במהלך שנת 1792 טוסן החזיק במבצר לה טנרי (La Tannerie) ושמר, בתיאום עם הספרדים, על 'רצועת המערב' (Cordon de l'Ouest), שרשרת מבצרים בין השטח שבשליטת המורדים, לזה של השליטים. בנוסף, עסקו הכוחות שבפיקודו באימונים, הן בלוחמה זעירה, הן בלוחמה סדירה. בינואר 1793, לאחר קרב קשה, כוחותיו איבדו את המבצר, אשר נכבש על ידי הצרפתים. אלה האחרונים, מצידם, החלו להכיר בלוברטיר כמנהיג משמעותי של המרד. באותם שלבים של המרד הוא אימץ לעצמו את שם המשפחה לוברטיר. שינוי אחר חל בהתנהגותו הפוליטית. בעוד שבתחילת המהפכה הצרפתית החזיק בעמדות מלוכניות, טוסן החל בהדרגה לבטא עמדות הדומות לאלה של המהפכנים, כמו חרות ושוויון. כן הכריז על עצמו כדבק בביטולה המוחלט של העבדות. ב-29 באוגוסט 1793 הצהיר לז'ה פליסיטה סונטונה (Léger-Félicité Sonthonax), הנציב הצרפתי בסן-דומנג, שמצבו הצבאי היה קשה באותה העת, על אמנסיפציה לשחורים במושבה, בניסיון להעבירם לצידו, אלא שניסיון זה נכשל, ומצבו אף החמיר, שכן מספר שבועות אחר כך, ב-19 בספטמבר 1793, נחתו הבריטים בסן-דומנג. אלה האחרונים, אשר השתלטו על הנמלים וניתקו אותו מצרפת, נתמכו גם על ידי חלק חשוב מבעלי המטעות הלבנים, אשר רעיונות האמנסיפציה לא היו לרוחם, ונראו כפוגעים במעמדם. ב-4 בפברואר 1794 הכריזה גם הממשלה המהפכנית בצרפת על ביטול העבדות. מגמות אלה, ככל הנראה יחד עם היחלשות הספרדים בשל התפתחויות באירופה, הביאו את לוברטיר לפתוח במגעים עם הצרפתים ודבר זה הביאו למחלוקות חמורות עם מנהיגי מורדים אחרים. גם הספרדים החלו להביט בחשדנות בלוברטיר, וההתקרבות לצרפתים תרמה לכך, מטבע הדברים. בתחילת מאי 1794, כשנודע באי על החלטת הממשלה המהפכנית, טוסן העביר את תמיכתו לצרפתים, ונטש את שיתוף הפעולה עם הספרדים, אלא שלא כל המורדים תמכו בכך. כחודש אחר כך, ב-4 ביוני, הבריטים כבשו את פורט-או-פרנס.
הברית עם הצרפתים.
עם הצטרפותו לצרפתים ערך לוברטיר טיהור ב'רצועת המערב', בהרחיקו משם את תומכי הספרדים. וכללית, החלפת הצדדים של לוברטיר עוררה לחימה בין השחורים לבין עצמם, שכן כאמור, לא כולם היו שותפים לצעד זה, וחלק ממנהיגי המורדים, כולל ביאסו, פנו כעת כנגד לוברטיר. עם זאת, כפיצוי לריבוי האויבים, הוא יכול היה להיעזר כעת בכוחות צרפתיים. לוברטיר הצליח להתגבר על האיום הספרדי, ובכל מקרה, ביולי 1795 חתמו צרפת וספרד על 'שלום בזל' שסיים את מצב המלחמה ביניהן. עד נובמבר עזבו את האי גם מנהיגי המורדים שתמכו בספרדים. באשר לבריטים, אשר התבססו על נמל סנט-מארק (Saint-Marc), כיוון שלוברטיר לא הצליח לעקרם מסן-דומנג, הוא לחם בהם בטקטיקה של לוחמה זעירה. באותה תקופה לוברטיר החל לפעול כמנהיג לאומי גם בנושאים שאינם צבאיים: הוא השליט סדר ועודד את החקלאות באזורים שבשליטתו. כך, הוא פעל להחזרת העבדים לשעבר למקומות עבודתם, זו הפעם כעובדים שכירים, תהליך אשר נתקל בחששות כי המדובר ב'אותה הגברת בשינוי אדרת', ואף מפני החזרת העבדות לאחר חזרתם לעבודה. לפיכך, התהליך נתקל בקשיים ובהתנגדויות לא מעטים. באותה תקופה, אם כי קמו על כך עוררין מדי פעם, כאשר הרציני שבהם היה אנדרה ריגו (Rigaud), לוברטיר ביצר את מעמדו בתור הבכיר מבין המנהיגים המקומיים. הרציני מבין הנאבקים עם לוברטיר על ההנהגה היה ז'אן לואי וילט (Villatte), אשר הצליח ללכוד את המושל הצרפתי לאבו (Lavaux) בקאפ-פראנסה, ומינה עצמו למושל במקומו. ב-20 במרץ 1796 לוברטיר חילץ את לאבו, ובכך חיזק מאוד את מעמדו-שלו, כמושל-למעשה של חלק גדול מסן-דומנג, בכפוף לצרפתים. אלא שלאחר עזיבתו של לאבו, כוחו הגובר של לוברטיר עורר בצרפתים שאיפה להחלישו.
