בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים. לאחר מכן היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב. התגייס לגדוד 50 (בנח"ל המוצנח). לאחר שירותו הצבאי שימש מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון "קריית נוער" בירושלים. אליצור היה בעל תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1975, כשהוקמה ההתנחלות עפרה, הצטרף אליצור ליישוב, והיה ממנהיגיו הבולטים. מתקופה זו החל להיות פעיל בתנועת גוש אמונים. מאז פעל בעמדות מפתח חשובות בציבור הדתי־לאומי, ובהן מזכ"ל מועצת יש"ע, ממלא מקום מזכ"ל המפד"ל, ועורך העיתון "נקודה".
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת מפלגת התחיה לקראת בחירות לכנסת העשירית. ב־1984 בחירות לכנסת האחת עשרה ב־1984 היה מועמד במקום התשיעי (הלא ריאלי) ברשימת מורשה לכנסת.
בשנת 1998 שימש ראש לשכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. לאחר בחירות 1999, חזר לערוך את העיתון "נקודה", אותו ערך עד שנת 2006. מאז שימש אליצור כעורך המשנה של העיתון "מקור ראשון", כשתפקידו העיקרי הוא עריכת ה"יומן", המוסף הפוליטי השבועי. בשנת 2013 מונה לעורך העיתון. בתקופת שלמה בן־צבי כתב אליצור גם טור פוליטי ב"מוספשבת" של מעריב.
אליצור היה בעל טור בעיתון "ידיעות אחרונות", ונחשב לאחד מחשובי הפובליציסטים בציבור הדתי־לאומי. זוכה פרס סוקולוב למפעל חיים בתחום העיתונאות הכתובה, "על כתיבתו העיתונאית הבהירה, הרהוטה והמנומקת ועל תרומתו הייחודית לשיח הרב־קולי בספירה הציבורית בישראל בתפקידיו כעורך".
אליצור נפטר ממחלת סרטן המעי הגס בגיל 68.
כתיבתו.
אליצור הציג במאמריו גישה לפיה הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא ייפתר לעולם, שכן הפלסטינים לעולם לא יוותרו על זכות השיבה, דהיינו, על השמדת ישראל. לפיכך, טען אליצור, כי ישראל אינה צריכה לשאוף לשלום — שאיפה שלדעתו לא תתממש לעולם, ותביא רק לתשלום מחיר מיותר בדמות איבוד נכסים אסטרטגיים ועקירת יישובים — אלא לשמור את הסכסוך "על אש קטנה", מצב שלדעתו מהווה את הרע במיעוטו. כמו כן, הרבה אליצור לכתוב על נפשעותו של הטרור הפלסטיני ועל הצורך המוסרי לנקום במחבלים. בתחום הכלכלי הציג תפיסה קפיטליסטית של התנגדות לריבוי קצבאות.
אליצור נמנה עם החבורה הוותיקה של אנשי גוש אמונים, וייצג את העמדה הפרגמטית והממלכתית בתוכם. במשך שנים מספר אף ראה בפשרה טריטוריאלית כורח הנובע מהמציאות הפוליטית הישראלית, וספג ביקורת חריפה על כך מבני חוגו. עם זאת, בתהליך ההתנתקות תמך אליצור בסירוב פקודה ובהתנגדות לא אלימה אך עיקשת.
כתיבתו וטיעוניו של אליצור התאפיינו בטענות המתייחסות להיגיון ולשכל הישר. הוא שימש ככותב נאומים וסופר צללים למספר אנשי ציבור, בכללם בנימין נתניהו.
