היסטוריונים וארכאולוגים עדיין דנים במקורם האתני של הלוסיטנים. לפי חלק מהחוקרים, הלוסיטנים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים, ומשם נדדו דרום-מערבה והתיישבו בצפון מזרח איבריה במאה השישית לפנה"ס. החוקר לאמְבְּרִינוֹ טען שהלוסיטנים הם קבוצה שבטית ממקור קלטי שקשורים ללוסונים (עם שהתיישב במזרח איבריה), ושיער ששני העמים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים. לעומתם, חלק מהחוקרים בני ימינו טוענים כי הלוסיטנים היו ילידי פורטוגל ונשלטו על ידי הקלטים לפני שקיבלו עצמאות מהם.
האזור הראשון שיישבו הלוסיטנים היה צפון פורטוגל (אזור הדורו). הם נשארו שם עד שניצחו שבטים קלטים אחרים ואז הרחיבו את הטריטוריה שלהם דרומה לאסטרמאדורה ולמרכז פורטוגל. כשהגיעו הרומאים לאזור, שלטו הלוסיטנים ברובה של פורטוגל של ימינו.
תרבות ואורח-חיים.
הלוסיטנים ככל הנראה היו חלק מהתרבות הקלטית, או שהושפעו ממנה. הם היו עם מפותח יחסית, לא כמו יוון ורומא, אך הרומאים בהחלט היו מופתעים מיכולותיהם בקרב ובכלי-הנשק המתקדמים יחסית שלהם.
הלוסיטנים השתמשו בכלי-נשק כמו פגיונות, רומחים מברזל וחניתות ארד. הם שמנו את גופם, ונהגו להתרחץ באמבטיות אדים לפני שהתרחצו במים רגילים; הם בדרך-כלל אכלו פעם אחת ביום. הם ידועים בכך שהם הקריבו בני-אדם, כמו האצטקים, אך בצורה קצת שונה. הם דקרו אסירות בהריון ברחם, ואז נבאו את העתיד לפי הדרך בה הן התמוטטו. הם הקריבו למען קאריוקקוס, אל המלחמה: לא רק בני-אדם אלא גם סוסים ועזים. הם התאמנו בפעולות ספורטיביות כמו מרוצים, איגרוף וסימולציות קרב. הם אסרו על נישואין עם יותר מאישה אחת; הם נעלו מגפיים עשויים עור וחטבו עצים.
הלוסיטנים חיו בבתי אבן מרובעים כשהקיר הפונה צפונה מעוגל, עם דלת אחת. בגדיהם היו עשויים צמר או עור עזים. הם נהגו לענוד שרשראות זהב שרוקעו בעזרת פטיש. הם נהגו לשתות יין רק בחגיגות; ביום יום הם שתו מים, בירה וחלב עזים.
מסמכים רומים קדומים מחשיבים אותם כשכירי-חרב של קרתגו; זה נבע מידיעות מוקדמות על לוסיטנים הנלחמים לצד הקרתגים בהרי הפירנאים בדרך לרומא.
ללוסיטנים הייתה דת פוליתאיסטית (אמונה בהרבה אלים). את האלים שלהם הם ריצו בעיקר בעזרת הקרבות של סוסים ועזים, אך הרומים מספרים גם על הקרבות בני-אדם. אלי המיתולוגיה הלוסיטנית:
הלוסיטנים האמינו גם בעבודת המתים. כאשר כבשו הרומים את איבריה, חלק מהאלים הלוסיטנים נפוצו באימפריה, וכמו כן, הרבה אלים זוהו כגרסאות לוסיטניות של אלים רומיים.
שפה.
חוקרים רבים טוענים כי השפה הלוסיטנית מקורה בניבים קלטים, בעיקר קלטיברים. בלי שום ספק, מקורה אינדו-אירופאי. עם זאת, יש אלו שטוענים כי מקור השפה הוא דווקא מאיטליה. ולבסוף, החוקר הגרמני אולריך שמול הכין ענף חדש, ששמו "גאליצית-לוסיטנית".
שבטים.
הלוסיטנים היו שבט יחיד שחי בין נהר הדורו העובר דרך העיר פורטו לבין הנהר טאגוס העובר דרך ליסבון. מאוחר יותר, השם אומץ בידי שבטים סמוכים הקשורים אתנית ללוסיטנים, בפורטוגל של היום ובגליסיה, ובסופו של דבר לכל השבטים האזוריים הנלחמים נגד הרומאים. שבטים, חלקם ידועים רק בשמם הלטיני, אשר שכנו לפני השלטון הרומי בלוסיטניה:
המלחמה נגד הרומים והרומניזציה.
