כיום ישנן שיטות נוספות לבישול אומצה המאפשרות בישול מדויק יותר, ביניהן בישול סו-וויד, בו האומצה נעטפת באריזת ואקום בניילון ומושרת באמבט במים בטמפרטורה מדויקת, כך שלא ניתן לבשל את האומצה למידת עשיה הגבוהה מזו לה הטבח התכוון, ושיטת הצליה ההפוכה (מאנגלית: reverse searing) בה האומצה נצלת תחילה בחום נמוך בתנור או מעשנה (בין 110- 130 מעלות צלזיוס) עד שהגיע למידת העשיה הרצויה. שתי השיטות האלו נחשבות מדויקות יותר, אך גם דורשות יותר זמן וצליה קצרה בחום גבוה בסיומם על מנת להשחים את הבשר (תופעה המכונה תגובת מייאר).
סוגי אומצות (בקר).
אומצות הנצלות בגריל או בתנור עוברות תהליך מהיר של צלייה. לפיכך, מרבית חלקי הבשר אינם מתאימים לסוג זה של בישול, שכן התוצאה תהיה בשר סיבי ובלתי לעיס. מכאן, שנתחים המיועדים לאומצות יילקחו מאיברים שאומצו פחות, כמו מותניים וצלעות (פילה, סינטה ואנטרקוט). חלקי הבשר שמתאימים לצלייה עוברים בדרך כלל תהליך נוסף של יישון שמשפר את איכותם על ידי ריכוך הבשר.
הנתחים המתאימים להכנת אומצות הם:
יישון הבשר.
להכנת אומצות משתמשים בנתחי בשר שהם שרירים במקורם. שריר יכול להתכווץ ולהתרפות לפי הצורך. לאחר השחיטה, כשאין עוד אספקת חמצן ומזון לתאים, מתכווצים השרירים. כדי להרפותם יש צורך בפירוק החלבונים אקטין ומיוזין, שהם הגורמים לכיווץ השריר.
יישון הבשר הוא למעשה תהליך מבוקר של ריקבון בטמפרטורה נמוכה, שנמשך מספר ימים עד שלושה שבועות, לפי סוג הבשר. לנתח פילה נדרשים מספר ימים כדי להתיישן, לנתח סינטה - כשבועיים, ולאנטרקוט - עד שלושה שבועות. תוצר הפירוק הוא נתח רך ומוכן לצלייה. תוצרי הפעילות של האנזימים המפרקים הם שנותנים לבשר בקר את הארומה והטעם האופייניים.
סטייקים בסגנון הקלאסי (כמוהם ניתן לפגוש כיום רק במסעדות יוקרה או באיטליזים מובחרים) מיושנים בחדרי קירור, בטמפרטורה קרובה לקיפאון ובלחות יחסית גבוהה. במשך זמן היישון מאבד הבשר נוזלים. שיטה זו קרויה "יישון יבש" (dry aging). בשל איבוד המשקל, הזמן הארוך הנדרש ושטח האחסנה הגדול בטמפרטורה נמוכה (נדרש שטח גדול משום שכדי להבטיח תנועת אוויר מסביב לבשר אין לצופף את הנתחים), הבשר הזה יקר יותר. רוב הבשר כיום מיושן באריזות ואקום אטומות, השומרות על הלחות - בשיטה זו, המכונה "יישון רטוב" (wet aging), הטעם עדין יותר. בשיטת יישון זו האנזימים מפרקים ביתר יעילות את רקמות החיבור, ולכן הבשר רך יותר.
אמצעים נוספים לריכוך האומצה טרם הכנתה הם אנזים שמקורו בפרי האננס, וחבטות חוזרות באומצה, בדומה לחבטת שניצל. להבדיל מיישון, שיטות ריכוך אלו אינן מעשירות את טעם הנתח, אלא מרככות אותו בלבד. עם זאת הן מאפשרות לנהוג בנתחים זולים יותר, למשל כתף, כבאומצות.
דרגות צלייה.
איכותה וטעמה של האומצה הנצלית נגזרים הן מאיכות הבשר, הן מצורת הצלייה (גריל פחמים, גריל גז, תנור) והן מזמן הצלייה.
מאכלי בשר מועטים נאכלים ללא צלייה (raw). המפורסם בהם הוא סטייק טרטר, אך אין זו אומצה כי אם בשר שנקצץ עד דק, ומוגש קר.
קיימות שש דרגות צלייה באומצות (ייתכנו שינויים קלים בדרגות הצלייה בין אזורים גאוגרפיים שונים):
סטייק
סדזן
סדזן או אבחזיה הקטנה הוא מחוז היסטורי של אבחזיה, שגבולותיו לא ברורים לגמרי, אשר היה מיושב ב"סאדזים" ומכאן שמו. האזור ידוע מאמצע המאה התשע-עשרה כ"אבחזיה הקטנה".
