על הצד הבריטי פיקד הסגן אדמירל ברטרם רמזי, שלו הוקצו שש משחתות מצוידות בטורפדות, שצריכות היו להיות בהתראה של ארבע שעות באזור שפך נהר התמזה, אך לא היו בהתראה. בנוסף היו שלוש משחתות ליווי מסדרת Hunt, אך אלו היו ללא טורפדות ולפיכך לא היוו איום חמור על הספינות הגרמניות. 32 סירות טורפדו מנועיות (Motor Torpedo Boat) של שייטות דובר ורמסגייט היו משקל נגד לשייטת הגרמנית של ספינות הטורפדו המהירות (E-boats). מסיבות שונות נכשלו זרוע האוויר של הצי המלכותי והפיקוד החופי ופיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי במתן תמיכה אפקטיבית.
כישלון זה נגרם בין היתר מפאת צפייתם של הבריטים כי הגרמנים יתזמנו את פריצתם דרך תעלת למאנש בצורה כזו שהספינות הגרמניות יחלפו ליד הנקודה המסוכנת ביותר במצר דובר בלילה (שם הספינות עתידות היו לעבור בטווח סוללות החוף הבריטיות). אולם הגרמנים ראו את החמיקה החוצה מברסט מבלי שיובחן הכוח כחשובה יותר, וכך יכלו לשמר את יתרון ההפתעה לזמן ארוך ככל האפשר. לפיכך החליטו הגרמנים לעזוב את ברסט בלילה, ולעבור ליד דובר בשעות היום, ולא להסתכן בהתראה מוקדמת של 12 שעות שהייתה לבריטים לו היו מגלים את הכוח מוקדם. המהלך הגרמני הנועז הוביל את הבריטים לטעות. פטרולי סיור ליליים של זרוע האוויר של הצי לא הבחינו בעזיבת הספינות מברסט מחמת כשל ברדאר. הגרמנים נסתייעו גם במזג האוויר ובערפל ששרר שהקשה על גילוי תנועתן של הספינות. האינדיקציה הראשונה לכך שמתרחש אירוע מיוחד הגיעה ממפעילי רדאר של חיל האוויר שהבחינו ברמת פעילות גבוהה מהרגיל של חיל האוויר הגרמני מעל התעלה. לאחר מכן זוהו הספינות בתעלה על ידי שני טייסי ספיטפייר, אך מאחר שהם פעלו תחת הוראות מחמירות של שמירה על דממת אלחוט (והם לא תודרכו לחפש אחר צי גרמני) לא הודיעו לממונים עליהם עד לאחר נחיתתם.
פיקוד מטוסי הקרב של הרא"פ לא ציפה להיות הראשון שיבחין בצי הגרמני בתעלה, וזמן יקר אבד עד לדיווח הלאה לשרשרת הפיקוד, לצי המלכותי ולפיקוד המפציצים. התקפות לא מתואמות של סירות מנוע ושישה מטוסי טורפדו מדגם פיירי סורדפיש לא הצליחו לגרום כל נזק.
תגובתו של פיקוד המפציצים הייתה אטית, רק 39 מתוך 242 מפציצים שהפעיל הרא"פ למשימה איתרו ותקפו את הספינות, ולא נרשמה אף פגיעה של המפציצים בספינות. בנוסף למפציצים, 398 מטוסי ספיטפייר והוריקן של פיקוד מטוסי הקרב ביצעו מספר גיחות ב-12 בפברואר 1942. בסך הכול 675 מטוסים (398 מטוסי קרב, 242 מפציצים ו-35 מטוסי הדסון ובופורט של פיקוד החופים) המריאו במטרה לאתר ולתקוף את הספינות הגרמניות.
בצהרי 12 בפברואר 1942 החלו לפעול תותחי התעלה של הארטילריה החופית. הסוללה בדרום פורלנד עם מערכת רדאר חדישה מטיפוס K שהותקנה לא מכבר החלה לעקוב אחר הספינות מקבוצת ברסט שנעו במעלה התעלה אל כף גריז-נז. ב-12:19 נורה מטח ירי ראשון, מאחר שהראות המרבית הייתה ל-5 מייל, לא הייתה תצפית של פגיעה במטרה. הכתמים על מסך הרדאר הראו בבירור תנועת זיג זג של הספינות וירי מטחים של הסוללה כולה החל ללא וידוא פגיעה במטרה. גם כאן לא נרשמו פגיעות בספינות.
