כתיבתו ההיסטורית של בורקהרדט תרמה רבות לביסוס ההיסטוריה של האומנות כדיסציפלינה אקדמית, ולה אף ערך ספרותי משל עצמה. גישתו היצירתית למחקר ההיסטורי מדגישה את הערך של התרבות והאומנות בעת נתחו את המגמות החברתיות והפוליטיות המבעבעות מתחת לפני האירועים ההיסטוריים.
בשנת 1838 ערך בורקהרדט את מסעו הראשון לאיטליה, ופרסם את מאמריו החשובים הראשונים, Bemerkungen uber schweizerische Kathedralen ("הערות על הקתדרלות השווייצריות"). ב-1847 הוא פרסם מהדורה חדשה של שתי עבודותיו הגדולות של קוגלר, Geschichte der Malerei ו-Kunstgeschichte, ב-1853 הוא הוציא לאור את עבודתו שלו עצמו, Die Zeit Constantins des Grossen ("תקופתו של קונסטנטין הגדול"). בין השנים 1853 - 1854 הוא שהה הרבה באיטליה, ואסף חומרים עבור Der Cicerone: Eine Anleitung zum Genuss der Kunstwerke Italians (מהדורה שביעית בגרמנית בשנת 1899), שאף אותו הקדיש לקוגלר. עבודתו, "מדריך המסע הטוב ביותר שנכתב מאז ומעולם" אשר הקיפה את הפיסול והארכיטקטורה, כמו גם ציור, נהפכה להיות מדריך הכרחי לתייר האומנות באיטליה.
כמחצית מן המהדורה המקורית מוקדשת לאומנות בתקופת הרנסאנס. מכאן בורקהרדט המשיך בדרך הטבע לכתוב את שני הספרים הבאים שבשלם התפרסם ביותר, ב-1860 Die Cultur der Renissance in Italien ("תרבות הרנסאנס באיטליה"; מהדורה אנגלית יצאה על ידי SGC Middlemore, בשני כרכים, לונדון, 1878), וב-1878 הוציא לאור את Geschichte der Renaissance in Italien ("ההיסטוריה של הרנסאנס באיטליה"). תרבות הרנסאנס באיטליה היה הפרשנות המשפיעה ביותר לרנסאנס האיטלקי במאה התשע עשרה והוא עודנו נקרא ביותר. בורקהרדט וההיסטוריון הגרמני ג'ורג' וויט ייסדו את המחקר המדעי של הרנסאנס. בניגוד לוויט, שתחם את מחקריו להומניזם האיטלקי המוקדם, עסק מחקרו של בורקהרדט בכל ההיבטים של חברת הרנסאנס.
בורקהרדט החשיב את ההיסטוריה העתיקה כהכרח אינטלקטואלי והיה מלומד מכובד ביותר של התרבות היוונית. "היוונים והתרבות היוונית" מסכמים כמה מהרצאותיו בנידון, "Griechische Kulturgeschichte", שבורקהרדט השמיע לראשונה ב-1872 ועליה חזר שוב ושוב עד 1885. בזמן מותו, הוא עבד על ארבעה כרכי מחקר של התרבות היוונית.
פרידריך ניטשה, שהיה פרופסור לפילולוגיה בבזל בשנת 1869 בגיל עשרים וארבע, העריץ את בורקהרדט והיה נוכח בכמה מהרצאותיו. ניטשה סבר כי בורקהרדט הסכים עם התזה שלו 'הולדת הטרגדיה', כלומר התרבות היוונית הותחמה על ידי מגמות אפולוניות ודיוניסיות. ניטשה ובורקהרדט נהנו מחברתו האינטלקטואלית זה של זה, זאת חרף העובדה שבורקהרדט שמר מרחק מהפילוסופיה ההולכת ומתפתחת של ניטשה. ההתכתבות הענפה שלהם שהשתרעה על פני מספר שנים ראתה אור. תלמידו של בורקהרדט היינריך ולפלין ירש אותו באוניברסיטת בזל בגיל הצעיר של עשרים ושמונה.
