בראשית 1942 נוצר קשר ישיר בין פול ואנשיו לבין מרק ירבלום, אשר הוברח לשווייץ ושימש איש קשר לרגל ההצלה, שמימנה את צורכיהם של הארגונים היהודיים בצרפת, ובהם "הצבא היהודי". ירבלום דיווח למוסדות הסוכנות בארץ ישראל על קיומה של המחתרת ועל פעילותה. בזכות כך הקשר עם הג'וינט התהדק עד כדי כך, שמפקדת הצבא היהודי הייתה גוף שבאמצעותו חולק הכסף שהעמיד הג'וינט לרשות הארגונים היהודיים בצרפת. בשנת 1942 חל מהפך במצבם של הגרמנים. הנאצים, שעד אז ניצחו וכבשו, החלו מפסידים בקרב אחר קרב. דווקא בשלב זה החלו הגרמנים להקצות משאבים רבים לביצוע השמדת העם היהודי. הידיעות הראשונות על הזוועות המתרחשות החלו מגיעות אל המחתרות השונות.
בדצמבר 1942 הוקם גוף שאיחד את "הצבא היהודי", הצופים היהודיים וארגון הנוער הציוני. האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג עוד אמצעים כספיים. בראש הגוף עמדה וועדה שבין חבריה היו הרב רנה קפל, יוסף פישר ודיקה יפרויקין. הוועדה לא הכתיבה מדיניות, אלא סייעה לפעילות בדרכים שונות, חומריות וציבוריות.
פול וחבריו הפעילו מגוון של מבצעים. העובדה שהארגון הוקם מבעוד מועד, עתידה הייתה לחסוך זמן יקר מאוחר יותר, כאשר נוצר צורך בהול באמת במחתרת שתילחם בנאצים ואשר תציל את היהודים מהשמדה בטוחה.
דוגמה לכך מהווה הברחת הצעירים והילדים לספרד, אשר החלה כשנתיים קודם לכן אך עתה התייעלה והתמסדה בכך שעתה מצרפת הם הועברו לארץ ישראל.
עד סוף 1943 כבר היו תחת פיקודו של פול עשרות מבצרים. לא מעטים מבין החברים באותם מבצרים היו פעילים גם ב"היד החזקה".
הם הוסיפו להסתנן למסגרות יהודיות ושאינן יהודיות על מנת לגייס כספים ולהגיע למידע מודיעיני.
ב"צבא היהודי" לקחו חלק בפיקוד העליון, פול, לובלן, זופרנר, יפרויקין ולזרוס. על "היד החזקה" עדיין פיקד פול בלבד. לקראת סוף 1943 הוקם רשמית גוף בשם "הוועד המנהל של הארגונים הציוניים בצרפת". הוא נועד לתת מעין פיקוח מדיני מוסרי על פעילות המחתרת. בעצם קיומו נתן לגיטימציה למגעי המחתרת עם שליחי הסוכנות היהודית. הוא אישר בדיעבד כל פעולה של המחתרת, ותרם לתהליך אשר עתיד היה להפוך את המחתרת מאוחר יותר ל"משמרת צלחים בגולה", השם שנתן בן-גוריון להגנה בצרפת.
ב-1944 הגיע איש המחתרת שלמה שטיינבורן לארץ ישראל דרך ספרד, שם ניפגש עם ראש ההגנה והציע לו להקים לגיון יהודי ואכן במאי באותה שנה התקיים מסע ומתן בין מחתרת "הצבא היהודי" לבין נציגיהם הרשמיים והמוסכמים של הסוכנות ושל ארגון ההגנה. בעקבות כך החלו יחידות הצבא היהודי לפגוע ביחידות גרמניות ולחבל בהן, מלשינים ומשתפי פעולה נרצחו ורשת המודיעין של המחתרת היהודית הייתה סיפור הצלחה. באחד הימים ביוני צעד פול ברחוב כאשר לפתע הסתערו לעברו כמה מאנשי המיליציה עם אקדח מכוון לראשו. בלי לחשוב פול החל לרוץ לאחד ממקומות המילוט שהוכנו מראש למקרים כאלה בדיוק. תוך כדי הריצה נורה פול בכתפו אך המשיך לברוח. בסופו של דבר איבדו אנשי המיליציה את עקבותיו ועוד באותו לילה עבר פול למקום מסתור חדש, וממנו המשיך לפקד על המחתרת.
