גם כיום נהוג בבריטניה, ב-5 בנובמבר, להדליק מדורות, לשרוף בהם בובה המייצגת את פוקס, ולחגוג באמצעות זיקוקים.
המילה "בחור" באנגלית - "guy"="גאי" - מקורה בנוהג זה שכן נהגו לקרוא לדמות ששורפים בשם "גאי", שבשפת הדיבור שינתה את משמעותה משם פרטי לכינוי כללי לאדם.
כמו כן, מדי שנה, לפני טקס פתיחת הפרלמנט, נוהגים אנשי משמר הפרלמנט לבצע בכל חדרי בניין הפרלמנט חיפוש טקסי אחר מטעני חבלה.
המרתף שבו הוסתרו החביות נהרס בשריפה של 1834. העששית שנשא פוקס בידו מוצגת במוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
תאוריות מודרניות.
היסטוריונים רבים סבורים כי אנשיו של ססיל גילו את המזימה בשלב מוקדם והרשו לה להמשיך ולהתנהל תחת מעקב על מנת לנצל את המזימה לצורכי דעת קהל אנטי-קתולית - כפי שאכן שימשה במהלך השנים.
היסטוריונים אחרים סבורים שמדובר בניסיון של ג'יימס הראשון, שידע על המזימה, לבחון את נאמנות אנשי הכנסייה הקתולית. האב הישועי הנרי גארנט יידע בעבר את המלך על ניסיונות קשר, אולם הפעם לא עשה כן - והסתפק בידוע האפיפיור, שלא עשה דבר.
תאוריות קשר מציעות שססיל ארגן את המזימה בעצמו, כדי להרחיק את תומכי המלך הקתולים ממוקדי השליטה, ולחזק את מעמדו.
שחזור המזימה.
תוכנית הטלוויזיה ITV החליטה לשחזר את המזימה בנובמבר 2005, במטרה לענות על מספר שאלות שהחוקרים לא הצליחו להכריע בהם - ובעיקר האם הייתה המזימה מצליחה, בהתחשב באיכות הנמוכה של אבק השריפה, והאם המלך היה נהרג. לצורך השחזור הוקם דגם מדויק של בית הלורדים כפי שהיה במאה ה-17. קירות הבניין היו עשויים בטון ולא אבן, אולם נבנו באופן שיחקה במדויק את חוזק קירות המבנה המקוריים. בתוך מבנה השחזור הונחו בובות ניסוי, במטרה לבחון את הפגיעות בבובות ולבדוק אם השוהים בבניין היו נהרגים מהפציעה.
הניסוי נערך באתר הניסויים ספדידם (Spadeadam test site) של חיל האוויר המלכותי.
עוצמת הפיצוץ הייתה כזו שמבנה הבטון (שעובי קירותיו היה כ-2 מטרים) נהרס עד אבק. מכשירים שהונחו בתוך המבנה על מנת למדוד את עוצמת הפיצוץ נהרסו כליל, וראשה של בובת המלך שהונחה על כיסא המלכות הועף למרחק של כמה עשרות מטרים מהמבנה.
לאור תוצאות הניסוי עולה כי לו הייתה המזימה מצליחה, היה הבניין נהרס כליל, כל האנשים במרחק 100 מטרים מהפיצוץ (לרבות כל הנוכחים בבית הלורדים) היו נהרגים, חלונות מנזר וסטמינסטר היו מתנפצים, וכן שאר החלונות באזור וסטמינסטר.
הניסוי הפריך את התאוריה כי איכות אבק השריפה הנמוכה הייתה מונעת את הפיצוץ. לצורך הפיצוץ השתמשו באבק שרפה באיכות נמוכה (כה נמוכה שלא ניתן היה להשתמש בו לצורך ירי מרובה באותה תקופה), והתברר כי בשל דחיסתו לחביות נוצר "אפקט תותח" - ציפוף אבק השריפה הפך אותו יעיל ביותר.
בשל תוצאות הניסוי נזנחה הכוונה לבדוק את מידת הפגיעה בבובות. הנזק לבובות היה כה רב, עד כי ברור היה שכל הנוכחים היו מתים מיד.
המזימה בספרות.
המזימה הונצחה בשיר הילדים הידוע:
המשך השיר אינו מושר בימינו בשל היותו בלתי תקין פוליטית:
האירוע מוזכר גם בשירו של ג'ון לנון "Remember", שבו נזכר "החמישה בנובמבר".
המזימה מוזכרת באריכות ברומן של קן פולט עמוד האש
אזכורים טלוויזיוניים.
