בחוסר רצון מסוים, ובהשפעתם של כלכלנים ביניהם מילטון פרידמן, נאלצה הממשלה בשנת 1950 לנקוט בפעולה מכרעת יותר ובאותה עת מהפכנית - נטישת מערכת ברטון וודס ליחסי שערי חליפין בין המדינות השונות, למשל, בין הדולר האמריקאי לדולר הקנדי, וקביעת שער המטבע בהתבסס על תנאי היצע וביקוש למטבעות זרים בקנדה. והחלטה זו הרגיעה את תזרים ההשקעות הזרות, נטרלה חלק מהלחצים האינפלציונים שהמשק חווה, ושחררה את בנק קנדה מהצורך להתאים את ערך המטבע. התכנון היה להשאיר את שווי המטבע גמיש לזמן קצר, ולייצר את ערך המטבע לאחר שהכלכלה המקומית תתייצב, אולם בפועל המהלך הפך לניסוי כלכלי שנמשך 12 שנים וגרם להשלכות רבות מהמצופה.
בשנות ה-50 הייתה קנדה הכלכלה הגדולה היחידה שהתנהלה עם שער גמיש, ובהדרגה ויתרה על השליטה שנותרה בידיה על העסקאות במטבע-חוץ, ועל השליטה בתזרים השקעות-חוץ. השווקים הפיננסיים של קנדה היו כעת פתוחים ונחשפו לזעזועים חיצוניים. אף על פי כן, קנדה צברה בתקופה זו ניסיון ששימש בהמשך כמודל למדינות תעשייתיות נוספות לאחר קריסת מערכת ברטון וודס, וגם כזרז לשינויים בתפיסות על הסחר הגלובלי.
בשנת 1954 התחלף נגיד הבנק לג'יימס קווין. בתקופה זו בשיח הכלכלי הקנדי בלטה דאגה מפני עליה בבעלות זרה על נכסים בקנדה, וקוין שאף להגדיל את החיסכון הלאומי כאמצעי להפחתת התלות בתזרים של הון זר. תופעה נוספת שהטרידה את קווין הייתה עלייה חדה במחירי הצרכן במהלך מלחמת קוריאה ולחצים אינפלציוניים שנותרו גם לאחר המלחמה. קווין העריך שהפתרון לשתי הבעיות - החיסכון נמוך והאינפלציה הגבוהה - הוא מדיניות מוניטרית הדוקה יותר. ריביות גבוהות יותר יפחיתו את הביקוש המקומי ויסייעו, כך קיווה, בגיוס החיסכון הלאומי. מתוך חשש מפני חוסר בשלות של המנגנונים המוניטריים הקנדיים, קווין קידם מהלך משולב של הפחתות היצע עתודות הכסף של הבנקים, לצד שכנוע מוראלי.
לאחר מספר שנים של מימוש המדיניות האינפלציה ירדה, אולם בד בבד גדלה האבטלה ונחלשה הפעילות הכלכלית, מה שעורר התנגדות לקוין בקרב ממשלת קנדה וכן באקדמיה. חיכוכים של קווין ושל משרד האוצר גרמו לכך שהממשלה נקטה בצעד חסר תקדים והפעילה סמכויות שונות שבידיה כדי לגרום לו להתפטר.
לעבר עזיבתי של קווין הביעו בממשלה חששות פומביים ששווי הדולר הקנדי גדול מדי, ולצד התרחשויות נוספות, החל הדולר בירידה חדה שהממשלה לא הצליחה לבלום למרות התערבות אגרסיבית בשוק באמצעות מטבע חוץ. הממשלה החליטה לחזור למערכת ברטון-וודס, ובכך הגבילו את יכולתו של בנק קנדה להשפיע באמצעות מדיניות מוניטרית על המקרו-כלכלה. תחילה מצא עצמו בנק קנדה ללא יכולת לעצור אינפלציה גואה, אולם לבסוף הדגש הושם על ניהול אינפלציה יציבה גם במחיר של אבטלה באזורים מסוימים.
גם לאורך תקופה זו, על שלל אתגריה, סייעה השיטה המוניטרית הייחודית - של אפשרות בנק קנדה לייצר עצמאית חלק מהכסף החדש בשוק ולהעבירו ישירות לשימוש בממשלה בריביות נמוכות - לדחיפת הכלכלה, ובשנים 1960–1975 יישמה הממשלה סדרה של רפורמות יקרות, ביניהן הרחבת שירותי הרפואה הציבורית, פנסיות אוניברסליות, תוכניות ביטוח אבטלה, סדבוד השכלה גבוהה ועוד. בזכות המימון הנגיש, עשתה זאת ממשלת קנדה מבלי להיכנס לגירעון משמעותי, ושמרה על גירעון שנתי של 0.3% מהתוצר.
