במשך כארבעה חודשים עמדו שני המחנות זה מול זה. אנשי העיר התרגלו ליריות, לעינויים, לקרבנות בנפש, למחסור ולרעב, ועל פי רוב שכנו במרתפים. חזית גורליצה-טרנוב הובקעה ב-2–3 במאי 1915. הניצחון המכריע של הצבא האוסטרי-גרמני על הרוסים היווה נקודת מפנה במלחמה זו. אך עם פריצת החזית נהרס בעיר כל מה שלא נהרס עוד קודם לכן. בשוך הקרבות הוקמו בסביבות גורליצה ובמחוזה 84 בתי קברות צבאיים. בהדרגה החלו לחזור לגורליצה הפליטים שברחו ממנה בראשית המלחמה, ולאט לאט החלו תושביה לבנות את העיר מחדש.
בין מלחמות העולם.
בתום מלחמת העולם הראשונה החל עידן חדש בפולין. לאחר שבמשך כ־120 שנה הייתה זו מחולקת בין שכנותיה - רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, זכתה פולין שוב בהכרה כמדינה עצמאית (הרפובליקה השנייה) בנובמבר 1918. גם ממזרח לפולין חלו תמורות - כשנה קודם לכן התחוללה המהפכה הרוסית, שהביאה לעולם את "בשורת הקומוניזם", ורוחות חדשות של מאבקים על לאומיות ושחרור עמים ומעמדות נשבו בעולם. גם ליהודים התעוררה תקווה משלהם, לאחר שהלורד בלפור חתם, עוד בנובמבר 1917, על "הצהרת בלפור" -מסמך מטעם ממשלת הוד מלכותו ובה הסכמה בריטית להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
יהודי גורליצה מצאו אפוא את עצמם בעיר שיש לשקמה מהריסות המלחמה, במדינה חדשה-ישנה, ופתוחים למגוון ההשקפות החדשות. זו לא הייתה עוד עיירה נידחת בקרפטים, אלא עיר בעלת פעילות ציבורית תוססת, מגוון מוסדות לימוד ותנועות נוער, כפי שיתואר להלן.
רבים מיהודי גורליצה נשארו בתום המלחמה בחוסר כל, לאחר שרכושם נהרס או נבזז, וערך הכסף פחת. על מנת לשקם את רכושם, היה עליהם להסתגל לסדרי הכלכלה החדשים שנוצרו עם הקמת פולין ושינויי הגבולות. מצד אחד, נסגר הגבול ההונגרי שנספח לצ'כוסלובקיה, והופסקו יחסי המסחר עם אוסטריה, אך מצד שני התפתח המסחר עם ערי פולין הגדולות. היו כאלה מיהודי גורליצה שהסתגלו עד מהרה למצב החדש, הצליחו לפתח עסקים משגשגים ואף נעשו אמידים.
אט לאט השתלבו היהודים במשק הפולני, נפתחו בתי מסחר לאריגים וקונפקציה מתוך הקשר החדש שנוצר עם לודז' וביאליסטוק, סוחרי הקמח פתחו קשרים עם פוזן–וולין, ויהודים נוספים פיתחו יוזמות כלכליות נוספות. עם התפתחות הכלכלה המודרנית, נוצר צורך באשראי. כיוון שהמוסדות הבנקאיים של המדינה נהגו באפליה כלפי היהודים, היה צורך ביסוד בנקים יהודיים. יהודי גורליצה נטלו יוזמה, ובעיר קמו בנקים אחדים: "טוורז'יסטבו באנקובה", "יד חרוצים" "הנדל ופשמיסלו" ו"בנק קופיצקי" - כולם בהנהלת יהודי העיר - שעזרו לפתח מסחר סיטוני מודרני וגם תעשייה בין יהודי גורליצה. במקביל, הייתה גם אגודת סוחרים ובעלי תעשייה, שהגנו ועמדו על זכויות סוחרים יהודיים. להתפתחות מערכת המסחר והתעשייה על ידי יהודים בגורליצה תרמו גם בארות נפט נוספות שנתגלו בסביבות העיר והגדלת ניצול היערות. הפולנים, שראו ביהודים מתחרים, ניסו לנשלם מעמדותיהם באמצעות חוקים כגון ביטול הזיכיונות של היהודים לסחור בטבק ומלח. גם מסחר התבואה, הזרעים והמכונות החקלאיות הועבר לחברה צרכנית פולנית. ב-1936 אישרו ראש הממשלה וראש הכנסייה הקתולית בפולין את החרם הכלכלי על בתי עסק וחנויות בבעלות יהודית שהוכרז על ידי הימין הקיצוני, תוך גינוי אלימות פיזית נגד יהודים עם זאת, בעקבות ההתפתחות הכלכלית בראשית שנות השלושים, גדל מספר היהודים בעיר. בעירייה הייתה להם נציגות של 50% (24 מתוך 48 נבחרים), אולם במוסדות העירייה כמעט שלא התקבלו יהודים ורק בודדים מהם נשאו במשרה עירונית, כמו ד"ר הולנדר רופא העיר וד"ר זומר הווטרינר. מספר היהודים בגורליצה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נאמד ב-3,960 נפש, שהיוו 48.3 אחוז מכלל אוכלוסי העיר, ולפי מקור אחר היה מספרם רק כ-3,300 נפש, כ-40% מכלל התושבים. לאחר ליל הבדולח (9-10 בנובמבר 1938) הגיעו לגורליצה יהודים נוספים - פליטים מגרמניה.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה.
