ארתור ג'יי דיקמן (Arthur J. Deikman), פרופסור לפסיכיאטריה וחוקר בתחומי מדיטציה ושינוי תודעתי, שהתחיל ללמוד את הסיפורים הסופיים כבר בשנות השבעים, היה בדעה שפסיכותרפיסטים מערביים יכולים להפיק תועלת מהפרספקטיבה שמספקת הסופיות והמהות האוניברסלית שלה, בתנאי שילמדו חומרים מתאימים בצורה ובסדר נכון. מאחר שהכתיבה והתרגומים של סיפורים סופיים על ידי שאה תוכננו בכוונה למטרה זו, הוא המליץ עליהם לכל אחד המעוניין לבדוק את הנושא בעצמו וציין שמומחים רבים כבר קיבלו את המעמד של שאה כדובר הסופיות בת זמנינו. הפסיכולוג וחוקר מודעות צ'ארלס טרט (Charles Tart) העיר שכתיבתו של שאה "יצרה [בי] הערכה על מה זה פסיכולוגיה עמוקה יותר מכל דבר אחר שנכתב."
כאשר התבקש לתת את הערכתו על שאה בשנת 1973, ג'.ג. בנט אמר ששאה מבצע עבודה חשובה בקנה מידה רחב, "המעוררת אנשים במקומות רבים, הגורמת להם לחשוב, המראה להם שצורות חשיבה הנראות חופשיות הן בעצם מותנות." הוא כינה את שאה הקרישנמורטי של הסופיות, השובר את הדעות המגובשות של אנשים בהרבה כיוונים כחלק מתהליך התעוררות שהיא "הכנה נדרשת לעולם החדש."
בהערות על העבודה של שאה תיאר הפילוסוף ההודי והמיסטיקן אושו את "הסופים" כ"פשוט יהלום. הערך של מה שהוא עשה [בספר] "הסופים" הוא ללא גבול." הוא הוסיף ששאה היה "האיש שהכיר למערב את נסר א-דין, ובכך נתן תרומה מדהימה שלא ניתנת לפירעון. [...]אידריס שאה הפך את האנקדוטות של נסר א-דין לעוד יותר יפות...יש [לו] לא רק היכולת לתרגם את המשלים, אלא אפילו לפאר אותם, לעשות אותם יותר נוקבים, שנונים."
ריצ'רד סמולי (Richard Smoley) וג'י קיני (Jay Kinney), בספרם "Hidden Wisdom: A Guide to the Western Inner Traditions" (2006), קובעים שספרו של שאה "הסופים" הוא "מבוא לסופיות מאוד קריא ורחב היקף", הם מוסיפים ש"כוונתיו ברורות בכל מקום וגם אם חלק מהטענות ההיסטוריות שנויות במחלוקת (אין להן הערות שוליים), אין ספר אחר כה מוצלח בלעורר בקורא הכללי עניין בסופיות." הם מתארים את "Learning How to Learn", אוסף של רעיונות, שיחות וקטעי כתיבה קצרים, כאחד מהספרים הטובים ביותר של שאה, המספק התמצאות טובה לגישה ה"פסיכולוגית" של שאה למפעל הסופי, ומציינים שבמיטבו "שאה מספק תובנות לתלמידים המחסנות אותם נגד הרבה מהשטויות שיש בשוק הרוחניות."
אייבן טירל (Ivan Tyrrell) ופסיכולוג חברתי ג'ו גריפין (Joe Griffin), כתבו בספרם על צרכים רגשים מוטבעים, "Human Givens: A new approach to emotional health and clear thinking", ששאה "יותר מכל אחד אחר, הבין והעריך את המשמעות האמיתית של התכונות הנתונות של הטבע האנושי". בספר אחר, "Godhead": "The" "Brain's Big Bang – The explosive origin of creativity, mysticism and mental illness", הם אמרו שהמעשיות של שאה, "כאשר מספרים אותן לצעירים ובוגרים כאחד [...] מייצרות תבניות אב בשכל, לא רק לחיים ולהתגברות על קשים יום יומיים, אלא גם למסע בדרך הרוחנית. ייתכן שהשפעתן לא תוכר ולא תהיה מורגשת לחודשים או שנים לאחר שמיעתן או קריאתן הראשונה. אומנם בסופו של דבר, התוכן המבני שהסיפורים מכילים ינצל את טבע המוח להשוות תבניות ויאפשר לתלמידים להתבונן בתפקוד התגובות המותנות רגשית שלהם לשינויים במצב חייהם. ואז יותר קל להם לפעול לפי דרישות המצב, ולדעת לחברם לתחומים יותר גבוהים. את ה'סיפורים המלמדים' צריך לקרוא, לספר ולהרהר עליהם, אבל לא לנתח בצורה אינטלקטואלית, מפני שזה הורס את ההשפעה המועילה שיש להם על החשיבה שלהם". שאה, הם הוסיפו, היה "אספן גדול ומוציא לאור של מעשיות וכתיבה שמכילים את התכונה הזו של 'השפעה לטווח ארוך'. הוא הבין את החשיבות החיונית לאנושות של תכונתם כ"תבנית אב" וספריו מלאי דוגמאות מעשירות."