החל משנות ה-70.
בשנות ה-70 כבר החלה הכלכלה העולמי לצאת ממערכת ברטון-וודס, שהתפיסות השולטות בזמן תכנונה נחשבו למיושנות. מספר מחקרים פורצי דרך בארצות הברית של שנות ה-60 השפיעו על התפיסות לגבי הכלכלה העולמית, ובנק קנדה, בדומה לבנקים מרכזיים אחרים בכל רחבי העולם, התאים את המדיניות שלו לתפיסות החדשות. עם זאת, ניסיונות להשתמש ביידע החדש כדי לבצע חיזויים על הכלכלה, וכדי לשלוט במדדים שונים ולכוון את הכלכלה ליעדים מוגדרים - לא רק שכשל אלא גם גרם לחוסר יציבות בכלכלה, והחלו בכלכלה הקנדית בעיות נוספות ביניהן אינפלציה מתחזקת שהגיע לאחוזים דו-ספרתיים בשנות ה-80. לאורך העשור רצוף הבעיות, החלו מנהיגי המדיניות הכלכלית בקנדה בהדרגה לאבד אמון בשיטה המוניטרית הייחודית שסייעה להם בעבר, ולנסות לבחון שינויים חלוציים בשיטה המוניטרית שתיישם גישה מתונה יותר של השיטה הקודמת, למשל, שהבנק ייצר כמות מופחתת מסך הכסף החדש שמוזרם לשוק, אולם פתרונות אלו התבררו כלא יציבים.
פתרונות הביניים יצרו אפקט דומינו כלכלי שיצר לחץ להמשיך ולהעלות את הריבית על ההון, וגרם לקשיים ליישם את המדיניות אותה ניהל הבנק מאז שנות ה-30, ולבסוף בתחילת שנות ה-80 הגבירה ממשלת קנדה את הסתמכותה על הון שמגיע מגורמים פרטיים מבית או מחו"ל, ופחות ופחות על כסף שמיוצר בריבית אפסית מבנק קנדה. מדיניות זו אמנם הורידה את האינפלציה וייצבה אותה - מה שגרם לעלייה בטווח הקצר בתפוקה ובתעסוקה - אולם בד בבד הגדילה את החוב הציבורי, שגדל בשנים מסוימות בעשרות אחוזים מהתוצר - מה שגרם ליצירת חוב הולך וטופח שהשפיע תוך זמן קצר גם על יוקר המחיה מחד, ומאידך הפחיתה את היכולת הממשלתית לספק בזול מימון לתשתיות רווחה ציבוריות, שירדה בתוך שני עשורים מ-20% מההשקעה הממשלתית לפחות ממחצית.
שנות ה-80 נתפסו בעיני רבים כזמן של שגשוג ואופטימיות כלכלית, אולם מאחר שחלק גדול מהמדדים התבסס על פעילויות ספקולטיביות שהתמקדו במיוחד בתחום הנדל"ן, בפועל המצב מעודד פחות, וחלק מהנתונים הוסתרו על ידי שינויים חדים של שער החליפין.
ללא יעד מפורש למדיניות מוניטרית, הבנק התקשה להסביר את פעולות המדיניות שלו. בנוסף, לא היו יעדים ברורים דים לשפוט את ביצועיו לאורם.
בשנת 1988 ניסה הבנק לאמץ באופן מובהק יותר ואמין יותר יעד אינפלציה יציב, שיאפשר יציבות מחירים ויפחית את ההשפעה הדרמטית של שינויים במטבע האמריקאי על הכלכלה הקנדית. הבנק התקשה לייצר אמינות מספקת שתסייע לשוק להתייצב בהתאם למדיניות החדשה, גם לאחר שבשנת 1991 הכריז בנק קנדה על תוכנית יעדי אינפלציה מוגדרת. הייתה זו הפעם השנייה שמדינה מכריזה באופן פומבי על יעדי אינפלציה, אחרי ניו זילנד. הגבול התחתון והעליון של היעדים המקוריים להפחתת האינפלציה נקבע על 2 ו-4 אחוזים בהתאמה, כאשר נקודת האמצע הייתה של 3 אחוזים. גבולות אלה היו אמורים לרדת בהדרגה ל-1 ו-3 אחוזים בסוף שנת 1995. בשנת 1995 הוגדר היעד מחדש בהתאם לניסיון שנצבר, ובנק קנדה המשיך להגדיר יעדים נוספים בהמשך. מגמה חדשה זו השפיעה בדרכים שונות על התנהגות הבנק, ובין השאר אילצה אותו להגביר את השקיפות שלו כלפיי הציבור כדי לסייע לחזק את האמינות בכלכלה הקנדית.
