שמעון גינצבורג החל לכתוב ולפרסם שירה בגיל צעיר. את שיריו הראשונים פרסם בהשילוח, ומאז נפתחו לפניו כתבי העת העבריים. הוא כתב שירים ופואמות, מסות ורשמי מסע, ההדיר את כתבי הרמח"ל, ותרגם ספרים רבים מאנגלית. הוא נפטר בפתאומיות, בשנת 1944, במהלך נסיעת שליחות לארצות הברית מטעמן של הברית העברית העולמית וקרן התרבות של אגודת הסופרים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אגודת ישראל - פועלי אגודת ישראל
השתלת ראש
השתלת ראש היא תהליך כירורגי הכולל החלפת ראש האורגניזם בראש חלופי. התהליך בוצע עד כה רק בבעלי חיים. תהליך זה שונה מהתהליך ההיפותטי הקרוי השתלת מוח.
השתלת ראש בבעלי חיים.
לאורך השנים נעשו שורת ניסיונות על מגוון חיות, בהן כלבים וארנבים. רק בשנות השבעים הושגה הצלחה של ממש, אז, קבוצת מדענים מאוניברסיטת Case Western Reserve בראשות רוברט ג. וייט, פרופסור לניתוחי מוח שהושפע מעבודתו של ולדימיר דמיחוב (הצליח להשתיל ראש של כלב על גופו של כלב אחר), ביצעה את הניתוח מעורר המחלוקת של השתלת ראש קוף אחד על גופו של קוף אחר. הניסיון הצליח עד לרמה מסוימת, כשהקוף הצליח להריח, לטעום, לשמוע ולראות את העולם סביבו. הניתוח כלל צריבה זהירה של העורקים והוורידים במטרה למנוע היווצרות חוסר פלזמה בדם. מפני שהעצבים כלל לא נפגעו, חיבור המוח לאספקת הדם שמרה אותו חי מבחינה כימית. החיה שרדה זמן מה לאחר הניתוח ואפילו ניסתה לעיתים לנשוך את הצוות. ב-2001 בוצע שוב הניתוח בהצלחה, גם הפעם על ידי פרופסור וייט.
השתלות ראש נוספות בוצעו ביפן בחולדות. בניגוד להשתלות שהוזכרו לעיל, כללו השתלות אלו הוספת ראש, ויצירת חולדה דו ראשית.
השתלת ראש בבני אדם.
מפני שעדיין לא ניתן לחבר מחדש את חוט השדרה, המטופל שראשו יושתל יהיה משותק בכל גופו, פרט לראש. התהליך עשוי להועיל לאנשים המשותקים בכל גופם וסובלים מכשל מערכות נרחב, מה שיחייב שורת השתלות מורכבות. ייתכן ויתאים גם לאנשים המבכרים שיתוק על מוות (בהינתן התקדמות הממשק מוח-מחשב). אין כיום הסכמה בשאלת מידת האתיות של פרוצדורה זו.
ככל הנראה התהליך יכלול קירור המוח לנקודה בה תיפסק כל הפעילות הנוירונלית, זאת כדי למנוע את מות הנוירונים בזמן שהמוח מושתל. לתהליך מסוכן זה אין תומכים רבים. עם זאת, התומכים בו מציינים שהמוח, בניגוד לכבד, למשל, הוא איבר נייטרלי עבור מערכת החיסון ואין סכנת דחייה מצד הגוף החדש. כאמור, שיקולים אתיים מנעו עד כה כל ניסיון להשתלת ראש אנושי.
העתיד ותאי הגזע.
תאי הגזע מוכרים היטב בעולם הרפואי ביכולתם להפוך לכל תא בגוף האדם. ב-1998 פרד ה. גייג' ממכון סאלק, הראה שניתן לגדל נוירונים חדשים ומתפקדים בהיפוקמפוס, מה שבעבר נחשב היה למגוחך. במכון וויסטר של אוניברסיטת פנסילבניה נעשה שימוש בתאי הגזע לתיקון חוט השדרה של עכברים עד לרמה מתפקדת. אם כן, ייתכן שהמטופל לא יסבול בהכרח משיתוק.
פיתוח טכנולוגיית תיקון חוט השדרה תאפשר ריפוי מגוון מחלות, החל בסרטן (לא מוחי), דרך סוכרת ועד מחלות לב באמצעות השתלת ראש. כל מחלה שפוגעת בגוף לבדו תיוותר מאחור, כשהגוף החדש יאפשר למטופל המשך חיים בריאים וארוכים יותר.
קישורים חיצוניים.
