הביטאון הראשון שיצא לאור על ידי שלטון מקומי היה ג'ורנאל אל-חדיו, אשר יצא לאור בשנת 1821 או 1822, ביוזמתו של שליט מצרים, הואלי מהמט עלי. בתקופה זו כבר שלט מהמט עלי על אזור לבנון, סוריה, וארץ ישראל, והוצאת העיתון הייתה חלק מן הרפורמות הנרחבות שהנהיג. עיקר תוכנו של העיתון היה סיכום המידע על המתרחש בקהיר, ובשאר חלקי האימפריה העות'מאנית בשפה הטורקית והערבית, והפצתו בין מחלקות המנהל, בליווי צווים והוראות מטעם מהמט עלי. מסמך זה, אשר ככל הנראה לא היה יותר מאשר מסמך בין-משרדי, עם תפוצה מוגבלת של בערך 100 עותקים כל מהדורה, היה פורץ דרך כי היה בעל מאפיינים בסיסיים של עיתון לכל דבר.
"ג'ורנאל אל-חדיו" נדפס באורח תקפותי, אחת לכמה שבועות או ימים, והכיל דיווחים וידיעות על הנעשה במחלקות השלטון, לצד אנקדוטות וסיפורים כגון "עלילות אלף לילה ולילה", שניתן לראות בהם את המבשרים של מדורי הספרות העתידיים בעיתונות הערבית. נראה כי העיתון זכה להצלחה בקרב הקוראים המעטים שלו, שכן הביטאון הוחלף בעיתון שאפתני יותר, בשם אל-וקאאע אל-מסריה ("אירועים מצריים"), אשר היה גם כן דו-לשוני, ערבי-טורקי, והופץ כבר בכ-600 עותקים לערך כל מהדורה. הגיליון הראשון של העיתון הופיע ב-3 בדצמבר 1828, ועפ"י מסמכים ארכיונים, היה זה בבת עינו של מהמט עלי. לראיה, העיתון זכה למימון רב מצידו, טובי הפקידים בממשלתו עבדו בו, ואף מסופר על מהמט עלי כי ביקש לעיתים שגליונות העיתון ייקראו באוזניו, ויקבלו את אישורו הסופי. עיתון זה משמש עד היום כביטאונה הרשמי של ממשלת מצרים, והוא למעשה העיתון הערבי הוותיק ביותר בעולם.
במקביל לרפורמות ולחידושים שהחלו במצרים, שליטי האימפריה העות'מאנית החלו כבר להבין את היתרונות של העיתונות, על רקע הסכנות שעמדו בפתח, כשרעיונות מערביים הלכו והופצו טיפין טיפין במחוזות האימפריה על ידי זרים, ונראו כאיום על יציבות המדינה העות'מאנית. לכן, בהשראת מהמט עלי, וכחלק מרפורמות "התנט'ימאת", יצא העיתון הראשון מטעם המדינה העות'מאנית בשנת 1830, בתמיכתו של הסולטאן הרפורמטור מהמוט השני. היה זה ביטאון ממשלתי בשפה הצרפתית.
שנה לאחר מכן ב-25 ביולי 1831 יצא לאור העיתון העות'מאני הראשון בטורקית עות'מאנית, תקוים-י וקאיע ("לוח האירועים"). עיתון זה נדפס ב-5,000 עותקים כל מהדורה, ונחשב לעיתון הטורקי הראשון. עיתון זה היה, בדומה לביטאונים שפורסמו במצרים קודם לכן, פרסום יבש בעל חזות קודרת, שכלל בעיקר צווים רשמיים, הודעות על מינויים, חילופי תפקידים, ודיווחים על פעילות של מחלקות השלטון. עם זאת, במהלך הזמן, עיתון זה יצא במהדורות גם בשפה הערבית (וכן בלשונות מקומיות במחוזות אחרים), באופן בלתי סדיר, כאשר משנת 1865 ואלך הופיעו עיתונים עות'מאנים רשמיים בערים המרכזיות של סוריה, לבנון, עיראק, לוב, ואף חצי האי ערב. היו אלו, כמו העיתון "תקוים-י וקאיע" העות'מאני, עיתונים יבשים ודלים באיכותם הטכנית והלשונית, אשר נראו כעבודתו של אדם בודד, זאת אף על פי שהיו בעלי שמות שונים בהתאם למקום תפוצתם – "סוריה", "לובנאן" (לבנון), "אל-מוצל" (מוסול), "צנעא", "אל-חיג'אז", א-סודניה", וכדומה.
