אחרי פרישתו ממשרד החוץ בשנת 1950, בשנת 1951 כיהן קדוגן כמנהל "חברת תעלת סואץ" וכמנהל ה-National Provident Bank. ב-1952 צ'רצ'יל ששב לשלטון שנה קודם מינה את קדוגן ליושב ראש מועצת המנהלים של BBC. כשקדוגן אמר לו שהוא חסר את הכישורים הדרושים, השיב לו צ'רצ'יל: אין צורך בכישורים. כל מה צריך הוא להיות הוגן". "ורגיש, אני מניח" הוסיף קדוגן. צ'ר'ציל הנהן. בהתמנותו בתפקיד הודה קדוגן שמעולם לא ראה תוכנית טלוויזיונית של BBC ושמה שראה בטלוויזיה האמריקאית לא אהב. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1957. בעשור האחרון לחייו התחיל קדוגן להתמסר יותר ויותר לאהבתו המאוחרת לאמנות.
בשנות ה-1950 לקח קדוגן חלק במפקשי הוועד האזורי של לונדון של איגוד האומות המאוחדות UNA (United Nations Association) ושל איחוד דוברי האנגלית (ESU - English Speaking Union), ארגון צדקה חינוכי ובינלאומי שקידם את הידידות בין אנגליה לארצות הברית.
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל ב-19 באוקטובר 1948, אחרי שכוחות צה"ל התקדמו בנגב קרא קדוגן באו"ם להטלת סנקציות על ישראל.
קדוגן והיהודים. הסכסוך בארץ ישראל.
קדוגן היה כמו רבים מבני האצולה הבריטית בעל דעות שליליות למדי כלפי היהודים, כפי שבאו לידי ביטוי גם בהערתו לגבי מוצאם היהודי של הדיפלומטים הסובייטים שאיתם ניהל מגעים. בשנת 1940 התפטר שר ההגנה של בריטניה, לסלי הור-בלישה היהודי, לדבריו, גם בגלל הרגשות האנטי-יהודיים של עמיתיו השרים. הלורד הליפקס וסגנו, קדוגן, הביעו התנגדות למינויו של הור בלישה כשר ההסברה בטענה ש"שליטה יהודית על התעמולה שלנו תהיה אסון גדול".
כנציג מדיניות בריטניה באו"ם פעל נגד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל ונמנע בהצבעה ב-כ"ט בנובמבר 1947 בעצרת הכללית של האו"ם. בהמשך התמנה לאיש הקשר של בריטניה ביחס ל"ועדת ארץ ישראל", וועדת האו"ם ליישום החלטת החלוקה. התנגד בשם ממשלת בריטניה
להיווצרות כוח צבאי יהודי בארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי וכן לכל התערבות של "ועדת ארץ ישראל" של האו"ם בניהול חלק כלשהו של ארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי.
ב-14 בינואר 1948 הזהיר קדוגן את וועדת ארץ ישראל של האו"ם כי "הערבים הבהירו שכוונתם להתנגד בכל הכוח שברשותם ליישום תוכנית החלוקה של פלסטין." .ב-21 בינואר הזהיר ש"הוועדה תיאלץ להתמודד עם השאלה איך למנוע שפיכות דמים בהיקף הרבה יותר רחב מזה של היום". לדבריו "למעמד הבינלאומי של הוועדה תהיה בעיני הערבים משמעות קטנה אם הכלל, בעוד שהרג יהודים יעמוד כעת מעבר לכל שיקול אחר".
אחרי סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות ערבים לארץ ישראל ב-28 במאי 1948 הציע קדוגן שביתת נשק של ארבעה שבועות שבזמנה תיאסר כניסת אנשים כשירים ללחימה וציוד רפואי עבור שני הצדדים. מועצת הביטחון של האו"ם אישרה החלטה ברוח זו תוך שינויים לגבי הצדדים שיילקחו במקרה הפרות תנאי שביתת הנשק.
חייו הפרטיים.
קדוגן התחתן בשנת 1912 עם ליידי תאודוזיה אצ'סון, ב-28 שנים צעירה ממנו, בתו של הרוזן גוספורד הרביעי, ארצ'יבלד אצ'סון. נולדו להם בן, אמברוז, ושלוש בנות:פטרישה, סינתיה וגיליאן.
אלכסנדר קדוגן מת בווסטמינסטר בשנת 1968 בשנת 83. אלמנתו, ליידי תאודוזיה, מתה באוקטובר 1977.
ספרים.