שש משחתות ישנות ועוד ארבע חדשות יותר שהוקצו לרמזי נלקחו; במקום להיות בעמדתן, בוצעו בהן אימוני תותחים בים הצפוני. הן שטו דרומה כדי לעצור את הצי הגרמני אולם הגיעו מאוחר והספיקו לשגר רק מטח אחד של טורפדות, שכולם החטיאו. אש נגדית פגעה קשה במשחתת HMS Worcester.
התוצאה.
בבוקר 12 בפברואר 1942 הוויצהאדמירל קיליאקס שלח מסר לאדמירל זאלבכטר בפריז: "עליי לידעך כי מבצע קרברוס הושלם בהצלחה".
מערכת הביטחון הבריטית כשלה בעצירת הספינות מברסט לפני הגעתן למי המולדת של גרמניה. יתר על כן, הבריטים ספגו נזק חמור למשחתת ואיבדו 42 מטוסים. למרות זאת, הגרמנים לא הצליחו לחמוק ללא כל פגע. "שרנהורסט" נפגעה משני מוקשים, סמוך לפלאשינג ולאמלנד בהולנד, אך הגיעה ב-10:00 ב-13 בפברואר לוילהלמסהאפן. "גנייזנאו" נפגעה ממוקש סמוך לטרסכלינג והמשיכה עם "פרינץ אויגן" שלא נפגעה. ספינות הטורפדו "יגואר" ו-T.13 נפגעו מרסיסי פצצות ואש מקלעים. מתוך מטריית ההגנה על הספינות, אבדו ללופטוואפה 17 מטוסים.
בגרמניה נתפסה הפעולה כמעשה גבורה מוצלח. עם זאת, מיקומן של "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ממזרח לבריטניה הביא לכך שלא יכלו ליטול עוד חלק בקרב על האוקיינוס האטלנטי. אדמירל רדר ראה במבצע ניצחון טקטי, אך הפסד אסטרטגי. גם הנשיא האמריקני רוזוולט הבין זאת ובירך את ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל: "מיקומן של כל הספינות הגרמניות בגרמניה הופך את בעייתנו הימית המשותפת באוקיינוס האטלנטי הצפוני לפשוטה יותר".
בבריטניה דעת הקהל הייתה מדוכדכת אל מול חוסר ההצלחה של הכוחות הבריטיים. בטיימס הלונדוני נכתב: "הוויצהאדמירל קיליאקס הצליח במקום שהדוכס ממדינה סיודניה נכשל. דבר משפיל יותר מכך לגאוותנו בכוח הימי לא קרה מאז המאה ה-17. [...] פירושו של דבר סוף למיתוס הצי המלכותי לפיו בזמן מלחמה שייטת אויב לא יכולה לעבור דרך מה שאנו קוראים לו בגאווה התעלה האנגלית".
בעקבות פגיעת המוקשים ב"שרנהורסט", הוצאה הספינה מכלל פעולה לצורך תיקונים עד מרץ 1943. ב-23 בפברואר, עשרה ימים לאחר הפעולה, נפגעה "פרינץ אויגן" מטורפדו של צוללת בריטית והפכה ללא מבצעית עד ינואר 1943. גם גורלה של "גנייזנאו" לא שפר עליה, כשב-26-27 בפברואר, שבועיים לאחר המבצע, נפגעה מהפצצות בריטיות מסיביות ולא שבה עוד לפעולה.
בלק-שולס
Operamini
אופרהמיני
חאבייר דירסאו
ים בין-יבשתי
ים בין-יבשתי הוא ים הסגור ברובו על ידי יבשה, שלו תחלופה מוגבלת של מים עמוקים עם אוקיינוס, ושזרמי המים בו מוכתבים בעיקר על ידי שינויים ברמות מליחות וטמפרטורה, ולא על ידי משטר הרוחות.
מקור השם בשפות רבות הוא בלטינית, Mediterraneus ("בין יבשות"), וכך גם שמו של הים התיכון, ולכן באוקיינוגרפיה מכונה זה "הים הבין-יבשתי האירו-אפריקאי" (Eurafrican Mediterranean Sea) או "הים הבין-יבשתי האירופי" (European Mediterranean Sea), וזאת במטרה להבדילו מימים בין-יבשתיים אחרים בעולם.
