ב-7 בינואר 1978 נולד בבסיס אספרנסה בטריטוריה אמיליו מרקוס פלמה - האדם הראשון שנולד ביבשת אנטארקטיקה. מסיבה זו מוזכר פלמה בספר השיאים של גינס.
לינדה המילטון
לינדה קרול המילטון (באנגלית: Linda Carroll Hamilton; נולדה ב-26 בספטמבר 1956 במרילנד, ארצות הברית) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה.
המילטון נולדה וגדלה בסולסברי, מרילנד. כשהייתה בת חמש, נהרג אביה בתאונת דרכים. אמה התחתנה מחדש. ללינדה שלושה אחים - אחות גדולה, אחות תאומה זהה ואח צעיר.
המילטון החלה לשחק בגיל צעיר, בעיקר בתיאטרון. בגיל 20 עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית-ספר למשחק. בסוף שנות השבעים עברה ללוס אנג'לס ופצחה בקריירה טלוויזיונית וקולנועית.
פריצת הדרך בקריירה שלה אירעה ב-1984 כאשר קיבלה את תפקיד שרה קונור בסרטו שובר הקופות של ג'יימס קמרון "שליחות קטלנית". בשנת 1991 חזרה לגלם את דמותה של שרה קונור בסרט ההמשך ". הסרט נחל הצלחה קופתית מרשימה. בשנת 2019 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט ההמשך הבא ".
ב-1987 קיבלה את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה". על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב.
כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "חיים נפרדים" מ-1995 ובסרט האסונות "פסגת דנטה" מ-1997. גם בדרמה הטלוויזיונית "" לצד מייקל רפפורט מ-1998.
בשנת 2014 החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת המדע הבדיוני "התנגדות", בתפקיד דמותה של פילאר מקלוואי.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת המדע הבדיוני "תושב חוץ" בכיכובו של אלן טודיק.
חיים אישיים.
נישואיה הראשונים של המילטון היו לשחקן ברוס אבוט מ-1982 עד 1989. לזוג נולד בן בשם דלטון ב-1989. נישואיה השניים היו לבמאי הקולנוע ג'יימס קמרון מ-1997 עד 1999. לזוג בת בשם ג'וזפין שנולדה ב-1993. הם התגרשו לאחר שהמילטון גילתה שקמרון מנהל רומן עם השחקנית סוזי איימיס במהלך צילומי הסרט טיטניק.
בשנים האחרונות, המילטון החלה לדבר בפומבי על ההפרעה הדו-קוטבית ממנה היא סובלת, בתקווה לעורר מודעות לנושא.
קבר דוד
2K12 קוב
2K12 קוב (ברוסית: Куб (קובייה), קוד דיווח נאט"ו: SA-6 Gainful ("רווחי")) היא סוללת טילי קרקע-אוויר סובייטית ניידת, נגד מטוסים הטסים בגובה נמוך עד בינוני, ומיועדת להגן על מטרות קרקעיות מפני מתקפה אווירית. שמה המלא הוא "NIIP / וימפל 2K12 Kub". כל סוללה מורכבת מכלי רכב דומים, האחד נקרא 1S91 (קוד דיווח נאט"ו: “Straight Flush"), הנושא מכ"ם בעל טווח גילוי ורכישת מטרות של עד 75 ק"מ. הסוללה כוללת בדרך כלל ארבעה רכבי שיגור הנושאים שלושה טילים כל אחד, וארבע משאיות הנושאות שלושה טילים חלופיים ועגורן כל אחת.
פיתוח.
פיתוח המערכת החל ב-18 ביולי 1958 בערקבות דרישה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הדרישות מהמערכת נקבעו כ:
תכנון המערכות היה באחריות המכון למחקר מדעי של Tikhomirov. מספר לשכות תכנון נוספות היו מעורבות ביצירת מערכת הטילים והשלדה של הרכבי המערכת. רבות מלשכות העיצוב המשיכו בהמשך לשתף פעולה בפיתוח היורש של המערכת, ה-9K37 בוק.
בתכנון המערכת הושם דגש על ניידות שהייתה חלקית בטילי הקרקע אוויר הסובייטיים הנפוצים בשנות השישים SA-2 וה - SA-3 וזאת במטרה לאפשר את התקדמות סוללות הטילים יחד עם כוחות השריון, החי"ר והארטילריה כדי ליצור מערך לוחם שלם ומוגן יותר. הניידות הגבוהה הושגה בין היתר על ידי שימוש בתקשורת נתונים אלחוטית בין רכב המכ"ם וכלי הרכב הנושאים את הטילים (המשגרים), שלא הייתה קיימת במערכות האחרות. כך התאפשרה פריסה מהירה של הסוללה ללא פרישת כבלי תקשורת בין כלי הרכב.
