ביום שלמחרת, ויש שאומרים שהיה זה באותו היום, פגש אבו ד'ר בשתי נשים מקיפות סביב שני אלילים, ומתפללות אליהם. הוא נעמד מולם וביזה את האלילים שלהם. הנשים החלו לצעוק בחוזקה, וגברים מיהרו לשם והכו אותו מיד עד שהוא התעלף. כאשר חזרה אליו הכרתו, הוא שב לצעוק שאין אלוהים מלבד אללה ושמוחמד הוא שליחו. הנביא מוחמד הבין את טבעו של חסידו החדש ואת יכולתו המדהימה להתמודד עם שקר. עם זאת, הזמן להצהרה פומבית על המסר טרם הגיע, אז הוא הורה לאבו ד'ר לשוב לחיק משפחתו בשנית, ולהמתין עד שהוא ישמע את ההכרזה על הדת החדשה, ואז יגיע הזמן שלו לפעול.
תחילת הפצת המסר.
כך, שב אבו ד'ר לחיק משפחתו ולשבטו, וסיפר להם על הנביא אשר קורא לאנשים לעבוד את אללה האחד והיחיד, ואשר מדריך אותם למוסר נעלה. כתוצאה מכך, בני שבטו החלו לקבל את האסלאם בזה אחר זה.
בני שבט ע'יפאר לא הספיקו לו, והוא פנה לבני שבט אסלים, כדי להפיץ שם את אור האסלאם. הזמן חלף, והנביא היגר לאלמדינה, ושם, ביחד עם המוסלמים, הוא השתקע. יום אחד, העיר קיבלה בברכה שיירה של אנשים ופרשים. קול הצעדה שלהם היה כל כך רם, עד כי אם הם לא היו צועקים בשבחו של אללה, הצופה מהצד היה חושב שזה הוא צבא של עובדי אלילים אשר מבצע פלישה.
התהלוכה האדירה נכנס לאלמדינה, כשהיעד שלהם היה מסגדו של הנביא. הצעדה הורכבה משני שבטים, שבט ע'יפאר, ושבט אסלים. אבו ד'ר עזר להם להגיע כמוסלמים, כולם, גברים, נשים, מבוגרים, צעירים, ואפילו ילדים. לא היה צל של ספק: תדהמתו של הנביא גברה.
בעבר הרחוק, הנביא נדהם כאשר הוא ראה את אחד משבט ע'יפאר מתאסלם, והוא ביטא את פליאתו בכך שהוא אמר שאללה מדריך את מי שהוא רוצה. אך כעת, כל השבט הגיע כמוסלמים. במשך כמה שנים, כל השבט חי תחת דגלו של האסלאם, מפני שאללה הדריך אותם באמצעות אבו ד'ר, וכעת הם הגיעו ביחד עם בני השבט אסלים.
אויב השחיתות.
אבו ד'ר, מהמפיצים הבולטים והמובילים של האסלאם, היה עקשן, בלתי מתפשר, וקשה להבסה. אומץ, עוז ותעוזה, היו המהות של אבו ד'ר כל חייו. הוא תמיד היה ישר ואמין ונאמן. לא ניסה להשלות את עצמו, ולא את סביבתו, ולא נתן גם לאחרים להוליך אותו שולל. אמינותו לא הייתה דוממת, ועל פי אמירתו של אבו ד'ר, "אמינות היא לעולם לא דוממת". הנביא יכול היה לצפות את כל הקשיים שאבו ד'ר עשוי לחוות בעתיד שלו בגלל עומק היושר שלו ועוצמת אמינותו, לכן הוא תמיד יעץ לו והורה לו להתאזר בסבלנות. הנביא שאל אותו פעם "אבו ד'ר, מה תעשה אם תהיה עד לזמן שבו השליטים יתנהגו באופן מושחת עם השלל של הקרב?", ענה אבו ד'ר "אני נשבע באללה! אני אכה אותם בחרב שלי!". אמר לו הנביא " האם עלי להדריך אותך למשהו טוב יותר? התאזר בסבלנות עד שתפגוש אותי". מדוע הנביא שאל אותו את השאלה הזאת? שליטים? כסף? זה היה בגלל המטרה שלשמה אבו ד'ר עמד להקדיש את חייו, והבעיה שהוא עשוי לחוות עם החברה בעתיד. הנביא ידע את זה, לכן הוא שאל אותו את זה, על מנת לתת לו עצה חשובה "התאזר בסבלנות עד שתפגוש אותי". לכן, אבו ד'ר הקשיב לנביא, ולא שלף את החרב נגד אותם מפקדים ושליטים מושחתים אשר נהגו בשחיתות בכסף, ולקחו לעצמם את הכסף