על פי הסאגה של משפחת עבו עוד באלג'יריה נודעו הקשרים החמים בין עבד אל-קאדר למשפחה. גם לאחר שהגר לדמשק, בה התבסס מעמדו כלוחם לחירות הערבים - מעין צלאח א-דין בן המאה ה-19 ורכש קרקעות רבות בחורן, בעמק הירדן ובגליל שמר על קשריו עם המשפחה שעלתה לארץ ישראל וקבעה מושבה בצפת.
שותפות האינטרסים של צרפתים ושל נתינים צרפתים אלג'ירים, יהודים ומוסלמים, מצד אחד והידידות משכבר הימים בין דמויות רמות מעלה ורבות השפעה כעבד אל-קאדר ובני משפחת עבו מצד אחר, סייע למשפחה בהתנהלות מול הבירוקרטיה העות'מאנית ובגאולת קרקע מושבות הגליל מידי בעלי האחוזות, האפנדים המוסלמים, שלא יכלו לעמוד שווי נפש מול המלצותיו של האמיר עבד אל-קאדר, על הרב שמואל עבו.
משפחת עבו, מצדה, כסוכנים הקונסולריים הצרפתיים בגליל, פרסה חסותה על ה, בני חסותו של האמיר, עת ניסו ערביי האזור להתנכל להם.
נינו, שנקרא על שמו, ראזק עבד אל-קאדר, מהפכן, ממנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וסוציאליסט שהתאהב ברעיון הקיבוץ, מכר אדמות ליהודים טרם הקמת מדינת ישראל מתוך אידאולוגיה, סייע לש"י ולמוסד, קבור בקיבוץ אפיקים תחת השם העברי שאמץ, דב גולן.
Here Comes the Sun
Here Comes the Sun (בעברית: הנה מגיעה השמש) הוא שיר בסגנון רוק של להקת הביטלס שנכתב על ידי ג'ורג' האריסון ויצא באלבום Abbey Road משנת 1969. השיר הוקלט בין ה-7 ביולי ל-19 באוגוסט, ויצא ב-26 בספטמבר. השיר הוקלט באפל רקורדס, הופק על ידי ג'ורג' מרטין ואורכו 3:05 דקות. השיר זכה בתואר מכירות פלטינה בארצות הברית.
השיר הוא אחד השירים המצליחים שנכתבו על ידי ג'ורג' האריסון עבור הלהקה. בין האמנים שביצעו גרסאות כיסוי לשיר נמצאת נינה סימון.
האריסון וקלפטון ניגנו את השיר במהלך הקונצרט למען בנגלדש.
באלבום הרמיקסים של הביטלס, Love, השיר מופיע יחד עם קטעים מהשירים "The Inner Light" ו-"Within You Without You".
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי גם על ידי ריצ'י הייבנס וסטיב הארלי.
התנועה הלאומית הערבית
זיגמונט באומן
זיגמונט באומן (בפולנית: Zygmunt Bauman; 19 בנובמבר 1925 – 9 בינואר 2017) היה סוציולוג יהודי רבגוני אשר ידוע בעיקר בשל ניתוחיו על הקשרים בין המודרניות לשואה ועל תרבות הצריכה הפוסט-מודרנית.
באומן, יליד פולין, התגורר באנגליה ושימש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת לידס וכפרופסור אמריטוס משנת 1990.
ביוגרפיה.
זיגמונט באומן נולד ב-1925 בעיר פוזנן שבפולין, להורים יהודים לא דתיים. לאחר פלישת הנאצים לפולין ב-1939, בתחילת מלחמת העולם השנייה, נמלטה המשפחה לאזור בשליטת הסובייטים. מאוחר יותר שירת באומן בארמייה הפולנית הראשונה שפעלה בחסות ברית המועצות, במסגרתה השתתף בקרבות בקולברג (כיום קולובז'ג) ובברלין, וכן עבד כמורה לחינוך פוליטי.
