הרפרטואר של פוליני בקונצרטים ובהקלטות אולפן יחד הוא רחב ביותר ומשתרע על פני מאות שנים, החל במוזיקה מתקופת הבארוק וכלה במוזיקה בת זמננו - מבאך, דרך מלחיני התקופה הקלאסית מוצרט ובטהובן ומלחיני התקופה הרומנטית שומאן, שופן, ליסט וברהמס, ועד למלחיני הזרמים המודרניים במוזיקה דביסי, בארטוק, סטרווינסקי, שנברג, ברג, וברן, בולז, נונו ועוד. שליטתו הטכנית בפסנתר ידועה כפורצת דרך וכמעט חסרת גבולות. סגנון נגינתו מאופק, מתוכנן, טעון עוצמות פנימיות גדולות ובעל מהימנות מרבית לפרטיטורה על כל רבדיה. עם זאת, יש המבקרים את פוליני על קור ועל היעדר מימד אנושי בנגינתו.
פוליני הופיע בארץ ארבע פעמים: ב-1968, ב-1983, ב-1985 וב-1987. הסיבה למיעוט הופעותיו בארץ קשורה, בין השאר, להתנגדותו לשליטה הישראלית בשטחים.
שלמה אראל
שלמה אראל (26 בנובמבר 1920 – 19 בנובמבר 2018) היה אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים הישראלי ומבקר מערכת הביטחון. הוביל את פיתוחן של ספינות הטילים הראשונות של חיל הים - ספינות סער, ופיקד על חיל הים במלחמת ששת הימים ובעת טיבוע המשחתת אילת וטביעת הצוללת דקר.
ילדות ומשפחה.
שלמה אראל נולד בלודז' שבפולין בשנת 1920, בן לחיים ופרידה אנגל. בשנת 1926 עלה לארץ ישראל עם הוריו. האב היה סוחר אמיד והשקיע בפרדסים. המשפחה התגוררה תחילה בפתח תקווה. האב נהרג בתאונת דרכים והאם עברה לתל אביב. אראל למד בגימנסיה גאולה והיה חבר בתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר. בשנת 1936 הקים עם כמה מחבריו את "ברית נוער המרי" שהיה ארגון אנטי-בריטי, אולם הארגון לא התקיים זמן רב ופורק.
שירות המדינה שבדרך.
בסוף 1936 יצא אראל מטעם תנועת בית"ר לבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה ולאחר סיומו מצא עבודה על ספינת חילוץ איטלקית כמלח, אחרי חמישה חודשים בים חזר ארצה ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי", הוא שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ. בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא זה שרצח את חיים ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש (16 ביוני 1933). אראל נסע לפריז ונשלח משם לעבוד כמלח וכשומר בנמל אנטוורפן ובהמשך עבד שנה בממספנה בבלגיה.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף למתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס של הצי הבריטי והפליג בשיירות כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי. בינואר 1941 בהיותה בשיירה מהליפקס, הפרובינציה נובה סקוטיה קנדה לבריטניה טובעה אונייתו St. Lindsay בטורפדו מצוללת גרמנית. הורדו שתי סירות הצלה. הניצולים לא נאספו על ידי אניות אחרות מחשש להיפגעות ולטיבוע אניות נוספות על ידי הצוללת הגרמנית. למרות היותו מלח זוטר הפך הלכה למעשה לנווט ולהגאי של הסירה שהייתה מצוידת במפרש. כבר בתקופה זו היה מפרשן מנוסה. הקצינים נשמעו להמלצותיו. הוא ניווט את סירת ההצלה בהפלגה מזרחה לכיוון סקוטלנד במשך 9 ימים עד שהתגלו על ידי מטוס סיור ימי כ 100 מייל מערבית מהאיים ההיברידיים ובהמשך נאספו הניצולים על ידי ספינת דיג חמושה והובאו לחוף מבטחים. אראל זכה לתקופת החלמה והבראה של שלושה שבועות בעיירה Gourock השוכנת לשפת הפיורד Gare Loch כ 40 ק"מ צפונית מערבית לגלאזגו.
לאחר שהחלים המשיך להפליג באוניות שונות וסיים כרב חובל בספינת חופים בים התיכון.
ים המלח - חברת האשלג.
