שמואל, בנם של משה רפאלוביץ (ראפאלאוויטש) ושרה לבית דוקטורוביץ ואחיו הבכור של ישעיהו נולד בבוהופול שבחבל פודוליה. בילדותו למדו הוא ואחיו בחדר והשלימו את לימודיהם הכלליים אצל מורים פרטיים ובהמשך הפכו הוריהם את הסדר ושלחו את בניהם לבית הספר העירוני בעוד את לימודי הקודש הם השלימו בביתם, והכין עצמו לקראת בחינות הכניסה לגימנסיה, אולם הסופות בנגב קטעו את תוכניותיו, ומשפחתו נמנתה על העולים בעלייה הראשונה לירושלים.
בירושלים, שכרה המשפחה חדר בביתו של ניסן ב"ק בשכונה שנשאה את שמו. רפאלוביץ הצעיר נשלח להשלים את לימודיו בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים. למשך תקופת מה, נמנו הוא ואחיו על הלומדים בישיבתו של הרב נפתלי הרץ הלוי במאה שערים.
כאיש ספר.
עוד בהיותו בישיבה שלח ידו בעט, ובשנת 1884, לכבוד יום הולדתו השבעה עשר, פרסם את חיבורו הראשון: "משפיל גאים ‬או שרש ישי; חזיון על מגלת רות בתשעה מחזות". מדובר בפרי בוסר של נער צעיר ומרדכי אדלמן לא חשך ממנו את שבט ביקורתו, אולם הבחין בין השיטין בפוטנציאל של הכותב ובירכו כי "ברבות הימים יזכה לשם ולתפארה ובין גדולי משכילי עמנו יזכר שמו".
בשנת תרמ"ו (1886), נשא לאשה את חנה בילה, בתו של משה חיים בן ניסן ב"ק. באותה שנה ניסה את ידו בעריכה, ובמודעה שפרסם בעיתון בישר אודות המאסף "ארזי הלבנון" שיצא מתחת ידו ויכלול "דברי תורה, מאמרי חכמה ומדע, שירים, ספורים, ענייני א"י וישובה, נכתבים מאת מבחרי סופרי זמננו" אולם נראה שהקובץ מעולם לא יצא לאור. גורלו של העיתון היידי בעל הגוון המשכילי-מתון, "דער ארץ-ישראל יוד", שיצא לאור ב-1890 לא שפר עליו בהרבה ורק שמונה גליונות יצאו לאור, שישה מתוכן, בעריכתו של רפאלי (לצד שלמה אפשטיין).
במהלך השנים פרסם רפאלי ידיעות מירושלים בעיתונות היהודית בחו"ל, מאמרי פובליציסטיקה וכן מספר סיפורים מפרי עטו ותרגומים של ספרות פרוזאית לועזית בעיתונים השונים. בין תרגומיו תולדות אדם וחוה של ג'ון מילטון ו"חטאת הקהל" (The Scapegoat) של הול קיין
כסוחר.
יחד עם חמיו ושותף שלישי, עסק רפאלי במכירת ניירות ערך של בנק קרדי ליונה, אולם הם לא רא ברכה מרובה בעמלם. בקיץ 1888 חותנו לאנגליה לרגל מסחרו ורפאלי הצטרף אליו, כשאמתחתו עתיקות מירושלים שרצה למוכרם. רפאלי התמקם בעיירה פורת' שבויילס ועסק בקמעונאות, אך לא נשא ברכה ושב לירושלים תוך פחות משנתיים. רפאלי נעשה לחלפן כספים ויחד עם שותפו חיים בן יצחק ליפקין, פתח את חנותו במעלה רחוב הבטרק (רחוב דוד דהיום). רפאלי החל לרכוש מאנשי הכפרים את המטבעות העתיקות שמצאו במהלך עיבוד אדמותיהם. הוא לימד את עצמו את תורת הנומיסמטיקה ועד מהרה נהיה לבקיא גדול, שעמד בקשרי מכתבים עם גדולי המומחים. יחד עם אליקום געציל כהן (סופר) הקים עסק לייצוא עתיקות. עוד באותה שנה (1899), בא ללונדון עם מטען של עתיקות למכירה, שם פתח משרד ליבוא ויצוא ונכיון שיקים. ב-1905 עקר לניו יורק מטעם החברה, שם שהה למשך שנתיים.
ב-1907, שב רפאלי לירושלים ונעשה מנהל סניף הכרמל בעיר. בין השנים 1919-1922 היה למנהל בית החולים הדסה, אז התמנה למנהל אוסף המטבעות במוזיאון רוקפלר, משרה בה החזיק עד יום מותו.
