באותה התקופה שטחי אלסקה נודעו בשם אמריקה הרוסית, אשר עיקר תושביה היו סוחרי פרוות שהגיעו אליה מסיביר. ב-1732 הגיעו הסוחרים הראשונים לאזור וב-1799 קיבלה החברה הרוסית-אמריקאית צ'רטר קיסרי למסחר בפרוות. לא הוקמה באזור מושבה, אך נשלחו אליה מיסיונרים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית על מנת שיפיצו בה את הנצרות וייבנו בה כנסיות. כ-700 מהגרים העניקו לרוסיה את הריבונות על שטח בן מאות אלפי קמ"ר. ב-1821 הוציא הצאר אלכסנדר הראשון אוקאז המכריז על ריבונות רוסית על כל חופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה שמצפון לקו רוחב 51 צפון; כמו כן, האוקאז אסר על ספינות זרות להיכנס לטווח 185 קילומטרים משטח זה. מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קווינסי אדמס, התנגד בתוקף לאוקאז, שהיווה איום הן למסחר והן לשאיפות הטריטוריאליות של ארצות הברית. מאחר שהיה מעוניין ביחסים טובים עם ארצות הברית, הסכים אלכסנדר לחתום על האמנה הרוסית-אמריקאית של 1824; האמנה צמצמה את השטח עליו טענה רוסיה בעלות מצפון לקו הרוחב 54°40 צפון ואפשרה לספינות אמריקאיות לעגון בנמלי רוסיה.
שטחים אלה היו שייכים לרוסים ואלה החכירו את השטחים לארצות הברית. הצאר הרוסי אלכסנדר השני ראה באלסקה מטרד בלבד, משום ששימשה רק כמקור לפרוות והייתה מרוחקת מרוסיה וקשה להגעה.
בין השנים 1854-1856 התרחשה מלחמת קרים בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית, בריטניה, צרפת וממלכת סרדיניה. בתום המלחמה הייתה רוסיה שקועה בחובות ועל כן חיפשה מקורות מימון. מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד יזם את רכישת אלסקה ושכנע את הסנאט האמריקני לרכוש את השטח בהמשך. מהלך זה היה ביטוי למגמת ההתרחבות ולאידאולוגיית הייעוד הגלוי שאפיינו את ארצות הברית מתחילת המאה ה-19.
גורם נוסף שתרם להחלטה האמריקאית לרכוש את אלסקה, היה האיום הבריטי על גבולה הצפוני של ארצות הברית. בשנת 1867 החליטה בריטניה לאחד את מושבותיה בצפון אמריקה ולאפשר להן להקים ממשל עצמי - ובכך ליצור את קנדה של ימינו. מהלך זה התפרש על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית כאיום מצפון, והוא ביקש לרכוש את אלסקה כמשקל נגד לאיחוד הקנדי.
הרכישה.
המשא ומתן התנהל בין מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד ובין הציר הרוסי בארצות הברית, הברון אדוארד דה סטייקל.
ב-30 במרץ 1867 נחתמה האמנה בין הצדדים לרכישת 1,600,000 קמ"ר משטחי אלסקה תמורת 7,200,000 דולרים. וב-9 באפריל 1867 אישר הסנאט האמריקני את האמנה בהשפעת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. באלסקה חוגגים את הרכישה ביום השני האחרון של מרץ, הנקרא יום סיווארד.
העברת השליטה בפועל התבצעה ב-18 באוקטובר 1867, וביום זה נחגג יום אלסקה לציון האירוע החגיגי של העברת השליטה לארצות הברית.
תגובות פנים אמריקאיות.
