במישור הביטחוני נקט תחילה שרון מדיניות של איפוק יחסי ולא החמיר במידה ניכרת את הצעדים הצבאיים בהם נקטה ישראל כנגד האינתיפאדה. אולם, בעקבות הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002 (ליל הסדר ה'תשס"ב), אשר חודש מרץ השחור היווה את שיאו, כאשר במהלכו נרצחו 105 ישראלים בפיגועים, יזמה הממשלה את מבצע חומת מגן ולאחריו מבצע דרך נחושה, שהובילו להשתלטות מלאה של ישראל על ערי הגדה, ולשיפור ניכר במצב הביטחוני. באפריל 2002 החליטה הממשלה על הקמת גדר ההפרדה כדי למנוע כניסת מחבלים לשטח ישראל.
אל מול התעצמותו ההולכת וגוברת של חזבאללה בדרום לבנון וההתקפות המזדמנות על מוצבי צה"ל לאורך גבול הצפון, העדיפה הממשלה שלא להגיב בצורה תקיפה, מתוך רצון שלא להיגרר ללחימה בשתי חזיתות. ב-29 בינואר 2004 אף נערכה עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בתמורה לגופות שלושת חללי אירוע החטיפה בהר דב והחזרתו של אלחנן טננבאום, עסקה שספגה ביקורת ציבורית קשה. כעבור מספר שנים היו שהאשימו כי מדיניות זו של הממשלה בראשות שרון ייצרה את התנאים שהובילו למלחמת לבנון השנייה. מנגד, אחרים טוענים שלנוכח המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה שגרמה האינתיפאדה, היה צורך ממשי לרכז את מירב המאמצים בבלימת הטרור הפלסטיני ופיגועי ההתאבדות, מה גם שלמרות הלחימה הספורדית על קו הגבול, אזור הצפון היה שליו יחסית באותן השנים וזכה לפריחה תיירותית.
במישור הכלכלי המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר. תגובתה של הממשלה, אשר לא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית. אחרי מבצע חומת מגן אף הוצגה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה. רה"מ שרון מינה מחליפים לשרי המפלגה, הבולטים שבהם: בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה למינוי בשל תקופת הצינון הקצרה, רק 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר, בתפקיד שר הביטחון. אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון להקדים את הבחירות.
הרכב הממשלה.
עם כינונה היו בממשלה 26 שרים. באוגוסט 2001 הצטרפו רוני מילוא ודן מרידור ממפלגת המרכז ומספר השרים עלה ל-28. בינואר 2002 התפטר סאלח טריף שהועמד לדין ובפברואר 2002 פרש שמואל אביטל, כך שמספר השרים חזר ל-26. במרץ 2002 פרשו שני שרי איחוד לאומי-ישראל ביתנו ובאפריל 2002 נכנסו שני שרי המפד"ל וכן דוד לוי מגשר, כך שמספר השרים עמד על 27. בנובמבר 2002 עזבו ששת שרי ישראל אחת שנותרו בממשלה (רענן כהן התפטר עוד באוגוסט) ובמקומם צורפו בנימין נתניהו ושאול מופז, כך שמספר השרים עמד בתום כהונת הממשלה על 22.
מתוך 34 השרים שכיהנו בממשלה, 21 כיהנו בעבר בממשלה (שרון, ישי, פרס, שלום, בן-אליעזר, שרנסקי, נתניהו, לבנת, דוד לוי, וילנאי, שטרית, בניזרי, סנה, הנגבי, זאבי, יצחק לוי, איציק, סויסה, מילוא, רענן כהן, מרידור) ו-13 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (ליברמן, איתם, אוחנה, אלון, נוה, דהן, טריף, לנדאו, לבני, ריבלין, מופז, שמחון, אביטל)
חלקיקים אלמנטריים
הממשלה ה-29
פרעות דורוחוי
פרעות דורוחוי הוא פוגרום שערכו חיילים מהצבא הרומני ביהודי העיר דורוחוי (Dorohoi) שבצפון רומניה, ב-1 ביולי 1940. לפי דו"ח רומני רשמי 53 יהודים נרצחו אז בידי הפורעים ועשרות אחרים נפצעו, חלקם קשה. לדברי יהודי המקום, מספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. פוגרום זה התרחש בטרם נכנסה רומניה למלחמת העולם השנייה ולפני שכרתה ברית עם גרמניה הנאצית.
הרקע לפרעות דורוחוי.
בעקבות האולטימטום הסובייטי מה-26 ביוני 1940 אולצה רומניה לוותר על בסרביה (Basarabia) ועל חלקים מבוקובינה (Bucovina). הפישור/הדיקטאט של גרמניה ואיטליה בסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, קרע חבלים נרחבים מן המולדת הרומנית והעבירם להונגריה ולבולגריה. העם הרומני חווה טראומה כשוויתר על חבלים אלה ללא מלחמה, וחיפש שעיר לעזאזל למצב– אותו מצא ביהודים. במהלך הנסיגה הבהולה של הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים– לא רומנים– שהפגינו את שמחתם ואף פגעו ברומנים הנסוגים. הדיווחים הגדירו את כל אלה כ"יהודים", על אף שהם היו אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר. סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות של השלטון הרומני, שמחו להחלפתו, והיו גם שחששו מהשינויים ועזבו את החבלים הללו, כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
הרומנים בכלל– ובמיוחד החיילים הרומנים– חיפשו דרך לנקום ביהודים על ההתנכלויות שיוחסו להם. ב-1930 היו בדורוחוי 15,866 תושבים, מהם 5,788 יהודים. בעיירה הייתה אווירה אנטישמית מאז ומתמיד; שנאת היהודים גברה בזמן מעבר שיירות הרומנים הנסוגים משטחי בסרביה ובוקובינה שעברו דרך דורוחוי, תוך כדי הפצת העלילות אודות "התנכלות" היהודים לרומנים.
