לפני עבודתו באשקלון פעל סטייגר בחפירות בקרתגו בתוניסיה, באידליון שבקפריסין, בתל גזר ובתל חסי. סטייגר דבק בדרך כלל בתיארוך המסורתי של ממלכת ישראל המאוחדת של דוד ושלמה.
בשנת 2009, יצא ספר יובל לכבודו של סטייגר – "Exploring the Longue Durée: Essays in Honor of Lawrence E. Stager", בעריכת ג'יי דייוויד שלון, ובהוצאת Eisenbrauns.
ביולי 2016 הוענק לסטייגר פרס פרשיה שימל מטעם מוזיאון ישראל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא.
ב-2018 ראה אור ספר סטייגר – כרך ל"ג בסדרת "ארץ ישראל" בהוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בשיתוף המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לשנה הבאה בירושלים הבנויה
נגיסה אושימה
נגיסה אושימה (大島 渚 Ōshima Nagisa) היה במאי סרטים ותסריטאי יפני שחי בשנים 1932–2013. חלק מהסרטים עליו עבד הם אימפריית החושים, סרט ארוטי המתקיים בשנות ה-30 של יפן, וחג שמח, מיסטר לורנס, שמספר על מחנה שבויים יפני במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו.
אושימה למד היסטוריה פוליטית באוניברסיטת קיוטו. לאחר סיום הלימודים, החל לעבוד בחברת הסרטים שוצ'יקו, שם החל לביים סרטים משלו. סרטו הראשון, עיר של אהבה ותקווה, יצא בשנת 1959.
קריירה.
הקריירה של אושימה והשפעתו התפתחו במהירות. ב-1960 עבד על סרטים נוספים, סיפור אכזר של נעורים ולילה וערפל ביפן, שעסק ביאוש של אושימה מהשמאל הפוליטי והתסכול מהימין. שוצ'יקו הוציאו את הסרט מתפוצה לאחר שבוע, מכיוון שעבורם היה סיכון בהקרנת הסרט אחרי ההתנקשות בראש הסוציאליסטים, ינג'ירו אסאמונה. בעקבות כך, עזב אושימה את שוצ'יקו, והקים חברת הפקה עצמאית. למרות זמן ההקרנה הקצר של לילה וערפל ביפן, הסרט זכה לשבחים על ידי מבקרים יפנים ומחוץ ליפן.
ב-1961 ביים את "התפיסה", המבוסס על נובל מאת קנזאבורו אואה, סרט על מערכת היחסים בין כפר יפני בזמן מלחמה וחייל אפרו אמריקאי. בנוסף, החל עבודות עבור הטלוויזיה, בין היתר סרטים תיעודיים, וביניהם יומנו של יונבוגי, המבוסס על התבוננותו של אושמה על חייהם של ילדי רחוב בסאול בזמן שהותו בקוריאה.
אושימה ביים 3 סרטים נוספים ב-1968. הראשון, מוות בתליה, הציג סיפור על כישלון בהוצאה להורג של צעיר קוריאני שהואשם באונס ורצח, והיה בהשראת פשע והוצאה להורג אמיתיים שקרו ב-1958. הסרט התייחס לגזענות היפנית למיעוט הקוריאני שלה. "מוות בתליה" זכה במקום שלישי בקינמה ג'אמפו על ידי מקברים יפנים וזכה ליחס גם מחוץ ליפן, והחל שרשרת סרטים העוסקים בנושאים אותם אושימה הציג בסרטיו, המרכזי ביניהם הוא הצורך בפקפוק במוסכמות חברתיות. אחריו היה יומנו של גנב שינג'וקו, סרט שעוסק בחיבור בין רדיקליזם פוליטי ומיני, ונער (1969) שגם הוא מבוסס על מקרה אמיתי בו ילד זייף תאונה על מנת לקבל פיצויים מהנהגים.
ב-1976, עבר אושימה על אמפריית החושים, סרט על אובססיה מינית קטלנית ביפן של שנות ה-30. אושימה התעקש שהסרט יכיל סצנות סקס לא מצונזרות ולכן נאלץ לסיים את הסרט בצרפת. גרסה לא מצונצרת של הסרט עדיין לא זמינה ביפן.
במרבית שנות ה-80 וה-90 כיהן כנשיא גילדת הבמאים של יפן.