בשנת 1944 התקבל לעבודה כמנהל ההובלה הימית של חברת האשלג בים המלח והתגורר במפעל עם משפחתו. עם פינוי המפעל במלחמת העצמאות, הצטרף לחיל הים הישראלי.
שירות בחיל הים.
מלחמת העצמאות.
בחיל הים פיקד אראל על ספינת המשמר אח"י פלמ"ח (מ-19) שביצעה, בין השאר, פשיטות בעורף החזית בצפון סיני, החדרת סוכנים בחוף ביירות. כולל החדרת הלוחם במבצע דוד להטבעת הספינה "איגריס" בנמל ביירות. בעת מבצע ייצוב באפריל 1949 ירד לסדום עם כמה ימאים והוביל בדרך הים את הכוח שכבש את עין גדי וקבע את גבול שביתת הנשק במדבר יהודה. בהמשך פיקד על הקורבטה אח"י הגנה, על שייטת ספינות המשמר והנחיתה, ועל הפריגטה אח"י משגב.
מבצע קולומבוס.
ב-1951 פיקד על מבצע קולומבוס - ביקור האוניות "משגב" ו"הגנה" בארצות הברית לרגל השקת מלווה העצמאות. במסגרת ההכנות ליציאה וכמקובל בצה"ל בתחילת המדינה, ובעקבות אחיו הבלשן אליהו אראל, עיברת את שם משפחתו מאנגל לאראל. הסופר יהושע בר-יוסף, אשר סיקר הפלגה זו מטעם "במחנה", שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי. בן-גוריון כתב על כך ביומנו: מבצע קולומבוס זכה להצלחה מרשימה, מפקד חיל הים מרדכי לימון נתן גיבוי מלא לאראל.
השייטת הגדולה.
ב-1952 התמנה למפקד בה"ד חיל הים. בסוף אותה שנה התמנה למפקד השייטת הגדולה שכללה אז פריגטות וקורבטות, בדרגת אלוף-משנה. השייטת בפיקודו ערכה הפלגות אימונים ממושכות וביקורים בארצות שונות ברחבי הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
באוגוסט שנת 1953 העניקה השייטת, בפיקודו וביוזמתו של אראל, סיוע לנפגעי הרעש באיי יוון. אראל ומפקד אח"י מזנק (ק-32) יצחק דביר זכו על כך לאות הצטיינות ממלך יוון. קבוצות סיור מצוותי השייטת חילצו מאות נפגעים מבין ההריסות. אוניות השייטת העבירו פצועים קשה ליבשת וקיימו במשך יומיים את הקשר היחידי בין האיים שנפגעו ליוון. בעת החזרה לחיפה הגיע שר הביטחון דוד בן-גוריון ודיבר על הזכות הגדולה להציל נפשות.
נספח צה"ל ברומא.
אראל מונה לנספח צה"ל בשגרירות ישראל באיטליה בשנת 1955, ושימש בו בזמן כנספח חיל הים במערב אירופה. בתפקיד זה סייע בין היתר להטסת מטוסי מיסטר שנרכשו בצרפת והועברו לישראל בטיסה עם נחיתה לתדלוק בברינדיזי.
קורס פיקוד ומטה.
בשנת 1956 נשלח לבית הספר לפיקוד ומטה בבריטניה, וכשחזר ארצה כעבור שנה, הקים קורס דומה לקציני חיל הים. בסיום המחזור הראשון יזם את שילוב הקורס (ובהמשך גם קורס דומה של חיל האוויר) עם המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל, והמשיך לפקד על מחזור נוסף. בשנת 1959 מונה שוב למפקד שייטת המשחתות.
חידוש סדר הכוחות בחיל הים.
בשנת 1960 מונה אראל לראש מחלקת ים. בתפקידו זה ניהל את תוכנית הפיתוח של ספינות טילים לחיל הים. התוכנית הבשילה אחרי מלחמת ששת הימים וספינות הסער החליפו את פלגות הטרפדות ושייטת המשחתות וחוללו בהמשך מהפכה בלוחמת הים בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. במקביל לפיתוח הסטי"לים ניהל אראל תוכנית שיפוץ ושדרוג של שלוש הצוללות מסדרת T, שנרכשו מהבריטים במספנה בצ'טהאם: אח"י לויתן (צ-75) שהגיעה במהלך מלחמת ששת הימים, אח"י דקר שטבעה בדרכה ארצה ואח"י דולפין, שהיו מיועדות להחליף את הצוללות מסדרת S.
