ג'ורג' ג. בלייסדל המציא את מצית הזיפו הראשון בתחילת שנת 1933 בבראדפורד, פנסילבניה. הוא קיבל את ההשראה ממצית סיגריות אוסטרי בעל עיצוב דומה. מצית הזיפו נקרא בשמו עקב המצאה אחרת בת זמנו - הרוכסן (באנגלית Zipper). בלייסדל אהב את צליל השם של הפטנט שהומצא לא רחוק משם (מידוויל, פנסילבניה), ואהב את הצליל המודרני שהיה לו, וקרא להמצאתו "זיפו". הפטנט על המצית נרשם לראשונה ב-3 במרץ 1936, תחת המספר 2032695.
הזיפו הפך לנפוץ במיוחד בקרב חיילי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אז, לדברי אתר החברה, היא: "חדלה את הייצור המסחרי של המציתים והקדישה את כל מאמץ הייצור לצבא ארצות הברית".
מאז 1933 נמכרו יותר מ-400 מיליון מציתי זיפו. לאחר מלחמת העולם השנייה השתלב המצית בפרסומות של חברות גדולות וקטנות והגיע לשיא בשנות ה-60. הפרסומת הראשונה הארצית בארצות הברית לזיפו פורסמה במגזין אסקווייר (Esquire) בדצמבר 1937. מימיו המוקדמים של המצית רבות מהפרסומות הן ציורים בעבודת יד. עם הזמן והשיפור בטכנולוגיה זה השתנה. גם העיצוב והגימור על המצתים השתנה עם הטכנולוגיה. המנגנון של מצית הזיפו לא השתנה מאז המצאתו.
מחירו המקורי של הזיפו היה דולר ו-95 סנט. מצתי זיפו נמכרו ללא שום ציור או חריטה עד שנת 1935, וצורתם הבסיסית, מלבן, לא שונתה כ-75 שנה. בשנת 1936 הוצעו למכירה 500 מצתי זיפו עם לוגו חברה שכנה, Kendall Refining Company. בין השנים 1934 ל-1940 נמכרו כ-300,000 מצתי זיפו. משנת 1949 עד שנת 2002 יוצרו מצתי זיפו גם במפעל במפלי ניאגרה, אונטריו, קנדה.
בשנת 2002 יצא לאור לראשונה מצית רב שימושי מבית חברת זיפו. בהתאם לכך שמו באנגלית היה (Zippo MPL - Multi Purpose). בשנת 2005 המוצר הבא שיוצר היה מצית זיפו לשימוש בתנאי חוץ (Zippo OUL - Outdoor Utility Lighter). מצתים אלה משתמשים בדלק העשוי מהחומר בוטאן. המוצר האחרון על בסיס בוטאן שיצא לאור היה בשנת 2007 ונקרא Zippo BLU.
מודל דלטון
מודל דלטון, אשר ידוע גם בתור "חוק דלטון" או "חוק הלחצים החלקיים של דלטון", על שמו של מגלו - ג'ון דלטון, קובע כי לחץ של תערובת גזים אידיאליים שווה לסכום הלחצים החלקיים של כל רכיבי התערובת בנפרד.
אם נתונים לנו N נפחים שווים המאוכלסים ב־N גזים שונים בטמפרטורה T, כאשר הלחץ בכל נפח הוא formula_1, אם נרכז את כל הגזים יחד באותו נפח V ובאותה טמפרטורה T, הלחץ הכולל יהיה: formula_2
מודל דלטון מתאים לעיתים גם עבור תערובות של גזים לא אידיאלים, בתנאי שאין ביניהם ריאקציה כימית. חיסרון בולט שלו הוא אי התאמתו המוחלטת לנוזלים, ומסיבה זו הוא נקרא מודל ולא חוק, מכיוון שכלל זה אינו מהווה חוק תרמודינמי אוניברסלי.
מודל אחר לתערובות גזים הוא מודל אמגט. עבור גזים אידיאלים, מודל דלטון ומודל אמגט זהים לחלוטין ואילו עבור גזים לא אידיאלים, מודל אמגט מהווה קרוב טוב יותר מאשר מודל דלטון.
כלל דלטון גיבס.
