קיימות השקפות דתיות הרואות בחלק מן הפאראפיליות, או כולן, כסטיות מן הדרך שבה אדם צריך לנהוג על פי הציווי האלוהי, או על פי התוכנית האלוהית. אף שדתות שונות דוחות התנהגות פאראפילית, הן אינן אחידות בהשקפתן באשר לאופיה של התנהגות זו. חלקן רואות בה חטא, אחרות הפרעה נפשית, יש אף שרואות בה ביטוי לנטייה מינית בלתי מזיקה. מרכיב נוסף בהשקפה הדתית על פאראפיליה מתמקד בשאלה האם מדובר בדחף שאינו בא לידי ביטוי, או בהתנהגות.
פאראפיליה במשפט.
ככלל, החוק במדינות רבות מתערב בהתנהגות פאראפילית כאשר התנהגות זו נוגעת לילדים או למתבגרים בטרם הגיעו לגיל כשירות משפטית, כאשר ההתנהגות כוללת אנשים אחרים ללא הסכמתם, בין בחשיפה פומבית ובין בהצצה, כאשר ההתנהגות גורמת לסבל או פגיעה בבעלי חיים, כאשר ההתנהגות נקרופילית, כאשר מדובר בהתנהגות מטרידה, מעוררת פחד, פציעה, או תקיפה בעלת אופי מיני. באופן נפרד, קיימת בדרך כלל אף הגבלה משפטית על הפצת חומרים פורנוגרפיים המתעדים התנהגויות כאלה.
אקסהיביציוניזם ללא הסכמה, אף הוא מהווה עבירה פלילית ברוב המדינות. התנהגות סאדו-מאזוכיסטית ללא הסכמה עלולה להוות תקיפה פלילית. יש מדינות האוסרות אף על פעילות סאדו-מזוכיסטית בהסכמה ומטילות אחריות אזרחית על הפוגע לכל נזק שנגרם לנפגע.
פאראפיליות בתרבות העממית.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, מחזות של פאראפיליה אשר צונזרו בעבר וזכו לסטיגמה חברתית, נעשו נפוצים יותר בתרבות העממית בארצות המערב.
אגם אונטריו
ג'ון לינץ' (שחקן)
ג'ון לינץ' (באנגלית: John Lynch; נולד ב-26 בדצמבר 1961) הוא שחקן וסופר אירי. הוא זכה בפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה (AACTA) לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "אנג'ל בייבי" משנת 1995. תפקידים נוספים שלו בקולנוע היו בסרטים "קאל" (1984), "סוד הגן הנעלם" (1993), "בשם האב" (1993), ו"דלתות מסתובבות" (1998). לינץ' כתב שני רומנים "Torn Water" ו-"Falling Out of Heaven".
ביוגרפיה.
לינץ' נולד בקורינגשגו (Corrinshego) במחוז ארמה שבצפון אירלנד. הוא למד בבית הספר סיינט קולמן קולג' בניורי. לינץ' החל לשחק במחזות בשפה האירית כשהיה בבית הספר בשנים הראשונות של הסכסוך בצפון אילנד. הוא הבכור למשפחה בת חמישה ילדים. אביו הוא אירי, ואמו איטלקייה מטריבנטו (קמפובאסו). אחותו הצעירה סוזן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
לינץ' הופיע במספר רב של סרטי קולנוע שעוסקים ב"צרות" של צפון אירלנד כגון "קאל" (1984) יחד עם הלן מירן, "בשם האב" (1993) עם דניאל דיי-לואיס, "איש תחנת הרכבת" (1992) לצדם של ג'ולי כריסטי ודונלד סאת'רלנד, "Nothing Personal" ו"בזכות האם" (1996). עוד עם מירן שיחק ב-2002 בסרט "אוולין".
ב-1991 כיכב לינץ' בתפקיד משנה בסרט "אדוארד השני" של דרק ג'רמן. ב-1993 שיחק בתפקיד לורד קרייבן בסרטה של אגניישקה הולנד "סוד הגן הנעלם". ב-1994 הופיע בסרט "סוד האי הנעזב", וב-1998 גילם את ג'רי בסרט "דלתות מסתובבות".
