סילן (נקרא גם סילאן; באנגלית: Silane) או צורן הידריד הוא תרכובת אנאורגנית שנוסחתה SiH4. זהו גז שקוף, דליק בעל ריח דוחה וחריף המזכיר חומצה אצטית. סילן הוא פירופורי - מתלקח ספונטנית באוויר ללא צורך בהצתה חיצונית.
החומר הוא אנלוג של מתאן CH4 אך בשל האלקטרושליליות הנמוכה של אטום הצורן (1.90 בהשוואה ל-2.55 בפחמן) קוטביות הקשר הפוכה (מטען שלילי חלקי על אטום המימן) בשל הבדל זה סילן נוטה יותר ליצור קומפלקסים עם יונים של מתכות המעבר. בטמפרטורה מעל 420 °C סילן מתפרק לצורן ולמימן ולכן משתמשים בו לייצור צורן נקי בשיטת (Chemical Vapor Deposition (CVD.
ייצור.
בתעשייה מפיקים סילן מצורן בתהליך דו שלבי. בשלב הראשון מגיבים צורן עם חומצת מימן כלורי ב 300°C לקבלת טריכלורוסילן ומימן גזי
formula_1
תוצר התגובה טריכלורוסילן מורתח בנוכחות זרז במזרז קבלת סילן וצורן ארבע כלוריד, הזרז המקובל הוא אלומיניום כלוריד AlCl3
formula_2
בשיטה חלופית לייצור סילן בדרגת ניקיון גבוהה המתאימה להכנת צורן לתעשיית המוליכים למחצה חומרי הגלם הם צורן ברמת ניקיון מטלורגית (דרגה נמוכה מזו הנחוצה לתעשיית המוליכים למחצה), מימן וצורן טטרה כלוריד וכוללת סדרת תגובות בהם תוצרי הלוואי ממוחזרים וניקוי בזיקוק. התגובות בתהליך זה:
formula_3
formula_4
formula_5
formula_6
פירוק תרמי של הסילן שהופק בתהליך זה נותן צורן בדרגת ניקיון גבוהה וגז מימן בתהליך חד שלבי
תהליך תעשייתי נוסף להפקת סילן הוא חיזור של צורן דו-חמצני (SiO2) בתגובה עם אלומיניום ומימן בלחץ גבוה
formula_7
שימושים.
לסילן כמה יישומים תעשייתיים ומעבדתיים. משתמשים בסילן להצמדת סיבי זכוכית וסיבי פחמן למטריצות פולימריות לקבלת חומרים מרוכבים. הסילן מצפה את הסיב ומאפשר קישור לפולימר. באופן דומה משתמשים בסילן לקבע ציפוי יציב מבחינה ביולוגית לשתלי טיטניום. יישומים אחרים כוללים ציפויים דוחי מים, ציפוי לבנים וציפויים נוגדי גרפיטי לקירות. משתמשים בסילן לבניית שכבה של צורן פולי קריסטליני על פרוסות סיליקון, בייצור תאים פוטווולטאים משתמשים בסילן לריבוד שבכת צורן אמורפי המסומם במימן (a-Si:H) על זכוכית.
משתמשים בחומר גם כראגנט מחזר בסינתזה אורגנית ואורגנו-מתכתית.
המכונית הנשיאותית (ארצות הברית)
המכונית הנשיאותית (באנגלית: United States presidential state car), המכונה "החיה" (The Beast), "קאדילק 1" (Cadillac One), או "המכונית הראשונה" (First Car) ושם הקוד שלה הוא "המרכבה" (Stagecoach), היא רכב השרד של נשיא ארצות הברית.
הדגם הנוכחי של המכונית הנשיאותית הוא רכב ייחודי מתוצרת חברת קאדילק, המבוסס על שלדת משאית בינונית והוא נבנה על פי סטנדרטים שקבע השירות החשאי של ארצות הברית. הרכב מצויד באמצעים רבים ומתקדמים להגנה, התקפה והצלת חיים שמטרתם הגנה על נשיא ארצות הברית בעת נסיעתו במכונית. כאשר נוסע הנשיא ברכב הוא מנותק מהעולם החיצון, אך בהישג ידו מצויים אמצעי תקשורת מודרניים. הרכב הנוכחי נושא לוחית רישוי של וושינגטון די. סי.
