ההיסטוריון ז'אן-פול ברונה (Jean-Paul Brunet) מצא עדויות מספקות להריגתם של למעלה מ-31 אלג'ירים, וטען שמספר של למעלה מחמישים קורבנות בהחלט מתקבל על הדעת. ואולם, מסקנה זו לא התיישבה עם זו של דויד אסולין (David Assouline), לו ניתנה גישה מוגבלת למסמכים משטרתיים (שהיו אמורים להישאר חסויים עד שנת 2012) על ידי שרת התרבות קתרין טרוטמן. גם עם הגישה המוגבלת בלבד, מצא אסולין רשימה של 70 אסירים שנהרגו, והמסמכים אישרו את טענותיו של אנודי שהשופטים שטיפלו באירועים אלו, על-פי תביעת בני משפחות הקורבנות, זיכו באופן גורף את השוטרים. על-פי העיתון לה-מונד, שציטט את מנהל הארכיבים של פריז במאמר ב-1997, הרשימה התרחבה לתשעים הרוגים.
פראנץ להאר
אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד
עלי באבא וארבעים השודדים
עלי באבא (בערבית: علي بابا) הוא דמות מהסיפור עלי באבא וארבעים השודדים (בערבית: علي بابا والأربعون لصا). סיפור זה, הכלול בגרסאות שונות ורבות של מקבץ הסיפורים אלף לילה ולילה, צורף לגרסה האירופית במאה ה-18 על ידי המתרגם הצרפתי אנטואן גלן. זהו אחד הסיפורים המפורסמים ביותר מבין סיפורי אלף לילה ולילה והוא זכה למגוון גרסאות בספרים, סרטים ועוד. כמו כן, פורסמה גרסת ילדים במאה ה-19 בה דאגו להוריד את החלקים האלימים והתיאורים המיניים.
הסיפור עוסק בעלי באבא, חוטב עצים עני אשר מגלה את מערת ארבעים השודדים הסודית ומצליח להיכנס אליה עם הסיסמה "שומשום היפתח". השודדים מגלים זאת ומנסים להרוג את עלי באבא, אך לצערם הרב שפחתו הנאמנה מסכלת את מזימתם. בתמורה, הוא מחתן אותה עם בנו ומצליח לשמור על סוד המערה והאוצר הסודי.
רקע היסטורי על הספר והסיפור.
סיפורי אלף לילה ולילה הם אוסף של סיפורי עם ערביים שמקורם בפרס, הודו, סין ובעמי ערב השונים. הסברה הרווחת כי האוסף הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה נכתב במאות ה-8–9. אוסף סיפורי אלף לילה ולילה תורגמו לראשונה מערבית על ידי המתרגם הצרפתי, אנטואן גלן, שקרא ל-12 כרכיו בשם, Les Mille et une nuits, contes arabes traduits en français – "אלף לילה ולילה – סיפורי ערב מתורגמים לצרפתית". זהו התרגום הראשון מערבית של אוסף הסיפורים והוא פורסם בין השנים 1704–1717. גלן היה אוריינטליסט צרפתי שחי במאה ה-18 והודה כי הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים", כמו גם הסיפור על "אלאדין ומנורת הקסמים", לא הופיעו בטקסט הערבי המקורי וכי הוא שמע אותם ממספר סיפורים חלאבי בשם חנא דיאב (בערבית: حنا دياب). בתאריך ה-27 במאי 1709, הכניס גלן לראשונה ליומנו את הפתיחה של הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים" ששמע מדיאב, אף יש חוקרים הטוענים כי תרגומו של גלן היה חסר לעומת המקור.
