בהקדמה לספרו "לקורות העתים והספרות" רמז ברמז עבה שהיעדר מחלקות ללימודים יהודיים באוניברסיטאות מקורו בבורות ודעות קדומות, ושספרו זה בא להאיר את עיני המלומדים הנוצרים בנושא זה. בשנים 1840, 1843 ו- 1848 שלח פניות למלך פרוסיה ושר הדת והחינוך, בדרישה להקים קתדרות ללימודי היהדות ונענה בשלילה. לעומת זאת, קרא במאמר שכתב בשנת 1872 להגנה על טוהר השפה הגרמנית מפני סופרים גרמנים הפוגעים בה.
בשנת 1848 פרצו ברחבי אירופה מרידות נגד השלטונות והאבסולוטיזם, בדרישה לשוויון. מרידות אלו כונו בשם אביב העמים. צונץ היה נלהב והאמין שהגיע הליברליזם והשוויון המיוחל ליהודים. הוא הצטרף למפגינים בברלין ובעידודו פרצו אלה למחסן נשק והתחמשו. עם זאת דרישתו להקים קתדרה ללימודי יהדות באוניברסיטת ברלין לא נענתה. המהפכה נכשלה ומספר ממנהיגיה בברלין, רובם יהודים, הוצאו להורג. בהמשך אותה שנה נשא צונץ דברים לזכרו של אחד מהם: רוברט בלום.
הוא נבחר לנציג בוחר (Elector) במחוזו לבחירות בית הנבחרים הפרוסי, ולאחר מכן כיושב ראש במועצה בברלין. בתפקידים אלה זכה להערכה רבה ועל כן פקידים בכירים בממשל הפרוסי נועצו בו לגבי חוקים המסדירים את זכויות היהודים.
מחקריו והגותו.
פרופ' עקיבא ארנסט סימון תיאר את צונץ כמי שהגדיר את ההיסטוריה היהודית בכותרת: "ספרים וייסורים". הוא עצמו כתב:
אולם ניתן לומר שהייתה לו משנה סדורה לגבי התרבות וההיסטוריה היהודית. הוא חשב שצריך לעסוק בכלים מדעיים מודרניים בכל מכלול היהדות והיהודים. בחקר הספרות, הדת ועבודת האלוהים, המוסר והחינוך ואף תרומת היהודים לתרבות המדע והטכנולוגיה של העולם כולו. במסגרת זו חקר גם את מצב היהודים בימיו ואת מנהגיהם, אף שחלקם לא עלה בקנה אחד עם מה שהוא ראה כנכון לבן תרבות מודרני.
צונץ התווה במחקריו שיטות מחקר סדורות כדי להבטיח עבודה מדעית מהימנה. לדעתו יש שבע קבוצות מדעים:
מחקריו חשפו לצעיר המשכיל עולם תרבותי יהודי המאפשר לו להישאר נאמן לעמו ויחד עם זאת לרכוש השכלה. הוא הקדיש את מחקריו לעבודת האלוהים בבית הכנסת, חקר את ספרות המדרשים והפיוט, ואת תולדות העבודה והדרשה בבית הכנסת.
צונץ היה רחוק מהאורתודוקסיה. לפי גישתו, לרפורמה היו שני פנים. בעודו מצדד ברפורמה, משמש כדרשן בבית הכנסת הרפורמי "בער" בברלין ומניח בכתביו מצע ליהדות הרפורמית שהוקמה שנים רבות לאחר מכן, התנגד נמרצות לרבנות הרפורמית, ובראשה שמואל הולדהיים ואברהם גייגר. הוא תיעב את שאיפתם ל"כמורה", וחשש משלטון רבני. גילה התנגדות ליחסם השלילי לתלמוד, שבו ראה נכס תרבותי יהודי, ולסמלים יהודיים נוספים. הוא לא האמין בקדושת הלכות הדת אולם צידד בקיום הטקסים והסמלים.
כתביו.
ספרו הראשון נכתב ב-1818 ועסק בספרות היהודית ההיסטורית. הוא כתב מספר ספרים, דרשות ומאמרים רבים בכתבי עת שונים. בשנת 1838 הקים צונץ אגודה לתרגום חדש של התנ"ך לגרמנית, ובמסגרתה תורגם הספר דברי הימים. צונץ היה גם מראשוני מבקרי המקרא. בתחום זה חקר את ספרי יחזקאל, מגילת אסתר ומתוך חומשי התורה את הספרים: בראשית, ויקרא ודברים. את כתיבתו הענפה חתם בשנת 1875, עת כינס את כתביו הקודמים במספר כרכים.
