פגישת קבוצת בילדרברג באאכן בסוף אפריל כללה דיונים על השלכות החרם. הוסכם שהעולם יקבל את החרם כצעד שיהווה לא הרבה יותר ממחאה רגשנית ולא כצעד אסטרטגי. נציג מאפריקה שהשתתף במפגש הביע דעה שונה. הוא האמין שבין אם תהיה תמיכה של מדינות נוספות בחרם ובין אם לאו, החרם יהווה מחאה סמלית שתשפיע על ברית המועצות. ממשל קרטר הפעיל לחץ משמעותי על חברות נאט"ו לתמוך בחרם, אך לא כולן עשו כן.
הוועדים האולימפיים הבינלאומיים מחו על הלחץ שהופעל על ידי ארצות הברית ועל ידי מדינות אחרות שתמכו בחרם, שכן הם ראו בחרם כצעד בלתי ראוי להשיג מטרות פוליטיות וסברו שהקורבנות של צעד כזה יהיו הספורטאים עצמם. קנצלר גרמניה, הלמוט שמידט אמר שבעלות בריתה של ארצות הברית "צריכות לבצע בפשטות את מה שנאמר להן".
יישום החרם.
המתאגרף מוחמד עלי נשלח על ידי ממשלת ארצות הברית לטנזניה, ניגריה וסנגל כדי לשכנע את מנהיגיהן להצטרף לחרם. נאמר רבות בתקשורת המקומית האמריקאית שהתגובות להצהרותיו הפומביות של עלי בטנזניה הוכיחו ששליחותו נחלה כישלון.
מדינות מסוימות הצטרפו בסופו של דבר לחרם המלא של ארצות הברית על המשחקים. בין המדינות הללו ניתן היה למנות את יפן ואת גרמניה המערבית שהקנצלר שלה, הלמוט שמידט הצליח לשכנע את הוועד האולימפי הגרמני לתמוך בחרם בהחלטה שנתקבלה ברוב צר. סין, הפיליפינים, ארגנטינה וקנדה החרימו גם הן את המשחקים באופן מלא. כמה מן המדינות הללו התחרו במשחקים חלופיים שנקראו "המשחקים הקלאסיים של פעמון הדרור" (Liberty Bell Classic), או "משחקי החרם האולימפיים" (Olympic Boycott Games), שנערכו באותו קיץ בעיר פילדלפיה.
ממשלות הממלכה המאוחדת, צרפת ואוסטרליה תמכו בחרם, אך השאירו את ההחלטה הסופית על ההשתתפות במשחקים בידי הוועדים האולימפיים שלהן ולספורטאים עצמם. הממלכה המאוחדת וצרפת שלחו משלחות מצומצמות הרבה יותר בהשוואה למה שתוכנן מלכתחילה. ההתאחדויות הבריטיות לענפי ספורט הרכיבה, ההוקי וענפי השיט למיניהם, החרימו את המשחקים במוסקבה. אף על פי כן, הממלכה המאוחדת שלחה לאולימפיאדה משלחת של 219 ספורטאים וספורטאיות, המשלחת הגדולה ביותר מקרב מדינות מערב אירופה.
ספרד, איטליה, שוודיה, איסלנד ופינלנד היו המדינות האירופאיות הבולטות ששלחו את הספורטאים שלהן למשחקים. הספורטאים האיטלקים שהיו בשירות צבאי לא יכלו להשתתף במשחקים בשל התמיכה הרשמית של הממשלה בחרם. אירועים רבים במשחקי מוסקבה הושפעו מהעדרם של משתתפים רבים וכמה מהספורטאים ילידי ארצות הברית שהיו אזרחיהן של מדינות אחרות, כמו איטליה ואוסטרליה, השתתפו במשחקים.
איראן, שבה התחוללה שנה קודם לכן המהפכה האיראנית שהעלתה לשלטון את אויבה המושבע של ארצות הברית, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, החרימה גם היא את משחקי מוסקבה לאחר שח'ומייני הצטרף לגינוי של האו"ם ושל ארגון הוועידה האסלאמית על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. ללא קשר לחרם שיזמה ארצות הברית, דחק ארגון הוועידה האיסלאמית לחרם מיד לאחר תחילת הפלישה. במקביל האשים ח'ומייני את מוסקבה בחימושם של הבלוצ'ים הבדלנים שלחמו במשטרו.