אולב המר (Olav Hammer) מציין שבמהלך שנותיו האחרונות של שאה, כאשר הנדיבות של מעריציו הפכה אותו לעשיר באמת וכאשר הפך לדמות מכובדת ברבדים הגבוהים של החברה הבריטית, עלו מחלוקות בגלל סתירות בין נתונים אוטוביוגרפיים – ציון של שארות עם הנביא מוחמד, השתייכות עם מסדר סופי סודי ממרכז אסיה, או המסורת בה לימדו את גורדייף – לעובדות שנתן למצוא להן סימוכין. ייתכן שהיה קשר משפחתי עם הנביא מוחמד, אבל מספר האנשים עם קשר דומה היום, לאחר 1300 שנה, הוא לפחות מיליון. חלקים אחרים של האוטוביוגרפיה של שאה נראים לגמרי בדויים. לעומת זאת, המר ציין שהספרים של שאה נשארים מבוקשים על ידי הציבור, ושהוא מילא "תפקיד משמעותי בייצוג הסופיות כחוכמה רוחנית שנשארת לא-עדתית, אינדיבידואליסטית ומקיימת חיים."
פטר וילסון כתב שאם שאה היה רמאי, הוא היה רמאי "מאוד מוכשר", מפני שבניגוד למחבר עם אינטרס מסחרי בלבד, הוא השקיע את זמנו כדי לייצר מערכת משוכללת ועקבית כלפי פנים שמשכה "טווח שלם של אנשים דגולים", ו"סקרנה ועוררה חשיבה בתחומים מגוונים רבים". Moore הודה ששאה תרם בצורה מסוימת לפופולריות של סופיות הומניסטית, ועבד עם "אנרגיה ותושיה", אבל סיים עם מסקנה מרשיעה שה"סופיות" של שאה הייתה "ללא הקרבה עצמית, ללא נשגבות עצמית, ללא שאיפה לדעת (gnosis), ללא מסורת, ללא נביא, ללא הקוראן, ללא אסלאם, ללא אלוהים. פשוט כך."
לדעת גור וידאל, הספרים של שאה היו "הרבה יותר קלים לכתיבה מאשר לקריאה."
המחלוקת על הסופים.
התקבלות התנועה של שאה התאפיינה גם במחלוקות. אוריינטליסטים אחדים היו עוינים מפני ששאה הציג כתבים סופיים קלאסיים ככלי להתפתחות עצמית עבור אוכלוסייה עכשווית, ולא כמושא למטרת מחקר היסטורי.
המבוא של "הסופים", שנכתב על ידי רוברט גרייבס בעזרת שאה, תיאר את שאה כשייך ל"שושלת גברית בכירה מהנביא מוחמד" וכן שהוא ירש את "התעלומות הסודיות מהח'ליפים שהיו האבות הקדומים שלו. למעשה הוא השייח הגדול של ה'טריקה' הסופית..." באופן פרטי, אומנם במכתב לחבר, גרייבס הודה שזה היה "מטעה: הוא אחד מאתנו ולא אישיות מוסלמית." המבוא לא כלול במהדורות של אוקטגון לאחר 1983, אבל תמיד נכלל במהדורות של Anchor/Doubleday.