בין חיבוריו:
ארכיון יום טוב ליפמן צונץ מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דרך בגין
ארגונאוטים
במיתולוגיה היוונית, הארגונאטים (מיוונית עתיקה: Αργοναύται) היו קבוצת גיבורים יוונים שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו). הטקסט העיקרי של סיפור מסע הארגונאוטים להשבת גיזת הזהב הוא הפואמה האפית "ארגונאוטיקה" שנכתבה על ידי אפולוניוס מרודוס באמצע המאה ה-3 לפנה"ס.
מקורות הסיפור.
סיפור הארגונאוטים וגיזת הזהב מופיע אצל עוד מספר מחברים. המקור הראשון קדם אף לאפולוניוס מרודוס ונכתב באודה של פינדארוס במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס. אפילו הומרוס מזכיר את מסעם ומציין שהם הראשונים שעברו את המפלצות סקילה וכריבדיס. מקורות נוספים הם דיודורוס בחיבורו ביבליותקה היסטוריקה ("ספריית ההיסטוריה"), "פאבולה" של היגינוס מהמאה ה-2 לפנה"ס והביבליותקה ("הספרייה") של פסאודו-אפולודורוס מהמאה ה-2 לספירה.
מסע הארגונאוטים.
הרקע.
פריקסוס והלה היו ילדיהם של אתאמאס מלך בויאוטיה ואשתו נאפלה. אמם מתה בילדותם ואביהם נישא בשנית. האם החורגת זממה להמיתם. היא טוותה מהלך נפתל שבעקבותיו עמד אתאמס להעלותם קורבן. בסיוע אמם שהופיעה בחלומם והאל אפולו ברחו מאביהם. הם נמלטו על גבו של אייל מופלא שצמרו היה זהוב. הלה טבעה בדרך ופריקסוס הגיע לקולכיס. האייל הוקרב לזאוס, וצמרו – גיזת הזהב נתלה בחורשת ארס שם שמר עליה דרקון.
שנים לאחר מכן, מלך איסון ביולקוס, שנוסדה על ידי אביו. אחיו למחצה, פליאס הדיחו והחזיקו במעצר בית. מחשש לחייו של בנם יאסון, החביאו אותו הוריו הרחק מביתו. יאסון שב למולדתו רק בגיל עשרים.
יאסון תבע את המלוכה חזרה מפליאס. האחרון הסכים אך העמיד לכך תנאי: על יאסון להחזיר את גיזת הזהב. כך קיווה להפטר מהטוען לכתר. יאסון לא נרתע והחל בהכנות למסע.
ההכנות למסע.
בניית ספינת הארגו.
בונה הספינה היה ארגוס מתספאי, אשר בסיועה של האלה אתנה בנה את הספינה "ארגו" קרי: "המהירה" (מכאן שם הקבוצה). האלה עצמה הציבה בחרטום הספינה בול עץ אלון המקודש לזאוס מדודונה. לעצים אלה הייתה יכולת נבואית וכושר דיבור, דבר שהיה לאמצעי עזר במסע.
בינתיים התקבצו ובאו מכל קצות הארץ ארבעים עד חמישים גיבורים (תלוי במקורות, המספר המקובל הוא חמישים). רבים מהם בעלי מוניטין כגיבורים מיתולוגיים בזכות עצמם. בין הבאים היו: הרקלס (הרקולס בשמו הרומי המקובל), הדיוסקורים (התאומים קאסטור ופולוקס בניה של לדה מזאוס שהופיע בפניה כברבור), זטס וקלאיס בניו של בוריאס, רוח הצפון, אורפיאוס נגן הנבל, מלאגרוס ציד חזיר הבר הקלידוני ואחרים. לפי אחד המספרים התלוותה למסע אטלנטה ציידת ואצנית ידועה, ואחרים אומרים שבהיותה אשה סירב יאסון לצרפה לצוותו. לא כל הצוות השלים את המסע, חלקם פנו לעלילות גבורה אחרות וחלקם נספו.
המסע.
נשות למנוס.