פיתוח המערכת הושלם בשנת 1967. בשונה מהנהוג במערכות טילי קרקע אוויר סובייטיות, למערכת זו לא פותחה גרסה ימית נפרדת (לעיתים נטען שמערכת הנ"מ של הצי הסובייטי, ה-"SA-N-3" היא גרסה ימית של ה-SA-6, אך אין זה נכון).
מאפיינים.
המערכת מסוגלת לרכוש ולהתחיל לעקוב אחר מטרות באמצעות מכ"ם "יחידת סיור והדרכה עצמית" למכ"ם יש יכולת לגלות עצמים ממרחק של כ-764.4 קילומטר. ולהנעל על מטרה במרחק של 28 ק"מ. המכ"ם יכול להוביל רק טיל אחד או שניים למטרה בודדת במקביל. הטילים חצי אקטיביים. הפיצוץ מתבצע באמצעות הפגיעה ישירה או מרום קרבה. מהירות המטרה המקסימלית היא סביבות המאך 2 בירי חזיתי ומאך 1 בזינוב. המהירות המרבית של הטיל היא כ-2.8 מאך.
בניגוד לטיל הפטריוט המשוכלל או אפילו למערכת הוק של כוחות ארצות הברית, המערכת נוסעת על שני כלי רכב (מתנייעים, נגררים או רכובים) וניתן להגדיר את המשגר או רכב הבקרה וכך המערכת יכולה תוך 15 דקות בלבד לאחר שינוי המיקום להיות פעילה.
עימותי המערכת מול חיל האוויר הישראלי.
בשנת 1972 הצטיידה מצרים במערכת ובשנת 1973 רכשה גם סוריה את המערכת. לטענת מוטי הוד, SA-6 נכנס לזירה המקומית בסוף מלחמת ההתשה, במבצע שיער 265. בעוד היה מענה טוב ל-SA-2 ומענה חלקי ל-SA-3, ל-SA-6 לא היה מענה באותו זמן. ב-1971, כאשר נודע שהמערכת שולבה בצבאות מצרים וסוריה, הייתה דרישה להשיג מודיעין על המערכת. בקיץ 1972 התקיימה גיחת צילום של זוג פנטומים עם הטייסים אביאם סלע ואמנון ארד (פקטורי) שבה הושגו צילומים טובים של הטילים מכיוונים שונים.
השימוש הידוע ביותר במערכת היה במלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973. במלחמה זו היו ברשות מצרים 15 סוללות וברשות סוריה 10 סוללות.
המערכת השתלבה במערך נ"מ מגוון וצפוף מאוד (הכולל טק"א ותותחי נ"מ) של הצבא המצרי מצידה המערבי של התעלה ומעל אזור התילים הסוריים ואגן דמשק. יחד עם שאר אמצעי הנ"מ התקבל מערך הגנה אווירית בעל מעטפת יירוט רחבה (אשר כונתה גם באזור התעלה "מסך האש"). במהלך המלחמה ובעיקר בראשיתה הופלו עשרות מטוסים ישראלים על ידי טילי ה-SA-6.
הצלחת המערכת בירוט מטוסים ישראלים נבעה מכמה סיבות:
ההתמודדות הקשה מול המערכת הביאה להגבלה ניכרת בחופש הפעולה של חיל האוויר שלא אפיינה אותו בעבר, בעיקר במשימות של סיוע לכוחות הקרקע שהיו למשימות דחופות במלחמה זו. הניסיון היחיד לתקוף את המערכת בוצע במבצע דוגמן 5 שבו הופלו שישה מטוסי פנטום מבלי שהושמדה אפילו סוללת טילי SA-6 אחת שכן כולן דילגו מערבה. חשוב לציין כי מטוסי חיל האוויר הישראלי הופלו במלחמה בעיקר באמצעות תותחי נ"מ, נכון שהיו אלו הטילים (וביניהן ה-SA-6) שאילצו את המטוסים להנמיך טוס לכיוון סוללות התותחים אך הם עצמם פגעו פחות במטוסים.
בעקבות האבדות הכבדות במלחמת יום הכיפורים כונתה המערכת "שלוש אצבעות המוות" (Three Fingers of Death), בתור התייחסות להופעתם של רכבי השיגור.