על דוקטור ג. וויט והשתלות ראש:
מוריץ מושקובסקי
מוריץ מושקובסקי (בפולנית: Moritz Moszkowski; 23 באוגוסט - 1854 - 24 במרץ 1925) היה מלחין, פסנתרן ומורה יהודי-פולני.
קורות חיים.
מוריץ מושקובסקי נולד בברסלאו שבפרוסיה (כיום ורוצלב, בפולין).
אף כי בימינו נשכח מושקובסקי מן הלב, הרי בשלהי המאה ה-19 נהנה מפופולריות ומהוקרת הקהל. הוא היה מלחין פורה מאוד, שחיבר יותר ממאתיים יצירות. הפסנתרן איגנצי יאן פדרבסקי אמר עליו: "אחרי שופן, אין מי שמיטיב להבין ממושקובסקי איך לכתוב לפסנתר."
מושקובסקי כתב יצירות קטנות רבות לפסנתר, שהנחילו לו פופולריות רבה - בייחוד הקובץ של "מחולות ספרדיים" אופוס 12 לשני פסנתרים. יצירתו המוכרת ביותר כיום היא חמישה-עשר האטיודים הווירטואוזיים אופוס 72 שביצעו פסנתרנים וירטואוזיים כולדימיר הורוביץ ומארק-אנדרה האמלין. כמו כן, כתב מושקובסקי יצירות בקנה מידה גדול יותר, ביניהן הקונצ'רטו לפסנתר במי מז'ור, אופוס 59 והקונצ'רטו לכינור בדו מז'ור, אופוס 30. רבות מיצירות הקטנות אך המבריקות משמשות כקטעי הדרן בסיום קונצרטים ורסיטלים קלאסיים.
בין תלמידיו: יוזף הופמן וולאדו פרלמוטר.
מושקובסקי נפטר בפריז.
רשימת יצירות.
מושקובסקי רשם כמאתיים יצירות קטנות לפסנתר, ואטיודים רבים. הפופולרית מביניהן "ריקודים ספרדיים" (אופוס 12) לדואט פסנתרים. בין השאר, כתביו הם:
קרל ארנולד
קרל ארנולד (בגרמנית: Karl Arnold; 1 באפריל 1883 - 29 בנובמבר 1953) צייר וקריקטוריסט גרמני, מהתורמים החשובים למגזין ההומוריסטי זימפליציסימוס, ומתנגד לנאציזם בתקופת רפובליקת ויימאר.
חייו.
ארנולד נולד בעיר נוישטט ביי קובורג בדוכסות זקסה-קובורג-גותה בגרמניה. הוא גדל במשפחה בורגנית; לאביו, מקס אוסקר ארנולד, היה מפעל לתעשייה זעירה, שבסביבות שנת 1910 התפתח לעסק מצליח ובו כ-2000 מועסקים. מקס אוסקר היה חבר מאז 1885 בבית המחוקקים של קובורג, ובשנים 1904–1920 (מלבד שנות המהפכה 19–1918) היה בעצמו נשיא הבית.
ב-1901 החל בלימודי הציור באקדמיה לאומנות במינכן, שם למד אצל פרנץ פון שטוק והתיידד עם אלברט וייסגרבר. באותה תקופה הוא והחל לתרום מיצירותיו לכתבי עת שונים, ביניהם Die illustrierte Presse, Lustige Blätter ו-Die Jugend. בשנת 1907 החל לתרום קריקטורות למגזין ההומוריסטי המאויר זימפליציסימוס.
ב-1909 הוציא לאור ארנולד, בשיתוף עם אמנים אחרים (ביניהם וילי גייגר, ז'ול פאסן ואלברט וייסגרבר) אלבום של תדפיסים ארוטיים, שחולל שערורייה וגל מחאות. בלחץ הפרלמנט נפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד לפורנוגרפיה, מה שהוביל להחרמתם של עותקי היצירה.
בסביבות שנת 1909 הוא הכיר במינכן את הציירת אנה-דורה פולקווארדסן, והתחתן איתה ב-1911 בפלנסבורג. באותם ימים התפלגה "אגודת האמנים החדשה של מינכן", וכתוצאה מכך נוצרה קבוצת הפרש הכחול; לאחר מכן חדלה אגודת האמנים המקורית כמעט מלהתקיים. כיוון שכך, נטל על עצמו ב-1913 אלכסנדר קאנולט להקים את "קבוצת הפורשים החדשה ממינכן" (Neue Münchener Sezession), שבה היו חברים, מלבד קרל ארנולד, גם פאול קלי, אלפרד קובין, אלכסיי פון יבלנסקי ואלברט וייסגרבר. אלו היו השנים שבהן החל ארנולד לעשות לו מוניטין.
