קוונדיש פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי" כנספח לספרה "תמונות טבע מצוירות בעפרונות מדומיינים לחיים", שפורסם בשנת 1656. בנספח זה, עוסקת קוונדיש באילן היוחסין שלה, במעמדה הסוציו-אקונומי, בעושר, בחינוך ובנישואין. קוונדיש מספרת גם על תחביביה ונימוסיה, ומספקת הצצה על גוני אישיותה: נטייה לשאפתנות, ביישנות קיצונית וטבע מהורהר. כמו כן, קוונדיש חולקת את השקפותיה בנושאי מגדר (ההתנהגויות והפעילויות הנאותות לנשים), פוליטיקה (הפרלמנטרים לעומת הרויאליסטים) ומעמד (התנהגות נאותה בקרב משרתים).
הנספח האוטוביוגרפי מכיל גם פירוט של חייה המשפחתיים, כולל ביוגרפיה קצרה של אחיה צ'ארלס לוקאס, אחד מהפרשים הבולטים במלחמת האזרחים האנגלית, שהוצא להורג על ידי הפרלמנטרים באשמת בגידה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השנייה. בנוסף, מתארת קוונדיש את הקשיים האישיים והכלכליים עימם התמודדו היא ובני משפחתה בעקבות המלחמה והמתיחות הפוליטית, ביניהם אובדן נכסים ואבל.
השנים המוקדמות.
אביה של קוונדיש, תומאס לוקאס, הוגלה לאחר קרב שנגמר במותו של אדם. המלך ג'יימס חנן אותו בשנת 1603, והוא שב לאנגליה. קוונדיש, שהייתה הצעירה מבין שמונה אחים, בילתה זמן רב עם אחיה. היא לא זכתה לקבל חינוך פורמלי, אך נהנתה מגישה נרחבת לספרות מקצועית. כמו כן, למדה יחד עם אחיה אצל מורה פרטי, אך לדבריה, הם הקדישו לו תשומת לב מועטה בלבד, את תפקידו היא מתארת כ"פורמלי יותר מאשר מועיל". כבר בגיל צעיר החלה קוונדיש לבטא את רעיונותיה בכתב, כיוון שהתבטאויות ציבוריות של נשים בנושאים אינטלקטואלים לא היו מקובלות באותה תקופה. הגיגיה נשמרו לעת עתה בפרטיות הביתית. משפחתה הייתה משפחה בעלת אמצעים, וקוונדיש מציינת כי אמה, על אף היותה אלמנה, שמרה על המשפחה במצב כלכלי יציב, שנופל רק במעט מזה שהיה בימי חייו של אביה. היא ואחיה נהנו מגישה ל"הנאות כנות ותענוגות לא מזיקים" , הודות לאימם, שהסתדרה ללא עזרה גברית.
בת לווייתה של המלכה הנרייטה מריה.
כאשר הייתה המלכה הנרייטה מריה באוקספורד, קוונדיש ביקשה וקיבלה מאימה רשות להפוך לאחת מבנות לווייתה. קוונדיש ליוותה את המלכה בגלותה לצרפת, ובפעם הראשונה בחייה התרחקה מבני משפחתה. בניגוד לביטחון שחשה בקרב אחיה, בחברת זרים הפגינה ביישנות קיצונית. ביישנות זו נובעת, לדבריה של קוונדיש, מפחד כי תדבר או תנהג בצורה בלתי הולמת (בהיעדרם של אחיה המנחים אותה), מה שעלול לחבל בשאיפותיה להתקבל בחברה ולהיות אהובה על סביבתה. בעקבות זאת נהגה לדבר רק כשהייתה מוכרחה, מה שיצר את הרושם שהיא טיפשה. בהתייחסה לכך מציינת קנדוויש כי העדיפה להיחשב לטיפשה מאשר להיתפס כגסת רוח או מופקרת. היא התחרטה שעזבה את ביתה, וכתבה לאימה שברצונה לעזוב את חצר המלוכה, אולם אימה שכנעה אותה להישאר ולא לבייש את עצמה בעזיבה. היא נשארה בתפקידה למשך שנתיים נוספות, עד שנישאה לוויליאם קוונדיש, שהיה באותה זמן מרקיז ניוקאסל (ובהמשך נעשה דוכס).
נישואין עם ויליאם קוונדיש, המרקיז של ניוקאסל.
