על-פי ניסוחים שונים של ההשערה, האבות הקדמונים של בני האדם התפתחו בסביבות לחות וחמות וצרכו את רוב מזונם מסביבות של ימים רדודים, אגמים או נהרות על ידי סריקה של אזור החוף, הליכה במים הרדודים, וצלילה – בחיפוש אחר מזונות כמו אגוזי קוקוס, ביצי ציפורים, צבים, רכיכות, סרטנים, וחלקים של צמחי קנה, פפירוס וצמחי מים אחרים. קיימות פרשנויות המציעות סביבות של מים מתוקים (Ellis 1993), וריאציות על ציר הזמן (Verhaegen et al. 2002), ווריאציות על מידת הברירה וההתאמה הנובעת מהשלב בו חי האדם בסביבה מימית. הניסוח הפופולרי ביותר כולל אפיזודה סמי-מימית המקבילה לתפוצה של הסוג אדם באזורי החוף של אגמי השבר הסורי אפריקני במזרח אפריקה, ושל האוקיינוס ההודי, בתקופות פליוקן-פליסטוקן.
יש המתארים בפירוט את האפשרות כי ענף של קופי האדם, באזור משולש עפר שבאתיופיה, מצא עצמו לפני מספר מיליוני שנים תחת אילוץ לעבור לחיות במימי ימה ענקית, זאת כנראה עקב חוסר במזון יבשתי לנוכח תקופת יובש, כאשר מי החופים והלגונות של הימה סיפקו שפע של בעלי חיים קטנים קלים לתפיסה ועם תחרות מעטה על מקורות המזון הללו. עם הזמן הסתגל קוף האדם העפרי לסביבה, הוא בילה את מרבית זמנו בהליכה במים רדודים או שחייה, מבנה גופו הותאם יותר ויותר להליכה זקופה, הוא השיל מעצמו את הפרווה החיצונית בחלקי הגוף שמתחת לפני המים, פיתח שכבת שומן תת-עורית החיונית לשמירה על חום הגוף בעת שהייה במים, מערכת העיכול שלו הותאמה לצריכה של מזון ימי מן החי, והאינטליגנציה שלו התפתחה עקב הצורך לשרוד בסביבה שמבנה גופו הקודם לא הותאם אליה (החשיבה מפצה על חוסר ביעילות גופנית בסביבה החדשה).
עם הזמן, בחלוף מיליוני שנים נוספות, נסגר החיבור של ימת עפר אל הים הפתוח, כפי הנראה עקב רעידת אדמה מסיבית, הימה הלכה והומלחה, המזון בה הלך והידלדל, השהות בה הפכה בעייתית יותר למין האנושי, והאדם היה צריך לנטוש אותה בהדרגה בחזרה אל הסביבה היבשתית היבשה שאליה כבר לא היה מותאם, כאשר שוב החשיבה פיצתה על היעדר התאמה גופנית לסביבה החדשה. אפשרות זאת נתמכת בהימצאות שרידים של ימה ענקית קדומה שהומלחה באזור משולש עפר אשר בו גם נמצאו שרידים קדומים של המין האנושי כמו השלד הידוע בשם לוסי.
תולדות הרעיון.
עוד לפני שנת 546 לפני הספירה, הפילוסוף היווני אנכסימנדרוס ממילטוס הציע את האפשרות שמקורו של המין האנושי הוא חיה מימית. הוא חשב שתקופת הינקות הממושכת של בני האדם לא הייתה מאפשרת הישרדות עבור מין יבשתי. רעיון זה התבסס על כוחות של יסודות של מוטציה, ולא על אבולוציה.
מקס וסטנהפר (Max Westenhöfer) הציע את התאוריה המודרנית בשנת 1942, בספרו "דרכו הייחודית של האדם" ("Der Eigenweg des Menschen"). התאוריה הפכה לידועה יותר בשנות ה-60, כאשר הביולוג הימי סר אליסטר הארדי הציג אותה בחוגים אקדמיים. הארדי חשב על הרעיון באופן פרטי מאז שנות ה-30, בלי קשר לווסטנהופר.
