בשנת 2011 הוציאה הסתדרות הפסיכולוגים בישראל נייר עמדה בנושא, לפיו:
בשנת 2014, אימצו איגוד העובדים הסוציאליים ומשרד הבריאות את נייר העמדה האמור. משרד הבריאות גם פרסם הודעת דובר, המזהירה את הציבור מפני הטיפולים, בה הצהיר שהמטפלים "מייצרים מצג שווא של הכרה מדעית בשיטה, אף על פי שבפועל אין עדויות מחקריות להצלחת שיטה כלשהי לגבי האפשרות להמרה ויש אף עדויות לנזק אפשרי".
בשנת 2019 פרסמה ההסתדרות הרפואית בישראל נייר עמדה שעליו חתומים איגוד הפסיכיאטריה בישראל ואיגודים נוספים ובו נאמר כי "אין עדות ליעילותם של טיפולים לשינוי הנטייה המינית או הזהות המגדרית, וכי יש עדויות לנזק אפשרי גם באוכלוסייה הבוגרת ובעיקר בילדים ובמתבגרים. לפיכך אין להפנות לטיפולים אלו ואין להשתתף בהם מבחינה מקצועית ואתית."
בשנת 2022 פרסם משרד הבריאות חוזר מנכ"ל המזהיר מפני קבלת טיפול המרה, וקובע כי יוטלו סנקציות משמעתיות על בעלי מקצוע שיציעו טיפול כזה.
הגבלות חוקיות.
מאז 2013, מספר מדינות בעולם, וכן חמש עשרה מדינות ומספר מחוזות וערים בארצות הברית אישרו חוקים האוסרים טיפולי המרה בקטינים.
חלופות לטיפולי המרה.
במשך השנים הציעו מטפלים ואנשים ממדינות שונות שורה של חלופות לטיפולי המרה:
ניסיונות למניעה מוקדמת.
בעקבות ההצלחה המועטה מאוד של ניסיונות לשינוי נטייה מינית שנערכו בארצות הברית (בעיקר במאה העשרים), מספר מצומצם של חוקרים אמריקנים, המזוהים בעצמם כשייכים לקהילה הלהט"בית, הציעו מעין "טיפול מונע" המבוסס על ההנחה שדפוס פעילות מסוים, בפרט מצד ההורים, ובפרט בשנים הראשונות לחיי בנם או בתם, עשוי להקטין את הסיכוי להופעת ההומוסקסואליות בהמשך החיים הבוגרים של הצאצא. בניגוד לטיפולי המרה, אין מדובר כאן על מפגשים ומעקב אצל קלינאי, כי אם על תדרוך התנהגותי מוקדם, של ההורים. הגישה בוקרה בטענה שהיא הומופובית ושהיא עשויה להעכיר את היחסים בין הורים לילדיהם.
חלוץ גישה זו הוא הכומר והחוקר ג’ורג’ אלן רקרס אשר תיאר בספרו משנת 1982 "לעצב את הזהות המינית של ילדך". רקרס, שהוא הומוסקסואל, או לחלופין דו מיני בעצמו הפך לשנוי במחלוקת לאחר שמטופל שלו התאבד בבגרותו ורקרס נחשד על ידי העיתונאי ההומוסקסואל אנדרסון קופר כאשם בכך.
גישה דומה נקט עמיתו של רקרס, ג'וזף ניקולוסי, בחיבור משנת 2002 בשם "מדריך להורה למניעת הומוסקסואליות", בו כתב, כי בבסיס ההומוסקסואליות עומדת בדרך כלל נון קונפורמיות מגדרית בילדים אותה הוא מסביר בגרסה לא קונבנציונלית של פסיכואנליזה, לפיה נון קונפורמיות זו היא תוצאה של הזדהות מעטה עם ההורה הנכון או, לחלופין, עם ההורה הלא נכון. למשל כאשר אמו של האדם מגוננת עליו יתר על המידה בשנות החיים הראשונות הוא נוטה להזדהות עמה באופן מופרז, או כאשר הילד לא מקבל באותן שנים מספיק אהבה ותשומת לב מאביו (משום שחסרה דמות אב, או שהאב מרוחק או משום שהילד נפגע מהאב והתרחק ממנו רגשית) או מהדמויות הגבריות הקרובות אליו, הצורך שלו באהבה גברית הופך למשיכה רומנטית-מינית בגיל ההתבגרות. כתוצאה מכך, הילד אינו מרגיש בנוח עם ילדים בני אותו מין ביולוגי ומרגיש סוג של רגשי נחיתות בתור גבר בהמשך חייו, ואלה גורמים לרומנטיזציה של הגבריות. גרסתו של ניקולוסי נשענת על תאוריית האם השתלטנית, שנזנחה במחקר באופן כמעט מוחלט, ואיננה לוקחת בחשבון גורמים ביולוגיים בהתפתחות זהות המגדר (בפרט אצל בנות); ממצאים אשר על פי מדען המוח וחוקר הנטייה המינית מארק ברידלאב הם מבוססים היטב.
