פלוטרכוס כותב שהספרטנים איבדו 1,000 איש, והתבנים איבדו 300 אנשים. הוא כותב שהתבנים בזו לאלו שנהרגו במהלך המרדף מאחר ש"בהשתדלותם לזכות עצמם בעיני בני עירם, לא חסו על גופם במרדפם ואבדו מהעולם". קסנופון כותב שהתבנים איבדו רק 200 איש. שאר הצבא של ליסנדרוס התפזר, ובני הברית שלא הגיעו מספרטה חזרו לעריהם. המורל בקרב התבנים עלה, אולם אז הופיע פאוסניאס עם צבאו והתבנים מצאו עצמם שוב בסכנה. למזלם, אז הגיעו התגבורות מאתונה בפיקודו של תרסיבולוס, ויחסי הכוחות היו כעת שווים. פאוסניאס הבין שלא יוכל לנצח, וקיווה לפחות לקבור בכבוד את גופות הספרטנים שנהרגו בקרב, ובמיוחד את גופתו של ליסנדרוס, שהפך את ספרטה לשליטת יוון. פאוסניאס קיווה להגיע להסכם עם התבנים והאתונאים, אולם חלק מיועציו התרעמו על כך, ויעצו לו "להיאבק על גווייתו [של ליסנדרוס] עם נשק ביד. ואם ינצחו - יקברוהו, ואם ינוצחו - מן הכבוד הוא לנוח כאן יחד עם המצביא". פאוסניאס הבין שלא ניתן לנצח את הכוח התבני-אתונאי המשולב, וידע שגם אם ינצח הסיכוי לגאול את גופתו של ליסנדרוס הוא נמוך כיוון שכאמור לעיל, הוא מת ממש סמוך לחומות. התבנים הסכימו להחזיר את הגופות רק בתמורה לנסיגה מלאה של הספרטנים מארצם. פאוסניאס הסכים, והתבנים עקבו אחריו לאורך כל הדרך, ובכל פעם שחייל ספרטני סטה בטעות מהדרך הראשית והעז לדרוך בשדה כלשהו, הכוהו נמרצות והחזירו אותו לדרך. פאוסניאס קבר את ליסנדרוס בכבוד, מיד כשיצא אחרון חייליו מבויאוטיה.
כאשר פאוסיאס חזר לספרטה, הוא הועמד למשפט, ראשית כל על כך שלא הזדרז להגיע ולמנוע את התבוסה, ושנית על כך שעשה הסכם משפיל עם התבנים, תחת להיאבק בכבוד על גופתו של ליסנדרוס. כמו כן הועלו נגדו האשמות ישנות עוד מימי פיקודו על הכוח הספרטני שהשתתף במלחמת האזרחים באתונה. פאוסניאס ידע שהוא עתיד לשלם בחייו, ועל כן נמלט לטגאה ומצא חסות במיקדשה של אתנה. הוא מת מוות טבעי.
אליהו שלמה ליס
הרב אליהו שלמה ליס (י"ג בשבט ה'תרס"א, 2 בפברואר 1901 - י' בניסן ה'תשכ"ג, 4 באפריל 1963) היה ראש ישיבה ור"מ בישיבות תפארת ישראל ותפארת הכרמל שבחיפה.
ביוגרפיה.
נולד בפלך סיניצ׳ה שברוסיה הלבנה, לרב ניסן וביילה ליס. אבותיו השתייכו למשפחת פרידמן, שם משפחה אשר בנסיבות הזמן הוסב לליס. היה מכונה לעיתים שלמה 'סיניצר', ע"ש מקום לידתו.
בבחרותו למד בסלוצק בישיבתו של רבי איסר זלמן מלצר ולאחר מכן למד בישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר. בשתי ישיבות אלו למד בחברותא עם הרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת כנסת ישראל בחברון, עד לחורבן הישיבה והיישוב היהודי במאורעות תרפ"ט, מהם ניצל עם כמה מחבריו לאחר שהצליחו להסתתר מפני הפורעים הערבים שפלשו לבית בו שהו.
לאחר מכן שהה לתקופת מה בישיבת מרכז הרב אצל הראי"ה קוק.
