בשנת 1992 יצא ספרו "Prophets in Their Own Country: Living Saints and the Making of Sainthood in the Later Middle Ages" (כלומר "נביאים בעירם: קדושים חיים ומעמד הקדוש בימי הביניים המאוחרים"). הספר עוסק בסיפורה של תופעת הקדושה הנוצרית בחיי היומיום של אנשי ימי הביניים המאוחרים. קליינברג מתמקד במפגש בין קדושים חיים לבין קהילות מאמיניהם. הוא מתאר תהליך שבמהלכו מכירה הקהילה באחד מחבריה כקדוש ומנתח את הדינמיקה ההופכת אדם אחד לקדוש בעוד שמשנהו אינו נהיה כזה. חשיבותו של הקדוש במקרים רבים הוא בהעניקו משמעות לאירועים סתומים והוא נוסך אופטימיות בחברה קשת היום החיה בעולם האכזר של התקופה. זהו מחקר סוציולוגי, אנתרופולוגי והיסטורי של התופעה.
מעמדו של הקדוש נתון כל העת לביקורת מצד עדת מאמיניו. הספר אף דן ביחסים בין הקדושה הכנסייתית הקאנונית לבין זו שצמחה במסגרת הקהילה וקובע כי במקרים רבים הקהילה וקדושיה, ולא ההיררכיה הכנסייתית, העניקו את התוכן להופעה. קליינברג מספר את סיפורם של ארבעה קדושים: דוסלין מדין, כריסטינה משטומלן, לוקארדיס מוויימאר עלית ופרנציסקוס מאסיזי. בסיום הספר מתאר קליינברג את תופעת הניסים וחשיבותה בבניית הקריירה של הקדושים וכן את התפתחות מערכת היחסים בינו לבין הקהילה בה הוא חי. הספר דן בהיווצרות אגדות על קדושים נוצריים בקרב הקהילה הכפרית, לפני שהכנסייה ניכסה אותם לעצמה והכירה בהם.
רגל החזיר של האח ג'ינפרו.
בספר זה מתאר קליינברג את הנתיב דרכו מתעלת הכנסייה הנוצרית את סיפור הקדושים לטובתה, תוך שהיא מחליטה מי ראוי להערצה ומי לא. הכנסייה הנוצרית עיבדה את סיפורי הקדושים העממיים באופן שיתאימו לאמונה הנוצרית המקובלת וכך הרחיבה את השפעתה וחיזקה את מעמדה בקרב עדת המאמינים. הכנסייה אף חיברה ביוגרפיות לקדושים שהיו בחזקת אלמונים, על מנת להופכם לסיפורים נורמטיביים.
באמצעות סיפור חיי הקדוש, מעשיו הטובים ומידותיו התרומיות, יצרה הכנסייה תעמולה להעברת מסריה לקהל המאמינים הנוצרי.
הספר מתאר את פולחן הקדושים מן המאה הרביעית ועד למאה השלוש עשרה לספירה, ואת התפתחותו לאורך השנים. הוא מנסה לחשוף את עולם הדעות והאמונות של המאמין הפשוט בתקופת ימי הביניים לפי ספורי הקדושה הנוצריים. קליינברג כותב בין השאר על פרנציסקוס הקדוש והופעת פצעיו של ישו על גופו, על המרטירית הצעירה פרפטואה שהכתיבה יומן בכלא, על ניקולאוס הקדוש שהיה לסנטה קלאוס, על יוליאנוס, קדוש שרצח את הוריו, על שמעון איש העמוד, שבילה שנים רבות על עמוד ועל האח ג'ינפרו, פרנציסקני שוטה (או משתטה) מן המאה ה-13 שעל שמו קרוי הספר. הוא מתאר את עולמם של הקדושים כפי שהוא משתקף בקובץ פופולרי מן המאה ה-13, "הגדת הזהב” של יקובוס מוארזה, שהיה הספר הנקרא ביותר בימי הביניים, למעט כתבי הקודש. בספר נפרש מגוון רחב של אגדות קדושים, רובם מן העבר המיתולוגי של הנצרות, עת הייתה דת נרדפת באימפריה הרומית. האגדות מסופרות באופן ציורי ומלהיב על מנת לספק חומר חינוכי לדרשן כדי להעביר את מסריו.
ספרים נוספים שכתב.
הספר תורגם לאנגלית (בהוצאת הרווארד), צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית והולנדית.
קישורים חיצוניים.
