בדרך, מדרום לקאפ בלאן, האונייה טבעה. הימאים בנו במהרה רפסודה שתלאותיה הונצחו בציור של תאודור ז'ריקו "רפסודת המדוזה". מוליין היה אחד הניצולים היחידים. סיפורו על האסון פורסם ב-1889. מוליין ואחרים מצאו מפלט באי גורה ובחצי האי קאפ ור שפונו על ידי הבריטים. הוא חלה במלריה, אך בהמשך עבד שם כמנהל בית חולים. מוליין התוודע לעמים המקומיים, בהם לבו וולוף, פולה, המורים, טוקולורים, ואחרים. בנוסף לשפה הערבית שהוא כבר שלט בה, למד את שפותיהם.
המסע במערב אפריקה.
בשנת 1817 הגיע מוליין לסן-לואי וחקר את חצי האי קאפ-ור. אחר כך עלה על הנהר סנגל עד לפודור ופגש את שבטי הפאולים. ב-1818 נדרש על ידי המושל הזמני של דקר, דה פריו, לזהות את מקורות הנהרות סנגל, גמביה וניז'ר, לגלות אם קיים חיבור בין הנהרות סנגל וגמביה, לחקור את ההרים ואת איכות האדמה באזור, לזהות את מסלול הנהר ניז'ר עד לשפך שלו ולבקר במכרות במבוק. הצרפתים התחרו באזור בעיקר עם הבריטים. בשנת 1818 יצאה מכיוון סיירה לאון משלחת בריטית בפיקוד המייג'ור ויליאם גריי בכיוון גמביה. מוליין יצא למסעו בליווי מראבוט טוקולור מחבל פוטה-טורו בשם דיאה בוקארי שהיה דובר ערבית, וולף ופולה. מוליין דיבר איתו בוולופית. השניים עזבו את סן-לואי ב־28 בינואר 1818.
מוליין ביקר בבורב-ג'ולוף, באזור החצי-מדברי פרלו ופנה אחר כך ולסדו, ואחר כך דרומה, טיפס על המסיב פוטה ג'אלון (כיום במערבה של גינאה) מדרום לקדוגו של היום. הוא מצא ב-12 באפריל את מקורות הנהר קורובל (טומין), וכן של הנהרות גמביה וריו גראנדה הנמצאים באחת מפסגות ההר – באדה (Badet), על יד היישוב דונגה. אחר כך הגיע לטימבו, ועל יד דאלאבה ב-26 באפריל 1818 גילה את המקורות של באפינג (סנגל). את מקורות הניז'ר לא הצליח לאתר.
מוליין חצה את פוטה טורו, שם נתקל בלוחמיו של השליט המקומי, ונסע דרומה דרך בונדו, חצה את החלק העליון של נהר גמביה וטנדה ובאפריל הגיע לטימבו. בדרך התעדכן לגבי מאבק של שבטי הפולה המוסלמים בראשות הדיוואל של לאבה, נגד ה"פגנים", שהסתיים בהחרבת היישוב קאבו והמרת תושביו לאסלאם. הוא התעניין בקשרי המסחר של בני פולה ובני סונינקה. מטימבו החליט מוליין לנסוע צפונה, תוך עקיפת לאבה, ואחר כך מערבה לקאדה. לאורך הדרך לקאדה פגש בני סונינקה בקמבריאה ובנטאלה, קרוב לנהר בנטאלה. מצא שם שווקים לסחורות אירופיות שהובאו על ידי סוחרים פורטוגזים ולוסו-אפריקאים (סיניארים) שהחליפו אותן בזהב ובעבדים.
