במרץ 1861 יצא לראשון מבין מסעותיו במרכז אפריקה, במטרה לגלות את מקורות הנילוס ולאתר את המשלחות של קפטיין ג'ון הנינג ספיק וקפטיין ג'יימס אוגוסטוס גראנט באזור אגם ויקטוריה. לאחר שנה אותה בילה בגבול סודאן-אביסיניה, ובה למד את השפה הערבית על בוריה, חקר את נהר האטבארה ומקורות אחרים של הנילוס, והוכיח כי מקורם של סלעי המשקע של הנילוס הוא באביסיניה, הגיע לח'רטום, ושהה בה עד 1862, עת יצא למסע בעקבות מסלולו של הנילוס הלבן.
חודשיים לאחר מכן, בגונדוקורו, נפגש עם ספיק וגראנט, שלאחר שגילו את מקורות הנילוס, המשיכו בעקבות הנהר אל מצרים. הצלחתם של ספיק וגרנט גרמה לבייקר לחשוש שלא נותר לו דבר לחקור, אך שני החוקרים נתנו לו מידע שאיפשר לו, לאחר שנפרד מהם, לאתר את אגם אלברט, שעליו שמעו ספיק וגראנט אך שמועות. הוא היה האירופי הראשון שחזה באגם ב-14 במרץ 1864. לאחר שחקר את הסביבה והוכיח כי הנילוס עובר דרך אגם אלברט, (שבייקר הגזים באשר לגודלו) החל במסע חזרה, והגיע לח'רטום במאי 1865.
באוקטובר שלאחר מכן שב לאנגליה עם פלורנס, שליוותה אותו בכל מסעותיו. לאות הוקרה על הישגיו העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית את מדליית הזהב שלה, וכיבוד זהה הוענק לו על ידי החברה הגאוגרפית של פריז. באוגוסט 1866 הוענק לו תואר אבירות. באותה השנה פרסם ספר על מסעותיו לחקר הנילוס, וב-1867 פרסם ספר נוסף על מקורות הנילוס באביסיניה. שני הספרים יצאו במספר מהדורות. כן פרסם סיפור בשם "מושלך על ידי הים" ב-1868. ב-1869 ליווה את הנסיך מוויילס, שהיה לאחר מכן למלך אדוארד השביעי במסעו במצרים.
בייקר מעולם לא זכה להכרה הציבורית לה זכו חוקרים בריטים אחרים באפריקה בזמנו. המלכה ויקטוריה נמנעה מלהפגש עמו, בשל הסתייגותה מהדרך בה רכש את פלורנס, או בשל כך שטרם נישא לה. אחיו, ולנטיין בייקר, הסתבך בעניין שכלל תקיפת אישה ברכבת, ואירוע זה פגם אף הוא במוניטין של בייקר בממסד השמרני הוויקטוריאני.
ב-1869, לבקשת מושל מצרים העות'מאני אסמאעיל פאשא, פיקד בייקר על משלחת צבאית לאזורים המשווניים של הנילוס, במטרה לדכא את הסחר בעבדים ולהפוך את האזור ראוי למסחר. בטרם יצא מקהיר ועמו 1,700 חיילים מצרים, רבים מהם אסירים משוחררים, ניתן לו התואר פאשה, ודרגת גנרל בצבא העות'מאני. פלורנס ליוותה אותו אף במסע זה. אסמאעיל מינה אותו למושל המדינה החדשה בדרום סודאן (שהייתה אז בשליטה מצרית) וכונתה "אקווטוריה", וזאת למשך ארבע שנים, בשכר של עשרת אלפים לירות שטרלינג לשנה (הון עתק באותם הימים). היה עליו להתמודד עם קשיים רבים, שנבעו מהעובדה שסחר העבדים היה הבסיס לכלכלתה של דרום סודאן, וכי איש מהמעורבים במינהל באזור לא רצה בסיומו של מפעל משגשג זה. בייקר הביא לאזור זה את היסודות שעליהן יוכלו אחרים לבנות מינהל תקין בתקופות מאוחרות יותר. לאחר ארבע שנים בהן היה מושל אקווטוריה שב לקהיר, והוחלף בתפקידו בידי המושל החדש, הקולונל צ'ארלס ג'ורג' גורדון.
