דווייט אייזנהאואר היה איש צבא רוב חייו. הוא היה גנרל הצבא של ארצות הברית, פיקד על הפלישה לאירופה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה נשיא ארצות הברית בימיה הראשונים של המלחמה הקרה.
בנאום הפרידה לאומה שנשא ב-17 בינואר 1961 הוא התייחס לסכנה שהתפתחותו של קומפלקס צבאי-תעשייתי יכולה להביא על ארצות הברית, והזהיר מפניה:
אייזנהאואר התכוון לסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא ומערכת הביטחון. לדבריו, שיקולי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לא תמיד עולים בקנה אחד עם עקרונות הדמוקרטיה, החופש והשלום שארצות הברית חרתה על דגלה.
בטיוטות הראשונות של הנאום אייזנהאואר השתמש בביטוי "הקומפלקס המלחמתי-תעשייתי", ולאחר מכן בביטוי "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי-שלטוני", בו התכוון לומר שגם בית המחוקקים האמריקאי הוא חלק מהמנגנון. בנוסח הסופי בחר שלא להתעמת עם חברי בית הנבחרים והשמיט את אזכור הקונגרס בביטוי.
המצב כיום.
במשך השנים, טוענים עיתונאים, פרשנים ואקטיביסטים, דאג הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לכך שארצות הברית תישאר כל העת במצב של מלחמה, כי מלחמה מתמדת פירושה גידול מתמיד בהוצאות הביטחוניות, מימון קבוע לפרויקטי פיתוח וצמיחה ברווחים. בעשור האחרון יותר מהוכפל תקציב הפנטגון, ליותר מ-700 מיליארד דולר.
מכון המחקר השוודי לשלום (SIPRI) חוקר ומפרסם דו"חות על ההוצאות הצבאיות בעולם.
על פי הדו"ח לסיכום שנת 2014, סך ההוצאות הצבאיות בעולם עמד על 1.776 טריליון דולר אמריקני. כ-34% מסכום זה הוצא על ידי ארצות הברית. כמו כן צוין שם כי התעשיות הביטחוניות תורמות כספים רבים לחברי הקונגרס של ארצות הברית.
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי בישראל.
מלחמות ישראל גרמו להוצאות ביטחון גדולות הנדרשות על מנת להגן על אזרחי המדינה. גם בשנים שבין המלחמות הוקדשו משאבים רבים לצורכי ביטחון. בשנים שבין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים הוציאה ישראל בממוצע קרוב ל-10% מהתל"ג (תוצר לאומי גולמי) על ביטחון, ובשנים שלאחר מכן הוציאה כ-20-25% על ביטחון. בשנות השבעים הגיעו הוצאות הביטחון לשיא, ועמדו על כשליש מסך התוצר. בשנת 2014 הוצאות הביטחון היוו כ-8% מהתל"ג, אחוז גבוה בהרבה מהמקובל בארצות אחרות. לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, ישראל נמצאת במקום השמיני בעולם בדירוג הוצאות הביטחון ביחס לתל"ג.
לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום בישראל בסוף שנות ה-90, תעשיות רבות הוסבו למוצרים ביטחוניים, וביתר שאת לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עם התגברות הביקוש העולמי לאמצעי אבטחה. נעמי קליין טוענת בספרה "דוקטרינת ההלם" שחלק מאמצעי הביטחון משמשים את צה"ל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המהווה "כר ניסוי נרחב" למוצרים אלו.
על פי דן בבלי, כ-200 אלף איש מועסקים בישראל בשירותי הביטחון, ועוד כ-100 אלף עוסקים בשירותים, ייצור וייצוא ביטחוניים. ביחד הם מהווים כ-10% מכוח העבודה הפעיל במדינה.
לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, בשנת 2014 עמדה ישראל במקום השלישי בהוצאות הביטחוניות בעולם, ביחס למספר תושביה. נתונים אלה מראים שכל אזרח ישראל מימן בשנה זו ב-1,882 דולרים את הוצאות הביטחון של מדינתו. יש הטוענים שתעשיות אלו מעוניינות בקיפאון התהליך המדיני על מנת להמשיך לשגשג.
