בשנת 1984 היו בני הזוג רונצקי ממקימי היישוב איתמר בשומרון, שהוקם על ידי משפחות של חוזרים בתשובה מבוגרי מכון מאיר. הרב רונצקי שימש כרב היישוב בשנותיו הראשונות. ב-1998 הקים ישיבה באיתמר שמונה כ-190 תלמידים, אברכים ואנשי צוות (נכון ל-2021). שיטתו החינוכית היא לקיחת אחריות על התורה ועל מערכות המדינה קרי חינוך, צבא ועוד. חיבר סדרת ספרים העוסקת בהלכות צבא בשם "כחיצים ביד גיבור" (ארבעה חלקים), בהם באה לידי ביטוי מעורבותו והיכרותו את חיי הצבא.
במקביל לעיסוקו כרב שירת במילואים. בשנת 1976 מונה למפקד פלוגת סיור בגדוד הסיור של אוגדת הבקעה. בשנת 1980 מונה לסגן מפקד גדוד מילואים באוגדת איו"ש ובשנת 1990 עבר קורס מפקדי גדודים. בשנת 1996 מונה לראש מטה חטיבת שומרון והועלה לדרגת אלוף-משנה. בנוסף שימש ראש מנהלת השילוב הראוי בצה"ל.
שירותו כרב הצבאי הראשי.
ב-19 בספטמבר 2006 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לרב הצבאי הראשי, כמחליפו של הרב ישראל וייס. בתקופת כהונתו שם דגש על הרחבת היקף הפעילות של תחום "תודעה יהודית" (לשעבר ענף "ערכי תורה ללחימה", שהוקם על ידי הרב ישראל וייס) ברבנות הצבאית, תחת פיקודו של ראש התחום הרב צדוק בן ארצי. פעולתו זו גררה ביקורת מצד גורמים רבים בצבא ומחוצה לו, בטענה שהוא פולש לתחום של חיל החינוך. הרב רונצקי טען כנגדם כי מטרתו היא חיזוק צה"ל על ידי הגברת רוח הלחימה שלו.
לכל אורך כהונתו ואף לאחריה התבטא נגד סירוב פקודה. לדבריו, "לא משנה מה העמדה הפרטית שלי, אבל אם המדינה מחליטה לפנות מקום, הצבא צריך לבצע את הפקודה" ואף הוסיף, "כל מקום". כשנשאל לגבי עמדתו של הרב אברהם שפירא, שפסק שיש לסרב פקודה, השיב כי "אין זה משנה כי רוב רובם של הרבנים בציבור הדתי פסקו שאין לסרב פקודה".
בערב פסח (שחל בשבת) ה'תשס"ח, 19 באפריל 2008, כאשר שהה עם לוחמים מבית הספר למ"כים בדרום הארץ, הוקפצו מספר מפקדים מהבסיס לרצועת עזה, בעקבות הודעה על חדירת מחבלים לישראל, ורונצקי הצטרף אליהם, לאחר מכן המשיך לביקור בחטיבה הצפונית ובמהלך השבת חזר לבית הספר למ"כים. רבנים האשימו אותו בחילול שבת, בטענה שלא הייתה לו סיבה להצטרף לכוח הצבאי, משום שאינו נושא בתפקיד מבצעי. הרב רונצקי כתב באיגרת תגובה:
במהלך מבצע עופרת יצוקה ליוו אנשי הרבנות הצבאית, בהוראת הרבצ"ר, תא"ל רונצקי, את הכוחות הלוחמים, העבירו להם הרצאות ושיעורים וכן חילקו דפים לחיזוק הרוח. רונצקי עצמו השתתף בלחימה וליווה את כוחות גדוד 890 ויחידות נוספות. הדבר יצר חיכוך עם אנשי חיל החינוך והנוער. הרמטכ"ל, רא"ל גבי אשכנזי, קיים פגישה עם קצין חינוך ראשי, תא"ל אלי שרמייסטר, ורונצקי כדי להסדיר את חלוקת התפקידים בין שני הגופים האחראים בצה"ל על הקניית תכנים ערכיים וחינוכיים לחיילים וללוחמים. אשכנזי הודה לאנשי הרבנות על חיזוק רוח הלחימה בקרב הכוחות הלוחמים, אך ציין גם כי אנשי הרבנות הפיצו חוברת שיש בה גוון פוליטי.
בעקבות ריאיון עם קצין דתי הומוסקסואל בשבועון "במחנה" ביולי 2009, שלח רונצקי מכתב חריף לראש אכ"א ולקצין חינוך ראשי בו כתב ש"אין מקום לכתבה על אנשים בעלי נטיות הפוכות בעיתון של הצבא". מכתב זה ספג גינוי מארגוני להט"ב וכן לתגובה רשמית מצד דובר צה"ל המתנערת מאמירות המייצגות "דעה אישית ולא את מדיניות צה"ל".
