ב-10 בינואר 1898 נפתח המשפט כנגד אסטרהאזי, אשר נגמר תוך יומיים בזיכויו של אסטרהאזי מכל אשמה. ב-12 בינואר פרסם אמיל זולא את מאמרו הנודע אני מאשים...! בו תקף בחריפות את המערכת הצבאית וקבע כי אסטרהאזי אשם ודרייפוס זכאי. בעקבות המאמר, נתבע זולא על הוצאת דיבה, ומשפטו נמשך בין 7 בפברואר ל-23 בפברואר. בתחילה ניסו להפוך את הפרשייה לפרשייה נפרדת מפרשת דרייפוס, אולם הניסיון נכשל, ועד מהרה הוזמנו כל הנוגעים בדבר להעיד בעניין דרייפוס. זולא יצא חייב במשפט, מה שאמר למעשה הרשעה חוזרת של דרייפוס. אולם זמן קצר לאחר מכן, שר ההגנה החדש, גודפרואה קווניאק, החליט לסגור את הפרשה אחת ולתמיד, והציג בפני הסנאט הצרפתי מסמך שכביכול מוכיח בוודאות את האשמתו של דרייפוס. קווניאק האמין בכך בתום לב, אולם ב-13 באוגוסט התגלה כי המסמך זויף בידי אובר-ז'וזף אנרי (זיוף אנרי).
משפט רן וסיום הפרשה.
גילוי הזיוף אילץ את ממשלת צרפת להחזיר את דרייפוס מאי השדים ולהכריז על משפט חוזר, שנפתח ב-7 באוגוסט 1899. חרף העובדה שבמהלך המשפט הוכח בעליל שדרייפוס חף מפשע, ב-9 בספטמבר הודיע בית הדין כי דרייפוס נמצא אשם. עם זאת, בית הדין החליט להכיר ב"נסיבות מקילות" ובניגוד לפעם הקודמת, דן את דרייפוס לשלילת דרגותיו בפעם השנייה ולעשר שנות מאסר בצרפת עצמה. גזר הדין הפתיע מאוד את כל הצדדים. ראש ממשלת צרפת רנה ולדק-רוסו, אשר היה נחוש להוציא את דרייפוס זכאי כדי שהפרשה תיגמר סופית, היה מודאג מאוד. הפתרון היחיד אשר עמד בפניו היה הענקת חנינה, אולם הוא היה משוכנע שהדרייפוסרים לא יקבלו את ההצעה כיוון שמשמעותה היא הכרה באשמתו של דרייפוס. הוא ראה את ארצו נגררת לעוד סבב של מאבקים ואלימות.
ואכן, הדרייפוסרים נחלקו בשאלה האם לבקש חנינה. מתייה, אשר דאג לאחיו כעניין אישי ולא עקרוני והיה מותש כליל מהמאבק בו הוא נמצא כבר כמעט חמש שנים, היה מוכן להתפשר על חנינה. כמוהו גם ריינאך ולזר. לעומת זאת ז'ורז' קלמנסו, ז'אן ז'ורס ופיקאר התנגדו לרעיון. ריינאך פנה אל ולדק-רוסו ב-11 בספטמבר והציע מעין פשרה: דרייפוס יקבל חנינה, אולם היא תוענק באופן מיידי כך שהכל יבינו כי אף על פי שמבחינה רשמית היא מהווה הכרה באשמתו של דרייפוס, למעשה היא אינה כזו. דרייפוס עצמו פגם במהלך כאשר הגיש ערעור על גזר הדין. נשיא צרפת אמיל לובה דרש שדרייפוס יוותר על הערעור בטרם תוענק לו חנינה. מה שאמר למעשה הודאה באשמה. היה קשה לשכנע בכך את מתייה, אולם לבסוף הוא הצליח להגיע לפשרה מסוימת. ז'ורס ניסח עבור אלפרד דרייפוס הצהרה שאותה היה אמור לפרסם לאחר שחרורו, בה הוא מצהיר שהוא אכן חף מפשע והוא מתכוון להמשיך במאבק. למתייה לקח שעה לשכנע את דרייפוס להסכים לכך.
