מכתבו של הבישוף ד'ארסיס מציין את הניסיונות הקודמים להפסקת פולחן התכריכים, אשר הביאו להחבאתם לפרק זמן של כ-35 שנים, כמתואר בעובדות ההיסטוריות המובאות לעיל. המכתב מתאר בצורה ברורה את התכריכים כפי שהם מוכרים לנו כיום: "ועל גבם, בלהטטנות ערמומית, מתוארת דמותו הפרוסה של אדם, רוצה לומר - חזיתו וגוו, ולשווא נאמר כי אלו הם התכריכים עצמם אשר חבקו את מושיענו ישו הצלוב עת ירד אלי קבר, ואשר נושאים את דמותו של המושיע אשר דבקה בהם יחד עם הפצעים אותם נשא."
אם נכונות הטענות העולות ממכתב זה, הרי שהן תומכות בבדיקת תיארוך הפחמן אשר נערכה לתכריכים. מנקודת מבטם של הספקנים, מכתב זה הוא אחת הראיות החותכות להיותם של התכריכים תרמית היסטורית.
חרף הודאתו של הבישוף ד'ארסיס, אישר האנטי אפיפיור קלמנס השביעי למאמיניו להמשיך את הסגידה לתכריכים, וזאת על אף שבאופן רשמי הם לא הוכרו כתכריכיו האמיתיים של ישו.
המאה ה-15.
בשנת 1418 העביר אציל צרפתי בשם הומברט מווילרסקסל את התכריכים לטירתו שבמונפור, צרפת, וזאת כדי להגן עליהם מפני גנבה מאחר שהם הפכו לרכושו לאחר נישואיו לנכדתו של דה שארני. לאחר מותו של הומברט נאבקו נזירים מהכפר ליריי באלמנתו על מנת שתשיב לכפרם את התכריכים, אולם היא סרבה והחלה להציג את התכריכים ברחבי אירופה.
בשנת 1453 מכרה האלמנה את התכריכים תמורת טירה מלכותית. בעליהם החדש של התכריכים, לודוביקו, דוכס סבויה, אכסן אותם בכנסייה שאותה סיים לבנות בבירתו שמברי. זמן קצר לאחר שעברו התכריכים למשכנם החדש, זכתה הכנסייה שבה שוכנו לברכה מיוחדת מהאפיפיור פאולוס השני. בשנת 1464 הסכים הדוכס לשלם מס שנתי לנזירים מליריי, וזאת כדי שיסירו באופן רשמי את תביעות הבעלות שלהם על התכריכים.
החל משנת 1471 יצאו התכריכים למסעות תצוגה ברחבי אירופה, כאשר הם נשמרים בחרדת קודש ומטופלים בטיפול הראוי לחפץ קדוש ביותר.
מהמאה ה-16 ועד ימינו.
בשנת 1532, בעודם מאוחסנים בקפלה משלהם בכנסייה, נפגעו התכריכים משרפה שפרצה במקום. טיפות של כסף שהותך בשרפה חרכו את הבד המקופל וגרמו לשתי שורות של כתמים סימטריים שבהם ניתן להבחין לאורך היריעה. התכריכים הועברו לתיקון אצל הנזירות ממסדר "קלייר הענייה", שתפרו טלאים מעל המקומות החרוכים בבד. מקובל להניח שגם המים ששימשו לכיבוי השרפה פגעו בצורה מסוימת בתכריכים.
בשנת 1578 הגיעו התכריכים למקום מושבם הנוכחי בטורינו. הם היו בבעלות בית סבויה עד לשנת 1983, אז הוענקו כמתנה לכס הקדוש בוותיקן.
בשנת 1988 נתן הכס הקדוש את הסכמתו לביצוע בדיקת תיארוך פחמן-14 לתכריכים. לצורך הבדיקה הוסרה פיסה קטנה מהבד וחולקה לכמה חלקים שנשלחו למספר מעבדות ברחבי העולם. על פי בדיקה זו לא ייתכן כי התכריכים מוקדמים לימי הביניים.
שרפה נוספת, אשר ככל הנראה נגרמה בשל הצתה מכוונת, כמעט פגעה בתכריכים בשנת 1997, אולם תושייתו של כבאי מקומי מנעה את הנזק; הקופסה שבה אוחסנו התכריכים החלה להימס וחלק קטן בצדו התחתון של התכריך נחרך, אולם הכבאי שבר את הכלי שבו אוחסנו התכריכים והם הוצאו בשלום.
