שיהאב או שהאב (شهاب; בפרסית נהגה "שֶהוֹבּ" ובערבית – "שִיהַאבּ"; משמעותו: "מטאור"), הוא שמה של סדרת טילים בליסטיים שפיתח משרד ההגנה האיראני בסיוע קוריאה הצפונית. סדרת הטילים החלה עם השיהאב-1 שנכנס לשירות ב-1988, ונמשכה עם השיהאב-2 והשיהאב-3. על הפעלת הטילים אחראי חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית.
היסטוריה.
תוכנית הטילים האיראנית, שראשיתה בסדרת טילי השיהאב, התחילה מיד לאחר המהפכה האיסלאמיסטית באיראן ב-1979 במטרה ליצור נשק הרתעה אסטרטגי נגד התערבות אמריקאית בגבולות איראן.
בין 1985-1986, במהלך הלחימה במלחמת איראן עיראק שפרצה ב-1980 חיפשו משמרות המהפכה באיראן נשק שיאפשר תקיפה בלב העורף העיראקי ופנו לטובת כך לסוריה ולוב במטרה לרכוש טילי סקאד (לימים השיהאב-1) והשתמשו בהם לתקוף את הערים הגדולות בעיראק ובעיקר בגדד. בסיוע קוריאה הצפונית, שייצרה באופן עצמאי גרסאות מקומיות של טילי הסקאד שנקראים "הוואסונג", הגיעה לאיראן ליכולת ייצור עצמי של טילים מסוג אלו שקיבלו את השם הפרסי "שיהאב". על אף שטילי השיהאב-1 ושיהאב-2 מיוצרים באיראן, הם מבוססים על פיתוח רוסי וצפון קוריאני.
איראן החלה בפיתוח של טיל השיהאב-3 ב-1993 בהתבסס על הטכנולוגיה של הטיל הצפון קוריאני נודונג-1. ניסויי המנוע נערכו בשנת 1997, וטיסתו הראשונה של הטיל הייתה ב-1998 בניסוי שלא צלח. השיהאב-3 הפך למבצעי ביולי 2003, ועד מאי 2004 הצטיידה איראן ב-20 טילים, ב-2007 טענו באיראן כי יש ביכולתם לשגר כ-600 טילים לעבר ישראל במידה וידרשו.
ב-1998 החלה איראן לפתח את טיל השיהאב-4. ב-2007 נטען באיראן כי הם מפתחים את טיל השיהאב-4 לטובת שיגור לוויינים לחלל. פיתוח הטיל לא יצא לפועל, וחלקים ממנו מומשו במשגר הלוויינים סאפיר.
טילי השיהאב-5 והשיהאב-6 החלו פיתוח ב-1998, מכונים "קוסאר" (בפרסית: חיי נצח), ומטרתם הייתה פיתוח טיל בליסטי לטווחים של בין 3,000-10,000 ק"מ, כלומר לשטח מדינות אירופה. הקיום של הטילים פורסם על ידי המודיעין הישראלי, אך נענה בהכחשות מצד איראן. ע"פ טענות המודיעין הישראלי האמריקאי, הטילים מבוססים על טכנולוגית מנועים רקטיים שהוברחה לאיראן דרך רוסיה.
פירוט סוגי טילי השיהאב.
שיהאב-1.
שיהאב-1 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני, הראשון מסדרת טילי השיהאב האיראניים והטיל הראשון במסגרת תוכנית הטילים האיראנית. הטיל יודע לשאת ראש קרב גדול של כ-1,000 ק"ג חומר נפץ או ראש קרב בלתי קונבנציונלי.
השיהאב-1 הוא גרסה של הסקאד-B שעל פי הערכות מודיעיניות הגיע לאיראן דרך רכש שבוצע מלוב, סוריה וקוריאה הצפונית במהלך שנות ה-80. מאז בוצע בו שימוש מבצעי במסגרת מלחמת איראן עיראק.
השיהאב-1 מופעל על ידי משמרות המהפכה באיראן ועל ידי חזבאללה בלבנון ובסוריה.
שיהאב-2.
שיהאב-2 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני, יורשו של טיל שיהאב-1, פותח ויוצר במסגרת תוכנית הטילים האיראנית. הטיל יודע לשאת ראש קרב גדול של בין 750-1,000 ק"ג חומר נפץ, תלוי בטווח המעוף של הטיל.
שיהאב-2 הוא גרסה של הסקאד-C, אותו רכשה איראן מקוריאה הצפונית במהלך שנות ה-90. במסגרת העסקה הוקם מפעל לייצור הטילים בשטח איראן.
שיהאב-3.
