נפתלי עובר שוב על טענות בנימין ומתייחס אליהם. בנימין אמר שהיהדות נלחמת ברוח האדם, אך נפתלי אומר שהיהדות נלחמת רק נגד "האלהת" הקניינים החיצוניים, בעוד שהיא אינה מונעת מהאדם את ההנאות לכשלעצמם, אם אותם קניינים ישמשו לו לשם המטרה היותר עליונה, אז הן דווקא טובות.
בנימין אמר שעם ישראל שפל ולא תרם דבר לאנושות, אבל נפתלי אומר לו בתגובה שהייחודיות של עם ישראל בכך שהוא הקדיש את חייו לה' והמשיך בכך, וזו התרומה שלו לעולם.
בנימין טען שהתורה מבודדת את ישראל מהעמים. נפתלי אמר שזה נכון כדי שעם ישראל יוכל לשמור על ייחודו, אך הוא לו עושה את זה מתוך גאווה ושנאה, אלא מאותה סיבות שהרבה אמנים והוגים שמרו על מרחק כדי לעדן את רוחם, ולהביא את אותו העידון לשאר העולם. הוא אף מוסיף בסוף האיגרת, ששמירה על הזהות היהודית לא חייבת לגרום לא להרגיש מושפל מול הגויים, ואולי אף להפך.
כנגד הטענה שהתורה משפילה את הרוח, נפתלי טוען שהיא מרוממת את הרוח היות שאדם ששומר על אמונתו גם כשמשפילים אותו, הוא האדם עם הרוח הכי גבוה, יותר ממי שמשפיל אחרים.
בנוגע לטענה של בנימין שהיהודים עוסקים בפלפולי הבל, נפתלי כתב לו שמהניתוח שהוא הביא עד כה רואים שהתורה עוסקת בדברים שאקטואליים לחיי היום יום של כל אדם. עם זאת הוא מודה שהרבה יהודים הידרדרו לחקירה לשם חקירה המנותקת ממסקנות מעשיות. את האשמה לכך הוא תולה בכך שלומדי התורה התנתקו משורשי רוח התורה המופיעה בתנ"ך ובמדרשים. עד כדי כך, שהמונח "חסיד" הפך לכינוי למי שפורש מן העולם, בעוד שלטענת נפתלי המונח במקור נועד לתאר אדם שמקדיש את כולו לטובת העולם.
נפתלי מזכיר את תלונתו של בנימין על כך שהתורה מגבילה את חיי היהודי, על זה הוא אומר שאם זוכרים את מטרת העולם שהוא פירט עליה באיגרות, רואים שהגבלות הללו עדיפות. בתור דוגמה הוא מביא את מצוות השבת, שמקשה על היהודי להשתלב בתעשייה, אבל אם מבינים שהשבת נועדה לשם התבוננות מיוחדת על התוכן של ששת הימים, מבינים ששמירת השבת קודמת להצלחה בעבודה.
איגרת טז (האמנציפציה).
בשלב זה, נפתלי עובר לדון בשאלת היחס לאמנציפציה. לדעתו האמנציפציה מהווה התקדמות גדולה ברוח האנושית. אמנם לכאורה על פי הטענות הקודמות, לא טוב ליהודים להשתלב בין הגויים או להיות בעלי רכוש וכח, ועל כן יש לדחות את שוויון הזכויות. אבל אין חובה על היהודים להיות חסרי כל, אם היהודים יקבלו את האמנציפציה בתור פלטפורמה לקדם את מטרתו כעם, אז האמנציפציה טובה. היא תזיק רק אם היהודים ישתלבו בין הגויים ולא ישמרו על ייחודם.
איגרת יז (הרפורמים).
מכאן נפתלי עובר להתייחס אל אלו שמנסים ל"תקן" את היהדות. לדידו בהחלט יש מה לתקן בעם ישראל, למשל את המצב שיהודים מקיימים מצוות כמצוות אנשים מלומדה ללא הבנה של תוכן המצוות. אבל התיקון ומטרתו חייב להיות מתוך התורה ולשם התורה ולא לשם התאמה לדעות חיצוניות, לכן נפתלי מבקר את הרפורמים שהתיקונים שהם מציעים לא נועדו לקדם את עם ישראל למטרה שהתורה מכוונת אליה, אלא שתתאים לרוחות הזמן, גם כשרוח הזמן מקדשת את ההנאות החומריות. כתוצאה מכך, ספרי הלימוד של המחדשים חסרים הרבה מהמצוות, ומלמדים את הדת כצורה של טקסים, ולא כצורת התנהגות ומחשבה שמשתלבת בכל שלבי החיים של האדם.