ההכנות לפוגרום.
ב-30 ביוני חיילים משתי החטיבות המוצבות באזור עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים. הנוצרים הציבו בחלונות בתיהם איקונות, או ציירו עליהם צלבים כדי לסמנם במטרה שלא להיפגע על ידי הפורעים ביהודים. היו מקומות בהם נכתב על הבתים שגרים בהם רומנים והיו שהניפו דגלי לאום רומניים. בתוך העיירה נפוצה השמועה שניתנה רשות לפרוע ביהודים במשך 24 שעות עד למחרת.
מהלך הפרעות.
בתקרית בין אנשי צבא רומנים ואנשי צבא סובייטים ביישוב חרצה (Herţa) הסמוך לדורוחוי (שעבר לשלטון ברית המועצות), הרגו הסובייטים קצין רומני וחייל יהודי רומני בשם ינקו סולומון (Iancu Solomon), שניסה לגונן על הקצין. השניים הובאו לקבורה בהלוויות נפרדות. ללוויית החייל היהודי נשלחה כיתת יורים המורכבת מ-10 חיילים יהודים מהגדודים שחנו באזור. בהלוויה השתתפו גם יהודים מבני המקום. מיד לאחר שארון הקבורה הורד לבור נשמעו יריות רבות שהפחידו את היהודים המקומיים, שברחו והתחבאו בבית הטהרה. החיילים היהודים, שפנו אל שער בית העלמין הוקפו על ידי משמרות חיילים מגדוד משמר הגבול מספר 3 ובראשם קצין בדרגת קולונל. היהודים שהציצו מבית הטהרה ראו איך פורקים את החיילים היהודים מנשק ומאלצים אותם לפשוט את מדיהם. החיילים היהודים הועמדו ליד הקיר האחורי של בית העלמין ושם ירו בהם החיילים הרומנים. שבעה יהודים נהרגו במקום ושלושת הנותרים נפצעו. הרומנים שמו בידי החייל היהודי הבכיר, אמיל ברקוביץ' (Emil Bercovici), שכבר היה מת, תת-מקלע, כדי לביים ירי כלפי הרומנים. גשם חזק במיוחד, שהחל לרדת הפסיק את ההרג לזמן מה ואיפשר לחלק מהקהל היהודי לחמוק מהמקום. חיילים רומנים רבים, בפיקודו של סגן, הוציאו במכות ובאיומים את היהודים מבית הטהרה. היהודים הובלו אל תעלה מחוץ לבית הקברות. שני זקנים וילד אחד הצליחו לברוח מהתעלה לפני שהחלו היריות. החיילים המשיכו לצוד את היהודים שהסתתרו בבית העלמין בעזרת השומר הרומני של המקום.
בו-זמנית להרג בבית הקברות, חיילים שהובלו על ידי קצינים ורבי-סמלים, פרצו לתוך העיירה בצעקות "הבולשביקים באים". החיילים אנסו, שדדו, עינו ורצחו יהודים במהלך 24 שעות. חיי יהודים רבים ניצלו בגלל תשומת הלב היתרה שנתנו החיילים לשוד חפצי היהודים. נעשו מעשי אכזריות רבים, לדוגמה:
יושב ראש הקהילה המקומית, אקסלר (Axler), נחון לאחר שהצליח להוכיח לחיילים שעצרו את מרכבתו שהוא השתחרר מהצבא הרומני בדרגת קולונל וזכה לשני אותות גבורה.
יהודים שעברו ברחוב נעצרו על ידי קצינים שבדקו את תעודותיהם, כדי לוודא שמדובר ביהודים ונרצחו.
בשלב זה התחילה התערבות של חטיבת רגלים מספר 29 המקומית, שלא הייתה בסוד קשר הרצח. החטיבה שלחה פלוגה כדי לסייר בעיר ולהשיב את הסדר על כנו. לאחר שרומנים מקומיים צעקו אל החיילים ואמרו שהיהודים יורים בחיילים, נקט סגן וסילה איסצ'יאנו (Vasile Isăceanu) צעדי מנע– הוא ציווה על עשרה חיילים יהודים, שפורקו מתחמושת, לצעוד בראש היחידה. במהרה נסחפו גם חיילי יחידה זו לרדיפת היהודים ומעצרם בטענות שווא של השתתפות בירי נגד החיילים הרומנים. סגן מפקד הגדוד, מאיור סטינו (Stino), מנע מהחיילים להוציא להורג את היהודים העצורים והציל ממוות בטוח כעשרים חיילים יהודים שכבר הופשטו עירומים והמתינו להוצאתם להורג.
גשם חזק הפסיק את מעשי ההרג, אך לא את הביזה. לביזה הצטרפו גם צוענים מקומיים שגנבו ככל יכולתם מבתי היהודים והודו לחיילים (על כך שאיפשרו להם את הביזה) בשירים ובריקודים.
הפוגרום נפסק בהוראתו של גנרל קונסטנטין סנטסקו (Constantin Sănătescu), שגילה את המתרחש באקראי, כשראה יהודים פצועים. הגנרל ציווה על קולונל אילסייביץ' (Ilasievici) לערוך חקירה בנושא.
ה"טיוח".
ביום 2 ביולי, למחרת הפרעות, רמטכ"ל צבא רומניה דיווח שחטיבה 3 "התנקמה" ביהודים בגלל הקשיים הגדולים שהיו לה עם היהודים בבסרביה. על פי הדו"ח שלו הרגו החיילים 4 יהודים, פצעו 15 ושדדו כמה חנויות.