עם בחירת ג'ורג' ווקר בוש לנשיאות בשנת 2000, ארצות הברית הקשיחה את עמדתה בנוגע לקוריאה הצפונית. תחת הנהגתו של בוש נפסקו מגעים דיפלומטיים שהחלו בתקופתו של קלינטון. בנוסף האשימו את קוריאה הצפונית בהפרת רוח הדברים לגבי ההסכם בין שתי המדינות. ארצות הברית אף טענה שקוריאה הצפונית הודתה בהאשמות אף שקוריאה הצפונית הכחישה זאת וטענה שיש לה הזכות לפתח נשק גרעיני למטרת הגנה כל עוד לא נחתם עם ארצות הברית הסכם אי-התקפה. בוש הכריז שקוריאה הצפונית היא חלק מ"ציר הרשע" יחד עם איראן ועיראק. בדצמבר 2002 ארצות הברית עצרה את אספקת הנפט שאותו סיפקה תחת ההסכם בין שתי המדינות. ב-10 בינואר 2003 הוציאה את עצמה קוריאה הצפונית מהאמנה לאיסור הפצת נשק גרעיני.
מאוחר יותר התגלה שגם ארצות הברית הפרה הסכם זה. דיווח סודי שהודלף לעיתון הלוס אנג'לס טיימס הראה שארצות הברית לא זנחה את האפשרות הצבאית לתקוף בנשק גרעיני שמונה מדינות, ביניהן קוריאה הצפונית. תוכניות צבאיות אלה סתרו לכאורה את ההסכם בין שתי המדינות לפיו "ארצות הברית תספק ביטחון לרפובליקה העממית של קוריאה הצפונית, כנגד איום או שימוש בנשק גרעיני על ידי ארצות הברית". כמו כן הכריזה ארצות הברית מאוחר יותר באותה השנה כי קוריאה הצפונית הפרה בצורה משמעותית את ההסכם איתה, עקב תוכניתה להעשרת אורניום.
הממשל הסיני ניסה לתווך בין קוריאה הצפונית לארצות הברית. באפריל 2004 ביקר קים "ביקור בלתי רשמי" בבייג'ינג (אף על פי שהידיעות על הביקור דלפו לתקשורת) ושם נפגש עם מנהגי סין, שניסו לשכנע אותו כי פלישה אמריקאית לקוריאה אינה סבירה וכי על מדינתו לוותר על תוכניתה לפיתוח נשק גרעיני.
קים קיים ביקור לא רשמי נוסף בסין בינואר 2006, שבו דנו על סחר ועל שיתוף פעולה כלכלי. הביקור התקיים במספר רב של מחוזות וערים בסין.
חייו האישיים.
קים ג'ונג-איל היה נשוי לקים יונג סאק, אף שהם חיו בנפרד מספר שנים. לזוג יש בת, קים סול סונג, שנולדה ב-1974. בנו המבוגר ביותר של קים, קים ג'ונג-נאם, נולד ב-1971 לפילגשו קים היי רים. בת זוגו האחרונה (לעיתים מתוארת כפילגשו ולעיתים כאשתו) היא קו יונג הי, שילדה את בנו קים ז'ונג צ'ול ב-1981, ואת קים ג'ונג-און בשנת 1984. פילגשו השנייה האהובה ביותר הייתה קיונג וו צ'אנג אוק שילדה לו שלושה ילדים וערקה לקוריאה הדרומית ב-2002. באוגוסט 2004 דווח שפילגשו של קים, קו יונג הי, מתה בגיל 51 ממחלת הסרטן.
על פי מידע שהגיע ממקורות רוסיים וסיניים, חלה קים בסוכרת, ובמחלת לב, כבד וריאות, ואף לקה בדיכאון. קיימת אף סברה שהוא נפטר בשנת 2003 ממחלת הסוכרת, ומאז החליף אותו כפיל.
נטען כי קים היה חובב סרטים ושהחזיק ב-20,000 קלטות וידאו, דבר שהוכחש על ידו. בשנת 1978 נחטפו בהונג קונג במאי הסרטים הדרום קוריאני שין סאנג אוק והשחקנית הדרום קוריאנית צ'וי און הוי בפקודת קים, כדי שיפתחו את תעשיית הסרטים הצפון קוריאנית. הבמאי יצר, למשל, לפי הוראתו גרסה צפון קוריאנית ל"גודזילה". במהלך פסטיבל קולנוע באוסטריה הבמאי והשחקנית השתחררו מאחזקתו של קים כשנמלטו ממנו. קים עצמו טען שהוא צופה בסרטים לעיתים נדירות. נטען גם שהוא נוהג לצפות במשחקי כדורסל אמריקאיים.