שיהאב-3 הוא טיל בליסטי לטווח בינוני פרי פיתוח איראני, הראשון מסדרת טילי השיהאב האיראניים שמסוגל לפגוע בכל מטרה בשטח ישראל. הטיל בגרסאותיו השונות יודע לשאת ראש קרב של בין 700-1,000 ק"ג וראש נפץ בלתי קונבנציונלי.
ניסויים של הטיל, המבוסס על הנודונג-1 תוצרת קוריאה הצפונית, נערכו בין השנים 1998-2003. הוא נכנס לארסנל המבצעי ב-7 ביולי 2003, ונחשף רשמית על ידי האייתוללה עלי ח'אמנאי ב-20 ביולי.
השיהאב-3 הוצג לראשונה לציבור ב-25 בספטמבר 1998 בכיכר אזאדי בטהראן במהלך מפגן שנערך לרגל "שבוע ההגנה המקודשת", יום השנה להתחלת מלחמת איראן–עיראק שהתחוללה בשנים 1980-1988.
תכנית הגרעין האיראנית
שיהאב-1
שיהאב-1 (شهاب-1; בפרסית: מטאור-1) הוא טיל בליסטי טקטי, הראשון מסדרת טילי השיהאב האיראניים והטיל הראשון במסגרת תוכנית הטילים האיראנית. הטיל יודע לשאת ראש קרב גדול של כ-1,000 ק"ג חומר נפץ או ראש קרב בלתי קונבנציונלי.
פיתוח.
הטיל הוא גרסה של הסקאד-B. ההערכה היא כי איראן רכשה 4 משגרי סקאד B וכ-54 טילים מלוב וסוריה בין השנים 1986–1985 במטרה להשתמש בטילים כנגד עיראק בהפצצת בירתה, בגדד, שנמצאת 130 ק״מ מגבול איראן, במסגרת מלחמת איראן עיראק. השימושים הראשונים בטיל היו במהלך חודש מרץ 1985; בשנה זו נורו כ-14 טילי סקאד לעבר יישובים וערים בעיראק. כ-100 טילים נוספים נרכשו מקוריאה הצפונית (שם מכונה הטיל ״״) עד שנת 1988. הערכת דוחות המודיעין היא כי במסגרת עסקה זו הוקם מפעל לייצור טילים מסוג סקאד B הנקראים ״שיהאב-1״ באיראן, שהגיעה לכדי יכולת ייצור עצמאית של הטיל בין השנים 1988–1994 בארבעה מתקני ייצור שונים.
שימוש מבצעי.
איראן ביצעה שימוש מבצעי בטילי הסקאד B שרכשה בשנות ה-80 במסגרת מלחמת איראן עיראק כנגד ערים ויישובים בעיראק. מהשיגורים הראשונים במרץ 1985 ועד 1988 שיגרה כ-100 טילים, ביניהם טילי ההוואסונג 5 הקוריאנים עליהם מבוסס השיהאב-1. במהלך שנות ה-90 בוצע שימוש נרחב בטילי השיהאב-1 כנגד מחנות של ארגון המוג'אהדין ח'לק בעיראק. ב-18 באפריל 2001 שוגרו על מחנות הארגון בין 30 ל-60 טילים במטח שערך כשלוש שעות.
כיום, על פי הערכות מודיעין, קיימים כ-200 טילי שיהאב-1 בשמישות מבצעית באיראן. במסגרת תרגיל צבאי שערכה ב-2011 הוכיחה כי יש לה יכולת שיגור של מספר טילי שיהאב-1 במטח וכי, בנוסף למשגרים ניידים, קיימים גם משגרים נייחים תת-קרקעיים.
במהלך 2014 נחשף מתצלום לווין כי חזבאללה הקים בסיס בעיר הסורית קוסייר ובו מתקנים שנטען כי מאוחסנים בהם טילי שיהאב-1 שנמסרו לארגון מידי משמרות המהפכה באיראן.
עיוורון קשבי
עיוורון קשבי הוא התופעה הקוגניטיבית של אי תפיסת עצמים נראים בהיעדר הפניית קשב עבורם. תופעה זו היא סוג של עיוורון קוגניטיבי, בדומה לעיוורון לשינויים.
מחקרים המדגימים את העיוורון הקשבי.
מחקר ראשון בתחום הראה כי הפניית קשב לגירוי ויזואלי אחד עשוי לגרום לגירוי שני לא להיתפס כלל, על אף שהוא נמצא במרכז שדה הראייה
. המסקנה שהסיקו אותם חוקרים היא שאין תפיסה ללא קשב.
