עד בוקר יום שבת 22 באוקטובר נספרו 111 גופות, מתוכן זוהו 51. עם עלות השחר ביקר במקום גיסה של המלכה, אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, ושוחח עם עובדים והורים. בשעה 11:00 בבוקר הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקר במקום ודיבר עם כוחות ההצלה. בשעות אחר הצהריים המוקדמות החל גשם קל לרדת, שהפך חזק יותר ויותר, הגשם גרם לתנועה נוספת בקצה ההר, שאיימה על עבודת החילוץ והעלתה את האפשרות שיהיה צורך לפנות את האזור מחשש למפולת נוספת.
ב־23 באוקטובר הודיע וילסון על מינויו של השופט אדמונד דייוויס ליו"ר חקירת האסון. ההלוויות הראשונות, לחמישה מהילדים, התקיימו למחרת. הלוויה המונית של 81 ילדים ואישה אחת התקיימה בבית העלמין ברינטף באברוון ב-27 באוקטובר. הם נקברו בקבר אחים באורך 80 מטר. 10,000 איש השתתפו בהלוויה.
בגלל הכמות העצומה והקושי בחיפוש, עבר שבוע עד שכל הגופות זוהו. הקורבן האחרון נמצא ב-28 באוקטובר. המלכה והדוכס מאדינבורו ביקרו באברוון ב-29 באוקטובר על מנת לחלוק כבוד לאלו שמתו. ביקורם התרחש בסיום שלב החילוץ. לימים סיפרה המלכה כי ביקורה המאוחר במקום האסון באברוון היה המאורע שעורר בה את החרטה הגדולה ביותר בימי כהונתה וכן שהיה עליה להגיב באופן מהיר יותר לאירוע.
ביקור המלכה אליזבת השנייה בכפר שלאחר האסון, שוחזר בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית הכתר
הנצחה.
בנוסף לחדשות ולסיקור היסטורי, אסון אברוון והשלכותיו תוארו בספרים, זיכרונות אישיים מהמעורבים ואוספי שירה, במוזיקה, בשירים ובמדיה.
במאי 1997 נטעו המלכה והדוכס מאדינבורו עץ בגן הזיכרון של אברוון.
באוקטובר 2016, יום השנה החמישים לאסון, התקיימו אירועי זיכרון בגן הזיכרון ובבית העלמין. הנסיך מוויילס ייצג את המלכה, ושרי ממשלה היו נוכחים כדי לחלוק כבוד.
פול קוק (פוליטיקאי)
פול קוק (באנגלית: Paul Cook; נולד ב-3 במרץ 1943) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר מועצת המפקחים של מחוז סן ברנרדינו מאז דצמבר 2020. טרם היבחרו למועצת המפקחים היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קליפורניה בשנים 2013–2020. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה.
קוק נולד במרידן שבקונטיקט בשנת 1943. הוא גדל במרידן ולא עבר באופן קבוע לקליפורניה עד סוף הקריירה הצבאית שלו. ב-1966 סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של דרום קונטיקט, והשלים לימודי תואר ראשון בהוראה. בהמשך השנה הוא הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית. כקצין חיל רגלים, שירת קוק במלחמת וייטנאם. פעולותיו כלוחם זיכו אותו במספר עיטורים צבאיים, כולל כוכב הארד ופעמיים לב הארגמן. הוא שירת בחיל הנחתים במשך 26 שנה. לאחר שפרש מחיל הנחתים בשנת 1992 בדרגת קולונל, הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בסן ברנרדינו ב-1996, וב-2000 קיבל תואר שני נוסף במדע המדינה מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
בין השנים 1993–1994 שימש קוק כמנהל לשכת המסחר של העיר יוקה ואלי, ובשנים 1998–2002 היה פרופסור במכללת נחושת הר. קוק העביר קורסים בנושא אלימות פוליטית וטרור באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד מאז 2002. בשנת 2006 התמודד קוק לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז הבחירה ה-56. בבחירות הכלליות ניצח עם שישים אחוז מהקולותף ונבחר מחדש בשנים 2008 ו-2010.
