גינדין היה אלוף ישראל בקרב עשר. יש הטוענים שהיה האתלט הטוב בארץ באותן שנים, ומהירותו הייתה מחזה נדיר. לאחר צירופו להפועל חיפה הוסב מתפקיד החלוץ לתפקיד המגן הימני והיה אחד המובילים בארץ בעמדה זו. גינדין שיחק בהפועל חיפה 11 עונות, החל מעונת ועד ל-. גינדין הצטיין בקבוצה והתפרסם בזכות יכולתו בבעיטות חופשיות ובעיטות ממרחק. בעונת 1971/1972 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל. הצלחתו הובילה אף לזימונו לנבחרת ישראל, שבמדיה הופיע שש פעמים בשנת 1973 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
לאחר פרישתו התגורר בעמק בית שאן ועסק בחקלאות ובאימון הפועל בית שאן. לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים ולאמן במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 השתתף במרוצי אופניים שנערכו בישראל, ואף זכה באליפות ישראל בשנים 2006–2008 ברציפות בקבוצת הגיל שלו.
בספר "ספורט 5" הקדיש לו העיתונאי עופר שלח, אוהד הפועל חיפה ותיק, כתבה שכותרתה "אבא שלי", ובה הוא מגלה את הערצתו להפועל חיפה של אז בכלל, ולגינדין בפרט.
פחות אבל כואב
פחות אבל כואב הוא אלבומו הרביעי של יהודה פוליקר כסולן. האלבום כלל תשעה שירים, בהם שני שירים אינסטרומנטליים ("טרנס אוריינט" ו"סיפור זמנים עברו"), וארבעה מחודשים (את שיר הנושא שרה עשר שנים קודם עדנה לב, את "דברים שרציתי לומר" שר שנה קודם דני בסן, ואת השירים "יורם" ו"פרח" שר שלוש שנים קודם גידי גוב). אך נתונים אלו לא הקטינו את סיכוייו של האלבום להצליח, ועם להיטים דוגמת "פחות אבל כואב" ו"הצל ואני", היה האלבום לאחד הנמכרים ביותר של פוליקר, עם מכירות של יותר מ-140,000 עותקים. כמו כן, השיר "דברים שרציתי לומר" הפך ללהיט גדול לאחר החידוש של פוליקר.
באלבום זה ניסה פוליקר לראשונה את כוחו בכתיבה, כאשר כתב את השיר "הצל ואני". היה זה גם אלבומו הראשון, לרבות שני אלבומיהם של להקת בנזין, בו לא שיתף פעולה עם יעקב גלעד. במקומו, היו מעורבים בכתיבה פזמונאים מגוונים, כמו יהונתן גפן ("פחות אבל כואב"), יהודה עמיחי ("לילה טוב לכי לישון"), אסתר שמיר ("היום את צוחקת"), ועוד. פוליקר עצמו היה אחראי לכל הלחנים והעיבודים.
למצעד הפזמונים השנתי של שנת תשנ"א הגיעו שני שירים מן האלבום: "פחות אבל כואב" למקום השביעי, ו"הצל ואני" למקום השישה-עשר. בקטגוריית זמר השנה הגיע פוליקר למקום השני. השיר "פחות אבל כואב" בוצע במקור על ידי עדנה לב בצורה שונה במקצת - בלשון נקבה ובגוף ראשון רבים, ובלחנה של נורית הירש, והופיע באלבומה "עדנה לב" משנת 1980.
שותפים באלבום.
ביצירת האלבום השתתפו:
פריץ פרילינג
איזדור ("פריז") פרילינג (באנגלית: Isadore "Friz" Freleng; 21 באוגוסט 1906 - 26 במאי 1995) היה אנימטור אמריקאי יהודי, שיצר רבות מהדמויות המצוירות של סרטי "לוני טונס" של חברת האחים וורנר, ביניהן "פורקי פיג", "באגס באני", "סילבסטר החתול", "טוויטי" ועוד. מקור הכינוי שהפך לשמו הרשמי הוא במילה "פריזבי". בעברית שמו נכתב ונהגה בטעות "פריץ".
ביוגרפיה.
תחילת הקריירה.
פרילינג נולד בקנזס סיטי שבמיזורי. בשנת 1927 נענה לחבריו ממיזורי, האנימטורים יו הרמן ורודולף אייזינג, ועבר להוליווד לעבוד איתם כאנימטור באולפני וולט דיסני. בדיסני יצרו האנימטורים דמויות מצוירות לסרטים כגון "Alice Comedies" ו-"Oswald the Lucky Rabbit".