ב-1996 סבל אושימה לראשונה משבץ, אך למרות זאת הצליח לחזור ולסיים את סרטו האחרון גוהאטו ב-1999. לאחר מכן המשיך מצבו הרפואי של אושימה להידרדר עד שלבסוף נפטר ב-2013 מדלקת ריאות.
קואורדינטות טרילינאריות
הצגה לינארית
פונקציה לינארית
פונקציה לינארית למקוטעין
עוזי קרן (עין גב)
עוזי קרן (נולד ב-19 בפברואר 1940) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף. חבר קיבוץ עין גב, פיקד על אוגדה משוריינת, היה בין מובילי המאבק הציבורי למען הגולן, ושימש יועץ לראשי ממשלות בנושאי ההתיישבות.
ביוגרפיה.
קרן בנם של גבריאל ושושנה קרן (רוגוז'ינסקי) נולד בקיבוץ רמת השופט ועבר בשנת 1962 לגור בקיבוץ עין גב בעקבות נישואיו ליעל בת המקום.
שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון. לחם ופיקד במסגרת פעילויות, ממבצעים ומלחמות החל מסוף שנות ה-50 ועד לסוף שנות ה-80.
שימש בתפקידי ניהול רבים במסגרות שונות. פעל רבות למען מפעל ההתיישבות בישראל. במסגרת ליווי קיבוצים, מאבק לשמירה על ההתיישבות בגולן וכן כיועץ ראש הממשלה להתיישבות.
במשך כל השנים לקח חלק פעיל בתפקידי ניהול בקיבוץ עין גב ובעמק הירדן.
שירות צבאי.
שירת בחיל השריון (1958-1961), סיים בהצטיינות את קורס הקצינים. השתתף במלחמת ששת הימים בשרות מילואים בתפקיד מפקד מחלקת טנקים בגדוד 377 שלחם בקרבות ההבקעה בכיבוש רמת הגולן תחת פיקוד חטיבה 8, במסגרת הקרב על קלע וזעורה.
שימש כיועץ צבאי בתחום חיל השריון של צבא אתיופיה (1969–1970) ואוגנדה (1970–1971).
במלחמת יום הכיפורים חזר קרן חזר לשמש בתפקיד מפקד פלוגת טנקים בגדוד 377 של חטיבה 9 בקרבות הבלימה בגזרת דרום רמת הגולן. נפגע ביום השני למערכה, נפצע בשנית בקרבות חושנייה, חזר לפקד על פלוגתו בקרב ההבקעה ונפגע בשלישית בקרבות השריון בעומק המובלעת הסורית. לאחר ההחלמה חזר להשתתף במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. שימש כמפקד גדוד 53 בחטיבה 188 במשך חודש ובהמשך מונה למפקד גדוד 266 בחטיבה 179, גדוד טנקים שהוקם על ידו מחדש לאחר שספג אבדות קשות בפתיחת המלחמה.
קרן חזר לצבא שימש כמג"ד בגדוד 74 מחטיבה 188, והשתתף במבצע ליטני. הקים בשנת 1979 את חטיבה 847, חטיבת מילואים בפיקוד הצפון. ושימש בהמשך כמפקד החטיבה במלחמת לבנון הראשונה. החטיבה לחמה בציר החוף המערבי תחת פיקוד אוגדה 91. החטיבה השתתפה בכיתור העיר צור, ובמהלכה הניע המח"ט מהלך שהביא לכניעתם של המחבלים בעיר ללא קרב תוך ניהול משא ומתן בחסות הצלב האדום, ובסיומו הופסקה האש בדרום העיר. עד הערב נכבשה העיר צור כמעט ללא התנגדות. בהמשך המלחמה השתתפה החטיבה בכיבוש צידון ומחנה הפליטים עין אל-חילווה והשתלטה על מרחב צידון.
בשנת 1985 לאחר שסיים את לימודיו במכללה לביטחון לאומי הועלה קרן לדרגת תא"ל ושימש בתפקיד מפקד עוצבת להב (1986-1987) בפיקוד המרכז.
תפקידי ניהול.
קרן שימש בתפקידי ניהול שונים במקביל לשירות הצבאי במילואים, ובניהם מזכיר הקיבוץ, מנהל עסקי בקיבוצו ובקיבוצים אחרים, מנכ"ל הדקלאים (קואופרטיב שיווק תמרים) (1990-1995).
מאבק למען הגולן.
