הדג מצוי סביב הקרקעית הסלעית של מעמקי צפון האוקיינוס השקט עד עומק 440 מטרים. הוא צד בשקט דגים קטנים יותר ורכיכות, אותם הוא הורג בלסתותיו החזקות.
פסיכיאטריה באפריקה
רוב מדינות אפריקה מוגדרות כעולם המתפתח ("השלישי") ומהוות רוב בין המדינות תחת הגדרה זו. לעובדה זו השלכות רבות על רפואת הנפש ביבשת. השלכות אשר נוגעות לתקצוב, למדיניות בנושא ולפיתוח מערכות המחקר והטיפול. רפואת הנפש במאה ה-21 עודנה תחום שנוי במחלוקת ומודעות ציבורית גדולה יותר דרושה עבורו בייחוד בעולם המתפתח - אשר מושפע בנוסף מערכי תרבות ומסורת. הפסיכיאטריה מקושרת למדעי המוח, תחום הכולל בתוכו תחומי ידע כגון גנטיקה, נוירולוגיה, קוגניציה ורגש. הפסיכיאטריה צמחה מתוך הפסיכולוגיה ומתאפשרת בזכות פיתוחה והתפתחותה של הרפואה הקונבנציונלית המערבית.
מחלות נפש נחשבות למגפה שקטה ברוב חלקי אפריקה. חסמים מבניים ומערכתיים כגון תשתיות לא מספקות של שירותי בריאות, חוסר במומחי בריאות הנפש, וחוסר גישה לכל רמות הטיפול, גורמים לכך שמחלות נפש ביבשת האפריקאית אובחנו כמחלות זניחות. רוב הממשלות ביבשת וקובעי מדיניות הבריאות, התמקדו במחלות מידבקות המכות את היבשת כגון מלריה, שחפת, איידס, ולכן רוב המשאבים הושקעו בהם. בנוסף, בשל סטיגמה ואפליה, אנשים רבים סובלים בשתיקה ואינם מגיעים לטיפול כנדרש. יתר על כן, חלק ניכר של האוכלוסייה במדינות אפריקה חשופה למחלות נפש בשל מצב פסיכו- סוציאלי- מצבים סוציו אקונומיים כגון עוני, הגירה, מלחמה, קונפליקט ואסונות.
בריאות הנפש הכללית ומחלות נפש באפריקה.
מחלת נפש היא מונח כללי המתאר מגוון של הפרעות המשפיעות על החשיבה, ההתנהגות ומצב הרוח. הפרעת נפש היא מונח ספציפי יותר המתאר מצב המאופיין בהפרעה משמעותית מבחינה קלינית בהיבטים שונים של תפקוד הנפש. 30 אחוזים מהאוכלוסייה העולמית סובלים מדי שנה מהפרעה נפשית, ושני שלישים מתוכם לא מקבלים טיפול הולם. בעלי הפרעות נפש מקושרים לשוליים, לפגיעות חברתית ולמגוון של בעיות חברתיות ותופעות כגון מחוסרי בית, מאסר ושימוש בסמים העלולות להיגרם כאשר חולי נפש אינם מקבלים טיפול.
באפריקה בערך אחד מכל ארבעה אנשים עשוי לחוות הפרעות נפשיות נפוצות כגון חרדה או דיכאון, שהיא המחלה השנייה שנפוצה ביבשת. הסובלים מדיכאון, חרדה והפרעות נוירו פסיכיאטריות עלולים לסבול גם מאובדן פריון (בעקבות שנים שהוגבלו בגלל המחלה), ובסיכון גבוה לחלות במחלות גופניות מתמשכות כגון סכיזופרניה והפרעות דו־קוטביות. הבעיות הללו עלולות להשפיע על הפרט על בסיס יומיומי, בעיקר על קבוצות פגיעות כגון נשים ילדים ועניים. התושבים במדינות היבשת האפריקאית חשופים למחלות נפש בשל מספר גורמי סיכון כלכליים חברתיים כגון עוני, אי-שוויון חברתי, מלחמה וסכסוך, אסון, עיור והגירה. לחולי נפש באפריקה יש גישה מוגבלת לטיפול ולכן הופכים לשוליים בחברה והבעיה גוברת.
היעדר מדיניות ברורה לטיפול בבריאות הנפש.
