מקומות נוספים המוזכרים בסדרה: "פרוטקטד פיינס", עיירה מגודרת שבה גרים עשירים כמו קורטני גריפלינג, "בריטל בראנצ'ס", שבה אביה של ג'ינג'ר מתגורר, והעיירה "הת'רד הילס" שבה מגורר סשה, שעליו נדלקה ג'ינג'ר במחנה הקיץ.
שיר הנושא.
במקור, מליסה דיסני, שמדבבת את ג'ינג'ר, שרה את שיר הנושא של הסדרה "I'm In Between". לפני שעלתה הסדרה לאוויר הוחלפה גרסת השיר לגרסה שבה שרה קרי סאמר, שמדבבת את מירנדה קילגלן בסדרה. במהלך חצי העונה הראשונה שימשה גרסה זו כשיר הנושא של הסדרה. לאחר מכן, כל פרקי הסדרה הוחלפו לגרסה חדשה שאותה שרה זמרת ה-R&amp;B מייסי גריי. בארצות הברית לא שודרה מעולם גרסתה של מליסה דיסני, אך בארצות אחרות שבהן שודרה הסדרה ניתן היה למצוא את כל שלוש הגרסאות.
התפתחות הדמויות והמשכיות.
סיפורי ג'ינג'ר, מוכרת הן על ידי מעריצים והן על ידי ניקולדאון בזכות התפתחות הדמויות בה, דבר שלא אופייני לסדרה מונפשת.
ג'ינג'ר מתחילה את הסדרה כתלמידת כיתת ז' ועם העונות היא גדלה, עולה כיתות ואף מגיעה לתיכון. כך גם קארל שעובר מבית ספר יסודי אל חטיבת הביניים.
לדארן בתחילת הסדרה היה רסן אורתודנטי ועם הזמן שיניו התיישרו והרסן הוסר, דבר שהעלה את הפופולריות שלו בקרב התלמידים בבית ספרו.
בעונות השנייה והשלישית ישנם אזכורים לאירועים קודמים, דבר שיצר רצף אירועים מובן וברור.
דבר שבולט בסדרה הוא שהדמויות הראשיות החליפו בגדים בכל יום, גם זה דבר שלא אופייני בסדרות מונפשות, וכן חלו שינויים בסגנונות הלבוש והתסרוקות ככל שהדמויות התבגרו.
כמו כן הסדרה מתמודדת גם עם נושאים מורכבים. לדוגמה בגידה של חברה קרובה ללב, חבר שנפרד לטובת בחורה אחרת, שיר מטריד שגרם לצוות בית הספר ולתלמידים לחשוב שהדמות מדוכאת.
כמו כן הסדרה מתמודדת גם עם נושא המוות, בפרק שבו קארל גורם למורתו, גברת גורדון, לפרוש מתפקידה, ולאחר שמשכנע אותה לשוב, היא מתה. במציאות, המדבבת של גברת גורדון נפטרה והפרק הוקדש לזכרה.
כמו כן ג'ינג'ר עוברת ניתוח להסרת התוספתן שלה לאחר התמוטטות עצבים רגשית.
שמואל וואזנר
שמואל ווזנר
אגדת הנשים הטובות
אגדת הנשים הטובות היא יצירתו של המשורר ג'פרי צ'וסר שנכתבה בשנים 1385–1386.
יש הסוברים כי "אגדת הנשים הטובות" לא הושלמה. צ'וסר עצמו רומז על כך בדברי החרטה שמופיעים בסיפורי קנטרברי ומדווח אודות עבודתו על "25 נשים". גם בדברי הפתיחה ליצירה הוא מזכיר כי כוונתו ל-19 נשים ובהן: אסתר המלכה, פנלופה - אשתו של אודיסאוס, מרקיה - אשתו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, לוויניה – אשתו של איניאס, פוליסנה - אשתו של אכילס, לאודמיה – אשתו של פרוטסילוס.
שמידט
שמידט (בכתיב לועזי: Schmidt) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא נפח.
בגרמנית יש שמות משפחה נפוצים נוספים עם משמעות, כתיב וצליל דומים לשם זה: Schmidt, Schmid, Schmidl, Schmidtke, Smid ו-Smidt.
בשפות נוספות ישנם שמות משפחה שמשמעותם זהה, וחלקם נפוצים מאוד. לדוגמה: באנגלית: Smith (סמית') – הוא שם משפחתם של כחצי מיליון בריטים וכ-3 מיליון אמריקאים, והוא שם המשפחה הנפוץ ביותר במדינות אלה;
ביידיש שמידע ו-גולדשמידט;
בערבית حداد (חדד);
בלשון חז"ל נפחא.