בשנת 2002 החל תהליך שיקום מודרני לתכריכים. במהלך השיקום הוסרו מהיריעה כ-30 טלאים שנתפרו עליה במרוצת השנים וכן הוסר הכיסוי האחורי של היריעה שהיה תפור אליה במשך מאות שנים. לאחר הסרת הכיסוי האחורי התאפשרו לראשונה סריקה וצילום של גב היריעה, שהיה מוסתר עד אז.
ההצגה הפומבית האחרונה של התכריכים התקיימה בשנת 2000. התצוגה הבאה מתוכננת להיערך בשנת 2025.
המחלוקת.
שאלת מקורם של תכריכי טורינו מהווה במשך שנים מוקד לוויכוח רב ממדים. המאמינים שמדובר בתכריכי הקבורה המקוריים של ישו טבעו את המונח "סינדולוגיה" המתאר את חקר תולדות התכריכים (ביוונית "סינדו" הוא המונח בו נעשה שימוש בספר הבשורה על פי מרקוס לתיאור הבד אותו הביא יוסף הרמתי במעמד קבורתו של ישו על מנת שישמש לו כתכריכי קבורה). הספקנים אשר טוענים כי מדובר בזיוף והונאה לרוב אינם משתמשים במונח זה.
בפסקאות הבאות יוצגו נושאים הקשורים בתכריכים ואשר לגביהם מתנהל ויכוח בין המאמינים לספקנים.
התאוריות לגבי אופן היווצרות הדמות.
דמות האדם שמופיעה על התכריכים היא שטחית לחלוטין, והצבע ממנו היא עשויה אינו חודר אל תוך סיבי הבד כי אם נמצא על שכבתם החיצונית בלבד. מכיוון שהבד אינו צבוע בפשטות עלו מספר טענות שונות, חלקן טבעיות וחלקן על טבעיות, לגבי האופן בו נוצרה הדמות על הבד.
היווצרות פלאית.
ישנם רבים המאמינים כי היווצרותה של הדמות על גבי התכריכים היא תוצאת לוואי של תהליך החזרה לחיים שעבר ישו על פי המסורת. מובן כי הטיעונים שמביאים התומכים בסברה זו אינם ניתנים למדידה בכלים הידועים כיום למדע, ועל כן נדחים מכל וכל על ידי הספקנים. בין התאוריות העל-טבעיות שמביאים המאמינים ניתן למצוא תאוריה הגורסת כי מדובר בסימנים שהשאירה ההילה הקדושה של הצלוב, ותאוריה הטוענת כי מדובר בסימנים שנוצרו עקב קרינה עזה שנוצרה כחלק מהתהליך הפלאי של חזרתו של ישו לחיים.
תאוריית השכבה הפחמתית.
תאוריה מדעית אשר אינה שוללת את הקשר המוצע בין יריעת הבד לסיפור הקבורה של ישו היא תאוריית השכבה הפחמתית, לפיה מעורבים בתהליך יצירת התמונה גזים שנפלטים מהגופה בעת שלבי הריקבון הראשוניים יחד עם שכבה אורגנית זעירה המכסה את פני הבד. סיבי התאית מהם מורכב הבד מכוסים בשכבת פחמימות דקה המורכבת מחלקיקי עמילן, סוכרים שונים ושאר חומרים אורגניים. לאחר עריכת בדיקות מיקרוסקופיות הכוללות ציוד חדיש התגלה כי שכבה דקה זו (עובייה נע בין 600 ל-180 ננומטרים) נושאת בתוכה את הדמות שעל התכריכים, וכי אין כל פיגמנט או חומר אחר שחודר אל תוך הבד וצובע אותו. לפי טענת המצדדים בתאוריה זו, השכבה הפחמתית, אשר במקור הייתה חסרת צבע לחלוטין, עברה תהליך כימי כלשהו שגרם לה לשנות את צבעה במקום שבו מופיעה הדמות כיום, בדומה לתהליך שינוי צבע הסוכר בעת הפיכתו לקרמל.