על אף שמידת העניין הציבורי בהם הייתה אפסית, הם היו התגובה העות'מאנית לגידול היחסי בכמות המשכילים במחוזות הערביים שכבר באו במגע עם התרבות המערבית, ולמדו להכיר רעיונות ומושגים פוליטיים, תרבותיים, וחברתיים חדשים, שהופצו באזור על ידי דיפלומטים, מיסיונרים, סוחרים ומבקרים אירופאיים.
העיתונים הראשונים הללו, סבלו מבעיות רבות האופייניות לחידוש בראשית דרכו. פרסום הידיעות הפנימיות היה באיחור ניכר, ואילו אירועים חשובים מחוץ למצרים פורסמו לעיתים חודשים רבים לאחר שהתרחשו. תדירות הופעתו של העיתון "אל-וקאאע אל-מצריה" למשל, לא הייתה סדירה, ולעיתים היו הפסקות של שנים בין גיליון לגיליון בשל עיסוקים חשובים יותר של פקידי השלטון. הדיווחים לא עברו מיון הולם, כך שהעיתון נראה כאוסף של דיווחים גולמיים ללא עיבוד. הפורמט הגרפי היה פשוט למדי, ללא איורים כלל ובעימוד דו-טורי מונוטוני, וכך גם איכות הנייר והדפוס. צצו גם בעיות לשוניות סגנוניות, הן בשל חוסר השליטה בשפה הערבית של פקידי השלטון של מהמט עלי, דוברי הטורקית עות'מאנית, והן בשל העובדה שעדיין לא הייתה קיימת שפת עיתונות אפקטיבית בעלת אוצר מילים לתכלית עיתונאית.
גם העובדה שלא היה שוק צרכנים ממשי, לא איפשרה את התפתחותו לעיתון רציני. על אף כל זאת, המשיך "אל-וקאאע אל-מצריה" לצאת לאור בעידן של יורשי מהמט עלי, ולהוסיף מדורים ותחומי עניין נוספים מעבר לדיווחי החדשות היבשים. אולם נראה כי תרומתו החברתית והתרבותית הייתה מועטה ביותר. העיתונות הפרטית במזרח התיכון שהחלה להופיע מאוחר יותר, היא זו שהביאה לפיתוח המואץ של העיתונות הערבית.
תחילת העיתונות הערבית הפרטית.
למן המחצית השנייה של המאה ה-19 כבר החלו להופיע עיתונים ביוזמות פרטיות ברחבי האימפריה העות'מאנית. הראשון שבהם היה העיתון ג'רידה-י חואדת' ("Jaride-I havadis" - "עיתון המאורעות") משנת 1840, אך שפת כתיבתו הייתה טורקית עות'מאנית.
גם העיתון הפרטי הראשון בשפה הערבית נוסד באיסטנבול, בשם מראאת אל-אחואל ("ראי הנסיבות"). העיתון נולד בעיצומה של מלחמת קרים, בין השנים 1854–1855, על ידי יזם נוצרי שמוצאו בלבנט בשם רזקאללה חסון. "מראאת אל-אחואל" נוסד כיוזמה עסקית ואינטלקטואלית כאחד, וביקש לראשונה להעמיד לרשות דוברי השפה הערבית באימפריה, מידע עדכני על אודות המלחמה והנסיבות הפוליטיות של התקופה בשפתם. עיתון זה החזיק מעמד זמן קצר למדי, לאחר שנסגר בהוראת השלטונות העות'מאנים, בעקבות דיווחים שלא עלו בקנה אחד עם האינטרסים של השלטון, ובכל מקרה לעיתון היה מספר זעום של קוראים.
