בשנת 1967 החלה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים להתפצל סביב השאלה כיצד לנהוג לנוכח דחייתה הן מימין והן משמאל. בשנת 1968 החלו השביתות להיות תכופות יותר ואילו השינויים בהתאגדויות הפוליטיות של הסטודנטים הביאו לחיכוכים דחופים ביניהן לבין השלטון. בשנת 1969 החריף המשבר הפוליטי והפיכת נפל שארעה בסנטיאגו שיקפה את חומרת המצב הפוליטי ממנו צמח ניצחונו העתידי של איינדה. באותה שנה קמה קואליציית השמאל, "האיחוד העממי", בה התאגדו הסוציאליסטים, הקומוניסטים, הרדיקלים, הסוציאלדמוקרטים, הפלג השמאלי שהתפצל ממפלגת השלטון הנוצרית דמוקרטית, ומספר קבוצות נוספות שהמחנה המשותף לכולן היה תמיכתם באיינדה לנשיאות. מועמד מפלגת השלטון לא היה מועמד ריאלי אילו הימין תמך בחורחה אלסנדרי. בבחירות שנערכו ב-4 בספטמבר 1970 הוביל איינדה עם מעט יותר משליש קולות המצביעים. על אף הנוהג על פיו על הקונגרס לבחור במועמד בעל הקולות הרבים ביותר פעלו קבוצות ימין, בתמיכת ארצות הברית, לסכל את בחירתו של איינדה. במסגרת ניסיונות ההשפעה נחטף מפקד הצבא, רנה שניידר, באופן שנועד להראות כאילו הדבר נעשה בידי הצבא עצמו, על מנת לאותת לקונגרס כי הצבא יתנגד לבחירתו של איינדה. אולם שניידר התנגד לחוטפיו, נפצע באורח קשה, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן. לאור ההתרחשויות הכריז הקונגרס ב-24 באוקטובר על מינויו של איינדה כנשיא החדש.
שלטון האיחוד העממי (1970 - 1973).
ביום 3 בנובמבר 1970 נכנס סלבדור איינדה לתפקידו כנשיא צ'ילה וניסה לכונן חברה המבוססת בו בזמן הן על הסוציאליזם הן על עקרונות הדמוקרטיה, ניסיון ראשון מסוגו בעולם. בין הצעדים הראשונים בהם נקט היו המשך הרפורמה האגררית והלאמת מפעלים שנחשבו חיוניים לכלכלה הלאומית.
ב-15 ביולי 1971 אושרה הלאמת הנחושת פה אחד בשני הבתים הציליאניים. באמצעות התאגיד הלאומי לנחושת של צ'ילה, שנוסד ימים ספורים קודם לכן, הלאימה המדינה את כלל חברות הפקת הנחושת, תוך תשלום של פיצוי זעום שהתבסס על המיסים הנמוכים, אם בכלל, ששילמו החברות בשנים שקדמו להלאמה. כך, למשל, אנקונדה וקנקוט, מהחברות המרכזיות בענף הכרייה, לא קיבלו כלל פיצוי על המכרות של צ'וקיקאמאטה ואל טניינטה בהתאמה. כתוצאה הנהיגה ארצות הברית חרם כלכלי בינלאומי על משטרו של איינדה, ונשללו מצ'ילה הלוואות בינלאומיות. ההעלאה המשמעותית במשכורות הפועלים מחד, והקפאת המחירים מאידך, הביאו לעלייה של 8% בתוצר הלאומי הגולמי ולאינפלציה נמוכה. היו אלו רגעי השיא של האיחוד העממי, בהם זכה האיחוד ב-49.73% מהקולות בבחירות העירוניות. בנוסף, אחד מאנשיו, פאבלו נרודה, זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1971.
החל מהשנה השנייה לשלטון האיחוד העממי גברה האלימות והפריעה ליישומן של הרפורמות. החרמת האדמות במסגרת הרפורמה האגררית הביאו למותם של מספר חקלאים שניסו להגן על נחלותיהם. החברה הפכה מקוטבת יותר ויותר והתנגשויות בין תומכי איינדה ומתנגדיו הפכו תכופות והתרבו ההפגנות נגד הממשלה. ביקורו של פידל קסטרו זרז את המהפכה העממית על בסיס חלוקה מעמדית של החברה מצידו של הימין. מבחינה כלכלית נמוג הנס של השנה הראשונה לנוכח הופעת הסימנים הראשונים של מחסור כלכלי.
