חלק מהטרנסג'נדרים עוברים הליכים שונים על מנת להתאים את גופם לזהותם המגדרית. ניתוחים לשינוי מין המשחיתים את איברי ההולדה אסורים בהלכה משום איסור סירוס. איסור סירוס זכרים נחשב לאיסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב . איסור סירוס נקבות הוא מדרבנן.
היחס למינו ההלכתי של טרנסג'נדר מורכב, רוב הפוסקים לא מחשיבים את שינוי המין, ובשל כך, הם מתייחסים לאדם שעבר ניתוח שכזה, על פי מגדרו לפני הניתוח. אולם ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית, להחשיבו כאישה: אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בו, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
ביהדות קונסרבטיבית הדעות חלוקות בקשר לנושא. בשנת 2003 אושרה פסיקה רבנית כי בכל הקשור לניתוח להתאמה מגדרית מותר כטיפול של אי-הלימה מיגדרית, וכי מעמד המין של אדם טרנסג'נדר פי ההלכה משתנה על ידי הניתוח .
היהדות הרפורמית מביעה דעות חיוביות על אנשים טרנסג'נדרים. הוועידה המרכזית של היהדות הרפורמית של הרבנים האמריקנים הייתה הראשונה שהתייחס לסוגיית היהודים הטרנסג'נדרים בשנת 1978, כאשר הכריזה כי התנועה רואה כי מותר לאדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית להתחתן לפי המסורת היהודית. ב -1990, הוועידה הזו הכריזה כי אנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית יכולים להתגייר.
בשנת 2003, האיחוד ליהדות רפורמית קיבל החלטה לקבל באופן מלא את כלל הקהילה הלהט"בית. באותה השנה ארגון נשים רפורמיות פרסם הצהרה המתארת את תמיכתן בזכויות האדם והאזרח ואת המאבקים של הטרנסג'נדרים והביסקסואלים, ותמכה בשוויון החוקי של אוכלוסיות אלו.
ארגונים יהודים לא דתיים כמו ארגון הלל הכריזו על תמיכה בשוויון לטרנסג'נדרים.
נצרות.
הברית החדשה מתבטאת בעמימות רבה יותר מהתנ"ך לגבי טרנסג'נדריות.
ישנם זרמים נוצריים המקבלים את הטרנסג'נדריות כגון אוניברסליזם אוניטריאני.
פרדיננד פון ביסמארק
גוטפריד פון ביסמארק
פרנססק ויניאלס
פרנססק ויניאלס (בקטלאנית: Francesc Vinyals, לעיתים נודע בשם הספרדי "פרנסיסקו ויניאלס" (Francisco Viñals); לא ידוע תאריך הלידה והפטירה) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק כקיצוני. בין 1914 ל-1927 שיחק במדי ברצלונה והיה מהשחקנים הבולטים בה. ויניאלס, שהיה שחקן נמוך באופן יחסי, נודע בשל המהירות הרבה שלו ויכולת הכדרור הטובה שלו. לעיתים כונה "ויניאלטס".
קריירה.
ויניאלס שיחק בברצלונה בין 1914 ל-1927, בתקופה בה בלטו שחקנים כגון פאולינו אלקנטרה, ז'וזפ סמיטייר, ריקרדו זאמורה, פליקס ססומגה, אמילי סאגי-ברבה ופרנץ פלאטקו. ב-5 במרץ 1916, במשחק נגד ריאל מדריד שלימים נקרא בכינוי "הקלאסיקו" ונערך בקרר אינדוסטריה, האצטדיון הביתי של ברצלונה, הייתה התוצאה תיקו 0-0 לקראת סיום המשחק. אחד מהאנשים בקהל זעק: "ויניאלטס, 5 דורוס על כל שער שתבקיע!". ויניאלס הבקיע שני שערים, ברצלונה ניצחה במשחק וויניאלס זכה בפרס כספי גדול באופן יחסי לתקופה זו. ב-1 בנובמבר 1917, במשחק נוסף נגד ריאל מדריד, הבקיע שלושער וברצלונה ניצחה 3-1. כבר ב-14 באפריל 1918 נערך לכבודו משחק הוקרה בברצלונה. ברצלונה אירחה את סבדל וניצחה 1-0 משער שלו.
