באוגוסט 2001 הציג שר האוצר, סילבן שלום, את המדיניות הכלכלית של האוצר לשנת 2002 שכללה תוכנית להפרטה של רשת ג' ותחנת 88FM. ביולי 2002 ביטל שר האוצר את תוכנית ההפרטה. בשנת 2003 הוקמה הוועדה לרפורמה בשידור הציבורי בראשות מנכ"ל משרד התמ"ת רענן דינור, שכללה בין השאר המלצה לסגור את תחנת הרדיו 88FM. באוקטובר 2005, הקבינט החברתי-כלכלי אישר את המלצות הוועדה. בעקבות ההחלטה הוגשו שתי הצעות לרכוש את התחנה. מוזיקאים רבים, בהם שלום חנוך, גידי גוב, אריק איינשטיין, יהודית רביץ, אהוד בנאי, אביב גפן, חמי רודנר ואחרים הביעו את עמדתם הנחרצת נגד סגירת התחנה ואת אהבתם אליה כתחנת הרדיו המועדפת עליהם, השומרת על קו מוזיקלי עצמאי ואיכותי. מספר חברי הכנסת תמכו במאבק נגד סגירת התחנה. ולאחר מספר דיונים בוועדת הכספים וועדת החינוך של הכנסת הוחלט לבטל את החלטת הסגירה.
בשנת 2004 בוטלו השידורים של מבזקי העסקיים והעדכונים מהבורסה והתחנה שידרה מאז בעיקר דיווחי תנועה ומוזיקה.
התנודות והשינויים הרבים בתחנה בשנים האחרונות גרמו לפעילויות מחאה שונות של מאזיניה ושל מוזיקאים ישראלים רבים ולהקמת קהילת מאזינים בשם "משמר 88". "משמר 88" הוקם בשנת 2013 לאחר ששר התקשורת גלעד ארדן הודיע על כוונתו לסגור את התחנה. לאחר סגירת 88FM ותחילת פעילותה של כאן 88 תחת התאגיד החלו פעולות מחאה כנגד השינויים שחלו בתחנה החדשה, ובראשם אובדן חופש העריכה של מרבית המגישים, ביטול תוכניות שונות (כדוגמת "מציאות" ו"שומעים חיפושיות") ושינוי שעות הפעילות של תוכניות פופולריות (כגון "נותן ברוק" שהועברה משעות הצהריים לשעות הלילה המאוחרות).
88FM הייתה תחנת הרדיו האחרונה שבה שידרו במסגרת השידור הציבורי של קול ישראל, ולמעשה, חתמה בפועל את תקופת קול ישראל בהיסטוריה המשודרת של ישראל. תוכנית הרדיו האחרונה ששודרה הייתה "פרוגרסיב וחיות אחרות" שערך והגיש בועז כהן. בתום התוכנית, ב-14 במאי 2017 בחצות, הסתיימו שידורי קול ישראל.
עורכים ומגישים.
בין השדרנים שעבדו בתחנה היו הבמאי מיכה לבינסון, הזמר מאיר בנאי והפזמונאי אהוד מנור ששידר בתחנה עד יומו האחרון. אסף קרן שידר בתחנה בשנים 1999–2002 והגיש תוכנית בוקר קבועה שנקראה "טיסת בוקר".
יואב גינאי הקים וניהל את התחנה מראשית דרכה. בינואר 2007 החליפה נגה גת את גינאי כמנהלת התחנה בפועל וטל השילוני, שהייתה עורכת המוזיקה הראשית, מונתה בנוסף כמנהלת התוכניות של התחנה. באוקטובר 2008 מונה יובל גנור למנהל החדש של התחנה, שהשיק לוח שידורים חדש, שנועד לדבריו להפוך את התחנה לקומוניקטיבית יותר. במסגרת הלוח החדש תוכניות הג'אז היומיות הועברו לשעה מאוחרת יותר (20:00 במקום 19:00). בין השאר שובץ בועז כהן להגשת תוכנית הבוקר "רוקר טוב", משה מורד לתוכנית אחר הצהריים "דרייב טיים" ו"ערב עירוני" בהגשת גדי ליבנה, המשחזרת את רוח התוכנית "עשן בעינייך" ששידר ליבנה בגלי צה"ל.