כדי לטפל בבעיה החמורה של הפרעות הנפש ביבשת צריך לטפל בתשתיות האחראיות על הבריאות הנפשית. מומחים טוענים כי ללא מדיניות מעשית של בריאות הנפש, סביר להניח כי הפערים במתן הטיפול לחולים יעמיקו. למרות שבריאות הנפש מוזכרת במדיניות הבריאות הכללית של רוב המדינות האפריקאיות (80%), כמעט למחצית (44%) מהן אין תוכניות מאושרות או מעודכנות של בריאות הנפש. פירוש הדבר הוא שלא תוכננו כלל אסטרטגיות לשיפור שירותים ופיתוח הכשרה של מטפלים ועובדי בריאות. אחת ההמלצות החשובות לשיפור הבריאות בעולם היא שילוב בריאות הנפש לתוך הגדרות טיפול ראשוני על ידי טיפול נפשי המשולב לתוך הטיפול הרפואי הראשוני שניתן, כולל מיון, הערכה וטיפול על ידי עובדי בריאות כללית. אולם, אחד האתגרים הגדולים להתפתחות המדיניות הטיפולית בבריאות הנפש באפריקה הוא שקובעי המדיניות לעיתים קרובות לא משוכנעים מהנתונים על ההשפעה הכלכלית השלילית של מחלות נפש ואת הדחיפות של השתתפות במדיניות בריאות הנפש.
תשתית בריאות ירודה וחוסר מימון.
נתוני הוצאות לבריאות הנפש באפריקה הם עגומים. בממוצע רוב המדינות באפריקה מוציאות פחות מ-1% מהתקציב של הבריאות על בריאות הנפש. ההוצאה הממוצעת לבריאות הנפש היא כ-0.25$ לאדם בשנה, לעומתם מדינות בעלות הכנסה גבוהה מוציאות בממוצע כ-2$ לאדם בשנה. הנתונים האלו הם חלק מהבעיה של תשתית ירודה וטיפול לא נגיש לתושבים האפריקאים.
רמות הטיפול במדינות אפריקה.
רוב הזמן, מומחים זמינים בעיקר ברמה האזורית או המחוזית, ולכן המומחיות המקצועית המומלצת זמינה רק לחולים אשר יכולים למצוא את דרכם לבית החולים המחוזי. חלק מהבעיה של תשתית ירודה וטיפול נגיש היא שיש מעט מאוד מתקנים מאובזרים לטיפול בחולי נפש קשים אשר עשויים להזדקק לרמת טיפול חריפה או גבוהה יותר - למשל, המספר הממוצע של מיטות בבתי חולים פסיכיאטריים ל-1,000 איש באפריקה הוא 0.034. אלה שקיימים לעיתים קרובות ממוקמים במרכזים עירוניים והם מאוישים היטב ומצוידים. לדוגמה, באתיופיה, יש רק בית חולים פסיכיאטרי אחד בעיר הבירה אדיס אבבה. במדינות אחרות כגון בוטסואנה, דרום אפריקה ובמצרים בית החולים יכולים להכיל יותר מיטות כי הם מצוידים מעט יותר ומאוישים בצוות רפואי מתאים, אבל אלה עדיין לא מספיקים כדי לכסות את כלל האוכלוסייה.
אתגר נוסף הקשור לכך הוא התערבות מניעה והתערבות ראשונית ומשנית כתוצאה מתשתיות ומערכות ירודות. תשתיות מוגבלות ומימון משפיעות על בעיות מערכתיות כגון תקשורת, פיתוח מדיניות, הדרכה, ניידות בין מדינות ותיעוד.
תפיסת מחלות נפש באפריקה ויחס לחולים.
רוב תושבי יבשת אפריקה מאמינים כי מחלות נפש הן פיקציות שנגרמו על ידי כוחות רעים על טבעיים. לכן, ישנה העדפה לשיטות מסורתיות לריפוי מחלות נפש. מאחר שתמותה מתת תזונה ומחלות שניתן למנוע אותן מאוד נפוצה, מחלות נפש, שלא נחשבות כמסכנות חיים, נתפסות כלא משמעותיות ולכן לא ניתנת להן תשומת לב. הטיפול בחולי נפש, במיוחד באזורים הכפריים, מוטל על משפחות החולים ועל מרפאים מקומיים. בשנים האחרונות, נעשים מאמצים על ידי ארגונים לא ממשלתיים במערב אפריקה כדי לטפל בהפרת זכויות אדם על ידי הסרת השלשלאות מאנשים בעלי הפרעות פסיכיאטריות קשות, המרותקים לבתיהם בכפרים שלהם.