הסכמים עם הבריטים ועם האמריקנים.
הכוח הבריטי, אשר נחת בזמנו בחופי היספניולה, אף כי שלט על מרבית הנמלים, סבל קשות מקדחת צהובה ומהזנחה, ונראה היה כי הוא ישוש להזדמנות לעזוב את האי. עזיבה כזו יכולה הייתה להועיל ללוברטיר, בהסירה אויב חשוב מחישוביו. כך, ב-30 באפריל 1798 לוברטיר חתם הסכם עם תומאס מייטלנד (Maitland), מפקד הכוח הבריטי בסן-דומנג, ולפיו הבריטים יעזבו תמורת חנינה למתנגדי המהפכה במושבה. ב-31 באוגוסט הסכימו הבריטים בחשאי לבטל את ההסגר הימי על סן-דומנג, בתנאי שיובטח להם שהמהפכה לא 'תיוצא' לג'מייקה. במשתמע, עולה מן ההסכם כי לוברטיר ראה עצמו חופשי לקבוע מדיניות, על אף שהצרפתים היו פורמלית השליטים, וכן כי הבריטים אף הם ראו באור זה את המצב. הוא הדין גם באשר לאמריקנים, שכן הסכם נוסף, זו הפעם לקיום מסחר לתועלת שני הצדדים נחתם גם עם ארצות הברית, תחת ממשלו של ג'ון אדמס. לעומת זאת, היחסים בין המושל הצרפתי גבריאל אדוויל (Hédouville) לבין לוברטיר היו מתוחים, והגיעו עד כדי משבר. לבסוף, התלקחה מרידה כנגד הצרפתים בסן-דומנג, בראשות אחיינו המאומץ של לוברטיר. טוסן לוברטיר לא סייע למושל, וזה נאלץ לעזוב את האי באוקטובר. על אף כל אלה, לוברטיר המשיך להביע כלפי חוץ נאמנות לצרפתים, ונראה היה שכל עוד הצרפתים מחויבים לביטול העבדות, הדבר מספק.
מלחמת אזרחים ופלישה.
בשנת 1799 הורעו מאוד היחסים בין לוברטיר לבין ריגו, אשר שלט על כברת ארץ בדרום המושבה, ואלה הגיעו עד לכדי לחימה של ממש. ביולי תקף לוברטיר את הטריטוריה שבשליטת ריגו, ולאחר כשנה של לחימה, האחרון עזב את האי. בנובמבר 1799, בעוד מלחמת האזרחים ניטשת, עלה לשלטון בצרפת נפוליאון בונפרטה. אמנם הוא קבע כי החוקים לגבי המושבות יהיו שונים מאשר בצרפת, אך אישר את מעמדו של לוברטיר ואת ביטול העבדות. בינואר 1801 פלש צבאו של לוברטיר לחלק הספרדי של האי (הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו), והשתלט עליו בלא קושי מיוחד. גם בחלק זה הוא הכריז על ביטול העבדות, כחלק מהחלת החוק הצרפתי של סן-דומנג על האי כולו.
חוקה.
במרץ 1801 לוברטיר כינס אספה מכוננת, שרוב חבריה היו בעלי מטעים 'לבנים', וב-7 ביולי הוכרזה החוקה החדשה. על פי אותה החוקה בוטלה העבדות באי, והובטח שוויון בפני החוק לכל האנשים בני כל הגזעים. בכל זאת הותרו בחוקה עבודות כפייה וכן יבוא של כוח עבודה באותם צינורות של סחר העבדים. לוברטיר הוכרז כשליטו העליון של האי היספניולה, עם סמכויות כמעט בלתי מוגבלות, כולל הסמכות לקבוע את יורשו, אך כל זאת עדיין כמושבה צרפתית במוצהר. כן הודגשה בחוקה עליונותה של הדת הקתולית, וזאת על אף התפוצה הנרחבת של דת הוודו בסן-דומנג.