בינואר 2012, ג'רי לואיס המכהן מזה 34 שנה, הודיע ​​כי לא יתמודד מחדש בנובמבר. קוק נכנס לבחירות המקדימות במחוז, שנספר מחדש כמחוז הקונגרס השמיני בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010. הוא סיים במקום השני בפריימריז ג'ונגל בן 13 מועמדים, וגרף כ-15% מהקולות. עמיתו הרפובליקני גרג אימוס העפיל למקום הראשון עכם 16% מהקולות, אך בזכות תמיכות רבות מארגונים ואישים בולטים בקליפורניה קוק ניהל מסע בחירות מוצלח ובנובמבר גבר על אימוס עם כ-58% מקולות הבוחרים. הוא הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
בשנת 2013 חתם קוק, ביחד עם אחרים, על על מכתב לנשיא ברק אובמה, ובו דחק בו להוביל לסיום בניית קו צינור קיסטון, וקבע כי מדובר ביצירת מקומות עבודה חדשים. הוא גם הביע חשש שהרפובליקה העממית של סין תהיה מוכנה לנצל את השגיאות האמריקאיות בבניית קו צינור זה. בראשית 2017 הצביע קוק בעד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. הוא נימק את החלטתו להצביע בעד ביטול החוק בכך ש"לכל אמריקאי צריכה להיות גישה לטיפול איכותי בהתאמה לתקציבו. באוגוסט אותה השנה הצביע בעד האיסור על הפלה מלאכותית בדיעבד, אלא אם כן האישה הייתה קורבן לאונס, גילוי עריות או שההיריון העמיד אותה בסכנת חיים.
בספטמבר 2019 הכריז קוק כי לא יתמודד מחדש לקונגרס האמריקאי בבחירות 2020, ובמקום זאת יתמודד על מושב במועצת המפקחים של מחוז סן ברנרדינו. בבחירות המקדימות ב-3 במרץ 2020 הביס קוק שלושה מיריביו ברוב מוחלט כדי להימנע מסיבוב שני מכריע בנובמבר, והוא נבחר למועצת המפקחים מטעם המחוז הראשון כמחליפו של רוברט א. לובינג. ב-7 בדצמבר 2020 החל את כהונתו בתפקיד.
הכרה ברשות הפלסטינית
הדגל הלסבי
הדגל הלסבי הוא דגל המשמש לסמל של הקהילה הלסבית בעולם. מאז 1999, עיצובים רבים הוצעו ושומשו אם כי למרות שקיימות העדפות אישיות, אף עיצוב לא התקבל על ידי הקהילה כדגל הרשמי.
היסטוריה.
הדגל הלסבי הלאבריסי נוצר בשנת 1999 על ידי המעצב הגרפי שון קמפבל, ופורסם ביוני 2000 במהדורת פאלם ספרינגס של גיליון הגאווה "Gay and Lesbian Times". העיצוב כולל לאבריס, סוג של גרזן כפול, מונח על המשולש השחור ההפוך, על רקע סגול. בין תפקידיו, הלאבריס נקשר כנשק ששימש את האמזונות המיתולוגיות. בשנות ה-70 הלאבריס אומץ כסמל להעצמה על ידי הקהילה הפמיניסטית הלסבית. נשים שנחשבו לאסוציאליות (לא חברתיות) על ידי הרייך השלישי משום שהן לא תואמות את האידיאל הנאצי של אישה, שכלל נשים הומוסקסואליות, נדונו למחנות ריכוז ולבשו תג משולש שחור הפוך כדי לזהותן. מספר לסביות השיבו את הסמל כשגברים הומוסקסואלים השיבו את המשולש הוורוד (לסביות רבות השיבו גם את המשולש הוורוד אם כי לסביות לא נכללו בסעיף 175 לחוק הפלילי הגרמני). הצבע הסגול נקשר ללסביות באמצעות שירתה של סאפפו.
הדגל הלסבי "הוורוד" מורכב משישה גוונים של צבעים אדומים וורודים שבמרכזם פס לבן. העיצוב נגזר מדגל הליפסטיק שכולל סימן נשיקת שפתיים אדומות והוצג בבלוג "This Life Lesbian Life" בשנת 2010, אשר מייצג "נשים הומוסקסואליות בעלות ביטוי מגדרי נשי יותר" אך לא אומץ באופן נרחב. עם זאת, הגרסה הוורודה ללא סימון נשיקה משכה שימוש רב יותר.
