ב-4 בדצמבר 1863 הקים השלטון הפדרלי קהילה של עבדים משוחררים, Freedman's Village (בתרגום חופשי - כפרו של האדם המשוחרר), ליד המקום בו נמצא כיום האמפיתיאטרון. יותר מ-1,100 עבדים משוחררים קיבלו אדמות מהממשלה, שם הם חיו בזמן מלחמת האזרחים ולאחריה. בשנת 1890 הם גורשו משטח זה, לאחר שהממשלה קנתה אותו בחזרה, והקימה עליו מתקן צבאי.
בחלקה 27 קבורים יותר מ-3,800 עבדים לשעבר, ועל מצבותיהם חרוטה המילה "אזרח".
ליד קבר האלמונים עומדת אנדרטה לזכר 266 חללי אוניית המערכה מיין (USS Maine). בתוך מצבת הזיכרון משולב תורן האונייה שהוצל מתוך שרידיה.
קבר האלמונים.
קבר האלמונים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ידוע גם כקבר החייל האלמוני. הוא עומד בראש גבעה המשקיפה על וושינגטון הבירה. הקבר, אחד מהאתרים הפופולריים בבית הקברות, בנוי משיש יול שנחצב בקולורדו. הוא מורכב משבעה חלקים, במשקל כולל של 72 טון. הקבר נפתח לציבור ב-9 באפריל 1932, בעלות של 48,000$.
הקבר נקרא בתחילה "קבר החייל האלמוני", אך לאחר שנקברו בו אנשי שירות אלמונים אחרים, שמו שונה ל"קבר האלמונים".
קבר החייל האלמוני נמצא תחת שמירה של צבא ארצות הברית בכל שעות היממה ובכל ימות השנה. הרגימנט השלישי של חיל הרגלים האמריקאי ("3rd U.S. Infantry Regiment") שומר על הקבר מאז ה-6 באפריל 1948.
בשנת 2008 דווח בתקשורת האמריקאית על סדקים שנתגלו בחלק מאבני השיש של הקבר, דבר שעשוי לחייב שיפוץ שלו.
קיימים שני מאוזוליאומים בתוך תחומי בית הקברות. הראשון למשפחתו של גנרל נלסון אפלטון מילס (Nelson Appleton Miles) וממוקם בחלקה מס' 3, והשני למשפחתו של גנרל תומאס קרוק סאליבן (Thomas Crook Sullivan) וממוקם בחלקה מס' 1.
אתר זיכרון נוסף הוא צלב הקרבה הקנדי, עם שמות כל אזרחי ארצות הברית שנהרגו כאשר לחמו במסגרת הכוחות הקנדים במלחמת קוריאה ושתי מלחמות העולם.
"אנדרטת הנשים בשירות למען ארצות הברית" הוקמה לזכר כל הנשים ששירתו בצבא ארצות הברית. היא תוכננה כבר ב-1985, אך נחנכה רק ב-18 באוקטובר 1997 ונפתחה לציבור יומיים לאחר מכן. האנדרטה נמצאת ליד הכניסה הרשמית של בית הקברות, אשר מכילה גם תערוכה על נשים בצבא ובהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית.
נוהלי הקבורה.
הדגלים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון מורדים לחצי התורן חצי שעה לפני ההלוויה הראשונה בכל יום, ומועלים לראש התורן חצי שעה אחרי ההלוויה האחרונה בכל יום. לרוב מתקיימות הלוויות רק במשך השבוע, ולא בסופו. ממוצע ההלוויות הוא גבוה מ-20 ביום - ובמהלך שנה שלמה מתרחשות בערך 5,400 קבורות.
עם יותר מ-260,000 אנשים טמונים בו, בית הקברות הלאומי ארלינגטון הוא בית הקברות הלאומי השני במספר הקבורים בו בארצות הברית. בית הקברות הלאומי הראשון, מתוך 130 בתי קברות כאלו, הוא בית הקברות הלאומי קלברטון (Calverton National Cemetery) אשר נמצא בצדו המזרחי של לונג איילנד, ניו יורק, ובו נערכות יותר מ-7,000 קבורות בשנה.
בנוסף לקבורה באדמה, בבית הקברות מצוי קולומבריום (ל"קבורת" האפר לאחר שריפת הגופה) מהגדולים בארצות הברית. כרגע קיימים ארבעה אזורים לאחסנת האפר, ו-5,000 גומחות בכל אחד. לאחר תום הבנייה באתר, יהיו 9 אזורים ו-50,000 גומחות בסך הכל, כלומר מקום לאפרם של 100,000 אנשים. כל חייל ששוחרר עם תום שרותו (בניגוד לשחרור מוקדם עקב ביצוע עבירה), ואופי שירותו היה חיובי ברובו, זכאי לגומחה באתר לאחר מותו.