לינץ' גילם את דמות של הכדורגלן ג'ורג' בסט בסרט "בסט" משנת 2000, לו כתב את התסריט יחד עם אשתו, מרי מקגוויקן, שגם ביימה את הסרט. בהופעתו בסרט האוסטרלי "אנג'ל בייבי" זכה לינץ' בפרס השחקן הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי, ובפרס מבקרי הקולנוע האוסטרלי. ב-1996 היה מועמד לפרס סטלייט על תפקידו בסרט "מול פלנדרס". ב-1998 עבד עם הבמאית הבלגית מריון הנסל בעיבוד שלה לרומן "The Quarry" (הידוע גם בשם "La Faille"), שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של מונטריאול.
הוא היה מועמד לפרס באפט"א על הופעתו בסרט "קאל", כמו גם לפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי (IFTA) על תפקידו בסרט "The Baby War". לינץ' כיכב בתפקיד סטיבן בסרט "Five Day Shelter" שזכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, והתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים של רומא. ב-211 שיחק לינץ' בתפקיד הראשי בסרט "Ghosted". ב-2012 הופיע בעיבוד הקולנועי לספר "Private Peaceful" מאת מייקל מורפורגו.
לינץ' כתב ופרסם שני ספרים. הרומן הראשון שלו "Torn Water" יצא לאור בנובמבר 2005 בהוצאת HarperCollins. ספרו השני "Falling Out of Heaven" יצא לאור ב-13 במאי 2010 באותה הוצאה.
ג'ון לינץ'
הקרב על כרתים
הקרב על כרתים (בגרמנית: Luftlandeschlacht um Kreta; ביוונית: Μάχη της Κρήτης) הוא קרב שהתקיים במסגרת מלחמת העולם השנייה על האי היווני כרתים. קרב זה היה חלק מהמערכה על יוון שהחלה עם פלישת הצבא הגרמני ליוון ויוגוסלביה ב־6 באפריל 1941, מבצע מריטה. הקרב התחיל בבוקרו של ה־20 במאי 1941 עם פלישה מוצנחת של גרמניה הנאצית לכרתים תחת שם הקוד מבצע מרקורי (בגרמנית: Unternehmen Merkur). על האי היו כוחות מבריטניה, יוון, אוסטרליה וניו זילנד אשר הגנו על האי.
לאחר יום קרבות, אף יעד של הגרמנים לא הושג והגרמנים ספגו אבדות כבדות. במהלך היום שלמחרת, בעקבות טעות טקטית של הכוח המגן ובשל הבנה שגויה של המצב על ידי מפקדי בעלות הברית, נפל שדה התעופה מאלמה שבמערב כרתים לידי הגרמנים. אובדן מאלמה איפשר לגרמנים להטיס תגבורת כבדה ולהכריע את כוחות בעלות הברית.
הקרב על כרתים היה ייחודי ממספר היבטים: היה זה הקרב הראשון בהיסטוריה שבו בוצעה פלישה גדולה המבוססת בעיקרה על כוח מוצנח; הייתה זו הפעם הראשונה שבה עשו בעלות הברית שימוש משמעותי בפענוח של קוד האניגמה הגרמני; בקרב זה נתקלו הגרמנים הפולשים לראשונה בהתנגדות המונית מצד האוכלוסייה האזרחית. הקרב הכניס לראשונה צורת לחימה מהפכנית, בכך הייתה לו השפעה משמעותית על מהלך המאורעות של מלחמת העולם השנייה. לאור האבדות הכבדות של צנחנים שלל אדולף היטלר מבצעים מוטסים נוספים. בעקבות הקרב כונתה כרתים "בית הקברות של הצנחנים הגרמנים". מאידך, בעלות הברית התרשמו מהפוטנציאל של הצנחנים והחלו בבניית דיוויזיות צנחנים מוטסות משלהן.
רקע וכוחות.
עם פלישת האיטלקים ליוון ב-28 באוקטובר 1940 נשלחו כוחות בריטים לאי, כחלק מעמידתה של בריטניה לצד יוון. על אף שבמהלך חצי השנה הראשונה למלחמת איטליה–יוון הצליחו היוונים להדוף את האיטלקים אל שטחה של אלבניה שנכבשה בידי האיטלקים עוד בשנת 1939, התערבות גרמנית שבאה באפריל 1941 גרמה להתמוטטות הצבא היווני, לכיבוש יוון על ידי מדינות הציר ולפינויים של 57,000 חיילי בעלות הברית מהיבשת. רבים מהם פונו על ידי הצי המלכותי, וחלקם הועברו לכרתים לחיזוק חיל המצב בה שמנה כ-14,000 איש.