כלל דלטון גיבס הוא הרחבה למודל דלטון על מנת לספק מענה לגבי האנרגיה, האנתלפיה והאנטרופיה החלקיות של התערובת. למעשה, כלל דלטון גיבס מתאים לכל תכונה אקסטנסיבית בתערובת המקיימת את מודל דלטון, וניסוח להלן: כל תכונה אקסטנסיבית של תערובת גזים המקיימת את מודל דלטון, שווה לסכום התכונות המתאימות של הרכיבים. לדוגמה:
חוק דלטון
כלל דלטון
ז'ילברטו פריירה
ז'ילברטו די מלו פריירה (פורטוגזית: Gilberto de Mello Freyre; 15 במרץ 1900, רסיפה, ברזיל - 18 ביולי 1987) היה סופר, אנתרופולוג וסוציולוג ברזילאי. עבודתו המוכרת ביותר, ואולי החשובה והמשפיעה ביותר, היא הבית הגדול ומגורי העבדים (בפורטוגזית: Casa-Grande &amp; Senzala). פריירה היה אחד האישים שהשפיעו ביותר על ההיסטוריה המודרנית של ברזיל.
ביוגרפיה.
פריירה נולד למשפחה ידועה בעלת מטעי סוכר. אביו היה פרופסור למשפטים. בילדותו סבתו הרבתה לפנקו כי חשבה שנכדה סובל מפיגור בגלל שהתקשה ללמוד לקרוא ולכתוב. כאשר היה בן 9 סבתו נפטרה ותקופה מסוימת התגורר אצל קרובי משפחה אשר חיו בסביבה כפרית במטע "Engenho São Severino do Ramo". את רשמיו מתקופה זו כתב מאוחר יותר בספרו Pessoas, coisas e animais.
בבגרותו קיבל פריירה השכלה אקדמאית בארצות הברית, באוניברסיטאות של ביילור (Baylor) וקולומביה, שם למד אצל פרנץ בועז, ממנו הושפע עמוקות. לאחר לימודיו שב לברזיל ולימד סוציולוגיה, אולם בשל מעורבותו הפוליטית אולץ לעזוב ולחזור לארצות הברית בשנת 1930, שם עבד כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עם שובו לברזיל פרסם פריירה בשנת 1933 את ספרו הראשון ורב ההשפעה "הבית הגדול ומגורי העבדים". בספרו עוקב פריירה אחר ההשפעות הפורטוגלים, העבדים האפריקאיים והאמרינדיאניים על החברה הברזילאית. הספר זכה בשבחים רבים והיה אבן היסוד בתאוריה על קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל.
בשנת 1934 נעצר בזמן שארגן את הוועידה האפרו-ברזילאית הראשונה באשמת תמיכה בקומוניזם. בשנת 1957 זיכה אותו הספר בפרס אניספילד-וולף.
בשנת 1946 נבחר פריירה לאספה המכוננת הברזילאית כנציגה של מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, זכה בתמיכת הסטודנטים.
הוא נענה להזמנת הדיקטטורה של פורטוגל לחקר קולוניות שבאסיה ואפריקה.
בשנות ה-50 אימץ את תיאורית ה-Luso-tropicalismo המפרשת את השפעת האוכלוסיות שחיות באזורים טרופיים על הפורטוגלים. לפי פריירה התרבות הטרופית לא הייתה נחותה ביחס לתרבות האירופאית מלכתחילה, אלה שהתרבות בתנאי עבדות יצרה את הנחיתות. חלק ממנהגי העמים שחיו באזורים הטרופיים אומצו על ידי הפורטוגלים ובראייה זו השפעת העבדים לא היוותה נזק תרבותי.
בשנת 1964 תמך פריירה בהפיכה הצבאית כנגד ז'ואו גולאר. הוא הגדיר את עצמו כ-"אנרכיסט בונה". הוא היה תמיד קרוב לשלטון. הנשיא וורגס הציע לו את תפקיד שר החינוך, אבל הוא סירב, כיוון ששאיפתו הפוליטית הייתה להיות מושל פרנמבוקו. אך הוא לא זכה להגשים את שאיפתו.
ב-1962 הוא זכה בפרס מאשאדו די-אסיס מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות. ב-1968 קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטה מונסטר. העיטור האחרון לו זכה היה אות לגיון הכבוד הצרפתי.
