דוגמה לכך היא שכונת כרם אברהם בירושלים, שעד שנות ה-50 הייתה שכונה שרוב אוכלוסייתה לא הייתה חרדית ואפילו לא דתית בעיקרה. בגבולות השכונה בתי ספר חילוניים: בית ספר לבנות שפיצר, ובתי ספר לבנים: בית ספר תחכמוני, בית ספר ארלוזורוב, בית ספר כצנלסון. תהליך הפיכת השכונה לשכונה חרדית החל כאשר החילונים התחילו לעזוב, הדבר קרה מכיוון שרמת חייהם עלתה והם חיפשו דיור איכותי יותר, ובמקומם נכנסו החרדים. לאחר מכן מתחיל תהליך של ההורשה, הגורם לכך שאנשים שאינם חרדים מתקשים לחיות באותו מקום.
תהליכים אלה אירעו גם בשכונות אחרות בירושלים. הלא-חרדים נטשו מקומות שהיו בקרבת שכונות חרדיות. הם יכלו לעשות זאת עקב העלייה ברמת החיים בישראל מחד, ומדיניות ממשלת ישראל ל"חזק" את ירושלים באמצעות בינוי של שכונות בפריפריה של העיר (דוגמת גילה, מעלה אדומים וכו') שלוותה במענקים ובסובסידיות. מי שהגיע לשכונות החדשות האלה היו דווקא השכבות היותר חזקות בשכונות הליבה של ירושלים (כמו מקור ברוך וכו') כשנטישתם מפנה מקום לחרדים.
האישה החרדית.
ספרון זה של פרידמן ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 1988. הספרון מפנה את תשומת הלב למקומה של האשה החרדית כגורם מרכזי בהתפתחותה של "חברת הלומדים". בוגרות הסמינרים למורות ולגננות של רשת "בית יעקב" היוו למעשה את התשתית לחברה חרדית חדשה שבה מרבית הגברים לומדים מספר שנים (לא מוגבל באופן פורמלי) בכולל אברכים, שהוא ישיבה לגברים לאחר נישואיהם. ראשיתה של התפתחות זו בשנות החמישים של המאה ה-20. הרב אברהם יוסף וולף, שהיה מנהל הסמינר של בית יעקב בבני ברק, פיתח, בהשפעתו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ (החזון-איש) תפיסה שעודדה את תלמידותיו להעדיף להינשא לתלמיד ישיבה המבקש להמשיך ללמוד בכולל, כשהן מפרנסות את המשפחה, "בתמורה" לחלק שווה לחלקו של הבעל ב"שכר" לימוד תורה בעולם הבא. תפיסה זו התממשה על רקע גידולה המרשים של רשת החינוך החרדית ("הזרם הרביעי", "החינוך העצמאי") כאשר הממשלה מוכנה לשאת בעיקר העלויות של רשת חינוכית זו, שרבות מן הנשים החרדיות עבדו בה. היה זה תהליך מהפכני שנתקל תחילה בהתנגדות בקרב הורי הבוגרות שביקשו שבנותיהן תינשאנה לגברים שיש להם מקורות הכנסה משלהם. למרות זאת, רוב בוגרות הסמינרים של בית יעקב אימצו אידאולוגיה זו, ובעקבות כך שונו פניה של החברה החרדית.
החברה החרדית - מקורות, מגמות ותהליכים.
ספרו זה של פרידמן ראה אור ב-1991 בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל.