פעם בשבוע התארח אמן להופעה חיה באולפן בתוכנית "ג'אם 88" (בכל יום רביעי ב-22:00) והתחנה הקצתה גם משבצות שידור לתוכניות אישיות של יוצרים וזמרים (בין היתר שידרו בתחנה עברי לידר, נינט טייב, ערן צור, מאור כהן, שלמה גרוניך, שלמה יידוב, דנה ברגר, ועוד.)
בדצמבר 2011 מונה משה מורד למנהל התחנה, במקומו של יובל גנור.
התחנה שידרה מוזיקה במגוון סגנונות: רוק, פופ, רוק מתקדם (פרוגרסיב), מוזיקת עולם, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה לטינית, ג'אז, בלוז ופאנק (Funk); שירים עבריים חדשים לצד מוזיקה לועזית.
בין השמות הבולטים ששידרו בתחנה: בועז כהן, משה מורד, רוני ידידיה, יהודית בן-יעקב, בן רד (ששידר בתוכנית נותן ברוק), גליה גלעדי, גלית גורא-עיני, גדי ליבנה, רוני ורטהיימר, גל אפלרויט דורי בן זאב, אלי לפיד ונועם גיל-אור, מודי זנדברג, קובי מנורה, ירון חי-מנשה, מיכל אסולין, יואב יפת, ענת הראל וטל השילוני.
קישורים חיצוניים.
ראיונות וכתבות
טורבן
טורבן (בסינית: 巾 (ג'ין), בערבית عمامة - עִמאמה, בטורקית tülbent, בפרסית عمامه או دستار או دلبنت) הוא כיסוי ראש אסייתי ומזרח אסייתי מסורתי הנלבש כמעט ורק על ידי גברים. הטורבן מורכב מצעיף או פיסת בד ארוכה הנכרכת סביב הראש או סביב כובע פנימי. ישנם סוגי טורבנים רבים הנבדלים זה מזה באורכם, סוג הבד שממנו הם עשויים, וכן צבע הבד. אורך הבד שממנו עשוי הטורבן, כשהוא פרוס, משתנה ממקום למקום אך לעיתים נדירות בלבד הוא עולה על 5 מטרים.
הפרסים הקדומים לבשו כובע חרוטי שלפעמים הוקף על ידי רצועות אריג, שיכול להיחשב כמקור מוקדם של הטורבן. הטורבן לא היה פריט לבוש שכיח בקרב הטורקים, אולם היה נפוץ מאוד בקרב סולטאני האימפריה העות'מאנית.
בהודו.
גם כיום, הטורבן הוא פריט לבוש נפוץ מאוד בהודו, ובפרט אצל הסיקים. כעשרה אחוזים מההודים חובשים טורבן. בתרבות המערב ובעיקר בסרטים מצוירים, אנשים לבושי טורבן כמעט תמיד מזוהים כהודים.
הטורבן מזוהה כמעט מיידית אל הסיקיזם, והוא אחד ממאפייני הסיקים. הסיקים לובשים את הטורבן לאחר הטבילה לשם הטהרות. לסיקים אסור להסתפר ולחתוך את שיערם ולכן הם חובשים טורבן כדי לאסוף את שערותיהם. רוב האנשים הלובשים טורבן בארצות מערביות הם סיקים.
אצל עמים אחרים בהודו יש לטורבן משמעויות שונות. ישנם וריאציות שונות לטורבנים, ובעבר, ובחלקים מסוימים של הודו אפילו היום, הם העידו על מעמדו החברתי של האדם החובש אותם. בעוד הרג'ות והסולטאנים לבשו טורבן מבד יקר המשובץ באבני חן, כרכו האיכרים ופשוטי העם סביב ראשם מן מגבת או סחבה פשוטה.
בתרבות הערבית.
בתרבות הערבית, לטורבן נשמרה חשיבות מיוחדת. בעבר, ערבים רבים לבשו טורבנים שהיוו עבורם מקור לגאווה ולהשתייכותם הדתית; לקיחת הטורבן של אדם כלשהו נחשבה לאקט משפיל, ונגיעה בטורבן של מישהו נחשב למעשה מעליב. לטורבן גם הייתה חשיבות גדולה בחיי היום-יום, בהדיפת החול לבל יכנס לעיניים והגנת הפנים מחום ואור השמש החזקים והתנאים הקשים השוררים במדבר.