ב-1874 שב לאנגליה עם פלורנס, לה נישא, ורכש אחוזה כפרית בדרום דבון, שם חי את שארית חייו. הוא המשיך לפרסם ספרים העוסקים במסעותיו ("איסמעיליה" (1874), "קפריסין כפי שראיתיה" (1879). הוא יצא למסעות לקפריסין, מצרים, הודו, יפן והרי הרוקי. את סיפורי הציד שלו פרסם ב-1890 בספר בשם "חיות הפרא ודרכיהן".
גם בתקופה זו המשיך במעורבותו בענייניה של מצרים, התריע מפני אובדנה של סודאן וזניחתה על ידי האימפריה הבריטית, ודחק לכיבושה. כן עסק בשאלות של הגנה ימית ואסטרטגיה. הוא מת ב-1893 ונקבר בבית הקברות ברומפטון שבלונדון.
נטייה אובדנית
1896 במדע
מלחמה בטחנות רוח
מנואלה דבירי
מנואלה דבירי ויטאלי נורסה (נולדה ב-13 בינואר 1949) היא עיתונאית, פעילת שלום וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
מנואלה ויטאלי נורסה נולדה וגדלה בפדובה שבאיטליה ב-1949, למשפחה יהודית וציונית. ב-1968 עלתה לישראל. על אף היותה חילונית נישאה לאברהם דבירי, דתי לאומי, שהיה במהלך לימודי משפטים. לזוג נולדו שלושה ילדים - אייל, מיכל ויהונתן. דבירי סיימה תואר ראשון והייתה למורה. מאוחר יותר עבדה במחלקה לקשרי חו"ל במכון ויצמן למדע.
ב-26 בפברואר 1998 נהרג בנה, בעת שירותו הצבאי במוצב "כרכום" בלבנון. לאחר נפילת בנה עזבה דבירי את עבודתה במכון ויצמן והחלה לפעול להוצאת צה"ל מדרום לבנון. דבירי התפרסמה בכך שבחרה "להמשיך לחיות במקום לשחק אם שכולה", כדבריה. היא הצטרפה לתנועת ארבע אמהות, הפגינה מול בית הנשיא במחאה על שהיית צה"ל בלבנון וכתבה מאמרים רבים בעיתונות הקוראים לממשלה להוציא את צה"ל מלבנון.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון ב-25 במאי 2000, המשיכה בפעילות פציפיסטית. ב-2005 זכתה ביחד עם הפרופסורים מאסימו טוסקי ואנואר דודין ב"פרס השלום והפיוס" של מרכז פרס לשלום על מאמציה בפרויקט "Saving Children", שבו סייעה לילדים פלסטינים חולים לקבל בבתי חולים בישראל טיפול רפואי שלא יכלו לקבל בבתי חולים פלסטיניים, והצליחה לגייס כמיליון אירו לשם כך, תוך קידום הנושא באיטליה.
נכון ל-2007, דבירי חברה בוועד המנהל של מרכז פרס לשלום ובוועד המנהל של עמותת קשב שמטרתה לקדם ערכים דמוקרטיים בישראל.
דבירי כותבת באיטלקית בעיתון "קוריירה דלה סרה", מאמרי פובליציסטיקה בעברית בעיתון "הארץ" וכתבות צבע על איטליה באתר ynet. ב-2000 ראה אור ספרה, "ביצה של שוקולד", שכלל שנים עשר סיפורים קצרים שחלקם ראו אור ב"הארץ". ב-2003 כתבה מחזה, "ארץ זבת חלב ודבש", שהוצג בפריז ובלונדון.
2004 בטלוויזיה בישראל
תוכניות וסדרות.
בשנת 2004 נוצרו עשרות תוכניות וסדרות ישראליות. להלן חלק מהתוכניות:
טקסים.
להלן חלק מהטקסים שנערכו בטלוויזיה ב-2004:
2003 בטלוויזיה בישראל
תוכניות וסדרות.
להלן חלק מהתוכניות שנוצרו בשנת 2003:
טקסים.
להלן חלק מהטקסים שנערכו בטלוויזיה ב-2003:
פלבן
פלבן (בבולגרית: Плевен) היא העיר השביעית בגודלה בבולגריה, בירת מחוז פלבן וממוקמת 170 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה סופיה, באמצע המישור ההררי של הדנובה.
