בניגוד לסמל הלאומי, מופיע המגן הפדרלי רק על דגל השירות של הרשות הפדרלית, על דגל השירות של הצי הגרמני ועל דגל ראש המטה הכללי של הבונדסוור.
דגל השירות של הרשות הפדרלית נועד לשימושה הבלעדי של הממשלה הפדרלית של גרמניה וכל שלוחותיה, וכל שימוש אחר אסור. מי שמשתמש בדגל עלול לספוג קנס.
ללכת על המים
ללכת על המים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של איתן פוקס, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2004.
עלילה.
מנחם (גדעון שמר) הוא ניצול שואה, העובד כמפעיל סוכני מוסד, שתפקידם הוא סיכולים ממוקדים. הוא מנצל רגע של חולשה אצל סוכן שלו, אייל (ליאור אשכנזי), שהוא בן לניצולי שואה ושולח אותו למשימה, שמדינת ישראל לא מעוניינת בה כלל. אייל נשלח לתפוס ולכלוא פושע נאצי גרמני, קשיש מופלג, בשם אלפרד הימלמן, עליו קיימות עדויות, שהוא עדיין חי. בניגוד לייצוגים רבים של ניצולי שואה בקולנוע הישראלי, מנחם ניצול השואה ממלא תפקיד מפתח במוסד ומייצג זרם מרכזי בחברה. תפקידו מחייב תעצומות נפש וכישרון והצלחותיו מעידות כי הוא מבצע את תפקידו כהלכה. לא עוד דמות סהרורית הנעה מסיוט לסיוט ללא יכולת לתפקד באופן נורמלי, אלא אדם שלו ובוטח, המנהל את עסקי המוסד ביד רמה. בניגוד לדימוי הסטראוטיפי של הניצול, אין הוא מטופל אלא מטפל – משמש לאייל משענת נפשית.
כדי למצוא את הפושע הנאצי אייל מתקרב לנכדיו, פיה (קרולינה פיטרס), השוהה בישראל כמתנדבת בקיבוץ ואחיה אקסל הימלמן (קנוט ברגר), המגיע לארץ לבקר את אחותו. במהלך פעילותו של אייל, המתבצעת ברחבי ישראל וברלין, הוא מתקרב אל שני האחים, מפגש היוצר שאלות ותשובות, חיפוש אחר משמעויות וגילוי תרבויות ואישויות. השהייה עם אקסל לא נעימה לאייל. היותו של אקסל הומוסקסואל, מביכה אותו וההטפות של אקסל לסובלנות מוחלטת כלפי אויבי ישראל, מחד ולחוסר סובלנות מוחלט כלפי הומופובים, מאידך, מרגיזות את אייל. בדיעבד, מתברר, שבדיוק בגלל חוסר הסובלנות של אקסל להומופובים, משפחתו מסתירה גם ממנו את העובדה, שסבא שלו, הנאצי, עדיין חי.
הסרט דן ביחסים המסובכים בין ישראלים לגרמנים ודן בטראומת השואה, בתולדות ישראל ואף בסכסוך היהודי-פלסטיני, בהומוסקסואליות ובמורכבות המוסרית הקיימת בשרות המוסד, ביחידת חיסולים של השירותים החשאיים. הוא גם בוחן את השאלת ההזנחה של הרדיפה אחרי הנאצים - הכיצד המרדף אחריהם מעניין רק ניצולי שואה, כמו דמותו של מנחם וקיצונים פוליטיים, כמו דמותו של אקסל? כמו כן, מציג הסרט מהפך שחל באישיותו של אייל ואת המעבר מחייו הראשונים, כמחסל קר של המוסד בעל רגשות מודחקים, אל חייו החדשים כאדם "שאינו מסוגל להרוג יותר".
הפצת הסרט ופרסים.
ב-5 בפברואר 2004, הסרט פתח את פסטיבל ברלין וזכה לאהדה רבה בקרב מבקרי הפסטיבל. בהמשך הופץ "ללכת על המים" בארצות הברית, אוסטרליה, מדינות אירופה המובילות (בהן צרפת, איטליה ואנגליה) ומספר מדינות באסיה, בהן סין. הוא השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בגנט, ובמספר נוסף של פסטיבלים לקולנוע. נכון להיום, הסרט הוא אחד הסרטים הישראליים המצליחים ביותר, הן בארץ והן בעולם, ונחשב לסרט הישראלי הרווחי ביותר אי-פעם, עם הכנסות של מיליוני דולרים ברחבי העולם, מתוכם כמעט 3 מיליון דולרים בארצות הברית בלבד.