בתחילת הקרב החזיקו בעלות הברית ביתרון מספרי ובעליונות ימית. מנגד הייתה לגרמנים עליונות אווירית מכרעת.
כוחות בעלות הברית.
ב-30 באפריל 1941 מונה הגנרל הניו זילנדי ברנרד פרייברג למפקד כוחות בעלות הברית בכרתים.
במאי כללה ההגנה על כרתים כ-9,000 יוונים. לרשות בעלות הברית עמדו גם צוערים מאקדמיית הז'נדרמריה ומגויסים מהמרכזים לאימון טירונים בפלופונסוס, שהועברו לכרתים כדי להחליף את החיילים המאומנים שנשלחו להילחם ביבשת. כוחות אלו היו כבר מאורגנים במספר רגימנטים. הוחלט להשתמש בחלוקה הקיימת לארגון החיילים היוונים, יחד עם הוספת חיילים מנוסים אליהם שהגיעו מהיבשת.
התגבורת מחבר העמים הבריטי הורכבה מחיל המשמר הבריטי המקורי בצירוף 25,000 חיילים ממדינות חבר העמים הבריטי שפונו מהיבשת. המפונים כללו יחידות שלמות תחת פיקוד עצמאי, יחידות מורכבות שהובאו על ידי מנהיגים במקום, יחידות ללא מפקדים מכל הסוגים שהונהגו על ידי הצבא ועריקים. רוב אנשים אלו חסרו ציוד כבד. בסך הכול היו כחמישה עשר אלף כוחות חי"ר של חבר העמים הבריטי שהיו ערוכים ללחימה, מתוגברים ב-5,000 חיילים שלא מחיל הרגלים שצוידו כחי"ר וסוללת ארטילריה (אוסטרלית).
בין הכוחות הללו היו גם חיילים ארצישראליים, מתנדבי היישוב לצבא הבריטי, ממגוון חילות כמו החפרים (פלוגות 603, 606, 602, 601, 604 ו - 608), חיל הקשר, חיל האוויר המלכותי ועוד, שרובם הגיעו לכרתים ב - 1 במאי 1941. סה"כ חיילים ארצישראליים 495 . אלו, לאחר התארגנות קצרה, החלו בעבודה על רציפי הנמל במפרץ סודה, תחת הפצצות קשות של הלופטוואפה
ב-4 במאי שלח פרייברג הודעה למפקד הבריטי העליון במזרח התיכון גנרל ארצ'יבלד וייוול שבה ביקש פינויים של כ-10,000 איש שהיו ללא נשק. עם זאת רק מעטים מהם עזבו את כרתים לפני פרוץ הקרב.
כרתים הייתה חשובה לבריטים מכמה סיבות: ראשית, נמלים מצוינים סיפקו מקום עגינה נוח לצי המלכותי במזרח הים התיכון. שנית, שדות הנפט בפלוישט שברומניה היו בטווח הפצצה אווירית מכרתים. הגרמנים החלו בפשיטות הפצצה תכופות נגד האי. אלו, יחד עם דרישה למטוסים בחזית בצפון אפריקה כמו גם ההכרה של הבריטים בנחיתותם האווירית, הביאו בסופו של דבר את חיל האוויר המלכותי להעתיק את מטוסיו לאלכסנדריה ובכך להעניק ללופטוואפה עליונות אווירית (עם זאת במהלך הקרב הייתה הפעלה מוגבלת של מטוסים בריטיים ממצרים ומצפון אפריקה).
כוחות הציר.
ב-25 באפריל חתם היטלר על הנחיה מספר 28, שהורתה על פלישה לכרתים. כוחות הצי המלכותי שבסיסם באלכסנדריה שלטו על המים סביב כרתים, כך שכל מתקפה אמפיבית לא באה בחשבון. בשל העליונות האווירית הגרמנית הוחלט על פלישה מהאוויר.