כמו אביו, סבל קים מפחד טיסה, ולביקוריו ברוסיה ובסין נסע, לפיכך, ברכבת פרטית. לעיתים הוא נעל נעלי פלטפורמה על מנת להיראות גבוה יותר (גובהו 1.60 מ').
לפני 1995 הואשם קים ג'ונג-איל לעיתים קרובות בשכרות והתמכרות למין, בעיקר בתקשורת הדרום קוריאנית. ה-BBC דיווח שקונסטנטין פוליקובסקי, שליח רוסי שסייר עם קים ברחבי רוסיה ברכבת, אמר לכתבים שקים נהג לאכול בכל יום לובסטרים שהוטסו לרכבת, ומקלות האכילה שבהם השתמש היו עשויים כסף.
בספטמבר 2008 העריכו גורמי מודיעין אמריקאים כי קים ג'ונג-איל לקה בשבץ וגיסו צ'אנג סנג טאאק נטל לידיו את השלטון בפועל עד להחלמתו של ג'ונג-איל. ג'ונג-איל הופיע בציבור בתחילת 2009, ולמרות מצב בריאותו הרעוע הפגין שליטה מלאה בנעשה. בתחילת 2009 הגיעו דיווחים כי ג'ונג-איל מינה את בנו הצעיר ביותר קים ג'ונג-און ליורשו אולם בנו הבכור טען שאביו לא קבע עדיין מי יהיה היורש. ביולי 2009 דווח שג'ונג-איל חולה מזה כשנה בסרטן הלבלב. ב-17 בדצמבר 2011 מת מהתקף לב שפקד אותו בעת נסיעה ברכבת.
מותו ומורשתו.
קים ג'ונג-איל מת ב-17 בדצמבר מהתקף לב במהלך נסיעה ברכבת. גופתו נחנטה והוצגה לראווה בארמון קומסוסאן שם חנוט גם אביו. בכירי המשטר בקוריאה הצפונית באו מספר פעמים במהלך ימי האבל לחלוק לו כבוד. הם עמדו בשורה מול גופתו וקדו קידת כבוד. ביום ההלוויה מוזיקה צבאית רועמת נשמעה כל העת ברקע מסע ההלוויה. לימוזינה ועליה כרזת ענק עם דמותו של קים ג'ונג-איל הובילה את השיירה. לפי התקשורת הממלכתית בצפון-קוריאה, מסע ההלוויה עבר דרך השדרות המרכזיות של פיונגיאנג. בהלוויה נראו בנו ובתו קים ג'ונג-און וקים יו-ג'ונג, אולם שני בניו האחרים, קים ג'ונג-נאם וקים ג'ונג צ'ול, לא נראו. במצעד שליווה את ההלוויה ניכרה נוכחות צבאית גדולה יותר מבהלווייתו של אביו קים איל-סונג ב-1994.
ארדהאן (נפה)
נפת ארדהאן (בטורקית Ardahan ili, בגאורגית: არტაანი, ארטאאני) היא נפה בצפון מזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ארדהאן, והיא מחולקת מבחינה מנהלית לשש יחידות. הנפה גובלת בגאורגיה מצפון ומזרח, בנפת קארס מדרום ובנפת ארזורום ונפת ארטווין ממערב. שטחה של הנפה 5,576 קמ"ר וברובו הררי. במזרחה של הנפה שוכן אגם צ'ילדיר המהווה את האגם הגדול בצפון מזרח טורקיה. בנפת ארדהאן מתגוררים 121,616 תושבים, רובם טורקים, אך ישנן גם קבוצות של גאורגים, לאזים, כורדים וצ'רקסים.
היסטוריה.
העדות הקדומה ביותר אודות האזור היא בכתבים מתקופת אוררטו שנמצאו בצ'ילדיר. הכימרים פלשו לאזור במאה השמינית לפנה"ס בדרכם מהקווקז לאנטוליה והתעמתו עם האוררטים. החל בשנת 650 לפנה"ס לערך, ועם שקיעתה של ממלכת אוררטו, שלטה מדי באזור, אך כמאה שנים בלבד לאחר מכן תפסה ממלכת פרס את השליטה בו. השליטה בארדהאן עברה לידי היוונים, הרומאים והגאורגים, עד שבשנת 1069 השתלטו עליה הסלג'וקים. העות'מאנים כבשו את ארדהאן בשנת 1551 והחזיקו בה במשך למעלה משלוש מאות שנה, עד שנכבשה בידי הרוסים במהלך מלחמת רוסיה טורקיה בשנים 1877–1878. במסגרת הסכם קארס מ-23 באוקטובר 1921 ויתרה ברית המועצות (בשם ארמניה) על השליטה בארדהאן, והיא הושבה, יחד עם קארס ואיאדיר לשליטת טורקיה. הנפה הייתה חלק מנפת קארס עד לשנת 1994, עת הופרדה ממנה והייתה לנפה עצמאית.