תוכנית נוספת לפיתוח נשק מודרני הייתה ה"אריה" שהיה מיועד לשייטת 13. אראל, בהיותו ראש מחלקת ים התנגד לפיתוח ה"אריה" אולם קיבל את מרותו של יוחאי בן-נון. משהתמנה אראל למפקד חיל הים בשנת 1966, עצר את תוכנית ה"אריה". והמשיך את תוכנית טילי הגבריאל.
מפקד חיל הים.
אראל מונה למפקד חיל הים ב-2 בינואר 1966, קיבל את הפיקוד מאלוף יוחאי בן נון בטקס שנערך על המשחתת אח"י יפו (ק-42) ובאוקטובר 1966 הועלה לדרגת אלוף. היה מפקד החיל בזמן מלחמת ששת הימים. לחיל הים עוד לא היה מענה לספינות הטילים והמשחתות מתוצרת רוסית שבידי מצרים וסוריה.
בגלל יחסי הכוחות לרעת צה"ל החליט אראל על יזמה התקפית על בסיסי האויב על ידי לוחמי שייטת 13 והצוללת אח"י תנין. התקיפות בנמלי מצרים הניבו תוצאות מעטות והצוללים בפעולת אלכסנדריה לא חברו לצוללת ונפלו בשבי. התקיפות בלילה הראשון בנמלי סוריה לא הגיעו לשלב הכניסה לנמלים עקב אמצעי התובלה האיטיים. הכוחות לא התגלו ונערכו לביצוע בהמשך אך לאור הצלחות חיל האוויר הוערך שחיל הים הסורי לא יצא למתקפה. המטה הכללי העריך שאין נחיצות בתקיפת כלי שיט בנמלים. כישלון נוסף במלחמה זו, שחיל הים היה שותף לו, הוא תקרית ליברטי, שבה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.
אף כי המשימות הייעודיות של אבטחת החוף וקיום שיט חופשי צלחו, הרי שבהשוואה להצלחות חיל האוויר נקבע בתודעת הציבור שחיל הים כשל. הדחת מפקדים שנעשתה על ידי אראל במהלך המלחמה תרמה לתחושת הכשל.
בעקבות המלחמה נפתחה בפני חיל הים זירה חדשה בים סוף, והסטי"לים הגדולים החדשים שתוכננו בחיל הים מאז תחילת שנות ה-60 ונבנו במספנות ישראל התאימו במיוחד לזירה זו.
במלחמת ההתשה.
הישג קרבי - קרב רומני (קרב ימי) - כחודש לאחר סיום המלחמה כשהסתבר שהצי המצרי עם תחושת ביטחון עורך סיורי מודיעין בלילות בחופי סיני בים התיכון. בתחקיר היתקלות הקודמת שהיה גם תדרוך מקדים נתן אראל הוראות ברורות וטובות: שינה את זמני הסיורים מהיום ללילה. קבע עדיפות לטרפדות המונעות בדיזל (בסיכון נמוך להתלקחות,) החמושות בתותח 40 מ"מ. הגדיל את כמות כלי שיט בגזרה ונוצרה עדיפות אופרטיבית. מצב הפסקת האש היה בתוקף והוראות לפתיחה באש חייבו מענה באש לפתיחה של המצרים. כך נערך כח המשחתות והטרפדות בצורה שיצרה עדיפות אופרטיבית. וב-11 ביולי 1967 אירע המפגש. שתי טרפדות מצריות התגלו, פתחו באש והושמדו על ידי אח"י אילת (ק-40) וזוג טרפדות. ההישג שניתן היה להתברך בו גרם לאשלית כוח והערכת חסר של היכולת המצרית בזירה.
אסונות - בתקופת כהונתו של אראל פקדו את החיל שני אסונות שנזקפו לחובתו: טיבוע המשחתת אילת ב-21 באוקטובר 1967, וטביעת הצוללת דקר ב-25 בינואר 1968.
בספטמבר 1968 מסר אראל את הפיקוד על חיל הים לאברהם בוצר פרש מתפקידו ומצה"ל.
תפקידים אזרחיים.
בשנת 1969 יצא אראל ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.