בארצות הברית קיים ביטוח ציבורי, אך הרוב המוחץ של המבוטחים אינם זכאים לו. היוזמה קיבלה תאוצה בתקופת ממשלו של הנשיא ביל קלינטון, אולם בתקופת ממשלו של ג'ורג' בוש הבן, חלה האטה בפיתוח תחום הרפואה הציבורית.
ביטוחי בריאות פרטיים בעולם.
במדינות חבר העמים הבריטי, קיימים בשוק ביטוחים פרטיים, אולם אלו משמשים כהשלמה לשירותי הרפואה הניתנים על ידי המדינה. ביטוחים אלו עוסקים בעיקר בכיסוי לתרופות, ולפיצויים כספיים כתוצאה מאירוע רפואי. פוליסות הבריאות פחות עוסקות בשיפוי ויותר במתן מענה על אובדן ההכנסה כתוצאה מאירוע רפואי מסוים. עם זאת, קיימות תוכניות ביטוח פרטיות המכסות גם על הוצאות רפואיות המכוסות גם על ידי המדינה (כמו ניתוחים, בדיקות או התייעצויות).
ברוסיה קיים ביטוח בריאות מחייב במסגרתו המדינה מעניקה ביטוח בריאות ציבורי לכלל אזרחי המדינה, ה-OMS ("ביטוח בריאות מחייב", обязательного медицинского страхования), במסגרתו המדינה מממנת את שירותי החירום, כך שהנסיעה באמבולנס אינה עולה כסף אלא מסובסדת על ידי המדינה (בניגוד למצב בישראל) ואולם תפקודם של גופי הבריאות הציבוריים ורמת שירותי הבריאות הניתנת על ידי המדינה נתונים לביקורת רבה ורבים מאזרחי המדינה בוחרים להיות מטופלים מחוץ למדינה או משלימים את הביטוח הציבורי בביטוח פרטי, יקר ואיכותי יותר.
בארצות הברית, עקב הכיסוי הדל הניתן על ידי המדינה, פוליסות הבריאות הפרטיות הן הכלי העיקרי לכיסוי הוצאות רפואיות, בגין שירותים שניתנו בפועל. עלויות ביטוחים אלו גבוהות במיוחד, אפילו ביחס להכנסה בינונית של האזרח האמריקאי הממוצע, ומרבית התושבים מבוטחים במסגרות קיבוציות של מקומות עבודתם. תוכניות אלו זולות יותר כיוון שהכיסוי אינו לכל חיי האדם, אלא כל עוד הוא עובד באותו מקום עבודה. בחלק מהמקרים, המעסיק גם משתתף בהוצאה, דבר המוזיל עוד יותר את עלויות הכיסוי לביטוחים אלו.
נוכח מיעוט האלטרנטיבות, כ-85% מהאוכלוסייה האמריקאית מבוטחת במסגרות של גופים פרטיים, בין אם מדובר בביטוח פרטי אישי, או ביטוח קיבוצי.
ההוצאה הלאומית לבריאות.
ההוצאה השוטפת על בריאות בישראל היא 7.3% מהתמ"ג. למרות שההוצאה עלתה ריאלית ב-2019 (לפני הקורונה) ב-3.9% לעומת שנת 2018, היא נמוכה ב-1.5% מהממוצע במדינות ה-OECD, בהן היא עומדת על 8.8% מהתמ"ג.
שיעור המימון הציבורי בישראל עומד על 64% מסך ההוצאה, שיעור נמוך משמעותית מהממוצע ב-OECD, שם שיעור זה עומד על 74%.
כ-37.5% מהמימון מגיע ממס בריאות, כאשר רק 62.5% - פחות משני שלישים - מגיע ישירות מתקציב המדינה.
ישראל נמצאת במקום ה-26 בקטגוריה זו מבין 36 חברות הארגון. ההוצאה הלאומית על בריאות כוללת גם את ההוצאה הממשלתית ואת ההוצאה הפרטית.
ליבה מונוליתית
ים אוחוצק
ים אוחוצק או בתעתיק מדויק ים אוחוטסק (ברוסית: Охо́тское мо́ре) הוא ים שולי בצפון-מערב האוקיינוס השקט המשתרע בין חצי האי קמצ'טקה במזרח, האיים הקוריליים בדרום-מזרח, האי הוקאידו (שבצפון יפן) בדרום, והאי סחלין וחופה המזרחי של סיביר במערב. הוא קרוי על שם אוחוצק, היישוב הרוסי הראשון במזרח הרחוק הרוסי. ביפנית הים היה קרוי מסורתית "הוקאי" (北海), שמשמעותו "הים הצפוני". מכיוון שמונח זה משמש כעת לתיאור הים הצפוני באירופה, השתנה השם ל"אוהוצוקו-קאי" (オホーツク海), תעתיק של השם הרוסי.