משלחות רבות שהשתתפו באולימפיאדת מוסקבה זכו להתעלמות מהטלוויזיה הסובייטית בטקסי הפתיחה והנעילה של המשחקים בשל העובדה שממשלותיהן תמכו באופן רשמי בחרם. דגליהן של מדינות אלו לא הונפו, וההמנונים שלהן לא נוגנו. בין המדינות הללו ניתן למנות את אוסטרליה, אנדורה, בלגיה, דנמרק, צרפת, הממלכה המאוחדת, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, פורטוגל, פוארטו ריקו, סן מרינו, ספרד ושווייץ.
ספורטאים שהתחרו שלא תחת דגלם הלאומי.
הלורד קילנין התיר לספורטאים שנמצאו כשירים על ידי הוועדים האולימפיים הלאומיים שלהם להשתתף במשחקים שלא תחת הדגל הלאומי או ההמנון הלאומי שלהם, מהלך שאפשר לוועדים לשלוח ספורטאים שלא בהקשר לאומי, אך החלטה זו לא אפשרה לספורטאים אחרים שלא הוסמכו על ידי הוועדים האולימפיים הלאומיים להשתתף במשחקים, שכן הדבר נתפס בעייני הוועד האולימפי הבינלאומי כפגיעה בסמכויותיהם של הוועדים הלאומיים. ארבעה ספורטאים מניו זילנד התחרו עצמאית וצעדו תחת דגל הוועד האולימפי הלאומי שלהם בשל העובדה שממשלת ניו זילנד תמכה באופן רשמי בחרם. הספורטאים של 16 מדינות לא הניפו את דגלם הלאומי כאשר הם זכו במדליות. תחת זאת, הונף הדגל של הוועד האולימפי הלאומי של מדינות אלו וההמנונים הלאומיים של מדינות אלו לא נוגנו כאשר הן זכו במדליית זהב ותחת זאת נוגן ההמנון האולימפי. באחד מטקסי הענקת המדליות הונפו שלושה דגלים של הוועדים האולימפיים של המדינות שזכו בשלוש המדליות.
שינויים נוספים נערכו באירועי האולימפיאדה, כמו העובדה שנבצר מראש עיריית מונטריאול, ז'אן דרפו, לקחת חלק בטקס הפתיחה. מדליקי הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מונטריאול ב-1976, סטיב פרפונטיין וסנדרה הנדרסן, ייצגו את דרפו במעמד העברת הדגל האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מוסקבה. בטקס הנעילה של אולימפיאדת מוסקבה הונף דגל לוס אנג'לס במקום דגל ארצות הברית כדי לסמל את העיר המארחת של המשחקים האולימפיים הבאים והדגל האולימפי הועבר לחבר הוועד האולימפי האמריקאי במקום למי שכיהן אז כראש עיריית לוס אנג'לס, טום ברדלי.
באולימפיאדת מוסקבה השתתפו 80 מדינות בלבד, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת מלבורן ב-1956. למרות זאת התאפיינה אולימפיאדת מוסקבה בכך שנשברו בה יותר שיאי עולם בהשוואה לאולימפיאדת מונטריאול.
מדינות שלא השתתפו.
64 מדינות שהוזמנו להשתתף באולימפיאדת מוסקבה לא השתתפו במשחקים מסיבות שונות, כולל החרם וכולל סיבות כלכליות. בנוסף, לא יכלה קטר להשתתף במשחקים עד להכרה רשמית של הוועד האולימפי הבינלאומי, שאכן נתנה ב-1980, אך מאוחר מדי כדי שהיא תזכה לקבל הזמנה רשמית. טאיוואן סירבה להשתתף במשחקים כמחאה על החלטת נגויה מ-1979 שעל פיה התאפשר רק לרפובליקה העממית של סין להשתתף במשחקים האולימפיים תחת השם "הרפובליקה של סין" ואילו לטאיוואן הותר להשתתף תחת השם "טאיפיי הסינית". המדינות שהחרימו באופן מלא את המשחקים היו:
מדינות שלא השתתפו בטקס הפתיחה.
שבע מדינות השתתפו במשחקי מוסקבה אך לא לקחו חלק בטקס הפתיחה:
מדינות שיוצגו בטקס הפתיחה על ידי ראש המשלחת.