רכישת אלסקה, בניגוד לרכישות הקודמות, לא הייתה פופולרית. ראיה לכך ניתן למצוא בהצבעת הסנאט לאישור עסקת הרכישה - אשר התקבלה בהפרש של קול אחד בלבד. ההתנגדות לרכישה באה גם מקרב חלק מן הציבור, אשר האשים את המזכיר סיוארד בבזבוז כספי הציבור לשווא. לעסקה ניתנו שמות גנאי שונים כמו "קופסת הקרח של סיוארד" או "השטות של סיוארד", שנבעו מן התחושה שהיה זה מעשה מטופש לשלם כל כך הרבה כסף תמורת שטחי אדמה כה רחוקים. עם זאת, לאחר כשלושים שנים התברר שהייתה זו עסקה משתלמת. בקיץ 1897 נמצאו מרבצי זהב בקלונדייק שבטריטוריות יוקון השכנה הממוקמת בקנדה. בעקבות זאת פרצה בהלת הזהב של 1897 בקנדה, ובמקביל החלה כריית זהב גם בשטחי אלסקה.
בשנים מאוחרות יותר התברר כי באלסקה שפע של חומרי גלם טבעיים כגון נפט, גז טבעי ופחם כמו גם בולי עצים ודגי סלמון. במבט לאחור, רכישת אלסקה היא אחת מעסקאות המקרקעין המשתלמות ביותר בהיסטוריה. מדובר בעסקה משתלמת ביותר גם אם לוקחים בחשבון רק את עתודות הנפט שבאלסקה. בנוסף לכך, רכישת אלסקה סיימה את הנוכחות הרוסית בצפון אמריקה, פעולה שהשפיעה באופן משמעותי על המערך האסטרטגי בין ארצות הברית וברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה.
מיתוסים ברוסיה על המכירה.
ברוסיה של ימינו ישנם מיתוסים רבים סביב סיפור מכירת אלסקה. ישנם המאמינים כי אלסקה נמכרה בעצם על ידי יקטרינה הגדולה, שהייתה קיסרית האימפריה הרוסית מאה שנה לפני החתימה על האמנה. לפי אמונה זאת, אלסקה לא נמכרה אלא הושכרה לתקופה של 99 שנה, והשלטון ברוסיה סירב לקבל אותה בחזרה. עוד נטען שרוסיה מעולם לא קיבלה כסף על המכירה. לפי מיתוס אחר, הדוברה הבריטית אורקני העבירה את הזהב לסנט פטרבורג, אולם הוטבעה בים הבלטי ולא נמצאה מעולם.
קרב מילאי (36 לפנה&quot;ס)
קרב מילאי הוא קרב ימי שניטש בשנת 36 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים הרומית, בין ציי אוקטביוס וסקסטוס פומפיוס. הלחימה נערכה ליד מילאי (כיום מילאצו) בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, והסתיימה בניצחונו של אוקטביוס.
רקע.
לאחר תבוסתם של שרידי המחנה הרפובליקאי בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, הצליח סקסטוס פומפיוס לברוח לסיציליה וניצל את חוסר היציבות הפוליטית ברומא כדי לבנות לעצמו בסיס בטוח לפעילות. פומפיוס עסק בעיקר בשוד ימי וכך איים על אספקת המזון לרומא.
כל ניסיונותיהם של אנשי הטריומווירט השני להביסו עלו בתוהו, חוזה שלום שנחתם איתו לא קוים על ידו. מעשי האיבה התחדשו בשנת 37 לפנה"ס, פומפיוס הביס את אוקטביוס בקרב מסינה כתוצאה מחוסר ניסיונו של האחרון בלוחמה ימית. כתוצאה מהתבוסה אוקטביוס העביר את השליטה בצי למצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה וזה החל לבנות ולאמן את הצי מחדש.
הקרב.
בשנה הבאה הצי החדש של אוקטביוס גמר את אימוניו והיה מוכן לצאת למלחמה. תחילה נחת אגריפה עם הצי בסטרונגילי (כיום סטרומבולי) שבאיים הליפאריים, משם הוא הצליח לכבוש את האי היקסיאה (כיום באסילוצו) ללא התנגדות ונערך לתקוף את מילאי.
במילאי היה מוצב צי של 40 ספינות בפיקודו של דמוקרטס. פומפיוס, שהבין את הסכנה שבפלישה על בסיס פעולתו, שלח כתגבורת צי נוסף בן 45 ספינות בראשותו של אפולופאנס.
