בשנת 1981 זכה אורביסון יחד עם אמיליו הריס בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הקאנטרי הטוב ביותר לצמד או קבוצה קולית, לשירם "That Lovin' You Feelin' Again". בשנת 1985 הקליט אורביסון את השיר "Wild Hearts" לסרט "Insignificance". ב-1986 נכלל שירו "In Dreams" בסרטו של דייוויד לינץ' "Blue Velvet", דבר שסייע רבות בהחזרת אורביסון לתודעת הציבור. ב-1987 התקבל אורביסון להיכל התהילה של הרוקנרול. נאום קבלתו להיכל נישא על ידי ברוס ספרינגסטין. לאחר שחתם על חוזה הקלטות חדש בחברת וירג'ין, הראשון מזה עשר שנים, הקליט בשנת 1987 גרסה חדשה ללהיטו "Crying" משנת 1961, בדואט עם הזמרת K.D. Lang, אשר נכלל בפסקול של הסרט "Hiding Out". השיר אף זכה בפרס גראמי.
בשנת 1988 הופיע אורביסון בסרט הטלוויזיה בשחור-לבן בגרסת סינמקס בשם "אורביסון וחברים, לילה שחור-לבן". בסרט הופיעו עם אורביסון כמה מן המוזיקאים הבולטים בארצות הברית. זמן קצר אחר כך חבר אורביסון לבוב דילן, ג'ורג' האריסון, ג'ף לין וטום פטי בלהקת טרבלינג וילבוריס, שזכתה להערכת המבקרים ולהצלחה מסחרית משמעותית. הוא הקליט אלבום יחיד בשם "Mystery Girl". ימים ספורים לפני מותו, ב-19 נובמבר 1988, שר אורביסון את להיטו "You Got It", לראשונה בפני קהל (בדיעבד זו גם הייתה הפעם האחרונה והיחידה) בפסטיבל המוזיקה באנטוורפן בבלגיה. ההופעה שהייתה בדיעבד הופעתו האחרונה הייתה ב-4 דצמבר 1988 ב-"The front row Theater" שנמצא ב-highland heights באוהיו בארצות הברית, יומיים בלבד לפני מותו הפתאומי מהתקף לב קטלני, ב-6 דצמבר 1988, כשהיה כמעט בן 53.
מותו.
אורביסון היה מעשן רוב ימי חייו. הוא עבר ניתוח מעקפים בליבו בחודש ינואר 1978. ב-6 בדצמבר 1988, בגיל 52, לקה אורביסון בהתקף לב קטלני, בזמן ביקור אצל אימו בפרבר של נאשוויל בטנסי. לבקשת אשתו הוא נקבר בווסטווד שבקליפורניה, בעוד שאשתו הראשונה ושני בניו קבורים בנאשוויל שבטנסי.
אלבומו האחרון "Mystery Girl" ושירו "You Got It" הפכו ללהיטים לאחר מותו ונחשבים ליצירותיו הטובות ביותר מאז שנות ה-60. לאחר מותו אף זכה בפרס גראמי לשנת 1991, בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר לזמר פופ. בשנת 1992 יצאו שיריו "I Drove All Night" של סינדי לאופר, וכן "Heartbreak Radio" באלבום בשם "King of Heart".
מורשתו.
אורביסון ייזכר בעיקר בזכות בלדות האהבה האבודה אותן שר ובקהילת המוזיקאים הוא זכה להערכה בזכות יכולותיו בכתיבת פזמונים. מפיק התקליטים דון ואס אמר על כישורי הכתיבה של אורביסון: "הוא סותר את כללי הקומפוזיציה המודרנית". מחבר הפזמונים ברני טאופין, אשר כתב רבים משיריו של אלטון ג'ון, התייחס לאורביסון כאל מי שהקדים את זמנו. המנעד הקולי של אורביסון (3 אוקטבות) היה מרשים ביותר, שיריו היו מתקדמים לזמנו במנגינתם ובקצבם ותוכנם מורכב. שלושה משיריו נכנסו להיכל התהילה של פרסי גראמי בשנת 2004. המגזין רולינג סטון כלל 4 משיריו ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים".
