לאחר המלחמה גויס ב-1945 ל"מוסד לעלייה ב'" (העלייה הבלתי לגאלית). הוא מונה לסגן ראש המוסד, שאול אביגור, ישב במרכז המוסד בפריז והיה האחראי מטעמו על העלייה הבלתי לגאלית מאירופה. במסגרת תפקידו ארגן את מבצע העלייה באניית המעפילים "אקסודוס". הדרי מילא תפקיד מרכזי בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, שהייתה חיונית מאוד להצטיידות צה"ל במלחמת העצמאות. במהלך מלחמת העצמאות מילא שליחויות בצרפת שעליהן דיווח גם לבן-גוריון . התגייס לצה"ל ושירת כלוחם פשוט בחטיבת הראל, שבשורותיה נפצע.
אחרי שחרורו נפגש עם דוד בן-גוריון וסיפר לו על רצונו ללמוד בצרפת פיזיקה גרעינית, שראה בה את מקצוע העתיד. עם ברכת הדרך של בן-גוריון נסע הדרי לאוניברסיטת סורבון בפריז ללמוד פיזיקה גרעינית. כל השכלתו הממוסדת עד אז הסתכמה בלימודים ב"חדר" וב"ישיבה". כעבור חמש שנים סיים את עבודת הדוקטור שלו, חזר לישראל והיה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים, שהשתתפו בהקמת הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בדימונה. במקביל עסק בגיוס סטודנטים צעירים ללימודי הגרעין בצרפת. הדרי היה חבר בוועדת התכנון של הכור הגרעיני (יחד עם עמוס דה-שליט וצבי ליפקין), ועבד בקמ"ג בפיתוח תחומים שונים עד לפרישתו לגמלאות. במקביל פעל להקמתה של אוניברסיטה בנגב, בבאר שבע, שלימים הייתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. רעיון הקמת האוניברסיטה נולד אצלו בעיקר מהגדרת הצרכים של הקריה למחקר גרעיני. לפי תפיסתו, לא ניתן היה לקיים את קמ"ג לאורך זמן מבלי לקיים אוניברסיטה באזור. הוא נמנה עם ראשי האוניברסיטה ושימש בה, במקביל לעבודתו בקמ"ג, פרופסור לפיזיקה גרעינית עד פרישתו לגמלאות.
ביוני 1955, על רקע פרשת קסטנר, היה הדרי מעורב בוויכוח עם עמדת השמאל (ובכללו "הקיבוץ המאוחד", שבשמו פעל במלחמת העולם השנייה) על ההיבט העקרוני של פרשה זו. משה כרמל, מראשי אחדות העבודה, גינה את הניסיונות להציל את הנהגת מרד גטו ורשה באמצעות מגעים עם הנאצים או שוחד (וייחס את הדבר בטעות לשליח של קסטנר). הדרי טען בשלושה מכתבים למערכות "למרחב" ו"דבר", שצו הזמן בעת השואה היה לנקוט בו בזמן בדרך המרד וההתקוממות ובניסיונות להציל יהודים. נתן אלתרמן ייחד לעימות הזה את "הטור השביעי" שלו" ותיאר בשיר "קולו של וניה פומרנץ" "קול אמיץ בחותם-ייחודו/ קול - מופת לכולנו".
בשנת 1976 ישב הדרי בחבר השופטים להענקת פרס ישראל לשירות חיים לקליטת עלייה.
הדרי נפטר בבאר שבע בשנת 2001 ונטמן בבית הקברות בעומר.
הנצחה.
על שמו של זאב הדרי קרויות שדרות בבאר שבע ובבת חפר.
מיכאל קדוש
יהודה אחישר
ליובה גוקובסקי
היכל העצמאות (ישראל)
איתמר שמשוני
איתמר שמשוני (נולד ב-23 ביוני 1980) הוא אמן ומרצה לאמנות ישראלי.
כיום הוא מנהל את מחלקת האמנות בקמפוס אריסון לאמנויות ומלמד כיתות נמוכות.