המשלחת הצבאית הצרפתית וימיו האחרונים.
למרות המחוות לצרפת אשר נכללו בחוקה, כמו העליונות המוצהרת של צרפת ושל הדת הקתולית, נפוליאון בונפרטה החליט לשגר חיל משלוח בן כ-20,000 חיילים, כדי לאשש את השליטה הצרפתית בסן-דומנג, ובראשו העמיד את גיסו, שרל אמנואל לקלר (Leclerc). באוקטובר, טרם נחיתת חיל המשלוח לאי, פרץ מרד, בראשות יסנת מואיז (Moïse), אחיינו של לוברטיר, אשר לוברטיר הצליח לדכאו. עם זאת, כתוצאה מן המרד, בעת שהצרפתים הגיעו, הנאמנות ללוברטיר במושבה לא הייתה כללית. כיוון שלוברטיר במוצהר הכריז על נאמנות לצרפת, ניסה חיל המשלוח, אשר עגן מול קאפ-פראנסה, לקבל אישור להנחית את כוחותיו ללא שימוש בכוח, ובינואר 1802 נערכו מגעים בנושא בין הצדדים. בסוף החודש, בעוד המגעים מתנהלים, ערך הרוזן רושנבו (Rochambeau), המפקד הצרפתי השני במעלה במשלחת, התקפת פתע על פור-ליברטה (Fort-Liberté, בחוף הצפוני של האיטי, סמוך לגבול עם הרפובליקה הדומיניקנית), ובכך שם קץ לאותם מגעים, אשר פינו את מקומם לכוח החרב. לוברטיר התכונן לאפשרות של קרבות כנגד הצרפתים. הטקטיקה אשר התכוון להפעיל במקרה כזה הייתה 'אדמה חרוכה'. תוכניתו הייתה להעלות באש את ערי החוף, להשמיד ככל הניתן באזורי החוף, ולסגת אל אזורי ההר קשי הגישה שבפנים האי. או אז ציפה כי ה תחליש את הכוח הפולש, דבר שאכן קרה. אלא שלא כל הכפופים לו מילאו את ההוראות שהוציא בהתאם. לאחר מספר חודשי לחימה, נעשו ניסיונות בלתי מוצלחים לחזור לאפיק הדיפלומטי. לבסוף, ב-6 במאי, לאחר שהשיג הסכמה צרפתית לחנינה למפקדים הכפופים לו, פרש לוברטיר לביתו. ב-22 לחודש לוברטיר נעצר ונשלח בספינת מלחמה לצרפת, אליה הגיע ב-2 ביולי. ב-25 באוגוסט לוברטיר נשלח למאסר בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה, סמוך לגבול צרפת-שווייץ של ימינו. לוברטיר מת בכלא לאחר מספר חודשי מאסר, ככל הנראה מדלקת ריאות. בהיעדרו, נמשך המרד נגד הצרפתים עד להכרזת העצמאות ב-1803.
קישורים חיצוניים.
(כולם באנגלית).
ביוגרפיה (כולל קטעים אוטוביוגרפיים) של אוברטיר:
קטע מקורס מקוון, העוסק במהפכה בסן-דומנג ובלוברטיר:
"פרויקט לוברטיר", לגישה חופשית באינטרנט:
המלחמה הקרה השנייה
המונח המלחמה הקרה השנייה (או המלחמה הקרה החדשה) מתייחס למגמות פוליטיות וצבאיות בין רוסיה או סין העממית לבין העולם המערבי, בדומה למלחמה הקרה בין הגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית לגוש המזרחי בהובלת ברית המועצות. מקורות המשתמשים במונח נבדלים ביניהם בהגדרתו והאם מדובר בתיאור מצב קיים, אפשרי, עתידי או שלא סביר שיתרחש.
בהקשר למינוח, מוזכרים אירועים אחדים שהשפיעו על יחסי רוסיה עם ארצות הברית או עם האיחוד האירופי. דוגמה לכך, הם המלחמה בדרום אוסטיה, מלחמת האזרחים באוקראינה, מלחמת האזרחים בסוריה והפלישה הרוסית לאוקראינה.
הוויכוח האם ההגדרה "מלחמה קרה" ליחסים הנוכחיים בין רוסיה למערב נכונה או לא, נסוב סביב מאפיינים שחלקם דומים לתקופת המלחמה הקרה (דוגמת האינטרסים המתנגשים באירועים המוזכרים או בחלקם) ואילו חלקם מאפשרים הבחנה (דוגמת הקשרים הכלכליים ההדוקים יותר של רוסיה עם העולם שמחוצה לה, כולל המערב).
אנג'לו הריצ'טי