סוגי ימים בין-יבשתיים.
קיימים שני סוגים של ימים בין-יבשתיים:
זבאלד בהאם
האנס זבאלד בהאם (בגרמנית: Hans Sebald Beham; 1500–22 בנובמבר 1550) היה צייר גרמני, מהידועים בתחומי ההדפס והחריטה על עץ.
חייו.
בהאם נולד בנירנברג, גרמניה, בשנת 1500. בגיל 25 גורש מהעיר לאחר שהואשם באי קבלת עקרונות הלותרניזם. בהמשך חייו נדד בערים שונות בגרמניה, ונפטר בפרנקפורט בשנת 1550. ביצירות שבהן חתם בשמו המפורש חתם השם "זבאלד בהאם" בלבד. אולם בכתיבת שמו בראשי תיבות הופיעה גם האות H. עד 1532 חתם על יצירותיו באותיות HSP, ומאז חתם באותיות HSB. בשנים שלאחר מותו התקבע השם "הנס" כאחד משמותיו, אף שאין ראיה לכך שזה היה שמו.
זבאלד בהאם היה אמן פורה ביותר. במהלך חייו יצר מעל 252 הדפסים, וכ- 1500 חריטות בעץ הידועות כיום. רבות מיצירותיו הודפסו בספרים. יצירותיו מאופיינות בריאליזם ובהקפדה מדוקדקת על פרטי העיצוב הקטנים ביותר.
בנוסף להדפסה כאיורים בספרים, הופיעו יצירותיו גם בקלפי משחק, טפטים, ושלטי אצולה.
בלק אנד שולס
בלאק אנד שולס
שחמט עיוור
שחמט עיוור הוא משחק שחמט המשוחק כשאחד הצדדים או שניהם, לא רואה את לוח המשחק ורק שומע את ההכרזות על תנועות הכלים, כך שהמהלכים מבוצעים תוך הסתמכות על הזיכרון בלבד. לעיתים, כאשר משחקים יריבים ברמות שונות, משולב משחק סימולטני במשחק עיוור.
ברמות הגבוהות של השחמט מתקיימות תחרויות בהן אף אחד מהשחקנים לא מתבונן בלוח עם כלים, אלא בלוח נטול כלים עליו מוצג רק המסע האחרון של היריב. המפורסמת בין תחרויות אלו היא תחרות מלודי אמבר בה משחקים מיטב רבי האמנים בעולם.
המשחק נועד בעיקר לשחמטאים עם זיכרון טוב. אם עיוורים רוצים לשחק שחמט רגיל, הם משתמשים בלוח שחמט עם סימני ברייל. לכל שחקן יש את הלוח שלו, ולאחר מסע הם אומרים ליריב את המהלך.
היסטוריה מוקדמת.
השחמטאי הראשון שהתפרסם במשחק עיוור וסימולטני הוא פרנסואה אנדרה פילידור ששיחק נגד שלושה יריבים בו זמנית, ובהצלחה גדולה. לדבריו התאמן במשחק עיוור בלילה, במיטתו, משום שסבל מנדודי שינה וכך העביר את זמנו. בשנת 1858 הדהים פול מורפי את קהיליית השחמט כאשר שיחק משחק עיוור סימולטני מול שמונת השחקנים הטובים ביותר בפריז, ניצח שישה מהם וסיים שני משחקים בתוצאת תיקו.
היסטוריה.
בשנת 1900 הרי נלסון פילסברי שיחק משחק עיוור סימולטני מול עשרים שחקנים בפילדלפיה זמן קצר לאחר ששיחק משחק עיוור סימולטני מול 15 שחקני שחמט ו-15 שחקני דמקה (השיא של עיוור סימולטני למשחקי דמקה הוא 28 משחקים במקביל). השחקן הצ'כי ריכרד רטי שבר את השיא העולמי והעמידו על 28 משחקים בו זמנית, יחד עם אלוף העולם אלכסנדר אלכין שבחודש פברואר 1925 זכה ב-22 משחקים, בשלושה משחקים הפסיד ושלושה משחקים הסתיימו בתיקו.
באותה שנה שיפר רטי שיא זה והעמידו על 29 משחקים בסאו פאולו. לאחר המשחק התבדח על זכרונו החלש שכן שכח את המזוודה שלו בסוף המשחק.