היסטוריה.
מגלי הארצות הרוסים איוואן מוסקביטין ווסילי פויארקוב היו האירופאים הראשונים שהגיעו לים אוחוצק ברבע השני של המאה ה-17.
בחורף ההפלגה בים אוחוצק קשה ולעיתים בלתי אפשרית עקב קרחונים רבים הנוצרים בשל הזרמת מים מתוקים רבה משפך נהר האמור אל הים, המורידה את מליחות המים ומעלה את נקודת קפיאתם. פרט להוקאידו, הים מוקף מכל עבריו בשטחים שבשליטת רוסיה, ולכן נחשב לרוב תחת ריבונותה.
עד סוף מלחמת העולם השנייה היה ים אוחוצק אזור דיג יפני ולצי היפני היו בסיסים בים. בסוף מלחמת העולם השנייה הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן ונטלה ממנה את השליטה בים אוחוצק.
במהלך המלחמה הקרה התרחשו בים אוחוצק מספר מבצעים מוצלחים של הצי האמריקאי להאזנה לכבלי תקשורת תת-ימית של הצי הרוסי. שם גם הופלה בשנת 1983 טיסה 007 של קוריאן אייר על ידי מטוס קרב סובייטי. הצי הסובייטי הפסיפי השתמש בים אוחוצק כבסיס בטוח לצוללות טילים בליסטיים, אסטרטגיה הננקטת גם כיום על ידי רוסיה.
בים אוחוצק זוהו 29 שדות נפט וגז לאורך המדף היבשתי. כלל עתודות הנפט בים נאמדות בכ-3.5 מיליארד טונות של שווה ערך נפט, מתוכן 1.2 מיליארד טונות נפט ו-1.5 מיליארד מ"ק גז טבעי.
הנמל הגדול ביותר בים אוחוצק הוא בעיר מגדן.
מרדכי סלומון
מרדכי סלומון (צורף) (ה'תקס"ו, 1806 – ט' בחשוון ה'תרכ"ו, אוקטובר 1865) היה רב ושד"ר, ממחדשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל.
תולדותיו.
נולד בשנת ה'תקס"ו (1806) בליטא (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית) לאברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז). שנת ה'תקע"ב (1812) עלה עם הוריו ואחיו יצחק לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים. שם היו מבין האשכנזים הראשונים בעיר מאז עליית ר' יהודה החסיד.
כנראה היה זה מרדכי שקבע למשפחתו את השימוש בשם "סלומון".
סלומון היה פעיל בשטח המסחר הסיטונאי (יבוא מצרכי מזון ממצרים) שעליו שלטו עד אז סוחרים ארמנים ויוונים. בשנת ה'תקצ"ט (1839), חכר יחד עם שותף מהעדה הספרדית, שטח בכפר הערבי אל-מנסורה (בקרבתו הוקמה בהמשך המושבה מזכרת בתיה עקרון) והקימו בו משק חקלאי.
על סמך התנסות זאת חיבר תזכיר בצירוף תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל. את התזכיר העביר לשר משה מונטיפיורי בעת שהשר ביקר בירושלים.
למעשה ביקש סלומון ממונטיפיורי עזרה לביצוע תוכנית התיישבותית זו בשני שלבים: (א) להשתדל אצל יהודי הגולה לתרום מכספם למען תוכנית זו; (ב) לקבל מאת אבראהים פאשא ממצרים את הרישיון הדרוש לשם הקמת הכפר ולהעמיד לרשות התושבים, שומרים חמושים להגן מפני שודדים. אולם תוכנית זו לא הצליחה להתממש בין היתר גם מפני שאבראהים פאשא איבד את שלטונו במצרים, שחזרה לידי הטורקים .
בעזרתם של משה מונטיפיורי והברון רוטשילד למד מרדכי את מלאכת האריגה באנגליה. בשובו לארץ בשנת 1854, הקים מפעל אריגה קטן בירושלים ללימוד מלאכה זו לצעירים ואף לצעירות, אך גם מפעל זה לא החזיק מעמד זמן רב.
כאביו נשלח אף הוא כמה פעמים לאירופה כשד"ר מטעם העדה האשכנזית לשם איסוף כספים לטובת העדה שהייתה רוב הזמן במצב קיומי קשה מאד.
