המחילה מתחילה בחפירה אופקית, ולאחר מכן יורדת בזווית חדה מטה. בדרך כלל, אם המחילה נחפרה תחת אבן והעקרב נמצא מתחתיה מספיקה תזוזה קלה שבקלות והעקרב יצלול באותו הרגע לתחתית מחילתו. בגבור עליו הרעב, הוא ממתין בפתח מחילתו לחרק תועה. הוא נחשב לעקרב עצלן שכמעט ואינו יוצא מפתח מחילתו, למעט בלילה. אם כי פרטים משוטטים נצפים מפעם לפעם. אם החרק עבר רחוק מכדי הושטת צבת, בדרך כלל העקרב לא ירדוף אחריו גם אם הדבר יעלה בעוד יום או יומיים של צפייה. תת-מין נוסף, עביד צהוב נפוץ בדרום הארץ ובאזוריה המדבריים.
חנק משריץ
חַנָּק משריץ (שם מדעי: "Eryx jaculus") הוא מין נחש ממשפחת החנקיים והנציג היחיד בארץ ישראל ממשפחה זו. שמו נובע מכך שהוא משריץ בין 3–15 ולדות בכל השרצה.
מראה.
חנק משריץ עשוי להגיע לאורך של כ-80 ס"מ. צבעו עשוי להיות אפרפר, שזוף, חום, או אדמדם, עם כתמים או פסים כהים שנמצאים בצורה לא מסודרת על גבו. בדרך כלל יש פס כהה מן העין לפינת הפה. הוא בעל גוף כבד ויש לו זנב קהה קצר.
תפוצה.
החנק המשריץ נמצא במזרח אירופה, בקווקז, במזרח התיכון ובאפריקה. בספטמבר 2014 התגלה מחדש הנחש ברומניה לאחר 77 שנים שבהם הוא הוכרז כמין שנכחד מרומניה. ובסוף 2015 התגלה מחדש ליד ליקאטה בחוף הדרומי של סיציליה לאחר שלא נרשמה תצפית רשמית שלו באיטליה במשך שמונים שנה.
תזונה.
הוא ניזון ממכרסמים קטנים ולטאות להם הוא אורב מתחת לחול.
יצחק יצחק
יצחק יצחק הוא שם העט של יצחק בן-ישראל (שפָּאק) (ב' באב תרס"ו, 24 ביולי 1906 – י' באייר תשל"ט, 7 במאי 1979) היה הומוריסטן, פזמונאי, משורר וסופר ילדים.
קורות חיים.
יצחק יצחק נולד בקיץ 1906 בברסלב, שאז הייתה שייכת לרוסיה (כיום שייכת לאוקראינה), בנם של חוה וישראל שפאק. למד לימוד מסורתי, ב"חדר מתוקן", המשיך לגימנסיה העירונית בברסלב, ובמקביל המשיך במחתרת בלימודי עברית ויהדות. לאחר מהפכת 1917 נאסרו לימודי העברית והיהדות בברסלב, ומי שהמשיך לעסוק בהם הסתכן. ואמנם הוא נעצר, אך שוחרר בשל גילו הצעיר.
שנתיים לאחר המעצר הראשון נעצר שוב, בגיל 18, בידי השלטונות הסובייטים, אך הפעם הוגלה למשך שנתיים לקירגיזיה. ובשנת 1925, לאחר נדודים ותלאות רבות עלה לארץ ישראל. בארץ הוא הצטרף לגרעין הכשרה של חלוצים צעירים שישב בגבעת-עדה, והיה בין מקימי "קבוצת השרון" שהתיישבה לימים ברמת דוד, בעמק יזרעאל.
התגייס לבריגדה היהודית, ובמסגרתה זכה להצלחות רבות ולפרסום ארצי. הוא היה בין מייסדי להקת הבידור הצבאית "מעין זה". בלהקה שרתו שחקנים וזמרים ידועים, מצמרת האמנים בארץ. הוא כתב בשביל הלהקה כמה מפזמוניה הידועים, ובהם הפזמון המפורסם "כל הדרכים הן מובילות לרומא", בביצועם של חנה מרון ויוסף ידין.
לאחר שהשתחרר מהבריגדה שב לקיבוצו, והיה מדריך של נוער עולה וחקלאי מסור. הוא הרבה באותן שנים להסתובב בארץ, וערך ערבי זמר בידור וקריאה. בשנת 1952 עבר, יחד עם יתר חברי קבוצת השרון, לקיבוץ יפעת וחי בו עד יומו האחרון.
