בבדיקת לומינול, החוקרים מערבבים את החומר עם מי חמצן (H2O2) ומפזרים באזור החשוד. החוקרים שופכים את הלומינול בזירה החשודה ואם ונוצר אור נראה שיש דם בזירה, מפני שבתוך תאי הדם האדומים יש את ההמוגלובין המכיל ברזל. לעיתים בזירות רצח, הרוצח (או אדם אחר בעל אינטרס) יכול לנסות להעלים ראיות כאשר הוא משתמש בחומרי ניקוי חריפים המעלימים את שאריות הדם. אם הוא לא משתמש בחומרים כאלו, ניתן להשתמש בלומינול כדי לזהות האם יש דם באזור נתון גם לאחר שנים רבות. המגע עם הדם גורם לריאקציה כימית המייצרת פלואורסצנציה. הלומינול מזורז על ידי ברזל, על ידי נחושת או ציאניד. בתוך תאי הדם יש המוגלובין המכיל ברזל, ומי החמצן משמשים כמחמצן בתגובה עם הלומינול מסוג של חמצון חיזור. כאשר מי החמצן, הלומינול והברזל מתערבבים, נוצרת ריאקציה כימית שבה מולקולות שאינן יציבות משחררות אנרגיה בצורת אור. לפי ניתוח זמן התאורה החוקרים יכולים לדעת האם יש דם בזירת הרצח.
חסרונות הלומינול.
עקב כל החסרונות, המשטרה משתמשת בלומינול אך ורק כמוצא אחרון.
היסטוריה.
בשנת 1928, כימאי גרמני בשם אלברט זיגפריד הצליח להגביר את ההארה של הלומינול באמצעות ערבובו בתמיסה אל-קלית של מי חמצן. לאחר מכן, בשנת 1936, קארל גלאו וקארל פפנאסטיל מאוניברסיטת טקסס A&amp;M אישרו כי הגברת ההארה מתקיימת בנוכחות הדם. בשנת 1937, המדען הגרמני בעל ההכשרה המשפטית וואלטר ספשט עשה מחקרים מקיפים על הלומינול. בשנת 1939, הפתולוגים פרדריק פרוסצ'ר ו-א.מ. מודיבסן מפרנסיסקו ערכו שלוש תצפיות חשובות לגבי לומינול שקבעו את תכונותיו. התצפית הראשונה בדקה על איזה שטח הלומינול מצליח למצוא דם. התצפית השנייה בדקה האם הלומינול מצליח למצוא דם טרי בצורה טובה יותר דם יבש או להפך. לבסוף, התצפית השלישית בדקה האם הלומינול יכול לזהות דם (טרי או יבש) אשר רוסס כבר בלומינול, כלומר האם הדם יזרח שוב ושוב על אף שרוסס כבר.
שימוש בלומינול בזירות פשע.
חקירת זירות פשע מבוססת על העיקרון שלפיו אי אפשר להיעלם בלי להשאיר עקבות. הדבר נכון במיוחד לגבי קורבנות פשעים אלימים. רוצח יכול להשליך את הגופה של הקורבן ולנגב את הדם, אבל על פי רוב תישארנה ראיות (מלבד מקרים של שימוש בכימיקלים לניקוי "כבד"). חלקיקי דם זעירים ייאחזו במרבית המשטחים במשך שנים על גבי שנים, מבלי שמישהו ידע שהם שם. כאשר מפזרים את הלומינול על המשטח, הוא מגלה את הדם אשר נשאר עליו, ולאחר שהדם התגלה, לעיתים קרובות החוקרים יכולים לזהות למי הוא היה שייך באמצעות חקירה קצרה.
ג'יימס קוליפ
ג'יימס ברטרם קוליפ (באנגלית: ; 20 בנובמבר 1892 בלוויל, אונטריו, קנדה – 19 ביוני 1965, לונדון, אונטריו, קנדה) היה ביוכימאי קנדי. נודע בשל תפקידו המרכזי בצוות המחקר אשר זיקק לראשונה אינסולין.
תחילת דרכו וזיקוק האינסולין.
בשנת 1916, קוליפ קיבל תואר דוקטור בביוכימיה מאוניברסיטת טורונטו. כבר בשנה שלפני כן קיבל מינוי לסגל אוניברסיטת אלברטה – מינוי, אשר פתח עבורו קריירה ארוכה ופרודוקטיבית כחוקר רפואי.