ברגע האחרון, חזר בו הנשיא לובה ודרש להמתין מעט כדי לשמור על כבודו של בית הדין הצבאי. בתגובה, הגיש ולדק-רוסו את התפטרותו, וכמוהו גם שר המלחמה המרקיז דה גאליפה. כדי למנוע משבר פוליטי, נכנע לובה והבטיח לחון את דרייפוס תוך שבוע. ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על הצו. באותו היום, הלך לעולמו שויירר-קסטנר. כדי לפייס את הצבא, פרסם גאליפה פקודת יום אשר בה קבע כי "התקרית" הסתיימה בהרשעתו של דרייפוס, והוא שוחרר רק תודות ל"רגשי חמלה עמוקים". דרייפוס הוסע לנאנט שם נפגש עם מתייה שלקח אותו להתאחד עם משפחתו שהמתינה באביניון. אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר. רק ב-1906 זוכה דרייפוס רשמית והוחזר לצבא.
אחריתו.
בעקבות סיומה המוצלח של הפרשה, חזר מתייה לנהל את עסקי הטקסטיל של המשפחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נתפס המפעל במילוז בידי הגרמנים, ומתייה התמקד בניהול המפעל בבלפור. הוא נפטר ב-24 באוקטובר 1930.
הוא פרסם את זכרונותיו מפרשת דרייפוס בספר "הפרשה כפי שחייתי אותה". חלקים מזיכרונותיו שלא פורסמו נאספו והודפסו ב-1965 בשם "דרייפוסר!".
משפחתו.
במאי 1889 התחתן דרייפוס עם סוזן מרגריט שווב, בתו של יצרן טקסטיל מהעיר Héricourt. נולדו להם שני ילדים. בתם, מגואי, נישאה לאדולף, בנו של ז'וזף ריינאך. בנם אמיל, שירת בארטילריה הצרפתית במלחמת העולם הראשונה ונהרג ב-22 באוקטובר 1915.
עדנאן א-זורפי
עדנאן א-זורפי (בערבית: عدنان الزرفي; נולד ב-1 ביולי 1966) הוא פוליטיקאי עיראקי, ב-17 במרץ 2020 קיבל מנדט להרכבת ממשלה מנשיא עיראק, ברהם סאלח.
ב-1991 לאחר כישלון התקוממות שיעית נגד סדאם חוסיין ברח לערב הסעודית ומשם לארצות הברית. התגורר בדטרויט, מישיגן וחבר לאופוזיציה לסדאם בגלות.
בשנת 2004 חזר לעיראק ובמאי מונה למושל העיר נג'ף על ידי הדיפלומט האמריקאי פול ברמר, ראש הרשות הזמנית שהקימה את מועצת הממשל העיראקית. כיהן כמושל העיר נג'ף בשנים 2004–2005 ותקופה נוספת בשנים 2009–2015.
כתוצאה מהנכונות שלו לעבוד עם מועצת הממשל העיראקית ו הוא ומשפחתו הותקפו על ידי מורדים ומיליציות. דודו נרצח באפריל 2004, ואחיו נחטף ב־1 בדצמבר 2005.
סיים תואר במשפטים אסלאמיים במכללת אלפיק, המכללה המשפטית לאסלאם, בנג'ף.
הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית
הסוכנות הפדרלית לתחבורה האווירית (Федеральное агентство воздушного транспорта; שם מקוצר - רוסאוויאציה, Росавиация) היא גוף פדרלי של הרשות המבצעת שבסמכות משרד התחבורה של הפדרציה הרוסית, האחראי לרגולציה בתחום התעופה האזרחית ברוסיה.