בנוסף L.P. Elwell-Sutton, חוקר מאוניברסיטת אדינבורו שהיה המבקר החריף ביותר של שאה, כתב מאמר ביקורתי ב-1975 על מה שהוא כינה "סופים מזויפים" כמו שאה וגורדייף. לדעתו גרייבס ניסה "לשדרג" את הייחוס הלא נכבד במיוחד של שאה, וכן שהייחוס לשושלת גברית בכירה של מוחמד היה "פליטת פה די מצערת" מפני שכל הבנים של מוחמד נפטרו בילדותם. אף על פי ש- Elwell-Sutton הסכים שהמשפחה היו סיידים צאצאי האימאם השביעי מוסא אל-כאט'ם, הנין הגדול של חוסיין בן עלי, שהיה הבן הצעיר מנישואי פאטמה בת מוחמד ועלי בן אבי טאלב, לדעתו זה "ייחוס לא מכובד" ללא קדושה מיוחדת מפני ש"סיידים מתרבים בכל עולם האסלאם, בכל תחומי החיים ובשני הצדדים של כל נושא פוליטי או דתי." הוא תיאר את ספרי שאה כ"קטנוניים", מלאים בעובדות שגויות, בתרגומים מרושלים ולא מדויקים ואפילו בשגיעות כתיב של שמות ומלים מזרחיות – "ערבוביה של קלישאות, דברים לא שייכים וסתם ממבו ג'מבו", הוא הוסיף שלשאה הייתה "חשיבות עצמית מוגזמת". הוא לא ראה בעין טובה את ה-festschrift (אוסף מאמרים ) לכבוד שאה שערך Rushbrook Williams, ואמר שלדעתו הרבה מהטענות בספר לגבי שאה ואביו, שבהם נטען שהם מייצגים את המסורת הסופית, הם פרסומת עצמית המאופיינת על ידי "התעלמות מדהימה מעובדות". תוך כדי ביטוי של שעשוע והשתאות על ה"התנהגות החנפנית" של מראייני שאה בריאיון לרדיו BBC, מסיק Elwell-Sutton שאינטלקטואלים מערביים אחדים היו "כה נואשים למצוא תשובות לשאלות המבלבלות אותם שכאשר הם פוגשים חוכמה מ'המזרח המסתורי', הם נוטשים את היכולת הביקורתית שלהם ונכנעים לשטיפת מוח מהסוג הגס ביותר". לפי Elwell-Sutton, הסופיות של שאה שייכת לתחום של "כאילו סופיות", "ממוקדת לא באלוהים, אלא באדם."
מחלוקת עומר ח'יאם.
בשנות השישים המאוחרות והשבעים המוקדמות, התפתחה מחלוקת סביב הוצאת תרגום חדש ב-1967 של "הרובעיאת" של עומר ח'יאם, מאת רוברט גרייבס ואחיו הגדול של שאה, עומר עלי-שאה. התרגום שהציג את ה"רובעיאת" כשירה סופית, היה מבוסס לכאורה על מסמך כתב יד שהיה רכוש משפחת שאה למשך 800 שנה. L.P. Elwell-Sutton, חוקר המזרח מאוניברסיטת אדינבורו, ואחרים שסקרו את הספר, היו משוכנעים שסיפור כתב-היד העתיק היה מרמה.
גרייבס ציפה שאביו של שאה, אקבל עלי-שאה, יציג את כתב היד המקורי כדי להבהיר את הסוגיה, אבל הוא מת בתאונת דרכים בטנג'יר בנובמבר 1969. שנה לאחר מכן, גרייבס ביקש מאידריס שאה להציג את כתב היד. שאה ענה במכתב שכתב היד אינו ברשותו, אבל אפילו אם היה, הצגתו לא הייתה מוכיחה כלום, לא היה אפשר לתארך אותו באופן מדויק ולכן עדיין היו קוראים תגר על האותנטיות שלו. הגיע הזמן, כתב שאה, "שנתאר לעצמנו שהצבועים שעושים כל כך הרבה רעש מרוכזים רק על התנגדות, הרס וקידום קמפיין כאשר, בואו נודה בזה, אף אחד לא מקשיב באמת." הוא הוסיף שאביו כה רתח מזעם על אלה המטילים דופי שהוא סירב לעסוק בהם, ולדעתו זו הייתה תגובה נכונה. גרייבס, ציין שהוא כבר נתפס כמי שנפל קורבן לרמאות הגסה של האחים שאה, ושזה משפיע לרעה על הכנסותיו מהכתיבה ההיסטורית האחרת שלו. הוא התעקש שהצגת כתב היד הפכה ל"עניין של כבוד המשפחה", ולחץ שוב על שאה, בהזכירו הבטחות קודמות שיציג את כתב היד אם יהיה צורך.