בתחילה תכנן אגריפה לתקוף את מילאי בעזרת חצי מכוחותיו, אולם כשהגיע נוכח לדעת שרוב הצי של פומפיוס נמצא במקום, ולכן הוא הזעיק את שאר כוחותיו מהיקסיאה. במקביל הודיע אגריפה לאוקטביוס על התפתחות העניינים ואוקטביוס הצטרף אליו לקרב. אגריפה פיקד על האגף המרכזי בצי שהיה מורכב מאוניות חמש-חתרית כבדות בעוד שציו של פומפיוס היה מורכב מליבורניות. יתרון התמרון והניסיון היה לצדו של פומפיוס בעוד שיתרון חוזק הספינות היה שייך לאגריפה.
למרות יכולת התמרון של פומפיוס חוזקו של הצי הקיסרי הכריע את המערכה. האוניות הגדולות והחזקות של אגריפה הצליחו לנגח את האוניות הקטנות והחלשות. כמו כן עשה הצי הקיסרי שימוש במתקן "העורב", שנועד ללכוד ספינות אויב. פומפיוס הורה לצי שלו לסגת והם ברחו למים רדודים היכן שספינותיו הכבדות של אגריפה לא יכלו לרדוף אחריהם. אגריפה ניסה בהתחלה לצור על הצי של פומפיוס אולם עד מהרה וויתר על תוכנית זאת בעקבות מצבם הרע של מלחיו.
הצי המובס של פומפיוס הצליח לסגת לבסיסו. בסך הכל איבד הצי 30 ספינות לעומת 5 ספינות של הצי הקיסרי שהוטבעו. הניצחון הקיסרי במילאי היה ראשית הסוף של פומפיוס ותרם רבות להגדלת יוקרתו וביסוס כוחו ושליטתו של אוקטביוס ברומא ואיטליה.
מוקד
מפלגת מוקד
מפלגת מוקד הייתה מפלגת שמאל ישראלית שפעלה בשנות ה-70, ובראשותה עמד מאיר פעיל.
לאחר התפצלותה של מק"י בשנת 1965 למפלגות מק"י ורק"ח - הסיעות היהודית והערבית בהתאמה, ולאחר שמק"י היהודית זכתה במנדט אחד בלבד בבחירות לכנסת השישית ובבחירות לכנסת השביעית, היא החליטה לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 להתאחד עם כוחות שמאל נוספים. בראש אותם כוחות עמדה תנועת תכלת-אדום, שהורכבה מתנועת שמאל ישראלי חדש (שי"ח) ומקבוצת מרצים, בעיקר מאוניברסיטת תל אביב, בראשות ד"ר מאיר פעיל. הרשימה המשותפת קיבלה את השם "מוקד". רשימה זו קיבלה בבחירות, כמו קודם לכן, מנדט אחד בלבד. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית התפצלה המפלגה: מק"י הצטרפה לחד"ש הקומוניסטית, והחברים הלא-קומוניסטים הצטרפו למחנה של"י.
מחנה של&quot;י
מחנה של"י (ראשי תיבות של "שלום לישראל, שוויון לישראל") הייתה מפלגת שמאל ישראלית.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977) כאיחוד של תנועות שמאל שונות - "מוקד" של מאיר פעיל, "מר"י" של אורי אבנרי, "הסוציאליסטים העצמאיים" (אריה לובה אליאב) וכמה חברים בולטים מ"הפנתרים השחורים" (סעדיה מרציאנו).
בבחירות זכתה המפלגה לשני מנדטים והנהיגה רוטציה בין חבריה. סעדיה מרציאנו, שהחליף את מאיר פעיל כחבר הכנסת במאי 1980, פרש משל"י בנובמבר 1980 והקים את סיעת שוויון בישראל - פנתרים, שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"מפלגת האיחוד לקידום ולחינוך החברה בישראל", משהצטרף אליה מרדכי אלגרבלי, שפרש מד"ש.