רבני הקהילה.
בראשיתה, הייתה קהילת גורליצה שייכת לגליל צאנז, ולכן רב הגליל ממונה היה גם על גורליצה. לפיכך ניתן לומר שרב העיר הראשון היה רב הגליל ר' ברוך סגל לנדא. עם זאת, ישנה עדות לכך שהרב הראשון היה ר' יחזקאל לנדא, מנכדיו של "הנודע ביהודה".
ר' חיים הלברשטאם בעל "דברי חיים", שהיה רב הגליל, מינה את מחותנו, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, כרב בקהילת גורליצה. הוא היה ידוע גם בכינויו ר' זלמן לייב טיטלבוים ונודע בשם "ייטב לב" על שם ספרו. המינוי היה כנראה בסביבות 1838–1840. ר' זלמן לייב ישב בגורליצה עד 1857, ועזב לדרוהוביץ'. במקומו התמנה חתנו, ר' ברוך הלברשטאם, (1827–1906) שהיה בנו הרביעי של בעל ה"דברי חיים" מצאנז. בהיותו צעיר לימים באותם זמנים, היו בקהילת גורליצה בעלי עמדה שסברו, שקהילת גורליצה ראוי לה רב ותיק יותר ובעל ניסיון. לכן פסק אביו, ר' חיים מצאנז, שר' ברוך ילך לכהן כרב בקהילת רודניק (בה נולד), ואילו לרבה של גורליצה יתמנה ר' שמואל טיטלבוים, אחיו של בעל ה"ייטב לב".
הרב שמואל טיטלבוים, כיהן כרב העיר כ־30 שנה. בימי כהונתו נחנך בית הכנסת הגדול, והוקדש בית העלמין בעיר. לאחר מותו ירש את כס הרבנות בנו, ר' יוקיל מבעשט (עיירה בהונגריה). אך לא עבר זמן, וכמה מפרנסי הקהילה החלו לפעול כדי להחזיר לעיר את ר' ברוך הלברשטאם, לאחר שהלה היה רב ברודניק במשך כשלושים שנה.
בין פרנסי הקהילה התגלעה מחלוקת, למי משני הרבנים זכות לשבת על כס הרבנות? מצד אחד, ר' יוקיל "ירש" באופן טבעי את משרת אביו, אך מצד שני, ר' ברוך, שנתמנה שנים קודם לכן לתפקיד זה, עזב את גורליצה רק משום שאביו פקד עליו לעשות כן ומחמת מצוות כיבוד אב עזב. ובנוסף, בתור חתנו של הרב הראשון, בעל ה"ייטב לב" הוא קודם לר' יוקיל, שהיה אחיינו. המחלוקת נמשכה שנתיים שלוש, עד שהתגלגלו הדברים לבוררות רבני גליציה. הללו הכריעו שלשני הרבנים הזכות להישאר בעיר, ועל הקהילה להחליט מי יהיה רבה. כיוון שהקהילה לא החליטה, נשארו שניהם רבנים בעיר, וחסידיהם ספקו להם צורכיהם. לבסוף עזב ר' יוקיל את גורליצה וחזר לעירו, בעשט, ור' ברוך נשאר כרב העיר. בנו של ר' יוקיל, ר' שלמה'לה נשאר לגור בגורליצה.
ר' ברוך הלברשטאם כיהן כרב העיר במשך כ-13–14 שנים. בימי כהונתו נחנך קו הרכבת לגורליצה. ספרו בעיר, שהוא הגדיר את עצמו כשונה מאחיו הבכור, האדמו"ר ר' יחזקאל שרגא משינאווא. לדבריו, בעוד אחיו, "כשרואה אדם שרובו שקר, ורק קורטוב אחד של אמת בו, הריהו מכבדו ומקרבו. ואילו אני, כשאני פוגש אדם שרובו אמת ורק קורטוב אחד של שקר בו, אין אני יכול לעמוד בד' אמותיו" (חיים חן, ספר גורליצה).