משנת 193 לפנה"ס החלו הלוסיטנים להילחם נגד הרומים. בשנת 150 לפנה"ס, הם הובסו בידי פראיטור סרביוס גלבה: בכך שהטמין מלכודת מתוחכמת, הוא הצליח להרוג 9,000 לוסיטנים ומכר 20,000 לוסיטנים כעבדים בגאליה (צרפת של היום). שלוש שנים לאחר מכן (147 לפנה"ס), וריאתוס הפך להיות מנהיג הלוסיטנים וגרם לנזק כבד בשלטון הרומי בלוסיטניה. עשור מאוחר יותר, בשנת 137 לפנה"ס, נרצח וריאתוס בידי שלושה מחבריו לאחר ששוחדו בידי הנציב סרביליוס קיפיאנוס.
לאחר שלטון וריאתוס, הלוסיטנים נטמעו בתרבות והשפה רומית; הערים הלוסיטניות, כמו שאר תושבי איבריה, קיבלו אזרחות רומית. הפורטוגזית בפני עצמה היא התפתחות מקומית של לטינית.
מלכויות זכרונות ושופרות
מלכויות, זכרונות ושופרות הן שלוש ברכות תפילה המתווספות לעמידה של תפילת מוסף בראש השנה (ובעבר אף במועדים נוספים). שלוש החטיבות נאמרות זו אחר זו, ובסיום כל אחת מהן תוקעים בשופר. בסיסן של ברכות אלה, כמופיע במשנה, הוא אמירת פסוקים מן התנ"ך המבטאים שלושה נושאים אלו.
חיוב אמירת הברכות ומקורו.
התלמוד הבבלי במסכת ראש השנה לומד את החיוב לומר מלכויות זכרונות ושופרות מן הביטוי "זכרון תרועה"() המופיע לגבי ראש השנה וקובע שעניינו של ראש השנה בזכרון ובתרועה. ברכת מלכויות נלמדת מן הביטוי "אני ה' אלקיכם". כמו כן הוא קובע . מאידך, בסוגיא אחרת נאמר כי אמירת הברכות היא מדרבנן בלבד ואינה חיוב מן התורה. מרבית הראשונים פרשו שמלכויות זכרונות ושופרות הן אכן מדרבנן והפסוקים הם רק אסמכתאות. אולם, יש ראשונים שמשתמע מדבריהם שהברכות אכן מדאורייתא. בין האחרונים יש שאכן סברו שאמירת הברכות היא מדאורייתא: רבי משה בן חביב סובר שאמירת הברכות היא מדאורייתא, ומתרץ שדברי הגמרא שהן מדרבנן מכוונים רק לכך שאינן נזכרות בפירוש בתורה אלא נלמדות מדרשה, ובתירוץ אחר הוא מציע לחלק ולומר שכאשר תוקעים בשופר אכן אין חיוב מן התורה לומר מלכויות זכרונות ושופרות אלא מדרבנן בלבד, אך בשבת, בה אין תוקעים בשופר, ישנו חיוב מן התורה להזכיר מלכויות זכרונות ושופרות בפה. מאידך גיסא, סובר רבי משה שטרנבוך שדווקא אם תוקעים בשופר יחד עם אמירת הברכות חיובן מן התורה (וכפי שאמרה הגמרא "ובמה – בשופר"), אך אם אין תוקעים במקביל, הברכות מדרבנן בלבד, למשל כאשר אדם צריך לבחור האם לתקוע או לברך.
מבנה הברכות וסדרן.
בעוד תפילת שבע רגילה, הנאמרת בשבתות וכל שאר החגים (ולהלכה אף בראש השנה, מלבד תפילת מוסף) כוללת באמצעה, בין שש הברכות הקבועות, רק את ברכת קדושת היום, בראש השנה יש לשלב בתוך מבנה זה את שלוש הברכות המיוחדות מלכויות, זכרונות ושופרות. ישנה מחלוקת בין התנאים כיצד לבצע שילוב זה. לדעת רבי עקיבא, משולבות יחד ברכת המלכויות וברכת קדושת היום והן נאמרות יחדיו כברכה רביעית, לדעת רבי יוחנן בן נורי נאמרת ברכת מלכויות בתוך ברכת קדושת השם (הברכה השלישית), וברכת קדושת היום נאמרת כברכה עצמאית בדומה לשאר החגים, ולדעת רבן שמעון בן גמליאל משולבות ברכת קדושת היום וברכת זכרונות. מבנה משולב זה יוצר תפילת תשע.