בסתיו 1921, בזמן שקוליפ היה בשנת שבתון מאוניברסיטת אלברטה, פרופסור ג'ון מקלאוד ביקש ממנו להצטרף לצוות שחקר את ההפרשה הפנימית של הלבלב. כאשר קוליפ הוזמן לצוות שפעל תחת מקלאוד, שני חוקרים שהיו חברים בצוות זה - פרדריק בנטינג וצ'ארלס בסט - הצליחו ליצור תמצית של רקמות לבלב שהצליחה להוריד את רמות הסוכר בדם, אך פתרון זה לא התאים עדיין לטיפול בבני אדם: ב-11 בינואר 1922, בבית החולים הכללי בטורונטו, ד"ר אד ג'פרי הזריק את התמצית ללאונרד תומפסון, נער בן 14 שסבל באותה עת מרעב קשה ומתסמינים חמורים אחרים של סוכרת. התמצית נקראה 15cc ותוארה כ"רפש חום וסמיך". הטיפול שנערך באמצעותה נחל כישלון.
בהקשר זה, כישוריו של קוליפ כביוכימאי הוכחו כבעלי ערך: בינואר 1922 הוא פיתח שיטה ליצור תמצית חדשה של 5cc, שהייתה תמצית טהורה של אינסולין. הניסוי על הנער לאונרד תומפסון חודש ב-23 בינואר 1922, כאשר ניתנה לו התמצית החדשה והטהורה, בכמות של 10 מילימטר יותר מאשר בניסוי הקודם, ולמשך 24 שעות. הפעם תוצאות הניסוי היו מוצלחות ביותר. בבוקר ה-29 בינואר, הסוכר בדם של לאונרד תומפסון עמד על רמה של 520 מ"ג/ ד"ל. בבוקר שלמחרת, הסוכר בדמו עמד על רמה של 120 מ"ג/ ד"ל. לאונרד תומפסון המשיך לקבל את התמצית של קוליפ במשך 10 ימים נוספים, וחל שיפור ניכר במצבו הקליני: התמצית חיסלה אצלו תסמיני סוכרת חמורים (קטונוריה וגליקוזוריה). בעקבות ההצלחה, קוליפ יצר את האינסולין הראשון המתאים לשימוש עבור בני אדם, והוא הופק בייצור המוני.
ביחד עם בסט ובנטינג, קוליפ רשם פטנט על האינסולין הטהור שמחקרו אפשר להפיק. בשנת 1923, פרדריק בנטינג וג'ון מקלאוד זכו ביחד בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה על גילוי האינסולין. פרדריק חלק את הפרס עם צ'ארלס בסט, וג'ון מקלאוד חלק את הפרס עם קוליפ לאות כבוד ותודה על עזרתו במחקר.
ריב עם בנטינג וקשיים בייצור האינסולין במעבדה גרמו לקוליפ לחזור לאלברטה בסוף שנת השבתון שלו.
המשך דרכו.
במשך השנים שאחר כך, קוליפ התעמק במחקר אנדוקרינולוגי, והיה אחד הראשונים לבודד את הורמון יותרת התריס. בשנת 1928 הוא החליף את מורו לשעבר, ארצ'יבלד מקלום, כפרופסור לביוכימיה באוניברסיטת מקגיל. שם, במשך עשור, הוא ותלמידיו הובילו מחקרים בתחום האנדוקרינולוגיה והיו חלוצים בחקר הורמונים הפועלים בשחלה וגונדוטרופינים.
בשנת 1925 קוליפ הפך חבר בחברה המלכותית של קנדה , ובשנת 1933 הפך חבר בחברה המלכותית של בריטניה.
בשנת 1936 קוליפ זכה במדליית פלוול הניתנת על תרומה יוצאת דופן למדע הביולוגיה. מדליה זו מצטרפת לפרסים שונים שבהם זכה לאורך שנות עבודתו כחוקר.
כדמות דומיננטית במחקר הרפואי הקנדי, קוליפ כיהן כדיקאן בית הספר לרפואה באוניברסיטת אונטריו המערבית בין השנים 1947-1961.
