אצולה היא שדרה חברתית שבה תואר האצולה עובר בירושה בהתאם לכללים וחוקים מסוימים. תוארי האצולה (נסיך, דוכס וכו') מתייחסים במיוחד לחברות שבהן הייתה או קיימת מלוכה. תואר האצולה הוא לרוב תואר היסטורי, חברתי וחוקי, ואינו מהווה בהכרח מעמד סוציו-אקונומי המבוסס על עושר. אדם עשיר לא הפך באופן אוטומטי לאציל, וכן לא כל בני האצולה היו עשירים או בעלי השפעה. משפחות אצולה רבות איבדו את עושרן, והמושג "אציל עני" היה קיים בעולם כמעט מהולדת האצולה. במדינות ללא עבר פיאודלי, לא קיימת אצולה.
שורשיה של האצולה האירופית בווסאלים, לוחמיו הנאמנים של המלך, שהיו קשורים אליו בשבועת אמונים וזכו לתגמול על שירותיהם ושירותי לחימה שלהם התחייבו במענק אדמה מיוחד. מענק זה, שהיה בראשיתו זמני ומותנה, הפך עד מהרה לנחלת אדמה העוברת בירושה בין חברי משפחתו של הווסאל. כיום, לעומת זאת, תואר האצולה הוא ברוב המקרים תואר רשמי בלבד. אדון האחוזה, שהיה הבן שזכה בנחלת האדמה, אחיו ואחיותיו שנישאו לווסאלים אחרים, והפכו ללוחמים אבירים או אנשי דת, נמנו כולם עם מעמד האצולה. תואר האצולה עצמו לא ניתן להעברה בכל המקרים לכל בני המשפחה, ולרוב רק הבן שזכה בנחלה העיקרית (החל במאה האחת עשרה, בעיקר הבכור) קיבל את תואר אבותיו, ואילו בני המשפחה האחרים זכו בתואר זוטר יותר.
בני המעמד כונו לעיתים גם בעלי דם כחול, כינוי שנוצר בספרד (Sangre azul). מקור הכינוי בהבחנה שהתקיימה בין "ספרדים טהורים" שגוֹן עורם היה בהיר ועל כן כלי הדם שלהם נראים במבט מבחוץ כחולים, לבין המוּרים, שגון עורם היה כהה.
אצולה באירופה.
מקורה של האצולה האירופאית בשיטה הפיאודלית שקמה ביבשת בימי הביניים. במקור, אבירים או אצילים היו לוחמים, לרוב אריסטוקרטים, שנשבעו אמונים לשליט המקומי או למלך, והבטיחו להילחם בשבילו בתמורה לאדמה (בדרך כלל יחד עם הצמיתים שחיו באותו השטח). עם השנים, מדינות רבות החלו לפתח צבאות רשמיים, ותפקידם של האצילים לפקד על צבא פרטי בוטל. בנוסף, מעמדם הסוציו-אקונומי הגבוה נחלש בתקופת הרנסאנס, עם עליית מעמד הבורגנות, היחלשות שהגיעה לשיאה בתקופת המהפכה התעשייתית. בארצות שבהן האצולה הייתה מעמד גבוה, תפסו הבורגנים כוח רב יותר - סוחר עשיר היה בעל השפעה גדולה יותר מאציל עירוני ממוצע. לעומת זאת, היו מדינות שבהן האצולה קיבלה באותה תקופה חשיבות חברתית ופוליטית. דוגמה לכך היא ממשלת הממלכה המאוחדת (בריטניה), שנוהלה על ידי מעמד האצולה עד אמצע המאה ה-19.
עם שקיעת הפיאודליזם ועלייתם של מעמדות חזקים חדשים, ובמיוחד הבורגנות, החלו בני האצולה להדגיש את ההבדלים שבינם לבין אלו שקנו את עושרם ומעמדם במועד מאוחר יותר. בעקבות זאת התפתח קוד התנהגות מיוחד לאצולה, שהטעים במיוחד את אותן התנהגויות שקשה היה למי שזכה לעושר ומעמד רק לאחרונה ללומדן, ובמיוחד השכלה מסוג מסוים ונימוסי שולחן וחברה מיוחדים.
בעלי תואר אצולה קיבלו בדרך כלל משאבים כגון מזון, כסף או כוח עבודה, מהתושבים בשטחם או מאצילים בדרגה נמוכה יותר שבחברתם, ויכלו להשתמש בכוחם הדתי או הפוליטי להפעלת השפעתם עליהם.
