינה מבקרת האמנות מיטל רז, עבודת צילום זו, הדיוקן העצמי בעירום של אורה ראובן בגיל 65, מאזכרת את ציור דיוקן העירום של אליס ניל מ־1980, ארבע שנים לפני פטירתה בגיל 84. ראובן, כמו ניל, מאתגרת מוסכמות של יופי וגיל בכך שהיא מציעה מודל עירום נשי אלטרנטיבי, נינוח ושלם עם עצמו.
הילדים.
הילדים, הלוא הם הנכדים, שנוספו לחיים, אלצו את ראובן להתבונן אל העתיד. בתערוכה דיאדמה מוצגים צילומי ילדים בעיבודי מחשב המכליאים ציורים. "שפת גופם של הילדים מבטאת יצרים ראשוניים: תחרותיות, אלימות, משחקיות, ומעמדיות – אלה הדברים שמייצרים לדעתי גם את כל מה שהתרבות של המבוגרים מכילה – אולימפיאדות ותחרויות מאז ועד היום, המתבססים על יצרים אלה". גם בתערוכה ראובן שמעון ובנימין הוצגו דימויי הילדים: "רציתי ללכוד משפע הדימויים את מחוות הגוף שהזדקרו לעיני, מחוות של דחפים ויצרים ראשוניים, המניעים אותנו בכל גיל, במחול או אלימות, בתוקפנות ובסקרנות. דימיתי את הילדים בנופי הארץ הקשה המחכה להם, שאני מצלמת בהיותי בדרכים, תחת מכבש המורשת"
גילנות.
מעיסוק בגופה שלה, עברה ראובן למבט מקיף על הזקנה, ואצרה ביחד עם שגיא רפאל תערוכה בת שני חלקים, שהציגו בה אמנים ישראלים ומהעולם: רוך וקושי, הגיל השלישי המגדר הרביעי, זקנה באמנות עכשווית. בקטלוג התערוכה, כתבה האמנית על גישתה לזיקנה: "תנו לי לכאוב את אובדן היופי. תאמרו לי שצריך להיכנע לזמן המנצח. תאמרו לי לחפש עניין בעשייה, בבילוי, בשימוש חכם בזמן ההווה הנותר. אובדן היופי הוא הביטוי החיצוני לאובדן הרבה יותר גדול. הוא מסמן את חולשת הגוף, המוח, והנפש. בשל היותו חיצוני ייתכן שהוא נתפס כשורש הבעיה, כגורם הראשון לאפליה. זוהי מלחמת הקיום". ראובן, שהגיעה לנושא לאחר שעבדה על סדרת דיוקן עצמי בעירום, הרחיקה לכת וטבעה את המושג המגדר הרביעי, המתייחס, לצד שלושת המגדרים הידועים – אשה, גבר, אנדרוגינוס – לזקנים, להיותם של הזקנות והזקנים מגודרים כאחרים לא רק מבחינת הגיל אלא גם מבחינה תרבותית, ולכך שהם נחשבים זן אנושי אחר שהפעילות המינית שלו אינה לגיטימית. "בזקנה הגבר מאבד אט-אט את תכונותיו הגבריות והאישה מאבדת את תכונותיה הנשיות. הם חדלים להיות יצורים מיניים, נחשקים, מחזרים ומחוזרים, כי כך מצפים מהם". נושא זה עולה בשנים האחרונות לסדר היום וזוכה ליותר לגיטימיות בתרבות המערבית בכלל ובאמנות בפרט.
אמנות יחסים.
הפרויקט הבא של ראובן, אדום פומפיי, עסק בשני רבדים, במשחק של מבוגרים ובנראות התערוכה בגלריה. בהשפעת האמנות השיתופית, פנתה ראובן לדרך חדשה לגמרי, כשהיא משתפת את קהל המבקרים ומצלמת את התהליך. היא הזמינה את הצופה להפוך ממבקר פסיבי שמתבונן ביצירות אמנות למשתתף, והציעה לו לשחק בגופים הגאומטריים הצבעוניים שהכינה: קוביות, מלבנים, גלילים ועוד, בגדלים שונים, ולבנות מהם מבנים ומיצבים כרצונו. מהלך זה יצר נראות דינמית לתערוכת המיצבים שהתחלפו ללא הפסקה. במשחק אחר תלתה בתאי צפייה ייעודיים ברקודים שעל הצופה לסרוק, כדי לגלות על מסך הטלפון הנייד שלו יצירות מתולדות האמנות.
"כשאני מציירת זה סוג של משחק, אני רוצה לגרום לאחרים גם לשחק", הסבירה ראובן בראיון, "המשחק נתפס בתרבות שלנו כמשהו שנוגד רצינות. אנחנו צריכים ללמוד, לפרנס, להשיג הישגים. בעולם ההייטק יש כאלה שכבר הפנימו את העובדה שהעובדים שלהם צריכים לנוח וליהנות קצת, והכניסו את המשחקים לתוך סדר היום שלהם, אבל רובנו עדיין תופסים אותו כבזבוז זמן ששייך לעולם הילדים.
את התערוכה הגדירה ראובן Human Specific, כלומר תערוכה ששמה את הצופה במרכז, כתגובה לתערוכות Site Specific, כלומר תערוכות מותאמות חלל. היא מתייחסת אל חלל התערוכה כמקום של אירוח, שבו המבקר מוזמן להיות שותף פעיל.