ב-1919 הגיע עם ברצלונה לגמר הגביע הספרדי, שם פגשה את ארנס גצ'ו. ויניאלס כבש את השער הראשון לזכות קבוצתו, ובסיום 90 הדקות הראשונות הייתה התוצאה 2-2. משום כך המשיך המשחק להארכה, אך ברצלונה הפסידה 5-2. העונה הבאה, עונת 1919/1920, הייתה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית. הוא הצליח לזכות עם ברצלונה בפעם הראשונה בגביע, הודות לניצחון 2-0 על אתלטיק בילבאו בגמר, בו פתח ויניאלס בהרכב. ב-10 הופעות באליפות קטלוניה הבקיע 3 שערים, ובדרך לזכייה בגביע הבקיע שני שערים בשלבים המוקדמים יותר. ויניאלס היה בסגל ברצלונה עת זכתה 3 פעמים נוספות בגביע, אם כי הוא לא השתתף במשחקי הגמר בזכיות אלה. יתר על כן, לקח חלק בזכייה ב-8 אליפויות קטלוניה. ב-1926 פרש ממשחק, וב-19 ביוני 1927 נערך לכבודו משחק הוקרה בלס קורטס, יחד עם השוער רמון ברוגרה. ברצלונה גברה על סנטס 5-2.
דרון אסמוגלו
חקייניים
חקייניים (שם מדעי: Mimidae; באנגלית מכונים "ציפורי חתול") הם משפחה של ציפור שיר החיים ברחבי עולם החדש הכוללת 30 מינים. אלו עופות המזכירים מאוד קיכליים בעלי זנב ארוך, נוצות כהות או אפורות ברובם, ציצה קטנה מאחורי ראשם, מסיכה שחורה על עיניהם ומקור מעט מעוקל. המינים הגדולים ביותר מגיעים לאורך 30 סנטימטרים ולמשקל 50 גרם. הם ניזונים מחרקים, גרגירים, ביצים וגוזלים ויצורים קטנים נוספים.
ציפורים אלה קיבלו את שמן עקב מנהגן לחקות שירת ציפורים אחרות וכן כמה מיני חרקים וצפרדעים.
נבליים
נבליים (שם מדעי: Menuridae) היא משפחה של ציפורי שיר גדולות ובה סוג אחד - נבלי ("Menura"). עופות אלה חיים רק ביערות ובערבות אוסטרליה והם בולטים בעיקר בזכות יכולות חיקוי הקולות שהם שומעים בסביבתם ובשל נוצות הראווה הגדולות של זנבם.
בסוג ישנם 2 מינים שאורכם הממוצע, יחד עם הזנב, הוא עד 90 ס"מ והם ציפורי השיר הגדולות ביותר לאחר המינים עורב שחור ועורב עב-מקור. הם חיים בחורשים האוסטרליים, בעיקר באזור הטרופי ומחפשים חרקים, פירות ועלים. הם עפים רק לעיתים רחוקות.
נבלי
בית נהיאן
בית נהיאן (בערבית: آل نهيان, תעתיק: אאל נהיאן) היא המשפחה השלטת באיחוד האמירויות הערביות, ובאבו דאבי. המשפחה היא אחת משתי המשפחות הדומיננטיות יותר יחד עם משפחת בית מכתום השולטת בדובאי. לבית מלוכה זה יש קרבה משפחתית לבתי מלוכה רבים מהעולם הערבי דוגמת בית פאלאסי ובית יאסי וזאת משום שמנהיגי הבית, לא כמו בקטר או בבחריין לא מתחתנים לרוב עם מישהו שהוא ממשפחתם. בית המלוכה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18, השליט הנוכחי בבית הוא מוחמד בן זאיד אאל נהיאן. בני משפחת המלוכה משתייכים לאסלאם הסוני.
ספינת המחקר דיסקברי
ספינת המחקר דיסקברי (באנגלית: RRS Discovery) הייתה ספינת העץ התלת-תורנית המסורתית האחרונה שנבנתה בבריטניה. הספינה, שעוצבה ונבנתה לחקר אנטארקטיקה, הושקה כספינת מחקר מלכותית (RRS) בשנת 1901. משימתה הראשונה הייתה המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה, בהנהגת רוברט פלקון סקוט ועמו ארנסט שקלטון במסעם הראשון המוצלח לאנטארקטיקה, משלחת שנודעה בשם משלחת דיסקברי. עכשיו מהווה הספינה אטרקציה תיירותית ראשונה במעלה בביתה, דאנדי.
