בסוג זה פתח המעבר של הוושט דרך הסרעפת אינו "קרוע", אך השרירים היוצרים אותו חלשים ולפיכך הפתח אינו סגור היטב. מצב זה מאפשר לחלק התחתון של הוושט ולחלק העליון של הקיבה לעבור דרך הפתח הוושטי אל חלל החזה. הצומת בין הקיבה לוושט נמצאת אם כך בחזה, ולא בבטן. סוג זה נקרא "גולש" מכיוון שמכלול החיבור בין הוושט לקיבה גולש מן הבטן אל החזה וחוזר חלילה. זהו הסוג השכיח ביותר של בקע סרעפתי, ומהווה כ-95% מכלל הבקעים. לרוב, סוג זה של בקע אינו סימפטומטי, ואינו גורם לבעיה תפקודית. הוא נצפה במעל 70% מבני האדם מעל גיל 70, ולמעשה מהווה, בדרך כלל, התרחבות של הפתח התקין, שדרכו הוושט עובר בדרכו לקיבה. התרחבות זו תקרה במוקדם או במאוחר אצל כל אדם. כאשר היא קורית, הלחץ השלילי בבית החזה בעת השאיפה גורם למפל לחצים בין הבטן לבית החזה, גורם לחיבור בין הוושט והקיבה לגלוש לתוך בית החזה. כאשר מפל הלחצים מתהפך, או בעמידה, הקיבה גולשת חזרה לבטן.
סוג 2 - בקע פארא-ושטי (Paraesophageal hiatal hernia).
בסוג זה קיים פגם מוקדי בפתח המעבר של הוושט דרך הסרעפת, מה שמאפשר מעבר של צפק (פריטוניאום, קרום המכסה חלק מאברי הבטן) יחד עם הוושט אל חלל החזה. הצומת שבין הקיבה לוושט נשאר בתחום חלל הבטן, אך חלק מן הקיבה חודר אף הוא לחלל החזה. לאחר זמן מה, עשויה הקיבה כולה לעלות ולחדור אל חלל החזה, אך מכיוון שהצומת נשאר מעוגן בתוך הבטן, מתהפכת הקיבה, ומוצבת בכיוון הפוך לכיוונה הנורמלי בתוך חלל החזה.
סוג 3 - שילוב בין סוג 1 וסוג 2.
סוג זה שכיח יותר מסוג 2, ומאופיין בבקע של הקיבה יחד עם הצומת ושט-קיבה אל החזה. החולים חשופים לפיכך לבעיות ולסיכונים של שני סוגי הבקעים.
סוג 4.
סוג 4 מוגדר כמצב שבו איברי בטן נוספים (פרט לקיבה) עוברים דרך הפתח שבין חלל הבטן לבית החזה. בקעים אלה הם גדולים בדרך כלל, ודרכם עשויים לעבור חלקים מהמעי גס או אפילו הטחול, בנוסף לקיבה, אל תוך בית החזה.
תסמינים וסיבוכים.
לרוב, הסוג הראשון, בקע גולש, אינו גורם לתסמינים. יחד עם זאת, אם מופיעים תסמינים, יהיו אלו קשורים למעבר של תוכן חומצי מן הקיבה אל הוושט, ולרפלוקס קיבה-ושט. מצב זה גורם לצרבת ולפגיעה ברקמה המצפה את חלקו התחתון של הוושט.
שלושת הסוגים האחרים של הבקעים גורמים לעיתים קרובות לכאבים לאחר ארוחה, לתחושת שובע מוקדם, לקושי בנשימה בעת האכילה או אחריה, ולכאב קל בבליעה הנגרם בשל לחץ על הוושט התחתון על ידי הקיבה. מאחר שכיס הקיבה נמצא שלא במקומו, הוא חשוף לחסימה, להסתובבות על צירו, וכן לאוטם בשל לחץ על כלי הדם המזינים את כיס הקיבה. בנוסף, עשויים להתפתח בקיבה כיבים איסכמים (הנובעים מחוסר באספקת דם), שיגרמו לדמם סמוי או נראה לעין.
אבחנה.