יום גאי פוקס מוזכר בסדרה "הנוקמים", שבה ניסו טרוריסטים לגנוב ראש נפץ גרעיני על מנת לפוצץ את בניין הפרלמנט ביום זה.
יום גאי פוקס מוזכר גם בסדרה שרלוק, שבה ניסו טרוריסטים לפוצץ מטען חבלה מתחת לבניין הפרלמנט במטרה לפוצצו.
המזימה מתוארת במיני סדרה בת שלושה פרקים, "אבק שרפה" שיצאה בשנת 2017.
אזכורים בקולנוע.
יום גאי פוקס משמש כבסיס רעיוני לעלילת הסרט "ונדטה" (V for Vendetta) שיצא לאקרנים בשנת 2006.
הצ'יזבטרון
הצ'יזבטרון (הלחם בסיסים של צ'יזבט ותיאטרון) הייתה להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח ושל צה"ל בראשית הקמתו, והתקיימה מינואר 1948 ועד שנת 1950. היא נחשבת כלהקה הצבאית הראשונה שהוקמה בישראל (קדמה לה להקת הבריגדה, אך זו הופיעה בפני החיילים העבריים בנכר).
הלהקה הייתה מורכבת מחבורה של שחקנים וזמרים צעירים בליווי אקורדיוניסט. היא כללה בין היתר את שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין), נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר שביט, יואל זילברג, רבקה מדניק (קרמר), אהלה הלוי, מרגלית בנאי, זהרירה חריפאי, אליקום שפירא ושמואל רוזן. מפקד הלהקה וכותב רוב שיריה היה חיים חפר, ובמאי הלהקה ברוב שנות פעילותה היה שמואל בונים.
היסטוריה.
הקמה.
הלהקה הוקמה בעת מלחמת השחרור ביוזמת איש הפלמ"ח, הפזמונאי חיים חפר (אז חיים פיינר). חפר הקימהּ בהשראת ספר שקרא בשם "כוכב אדום בשמי סין", אשר מספר על להקה צבאית בסין שליוותה את מסע צבאו של מאו דזה-דונג בסין בשנות ה-30, ועל תרומתה למורל החיילים וחיבורם לאידאולוגיה הקומוניסטית. חפר הושפע מהספר וגמר בדעתו ליישם את הרעיון בפלמ"ח. חפר פנה אל מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שאישר את הקמת הלהקה, תוך הכרה בחשיבותו של גוף אמנותי לבידור החיילים. חפר שימש כמפקד הלהקה, וחיבר את מרבית פזמוניה. שם הלהקה נוצר כהלחם של המילים "צ'יזבט" ו"תיאטרון", עדות לרוח הלהקה ותכניה.
בהמלצתו של דן בן אמוץ, צירף חפר ללהקה את איש הפלי"ם שייקה אופיר (אז ישעיהו גולדשטיין). בהמלצתו של אופיר צורפה נעמי פולני, שהכיר באולפן של תיאטרון האהל. למשבצת המלווה המוזיקלי שובץ יואל זילברג, בהמלצתה של פולני.
בהרכב זה, שכלל את אופיר, פולני וזילברג, החלה הלהקה בחזרות בינואר 1948. במהלך אותו חודש צורפה ללהקה שחקנית נוספת, כרמית קליין (מירון), ועמה העלתה הלהקה את תוכניתה הראשונה.
התוכנית הראשונה.
התוכנית הראשונה כללה מערכונים של אופיר ופולני שהציגו השניים בעבר, וכן ארבעה שירים שכתב חפר על פי לחנים קיימים: "שיר הצ'יזבטרון", שהלחין שמואל פרשקו תחילה עבור שיר בשם "תקליטים" מהתוכנית "ארצנו הקטנטונת" של תיאטרון "לי-לה-לו"; "דחילק מוטקה", שכתב על פי לחנם של אלן רוברטס ודוריס פישר לשיר "Put the Blame on Mame" מתוך הסרט "גילדה" משנת 1946; "יש לאח שלי שפם", שהלחין פרנק פלג עבור ההצגה "הספר מסביליה"; ו"היה היה פלמ"חניק", בלחן עממי צרפתי.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב־2 בפברואר 1948 בג'וערה, בפני בוגרי קורס מ"כים. בשלושת החודשים הבאים הופיעה הלהקה למעלה מ־20 פעמים ברחבי ישראל, בעיקר בפני חיילים ביישובים ובחזיתות השונות.