בתקופה בה החלו השיחות שדנו באפשרות של ויתור על הגולן (1991) הצטרף למטה המאבק של "הוועד למען הגולן", ונמנה עם ראשי המאבק של "העם עם הגולן" בהמשך גם שימש כמנכ"ל הראשון של "הדרך השלישית", תנועה ציבורית שהפכה למפלגה פוליטית על רקע ההתנגדות לנסיגה מהגולן. נבחר בה למקום הרביעי ברשימתה לבחירות לכנסת ה-14, בחירה שלא מומשה עקב ויתורו עליה.
בשנת 2000, במסגרת המאבק למען הגולן, יצר את פסל "הדייג" ובו דמותו של אסד (האב) יושב על מדרונות רמת הגולן ו"דג" את הכנרת. הפסל נמצא מול הכניסה לחוף גופרה שבדרום רמת הגולן.
יועץ רוה"מ להתיישבות.
החל ממאי 2001 שימש כיועצו האישי של ראש הממשלה אריאל שרון לנושאי ההתיישבות, והמשיך בתפקיד זה גם בממשלתו של אהוד אולמרט (2006-2009) במהלך תשע השנים הללו במשרד ראש הממשלה הוביל קרן תחום רחב של נושאים כמו הקמת יישובים חדשים, חוות יחידים, קרקעות, משבר הקיבוצים, עיר הבה"דים, העדיפות הלאומית, עמד בראש הוועדה לשנוי סווג הקיבוץ, עסק בהקמת יישובים למפוני גוש קטיף, בפיתוח הפריפריה, וניהל את שלוחת משרדי הממשלה בצפון בעת מלחמת לבנון השנייה. שימש איש הקשר של משרד ראש הממשלה עם "החטיבה להתיישבות" והוביל את תוכניות העבודה השנתיות של משרד רה"מ בתחום ההתיישבות.
פעילות בקיבוץ עין גב ובעמק הירדן.
בשנת 2010 חזר לקיבוצו עין גב. ניהל עד 2014 את מפעלי תיירות-עין גב. בשנת 2017 ניהל והפיק את חגיגות ה-80 לעין גב. משמש כנציג עין גב במועצה אזורית עמק הירדן וכחבר בוועד המנהל של מכללת כנרת. שימש בתפקיד ראש המועצה האזורית עמק הירדן (2016) בתקופת המעבר בה לא היה למועצה יו"ר.
השכלה.
קרן הוא בוגר המרכז ללימודי ניהול אוניברסיטת ת"א (1972), המכללה לביטחון לאומי (1985) והחוג לניהול פיננסי במדרשת רופין (1988).
חיים פרטיים.
נשוי ליעל, בת קיבוץ עין גב, ולהם נולדו 4 ילדים. שכל את בנו גיל שהיה בן 25 בתאונת דרכים בבוליביה (1992), וערך ספר לזכרו "עד פי התהום"
פאבלה יורישיץ' שטורם
פאבלה יורישיץ' שטורם (בסרבית: Павле Јуришић Штурм; 8 באוגוסט 1848 - 13 בפברואר 1922) היה גנרל סרבי ממוצא פרוסי. התבלט כמפקד הארמייה השלישית של צבא סרביה במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
שטורם נולד ב-8 באוגוסט 1848 בעיר גרליץ בפרובינציית שלזיה שבממלכת פרוסיה, בשם פאולוס שטורם (Paulus Sturm). משפחתו הייתה ממוצא סורבי. הוא ואחיו אויגן למדו באקדמיה הצבאית המלכותית בברסלאו ובשנת 1867 התגייסו לצבא פרוסיה ולחמו במלחמת צרפת–פרוסיה. ב-1875 הם עזבו את הצבא, ועברו לגור בנסיכות סרביה. האחים התאהבו בסרביה, ובהתאם לכך שינו את שמותם לשמות סרביים. פאולוס היה ל"פאבלה" ואויגן היה ל"יבגני". את שם משפחתם הם שינו ל"יורישיץ'" והשאירו את השם "שטורם" ככינוי. פאבלה אף נישא לאשה סרבית כדי לקבל אזרחות סרבית. שני האחים קיבלו משרה של מרצים באקדמיה הצבאית המלכותית בבלגרד. עם פרוץ המלחמה הסרבית-עות'מאנית (1876–1878) התגייסו שניהם לצבא סרביה כמתנדבים. פאבלה התקדם בצבא, ועם פרוץ מלחמת בולגריה-סרביה ב-1885 כבר היה מפקד רגימנט.