נוהג נוסף שפותח כדי להבחין בין האצולה הישנה (בצרפתית, Noblesse d'épée, "אצולת החרב") והאצולה החדשה (בצרפתית, Noblesse de robe, "אצולת הגלימה"), שמנתה בעיקר מקבלי תואר אצולה חדשים או בעלי משרות יוקרתיות, החלו האצילים מפגינים לראווה את סמלי עתיקות אצולתם, ובמיוחד את שושלת היוחסין שלהם. בצרפת, במיוחד, נתבע אדם להפגין כי משפחתו השתלשלה ישירות מדור של אבירים נושאי חרב (Quartiers de noblesse), לאורך חמישה דורות (Seize quartiers, שישה עשר הורים ממוצא אצילי) או שישה דורות (Trente-deux quartiers, שלושים ושניים הורים ממוצא אצילי).
גם במזרח אירופה היה מעמד של אצולה. ברוסיה, רומניה ובולגריה ניתן התואר בויאר לבני מעמד זה.
אצולה באסיה.
יפן של ימי הביניים פיתחה שיטה פיאודלית דומה לזו האירופאית, שבה ניתנה אדמה בתמורה לשירות צבאי. למעמד הדאימיו היה כוח פוליטי וחברתי רב, וכמו מקביליהם באירופה, ניהלו צבאות של סמוראים. במשך תקופות ארוכות, החזיקו אצילים אלו בכוח רב ללא שלטון כללי במדינה, והובילו למלחמת אזרחים. יש כמה הבדלים מהותיים בין האצולה היפנית לאצולה האירופאית, והראשון שבהם הוא ההבדל בין קוד האבירות האירופאי וקוד הבושידו ביפן. השיטה הזו בוטלה בשנת 1868, והוחלפה בשיטה שנקראה קאזוקו, שבוטלה גם היא בשנת 1947, אחרי מפלתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
מדינות נוספות במזרח התפארו בתוארי אצולה שונים שקשה להשוותם למערכת האצולה האירופאית המוכרת לנו. בכמה מדינות מוסלמיות אין תואר אצולה רשמי, אך קרובים מאוד לכך הם נושאי התואר סייד, צאצאיו של הנביא מוחמד. רשמית, אין להם זכויות מיוחדות, אך הם נחשבים לבעלי חשיבות דתית גבוהה יותר משאר האוכלוסייה, ואנשים רבים באים אליהם לעצות בנושאי דת. באיראן, לעומת זאת, היו בעבר תוארי אצולה רבים, וכיום האצולה שם מזוהה על פי שם המשפחה.
במזרח אסיה, בלטה השיטה הסינית, שלפיה מעמדה של משפחה ירד בכל דור. צאצאי קיסר סין היו שכבת האצולה הגבוהה ביותר, ובניהם דורגו על ידי מעמדה של הקיסרית או הפילגש. מעמדם ומשמעותם של האצילים השתנו רבות, לאור חילופי השושלות השולטות במדינה.
החברה ההודית נחלקה לחמישה מעמדות (קאסטות) סגורים, הנבדלים זה מזה ברום מעמדם. המעמד הגבוה היה של הברהמינים שנהנו מזכויות ייחודיות.
מזג אוויר
הביטוי מזג אוויר הוא תיאור למצב האוויר המשתנה באטמוספירה בסמוך לפני הקרקע בין חום לקור, יובש ללחות, סערה או רגיעה, עננות או בהירות ועוד במקום ובזמן נתון. מזג האוויר כולל בתוכו בעיקר מצבים של שלושה מרכיבים, והם: חום, אוויר ומים. מזג האוויר מתייחס לשינויים בטמפרטורה ובמשקעים היומיומיים, לעומת זאת האקלים, מתייחס לשינויים ארוכי טווח, של מצב כדור הארץ בתקופות רחוקות יותר.
מזג האוויר משתנה בעיקר מהבדלי לחץ האוויר באטמוספירה, אשר יכולים להשתנות כתוצאה מזווית קו המשווה של כדור הארץ ביחס לשמש (זאת גם הסיבה לכך שעונות השנה שונות בצפון כדור הארץ ובדרום כדור הארץ).
