מיסיון נואסטרה סניורה דה לה פוריסימה קונספסיון דה אקוניה הוקם ב-1716 במזרח טקסס, על ידי נזירים פרנציסקנים, במטרה להמיר לנצרות את הילידים האינדיאנים ההסינאים באזור זה, דוברי שפת קאדו. המיסיון הועבר ב-1731 לסן אנטוניו, ופעל בקרב הילידים באזור זה, פחלאטים דוברי קואווילטיקנית. ב-1835, במהלך המהפכה הטקסנית, נכבש המיסיון על ידי צבא המורדים של טקסס מידי צבא מקסיקו, בקרב שנמשך רק 30 דקות. מיסיון זה הוא השמור ביותר מתוך כמה עשרות מיסיונים שהוקמו בטקסס. הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1970. פנים המיסיון שופץ ב-2010 לאחר קמפיין של הכומר רוטקובסקי שמונה לאחראי על המיסיון. המיסיון עדיין מקיים תפילות בימי ראשון.
מיסיון סן חוסה אי סן מיגל דה אגואיו הוקם ב-1720 על ידי האב פראן פלאן. הוא נקרא על שם המרקיז של סן מיגל דה אגואיו, חוסה דה אסלור, שהיה מושל טקסס וקואווילה בתקופה זו, ואישר את הקמתו. הוא הוקם במטרה לסייע בפעילות המיסיונרית בקרב אוכלוסיית הילידים, בעקבות הצפיפות הרבה שהורגשה במיסיון הסמוך, סן אנטוניו דה ולרו (לימים מיסיון אלאמו). הכנסייה שבמיסיון הוקמה ב-1768. הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1941. סמוך לאתר ממוקם מרכז המבקרים של הפארק הלאומי.
מיסיון סן חואן קפיסטרנו הוקם בשנת 1716 בשם "מיסיון סן חוסה דה לוס נאסוניס" במזרח טקסס על ידי פרנציסקנים. ב-1731 שמו שונה והוא עבר לסן אנטוניו. הוא נקרא על שם הקדוש הנוצרי והתאולוג חואן דה קפיסטרנו, בן המאה ה-15. לאורך עשרות שנותיו הראשונות נקלע המיסיון לקשיים כלכליים רבים, ונטישה של הילידים שאנשיו ניסו לנצר. הוא הפך למוסד חילוני ב-1794, ולאחר מכן הוזנח עד 1840, אז חודשה פעילותו הכנסייתית. האוכלוסייה בשכונה הסמוכה למיסיון, שחלקה צאצאי שוכני המיסיון בשנותיו הראשונו, גדלה בהדרגה בשל בניית תוואי רכבת סמוך ב-1855. במיסיון פעלו לאורך השנים מספר מסדרים נוצרים, עד שנת 1967, אז שבו הפרנציסקנים לפעול בו. המיסיון שופץ לאורך שנות ה-60, והוא הוכר כאתר לאומי ב-1972. ב-2012 שופץ שוב, וקירותיו כוסו בטיח לבן.
מיסיון סן פרנסיסקו דה לה אספדה היה המיסיון הראשון שהוקם בטקסס; הוקם ב-1690 בשם "סן פרנסיסקו דה לוס טחאס" באזור שמצוי כיום סמוך ליוסטון. בשנה שלאחר מכן פרצה באזור מגפה, שגרמה למותם של 3,300 איש בקרב הילידים; הילידים הניחו שהספרדים מהמיסיון הביאו את המגפה, ופיתחו עוינות כלפיהם. ב-1693 ברחו אנשי המיסיון מפני הילידים לכיוון מונקלובה שבאזור מקסיקו. ב-1713 הוקם המיסיון מחדש באותו מקום, אך הוא ננטש ב-1716 בעקבות קונפליקט בין ספרד לצרפת על תחומי ההשפעה של המדינות באזור זה. המיסיון הוקם שם בשלישית ב-1721, ולבסוף הוא הועבר ב-1731 לאזור סן אנטוניו, ושמו שונה לשם הנוכחי. במתחם זה הוקם גם מנזר ב-1745, והכנסייה במקום הושלמה ב-1756. המיסיון הוכר כאתר היסטורי ב-1972. מספר כנסיות מודרניות הושפעו בעיצובן מהעיצוב של מיסיון אספדה, בהן כנסיית סט. סטפן בווימברלי, טקסס.
