ב-9 במרץ 2005, הודיעה הפרקליטות הצבאית על סגירת תיק מילר, והכריזה כי הקצין שנחשב לאחראי לירי לא יועמד לדין. דובר צה"ל הודיע שנערכה חקירת מצ"ח על האירוע אך מצ"ח לא הצליחה לבסס תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד הקצין. בהודעה שיצאה לתקשורת הבריטית מטעם דובר צה"ל נמסר: "ממצאי המשטרה הצבאית מראים שסגן בצה"ל, הקצין המפקד על הכח הצבאי במקום האירוע, ירה לכאורה בכלי נשק ותוך הפרת הוראות הפתיחה באש של צבא ההגנה לישראל," נכתב בהודעה. "ברם, אין זה אפשרי מן הבחינה המשפטית לקשר ירי זה לירייה שפגעה במר מילר." דובר צה"ל הודיע שהקצין יישפט בדין משמעתי בגין שימושו החורג בכלי נשקו,
לטענת ישראל, בעת שכוחות צה"ל חשפו מנהרה להעברת אמצעי-לחימה במבנה, נורה לעברם טיל נגד טנקים בעת שהשיבו אש לעבר מקורות שירו עליהם. ג'יימס מילר נפגע ככל הנראה בזמן חילופים אלה. אז הוא נהרג בעת שחולץ על ידי החיילים לצורכי טיפול. ישראל טענה שצלם אזרחי שנכנס ביודעין לשטח לחימה, במיוחד בלילה, מסכן את עצמו.
משפחתו של מילר הביעה אכזבה מהדברים. כך אלמנתו של מילר, סופי, אמרה לתקשורת הבריטית: "דבר אינו יכול לבטא את זעמנו על כך שהמתנו שנתיים ימים ושמנו מבטחנו במערכת שכעת כשלה במשימתה, יש לנו עדיין תובעים החושדים ומוסיפים לחשוד בקצין, המפקד, אך יסתפקו בהליכים משמעתיים בשל חקירה ראשונית פגומה. האמת תצא לאור ואנו מקווים שמערכת הצדק הישראלית תעשה צדק. חקירה זו אינה משרתת את הצבא הישראלי, האזרחים הישראלים ההגונים, אותנו, משפחתו, ומעל הכל, את ג'יימס".
ב-2 במאי 2005, הגישה משפחתו של מילר תביעת נזיקין נגד ממשלת ישראל. המשפחה גרסה כי צה"ל לא נהג בזהירות המתחייבת בעת שהכוחות שנמנו על גדוד הסיור המדברי - פתחו בירי על מילר, שהניף דגל לבן. אלמנתו של מילר, סופי, סיפרה לתקשורת כי המשפחה נחושה לעשות צדק ולשים קץ ל"תרבות הפטור מעונש" בתוככי הצבא הישראלי: "אנו תקווה כי בד בבד עם ענישת האחראי למות ג'יימס תביא תביעה אזרחית מוצלחת לשינוי ובתוך כך עשויה לגרום לחיילי הצבא הישראלי לחשוב פעמיים בטרם ירו באזרחים חפים מפשע," אמרה לגרדיאן.
הפצ"ר המליץ כי ישפט בדין משמעתי אך מפקדו הצבאי, תת-אלוף גיא צור, דחה את ההמלצה. החקירות העלו כי הירי היה מדויק, כזה של צלף. החוקר העצמאי ובודק אמצעי הלחימה בדימוס כריס קוב-סמית' טען כי לא ניתן להעלות שום אפשרות לפיה הקצין ירה כתוצאה מתאונה.
דניאל אדג', עמיתו של מילר, טען כי חיילי צה"ל הפעילו עליו לחץ לומר שהירייה הגיעה מפלסטינים. הוא סיפר לחוקרים: "הם ניסו לגרום לי באופן אישי לומר את המשפט "ג'יימס יכול היה להִיָּרוֹת על ידי פלסטיני", משפט שסרבתי לומר."
ב-6 באפריל 2006, חבר המושבעים בבית המשפט סיינט פנקראס קורונר בלונדון פסק כי מותו של מילר היה הרג בלתי-חוקי, וקבע כי מילר נרצח. משפחתו של מילר לחצה על ממשלת בריטניה להבטיח כי רוצחו יועמד לדין, בהאשימה את הרשויות הישראליות ב"כישלון מביש לשמור על הסטנדרטים היסודיים והחד-משמעיים של המשפט ההומאניטארי הבינלאומי ומשפט זכויות האדם הבינלאומי."