היסטוריה.
העת העתיקה.
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת. באזור נמצאו שרידי יישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא האימפריה הרומית ובהמשך הפך חלק מפרובינציית מואסיה של האימפריה. במקום הוקם יישוב ומצודת דרכים בשם סְטוֹרְגוֹסְיָה. בשלהי המאה ה-4, עם הפיצול באימפריה הרומית, עבר היישוב לחזקת האימפריה הביזנטית.
ימי הביניים.
במהלך המאה ה-7 היגרו לאזור שבטים סלאבים שהיו בסיס אתני להקמת האימפריה הבולגרית הראשונה. היישוב כונה בשם פלבניה שנגזר מהשם הסלאבי לאסם. התיעוד הכתוב הראשון לשם המודרני מצוי בתעודה מ-1270 שכתב מלך ההונגריה סטפן החמישי בהקשר למאבקי גבול מול צבאות האימפריה הבולגרית השנייה.
התקופה העות'מאנית.
ב-1395 כבשו את פלבן צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1593 חצה הנסיך מיכאי האמיץ מוולאכיה את הדנובה, כבש את פלבן והעלה אותה באש. ב-1797 נכבשה העיר על ידי הוואלי העות'מאני המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ואוכלוסייתה נשדדה בטרם המשיכו הכוחות לכיוון וידין. ב-1810, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ובמהלך נסיגת הרוסים נשדדה שוב אוכלוסיית העיר. העיר נפלה בידי הכוחות הרוסים גם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
במהלך המאה ה-19 חלה תקופת התחייה הלאומית הבולגרית ובמסגרתה ידעה בולגריה ככלל ופלבן בתוכה תנופת בנייה של כנסיות, של בתי ספר ושל מבני ציבור והתעוררות חברתית ולאומנית. ב-1825 הוקם בית הספר החילוני הראשון בעיר וב-1840 בית הספר לבנות, שהיה הראשון מסוגו בכל בולגריה. ב-1869 הקים וסיל לבסקי את הוועדה המהפכנית הראשונה בבולגריה שהחלה את תנועת המרי נגד העות'מאנים. ב-1871 מנתה אוכלוסיית העיר 17,000 נפשות. פלבן שימשה זירת לחימה מרכזית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועיכבה את התקדמות הרוסים לשטחי מרכז בולגריה בואכה סופיה ואדירנה.
המצור על פלבן.
הצבא הרוסי-רומני חדר לבולגריה ביולי 1877 ולא נתקל בהתנגדות רצינית. ב-16 ביולי 1877 נכבשה העיר ניקופול והצבא העות'מאני בפיקודו של עות'מאן פאשה נסוג לפלבן והתבצר בה. הקרבות והמצור על פלבן החלו ב-20 ביולי 1877 ונסתיימו ב-10 בדצמבר 1877. בשלושה קרבות מרכזיים ב-20 ביולי 1877, ב-30 ביולי 1877 וב-11 בספטמבר 1877 לא הצליחו הרוסים לכבוש את העיר.
לאחר כישלונותיהם החליטו הרוסים להדק את המצור על העיר ולמנוע הגעת כל אספקה אליה. עות'מאן פאשה ביקש רשות מהפיקוד הצבאי העות'מאני לסגת, אך קיבל תשובה שלילית. משנדלדלה האספקה, החליט ב-9 בדצמבר 1877 לפרוץ את קווי הרוסים ולסגת מהעיר. הניסיון לא צלח ולמחרת הוא נכנע עם צבאו ומסר את חרבו למפקד הכוח הרומני. בקרבות ובמצור על פלבן נהרגו ונפצעו 40,000 חיילים עות'מאנים ו-34,000 מהצבא הרוסי-רומני.
לאחר עצמאות בולגריה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, הפכה פלבן חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20 התפתחה העיר והייתה למרכז כלכלי ותרבותי אזורי. ב-1926 חוברה העיר למסילת הרכבת בין סופיה לרוסה שהאיצה עוד את פיתוחה הכלכלי. ב-1934 מנתה העיר 32,000 תושבים וב-1956 עלה מספרם ל-58,000.
אקלים.