ב-6 ביוני 1944 נחתו בעלות הברית בנורמנדי שבצרפת. עכשיו כשהיה ברור שהנאצים עומדים להפסיד בקרב קמו עשרות יחידות לוחמים שלקחו חלק במאבק נגדם. מטעני חבלה גרמו להרג חיילים גרמנים, מלשינים ומשתפי פעולה הוצאו להורג. באוגוסט שוחררה דרום צרפת מידי הגרמנים.
בטולוז השתלטו יחידות הצבא היהודי על מטות הגסטפו והמיליציה שנסוגו מהם. מאמץ מיוחד הוקדש לחבלה ברכבות ולהשתלטות על מפקדות הגסטפו והמיליציה. לאחר שאלה נתפסו הוחרמו הארכיונים הגרמניים ואלה של משתפי הפעולה. בזכות מסמכים רבים שנפלו לידי המחתרת חשפו אנשי המחתרת פשעים רבים שנעשו נגד אנשים וארגונים יהודיים. כמו כן ב-18 באוגוסט הותקפה רכבת צבאית גרמנית ליד העיירה מזמה וגרמנים רבים נפלו בשבי. כאשר צרפת השתחררה מעול הכיבוש קיבל פול מעמד מיוחד כמפקד.
פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-10 בנובמבר 1944 הוקם "ארגון ותיקי המחתרת", ונוצר קשר ראשון בין בכירי המפקדה של "הצבא היהודי" לבין דוד בן-גוריון, בעת שערך ביקור בפריז. עתה קיבל ההסכם שנחתם בשעתו בין מפקדת "הצבא היהודי" לבין ארגון ההגנה בארץ ישראל תוקף מעשי. "רק מדינה יהודית היא המטרה שלנו!" הצהיר פול.
בהיות פול מפקד במחתרת הציונית והאנטי נאצית, הוצב באופן טבעי בראש "ההגנה" בצרפת, והפך למגויס הראשון במה שכונה מאוחר יותר "מצ"ב" -"משמרת צלחים בגולה".
במודע נמנע פול מלכלול את "היד החזקה" בהסכמים השונים. חשוב היה לו להשאיר בידו את ה"מצפן", כהגדרתו, שבאמצעותו יוכל לכוון את המאורעות העשויים להשפיע על גורל העם היהודי בעתיד.
בינתיים שינה הצבא היהודי את שמו ל"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל).
בסוף דצמבר 1944 החליטו חברי "אי"ל" לפרק את ארגון. החלטה זו הייתה קשה לרבים אך פול בחר בדרך אחרת והכריז:
בשנת 1945 צרפת שוחררה על אף שהמלחמה עדיין לא הסתיימה, ושליחים שונים מהארץ הגיעו לאירופה.
ב-28 בינואר הגיע לפריז דוד שאלתיאל, ממפקדיה הבכירים של "ההגנה", ומיד יצר קשר עם פול. השניים קיימו ביניהם שיחות באשר לאופן שבו תהיה המחתרת כפופה למפקדת ההגנה, אך לא הצליחו להגיע להסכמה. פול, שהורגל לאופן פעולתה של המחתרת, התקשה לראות עצמו כחלק מצבא סדיר ואולי לא יכול היה לשאת את העובדה שיש מפקדים בכירים ממנו.
במרץ 1945 כאשר בן-גוריון הכריז על כוונתו להקמתה של מדינה יהודית לאלתר, פול העמיד זאת בספק והוא רצה להיווכח שההנהגה הציונית בראשותו של בן-גוריון אכן מתכוונת להיאבק על הקמתה של המדינה היהודית ומתוך כך ניפגש עם משה שרת, שר החוץ בפועל של המדינה שבדרך על מנת לברר את רמת הנכונות. אך בסופו של דבר השתכנע שבן-גוריון אכן מנהיג להוביל להקמת מדינה, והסכים להעמיד לרשותו את כל הניסיון, כוח האדם, הנשק, האמצעים לזיוף מסמכים ושאר הנכסים שצברה המחתרת.
ב-1945 בא הקץ למלחמת העולם השנייה והניצחון על גרמניה הנאצית היה לעובדה.