מתח מעניין השתרר בנפשו הפעלתנית של בורקהרדט בין המלומד החכם והארצי של הרנסאנס האיטלקי, והיותו הקלוויניסט השווייצרי שלמד באינטנסיביות לכמורה. הממשל השווייצרי בו הוא שהה כמעט כל חייו היה דמוקרטי ויציב בהרבה יותר מהנורמה שהשתררה במאה התשע עשרה באירופה. כשווייצרי התייחס בורקהרדט בקרירות ללאומיות גרמנית ולטענות גרמניות בדבר עליונות תרבותית ואינטלקטואלית. הוא היה אף מודע ביותר לשינויים פוליטיים וכלכליים שנערכו באירופה בעת ההיא, והתייחס בהרצאותיו ובכתיבתו למהפכה התעשייתית, התהפוכות הפוליטיות באירופה בנות הזמן ההוא, והלאומיות והמיליטריזם שהלכו והתגברו באירופה. אירועים שהתגשמו בהרחבה בתחזיתו השוואתית לגבי המאה העשרים, שבהם דמגוגים אלימים (אותם הוא כינה "מפשטים נוראיים") ישחקו תפקיד מרכזי. בורקהרדט הפסימיסט הנבואי והליברל הזהיר, עמית השפה הגרמנית של טוקוויל ולורד אקטון, ומחברם של שלושה כרכים שהודפסו מחדש על ידי Liberty Fund, קנה לעצמו אוהדים רבים בקרבם של הפוליטיקאים השמרנים והפילוסופים המוסריים בני ימינו. על בורקהרדט כפוליטיקאי והוגה חברתי, ראו Sigurdson, 2004.
גישתו ההיסטורית.
לפי בורקהרדט, ייעודו של ההיסטוריון הוא להינתק מן האירועים הפוליטיים החולפים, על מנת להגות את ההיסטוריה שמעבר להיסטוריה.
בורקהרדט הוא בן לאסכולת בזל בהיסטוריוגרפיה, בצוותא עם באכהופן, וקדה, ניטשה ווילהלם דילתיי. אסכולה זו ראתה את ההיסטוריה כחינוך הומניסטי, והעמדת הדימוי החזותי באמצעות סיפורם של סיפורי מופת, וכאמצעי לרכישת זוויות ראייה נוספות. זאת לעומת אסכולת ברלין בהיסטוריוגרפיה, אשר עליה נמנו ראנקה, מומזן והגל, שהדגישה את חיפוש האמת ההיסטורית האובייקטיבית וקניית הידיעה המופשטת.
תקופתו של קונסטנטין הגדול.
בספר זה מתאר בורקהרדט את נפילתה הפוליטית והחברתית של הקיסרות הרומית בימי דיוקלטיאנוס ויורשיו. לפי דעתו האחראים לחורבנה של האימפריה לא היו הברברים שפלשו אליה מבחוץ, אלא בעיקר הברברים אשר פעלו בעוכריה מבפנים ובראשם קונסטנטינוס הרביעי, אשר נותר פגני חרף התנצרותו. מנגד מתאר בורקהרדט את עלייתו של הטוב המוסרי בדמות הנצרות המערבית, ומחולליה היו מלומדים שברחו מהערים למדבר. הם שהנחילו למעמד הכמורה את אידיאל האסקטיות, ועמדו ביסוד שימור וחיזוק הכנסייה, שהייתה מבוססת על ערכים רוחניים כנגד אלו החומריים אשר פשו בחברה והשחיתוה.
תרבות הרנסאנס באיטליה.
ספרו המפורסם ביותר של בורקהרדט. נהפך לקאנוני בתחומו מאז פרסומו בחקר הרנסאנס האיטלקי בפרט, ותרבות אירופה בכלל. הספר מתאר את צמיחתה של תרבות חיים חדשה באירופה. תרבות שנתקיימה במתח שבין המורשת הקלאסית לבין כוחות היצירה הספונטניים והאינדיבידואליים בארץ זו. הספר ניסה לתאר באופן מוחשי את תרבות החיים בתקופה.
בספרו מעמיד בורקהרדט את האומנים והוגי הדעות שיצרו, אל מול מלחמות הדמים בין המדינות באיטליה. הוא מביא כדוגמה את האקדמיה האפלטונית בפירנצה, את רפאל ואת מקיאבלי, עליו בורקהרדט מרחיב את המלל יותר מכל.
