קיימת אמונה כי אכילת גינקגו דו-אונתי מסייעת למניעת מחלת גבהים. נוכח העובדה כי בלדאק ובטיבט ממליצים בפני תיירים על נטילת גינקגו דו-אונתי (ג'ינקו בילובה) למניעת מחלת גבהים, בוצעו מחקרים רפואיים לבדיקת יעילותה. מחקרים ראשוניים הציעו כי תמצית גינקגו דו-אונתי יעילה למניעת המחלה, ממצא המצוטט מאז על ידי משווקי התכשיר הטבעי. עם זאת, מחקרים מבוקרים על קבוצות מדגם גדולות יותר לא מצאו עדיפות של תמצית גינקגו על פני פלצבו במניעת מחלת גבהים יתר על כן, תסמיני מחלת גבהים הופיעו בשכיחות גבוהה יותר בקבוצת הנבדקים שנטלה אצטאזולאמיד בשילוב עם תמצית גינקגו, מאשר בקבוצה שנטלה אצטאזולאמיד בלבד.
במדינות דרום אמריקה האנדיות (ובעיקר בפרו, בוליביה ואקוודור) נהוג ללעוס את עלי הקוקה (כמו שלועסים גת), בדרך כלל בצירוף חומר הנקרא לחייה, או לשתות את חליטת עלי הקוקה כתה על מנת להקל על ההסתגלות לגובה בניגוד לסם קוקאין, המופק מצמח הקוקה, לעלי הקוקה עצמם אין השפעה נרקוטית כה חזקה, ותופעת הלוואי היחידה בלעיסת עלי הקוקה היא הירדמות של חלל הפה (בדומה לאחר זריקת אלחוש אצל רופא שיניים).
הדרך היעילה ביותר למניעת המחלה היא עלייה מתונה מלווה בשתייה מרובה. הואיל והמחלה מופיעה לרוב רק בגבהים של 3,000 מטרים ומעלה, מומלץ להימנע מעלייה חדה לגובה של מעל 3,000 מטרים, ולינה של לילה או שניים בגובה שבין 2,500-3,000 מטרים. בגבהים מעל 3,000 מטרים מומלץ לא לעלות מעל 400 מטרים במהלך יממה.
מכון אנטוני טאפייס
מכון אנטוני טאפייס (בקטלאנית: Fundació Antoni Tàpies) הוא מרכז תרבות ומוזיאון הממוקם ברובע אישמפלה של העיר ברצלונה בקטלוניה שבספרד. המוזיאון מוקדש לעבודותיו של הצייר אנטוני טאפייס.
היסטוריה.
המכון הוקם בשנת 1984 על ידי האמן טאפייס במטרה לעודד לימוד של אומנות מודרנית ואומנות בת זמננו. הוא מציג תערוכות, ועורך כנסים והרצאות בנושא אומנות מודרנית, וכן מציג את יצירותיו של טאפייס.
המוזיאון, שנפתח במסגרת המכון בשנת 1990, מציג את האוסף המקיף ביותר של יצירותיו של טאפייס, מרביתן נתרמו למוזיאון על ידי טאפייס עצמו. המוזיאון נמצא בבניין ההוצאה לאור "מונטאנר אי סימון" (Montaner i Simon) שתוכנן על ידי האדריכל לואיס דומנש אי מונטנר והוקם בין השנים 1880–1885 בראשית סגנון המודרניסטה. המבנה, שהיה הראשון ממבני האישמפלה המשלב לבנים וברזל, ובנוי בסגנון מבני תעשייה, שוקם על ידי האדריכלים רוסר אמאדו (Roser Amadó) ולואיס דומנק גירבו (Lluís Domènech Girbau).
על גג המבנה מוצגת יצירתו של טאפייס "ענן וכיסא" ("Núvol i cadira"), המוארת בשעות הלילה.
אומוסובי
אחינועם ניני
אחינועם ניני (נולדה ב-23 ביוני 1969), מוכרת גם בשם הבמה הבינלאומי נועה (Noa), היא זמרת, מלחינה ופעילת שמאל ישראלית. התפרסמה בעולם ובמיוחד באירופה כאמנית פופ ומוזיקת עולם.
ביוגרפיה.