יומן. 1945-1938 בעריכת דייוויד דילקס
לאורך השנים, בין 1933–1968, ניהל קדוגן פנקסי יומן אישי שמעטים ידעו על קיומם. פרסומו בשנת 1971 על ידי ההיסטוריון דייוויד דילקס עשה סנסציה
אחד הקטעים מיומן זה התפרסם במיוחד הודות לספרו של ז'אן לקוטיר על שארל דה גול. בו מתוארים הריבים והחרמות בין מנהיגי בעלות הברית ב-5 ביוני 1944 ערב הפלישה לנורמנדי, קטע שנרשם אחרי שיחה סוערת במיוחד בין צ'רצ'יל לדה גול:
"זה ממש פנסיון של בנות. רוזוולט, ראש הממשלה ו- יש להודות גם דה גול - מתנהגים כמו בנות בהתחלת ההתבגרות. פשוט אין מה לעשות." לקוטיר העיר על כך: נראה שלקדוגן הייתה דעה פסימית לגבי הבנות המתגברות".
לקריאה נוספת.
Bruce Strand - "Sir Alexander Cadogan and the Steward-Hesse Affair:British Cabinet Politics and Future British Policy"
december 2019"
Routledge, New York, Oxford 2009
קישורים חיצוניים.
«Un autre récit des accords de Munich 1er octobre 2018 Le Monde diplomatique
Publications de l'École Française de Rome Année 1984 54-2 pp. 165-186
פרדריק אשטון
סר פרדריק ויליאם מאלאנדיין אשטון (באנגלית: Sir Frederick William Mallandaine Ashton; 17 בספטמבר 1904 – 18 באוגוסט 1988) היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי. כמו כן, עבד כבמאי וכוריאוגרף באופרה, בקולנוע ובמופעי רביו.
אשטון, שהתעקש להיות רקדן, על אף התנגדות משפחתו השמרנית בת המעמד הבינוני, התקבל כתלמיד אצל לאוניד מאסין ואחר אצל מארי ראמבר. בשנת 1926 עודדה אותו ראמבר לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה, ואם כי המשיך והצליח בקריירה של רקדן מקצועי, הרי את פרסומו רכש ככוריאוגרף.
אשטון היה כוריאוגרף ראשי לנינט דה ולואה, מ-1935 עד לפרישתה בשנת 1963, בלהקה שנודעה בזה אחר זה בשמות ויק-ולס בלט, בלט סדלר'ס ולס והבלט המלכותי. הוא החליף את דה ולואה כמנהל הלהקה, ובכך התמיד עד לפרישתו בשנת 1970.
אשטון קנה לו שם בעיקר הודות ליצירת סוגה אנגלית ייחודית של בלט. בין יצירותיו הנודעות ביותר הבלטים "פאסאד" (1931), "וריאציות סימפוניות" (1946), "סינדרלה" (1948), "La fille mal gardée" (1960), "מונוטונס" I ו-II (1965), "וריאציות אניגמה" (1968) וסרט הבלט "סיפורי ביאטריקס פוטר" (1970).
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
אשטון נולד בגוויאקיל, אקוודור, הרביעי בחמשת ילדיהם של ג'ורג' אשטון (1924-1864) ואשתו השנייה, ג'ורג'יאנה (1939-1869). ג'ורג' אשטון היה מנהל חברת הכבלים של מרכז ודרום אמריקה וסגן-קונסול בשגרירות הבריטית בגווייאקיל.
בשנת 1907 עברה המשפחה ללימה, פרו, שם למד אשטון בבית הספר הדומיניקני. כשחזרו לגוויאקיל ב-1914, המשיך את לימודיו בבית הספר לילדי המושבה האנגלית. אחת ההשפעות המעצבות עליו הייתה השירות כנער מזבח לארכיבישוף ההכנסייה הקתולית, שנטע בו אהבה לטקסיות. השפעה אחרת, חזקה עוד יותר, הייתה לצפייה בריקודה של הפרימה בלרינה אנה פבלובה ב-1917. בו ביום גמר אומר להיות לרקדן בלט.
ריקוד לא נחשב באותן שנים לקריירה מקובלת במשפחה אנגלית שמרנית. אשטון נזכר כעבור שנים, ,אבי נחרד. תוכלו לתאר לעצמכם את גישת המעמד הבינוני. אמי הייתה אומרת, ,הוא רוצה להיות על הבמה." היא לא יכלה להביא את עצמה לכלל אמירה, "בבלט.'" אביו של אשטון שלח אותו לאנגליה ב-1919, ללמוד בדובר קולג', שם היה אומלל. הומוסקסואל בעל מבטא ספרדי בולט שחבריו צחקו לו בשלו, הוא לא התאים לבית ספר קטן מסוג זה בראשית שנות ה-20'.