גם על פי גיא רולניק, תקציב ביטחון של כ-20 מיליארד דולר גורם לחוסר עניין בהתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. הוא מוסיף שגם אצל הפלסטינים קיימת תעשיית תרומות ענקית של מיליארדי דולרים, שמעורבים בה המנהיגות הפלסטינית, אנשי עסקים פלסטינים המקורבים לשלטון, ועמותות רבות שמקבלות כסף מהאיחוד האירופי ומארצות הברית - וכל אלה יכולות להיחשב כחלק מ"קומפלקס" שמנציח את הסכסוך. לדבריו, זו "גרסה ישראלית-פלסטינית" לקומפלקס צבאי-תעשייתי המשלבת את איומי המלחמה והטרור יחד עם תהליך השלום.
מבצע ויסלה-אודר
מבצע ויסלה־אודר הוא השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא האדום, שנערכה בראשית 1945 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בהשתתפות שתי חזיתות סובייטיות. הוא נחשב אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע התקדמו הכוחות הסובייטיים במהירות, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמניים, והגיעו תוך זמן קצר מקו נהר ויסלה אל נהר האודר, מרחק של למעלה מ־300 ק"מ, תוך שהם מסבים אבדות כבדות לצבא הגרמני. במהלך המבצע שחרר הצבא האדום את רוב שטח פולין, ובכלל זה את הערים ורשה, קרקוב, לודז' ופוזן, חדר לתחומי גרמניה, והגיע עד מרחק קצר מברלין, בירת הרייך השלישי. כמו כן, שחרר הצבא האדום במהלך התקדמותו, את רוב מחנות ההשמדה הנאצים בשטח פולין, ובכלל זה גם את תשלובת המחנות אושוויץ בירקנאו.
רקע.
בשלבי הסיום של מבצע בגרטיון הצליחה החזית הבלארוסית הראשונה לתפוס שני ראשי גשר ממערב לנהר ויסלה. במקביל הצליחה גם החזית האוקראינית הראשונה לתפוס ולהחזיק ראש גשר מעבר לנהר במסגרת מבצע לבוב־סנדומייז'. קו החזית במרכז פולין נותר כמעט ללא שינוי מאוגוסט 1944 עד לראשית 1945. ההפוגה במבצעים הצבאיים בגזרה זו של החזית הסובייטית־גרמנית, אפשרה לשתי החזיתות של הצבא האדום, שהחזיקו בה, להשלים את אבדותיהם, ולצבור כוחות לקראת חידוש המתקפה בציר וורשה־ברלין.
בחודשים שקדמו למבצע ויסלה־אודר, הזרים הצבא הסובייטי בחשאי כמויות גדולות של אמצעי לחימה ותחמושת לשלושת ראשי הגשר שלו מעבר לוויסלה, והצליח להשיג עדיפות כוחות מכרעת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולו במרכז פולין, בכוח אדם, טנקים, תותחים ומטוסים. המתקפה הסובייטית באזור הבלקן, שנפתחה בסוף אוגוסט 1944, ריתקה חלק גדול מהכוחות הניידים של הצבא הגרמני (דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) בחזית המזרחית, ובנוסף לכך הופנו חלק גדול מהעתודות הניידות של הצבא הגרמני מערבה, לקראת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ריינהרד גהלן, ראש המודיעין הגרמני, העביר להיינץ גודריאן, ראש ה־OKH, התראות לגבי מתקפה סובייטית גדולה הצפויה בפולין, וצבירת הכוחות הסובייטיים לקראתה. אך היטלר סירב להאמין להערכות המודיעין שלו, ודחה אותן בטענה ש"זאת ההונאה הגדולה ביותר מאז ימי ג'ינגיס חאן". גודריאן הציע לפנות את 21 הדיוויזיות של קבוצת ארמיות צפון, שנלכדו בכיס קורלנד, לגרמניה דרך הים הבלטי, כדי לתגבר את הכוחות הגרמניים במרכז פולין, אך היטלר דחה את הצעתו. היטלר הסכים אמנם להוציא את ארמיית הפאנצר השישית בפיקוד זפ דיטריך מהמערכה באזור הארדנים, ולהעביר אותה לחזית המזרחית. אולם הוא סירב להענות לתחינותיו של גודריאן להעביר אותה לפולין, כדי שתשמש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות A, והורה במקום זאת להעביר אותה להונגריה, לצורך התקפת נגד גרמנית, שנועדה לכבוש מחדש של בודפשט ואת שדות הנפט בהונגריה (מתקפת אגם בלטון).
