גטבורג הוקמה על ידי המלך השוודי גוסטב השני על האי המלאכותי "ינום וולגרובן" (בשוודית: Inom Vallgraven; מילולית: "בתוך תעלת המגן"), כעיר מסחר מוגנת בקצה תעלת גטה ולכן היווה האי את אזור ההתיישבות הקדום ביותר בגטבורג והוא מכיל, בין היתר, גם את הקתדרלה, כנסיות זרות, פסלים ומבנים עתיקים אחרים, שהעתיק שבהם הוא מתוארך לשנת 1621, אך רובם מהמאה ה-18. רבים מהמבנים הללו נבנו מעץ, שהיה זמין באזור זה וכך גם בית הכנסת הראשון בגטבורג. הוא נבנה בשלהי המאה ה-18 ברחוב "רחוב המלכה" (Drottninggatan) שנמצא במרכז האי, כ-200 מטרים מהקתדרלה וכ-500 מטרים מהנהר. מאחר שהיה מבנה עץ, הוא נשרף בשנת 1802. שש שנים לאחר מכן (1808) הוקדש בית כנסת חדש ברחוב המקביל, "רחוב הכנסייה" (Kyrkogatan 44), שבנוי בסגנון אדריכלות משולב, מבנה קובייתי בעל דלת מקומרת המזכירה סגנון פרסי, חלונות מקומרים וכיפה ירקרקה, אך גם בעל צריחונים מוגבהים במקצת בפינותיו המצביעה על ההשפעה הנוצרית. גם הוא לא האריך ימים וננטש לאחר מספר שנים, ונותר בעזבונו (עם אזוב המטפס על קירותיו החיצוניים). סביבו עדיין שוכן בית הקברות היהודי הישן, שגם הוא שילוב של מצבות מסורתיות כתובות בעברית, ומצבות משותפות כתובות בלשון המקומית, ואף מספר פסלים. המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה לבסוף בקצהו של אותו רחוב, מול הפארק המרכזי על גדת התעלה והוקדש ב-12 באוקטובר 1855.
ארכיטקטורה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אוגוסט קרוגר בסגנון ומכיל 300 מקומות ישיבה ומאז ה-2 ביוני 1999 הוא בניין רשום. חזית המבנה מכילה דלת אחת ראשית, עם חלון משולש מעליה וצריחונים מעל קצוות המבנה בחלקו הקדמי והאחורי. עליהם ניצבים מגיני דוד עשויים מתכת, וכך מראהו החיצוני דומה למבנה כנסייה טיפוסית. המבנה הפנימי של בית הכנסת בנוי מספינה ראשית תלת קומתית עם ספסלי עץ משני צדיה, כשהקומה השנייה משקיפה על המתפללים משני צדי החלל המרכזי, ומהווה את עזרת הנשים. מול המושבים ניצבת הבמה, ומאחוריה ארון הקודש. מעליו ניצב עוגב שהיה בשימוש בעבר, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפסק השימוש בו לאור החלטת מועצת הקהילה, שקבעה כי "מדובר במנהג נוצרי ואין זה ראוי שיעשה בו שימוש במזמורי שבת".
תולדות היהודים במרוקו
קרב
קרב הוא מצב של לחימה במסגרת עימות מזוין בין שני צדדים או יותר, כאשר המטרה של כל צד היא להשמיד או להכניע את האויב. להבדיל ממלחמה שהיא ממושכת וכוללת לעיתים זירות וחזיתות רבות, הקרב הוא ממוקד יותר, קצר יותר ומתפרס על שטח מוגבל. הקרב הוא שיאה של המלחמה, בו מגיעים הכוחות לכדי עימות פיזי והכרעה, עם זאת מלחמה אינה כוללת קרבות בלבד.
תנועה הקרבית.
התנועה הקרבית מורכבת משני יסודות: תנועה אל היעד ותנועה על היעד.
התנועה אל היעד
התנועה על היעד
את התנועה מלווים דרגי לוגיסטיקה, הנדסה קרבית ובשדה הקרב המודרני היא נעשית בשילוב עם סיוע אש לריכוך, חיפוי והשלמת המשימות.
היסטוריה.