בשנת 2009, לאחר דיונים משפטיים ממושכים, שילמה ישראל למשפחת ההרוג פיצויים בסך למעלה ממיליון ליש"ט. משרד המשפטים הבריטי התחייב שלא להגיש תביעות משפטיות נגד הקצין והחיילים המעורבים, או לבקש את הסגרתם .
רימון ה-Mk 2 (ידוע גם בשם Mk II) הוא רימון רסס שהיה בשימוש כוחות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובעימותים נוספים כולל מלחמת וייטנאם.
הרימון הוצא משימוש בהדרגתיות וחיילי הצי האמריקני היו המשתמשים האחרונים בו. הרימון הוחלף בהדרגה ברימונים M67 ו-M61.
תיאור.
הרימון היה ידוע כרימון ה"אננס" בשל החריצים שנעשו במעטה הברזל של הרימון כדי לסייע באחיזתו וגרמו לו להדמות לפרי האננס. אגדה פופולרית שהייתה שגורה בציבור היא שהחריצים נעשו על מנת ליצור יותר רסיסים בעת הפיצוץ.
תוססס
תוססס הוא מגזין שבועי לנוער אשר שודר בישראל בין השנים 1988–1994 בערוץ הראשון. התוכנית עסקה בנושאים המעסיקים בני־נוער, דוגמת אהבה, מוזיקה, קולנוע, ספורט ומחשבים. בנוסף, התוכנית כללה מערכונים וקטעים הומוריסטיים בין הפינות השונות.
התוכנית זכתה להצלחה גדולה יחסית בקרב הנוער הישראלי. מנחיה שעסקו בבעיות הנוער והגישו פינות על מוזיקה וסרטים זכו לפופולריות רבה בעידן הטרום אינטרנטי, טרום MTV וטרם הגעת הטלוויזיה הרב ערוצית לישראל, בו לערוץ הראשון היה המונופול על תוכני הטלוויזיה בישראל. חלק ממנחי התוכנית נחשבו לאלילי נוער בזמנו והצליחו למנף קריירות מצליחות בעקבות החשיפה בתוכנית.
ב-1991 זכתה התוכנית במקום השלישי בקטגוריית "תוכניות הילדים והנוער" בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור.
המנחים.
מנחי התוכנית מסוף 1988 ועד 1990:
מנחי התוכנית מסוף 1990 ועד 1994:
חמש חמש
חמש חמש הוא סרט מוזיקלי ישראלי על פי מחזה מאת אהרן מגד, שהוקרן לראשונה בשנת 1980. הסרט, בבימויו של שמואל אימברמן, צולם במושב נווה ירק וזכה להצלחה קופתית ברחבי הארץ. לפני כן, עובד הספר למחזמר בידי נעמי וגדעון שמר והועלה באמצע שנות ה-60 ב.
עלילת הסרט.
העלילה מתרחשת בתחילת שנות ה-70. בתחילת הסרט נראית פלוגת חיילים מסיימת מסע רגלי, ולאחר מכן מתכוננת לקראת חופשת "רגילה". לחברי "מחלקה 5" מוצעת האפשרות להעביר את החופשה במושב הסמוך לבסיס, והם שמחים מאוד על ההצעה ומקבלים אותה. כאשר החיילים מגיעים למושב, הם לא מבזבזים זמן, ומיד "מתחילים" עם בנות המושב. במקביל, הם מגלים כי אין בנים במושב וזאת מכיוון שיצאו להכשרה חקלאית. הנה, נדמה להם כי הם אכן הגיעו ל"גן עדן עלי אדמות", אך עד מהרה מתבדים החיילים מחלום החופשה, זאת כאשר חברי המושב המבוגרים "מנדבים" את החיילים לעבודה מפרכת במשק. החיילים, שמבינים כי הזמינו אותם לחופשה רק על מנת לתגבר את המשק, מחליטים ללמד את המושבניקים לקח. החיילים מבקשים מאחד מידידיהם להתחזות למפקד הבסיס, ואז הם מזמינים את המושבניקים לבסיסם הצבאי, ליום אימונים צבאי מפרך. בזמן שהמושבניקים "מטורטרים", החיילים חוגגים בריקודים עם בנות המושב, וכאשר האבות חוזרים למושב ומגלים זאת, הם זועמים, בעיקר על כך שלא טיפלו במשק ועוד באמצע "העונה החמה". החיילים ובנות המושב מחליטים לעשות מאמץ לילי ולטפל בכל הבעיות שנוצרו. כאשר קמים חברי המושב בבוקר, הם מגלים כי כל התקלות תוקנו, וכאות הוקרה לחיילים, נערכת מסיבה ובה כולם חוגגים ושמחים.