בארצות המפרץ הפרסי, הוחלף אט אט הטורבן בצעיף בצבעים לבן ואדום שכיסה גם את העורף, דבר שהתפתח לכאפייה המודרנית. למרות זאת, הטורבן המסורתי עדיין נפוץ בעומאן, ונחבש על ידי הסולטאן לשעבר קאבוס בן סעיד אאל סעיד ויורשו היית'ם בן טארק אאל סעיד.
מנהיגים איסלאמים רבים חובשים בימינו טורבנים, במיוחד מנהיגים שיעים. לדוגמה, האייתולה רוחאללה ח'ומייני שחבש טורבן שחור איראני מסורתי, האייתולה עלי חמנאי, השייח חסן נסראללה מנהיג החזבאללה, וכן מורדים רבים ברחבי העולם. הצבע השחור של הטורבנים האיראנים הוא משום שזה היה צבעו, על פי המסורת, של טורבנו של סאהייד, צאצא הנביא מוחמד.
אקול
אקול (באנגלית: Acol) היא שיטת הכרזה בברידג' המקובלת בבריטניה. היא משיטות ההכרזה הנפוצות ביותר גם במקומות אחרים בעולם. השיטה נקראת על שם רחוב באותו שם בלונדון ברובע בהאמפסטד בו היה ממוקם מועדון הברידג' בזמן בו החל פיתוח השיטה בתחילת שנות ה-30. אקול היא שיטת הכרזה טבעית, בשונה משיטות הכרזה אחרות בתקופת המצאתה, שאינן שיטות הכרזה טבעיות. התרומה הגדולה של אקול לברידג' המודרני, היא המעבר משיטות הכרזה מסובכות ולא טבעיות, כמו Precision לשיטות הכרזה טבעיות. בעוד בתקופת פיתוח אקול רוב שחקני התחרויות השתמשו בשיטות הכרזה לא טבעיות, היום מרבית שחקני הברידג' הביתי והברידג' התחרותי, משתמשים בשיטות הכרזה טבעיות. ברוב המקרים השימוש הוא באקול או בשיטות הכרזה שזהות או דומות בחלקן לאקול.
היסטוריה.
לפי טרנס ריס, המפתחים העיקריים של השיטה היו מוריס האריסון-גריי, ג'ק מרקס וס. ג'. סימון. שחקנים אלה נחשבו לטובי השחקנים בבריטניה באותה תקופה. ג'ק מרקס, בכתבה בקונטרקט ברידג' ג'ורנל בדצמבר 1952, אמר: "... שיטת האקול חוברה על ידי סקיד סימון ועל ידי לפני 20 שנה בערך". הספר הראשון על השיטה נכתב על ידי בן כהן. השיטה התפרסמה בממלכה המאוחדת על ידי איאן מקלאוד באמצעות ספרו "ברידג' כמשחק קל", שהתפרסם בשנת 1952.
יסודות שיטת ההכרזה.
שיטת ההכרזה אקול היא שיטת הכרזה טבעית. בשונה משיטת ההכרזה האמריקאית היא אינה שיטה סטנדרטית, כלומר: עשויות להיות אינטרפרטציות שונות של השיטה.
שכבת התוכנה של מודל הTCP/IP
קאנט (עיר)
קאנט (בקירגיזית: Кант) היא עיר בצפון קירגיזסטן הממוקמת כ-20 קילומטרים מהבירה בישקק.
בקרבת מקום ממוקם בסיס חיל אוויר רוסי.
משמעות שמה בשפה המקומית היא סוכר, שכן בשנות ה-30 של המאה הקודמת התקיימו מטעי סוכר באזור (קיים מיתוס שמקור שמה הוא על שם הפילוסוף הגרמני עמנואל קנט).
היסטוריה.
העיר היא מרכז תעשייתי שבמהלך העידן הסובייטי הייתה מיושבת במספר גדול של גרמנים שיושבו מחדש בכפייה שם ב-1941 כאשר הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של גרמנים וולגים פורקה.
אלפבית פיניקי
האלפבית הפיניקי הוא האלפבית העברי-כנעני העתיק, התפתח מהאלפבית הפרוטו-כנעני, ועדויות ראשונות לו הן מסביבות שנת 1050 לפנה"ס. שימש את הפיניקים לכתיבת שפתם, הפיניקית, שפה שמית צפונית אשר קיבלו את היוקרה, אך הכתב העברי זה שומש גם בממלכת יהודה וישראל ובשאר העמים העבריים.