העבודה בגטו הייתה חובה. מי שלא עבד לא אכל. שרה ואמה נשלחו לבית חרושת לכובעים וכפפות. קרולה הייתה חלשה ולא יכלה למלא את ההתחייבויות שהטילו הנאצים. בתה בת הארבע עשרה הייתה לוקחת את העבודה הביתה, מסיימת את העבודה של אמה ומספקת אותה בשמה כדי שהאוכל שלה לא ייקח.
בשנת 1940 נולד לה אח, אך הוא מת מרעב כעבור מספר חודשים. כמעט שנה לאחר מכן אמה נכנסה שוב להריון, ונולד ילד נוסף שנרצח בבית.
את הגטו ניהל היודנראט, שבראשו עמד מרדכי חיים רומקובסקי, מורה שניהל בית יתומים. אחד הצעירים שלמדו בבית היתומים היה ברנרדו רוס, גבר בן 26 שהתגורר מטרים ספורים מביתה של שרה. אביה הביא לביתם בגטו בחור בן 26 בשם ברנרדו, שגדל בבית יתומים סמוך, כדי לאכול איתם ארוחת ערב. אמה כעסה על כך שבתה בת ה-14 מסתכלת עליו יותר מדי. ההתאהבות הייתה הדדית ומיידית, למרות העובדה שהיא רק בת 14. הם התחילו להתראות, ובאחת הפעמים הוא אמר לה שהוא קרא הרבה גם על ארגנטינה, שם נמצאים קרובי משפחתה של שרה, והוא אמר לה שכאשר תסתיים המלחמה הם יוכלו לגור שם. אם הם לא היו יחד עד אז, ברנרדו רשם עבורה את הזמן והמקום: נפגשים בפתח בניין קוואנה, ב-5 במאי 1945.
באושוויץ.
עם חיסולו של גטו לודז' משפחתה נלקחה למחנות ההשמדה. בכיכר בבירקנאו היא הופרדה מאביה, שם ראתה אותו בפעם האחרונה, ונלקחה עם אמה לאושוויץ. לאחר חודשיים הן נלקחו לעבודות כפייה במפעל לייצור מטוסים בגרמניה, וכך נצלו מהמשרפות. גם עבודות הכפייה כמעט והביאו למותן בשל תת-התנאים והעבודה מאומצת. עם התקדמות בעלות הברית הן נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה. במחנה הן הצליחו לשרוד בקושי, עד שב-5.5.1945, ביום שבו קבעה להיפגש עם ברנרדו בבואנוס איירס, הן שוחררו מהמחנה.
כשנכנסו החיילים האמריקנים למחנה וראו את מצב היהודים הם החלו לבכות . הם שקלו אותה והיא לא הייתה יותר מ -26 ק"ג (היא הייתה בת 18). משקלה של אמה היה כ־28 ק"ג. בוקר אחד הפתיעו אותה בהודעה מוזרה. הם ביקשו מ"סארנקה" להגיע למשרדים מכיוון שהיה לה מכתב מפולין. זה היה ברנרדו רוס, שקרא לה סרנקה (שפירושו בפולנית הוא "חום"). ברנרדו פגש אישה שהייתה עם שרה במחנה מאוטהאוזן וכתב כדי לומר לה שהוא ממתין לה. בלודז'.
השחרור.
שרה ואמה נסעו ברכבת ללודז' ושרה התחילה לחפש את ברנרדו. אבל המכתב לקח יותר מדי זמן להגיע למאוטהאוזן, ובמהלך אותה תקופה העביר אותו המשרד הפולני בו עבד לעיר קטוביץ. שרה לקחה רכבת ונסעה למצוא אותו. עם הגעתה היא נסעה לתנועת נוער יהודית, שם נתנו לה מחסה. תחילה מצא את מיטק, אחיו של ברנרדו. הוא הסביר שברנרדו הועבר לעיר קולוברז, אך הזמין אותה לבוא לביתו לדבר איתו בטלפון. למחרת הוא נסע ברכבת והם נפגשו.
בני הזוג חזרו ללודז' לפגוש את אמה קרולה שוב, ולאחר מכן רב חיתן אותם בטקס צנוע שנערך בבית אמם. זמן קצר לאחר מכן עזבו שלושתם להתגורר בבית שברנארדו שכר לצורך עבודתו. בין השנים 1946–1948 הם התגוררו במחנה פליטים של צבא ארצות הברית. היא החלה להתאושש, אך רופא אמר לה שבגלל התאונה שעברה במפעל היא לא תוכל להביא ילדים לעולם.