האבחנה של בקע סרעפתי יכולה להעשות על ידי צילום רנטגן רגיל (בעיקר של סוג 1), וכן על ידי צילום מערכת העיכול לאחר בליעת בריום. זוהי הבדיקה המועדפת לאבחנת הבקע. הבריום נראה בצילום כשהוא עובר בתוך מערכת העיכול, וכך מתאפשר זיהוי פגמים במערכת. בדיקה נוספת בה ניתן להשתמש היא גסטרוסקופיה, שבה מוכנס מכשיר בצורת צינור דרך הפה אל תוך הקיבה. בקצה המכשיר נמצאת מצלמה המאפשרת לראות על גבי מסך חיצוני את פנים הוושט והקיבה.
טיפול.
הטיפול בבקעים תלוי בסוג הבקע ובסימפטומים מהם סובל החולה. בבקע מהסוג הראשון אין צורך בטיפול במידה ואין תסמינים. במידה ומופיעים תסמיני רפלוקס קיבתי ושטי - צרבת, יוצע לחולה טיפול שמרני הכולל המלצות לגבי הרגלי חיים כהרזיה ותרופות. רק במצב שבו הטיפול השמרני נכשל, יוצע לחולה טיפול ניתוחי לפתרון הבעיה, וזאת כדי למנוע נזק בלתי הפיך לציפוי הוושט. בכל שאר סוגי הבקעים יוצע טיפול ניתוחי, בשל הסכנה לסיבוכים חמורים שעלולים להופיע בעתיד
יריעה טופולוגית
יריעה טופולוגית היא מרחב טופולוגי שבאופן מקומי נראה כמו המרחב האוקלידי מממד n (אותו n מוגדר להיות ממד היריעה.) &lt;br&gt;
במרחב כזה נשמרות התכונות המקומיות של המרחב האוקלידי כמו קומפקטיות מקומית, והשקילות בין קשירות וקשירות מסילתית, אבל לא נשמרות התכונות הכלליות - לדוגמה יריעה טופולוגית יכולה להיות לא קשירה, למרות שהמרחב האוקלידי קשיר.
הדמיון המקומי ל-formula_1 לא מספיק חזק כדי להבטיח קיום של תכונות בסיסיות של המרחב הטופולוגי ולכן דורשים מהיריעה הטופולוגית להיות מרחב האוסדורף, שמקיים את האקסיומה השנייה של המנייה, בנוסף לדרישה הראשונה שלכל נקודה במרחב יש סביבה שהיא הומיאומורפית למרחב האוקלידי. מבחינה אינטואיטיבית, נראה שההומאומורפיזם המקומי למרחב האוקלידי צריך לחייב שהמרחב יהיה מרחב האוסדורף (כי המרחב האוקלידי הוא כזה, ותכונת האוסדורף היא מקומית), אבל למעשה אלו שתי תכונות בלתי תלויות כמו שניתן לראות מהדוגמאות הנגדיות.
במקרים רבים, נוח יותר לבנות אוסף של קבוצות פתוחות שמכסה את המרחב, כך שכל קבוצה בכיסוי הומיאומורפית לסביבה פתוחה של ראשית הצירים ב- formula_1, (או של כל נקודה שרירותית אחרת) ובכך להראות שהמרחב הטופולוגי הוא יריעה טופולוגית, במקום לבדוק את התקיימות התכונה עבור כל נקודה. לפי הגישה הזו אפשר לחשוב על יריעה טופולוגית מממד n כמרחב טופולוגי שניתן לכסות אותו על ידי העתקים מעוותים של המרחב האוקלידי ה-n ממדי, או קבוצות פתוחות ממנו, כאשר המרחבים יכולים להיחתך אחד עם השני.
הגדרה פורמלית.
מרחב טופולוגי M נקרא יריעה טופולוגית אם הוא מרחב האוסדורף, מקיים את האקסיומה השנייה של המנייה ולכל נקודה formula_3 קיימת קבוצה פתוחה U שמכילה את p והומאומורפית ל- formula_1. &lt;br&gt;או באופן שקול- קיים לו כיסוי פתוח
formula_5 (כאשר formula_6 קבוצת אינדקסים) כך שכל formula_7 הומיאומורפי לקבוצה פתוחה formula_8, formula_9.
לעיתים לא דורשים מהיריעה לקיים את האקסיומה השנייה של המנייה ומסתפקים באקסיומה הראשונה של המנייה שנובעת מהדמיון המקומי למרחב האוקלידי. יריעות כאלו עשויות לא להיות פרקומקטיות, ולכן לא תהיה להן באופן כללי חלוקת יחידה רציפה.&lt;br&gt;
פונקציית ההומאומורפיזם בין formula_7 ל- formula_8 מסומנת ב- formula_12.
