הרעיון הראשוני לבניית השכונה היה של הרב אליהו גודל, שאליו חברו כמה מעסקני היישוב הישן: לפין, ליברכט, דיין וספיר. השכונה נועדה לסייע ליהודים עניים חסרי דיור, והמטרה הראשונית הייתה להגיע למאה יחידות דיור במחירים מוזלים. השכונה קמה ב־1886 (תרמ"ו), כאשר את הקרקע לבניין השכונה רכש הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין) במחיר מוזל בשל בעיות ניקוז קשות. בשל בעיה זאת האזור היה מכונה 'בִּירְכֶּה' (הבריכה), ובימי החורף התאספו בו מים מזוהמים ועכורים, לפי אחת העדויות היו אלו מים שנותרו בעת ייצור של סבון בסביבה.
חברי ועד מקימי השכונה היו: אריה ליב בה"ר אלימלך (ר' לייב דיין), אליעזר חפץ מסלאנט, אלתר ורשבסקי, שמואל הלוי צוקרמן (צוקערמאן), יחזקאל מנדלמן (מאנדלמאן), מענדל וולפרט (וואלפערט) מוועקסנא, מענדל בהרי"ל מנדלזון (מענדלזאהן), יעקב ב"מ בלומנטל (בלומענטהאל).
לאחר הקמת שכונת בית ישראל המשיכה החברה שהקימה את השכונה ביוזמת הבנייה לנצרכים, וב-1889 הקימה את 'שכונת שערי פינה'.
על יסוד השכונה והמניעים להקמתה מסופר בקצרה גם בספר התקנות של השכונה:
השכונה כללה בראשיתה את רחוב בית ישראל (כיום רחוב זוננפלד), שהיה רחובה המרכזי וממנו יוצאות סימטאות קטנות; במרכז הרחוב הוקם בית הכנסת ובית המדרש "בית יעקב". רחוב ראשי שני, מקביל לו, נסלל מאוחר יותר והגיע עד רחוב מאה שערים ונקרא רחוב אריה לייב דיין, על שם בונה השכונה. בתי השכונה היו דו-קומתיים ונבנו לאורך הרחובות, כאשר פניהם לרחוב ומאחוריהם הייתה חצר מרווחת. לכל שני בתים נבנה בור מים גדול משותף. בשכונה התיישבו תחילה אנשים שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש דירה במאה שערים, ובשכונה התקבצו עולים מגלויות שונות. בשנת 1900 כבר היו בשכונה ששים בתים ושני בתי כנסת.
בתקופת המנדט התפשטה השכונה, ומצפון לה הוקמה בצמוד אליה שכונת 'בית ישראל החדשה'. במלחמת העצמאות בשנים 1947–1949 הייתה השכונה בקו החזית, ועד מלחמת ששת הימים ב־1967 הייתה בסמיכות לקו העירוני ולגבול עם ירדן.
בדרום בית ישראל נמצאת השכונה לשעבר נחלת צבי (רח' תרמ"ב וסביבתו), שהוקמה ב־1891 בידי עולים מתימן בסיועו של נסים בכר, מנהל בית הספר של חברת כל ישראל חברים. השכונה נקראה על שם הברון מוריס הירש (הירש בגרמנית "צבי"), שסייע להקמתה.
ב-2 במרץ 2002, י"ח באדר תשס"ב, התפוצץ מחבל בבית ישראל, בפיגוע נהרגו 11 בני אדם ועשרות נפצעו.
ברבנות השכונה כיהנו מגדולי הרבנים בירושלים. רבה הראשון של השכונה היה מייסדה, הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין). לאחר מכן כיהנו בה הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") הרב גרשון לפידות והרב משה אריה לייב שפירא, מאז שנת תשל"ה שימש כרב השכונה הרב שמואל אלעזר היילפרין שנולד בה, גדל בה, והטביע את חותמו על תושביה והבאים בתוכה, למעלה משישים שנה. נפטר בשנת תשס"ט.
בתי הכנסת.
במרכז השכונה עומד בית הכנסת ובית המדרש ושטיבלאך 'בית יעקב'. בית הכנסת נוסד ב־1887 לאחר שהתקבלה תרומה גדולה מנדבן שביקש לשמור על עילום שמו והושגה כפי הנראה ביוזמתו של יעקב שבתאי מחרסון שבחצי האי קרים בדרום רוסיה. על קיר בית הכנסת מוצב לוח שיש המספר על פרשת התרומה:
על זהותו של התורם האלמוני מסופר כי ר' שלמה זלמן פרוש ממונה כולל מינסק, לווה את הכסף לצורך הכולל, לאחר שהתמיכה לחג הפסח בוששה לבוא. כשהגיע זמן הפירעון נתן פרוש את הכסף למלווה וזה שם את הכסף בביתו ושכח את עניין ההחזר. לימים פנה המלווה לפרוש וביקש את החזר החוב. פרוש אמר כי החזיר לו והשניים הלכו לרב שמואל סלנט. הרב ביקש מפרוש כי יישבע כי החזיר את ההלוואה, אך פרוש סירב מפני חומרת נושא השבועה. הרב סלנט שהכירו כאדם ישר, חייבו להישבע, כדי שלא ירננו אחריו. פרוש צם והתעטף בטלית ותפילין, ולקראת מנחה עלה לארון הקודש ונשבע שפרע את חובו. פרוש סירב להשתמש בכסף שזכה בו בגלל השבועה ופנה לר' שמואל צוקרמן, ממייסדי השכונה ובעל דפוס, ונתנו לו את 110 הנפוליאונים לבניית בית כנסת בשכונה אך פרוש לא רצה להכניס את שמו ואת מעשהו וביקש כי יקראו לו 'פלאי ונעלם'.
על יד בית הכנסת עומד בניין מחנה ישראל - הישיבה הגדולה לבעלי תשובה.
בית הכנסת השני בשכונה ידוע כבית הכנסת באר שבע, ע"ש התורמת חווה בת שבע גיגוזין (געגוזין) מווילנא, אלמנתו של ראובן הערץ גיגוזין (געגוזין), תחת בית הכנסת ישנו מקווה טהרה.
שני בתי כנסת אלו נועדו לאשכנזים, אך היו בשכונה יהודים שלא היו אשכנזים, ובתי כנסת נוספים נוסדו על ידי בני העדות השונות שביקשו להתפלל על פי נוסחם ודרכם.
בית הכנסת "בית אהרן" לעדת הבבלים ברח' חיים עוזר 42, שם מתפללים הרב משה צדקה והרב יעקב שכנזי. כך הוקמו בית כנסת של עדת היהודים ההרריים הקווקזים מדגסטן, בית כנסת ליהודי כורדיסטן שניהלו חלק מתפילתם בארמית, 'בית כנסת תורה ויראה' של עולי הראט וכאבול שבאפגניסטן שדיברו פרסית בניב אפגאני המיוחד להם, ואחרים.
בתי-כנסת נוספים הם: בית הכנסת "בית יוסף" חב"ד ליובאוויטש; בית הכנסת וישיבת "שושנים לדוד"; בית הכנסת של חסידי פינסק-קרלין; בית הכנסת של חסידי סלאנים, בית הכנסת של חסידי לעלוב-ירושלים ("לייבאל'ס שול"); בית הכנסת של חסידי זוועהיל וביתו של רבי שלמה מזוויהל ומקווה הטהרה שלו; בית הכנסת מעין גנים.
אופי השכונה.
אופי הבנייה בשכונה אינו אחיד. מצויים בו בניינים מראשית המאה העשרים שנבנו לסירוגין במשך כמאה שנים כשלצידם בניינים חדשים ובניינים שבנייתם היא תוספות משנים רבות, עד שהבנייה המקורית אינה ניכרת עוד. חלקים מהשכונה שופצו במסגרת מבצע 'שיקום שכונות'. בשכונה אין עתודות קרקע לבנייה.
עד למלחמת ששת הימים הייתה שכונת בית ישראל שכונת ספר הסמוכה לגבול, ובקצה השכונה היה אזור תעשייה, שהמפעל הגדול ביותר בו היה היקב של משפחת שור. לאחר מלחמת ששת הימים החלו המפעלים לעזוב את השכונה לטובת תושבים, אך עדיין נותרו בה נגריות ומסגריות רבות.
בשכונה נמצאת ישיבת מיר, הנחשבת לאחת הישיבות הגדולות בעולם, ומנין תלמידיה עולה על 6,000 תלמידים. בתי המדרש והפנימיות של הישיבה פרושים על כל רחבי השכונה, שמזוהה כולה עם הישיבה.
בשכונה מוסדות חינוך חרדיים רבים, תלמודי תורה, ישיבות לאברכים ואף ישיבות לחוזרים בתשובה, מהמפורסמות שבהן, "ישיבת מחנה ישראל לבעלי תשובה" ברחוב לייב דיין, על שמו של מייסד השכונה.
כיום משמשים כרבני השכונה, הרב יעקב שכנזי מהעדה החרדית הספרדית, הרב יעקב מענדל יורוביץ חבר הבד"ץ העדה החרדית.
דמות בולטת המתגוררת בשכונה הוא הרב יעקב מאיר שכטר, שרבים פוקדים את ביתו שברח' שמעון רוקח ובית מדרשו שברח' חיים עוזר בשכונה.
ארנונה (שכונה)
אַרְנוֹנָה (לעיתים נקראת בשם "תלפיות") היא שכונה בדרום ירושלים הממוקמת בין אזור התעשייה תלפיות לבין קיבוץ רמת רחל. נכון ל-2016 מתגוררים בה 11,873 בני אדם.
שם השכונה.
השכונה נקראה על שם הילדה הראשונה שנולדה בה, ארנונה לוריא, בתו של בן ציון לוריא, תושב השכונה, שקרא את שמה על שם נחל ארנון שנשקף מחלון ביתו. מייסדי השכונה התלהבו משם הילדה שנולדה בשכונה החדשה וחסרת השם, והחליטו לאמץ את שם הילדה לשכונתם. מתן השם לשכונה פורסם בעיתון הארץ ביולי 1932.
באתר עיריית ירושלים נקראת השכונה ארנונה (תלפיות).
גאוגרפיה.
השכונה היא מהגבוהות בירושלים, ושוכנת על גבעה בקו פרשת המים בגובה 800 מ' מעל פני הים. מהשכונה תצפית על מדבר יהודה, ים המלח ונחל ארנון.
גבולות השכונה: במערב - דרך חברון ואזור התעשייה תלפיות; בדרום - קיבוץ רמת רחל; בצפון תלפיות הישנה, ובמזרח תלפיות מזרח וצור באהר.
היסטוריה.
השכונה נוסדה בשנת 1931, על שטח של 13 דונם, על ידי "קרן העזרה לארץ ישראל" של חברות יק"א ואמיק"א, כהרחבה של שכונת תלפיות דרומה, על־פי תוכנית המתאר שהכין האדריכל ריכרד קאופמן לכל אזור תלפיות כבר ב-1921. השכונה הוקמה כשכונת עובדים עם בתים דו משפחתיים שפנו בחלקם לרחוב לייב יפה ובחלקם לרחוב כפר עציון. נבנו 13 בתים ומספר הדירות היה 26 בסך הכל. גודל הדירות היה 48 מ"ר, בהם 2 חדרים, מרפסת קדמית תלויה. עד מהרה סגרו רוב התושבים את המרפסת הקטנה לטובת תוספת של חצי חדר. החצרות שימשו לגידולי פרחים וירקות, תרנגולות ויונים, והיו תושבים שגידלו גם ארנבים. הפינה בדרום מזרח של השכונה הושארה פנויה לשם גן ציבורי שתוכנן לקום בעתיד. בתי השכונה היו צנועים יחסית לשאר תלפיות.
שנתיים לאחר הקמת ארנונה עלתה יזמה חדשה לבנייתה של עוד שכונה בסמוך, על ידי התאחדות בעלי המלאכה, שביקשה להקים שכונה לחברי האגודה שלה. לשם כך הוקמה ב-1933 חברת "בנין ומלאכה". השכונה הוקמה מצדו המערבי של רחוב לייב יפה, קצת דרומה מארנונה. טקס הנחת אבן הפינה לשכונה נערך בחול המועד סוכות, ספטמבר 1934. במשך שנים הבאות הייתה ארנונה, יחד עם השכונות היהודיות שסביבה (תלפיות ומקור חיים) פרבר דרומי המבודד ממרכז ירושלים על ידי השכונות הערביות בקעה וטלביה ועל ידי המושבה הגרמנית.
בימי מלחמת העצמאות הייתה השכונה בקו החזית, כאשר רמת רחל מדרום הפכה לעמדה מבוצרת, שהותקפה מספר פעמים בחודשים פברואר עד נובמבר 1948, על ידי כוחות המצרים, הלגיון הערבי ומתנדבים מקומיים. אנשי ההגנה והפלמ"ח הצליחו להדוף את כל ההתקפות ולהחזיק באזור. בעקבות הסכמי שביתת הנשק עם ירדן ב־1949 עבר קו שביתת הנשק ממזרח לשכונה, ושם עבר מדי יום הסיור של אנשי פלוגת הקו העירוני שנועד לאבטח את השכונה. רק גדר תיל לא מאובטחת הפרידה בין הצדדים. עד מלחמת ששת הימים ב-1967 עבר לידה "הקו העירוני" - הגבול עם ירדן.