שמשוני בוגר תואר ראשון ושני מבצלאל. גוף עבודותיו של שמשוני מתמקד בחקר ההשפעה של האמנות על חיי היום יום ועל זליגת חיי היום יום לתוך עולם האמנות. שמשוני, אמן ורסטילי רב מדיומאלי, בוחן את ההשפעה באמצעות מגוון עבודות וידאו ופיסול. עבודותיו רוויות הומור, פשטות מתחכמת ואירוניה. שמשוני הציג תערוכות יחיד ביניהם ב-Mana Contemporary בניו יורק, בסדנאות האמנים בירושלים, בפסטיבל Ars Electronica באוסטריה ובמרכז ZKM בגרמניה. את עבודותיו ניתן למצוא באוספים בארץ ובארצות הברית. נוסף על פעילותו האמנותית שמשוני מרצה במחלקה לאמנויות המסך ובמחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל ומלמד בקמפוס אריסון לאמנות.
שמשוני הוא צייר, פסל ואמן וידאו ישראלי. בעבודותיו חוקר שמשוני את ההשפעה של האמנות על חיי היום יום ועל זליגת חיי היום יום לתוך עולם האמנות. שמשוני הושפע בין השאר מהאמן האמריקאי ז'אן מישל בסקיאט ומאבי אסכולת הרדי מייד מרסל דושאן.
ביוגרפיה.
הוא עוסק באמנות מצעירותו ובוגר תיכון תלמה ילין לאמנויות. את שירותו הצבאי העביר שמשוני ביחידה שתפקידה הייתה לתת מענה לטווח ארוך למצוקות של חיילים, שבה נתן ביטוי לחשיבתו היצירתית. בשנת 2002 החל את לימודיו במחלקה לאמנות בבצלאל BFA שאותם סיים בהצטיינות בשנת 2006. בין מוריו נמנו נחום טבת ועידו בראל. במהלך לימודיו לתואר הראשון השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד במכון פרט בניו יורק (Pratt Institute, New York).
בשנת 2009 הציג את העבודה "משחק העונה", שבה הוא נראה מצייר על בד רחב ידיים בעוד שני פרשני ספורט, זוהיר בהלול ודני דבורין, מפרשים את תנועותיו. במסגרת זו, באמצעות השילוב בין ספורט לאמנות בוחן ומבקר שמשוני את המצב הקיומי בעולם המודרני. העבודה הוצגה במסגרת יריד האמנות צבע טרי.
בשנת 2010 החל את לימדיו לתואר שני באמנות בבצלאל MFA שאותו סיים בשנת 2012 בהצטיינות. עם סיום לימודיו הציג שמשוני במסגרת תערוכת הבוגרים את "סטוני 1.0" אשר זכה לפרס המצוינות מטעם נשיא בצלאל, הוצג בעולם ונרכש לאוסף אמריקאי. העבודה משלבת בין עולם האבלות לטכנולוגיה המודרנית ומציפה את השאלה הפילוסופית של תפקיד וגבולות הטכנולוגיה בפעולות פשוטות אך אישיות.
בשנת 2011 החל שמשוני ללמד בקמפוס אריסון לאמנות ובשנת 2017 התמנה לתפקיד ראש המגמה לאמנות הפלסטית וכן מלמד במחלקה לאמנויות המסך, בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים. בשנת 2014 החל ללמד גם במסלול לעיצוב וטכנולוגיה בלימודי התואר השני בבצלאל.
בשנת 2014 החל את הפרויקט Toys R Art, אשר חלקו הראשון הוצג בארץ והמשכו Toys R Art Factory הוצג במאנה קונטמפוררי כאקורד סיום לארבעת חודשי שהותו במתחם. את פסליו בפרויקט הנמשך גם כיום יוצר שמשוני באמצעות עשרות צעצועים- חלקי רדי מייד (מן המוכן), השוכנים אצלו בסטודיו. שמשוני מיישם את הגדרתו של אנדרה ברטון אשר הגדיר את הרדי מייד כחפץ תעשייתי שהודות לבחירת האמן בו, מועלה לדרגת אמנות- כך קורה שצעצועים, מוצר נפוץ בכל בית, הטומנים בחובם ערכים גלויים וסמויים מעוררים את סקרנותו של שימשוני ומשמשים כחומר ביד היוצר ליציקת מארג חדש של ערכים זהויות ותכנים. הפיסול האמנותי הוא ההופך את הצעצוע היומיומי לאובייקט אמנותי.