בשנת תרצ"ג נשא את אחותו של הרב דוב מאיר רובמן מקים וראש ישיבת תפארת ישראל בחיפה. לאחר נישואיו מונה לר"מ של שיעור ד' בישיבת תפארת ישראל, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו. בנוסף מסר שיעורים לתלמידי הקיבוץ בישיבת כנסת חזקיהו.
לאחר מינויו בישיבת תפארת ישראל, הוסמך לרבנות על ידי רבו הרב איסר זלמן מלצר שכתב עליו:
נפטר בחיפה בי' בניסן התשכ"ג. בהלווייתו השתתפו רבני הקהילה החרדית בחיפה והרב שך ספד לו. נקבר בבית הקברות הישן בחיפה.
ספריו.
הותיר מחברות המכילות את חידושיו על התלמוד. חלק מהם - חידושים ב'שיטת בריסק' על סוגיות בפרק "אלו מציאות" במסכת בבא מציעא - יצאו לאור בספר "גחלי א"ש".
הרטוויג נפתלי קרליבך
הרב ד"ר הרטוויג נפתלי קרליבך (בגרמנית: Hartwig Naphtali Carlebach; כ"ד באב ה'תרמ"ט, 21 באוגוסט 1889 – כ"ב בכסלו ה'תשכ"ח, 23 בדצמבר 1967) היה רב גרמני-אמריקאי. אביו של "הרבי המרקד" שלמה קרליבך.
ביוגרפיה.
הילד האחד-עשר מתוך שנים עשר ילדיהם של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אסתר , משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך.
כמו אחיו הגדולים עמנואל, אפרים, יוסף צבי ודוד למד נפתלי בגימנסיה כללית ולא בישיבה, עד סיום לימודיו באביב 1907. לאחר סיום לימודיו עבר לברלין, ולמד בבית המדרש לרבנים בברלין (1910–1914) ובאוניברסיטת ברלין, בין השאר אצל פרידריך פָּאולזֶן . מ-1912 עד 1917 לימד בבית הספר של קהילת "עדת ישראל" בעיר, וב"תיכון היהודי" שהקים אחיו אפרים בלייפציג.
בשנת 1917 היה לרב בית הכנסת בפאסאואר שטראסה שבברלין, ובמקביל היה מנהלו של בית הספר האורתודוקסי בעיר. על פי עדותו, בית הכנסת שבראשו עמד היה אחד היחידים בכל גרמניה שלא הפלה יהודים ממוצא מזרח-אירופאי, וקירב את היהודים הגרמנים, שנתפסו כנוקשים, אל "החום של יהודי המזרח". ב-1923 נבחר לרב המחוז ההולנדי פריסלנד; הוא בחר, עם זאת, לדחות את הבקשה לשמש כרב המחוז ולהישאר בברלין. בשנת 1924, בעקבות תזה שכתב בהנחיית אדוארד שפרנגר, על גאורג פון גיזיצקי , מייסד החברה ל"תרבות אתנית" בגרמניה, קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג.
ב-16 בנובמבר 1930 נבחר לרב הראשי של הקהילה היהודית בבאדן שבאוסטריה. בעקבות הבחירה עברה כל המשפחה לבאדן, והתגוררה ברחוב הלן-שטראסה. ב-9 באוגוסט 1931 הוצג במשרתו החדשה.
ב-1 בפברואר 1938 פוטר ממשרתו כרב העיר. לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ב-14 ביולי 1938 ברח עם משפחתו מאוסטריה. תחנתם הבאה הייתה ליטא, שם בא הרטוויג נפתלי במגע עם המסורת החסידית, ולאחר מכן עבר עם משפחתו ב-1939 לניו יורק.
בניו יורק מצא עבודה כרב בית הכנסת "קהילת יעקב" ב-West 79th Street. בשל אישיותו הייחודית ושילוב המסורות – יקית עם חסידית – בית הכנסת נודע תוך זמן קצר כ"קרליבך שול".
בשנים 1940–1944 היה רב קהילת ישראל הצעיר באיסטרן פארקוויי שבברוקלין.
נפטר ב-23 בדצמבר 1967 ונקבר בירושלים.