אחינועם ניני נולדה בתל אביב להורים מבת ים, דור חמישי בארץ ליהודים ממוצא תימני. כשהייתה בת שנתיים, עברה משפחתה לניו יורק שבארצות הברית, בעקבות מלגת לימודים שקיבל אביה, דוקטור להנדסה כימית. היא גדלה בשכונת ריברדייל שברובע הברונקס, שם למדה בבתי ספר אורותודוקסים-מודרניים, "ס.ע.ר" ו"ישיבת רָמָז" במנהטן. במקביל למדה לימודי זמרה ומחול.
בגיל 15 החלה את לימודיה בתיכון לאמנויות הבמה של ניו יורק, והצטרפה לשבט ריוורדייל של צופי צבר, שם התחזקה בה הזיקה לעברית ולישראל. בגיל 17 חזרה לישראל לבדה, כשבכוונתה לשהות בארץ במשך כשנה. בתקופה זו למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים והתגוררה בפנימייה. לפני עלייתה חזרה ארצה, בביקור בישראל, הכירה את ד"ר אשר ברק, לימים בעלה.
לבסוף החליטה להישאר בארץ בגפה, עד שכעבור שנים מספר החליטו הוריה לעלות בחזרה לישראל בעקבותיה. לאחר סיום לימודיה התיכוניים עשתה את שירותה בצה"ל בלהקת פיקוד צפון, שם הייתה סולנית בשיר "תמיד בן 18" (שלא הופיע על גבי אלבום).
ב-1988 הקליטה עבור פסקול הסרט "Notre dame de Paris" של ג'רלד פוליצ'ינו את השיר "Babel", באנגלית, צרפתית ועברית. השיר הגיע לראש מצעד הפזמונים בצרפת ב-1989 והוא אחד משיריה הראשונים.
ב-1990 התקבלה לבית הספר הגבוה למוזיקה "רימון", שבו פגשה את אחד ממייסדיו, גיל דור, גיטריסט ומעבד. מאז החלו השניים לעבוד כצמד מוזיקלי.
ב-1990, הופיעו ניני ודור בפסטיבל הג'אז הבינלאומי באילת, עם שירים בהשראת ג'אז, פופ ורוק, ביניהם כאלו של הביטלס ושל מדונה. בעקבות סיבוב הופעות הם הוציאו את אלבומם הראשון, "אחינועם ניני וגיל דור בהופעה חיה" (יולי 1991) על גבי תקליט ודיסק. כעבור שנתיים יצא תקליטם השני, "אחינועם ניני גיל דור", שכלל שירים פרי עטה של המשוררות לאה גולדברג ושיר אחד של רחל, בהם "אני" של רחל ו"הוא" של גולדברג, שהפך ללהיט המוכר בשם "בואי כלה". השיר "עקרה" (הידוע גם בשם "אוּרי") של רחל, אשר היה חלק מפרויקט "רחל ולאה" של ניני ודור, לא נכלל בתקליט, אולם גרסה שלו מצויה באלבום ההופעה החיה שיצא קודם לכן. השם "רחל ולאה" היה שם נוסף שבו התפרסם האלבום.
החל מ-1994, שבה נוצר קשר בין נועה וגיל דור לבין הגיטריסט פט מתיני, התפתחה הקריירה הבינלאומית של ניני עם תקליטה הבינלאומי הראשון, "Noa". ניני שיתפה פעולה והופיעה מאז עם זמרים בינלאומיים רבים אחרים.
היא שרה ב-1994 וב-2000 בפני האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והשתתפה בעצרת השלום של ה-4 בנובמבר 1995, שבסיומה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין. ב-1996 הופיעה בבית הלבן בפני הנשיא ביל קלינטון. ב-16 באוקטובר 2003 מונתה לשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון המזון והחקלאות FAO.
בינואר 2009 נבחרה על ידי רשות השידור לייצג את ישראל באירוויזיון 2009. בתחרות, אשר התקיימה במאי 2009 במוסקבה, היא ביצעה עם מירה עווד את השיר "עינייך", בעברית, אנגלית וערבית. השתיים הגיעו למקום ה-16. באוגוסט 2009 זכתה ניני לאות הוקרה עם עווד, מראש עיריית לורד שבצרפת.
בין שיריה המוכרים של ניני: "עקרה (אורי)" (רחל / ניני, דור), "הוא (בואי כלה)" (גולדברג / ניני, דור), "ננוע" (ניני, דור), "בעיניה (מישאלה)" (ניני, דור), "Beautiful That Way" (ניני, דור / פאונה, שיר הנושא של הסרט "החיים יפים"), "Wildflower" (ניני, דור), "We" (ניני, דור).
