החל משנות ה-70, הוצעו מודלים חלופיים לארגון ומימון אספקת שירותי בריאות לחולים כרוניים וחולים מורכבים. הנחת היסוד הייתה כי ארגון ובקרה יזומה של התהליך, על מורכבותו, יתרמו להשגת שיפור באיכות הטיפול כמו גם שיפור ביעילות וניצול המשאבים.
המודל האלטרנטיבי שיושם, חוצה גבולות גאוגרפיים וחברתיים בין ספקי הבריאות, והוא המכונה "המודל המשולב האינטגרטיבי - Integrated Delivery System". המודל מוגדר כ"סביבה ארגונית המספקת רצף של שירותים מתואמים לאוכלוסייה מוגדרת, ותוך פירוט התוצאות הבריאותיות של האוכלוסייה". במודל זה, מסלולי הטיפול מוגדרים ומכוונים לשלוט על הוצאות ועלויות באמצעות בקרה על צורך באשפוזים ומשכם, מעקב על מספר הביקורים אצל הרופא המטפל, בקרה על פרוטוקולים של הטיפולים הקליניים והצבת קריטריונים של זכאות לנגישות לשירותים ולטיפול תרופתי.
המודל המשולב-האינטגרטיבי מאפשר לארגונים ולספקים להגיע לאחידות יחסית בתהליך הייצור, ולבקרה על הוצאות ואיכות טיפול. השינויים העיקריים שהוא מציע, הם שינויים מבניים וארגוניים, הבאים לידי ביטוי בעיקר במינוי מנהל טיפול לחולים עם צרכים רפואיים מורכבים.
באמצעות "מפת דרכים" המשמשת כתוכנית טיפול, ניתן לזהות ולתעד אירועים שעשויים להתרחש בתהליך הטיפול בקבוצת חולים מוגדרת, בפרק זמן מוגדר.
עבור מטופלים המוגדרים כחולים כרוניים וחולים מורכבים, המטרות המרכזיות של ניהול טיפול הן:
התלונה השכיחה ביותר הנשמעת ממטופלים ובני משפחותיהם היא שאין מי שרואה את התמונה הכוללת ובעיקר מי שיכוון אותם בנבכי המערכת. לכן, ניהול הטיפול, משמעותו, בראש ובראשונה לקיחת אחריות ואכפתיות לאורך זמן.
לצוותים המטפלים קשה לקחת על עצמם אחריות זו בעיקר מפאת עומס המשימות ולכן חשוב לבחור בקפידה את החולים המתאימים ואת הטיימינג הנכון לעזור להם בניהול המחלה.
ניהול הטיפול הוא אחד הפתרונות הטובים ביותר להעלאת איכות הטיפול ושביעות רצון המטופלים, תוך שליטה ובקרה על הוצאות הטיפול בחולים הכרוניים.
כל חולה כרוני הוא "פרויקט" בפני עצמו בשלל ההיבטים, הרפואי, המשפחתי, הפסיכולוגי והסביבתי. לכן, ניהול הטיפול מייצר מתודולוגיה סדורה לניהול המשימות, תיעדופן וביצוען ביעילות מרבית. כל זאת, בליווי אמפתיה, יכולות בינאישיות ותקשורתיות גבוהות.
תפקידי מנהל הטיפול.
מנהלי טיפול כיום נדרשים להיות מנהלים בעלי קישורים וידע בניצול משאבים קיימים ויכולת הבנת צורכי הלקוח, סביבתו הקרובה ומאפייניו.
תפקיד מנהל הטיפול כולל:
לימוד ניהול הטיפול.
מקצוע ניהול הטיפול נלמד באוניברסיטאות ברחבי העולם, ובישראל, ב.
במהלך הלימודים, מוקנים לאנשי צוותים רפואיים העקרונות התאורטיים והיישומיים של ניהול
הטיפול בחולה הכרוני והמבוגר בהיבט רב מערכתי הכולל תיאום קליני, בקרה ותקציב על רצף שירותי הבריאות.
הסטודנטים לומדים את ניהול הטיפול בתהליך המשלב אמדן, תכנון, יישום, תיאום, ניטור והערכה של שירותים במטרה לספק צרכים בריאותיים של מטופל, באמצעות התקשרויות וניצול משאבים נתונים ובאמצעות שילוב כלים ניהוליים, שיובילו לתוצאות איכותיות ויעילות.