זהו הסיפור של העיתונות הפרטית בערבית בשנים הראשונות. מרבית העיתונים הפרטיים צצו באופן לא סדיר, וברוב המקרים החזיקו מעמד ימים עד שבועות ספורים. הסיבה המרכזית לכך הייתה העובדה שמאחורי היוזמות הפרטיות הללו עמד בדרך-כלל אדם בודד, אשר היה עליו לייצר לעצמו שוק של צרכנים בחברה שמצבה הכלכלי היה חלש, ושרובה ככולה לא אוריינית. לכן, גם פרסום בעיתונים, וגם מחזורי מכירות גדולים, שני מקורות ההכנסה העיקריים של עיתונים, היו מועטים. סיבה זו הביאה באופן טבעי רבים ממייסדי העיתונים לחפש מקורות מימון מהשלטונות או מאנשי ממון פרטיים.
מלחמת קרים הייתה נקודת המפתח בהתפתחות העיתונות המודפסת במזרח התיכון, שכן במהלכה הונחו באזור קווי הטלגרף בפעם הראשונה, והסקרנות למידע של הציבור גדלה משמעותית. בשנת 1866, הונחו גם במצרים קווי הטלגרף הראשונים על ידי הבריטים, אך תושבי הסהר הפורה לעומת זאת, נותרו ללא מקורות מידע עד סוף המאה, ונאלצו להסתמך על דיווחים שנשלחו דרך סוכנים, מידע שהגיע דרך הדואר ועיתוני חדשות זרים. הידיעות הזרות של העיתונים המהירים ביותר היו בנות ארבעה שבועות לפחות.
היוזמה הפרטית, החדשנות והמקוריות, שלא מטעם השלטון, הגיעה דווקא מהמוקד החשוב השלישי בסיפורה של העיתונות הערבית – אזור לבנון, ופרט העיר ביירות. דווקא לאזור פריפריאלי זה, הרחוק לכאורה ממוקדי הכוח באימפריה העות'מאנית, היה תפקיד בל יתואר בפיתוח המדיה המודפסת בשפה הערבית. על פי ההיסטוריון החשוב בן העיר ביירות, פיליפ דה טראזי (De Tarrazi), אחד החוקרים המוערכים בחקר העיתונות הערבית, הסיבה לכך נעוצה בשני גורמים עיקריים השלובים יחדיו: ראשית, מסורת של יצירתיות ותושייה רבה שאפיינה את כלל העדות המגוונות באזור לבנון וסוריה, ובייחוד הדומיננטיות של העדות הנוצריות בלבנון, אשר היו נכונות במיוחד לשאוב רעיונות ולקחת דוגמה מאירופה בלי רתיעה תרבותית או מניע דתי כשכניהם המוסלמים. שנית, אזור הלבנון היה מצוי באותן שנים בפריחה כלכלית אשר התבטאה בהתפתחות נמל ביירות בעקבות סחר מתרחב, נוכחות מוגברת של דיפלומטים זרים, וכן נוכחותם הגוברת של מיסיונרים נוצרים מאירופה, ומצפון אמריקה. אותם מסיונרים הביאו עמם את רעיונות המודרנה המערביים, ואף פתחו באזור מערכות חינוך ברמה גבוהה שתרמו לצמחיתה של עילית משכילה ושאפתנית, שביקשה לקדם את החברה.
כמו כן, הגעת המיסיונרים האמריקאים, המריצה את התחרות בין מגוון המיסיונים שפעלו בלבנון, ושמה את המיקוד על איכות החינוך, וכך עודדה את קהילות הנוצרים המקומיות לקדם את נושאי החינוך וההשכלה, שמא יאבדו חברי קהילה למיסיונרים. התוצאה הייתה התקדמות מואצת במערכת החינוך, תהליך שהופיע בלבנון הרבה לפני שהופיע בכל מקום אחר באזור.
אותם אנשי עילית משכילה, שמרביתם היו נוצרים, ביקשו להחיות את המורשת התרבותית הערבית המפוארת, שנזנחה עד אז במידת מה. אלו היו חלוצי עידן "התחייה" ("אל-נהדה") בתרבות הערבית, שלעיתונות הערבית, היה חלק נכבד ב"תחייה" זו.