קוונדיש הבחינה כי בעלה אהב את ביישנותה. כמו כן, היא הצהירה כי הוא הגבר היחיד שאהבה מעודה, ואהבה זו אינה קשורה לעושר וכוח אלא להכרת תודה, תחושת חובה ונאמנות עמוקה. היא האמינה שאלו הן התכונות שבזכותן אנשים נשארים ביחד, אפילו בזמנים קשים. אלו גם התכונות שבזכותן משפחתה ובעלה עוברים בשלום את הקשיים הנגרמים להם כתוצאה מהמצב הפוליטי המתוח באנגליה. קוונדיש מעולם לא הרתה, על אף מאמציו של רופאה. לבעלה היו שני ילדים מנישואין קודמים.
בעיות כלכליות.
כמה שנים לאחר נישואיה, קוונדיש ואחיו של בעלה, סר צ'ארלס קוונדיש, חזרו לאנגליה. קוונדיש שמעה כי נדל"ן השייך לבעלה (שעוקל בשל עמדותיו הפוליטיות כתומך במשטר המלוכני) עומד בפני מכירה, וקיוותה שתוכל להרוויח מהמכירה, אך לא קיבלה דבר. לאחר שתקוותה התבדתה, החליטה כי מאמצים אלו להשיג הון אינם שווים את הטרחה, ועזבה את אנגליה כדי להיות שוב עם בעלה.
ביישנות קיצונית ובריאות.
קוונדיש טוענת בספרה "הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי" כי ביישנותה הקיצונית, אותה היא מכנה גם "מלנכוליה", גרמה לה להתחרט על עזיבתה את בית משפחתה לטובת חוויית חיים מחוץ לאנגליה. הטבע המלנכולי שלה בא לידי ביטוי באי-רצונה לדבר על עבודתה בציבור, אך בכתיבתה היא מתייחסת אליו בצורה סאטירית. קוונדיש מתארת את התסמינים הגופניים הנלווים למלנכוליה - חיוורון קל, חוסר יכולת לדבר ומחוות לא יציבות. היא גם מתארת דרכים להתמודד באופן עצמאי עם אותם ביטוים פיזיים.
אופנה ותהילה.
בזיכרונותיה, מספרת קוונדיש על הנאתה מאופנה, באמצעותה היא ממציאה את עצמה מחדש. בלבושה, במחשבותיה, ובהתנהגותה היא מכוונת לייחודיות, ואינה אוהבת להתלבש כמו נשים אחרות. תשוקה זו לאופנה תרמה לתשוקתה לתהילה ציבורית. כמה פסקאות בספר זכרונותיה מוקדשות לתיאור עמדתה המוסרית: אף על פי שהיא רואה את הטוב שבזולת, אין היא חושבת שזה פסול לשאוף להתעלות מעל אנשים אחרים, ושאיפתה היא לתהילת נצח. היא צפתה כי החלטתה לכתוב אוטוביוגרפיה תגרור תגובות ביקורתיות, אך לטענתה היא אינה כותבת את זכרונותיה להנאתה אלא כדי שהדורות הבאים יתוודעו למורשתה ולחייה. לדעתה, כתיבת קורות חייה הייתה מוצדקת בדיוק כמו אוטוביוגרפיות של אחרים, דוגמת יוליוס קיסר ואובידיוס.
"שירים, דמיונות" (1653).
"שירים, דמיונות "הוא אוסף של שירים, אגרות ופרוזה שכתבה קוונדיש על מגוון רחב של נושאים, וביניהם פילוספיית הטבע, אטומים, האנשת הטבע, מיקרוקוסמוס ומאקרוקוסמוס, עולמות אחרים, מוות, קרב, ציד, אהבה, כבוד ותהילה. לפעמים, שיריה באים בצורת דיאלוג בין ישויות דוגמת "האדמה" ו"החשכה", עץ אלון והאיש הכורת אותו, מלנכוליה ושמחה ומלחמה ושלום. כפי שהבחינה מיסטרס טופ (לשעבר משרתתן של אליזבת שפלן ושל קוונדיש), כתיבתה של קנדוויש לבשה צורות שונות: שירה, הדרכה מוסרית, עמדה פילוסופית, דיאלוג ורומן פואטי. ספרה "שירים, דמיונות" כולל גם את "פרלמנט החיות", פרוזה המורכבת ברובה מנאומים ומכתבים, ומסתיים במחשבותיה של קנדוויש על כתיבתה שלה, וקידום כתביה הבאים.
כוונתה כיוצרת.
