ארגון 'מן המיצר' שם אל ליבו את העובדה כי דווקא במגזר החרדי, חסרה מודעות לזכויות נפגעי העבירה, ברוב המקרים אין הנפגע מודע כלל לעובדה שיש לו זכות כלשהי להתערבות בהליך המשפטי והוא מוצא את עצמו מושלך בין הכיסאות, ללא ייצוג הולם, כאשר גם אם הוא נחשף לזכויותיו כנפגע, הוצאות עו"ד הן מעבר ליכולתו, והוא מוותר עליהן לטובת טיפול בלעדי, של מערכת האכיפה והתביעה במדינת ישראל.
ארגון מן המיצר מלווה ברבנים, אשר שמו לנגד עיניהם את טובת הנפגעים והיא בלבד, הם מעניקים תמיכה וסיוע לנפגע בכל שלב וזאת עד להבאת השקט לנפשם של הנפגעים.
תוך שימת דגש על טובת הנפגע, בין אם יבחר בהליך משפטי ובין אם יבחר בלווי מקצועי, ייעוץ וטיפול רגשי ונפשי בלבד. מטרת הארגון להגן על נפש הנפגע, בלבד.
זכריה הנביא
זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ הַנָּבִיא, הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בימי שיבת ציון, ופעל לעידוד שבי הגולה ובניית בית המקדש השני. ספרו, האחד עשר בתרי עשר, עשוי משני חלקים השונים זה מזה באופיים עד כדי כך, שמרבית החוקרים רואים בהם מעשה ידי שני נביאים שונים, כאשר חלקו השני של הספר שייך לנביא אלמוני מתקופה לא ברורה.
בחלק הראשון בולטים חזיונותיו של זכריה, ובחלק השני ישנם שני משאות נבואיים, העוסקים בעיקר באחרית הימים.
פרטים אישיים.
על זכריה הנביא ידועים מעט מאוד פרטים. מן התנ"ך עצמו אפשר לשאוב פרטים בודדים בלבד; בין שורותיו אפשר לקרוא מעט יותר. מסורות חז"ל מספקות מידע רב יחסית. על פי עדותו, החל לנבא בשנה השנייה לדריווש מלך פרס (520 לפני הספירה).
זכריה מוזכר בשני ספרים במקרא. בספרו הוא נזכר ארבע פעמים ובספר עזרא פעמיים נוספות.
על נבואותיו.
בפרק יד, פס' ה, נאמר : "וְנַסְתֶּם גֵּיא הָרַי כִּי יַגִּיעַ גֵּי הָרִים אֶל אָצַל וְנַסְתֶּם כַּאֲשֶׁר נַסְתֶּם מִפְּנֵי הָרַעַשׁ בִּימֵי עֻזִּיָּה מֶלֶךְ יְהוּדָה וּבָא ה' אֱלֹהַי כָּל קְדֹשִׁים עִמָּךְ". הרעש המדובר, מעיד על רעידת האדמה, שהתרחשה בארץ ישראל במאה ה-8 לפנה"ס ומופיעה גם בספר עמוס. בעבר, נחשפו עדויות לכך, במספר מוקדים ברחבי ישראל, אך ב-2021, סבורים החוקרים לראשונה, שהצליחו לזהות שרידי חורבן, המעידים על כך, שרעידת האדמה פגעה גם בירושלים - בירת ממלכת יהודה באותם ימים.
תפקידו כנביא ובר סמכא.
בספרו, לבד מתפקידו כנביא, הוא מופיע כאדם, אליו פנו אנשי הגולה כדי לשאול שאלה דתית-מעשית (האם יש לצום בצומות הקבועים על חורבן בית המקדש למרות השיבה לארץ). מכאן מומחשת סמכותו בעיני העם, אם כי אפשר לפרש קטע זה, כך שהשאלה לא הייתה מופנית דווקא אליו, אלא באופן כללי "אֶל-הַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר לְבֵית-ה' צְבָאוֹת וְאֶל-הַנְּבִיאִים".
בספר עזרא, מופיע זכריה כנביא, אשר יחד עם חגי, עודד את העם לבנות את בית המקדש: "וְשָׂבֵי יְהוּדָיֵא בָּנַיִן וּמַצְלְחִין, בִּנְבוּאַת חַגַּי נְבִיָּאה וּזְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא" (; תרגום מארמית: "וזקני היהודים בונים ומצליחים, בנבואת חגי הנביא וזכריה בן עדוא").