בקאדה פגש מוליין בני מנדינקה בראשות פרים ותושבים לא מוסלמים אחרים ששילמו מס לשליט לאבה כדי לשמור על מסורותיהם הדתיות העתיקות. מקאדה המשיך מוליין לפינסורי, בגדה המערבית של הנהר קורובל. שם ראה אזור שנקרא "טנדה מאיה" שבו חיו פליטי המלחמה בין לאבה לקובא וגידלו תירס, דוחן, אורז ובקר. הוא ראה גם איך הפיקו ברזל ומלח. בהגיעו לגווה התארח מוליין אצל פורטוגזים ולוסו-אפריקאים ונתיניהם האפריקאים שטיפלו בו בשיטות ריפוי מסורתיות. אסף מידע על ממלכת קאבו, שבה חיו בני מנדינקה אנימיסטים וגם בני פולה לא מוסלמים. ב־6 באוגוסט הגיע מוליין לביסאו והתארח עד 1 בנובמבר אצל ה"מושל" הפורטוגזי של ביסאו. נכח במתחים בין פורטוגזים לבני פאפל השכנים וגם בהתנהגותם מרדנית של ה-grumetes – השרתים ממוצא מנדינקה ופאפל של הפורטוגזים. בגלל התקף מלריה חוזר שינה את תוכניותיו ושם פעמיו שוב לגווה. משם נסע בליווי מורה דרך מנדינקה לאורך נהר גמביה לבורוקו. בסופו של דבר חזר לביסאו כדי להפליג על ספינה בחזרה לסן-לואי.
בעת מסעו, שהסתיים בינואר 1819, הזדמן למוליין להכיר עמים ותרבויות שונים של מערב אפריקה. פרט להרפתקאות רבות שעבר (שוד, ניסון הרעלה, מחלות, מעצר וכו'), תיאר גם את הכנסת האורחים ואדיבותם של הרבה מהילידים. בשובו לצרפת במרץ 1819 זכה לקבלת פנים חגיגית והוענק לו ב-1819 צלב לגיון הכבוד על הישיגיו בחקירת אפריקה.
בשנים 1822–1823 ערך מוליין מסע ברחבי קולומביה, שעליו כתב בספר נוסף. אחר כך נשלח על ידי צרפת להאיטי בשנים 1824–1831 בתור קונסול, ואחר כך שימש קונסול כללי בפורט-או-פרנס. הוא ניהל משא ומתן על הכרת צרפת ברפובליקת האיטי תמורת פיצויי ענק למתיישבים הצרפתים. בשנים 1831–1848 מילא מוליין את תפקיד הקונסול הכללי של צרפת בהוואנה שבקובה. בגיל 52 הוצא מוליין לגמלאות ממשרד החוץ על ידי משטר הרפובליקה השנייה, והמשיך במסעות להנאתו. ביקר במצרים, אחר כך ב-1856 בהודו ובציילון (סרי לנקה) ולבסוף בסין.
מוליין נפטר בניס בשנת 1872.
קישורים חיצוניים.
Roger Little (Trinity College Dublin) "Introduction à une réédition de Gaspard Théodore Mollien Voyage dans l’intérieur de l’Afrique, aux sources du Sénégal et de la Gambie, fait en 1818 (extraits)" Editions Aurement mêmes 2008 ,
Sielec (החברה הבינלאומית לחקר הספרות של העידן הקולוניאלי)
John Delaney (curator) - To the Mountains of the Moon:Mapping African Exploration 1541-1880, 2007
אוטו שינמן
אוטו שינמן (בגרמנית: Otto Schünemann; 6 באוקטובר 1891 – 29 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
שינמן נולד ב-6 באוקטובר 1891 בדובראן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 הוא התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שינמן מהצבא והצטרף למשטרת ברלין, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. ב-19 בדצמבר 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-18 בנובמבר 1935 מונה למפקד משטרת דיסלדורף. ב-15 במרץ 1936 הוא הצטרף לוורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-77, אשר הפך ב-6 באוקטובר אותה שנה לגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-37. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר אותה שנה מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-37.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-184, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-86, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת. ב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הרגימנט בגזרה הצפונית. ב-20 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-337. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-28 בנובמבר 1943 הוענק לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל על מנהיגותו במהלך קרבות ההגנה באזור סמולנסק בקיץ 1943. במהלך מתקפת הקיץ הרוסית בשנת 1944 הושמדה הדיוויזיה ה-337 במהלך הקרבות, וב-29 ביוני נהרג שינמן באזור מוגילב, יום לאחר שקיבל את הפיקוד על קורפוס הפאנצר ה-39 במקום רוברט מרטינק שנהרג אף הוא במהלך הקרבות.