תרגום נוסף שזכה לפרסום רב הוא תרגומו של סר ריצ'רד פרנסיס ברטון (), "ספר אלף לילה ולילה" - The Book of the Thousand Nights and a Night, עבודת תרגום שהוגדרה כספרות ילדים ויצאה לאור בשנים 1885–1887. ברטון הוציא את הספר בעשרה כרכים ולאחר ההצלחה הרבה שלהם הוציא אוסף נוסף בן שישה כרכים שנקרא The Supplemental Nights to the Thousand Nights and a Night – "הלילות הנוספים לאלף לילה ולילה". עוד לפני הפרסום המלא, ברטון הואשם על ידי מבקרים רבים מלונדון שבחר לתרגם ספרות זו ללא צנזורה, מרובה בתיאורים ארוטיים ואף פורנוגרפיים, דבר שלא היה אופייני כלל לתקופה הוויקטוריאנית בה חי. ברטון בחר להוסיף בתרגומו הערות שוליים שסיפקו לקורא המערבי נקודת מבט חדשה על המיניות במזרח. הערות השוליים של ברטון כללו ניתוח אנתרופולוגי אישי שלו את המזרח, תיאורים של מנהגים מיניים כגון אכזריות, מעשי סדום, סריסות, יחסי מין בין גזעים שונים של אנשים ומילת נשים. ההתמקדות של ברטון במיניות הערבית המזוהמת גרמו לקורא המערבי לתחושת אי נוחות מפני שהיה רגיל לקרוא סיפורים טהורים ממיניות על המזרח. התרגום המיני האלים של ברטון שיבש את תפיסת התרבות האנגלית והמערבית את המזרח ולכן מותג כפורנוגרפי. ראשית, ברטון הצליח לפרסם מהדורה מוגבלת לחבריו הקרובים ולמזמינים מראש בלבד, מהדורה שעקפה את חוקי הצנזורה הקשים באנגליה. לבסוף, למרות שתרגומו הארוטי והפורנוגרפי נתקל בקשיים רבים, הוא הצליח לצאת לאור וזכה לפרסום מלא כמוזכר לעיל. הפרסום הוצדק בטענה כי עבודתו של ברטון תוכל לסייע לאימפריאליזם האנגלי במזרח. עבודת התרגום של ברטון פתחה אשנב לחברה המוסלמית, לכן המערב תפס את עבודת התרגום כמועילה וחשובה בנוגע להתמודדות עם אותה חברה, במיוחד במצרים שהבריטים הגיעו אליה בשנת 1882. ברטון עצמו הודה כי עבודתו מספקת מידע חשוב על החברה המוסלמית, ויכולה ללמד את המערב כיצד להתמודד עם החברה המוסלמית. פרסום הספר סיפק תמיכה נוספת לתפיסה האוריינטליסטית, הטוענת כי בארצות ערב ובמזרח קיים היעדר מוסר תרבותי.
בעברית, התרגום הראשון לספר "אלף לילה ולילה" יצא לאור בין השנים 1947–1971 ב-32 כרכים שונים על ידי יוסף יואל ריבלין, מזרחן ישראלי וחבר האקדמיה ללשון העברית. ריבלין תרגם את הספר מהמקור בערבית, אותו מקור ששימש את גלן לתרגומו בצרפתית. ישנה גרסה עברית נוספת של ד"ר חנה עמית-כוכבי שיצאה לאור בין השנים 2008–2010 ונקראה "לילות ערב". על עבודת התרגום קיבלה עמית-כוכבי את פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 2010.
הסיפור.
באחת מערי ח'וראסאן (בערבית: خراسان) שבפרס, חיו שני אחים, עלי באבא וקאסם. לאחר שאביהם מת, התחלקו השניים שווה בשווה בירושה הדלה שהשאיר להם. קאסם נשא אישה שירשה אחוזות, גנים, כרמים, חנויות וחפצים יקרי ערך, בעוד שעלי באבא נשא אישה ענייה כמותו וכדי לכלכל את ביתו נאלץ לעבוד כחוטב עצים.
יום אחד, בעת שעלי באבא שהה ביער וכמעט סיים לחטוב את עציו לאותו היום, ראה מרחוק כנופיה גדולה המונה 40 גברים רכובים על סוסים בדרכם לכיוונו. מהחשש פן יפגעו בו, טיפס עלי באבא על עץ גבוה וצפה על הכנופיה. להפתעתו, גילה שאותם 40 גברים היו שודדים שעל סוסיהם שקי סחורות יקרות, ומנהיגם פילס את דרכו לכיוון סלע החוסם מערה. באותה מערה נמצא אוצר חבוי, חסום בסלע קסום הנפתח רק בהישמע המילים "שומשום, היפתח!". לאחר שיצאו השודדים מהמערה, ציווה מפקדם על הסלע "שומשום, היסגר!" והשודדים הסתלקו מהמקום במהרה. עלי באבא ירד מן העץ והחליט לבחון בעצמו את המערה, לאחר שהשתמש בסיסמה, נכנס פנימה ולהפתעתו גילה מערה רחבת ידיים ומוארת היטב. הוא לקח לעצמו כמה שקי זהב שחמוריו יכלו לסחוב, סגר אחריו את המערה ושם דרכו חזרה לביתו.