בג'אג' אוטו
בג'אג' אוטו (Bajaj Auto) היא חברה הודית גדולה לייצור כלי רכב. זו החברה הגדולה ביותר בהודו, והרביעית בגודלה בעולם לייצור כלי רכב דו ותלת-גלגליים. מרכז החברה נמצא בפונה, מהאראשטרה ומפעלים נוספים בוואלוג' (ליד אוראנגאבד), אקורדי וצ'קאן (ליד פונה). בג'אג' מייצרת ומייצאת קטנועים, אופנועים וכלי רכב תלת גלגליים ("ריקשות").
ברשימת "Forbes Global 2000" המדרגת את 2000 החברות המובילות בעולם, דורגה בג'אג' בשנת 2005 במקום ה 1946.
בעשור האחרון השלימה החברה התפתחות מוצלחת מיצרן קטנועים בלבד ליצרן מגוון כלי רכב דו גלגליים, במיוחד לאחר הצגת מגוון אופנועים בשנים האחרונות.
יו"ר החברה הוא רהול בג'אג', שהונו האישי נאמד ביותר מ 1.5 מיליארד דולר.
דיווחים בעיתונות ההודית חוזים כי החברה תפוצל לשתיים תוך הפרדת עסקי הרכב מהקבוצה הפיננסית.
היסטוריה.
החברה נוסדה ב 29 בנובמבר 1945 בשם "Bachraj Trading Corporation Private Limited" שעסקה במכירת כלי רכב דו ותלת גלגליים שיובאו להודו. בשנת 1959 ניתן לה רישיון מממשלת הודו לייצר כלי רכב אלו מקומית, והיא הפכה לחברה ציבורית ב-1960. עשר שנים לאחר מכן יצא כלי הרכב ה 100,000 משערי מפעליה. בשנת 1977 כבר מכרה החברה 100,000 כלי רכב בשנה אחת. ב-1985 נפתח המפעל בוואלוג', ושנה לאחר מכן יצרה ומכרה החברה חצי מיליון כלי רכב בשנה אחת. בשנת 1995 הגיעו המכירות למיליון כלי רכב בשנה, והרכב ה 10 מיליון יצא משערי מפעליה.
בחודש נובמבר 2007 רכש הקונצרן נתח של 14.5 אחוזים מיצרנית האופנועים האוסטרית-KTM Sportmotocycles AG ושתי החברות חתמו על חוזה לשיתוף פעולה במסגרתו KTM תספק את הידע לייצור אופנועי 125 ו-250 סמ"ק מקוררי אוויר ובג'אג' תבצע את ההפצה והחדירה לשוק ההודי ולשווקים אסיאתיים נוספים. בדצמבר 2007 רכשה בג'אג' מניות KTM נוספות והרחיבה את השליטה ליותר מ-20 אחוזים.
מסרוב משדוטס
אמנות אדמה
"אמנות אדמה" (באנגלית: Land art) היא צורת אמנות פיסולית אשר התפתחה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
באמנות זו נעשה שימוש בחומרים טבעיים, כדוגמת אדמה, סלעים, עצים (הן כחומר גלם והן כצמח), לצד חומרים מלאכותיים, לשם יצירת סביבה פיסולית.
"אמנות האדמה", בשונה מפסל רגיל וממיצב, מתקיימת בתוך מרחב פתוח, שלרוב איננו מרחב עירוני. בשל החומרים שמהן עשויות עבודות האדמה, קיומן של רבות מהן הוא ארעי, ולכן משמש מדיום הצילום כאמצעי לתיעוד ולהצגה של עבודות רבות.
היסטוריה של התפתחות התחום.
למרות שנהוג לתאר את התפתחות תחום "אמנות האדמה" עם שנות השישים והשבעים של המאה ה-20, ניתן למצוא כמה תקדימים היסטוריים לתחום הקשורים, למה שמכונה לעיתים, כ"פיסול סביבתי". אחד מן התקדימים המרכזיים היה הפארק הפיסולי אותו עיצב הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי. בשנת 1938 סיים ברנקושי לעצב את הפארק בטרגו ז'יו, שבו הציב ברנקושי פסלים כגון "העמוד האינסופי", "שער הנשיקה" ו"שולחן השתיקה". פסלים אלו הוצבו בתוך מרחב נוף אשר עובד והותאם כרקע פונקציונלי ואסתטי לפסלים. בתכנון הפארק ה"נוף" לא נתפש רק כרקע לעבודות, אלא כשותף מלא להן. תקדים נוסף ניתן למצוא בעבודותיו של האמן האמריקאי-יפני איסאמו נוגוצ'י (Isamu Noguchi). נוגוצ'י, לצד עבודותיו כפסל מודרניסטי, יצר גם פרויקטים בתחום של אדריכלות נוף, בה הופיעו השפעות של עקרונות תכנון מן הגן היפני המסורתי.