איגרת יח (שלילת השיטות הנוגדות).
מכיוון של כוחו וקיומו של ישראל מבוסס על התורה, כל החוליים שישראל סובלים ממנו נובעים מהבנה לקויה בלימוד התורה. לכן נפתלי עובר על תולדות לימוד התורה, ובעיקר על לימודי המחשבה שלה בישראל, כדי לעמוד על שורש הבעיות והטעויות בזמנם. במהלך הניתוח הוא מציג גישות שונות לניתוח היהדות ומבקרם.
התורה בעת העתיקה.
בהתחלה הייתה התורה שבכתב בלבד, שקיימים בה רק היסודות, בעוד שפרטי קיום המצוות נמסרו בעל פה בלבד. אך בגלל שישראל יצאו לגלות ולצרות אחרות, הועלתה המסורת על כתב (משנה) כדי שלא תשכח. פרשנותה של המשנה נשמרה בעל פה, עד שנכתבה הגמרא. אבל את רוח התורה לא כתבו במפורש על הכתב, אלא רק הצפינו אותה בספרי האגדתות. במשך שנים היו שני בתי מדרש ששמרו על הלימוד (ככל הנראה הכוונה לבתי המדרש בארץ ישראל ובבבל).
ימי הביניים והרמב"ם.
עם הזמן, בתי המדרש הקודמים ירדו, בזמן שהלימוד שהועלה בכתב (הלכה) ניצל, הלימוד שלא הועלה בכתב (המחשבה) לא שרד. התוצאה היא שיהודים שרצו לעסוק בפילוסופיה ומחשבה מעמיקה, עשו זאת דרך לימוד הפילוסופיה היוונית והערבית. היות שהיסודות של זרמי המחשבה האלה אינם עולים תמיד בקנה אחד עם המחשבה היהודית, התעוררו אצל הרבה מהיהודים המעמיקים שאלות לגבי ההיגיון או הרלוונטיות של המצוות. במקביל, קמו תנועות שראו במצוות משהו ללא רוח וללא קשר למציאות, ואף ראו ערך בקיום המצוות "מצוות אנשים מלומדה".
נפתלי נוגע בכמה זרמים שהיו באותם ימים. הוא נוגע למשל בקבלה, שהייתה יכולה לתת רוח למחשבה ומוסר, אך במקום זה הפכה לפרקטיקה של קמיעות והגנה מפני שדים. אבל הוא בעיקר עוסק ברמב"ם. נפתלי מציג אותו כאדם חכם שהיה בקי בפילוסופיה היוונית ובהלכה היהודית, וניסה ליישב בין הפילוסופיה לתורה. אבל במקום לתת לתורה יסודות חשיבה מתוך עיון בה עצמה, הוא הקים לה יסודות חשיבה חדשים שמבוססים על פילוסופיה חיצונית. כך הרבה מן המצוות (במיוחד העדויות והעבודות) לא הפכו למעשים בעלי ערך משל עצמם אלא למעשים סמליים שהיו נזקקים לזמנם בלבד כדי לעקור תפיסות מוטעות. נפתלי מביע כלפיו יחס אמביוולנטי, מצד אחד הרמב"ם הציל את שמירת התורה בישראל על ידי זה שהקים לה יסודות חשיבה חדשים. מנגד הרמב"ם גם זרע את זרע הפורענות לעתיד, כשבעת המודרנית צורת החשיבה שלו תשמש סיבה לזילזול במצוות.
העת המודרנית ומנדלסון.
גם בעת המודרנית החלה ההשקפה שהיהדות היא אוסף של מעשים חסרי רוח, הרבה אנשים חשבו שאי אפשר להיות משכיל ויהודי בו זמנית. ואז קם משה מנדלסון ונתן הגות שמראה שאפשר להיות יהודי מקיים מצוות, וגם משכיל. אבל כמו הרמב"ם, ההגות שלו מבוססת על מטרות שמבוססות על ערכים זרים ולא ערכי התורה. המצוות הפכו להיות רק אמצעים לזמנם, שנועדו לעלייה להישגים של חשיבה. התוצאה היא שמצוות רבות כבר לא מקרבות למטרה זאת, ואף נראה שחלקן חוסמות את האדם לכך (כמו איסור כתיבה בשבת). לכן הרבה יהודים לא רואים את היהדות כרלוונטית כלפיהם, כשהם מתבססים על ההגות של גדולי חכמי היהודים.