כשחזר עלי באבא לביתו, אשתו ראתה את השקים מלאי הזהב וחששה שגנב אותם, אך עלי באבא הרגיע אותה ואמר לה כי אינו גנב כל זמן שהגונב מגנב פטור. אשתו של עלי באבא חשקה בידיעת כמות ושווי הזהב שהגיע לביתה, לכן פנתה לאשת גיסה קאסם לבקש מאזניים. אשת קאסם, שידעה כי עלי באבא ואשתו עניים, תהתה לעצמה מדוע אשת עלי באבא צריכה מאזניים והחליטה למרוח את תחתית כף המאזניים בשעווה על מנת לגלות מה הם שקלו. להפתעתה הרבה, מצאה אשת קאסם מטבע זהב דבוק לאחד מכפות המאזניים ורצה לספר לבעלה. מרוב קנאה, קאסם פנה לאחיו והפעיל עליו לחץ על מנת שזה יגלה לו מאין הזהב, לבסוף עלי באבא ויתר וגילה לאחיו את סוד המערה ואת סיסמת הכניסה והיציאה ממנה. למחרת בשעה מוקדמת בבוקר יצא קאסם לכיוון המערה, ולקח איתו עשר פרדות הנושאות עליהן תיבות ענק על מנת למלא מכל טוב ולהביא עמו חזרה העירה. הוא נכנס למערה בעזרת מילות הקסם, "שומשום, היפתח!" אך מרוב התרגשות ורברבנות שכח את מילות היציאה ממנה. לאחר שניסה מספר רב של שמות גרגירים כסיסמת היציאה ונחל כישלון, הבין קאסם כי נשקפת לו סכנת חיים והוא עומד לשאת בתוצאות תאוות הבצע שלו. השודדים הגיעו ומצאו את פרדותיו של קאסם מחוץ למערה ותהו על מה הדבר, מנהיג השודדים קרב לסלע המערה ומשאמר את סיסמת הכניסה, קאסם החליט לנסות את מזלו ולברוח. בריצתו החוצה מהמערה, נתקל קאסם בחרבותיהם השלופות של השודדים ואלו הרגו אותו בהינף יד. מנהיג השודדים החליט לבתר את גופתו של קאסם לארבע חתיכות ולשים אותן בכניסה למערה לאור אזהרה ולמען יראו וייראו. כאשר הגיע הערב וקאסם לא חזר, אשתו מלאת חרדה פנתה לעלי באבא במטרה שיעזור לה. עלי באבא קם בבוקר, פנה לכיוון המערה וגילה את גופתו המבותרת של אחיו בכניסה אליה.
עלי באבא החליט להביא את הגופה המבותרת חזרה הביתה יחד עם שקי זהב נוספים, פנה לבית גיסתו ואת הדלת פתחה לו שפחת אחיו, מרג'אנה (בערבית: مَرْجَانَة). מרג'אנה מתוארת כאמיצה, חכמה, יפה וערמומית. משהכיר עלי באבא את תכונותיה הטובות של מרג'אנה, הטיל עליה משימה קשה: לגרום למות קאסם להיראות כמוות טבעי. ראשית, פנתה מרג'אנה לרוקח שגר בסביבה, וביקשה ממנו תרופות לאדונה קאסם בטענה שהוא חולה במצב סופני וימיו ספורים. לאחר שווידאה כי השכנים של אדונה שמעו שהוא מת, פנתה לסנדלר זקן וחביב הידוע בשם באבא מוסטפא (בערבית: بابا مصطفى), שילמה לו בנדיבות מספר מטבעות זהב והובילה אותו כשעיניו מכוסות לבית אדונה. שם, במהלך הלילה, באבא מוסטפא תפר את חלקי גופתו של קאסם לגופה אחת כדי שאף אחד מאנשי העיר לא יחשוד. עלי באבא ומשפחתו יכלו בשלב זה לקבור את קאסם קבורה ראויה מבלי שאף איש בעיר יעלה צל של חשד לגבי מותו של קאסם.