ב-1 ביוני 2010 הוחלף בתפקידו על ידי הרב רפי פרץ, ושובץ לשירות מילואים כ"מנהל לחימה" באוגדת עזה.
לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר סיום תפקידו כרב הצבאי הראשי החל, יחד עם רעייתו, בהליכה לאורך שביל ישראל, מצפון לדרום. על חוויותיהם מן ההליכה דיווח מדי שבוע בעלון "עולם קטן". השניים התגוררו תקופה מסוימת בכפר הסטודנטים של עמותת איילים ביישוב אשלים ברמת הנגב, אך שבו לאיתמר. לאחר הפיגוע באיתמר בשנת 2011, התבטא הרב רונצקי בחריפות רבה והציע להחיל ענישה קולקטיבית על הכפר שממנו יצאו המפגעים, מן הסוג שאינו כולל פגיעה בנפש. בדצמבר 2011, לאחר שפעילי ימין תקפו את מח"ט אפרים, אל"ם רן כהנא, חדרו לבסיס צה"ל שם התפרעו והשחיתו כלי רכב צבאיים, התבטא הרב רונצקי בחריפות נגד כל גילוי אלימות מצד המתיישבים והביע תמיכה בחיילי צה"ל. ב-6 במאי 2012 הודיע על הצטרפותו לפוליטיקה ועל הקמת מפלגת "ישראלים", שתהווה "סמן ימני אמיתי במערכת הפוליטית", יחד עם נפתלי בנט ואיילת שקד. זמן קצר לאחר מכן הצטרפה הקבוצה למפלגת הבית היהודי.
במאי 2013 מונה לראש "מינהלת הזהות היהודית" במשרד לשירותי דת, גוף שמטרתו להנחיל ערכים יהודיים לציבור הישראלי. המינהלה היא יוזמה שלו, ביחד עם השר נפתלי בנט ועם ח"כ איילת שקד והוקמה כחלק מההסכם הקואליציוני בין הבית היהודי והליכוד בהקמת הממשלה השלושים ושלוש.
בדצמבר 2014 התמודד בפריימריז על מקום ברשימת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, והגיע למקום ה-13 ברשימה. לאחר פטירתו של אורי אורבך התקדם למקום ה-12 ברשימה. המפלגה קיבלה בבחירות 8 מנדטים, ורונצקי לא נכנס לכנסת.
בפברואר 2016 התנדב הרב רונצקי לתרום כליה עבור מי שיזדקק לכך, באמצעות ארגון מתנת חיים. בבדיקות הרפואיות המקדימות התגלה אצלו גידול ממאיר במעי הגס והוא עבר ניתוח להסרתו.
ביולי 2016 הודיע על פרישתו מראשות הישיבה הגבוהה באיתמר, ועל כוונותיו להקים ישיבה חדשה באזור הערבה התיכונה. הרב יהושע ון דייק החליפו בראשות הישיבה.
נפטר ב-1 באפריל 2018, ט"ז בניסן ה'תשע"ח, לאחר מאבק בסרטן המעי הגס. הותיר אחריו אישה ושישה ילדים.
זכרו של הרב רונקצי הונצח במיזם "חמ"ל סולידריות" שהקים הארגון תורת לחימה, במטרה להגביר בכל שדרות העם בזמני מלחמה ומתיחות את הסולידריות לצה"ל.
קישורים חיצוניים.
מהתקשורת:
מכּתביו:
נוויל שוט
נוויל שוט נורוויי (באנגלית: Nevil Shute Norway; 17 בינואר 1899 - 12 בינואר 1960) היה מהסופרים הפופולריים ביותר של אמצע המאה העשרים. סיפוריו והדמויות שיצר מצטיינים בחביבות אמיתית, הגולשת לעיתים למתקתקות מוגזמת אבל מסבירה, מדוע יובל שנים לאחר מותו, רוב ספריו ממשיכים לצאת בהדפסות חוזרות.
יצירותיו של שוט הן בדרך כלל ספרי הרפתקאות בסגנון מאופק אך מרתק, לא פעם בדגש על תחומים טכניים.
No Highway משנת 1948 למשל, בונה דרמה סביב כשל מבני בתכנון מטוס. באחדים מן הרומנים שלו יש גם יסוד על-טבעי, בייחוד בספר Round the Bend משנת 1951, העוסק בדת חדשה, הצומחת סביב מכונאי מטוסים.