כחוקר.
רפאלי עסק רבות בהיסטוריה יהודית וכן בהיסטוריה וארכאולוגיה של ארץ ישראל. את מחקריו פרסם במאספים וכתבי עת רבים וחלקם אף בתור ספרים עצמאיים. גולת הכותרת של מפעלו המחקרי היא ספרו "מטבעות היהודים", הספר העברי הראשון המתעד את חקר המטבעות הארץ-ישראליות, מראשיתם ועד מטבעות בר כוכבא.
החל משנת 1922 היה רפאלי למנהל מחלקת המטבעות במוזיאון רוקפלר, כשמטבעות מאוספו הפרטי הוצגו אף בתצוגות המוזיאון. לאחר מותו, קנתה מחלקת העתיקות את האוסף מבני משפחתו. כאשר הקימה החברה העברית לחקירת ארץ ישראל את בית הנכות שלה, היה רפאלי בין המסייעים ואף תרם את ספרייתו למוסד וכך גם סייע בהקמת תערוכת המטבעות בבית הנכות בצלאל שלאחר מותו נחנך בו "אולם רפאלי" למטבעות.
כאיש ציבור.
לאורך כל ימיו, רפאלי עסק רבות בעבודה ציבורית ונמנה עם חברות ואגודות רבות שפעלו בירושלים: בעודו שוהה באנגליה נמנה עם מייסדי ארגון המכבים הקדמונים ולימים היה המצביא הראשון של סניפה הירושלמי.
היה מראשי בני ברית, נמנה עם מייסדי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ו"כמעט כל האגודות החקלאיות, שנוסדו בין צעירי ירושלים בשנות השמונים והתשעים למאה שעברה, עמד רפאלי בראשן". כך, היה בין מייסדי חברת "שלום ירושלים", שערכה ניסיון-נפל לתעל חלק מכספי החלוקה לשם הקמת מושבות.
ביום פתיחת הקונגרס הציוני העולמי האחד עשר, ערכו ציוני ירושלים אספה מקומית שרפאלי עמד בראשה.
רפאלי נפטר בירושלים ב-1923 והותיר אחריו את בן ובת - שרה, רעייתו של אוברי סילבר ואמו של רענן סילבר. זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו במרכז ירושלים.
בית הכנסת &quot;טמפל תפארת ישראל&quot; בביצ'ווד, אוהיו
התחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון
התחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון (הידועה גם כקניון שער ראשון) היא מסוף אוטובוסים מרכזי בעיר ראשון לציון. התחנה שוכנת במערב העיר, סמוך למחלף גן רווה ובית מכבי. התחנה נמצאת בבעלות חברת נצבא ונחנכה בשנת 1998. התחנה החדשה החליפה את התחנה הישנה שהייתה ממוקמת ברחוב הרצל בראשון לציון, שנהרסה ובמקומה נבנה מיזם "צרפתי סנטרל" הכולל שני מגדלים בני 20 קומות.
מבנה התחנה.
בתחנה המרכזית ישנם 22 רציפים. 20 רציפים נמצאים בתוך מתחם סגור, השייכים לקווים של אגד, קווים, מטרופולין, אפיקים וסופרבוס, רציף חיצוני השייך לקווי אגד ורציף הורדה בלבד הנמצא סמוך לכניסה הראשית לתחנה. אחד מ-20 הרציפים בתוך התחנה אינו פעיל. ברחובות הסמוכים לתחנה עוברים אוטובוסים של "אגד", "דן", "קווים", "מטרופולין" ו"אפיקים".
שירותי התחנה.
בתחנה עוברים מדי יום אלפי נוסעים במאות אוטובוסים, הן בקווים העירוניים בתוך העיר והן בקווים הבינעירוניים. על קווי האוטובוס הפנימיים בתוך העיר אחראית חברת "אגד".
שירות עירוני.
קווי האוטובוס הפנימיים בראשון לציון מופעלים על ידי חברת אגד.
שירות בינעירוני.
בנוסף ישנו את קו 129 של חברת "דן" אשר עובר על רח' ההסתדרות ואינו נכנס לתחנה.
מקרא סימנים:
מסגד סולימאן
מסגד סולימניה
מסגד סולימנייה
סטיברזנס
סטיברזנס (ביוונית: Σατιβαρζάνης המאה ה-4 לפנה"ס) היה מדינאי פרסי. שרת את דריווש השלישי, ומאוחר יותר את אלכסנדר הגדול. בגד גם באלכסנדר ומרד בו. נהרג בדו-קרב מול המוקדוני אריגיוס.