במסגרת מסעות אלו כשד"ר, שהה בטורקיה ופעל לשם השגת רישיון להקמת בית כנסת גדול עבור העדה האשכנזית בירושלים על מגרש החורבה שכבר היה בבעלות העדה האשכנזית ובכוונתם הייתה גם להקים בו בתים לתלמוד תורה וישיבה (שמה קמה ישיבת עץ חיים). אך גם ניסיונות אלו לא הביאו תוצאות, והמקום הוקם על ידי אחרים מספר שנים מאוחר יותר.
ב-ט' בחשוון ה'תרכ"ו, (1865) - נפטר ר' מרדכי צורף-סלומון ממגפת הכולרה, עשרה ימים לאחר מכן נפטרה ממגפה זו גם אשתו חנה. המוות הטראגי הותיר רושם עז בנפשו של בנו, ר' יואל משה סלומון שהמשיך את דרכו והיה מבין הדמויות הבולטות בתחיית היישוב היהודי בתקופה זו. בעקבות כך השתמש הבן בכינוי 'בהר"ם' - בן הרב רבי מרדכי - במשך כמה שנים, וזאת במקום השם סלומון. עדות לכך ניתן למצוא למשל, בפנקס ההכנסות וההוצאות של חברת 'נחלת שבעה' משנת 1869 בה היה סלומון הבן שותף, ואשר שם הוא מופיע תחת הכינוי בהר"ם.
הנג סמרין
הֶנְג סַמְרִין (בקמרית: ហេង សំរិន; נולד ב-1934), פוליטיקאי קמבודי קומוניסטי, היה שליט קמבודיה לאחר פלישת וייטנאם למדינה.
ביוגרפיה.
סמרין נולד במחוז פריי-ונג (Prey Veng) בקמבודיה. הוא הצטרף לתנועת הקמר רוז' בהנהגתו של פול פוט והפך ל"קומיסר פוליטי" וראש דיוויזיה צבאית כשהתנועה השתלטה על המדינה ב-1975. ב-1978 הוא ערק משורות הקמר רוז' (שנתמכה על ידי סין) ונמלט לווייטנאם. בסוף השנה סמרין שב לקמבודיה ופיקד על מרד שנתמך על ידי וייטנאם וברית המועצות נגד הקמר רוז'.
לאחר התמוטטות משטר הקמר רוז' ב-1979 סמרין הנהיג את הממשלה הקומוניסטית החדשה. למרות שהפרות זכויות האדם בתקופתו צומצמו באופן משמעותי יחסית למעשי הקמר רוז', עדיין בוצעו פשעים נגד האנושות ומשטרו סירב לקבל סיוע בינלאומי עד סוף שנת 1979. בשנת 1979 הפך סמרין ליושב-ראש מועצת המהפכה העממית. ב-1981 מונה ליושב ראש מועצת המדינה והמזכיר הכללי של מפלגת העם המהפכנית. תפקידו בשלטון הצטמצם באופן משמעותי לטובת הון סן שהפך לראש הממשלה ב-1985. לאחר ירידת המעורבות הווייטנאמית בקמבודיה ירדה קרנו של סמרין בקמבודיה - הוא עזב את משרת מזכ"ל המפלגה ב-1991 ואת מועצת המדינה ב-1992. לאחר שובו של המלך נורודום סיהאנוק לקמבודיה בשנת 1993 קיבל סמרין תואר כבוד, "הוד מעלתו" (Sâmdech) ותפקיד של יו"ר סמלי של המפלגה הקומוניסטית הקמבודית.
אל-מאלחה
אַל-מָאלִחָה (בערבית: المالحة, מילולית: "הַמְּלוּחָה") היה כפר ערבי ששכן בדרום-מערב ירושלים, צפון-מערבית לבית צפאפא. במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב המשפחות את הכפר לאחר פרשת דיר יאסין והשמועות שנלוו אליה, ורק גברים ולוחמים נשארו בו כדי להגן עליו. ב-15 ביולי 1948 נכבש הכפר סופית לאחר קרב קשה בידי כוח אצ"ל ו"פלוגת יהונתן" של ההגנה.
היסטוריה.
אין עדויות לגבי מועד הקמתו של הכפר אל-מאלחה, אם כי כבר במאה ה-6 ישנן עדויות על גאורגים שהשתקעו בכפר, באזור ירושלים וטיפחו שם גני ורדים. תושבי הכפר באותו הזמן היו יהודים, ובהמשך השתנתה אוכלוסיית הכפר למוסלמית.
מן מאה ה-12 ישנן עדויות על נזירים גאורגים תושבי הכפר ששירתו כאריסים במנזר המצלבה.