באחת הפגישות עם בן-גוריון העלה בן-גוריון רעיון חדש. מלבד הגברת העפלה דרך נמלי איטליה, צרפת ומדינות הגוש המזרחי, חשב על עלייה שקרא לה "עלייה ג'". בעליה זו עולים יבואו לחופים בארץ בגלוי, כשהם מוכנים להתנגד בכוח הנשק לניסיונותיהם של הבריטים ששלטו בארץ ישראל להשתלט על האוניות. פול הצהיר:
מלבד הפעילות למען המדינה העתידה לקום, עמדה בפני פול ואנשיו בגופים השונים שהקים מלאכה רבה. הם הוסיפו לחלץ ילדים יתומים מידי כנסיות ומשפחות נוצריות, להעבירם לבתים יהודיים ושם לדאוג לאמצעי קיום. בנוסף הם רשמו את נפגעי הפעולות של הנאצים ויצגו אותם בפני השלטונות הצרפתיים ובעלות הברית. הם מיינו את החומר שנתפס במפקדות הגסטפו והמיליציה והעבירו אותו למוסדות שעסקו בחשיפתם של משתפי הפעולה ובהענשתם ובנוסף עקבו אחר הנאצים ושאר פושעי מלחמה שניסו להסתתר בצרפת.
לצורך גיוס העולים החדשים שישתתפו ב"עליה ג'" קיים פול קשרים עם מפקדי ההגנה והבריגדה היהודית. בן-גוריון קבע בפניהם חד משמעית שעליהם לתת בפול אמון מלא ושדבריו הם כפקודה. וכך היה. באפריל 1946 הפך פול באופן רשמי למפקד ההגנה בצרפת בעקבות הסכם שנחתם בין "הצבא היהודי" למערך ההגנה באירופה. מתוקף תפקידו סייע פול להגנה באירופה במגוון דרכים, בין היתר זייף מסמכים, סייע בהברחת נשק שנרכש בבלגיה ועוד.
ב29 בנובמבר 1947 האו"ם החליט לקבל את תוכנית החלוקה. בעקבות כך הגיע פול לשתי מסקנות. אחת, שאין טעם לארגן הגנה עצמית בצרפת, משום שיש למקד את המאמץ העיקרי בגיוס כל המאמצים למלחמה בארץ ישראל; שנייה, להמשיך בארגונם של היהודים להגנה עצמית בצפון אפריקה, ולסייע לצעירים רבים ככל האפשר לצאת מהמדינות העוינות ולהתגייס למלחמה בארץ ישראל.
ב-31 במאי 1948 הוציא דוד בן-גוריון כראש הממשלה הזמנית של ישראל וכשר הביטחון פקודה, שבה הורה על חיסולן של המחתרות ועל הפיכתן לצבא של מדינת ישראל. ארגון ההגנה כולו, לרבות נכסיו, הועמד לרשות צבא ההגנה לישראל (צה"ל). בעקבות כך הצהיר פול:
עם זאת, המשיך פול לטפח את הארגון הסודי שלו, זה שמעולם לא הצטרף להגנה באופן רשמי, "היד החזקה". במסגרת הארגון היה אחראי על התארגנותם של היהודים להגנה עצמית במדינות העולם השונות. קצת לאחר מרס 1949 החליט פול להקים מערכת קשר אלחוטי אשר תפעל ממרכזים שונים באפריקה הצפונית, כל זה עשה בסתר וללא ידיעתן של הרשויות הצרפתיות, ובעיקר ללא ידיעתם של שירותי הביטחון. אך בסופו של דבר נתפס ללא רישיונות והרשת התפרקה. בעקבות כך, ב-27 בנובמבר, הגיע אל פול מברק מראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, אשר הסדיר את מעמדה הרשמי של ההגנה, במברק זה נכתב:
מעתה והלאה פול היה מתעדכן במתרחש רק מחברים במחתרת אך הוא עצמו לא פעל כלל.
יישוב משלט
יִישובי מִשלט הם יישובים (רובם קיבוצים) שהוקמו במהלך מלחמת העצמאות (1948–1949) או בשנה שלאחריה. רוב היישובים הוקמו על ידי לוחמי מלחמת העצמאות בגבולות המדינה כדי להגן עליה מפני צִבאות האויב.
רקע.
בימי המאורעות לאחר החלטת האו"ם (1947), ובזמן מלחמת העצמאות (1948), פרט ליישובים בודדים (בית לחם הגלילית, ברור חיל), נפסקה לזמן מה פעולת ההרחבה והפיתוח של היישוב החקלאי היהודי בארץ ישראל. עיקר המאמץ של המדינה היה מכוון לביצור של היישובים ולהגנה עליהם. בראש ובראשונה עסקו הצבא, המדינה והיישובים עצמם בחיזוק יישובי הספר והכפרים המבודדים החדשים, שנוסדו עתה זה בנגב.
במשקים רבים, העבודה החקלאית הרגילה הופסקה כמעט לגמרי, ובמקומה באו פעולות ההכנה להגנה על היישוב ועל הפעילות החקלאית שבו, אם ינותק משאר היישובים בגלל המלחמה.