נישא לפסיה (פאולה/פאולין), בתו של הרב אשר מיכל הכהן, אב בית הדין של העיר בזל שבשווייץ. ב-22 בדצמבר 1919 נולדה בתם הבכורה, שולמית. היא נישאה לרב שמחה זיסל הלוי ליבוביץ, בנו של משגיח ישיבת מיר הרב ירוחם ליבוביץ. אחריה נולדו התאומים שלמה קרליבך ("הרב המרקד") ואליהו חיים קרליבך, שהיה רב ה"קרליבך שול" לאחר אביו ובעל תפקידים בהוצאת קה"ת בברוקלין. אליהו חיים נישא להדסה , בתו של הרב שניאור זלמן שניאורסון, יו"ר ארגון "התאחדות החרדים בצרפת" ובן דודו של הרב לוי יצחק שניאורסון.
מחנה רחוב ליפובה
מחנה רחוב ליפובה (בפולנית: Lipowa; בגרמנית: DAW Lindenstraße) היה מחנה עבודה בלובלין. המחנה יועד לשבויי מלחמה ממוצא יהודי, ששירתו בצבא פולין, אך שימש גם כמחנה עבודה ומחנה מעבר ליהודים מכל אזור לובלין.
היסטוריה.
המחנה הוקם על אתר מתקני הספורט של איגוד הספורט האקדמי של לובלין וסמוך לאזור תעשייה של העיר ולבית קברות נוצרי. המחנה הוקם באוקטובר 1939 על ידי איש האס אס אודילו גלובוצניק לאחר כיבוש פולין, על מנת להפריד את שבויי המלחמה היהודים מהצבא הפולני המנוצח מחבריהם הגויים. בנוסף לשבויי מלחמה עבדו במחנה גם יהודים מהעיר לובלין, אשר התגוררו בגטו לובלין או בגטו מיידן טטרסקי. בדצמבר 1940 סופח המחנה ל"מפעלי הציוד הגרמניים" ((Deutsche Ausruestungswerke (DAW), החברה לעבודת כפייה של האס-אס. בפברואר 1941 הועסקו כ-3,000 יושבי המחנה בהקמת מחנה הריכוז מיידנק שהוקם בסמוך. במחנה עברו עובדים רבים, יהודים כשירים שהופנו לעבודה במסגרת אקציות בגטאות הסביבה, חלקם לתקופות קצרות. מן המחנה נשלחו לעבודה במפעלים בסביבה ולעבודות ייצור שונות בבתי מלאכה במחנה עצמו. במרץ 1942, במסגרת מבצע ריינהרד הופרדו גם יהודים כשירים לעבודה שהתגוררו בלובלין ממשפחותיהם שבגטו ונכלאו במחנה העבודה. לאחר חיסול גטאות לובלין בנובמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיר הנותרים ברחוב ליפובה.
מפקד המחנה היה הרמן דולפ (Hermann Dolp) והתנאים בו היו קשים ביותר וכללו משמעת נוקשה, עונשים אכזריים והוצאות פומביות להורג. לפי דברי אחת העדות: "כל אחד ידע שליפובה משמעה מכות, עבודה בלי מעיל ובלי נעליים. ליפובה זו עבודה ללא הגבלת זמן". השומרים היו מתנדבי טרווניקי אוקראינים. חולים, בלתי כשירים לעבודה ומתקוממים נשלחו למיידנק. לפי חלק מהעדויות, השבויים היהודים ה"ותיקים" שלטו במחנה ושיתפו פעולה עם הנאצים בתפקיד של קאפו.
המחנה חוסל ב-3 בנובמבר 1943, במסגרת אקציית ארנטפסט, כאשר 2,500 אסיריו היהודים הוצעדו בצעדת מוות להשמדה במיידנק.
לאחר מכן שימש המחנה כמתקן-חוץ של מיידנק לעבודות של אסירים לא יהודים. המחנה חוסל סופית ב-22 ביולי 1944 ו-229 האסירים ששהו בו נשלחו לאושוויץ.
משתנה סדיר למחצה
כוכב משתנה סדיר למחצה הוא כוכב משתנה ענק או על-ענק שבהירות נראיתו משתנה באופן מחזורי, אך העלייה והירידה בבהירות אינן אחידות בין המחזורים ומדי פעם יש גם שינויים לא סדירים בבהירות. אורכי המחזור נעים מעשרות ימים ועד למספר שנים והשינוי בבהירות נע ממספר מאיות של דרגת בהירות ועד לשתי דרגות בהירות.
מאפיינים.