עם זאת, לצד ההיגיון, נתן אליצור משקל מסוים גם לרגש. כך למשל, לאחר חיסולו של השייח' יאסין כתב אליצור כי הוא שמח על מותו, ונימק:
אליצור תמך בפתרון מדינה אחת. ב־1990 כתב מאמר ב'נקודה' שבו צידד בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל והענקת זכויות אזרח לתושביהם הפלסטינים, שיהוו, על פי חזונו, מיעוט ערבי גדול במדינת ישראל (עד 25% מכלל האוכלוסייה בהינתן עלייה גדולה), בתום תהליך תלת־שלבי ארוך טווח. בשלב הראשון, ההסברתי שעשוי להימשך שנים, על מדינת ישראל להניח בפני העולם את הדילמה לבחור בין התביעה הישראלית לתביעה הפלסטינית לבעלות על יש"ע. בשלב השני יתבצע סיפוח הדרגתי של שטחי יש"ע תוך מתן אזרחות וזכות בחירה לכנסת לכל ערבי שיצהיר הצהרת נאמנות למדינת ישראל. בשלב השלישי תסופח גם רצועת עזה למדינת ישראל לאחר תוכנית הגירה בינלאומית שתסייע לתושבים ערבים שיחפצו בכך – להגר.
אליצור התנגד באופן עקבי לניסיון להפריד בין ישראלים ופלסטינים, שנראה לו חסר סיכוי, ותקף את בניית גדר ההפרדה כאיוולת:
כשנה לאחר פטירתו, יצא הספר "בדעה צלולה", שנערך בידי משפחתו וצור ארליך, ומקבץ כמה עשרות ממאמריו הבולטים.
משפחתו.
לאליצור ארבעה אחים: תמר בן־ארי, הפיזיקאי פרופ' שמואל אליצור, פרופ' יואל אליצור ופרופ' ורד נעם, חוקרת תלמוד באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי ליעל אליצור, מייסדת ומנהלת מרכז שפר להנחיית הורים וייעוץ. להם שישה ילדים.
אידה נודל
אידה נוּדֶל (ברוסית: Ида Нудель; 27 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2021) הייתה אסירת ציון בברית המועצות של שנות ה-70 וה-80, ומסמלי המאבק למען עליית יהודי ברית המועצות.
ביוגרפיה.
אידה נודל נולדה בשנת 1931 בפרבר של מוסקבה לחיה, גננת, ויעקב, קצין בצבא האדום. מגיל תשעה חודשים גדלה אצל סבה וסבתה בקולחוז היהודי ז'יאנקיס, ובגיל שלוש עברה משפחתה כולה למוסקבה. שפת אמה הייתה יידיש. אידה ואחותה הצעירה אלנה למדו בבית ספר לא-יהודי, אולם בבית נשמרה המסורת, בעיקר בימי חג ומועד. בימי הקיץ היו הילדות שוהות בבית סבן בקרים ושם נחשפו לעולם יהודי עשיר שלא הכירו בביתן במוסקבה. אביהן נפל בקרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה, כשאידה הייתה בת 12 ואחותה בת 10.
בבגרותה למדה כלכלה באוניברסיטת מוסקבה. תוך כדי לימודיה, התנהל, בשנת 1953, משפט הרופאים - עלילת דם, שלפיה תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, היו חברים בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה. נטען כי רופאים יהודים גרמו למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב, ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה. הדבר הוביל להגברת האווירה האנטישמית בעיתונות ובכלל החברה. נודל, שהייתה היהודייה היחידה בחוג שלה באוניברסיטה, סבלה מהתנכלות של מורים ותלמידים, והדבר החיש את התקרבותה ליהדות.
פעילותה הפוליטית-ציונית ברוסיה.
בברית המועצות חיו באותה עת כ-3 מיליון יהודים. אידה נודל, כמו יהודים רבים אחרים, שביקשו לעלות לישראל וסורבו, התעוררה לפעילות דיסידנטית בעקבות ניסיון חטיפת המטוס הריק (מבצע חתונה), שארגנו, ב-15 ביוני 1970, אדוארד קוזנצוב ואחרים.
בשנת 1971, נפטרה אימה של נודל. באותה שנה הגישו היא ואחותה אילנה בקשה לשלטונות, להיתר יציאה מברית המועצות כדי לעלות לישראל. האחות ובעלה קיבלו אישור, אך אידה, שהייתה רווקה, סורבה. היא המשיכה להגיש בקשות אישור יציאה, אך פניותיה סורבו שוב ושוב. בני משפחתה עלו לישראל ב-1972,
באותה שנה פוטרה נודל מעבודתה ככלכלנית בשל מה שתואר כ"פגיעה בנפש הרוסית".