ספרו המוכר ביותר של שוט היה בין האחרונים שכתב: על החוף (1957), שהרקע לו הוא עולם גווע לאטו כתוצאה ממלחמה גרעינית. הפופולריות שלו נבעה בחלקה מעיבודו לסרט ששוט תיעב בגלל העיבוד החופשי שעשה הסרט בדמויות שלו.
קורות חייו.
שוט נולד באילינג שבלונדון ולמד בבתי הספר דראגון ושרוסברי ובבליול קולג' שבאוקספורד. במלחמת העולם הראשונה התקבל שוט לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', אבל משום שסבל מגמגום לא הצליח שוט לעבור הסמכה כקצין לחיל האוויר, ולכן הוא שירת כחייל בצוות קרקע. בהיותו הן מהנדס מטוסים והן טייס, החל את הקריירה שלו כמהנדס בחברת התעופה דה הבילנד, אבל כיוון שלא היה מרוצה מן ההזדמנויות שהוצעו לו, עבר לעבוד בשנת 1924 בחברת ויקרס, שם היה לו חלק בפיתוח ספינות אוויר.
שוט פרש מחברת ויקרס זמן קצר לאחר קרקוע ספינת האוויר שבפיתוחה עסק עקב התרסקותו הקטלנית של הדגם המקביל. הוא מתאר תקרית זו בהרחבה בספרו האוטוביוגרפי משנת 1954 Slide Rule. בשנת 1931 הקים חברה לבניית מטוסים בשם Airspeed Ltd.
אותה שנה גם נשא לאישה את פרנסיס מרי הטון. נולדו להם שתי בנות. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, כבר היה שוט סופר מצליח. הוא התגייס לצי כמתנדב מילואים בדרגת סג"ם, במחלקת כלי נשק שונים, שם ערך ניסויים בכלי נשק סודיים, עבודה שקסמה למכונאי והמהנדס שבו. פרסומו כסופר נודע הניע את משרד המודיעין לשלוח אותו לנחיתות בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 ומאוחר יותר לבורמה, בתור כתב.
אחרי מלחמת העולם השנייה, עבר לחיות באוסטרליה, מתוך ביקורת קשה על מה שראה כהתנוונות של ארץ הולדתו. אוסטרליה מופיעה ברבים מן הרומנים המאוחרים שלו, ביניהם משנת 1950 A Town Like Alice הנודע שתורגם לעברית בשם העזבון. הייתה לו קריירה קצרת-ימים כנהג מרוצים באוסטרליה בין השנים 1956 ו-1958, שם נהג ביגואר לבנה מדגם XK140. משהו מן ההתנסות הזאת מצא את דרכו אל דפי ספרו על החוף.
רבים מספריו הוסרטו, ביניהם המחלל בחליל הקסם, על החוף (ב-1959), No Highway (ב-1951) ו-A Town Like Alice בשנת 1956 זה האחרון עובד גם לטלוויזיה האוסטרלית בשנת 1981.
נויל שוט מת במלבורן בשנת 1960. הוא היה דודן של השחקנית האירית-אמריקאית ג'רלדין פיצג'רלד.
על החוף.
הרומן המפורסם ביותר של שוט, על החוף, הוא מן הפחות אופייניים שלו, כתוב בנימה קודרת ומשולל אופטימיות, שלא כדרכו. הרקע לספר הוא אוסטרליה מיד לאחר מלחמה גרעינית, שהחריבה את חצי הכדור הצפוני. הנשורת נישאת עתה עם הרוחות אל חצי הכדור הדרומי. הספר, העוסק לכאורה במלחמה גרעינית, הוא למעשה עיון באופן שבו אנשים חיים ומה שהם עושים בחייהם כשיש להם ידיעה מוקדמת ברורה למדי על מותם הממשמש ובא. (נושא דומה מופיע ברפרוף, אך ללא חקירה מעמיקה, בסיפור המסגרת של לוח השחמט.)
האופטימיות של שוט נוכחת עדיין במצועף: הוא איננו חוזה קריסה אלימה של החברה, הדמויות שלו אינן מתפרעות, אלא מנסות כמיטב יכולתן להתמודד עם הבלתי נמנע ולדשדש בתוכו - לא "לפלס דרך ולחצות אותו," הואיל ודבר זה הוא מן הנמנע, במקרה זה. נימת הספר מלנכולית, לא זועמת. לרומן, שהתפרסם בשנת 1957, היה חלק בהשפעה על דעת הקהל בארצות הברית בכיוון תמיכה באמנה למניעת ניסויים באטמוספירה.
נויל שוט
אחיינו של הקוסם