התנקשות באיש ימין שלקח חלק בטבח פוארטו מונט ב-1969 הובילה להתאגדות הנוצרים הדמוקרטיים עם המפלגה הלאומית כדי להתנגד למשטרו של איינדה ולהדחת שר הפנים, אותו שב ומינה איינדה לשר ההגנה ובכך עורר התנגדות עזה. ב-19 בפברואר 1972 הצליחה האופוזיציה לאשר בקונגרס רפורמה חוקתית שביקשה להסדיר את הרפורמות של האיחוד העממי ועיכבה את יישומן. מאידך התחזקה הדרישה בקרב קואליציית השלטון להקצין את הרפורמות, והאלימות הפוליטית משמאל ומימין החריפה.
בזירה הכלכלית נכנסה צ'ילה למיתון והצמיחה דעכה. התל"ג ירד בכ-25% ואילו החוב החיצוני עלה לכדי 253 מיליון דולר. המחסור הביא להיווצרותו של שוק שחור ואילו הממשל נאלץ להקים חונטות לאספקה ולמחירים לניהול אספקת הסחורות לציבור. אמצעי התקשורת ליבו את האש בהתקפות מילוליות בהתאם לעמדתם הפוליטית. בארכיונים אמריקאים שנפתחו לציבור שנים לאחר מכן, נחשף כי סוכנות הביון המרכזית האמריקאית סייעה, באמצעות הזמנת שטחי פרסום, לעיתוני האופוזיציה, כגון אל מרקוריו (El Mercurio), וכן במימון שביתת נהגי המשאיות ששיתקה את הכלכלה בחודש אוקטובר 1972. שביתה זו הביאה לכניסתם של אנשי צבא למשרדי הממשלה השונים, וליצירתו של "ממשלה אזרחית-צבאית" שבה מפקד הצבא, הגנרל קרלוס פראטס (Prats), מונה לשר הפנים.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1973 זכתה קואליציית האיחוד הדמוקרטי של האופוזיציה. הרוב בלם את הרפורמות שביקש איינדה להעביר, אולם לא היה גדול דיו על מנת להדיח את הנשיא, והמשא ומתן בין הצדדים עלה על שרטון. מתנגדיו של איינדה החלו לראות בכוחות המזוינים את הפתרון היחיד למשבר שפקד את המדינה. ראשי הצבא, רנה שניידר וקרלוס פראטס התנגדו לכניסתו של הצבא לפוליטיקה, ובכך מנעו התקוממות צבאית. הימין החריף את הרטוריקה שקראה לפתרון המשבר באלימות ובו בזמן התחולל משבר נוסף בים הנשיא לקונגרס, שבית הדין החוקתי של צ'ילה סירב לפסוק בעניינו, ומשאל העם שהכריז איינדה על מנת לפתור אותו לא עבר את ההליך המשפטי הדרוש ובשל כך נחשב בעיני האופוזיציה כבלתי חוקי.
ביוני 1973 התקומם רגימנט משוריין כנגד הממשלה והתקדם לעבר ארמון הנשיאות. ניסיון התקוממות זה, שנודע בשם טנקטאסו (Tanquetazo), נבלם בידי כוחות תחת פיקודו של פראטס, והמורדים נסו וביקשו מקלט בשגרירות אקוודור, בהשאירם אחריהם 20 הרוגים, רובם אזרחים. על אף מחלוקת פנימית חריפה ביקש איינדה לקיים של משאל עם על מנת למנוע הפיכה צבאית. אולם ב-11 בספטמבר 1973 התחוללה הפיכה צבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית.
דיקטטורה צבאית (1973 – 1989).