האחים וורנר.
לאחר מספר שנים, הקימו הרמן ואייזינג חברת אנימציה עצמאית, ופרילינג יצר איתם ב-1929 את הפיילוט הראשוני לדמות מצוירת בשם "בוסקו", בסרטון "בוסקו הילד המדבר" (Bosko the talk-ink kid). האנימטורים ניסו למכור את הדמות החדשה לאולפנים שונים, ולבסוף היא נמכרה לליאון שלזינגר מחברת האחים וורנר. כך החלה תעשיית הסרטים המצוירים של האחים וורנר, שנקראה בשם "לוני טונס". משמעות השם היא "צלילים משוגעים", והסרטים נקראו כך מכיוון שהיו בעיקר סרטונים מוזיקליים.
ב-1931 נוצרה סדרה חדשה של סרטונים, בשם "מרי מלודיס" (שפירושו "נעימות שמחות"). ב-1932 ביים פרילינג את הסרטון הראשון בכיכובו של "בוסקו". ב-1933 עזבו יו הרמן ורודלף אייזינג לאולפני MGM, והמשיכו שם עם דמותו של "בוסקו". פרילינג הפך לבמאי האנימציה המוביל של החברה, ויצר במקום "בוסקו" את "באדי", שהיה פחות מוצלח, וסרטיו נחשבים עד היום לגרועים יחסית.
ב-1935 פרילינג יצר סרטון בשם "אין לי כובע" (I haven't got a hat), שהיה פארודיה על הקומדיה "השובבים". בסרטון הוצגה חבורת דמויות של חיות כמו "אוליבר אוול" (ינשוף), "ליטל קיטי" ו"בינס". הבולט מכולם היה "פורקי פיג" החזיר המגמגם, וראשי האולפנים החליטו שהוא יהיה כוכב ה"לוני טונס". בתחילה פורקי היה דמות חזיר שמנה, ובהדרגה פרילינג ועמיתיו האנימטורים יצרו דמות רזה יותר, עד שהגיע לדמות כפי שהיא מוכרת כיום. סרטי ה"לוני טונס" בהם כיכב פורקי נוצרו כולם בשחור לבן, עד לשנת 1943, לעומת סרטי "מרי מלודיס" שנוצרו כולם משנת 1934 בצבע.
בשנת 1937 עזב פרילינג את אולפני האחים וורנר לטובת אולפני MGM שהציעו לו שכר גבוה יותר. אך הסדרה "The Captain and the Kids" שניסה לביים שם נכשלה, וכשנה לאחר מכן הוא חזר לאולפני האחים וורנר. הוא קיבל חופש פעולה יצירתי רב, וכך יצר דמויות כגון יוסמיטי סם בשנת 1945. בנוסף, ב-1947 שיפר את הדמויות טוויטי וסילבסטר החתול, שנוצרו מספר שנים לפני כן, ויצר את הסרטון "tweetie pie", שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הטוב ביותר, לראשונה בתולדות אולפני האחים וורנר.
בשנת 1953 יצר הבמאי רוברט מקימסון את דמותו של "ספידי גונזלס", כעכבר מהיר ממקסיקו, וב-1955 שינה פרילינג את עיצובו ויצר סרטון שזכה שוב באוסקר. ב-1957 זכה באוסקר נוסף על סרטון של סילבסטר החתול. ב-1958 יצר את הסרטון "knighty knight bugs" עם דמותו של באגס באני, אותה יצר כבר ב-1940 עם עמיתיו האנימטורים רוברט מקימסון, צ'אק ג'ונס ועוד. סרטון זה היה היחיד של "באגס באני" שזכה באוסקר.
אולפני דה-פאטי-פרילינג.
ב-1964 נסגרו אולפני האחים וורנר, ופרילינג פתח עם עמיתו המפיק דייוויד ה. דה-פאטי, אולפן עצמאי בשם "DePatie-Freleng". הם יצרו באולפן סרטונים חדשים של "לוני טונס" ו"מרי מלודיס", אם כי מרביתם נחשבים פחות טובים מאלו שיצרו באולפני וורנר. הם יצרו גם דמויות חדשות כמו "המפקח קלוזו", "הנמלה" ו"אוכל הנמלים", וגם סדרות טלוויזיה כמו "הזעפן", "הכלבתולים", "ספיידרוומן" (הגרסה הנשית של ספיידרמן) ועוד. אך הדמות המשמעותית ביותר שיצרו בתקופה זו הייתה "הפנתר הורוד", ב-1963, דמות שצברה פופולריות רבה ברחבי ארצות הברית. הסרטון "הפנתר הורוד" מ-1964 זכה בפרס האוסקר, ובעקבותיו נוצרה סדרת סרטים נוספים בכיכובה של הדמות, וכן סרטוני טלוויזיה ששודרו ברשת NBC ב-1969.