בעוד בפתיחה לספרו מוצג זכריה כ"זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ", בעזרא הוא נקרא "זְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא". אפשר ליישב את הסתירה המדומה על ידי ההשערה, שעדו היה אדם חשוב, ועל כן נזכר רק הוא בעזרא. תופעה זו שכיחה במקרא (למשל, בנוגע למלך יהוא).
ייתכן שהוא נזכר גם בספר נוסף, שלישי: ב נזכר, בתוך משפחות הכהנים, "לְעִדּוֹא (כתיב: לעדיא) זְכַרְיָה", ויש מניחים כי מדובר בזכריה הנביא. אם אמנם כן, היה זכריה הנביא כהן.
זכריה על פי חז"ל.
חז"ל אמרו על זכריה, כי היה נביא בן נביא (מדרש רבה ויקרא, פרשה ו').
זכריה, כמעט שאינו מופיע לבדו. במרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו, כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
על פי חז"ל, לאחר מותם של חגי, זכריה ומלאכי פסקה הנבואה:
כאחד מאחרוני הנביאים, זכה זכריה להיות, על פי מסורת חז"ל, חלק חשוב משלשלת החכמים המעבירים את התורה מדור לדור:
"...ועזרא ובית דינו קבלו מברוך בן נריה ובית דינו, בית דינו של עזרא הן הנקראין אנשי הכנסת הגדולה והם: חגי זכריה ומלאכי (...) והרבה חכמים" (רמב"ם, הקדמה למשנה תורה).
עדויות התלמוד על תקנות הלכתיות שתיקן.
בין השאר, מסופר בתלמוד על מספר תקנות הלכתיות שתיקן זכריה (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
דברי חז"ל על נבואותיו.
נבואות זכריה ניחמו את התנאים לאחר כישלון המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני:
פירוור
טריטוריית איחוד
טריטוריית איחוד היא יחידה מנהלית פדרטיבית בהודו. בניגוד למדינות, שיש להן ממשלות משלהן, טריטוריות האיחוד נשלטות על ידי הממשלה הלאומית בדלהי באופן ישיר. נכון לשנת 2006 יש שבע טריטוריות איחוד. חלק מהן היו מושבות אירופיות עד אמצע שנות השישים (פודוצ'רי, דדרה ונאגאר האוולי, דאמאן ודיו), חלקן מאוכלסות באדיוואסי (לאקשאדוויפ, איי אנדמן וניקובר).
צ'אנדיגאר היא טריטוריית איחוד משום שיש מחלוקת מתמשכת בשאלה אם היא שייכת להריאנה או לפנג'אב. דלהי קיבלה ב-1991 מעמד של טריטוריה לאומית של הבירה, והיא בהליכי קבלת מעמד מדינה.
טריטורית איחוד
יהודה בן טבאי
רבי יהודה בן טבאי היה נשיא הסנהדרין, בן זוגו של שמעון בן שטח, ששימש לצידו כאב בית דין. הם היו הזוג השלישי בתקופת הזוגות. במחלוקת על הסמיכה בחג יהודה בן טבאי אחז בדעה שלא לסמוך.
בתלמוד () מובע ספק בעניין הזוג השלישי - מי מהם היה נשיא ומי אב בית דין.
ייחוסו ככהן גדול.
לפי המובא בסדר הדורות נמנה רבי יהודה ככהן והוא היה בנו של טבאי כהן גדול, וכן רבי יהודה בעצמו כיהן בתפקיד הכהן הגדול אחרי פטירת אביו.
לפי המייחסים אותו ככהן, נמנה רבי יהודה בן טבאי כדור שלישי באותו ייחוס של יוסי בן יועזר ורבי יהושע בן פרחיה שקדמוהו, שאף הם נמנו ככהנים.
תולדותיו.
בירושלמי חגיגה מובא:
החוקרים חלוקים לגבי הרקע ההיסטורי של סיפור זה. זכריה פרנקל כתב:
חמת ינאי כי הטה שמעון [בן שטח] את לבו לטוב כתב שמעון האגרת הנזכרת למעלה והשיב את יהודה בן טבאי"
יצחק אייזיק הלוי טוען, לעומת זאת, שיהודה בן טבאי ברח בגלל שלא רצה להיות נשיא והאירוע היה בתחילת ימי שלומציון המלכה.