נשיאי ארצות הברית החלו את השימוש במכוניות בראשית המאה ה-20, כאשר רכש הנשיא ויליאם הווארד טאפט ארבע מכוניות והסב את אורוות הבית הלבן למוסך. מאותה עת עשו הנשיאים שימוש בכלי רכב שנרכשו מהמלאי הרגיל של חברות הרכב, ללא התאמה לצרכיהם המיוחדים, עד אשר ממשלו של פרנקלין דלאנו רוזוולט רכש את הסאנשיין ספיישל, הרכב הנשיאותי הראשון שנבנה על פי דרישות השירות החשאי. עד לרצח קנדי, התאפשר לנשיאים לנסוע במכונית הנשיאותית כשגג המכונית פתוח וכשהם חשופים לעיני הציבור. לאחר הרצח חל שינוי מן הקצה אל הקצה ובהדרגה הפכו המכוניות להיות יותר ויותר משוריינות וחתומות עד למכונית הנשיאותית הנוכחית שאטומה הרמטית והחלל הפנימי שלה מופרד לחלוטין מהסביבה החיצונית שלה, כך שלא מתאפשר מעבר של שום גז מחוץ למכונית אל תוכה.
המכוניות הנשיאותיות מפורקות ומושמדות בסיועם של אנשי השירות החשאי לאחר צאתן מן השירות, וזאת כדי למנוע את חשיפת סודות המיגון שלהן.
בנוסף למכונית הנשיאותית, מונות שיירות כלי הרכב הנשיאותיות של סוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 בין 24 ל-45 כלי רכב, והן כוללות בין השאר כלי רכב לאבטחה, כלי רכב לטיפול ופינוי רפואי, כלי רכב של עיתונאים וכלי רכב לפינוי צירי התנועה.
הדגם הנוכחי.
תהליך ניסוחם של חוזי העבודה לייצור הדגם החדש של המכונית הנשיאותית החלו ב-2013. על פי רשומות ממשלתיות, זכתה ג'נרל מוטורס בחוזה לייצור שלוש מכוניות. בתצלומים של מודל 2017 נראה שהדגם החדש הוא בעל סבכת גריל ופנסים ראשיים זהים לאלו של דגמי קאדילק. מחירה של כל אחת מהמכוניות הנשיאותיות החדשות מוערך בכ-1 - 1.5 מיליון דולר ונכון לינואר 2016 שולם לג'נרל מוטורס סכום של 15,800,765 דולר עבור עבודת הייצור של הדגם החדש. הדגם החדש של המכונית הנשיאותית אמור היה להיכנס לשימוש לראשונה לכבוד טקס ההשבעה של הנשיא דונלד טראמפ ב-20 בינואר 2017. לאחר שאבטיפוס של הדגם החדש נראה בנסיעה על כבישים כשהוא בהסוואה צבאית, אישרה חברת קאדילק לפוקס ניוז ש"השלמנו את משימתנו והעברנו את הרכב ללקוח". לשאלת הערוץ, אישר השירות החשאי שהתוכנית להחלפת המכונית הנשיאותית "עומדת בלוח הזמנים" והיא אמורה להיכנס לשירות בסוף קיץ 2018. גארי גסטלו מפוקס ניוז הביע את דעתו שדגם זה נראה דומה לדגם קאדילק CT6.
מכונית נשיאותית זו נכנסה בסופו של דבר לשירות בעת מסעו של הנשיא דונלד טראמפ לניו יורק בעת הופעתו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-24 בספטמבר 2018. מגזין הרכב Road &amp; Track דיווח שהעיצוב של המכונית נראה פשוט כפיתוח של הדגם הקודם עם מאפייני עיצוב עכשוויים יותר של קאדילק, כמו קאדילק אסקלייד סדאן. המגזין יכול היה רק לדווח שהמכונית הנשיאותית החדשה היא "מסיבית וגבוהה" ומשקלה מוערך בין 6,800 ל-9,100 ק"ג.