קריירה מאוחרת.
ב-1980 נמכרה חברת דה-פאטי-פרילינג לחברת ההפקות "מרוול". אז חזר פרילינג לאולפני האחים וורנר, ובמשך מספר שנים הפיק עם צ'אק ג'ונס מספר ספיישלים של "לוני טונס" עם אנימציה חדשה משולבת באנימציה מסרטונים קודמים, בהם שיחקו בעיקר הדמויות "באגס באני" ו"דאפי דאק".
פרילינג נפטר בשנת 1995 בגיל 88.
Pussy Cats
Pussy Cats הוא שמו של אלבום מוזיקה מאת הארי נילסון וג'ון לנון. ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים רבים, בהם רינגו סטאר, קית' מון, קלאוס פורמן וקן אשר.
תופת המירוק
פורגטוריום
א. ת. זונלייטנר
אָלוֹאִיס תֵאוֹדוֹר זוֹנְלַיְטְנֶר (בגרמנית: Alois Theodor Sonnleitner; 25 באפריל 1869 - 2 ביוני 1939) היה שם העט של הסופר והמחנך הגרמני ממוצא בוהמי אָלוֹאִיס טְלוּצְ'הוֹז' (בצ'כית: Alois Tlučhoř).
טלוצ'הוז' נולד בדאשיצה שליד פרדוביצה שבבוהמיה למשפחת איכרים בוהמיינים. את שנות לימודיו עשה כחניך במנזר בנדיקטיני בעיר מלק שעל נהר הדנובה. בווינה למד בלשנות וחינוך והמשיך בהשתלמות לתואר דוקטור. לפרנסתו עבד בבית ספר אזרחי בווינה, כמורה ואחר כמנהל.
לצד כתיבתו הפדגוגית והסוציאליסטית, פרסם טלוצ'הוז' גם שירים ומעשיות. לפרסום בינלאומי זכה תחת שם העט א. ת. זונלייטנר, בטרילוגיה שלו "ילדי המערות". הטרילוגיה, שנועדה לילדים ולנוער, כוללת את הספרים: "ילדי המערות בעמק הנעלם", שיצא לאור ב-1918, "ילדי המערות בבניין הקורות", שיצא שנה לאחר מכן, ו"ילדי המערות בבניין האבנים", שיצא ב-1920.
טלוצ'הוז' מת בפרכטולדסדורף, ליד וינה.
חסינטו בנאבנטה
חסינטו בנאבנטה (בספרדית: Jacinto Benavente Martínez; 12 באוגוסט 1866 - 14 ביולי 1954) נחשב למחזאי הגדול ביותר של ספרד במאה ה-20, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1922.
ביוגרפיה.
בנאבנטה היה בן יחיד לאב שהיה רופא נודע (פסל לזכרו הוצב באחד מגני מדריד). בנאבנטה למד משפטים, אך לאחר מות אביו בשנת 1885, החליט להקדיש את חייו לספרות. הוא ערך מסעות, כמנהל קרקס וכשחקן וביקר ברוסיה, צרפת, גרמניה ואנגליה. בשנת 1913 התקבל לאקדמיה הספרדית. הוא אהב ילדים וייסד תיאטרון ילדים ונוער. את כל הפרסים שקיבל במהלך חייו, תרם לקרן להגשת ארוחת בוקר לתלמידים.
בשנים 1908–1912 כתב בעיתון אל אימפרסיאל. מאמריו קובצו לאחר מכן בחמישה כרכים. בנאבנטה ערך כתב עת בשם חיי הספרות ונתן בו דריסת רגל לסופרים צעירים.
בשנת 1920 מונה למנהל התיאטרון הספרדי הלאומי. בנאבנטה ניסה להיבחר לפרלמנט הספרדי, אך ללא הצלחה. הוא לא נישא מעולם, ומחקר חייו עולה כי היה הומוסקסואל.
בשנת 1922 הוענק לו פרס נובל לספרות על "החייאת המסורת המפוארת של הדרמה הספרדית". לאחר מכן ארגן להקת תיאטרון וערך איתה סיורים בצפון ודרום אמריקה. הממשלה הספרדית (בתקופתו של פרנקו) העניקה לו אותות כבוד לרוב.
יצירתו.