הציבורי. עם זאת, הוא לא נשאר בשקט, ולא נתן להם מנוחה. על אף שהנביא אסר עליו להפנות את חרבו נגדם, הוא לא אסר עליו להפנות כלפיהם את לשונו החדה, וזה מה שהוא אכן עשה. התקופה של הנביא, ואבו בכר הצדיק, ועומר, עברה בהתעלות מוחלטת מעל כל הפיתויים החומריים. אפילו הנשמות הכי חמדניות לא יכלו למצוא פתח, ולו הקטן ביותר, למימוש תאוות הנפש החמדניות שלהם. בימים ההם, לא הייתה שום שחיתות שאבו ד'ר יכול היה להתנגד לה במילותיו החדות. כל זמן שעומר היה חי, כל המוסלמים, כולל השליטים, המושלים, ואפילו העשירים ביותר, חיו חיים צנועים ופשוטים. לכן אבו ד'ר חי באושר ורוגע, בלי בעיות, ועם שלווה פנימית, כל עוד שעומר היה השליט. לא היה דבר שאבו ד'ר שנא יותר משחיתות. עם זאת, גם המנהיג הדגול ביותר נאלץ לעזוב את העולם יום אחד, ולהשאיר מאחוריו פער אדיר, אשר גרר תגובות בלתי צפויות בעליל. בזמן ההוא, תאוות הבצע החלה לצוף מעל פני השטח, ואבו ד'ר ראה בזה סכנה אדירה. הרצון לתהילה אישית עמד להחליף את הרצון לתהילתו של אללה. שחיתות, מונופול, ניצול, עושק, דיכוי, עוול, כל זה החל להראות באופק. אבו ד'ר הבין את הסכנה הגדולה שמתקרבת, ולכן הוא ישר שלף את חרבו הבלתי מנוצחת ונופף אותו לעבר החברה המושחתת. אך, מיד הוא נזכר בעצתו של הנביא, ולכן הוא השיב את חרבו לנדן שלה. אבו ד'ר הבין שהתפקיד שלו הוא לא להילחם, אלא להתנגד. החרב לא הייתה הדרך לרפורמה ולשינוי. המילים הכנות והאמיצות היו הכלי והדרך לשינוי ורפורמה. לכן אבו ד'ר התנגד לכל האליטה אשר סגדה לתאוות הבשר, במילים, ולא בחרבות. הוא התייצב מולם, בזה אחר זה, עד תוך זמן קצר הוא הפך לסמל האופוזיציה והצדק החברתי, וההמונים החלו להתאסף סביבו, וכך הוא הפך למנהיגה של תנועת אופוזיציה אדירה ואימתנית.
מותו.
הנביא מוחמד אמר פעם "שאללה ירחם על אבו ד'ר. הוא צועד לבד, והוא ימות לבד, והוא יקום לתחייה לבד". 20 שנה לאחר מכן, אבו ד'ר נפטר במדבר, לאחר שהוא צעד בדרך שאף אחד אחר לצעד בה, באופן כל כך מלא תהילה.
שאנטי סונדרג'ן
שאנטי סונדרג'ן (בטמילית: சாந்தி சௌந்திரராஜன், באנגלית: Santhi Soundarajan או Shanthi Soundararajan; נולדה ב-17 באפריל 1981) היא אצנית הודית. היא זכתה ב-12 מדליות בינלאומיות וכ-50 מדליות לאומיות. סונדרג'ן היא האישה הטמילית הראשונה לזכות במדליה במשחקי אסיה. לאחר משחקי אסיה 2006, נאלצה סונדרג'ן לעבור בדיקה לאימות מין, ובעקבות התוצאות נשללו ממנה מדליית הכסף וזכאותה להשתתף במרוצי נשים, והתעוררה מחלוקת ציבורית ומשפטית לגבי מקומן של ספורטאיות אינטרסקס ברמה הבינלאומית.
השכלה וקריירת ספורט.
סונדרג'ן נולדה ב-1981 בכפר קתקוריצ'י, במחוז פודוקוטאי אשר בטאמיל נאדו, הודו. סונדרג'ן גדלה בצריף קטן ללא שירותים, מים זורמים או חשמל. היא אחת מחמישה ילדים של משפחת פועלים, מהקאסטה הנמוכה שבהודו, הדלית, והם חיו בעוני רב. כאשר אמה ואביה יצאו לעבוד במפעל לבנים בעיירה הסמוכה, סנדרג'ן גידלה את ארבעת אחיה הקטנים. לפעמים היה בא סבה של סונדרג'ן לעזור לה, והוא, אצן בעברו, קנה לה זוג נעליים ולימד אותה לרוץ כשהיא הייתה בת 13.