קרבות יבשתיים קיימים משחר ההיסטוריה, בתחילה באופן ספונטני ולא מסודר בין שבטים פרימיטיביים שונים, שם הקרב היווה את המלחמה כולה. הקרב היה פורץ בדרך כלל בשל תחרות על מקורות מחייה וטריטוריה ומטרתו לא הייתה השמדה או כיבוש היריב אלא השגת המטרות בלבד. בשל כך הקרב בקבוצות הפרימיטיביות היה יותר טקסי מאשר קרב דמים. מקום שדה הקרב היה נקבע מראש, הלוחמים היו מבצעים טקסים שונים לפני הקרב והקרב היה נגמר לרוב לא בחיסול מוחלט של הצד היריב אלא בהרג או פציעה של בודדים.
עם התגבשות הציוויליזציות הגדולות חלה עליה משמעותית בגודלי הצבאות, התגבשו צבאות בני אלפים ואף עשרות ומאות אלפים שיצאו לעיתים למסעות כיבוש גדולים על רקע דתי, טריטוריאלי, תרבותי או כדי לפאר את כבוד האימפריה ושליטה.
יש תיעוד של קרבות ימיים החל מהאלף השני לפנה"ס, קרבות אוויריים החלו להיערך רק במאה ה-20.
עד למאה ה-20 נדיר היה שקרב ספציפי יימשך מעבר ליום אחד, אך עם התפתחות המלחמה המודרנית, התארכו הקרבות המודרניים לשבועות ואף עד לחודשים.
נתינת שמות לקרבות.
שמותיהם של קרבות ניתן להם בדרך כלל על שם מאפיין גאוגרפי של שדה הקרב, כגון שם של עיר סמוכה, אזור או נהר - כך למשל קרב קרני חיטין וקרב גטיסברג. לעיתים הצדדים הלוחמים נותנים לאותו קרב שני שמות שונים, למשל קרב גליפולי נקרא על ידי הטורקים קרב צ'אנאקאלה.
במקרים מסוימים, שמות מקומות נהיים מזוהים עם שמות קרבות שהתחוללו במקום, כך למשל במקרים של פרל הארבור והאלמו. כאשר במקום מסוים נערך יותר מקרב אחד באותה מלחמה נהוג למספר את הקרבות, כך במקרה של הקרב בבול ראן (הראשון והשני).
לעיתים למלחמה ניתן שם על פי התאריך שבו נפתחה כמו מלחמת יום הכיפורים אצל ישראל או מלחמת תשרי/אוקטובר/רמדאן אצל הערבים או מלחמת ישראל-ערב 1973 בעולם הרחב.
מהאיינה
סבלנות
סבלנות היא היכולת לסבול המתנה, עיכוב או התגרות בלי לכעוס או לדאוג, וכן היכולת להתמיד בשקט בהתמודדות מול קשיים. הניגוד של סבלנות הוא קוצר רוח. סבלנות נזכרת ביהדות כאחת המידות של השגת אמונה בבורא עולם והבנה שהכל לטובה.
שימושים.
סבלנות מתוארת כמידה טובה בדת או בתרגולים רוחניים.
ביהדות סבלנות היא מידת אמונה וקבלה שבורא עולם פועל רק לטובת הבריות שברא. סבלנות מלשון סבל, כשהאדם מקבל את מה שעובר עליו אף אם נראה לו שזה לרעתו, הוא יראה לבסוף שהכל לטובתו. "כל מאן דעביד רחמנא לטב עביד." כל מה שעושה האלוקים הוא לטובה.
במהאיינה, הסבלנות היא אחת משש (או עשר) פרמיטות שבודהיסטווה מתרגל ונוהג לפיהן כדי להגיע לבודהי (הארה) מושלמת.
באסלאם, הסבלנות היא אחת מהמידות הטובות החשובות בחיים. המוסלמי מאמין שהאדם יכול להגיע לקרבת אלוהים וכך להשכין שלום. עוד מאפיין בולט באסלאם שאלוהים נמצא עם אלה ארכי הרוח, במיוחד תחת סבל.
ההינדואיזם מתייחס לסבלנות כיכולת חיונית בהשגת שליטה בחמשת החושים כחלק מהשגת המוקשה - השחרור ממחזור החיים, מוות ולידה.
סבלנות היא תכונה חשובה בחברה המודרנית, ולכן מגיל קטן מקובל להנחיל לילדים את עיקרון הסבלנות.