הפארק כולל שלושה אתרים נוספים שהוכרו כאתרים היסטוריים:
מנחם שמואלי (חוקר)
מנחם שמואלי (1937–1982) היה התורם הראשון לביסוסה, פרסומה והפצתה של שיטת ההשקיה בטפטוף בחקלאות, בישראל ומחוצה לה.
קורות חיים.
מנחם שמואלי, בנם של זאב ופיגה שמול נולד באמסטרדם, הולנד. את ילדותו המוקדמת עבר עם משפחתו באמסטרדם. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסתר עם הוריו על ידי משפחה של כומר כפרי -
(Wilhelmus Johannes and Wilhelmina Aleida Plant (van Oeijen תוך סיכון חייהם. לאחרונה קיבלה נכדת הזוג את אות חסידי אומות העולם עבור הוריהם ז"ל.
לאחר המלחמה, בשנת 1949 עלתה המשפחה והתיישבה בתל אביב. מנחם סיים תיכון, היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא, ושירת בצבא בחטיבת גבעתי.
לאחר הצבא החל בלימודים אקדמיים בפקולטה לחקלאות, וביוני 1964 סיים את הסמכתו במדעי-החקלאות מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. לבקשתם של מורו, ד"ר דן גולדברג ויו"ר המועצה האזורית חבל אילות, אבינועם פינקלמן, ירד מנחם, עם אשתו ציפק'ה ובתו הבכורה נעה לאילת, לנהל את תחנת הניסיונות ביטבתה. במהלך השנים באילת, נולדו עוד שתי בנות – נעמה ועינת.
בנוסף לניסיונות שטח רבים אותם ערך כראשון בתחומו, כתב ופרסם מאמרים מדעיים חשובים. חלק מן המאמרים היו משותפים לו ולמורו, ד"ר גולדברג.
מנחם נחשב לתורם הראשון לביסוסה, פרסומה והפצתה של שיטת ההשקיה בטפטוף בחקלאות, בישראל ומחוצה לה. במסגרת מומחיותו, הוזמן לבקר ולייעץ במדינות שונות במזרח אסיה ובארצות הברית.
את תחנת הניסיונות ניהל עד 1971. לאחר מכן עברה המשפחה לרחובות ומנחם עבר לנהל את המחלקה לירקות, שבמסגרת שירות ההדרכה והמקצוע של משרד החקלאות, ובשנת 1975 התמנה לסמנכ"ל למינהל, של מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני.
במקביל פעל (במסגרת תה"ל) בייעוץ חקלאי להקמת פרויקטים חקלאים בארצות שונות – מצרים, איראן ותאילנד.
ב-1977 נכנס כשותף בחברת "חישתיל" והקים את משתלת החברה בימית. לאחר מספר שנים מוצלחות, הגיעה החלטת הממשלה על החזרת סיני למצרים. הימים טרם הפינוי היו ימים קשים וסוערים עבורו והיוו משבר ערכי עמוק וכואב.
מספר ימים לפני פינוי ימית ב-1982, לאחר פירוקה הפיזי של המשתלה, בחוזרו מפגישה מקצועית בה הוצע לו לנסוע ולהציג את "הישגי חקלאות ישראל", בפני בכירי משרד החקלאות במצרים, חש בלבו ובעלותו לביתו, התמוטט ומת, והוא בן 45.
הישגים בולטים.
המאמר החשוב ביותר שכתב, מופיע בספר Classic Papers in Horticultural Science, שפורסם ב 1989, ומציג עבודות מחקר מקוריות שהיוו פריצת דרך ב 3000 שנות חקלאות. המאמר האחרון (כרונולוגית) בספר הוא של גולדברג ושמואלי, ומציג את עקרונותיה של שיטת ההשקיה בטפטוף, לצד מאמר של מנדל - אבי הגנטיקה המודרנית.
סיפורה המופלא של שיטת ההשקיה בטפטוף, החל עם המצאת הטפטפת על ידי שמחה בלאס, והמשיך בעבודותיו של יהודה זוהר בטפטוף טמון.
אלו פתחו את הדלת לשיתוף פעולה מוצלח במיוחד עם מנחם, ולפרסום הראשון (1967) של דו"ח מדעי (בעברית) (אז המונח היה drop irrigation), ובו סיכום שלוש השנים הראשונות של ניסיונות הטפטוף בערבה.