תופעת העדר תפיסה בהיעדר קשב תוארה במחקרים נוספים. באחד המחקרים הבולטים הוצג בפני נבדקים סרטון וידאו ובו שתי קבוצות של ילדים מתמסרות בשני כדורים. הנבדקים התבקשו לעקוב אחר מספר המסירות באחת הקבוצות. לאחר הצפייה נשאלו הנבדקים האם שמו לב למשהו יוצא דופן בסרטון. כ-50% מהנבדקים לא שמו לב לאדם לבוש בתחפושת גורילה שחצה באיטיות את המסך.
תפיסה ללא קשב.
בשנת 1997 הוכח כי יכולה להתרחש תפיסה ללא קשב. החוקרים חשפו נבדקים לגירויים ללא הפניית קשב (ברקע של מטלה אחרת), ואף על פי שהנבדקים דיווחו שלא הבחינו בהם, נמצא שהגירויים השפיעו על תשובותיהם במטלה מאוחרת יותר (הנבדקים התבקשו לשפוט מבין שני קווים איזה קו יותר ארוך. הגירויים אליהם 'לא שמו לב' הכילו רמז ויזואלי). הנבדקים בניסוי דיווחו שהם הימרו על התשובות, אך בפועל ביצועם היה טוב בהרבה מניחוש. כלומר, המערכת הקוגניטיבית ידעה לתפוס ולעבד את הגירוי ולהגיב בהתאם, אף על פי שלתהליך לא ניתן קשב ושהוא לא נכנס למודעות.
מניסוי זה מתבקשת פרפרזה על מסקנת המחקר המוקדמת יותר - אין תפיסה מודעת ללא קשב.
עיוורון קשבי בחיי היום יום.
אף על פי שעיוורון קשבי ניכר בתפיסתנו בכל עת, אנו מודעים אליו רק במקרים בהם יש השלכות לכך שלא תפסנו עצמים שהיינו 'אמורים לראות'. דוגמה מצערת היא הקושי של נהגים להבחין בכלי רכב דו-גלגליים. כיוון שרוב הנהגים מכוונים קשבית להבחנה במכוניות, קיימת נטייה שלא להבחין ברוכבי האופנוע והאופניים, מה שגורם לפגיעותם על הכביש.
גן זן
גן זן - גן סלעים יפני מטיפוס קארסנסואי (枯山水), ארגז חול רדוד מוקף גדר המכיל חול, חצץ, סלעים ולעיתים דשא, עשב או מרכיבים טבעיים אחרים. על פי המיתוס המקובל משמש הגן נזירי זן בעת מדיטציה.
גן הזן במקדש ריואן־ג'י.
גן זן מפורסם מצוי במקדש ריואן־ג'י בחלקה הצפון־מערבי של קיוטו. מקדש ריואן־ג'י שייך לאסכולת מיושינג'י של ענף הרינזאי בכת הזן המקדש ידוע בשל גן הזן שבו.
הגן בנוי בסגנון קארנסאנסואי. אורכו 30 מטרים ממזרח למערב ו-10 מטרים מצפון לדרום. אין בו עצים, רק 15 סלעים בצורות ובגדלים שונים, שעל חלקם גדל אזוב, מסודרים על מצע של חצץ לבן אותו גורפים מדי יום.
הסלעים בגדלים השונים מסודרים על חלוקי חצץ לבנים קטנים בחמש קבוצות, המכילות חמישה, שניים, שלושה, שניים ושלושה סלעים. 15 הסלעים מסודרים כך שהמבקרים יכולים לראות רק 14 מהם בעת ובעונה אחת, מכל זווית אפשרית. על פי האגדה, כשאדם מגיע להארה רוחנית כתוצאה ממדיטציית זן עמוקה, הוא יכול לראות את האבן החסרה בעיני רוחו.
תכנון הגן אינו מיוחס לאדם אחד, אם כי מקובל להניח שאמן הציור בצבע אחד, סואמי (1480? – 1525) בשיתוף דאיסן-אין הוא שתכנן והקים את הגן. עם זאת, רשימות המקדש סותרות ומציינות מתכננים אחרים, ועל גב אחד מ-15 הסלעים חקוקים שמותיהם של קוטארו והיקוג'ירו שייתכן שהיו שני הפועלים שביצעו את הקמת הגן בפועל.
תכנון הגן.
נערכו ניסיונות רבים על מנת להסביר את תכנון גן הזן. ההסברים מקובלים הם:
החוקרים גרט ון טונדר מאוניברסיטת קיוטו ו מייקל ג'י. ליונס ממרכז המחקר ATR-IRC בקיוטו העלו את ההשערה כי המתבוננים בגן יוצרים קשר תת-הכרתי בין הסלעים ובונים בדמיונם בכך דימוי של עץ. חוקרים אלו מאמינים כי זו הסיבה להשפעה המרגיעה של הגן.
ביקורת.