בשנת 2007 ביקרו בנפת גאצ'ינה 163,350 תיירים, מתוכם 24,300 זרים.
יש 7 סוכנויות נסיעות, מספר מלונות בגטצ'ינה ומלון בנובי סבט לתיירים.
בשנת 1990, מספר מונומנטים היסטוריים ותרבותיים של הנפה נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ובנפה יש 26 אחוזות היסטוריות מהמאה ה-19.
ישנם גם מוזיאונים הקשורים לאלכסנדר פושקין בכפר וירה, בכפר קוברינו ואחוזת "סווידה" ששימשה את אברם גניבל.
שלטון מקומי.
הגוף המייצג של השלטון העצמי המקומי הוא מועצת הצירים. הכוללת 2 נציגים מכל יישוב בנפה: ראש היישוב ואחד הצירים שנבחרו על ידי מועצת צירי היישוב. בראש מועצת הצירים עומד ראש הנפה, שנבחר על ידי המועצה. בשנת 2019 נבחר לראש הנפה ויטלי אנדרייביץ' פילוננקו (מטעם רוסיה המאוחדת).
הגוף המבצע של השלטון העצמי המקומי הוא הממשלה. ראש ממשלת הנפה מתמנה על ידי מועצת הצירים מבין מועמדים שנבחרו על ידי ועדה מיוחדת, שחבריה ממונים על ידי מועצת צירי המחוז באישור מושל מחוז לנינגרד.
חינוך ומדע.
בעיר הגדולה בנפה, גטצ'ינה, ממוקם המכון לפיזיקה גרעינית של פטרבורג על שם ב.פ. קונסטנטינוב. ובעיר בלוגורקה ממוקם מכון המחקר הצפון-מערבי להורטיקולטורה.
יחסי בוליביה–צ'ילה
יחסי בוליביה–צ'ילה (בספרדית: Relaciones Bolivia-Chile) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של צ'ילה למדינה הרב-לאומית של בוליביה. שתי המדינות חולקות גבול יבשתי משותף שאורכו 942 ק"מ. היחסים בין המדינות נמצאים במתיחות רבה מאז ראשית המאה ה-19, בעיקר סביב המחלוקת על אזור אטקמה, כיום מחוז אטקמה שבצ'ילה. היחסים התדרדרו אפילו יותר כאשר בוליביה נחלה תבוסה מול צ'ילה במלחמת האוקיינוס השקט ובכך איבדה את גישתה לים והפכה למדינה ללא מוצא לים. בעקבות המחלוקות הטריטוריאליות החליטה ממשלת בוליביה לנתק את הקשר הדיפלומטי עם צ'ילה לזמן רב, ורק בעשור הראשון של המאה ה-21 חזרו מנהיגי המדינות לדון בנושאים אסטרטגיים.
למרות היחסים המתוחים, לצ'ילה ולבוליביה עדיין יש חוזים כלכליים התומכים בתיירות ומסחר; לכן, היחסים הכלכליים (ייצוא, ייבוא וכו') לא הושפעו מהמהלכים הדיפלומטיים. בשנת 2019 הודיעה ממשלת צ'ילה על "דאגה" מסוימת מהבחירות בבוליביה, בהן הופל ראש הממשלה, איבו מוראלס.
יחסים היסטוריים.
המאה ה-19.
המחלוקת על הגבולות.
כאשר צ'ילה ובוליביה קיבלו את עצמאותן מספרד ב-1818 וב-1825 בהתאמה, גבולות המדינות נקבעו על ידי האימפריה העוזבת. לאחר שספרד קבעה את הגבולות, התעוררו מחלוקות שונות - למשל, מדבר אטקמה נקבע להיות בתוך שטחה של צ'ילה. עוד החלטה שעד היום היסטוריונים בוליביאניים וצ'יליאניים חלוקים בדעתם אם שטחה של צ'רקס, במקור חלק ממלכות המשנה של פרו, לימים חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה ובסופו של דבר שטח שנכלל בשטחה של בוליביה, כולל גישה לים. כשעזבה ספרד את האזור קבעה שצ'רקס יכלל במדינת בוליביה, אך לא הגדירו את האזור במדויק ולא ברור אם הוא כולל גישה לאוקיינוס השקט. הבוליביאנים תומכים בדעה ששטח הגישה לים צריך להמצא בידיי בוליביה, ואילו הצ'יליאנים מאמינים ששטח הים שייך לצ'ילה. כאשר סימון בוליבר הכריז על בוליביה כאומה בשנת 1825, הוא טען ששטחה של בוליביה צריך לכלול את נמל קובייה , שכיום נמצא בצ'ילה, במקביל להצהרותיה של צ'ילה על כך שגבולה עם פרו עובר בנהר לואה ולכן הנמל שייך לצ'ילה, ובוליביה היא מדינה ללא מוצא לים.