בית הקברות בתרבות.
בסצנת הסיום המפורסמת של סרט הקולנוע "שיער", מצולמים חבריו של ברגר סביב קברו, הממוקם בבית הקברות ארלינגטון. לאחר מכן התמונה נפתחת, ובמבע אומנותי הבא לתאר את השכול שיצרה מלחמת וייטנאם, נִגלות מאות מצבות המסודרות בשורות ישרות.
דאני שמעון
דאני שמעון (בערבית: داني شمعون; 26 באוגוסט 1934 - 21 באוקטובר 1990) היה פוליטיקאי לבנוני נוצרי מארוני, בנו של נשיא לבנון כמיל שמעון ומנהיג המיליציה שכונתה "הנמרים".
ביוגרפיה.
שמעון נולד בעיירה דיר אל-קמר שבהרי השוף. בתור ילד הוא למד בבית הספר היסודי אינטרנשיונל קולג'. את לימודיו הוא המשיך בבית ספר פרטי בבריטניה, בזמן שאביו כיהן כשגריר בלונדון. כאשר דאני היה בן 14, חזרה המשפחה ללבנון והוא סיים את לימודיו התיכוניים. הוא בעל תואר מהנדס מאוניברסיטת לובוראו (Loughborough) שבבריטניה. הוא עבד בתחום ההנדסה והבניין. בשנת 1957 הוא התחתן עם אשתו הראשונה, פטי מורגן. מאותם נישואים יש לו בת אחת, טרייסי.
בשנת 1975 הוא מונה להיות המזכיר הביטחוני של המפלגה הליברלית-הלאומית שבראשה עמד אביו. יחד עם אביו, כמיל "נמר" שמעון הוא יסד את "הנמרים" - פלוגות מזוינות שמילאו חלק בתחילת מלחמת האזרחים הלבנונית. ארגון זו החל להיאבק בפלנגות של משפחת ג'ומאייל על הנהגת המחנה הנוצרי בלבנון.
בתחילת 1976 קיבל שמעון את פניו של אלוף-משנה בנימין בן אליעזר, שהגיע ללבנון בספינת-טילים של חיל הים. לשאלת בן אליעזר, מדוע פנו הנוצרים אל ישראל לעזרה במלחמת האזרחים, ענה שמעון: "עשינו זאת על פי עצתם של גורמים ערביים. הם אמרו לנו, שאם אנו רוצים להישרד באזור, עלינו לפנות לישראל - רק היהודים יוכלו להבטיח את קיומכם".
ב-1980 הותקפו "הנמרים" והובסו בהפתעה על ידי הפלנגות הנוצריות של בשיר ג'ומייל ביום הסכינים הארוכות. דאני שמעון ומנהיג הפלנגות הפכו לאויבים. מערכת היחסים שלו עם ג'ומאייל הביאה את המארוני הלאומן לעשות צעד חריף במיוחד ולהעביר את משרדיו לאזור המערבי (המוסלמי) של ביירות. אחר כך עבר לרבת עמון ונפגש עם יאסר ערפאת כדי לדון בשיתוף פעולה
לאחר תקופה קצרה בה פרש שמעון מהחיים הפוליטיים, הוא חזר בשנת 1983 ומונה כמזכיר הכללי של המפלגה הליברלית-הלאומית, ביקר בישראל וניפגש עם שר החוץ יצחק שמיר (על פי הדיווחים בעיתונות באותה ביקר בישראל כמה פעמים לפני כן, אך זה הייתה הפעם הראשונה שדבר נעשה בגלוי). חודשים לפני כן הכחיש אריאל שרון שנפגש עם שמעון באירופה.
בשנת 1985 הוא החליף את אביו בתור ראש המפלגה הליברלית הלאומית. בשנת 1988 הוא עמד בראש החזית הלבנונית - קואליציה שהורכבה בעיקר ממפלגות ופוליטיקאים נוצרים. באותה שנה הכריז על רצונו לרוץ לנשיאות לבנון, אך סוריה, שכבר שלטה בכ-70% מלבנון, הטילה וטו על בחירתו.