בשנת 1948 הם החלו את המסע המיוחל לבואנוס איירס. בעזרת ארגונים יהודיים הם הצליחו להגיע לפרגוואי, שם שכרו מבריח גבול שהעביר אותם לצפון ארגנטינה, אולם נתפסו על ידי שוטר. השוטר הוביל אותם לביתו, שם אפילו הזמין אותם לאכול. "השוטר הזה עזר מאוד, אבל הוא אמר לנו שאם אין לנו ניירות עלינו לחזור לפרגוואי". ברנרדו, ששמע על בת זוגו של נשיא ארגנטינה, אווה דוארטה דה פרון, ונוהגה לעזור לאנשים שכותבים לה, החליט לכתוב לה בפולנית ולספר את סיפורם. דוהרטה דאגה לתרגם את המכתב, ולאחר כמה ימים נשלחו אליהם אישורים וכרטיסי נסיעה לבואנוס איירס.
השניים השתקעו בעיר, אף על פי שנאמר לה כי לעולם לא תוכל ללדת, הצליחה שרה להיכנס להריון, וב-24 ביולי 1950 ללדת את בנה דניאל ולאחר מכן את בתה נטליה ב-1955. דניאל הפך עם הזמן לפיזיקאי ועבד בסוכנות הארגנטינית לאנרגיה אטומית.
פעילות באמהות פלאסה דה מאז'ו.
עם סיום לימודיו באוניברסיטת בואנוס איירס קיבל דניאל מלגה של הוועדה הלאומית לאנרגיה אטומית של ארגנטינה כפיזיקאי גרעין. ואילו להשלמת הכנסותיו לימד שיעורי פיזיקה בפקולטה למדעים מדויקים וכן עבד כעוזר במפעל הטקסטיל של אביו. לדברי שרה, בנה דניאל לא היה פעיל פוליטי. הוא אמר להם שחבר שלו, חורחה, "נעלם". בתחילת 1977 יצא דניאל ממכוניתו ונעצר על ידי ניידת משטרה. הם מצאו חוברות במכוניתו, שנתנו לו בפקולטה ואז לקחו אותו משם. הם החזיקו אותו במשך יומיים ושחררו אותו. ברנרדו וחתנו חוסה הלכו לתחנת המשטרה כדי להחזיר את מכוניתו ומפקד התחנה התנצל בפניהם באומרו כי הם תפסו את האדם הלא נכון.
ב־15 ביולי 1977, בשעה שתיים וחצי אחר הצהריים, נחטף דניאל רוס יחד עם עמיתו. עשרים פיזיקאים אחרים שהועסקו בוועדה עוכבו שלא כדין במהלך הדיקטטורה. דניאל הוכנס למשאית. זו הייתה הפעם האחרונה שמישהו ראה אותו. אמו חושדת שהוא שהה במחנה הריכוז של ה- ESMA (בית הספר הגבוה למכניקה של הצי), שם עברו כ-5,000 חטופים, רובם נהרגו.
כשדניאל לא חזר הביתה, הוריו חשבו שעבר תאונה. הם סיירו בתחנות משטרה ובבתי חולים, עד שהלכו למקום עבודתו וגילו שהוא נעדר.
מאז 1978 השתתפה בהפגנה בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, כחלק מקבוצת אמהות פלאסה דה מאז'ו. מאחר שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים, הן צעדו בזוגות סביב הכיכר. יום אחד אחר הצהריים, עדיין בתקופת הדיקטטורה, הקיפו אותה כמה שוטרים כדי להפחיד אותה (כמה מחבריה נחטפו בדרך זו). ביחד עם אמהות יהודיות אחרות פנתה אינספור פעמים לשגרירות ישראל וארגונים יהודים, אך פניותיהן לא נענו. הן אף הואשמו בכך שחינכו את ילדיהן לשמאלנות ולא לציונות, כל זה בזמן שהן ידעו היטב כי בניהן נחטפו למחנות ריכוז, שבמגדליהם יושבים שומרים חמושים בתת-מקלע מעוזי שמדינת ישראל סיפקה לדיקטטורה.
בשנת 2007 פרסמה הסופרת אווה אייזנשטאדט את הביוגרפיה של שרה רוס: "לשרוד פעמיים, מאושוויץ ועד אמהות פלאזה דה מאיו". הספר תורגם לגרמנית והוצג ביריד הספרים של פרנקפורט, בשנת 2010.