במחקר הנושא את השם "תכריכי טורינו: ראקציה אמין-פחמתית יכולה להסביר את אופן היווצרות הדמות", מעלים החוקרים ר. נ. רוג'רס וא. ארנולדי את הסברה המדעית הנ"ל, שאינה שוללת את התרחשותו של תהליך על-טבעי כגון תחיית המת. לפי המחקר, אמינים שמקורם בגוף האדם ייצרו תגובה כימית יחד עם שכבת הפחמימות, וזאת תוך זמן סביר, לפני שתוצרי הריקבון הנוזליים יפגעו בבד. הגזים אשר מיוצרים בגוף המת פעילים ביותר מבחינה כימית, ותוך שעות ספורות בסביבה מתאימה כגון קבר אטום תחל גופה לייצר אמינים בתוך רקמות הגוף. אמינים אלה יכולים לגרום לשינוי הצבע אשר נראה בשכבת הפחמימות שעל התכריכים. טענה מדעית כביכול זו אינה מספקת הסבר לפירוט הכמעט ציורי של איברי הדמות ובעיקר זה של פניה, וכן עולה השאלה כיצד לא נאכל הבד משהמשיך תהליך הרקבון של הגופה (שאלה אשר נפתרת אם מניחים כי הגופה המדוברת חזרה לחיים לאחר זמן קצר).
תאוריית החימצון העצמי (Auto-Oxidation).
במחקרם משנת 1997 טוענים החוקרים כריסטופר נייט ורובט לומאס כי הדמות המופיעה על התכריכים אינה דמותו של ישו כי אם דמותו של ז'אק דה מוליי, הנשיא הגדול האחרון של מסדר האבירים הטמפלרים, אשר נעצר באשמת כפירה בפריז על ידי חייליו של המלך פיליפ הרביעי ב-13 באוקטובר 1307. דה מוליי עבר עינויים קשים במהלכם מוסמרו ידיו ורגליו, ככל הנראה לדלת עץ גדולה. לטענת החוקרים, לאחר העינויים הונח דה מוליי על מיטה שכוסתה בתכריכים. שארית הבד הארוך הורמה מעל ראשו וכיסתה את כל גופו. במצב זה הונח דה מוליי, כאשר הוא שרוי ככל הנראה בתרדמת לפרק זמן שלפי טענת החוקרים נמשך כ-30 שעות. לפי התאוריה, בזמן זה עברו התכריכים תהליך של חימצון עצמי (תהליך כימי במהלכו משתנה מספר החמצון של האטומים בחומר), שבסופו נוצרה דמותו של דה מוליי על התכריכים.
דה מוליי שרד את העינויים הקשים שנכפו עליו, אולם הוא הועלה על המוקד ב-9 במרץ 1314. יחד איתו נשרף גם ז'ופרואה דה שארני, ראש המסדר הטמפלרי במחוז נורמאנדי. כזכור, ההצגה הפומבית הראשונה של התכריכים נעשתה על ידי אלמנת נכדו של אותו דה שארני. על פי החוקרים, התכריכים הועברו אליה דרך בעלה אשר ירש אותם מסבו שקיבלם במתנה מדה מוליי עצמו.
נייט ולומאס מסתמכים במחקרם על בדיקות תיארוך הפחמן אשר נערכו לתכריכים, ולפיהן מקורם בין השנים 1260 ל-1390.
תאוריית הדמות המצולמת.
תאוריה זו, אשר הועלתה לראשונה על ידי לין פיקנט וקלייב פרינס בשנת 1994 גורסת כי ייתכן והתכריכים הם למעשה הניסיון הראשון בהיסטוריה ליצירת תמונה על ידי צילום, והם מראים את דמותו של יוצרם כביכול, לאונרדו דה וינצ'י. לפי תאוריה זו, הדמות שעל התכריכים נוצרה בעזרת פנס קסם - אמצעי הקרנה פשוט, או בשיטת קמרה אובסקורה, כאשר יריעת הבד נמשחה בתרכובת כימית כלשהי המכילה כסף ועל כן רגישה לחשיפה לאור. אולם לאונרדו נולד רק כמאה שנים לאחר הצגתה הפומבית הראשונה של היריעה, דבר המטיל ספק באמיתות הטענה. תומכי התאוריה גורסים לעומת ספק זה כי התכריכים אשר הוצגו בשנת 1357 היו תרמית זולה, ואילו הדמות שאותה יצר לאונרדו הייתה למעשה פרפרזה על המיתוס שנוצר סביב התכריכים. מכל מקום, ישנם הרואים דמיון מפתיע בין פניו של "האיש בתכריכים" לבין פניו של לאונרדו כפי שהן מתוארות בפורטרט העצמי המפורסם שלו.
ציור.