הסרט השתתף בטקס פרס אופיר וזכה בקטגוריות הסאונד והמוזיקה המקורית (עברי לידר), השתתף בטקס פרסי הסזאר בצרפת, טקס פרסי נבחרי מבקרי הקולנוע, טקס פרסי הסרטים ההומו-לסביים וזכה בטקס פרסי הסרטים היהודיים באמריקה בקטגוריית הבמאי.
באוגוסט 2006, פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בדבלין סירב להקרין את הסרט, אם לא תוסר ממנו חסות משרד החוץ הישראלי. זאת כמחאה על חלקה של ישראל במלחמת לבנון השנייה. הסרט הוקרן בסופו של דבר ללא חסות המשרד.
ב-15 באוקטובר 2006 שודר הסרט בערוץ 2.
תזמורת טונהאלה, ציריך
פרון (אל)
פֶּרוּן (Перун) היה האל הראשי במיתולוגיה הסלבית.
אטימולוגית, שמו של האל קיים גם במיתולוגיה ההודו-אירופאית בצורת Perkwunos* או Perkunos*.
פרון היה אל הרעם, הברק והגשם, אל השמש, הירח והכוכבים ומעל כל, אל האש. הסימנים שנתנו בפסליו היו: אבן ההצתה, השמש והבלוט.
בין יתר תפקידיו, היה פרון מגינם של הנרדפים ונוקם במפירי הסכמים.
החיה שסימלה את האל פרון היא התיש והעץ הוא האלון.
על אמונת הסלבים ב"פרון" ניתן ללמוד מכך שבהסכמים שחתמו הרוסים עם הביזנטים בשנים 945 ו-971 הם נשבעו בשמו.
גלעד קרני
גלעד קרני (נולד ב-1974) הוא ויולן ישראלי, שניגן בפילהרמונית של ניו יורק ובתזמורת טונהאלה שבציריך. כיום הוא ויולן ראשי בתזמורת דויטשה אופר ברלין, שם ניגן גם עם התזמורת הממלכתית של ברלין בניצוח דניאל בארנבוים. בנוסף להיותו סולן ונגן בהרכבי מוזיקה קאמרית, קרני נמנה עם מייסדי רביעיית הוברמן, שעמה הופיע לראשונה בקרנגי הול. מאז הופיע קרני בקרנגי הול עם רביעיית גוארנרי.
קרני ניגן עם תזמורות רבות באירופה, בדרום אפריקה, בארצות הברית ובישראל והשתתף בפסטיבלי מוזיקה קאמרית ברחבי העולם וכן בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
יורגן סטרופ
אפטיט
אפטיט הוא שם קיבוצי לשלושה מינרלים זרחתיים: הידרוקסילאפטיט, פלואוראפטיט וכלוראפטיט, ששמותיהם ניתנו בשל הרכבם הכימי המכיל ריכוז גבוה של הידרוקסיל (-OH) פלואור, או כלור בהתאמה.
מקור השם אפטיט מיוונית ופירושו "לרמות", בשל דמיונו של האפטיט למינרלים יקרים הרבה יותר כדוגמת האוליבין, הפרידוט או הבריל.
אפטיט הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד, בסלעים מותמרים ובסלעי משקע, אבל הוא מצוי בהם בכמויות קטנות כפיסות מפוזרות של גבישים זעירים. גבישים מפותחים גדולים של אפטיט מצויים בסלעים מותמרים מסוימים. בארץ מצוי האפטיט באזור אילת ובסלעי הפוספט של הנגב הצפוני.
אפטיט הוא אחד המינרלים הבודדים הנוצרים במערכות ביולוגיות. הידרוקסיאפטיט הוא מרכיב עיקרי באמייל השן, ומרכיב משמעותי בחומר הבונה את העצם. פלואוראפטיט חזק מעט יותר מהידרוקסיאפטיט ולכן מים שעברו הפלרה מאפשרים החלפת יוני הידרוקסיל ביונים של פלואוריד ובכך לחזק את השן.
השימוש העיקרי באפטיט הוא להפקת דשנים זרחתיים. משום שהאפטיט הוא מינרל רך יחסית, השימוש בו לשם מכירה בחנויות ובתעשיית התכשיטים אינו נפוץ.