מקיאבלי היה נתון במעצר בית בחווילתו שמחוץ לפירנצה ועמו הזדהה בורקהרדט כי הוא ייצג שמרנות ליברלית. לא מהפך פוליטי חד פעמי, כי אם שינוי תרבותי מתמיד. מקיאבלי מדגיש את החזרת החברות לשורשיהן כמתכון לאריכות ימיהן וכוונתו היא לחגיגות, חוקים, וטקסטים המכוננים את הזיכרון הקולקטיבי שלהן. מדובר ב"מיתוהיסטוריה". מקיאבלי ראה עצמו כמשמר הזיכרון הלאומי, בתורת ההיסטוריון של פירנצה. המיתוס הלאומי הנחרת בזיכרונם של האנשים ולפיו הם מפרשים את מציאות חייהם.
לפי בורקהרדט, הישגם הגדול של אנשי הרנסאנס בכלל ואומנים בפרט (והוא קושר כתרים בעיקר לרפאל), הוא הניגוד בין המציאות הפוליטית האלימה, לבין התוכן הקלאסי והנאדר של הציורים.
אחים ואחיות
"אחים ואחיות" (באנגלית: Brothers &amp; Sisters) היא סדרת דרמה המשכית ששודרה ברשת ABC האמריקאית, ובישראל בערוץ HOT 3. שידורה החל ב-24 בספטמבר 2006 בארצות הברית. הסדרה מספרת את סיפורה של משפחת ווקר מפסדינה, לוס אנג'לס, משפחה ממוצא אירי ויהודי, המנסה להתגבש מחדש לאחר מותו הפתאומי של אב המשפחה, ויליאם ווקר. עם שחקני הסדרה נמנים זוכת פרס אמי (על משחקה בסדרה) סאלי פילד, קליסטה פלוקהארט, רייצ'ל גריפיטס והזוכה בפרס "טוני", רון ריפקין. הסדרה נוצרה על ידי ג'ון רובין בייטס, אשר עזב את הסדרה בינואר 2008, בגלל חילוקי דעות אמנותיים בינו ובין רשת ABC. הסדרה מופקת על ידי גרג ברלנטי וקן אולין, שהצטרף לצוות השחקנים של הסדרה בעונתה השנייה.
ב-13 במאי 2011 הודיעה רשת ABC על ביטולה של הסדרה, לאחר חמש עונות.
עלילה.
עונה 1.
פרקים 1–23 (23 פרקים). החלה ב-24 בספטמבר 2006 והסתיימה ב-20 במאי 2007.
קיטי ווקר, שדרנית רדיו פוליטית מפורסמת, שגרה בניו יורק בשלוש השנים אחרונות, חוזרת הביתה ללוס אנג'לס בעקבות הצעת עבודה שקיבלה בטלוויזיה ויום הולדתה שחל בימים אלה. יחסיה בינה לבין אמה, נורה ווקר, מתוחים מאוד. נורה מאשימה את בתה שהיא תמכה בהחלטתו של ג'סטין, האח הצעיר, להתגייס לצבא ארצות הברית לאחר אירועי 11 בספטמבר. ג'סטין, שסבל מהלם קרב, שוחרר זמנית מהשירות והתמכר למשככי כאבים ולסמים אחרים. בעת שכל משפחת ווקר מתכנסת סביב שולחן אחד, אב המשפחה, ויליאם, לוקה בהתקף לב ונפטר. עקב האירוע קיטי מחליטה להישאר בלוס אנג'לס כדי לנסות להשלים עם אמה וכדי לפתח קריירה טלוויזיונית. לאחר הלוויה מתברר לבני המשפחה כי החברה שניהל ויליאם ווקר, "אוהיי פודס", עומדת בסכנה לפשיטת רגל. שרה, הבת הבכורה במשפחה, מתמנה למנכ"לית החברה על פי צוואת אביה ומגלה כי המפתח להצלת "אוהיי פודס" נמצא אצל המאהבת הסודית של אביה, הולי הרפר, שעמה ניהל ויליאם רומן במשך 20 שנים. וכך מתגלה הקשר הסודי שניהל אב המשפחה. לחיי משפחת ווקר נכנסת רבקה, בתם של ויליאם ווקר והולי הרפר שלא ידעה עד גיל 20 על זהותה האמיתית. המפגש בין משפחת ווקר לבין הולי ורבקה טעון מאוד וגורם לסדרת התרחשויות דרמטיות. לשרה ולבעלה ג'ו מתפתח משבר בנישואים. לאחר שבמהלך העונה הם מנסים להתגבר עליו, אך לא מצליחים, הם נפרדים.