בשנותיה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הייתה מחויבת למהפכה אלימה, ובשנים 1919 ו-1920 המשיכה את ההתקוממויות נגד הממשלה הגרמנית. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ששלטה בממשלה דיכאה את ההתקוממויות ביד קשה, תוך שהיא נעזרת במתנדבי הפרייקור, ולוקסמבורג וליבקנכט נהרגו באחת ההתקוממויות בברלין. המפלגה התפלגה לשני פלגים שהפורשים הקימו את מפלגת הפועלים הקומוניסטית של גרמניה, שתי המפלגות הכריזו על נאמנותן לקומינטרן.
כתוצאה מהאיחוד פאול לוי נבחר כמנהיג המפלגה הקומוניסטית. לוי התחיל במדיניות של נסיגה משאיפה לחולל מהפכה מידית בניסיון לזכות בתמיכתם של מצביעי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה. מאמציו נשאו פרי שחלק גדול מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית והפכו אותה לכוח משמעותי בפוליטיקה הגרמנית.
במשך שנות העשרים המפלגה הקומוניסטית נקרעה בקונפליקט פנימי בין תומכי טרוצקי לתומכי סטלין. בסופו של הפלג הטרוצקיסטי סולק מן המפלגה והקימו את מפלגת האופוזיציה הקומוניסטית. פאול לוי סולק גם הוא משורות המפלגה.
רפובליקת ויימאר.
ארנסט תלמאן, שהיה נאמן לסטלין, הפך למנהיג המפלגה הקומוניסטית בשנת 1923. הוא נטש את מטרת המהפכה המידית לטובת התמודדות בבחירות לרייכסטאג שנחל הצלחה מסוימת.
למרות שהמפלגה הקומוניסטית הטיפה להקמת "חזית מאוחדת" של השמאל היא נשארה עוינת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עוינות שחוזקה בעת שסטלין השיק מדיניות שמאל חדשה בשנת 1928 שדיברה על התקופה השלישית שגורסת שהקפיטליזם נכנס למשבר עמוק והקרקע נהיית בשלה למהפכה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוקעה כסוציאל-פשיסטית.
במהלך קיום רפובליקת ויימאר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הייתה הגדולה ביבשת אירופה ונתפשה כ"מפלגת הדגל" של התנועה הקומוניסטית מחוץ לברית המועצות. היא שמרה על בסיס תמיכה יציב בסביבות ה-10% והייתה מיוצגת ברייכסטאג. בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 1932 תלמאן זכה ב-13.2%, לשיא כוחה הגיע המפלגה לאחר המשבר הכלכלי שזכתה ב-16.9% בבחירות שנערכו בנובמבר 1932.
אולם המדיניות של הנאצים מנעה הקמת חזית אחידה עם הסוציאל-דמוקרטים והליברלים כנגד כוחה המתעצם של המפלגה הנאצית, תרמה להחלטה זאת תפיסת המפלגה שחתרה לקיום מהפכה שבמהלכה היא תשתלט על המדינה הגרמנית ותבסס את הדיקטטורה של הפרולטריון - בשל כך היא דחתה כל שותפות עם מפלגה אחרת או רעיון בדבר שיפור הדרגתי של מצב הפועלים. המפלגה הקומוניסטית לא העריכה נכונה את האיום שהיטלר מהווה והיו בטוחים ששלטון הנאצים יתמוטט תוך זמן קצר, מה שיסלול למפלגה הקומוניסטית את הדרך לשלטון.
המיליציה של המפלגה נקראה החזית האדומה והיא פעלה בין 1924 ל-1929 בגלוי ומ-1929 ועד 1933 במחתרת.
בשנת 1924 המפלגה הקימה ארגון Rote Hilfe שתמך בקורבנות רדיפת השלטונות. היו"ר הראשון של הארגון היה וילהלם פיק. לאחר 1933 הארגון התרכז בעזרה לקורבנות השלטון הנאצי. בין הפעילות הבולטות של הארגון בברלין בתקופה זו הייתה אוטילי פוהל.
גרמניה הנאצית.
זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון הרייכסטאג הועלה באש. מסיתים קומוניסטים הואשמו באחריות לשריפה והיא נתנה לנאצים תירוץ לעצור את חברי המפלגה הקומוניסטית. בזמן שחוק ההסמכה הועבר ברייכסטאג, חבריו הקומוניסטים כבר היו תחת מעצר.