לדעת חוקרים אחדים, בשלב מוקדם היו רק ברכות זכרונות ושופרות, ואילו ברכת מלכויות נוספה מאוחר יותר. הם מבססים טענתם זאת על כך שבתעניות מופיעות זכרונות ושופרות ללא מלכויות, על מחלוקת רבי עקיבא ורבי יוחנן בן נורי היכן למקם את ברכת המלכויות במסגרת המספרית של תשע ברכות שנזכרת מוקדם יותר, ועל העובדה כי המקור בתורה לאמירת זכרונות ושופרות ברור יותר מאשר המקור לאמירת מלכויות. מאידך, חוקרים אחרים נוקטים עמדה הפוכה, ולדעתם ברכת מלכויות היא חלק מהמבנה המקורי של הברכות, שכלל שלוש ברכות כנגד שלוש תקיעות השופר המחויבות בראש השנה. ישנם חוקרים הסבורים אף שבמקור נאמרה שלישיית ברכות זו במנותק מתפילת העמידה, שלא הייתה חובה גמורה בתקופות קדומות, ורק לאחר קביעת תפילת העמידה כחובה הוחלט לשבץ בתוכה את השלשה הקדומה, ושיבוץ זה הוא שהוביל למחלוקות דלעיל.
מלכויות זכרונות ושופרות מעכבות זו את זו, כלומר שאין לברך רק אחת או שתים מהן בלא לברך את כולן. יש סוברים שגם סדר הברכות מעכב, ויש להקפיד על הסדר מלכויות, זכרונות, שופרות.
עיקרן של ברכות מלכויות, זכרונות ושופרות הוא אמירת פסוקים מן התורה, הנביאים והכתובים העוסקים בנושא הברכה. תוכן זה של הברכה הוא היחיד שמופיע במשנה ופרטיו (מספר הפסוקים וסדרם) נידון בה. עם זאת, בנוסח התפילה המקובל, כוללת כל ברכה שלושה חלקים: תפילת מבוא, לאחרי מובאים הפסוקים ברצף, ולבסוף בקשה לסיון וחתימת הברכה. בזכרונות ובשופרות, נאמרים ברצף רק תשעה פסוקים, ובקשת הסיום כוללת בתוכה את הפסוק האחרון מעשרת הפסוקים (וראו לקמן, נוסח הברכות)
לדעת רבי יוסף אלבו, שלוש הברכות מכוונות כנגד שלושת עיקרי האמונה היהודית לשיטתו: ברכת מלכויות מכוונת לעיקר של מציאות ה', ברכת זכרונות לאמונה בהשגחה ובתורת הגמול, וברכת שופרות עוסקת במעמד הר סיני ובתורה מן השמים. הוא אף מביא את מבנה תפילת ראש השנה כראיה לשיטתו במניין עיקרי האמונה.
ברכת מלכויות.
קבוצת פסוקי המלכויות נקראת כך על שום שהפסוקים מפארים את ה' כמלך על כל הארץ ועוסקים במלכותו של הקב"ה במהלך הדורות, ומוזכר בהם לשון מלוכה.
הברכה משולבת עם ברכת קדושת היום הרגילה הנאמרת כבכל יום טוב, הפותחת במילים אתה בחרתנו ומזכירה, בבכל תפילת מוסף, את קרבנות היום. לאחר הקרבנות עוברים לעניין המלכויות בקטעים עלינו לשבח ו"על כן נקווה" שלאחריהם נאמרים פסוקי המלכויות.
שְׁמַ֖ע יִשְׂרָאֵ֑ל ה֥' אֱלֹהֵ֖ינוּ ה֥' ׀ אֶחָֽד: ()
חתימת הברכה היא כבכל ברכות קדושת היום של שאר תפילות ראש השנה:
ברכת זכרונות.
קבוצת הזכרונות נקראת כך על שום שהיא מתארת את ה' כזוכר הכל, ומבקשת על זכירת ישראל וזכירת עקידת יצחק.
פתיחת הברכה:
וְזָֽכַרְתִּ֥י לָהֶ֖ם בְּרִ֣ית רִֽאשֹׁנִ֑ים אֲשֶׁ֣ר הוֹצֵֽאתִי־אֹתָם֩ מֵאֶ֨רֶץ מִצְרַ֜יִם לְעֵינֵ֣י הַגּוֹיִ֗ם לִֽהְי֥וֹת לָהֶ֛ם לֵֽאלֹהִ֖ים אֲנִ֥י יְיָ׃ ()
חתימת הברכה:
לחלק מן העדות יש בקבוצת פסוקי הזכרונות אחד עשר פסוקים במקום עשרה.
ברכת שופרות.
קבוצת השופרות נקראת כך על שום השופר הנזכר בה. בפסוקים אלו מתוארת ההתגלות האלוהית, "בקול שופר עליהם הופעת".
פתיחת הברכה:
ישנם ארבעה פסוקים: