בינואר 2003 בלינאס-מרקוסי ובמרץ 2003 ואחר כך ביולי 2004 באקרה חתם ואטארה הסכמי שלום שנועדו לשים קץ למשבר הפוליטי-צבאי בארצו. באפריל 2005 אילץ ניסיון תיווך של נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי את גבאגבו להסכים למועמדות ואטארה בבחירות הנשיאותיות שתוכננו לאוקטובר.
אולם הבחירות עוכבו מיסות ארגוניות. ב-26 בינואר 2006 חזר ואטארה לחוף השנהב כדי לנהל את מערכת הבחירות בבחירות העתידיות לנשיאות. הוא יצר ב-2005 ברית עם יריבו, הנשיא לשעבר קונאן בדיה.
ב-28 בפברואר ושוב ב-5 בספטמבר 2006 נפגשו גבאגבו, ואטארה, קונאן בדיה וראש "הכוחות החדשים" המורדים, גיום סורו, ביאמוסוקרו כדי לנסות לחדש את תהליך השלום. ב-4 באפריל 2007, בהתאם להסכם ואגאדוגו שנחתם מתוך שאיפה להשכין את השלום ולאחד מחדש את המדינה, התמנה גיום סורו לראש ממשלה.
הבחירות לנשיאות 2010.
אחרי שנדחו שש פעמים על ידי גבאגבו, הבחירות לנשיאות התקיימו סוף-סוף בסתיו 2010. בסיבוב הראשון ב-31 באוקטובר זכה ואטארה ב-32% מהקולות, ונמצא במקום השני אחרי הנשיא גבאגבו שקיבל 38.04%. ב-7 בנובמבר קיבל ואטארה את תמיכת קונאן בדיה, שתפס בסיבוב הראשון את המקום השלישי עם 25.24%. כעבור 3 ימים הוא הוכרז מועמד של חסידי הופואה בואני (ההתלכדות למען דמוקרטיה ושלום RHDP), ברית של ארבע מפלגות אופוזיציה.
בסיבוב השני ב-28 בנובמבר 2010 שיעור המשתתפים בבחירות הגיע ל 81.1%. שני המחנות הטיחו זה בזה האשמות שמנעו מתושבים באזורים מסוימים להגיע לקלפי. לפי התוצאות שנקלטו על ידי ועדת בחירות עצמאית קיבל ואטארה 54.10% מן הקולות. באותו יום המועצה לחוקה של חוף השנהב, שהייתה מורכבת כמעט רק מחסידי גבאגבו, פסלה את התוצאות האלה ולמחרת הכריזה על לוראן גבאגבו כעל מנצח בבחירות, עם סך הכל של 51.45% מהקולות. הוועדה ביטלה את התוצאות בשבעה מחוזות צפוניים (כלומר 13% מקולות המצביעים) בתירוץ של זיופים. הנציגה הדיפלומטית של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, ומזכיר האו"ם באן קי-מון הכירו לעומת זאת בניצחונו של ואטארה.
הנשיאים ברק אובמה וניקולא סרקוזי ואחר כך כמעט כל הקהיליה הבינלאומית, הכירו בניצחונו של ואטארה וקראו ללוראן גבאגבו לעזוב את השלטון.
ב-4 בדצמבר 2010 נשבעו אלאסן ואטארה וגם לוראן גבאגבו כל אחד במחנהו כנשיאי הרפובליקה. ואטארה מינה כראש ממשלה את ראש הממשלה המכהן גיום סורו, בעוד גבאגבו מינה בתפקיד זה אתך ז'ילבר מארי נגבו אקה.
המשך המשבר אחרי הבחירות, 2011-2010.
יחד עם ממשלות, יועציו ומקורביו, נמצא ואטארה במצור במלון גולף באביג'אן. הוא השיג מחוות תמיכה ממדינות זרות רבות, וכן ממוסדות כלכליים ופיננסיים אזוריים (BCEAO) ובינלאומיים וגייס אותם כדי לשתק את כלכלת האזורים שבשליטת יריבו.
בהתחלה נרתע משימוש בכוח אף חבסוף הגיע למסדקנה שאין ברירה. בתחילת מרץ "הכוחות החדשים" של גיום סורו שלטו בשטחים חדשים במערב המדינה. ב-29 במרץ פרצה מתקפה רחבה של הכוחות שתמכו בוואטארה, שאימצו את השם "הכוחות הרפובליקנים של חוף השנהב". תוך כמה ימים הם כבשו את יאמסוקרו ואת נמל סן פדרו אסטרטגי, אחר כך פנו לכיוון אביג'אן. לוראן גבאגבו ואשתו, סימון, התבצרו בבית הנשיא, מוגנים אל ידי כוחות של נאמנים. תומכי גבאגבו תקפו במטחי תותח את מלון גולף שבו נמצא ואטארה. ב-11 באפריל 2011 נעצרו גבאגבו ואשתו בביתם והובלו לקורהוגו בצפון המדינה.
משם הוטס גבאגבו להולנד כדי להישפט על פשעים נגד האנושות בבית הדין הבינלאומי בהאג.
נשיא חוף השנהב, החל מ-2011.
מלחמת אזרחים האחרונה גבתה חייהם של 3,000 בני אדם, ועלתה למדינה 4,400 מיליארדים פרנקים CFA. הצמיחה במדינה ירדה ל-8% ונעצר יצוא הקקאו. ביום מעצרו של גבאגבו, נאם ואטארה נאום שבו הצהיר על כוונתו להקים "ועדה לגילוי האמת ולפיוס" שתברר את כל מעשי הטבח, הפשעים והפרות זכויות האדם שנעשו ובו זמנית קרא להימנע מכל מעשי תגמול ואלימות נופסת. ואטארה הציע תוכנית חירות לשיקום כלכלת המדינה, בעזרת סכום של 45 מיליארדים פרנק CFA.
טקס כניסתו לתפקיד.
ב-4 במאי 2011 הכריזה מועצת החוקה את ואטארה נשיא הרפובליקה. ב-6 במאי הוא נשבע כנשיא בארמון הנשיאות באביג'אן. טקס כניסתו לתפקיד התקיים לאחר מכן ב-21 במאי ביאמסוקרו בנוכחות מספר ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, כולל נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי ומזכיר האו"ם, באן קי-מון.
ב-1 ביוני 2011 הורכבה גם ממשלת גיום סורו החדשה שכללה 36 שרים, כולל 14 מקרב חברי RDR, 8 מקרב המפלגה הדמוקרטית, ו-5 נציגי בחברה האזרחית ושל מפלגות קטנות.
החזית האיווארית של גבאגבו לא השתתפה בממשלה. ב-9 באוגוסט דרש ואטארה משריו לחתום על "אמנת אתיקה" כדי להתחייב למאבק בשחיתות ובנפוטיזם.
בבחירות לפרלמנט ב-2011 שהוחרמו על ידי החזית העממית, RDR זכתה ברוב המוחלט של המושבים באספה הלאומית.
תהליך הפיוס.
ב-20 ביולי 2011, בהתאם להבטחתו, חתם ואטארה על צו להקמת "הוועדה הלאומית לחקירה "לדו-שיח, אמת ופיוס" לגבי האלימות שלאחר בחירות 2010–2011. בראש הוועדה עמד ראש הממשלה לשעבר שארל קונאן באני.
הוועדה הרגישה במהרה חסרת אונים ומשותקת, בעוד החברה עדיין מפולגת, ומתמודדת באופן סדיר עם מעשי אלימות.
בדצמבר 2015 חנן הנשיא ואטארה 3,100 אסירים.
רפורמת הצבא ומערכת הביטחון.
בתחילת שלטונו פיזרה הממשלה מספר יחידות מיוחדות (הפלוגה הרפובליקנית לביטחון, הבריגדה אנטי-מרידות, הגדוד הנייד להתערבות מהירה) שהיו מעורבים במעשי האלימות והפשעים במהלך המשבר האיווארי מ-2010–2011. פוזר גם מרכז הפיקוד למצבעי ביטחון שיחידותיו נחשבו "פלוגות מוות"
אחרי הסכם הגנה שחתם עם צרפת, מיזג ואטארה יחידות צבאיות שונות ויסודות נאמנים למשטר הקודם בחיק הצבא ופתח בתוכנית לאימון אנשי צבא איווארים בעזרת מדריכים צרפתים. אף על פי שקמו מבקרים על שילובם בצבא של אנשים החשודים כאחראים לפשעים בעת מלחמת האזרחים, האמצעים שנקט ואטארה שמו קץ לעשור של משבר ופילוג הפוליטי במדינה.
באוגוסט 2012, בימים שנראה כי הביטחון שב לארץ במידה רבה, בוצעו כמה מתקפות נגד הצבא האיווארי וכמה קבוצות אוכלוסייה. הרפורמה וההתמקצעות בצבא דרכו במקום. הצבא החדש של רפובליקה הורכב בעיקר מאנשים מהצפון, בעוד שאנשים מהדרום המשיכו להיות מורחקים מאז טיהורי הכוחות.
המאבק נגד מעשים שרירותיים של אנשי משטרה לא נראה יעיל.
בחירתו מחדש ב-2015.
בבחירות לנשיאות ב-25 באוקטובר 2015 נבחר ואטארה כבר בסיבוב הראשון עם 83,66% מהקולות, כששיעור המשתתפים בהצבעה היה 54,63%, וכשחלק מהאופוזיציה קראה להחרמת הבחירות.
ואטארה התבסס על התוצאות החיוביות של מדיניותו הכלכלית ובלט מלכתחילה כבעל סיכויים טובים מאוד להיבחר מחדש כנשיא. נגדו רץ מועמד החזית העממית האיווארית FPI (מפלגת הנשיא לשעבר לוארן גבאגבו), פסקל אפי נ'גסאן שהשיג 9,29% מהקולות. חלק מה FPI קרא להחרמת ההצבעה.
בחירתו בשלישית בשנת 2020.
במרץ 2020 הודיע הנשיא ואטארה שלא ירוץ שוב בבחירות הנשיאותיות ב-31 באוקטובר 2020 ותמך במועמדותו של ראש הממשלה אמאדו גון קוליבלי מטעם מפלגתו RDR. אחרי מותו הפתאומי של קוליבלי ממחלה ב-8 באוגוסט 2020, חשב ואטארה לקדם את מועמדותו של שר הביטחון חאמד בקאיוקו אולם הלה הסתבך בחשדות לסחר בסמים. ביולי 2020 הודיע ואטארה כי ירוץ פעם שלישית לנשיאות. מועמדותו הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שחוקת קוט דיוואר אינה מרשה אלא שתי כהונות של הנשיא. בית המשפט החוקתי פסק שכהונתו הראשונה של ואטארה תחת חוקה שונה אינה נספרת ושלפי החוקה הנוכחית מותר לנשיא להציג שוב את מועמדותו. בנסיבות אלה פרצו הפגנות מחאה סוערות באביג'אן וברחבי המדינה. חלק גדול מהאופוזיציה החרימה את הבחירות. ואטארה נבחר משום כך עם 95.31% מהקולות. השתתפו בהצבעה 53.90% מבעלי זכות ההצבעה.
חייו הפרטיים.
ואטארה הוא אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים עם האמריקאית ברברה ג'ין דייוויס.
משנת 1991 הוא נשוי בשנית עם דומיניק נוביאן , גרושה ואם לילד, אשת עסקים ונדבנית ממוצא יהודי, דומיניק נוביאן היא ילידת אלג'יריה, שהמירה דתה לנצרות רומית-קתולית. טקס נישואיהם התקיים בבניין עיריית הרובע השישה-עשר של פריז.
איתן מזרחי
איתן מזרחי (נולד ב-22 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ומאמן כדורגל בהווה, אשר שיחק בעמדת המגן. מזרחי שיחק את רוב שנותיו ככדורגלן במדי קבוצת בית"ר ירושלים. לאחר פרישתו הפך למאמן בקבוצת הנוער וסקאוט של המועדון.
קריירה.
מזרחי נולד בשכונת ארמון הנציב בירושלים והיה שחקן צעיר בנוער של בית"ר כבר מגיל 7.
היה חלק מנבחרת הנוער של ישראל, שמנתה את יניב כהן, אביבי זהר ואייל ברקוביץ', שהעפילה לחצי הגמר במסגרת אליפות אירופה לנוער.
כבר בגיל 16 וחצי, בעונת 1989/1990, התחיל את הקריירה המקצוענית בבוגרים, כאשר עשה את הופעת הבכורה במשחק הגביע נגד בית"ר רמלה ואף הבקיע שער.
מזרחי תיפקד במגרש במגוון תפקידים החל מעמדת המגן הימני והמגן השמאלי ואף לפעמים תפקד כקשר הגנתי או קשר התקפי, אך את רוב הקריירה העביר בעמדת המגן הימני.
בעונת 1992/1993 איבד את אחיו, יחזקאל (חזי) מזרחי בפיגוע בתחנת האוטובוס הקרובה למקום מגוריו, כאשר מחבל דקר אותו ועוד מספר אנשים שהיו באזור. למרות הטרגדיה הצליח איתן לחזור להרכב בית"ר ובאותה עונה שימש בורג משמעותי באליפות.
בנוסף היה שותף לאליפויות הקבוצה בעונות 1996/1997 ו-1997/1998.
בעונת 1999 החליט מאמן בית"ר דאז אלי אוחנה להשאיל אותו למכבי הרצליה, ולאחר עונה חזר לבית"ר לעוד שנתיים.
את עונת הפרישה שלו עשה בהכח ר"ג.