המפלגה הקומוניסטית דוכאה ביד קשה על ידי המשטר הנאצי, אלפים מחבריה, כולל מנהיגה תלמאן, נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז.
מטה המפלגה עבר למוסקבה וולטר אולבריכט הפך למנהיג המפלגה בגלות, כמו כן הקומוניסטים הגרמנים הגולים הקימו ארגוני אופוזיציה אנטי-נאצים כגון הנוער הגרמני החופשי והוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
בגרמניה המפלגה הקומוניסטית אולצה לרדת למחתרת, בתחילה היא התרכזה בניסיון לשמור על אחידותה בתקווה לימים טובים יותר אולם עם תחילת מבצע ברברוסה היא עברה להתנגדות אקטיבית למשטר.
אחרי 1945.
עם תום מלחמת העולם השנייה המפלגה הקומוניסטית הורשתה שוב לפעול בגלוי בגרמניה. חבריה שהיו בגלות בברית המועצות הוחזרו לשטח הכיבוש הסובייטי. המפלגה נתקלה במספר קשיים, קטל אנשיה המרכזים על ידי השלטון הנאצי דלדל את שורותיה והיחס האכזרי של הצבא האדום כלפי האזרחים הגרמנים פגעו בתמיכה הציבורית במפלגה. בלחץ שלטונות הכיבוש הסובייטים המפלגה הקומוניסטית בראשות וילהלם פיק התאחדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות אוטו גרוטהוול שפעלה בשטח הכיבוש הסובייטי והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ברוב שנות קיומה.
פלג של המפלגה הקומוניסטית אורגן גם בגרמניה המערבית. בבחירות בשנת 1949 הם זכו ב-5.7% מהקולות וקיבלו נציגות בבונדסטאג, אולם התפתחות המלחמה הקרה ושלטון הרודנות בגרמניה המזרחית פגעו בפופולריות המפלגה ובבחירות בשנת 1953 היא הצליחה לזכות רק ב-2.2% מן הקולות ולא נכנסה לבונדסטאג.
המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בגרמניה המערבית ב-17 באוגוסט 1956 אחרי שבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה פסק שפעילותה נוגדת את החוקה. בשנת 1968 חברים לשעבר של הפלג המערבי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הקימו את המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
ניוקאסל על הטיין
ניוקאסל על הטיין (באנגלית: Newcastle upon Tyne, ) היא עיר בצפון-מזרח אנגליה. שם העיר מקוצר לרוב לניוקאסל.
ניוקאסל היא עיר ומטרופולין במחוז טיין אנד וויר, הנמצא על גדתו הצפונית של נהר הטיין, בצפון-מזרח אנגליה. נוסדה בזמן הכיבוש הרומי של אנגליה תחת השם "Pons Aelius". השם הנוכחי אומץ בשנת 1080 ומאז נמצא בשימוש. העיר היא ה-38 בגודלה באנגליה והמטרופולין הוא השביעי בגודלו באנגליה.
תושבי ניוקאסל מבחינה טכנית נקראים נובוקסטרים אך הם ידועים לרוב בכינוי החיבה שלהם "ג'ורדים" כשבדומה לחלקים שונים באנגליה הם מוכרים במבטא הייחודי להם ה"ג'ורדי".
העיר ידועה גם בזכות קבוצת הכדורגל שלה, ניוקאסל יונייטד, ובזכות בירה ניוקאסל, אשר יוצרה לראשונה במבשלות טיין בעיר ב-1928, ונקראת על שמה.
השכלה.
בניוקאסל שוכנת אוניברסיטת ניוקאסל.
מבצע תופת
מורין פורסטר
מורין פורסטר (אנגלית: Maureen Forrester; 25 ביולי 1930– 16 ביוני 2010) הייתה זמרת אלט אופראית קנדית-יהודייה.
חייה.