נושאי הלימוד מותאמים למרכיבים הנדרשים בניהול יעיל ומבוסס ראיות של חולים כרוניים בעידן הקצאת משאבים. תוכנית הלימודים מקיפה את הנושאים העוסקים בניהול הטיפול בחולים הכרוניים במערכות הבריאות ומובנית באופן הדרגתי כך שבסיום הפרק התאורטי מתנסה הסטודנט באופן פעיל בניהול הטיפול בקבוצת חולים כרוניים תוך ליווי והדרכה צמודים של מנחים מומחים בשירותי הבריאות.
לקריאה נוספת.
• ניהול תוכנית טיפול באשפוז, באתר משרד הבריאות
קרלוס פואנטס
קרלוס פואנטס מסיאס (בספרדית: Carlos Fuentes Macías; 11 בנובמבר 1928 - 15 במאי 2012) היה סופר ומסאי מקסיקני, הנחשב לאחד מסופריה החשובים של הספרות הלטינו-אמריקאית, לצדם של גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה, וחוליו קורטאסר, ולגדול סופריה של מקסיקו. בין יצירותיו ניתן למנות את "מותו של ארטמיו קרוס" (1962), "אאורה פלוס" (1962), "טרה נוסטרה" (1975), "הגרינגו הזקן" (1985) "וכריסטופר שטרם נולד" (1987). בהספד שפורסם עם מותו, תיאר "הניו יורק טיימס" את פואנטס כ"אחד הסופרים הנערצים ביותר בעולם דובר הספרדית ומהמשפיעים ביותר על תנועת הבום הלטינו-אמריקאי" - המתייחסת לתחילת התפשטותה של הספרות הלטינו-אמריקאית באירופה ובשאר העולם בשנות ה -60 וה -70 של המאה העשרים, ואילו "הגרדיאן" כינה אותו "הסופר המפורסם ביותר במקסיקו". הפרסים הספרותיים הרבים בהם זכה כוללים את פרס מיגל דה סרוונטס וכן את הפרס היוקרתי ביותר המוענק במקסיקו, מדליית הכבוד על שם בליסריו דומינגז. שמו הוזכר פעמים רבות כמועמד לפרס נובל לספרות, אם כי בסופו של דבר לא זכה לכך.
מהלך חיים וקריירה.
פואנטס נולד בפנמה סיטי, בנם של ברטה מסיאס ורפאל פואנטס, שהיה דיפלומט מקסיקני. היות שהמשפחה נדדה בעקבו האב במשימותיו הדיפלומטיות, בילה פואנטס את ילדותו בערי בירה שונות באמריקה הלטינית, חוויה שתיאר בהמשך כזו שהעניקה לו את היכולת לראות את אמריקה הלטינית בעיניים ביקורתיות. בין השנים 1934 - 1940 כיהן אביו של פואנטס בשגרירות מקסיקו בוושינגטון די.סי, ארצות הברית, וקרלוס, למד שם בבית ספר בשפה האנגלית, שהפכה לשגורה ורהוטה בפיו. הוא החל גם לכתוב במהלך תקופה זו, ויסד מגזין משלו, אותו חילק לדיירי בנין דירות במתחם בו התגוררה המשפחה.
בשנת 1938 הלאימה מקסיקו את אחזקות הנפט הזרות בשטחה, צעד שהוביל למחאה לאומית בארצות הברית; מאוחר יותר הוא הצביע על האירוע כרגע מכונן בו החל לראות את עצמו כמקסיקני. בשנת 1940 הועברה משפחת פואנטס לסנטיאגו שבצ'ילה. שם החל קרלוס להתעניין לראשונה בסוציאליזם, נושא שיהפוך לאחת מתשוקות חייו, אותו חווה בין השאר באמצעות שירתו של פבלו נרודה . הוא החל להתגורר במקסיקו לראשונה בגיל 16, כאשר החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) במקסיקו סיטי, תוך מחשבה עתידית על קריירה דיפלומטית. במהלך תקופה זו הוא גם החל לעבוד ביומון - "היום" ("Hoy)" ולכתוב סיפורים קצרים. בהמשך למד במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה.