שיטת תיארוך באמצעות אפטיט, הקרויה "תיארוך בעזרת מעקב ביקוע" (Fission track dating), מאפשרת לקבוע את ההיסטוריה של היווצרות חגורות הרים ואת ההיסטוריה של משקעים באגני שיקוע.
פוספוריט הוא השם שניתן לאפטיט שאינו טהור בצורתו המסיבית.
סוסי ים
שלמה זלמן הנאו
הרב שלמה זלמן הכהן הנאו כ"ץ בן יהודה ליב כ"ץ (המכונה זלמן הענא, ובראשי תיבות: רז"ה; 1687–1746) מדקדק עברי בנוסח התפילה, מחדש כללים בלשון העברית וטעמי המקרא. כן חיבר ספרים אודות הניקוד העברי.
חייו ודמותו.
נולד בעיירה הנאו (Hanau) שבגרמניה לרבי יהודה ליב כ"ץ שפעל כשליח ציבור. במהלך חייו הוא התגורר במספר ערים, ביניהם: פרנקפורט, המבורג, אמסטרדם, ברלין ובהנובר.
הוצאת ספריו.
בגיל 21 הוציא את ספרו הראשון, "בנין שלמה", העוסק בדקדוק עברי וטעמי המקרא, ובו גם ביקורת נרחבת על טעויות דקדוקיות של מדקדקים ופרשני המקרא מן הדורות שלפניו והערות על שיבושים שנפלו לדעתו בנוסח התפילה.
ב-1733 הוציא את ספרו "צהר התיבה", שהפך לאחד מספרי הדקדוק הנפוצים בעברית במאה ה-18 ובסופו נספח קונטרס בשם 'מכסה לתיבה' שכתב כתגובה לזלזולים שהטיח הרב יעקב עמדין (היעב"ץ) כנגדו בספר לוח ארש.
שיטתו בדקדוק.
הרב שלמה זלמן ראה חשיבות עצומה בעיסוק בשפה העברית ובדקדוקה, דבר שלא היה מקובל בקרב יהודי אירופה בתקופתו, ובעיקר בדקדוק לשון המקרא ונוסח התפילה. ב-1725 הוציא את הספר "שערי תפילה" בו הצביע על מה שנחשב בעיניו לשיבושים לשוניים בתפילות והציע תיקונים. רבות מהשגותיו נובעות מן הגישה המאמצת את דקדוק לשון המקרא ביחס לתפילות שנכתבו בחלקן הגדול בלשון חז"ל. אף על פי שהחכם צבי כתב הסכמה לספר "שערי תפילה", בנו הרב יעקב עמדין (יעב"ץ) פרסם את הספר "לוח ארשׂ" כביקורת להרז"ה, ובו ביקר בחריפות את שיטתו והתיקונים שהציע. הרז"ה הגיב על הביקורת בקונטרס 'מכסה התיבה', ובו הגנה מפורטת לכל הערה ודבר דקדוק שחלק עליו רבי יעקב עמדין.
בסופו של דבר רבנים אחרים התייחסו באופן חיובי לתיקוני הרב שלמה, וכמה מן התיקונים שלו אכן חדרו ללשון התפילה האשכנזית וגם לסידור אדמו"ר הזקן ולנוסח התפילה של הגאון מווילנה. בעקבותיו בתיקוני לשון התפילות האשכנזיות הלך יצחק סטאנוב.
את גישתו האנליטית בלימוד דקדוק עברית מקראית העביר גם למשורר נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), שלמד אצלו בילדותו.
קבלת דעותיו.
דמותו של הרב שלמה נשארה שנויה במחלוקת אצל נאמני ההלכה עד ימינו. פוסקים בני זמנו ופוסקים מאוחרים יותר קיבלו חלק מהערותיו הדקדוקיות על התפילה וכינו אותו בתוארי כבוד, ביניהם נמנים הרב שניאור זלמן מליאדי שקבע רוב שינויו בתוך סידורו (סידור אדמו"ר הזקן) ורבי יוסף תאומים שהביא מהגהותיו בספרו "פרי מגדים". אחרים ראו בו דמות שלילית המקדימה את מתקני נוסח התפילה של תקופת ההשכלה, ודחו באופן מוחלט את חידושיו. מתנגדיו אף טענו נגדו שזייף חלק מההסכמות על ספרו ושאר ההסכמות ניתנו על סמך ההסכמות המזויפות. סנגוריו, לעומת זאת, מפקפקים בטענה שההסכמות מזויפות וייחסו את שגיאותיו לקנאותו לטהרת השפה העברית.