על ספריו:
מכּתביו:
קרלו עמנואל השני, דוכס סבויה
מגדל הבנק של סין
מגדל הבנק של סין הוא גורד שחקים הנמצא במרכז העיר הונג קונג. במגדל שוכנים משרדי הבנק של סין (הונג קונג), אחד הבנקים הגדולים והחשובים בהונג קונג. הוא תוכנן על ידי האדריכל איי אם פיי ונבנה בשנים 1989-1990.
הבניין כולל 70 קומות ומתנשא לגובה של 315 מטר. בזכות שתי אנטנות רדיו נוספות שבראשו הוא מגיע לגובה של 369 מטר. עד שנת 1992 הוא היה גורד השחקים הגבוה ביותר באסיה אך מאז נבנו גורדי שחקים גבוהים ממנו בערים מרכזיות רבות.
המבנה בנוי כולו כמסבך זיזי שלם המחובר לרצפה המקנה לו יציבות רבה. קורותיו הראשיות יוצרות מבנה הבנוי מצורות מרחביות הקרובות לטטרהדרון ופירמידות מרובעות היוצרות את מבנהו השלם. במבט מלמעלה הוא נראה כ-'X' אשר כל רבע, הנראה כמשולש ישר-זווית ושווה-שוקיים, מגיע לגובה שונה בכל צד. צורת המגדל מדמה צמיחת קני במבוק, כסמל לחיות ולשגשוג.
מומחי פנג שווי, במיוחד בהיבטיו המיסטיים ביקרו את מבנה המגדל וטענו כי המגדל מקרין אנרגיות שליליות בגלל צורתו המזכירה סכין וצורות ה-'X' שלו. לפני תחילת הבנייה אף ביצע פיי שינויים קלים בזויות הבניין בעקבות ביקורת זו אך הדבר לא מנע את הטענות כי צורת הסכין המכוונת לבניין HSBC נועדה כביכול להטיל קללה על הבנק המתחרה ועל בניין הממשל של הונג קונג (בניין הממשל טרם מסירת הונג קונג לידי סין ב-1997).
הוכחות לקיומו של אלוהים
מעקה
מעקה הוא רכיב שתפקידו למנוע נפילה בין שני מפלסים שונים.
שימושים.
מעקים מוקמים בין השאר בבניינים, כלי שיט וצוקים. מעקה נבנה לרוב בדופן מרפסת, חלון בעל סף נמוך או לאורך מדרגות. אל מעקה מדרגות שנועד למנוע נפילה מקובל לחבר מאחז יד שנועד לסייע לאנשים לעלות במדרגות על ידי היאחזות בו בכוח ידיהם. בעברית מקובל לכנות גם מסילה כזו בשם "מעקה" אפילו כאשר היא מחוברת לקיר חדר המדרגות ולא למעקה.
בתקן הישראלי.
לפי תקן ישראלי 1142, גובה מעקה צריך להיות לפחות 105 ס"מ, למעט לאורך מהלך המדרגות (החלק המשופע), שם גובהו צריך להיות לפחות 90 ס"מ. הגובה נמדד מהמפלס הסמוך ביותר למעקה, היכול לשמש כמדרך רגל. המרווח בין רכיבי המעקה לבין עצמם ובינם לבין הבניין יכול להיות עד 10 ס"מ, כך שכדור קשיח בקוטר 10 ס"מ לא יוכל לעבור דרכם.
בהלכה.
מצוות מעקה היא מצוות עשה ומצוות לא תעשה, המופיעה בספר דברים (כב, ח): בספרי מובא מידות המעקה לפירושו של הרמב"ם גובה המעקה לא פחות מעשרה טפחים (כ-80 ס"מ) לדעת הראב"ד מספיק רק שחלקו של המעקה יהיה עשרה טפחים והשאר שלשה טפחים.
פיגוע טרור
בניין הבנק של סין
אבשלום לניאדו
אבשלום לניאדו (נולד ב-1963) הוא פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
לניאדו נולד וגדל ברמת אביב. למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני עשה באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה. את הדוקטורט עשה באוניברסיטה הראשונה של פריז ואותו סיים בשנת 1995. נושא הדיסרטציה היה "נכבדי הערים באימפריה הביזנטית המוקדמת" והיא יצאה בשנת 2002 כספר.
מחקריו עוסקים בתקופה הביזנטית המוקדמת, מראשית המאה הרביעית לספירה עד אמצע המאה השביעית לספירה.