הזוג formula_13 נקרא מפה ואוסף כל המפות נקרא אטלס. לכל formula_14, formula_15 כאשר formula_16 היא פונקציה חד-חד-ערכית מ-M אל formula_17.
הפונקציות formula_18 נקראות קואורדינטות מקומיות של M.
קל לראות שלכל formula_19 הפונקציה
formula_20 שהיא פונקציה מ- formula_21 לעצמו היא פונקציה רציפה (בתחום שבו ההרכבה מוגדרת).
למעשה התנאי ההכרחי הזה הוא כמעט מספיק. כלומר בהינתן קבוצה M שמכוסה על ידי אוסף formula_22 בן מנייה, כך שלכל formula_7 קיימת פונקציה חד-חד ערכית ועל formula_12 שמעבירה את formula_7 לקבוצה פתוחה ב- formula_21, אז ניתן לבנות על M מבנה של יריעה טופולוגית אם כל הפונקציות formula_20 הן פונקציות רציפות כפונקציות מתחום ההרכבה ל- formula_21. הבניה מתבצעת בשיטת הטופולוגיה החלשה על ידי הגדרת בסיס הטופולוגיה כאוסף כל ההעתקות ההפוכות של הקבוצות הפתוחות במרחב האוקלידי - formula_29, עבור V קבוצה פתוחה ב- formula_21 ,formula_31 כלשהו. כדי שהמרחב שמתקבל יהיה גם מרחב האוסדורף צריך לדרוש בנוסף שלכל שתי נקודות שונות קיימת קבוצה בכיסוי שמכילה את שתיהן, או שקיימות שתי קבוצות זרות בכיסוי כך שהקבוצה הראשונה מכילה את הנקודה הראשונה והקבוצה השנייה מכילה את הנקודה השנייה.
בעצם, המבנה של היריעה מוגדר על ידי אוסף הסביבות שמכסה אותו וההרכבות מהצורה formula_20. אם הפונקציות שמתקבלות מההרכבה הן רציפות אז ניתן להעביר (ברמה מסוימת) את המבנה הטופולוגי של formula_21 ולהגדיר בעזרתו מבנה טופולוגי על M. &lt;br&gt;
אם נדרוש מהפונקציות formula_20 להיות גם גזירות, חלקות או אנליטיות אז הפונקציות formula_12 יגדירו מבנה דיפרנציאלי מסוים על M, בנוסף למבנה הטופולוגי. במקרים האלו היריעה תיקרא יריעה גזירה, יריעה חלקה או יריעה אנליטית, בהתאם.
כיוון ששני מרחבים אוקלידיים הומאומורפיים זה לזה אם ורק אם הם בעלי אותו ממד - ממד היריעה נקבע באופן יחיד עבור כל יריעה שאיננה ריקה. כדי להימנע מכל מיני אנומליות של היריעה הריקה (כמו העובדה שממדה הוא יכול להיות כל מספר טבעי), יש הגדרות שדורשות שהיריעה לא תהיה ריקה.
קונסטאנטין ברנקוזי
טימבקטו
STS-27
STS-27, היא המשימה ה-27 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה השלישית של מעבורת החלל אטלנטיס.
המטען שנשאה שייך למשרד ההגנה האמריקאי. זו הייתה המשימה השנייה בתוכנית מעבורת החלל של נאס"א אחרי אסון הצ'לנג'ר.
המשימה.
מעבורת החלל אטלנטיס, שהייתה הצעירה ביותר בצי מעבורות החלל של נאס"א, ביצעה את משימתה השלישית לחלל. משימה זו הייתה סודית בשביל משרד ההגנה האמריקאי.
במקור, תוכנן השיגור ל-1 בדצמבר 1988, אבל נדחה בגלל עננות כבדה ורוחות עזות.
השיגור התבצע במרכז החלל קנדי בכן שיגור 39-B ב-2 בדצמבר (למחרת) בשעה 9:30, לפי שעון מזרח ארצות הברית.
המעבורת נחתה ב-6 בדצמבר 1988 על מסלול נחיתה 17 בבסיס חיל האוויר האמריקאי, קליפורניה.
סה"כ המשימה נמשכה 4 ימים ו-9 שעות. לאחר המשימה, אריחי מגן החום של המעבורת נמצאו פגומים יותר מהמצב הנורמלי, לאחר הכניסה לאטמוספירה.
בנוסף, הטורבו פרופ של המנועים הראשיים נמצא מחורץ אחרי המשימה.
הנזק לאריחים.