תקופה קצרה לפני מותו הקים את קרן ז'ילברטו פריירה ( Fundação Gilberto Freyre) במטרה לקדם את התרבות הברזילאית הצפון-מזרחית. ביתו ברסיפה נהפך למוזיאון מגדלנה ז'ילברטו פריירה ובשטח הלא בנוי לאתר אקולוגי.
גיימס ווטסון
אמ&quot;א
Animals (אלבום)
פריירה
מודל אמגט
מודל אמגט, אשר ידוע גם בתור "חוק הנפחים החלקיים", קובע כי נפח של תערובת גזים אידיאליים שווה לסכום הנפחים החלקיים של כל רכיבי התערובת בנפרד. המודל נקרא על שמו של אמיל אמגט .
אם נתונים לנו N נפחים formula_1 המאוכלסים ב-N גזים שונים בטמפרטורה T ובלחץ P, אם נרכז את כל הגזים יחד באותו לחץ P ובאותה טמפרטורה T, הנפח הכולל יהיה: formula_2
מודל אמגט מתאים לעיתים גם עבור תערובות של גזים לא אידיאלים, בתנאי שאין ביניהם ריאקציה כימית. מודל אמגט הוא מודל ולא חוק מכיוון שאינו מהווה חוק תרמודינמי אוניברסלי, אלא מתאים עבור מקרים מסוימים בלבד.
מודל אחר לתערובות גזים הוא מודל דלטון. עבור גזים אידיאלים, מודל דלטון ומודל אמגט זהים לחלוטין. מעניין לראות כי עבור גזים לא אידיאלים, מודל אמגט מהווה קרוב טוב יותר מאשר מודל דלטון.
ז'ילברטו די מלו פריירה
דמוקרטיה גזעית
דמוקרטיה גזעית היא מונח המתייחס ליחסים הבין-גזעיים בברזיל. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נמצא המונח תחת מתקפה חריפה ויש הטוענים כי הרעיונות המגולמים במושג הם מיתוס אשר מהווה את מקור הגזענות בברזיל.
שלא כמו במקומות רבים אחרים, כבארצות הברית למשל, תהליך ביטול העבדות בברזיל היה ממושך והדרגתי, ולא היה מלווה בשפיכות דמים. מכיוון שכך לא נוצרה בברזיל מערכת חוקית של אפליה על בסיס גזעי מיד עם סיום העבדות. לחלופין נוצרה בברזיל מערכת חברתית בה בין בני הגזעים השונים קיימים יחסים ייחודיים המתבססים על שני עקרונות מרכזיים:
רעיון ה"הלבנה" טמן בחובו את ההנחה כי הגזע הלבן עליון על פני גזעים אחרים וכי באמצעות נישואי תערובת יועברו תכונותיו החיוביות, התרבותיות והפיזיות כאחת, לשאר האוכלוסייה. המטרה בהלבנה לא הייתה לשיפור המעמד החברתי של צאצאי העבדים האפריקאים, אלא להפך, הומוגניזציה של האוכלוסייה ליצירת גזע דומיננטי.
רעיונות אלו קיבלו חיזוק משמעותי עם פרסומו בשנת 1933 של ספרו רב ההשפעה של הסוציולוג ז'ילברטו פריירה הבית הגדול ומגורי העבדים. בספר תואר התהליך ההיסטורי אשר אמור להביא את החברה הברזילאית להגשמת האידיאל של דמוקרטיה גזעית. פריירה תיאר את משטר העבדות בברזיל כמורכב מאדונים טובים ומעבדים כנועים, תיאור המאפשר לפריירה לתאר את יחסי הניצול והשיעבוד שבעבדות כיחסי הרמוניה. תיאור מעוות זה של המציאות ההיסטורית הוא הבסיס לאחת הביקורות על המושג "דמוקרטיה גזעית", המתמקדת באופן הוולונטרי בו אמורים היו להתקיים נישואי התערובת. לטענת המבקרים לא כך היו הדברים בברזיל מעולם, וכי העירוב הגזעי בברזיל נוצר כתוצאה של ניצול מיני של השפחות האפריקאיות ובניגוד לרצונן. כיצד, אם כך, יכולה אלימות מינית וגזעית שכזו ליצור דמוקרטיה גזעית?