בתחרות הראשונה בה השתתפה, בכיתה ח', זכתה סונדרג'ן בגביע; אליו נוספו עוד 13 בתחרויות של בתי ספר. מאמן ספורט מהתיכון הסמוך לבית ספרה האמין שיש לה פוטנציאל וגייס אותה. בית הספר שילם את שכר לימודיה וסיפק לה תלבושת אחידה וארוחות צהריים. זו הייתה הפעם הראשונה בחייה שאכלה סונדרג'ן שלוש ארוחות ביום.
אחרי התיכון, קיבלה סונדרג'ן מלגה למכללת אמנויות בפודוקוטאי הסמוכה, ואחרי שנה עברה למכללה בצ'נאי, בירת המדינה, מרחק שבע שעות נסיעה מביתה.
ב-2005 היא השתתפה באליפות אסיה בדרום קוריאה, וזכתה במדליית כסף. ב-2006 היא נבחרה לייצג את הודו במשחקי אסיה (הנערכים בידי המועצה האולימפית של אסיה) בדוחה, קטר. במירוץ 800 מטר, זכתה סונדרג'ן במדליית הכסף עם תוצאה של 2:3.16, 0.03 שניות יותר מהר מוויקטוריה ילובצבה מקזחסטן. הניצחון הזה הוביל למחלוקת המתמשכת לגבי זהותה המגדרית של סונדרג'ן, חלק מעימות בלתי פתור לגבי מה נחשב ל"מספיק נקבה" כדי להתחרות במרוצי נשים.
סונדרג'ן מחזיקה בשיא הלאומי לנשים בריצת 3000 מטר מכשולים, 10:44.65 דקות. בתחרות לאומית בבנגלור ביולי 2005, היא זכתה במרוצי 800 מטר, 1500 מטר ו-3000 מטר. היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר באליפות אסיה 2005 באינצ'ון, דרום קוריאה.
מחלוקת משחקי אסיה.
לאחר שזכתה במדליית הכסף במירוץ 800 מטר במשחקי אסיה, היא אולצה לעבור "בדיקה לאימות מין" ועל פי התוצאות נקבע ש"אין לה את המאפיינים המיניים של האישה". באותו זמן, בדיקות אלו לא היו חובה על המתחרות, אך התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) הייתה רשאית לבקש ממתחרות לעבור בדיקות כאלה בכל זמן נתון. הבדיקות כללו בדיקות גינקולוגיות, כולל מדידת אברי המין, בדיקות אנדוקרינולוגיות, גנטיות, פסיכולוגיות, ורפואה פנימית. בנוסף, הבדיקות כללו תשאול לגבי הרגלי מין, וסת, שיער גוף, פעילות פנאי, ונושאים אחרים. נאמר לסונדרג'ן שהיא סובלת מתסמונת אי-רגישות לאנדרוגן (Androgen insensitivity syndrome). התאחדות הספורט ההודית פרסמה את סברתה כי זה שגדלה בכפר הודי עני בו סבלה מרעב הוא גורם מאחורי תוצאות הבדיקות. טענה בלתי מגובה זו נמנית בין הטענות של חוקרי מגדר וביואתיקאים נגד בדיקות מגדר, שכן ברבים מן המקרים אלה אכן נשים מרקע עני ממדינות לא-לבנות שמתבקשות לעבור את הבדיקות.
תוך מספר ימים, נשללה ממנה המדליה בה זכתה, ונאמר לה מפי מזכיר הוועד האולימפי ההודי שלא תוכל להשתתף באירועי ספורט יותר.
כשהיא תחת מתקפה ציבורית ביחס למגדרה, כולל התייחסויות רבות לגבי גופה, חזרה סונדרג'ן לכפרה, מושפלת ומובסת, ונכנסה לדיכאון עמוק.
המשך חייה וקריירה.
בינואר 2007, ראש ממשלת טאמיל נאדו קרוננידי העניק לסונדרג'ן טלוויזיה ופרס כספי (1.5 מיליון רופי הודי, כ-80,000 ש"ח) על ניצחונה בדוחא. עם הכסף היא בנתה לה בית צנוע. סונדרג'ן ניסתה להשיג עבודה במערכת הרכבות, אך נדחתה בשל "היכשלות בבדיקה הרפואית" לה ערכה IAAF.
בספטמבר 2007, סונדרג'ן ניסתה להתאבד על ידי נטילת רעל.