עלייתה של חברת הלומדים החרדית
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 היו רבים שחשבו שהחברה החרדית תיעלם. בשנות השמונים לעומת זאת, חשבו רבים בחברה החילונית שהחברה החרדית מאיימת על מעמדם בישראל. הגידול המרשים במספרי התלמידים במוסדות החינוך החרדיים לעומת יציבות ואפילו הקטנה של מספר התלמידים בבתי הספר הממלכתיים, מחזק תחושת איום זו. פרידמן ניסה להסביר למה וכיצד התרחש מהפך זה בו נעצר הסחף מהחברה החרדית, שאפיין חברה זו למן ראשית תהליך המודרניזציה והחילון והחברה החרדית הצליחה לא רק להתייצב, אלא גם לצמוח בצורה מרשימה. הראשונה, לדעתו של פרידמן, היא כלכלית וקשורה בהתפתחותה של חברה הרווחה המודרנית לאחר מלחמת העולם השנייה והקמתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. מאידך הצליחה החברה החרדית להקים מערך סוציאליזציה כמעט סגור לגמרי שבמרכזה הישיבות הקטנות (גילאי 13–17), הישיבות הגדולות (גילאי 17–21) והכוללים (לבוגרי הישיבות הגדולות לאחר נישואיהם). הכנסת הנישואין לתוך תהליך הסוציאליזציה, כאשר המשפחה החרדית הצעירה נשארת בתוך המערך המוסדי החרדי, היא, יותר מכל גורם אחר, תרמה ליציבותה של החברה החרדית ומניעת סחף ממנה. צירופם של שני תהליכים אלו הם הבסיס לפריחה המחודשת של החברה החרדית.
מדינת הרווחה המודרנית משחררת את ההורים מחלק גדול של העול הכלכלי של חינוך הילדים. מדינת הרווחה מבטיחה קודם את חינוכם של בני הדור הצעיר במדינה. חוק חינוך חינם, שהיה אחד החוקים הראשונים של מדינת ישראל היה מבחינתה של החברה החרדית מהפך מוחלט. ומשתי סיבות: האחת; הם היו הקבוצה הענייה שהתקשתה לעמוד בתשלומי שכר לימוד, במיוחד העולים החדשים שהגיעו עם קום המדינה. השנייה; המדינה היהודית אפשרה להם להקים רשת חינוך משלהם (בתחילה כ"זרם הרביעי" ואחר כך כ"חינוך עצמאי") במימונה. בפעם הראשונה נוצרה מציאות בה יכולים החרדים להקים בתי ספר משלהם הנתון כמעט לחלוטין לשליטתם, במימון המדינה. אף שמלכתחילה היה החינוך החרדי הקטן ביותר מבין שאר זרמי החינוך, הרי במספרים מוחלטים היה זה שינוי משמעותי ביותר. על רקע העלייה הגדולה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 נוצר ביקוש גדול למורים ומורות חרדיים ולכל בוגרת סמינר בית יעקב הובטח למעשה מקום עבודה עם משכורת מובטחת על ידי המדינה. הצעירה החרדית בוגרת סמינר בית יעקב הייתה עכשיו עצמאית במידה רבה להחליט על מי שיהיה בעלה. בחירתה בתלמיד ישיבה שביקש ללמוד בכולל, כאשר היא תממן לפחות חלק גדול של הוצאות המשפחה, היא שאפשרה את חברת הלומדים, שהיא המאפיין העיקרי של החברה החרדית כיום.
במקביל, העובדה שכמעט כל הצעירים בחברה החרדית ממשיכים את לימודיהם בישיבות "קדושות", כלומר ישיבות שבהן נמנע מהתלמידים ללמוד לימודים כלליים (לימודי חול) והם ממשיכים במוסדות אלה עד לפחות כמה שנים לאחר הנישואין, יוצרת פערי ידע ופערים חברתיים המקשים עד מאוד על נטישת החברה החרדית.