פרסים והוקרה.
בשנת 2008 נשיאת ארגנטינה העניקה לשרה לאסקייר-רוס את פרס "אסוסנה וישהפלור" (על שם אחת האמהות שנחטפו), על מאבקה להגנה על זכויות האדם במדינה. בשנת 2010 קיבלה את תואר אזרחית המופת ממחוז באונוס איירס. ב-2012 היא נאמה במצעד החיים.
אקרובטיקה אווירית
פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר
פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר (באנגלית: Pokémon Omega Ruby and Alpha Sapphire, ביפנית: ポケットモンスター オメガルビーアルファサファイア, ברומאג'י: Poketto Monsutā Omega Rubī Arufa Safaia, מילולי: "Pocket Monsters: Omega Ruby Alpha Sapphire") הם שני משחקי וידאו מסוגת משחקי התפקידים, המהווים חידוש ועיצוב מחדש למשחקים פוקימון רובי וספיר אשר ראו אור בשנת 2002. המשחקים החדשים פותחו על ידי Game Freak והופצו על ידי נינטנדו ל-נינטנדו 3DS. פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר ראו אור לראשונה ביפן ובצפון אמריקה ב-21 בנובמבר 2014, ושבוע לאחר מכן, בשאר העולם ב-28 בנובמבר 2014.
עלילה.
המשחקיות נשארה דומה לסדרה וכמו פוקימון רובי וספיר, העלילה מתרחשת במחוז הוון. מטרת המשחק הבסיסית היא להפוך למאמן הפוקימונים הטוב ביותר במחוז הוון, על ידי טיפוח וגידול פוקימונים והבסת מאמנים יריבים. חידוש בגרסה זו היא התפתחות המגה אשר הוצגה במשחקים פוקימון X ו-Y.
ביקורות.
המשחק קיבל ביקורות חיוביות מאוד, וקיבל ציון של 83 ו-82 באתר Metacritic.
מכירות.
נכון ל-30 בספטמבר 2020, המשחק מכר ב-14.34 מיליון עותקים ברחבי העולם.
באדגיס
באדגיס (בפשטו/דארי: بادغیس) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. ביחד עם המחוזות הראת, פראה וגור, באדגיס ממוקם באזור צפון-מערב אפגניסטן. אוכלוסיית המחוז 499,393 איש ושטחה 20,590.6 קילומטר רבוע. קלעה-י נאו, בצפון, משמשת בתור בירת המחוז כמו גם העיר הגדולה ביותר ואוכלוסייתה מונה 109,381 איש. נכון לשנת 2007, אך ורק 9.5% מאוכלוסיית המחוז יודעים קרוא וכתוב.
תעשייה.
מחוז באדגיס ממוקם בגבעות המבודדות של צפון מערב אפגניסטן וחולק את גבולותיו עם מחוזות הראת, גור ופאריאב וכן גם גבול בינלאומי מצפון עם טורקמניסטן. רוב האוכלוסייה המחוזית מרוכזת על גדות נהר מורגאב בצפון ונהר הרי-רוד בדרום. עקב מיקומה של באדגיס בפריפריה של המדינה וחוסר החשיבות הכלכלית שלה ביחס למחוזות הסובבים אותה, באדגיס עברה פיתוח מועט, במיוחד מחוץ לבירת המחוז קלעה-י נאו. הפרובינציה מאוכלסת על ידי טג'יקים הנחשבים כמייצגים 62 אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת, כאשר הפשטונים, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדינה, מהווים 28 אחוזים.
ביטחון.
לאורך העשור השני של המאה ה-21, המצב הביטחוני הידרדר במחוזות צפון אפגניסטן, שחלק גדול מאוכלסייתם מזדהים עם הטאליבן המקומי ותומכים במשטרו. לכביש המהיר כביש 1 (ידוע גם בכינוי "הכביש הטבעתי") המחבר בין הערים הגדולות ביותר במדינה; קאבול, קנדהאר והראת יש גם פיצול צפוני לא שלם, שחלקו חוצה את מחוז באדג'יס. הכביש בבאדגיס אינו סלול במלואו וכל המאמצים להתחיל לעבוד עליו התמודדו עם עיכובים עקב בעיות ביטחון. עד שנת 2008 לא הייתה נוכחות קבועה של צבא אפגניסטן במחוז, ורוב יחידות המשטרה המחוזיות התמקמו בבירה כשרק 40–50 אנשי ביטחון הוצבו בכל אחד מהנפות הנידחות.