שתי מדינות שהשתתפו במשחקים שלחו נציג לטקס הפתיחה שנכנס לאצטדיון האולימפי כשהוא נושא את הדגל האולימפי. עבור שתי מדינות אלו הייתה זו מחווה סמלית, שכן ממשלותיהן התירו לספורטאים לקחת חלק במשחקים במידה ויבחרו לעשות כן. אירלנד, בנוסף לצעד זה, התחרתה גם תחת הדגל האולימפי.
מדינות שהתחרו תחת הדגל האולימפי.
משלחותיהם של חמש מדינות התחרו במשחקים תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלן הלאומי או תחת דגל הוועד האולימפי הלאומי שלהן, וזאת כדי לציין את העובדה שהשתתפותן הותרה על ידי מדינותיהן.
ישראל.
ישראל, בדומה למרבית המדינות המערביות ובלחץ של ארצות הברית, החרימה את האולימפיאדה במוסקבה. ב-7 בספטמבר אותה שנה הוענקו 24 "עיטורי מוסקבה" (עיטור כבוד ותעודת הוקרה) לספורטאים שהיו חברי הסגל האולימפי ונמנע מהם להשתתף במשחקים אלה בגלל אותו חרם.
אחרית דבר.
המשחקים האולימפיים הבאים התקיימו ב-1984 בלוס אנג'לס שבארצות הברית. משחקים אלו עמדו בסימן של חרם נוסף שהפעם הובילה אותו ברית המועצות. ב-8 במאי 1984 פרסמה ברית המועצות הצהרה שהיא תחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס עקב "רגשות לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית שהתעוררו בארצות הברית". 13 בעלות ברית של ברית המועצות הצטרפו לחרם זה. איראן ואלבניה היו שתי המדינות היחידות שהחרימו הן את אולימפיאדת מוסקבה והן את אולימפיאדת לוס אנג'לס. רומניה הייתה המדינה היחידה מהגוש המזרחי שהשתתפה במשחקים ב-1984.
שריל היינס
שריל היינס (באנגלית: Cheryl Hines; נולדה ב-21 בספטמבר 1965) היא שחקנית, קומיקאית, מפיקה ובמאית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כשריל דייוויד בסדרת הטלוויזיה זוכת פרס גלובוס הזהב "תרגיע".
ביוגרפיה.
היינס נולדה במיאמי ביץ', פלורידה לג'יימס ורוזמרי היינס, וגדלה בטלהסי שבקליפורניה, שם הייתה חברה בתיאטרון השחקנים הצעירים לאורך כל שנותיה בתיכון. היינס למדה גם במרכז הטכני בעיר ובקולג' הקהילתי של טלהסי. היא גדלה וחונכה כקתולית ויש לה שני אחים ואחות. היא למדה באוניברסיטת מערב וירג'יניה ואוניברסיטת המדינה של פלורידה לפני שסיימה את לימודיה בהצטיינות באוניברסיטת מרכז פלורידה.
תחילה היא עבדה כמלצרית, כתבת בטלוויזיה ובמוקד טלפוני. היא עברה להוליווד על מנת לפתח קריירת משחק, ושימשה כעוזרת האישית של רוב ריינר.
קריירה.
ב-2000 החלה לשחק בקומדיית המצבים "תרגיע" בתפקיד אשתו של לארי דייוויד, ועל תפקידה קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרה קומית לשנים 2003 ו-2006.
ב-2002 הופיעה בפרק של "כולם אוהבים את ריימונד". ב-2004 דיבבה בסדרת האנימציה "אב הגאווה" ברשת NBC. ב-2005 שיחקה בקומדיה "כלה להשגה".
ב-2006 היא שיחקה את אחותו של ד"ר קוקס בסדרה "סקראבס". ושיחקה בסרטים הקומיים "הרעיונות המגניבים של ביקפורד שמקלר" ו-"ראש בראש עם משפחת שטיין".
ב-2008 שיחקה בקומדיה "החדר של בארט". ב-2009 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "באימהיות".
בשנת 2010 היא שיחקה בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד מנהלת קמפיין פוליטי. ב-2012, היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "".
ב-29 בינואר 2014, היינס קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.