הסוכנות הוקמה כחלק מרפורמה מינהלית בהתאם לצו של נשיא הפדרציה הרוסית מיום 9 במרץ 2004 מספר 314 "אודות מערכת ומבנה הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת" (כפי שתוקן על ידי צוויי נשיא רוסיה מיום 20 במאי 2004, מיום 14 בנובמבר 2005, מיום 23 בדצמבר 2005, מיום 15 במרץ 2005 ומיום 27 במרץ 2006). רשמית, זהו גוף שהוקם בשנת 2004, אך למעשה הוא נוצר על בסיס המחלקות המבניות שהיו קיימות בעבר במשרד התחבורה ברוסיה וגופים ביצועיים פדרליים מיוחדים שביצעו פיקוח בתחום התחבורה האווירית. עם זאת, הסוכנות אינה יכולה להיחשב כיורשת של שירות התעופה האזרחי הממלכתי של משרד התחבורה של רוסיה, מכיוון שתפקידיה מחולקים כיום בין שלושה גורמים מנהלים פדרליים: הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית, השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה (רוסטרנסנזור) ומשרד התחבורה של רוסיה (מחלקת מדיניות המדינה בתחום התעופה האזרחית). במסגרת הסוכנות פועל השירות לביטחון התעופה שאחראי לאבטחת נמלי התעופה ברוסיה.
היסטוריה.
גופי ממשל בתחום התחבורה האווירית בברית המועצות ובפדרציה הרוסית עד שנת 2000 בסדר כרונולוגי:
מנהלים.
רשימת ראשי התעופה האזרחית בברית המועצות ובפדרציה הרוסית:
תפקידים.
תפקידיה העיקריים הם:
הסוכנות הפדרלית לתחבורה האווירית היא הגוף המנהל של מערכת ניהול התעבורה האווירית המאוחדת של הפדרציה הרוסית. בשנת 2020 משרד התחבורה של רוסיה הציע לממשלת רוסיה להעביר לסמכויות הסוכנות גם את תפקידי חקירת תאונות אוויריות, במקום ועדת התעופה הבין-מדינתית ועל רקע הקמת הלשכה הבינלאומית לחקירת תאונות תעופה ותקריות חמורות (Международное бюро по расследованию авиационных происшествий и серьезных инцидентов ברוסית).
השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה
השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה (ברוסית: Ространснадзор) היא סוכנות של ממשלת רוסיה שהוקמה בשנת 2004 כתוצאה מרפורמות ממשלתיות שהעבירו את תפקידי הפיקוח מכמה סוכנויות לרשת חדשה. השירות מפקח על כמה היבטים של רשת התחבורה של רוסיה, כולל תחבורה ציבורית.
אלכסנדר קאסיאנוב הוא ראש הסוכנות מאז 2013.
מבנה.
לשירות יש כמה סוכנויות, בהתאם לסוג התחבורה:
השירות לביטחון הטיסות של משרד ההגנה (רוסיה)
השירות לביטחון הטיסות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (Слу́жба безопа́сности полётов авиа́ции Вооружённых Си́л Росси́йской Федера́ции) הוא יחידה צבאית, שירות מיוחד המיועד למלא את תפקידי הניטור ופיקוח על פעילויותיהם של אנשי התעופה בכל הקשור להבטחת בטיחות הטיסה.
השירות הוקם על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 20 בנובמבר 2001 מספר 801 "אודות שירות ביטחון טיסות התעופה של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית". יונק את שורשיו מגוף קודם שהיה קיים משנת 1977 ונקרא "הפיקוח המרכזי על ביטחון טיסות" (Центральная инспекция безопасности полетов, בראשי תיבות ЦИБП).
השירות הוא הגוף המרכזי של הפיקוד הצבאי על הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ויחידה עצמאית של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, המפעילה בקרה בין-מחלקתית ממלכתית על פעילותם של אנשי תעופה בנוגע לבטיחות טיסה.
השירות משתף פעולה עם ועדת התעופה הבין-מדינתית והסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית בחקירת תאונות אוויריות.
היסטוריה.
ב-19 במאי 1977, בהתאם לצו של שר ההגנה של ברית המועצות, מרשל ברית המועצות דמיטרי אוסטינוב, הוקם הפיקוח המרכזי לבטיחות טיסה של כוחות צבא ברית המועצות לארגן פעילויות למניעה וחקירה של תאונות מטוסים בתעופה הצבאית. לראש הארגון מונה גיבור ברית המועצות מרשל התעופה וותיק מלחמת העולם השנייה איוואן פסטיגו, שבשנת 2018 נפתחה אנדרטה לזכרו בבניין השירות במוסקבה.