חיזוי מזג האוויר, כלומר ידיעת מזג האוויר באזור מסוים בזמן קרוב, הוא מערכת כאוטית, כלומר, ששינוי קטן באוויר יכול בסופו של דבר לשנות את כל התחזית. כך שהחיזוי לא מדויק לטווח הארוך. (האפקט ששינויים קטנים עלולים להשפיע על מערכת גדולה ידועה גם בשם אפקט הפרפר). אקלים לעומת זאת, היא איננה מערכת כאוטית, ולכן שינויים קטנים לא יכולים לשנות את כל המערכת, ולכן חיזוי אקלים לטווח הארוך הוא דבר שניתן לחזות כפי שניתן לראות על התחזיות של ההתחממות עולמית. אנשים העוסקים בחיזוי מזג האוויר נקראים חזאים, אשר חוזים את מזג האוויר לטווח הקרוב על פי תמונות לווין שמגיעות אליהם מהחלל.
על מנת לחזות את מזג האוויר, משתמשים במפה סינופטית. זוהי מפה המציגה את מערכות הלחץ בזמן נתון. שקע הוא מערכת המעודדת עליית אוויר והיווצרות עננים ואילו רמה ברומטרית מעודדת שקיעת אוויר והיווצרות מזג אוויר בהיר.
מוזיאון
מוזיאון (נכתב בעבר מוסיאון) הוא מקום שמרוכזים בו אוספים בתחום מסוים או בתחומים אחדים: יצירות אמנות, חפצי אומנות, עתיקות, מדע וכדומה. זהו מוסד המאפשר לציבור גישה למוצגים המייצגים מגוון תופעות טבע, תרבות, היסטוריה ומורשת, לצורכי חינוך, מחקר, לימוד, המסרה והנאה.
מקור המושג "מוזיאון" במילה Μουσεῖον ביוונית עתיקה, שמשמעותה "היכל המוזות". המוזיאון הראשון המוכר כיום נוסד במאה ה-4 לפנה"ס, באלכסנדריה שבמצרים ההלניסטית, כנראה על ידי תלמי הראשון. ייעודו היה מקום למפגש ולמידה של הוגי דעות, משוררים ומדענים, והוא כלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. המוזיאון הראשון שהכיל אוסף של חפצי אמנות היה כנראה בפרגמון שבאסיה הקטנה, באותה תקופה.
כיום ישנם אלפי מוזיאונים, המתמחים בציור, בפיסול, בממצאים ארכאולוגיים, בהיסטוריה של מקום או של תקופה ובנושאים תרבותיים שונים. ישנם מוזיאונים המוקדשים ליצירתו של אמן יחיד ומציגים תערוכות קבע מעבודותיו.
האוספים במוזיאון מסודרים לפי שיטה מסוימת או מאורגנים לצרכים שונים, כגון למידה או הסתכלות. האחראי על האיסוף והתצוגה במוזיאון נקרא אוֹצֵר, והאחראי על ניהול האוסף נקרא רשם.
מוזיאון לאומי הוא מוזיאון ראשי במדינה בתחומו, ופעמים רבות הוא מתוקצב על ידי המדינה.
בישראל פועל מוזיאון נייד שעובר ממקום למקום כל כמה חודשים.
במהלך המאה ה-21 המוזאונים החלו בתהליך של מחשוב האוספים והצגתם באתרי אינטרנט. בשנת 1997 גנג'ו גולן הקים מוזיאון וירטואלי של אמנות מודרנית שקיים רק באתר אינטרנט. במאי 2018 נוסד בישראל המוזיאון הווירטואלי העולמי (World Virtual Museum), אשר מורכב מתערוכות ומיצירות אומנות של אומנים מכל רחבי העולם. לציוריו יש כבר למעלה מ-2,000,000 צפיות בגוגל.
יהדות גיברלטר
יהדות גיברלטר היא קהילה יהודית בגיברלטר, אשר בדרום חצי האי האיברי. ראשיתה בימי הביניים וראשית העת החדשה, כאשר התיישבו בה ממגורשי ספרד.
בראשית המאה ה-21, היא בעלת אופי ספרדי, בריטי ומרוקאי. בני הקהילה מתפרנסים בעיקר מהיותה של גיברלטר מרכז סחר בינלאומי ומקלט מס. רבים מהם עורכי-דין, רואי-חשבון וסוחרים בינלאומיים. למרות מספרם הקטן של היהודים במקום, הם מהווים אחוז גבוה יחסית באוכלוסייה הכללית בהשוואה לקהילות יהודיות אחרות, ולמעשה רק במדינת ישראל ישנו אחוז גבוה יותר של אוכלוסייה יהודית.
תולדות הקהילה.
היהודים הראשונים שהתיישבו בגיברלטר היו יהודים צאצאים ליהודים מגירוש ספרד ויהודים שהתגוררו בבריטניה.