הרגעת החשק המיני.
קיימים, בעיקר בארצות הברית, מטפלים מתחום בריאות הנפש המציעים טיפולים שבאופן מוצהר אינם מיועדים לשינוי הנטייה המינית עצמה, כי אם רק את ההתנהגות בהקשרה;
טיפולים אלה מוצעים על ידי מטפלים שחלקם מאמינים בעצמם כי נטיות מיניות אינן אפשרויות לשינוי בכלים הפסיכותרפיים המוכרים. הטיפולים שלהם נעשים לרוב בגישה קוגניטיבית-ביהביוריסטית ומטרתם להקטין את הסבירות לביטוייה של נטייה מינית מסוימת (ללא תלות הכרחית בסוג הנטייה או במניע של המטופל לבקש סיוע זה); טיפולים אלה מטרתם להפחית את החשק המיני או לפחות את ההתנהגות המינית של הפרט, והם מבוססים על ההנחה כי חשוב לעזור למטופל להגיע לשלווה נפשית, ואם ביטוי נטייתו המינית מפריע לכך, מסיבה פילוסופית, דתית, רגשית או אחרת, הרי שיש לסייע לו לפחות לנסות להפחית את ביטויה.
כאשר טיפולים אלה ניתנים להומוסקסואלים, יש הרואים בהם וריאציה של טיפולי המרה, גם אם באופן מוצהר אין זו כוונת המטפל או המטופל. המציעים טיפולים אלה מכנים אותם לעיתים כטיפולים בהתמכרות למין או לפורנו, או להתנהגות מינית קומפולסיבית (CSB, או בשמה השני "היפרסקסואליות"). המתנגדים לטיפולי המרה באופן כללי, אולי יתנגדו לטיפולים אלה עם אותן טענות נגד טיפולי המרה "רגילים".
טיפולי המרה לקהל לא-הומוסקסואלי.
עקרונות מסורתיים של טיפולי המרה משמשים גם בניסיון לשנות את משיכתם של פדופילים לילדות או לילדים למשיכה לבוגרים. לרוב הטיפולים אינם משיגים הצלחה.
טרנסג'נדרים.
במקרים רבים מבוצעים גם טיפולי המרה לביטול טרנסג'נדריות. מחקרים מהעשור השני של המאה ה-21 מצאו כי אצל רוב הסובלים מדיספוריה מגדרית בילדות היא תחלוף לפני הגיעם לבגרות, אך מחקר נוסף משנת 2022 מצא כי רק 2.5% מהילדים שמזדהים כטרנסג'נדרים יחזרו להזדהות כסיסג'נדרים לאחר 5 שנים. ישנו קונצנזוס כי אצל רוב הילדים שעבורם הדיספוריה עקבית ונמשכת גם בגיל ההתבגרות, היא תתמיד גם בגיל מבוגר. טיפולי ההמרה האלו שנויים במחלוקת. "האיגוד המקצועי העולמי לרפואת טרנסג'נדרים" (WPATH) מחשיב טיפולי המרה לצעירים טרנסג'נדרים ללא אתיים. האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה (APA) מחשיבה את כפייתם על טרנסג'נדרים לבלתי-אתית. עמדת התאחדות הפסיכואנליטיקאים בארצות הברית (APSAA) היא שניסיונות מכוונים להמיר נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי, הם נגד עקרונות יסוד של טיפול פסיכואנליטי ולעיתים קרובות גורמים כאב פסיכולוגי משמעותי בכך שהם מחזקים תפיסות מופנמות מזיקות.
בדומה להומוסקסואלים, גם אצל טרנסג'נדרים ישנו מתאם בין הדיווח על מעבר טיפולי המרה, ובין הדיווח על מחשבות אובדניות וניסיונות התאבדות.
רוב המדינות האוסרות טיפולים לשינוי נטייה מינית כוללות באיסור גם טיפולים לשינוי זהות מגדרית. בממלכה המאוחדת הודיעה הממשלה כי תאסור טיפולי המרה לשינוי נטייה מינית, אך לא לשינוי זהות מגדרית.