מאפיינים.
תחומי פעילות.
בנק קנדה הוא הבנק המרכזי של המדינה. תפקידו העיקרי, על פי הגדרת חוק בנק קנדה, הוא "לקדם את הרווחה הכלכלית והפיננסית של קנדה".
לבנק ארבעה תחומי אחריות עיקריים:
מדיניות מוניטרית.
לצד מדיניות מוניטרית קבועה שמנהל הבנק, שמטרתה העיקרית השגת יעד האינפלציה, בידי הבנק אפשרויות לבצע - בעת משבר או אירוע קיצוני אחר - מספר מהלכים לא שגרתיים במדיניות המוניטרית שהוא מנהל.
אלה כוללים שינוי תכנון שער המטבע הקנדי, דחיפת הכלכלה המקומית באמצעות רכישות נכסים בהיקף נרחב, מימון נרחב כדי להבטיח כי האשראי יהיה זמין למגזרים כלכליים מרכזיים, והעברת שיעור המדיניות שלו (CBPR) מתחת לאפס כדי לעודד הוצאות.
עצמאות הבנק.
מבנה הבנק מבטיח קשר הדוק עם הממשלה, אולם החקיקה שנתנה לבנק את סמכויותיו שאפה לאפשר לו גם עצמאות רבה למלא את אחריותו, על ידי הפרדה מהמערכת הפוליטית, במטרה לאפשר לו להתעלות מעל למהלכים פופוליסטיים לטווח קצר, ולבצע תכנון אחראי וארוך טווח. עם זאת, הפרדה זו איננה מוחלטת.
הבנק מנוהל על ידי דירקטוריון. סגן שר האוצר אמנם חבר דירקטוריון, אולם חסר זכות הצבעה. הדירקטוריון הוא הגוף הממנה את נגיד הבנק וסגנו הבכיר, אולם המינוי מתבצע באישור קבינט. הבנק מדווח על הוצאות ומנהל לדירקטוריון עצמו ולמבקרים חיצוניים שמונו על ידי הממשלה.
העובדים מתמנים על ידי האחראיים על כך בתוך הבנק עצמו, ולא על ידי גורמים הקשורים לממשלה.
אף על פי כן, לממשלה ישנה אפשרות להוציא הנחיה שתחייב את הבנק, במקרה של אי הסכמה על מדיניות מוניטרית. כדי לממש אפשרות זו, המוגדרת כקיצונית, שר האוצר יצטרך לפרסם את הסיבות לחוסר שביעות רצונו, ואת רשימת הצעדים שאמור לנקוט הבנק לאורך משך זמן נקוב.
מהלכים נוספים בוצעו כדי לוודא את עצמאותו של הבנק מהמערכת הפיננסית, שכללה את כלל הבנקים בימי הקמת הבנק. בין מהלכים אלו איסורים על בעלי מניות או בעלי תפקיד בכיר לעבוד במגזר הפיננסי המקומי.
טוצ'ין
טוצ'ין (באוקראינית: Tyчин, בגרמנית: Tutschin, בפולנית: Tuczyn, ביידיש: טוטשין) הוא יישוב עירוני במחוז רובנו במערב אוקראינה. היישוב שוכן באזור ההיסטורי של ווהלין, כ-18 ק"מ ממזרח לבירת האובלסט, רובנו.
היסטוריה.
משפחת האצולה הפולנית סיימשקו (Siemaszko) מושרשת בטוצ'ין. בשנת 1650 הייתה העיירה בבעלות משפחת דנילוביץ', אחר כך בידי משפחת לובומירסקי, ובידי משפחת וולבסקי מהמאה ה-18 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה. קרן סטניסלב לובומירסקי הקימה שתי כנסיות עץ, "cerkwie", בשנת 1711 (Paraskewy) ובשנת 1730 (Przemienienia Pańskiego). בני משפחת וולבסקי בנו כנסייה בסגנון קלאסי בשנת 1796.
קהילה רומית קתולית נוסדה בטוצ'ין בשנת 1590 והיא כללה כפרים רבים בסביבת היישוב. בשנת 1938 מנתה הקהילה הקתולית 2,660 נפש, כמעט כולם פולנים.