תהליך עליית הפרטיקולריזם בחברה החרדית
אחת מההתפתחויות החשובות המציינות את התהליכים הדינאמיים בחברה החרדית משנות השבעים של המאה ה-20 ואילך, היא עלייתה של הזהות החרדית הפרטיקולארית על חשבון הזהות החרדית הכוללת. במונח "זהות חרדית פרטיקולארית" מתכוון פרידמן לזהויות הדתיות-מסורתיות שאפיינו את החברה היהודית בעיקר במזרח אירופה. חברה זו הייתה מפוצלת לזהויות יהודיות-מסורתיות רבות על רקע מסורות מקומיות שהתבטאו בין השאר בחצרות החסידיות השונות, במסורות קהילתיות שונות ומגוונות על בסיס של ארצות וחבלי ארץ שונים. תהליך המודרניזציה והחילון ותחושת האיום הקיומי של החברה הדתית-מסורתית הביא להתגבשות של תנועה חברתית-דתית של כל הקבוצות האלה על בסיס של זהות משותפת – חרדית. גם תהליכי ההגירה לארץ ישראל בפרט ולמערב בכלל והשואה שהביאה להשמדתה של רובה של יהדות מזרח אירופה, חיזקו את הזהות החרדית המשותפת. ואולם תחייתן של החצרות החסידיות במערב בכלל ובישראל בפרט, גיבושה של הזהות ה"ליטאית" באמצעותן של הישיבות הגדולות שחשיבותן כמייצגי "עולם התורה" החרדי גברה על רקע התפתחותה של "חברת הלומדים", הלכו והתחזקו הזהויות הפרטיקולאריות. חצרות חסידיות החלו להקים מערכת סוציאליזציה פרטיקולארית משלהן כדי להבטיח את המשכיותן וייסדו גם בתי ספר פרטיקולארים לבנות, כדי להבטיח שבחורי הישיבות שלהן יינשאו לנשים המזוהות עם מסורתן הפרטיקולארית. מחלוקות ישנות בין חסידים ומתנגדים שנחשבו כאלה שעבר זמנן, שבו והפכו לרלוואנטיות במציאות של החברה החרדית. הפיצול הזה השפיע גם על המערכת הפוליטית החרדית. בשנת 1984 פרשו חרדים ספרדים והקימו את מפלגת ש"ס ובשנת 1990 התפצלה אגודת ישראל, שסימלה את הזהות החרדית הכוללת, לשתי מפלגות, "דגל התורה" המזוהה עם הישיבות ה"מתנגדות" ו"אגודת ישראל" שהייתה עכשיו למפלגה חרדית חסידית.
חברה במשבר לגיטימציה: היישוב הישן האשכנזי, 1917-1900.
ספר זה יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת מוסד ביאליק.
בספר זה מבקש פרידמן לבחון את התהליכים שהביאו לירידתו של היישוב הישן מבמת ההיסטוריה.
היישוב הישן, ובמיוחד החלק האשכנזי שבו, היה למעשה חברה נתמכת, כלומר חברה שקיומה היה מותנה במשלוח כספים מהפזורה היהודית. בחברה מסוג זה, טוען פרידמן, יש חשיבות קיומית ללגיטימציה להמשכיות קיומה בעיקר מצד הקבוצות התומכות בה. בספרו מוכיח פרידמן שגם במסגרת החברה היהודית הדתית-מסורתית הלך והתערער בסיס הלגיטימציה לקיומה. תהליך הערעור על הלגיטימציה קשור בסתירות המהותיות שבקיומו של היישוב הישן. זו הייתה חברה שביקשה להקדיש עצמה לתפילה וללימוד תורה ואולם בסופו של דבר נתפסה על ידי התומכים בה כחברה העסוקה מעל הראש במחלוקות ומריבות על חלוקת כספי התמיכות שהגיעו מהפזורות היהודיות. זו הייתה חברה שאמורה לעסוק בלימוד התורה ולהיות כתוצאה מכך מרכז של הוראה דתית ליהדות התפוצות ובסופו של דבר נתפסה כמסגרת הנעדרת יזמות דתית-אינטלקטואלית המדכאת כישרונות יצירתיים ובית גידול של קנאות דתית. ישיבותיה לא נחשבו כבית גידול ל"גדולי תורה", בייחוד בהשוואה לישיבות פולין-ליטא. היישוב הישן לא היה גם מקום המעודד יצירה דתית אחרת עבור העולם היהודי שפרנס אותו. ציון לא הפכה למקום שממנו יצאה תורה, ודבר ה' לא יצא מירושלים. פרידמן מראה שהיישוב הישן לא היה לעילית דתית רוחנית בין השאר משום שהיה חברה נתמכת. העיסוק בלימוד תורה שהכל נתבעו לעסוק בו, מנע למעשה סלקציה בין מוכשרים ולא מוכשרים וחלוקת תגמולים דיפרנציאלית למוכשרים יותר. כך הפכו ישיבותיו של היישוב הישן לבית גידול לבינוניות שבה ההצטיינות של הטובים מדוכאת למעשה. מסגרת חברתית החפצה להפוך לבית גידול של "גדולי תורה", חייבת, כדי שתהיה כזו, לאפשר לכאלה שאינם מוכשרים לכך למצוא לעצמם מסלולי קיום אלטרנטיביים.