כנגד 'המפלגה' החותרת לחדשנות ורפורמה, מעמיד המחבר ביקורת גם על ה'מפלגה' ההפוכה, אשר "תקים ותקבל עליה כירושת נחלה את היהדות הבלתי מובנה להם בתור "מצות אנשים מלומדה' ומבלי כל רוח בקרבה, יישאוה בידיהם כגולמים קדושים, מיראתם פן יעירו ויעוררו את הרוח". על 'שני הקצוות' ההפוכים הללו קובע המחבר כי הם קרובים זה לזה "באלפי תכונות, ואשר מזה נווכח לדעת ביותר כי המשגה עם שניהם".
הפתרון.
התיקון לבעיה הזו חייב לבוא על ידי הקמת הגות יהודית המבוססת על עצמה, ולא על ערכים זרים. נפתלי קורא להקים בתי ספר שבהם ילמדו תנ"ך לא כלימוד אקדמי אלא להבנת רוח היהדות, ואז להבין מזה איך הלכות הגמרא נועדו ליישם רעיונות אלה. את התלמוד הוא מציע ללמוד כיישום רוח המקרא, ללא מורא מהפער בין לימוד כזה לזה של "גדולי המפלפלים, אשר לא באמת ולא בחיים יסודם". בבתי ספר אלה ילמדו לא לשים את התאוות בתור מטרה מרכזית, אלא את החיי המעשה היהודיים. כמו כן הוא מציין את ההתפלגות של היהודים להרבה כתות ודעות, וקורא לא להילחם בכך, אלא להניח לריבוי הדעות הללו כדי למנוע מצב של ניוון עתידי העלול לבוא מתוך בחירה בזרם מחשבתי מוטעה יחיד.
איגרת יט (סיום).
נפתלי מביע תקווה שכשבנימין יתחתן הוא יחנך את ילדיו על ברכי ערכי היהדות בצורה שנפתלי מציג באיגרות.
נפתלי מציין שהוא היה שמח לתת לרעיונות ביהדות להתפתח במשך השנים ולתת לזמן לקבוע מה נכון בצורה "אבולוציונית", אך בגלל החדירה של רעיונות לא יהודיים ליהדות הוא חייב להעמיד את החינוך בשיטה שעליה הוא מדבר, גם אם הוא יהיה היחיד שמחזיק בה.
עוד נפתלי מבטיח כי יכתוב בעתיד שני ספרים: אחד שבו יתאר את תולדות ה', העולם, האדם, והיהודי; ושני, שבו הוא יעסוק במצוות, בעוד הוא מבטיח שאת הספר על המצוות הוא יוציא לאור בקרוב (ככל הנראה הכוונה לספר "חורב").
תגובות.
הספר זכה לתפוצה רחבה ולאהדה עוד בזמנו. הוא הפך לאחד מספרי היסוד של האורתודוקסיה המודרנית. צבי גרץ, שלימים פנה לקונסרבטיביזם, התרשם מאוד מהספר בהיותו צעיר, והלך לרש"ר הירש כדי להיות תלמידו במשך שלוש שנים בהשפעתו. כשיצא התרגום הראשון לספר, החפץ חיים שיגר למתרגם מכתב שבו הוא כתב שהוא נהנה מהספר, ושיוכל להועיל לישראל מאוד.
תרגומים.
הספר תורגם לשפות רבות וביניהן אנגלית; עברית; הולנדית; יידיש. התרגום הראשון לעברית נכתב על ידי משה זלמן בן שמואל הלל אהרונזון ויצא לאור בשנת 1890 על ידי הוצאת וילנא.
התרגום השני נכתב על ידי ד"ר חיים ויסמן ויצאה על ידי ההוצאה לאור החרדית "נצח" בשנת 1946. בהוצאה זו צינזרו כמה קטעים מהמכתב ה-18, בעיקר את הביקורת על הרמב"ם ועל הקבלה.
בשנת ה'תש"ט, הוציאה הוצאת מוסד הרב קוק תרגום חדש לספר, שנכתב על ידי יצחק היינמן.
הספר הודפס גם כחלק מסדרת הספרים עם הספר, בכרך "אמונה בזמן משבר", בתרגומו של אהרונזון.
תחנת הכוח חגית
תחנת הכוח חגית היא תחנת כוח במחזור משולב, המייצרת חשמל באמצעות גז טבעי. התחנה, המבוססת טורבינות גז, בעלת כושר ייצור בהספק 1,500 מגה-ואט, מתוכו 660 מגה-ואט שייכים לתחנת הכוח חגית מזרח הפרטית, ו-840 מגה-ואט לתחנה בבעלות חברת החשמל. היא אחת מתחנות כוח פנים-ארציות של חברת החשמל לישראל.