היסטוריה.
ב-16 במרץ 1900, בעקבות תרומות ניכרות למשלחת הממשמשת ובאה מתומכיה, לוולין ו. לונגסטאף והממשלה הבריטית, החלה בניית ה"דיסקברי" ב"חברת דאנדי לבניית ספינות" בדאנדי, סקוטלנד. הספינה הושקה בשפך הנהר טיי ב-21 במרץ 1901, בידי ליידי מרקהם, אשתו של סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
עיצוב.
בדיונים מקדימים על בניית ספינה המוקדשת לחקר אנטארקטיקה לממשלת בריטניה נשקלה העתקת ספינתו של פריטיוף ננסן, הפראם, שתוכננה מראש למטרת חקר קטבים, אבל ספינה זו עוצבה במיוחד לעבודה בקרח הדחוס של החוג הארקטי, ואילו הספינה הבריטית נועדה לחצות אלפי מילין של אוקיינוס פתוח לפני הגיעה לאנטארקטיקה, ועל כן נבחר עיצוב מקובל יותר. הממונה על העיצוב הכללי היה ו. א. סמית', אחד מאדריכלי הצי הבכירים באדמירליות, ואילו את מנוע הספינה, הדוודים ושאר המכונות תכנן מהנדס המכונות של הצי המלכותי, פיליפ מאראק.
הספינה שאלה היבטים רבים של עיצובה (לרבות שמה) מן ה"בלאדהאונד", ספינה של ציידי לווייתנים, שנבנתה בדאנדי והוכנסה לשירות הצי המלכותי כ"אוניית הוד מלכותה דיסקברי" ב-1874 בשביל המשלחת הבריטית הארקטית אל הקוטב הצפוני. בשנת 1900 הייתה רק למספנות בודדות בממלכה המאוחדת היכולת לבנות ספינות עץ בגודל הדרוש - רק שני בוני אוניות ניגשו למכרז לחוזה - אבל נקבע, שחיוני לבנות את הספינה מעץ, הן למטרות חוזק וקלות תיקונים והן להפחתת ההשפעה המגנטית משדרית פלדה, שתאפשר את מירב הדיוק בניווט ובמיפוי. המצפן הראשי נקבע בדיוק באמצע הספינה, ושום אביזרי פלדה או ברזל לא נמצאו בטווח של מ' 9.1 מנקודה זו. מאותה סיבה הותקנו הדוד והמנועים בכיוון ירכתיי הספינה, תכנון שגם הניח מרחב מקסימלי לציוד ואספקה.
הספינה כמעט נבנתה בנורווגיה במספנת Framnæs Mekaniske Værksted, שתבנה כעבור זמן את האנדיורנס, אבל הוחלט, שאת כספי הממשלה הבריטית יש להשקיע במספנה בריטית, וה"דיסקברי" נבנתה על ידי חברת בוני הספינות דאנדי, שעסקה בעיקר בבניית כלי שיט קטנים כגון ספינות מכמורת, גוררות ויאכטות קיטור. המספנה הייתה קודם לכן בבעלות אלכסנדר סטיבן ובניו, שבנו את הטרה נובה (האונייה שרכש סקוט ב-1910 בשביל משלחתו האחרונה
הספינה עלתה 34,050 ליש"ט, ועוד 10,322 ליש"ט להכנסת מנועים ושאר מכונות ויותר מ-6000 ליש"ט ליתר הציוד והאביזרים: סך כל המחיר ששולם תמורת ה"דיסקברי" היה 51,000 ליש"ט, שווה ערך ל-4,1 מיליון ליש"ט בשער המטבע של ימינו.
ב"דיסקברי" הותקן מנוע קיטור מוסק פחמים, בעל 450 כוחות סוס, אבל הכוונה הייתה להסתמך בעיקר על מפרשים, משום שתכולת מחסני הפחם לא הספיקה לצייד את הספינה למסעות ארוכים. במהירות שיוט חסכונית של 6 קשרים (11.1 קמ"ש) נשאה רק די פחם ל-12,320 ק"מ של הפלגה מונעת קיטור; המסע לניו זילנד כיסה יותר מ-19,000 ק"מ. ב-8 קשרים (14,2 קמ"ש) יכלה לשייט רק 8,150 ק"מ במנוע קיטור.