תחנתם הראשונה בדרכם מזרחה, היה האי למנוס. שם שכנו נשים, אשר בעקבות עונשה של אפרודיטה האלה, הדיפו ריח רע ובעליהם העדיפו עליהן נשים מתראקיה. נשות למנוס רצחו את בעליהן ונותרו לבדן. בתחילה סירבו להתיר לאורחים שהגיעו לרדת לחוף, אבל לאחר שהבינו שללא גברים אין גם ילדים, קיבלו אותם בשמחה. הארגונאוטים בילו באי שנתיים של אושר ושמחה עם הנשים.
ארץ הדוליונים.
התחנה הבאה הייתה ארצם של הדוליונים ומלכם קיזיקוס שקיבלום במזון ויין. הארגונאוטים עלו להר הקדוש שבסמוך ועל הספינה שמר הרקולס. כשחזרו חבריו מצאהו נלחם בענקים בעלי שש זרועות, אשר הטילו סלעי ענק לפתח הנמל לחסום את יציאת הספינה. הגיבורים נחלצו מיד לעזרתו והדפו את הענקים. לאחר שהפליגו שוב, סחפו אותם רוחות חזרה והדוליונים חשבו שאויב פושט עליהם ותקפו את הארגונאוטים. בקרב הרגו הארגונאוטים את המלך. כתוצאה מכך נשבה רוח נגדית והם לא יכלו להפליג שנים עשר יום. כיוון הרוח השתנה רק לאחר שהארגונאוטים עלו להר שוב והקריבו קורבן לריאה.
במיסיה.
במיסיה מקום עגינתם הבא, הלך נערו של הרקולס, הילאס, להביא מים. נימפה נשבתה בקסמיו ומשכה אותו למעמקי המעיין. הרקולס בעזרת ארגונאוט נוסף, פוליפמוס חיפשו אחריו אך לשווא. בינתיים הפליגה הספינה "ארגו" מבלי שספניה שמו לב לחבריהם הנעדרים. הרקולס ופוליפמוס פנו כל אחד להמשך עלילותיהם, ולא המשיכו במסע. על פי מספר אחר, הרקולס כן חזר והצטרף לארגונאוטים בבקשו מפוליפמוס שימשיך לחפש את הילאס לבדו.
אי הבבריקים.
באי הבבריקים נאלץ פוליאדיקוס\פולוקס, אחד מהדיוסקרים להילחם בקרב אגרוף נגד אמיקוס מלך האי. פולוקס מתואר כבן האלמוות מבין הדיוסקרים וכחזק ביותר, ואף. תחרות האגרוף הפכה לקרב בין תושבי האי לארגונאוטים אשר הצליחו להבריחם. הם הצטיידו במזון ושתייה והפליגו שוב.
המלך פיניאוס.
פיניאוס, החוזה העיוור מלך סאלמידסוס שבתראקיה היה מארחם הבא. ההרפיות שהיו מפלצות אכזריות, גופן גוף ציפור וראשן ראש אישה היו חוטפות משולחנו כל דבר מאכל שעלה עליו. זה היה עונשו (בנוסף על העיוורון) על שרירות הלב שלו בניחוש עתידותיהם של הפונים אליו. הנביא הגווע ברעב סירב לייעץ לארגונאוטים על המשך דרכם עד שלא יפטרוהו מאימת ההארפיות. זטס וקלאיס בניו של רוח הצפון יצאו לדלוק אחריהן והוציאו מהם התחייבות שלא להטריד יותר את פינאס. העצה שקיבלו הארגונאוטים מהמלך הנביא אסיר התודה הייתה חיונית ביותר: כיצד לעבור בשלום את הסימפלגדות – הסלעים המתנגשים במיצר הבוספורוס.
הסימפלגדות.
כשהתקרבו לסימפלגדות, שילחו יונה שעפה ועברה ביעף את הצוקים שנסגרו עליה וקצצו מנוצות זנבה. מיד עם היפתחם מחדש מיהרה ארגו והפליגה בעקבות היונה, גל איים להשיבם אחור אבל בעזרתה של האלה אתנה צלחו בשלום את הצוקים כשרק קצה הירכתיים שלה נפגע. מאז קפאו הסימפלגדות במקומן. לטענת אורפיאוס הן הוקסמו משירתו ונגינתו.
עוד מספר תלאות עברו בדרכם. הם איבדו שניים מחבריהם, ביניהם הנווט הראשון שלהם טיפיס, נמלטו מציפורי האל ארס שירו בהם חיצים ולבסוף הגיעו לקולכיס
בקולכיס.