סירובו של יהודה בן טבאי להיות נשיא מופיע גם באמרתו באבות דרבי נתן:
בתלמוד יש מחלוקת בין רבי מאיר ורבי יהודה בשאלה האם יהודה בן טבאי היה נשיא או שמעון בן שטח היה נשיא. הרב יעקב מדן מציע שבתחילה יהודה בן טבאי היה נשיא אך שהוא ויתר על הנשיאות לאחר הטעות בהריגת עד זומם יחיד.
מעשה זה מסופר בתלמוד הבבלי:
אמרותיו.
מלבד המחלוקת על הסמיכה, ידועה גם אמרתו המפורסמת במשנה באבות:
תקנותיו.
התלמוד הירושלמי מספר על תקנה שתיקן יחד עם שמעון בן שטח:
כלומר, כלי מתכת שנטמא בטומאת מת, שאדם שברו ועשה מהשברים כלי חדש - למרות שמהתורה הכלי טהור, גזרו יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח שהכלי ישאר בטומאתו. טעם הגזירה הוא שעל מנת לטהר כלי מתכת שנטמא בטומאת מת ללא שבירה, צריך להמתין שבעה ימים מטומאתו ולאחר מכן הכלי צריך טבילה והזאה ורק לאחר כל זה הכלי טהור. ואם ישברם ויעשה מהם כלי חדש ובכך יטהרם, יחשבו האנשים שכלי מתכת נטהרים ביום אחד.
גם בתלמוד הבבלי ישנו רמז לכך שתקנה זו ניתקנה על ידי יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח:
שמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה, והוא ויהודה בן טבאי היו ראשי החכמים בדור ההוא (נשיא ואב בית דין).
כמו כן, לדעת רבי יונה בירושלמי תיקן רבי יהודה בן טבאי גם טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
יהודה בן טבאי והקראים.
על אף שהיה חכם פרושי שלחם בתפיסות הצדוקים, וכיהן כנשיא או כאב בית דין של הסנהדרין, כמה חכמים קראים מאוחרים מתחילת העת החדשה ראו ביהודה בן טבאי דווקא ממשיך המסורת הקראית. בספרי ההיסטוריוגרפיה שלהם מנו הקראים את יהודה בן טבאי כממשיך האמיתי של מסורתם ההלכתית. לדעתם, כשעלו שבי ציון חזרה לארץ ישראל, הביאו עימם שתי דרכים לפירוש התורה, ובכך נחלקו לשתי כתות: "כת התאנים הטובות", או "כת הצדיקים" שהמשיכו את המסורת של התורה הכתובה כפי שהייתה בימי המקרא. והכת השנייה שלימים נקראה כת הפרושים, זנחה את דרך התורה הכתובה, והביאה עימה פירושים שגויים שעוקרים את המקרא ממקומו.
לטענתם, בימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, הרג ינאי את כל חכמי ישראל בארץ, ורק שניים הצליחו להינצל: יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. בעוד שיהודה בן טבאי שימר את התורה הכתובה, והמשיך את המסורת הפרשנית מימי המקרא, שמעון בן שטח ברח לאלכסנדריה במצרים, ואסף סביבו את כל הפרושים שפרשו מדרך התורה הכתובה. מאחר ששמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה - אמו של אלכסנדר ינאי, הצליחה שלומציון להשפיע על בנה, ובכך ינאי אישר לשמעון בן שטח לחזור לארץ, מה שלא ניתן ליהודה בן טבאי. כשחזר שמעון בן שטח, טען שבידו נמצאת מסורת מימי משה רבינו לפירוש התורה, היא התורה שבעל פה, ומאז רוב העם נמשך אחרי כת הפרושים.
ככל הנראה, סיפור זה סופר לראשונה על ידי הקראים המאוחרים מהמאה ה-15 או ה-16, ומאז הם מחזיקים בטענה שעד שמעון בן שטח כל עם ישראל היה קראי, והוא זה שייסד בעצם את התורה שבעל פה ואת הזרם הפרושי. אפשר להבחין בכך גם מתוך דבריו של החכם הקראי אליהו בשייצי:
לסיפור זה אין כל יסוד היסטורי. אולם נראה שלא נוצר יש מאין, אלא הוא מתבסס על דבריו של רבי יהודה הלוי מהמאה ה-11 בספר הכוזרי. שם מספר החבר שהקראים נוסדו בתקופת יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. ומזה שהדגיש דווקא את שמעון בן שטח כחכם ש"השיב הקבלה לאיתנה" - אחזו הקראים ביהודה בן טבאי כממשיך המסורת הקראית.
יהודה גור-אריה