בספר השני מספק קלמנס חוקים מעשיים לחיים נוצריים. הוא טוען כנגד עינוג-יתר במאכלים ובעד נימוסי שולחן טובים. בזמן שהוא אוסר על שכרות, הוא מעודד שתיית אלכוהול במתינות, בעקבות האיגרת הראשונה אל טימותיוס ה' כ"ג. קלמנס טוען בדבר אורח חיים פשוט יותר בהתאם לפשטות הטבועה בנצרות המונותאיסטית. הוא מגנה ריהוט וביגוד רבים ויקרים, וטוען כנגד מוזיקה ובשמים מעוררי חשק. אולם קלמנס לא מאמין בנטישת הנאות החיים וטוען כי הנוצרי צריך להיות יכול לבטא את שמחתו בבריאה של האל באמצעות עליזות וחגיגות. הוא מתנגד לענידת זרי פרחים, משום שקטיפתם הורגת בסופו של דבר יצירה יפה של האל, והזר דומה לכתר הקוצים של ישו. קלמנס עוסק במין באריכות מה. הוא טוען שגם הפקרות מינית וגם הימנעות ממין הן בלתי-טבעיות, ושמטרתה העיקרית של המיניות האנושית היא הולדה. יש להימנע מהומוסקסואליות, זנות, פלגשות, ניאוף והזדווגות עם נשים בהריון, משום שהם לא יקדמו דור של צאצאים חוקיים.
הספר השלישי ממשיך בקו דומה, ומגנה קוסמטיקה מכיוון שזוהי הנשמה ולא הגוף שיש להשתדל לייפות. קלמנס מתנגד גם לצביעת שיער גברים ולהסרת שיער בקרב גברים, בהיותן מנהגים נשיים. הוא מייעץ שאדם יבחר את החברה בה הוא נמצא בקפידה, כדי להימנע מהשחתה על ידי בני אדם לא-מוסריים, ובזמן שהוא טוען שעושר חומרי הוא אינו חטא בפני עצמו, סביר ביותר שיסית את תשומת לבו של האדם מהעושר הרוחני החשוב יותר לאין ערוך, שנמצא אצל ישו. החיבור מסתיים במבחר של כתבים התומכים בטיעונו של קלמנס, ולאחר תפילה ישנן מילותיו של מזמור.
סטרומטה.
תוכן החיבור, כפי ששמו מעיד עליו, עוסק בנושאים שונים. מקומו בטרילוגיה נתון במחלוקת - קלמנס התכוון במקור לכתוב את ה"דידסקולוס" (Didasculus), חיבור שהיה מהווה השלמה להדרכה המעשית של הפדגוגוס בעזרת לימוד אינטלקטואלי יותר בתאולוגיה. הסטרומטה פחות שיטתית ומסודרת מחיבוריו האחרים של קלמנס, ואנדרה מהאט (André Méhat) הציג תאוריה שהחיבור היה מיועד לקוראים יודעי דבר מעטים. למרות שאוסביוס מקיסריה כתב על שמונה ספרים שכולל החיבור, רק שבעה שרדו ללא ספק. פוטיוס (המאה ה-9) מצא כמה טקסטים שצורפו לכתבי היד של שבעת הספרים הקאנוניים, שהובילו את המלומד דניאל היינסיוס (המאה ה-16) להציע שהספר השמיני אבד, והוא זיהה את הטקסט שמקורו כביכול בספר השמיני כקטעים מתוך ה"היפופוטוסס" (Hypopotoses).
הספר הראשון נפתח בנושא הפילוסופיה היוונית. באופן תואם לשאר כתיבתו, קלמנס מצהיר שהפילוסופיה שימשה הכנה עבור היוונים, בדומה לתפקיד התורה עבור היהודים. אז הוא מתחיל דיון על מקורות התרבות והטכנולוגיה היוונית, בטענו שרוב הדמויות החשובות בעולם היווני היו אנשים זרים, ואף שהתרבות היהודית הייתה ההשפעה המשמעותית ביותר על יוון. בניסיון להפגין את עליונותו של משה, מספק קלמנס כרונולוגיה מפורטת של העולם, בה הוא מתארך את יום הולדתו של ישו ב-25 באפריל או מאי, בין השנים 4–2 לפנה"ס, ואת בריאת העולם לשנת 5592 לפנה"ס. הספרים מסתיימים בדיון על מוצאן של שפות ועל האפשרות של השפעה יהודית על אפלטון.