ביוגרפיה.
על ראשית חייו של סטיברזנס לא ידוע דבר. הוא שימש כסטראפ אריה (Aria). הוא שרת את דריווש השלישי, מלך ממלכת פרס האחמנית, ובמהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, פיקד על כוח שהורכב מאנשי אריה בקרב גאוגמלה. הכוח שתחת פיקודו הוצב באגף השמאלי, מול היחידות שבפיקוד אלכסנדר עצמו. לאחר שהקרב הסתיים בניצחון מוקדוני, המשיך סטיברזנס לשרת את המלך, ויחד עמו נמלט אל הסטראפיות המזרחיות. אולם בהדרגה כמו אצילים פרסים רבים אחרים, החל סטיברזנס לאבד את האמון במלכו, ויחד עם בסוס סטראפ בקאטריה וברסאינטס סטראפ אראכוסיה, התנקשו במלך בשנת 330 לפנה"ס.
בהדרגה, התבר לסטיברזנס, שאלכסנדר הגדול מאמץ את המנהגים הפרסיים, לפיכך הוא הגיע למחנה של אלכסנדר בעיר סוסיא (כיום באזור משהד), והודיע על כניעתו. אלכסנדר היה מרוצה, והותיר את סטיברזנס כמושל אריה, אולם הותיר עמו 40 פרשים מוקדונים שהיו אמורים לפקח על נאמנותו. לאחר יציאת צבאו של אלכסנדר, מרד סטיברזנס וחבר לבסוס, שהוביל כעת את ההתנגדות הפרסית למוקדונים. הסיבות למרד אינן ברורות, ועל פי השערות הן נבעו מטעמים דתיים. בסוס, שלח לעזרתו 2,000 פרשים. אלכסנדר חזר על עקבותיו בניסיון לתפוס את סטיברזנס, אך הוא נמלט למדבר ואלכסנדר המשיך את מסעו לעבר באקטריה. הוא השאיר באריה 6,000 רגלים ו-600 פרשים בפיקוד שלושה מצביאים (ארטבזוס, אריגיוס וקרנוס), שהצליחו בסופו של דבר ללכוד את כוחו של סטיברזנס. אריגיוס וסטיברזנס ערכו ביניהם דו-קרב, שבסופו נעץ אריגיוס חנית בפניו של סטיברזנס והרג אותו.
דה לה רו
דה לה רו היא חברה בריטית שמרכזה בבייסינגסטוק, שבדרום המפשייר ועוסקת בייצור נייר מאובטח, הדפסה בטכנולוגיות מתקדמות, הפקה ויצירה של מסמכים מוגנים מפני זיוף, כולל שטרות כסף, סימני מים ועוד. בשנת 1952 הדפיסה החברה את הגרסה הראשונה של שטרי הלירה הישראלית, שהוזמנו על ידי מחלקת ההוצאה של בנק לאומי. החברה רשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון.
היסטוריה.
במאה ה-19.
החברה הוקמה בלונדון בשנת 1821 על ידי תומאס דה לה רו, כעסק לממכר כלי כתיבה ומדפסות. תומאס שכבר היה בעל ניסיון בעסקי דפוס, עת בשנת 1813 הוציא לאור בגרנזי את השבועון 'לה מירור פוליטיק' הצליח בשנת 1831 לקבל צו מלכותי, מהמלך ויליאם הרביעי, המתיר לו לייצר קלפי משחק שיוצרו בטכניקה חדישה. ובשנת 1860 הקים מחלקה מיוחדת להדפסת שטרי כסף.
בשנת 1838, לרגל הכתרת המלכה ויקטוריה, הדפיס תומאס דה לה רו מהדורת זהב של העיתון "סאן" הלונדוני.
בשנת 1846 בנו של תומאס, האסטרונום והכימאי וורן דה לה רו, המציא מכונה לקיפול מעטפות, שהייתה מסוגלת לייצר 2,700 מעטפות בשעה. המכונה הוצגה בתערוכות בלונדון פריז וניו יורק, ולאחר מכן שימשה את החברה. בשנת 1853 החל בהדפסת בולי הכנסה, שנועדו למס הכנסה של אנגליה, והיו הבולים המחוררים הראשונים. בשנת 1855 זכה דה לה רו במכרזים, וחתם על חוזים להספקת בולים לחברות הדואר של הודו, כף התקווה הטובה, מאוריציוס, טרינידד, אוסטרליה המערבית, ציילון, סנט הלנה, איי בהאמה, וסנט לוסיה.