בהופיעו על במת לאס וגאס, בשנת 1976, קרא אלביס פרסלי לאורביסון "הזמר הגדול בעולם". בארי גיב מלהקת הבי ג'יז קרא לו "קול האלוהים". בוב דילן כתב עליו: "אורביסון... חצה סגנונות. הוא שר את שיריו בשלוש או ארבע אוקטבות, דבר שעושה לך חשק לנהוג את מכוניתך מעבר לצוק. הוא שר כמו פושע מקצועי... קולו היה יכול להעיר את המתים, תמיד משאיר אותך ממלמל 'אני לא מאמין'. בשיריו היו שירים בתוך השירים. אורביסון היה רציני להחריד – לא נער פרחח. שום דבר דומה לו לא שודר ברדיו."
ניורוטרנסמיטר
זורבה היווני (ספר)
זורבה היווני (במקור ביוונית: Βίος και Πολιτεία του Αλέξη Ζορμπά, חייו ומעלליו של אלכסיס זורבאס) הוא רומן פיקרסקי שנכתב בשנת 1946 ביוונית מודרנית על ידי הסופר היווני ניקוס קאזאנצאקיס. הופעת הספר ביוונית לא עוררה הדים משמעותיים, אך הופעתו בתרגום לצרפתית ב-1947 עשתה זאת והספר זכה לפופולריות רבה ולתרגומים לעשרות שפות נוספות.
הספר מתאר חברות מיוחדת הנרקמת בין אינטלקטואל המתחיל לנהל מכרה פחם בכרתים, לבין פועל מכרות יווני רב-מעללים, ששמו אלכסיס זורבה. דמותו הססגונית של זורבה, התנהגותו משוחררת-העכבות, וניסיון חייו העשיר, משפיעים בצורה ניכרת על השקפת חייו של האינטלקטואל והופכים את זורבה לאחת הדמויות האהובות והמוכרות ביותר בסיפורת העולמית. קאזאנצאקיס ביסס אותו על ידידו גאורגיוס זורבס, שהיה פועל בשירותו וגם שותף לעסקים בין 1915 ל-1917; השניים היו מעורבים בניצול מכרה ליגניט בפלופונז, אך גם בכריתת עץ ובכריית דולומיט. קאזאנצאקיס שמר על קשר מכתבים עם זורבאס עד מותו של האחרון, ב-1941.
בעקבות הצלחתו הרבה של הספר, בשנת 1964 צולם הסרט "זורבה היווני" המבוסס על הספר, בכיכּוב אנתוני קווין, והפך לשובר קופות.
הספר פורסם לראשונה בעברית על ידי הוצאת עם עובד בשנת 1954, בתרגומו של חנוך קלעי מאנגלית. היה זה הספר הראשון בסדרת "ספריה לעם" של "עם עובד". בשנת 2003 פרסמה הוצאת עם עובד תרגום חדש של הספר על ידי אמיר צוקרמן, לראשונה בעברית מן המקור היווני.
טניה ריינהרט
טניה מרים ריינהרט (23 ביולי 1943 - 17 במרץ 2007) הייתה בלשנית, חוקרת ספרות ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה ב-1943 בחיפה למיכאל וליביה ריינהרדט, שעלו לארץ מהונגריה במסגרת העלייה החמישית. הוריה היו חברים במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (לימים: מק"י). היא התייתמה מאביה כשהייתה ילדה, ואמה פרנסה את המשפחה בדוחק. בנעוריה הייתה ריינהרט חברה בבנק"י.
ב-1964 החלה ריינהרט את לימודיה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, ולתואר שני בפילוסופיה וספרות השוואתית. בעת לימודיה באוניברסיטה העברית הייתה שותפה, יחד עם אמנון דנקנר בהקמת "ועד הסטודנטים למען ביטחון על ידי שלום". את לימודי הדוקטורט עשתה ב-MIT במחלקה לספרות זרה ובלשנות בהנחייתו של נועם חומסקי. עם סיום הדוקטורט בשנת 1976 שבה לישראל והצטרפה לאוניברסיטת תל אביב. היא חילקה את זמנה בין הוראה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוטרכט בהולנד.