עם סיום הקדנציה של הנשיא דאז, אמין ג'ומייל, ב-23 בספטמבר 1988 לא נבחר יורש. שמעון הביע את תמיכתו בגנרל מישל עאון, שנתמך על ידי ג'ומייל, לעמוד בראש ממשלת מעבר. מינוי זה נתקל בהתנגדות מצד המוסלמים מכיוון שתפקיד זה שמור, לפי האמנה הלאומית, לסונים. הסורים הקימו ממשלת-נגד ובראשה סלים אל-חוס. מצב מלחמתי זה בין שני הצדדים נמשך עד 1990, כאשר ארצות הברית נזקקה לתמיכת סוריה, או לפחות לאי-הפרעתה, במלחמת המפרץ הראשונה. כך הסירה ישראל את המצור האווירי מעל שמי לבנון ובזאת הרשתה למטוסים הסורים להשלים את המלאכה ב-13 באוקטובר.
דאני שמעון היה ממתנגדי הסכם טאיף, אשר חיזק את כוחם של הסונים על חשבון המרונים ולא הזכיר במפורש את מועד נסיגתם המוחלטת של הכוחות הסוריים מלבנון.
ב-21 באוקטובר 1990 נרצח דאני שמעון בהתנקשות בה נהרגו גם אשתו השנייה, אינגריד, ממוצא גרמני, ושני בניו, טארק בן ה-10 וז'וליאן בן ה-5. חוץ מטרייסי מנישואיו הראשונים, הותיר דאני עוד ילדה מנישואיו עם אינגריד (עבד אל-נור), תמרה שמה. הממשלה הפרו-סורית עצרה את סמיר ג'עג'ע ושפטה אותו באשמת רצח. אחיו של דאני, דורי שמעון, צוטט כאומר שלפי דעתו, ג'עג'ע חף מפשע והאחראים לרצח הם סוכנים סורים שיש למצוא אותם בחקירה מחודשת.
תזה
תֶּזָה (מיוונית: θέσις) היא רעיון שאדם מציג, תוך שהוא בוחן את מאפייניו ומשמעותו. בעולם האקדמי, תזה מציגה מחקר שערך מציג-התזה, והיא משמשת בדרך כלל למילוי חלק מהדרישות לקבלת תואר שני. המסמך המקביל, לקבלת תואר "דוקטור" (ובמדינות אירופיות ואסייתיות רבות, גם לקבלת דרגת פרופסור), נקרא "דִּיסֶרְטַצְיָה".
מציג התזה מקבל הדרכה אישית במהלך כתיבת התזה מאיש מחקר המכונה "מנחה התזה". המנחה הוא גם אחד מהאנשים השופטים את איכות התזה לשם קבלת התואר. קבוצת שופטים זו מכונה "ועדת התזה". ועדה זו מכילה, ברוב האוניברסיטאות בעולם, שלושה אנשי מחקר במקרה של תזה לקבלת תואר שני, וחמישה אנשי מחקר במקרה של דיסטרציה לקבלת תואר "דוקטור".
התזה אינה כלי נוח לדיווח על ממצאי מחקרים ובמאה ה-21, היא נכתבת רק כמטלה לימודית ומכוחה של מסורת. הסיבה לכך היא אורך התמליל הדרוש לניסוחה. הכלי המרכזי לדיווח על ממצאי מחקר הוא עתה מאמר בכתב עת אקדמי בעל ביקורת עמיתים. ככל שהאינטרנט מתפתח, קל יותר לאתר מאמרים בכתבי עת כאלה והדבר גורם לירידה מתמדת במעמדן של התזות. אמצעים מקובלים אחרים לדיווח על ממצאים הם קיום הרצאה מול קהל בכינוס מחקרי, כשההרצאה כוללת מצגת, או הצגת פוסטר בכינוס מחקרי.
פטור מכתיבת תזה.
במאה ה-21 ישנם מוסדות אקדמיים המקיימים מסלולי לימודים לתואר שני ללא תזה. הלומדים בהם אינם נדרשים להגיש עבודת מחקר, ואז מספר הקורסים שעל הסטודנט ללמוד במסגרת המסלול, גדול יותר מאשר במסלולים הכוללים תזה. במרבית המקרים, צריכים הסטודנטים במסלולים אלה להגיש בתום הלימודים עבודת גמר יישומית (לא מחקרית). תואר שני ללא תזה אינו מאפשר המשך ללימודי דוקטורט.
בחלק מהמוסדות האקדמיים, פטורים תלמידי דוקטורט מכתיבת תזה, אם הם פרסמו מספר מאמרים בכתבי עת מחקריים שבהם נהוגה ביקורת עמיתים. מבין המוסדות שאינם פוטרים מכתיבת תזה במקרה כזה, יש כאלה שפוטרים את התלמידים מעריכת מחקר חדש עבור התזה, ומאפשרים להם לסכם את כל המאמרים שהם כבר פרסמו לחיבור בעל מבנה של תזה.