המצב.
חוקרת האמנות ד"ר הדרה שפלן קצב מתארת בספרה אימניות: אמהות מביאות אמנות לעולם את המיצב: החיים בצל הסכנה והמציאות הנפיצה מבחינה פוליטית וחברתית הובילה לתערוכתה של ראובן "גו גו גולם" (2017 גלריה הקיבוץ), בה השתמשה בדמותו של הגולם מפראג כדי לתאר אגרסיביות רוויית ליבידו גברי, בבחינת הנולד בחטא. לפי האגדה, חטא זה, אפילו אם נוצר למטרה טובה, דינו סכנה והרס. הקהל הוזמן לקחת חלק ב"תיאטרון כשפים" ולכסות את ראשו הקרח של פסל הגולם ברצועות נייר מתולתלות שעליהן יכתוב פסוקי כישוף הלקוחים מספר יצירה (חלק מתורת הסוד והמיסטיקה היהודית). השבת שיער הראש, כבסיפור שמשון הגיבור, נועדה לחזק את הגולם בתקווה להצלת העם היהודי בהתאם למקור מהאגדה. האמנית משתפת את הקהל כדי להצביע על צורכי נפש האדם הזקוקה בעיתות מצוקה לגולם מיתולוגי, ובאותה עת להצביע, כבסיפור המקורי, על הסכנה בהחייאתו ובהתחזקותו של הגולם.
עלובי החיים (סרט)
איגוונית מקרינה טקסנית
שיכור העיירה
שיכור העיירה היא דמות סטריאוטיפית, כמעט תמיד גברית, של אדם שהוא שיכור לעיתים קרובות הרבה יותר מאשר שהוא מפוכח.
בדרך כלל, שיכור העיירה שוכן בעיר קטנה מספיק, על מנת שהוא ייחשב כאלכוהוליסט הבולט היחיד, שכן בערים גדולות עשויים להיות יותר מ"שיכור עיירה" אחד. ככל הנראה, מקורו של מונח זה הוא מסביבות המאה ה-17, ועל פי הסטריאוטיפ, כאשר העיר גדלה והופכת לגדולה מספיק כדי להכיל מסה קריטית של שיכורים, האזור שבו הם מתכנסים נודע כ-"Skid Row" (שכונת מצוקה).
שימושים בדיוניים.
בספרות בדיונית, הדמות השיכורה העיירה משרתת מספר פונקציות.
שיכור-העיר
ניקולאס נקולו
ניקולאס אלכסיס ג'וליו נקולו נדובנה (באנגלית: Nicolas Alexis Julio Nkoulou Ndoubena; נולד ב-27 במרץ 1990 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הבלם בווטפורד.
קריירת מועדונים.
נקולו החל לשחק כדורגל בקאג'י ספורטס אקדמי, אקדמיית כדורגל מהעיר דואלה שבקמרון.
בשנת 2007 חתם נקולו על חוזה ל-3 שנים במונקו הצרפתית. בעונתו הראשונה במועדון שיחק בקבוצת הנוער, ובחודש יולי 2008, בעת קדם העונה, הצטרף לסגל הבוגר וקיבל את חולצה מספר 3. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-13 בספטמבר 2008 בניצחון של מונקו על לוריאן בתוצאה 0–2 והוחלף בדקה ה-65.
ב-29 ביוני 2011 עבר נקולו את הבדיקות הרפואיות במרסיי וחתם בה ל-4 שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 באוגוסט 2011 במשחק ליגה נגד אוסר.
ב-29 ביוני 2016 חתם נקולו באולימפיק ליון לארבע שנים. ב-6 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 1–4 לפריז סן-ז'רמן בסופר קאפ הצרפתי.
ב-5 באוגוסט 2017 הושאל נקולו לטורינו עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית.
נקולו נכלל בסגל נבחרת קמרון עד גיל 21 באולימפיאדת בייג'ינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של קמרון ב-19 בנובמבר 2008 במשחק ידידות נגד נבחרת דרום אפריקה.
סכל
דבירה (אתר מקראי)
דְּבִרָה (ייתכן גם: דְּבִר) כנראה היה אתר או יישוב מקראי בצפון מדבר יהודה, אשר נזכר פעם יחידה בתנ"ך, בתיאור גבולה הצפון מזרחי של נחלת שבט יהודה:
שאלת משמעות המילה דְּבִרָה.
יצוין שיש גם דעות אחרות באשר למשמעות המילה דְּבִרָה בפסוק זה. נות וחוקרים אחרים סבורים שכיוון שהוראת המילה דְּבִר היא החלק האחורי במקום (כמו, למשל, בבית המקדש), הרי דְּבִרָה היא מילת יחס שהוראתה "מאחורי". במקרה כזה משמעות הפסוק תהיה שהגבול עלה מאחורי עמק אחור, ושלא מדובר כאן על שם עיר.
אפשרות שימור השם הקדום בואדי א-דַבֶר.
יש הרואים בשמו המקורי של נחל אוג התחתון, בין בני מוסא לים המלח, ואדי א-דַבֶר, שימור של השם הקדום.
צרבלוס ערבנסיס
צרבלוס הערבה
מלבה לנדה