לימים טבע עזר ויצמן את המשפט: "הטיל כופף את כנף המטוס" כשהכוונה הייתה בעיקר לטיל ה-SA-6.
המאמץ למציאת פתרון טכנולוגי כנגד המערכת.
צוות של רפא"ל שכלל את אדם ליבנה (לנדסברג), משה זכאי ויעקב זיו החל לחקור את אופן פעולת הטיל. ביום ה-8 באוקטובר, יומה השלישי של המלחמה, נמצא ברמת הגולן ראש ביות שרוף של הטיל. מאמץ משמעותי הושקע בניתוח הרכיבים האלקטרוניים המפוייחים של ראש הביות. בהמשך המלחמה תודרכו יחידות שריון וחי"ר ישראלים לנסות ולהשתלט על המערכת (שתוארה לחיילים כ"טילים קטנים") ולהביאה לישראל במהלך הכיבושים והפשיטות. אך עד לסוף המלחמה לא הצליחו כוחות הקרקע להשתלט על מערכת כזו.
ממצא פורץ דרך הושג ב-24 באוקטובר יומה האחרון של המלחמה, כאשר נמצא בסמוך לחווה הסינית ראש ביות שלם ותקין. באביב 1974 כבר סיפקה רפא"ל מערכת בשם "קורמורן" לשיבוש הטיל באמצעות שידור אלקטרומגנטי. בנוסף פותחו רכיבים אלקטרונים שהופכים פודים אמריקאים ישנים ללוחמה אלקטרונית, שהיו חסרי תועלת, לחוסמי מערכת ה-SA-6.
במהלך שנת 1975 הצטייד חיל האוויר באמצעי נגד אפקטיבי יותר שכונה "טיל תדמית" ששוגר ממטוס מחוץ לטווח הטיל וניווט את עצמו לפי שידורי המכ"ם של סוללת היעד. במקביל הותקנו במטוסים מערכות התרעה מוקדמת שמתריעות בפני הטייס על הכנה לשיגור טיל (שידור הרכשה) ועל נעילת טיל.
בהתמודדות הבאה של חיל האוויר מול המערכת במלחמת שלום הגליל הושמדו סוללות SA-6 סוריות רבות ביעילות ללא כל אבדות לחיל האוויר הישראלי במבצע ערצב 19. לאחר מערכה זו נטבע המשפט: "המטוסים כופפו את הטילים" כשגם הפעם הכוונה היא בעיקר לטיל ה-SA-6.
פריסה.
מערכת ה-"SA-6" חולקת רכיבים משותפים רבים עם מערכת ה-"SA-4". המערכות תוכננו כדי להשלים אחת את השנייה, ה-"SA-4" יעילה לטווח ארוך ולגובה רב, ואילו מערכת ה-"SA-6" יעילה לטווח בינוני ולגובה נמוך עד בינוני. מערכות הנ"מ "SA-7" ו-" SA-8" משלימות את התמונה משום יעילותן לטווח קצר ולגובה נמוך.
המערכת מסוגלת לאתר מטרות ולעקוב אחריהן בעזרת המכ"ם "1S91 "Straight Flush מטווח של 75 ק"מ, ולשגר לעברן טילים החל מטווח של 28 ק"מ. משתמשים גם במערכת זיהוי עמית-טורף בעזרת אותו מכ"ם. המערכת יכולה להנחות בין טיל אחד לשלושה טילים כנגד מטרה אחת בכל רגע. הטיל משוגר תחילה בהנחיה מבוקרת ובהמשך בעזרת מערכת התבייתות מכ"ם (SARH), כאשר המעקב מתבצע על ידי מכ"ם ה-"Straight Flush". פיצוץ הטיל נגרם בעת התנגשות במטוס או בשל הפעלת מרעום קרבה. בדגמים החדישים של המערכת על רכב השיגור מותקנת מערכת מעקב אופטית שמאפשרת לבצע יירוט בלי שימוש במכ"ם (לצורכי הסוואת המערכת, או כנגד אזורים שיש בהם פעילות רבה של משבשי מכ"ם (ECM)), ובמקרה זה גובה היירוט היעיל מוגבל ל-14 ק"מ. שיטת המעקב האופטית מאפשרת יירוט בגבהים נמוכים יותר מאלה שמכ"ם המערכת מספק. מהירות המטרה המקסימלית כשעוקבים אחר מטוס מתקרב היא 2 מאך, ומאך אחד ביירוט אחר מטוס מתרחק.
טילי המערכת והגרסאות השונות.