על פי הצהרות חצי-רשמיות של היסטוריון מהמוסד הפולני לזיכרון לאומי, שהובאו בכתב-העת הנחשב לשמרני "אוזון" (Ozon) במאי 2006, מ-1945 עד 1953 שימש באומן בתפקיד דומה בחיל לביטחון פנים, ה-KBW – יחידה צבאית שהוקמה כדי להילחם בשרידי ההתנגדות לקומוניזם ובמחתרות האוקראיניות והגרמניות בפולין. על-פי כתב-העת, באומן נודע כמנהיג יחידה שלכדה מספר רב של לוחמי מחתרת, ועל כך קיבל ב-1950 את עיטור הגבורה הפולני. כמו כן, הכותב מביא ראיות לכך שמ-1945 עד 1948 פעל באומן כמודיע של הביון הצבאי. עם זאת, אופי שיתוף הפעולה שלו והיקפו אינם ידועים, כמו גם הנסיבות המדויקות שהביאו להפסקתו.
בעת שירותו בחיל לביטחון פנים, החל בלימודי סוציולוגיה באקדמיה למדעי החברה של ורשה, שהייתה בית ספר אוניברסיטאי של המפלגה הקומוניסטית של פולין. הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה – החוג לסוציולוגיה הוצא זמנית מתוכנית הלימודים הפולנית בשל הגדרתו כתחום "בורגני" – שם למד אצל סְטָנִיסְלָב אוֹסוֹבְסְקִי ויוליאן הוכפלד.
באומן הגיע לדרגת רב-סרן בחיל לביטחון פנים, עד ששוחרר בקלון ב-1953, בפתאומיות, לאחר שאביו פנה לשגרירות ישראל בוורשה על מנת לברר פרטים על עלייה לישראל. אירוע זה הוביל לניכור חריף זמני בין האב לבן, כיוון שבאומן לא רק שלא היה שותף לנטיותיו הציוניות של האב, אלא התנגד בחריפות לציונות. במהלך תקופת אבטלתו שלאחר השחרור, השלים את התואר השני שלו. ב-1954 מונה למרצה באוניברסיטת ורשה, בה הועסק עד 1968.
במהלך שהותו בבית הספר לכלכלה של לונדון, תחת פיקוחו של רוברט מקנזי, ערך מחקר מקיף על התנועה הסוציאליסטית הבריטית, שהפך לספרו החשוב הראשון. הספר יצא לאור בפולנית ב-1959, ומהדורה מתורגמת ומתוקנת הופיעה באנגליה ב-1972.
באומן המשיך לפרסם מספר ספרים, בהם "Socjologia na co dzień" ("סוציולוגיה של חיי היומיום", 1964), שהגיע לקהל עממי גדול בפולין ושמאוחר יותר היה לבסיס ספר הלימוד Thinking Sociologically ("חושבים סוציולוגיה", 1990) בשפה האנגלית.
בתחילה נשאר באומן קרוב לדוקטרינה המרקסיסטית הרשמית. אולם בהשפעת עבודותיהם של אנטוניו גראמשי וגאורג זימל הוא הפך ביקורתי יותר ויותר כלפי הממשל הקומוניסטי. בשל עמדתו הביקורתית כלפי המשטר, מעולם לא מונה לפרופסור, למרות שהשלים את הפוסט-דוקטוראט (Habilitation). עם זאת, בפועל החזיק באומן במשרתו של מורו לשעבר, יוליאן הוכפלד, לאחר שב-1962 מונה הוכפלד לסגן מנהל המחלקה למדעי החברה של אונסק"ו בפריז.
לאור התגברות הלחץ הפוליטי והקמפיין האנטישמי בהנהגתו של השר הפופוליסטי מייצ'יסלב מוצ'אר, בינואר 1968 ויתר באומן על חברותו במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית שהייתה בשלטון. כחלק מאירועי מאי 1968, הקמפיין האנטישמי הסתיים בטיהור, שהניע את רוב היהודים הפולנים הנותרים, כולל אינטלקטואלים רבים שסר חינם מלפני הממשל הקומוניסטי, אל מחוץ למדינה. באומן, שאיבד את משרתו באוניברסיטת ורשה, היה אחד מהם. אחרי שנאלץ לוותר על אזרחותו הפולנית כדי שיוכל לצאת מהמדינה, הוא עלה לישראל, למד עברית תוך חמישה חודשים, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב. אך עזב ב-1971, לאחר שהתאכזב מהאווירה הלאומנית בישראל שאחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים. באומן קיבל משרה בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת לידס, בה שימש לסירוגין כראש המחלקה. מאז פרסם כמעט רק באנגלית, שפתו השלישית, ותהילתו גדלה במהירות. למעשה, מאז שנות ה-90 המאוחרות (של המאה ה-20), באומן הפעיל השפעה ניכרת על התנועה נגד, או לשינוי, הגלובליזציה.
בראיון שנערך עמו בשנת 2011 בשבועון הפולני, "פוליטיקה", מתח באומן ביקורת על הציונות ועל ישראל, ואמר שישראל אינה מעוניינת בשלום וכי היא "מנצלת את השואה כדי להכשיר מעשים בלתי מוסריים". הוא השווה את גדר ההפרדה לחומת גטו ורשה, "שם מאות אלפי יהודים מתו בשואה". שגריר ישראל בוורשה, צבי רבנר, בתגובה כינה את הערותיו של באומן "חצי אמיתות" ו"הכללות חסרות בסיס".
חיים אישיים.
באומן היה נשוי לסופרת יאנינה באומן עד מותה ב-2009. לבני הזוג נולדו שלוש בנות: לידיה באומן, ציירת; אירנה באומן, אדריכלית; ואנה ספרד, פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה (היא נישאה לליאון, בנו של המשורר היידי דוד ספרד; בנם מיכאל ספרד הוא עורך דין המתמחה בזכויות אדם ופעיל שמאל).
עבודתו.
הקשר של באומן עם המרקסיזם הביא אותו להתמקד בריבוד חברתי ובתנועת הפועלים. לאחר "שחרורו המכובד", כפי שהוא מכנה זאת (בעיתון הבריטי הגארדיאן, מ-5 באפריל 2003), מהגרסה האורתודוקסית של המרקסיזם, גילה באומן את כתבי ההוגה הנאו-מרקסיסט האיטלקי אנטוניו גראמשי. 'גילוי' זה הביא אותו לעבוד על נושאים תאורטיים יותר, בעלי חשיבות היסטורית, ובסופו של דבר גם גלובליים יותר. אלה הם הניתוחים העיקריים, ובמיוחד חלק ניכר מעבודתו שפורסם לאחר פרישתו מהוראה בלידס ב-1990, שהעניקו לו את השם הבינלאומי שיש לו כיום.
כבר באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, בקריאתו (מ-1976 ב"לקראת סוציולוגיה ביקורתית" - Towards a Critical Sociology) להפוך את הסוציולוגיה ליותר משקפת מאשר תיאורית, נראתה בבירור התעניינותו של באומן בהדחת המוסריות הפנימית של צורה מסוימת של רציונליזם ובערעור עליה. לדעתו, במודרניות – אותה הוא מציין כעימות של סדר מצד אחד וכאוס מצד שני (ראו "מודרניות ואמביוולנטיות" (Modernity and Ambivalence ) – יש אלמנט פנימי שמשמש להגבלת האיכויות, האַפּוֹרִיוֹת (כלומר, המעורפלות) בסופו של דבר, של החיים החברתיים. טיעון זה הביא אותו ב-"מודרניות והשואה" (Modernity and the Holocaust) לטעון שהשואה היא לא הדוגמה הטובה ביותר בהיסטוריה לנסיגה ברברית מן המודרנה חזרה לחייתיות קדם-חברתית, אלא שלמעשה היא מתלכדת עם העקרונות המודרניים ושהיא פרסה בפנינו עיקרים רבים מהרציונליזם המודרני, שבתחומים אחרים החברה המערבית גאה בהם באופן חד-משמעי. באומן טען, למשל, שהן החלוקה הביורוקרטית של העבודה (ולפיכך חלוקת החובה המוסרית) והן ההשקפה ההובסקיאנית שלפיה בני האדם אינם מוסריים מטבעם, אך מוסריים מבחינה חברתית, היוו בסיס לאידאולוגיה שאפשרה את התרחשות השואה. כן השתמש באומן ברעיונותיהם של ההוגים היהודים דוברי הגרמנית חנה ארנדט ותיאודור אדורנו, וטען בהמשך להם שהרוע שבא לידי ביטוי בשואה היווה למעשה "רציונליות של הרוע".