ריינהרט הייתה פעילה בולטת בשמאל הרדיקלי ומבקרת בולטת של הציונות ומדיניות ממשלות ישראל כלפי הפלסטינים. ביחד עם כמה מעמיתיה (ביניהם בנימין כהן, צבי רזי, גרשון שפיר, אברהם עוז, יצחק לאור, יואב פלד, אבישי ארליך, יהודה (לוסיין) קופפרמן, ועוד) יסדה בראשית שנות השמונים את "פורום", איגוד מרצים לזכויות אדם ודיון פוליטי שקיים אסיפות מחאה, הפגנות וימי עיון בקמפוס בשאלות השעה, ושימשה הרוח החיה בארגון. נוסף על עבודתה האקדמית, כתבה ריינהרט מאמרי ביקורת וספרים על תהליך השלום. בשנת 2003 חתמה על עצומה המזהירה שישראל תבצע טיהור אתני בפלסטינים בחסות המלחמה בעיראק. בשנת 2006 עזבה את מדינת ישראל ואת עבודתה באוניברסיטת תל אביב, יחד עם בעלה המשורר ד"ר אהרן שבתאי, לטענתה בשל התנכלויות מצד האוניברסיטה לאחר שחתמה על עצומות בריטיות שקראו לחרם אקדמי על ישראל.
ריינהרט נפטרה בשנתה ב-17 במרץ 2007, בעת ששהתה בניו יורק כמרצה ("Distinguished Global Professor") באוניברסיטת ניו יורק. נקברה בבית הקברות האזרחי בקיבוץ עינת.
הנצחה.
בשנת 2009, פרסמה הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס של האוניברסיטה העברית קובץ מאמרים בנושא בלשנות גנרטיבית, "בלשנות עברית תאורטית", לזכרה.
שמואל הלקין
שמואל הַלְקִין (ביידיש: האַלקין; בכתיב יידי סובייטי: שמועל האלקינ; ברוסית: Самуил Залманович Галкин, סמוּאיל זלמנוביץ' גַלקין; 5 בדצמבר 1897 – 21 בספטמבר 1960) היה משורר ומחזאי יהודי-סובייטי שכתב ביידיש.
ביוגרפיה.
שמואל הלקין נולד בעיירה רוגאצ'ב שליד הומל, ברוסיה (כיום בבלארוס). למד ספרות וציור. בשנת 1922 עבר להתגורר במוסקבה. השתתף בכתבי עת יהודים ורוסים חיבר כמה ספרי פרוזה על נושאים יהודיים וכלליים וכן כמה קובצי שירה. בכל תהפוכות המשטר השתדל לשמור על ה"אני" הפיוטי וה"אני" היהודי שלו.
במחזה "בר כוכבא" העז לגלם רעיונות של קוממיות לאומית וצדק סוציאלי בדמויות של תלמידי חכמים ולוחמי חירות מן ההיסטוריה של עם ישראל בארצו. המחזה הוצג על במת התיאטרון הממלכתי הסובייטי היהודי (גוס"ט).
תרגם ליידיש מרוסית: את המחזות מאת אלכסנדר פושקין "דער קארגער ריטער" (מוסקבה: דער עמעס, 1937), "דער מאלצייט אינ צייט פונ פעסט" ו"מאצארט אונ סאליערי" (שניהם שם, 1939), את "מייסעלעך וועגן איטאליע" למקסים גורקי (שם: עמעס, 1932) ואת הספר "הירשעלע" (ורשה: קינדר-פריינד, 1936) מאת סופרת הילדים הסובייטית אולגה פרובסקאיה (Перовская).
הלקין היה אחד ממקימי ואחד הפועלים הבולטים של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות בימי מלחמת העולם השנייה. בפברואר 1949 נעצר על ידי המ.ג.ב יחד עם מרבית חברי הוועד. בהיותו בכלא קיבל התקף לב וככל הנראה בעקבות זאת נידון ל-10 שנות מאסר ולא לעונש מוות על "פעילות לאומנית". בשנת 1955, בתקופת "הפשרת חרושצ'וב", שוחרר מהכלא, כל ההאשמות נגדו בוטלו והוא הורשה לחזור למוסקבה.
לאחר שחרורו מהכלא המשיך בפעילות ספרותית. בשנת 1958 הופיע אוסף מתורגם לרוסית של מיטב יצירתו בשירה, בלדה ודרמה. השירים תורגמו על ידי המשוררים אנה אחמטובה, יוסף גורביץ' ולב גינזבורג. המשטר הסובייטי הרשמי הוקיר את פועלו והעניק לו את עיטור פועלי הדגל האדום.
שמואל הלקין נפטר במוסקבה ב-21 בספטמבר 1960 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1982 יצא קובץ של תרגומי שיריו לעברית על ידי מתרגמים שונים, בההדרת בן דודו, הסופר והמשורר שמעון הלקין.