עם לידתה של האמנות המינימליסטית, בעיקר בארצות הברית, חשו אמנים רבים כי גבולות התצוגה בגלריה או במוזיאון אינן עונות עוד על דרישותיהם. הפיסול המינימליסטי עסק בבדיקת גבולות התצוגה על ידי מיצבים ופעולות אמנותיות אחרות, ויציאה אל מחוץ לגבולות החלל הממוסד הייתה מהלך מתבקש עבור רבים מהם.
לקראת סוף שנות השישים החלה מגמה של תיעוד ושל חשיבה אסתטית וביקורתית סביב אמנות האדמה. בחודש אוקטובר 1968 הוצגה בגלריה ניו יורקית תערוכה בשם "Earthworks" (בעברית: "עבודות אדמה"), ובפברואר 1969 הוצגה במוזיאון של אוניברסיטת קורנל תערוכה קבוצתית בשם "Earth Art" (אמנות אדמה), בה הציגו אמנים כגון וולטר דה מריה ( Walter De Maria), האנס האקה (Hans Haacke), מיקל הייזר (Michael Heizer), ריצ'רד לונג, רוברט מוריס (Robert Morris), רוברט סמיתסון ואחרים. בשנה זו גם פורסם במגזין האמנות מאמר מאת רוזלינד קראוס ושמו "פיסול בשדה המורחב", אשר הציג נקודת מבט אסתטית על אמנות זו.
רוברט סמיתסון היה בין האמנים הידועים בתחום אמנות זה. חשיבותו הרבה של סמיתסון נבעה בין היתר גם מעובדת היותו מבקר אמנות, ומאמריו בירחון "ארטפורום" ( Artforum) עזרו לביסוס מסגרת תאורטית לתחום. בין עבודותיו הידועות של סמיתסון בולטת העבודה "מזח לולייני" (Spiral Jetty), הנחשבת לסמלה הבולט של אמנות זו. העבודה נבנתה בשנת 1970 במשך שישה ימים בחודש אפריל, על חופו של אגם ביוטה שבארצות הברית. עליית מפלס האגם במשך השנים גרמה להרס של העבודה ולהיעלמותה המוחלטת. בשנת 1999 נרכש אזור האגם על ידי מרכז האמנות "די אי איי" (Dia Art Foundation) מניו יורק והעבודה נבנתה מחדש.
במסגרת העבודה "שלילה כפולה" (Double Negative) של מייקל הייזנר, שנבנתה בין השנים 1969–1970, נחפרו באתר ליד אוברטון (Overton) במדינת נבדה שלוש שוחות. מן השוחה האמצעית, שעומקה 15.2 מטרים, רוחבה 9.1 מטרים ואורכה 457 מטרים, הוצאו 240,000 טון של אדמה אשר שימשו למילוי שתי השוחות הנוספות. ה"שלילה" שבעבודה מתייחסת הן ליחס בין הסימנים - יחס בין שוחה "מלאה" לשוחה "חסרה" המתערער כתוצאה מפרקטיקת עשייתן, והן ליחס המורכב בין העבודה כיצירה אמנותית "פיסולית" לבין הטבע עצמו.
בין אמני האדמה שאינם אמריקאים בולטים האמנים אנדי גולדסוורט'י (Andy Goldsworthy), שנהג ליצור מבנים מורכבים העשויים מחומרים טבעיים, וריצ'רד לונג (Richard Long). עבודותיו העיקריות של לונג בתחום זה עסקו בקשר שבין האדם לטבע. עבודותיו תיעדו ויצרו מסלולי הליכה אותם יצר במקומות שונים על ידי רמיסת צמחייה בנעליו או בשיטות אחרות. את המיצגים הללו תיעד בתצלומים. סוג אחר של תצוגה כלל יצירת מסלולי הליכה העשויים מחומרים טבעיים. לונג החל ביצירתם בטבע בשנת 1974 מחומרים כגון אבני צפחה. מאוחר יותר הציב לונג מסלולים כאלו גם בתוך חללי אמנות ממוסדים.