בחלק המסכם את הספר, מתייחסת קנדוויש לכתיבתה וטוענת כי היא מודעת לחסרונותיה, ולביקורת שעשויה להיות מופנית אליה. לדבריה, כתיבתה אינה אלגנטית דיה, וסובלת מבעיות ניסוח. כמו כן, היא מתארת קשיים לחרוז בצורה שתעביר היטב את כוונותיה. קנדוויש מצהירה כי מטרתה היא לתקשר את רעיונותיה בצורה המדויקת ביותר, גם על חשבון האלגנטיות של כתיבתה. בנוסף, קוונדיש צופה כי יבקרו את עבודה על כך שהיא אינה שימושית. בתגובה לכך היא טוענת כי היא אינה כותבת כדי ללמוד את קוראיה על אומנות, מדע או אלוהות, אלא פשוט כדי להעביר את זמנה (בו היא עושה, לתפיסתה, שימוש יעיל יותר מהרבה אחרים). טענות אלו יחזרו על עצמן פעמים רבות באיגרותיה ובשיריה.
"תצפיות על פילוסופיה ניסויית" (1666).
פילוסופיית הטבע של קוונדיש.
פילוסופיית הטבע של קנדוויש דוחה תפיסות אריסטוטליות ופילוסופיה מכניסטית ומעדיפה דוקטרינות סטואיות. על אף שנשים מיעטו לכתוב על נושאים כאלו במאה ה-17, קנדוויש פרסמה שישה ספרים בנושא. קוונדיש עצמה לא רכשה השכלה פורמלית בתחום, אם כי בעלה ואחיו התעניינו אף הם בנושא ועודדו אותה להעמיק בו. בנוסף, יכול להיות כי נחשפה להגותם של פילוסופים בולטים דוגמת תומאס הובס במפגשים חברתיים. להובס הייתה ככל הנראה השפעה גדולה על פילוסופיית הטבע של קוונדיש, והיא אימצה את השקפתו המטריאליסטית, לפיה בטבע אין קיום של נפשות הנפרדות מגוף.
עמק הבובות (סרט)
עמק הבובות (באנגלית: Valley of the Dolls) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1967 המבוסס על רב-מכר בשם זה מאת ז'קלין סוזן משנת 1966 עם ברברה פרקינס, פטי דיוק, שרון טייט וסוזן הייוורד בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר שלוש חברות בעולם הבידור התובעני של ברודוויי והוליווד שכדי לשרוד בו הן משתמשות ב"בובות" שהיא מילת כיסוי לתרופות מרגיעות (ברביטורטים) וממריצות (אמפטמינים) ששימוש בהן גורם להתמכרות.
שיר הנושא לסרט "עמק הבובות" (מילים ולחן של דורי ואנדרה פרווין) בביצוע דיון וורוויק הגיע למקום השישי במצעד מכירות האלבומים של בילבורד.
ב-1970 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 פרודיה על הסרט, שנקראה "Beyond the Valley of the Dolls" ושזכתה גם היא להצלחה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על פסקול המוזיקה המקורית (ג'ון ויליאמס).
שרון טייט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה.
הסרט זכה להצלחה קופתית למרות הביקורות השליליות.
תקציר העלילה.
אן וולס (ברברה פרקינס) מגיעה לניו יורק מעיירה קטנה בניו אינגלנד ומתקבלת לעבודה במשרד המייצג אמנים בעסקי השעשועים. תוך זמן קצר היא לומדת להכיר את המציאות הקשה בעולם זה. היא נפגשת עם בראשונה עם הלן לאוסון (סוזן הייוורד), כוכבת על עצבנית וולגרית המתייחסת אליה בבוז וכן אל כל השחקניות הצעירות שהיא חוששת שייתפסו את מקומה.
אחת מהצעירות האלה היא נילי או'הרה (פטי דיוק) הנזרקת מצוות ההצגה בגלל דרישת הלן. אן נפגשת אתה ובעזרת סגן מנהל המשרד ליון ברק (פול ברק) מאורגנת לה הופעה במשדר התרמה בטלוויזיה. הופעתה המצליחה של נילי מזניקה את הקריירה שלה והיא הופכת לכוכבת מבוקשת. כדי לשמר את הקריירה שלה היא נעזרת ב"בובות" בצורה של גלולות ברביטרטים ואמפטמינים בתוספת אלכוהול. כל זה גורם לה להתמוטטות עצבים. פול ואן מסדרים לה אשפוז במוסד לגמילה. לאחר האשפוז היא מנסה בעזרת פול לחזור להופעות אך נגררת שוב לתרופות.