הפקה ופיתוח.
סיפור הסרט מבוסס על מחזה מאת אהרן מגד, שנכתב ב-1955 והוצג לראשונה כתוכנית של להקת פיקוד המרכז בשמו הראשון "פשיטה בכפר", בבימוי גדעון שמר. כעבור כשנה, בנובמבר 1956, לאחר עיבודו למחזמר, הועלתה ההצגה בתיאטרון "אֹהל" בשם "חמש חמש". את הלחנים חיבר יוחנן זראי ואת המלים לפזמונים נעמי שמר. על התנועה והכוריאוגרפיה: יעקב (יענקל'ה) קלוסקי. התפאורן היה יגאל תומרקין, ואת התפקיד הנשי הראשי מילאה ריקה זראי.
בסוף שנות ה-70 החליט הבמאי שמואל אימברמן ביחד עם סרטי רול להפיק גרסה קולנועית למחזמר. מכיוון שהיה צורך לעדכן את המחזמר לתקופה יותר מודרנית, הוחלט להזמין את היוצר אבי קורן על מנת שישכתב את המחזמר. קורן שמר על הסיפור המקורי אך העביר את הסיפור לתחילת שנות ה-70. הסיבה שלא העביר את הסיפור לסוף שנות ה-70 (התקופה בה צולם הסרט) הייתה העובדה שחיילים כבר לא הלכו לקיבוצים או מושבים בחופשתם ולכן, נמצאה התקופה הגבולית. הגרסה הקולנועית נערכה בהתאם לתקופה בה צולם הסרט מבחינת השפה המדוברת, והכנסה של סלנג כמו: "אכלנו אותה עד העצם", "איזה פסיכית" ועוד. בנוסף, הוחלט להחליף את כל פזמוני המחזמר המקוריים לפזמונים חדשים, למשימה זו נבחר המוזיקאי בני נגרי.
הפצה.
הסרט הוקרן בבכורה בקולנוע מוגרבי וזכה להצלחה קופתית אדירה ברחבי הארץ. מעל 320,000 אלף איש צפו בסרט בשנה לאחר שיצא לאקרנים. לאחר הורדתו מהאקרנים הסרט כמעט ונעלם מעיני הציבור בין השאר, מכיוון שלא הופץ כמעט בווידאו. בשנים האחרונות, הסרט זכה לעדנה מחודשת, לאחר שיצא בפורמט DVD, ושודר בערוצי הטלוויזיה.
פסקול.
כל שירי המחזמר הולחנו ועובדו על ידי המוזיקאי בני נגרי. את פזמוני הסרט כתב אבי קורן.
מבחינה מוזיקלית, זוהי הפקה ברמה גבוהה המשלבת תזמורת פילהרמונית לצד להקת קצב מודרנית (תופים, קלידים, גיטרה חשמלית וכו'). עיבודים מדויקים בשילוב הקולות ובנגינת התזמורת. רוב משתתפי הסרט היו זמרים (לירון נירגד, גדעון זינגר, רחל אטאס, אלי גורנשטיין וכו').
עם זאת, לא כל השחקנים שרו בקולם, דוגמה בולטת הם קטעי השירה של השחקן דליק ווליניץ שאת קולו בשירה דיבב למעשה הזמר יהודה תמיר. שיר בשם בין אלול לתשרי בביצוע מירי אלוני אשר היה אמור לפתוח את הסרט, אך הורד לבסוף בעריכה. שירי פסקול הסרט יצאו על גבי תקליט אך לא זכו להצלחה ברדיו. שיר מהפסקול שזכה לעדנה בשנים האחרונות הוא שיר הנושא חמש חמש.
רשימת השירים.
שמות השירים רשומים לפי סדר הופעתם בסרט.
בית אליעזר ותלמה ילין
בית אליעזר ותלמה ילין הוא המבנה הראשון שנבנה בשכונת רחביה בירושלים. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר ובנייתו הושלמה בשנת 1924. בבניין התגוררו אליעזר ותלמה ילין עד 1936, ובתקופה זו הוא היה מרכז תרבותי וחברתי בשכונת רחביה, ובירושלים כולה.
המבנה נמצא ברחוב רמב"ן מס' 14, בפינת רחוב אלחריזי, והוא האחרון מבין הבתים שהקר וילין תכננו ברחביה ששמר על צורתו המקורית.
המבנה.