בלוטות אקסוקריניות
רפאל פריבק דה בורגוס
רפאל פריבק דה בורגוס (בספרדית: Rafael Frühbeck de Burgos; 15 בספטמבר 1933 בבורגוס, ספרד – 11 ביוני 2014) היה מנצח ספרדי.
ביוגרפיה.
למד כינור, פסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריונים של בילבאו ומדריד, סיים בהצטיינות יתרה את בית הספר הגבוה למוזיקה במינכן במגמת ניצוח וזכה בפרס ריכרד שטראוס.
כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורות בברלין, היה מנצח ראשי בתזמורת בילבאו ובתזמורת הסימפונית של וינה בנוסף להופעות כמנצח אורח ראשי בתזמורות רבות באירופה ובארצות הברית. הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה עם תזמורת פילדלפיה.
הרבה בהקלטות לחברות שונות. ראויים לציון מיוחד ביצועיו באורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון, הרקוויאם של מוצרט, כרמינה בוראנה של אורף, "כרמן" של ביזה ומכלול יצירותיו של מנואל דה פאיה.
מאז 2006 כיהן כמנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית, טורינו, איטליה, ומנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של דרזדן, גרמניה.
קונצרטו האחרון כמנצח התקיים ב-14 במרץ בוושינגטון די. סי. עם התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
נפטר ב-11 ביוני 2014 בביתו שבפמפלונה ממחלת הסרטן.
מטאמפטמין
טנק אברהמס
הדיונון הענק
מת' קריסטלי
רב-רגל שחור
רב-רגל שחור (שם מדעי: "Archispirostreptus syriacus") הוא מין של רב-רגל בצבע שחור או חום כהה, נפוץ בארץ ישראל באזורי הרים וגבעות. הוא הגדול מבין רבי-הרגליים בארץ, ואף שייך לאותו סוג של הרב-רגל האפריקאי הענק (Archispirostreptus gigas) שהוא אחד ממיני רבי-הרגליים הגדולים בעולם.
הרב-רגל השחור פעיל בעיקר בלילה, ומתגורר מתחת לאבנים ובמקומות לחים אחרים, אולם מין זה הוא ייחודי בכך שאפשר למצאו גם באזורים יבשים ומדבריים למחצה כמו בקעת הירדן וספר המדבר. באזורים עירוניים ניתן למצוא את הרב-רגל על קירות ובחצר. בעת מנוחה וסכנה נוהג רב הרגל לגלגל את גופו לצורת ספירלה המזכירה קונכיית שבלול. בעת פגיעה בגופו הוא מפריש חומר רעיל, בעל ריח דוחה, המכיל בתוכו חומצה ציאנית. תזונתו היא מן הצומח, בעיקר רקב צמחי. אורך חייו בטבע הוא כ-9-11 שנים. רבי רגליים דומים במבנה רגליהם לשל הנדלים.
מזון:
רב רגל שחור ניזון מן הצומח, וגם מרקבובית (חומרי מזון זעירים שנמצאים בקרקע) ואדמה.
רבייה:
עונת החיזור חלה בתחילת הקיץ, ולאחר הליכה בשניים בעשרות ידיים-רגליים, מעביר הזכר מקדמת גופו אל הנקבה גוש זרע קטן. כשמגיעה שעתה של הנקבה להטיל, היא מתכנסת לתוך נקיק שבסלע או בגומה שחפרה בקרקע. ושם היא מטילה עשרות ביצים זעירות. מתוכן יבקעו רבי רגל זעירים הדומים מאוד לבוגרים, אלא שגופם עשוי מספר מועט יותר של פרקים ורגליים. עם גידולם הולכים ומתרבים פרקי הגוף, ואיתם גם מספר הרגליים.
צורת ג'ורדן
אנושות
דקאפוליס
דקאפוליס (מיוונית: Δεκάπολις - עשר הערים; deka - עשר; polis - עיר) הייתה קבוצה של עשר ערים, רובן מהתקופה ההלניסטית (למעט דמשק), שהיו ממוקמות ברובן בעבר הירדן המזרחי. הערים נתנו את שמן גם לחבל הארץ בו שכנו. עם הערים ברשימה נמנות סקיתופוליס (בית שאן), שהייתה העיר הראשית בחבל, דמשק, ופילדלפיה (היא עמאן).
היסטוריה.