חיים אישיים.
נשואה לרופא הילדים אשר ברק, ולהם שלושה ילדים. משנת 2011 היא צמחונית.
אחותה אודֵיה ניני היא זמרת-יוצרת ומעבדת מוזיקלית.
עמדותיה הפוליטיות.
ניני הביעה פעמים רבות דעות פוליטיות המזוהות עם השמאל. במאי 2010 השתתפה בהפגנת שמאל בירושלים ובנאומה אמרה כי היא דוגלת ב"בירה אחת לשני עמים". בספטמבר 2012, לקראת מושב האו"ם שבו הכריזו הפלסטינים על מדינה, יצאה כנגד ממשלת נתניהו ואמרה כי היא אינה מייצגת אותה וכי היא מובילה לקטסטרופה. באחת מהופעותיה אמרה לקהל: "הילדים שלי לא ייסעו לחברון אלא לאום אל פאחם".
ביום הזיכרון לחללי צה"ל בשנת 2012 הופיעה בטקס זיכרון אלטרנטיבי של משפחות שכולות יהודיות ופלסטיניות. בעקבות יוזמה של אנשי ימין להחרימה, אמרה: "אני מאחלת שתתעוררו מהכישוף שגזל את תבונתכם וחמלתכם". ביום ירושלים 2013 הופיעה בטקס רשמי מטעם עיריית ירושלים ושרה את השיר ירושלים של זהב, תוך שהיא משמיטה את הבית העוסק בשיבת היהודים למזרח העיר לאחר מלחמת ששת הימים.
ניני יצאה נגד אמני המוזיקה המזרחית המתפשרים לדבריה על חומר נמוך מתוך אינטרסים מסחריים.
בשנת 2014 סירבה ניני לקבל את פרס אקו"ם, בתגובה להחלטה להעניק את הפרס בקטגוריית מפעל חיים לאריאל זילבר. אקו"ם המירו את הפרס שיועד לזילבר בפרס על "תרומה למוזיקה".
בינואר 2017 פרסמה ניני פוסט באנגלית בפייסבוק שבו כתבה כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הוא "היטלר בן ימינו" וכינתה את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו "גזען, נרקיסיסט, פרנואיד וולגרי כמו טראמפ".
השמעת דעותיה הובילה לא אחת לביטולים של הופעותיה, בעיקר בישראל, וגם בקהילות יהודיות בעולם.
ניני היא חברת הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
לקריאה נוספת.
יורם יובל, ישראל - שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמ' 222 - 228
מנואל דה פאיה
מנואל דה פאיה אי מתיאו (בספרדית: Manuel de Falla y Matheu; 23 בנובמבר 1876 - 14 בנובמבר 1946) היה מלחין ספרדי, מחשובי המלחינים בספרד במאה העשרים.
חייו.
דה פאיה נולד בקדיס. בשנים 1897–1899 החל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מדריד
(שנקרא באותו זמן "בית הספר הלאומי למוזיקה ולדקלום") פסנתר אצל חוזה טראגו, אחד מתלמידיו של שופן. בשנים 1902–1904 למד קומפוזיציה אצל פליפה פדרל. פדרל כיוון אותו להתעניין במוזיקה ספרדית מקורית, בפרט פלמנקו אנדלוסי (בייחוד קאנטה חונדו), שאת השפעתו הברורה אפשר למצוא ביצירותיו. בין הקטעים המוקדמים שכתב יש כמה סרסואלות, אבל יצירתו החשובה הראשונה הייתה אופרה במערכה אחת, "לה וידה ברווה" ( La vida breve, "החיים הקצרים", שנכתבה בשנת 1905, אם כי עובדה ושונתה לפני הצגת הבכורה שלה בשנת 1913).
את השנים בין 1907 ל-1914 עשה בפריז, שם פגש מספר מלחינים שהשפיעו על סגנונו, בין היתר האימפרסיוניסטים מוריס ראוול, קלוד דביסי ופול דיקא. הוא לא הרבה לכתוב, מכל מקום, עד לשובו למדריד בראשית מלחמת העולם הראשונה.
במדריד חיבר אחדות מיצירות המוכרות ביותר, ביניהן: