הפרטים על חייו מעטים ומקוטעים, אבל יש מספר עובדות שאפשר לבסס בוודאות. מידע זה החל להתגבש ככל שנצבר חומר מחקרי, בייחוד מתוך הרשומות של פירנצה. רוב הנתונים הביוגרפיים המקוריים על לאנדיני באים מספר משנת 1385 על אזרחים פלורנטיניים מפורסמים, פרי עטו של מנהל הרשומות פיליפו וילאני, שגם הוא נולד בסביבות 1325.
סביר מאוד שלאנדיני נולד בפירנצה, אם כי נין-אחיו, ההומניסט כריסטופורו לאנדינו, קבע את מקום הולדתו בפייזולה. אביו, יאקופו דל קאזנטינו, היה צייר נודע באסכולת ג'וטו. לאנדיני, שהתעוור בילדותו (כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות), התמסר למוזיקה בגיל צעיר וקנה מיומנות בכלים רבים, ביניהם הלאוטה, בד בבד עם אמנות הזימרה, כתיבת שירה והלחנה. וילאני קובע ברשומותיו שלאנדיני היה גם ממציא כלי נגינה, ביניהם כלי מיתרים בשם "סירנה סירנארום", ששילב מאפיינים של לאוטה וכינור עתיק (פסאלטריום) ומקובל לראות בו את אבי הבאנדורה.
לדברי וילאני, לאנדיני קיבל נזר עלי דפנה ממלך קפריסין, שבא לוונציה לפרקי זמן אחדים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-14. קרוב לוודאי, שלאנדיני בילה זמן מה בצפון איטליה לפני 1370. במוזיקה שלו יש ראיות לכך: הוא הקדיש מוטט אחד לאנדריאה קונטאריני, שהיה הדוג'ה של ונציה משנת 1368 עד 1382; נוסף לכך, ליצירותיו יש יצוג נכבד במקורות צפון-איטלקיים.
הוא הועסק כנגן עוגב במנזר "השילוש הקדוש" (סנטה טריניטה) הפלורנטיני בשנת 1361 ובכנסיית סן לורנצו משנת 1365 ואילך. הייתה לו מעורבות משמעותית במחלוקות הפוליטיות והדתיות של ימיו, לפי וילאני, אבל נראה שלא איבד מחינו בעיני השלטונות הפלורנטיניים. לאנדיני הכיר רבים משאר המלחינים האיטלקיים של הטרצ'נטו, ביניהם לורנצו דה פירנצה, שאתו עמד בקשרים בסנטה טריניטה, כמו גם עם אנדריאס דה פלורנציה, שאותו הכיר בשנות ה-70' של המאה ה-14. בסביבות 1375 או זמן קצר אחר כך, שכר אותו אנדריאס כיועץ לבניית עוגב בפירנצה. בין הרשומות ששרדו יש מתכונים ליין, ששתו השניים במשך שלושת הימים שנדרשו לכיוון הכלי. לאנדיני עזר גם לבנות את העוגב החדש בכנסיית הבשורה (אנונציאטה) בשנת 1379 ובשנת 1387 לקח חלק בעוד מיזם לבניית עוגב, הפעם בקתדרלה של פירנצה.
כותבים רבים בני זמנו מעידים על פרסומו לא רק כמלחין, אלא גם כזמר, משורר, נגן עוגב ואזרח מסור ונאמן של פירנצה. המוניטין שיצאו ליכולתו להפעים קהל במוזיקה שלו היו איתנים כל כך, שסופרים ציינו כי "מתיקות המלודיות שלו הייתה כה רבה, שלבבות פרצו את סגור חזם."
לאנדיני נקבר בכנסיית סן לורנצו בפירנצה. המצבה שלו, שהתגלתה מחדש במאה ה-19 ומוצגת כיום בכנסייה, מכילה תיאור שלו עם עוגב פורטטיב (מיטלטל), דומה לזה שבתמונה.
מוזיקה והשפעה.
לאנדיני היה הפרשן הראשון במעלה לסגנון הטרצ'נטו האיטלקי, המכונה לפעמים גם "ארס נובה איטלקית". מכלול יצירתו היה חילוני כמעט לחלוטין. אם כי יש רשומות המעידות לכך, שחיבר מוזיקת קודש, לא נותר לה זכר. יצירותיו ששרדו מקיפות 89 בלדות לשני קולות, 42 באלאדות לשלושה קולות ועוד תשע, הקיימות הן בגרסה של שני קולות והן של שלושה קולות. נוסף לבאלאדות, נותר לפליטה מספר קטן יותר של מדריגלים. מניחים, שלאנדיני חיבר בעצמו את הטקסטים לרבות מיצירותיו. תפוקת יצירתו מייצגת קרוב לרבע מכלל המוזיקה האיטלקית ששרדה מן המאה ה-14.
לאנדיני נתן את שמו לקדנצת לאנדיני (או הסקסטה של לאנדיני), נוסחת קדנצה שבה משובצת הסקסטה של הסולם בין הצליל המוביל לפתרונו על הטוניקה. אלא שלא הוא המציא קדנצה זו, שגם אינה ייחודית למוזיקה שלו; אפשר למצוא אותה בהרבה יצירות פוליפוניות של התקופה וגם אחריה, הרבה אל תוך המאה ה-15 (למשל, השירים של ז'יל בנשואה. גרארדלו דה פירנצה הוא המלחין המוקדם ביותר, מאלה שהשתמשו בקדנצה זו, שיצירותיו שרדו. עם זאת, לאנדיני השתמש בנוסחה בעקביות במוזיקה שלו, כך שכינויה על שמו - נוהג שהחל אחרי ימי הביניים - מוצדק.
באחד המדריגלים שלו כתב את המילים הבאות: "אני הנני מוזיקה, ומזיל אני דמעות צער בראותי אנשי בינה זונחים את צלילי הערבים והמושלמים למען מוזיקת רחוב."
רונית וייס ברקוביץ
חמלניצקי (עיר)
חמֶלניצקִי (באוקראינית: Хмельницький; בפולנית: Płoskirów) היא עיר באוקראינה, מרכז מחוז חמלניצקי.
אוכלוסייתה מונה 273,713 תושבים נכון לשנת 2020. העיר נמצאת בשפך הנהר פלוסקה לבוג הדרומי. מקייב המרחק 376 ק"מ, והעיר נמצאת דרומית-מערבית לה. דרך העיר עוברות מסילות הברזל לבוב-קירובוגרד וצ'רנוביץ-סטרוקונסטנטינוב.
היסטוריה.
ידועה מ-1431. מאז יסודה נקראה פלוֹסְקִירוֹב/פווֹסְקִירוֹב (פולנית: Płoskirów). ב-1648 נכבשה על ידי הקוזאקים של בוגדן חמלניצקי בפיקוד מקסים קריבונוס ודמיטרי נצ'אי, שחוללו פרעות ביהודים ולבסוף הביאו לרציחתם.
לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה לאימפריה הרוסית. העיר נקראה במסמכים הרוסיים פרוֹסְקוּרוֹב (רוסית: Проску́ров) ובפי האוקראינים פרוֹסְקוּרִיב (אוקראינית: Проску́рів), עד 1954
בזמן מלחמת האזרחים נכבשה לסירוגין על ידי האוקראינים הלאומנים, הפולנים ולבסוף הסובייטים. ב-1919 התרחשו בעיר פרעות נגד היהודים. בנובמבר 1920 נכבשה על ידי הצבא האדום. ב-1941 הפכה למרכז מחוזי בחבל פודוליה, שמרכזו בקמיינץ פודולסקי. ב-8 ביולי 1941 נכנסו לעיר חיילים גרמנים. ב-1954, לכבוד 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, שונה שם העיר לחמלניצקי על שם בוגדן חמלניצקי, אבי האיחוד, ומרכז החבל הועבר לעיר מקמיינץ.
יהודים.
ב-1907 הייתה בעיר אחת הקהילות הגדולות בפודוליה ובה 15,000 איש. ב-1917 היהודים היוו כמחצית מתושבי העיר.
בפברואר 1919 מפקד הקוזאקים סמסנקו החליט לקחת את הפיקוד על שמירת העיר לידיו לאחר שבעיר התרחש מרד הקומוניסטים. הוא קרא לחייליו להרוג יהודים כדי "להציל את אוקראינה" כלשונו, אך לא לבזוז. החיילים צעדו ברחוב המרכזי של העיר ולאחר מכן התפזרו בבתי היהודים. היהודים לא היו מוכנים, ולכן היו בידיים ריקות. תוך שלוש שעות רצחו הקוזאקים באכזריות 1,800 יהודים, בהם גם נשים וילדים. חלק מהנשים והנערות נאנסו לפני שנרצחו. למרות הפרעות, הקהילה היהודית השתקמה מהר ועם תחילת השלטון הסובייטי המשיכו היהודים להיות הקהילה הגדולה ביותר בעיר.
לאחר שהנאצים נכנסו לעיר בקיץ 1941, רצחו בה שוטרים אוקראינים כ-800 יהודים. באוגוסט 1941 רוכזו בין 10,000 ל-12,000 יהודי העיר הנותרים בשני גטאות שהוקמו בה, וכ-2,000 יהודים נוספים מהסביבה רוכזו בהמשך במחנה עבודה שהוקם בעיר. באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים בין 5,300 ל-8,000 מיהודי הגטו הגדול שבעיר, בנוסף לכ-2,500 יהודים מיישובים נוספים. ב-30 בנובמבר 1942 נרצחו כ-7,000 היהודים שנותרו בעיר, ביחד עם כ-600 יהודים ממיקולאייב. מספר הנרצחים היהודים הכולל בעיר מוערך בכ-14,000 עד 16,000 איש. אלכסנדרה מלניק מתושבי העיר קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם וביתה אף קיבלו אישור לעלות לישראל.
בשנות ה-90 הגיע לעיר פרץ חרך, נציג חסידות קרלין, החזיר לקהילה את בית הכנסת והקים מחדש קהילה דתית. בשנת 2000 הוא עזב את העיר, וכיום מכהן כרב העיר שליח חב"ד, הרב יוסף טייטלבוים. במהלך שנת 2022 נבנים 2 מקוואות טהרה עבור יהודי העיר.
מחלקת ההגנה האמריקנית
אוטו מאירהוף
אוטו פריץ מאירהוף (בגרמנית: Otto Fritz Meyerhof ;12 באפריל 1884 – 6 באוקטובר 1951) היה רופא וביוכימאי יהודי, יליד גרמניה, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1922 על תגליתו בדבר חילוף החומרים בתאי השריר והיחס הקבוע שבין צריכת החמצן ורמת חומצת חלב.
קורות חיים.
אוטו מאירהוף נולד בהנובר לפליקס ובטינה מאירהוף. אביו, פליקס, היה סוחר אמיד. בשנת 1884 עברה משפחתו להתגורר בברלין, שם סיים אוטו את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וילהלם. כנער, חלה בכליותיו ונאלץ לבלות את רוב זמנו במיטה. הוא למד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, ברלין, שטרסבורג (אשר הייתה עדיין בתחום גרמניה) והיידלברג. מאירהוף סיים את לימודי הרפואה בשנת 1909. אחר סיום לימודי הרפואה עסק לזמן מה בלימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה, תחומים בהם המשיך להתעניין לשארית חייו. הוא שב לאוניברסיטת היידלברג וחקר שם בתחום הפיזיולוגיה של התא. בשנת 1912 עבר לעיר קיל, שם נתמנה כעוזר במכון הפיזיולוגי, ולאחר שנה קיבל שם תעודת מרצה בפיזיולוגיה. בשנת 1914 התחתן עם הדוויג, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1924 הוזמן מאירהוף לכהן כראש המחלקה הביולוגית של מכון הקייזר וילהלם בברלין, שהוקמה במיוחד עבורו, ובשנת 1929 הוא התמנה למנהל מכון הקיסר וילהלם בהיידלברג. בשנת 1938, לאור קשיי חייו בגרמניה כיהודי, עזב את מולדתו. בין השנים 1938- 1940 שהה בפריז וניהל את שם המכון לביולוגיה פזיולוגית וכימית.
בחודש יוני, 1940, בשל הפלישה הנאצית לצרפת, מאירהוף נמלט תחילה לטולוז ומשם, דרך ספרד, לארצות הברית, שם נתמנה לפרופסור מחקר בתחום הכימיה הפיזיולוגית באוניברסיטת פנסילבניה ובקרן רוקפלר.
עיקר מחקרו המוקדם של מאירהוף הוקדש להבנת מנגנוני החימצון בתא ולהרחבת היישום בשיטות של אנליזת גז לצורך מדידה קלורימטרית של תפוקת הלב. הישגו המחקרי החשוב ביותר של מאירהוף הוא בהוכחה כי חומצת החלב הנוצרת בשריר של צפרדע הופכת לפחמימות בנוכחות חמצן. בשנת 1922 הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליתו כי קיים יחס קבוע בין צריכת החמצן לבין מטבוליזם של חומצת חלב בשריר. את הפרס חלק עם הפיזיולוג האנגלי ארצ'יבלד ויויאן היל. תגליתו גרמה להבנת מנגנון התכווצות השרירים ולהבנת מנגנון המטבוליזם בתאים באופן כללי.