הספר השני מוקדש בחלקו הגדול לתפקידם של האמונה הנוצרית והוויכוח הפילוסופי. קלמנס טוען שאמנם שניהם חשובים, אולם יראת השם היא החשובה ביותר, מאחר שבאמצעות אמונה, מקבל אדם חוכמה אלוהית. עבור קלמנס, כתבי קודש הם בפני עצמם פילוסופיה פרמיטיבית אמיתית שמשלימה אותה התבונה האנושית באמצעות הלוגוס. אמונה היא רצונית, וההחלטה להאמין היא צעד יסודי חיוני כדי להתקרב אל אלוהים. היא לעולם לא בלתי-רציונלית, בהיותה מיוסדת על ידע האמת של הלוגוס, אולם כל ידע בא מאמונה, מאחר שעקרונות ראשונים בלתי ניתנים להוכחה מחוץ למבנה שיטתי.
הספר השלישי מכסה את נושא הסיגוף. קלמנס עוסק בנישואים, שגם הפדגוגוס עוסק בהם באופן דומה. קלמנס דוחה את ההתנגדות הגנוסטית לנישואים, בטענו שרק גברים שאינם מתעניינים בנשים צריכים להישאר רווקים, ושמין הוא דבר טוב וחיובי אם נעשה במסגרת הנישואים למטרת רבייה. אולם זה לא תמיד היה כך: נפילת האדם התרחשה מכיוון שאדם וחווה נכנעו לתשוקתם זה לזו והזדווגו לפני הזמן שנגזר להם. הוא טוען כנגד הרעיון שעל הנוצרים להתכחש למשפחותיהם לטובת חיים סגפניים, הנובע מהבשורה על-פי לוקאס 14, 25–27, בטענה שישו לא היה סותר את הציווי "כבד את אביך ואת אמך" (שמות 20, 12). קלמנס מסכם שסגפנות תזכה לתגמול רק במידה והמניע הוא נוצרי באופיו, ולכן סגפנותם של לא-נוצרים כמו הגימנוסופיסטים היא חסרת טעם.
קלמנס פותח את הספר הרביעי עם הסבר מאוחר לאופיו הבלתי-מאורגן של החיבור, ומספק תיאור קצר של מטרותיו בשלושה או ארבעה הספרים הבאים של החיבור. הספר הרביעי מתמקד במרטיריות. בזמן שכל הנוצרים הטובים צריכים להיות נטולי-פחד ממוות, קלמנס מגנה את אלה המחפשים באופן פעיל מות-קדושים, באומרו שאין להם מספיק כבוד למתנת החיים של אלוהים. הוא דו-משמעי לגבי זה שכל נוצרי מאמין יכול להפוך למרטיר מכוחו של אופן מותו, או שמרטיריות שמורה לאלה שחיו חיים יוצאי דופן. מרקיוניסטים אינם יכולים להפוך למרטירים, מאחר שאינם מאמינים באלוהותו של האל האב - סבלותיהם הם לשווא. אז ישנה סטייה לנושא תורת ההכרה התאולוגית. על פי קלמנס, אין דרך לבחון באופן אמפירי את קיומו של האל האב , מכיוון שללוגוס יש משמעות של התגלות שלא ניתנת לניתוח, למרות שישו היה אובייקט של החושים. לאלוהים לא הייתה התחלה, והוא העקרון האוניברסלי הראשון.
הספר החמישי חוזר לנושא האמונה. קלמנס טוען שאמת, צדק וטוב לב יכולים להיראות רק על ידי השכל, לא על ידי העין; אמונה היא הדרך לגשת אל מה שאינו נראה. הוא מדגיש שידיעת האל ניתנת להשגה רק על ידי אמונה ברגע שפגמיו המוסריים של אדם תוקנו. הדבר מקביל לקביעתו המוקדמת יותר של קלמנס שמרטיריות ניתנת להשגה רק על ידי אלה שמקיימים את אמונתם בישו באמצעות מעשים טובים, ולא על ידי אלה שפשוט מכריזים על אמונתם. האל הוא לחלוטין מעבר לחומר, ולכן המטריאליסט לא יכול באמת להכיר את האל. למרות שישו היה התגלמותו של האל, זו ההבנה הרוחנית, לא הפיזית, את האל, שחשובה.
