במקרים אחרים, אדם מהיישוב שאין לו קשר עם עבריינים, מזמין רוצח שכיר כדי לחסל אדם אחר. הנסיבות יכולות להיות שונות ממקרה למקרה, כמו: רצון לזכות בפדיון פוליסת ביטוח חיים של הקרבן, רצון לחסל יריב עסקי, מעשה נקם ועוד. מזמיני רצח כאלה מבקשים לחסל את קורבנם באופן שהם יוכלו להיות נקיים מכל חשד, ולהרחיק מהם חוקרי משטרה ובלשים פרטיים. "עסקאות רצח" מסוג זה נחשבות לבעלות סיכון רב למזמין הרצח שאינו מכיר היטב את האיש אליו פנה, ולא אחת התברר כי האיש שנשכר לבצע רצח הפליל את המזמין עוד לפני ביצועו.
בישראל, הוזכרו בשנים האחרונות כמה מקרים בהם נעשה שימוש ברוצח שכיר. ביניהם:
תעריף עסקות רצח.
מחיר הזמנת רצח אינו קבוע, והוא משתנה ממקרה למקרה, ואין נתונים מבוססים עליהם ידוע בוודאות. כך למשל בפרשת רצח הקשורה לרב פרד נוילנדר בניו ג'רזי טען הרוצח כי קיבל מהמזמין 30,000 דולר. בישראל התפרסמו ידיעות בכלי התקשורת בשם קציני משטרה אשר מגלים כי בימינו (2006) ניתן להשיג רוצח שכיר בתמורה לסכום של 5,000 דולר.
להוציא חוזה.
אחת מדרכי הפעולה הנפוצות בעולם התחתון לחיסולו של אדם היא "הוצאת חוזה" עליו, כלומר: להפיץ את הידיעה כי האיש הוא בן מוות ויש לחסלו, ומי שייעשה זאת יזכה בתשלום ממזמין החוזה. במקרה זה הרוצח השכיר מציע את עצמו לבצע את החוזה ומקבל את שכרו מהמזמין.
המדריך לרוצח שכיר.
בשנת 1983 פרסמה הוצאה לאור אמריקאית בשם paladin ספר שנחשב כ"מדריך לרוצח שכיר". הספר שנקרא "המתנקש – מדריך שימושי לקבלן עצמאי" נכתב כרומן תמים של סופרת בעלת פסבדונים, המביאה את סיפורו של אדם המכשיר עצמו להיות קבלן למעשי רצח, ותוך כדי הסיפור, מפורטים כל הפעולות בהן הוא נוקט והשיטות אליהן הוא מתוודע – איזה סוג נשק, איך מעלימים גופה, איך להעלים ראיות, ואיך לאסוף את הכסף.
ב-1993 נלכד במדינת מרילנד בארצות הברית הרוצח ג'יימס פרי, שנשכר לרצוח אשה על ידי בעלה שביקש לפדות את כספי פוליסת הביטוח שלה. במשפטו התברר כי הספר שימש אותו להכנת הרצח, וקרובי משפחתה של הנרצחת תבעו את ההוצאה לאור לדין. לאחר שהדיון התנהל בכמה ערכאות, הסכימה paladin לפצות את משפחת הקרבן במיליוני דולרים ואף הסכימה לחדול מהוצאתו לאור. למרות זאת, נטען כי 13,000 עותקים של הספר כבר הופצו, וגם אחרי המשפט – בשנת 1999 עלה הספר לפרסום באינטרנט ופורסם שם על ידי גורמים אלמונים.
שליח לדבר עבירה.
החוק בנושא רוצח שכיר ברור לגמרי: הן הרוצח והן שולחו נושאים באחריות למעשה. נושא זה מופיע כבר במקורות יהודיים, הקשור לכלל הידוע "אין שליח לדבר עבירה".
דברי הרמב"ם בנושא זה מביאים לידי ביטוי את הגישה המקובלת גם בימינו:
רות עמירן
רות עמירן (8 בדצמבר 1914 – 14 בדצמבר 2005) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתמחתה בארכאולוגיה של העת העתיקה בארץ ישראל. ספרה על הקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל היה מיד עם פרסומו לספר יסוד בתחומו, ומאז הוא שומר על מעמדו ככזה.
ביוגרפיה.
עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה. היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 ובשנת 1939 סיימה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף.
בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון. החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. בשנת 1951 חפרה בסוסיתא. בשנת 1953 חקרה את הרגמים בדרום מערב ירושלים. בשנים 1955–1957 ניהלה את החפירות בשטח ב' של האתר בתל חצור. בשנת 1961 זכתה בפרס סוקניק על ספרה על הקרמיקה בארץ ישראל.
בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד. לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן התמקדה בחשיפת העיר הכנענית. חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום. באותה שנה חפרה גם בתל נגילה והניחה את התוכנית לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל ואגף הארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
בשנים 1968–1969 חפרה עמירן במגדל דוד בירושלים. בשנת 1979 ניהלה חפירה בבקעת עובדה.
בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977.