לאחר שאסר משרד הבריאות הישראלי על טיפולי המרה לשינוי נטייה מינית וזהות מגדרית כאחד, יצא ארגון "ג'נדר קריטיקל ישראל" כנגד האיסור על טיפולי המרה לטרנסג'נדרים.
כדור 8 קסום
כדור ה-8 הקסום (באנגלית: Magic 8-ball, לעיתים נקרא כדור לחיזוי עתידות) הוא צעצוע פופולרי קלאסי שהומצא ב-1946.
הצעצוע מעוצב ככדור השמיני בביליארד (שצבעו שחור ועליו מסומנת הספרה 8), בגודל כפול מהרגיל, כאשר בצד המנוגד לספרה 8 קיים חלון שקוף פחוס.
הכדור ממולא בנוזל כחול כהה אשר בו צפים 3 איקוסהדרונים שהם גופים הנדסיים משוכללים בני 20 פאות משולשות כל אחת. על הפאות רשומות תשובות שונות לשאלות "כן או לא".
ניעור של הכדור והפיכתו עם החלון כלפי מעלה, גורמים ל"הטלת" הקוביה בתוכו עד שהיא צפה אל החלון ונצמדת אליו באחת הפאות, דבר הגורם לחשיפת הכיתוב על הכדור. בדרך זו ניתן "לשאול" את הכדור שאלות הנוגעות לעתיד או לקבלת החלטות ולקבל ממנו אחת מ-20 ה"תשובות" האקראיות.
הכדור נחשב לצעצוע קלאסי והוא הוזכר רבות בתרבות הפופולרית האמריקנית, בטלוויזיה הוא הופיע בין השאר בסדרות סיינפלד, אלן, חברים ומשפחת סימפסון, בקולנוע הפציע בצעצוע של סיפור, לרדוף אחרי איימי, קן פארק, הבית עם השעון המסתורי, שהאזאם, הסרט ״גדולה מהחיים״ וכן הוא גם הופיע בספרות; דוגמה בולטת לכך היא בספר יומנו של חנון 8.
תשובות אפשריות.
20 התשובות האפשריות בכדור 8 קסום סטנדרטי:
עשר מהתשובות חיוביות (●), חמש שליליות (●), וחמש נייטרליות (●).
Heleophrynidae
נמור
ג'וזף מנקייביץ'
ג'קאס
ג'קאס (באנגלית: Jackass - תרגום מילולי: אידיוט/חמור) היא תוכנית אמריקאית, שעלתה לשידור ב-MTV בין השנים 2000–2002, ומאוחר יותר אף הופקו לה שלושה סרטי המשך. התוכנית מכילה בעיקר קטעי וידאו שונים של אנשים המבצעים פעלולים מסוכנים, משימות מגוחכות ומתיחות. הסדרה בוטלה לבסוף בשנת 2002 לאחר שנערים וילדים ניסו לחקות כמה מהתעלולים שמהסדרה ולרובם זה הסתיים באסון , שהביא לתלונות רבות מטעם הוריהם ל-MTV.
בשנת 2011 הועלה לשידור גרסה ישראלית של התוכנית "4X".
סדרת .5.
סדרת סרטים זו יצאה החל מהסרט השני ויש לה אופי דוקומנטרי הכולל: תעוד של תכנון הפעלולים, ניסיונות כושלים, ראיונות עם יוצרי הסרט וחברי הצוות השונים, קטעי וידאו ופעלולים שלא נכנסו לסרטים הרשמיים.
משחק וידאו.
משחק וידאו של ג'קאס בשם "Jackass: The Game" יצא בשנת 2007 לקונסולת הפלייסטישן 2 וזכה להצלחה רבה בקרב המעריצים
וגיימרים על המשחקיות ועל כך שהמשחק הוא בדיוק כמו הסדרה ואפילו מופרע יותר.
פיתון (טיל)
פיתון היא משפחת טילי אוויר-אוויר שפותחו בישראל על ידי רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה.
שני הטילים הראשונים ממשפחת הפיתון היו שפריר 1 (1959), ושפריר 2 (1969). הדגם השלישי כונה פיתון 3 (1978), ואחריו פותח פיתון 4 (1993). הגרסה האחרונה - פיתון 5 - נכנסה לשירות בשנת 2005.
בסך הכול הפיל חיל האוויר הישראלי בעזרת טילי המשפחה כ-150 כלי טיס, ובהם מסוקים, מטוסים ואף כלי טיס בלתי מאוישים קטני ממדים.
היסטוריה.