לעומת זאת, בקרב הקהילה הלסבית הרבה נמנעו משימוש בדגל הליפסטיק וגרסאותיו מכיוון שדווח שהמעצבת שלו הגיבה בבלוג (שנמחק מאז) תגובות המביעות גזענות, ביפוביה וטרנספוביה.
הדגל הלסבי ה-"כתום-ורוד" על פי דוגמת הדגל הוורוד בן שבעת הפסים הוצג בטאמבלר בשנת 2018, עם צבעים כתומים כהים המייצגים 'אי התאמה מגדרית", כתום ל-'עצמאות', כתום בהיר ל-'קהילה', לבן עבור 'יחסים ייחודיים לאישה', ורוד ל-'שלווה ושלום', ורוד מאובק ל-'אהבה ולמין', וורוד כהה ל-'נשיות'. הדגל נועד לכלול גם נשים טרנסג'נדריות. גרסת חמשת הפסים נגזרה מהדגל מאז 2018. העיצוב הכתום-ורוד הוצג במקור בשנת 2016 כדגל בוצ'ה ופמית בעודה ארבע שנים לאחר מכן התעוררה מחלוקת בשנת 2020 לגבי מי יצר את הדגל הכתום-ורוד.
ארלינג סקיאלסון
ארלינג סקיאלסון רוזן סולה (בנורווגית: Erling Skjalgsson på Sola; 975 – 21 בדצמבר 1028) היה מנהיג פוליטי נורווגי שפעל לקראת סוף המאה ה-10 עד לתחילת המאה ה-11. נודע לרוב כמגן החשוב ביותר של תקופתו של המערכת החברתית הנורווגית ההיסטורית. בתקופתו, נלחם ארלינג עבור הממלכות האוטונומיות הקטנות, כנגד שיטת הת'ינג וכנגד הרפורמיסטים של המלך האראלד הראשון.
רקע.
בהתאם לבלדות הנורווגיות-איסלנדיות, ארלינג סקיאלסון היה בנו של טורלייב סקייאלג אוגמונדסון (Torleiv Skjalg Ogmundsson), אשר השתייך לאחד מן השבטים המערב-נורווגיים הבולטים ביותר. ארלינג נולד בעיר סולה, אשר במחוז נורד-יארן (Nord-Jæren).
ארלינג מונה להיות נציג פוליטיקאי של איכרים מחבל גולאט'ינג (Gulaþing) אשר רצו להרחיב את שטחם על ידי התקרבות למלך, לכן פנו האיכרים ובראשם ארלינג אל המלך השלט אז, אולאף טריגפאסון, ודרשו ממנו לתת את ידה של אחותו אסטריד טריגפסדאטיר (Astrid Tryggvesdatter) לארלינג, לאחר לחץ רב המלך אולאף מסכים לדרישותיהם. בתחילה סירבה אסטריד אך מאוחר יותר נכנעה רק לאחר לחץ חזק מצד אחיה. ארלינג סקיאלסון הוטבל ונשא את אסטריד לאישה בקיץ שנת 996. לפיכך הפך ארלינג לבעל ברית חשוב לאולאף בארבע השנים האחרונות שנותרו לתקופתו. אולאף העניק לארלינג את כל האדמות שבין סונפיורד ללינדסנס לחזקתו, וכך ממש ארלינג את רצון האיכרים ואת חובתו כנציגם הפוליטי.
קריירה.
לאחר קרב סבולדר וסופו בתבוסתו של אולאף טריגפסון, המנצחים פיצלו את נורווגיה לשלושה אזורי-שליטה נפרדים, דרך החלוקה הזו שירתה את ארלינג היטב, נחלתו הייתה קטנה מכדי לעורר תשומת לב וחזקה מספיק כדי שיוכל לשמור עליה. עם זאת, היציבות הזאת התערערה עם בואו של אולאף האראלדסון, מלך נורווגיה בשנת 1015. בשנת 1016 נלחם ארלינג בקרב נסייאר בצד המפסיד לצד סוון הוקונסון ואיינר טמברסקיילב. לאחר מכן הכריח האראלד את ארלינג לכרות עמו ברית, ודרש ממנו שיוותר על חלקים מסוימים משטחיו.