החל מחודש אוגוסט 1973 החלו קציני צבא לרקום קשר להפיכה צבאית נגד משטרו של סלבדור איינדה שמוקדיו היו בחיל הים ובחיל האוויר. לקראת סוף החודש התפטר ראש הצבא ואוגוסטו פינושה, שנחשב כנאמן לשלטון הדמוקרטי וכאישיות בלתי פוליטית, מונה במקומו. בו בזמן פרסם בית הנבחרים הודעה שקראה לשרים ולאנשי הצבא לפתור את "השבר העמוק בסדר החוקתי". איינדה לא שעה להזהרות שנשמעו בקרב מפלגתו על ההפיכה הממשמשת ובאה וב-11 בספטמבר החלו כוחות צבא לתפוס בסיסים ונקודות מפתח ברחבי צ'ילה, והציבו אולטימטום לנשיא על מנת שיתפטר. סירובו של איינדה הביא למותו יחד עם קומץ נאמנים בארמון הנשיאות בלב סנטיאגו דה צ'ילה ועד לערבו של אותו יום הושלמה ההפיכה. מנהיגי ההפיכה, בראשם פינושה, שהצטרף לקושרים יומיים קודם לכן, תפסו את השלטון כחונטה צבאית והכריזו על מצב של מדינה במצור.
מיד לאחר הפלת משטרו של איינדה החלו חברי החונטה בכינונו של מנגנון שלטוני חדש. הסכם הרוטציה בין חברי החונטה נזנח, ופינושה היה לראש המדינה. בסופו של הליך חוקתי הדרגתי שנמשך כשנה ניכסה לעצמה החונטה את הסמכויות החוקתיות והשיפוטיות, החליפה את הקונגרס שפוזר, והוציאה את המפלגות הפוליטיות מחוץ לחוק.
בזמן בו התחוללו שינויים חוקתיים אלו, החלו אלפי בני אדם לחוש את טעם הדיכוי של השלטון החדש. ימים ספורים לאחר ההפיכה החל המשטר במעצרים ובהוצאה להורג של ראשי מתנגדיו, בין השאר בידי יחידת שיירת המוות. מחנות מעצר ועינויים הוקמו בכל רחבי המדינה, חלקם במקומות מבודדים כמו אוניית המפרשים "אסמרלדה" ואילו אחרים במרכזי הערים הגדולות. במהלך השנים הראשונות למשטר הדיכוי נרצחו בידי מנהלת הביון הלאומית (DINA), המשטרה הפוליטית החשאית שהקים המשטר, כ-3,000 איש. רבים מקורבנות אלו עודם בגדר נעלמים. כמו כן, למעלה מ-35,000 איש היו נתונים לעינויים שיטתיים, למעלה מ-300,000 נעצרו בידי זרועות המשטר, ורבים אחרים נאלצו לגלות אל מחוץ לצ'ילה, ולעיתים נשלחו אחריהם מתנקשים. הפרת זכויות האדם בידי משטרו של פינושה עוררה גינויים מצד מדינות שונות וכן מצד האו"ם. צ'ילה לקחה חלק במבצע קונדור, שהיה תוכנית משותפת של ארגוני ביטחון ומודיעים במדינות הקונוס הדרומי ובשיתוף סוכנות הביון המרכזית לשימוש בשיטות של טרור מדינתי כנגד "חתרנות" משמאל. שיתוף הפעולה הביטחוני הביא גם להתקרבות לרודן הבוליביאני הגנרל אוגו באנסר, שהביאה להתקרבות דיפלומטית בין המדינות ולחתימתו של חוזה צ'ראנייה, שניסה לפתור את בעיית היעדר המוצא לים של בוליביה וחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתחום הכלכלי קידם המשטר "פוליטיקה של הלם" (política de choque) על מנת להתגבר על המשבר הכלכלי ועל האינפלציה בת 300%. למטרה זו גייס המשטר את עזרתם של נערי שיקגו, קבוצת כלכלנים צעירים שהוסמכו מטעם אוניברסיטת שיקגו, אשר יישמו רפורמות שוק ברוח אסכולת שיקגו. ההלם הכלכלי כלל שורת צמצום דרסתי של השירות הציבורי והוצאות הממשלה, העלאת מס הערך המוסף ועוד. כצפוי ובהתאם לתוכנית הובילו צעדים אלו להתמוטטות הכלכלה, לירידה ביצוא ולאבטלה גבוהה. ואולם, בשנת 1977 החלה הכלכלה להתחזק והחל "בום" כלכלי, שזכה לכינוי "הנס של צ'ילה". האוליגרכיה קיבלה בחזרה לידיה נכסים ומפעלים שהוחרמו בידי ממשלת האיחוד העממי וכך גם חברות בינלאומיות. השקעות חדשות קיבלו עידוד מצד גורמים פיננסיים בינלאומיים. עבודות ציבוריות כגון המטרו של סנטיאגו הושלמו, והחלה סלילתה של הקארטרה אאוסטרל.