בסוף אפריל 1948 החליטו במחת"ר (מחלקת התרבות של הצבא) לאחד את רוב גופי הבידור הצבאיים. הגוף החדש נקרא "הלהקה הצבאית המרכזית", והוא הורכב בעיקר מאמנים צעירים. לאחר ששייקה אופיר עזב את הלהקה על מנת לגלם תפקיד ראשי במחזה "הוא הלך בשדות", הוחלט כי הלהקה אינה יכולה להמשיך בלעדיו, והיא צורפה לגוף המרכזי. הניסיון לאחד את הצ'יזבטרון בלהקה צבאית מרכזית נכשל בסופו של דבר, וחפר החליט להשיב לצ'יזבטרון את עצמאותה. לימים הוא סיפר על כך:
התוכנית השנייה.
לאחר שהצ'יזבטרון חזר לפעול תחת פיקוד הפלמ"ח, עבר הרכב הלהקה שינויים. שמואל בונים מונה כבמאי הלהקה, והצטרפו אליה חברים חדשים, ובהם האקורדיוניסט אליקום שפירא במקומו של זילברג (שהמשיך לפעול בלהקה אך לא לנגן באקורדיון), השחקן שלמה בר-שביט ואוהלה הלוי. ב־20 ביולי 1948, לאחר ההפוגה הראשונה, עלתה תוכניתה השנייה של הלהקה. הלהקה הופיעה עשרות פעמים ברחבי ישראל, ועל שיריה בתוכנית זו נמנו להיטים רבים שכתב חפר: "בת שבע" (לחן: משה וילנסקי), "הפרוטה והירח" (על פי השיר "" של הארי וורן), "מוטי" (שמואל פרשקו), "היו זמנים" (וילנסקי), "עקיבא" (דקלום של שייקה אופיר) ו"שיר מלווה אמריקאי". באוגוסט של אותה שנה, בעת נסיעה בדרום הארץ במכונית משוריינת, עלו חברי הלהקה על מוקש, ואוהלה הלוי נפצעה קשה ברגלה. בכך תמה פעילותה בלהקה. בונים מצא את רבקה מדניק וביקשה שתחליף את הלוי כסולנית.
התוכנית השלישית - "הפלמ"חניק מחפש את המחר".
ב־25 באוקטובר, במהלך פירוקו של הפלמ"ח, עלתה תוכניתה השלישית של הלהקה: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", בעקבות השיר באותו השם שהיה השיר הראשון שהלחין חתן פרס ישראל סשה ארגוב ללהקה בפרט והשיר הראשון מבין עשרות רבות שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי של צמד היוצרים
חתני פרס ישראל חיים חפר וסשה ארגוב בכלל.
גם עם תוכנית זו הרבו חברי הלהקה להופיע ברחבי המדינה. לתוכנית הזאת הצטרף גם החידונאי לעתיד שמואל רוזן.
חפר כתב עבור התוכנית שירים חדשים, שזכו לפרסום רב: "הפלמ"חניק מחפש את המחר", "החופש תם", "למדבר", ו"השחרור" (כולם בלחניו של סשה ארגוב), "הן אפשר" (בלחנו של דוד זהבי) ו"היי הג'יפ" (בלחנו של שמואל פרשקו).
בתוכנית זו שרה הלהקה בהופעת בכורה עולמית את השיר שיהפוך לאחד מנכסי צאן הברזל הגדולים ביותר בתולדות הזמר העברי : "הרעות", שכתב המשורר חיים גורי והלחין סשה ארגוב ובביצוע הלהקה עם הסולן גדעון זינגר.
בפברואר 1949 נשלחו חברי הלהקה למחנות המעצר בקפריסין, כדי ללוות את אחרוני העצורים בדרכם לישראל. בקפריסין פגשו במוזיקאי מאיר נוי, שהצטרף ללהקה כאקורדיוניסט במקומו של שפירא, שהיה בתהליכי עזיבת הלהקה באותה עת, על מנת ללמוד ניצוח בארצות הברית.
במבצע עובדה לכיבוש אילת הצטרפו חברי הלהקה ללוחמי חטיבת גולני. ללהקה היה שיר מוכן שכתב חפר בשם "היי דרומה לאילת", על פי לחן רוסי. נוי טען כי יש להתאים לשיר לחן מקורי, ובמהלך הנסיעה לאילת הלחין לחן משלו לשיר. השיר בוצע בפני הלוחמים מיד עם ההגעה לאום רשרש ונכלל בתוכנית.
התוכנית הרביעית - "הטרמפ".