לאחר פטירתו של ר' ברוך, לא מיהרו אנשי גורליצה למנות להם רב בעיר, שכן היו בעיר דיינים ומורי צדק. ר' ברוך לא השאיר צוואה לגבי יורשו, ובנו הבכור, האדמו"ר ר' צבי מרודניק, (אביו של ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מקלויזנבורג) ויתר על רבנות גורליצה. בנו הצעיר לעומת זאת, ר' אלישע הלברשטאם, בא להתיישב בגורליצה, לאחר שהיה תחילה רב בקרוסנו. הוא נתקבל בכבוד גדול, אך התמנה כאב בית דין ולא כרב העיר, ואילו ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של הרב ר' יוקיל, נתמנה לדיין ומורה צדק (מו"ץ).
למשרת רב העיר, נתמנה ר' אלישע הלברשטאם בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהעיר שוחררה מפלישה הרוסית. בימיו רפתה המתיחות בין מצדדי ר' שלמה'לה בנו של ר' יוקיל לבין מצדדי שושלת הלברשטאם. כאשר נולד בן לר' שלמה'לה, הוזמן ר' אלישע להיות הסנדק. בהמשך אף השתדכו המשפחות זו בזו (בנו של ר' שלמה נשא לאשה את נכדת ר' אלישע).
בתום מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה מדינת פולין העצמאית, נתמנה ר' אלישע כרב רשמי, ולפי החוק - גם חבר בוועד הקהילה ויו"ר הוועד. ר' אלישע כיהן ברבנות כשלושים שנה, והיה רבה האחרון של גורליצה, אנשי הקהילה העריכו את רבם מאוד, הן בשל צדקתו ותורתו והן בשל היותו איש אמת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ר' אלישע ומשפחתו להימלט מן העיר. הוא יצא עם בני משפחתו והגיעו עד ללבוב. משם שולחו על ידי הרוסים לערבות סיביר, והגיעו לאזור יקוטסק. מהתלאות והסבל, נפטר ר' אלישע בליל הסדר תש"ג. גם רעייתו, הרבנית יוכבד, נפטרה במקום ההוא.
בנוסף לרבני העיר שצוינו לעיל, היו בקהילה לאורך שנותיה דיינים, מלמדים בתלמודי התורה, מגידי שיעורים בבית המדרש ותלמידי חכמים רבים.
פרנסי הקהילה.
ב־1921, לאחר הקמת פולין החופשית, התקיימו בעיר בחירות לוועד הקהילה, שמנה כ-15 חברים. ב-1928 התקבל החוק הפולני, לפיו הרב המקומי חייב להיות חבר קבוע בוועד הקהילה, וכך נתמנה ר' אלישע כחבר בוועד. ראש הקהל בסוף שנות העשרים היה ר' יחיאל הולנדר, ובשנות השלושים היה זה ר' אריה הלברשטאם.
מוסדות מרכזיים בקהילה.
בתי תפילה.
בית הכנסת היה מהבניינים העתיקים שבעיר. הוא היה מקום התפילה היחיד שהתפללו בו בנוסח אשכנז. הבניין נהרס בחלקו בימי מלחמת העולם הראשונה, ואחריה שופץ ושוכלל.
בית המדרש ה"ישן" שכן בבניין בית הכנסת ובו התפללו בנוסח חסידי. בימות החול שימש בית המדרש מקום תפילה ותורה מרכזי לכל יהודי העיר. מעלות השחר המה בית המדרש לומדי גמרא ומשניות, קוראי תהילים ומעמדות, ואחר כך התקיימו בו מניינים רבים בזה אחר זה של תפילת שחרית. לאחר סיום התפילה, עוד נשארו בבית המדרש – מי שעתותיו בידיו - לעסוק בצוותא בשיחות תורה, עד חצות היום. לתפילת מנחה-מעריב היה בית המדרש הישן מלא מפה לפה, ואחרי התפילה התקיימו בו שיעורי תורה - שיעורי משניות ושיעורי דף יומי. ספסלי בית המדרש היו תפוסים כולם על ידי הלומדים, שרבים מהם הגיעו לאחר יום עבודה מפרך בחנות או טלטולים בשוקי העיירות הסמוכות - בייץ' וגריבוב.