בתחילת הספר השישי, קלמנס מתכוון להדגים שחיבוריהם של משוררים יווניים נבעו מהספרים הנבואיים של הברית החדשה . כדי לחזק את עמדתו שהיוונים נטו לפלגיאט, הוא מצטט מקרים רבים כאלה של ניכוס בלתי הולם על ידי סופרים יוונים קלאסיים, שמקורם מחיבור בשם "על גנבה ספרותית" מאת מחבר אנונימי מהמאה ה-3 לפנה"ס, שלעיתים מיוחס לארטאדס. קלמנס סוטה אז לנושא החטא והגיהנום, וטוען שאדם לא היה מושלם כשנברא, אולם ניתנה לו היכולת להשיג שלמות. הוא דוגל בדוקטרינה האוניברסלית, בטענה שהבטחת ישו לישועה נתונה לכולם, אפילו לאלה שנידונו לגיהנום.
הספר האחרון שקיים בידינו מתחיל בתיאור טבעו של ישו ושל זה של נוצרי אמיתי, שמטרתו להיות דומה ככל האפשר לאב ולבן. קלמנס מבקר את ההאנשה הפשטנית של רוב הדתות העתיקות, תוך שהוא מצטט את תיאורו של קסנופנס את האלוהויות האפריקניות, התראקיות והמצריות המפורסמות. ייתכן וגם האלים היוונים מקורם בפרסוניפיקציה של חפצים חומריים: ארס מייצג ברזל, ודיוניסוס יין. אז נידונים תפילה, והיחסים בין אהבה וידע. נראה כי איגרת אל הקורינתיים 13, 8 סותר את אפיון הנוצרי האמיתי כאחד שיודע; אולם עבור קלמנס, ידע נעלם רק בזה שהוא כלול באהבה האוניברסלית המבוטאת על ידי הנוצרי ביראה שלו את הבורא. בעקבות סוקרטס, הוא טוען כי עוון נובע ממצב של בורות, לא מתוך כוונה. הנוצרי הוא "פועל בכרם אלוהים", שאחראי על דרכו שלו לישועה וגם על זו של שכנו. החיבור מסתיים בקטע מורחב נגד החלוקות והכפירות של בנות-זמנו בתוך הכנסייה.
חיבורים אחרים.
מלבד הטרילוגיה הגדולה, החיבור היחיד של קלמנס שקיים בידינו הוא המסה "ישועה לעשירים", המוכר גם בשם "מי הוא האיש העשיר שניצל?". לאחר שפתח בביקורת נוקבת נגד ההשפעות המשחיתות של כסף וגישות מתרפסות ומוטעות כלפי העשירים, קלמנס דן בהשלכות של מרקוס 10, 25. או שהעשירים אינם משוכנעים על ידי ההבטחה לחיי נצח, או שהם אינם מודעים לקונפליקט בין הבעלות על עושר חומרי ורוחני, ולנוצרי הטוב יש חובה להדריך אותם אל עבר חיים טובים יותר על פי הבשורה. אין לקחת את מילותיו של ישו באופן מילולי – יש לחפש אחר המשמעות העל-שמימית (ὑπερουράνιος) שבה נחשף המסלול הנכון לישועה. החזקת עושר חומרי עצמה אינה אסורה, כל עוד משתמשים בו באדיבות, אך אנשים צריכים להיזהר שלא לתת לעושרם לשלוט ברוחם. יותר חשוב לוותר על תשוקות של חטא מאשר על עושר חיצוני. כדי להינצל, על האיש העשיר רק ללכת בעקבות שני הדיברים , ובזמן שעושר חומרי חסר ערך עבור אלוהים, ניתן להשתמש בו כדי להקל על סבלו של השכן.