בשנת 2015 הציג את עבודתו מאסטארצ'אט בסדנאות האמנים בירושלים. במסגרת הפרויקט הזמין ארבעה ציירים ישראלים- יאיר גרבוז, מרים כבסה, יצחק לבנה וזויה צ'רקסקי לסדרה של שיחות וירטואליות. הפרויקט נערך כולו כתוכנית ריאליטי והיווה אמירה נוקבת אך הומוריסטית על שדה האמנות, נושא שהופיע בעבודותיו המוקדמות וממשיך ללוות את שימשוני גם ביצירה זו.
גוף העבודות של שמשוני מתבונן באופן אירוני ורפלקסיבי על עולם האמנות כחלק מתרבות הצריכה. שמשוני פועל במרחב ההומור וחותר להציג נקודת מבט לא שיגרתית על החיים, כזו המחברת ומנגישה את האמנות הגבוהה לקהל הרחב. היצירות קוראות תיגר על החיים, האמנות, הזליגה של הטכנולוגיה ועל האופן שבו אנו כחברה וכפרטים צורכים אמנות.
שמשוני נישא בשנת 2007 לשחקנית דאנה איבגי ואב לשני בנים. מתגורר בשכונת שפירא בדרום תל אביב.
רוני ונומי והדב יעקוב
Fat White Family
Fat White Family (בתרגום מילולי לעברית: משפחה לבנה שמנה) היא להקת פאנק בת שישה חברים מפקהאם, דרום לונדון, אנגליה.
בשנת 2013, הוציאה הלהקה לאור את אלבום הבכורה שלה "Champagne Holocaust" (בתרגום מילולי לעברית: שמפניה שואה). האלבום השני שלה, "Songs for Our Mothers" (תרגום מילולי לעברית: שירים לאמהותינו) שוחרר ב-2016.
80186 (מעבד)
4004 (מעבד)
8008 (מעבד)
80386 (מעבד)
8086 (מעבד)
Intel 8080
Fat white family
ריצ'י גארין
ריצ'רד וינסנט "ריצ'י" גארין (באנגלית: Richard Vincent "Richie" Guerin; נולד ב-29 במאי 1932) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 17.3 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים למשחק. בשנת 2013 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
מכללות ושירות צבאי.
גארין נולד וגדל בשכונת הברונקס שבניו יורק. בשנת 1947 התגייס לחיל הנחתים האמריקאי כחייל מילואים, ובשנת 1950 החל במקביל ללמוד באיונה קולג' שבניו רושל. בעונת ה שלו, , קלע 24.7 נקודות למשחק עבור קבוצת הכדורסל של המכללה. בשנת 1954 החל לשרת בצבא כחייל סדיר, ושוחרר בשנת 1956 בדרגת "First Lieutenant" (מקביל לדרגת קצין מקצועי אקדמאי).
קריירה מקצועית.
ניו יורק ניקס.
גארין נבחר על ידי ניו יורק ניקס בבחירה ה-17 של דראפט ה-NBA לשנת 1954, והצטרף לקבוצה עם סיום שירותו הצבאי, בשנת 1956. כבר בעונתו השנייה בקבוצה הפך לאחד מכוכביה, לצד קארל בראון וקני סירס, כשהעמיד ממוצעים של 16.5 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים למשחק. באותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, כמו גם בחמש העונות הבאות. ב-12 בדצמבר 1958 קבע שיא מועדון של 21 אסיסטים בניצחון קבוצתו על סנט לואיס הוקס, וב-11 בדצמבר 1959 קלע שיא מועדון של 57 נקודות בניצחון הניקס על סירקיוז נשיונלס.
במהלך תקופתו בניו יורק העפילו הניקס לפלייאוף ה-NBA פעם אחת בלבד, בעונת , והודחו כבר בסיבוב הראשון כשהפסידו לסירקיוז בתוצאה 0–2. עונתו האישית הטובה ביותר של גארין הייתה עונת , בה רשם שיאי קריירה של 29.5 נקודות (שישי בליגה) ו-6.9 אסיסטים (רביעי בליגה) בממוצע למשחק. בסיום אותה עונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה, בפעם השלישית והאחרונה בקריירה. גארין הוביל את קלעי הניקס ב-5 מתוך 7 עונותיו בקבוצה, והעמיד במדיה ממוצעים של 20.1 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
סנט לואיס/אטלנטה הוקס.