הסופרת הפמיניסטית וכותבת התסריטים איליין מורגן פיתחה את התאוריה ופרסמה אותה, בספרה הראשון בנושא "מוצא האישה" שיצא לאור בשנת 1972 (מזכיר את "מוצא האדם" של דרווין), ולאחר מכן בספרים נוספים: "הקוף המימי" (1982), "צלקות האבולוציה" (1990), "מוצא הילד" (1994), ו"היפותזת קוף המים" (1997). לטענתה הטיעונים המקובלים לגבי יתרונות ההליכה הזקופה והעדר השיער, שסייעו כביכול לציידים בסביבת סוואנה, הם מופרכים ואינם מהווים יתרון אמיתי. תחילה היא מתחה ביקורת על כך שהיתרונות הנטענים במודל המקובל "היבשתי" נוגעים רק לגברים בקבוצה ("הציידים"), ואין במודל התייחסות ליתרונות לאם או לוולדות. בהמשך, מתוך עיון בתהליכי הלידה והינקות הגיעה מורגן לתאוריה הימית.
מאפיינים ייחודיים באדם המוסברים על ידי התאוריה.
עירום.
המין האנושי הוא המין היחיד מקרב הפרימטים שבו השיער ברוב הגוף הוא כה עדין ודליל עד שהוא חושף את העור מתחתיו. סביבות שמובילות למינים עירומים של יונקים הן הטרופית (בקרב חלק מהיונקים הגדולים יותר כמו פילים – בעצמם צאצאי מינים ימיים – וחלק ממיני הקרנפים), המימית (לווייתנים, דולפינים, תחשי משכן, ופרות ים), והסמי-מימית או החופית (בהמות, בבירוסה) והתת-קרקעית (חולד עירום).
היעדר שיער-גוף סמיך מקנה יתרון אבולוציוני בסביבה מימית ומקל על השחייה, המאפשרת ניידות מהירה יותר המסייעת בהתחרות על מזון, הימלטות מטורפים ונדידה למקומות נוחים ומתאימים יותר בעת שינויים סביבתיים.
הליכה זקופה.
קיימים מעט מאוד יונקים הנעים באמצעות שתי רגליים, והאדם הוא היונק היחיד שאימץ יציבה זקופה לגמרי במשך כל הזמן עם עמוד שדרה זקוף. גורילות, שימפנזים, ודובים מסוגלים ללכת על שתי רגליים כשיש להם סיבה מסוימת לכך. לדוגמה, כאשר שימפנזים אוכלים עשבים בנחל, הם לרוב עומדים על שתי רגליים ומבוססים במים כאשר פלג הגוף העליון שלהם נמצא מחוץ למים, הם עושים זאת בקלות יחסית, אבל הם תמיד חוזרים להליכה על ארבע כאמצעי הבסיסי לתנועה. כמה יונקי כיס כמו האינדירים קופצים הצידה על שתי רגליים כאשר הם על הקרקע, היות שההתאמה שלהם לקפיצה מענף לענף הופכת את ההליכה על ארבע לקשה. קנגורו ומינים של מכרסמים קופצים מתקדמים עם שתי הרגליים בו זמנית עם ברכיים כפופות ומותניים כפופות בזמן מנוחה.
ההולך על שתיים מסוגל להגיע לעומק גדול יותר באגם, בחיפוש אחר מזון או בהימלטות מטורפים, ועדיין מסוגל לנשום אוויר ולנוע ביציבות. לחץ המים על פלג הגוף העליון מקנה את התמיכה הדרושה להליכה זקופה.
נשימה.
לרוב היונקים היבשתיים אין שליטה מודעת על נשימתם. אפשר להשוות את השליטה הרצונית שיש לבני האדם על מערכת הנשימה שלהם לזו של יונקים סמי-ימיים, שיכולים לשאוף אוויר בכמות מספקת לצורך צלילה, ואז חוזרים אל פני השטח.
מורגן טוענת כי יכולת זו של שליטה מודעת על הנשימה היא אחד התנאים שאיפשרו מאוחר יותר לבני האדם לפתח תקשורת קולית על ידי דיבור.