ארטווין (נפה)
נפת ארטווין (טורקית Artvin ili) היא נפה בצפון מזרח טורקיה. הנפה גובלת בגאורגיה מצפון, בנפת ארדהאן ממזרח, בנפת ארזורום מדרום ובנפת ריזה ובים השחור ממערב. שטחה של הנפה הוא 7,493 קמ"ר. בנפת ארטווין מתגוררים 172,241 תושבים, רובם טורקים, אך באזור מתגוררות גם קבוצות של לאזים, המשנים, ארמנים וגאורגים. מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת הנפה לשמונה יחידות משנה.
קארס (נפה)
נפת קארס (טורקית: Kars ili) היא נפה בצפון-מזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר קארס, ומבחינה מנהלית היא מחולקת לשמונה יחידות שלטון מקומי.
גאוגרפיה.
הנפה גובלת בארמניה ממזרח, בנפת אארי ובנפת איאדיר מדרום, בנפת ארזורום ממערב ובנפת ארדהאן מצפון, וסמוכה מדרום לגבול עם גאורגיה. שטח הנפה 9,442 קמ"ר, וברובו הררי. חלק מפסגות ההרים מגיעות ליותר מ-3,000 מטרים, ורק 11% מהשטח מוגדר מישור. הנהרות החשובים הם האראס והארפה הזורם לאורך הגבול הבינלאומי. אקלים הנפה יבשתי מובהק, ומשרע הטמפרטורות קיצוני (עד מינוס 40°C בחורף ו-45°C בקיץ). כמות המשקעים הממוצעת עומדת על כ-500 מ"מ לשנה.
היסטוריה.
הנפה שוכנת על קו התפר שבין הקווקז ואסיה הקטנה, ולכן נכבשה פעמים מספר לאורך ההיסטוריה. במשך המחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס השתייך האזור לממלכת אוררטו. בשנת 961 לספירה הקים המלך הארמני אשוט השלישי את בירתו באני, כ-45 ק"מ מזרחית לעיר קארס. חורבותיה של אני ניצבות עד היום על הגדה הטורקית של נהר ארפא, המהווה את הגבול הבינלאומי בין טורקיה וארמניה.
האימפריה הביזנטית שלטה באזור מ-1045 עד 1064 עת נכבש על ידי הסלג'וקים והחל תהליך התאסלמות התושבים. ב-1124 עברה הנפה לשליטת הגאורגים, וב-1239 שטפו אותה המונגולים בדרכם מערבה. בשנת 1534 כבשו העות'מאנים את מזרח אנטוליה ושלטו באזור עד 1878 (למעט תקופות של כיבוש רוסי קצר ימים ב-1829 ו-1856).
ב-1878 כבשו הרוסים את הנפה והחזיקו בה עד 1919, עת הועברה השליטה בה לארמניה. מאוחר יותר, במסגרת הסכם קארס מ-23 באוקטובר 1921, ויתרה ברית המועצות על השליטה בנפה, וזו שבה לשליטה טורקית. עד 1994 היוו נפת ארדהאן ונפת איאדיר חלק מנפת קארס.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית הנפה מנתה 284,923 תושבים בשנת 2020 (בשנת 2000 חיו בנפה כ-325,000 תושבים). אוכלוסיית הנפה מגוונת מבחינה אתנית וכוללת, נוסף על הרוב הטורקי, ארמנים וגאורגים, וכן קבוצות קטנות של יוונים, רוסים, ואזארים, בני קרפאפק בצפון הנפה וכורדים בדרומה. רוב האוכלוסייה עוסק בחקלאות.
הבתולה הקדושה
אשורים נסטוריאניים
שמלה
שמלה היא פריט לבוש שנלבש על כל חלקי הגוף ולרוב מכסה את הגוף מהצוואר והכתפיים, ועד לאזור הרגליים. בניגוד למכנסיים או לאוברול, השמלה פתוחה ומשוחררת בחלק הגוף התחתון.
מבנה השמלה.
המרכיב העיקרי בשמלה, המבדיל אותה מחצאית, הוא שהשמלה מכסה גם את פלג הגוף העליון (או חלקו), בעוד החצאית רק את פלג הגוף התחתון (או חלקו).