"אבחזיה הקטנה" היה המונח בו השתמשו לתאר את אדמות אבחזיה שלא היו בשליטת שושלת צ'אצ'בה. לאחר המלחמה הרוסית-צ'רקסית, שנמשכה עד 1864, הועבר חלק הארי של ההרריים לאימפריה העות'מאנית, מספר תושבי קו החוף צומצם בהדרגה, והתיישבו בו מתיישבים נוצרים מלאומים שונים.
החלק הצפוני של סדזן כולל כיום חלק מסוצ'י רבתי, וחלקו הדרומי נכלל בתוך מחוז גגרה שבתחומי אבחזיה. אירועי סכסוך סוצ'י (1918–1920) התרחשו בסדזן.
כיום מתייחס מונח זה לאדמות שמצפון לנהר הבזיב או רכס גגרה. הגבול הצפוני של האזור שנוי במחלוקת ונמצא בין חוסטה, סוצ'י ונצ'פסוחו לכיף קודוש וחצי האי טאמאן (כיום במחוז קרסנודר).
אבחזיה הקטנה
לוביו
הקרום העכבישי
הקרום העדין
הקרום הקשה
הגימנסיה העברית הרצליה
סטרפסילס
סטרפסילס (אנגלית: Strepsils) הוא שם המותג של סדרת תרופות ללא מרשם בצורת לכסניות מציצה לטיפול בכאבי גרון המיוצרת בנוטינגהאם על ידי חברת רקיט בנקיזר. היא שייכת לקו המוצרים של בוטס (boots health-care international) שרקיט בנקיסר רכשה ב-2006.
סטרפסילס מיוצרת מאז 1958, ומכילה שני רכיבים פעילים: אמילמטקרסול ו2-4 דיכלורובנזיל אלכוהול. לחומרים אלו פעילות חיטוי קלה.
הכמות המומלצת היא סוכרייה אחת כל שעתיים או שלוש שעות למבוגר.
לסטרפסילס ויטמין סי 100 מתווסף גם ויטמין C. כל סוכרייה מכילה 1.2 מ"ג של דיכלורובנזיל, 0.6 מ"ג של אמילמטקרסול ו-100 מ"ג של ויטמין C.
השם סטרפסילס מגיע מהמילים הלטיניות strepitus שפירושה 'רעש' או 'המולה' ו-sine שמשמעותה 'ללא'.
לחמניית גבינה
לחמניות גבינה, ולעיתים "לחם גבינה", הן לחמניות קטנות בטעם גבינה, פופולריות למדי בבוליביה, ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה. בברזיל הן נקראות "פאו ד'י קייז'ו" (pão de queijo), ובאמריקה הספרדית הן נקראות "צ'יפה" (chipá) או "קוניאפה" (cuñapé).
לחמניות הגבינה מיוצרות מעמילן תירס או עמילן קסאווה ועיקר ייחודן במרקמן הפנימי, שהוא לח וצמיגי. צורת הלחמניות כדורית, עם קוטר של מספר סנטימטרים, ולעיתים כמעין כדור משוטח בגובה של כשלושה-ארבעה סנטימטרים ובקוטר של כעשרה. בפרגוואי ובצפון ארגנטינה ניתן למצוא לחמניות גבינה קטנות יותר.
לחמניות הגבינה נמכרות לרוב בדוכנים בצידי הרחוב או בידי רוכלים. מחירן נמוך לרוב והן פופולריות עד מאוד.
בברזיל.
"פאו ד'י קייז'ו" (pão de queijo; מילולית: לחם גבינה) הוא מרכיב טיפוסי במטבח הברזילאי, במיוחד במדינות מינאס ז'ראיס וגויאס. מקורו של המאכל אינו ודאי, ומניחים כי תחילתו במאה ה-18, למרות שהוא הפך לנפוץ במיוחד לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20. כיום פאו ד'י קייז'ו מהווה פריט נפוץ בארוחת הבוקר, לצד כוס קפה. בשנים האחרונות ניתן אף לקנותו בצורת בצק קפוא להכנה ביתית.
הודות למסורת הארוכה של אפיית הפאו ד'י קייז'ו במדינת מינאס ז'ראיס ותעשיית מוצרי החלב שלה, ובמיוחד גבינות מינאס, ידועה המדינה בברזיל כמקור לפאו ד'י קייז'ו מעולה בטעמו ואיכותו. מוניטין זה מהווה גם מקור גאווה מקומית עבור "מינירוס" (בני המדינה) רבים.