בשנת 1957 מונה פואנטס למנהל קשרי התרבות במזכירות משרד החוץ המקסיקני. שנה לאחר מכן הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "היכן שהאוויר בהיר" "(Where the Air Is Clear)", והפך מייד ל"סלבריטאי לאומי" דבר שאיפשר לו לעזוב את תפקידו הדיפלומטי ולהתמקד בכתיבה במשרה מלאה. בשנת 1959 הוא עבר להוואנה, קובה, בעקבות המהפכה הקובנית, שם כתב מאמרים ומסות בזכות פידל קסטרו. באותה שנה התחתן עם השחקנית המקסיקנית ריטה מקדו . לזוג נולדה בת משותפת, אך הנישואים לא החזיקו מעמד לאורך זמן. פואנטס שנחשב "נאה ומקובל", ניהל גם רומנים בפרופיל גבוה עם השחקניות ז'אן מורו וג'ין סיברג, אשר שימשו כהשראה לרומן השני שפרסם "דיאנה: האלה הצדה לבדה" . נישואיו השניים, לעיתונאית סילביה למוס, נמשכו עד מותו.
פואנטס כיהן כשגריר מקסיקו בצרפת בין השנים 1975–1977, והתפטר במחאה על מינויו של הנשיא לשעבר גוסטבו דיאס אורדס לשגריר ספרד. הוא לימד באוניברסיטת קיימברידג', בראון, פרינסטון, הרווארד, קולומביה, אוניברסיטת פנסילבניה, דרטמות' קולג' וקורנל . בין חבריו הקרובים היו לואיס בוניואל, ויליאם סטיירון, פרידריך דירנמאט, והסוציולוג סי. רייט מילס, לו הקדיש את ספרו "מות ארטמיו קרוס" . לעומת זאת הוא התרחק מחברו הטוב המשורר המקסיקני זוכה נובל לספרות אוקטביו פס, בשנות השמונים, בשל מחלוקת אידאולוגית בנושא החזית הסנדיניסטית, שפואנטס תמך בה. בשנת 1988, פרסם כתב העת הספרותי שייסד אוקטביו פס ""סיבוב" (Vuelta)" התקפה חריפה על הלגיטימיות של זהותו המקסיקנית של פואנטס, פרי עטו של האינטלקטואל וההיסטוריון אנריקה קראוזה, ופתח בכך מאבק מר בין פס לפואנטס שנמשך עד מותו של פס ב -1998. בשנת 1989 עמד פואנטס במרכזו של סרט תיעודי באורך מלא ב- PBS - שירות השידור הציבורי האמריקאי: "חציית גבולות: המסע של קרלוס פואנטס", ששודר גם באירופה ושוב ושוב במקסיקו.
לפואנטס נולדו שלושה ילדים. רק אחת מהם נותרה בחיים: ססיליה פואנטס מאסדו, ילידת 1962. הבן, קרלוס פואנטס למוס, נפטר מסיבוכים הקשורים להמופיליה בשנת 1999, בגיל 25. הבת, נטאשה פואנטס למוס (נולדה ב -31 באוגוסט 1974), נפטרה ממנת יתר של סמים, לכאורה, במקסיקו סיטי ב־22 באוגוסט 2005, בגיל 30.
כתבים.
קרלוס פואנטס כונה "הבלזק של מקסיקו". פואנטס עצמו ציין את מיגל דה סרוואנטס, וויליאם פוקנר ואונורה דה בלזק כסופרים החשובים ביותר עבורו.
פואנטס תיאר את עצמו כסופר טרום-מודרני, המשתמש רק בעטים, דיו ונייר. הוא שאל "האם מילים צריכות משהו מעבר לכך?" פואנטס אמר שהוא מתעב את אותם סופרים שמלכתחילה טוענים שיש להם מתכון להצלחה. בנאום על תהליך הכתיבה שלו, סיפר שכאשר החל לכתוב, השאלה הראשונה ששאל את עצמו הייתה "למי אני כותב?"
הרומן הראשון של פואנטס "היכן שהאוויר בהיר" "(Where the Air Is Clear)", זכה להצלחה מיידית. הרומן בנוי סביב סיפורו של פדריקו רובלס - שנטש את האידיאלים המהפכניים שלו כדי להפוך להיות בעל הון רב עוצמה - אך הוא מציע גם "תמונות קליידוסקופית" של מקסיקו סיטי, מה שהופך את הסיפור ל"ביוגרפיה של העיר" כשם שזו ביוגרפיה של אדם אינדיבידואלי. הרומן זכה להצלחה לא רק בשל איכות הפרוזה שלו, שעשתה שימוש כבד במונולוגים פנימיים ובחיטוט בתת מודע, אלא גם בגלל "דיוקנם המובהק של אי השוויון והשחיתות מוסרית במקסיקו המודרנית".