באחד ממחקריו שואל לניאדו מדוע בעלי תפקידים במאות החמישית והשישית נושאים שמות רבים (לעיתים אף שלושה עשר שמות לבעל תפקיד אחד). בהסתמך על מקור משפטי מן המאה השישית הוא טוען כי בחלק מהמקרים מדובר בהוספת שמו של אדם בכיר לשמותיו של בעל תפקיד כהכרת תודה על סיועו בקבלת התפקיד, או כמעשה חסד מצדו של הבכיר, או תמורת תשלום.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
מרציפן
מרציפן, או בצק שקדים, הוא רקיחה המורכבת בעיקר מסוכר ושקדים טחונים. משמש הרבה להכנת ממתקים בצורות שונות.
שימושי המרציפן.
המרציפן משמש בעיקר כממתק, המיוצר בצורות וטעמים מגוונים כגון: חטיף מרציפן מצופה שוקולד, חטיפי מרציפן בתוספת תמציות פרי וכתוספת לנוגט ומיני מתאבנים וקינוחים.
בתעשיית העוגות המרציפן משמש בעיקר לקישוט ולציפוי עוגות חתונה מסורתיות, עוגות יום-הולדת ועוגות לאירועים מיוחדים. יתרונו הבולט מתבטא בקשיותו, המאפשרת כיתוב או הדפס בצבעי מאכל על-גבי העוגה.
הודות למרקם הגמיש אך הנוקשה של המרציפן, ניתן לעצבו ולצבעו לשם הנוי והאמנות שבדבר. במדינות רבות בעולם קיימת מסורת האמנות במרציפן. לדוגמה: באיטליה (ובמיוחד בפלרמו), נהוג לעצב ולצבוע המרציפן בדמויות קטנות של חיות במהלך חג המולד. בפורטוגל, נוהגים לעצב את המרציפן בצורות של פירות וכך נוהגים גם בספרד. בקרב יהודי ונציה רווח המנהג לאכול כדורי מרציפן תוצרת בית בפורים. המתכון המקובל כולל שקדים קלופים מיובשים וטחונים מעורבים באבקת סוכר ובביצה.
היסטוריה.
נהוג לייחס את מוצא המרציפן לפרס, שממנה הובא לראשונה לאירופה על ידי הטורקים, אך למעשה קיימות שלוש גרסאות עיקריות שונות לגבי מקורו:
הראשונה תומכת בסברה כי המרציפן הראשון יוצר בעיר ליבק על גדות הים הבלטי, שבה עדיין מיוצר מרציפן בעל שם עולמי על-פי המסורת.
הגרסה השנייה טוענת כי מקור המרציפן מטולדו, ספרד, משנת 850–900 לספירה, מתקופת שלטונו של אלפונסו השביעי, מלך קסטיליה במאה ה-12. שורש גרסה זו נעוץ בהשפעה המוסלמית בתרבות הספרדית במהלך הרקונקיסטה - בלילות הרמדאן נהגו המוסלמים לאכול ממרח שקדים כדי לעורר את תאבונם.
הגרסה השלישית רואה בסין את מייסדת המרציפן, ולפיה המתכון הסיני נדד למזרח התיכון ומשם לאירופה.
לנוכח היעדר ההתאמה בין הגרסאות השונות, טוענות ערים רבות ברחבי אירופה לחזקה על מקור המרציפן ובחלק ניכר מהן עדיין מיוצר מרציפן בהתאם למסורת הייחודית הנהוגה בכל עיר במשך מאות שנים.
ייצור המרציפן כיום.
כיום, עם התפתחות התעשייה, טכנולוגיות הייצור והמודעות לבריאות, מוסיפים למרציפן גלוקוזה לשם הקשייתו, שמן שקדים ומי ורדים להדגשת טעמו הייחודי ושיפור ערכו התזונתי.
היות ששקדים יקרים מסוכר, היחס בין השקדים הטחונים ובין הסוכר קובע את טיב המרציפן ואת מחירו.מקובלים שלושה מתכונים נפוצים:
בתרבות.
במחוז סמולנד בשוודיה נהוג לאכול מרציפן ביום חמישי הראשון בחודש מרץ. יום זה והמרציפן מסמלים את ההבדל בהיגוי בין השוודית הרשמית לזו של סמולנד. בשוודית העיצור RS נהגה כשין ימנית ובסמולנד כשין שמאלית. מרציפן ביום חמישי ראשון בחודש מרץ נאמר בשוודית "marsipan i första torsdagen i mars " ובסמולנד "massipan i fössta tossdagen i mass"
טנגה