בקיץ 1972, ארגנה נודל שביתת רעב במשרד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, במחאה על מעצרו של אסיר ציון ולדימיר מרקמן. לאחר ארבעה ימים סיימה המשטרה את השביתה בכוח.
נודל התכתבה עם חבריה לתנועה שנאסרו, ושלחה להם לבית הכלא ספרים, תרופות ומזון. היא ביקשה ממבקרים מכל רחבי העולם לספק פריטים שהאסירים נזקקו להם והורשו להחזיק בהם. אלה כללו ויטמינים, תחתונים חמים ושוקולד. היא ביקשה גם עטים, סיגריות וגלויות תלת מימד, שניתן להחליף עם השומרים בבתי הכלא, בתמורה להעברת המוצרים לאסירים. בנוסף, עתרה נודל בשם אסירים לשלטונות במוסקבה, וייצגה אותם בפני מנהלי המחנות ובתי הסוהר. האסירים כינו אותה "אמא" ו"מלאך הרחמים".
פן נוסף של פעילותה, היה ארגון הפגנות ופגישות עם זרים שביקרו במוסקבה, להם חשפה (ודרכם לעולם כולו) את הפרת זכויות האדם הבסיסיות של האסירים בארצה.
פעילותה העקבית והעקשנית של נודל הפכה אותה לסמל למאבקם של יהודי ברית המועצות לעלייה לישראל, ושל המאבק למען זכויות אדם בברית המועצות. בעולם המערבי כונתה נודל "המלאך של אסירי ציון".
קבוצת נשים יהודיות מבריטניה בשם "קבוצת ה-35", פעלה למען מתן אשרת עליה לאידה נודל. הנשים כבלו עצמן לשערי שגרירות ברית המועצות בלונדון, והפגינו מול שר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו בעת שביקר בעיר. בספטמבר 1976, צוין "שבוע אידה נודל" במדינות מערביות שונות. חברות הקבוצה קיימו הפגנות מול מרכזים של השלטון הסובייטי במדינות מערביות, יזמו מחזה בשם "הראיון" (מאת המחזאי אלן סיליטו), ויזמו צלצולי פעמוני כנסייה לציון מאבקה, ברחבי מספר ערים מערביות.
הרשויות הסובייטיות לא ראו את הפעילות בעין יפה, ונודל הוטרדה ונחקרה תכופות על ידי הק.ג.ב.. היא הייתה נתונה למעקבים ולהאזנות ובביתה נערכו חיפושים. במשך כשבע שנים חיה נודל בפחד מתמיד, מחשש כי תיאסר על ידי השלטונות.
ב-11 בינואר 1974, זומנה נודל למטה הק.ג.ב. במוסקבה, לשיחה בת 45 דקות עם קצין הק.ג.ב וואדים קרימוב. קרימוב אמר לה שלפעילותה הפוליטית אין קשר לאיסור היציאה שלה, "יכול להיות שתעזבי אפילו מחר, הכול תלוי בנסיבות".
מעצר והגליה לסיביר.
בשנת 1978, נידונה נודל במשפט דלתיים סגורות לארבע שנות גלות קשה בכפר קריבושיינו (רוסית: Кривошеино) שבמחוז טומסק בסיביר. אף על פי שהתכוננה למאסר שנים ארוכות ולא הייתה מופתעת ממנו, ההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה. נודל נאלצה להתמודד עם תנאי מאסר קשים - שלג, רוחות כפור, ודיור מבודד רחוק מקרובים וחברים. המים בכפר היו מזוהמים והיה הכרח לטהר אותם כדי שיהיו ראויים לשתייה. כבר לאחר כחצי שנה במאסר נפגעה בריאותה. אם לא די בכך, היא הייתה האישה היחידה בכפר, ושוכנה בסמוך לאסירים פליליים אלימים ומסוכנים. היא העידה כי היא ישנה עם סכין מתחת לכר. הסכין נועדה עבורה ולא עבורם. בתקופת מאסרה הייתה נודל לסמל כ"סירובניקית" וזכתה להדים בדעת הקהל העולמית.