על אף שזימפליציסימוס נקט בקו מערכתי אופוזיציוני בימים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, החל העיתון בקו של תמיכה במטרתן של מעצמות המרכז עם תחילת הלוחמה. ארנולד התגייס לצבא הגרמני והוצב מאחורי קו החזית באזור ליל הכבושה, שם עסק באיור גלויות לחיילים. מסוף 1914 עד 1917 השתתף בהוצאת שורת מנשרים מאוירים בשם Liller Kriegsflugblätter ("עלוני מלחמה מלִיל"), ואיוריו בהם זכו לפופולריות רבה.
עם שחרורו מן הצבא המשיך ארנולד בתרומתו לזימפליציסימוס. העיתון יצא כנגד חוזה ורסאי, אך היה תומך נלהב בדמוקרטיה וברפובליקת ויימאר אל מול סכנות הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני. גישה זו מודגמת בכרזה שצייר למפלגה הדמוקרטית, פלג ליברלי שהיה שותף בקואליציה שהקימה את רפובליקת ויימאר. בכרזה, משנת 1921 נראית יד חסונה מניפה מאזניים, כאשר מצד שמאל נראים "קומוניסטים" אדומים וצעקנים, ומצד ימין "קפיטליסטים" שמנים ולבושים בקפידה, והכיתוב "נגד הדיקטטורה משמאל ומימין".
ארנולד היה לאחר ממבקריו החריפים של אדולף היטלר. שלא כמאיירים אחרים כג'ורג' גרוס, אשר הצביעו על הסכנה שבהיטלר, בחר ארנולד לגחך את דמותו, ולהציגו באור היתולי. קריקטורה ידועה ממאי 1932 מציגה את היטלר, כאשר אישוני עיניו מצוירים בצורת צלבי קרס כשמאחוריו מציצה בדאגה רוחו של פרידריך הגדול.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 פשטו הנאצים על משרדי זימפליציסימוס, ואף עצרו מספר ציירים. חלק מיצירותיו של ארנולד הוחרמו ונאסרו לפרסום. ארנולד המשיך לעבוד בעיתון, ואף פרסם, במהלך מלחמת העולם השנייה קריקטורות שתאמו את הקו הרשמי של הממשלה הנאצית. בשנת 1945 נהרס הסטודיו שלו בהפצצה אווירית, ורבות מיצירותיו אבדו.
לאחר המלחמה היגר ארנולד לארצות הברית, שם מת בשנת 1953.
מיכאל הנקה
מיכאל הַנֶקֶה (גרמנית: Michael Haneke; נולד ב־23 במרץ 1942) הוא במאי ותסריטאי אוסטרי, הידוע בסגנונו המטריד והקר ובמנהגו לשבור מוסכמות קולנועיות מקובלות. הוא מביים לקולנוע, לטלוויזיה, לתיאטרון ולאופרה. סרטיו עוסקים בביקורת שלילית על החברה המודרנית. הוא יצר סרטים בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית, ונחשב בדרך כלל לבמאי האוסטרי החשוב ביותר של תקופתו.
כקולנוען מושפע הנקה בעיקר מהקולנוע האירופי הקלאסי, בין השאר מהבמאים רובר ברסון, קשישטוף קישלובסקי, אנדריי טרקובסקי ומיכלאנג'לו אנטוניוני. הוא זכה בגרנד פרי ובפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן על סרטיו "המורה לפסנתר" ו"מחבואים", בהתאמה. חמישה מסרטיו עמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם זכו בו "סרט לבן", ו"אהבה".
ביוגרפיה.
הנקה נולד לתוך עולם הקולנוע - אביו היה שחקן ובמאי ואמו הייתה שחקנית. הוא נולד במינכן שבגרמניה, עבר עם הוריו לאוסטריה וגדל בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה תחתית. הוא למד באוניברסיטת וינה פילוסופיה, פסיכולוגיה ודרמה, זאת לאחר שנכשל בניסיונותיו להיות שחקן ומוזיקאי. לאחר לימודיו הוא עבד כמבקר קולנוע ובין השנים 1967–1970 עבד כעורך בתחנת הטלוויזיה הציבורית הדרום גרמנית Südwestrundfunk. לאחר מכן עבד כמחזאי, וביים מספר הצגות, שהועלו ברחבי אירופה. ב־1973 היה לבמאי טלוויזיה וביים שורה של סרטי טלוויזיה אוסטריים בשנות השבעים והשמונים.