אנדרה-גאסטון פרטלה
אנדרה-גאסטון פרטלה (בצרפתית: André-Gaston Prételat; 14 בנובמבר 1874 – 6 בדצמבר 1969) היה גנרל בצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פרטלה נולד ב-14 בנובמבר 1874 בווסי, שמפאן, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת. בין השנים 1910 עד 1912, הוא שירת כנספח צבאי בטנג'יר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה ראש מטה הדיוויזיה ה-70 (1915) ואחר כך של הקורפוס ה-23 (1916), לפני שהפך למפקד הרגימנט ה-159 וסגן ראש מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אנרי גורו (1917) ולבסוף לראש מטה הארמייה הרביעית. לאחר שביתת הנשק הוא הפך לראש מטה צבא אלזס (1918), כוחות הכיבוש באלזס-לורן (שסופחה על ידי צרפת מגרמניה).
בין המלחמות.
לאחר המלחמה הוא חזר למושבות צרפת, ושימש כראש מטה בלבנט בשנים 1919–1923, אחר-כך שימש כראש מטהו של גורו במשך ארבע שנים משנת 1923. לאחר מכן פיקד על הדיוויזיה ה-1 (1927 עד 1930), האזור הצבאי ה-11 (1930) ולבסוף על האזור הצבאי פריז (המכונה גם האזור הצבאי השני, משנת 1930 עד 1934). משנת 1934 לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר במועצת המלחמה העליונה.
בשנת 1938 הוא מונה למפקד של הארמייה השנייה, ובאותו תפקיד הוא ערך תרגילים באותה שנה שגילו כי הארדנים לא היו יכולים להגן מפני פלישה גרמנית, אך הואשם בפסימיות. הוא ציין את חולשות הביטחון בביצור ההגנתי בגבול הצפון-מזרחי של צרפת בדצמבר 1938 וניסה לטפל בהן בשיפורים שתכנן באפריל 1939, אך כמעט שלא נעשו מאמצים בעניין זה עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939.
מלחמת העולם השנייה.
פרטלה התנגד בגלוי לכניסה למלחמה עם גרמניה יחד עם חבר אחד נוסף במועצת המלחמה, אך עם זאת שלח את קבוצת הארמיות השנייה למתקפה נגד קו זיגפריד הגרמני בחבל הסאר ב-8 בספטמבר. המתקפה הופסקה ארבעה ימים בלבד לאחר שהחלה בהוראת ראש המטה הצרפתי מוריס גמלאן, ופרטלה משך את קבוצת הארמיות השנייה אל מאחורי קו מאז'ינו, בגזרה הצפונית-מזרחית של החזית הצפונית הצרפתית, שם נשארו עד פרוץ המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-10 במאי 1940.
תחילה השמיט פרטלה את כוחותיו, שלא היו מספקים במספרם למשימה שעמדה לרשותה, אולם כבר בשבוע השני פרס פרטלה יחידות ישירות מול המתקפה הגרמנית בצפון-מערב עם 20 מתוך 30 הדיוויזיות שלו. ב-26 במאי, מחשש שהכוחות הגרמניים יאגפו את כוחותיו מעורפם, ביקש פרטלה רשות לסגת אך לא קיבל אישור לכך. כוחותיו נשארו על כנם עד שהקריסה של הכוחות החלה, וב-12 ביוני הצטווה לסגת. כוחותיו הוקפו זמן קצר לאחר מכן על ידי חיילים גרמנים, אך הם המשיכו במאמציהם לזמן קצר גם לאחר הסכם הכניעה הצרפתית ב-22 ביוני 1940.