בנובמבר 1944 מינה סטלין את גאורגי ז'וקוב כמפקד החזית הבלארוסית הראשונה, במקום קונסטנטין רוקוסובסקי, שקיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה. לדעת אנטוני ביוור ההחלפה בוצעה מכיוון שסטלין לא בטח ברוקוסובסקי, שהיה ממוצא פולני ובנוסף ישב מספר שנים בכלא במסגרת הטיהורים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום, ולכן לא רצה שהוא יפקד על כוחות הצבא האדום בציר ורשה־ברלין.
סדר הכוחות.
הצבא האדום.
הצבא האדום הקצה לצורך המבצע שתי חזיתות, שכללו 163 דיוויזיות חי״ר, 4 ארמיות טנקים, 2,203,000 חיילים, 4,529 טנקים, 2,513 תותחים מתנייעים ומשחיתי טנקים, 13,763 תותחי שדה (בקוטר 76 מ"מ או יותר), 14,812 מרגמות, 4,936 תותחים נגד טנקים, 2,198 משגרי קטיושה, וכ־5,000 מטוסים.
הכוחות הסובייטיים שנטלו חלק במתקפה כללו את :
ורמאכט.
יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בגזרה, השתייכו לקבוצת ארמיות A, שכללה 3 ארמיות שכללו: 450,000 לוחמים, 4,100 תותחים, ו־1,150 טנקים.
הכוחות שהיו בגזרת הקרב היו:
המתקפה הסובייטית.
שלב הפתיחה.
החזית האוקראינית הראשונה הייתה הראשונה שפתחה במתקפה מראש הגשר שלה ממערב לסנדומייז' ב־12 בינואר 1945 בשעה 05:00 בבוקר. המתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית מקדימה עזה, שהופעלו בה עד 300 תותחים לקילומטר. היא הונחתה בעיקר על הגזרה, שהוחזקה על ידי קורפוס הפאנצר ה־48 מארמיית הפאנצר הרביעית.
לאחר ההרעשה המקדימה פתחו יחידות העונשין (בטליון עונשין - בעיקר שבויי מלחמה גרמניים שהסובייטים שלחו בעיקר לשדות מוקשים לשם סריקתם וגם הפעלתם על עצמם) הסובייטיות בשורת מתקפות גישוש, שנועדו לאתר נקודות תורפה במערך ההגנה הגרמני, ליצור פרצות בקו ההגנה הקדמי ולגרות את הגרמנים לפתוח באש, ובכך לחשוף את מיקום סוללות הארטילריה ותותחי הנ"ט שלהם. בשעה 10:00 בבוקר חודשה ההרעשה הארטילרית, והפעם התמקדה בהפגזת אזורי העורף של מערך ההגנה הגרמני ועמדות הארטילריה בעומק כ־10 ק"מ. השלב השני של ההרעשה הסובייטית, שארך כשעתיים, הצליח להשמיד, על פי אומדנים גרמניים, כ־60 אחוז מהארטילריה, וכ־25 אחוז מהחיילים בגזרה שהותקפה, בנוסף לחיסול מפקדת ארמיית הפאנצר הרביעית. המתקפה הסובייטית העיקרית נפתחה רק בשעות הבוקר המאוחרות ועד לשעה 17:00 אחר הצהריים, התקדמו יחידות החלוץ שלהם לעומק של כמעט 20 ק"מ, זאת על אף שתנאי מזג האוויר הקשים לא איפשרו לחיל האוויר הסובייטי להעניק סיוע אווירי למתקפה. יחידות השריון הגרמניות, שחלקן נפרסו ברצועת ההגנה הקדמית, בהתאם להוראתו של היטלר, ספגו אף הן אבדות כבדות במהלך ההרעשה המקדימה הסובייטית.