מלחמת הקונפדרציה.
בשנת 1829 עלה לשלטון בבוליביה אנדרה דה סנטה קרוז והחליט להיכנס עם הצבא לפרו, מה שהוביל ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנת 1836. בעקבות כך השליט הצ'יליאני דיאגו פורטלס ראה בקונפדרציה איום על האינטרסים של צ'ילה ועילה למלחמה. על כן, צ'ילה הכריזה מלחמה על בוליביה בשנת 1836 ואחריה הצטרפה גם ארגנטינה בשנת 1837; שתי המדינות אף קיבלו תמיכה מגורמים פרואנים שביקשו לגרש את השלטון הבוליביאני בפרו.
בתחילת המלחמה הקונפדרציה דווקא נחלה ניצחונות על המדינות האחרות. לאחר קרב קשה בפאוקרפאטה, הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שכללה באותה מערכה חיילים רבים, אילצה את הצבאות הצ'יליאניים והפרואניים לחתום על חוזה המכונה אמנת פאוקרפאטה, שבו הוכרחו הכוחות להיכנע ללא כל תנאים; מאוחר יותר הפרלמנט הצ'יליאני דחה את החוזה בטענה שהוא לא עולה בקנה אחד עם עקרונות הממשלה.
ההצלחה לא האירה פנים לפדרציה לאורך זמן, ובתוך שלוש שנים מפרוץ הלחימה לא רק שהפדרציה לא התקדמה פנימה אל תוך צ'ילה וארגנטינה, אלא הם החלו לנחול עוד ועוד תבוסות אל מול הצבא הצ'יליאני וכוחות המורדים הפרואניים. הקונפדרציה פורקה בשנת 1839, לאחר שנאלצה להיכנע. הייתה זו נקודת מפנה בהיסטוריה של בוליביה, שכן עברו יותר מ-60 שנה לאחר מכן לפני שהיה מהפך שלטוני נוסף.
אמנת הגבול והכלכלה.
הגבולות הרשמיים בין צ'ילה לבוליביה נמצאו במחלוקת עד 1866, אז נחתמה "אמנת הגבול והכלכלה" שקבעה את הגבול בין המדינות לפי קו רוחב 24 דרום. ההסכם גם קובע כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים.
בשנת 1874 החתמה אמנה שנייה כדי להסדיר מחלוקות שהתעוררו לאחר ההסכם הראשון, ובוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה שצ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה. אך האמנה פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר. במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
מלחמת האוקיינוס השקט.
בשנת 1879 הגדיל הדיקטטור הבוליביאני, הגנרל אילריון דסה , את המיסים על ייצוא המלחת בשטח שבין קו רוחב 23 דרום לקו רוחב 24 דרום, בניגוד לאמנה מ־1866. דסה תכנן מהלך זה זמן רב לפני זה, כאשר חברות צ'יליאניות השתמשו במשאבים שבאזור המשותף, הנחשב בעיניי הבוליביאנים כחלק מבוליביה. דסה כרת ברית סודית עם מנהיג פרו, כדי למנוע את התפשטות החברות הצ'יליאנים למדינות הקרובות. במקביל, גם פרו עשתה צעדים כדי לפגוע בתעשייה הצ'יליאנית, כמו הלאימת תעשיית המלחת בשטחה.