בהרבה מדינות באפריקה מאמינים כי אנשים מסוימים יכולים לאבחן מחלות ולמצוא מה לא בסדר עם אחרים. אנשים אלו נתפסים כבעלי איכויות אישיות ורוחניות או כבעלי כישרונות מיוחדים, לכן אין קריטריונים אובייקטיביים לאבחון מחלות נפש כמו במערב, והדבר נעשה בצורה סובייקטיבית.
חקיקה.
בחלק ממדינות אפריקה אין חקיקה בתחום בריאות הנפש, למעט מספר אזכורים בחוקים הפליליים והאזרחיים המדברים על זכויותיהם של חולי הנפש. אזכורים אלו כוללים בעיקר פשעים שבוצעו על ידי אנשים הסובלים מהפרעה נפשית וכיצד ניתן להגן על רכושם של חולי נפש. כוח אדם מקצועי ומתקנים ותרופות פסיכיאטריות בסיסיות לוקים בחסר, לכן זכויותיהם של חולים פסיכיאטריים לקבלת טיפול מודרני לשם הקלת סבלם לא מתממשות ברוב המדינות האפריקאיות.
כמעט 70% מהמדינות באפריקה מקצות פחות מאחוז אחד מתקציב הבריאות שלהן על טיפול במחלות נפש (בהשוואה לרוב המדינות האירופאיות בהן מקצים יותר מ-5% לכך). על כל מיטה אחת במוסד פסיכיאטרי יש כ-10,000 אנשים הלוקים במחלת נפש. כמעט כ-90% מהמדינות באפריקה מדווחות שיש להן פסיכיאטר אחד על כל 100 אלף אנשים, ובעוד שכ-78% מכל המדינות בעולם מספקות הטבות לאנשים עם מחלות נפש, רק 46% מהמדינות האפריקאיות עושות זאת.
קיימים מספר חסמים ליישום מדיניות החקיקה במדינות אפריקה. ראשית, סטיגמות על הפרעות נפשיות ובורות ממשיכות להשפיע על הקצאת תקציבים הנמצאת בידי מתכנני בריאות ומנהלים. לדוגמה, ישנה אמונה כי בעיות נפשיות קשות לאבחון ולטיפול, בעוד שלמעשה ישנן ראיות שהפרעות כמו חרדה ודיכאון יכולות להיות מאובחנות בצורה תקפה ואמינה, וכן שהטיפול במחלות במדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית משתלם. שנית, היעדר מידע אמין לגבי הרמות הנוכחיות של מחלות הנפש ממשיכה לפגוע ביישום מדיניות החקיקה. לדוגמה, בדרום אפריקה, מדינה עם שירותי בריאות נפש מפותחים יחסית, נתונים של אבחנות במחלות לא נשמרים באופן שגרתי וכן לא נשמר מידע לגבי הגעת מטופלים ואשפוז ראשוני בבתי חולים. חסם נוסף הוא שלצד המגזר הציבורי הפורמלי של מערכת בריאות הנפש באפריקה, מרפאים מסורתיים משמשים כחלופה (ולעיתים קרובות גם נותנים טיפול ראשוני) של מערכת הבריאות. על פי מחקרים, אנשים בעלי הפרעות נפשיות נוטים להתייעץ עם המרפאים המסורתיים לפני שניגשים לפסיכיאטריה "המערבית" וגם כאשר החולים כבר מטופלים במערכת הציבורית ונוטלים תרופות מועילות לשם כך, הם עדיין מתייעצים עם מרפאים מסורתיים על מצבם ומאמצים הסברים מסורתיים על הסיבה למצבם. כך, בעוד מערכות בריאות מסורתיות וציבוריות-פורמליות בתחום בריאות הנפש מתקיימות זו לצד זו בכל מדינות אפריקה, קיימים דפוסים שונים של ניצול השירותים הללו על ידי האוכלוסייה והתפיסה לגבי יעילותם.
הגנה משפטית ירודה וחוסר שוויון.
הטיפול ברחבי אפריקה בבריאות הנפש לא מוגן תחת חיסיון הפרט ולכן מעמיד את החולים בסיכון גבוה לסטיגמות חברתיות. הסיבה העיקרית לכך היא שבחברות האפריקאיות הגבולות בין הפרט לקבוצה הם לא נוקשים, וסודיות הפרט היא לא במקום הראשון בסדר עדיפותם. לכן, גם החוקים וההנחיות בנושא השמירה על פרטיות הפרט צריכים להתאים את עצמם לחברה האפריקאית, תוך שמירה בסיסית על זכויות החולה.