אמוקסיצילין/חומצה קלוולנית
אמוקסיצילין/חומצה קלוולנית (באנגלית: Amoxicillin/clavulanic acid) היא תרופה אנטיביוטית משולבת המכילה אמוקסיצילין ממשפחת הפניצילין ומעכב בטא לקטמאז חומצה קלוולנית. התרופה, הנמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, משמשת לטיפול בזיהומים חיידקיים שונים הנגרמים כגון סינוסיטיס, דלקת ריאות, דלקת אוזניים, דלקת סימפונות, דלקת בדרכי השתן וצלוליטיס.
טיפול זה לא יעיל במקרה של זיהומים ויראליים. שימוש מיותר או שימוש לא נכון באנטיביוטיקה כלשהי עלול להוביל לירידה ביעילות.
שימושים רפואיים.
השילוב של אמוקסיצילין/חומצה קלוולנית משמש לטיפול בזיהומים מסוימים הנגרמים על ידי חיידקים, כולל זיהומים באוזניים, בריאות, בסינוסים, בעור ובדרכי השתן.
התרופה משמשת לטיפול במספר מקרים, כולל דלקות בדרכי שתן, זיהומים בדרכי נשימה, דלקות בסינוסים, שריטות חתול, זיהומים הנגרמים על ידי פלורת החיידקים של הפה כגון: זיהומי שיניים, נשיכות של בעלי חיים נגועים, עקיצות, מחלות מין (STD).
שימוש וטרינרי.
בתרופה זו ניתן להשתמש גם בטיפול וטרינרי. על כלבים ניתן להשתמש במקרה של בעיות חניכיים או של שעלת. על חתולים נהוג להשתמש בתרופה כאשר מופיעים זיהומים בדרכי השתן וזיהומים בעור או ברקמות רכות. לעגלים נהוג לתת את התרופה כאשר יש להם בעיות מעיים, ובאופן כללי לבקר משמשת התרופה נגד זיהומים בדרכי הנשימה, זיהומים ברקמות הרכות, דלקות בעטינים או דלקות של קיר הרחם. בחזירים התרופה בשימוש לטיפול בזיהומים בדרכי הנשימה ובדלקת של קיר הרחם.
תופעות לוואי.
תופעות הלוואי הנפוצות של אמוקסיצילין/חומצה קלוולנית עלולות לכלול: חום, צמרמורות חריפות, כאב גרון, כיבים בפה, כאבי פרקים, דימומים או חבלות יותר מהרגיל, פריחה, גרד, קשיי עיכול, כאב ראש, שלשול, בחילה, הקאות, כאב בטן, פטרייה של אברי המין, תפרחת חיתולים, פטרייה בפה, שינויים בצבע הלשון והשיניים (יש לצחצח את השיניים ביסודיות).
ורדה סוסקולני
ורדה סוסקולני (נולדה ב-1946) היא חוקרת בתחום העבודה הסוציאלית במערכת הבריאות ובבריאות הציבור, פרופסור (בגמלאות) בבית הספר לעבודה סוציאלית ע'ש לואיס וגבי וייספלד, אוניברסיטת בר-אילן. החל מדצמבר 2016 היא העורכת הראשית של כתב העת 'חברה ורווחה' רבעון לעבודה סוציאלית.
ביוגרפיה.
ורדה סוסקולני נולדה בשנת 1946 בפתח תקווה ליוסף ורחל בן-פורת וגדלה בתל אביב. היא נשואה ואם לארבעה. למדה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בעבודה סוציאלית (1970) ולתואר שני ושלישי בבית הספר לבריאות הציבור (1973 ,1983).
בשנים 1973–1995 היא עבדה במחלקה לעבודה סוציאלית, המרכז הרפואי הדסה בירושלים בתפקידים שונים: עובדת סוציאלית עם חולי דיאליזה, חולי איידס ועוד; ראש יחידת מחקר וסגנית מנהלת המחלקה.
לאחר סיום לימודיה לדוקטורט היא הצטרפה לסגל בית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית כחוקרת ומרצה. בשנת 2000 היא עברה לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, כמרצה בכירה ולאחר מכן כפרופסור חבר. היא שמשה בתפקידים שונים, כולל ראש התוכנית לתואר שני וראש התוכנית לתואר ראשון וסגנית ראש בית הספר.
תחומי פעילות מחוץ לאוניברסיטה.