היסטוריה.
המכוניות הראשונות - טאפט ווילסון.
לאחר המצאת המכונית בשנות התשעים של המאה ה-19, לא נסע אף אחד מנשיאי ארצות הברית במכונית עד אשר הנשיא ויליאם מקינלי נסע נסיעה קצרה במכונית שהונעה במנוע קיטור של חברת Stanley Motor Carriage Company ב-13 בינואר 1901. באותן שנים נהגו אנשי השירות החשאי ללכת ברגל בעקבות הכרכרה הרתומה לסוס של הנשיא, אך עם עליית השימוש במכוניות, רכש השירות החשאי ב-1907 מכונית קיטור מתוצרת White Motor Company כדי שיוכלו ללוות את הכרכרה הרתומה לסוס של הנשיא תאודור רוזוולט. הנשיא עצמו סירב להתנייד ברכב זה עקב "תדמיתו כרוכב סוסים מחוספס". הנשיא ויליאם הווארד טאפט הכניס שינויים לבית הלבן, הסב את האורוות שבמעון הנשיאותי למוסך ורכש צי של ארבע מכוניות: שתי מכוניות מפוארות מתוצרת Pierce-Arrow, מכונית חשמלית מתוצרת Baker Motor Vehicle Company ומכונית קיטור וייט מודל M של White Motor Company משנת 1911 בעלות של 4,000 דולר. הנשיא טאפט הפך לחובב של מכוניות קיטור כאשר הוא גילה שהוא הצליח להתחמק מצלמי העיתונות באמצעות "פרץ קיטור מתוזמן היטב".
הנשיא וודרו וילסון כה חיבב את שלוש מכוניות הפירס ארו (Pierce-Arrow) שנרכשו לשימושו עד שהחליט, עם סיום כהונתו ב-1921, לרכוש מהממשל אחת מהן בסכום של 3,000 דולר. וורן הרדינג היה הנשיא הראשון שהגיע לטקס ההשבעה שלו במכונית והראשון מבין הנשיאים שהחזיק ברישיון נהיגה.
הסאנשיין ספיישל - רוזוולט.
ב-1936 דאג פרנקלין דלאנו רוזוולט לרכישתה של מכונית מדגם פורד פאטון קופה וצייד אותה במערכת שליטה ידנית לדוושות, וזאת בניגוד להנחיות השירות החשאי שאסרו על ישיבתו של הנשיא ליד ההגה. בדצמבר 1939 קיבל רוזוולט מכונית לינקולן קבריולה עם מנוע V12 שנקראה סאנשיין ספיישל. מכונית זו הייתה למכונית הידועה ביותר של הנשיא, הראשונה שנבנתה על פי מפרטים של השירות החשאי והראשונה שנחכרה ולא נקנתה. היא יוצרה על גבי מרכב של מכונית לינקולן מסדרה K, מרווח הסרנים שלה היה 4,100 מ"מ, היו בה מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, דלתותיה הקדמיות נפתחו אחורנית, המתלים שלה היו עמידים בעומס כבד והיא צוידה בשני גלגלים חלופיים ובדרגשים צדדיים שעליהם יכלו לעמוד סוכני השירות החשאי. במהלך שירותה עברה מכונית זו שתי סדרות של שינויים ושיפורים. ב-1941 הונמך הגג שלה ב-76 מ"מ משיקולים אסתטיים. ב-1942, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוספו לה לוחות שריון, חלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 25 מ"מ, פנימיות צמיגים עם מעטפת מתכת נגד תקרים, משדר/מקלט, סירנה, אורות אזהרה אדומים והותקן בה תא לאחסון תת-מקלעים. לאחר סדרת השיפוצים השנייה הגיע משקלה של המכונית הנשיאותית ל-4,200 ק"ג ואורכה גדל ב-1.8 מטרים.
המעבר למכוניות לינקולן - טרומן ואייזנהאואר.