יצחק יצחק החל בכתיבתו כבר בשנת 1934. שיריו המחורזים ופזמוניו העוקצניים והמשעשעים נדפסו בעיתונות מחנה העבודה בארץ, ובעיקר ביומון "דבר". לימים הפך לפיליטוניסט והומוריסטן מוכר, ודבריו נתפרסמו בבמות נוספות. בכתיבתו חברו עוקצנות והומור, שעשועי לשון מבריקים וביקורת רצינית סמויה ומוסווית. כתב גם סיפורים לילדים, ופרסם ב"דבר לילדים".
בן-ישראל היה בן-זוגה של אטקה לבית פרלמן עד פטירתה בראשית שנת 1971, ואב לשלושה: יואב, עפרה ונעם.
נפטר באביב 1979, בגיל 73, בקיבוצו, שם גם נקבר.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
הערות שוליים.
עכשובאים
עכשובאים (שם מדעי: Solifugae; בלטינית: שמש - sol, בורח fugae) היא סדרה של פרוקי-רגליים במחלקת העכבישנים. יש המכנים אותם בשם העממי "עַקְרָבּוּת". שגיאה זו נובעת ככל הנראה, משיבוש של המילה הערבית "עַנְכָּבּוּת" (), שפירושה "עכביש". קרוי גם "עכביש גמל". בישראל 54 מינים בחמש משפחות שונות.
העכשובאים מרתיעים בני אדם בעיקר בגלל גודלם, מהירותם, התנהגותם התזזיתית והעובדה שכאשר הם חשים מאוימים, הם זוקפים את פלג גופם הקדמי, מרימים את בחניניהם למעלה ומשמיעים קול חריקה באמצעות חיכוך לסתותיהם זו בזו. נשיכה מעכשוב עלולה לצבוט ובמידה והעכשוב גדול אף לנקב את העור אך אינה מסוגלת לגרום לנזק המצריך טיפול רפואי. הם אינם ארסיים ואינם נחשבים מסוכנים לבני אדם. העכשובאים הם טורפים ולסתותיהם (כליצרות) משוננות וחזקות. הם מועילים לאדם מכיוון שהם מחסלים מזיקים כגון עקרבים, עכברים וחרקים. הגדולים שבהם אף מסוגלים לטרוף זוחלים, ציפורים ומכרסמים קטנים.
העכשובאים הם יצורים שעירים המתאפיינים בצבע חום צהבהב ובחלק מהאזורים גם בצבע שחור, בטנם מוארכת ורגליהם האחוריות ארוכות משאר הרגליים. בישראל, הגדולים שבהם מגיעים לגודל של כ-7 ס"מ. זיהוי המשפחות מתבסס בעיקר על פיסת הרגל.
משפחות העכשובאים.
חמש המשפחות האחרונות מצויות בישראל:
העכשובאים נפוצים באזורים חמים וממוזגים על פני כדור הארץ, להוציא את אוסטרליה, אגן קונגו באפריקה ואגן האמזונאס באמריקה. לסדרה זו כמה מינים הנפוצים בכל ישראל, כשהמינים המוכרים והגדולים יותר נפוצים בעיקר בדרום (באזור הנגב המרכזי).
שממית הבתים
שממית הבתים (שם מדעי: "Hemidactylus turcicus", בתרגום: Hemi - חצי, Dactylus - אצבע, Turcicus - טורקי) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, הנפוצה בין הלטאות במגורי האדם בארץ ישראל.
תיאור.
עורה רך, שקוף למחצה, מכוסה בקשקשים וצבעו משתנה. לעיתים הוא ורדרד, כתום בהיר, או חום בהיר ולעיתים מפוספס או מכוסה בכתמים. אצבעותיה מכוסות בעשרות מיליוני שערות מיקרוסקופיות שמאפשרות לה לטפס על קירות ועל עצמים אנכיים. גודלה המקסימלי הוא 14 ס"מ, ואורך חייה כתשע שנים.
אזור מחיה.
השממית מבלה את רוב זמנה בחללים קטנים ומוסתרים בבית כגון ארונות חשמל, ארגזים של תריסי גלילה ומדפים מוסתרים. לעיתים מסתתרות מספר שממיות באותה נקודת מסתור.
מזון.
השממית ניזונה מחרקים קטנים כגון פרפרים, יתושים, זבובים ועוד, ונוהגת לתור אחריהם בסביבת נקודת המסתור שלה ובמקומות בעלי סבירות גבוהה להימצאות חרקים; למשל, בקרבה למקור אור מלאכותי. השממית נוהגת להתקרב באיטיות לטרפה, ואז מזנקת עליו ולוכדת אותו בלסתותיה.