כשחברות המלחת הצ'יליאניות סירבו לשלם מיסים גבוהים מאלו שנחתמו באמנה, הפריט דסה את המפעלים ובעלים בוליביאנים קנו אותם במכיר קטן יחסית. לאחר שערער את היציבות הכלכלית של צ'ילה בפרו ובוליביה, השבית דסה כל המסחר עם צ'ילה והגלה את כל תושבי צ'ילה שחיו בבוליביה, כולל את תושבי נמל אנטופגסטה, שהיוו כמעט חצי מתושבי העיר. בתגובה שלחה צ'ילה את הצי הימי של צבא צ'ילה, ובתוך יום כבשה את העיר אנטופגסטה. דסה ידע שצ'ילה תתקוף את בוליביה, וניצל את הברית שחתם עם פרו - ובכך הכריח אותם להשתתף בלחימה. אלא שגם שתי המדינות יחדיו לא היו מסוגלות לכוחה של צ'ילה, שבתוך שנתיים של לחימה כבשה מקומות רבים בשתי המדינות, כולל טאקנה וגבעת אריקה (Arica), שחזרו לפרו רק בשנת 1929. בסוף 1880 הנחיתה צ'ילה כוח משלוח בן כ-25,000 חיילים בסמוך ללימה, וכבשה את העיר ב-17 בינואר 1881. כוחות פרואנים המשיכו במלחמת גרילה כנגד הצ'יליאנים, אולם נשיא פרואני חדש, שמונה בחסות הצ'יליאנים, חתם על הסכם אנקון (Tratado de Ancón) ב-20 באוקטובר 1883 שהביא לנסיגת הצ'יליאנים. ב-4 באפריל 1884 קיבלה גם בוליביה את תנאי סיום המלחמה, לאחר שצ'ילה מנעה את סחר החוץ שלה ואיימה לפלוש לאלטיפלאנו הבוליביאני. בסופה של המלחמה כבשה צ'ילה את כל הגישה לים שהייתה לבוליביה אז.
המאה ה-20.
הסכם השלום והידידות.
חוזה השלום והידידות של 1904 בין צ'ילה לבוליביה נחתם בעיר סנטיאגו שבצ'ילה ב־20 באוקטובר 1904, ומטרתו הייתה לקבוע רשמית גבולות בין שתי המדינות 20 שנה לאחר ההפסד המר של בוליביה במלחמת האוקיינוס השקט. לאחר חתימת ההסכם לא השתנו כמעט הגבולות בין המדינות.
גבול בוליביה-צ'ילה משתרע על פסגות ההרים של קורדילרה אספידנטל שרכס הרי האנדים. מגובה של 13,000 רגל בטריפוטו שבפרו, הוא ממשיך אל פסגות מושלגות בגובה של למעלה מ־18,000 רגל במקביל לגבול צ'ילה-ארגנטינה. הגבול עובר במדרונות סלעיים גדולים, ושטחים מוגבלים בין מצוקים. בצידיי הגבול הדרומי נמצאים מחצבי מלח רבים בשני הצדדים.
מאז שנות ה-90.
תוכנית הגז הבוליביאנית.
בתחילת 2002 הציע ממשלו של הנשיא הבוליביאני חורחה קווירוגה לבנות צינור דרך צ'ילה לנמל מג'ילונס ובכך לאפשר לבוליביה גישה למשאבים ימיים שאליהם איבדה את הזכות במלחמת האוקיינוס השקט. צ'ילה, שמצד אחד רצתה להרוויח מן העסקה ומצד שני פחדה לאבד את המונופול על משאבי הים, הציעה פשרה שבה המים יובלו בצינור אל נמל אילו שבפרו ומשם חברות צ'יליאניות יעבירו את המים לבוליביה.
גורמים צ'יליאנים העריכו כי האופציה של צ'ילה תהיה זולה ב-600 מיליון דולר מהעסקה שהציעה בוליביה, אלא שפרו טענה כי האופציה הצ'יליאנית לא תהווה הבדל משמעותי ברווחים עבור צ'ילה, אך אם המים יעברו ישירות דרך בוליביה זה מסוגל להמריץ את הכלכלה בדרום בוליביה. בוליביה מיהרה לקדם את ההצעה של פרו, בעוד שצ'ילה הסתייגה מהרעיון של להעביר מים ישירות דרך בוליביה. אך בינתיים הממשלה הפרואנית, שהייתה להוטה לקדם את פרויקט הצינור, הציעה לבוליביה שאזור בשטח 10 קמ"ר בתוך נמל אילו (בו יעבור הצינור המתוכנן) יעבור לשליטה בוליביאנית, למשך 99 השנים הקרובות, למען המרצת הכלכלה הבוליביאנית. הנשיא קירוגה דחה את ההחלטה זמן קצר לפני שעזב את תפקידו ביולי 2002 והשאיר את הנושא השנוי במחלוקת זה ליורשו.