אשטון לא גילה נטיות אקדמיות, ואביו החליט, שעם סיום בית הספר, ב-1021, יהיה עליו להצטרף לחברה מסחרית. הוא עבד בחברת יבוא-יצוא בסיטי של לונדון, שם היה יתרון לשליטתו הן בספרדית והן בצרפתית לצד האנגלית. בינואר 1924 התאבד ג'ורג' אשטון. אשתו נשארה תלויה כלכלית בבניה הבוגרים, שניהלו עסק מצליח בגוייאקיל. היא עברה ללונדון לחיות עם פרדריק ועם אחותו הצעירה, אדית.
מאסין וראמבר.
על אף התנגדות המשפחה (ותחילה בסתר), התחיל אשטון לקדם את שאיפתו לרקוד באופן מקצועי. הוא ניגש לאודישן אצל ליאוניד מאסין, ובגיל עשרים, מאוחר בהרבה מן המקובל, התקבל כתלמיד. אחרי שמאסין עזב את לונדון, קיבלה מארי ראמבר את אשטון כתלמיד. היא עודדה אותו לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה. ניסיונו הראשון היה ב-1926 לרביו, שביימו נייג'ל פלייפר ובעלה של ראמבר, אשלי דיוקס. האובזרבר כתב על "בלט קטן ומלבב בשם, טרגדיה של אופנה: או מספריים בצבע שני", שמר יוג'ין גוסנס כתב לו מוזיקה מתאימה ביותר. מיס מארי ראמבר, כבובת-תצוגה מחוצפת ושובבה, ומר פרדריק אשטון כמעצב אופנה פזור נפש, הובילו את המחול. זו זוטה, שהשיק שלה תואם בדיוק את מה שאפשר לצפות מן המוסד האופנתי של מר פלייפר." על התלבושות והתפאורה הייתה ממונה סופי פדורוביץ', שהמשיכה לעבוד עם אשטון יותר מעשרים שנה והיתה, במילותיו הוא, "לא רק חברתי היקרה ביותר אלא גם מי שתרמה לי יותר מכל בעבודתה לצדי, כאמנית וכיועצת".
ראמבר שאפה להרחיב את אופקי תלמידיה, ולקחה אותם להצגות של בלט דיאגילב בלונדון. השפעתן על אשטון היה רבה - בייחוד הבלט של ברוניסלבה ניז'ינסקה "האיילות". בשנת 1930 יצר אשטון בלט חדשני, "סוויטת קפריול", שבה השתמש במוזיקה באותו שם של פיטר וורלוק משנת 1926. המוזיקה הייתה מבוססת על מוזיקה צרפתית מן המאה ה-16, ואשטון חקר את מחולות תקופת הרנסאנס וחיבר יצירה תקופתית עם "מחול באס", "פאוואן", "טורדיון" ו"בראנסלה" - שבהם שילב בהצלחה ניתורים גבריים רבי-עוצמה עם דואטים מעודנים. בשנה הבאה ייסדה ראמבר את "מועדון הבלט", מבשר בלט ראמבר, עם אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה ואשטון ככוריאוגרף ראשי ואחד הרקדנים המובילים.
הבלטים של אשטון מראשית שנות ה-30' כוללים את "לה פרי" (1931), "הגבירה משאלוט" (1931), "פאסאד" (1931) למוזיקה מאת ויליאם וולטון, "טרקלין מחולות" (1932) ו"המסיכות" (1933). כמו כן תרם להצגות רביו ומחזות זמר של וסט אנד.
ויק-ולס.
הקשר של אשטון עם נינט דה ולואה, מייסדת בלט ויק-ולס, החל בשנת 1931, כאשר יצר בשבילה את הבלט הקומי "רגאטה". הבלט קיבל ביקורות מעורבות: הטיימס חשב שהוא מוצלח כ"קטע של שעשוע קליל", אבל המנצ'סטר גרדיאן ראה בו "כישלון חרוץ - הצגה גרועה בתכלית". אף על פי כן, אשטון הוכר עכשיו ככוריאוגרף בעל כישרון בלתי מבוטל ורכש לו מוניטין לאומי, אף כי עדיין לא בינלאומי.