באמריקה הספרדית.
באזור התפוצה של שפת הגוארני נפוצות לחמניות הגבינה ביותר תחת השמות chipá, chipa, chipacito ולעיתים chipa'í. מגמות הגירה בתוך החרוט הדרומי החל ממחצית המאה ה-20 הביאו להרחבת תפוצת הצ'יפה גם לצפון מזרח ארגנטינה, וכיום זהו מאכל נפוץ גם במטרופולין הגדול של בואנוס איירס, קורדובה, רוסריו וכדומה. הצ'יפה נמכר, לרוב, בשקיות נייר בצידי הרחוב, ומהווה חטיף פופולרי בזמן של חגיגות עממיות ודתיות.
בצפון ארגנטינה ובבוליביה קיים מאכל דומה הקרוי "קוניאפה" (cuñapé), הדומה לצ'יפה במרכיביו, אך שונה בממדיו הגדולים יותר. באקוודור ניתן למצוא את ה"מוצ'ינס דה יוקה" (muchines de yuca) ובקולומביה את ה"בוליטאס דה יוקה" (bolitas de yuca).
בפראגוואי נפוץ וריאנט של הצ'יפה הנקרה "צ'יפה גדולה" (chipa guasu או chipá guazú), האפוי מקמח תירס, ואשר מהווה מרכיב פופולרי בימי שישי, ובמהלך ימי התענית, שכן אינו מכיל בשר.
חטיבה טכנולוגית ליבשה
החטיבה הטכנולוגית ליבשה (חט"ל) הפועלת במסגרת אט"ל, היא גוף צבאי העוסק בפיתוח אמצעי לחימה (אמל"ח) המשמשים את כוחות-היבשה של צה"ל.
החטיבה ממוקמת במחנה דורי (תל השומר), וחלק מהיחידות הכפופות לה ממוקמות בצריפין ובבסיסים אחרים.
החטיבה מפתחת אמצעי לחימה, אמצעי סיוע לחימה ואמצעי תקשוב, משלב הפיתוח ועד לשימוש. החטיבה משמשת גם כסמכות מקצועית בתחומי הפיתוח בצה"ל, כגוף מטה לקביעת מדיניות אחזקה ומספקת מענה טכנו–מבצעי לכוחות היבשה. בנוסף, אחת ממטרות החטיבה היא לתת מענה לפעולות מבצעיות מיוחדות בלו"ז קצר ובזמינות גבוהה.
מוצרי החטיבה עוברים ניסויים מחמירים ובדיקות איכות רבות. היחידה איננה מפתחת מוצרים רק על פי בקשה, אלא מפתחת גם "מוצרי מדף" אותם אפשר להתאים לצרכים מבצעיים שונים בזמן קצר לפי מידת הצורך. אנשי היחידה מחפשים באופן תמידי למצוא "תרופה" שתקדים את "המכה" המבצעית. אחד האתגרים המרכזיים של היחידה הוא למצוא איזון בין שימוש במוצרים חדשים לבין פיתוח "מוצרי מדף" כראייה לעתיד.
פיתוח מוצר מתחיל לאחר שמהנדסי היחידה נתקלו בצורך של הדרג המבצעי או הרעיוני. במשך השנים הרכיבו מהנדסי היחידה מגוון מוצרים שונים ומסווגים הנותנים מענה לבעיות שאיתן מתמודדים הלוחמים בשטח. בשעת הצורך מגיע ליחידה קצין מאחת היחידות המיוחדות של צה"ל ומציג בפני המהנדסים את הצורך הספציפי. על-פי דרישותיו של כל מבצע משנים ומתאימים רכיבים מסוימים כדי שיתאימו למטרה המוגדרת באופן ספציפי.
בחטיבה משרתים מהנדסים ומדענים (רובם המוחלט בוגרי העתודה האקדמית), תוכניתנים בוגרי קורס תכנות, בודקי תוכנה, הנדסאים, טכנאים, ואזרחים עובדי צה"ל (אע"צים). משרתי החטיבה הם קציני וחיילי חיל הטנ"א,חיל הקשר והתקשוב, חיל הלוגיסטיקה.
ראש חט"ל הנוכחי הוא תא"ל רמי אבודרהם.
היסטוריה.
היחידה הטכנולוגית (יחט"ל) הוקמה על-בסיס המחלקות הטכניות במפקדת קצין חימוש ראשי (מקחש"ר) בשנת 1999, ומחלקת ציוד לוגיסטי במפקדת קצין תחזוקה (כיום לוגיסטיקה) ראשי (מקל"ר).