פריצת הדרך של מנחם הייתה בפריסת הטפטוף על פני הקרקע, דבר שמנע סתימות בצנרת, וכן בפיתוח שיטות עבודה מדויקות.
מחלקת ניסיונות של דונמים ספורים ביטבתה במחצית השנייה של שנות ה-60, עשרים שנה מאוחר יותר כבר נפוץ הטפטוף בחמש יבשות ובעשרות מדינות בשטחי חקלאות שלמעלה  מ-4,000,000 דונם. עם תחילת המאה החדשה, טכנולוגיית ההשקיה בטפטוף שתחילתה הייתה ביטבתה כבר פרוסה  בשטחי חקלאות של עשרות מיליוני דונמים והשימוש בה ממשיך ומתרחב.
הספר Classic Papers in Horticultural Science.
בקיץ 1986, כ- 4 שנים לאחר פטירתו, הגיע לתחנת הניסיונות ביטבתה מכתב ע"ש מנחם שמואלי והועבר לאשתו ברחובות. הכותב הוא Jules Janick פרופ' להורטיקולטורה באוניברסיטה של אינדיאנה. באותה תקופה היה פרופ. Janick גם העורך של HortScience  וה- Proceedings of the American Society for Horticultural Science. במכתב מספר העורך שהנהלת החברה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה החליטה על הוצאת ספר שכותרתו Classic Papers in Horticultural Science ושיכלול את המאמרים המקוריים של נושאים שהיו בבחינת "פריצת דרך" מחקרית שתרמה לקידום מדעי ו/או ישומי בשטחי ההורטיקולטורה לדורותיהם. המערכת החליטה לכלול בספר את המאמר של דן גולדברג ומנחם שמואלי שפורסם ב 1970 בירחון המדעי Transactions of the American Society of Agricultural Engineering ונושאו “Drip Irrigation  - A method used under arid and desert conditions of high water and soil salinity " המפרט כיצד מחקר המלווה פיתוח הופך לטכנולוגיה ברת יישום. הספר פורסם בשנת 1989 וכולל 31 מאמרים מדעיים.
כריס מירס
כריסטופר ג'יימס מירס (באנגלית: Christopher James Mears; נולד ב-7 בפברואר 1993) הוא קופץ למים בריטי, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה (לונדון 2016) בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם שותפו בקפיצה למים ג'ק לו.
ביוגרפיה.
מירס נולד ברדינג, והיה הילד השני במשפחה בת שלושה ילדים. אמו נפטרה מסרטן השד בילדותו, ואביו נישא מחדש. הוא החל להתאמן בקפיצה למים בעיר הולדתו, וזכה להצלחה בתחרויות נוער בבריטניה. בשנת 2008 השתתף באליפות אירופה לנוער, וזכה במדליות כסף בקפיצות ממטר אחד ומ-3 מטרים, ובמדליית ארד בקפיצות מ-10 מטרים. באליפות העולם לנוער שנערכה באותה שנה סיים במקום השביעי בקפיצה מ-3 מטרים.
בראשית 2009 לקה מירס במונונוקלאוזיס זיהומי. מחלתו לא אופיינה בתסמינים הרגילים, ולכן לא אובחן. השילוב בין הנפיחות באיבריו הפנימיים כתוצאה מהמחלה לבין המאמץ הגופני הכרוך בפעילותו הספורטיבית גרם לכך שבמהלך אימון בסידני נקרע לו הטחול. בעקבות הפציעה איבד כ-2.5 ליטרים של דם, במשך מספר ימים היה מחובר למכונת הנשמה, והרופאים העריכו את סיכוייו לשרוד ב-5%. בסופו של דבר הצליח להחלים, ונשאר באוסטרליה עד שיהיה כשיר לטוס חזרה לביתו. במהלך תקופת ההחלמה לקה בהתקף שבעקבותיו נשאר בתרדמת למשך שלושה ימים.
על אף אזהרות הרופאים, שב מירס להתאמן בקפיצה למים. בשנת 2010 זכה להישגים נאים יחד עם בן זוגו לקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטר, ניקולס רובינסון-בייקר. השניים זכו באליפות בריטני, סיימו במקום הרביעי במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בדלהי וסיימו במקום החמישי באליפות אירופה שנערכה בבודפשט. באליפות העולם שנערכה ב-2011 בשאנגחאי סיימו בשניים במקום השביעי.