מורין פורסטר נולדה בשם קתלין סטיוארט במונטריאול שבנפת קוויבק. היא גדלה בשכונת עוני במזרח מונטריאול. בגיל 13 נשרה מן הלימודים כדי לעזור בפרנסת המשפחה, שהיו בה עוד שלושה ילדים מלבדה, בעבודתה כמזכירה בחברת הטלפונים בל. היא הצליחה לממן לעצמה שיעורי פיתוח קול וזמרה אצל סאלי מרטין, פרנק ראו והבריטון ברנרד דיאמנט. את הרסיטל הראשון שלה נתנה ב-YWCA המקומי בשנת 1953. המלווה שלה היה ג'ון ניומרק, והופעתם זו הייתה פתיחה לשיתוף פעולה רב-שנים. הופעתה הקונצרטנטית הראשונה הייתה בביצוע הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול בניצוח אוטו קלמפרר.
פורסטר סיירה רבות בקנדה ובאירופה עם Jeunesses Musicales. הופעתה הראשונה בניו יורק הייתה באולם הקונצרטים העירוני בשנת 1956. ברונו ולטר הזמין אותה לשיר בשבילו; הוא חיפש את האלט המתאים לביצוע והקלטה של הסימפוניה השנייה, "התחייה", של גוסטב מאהלר. הייתה זו ראשיתו של קשר חם, רצוף חיבה והרמוניה. ולטר היה תלמידו של מאהלר והדריך את פורסטר בפרשנות יצירותיו. היא שרה בביצועי הפרידה של ולטר מן הפילהרמונית של ניו יורק בשנת 1957.
פורסטר נודעה בביצועי מאהלר שלה ובכוח התמדה מרשים. היא יכלה להגיש עד 120 הופעות בשנה ובה בעת לגדל את חמשת הילדים שהביאה לעולם בנישואיה למנצח והמוזיקולוג היהודי יוג'ין קאש, והתגיירה בעקבותיו. היא נחשבה לבעלת דיקציה גרמנית יוצאת מן הכלל וחוש דרמטי מעולה, שהקנו לה שם של זמרת לידר מן השורה הראשונה. היא הופיעה דרך קבע גם בקונצרטים ובאופרות.
פורסטר הייתה בעלת הקול של ביאנקה קסטאפיורה בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות טינטין".
מורין פורסטר נודעה כמי שמעודדת מלחינים קנדיים ומשלבת דרך קבע את יצירותיהם בתוכניותיה, בייחוד בסיוריה בארצות אחרות. במשך השנים כיהנה בתפקידים שונים בקנדה וקיבלה תוארי כבוד רבים. בין השנים 1986 ל-1990 כיהנה כנשיאת אוניברסיטת וילפריד לוריה, ואולם הרסיטלים של האוניברסיטה נקרא על שמה.
בשנת 1986 פרסמה את ספר זיכרונותיה, "Out of Character".
פורסטר נפטרה בשנת 2010 בטורונטו.
אוויה (אי)
אֶווִיַה (ביוונית: Εύβοια) הוא האי השני בגודלו ביוון (אחרי כרתים), המהווה את חלקה הגדול של היחידה האזורית אוויה (הכוללת גם את האי סקירוס וחלק קטן מן היבשת).
גאוגרפיה.
שטח האי הוא 3,670 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתו מנתה כ-190,00 תושבים, נכון לשנת 2011. צורת האי מוארכת, וכמעט צמוד לחוף המזרחי של יוון. שטח האי מהווה את המשכו של רכס הרים, אשר בחלק היבשתי, הסמוך לאי, כולל את ההרים אתוס, אולימפוס, אוסה ופליון. רכס זה עובר דרך אוויה וממשיך בכמה איים הרריים נוספים: אנדרוס, טינוס ומיקונוס. קיימת חלוקה טבעית של האי לשלושה אזורים: האזור הצפוני מיוער מאוד, ונשלט על ידי הפסגה פיקסריה (גובה 1,371 מטר), ואקלימו זהה לאקלים של חצי האי פליון הסמוך אליו. מרכז האי הוא הפורה ביותר, ובו מישורים נרחבים, כאשר בדרום מרכז אי נמצא ההר דירפיס (גובה 1,745 מטר). דרום האי דומה טופוגרפית ואקלימית לאיים הקיקלאדיים, ובמרכזו ההר אוכחי (גובה 1,394 מטר).
שני גשרים, הגשר הישן והגשר הגבוה, מחברים בין האי לבין היבשת. ניתן להגיע אל האי במכונית וברכבת, וכמובן גם במעבורות שחוצות את מצר אוריפוס. לאי יש שלושה נמלים עיקריים: קימי, כלקיס וקריסטוס.