שומן.
השומן אצל רוב היונקים היבשתיים הוא פנימי, הוא אינו מחובר לעור ולא ניתן לחוש בו מבעד לעור. בעוד שבאדם, השומן הוא חיצוני ומחובר לעור, בדומה לכמה יונקים סמי-ימיים. השומן מסייע בבידוד ומקל על הציפה במים. השומן מרובה בפרט ביילודים ומגדיל את נפחם, באופן שמקשה על המעבר בתעלת הלידה. לפיכך, חייב להיות לשומן היילודים יתרון אבולוציוני כלשהו, המפצה על הקושי בלידה. ואכן, תכונות הבידוד והציפה של השומן חיוניות במיוחד לרך הנולד ומהוות יתרון מובהק.
היריון ולידה.
ראשו של ולד האדם גדול מאוד באופן יחסי לוולדות של פרימטים אחרים ויונקים בכלל, בשל מוחו הגדול. עם זאת, היציבה הדו-רגלית גורמת לכך שפתח תעלת הלידה בנקבת האדם צר ומפותל והופך לפיכך את הלידה לקשה במיוחד. מחקרים הראו שלידה במים מסייעת מאוד לתהליך הלידה והיא בעלת יתרונות נוספים. כך למשל הוולד נושם את נשימתו הראשונה כאשר הוא חש באוויר על פניו. כאשר הוא נולד באופן רגיל נשימה זו מתבצעת בטרם נוקו פניו ממשקעי הלידה והוא עלול לשאוף משקעים לריאותיו. לעומת זאת, בלידה במים הוולד אינו נושם מיד אלא ממשיך להיזון מחבל הטבור, וכאשר מוציאים אותו מהמים והוא חש באוויר, פניו נקיות ואין סכנה שישאף משקעים. זאת ועוד, הוולד מבצע תנועות שחייה ספונטניות עם הלידה.
בעת ההיריון מתארך שיער האם ומתעבה. השיער הארוך יכול לאפשר ליילוד אחיזה נוחה ובטוחה גם כאשר האם שוחה.
מבנה האף.
מבנה האף האנושי ייחודי ושונה מאוד מאפים של פרימטים אחרים. צורת אף זו מסייעת לנשימה בסביבה מימית. מין נוסף בעל אף דומה הוא קוף חוטם, המתאפיין אף הוא במחייה בסביבה מימית למחצה, בשחייה טובה ובהליכה זקופה על מנת לחצות מקווי מים, הממשיכה אף לאחר שחצו את מקווה המים, ביבשה.
חוש ריח זניח.
חוש הריח של האדם נחות ביחס לחוש הריח של יונקים אחרים ואינו מהווה חוש מרכזי. אבחנה דקה בין ריחות עדינים אובדת במים ולפיכך לא נדרשת לחי בסביבה כזו יכולת הפרדת ריחות ברמה גבוהה, המתקיימת ביונקים יבשתיים וסביר שתתנוון או לא תתפתח מעבר ליכולת הפרדה גסה.
בקרת חום גוף.
חום הגוף הטבעי של האדם נמוך יחסית בקרב היונקים, וחשוב מכך הוא יציב מאוד באופן יחסי וללא תנודות, תכונה המאפיינית יונקים ימיים ומסייעת להתנהלות ארוכה בתוך מקווה מים.
ביקורת.
ההשערה לא נוסחה מעולם במאמר מדעי עקבי, הניתן לפרסום בכתב עת מדעי ומציב ניבויים הניתנים להפרכה, אלא מהווה אוסף תובנות שנוסחו על ידי חובבים.
הביקורת מתייחסת למספר היבטים, חלקם מהווים גם את סוד קסמה הפופולרי: ביקורת מתודולוגית לגבי איסוף הנתונים ותקפותם, הצגה פשטנית ופסקנית של ההשערה כאמת בלתי מעורערת, תפיסה של ההשערה כחוץ-ממסדית וקוראת תיגר ותפיסה של ההשערה כפסאודו-מדע.
עירום.