התגוננות.
כאשר השממית חשה בסכנה, היא נוקטת פעולה אוטוטומית: היא משחררת את זנבה באמצעות כיווץ של שריר המכופף אותו עד ליצירת שבר וניתוק. בזנב נוצרת פעולה עצבית עצמאית, שיוצרת תנועת התפתלות ובכך מסיחה את תשומת הלב של הטורף מהשממית ומאפשר לה להימלט מהמקום. בתוך שבועות עד חודשים מגדלת השממית זנב חדש. מתחת לזנב המתנתק, השממית בעלת זנב קבוע קטן יותר מזה המתנתק. הזנב הפנימי הקבוע הוא איבר הבנוי משרירים, עצם ושומן, לעומת הזנב החיצוני המתנתק, שהוא סחוס חסר תחושה. בתקופה שבה לשממית אין זנב מתנתק, שרידותה נפגעת, עקב כך שאינה יכולה להשתחרר אם תפסו בזנבה. לזנב תפקיד ביציבותה בעת התנועה והטיפוס, ומצויים בו מאגרי שומן. אם נטילת הזנב אינה מועילה, השממית עלולה גם לנשוך. נשיכה זו אינה מכאיבה או מסוכנת לאדם.
רבייה.
בין החודשים מאי-יוני מטילה הנקבה במקום מסתור בדרך כלל שתי ביצים בגודל של אפון בכל הטלה. כעבור כחודשיים בוקעות מהביצים שממיות עצמאיות שאינן נסמכות על הוריהם כלל. השממית מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים.
בתרבות.
במקרא.
ישנם זיהויים של השממית עם האנקה המקראית.
במקרא מופיע השם "שממית" במשלי ():
עם זאת, על-פי פרשנים מסוימים, הכוונה היא לעכביש ולא ללטאה הנקראת היום בשם זה.
אמונות.
היות שאיננה מזיקה לאדם אלא להפך - ניזונה מרמשים ומזיקים הנוטים להתרבות בסביבת האדם (כגון תיקנים), הרי שביחס לשממית נתפתחה אמונה טפלה לפיה הימצאותה במגורי אדם היא סימן למזל טוב עבור דיירי הבית ויש להניח לה לנפשה. קיימת גם האמונה המשלימה, כי פגיעה בשממית מביאה מזל רע.
סגה (חרגול)
סגה (שם מדעי: "Saga") הוא סוג במשפחת החרגוליים, החרק הגדול בישראל והחרגול הגדול בעולם. אורכו עד 14 ס"מ והוא נפוץ במרכז ישראל וצפונה.
הסגה הוא חרגול טורף. ניזון לרוב מחרגולים ומחרקים שונים אך לא יהסס לתקוף גם לטאות, נחשים ובמקרים מסוימים אף ציפורים קטנות. רגליו חזקות מאוד ומשוננות ובעזרתן הוא אוחז בטרף. בסוג סגה שלושה מינים: סגה קטנה, סגה ענקית וסגה עדינה.
משה הופמן
משה הופמן (בהונגרית: Moshe Hoffman; 1938 – 1983) היה אמן חיתוכי עץ, צייר, פסל ומשורר יליד בודפשט, הונגריה.
חייו.
משה הופמן נולד בבודפשט למשפחה אורתודוקסית שהתפרנסה ממלאכת הזגגות של האב. מגיל צעיר נמשך לפסל דמויות וצורות מחומרים שונים, ובהם הזכוכית שהייתה מצויה בבית.
משנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ועד לסיומה בשנת 1945, ניטלטל משה הקטן עם אחיו ועם אמו ממסתור למסתור, ורק בדרך נס לא נשלח איתם להשמדה. אביו נתפס ושולח לאושוויץ, אבל האם ושני ילדיה זכו להגיע ליום השחרור של בודפשט בידי הצבא האדום.
בשנת 1949 הגיע עם משפחתו לישראל, וחווה את חוויית השיכון הזמני במעברות: קודם במעברת שער העלייה שליד חיפה, אחר כך במעברת בית ליד שליד נתניה, ולבסוף השתקעה המשפחה במעברת תלפיות שבירושלים. בשנים 1950 עד 1951 למד במוסד דתי בשכונת מאה שערים בירושלים ואחר כך הועבר למוסד של עליית הנוער בפתח תקווה, שם החל בפעילותו האמנותית כצייר מתחיל וכשחקן בלהקת התיאטרון המקומית. כישרונו האמנותי כבר החל להתבלט.