נסיך בוחר
נסיך בוחר, נסיך אלקטור, או קוּרְפִירְסְט (בלטינית: princeps elector imperii; בגרמנית: Kurfürst) היה תוארם של חברי מועצת האצילים שבחרה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שורשיו של מוסד הנסיכים-הבוחרים הוא עוד בהליך בחירת השליט בפרנקיה המזרחית במאה העשירית, אם כי סמכויותיהם הוגדרו חוקית רק ב-1356. עד המאה ה-17 היו שבעה נושאים בתואר, שלושה כנסייתיים וארבעה חילונים, ומאז ועד נפילת האימפריה השתנה המספר תכופות. רשמית, המועמדים שנבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים נשאו בתואר "מלך הרומאים", ורק אלו שהוכתרו על ידי האפיפיור נשאו בתואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
הקיסרות הייתה מורכבת מנסיכויות רבות ולא הייתה בגדר מלכות העוברת בירושה: השלטון לא עבר מאב לבנו במסגרת שושלת, וכל קיסר היה צריך להיבחר לתפקידו. כדי שבחירתו תהיה יעילה ולא תיתקל בקשיים, הוחלט ב-1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, על הגדרה בחוק של מעמד נסיכים-בוחרים, פורום מצומצם של שבעה נסיכים, מושלי מחוזות חשובים, שרק הם ישתתפו בבחירת הקיסר. הנסיכים הבוחרים היו נסיכי ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה. שלושה מהם – הארכיהגמונים של מיינץ, טרִיר וקלן – היו אנשי כנסייה בכירים; ארבעת הנותרים היו נסיכים חילונים.
לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות. כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר. סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה. למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר. בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה.
לאחר המאה ה-15 הפכה בחירת הנסיכים לאירוע טקסי בהליך העברת התואר בירושה.
יאן פיטרסזון סוולינק
יאן פיטרסזון סוולינק (הולנדית: Jan Pieterszoon Sweelinck; אפריל או מאי 1562 - 16 באוקטובר 1621) היה מלחין, נגן עוגב ומורה הולנדי, שיצירתו מגשרת בין שלהי הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
חייו.
סוולינק נולד בדוונטר. רבים מבני משפחתו היו מוזיקאים - בעיקר נגני עוגב - וידוע שלמד אצל יאן וילמסזון לוסי וגם אצל ג'וזפו צארלינו, המלחין והתאורטיקן המפורסם, בוונציה.
סוולינק מייצג את שיא ההתפתחות באסכולת המקלדת ההולנדית, ולמעשה ייצג את אחת הפסגות הגבוהות ביותר שהושגה במורכבות קונטרפונקטית ובעידון בכלי מקלדת לפני יוהאן סבסטיאן באך. עם זאת, היה סוולינק מלחין מוכשר ומיומן גם במוזיקה ווקאלית, שחיבר יותר מ-250 יצירות קולית (שאנסונים, מדריגלים, מוטטים ומזמורי תהלים). לכמה מחידושיו של סוולינק נודעה חשיבות מוזיקלית רבה, ביניהם הפוגה - הוא היה הראשון לכתוב פוגה לעוגב, שמתחילה בפשטות, בנושא יחיד, וצוברת עוד ועוד מרקם ומורכבות עד לשיא ולפתרון המסיים, רעיון שבאך שכלל והביא לידי שלמות בסוף תקופת הבארוק.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוולינק גם מאחדת את העושר, המורכבות ותחושת המרחב של אנדריאה גבריאלי וג'ובאני גבריאלי, שאותם הכיר מאז ימיו בוונציה, ואת הקישוטיות והצורות האינטימיות של מלחיני המקלדת האנגלים. בפיתוח צורני, בייחוד בשימוש בנושא נגדי, סטרטו ונקודת עוגב, המוזיקה שלו עברה בהרבה את יצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי - קודמה הקרוב ביותר - וצופה קדימה אל באך.
סוולינק היה אמן האלתור, שהוכתר בתואר הלא-רשמי "אורפיאוס מאמסטרדם". יותר מ-70 מיצירות המקלדת שלו שרדו, ורבות מהן דומות אולי לאלתורים, שתושבי אמסטרדם בסביבות 1600 היו עשויים לשמוע. אפילו המוזיקה הווקאלית שלו, השמרנית יותר מכתיבתו למקלדת, מגלה מורכבות ריתמית מרשימה ועושר בלתי רגיל של תחבולות קונטרפונקטיות.
השפעתו כמורה לא נפלה אולי מזו שהייתה לו כמלחין, הואיל ותלמידיו כללו את האסכולה הצפון-גרמנית הגדולה, ביניהם יעקב, מיכאל והירונימוס פרטוריוס, היינריך שיידמן, פאול זייפרט וסמואל וגוטפריד שיידט. בגרמניה נודע כ"יוצר נגני העוגב" והיה מבוקש מאוד כמורה.
השפעתו הייתה בינלאומית: לדוגמה, מספר יצירות שלו מופיעות ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם", המכיל פרט לכך בעיקר יצירות של מלחינים אנגלים. סוולינק כתב וריאציות של ה"לאקרימה פאוואן" של ג'ון דאולנד, שזכה לפרסום עולמי וג'ון בול, מלחין המקלדת האנגלי, כתב קובץ וריאציות על נושא של סוולינק, אות לקשר הקרוב בין אסכולות הקומפוזיציה השונות משני עברי התעלה האנגלית.
יאן פיטרסזון סוולינק מת באמסטרדם ב-1621.
משרד ההגנה האמריקאי
אלבום בולים
אלבום בולים הוא ספר שבו ניתן לשמר בולי דואר כאוסף. האלבום הפך לכלי הנפוץ ביותר לבולאות, הן למתחילים והן לאספנים המומחים. אלבום יכול להיות בעל מספר דפים קבוע (בדרך כלל חזקה של 2), או שהוא אלבום מודולרי שניתן להוסיף לו דפים.
בעבר היה נהוג להדביק את הבולים ישירות על האלבום בדומה להדבקתם על מעטפה, אך כיום בולים בעלי דבק מקורי וללא סימני הדבקה נחשבים ליקרים יותר. כתוצאה מכך החל השימוש בפסים פלסטיים שמאפשרים להצמיד את הבול לדף באלבום, אך לא להדביק אותו ממש.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע את החידוש בּוּלוֹן תחת אלבום בולים.
עיצוב האלבום.