עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה שווייץ מוקפת במדינות לוחמות. הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית מחד, וצרפת וממלכת איטליה מאידך. בשל כך, התגבר החשש שהמלחמה תזלוג לשווייץ. ב-3 באוגוסט 1914 וילה מונה כמפקד העליון של הצבא, ובמסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל. דרגה זו מוענקת בשווייץ רק בעתות משבר, והיא מבוטלת כאשר המשבר מסתיים. בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס". בחירתו לתפקיד הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שהוא נודע כגרמנופיל מושבע, ולא היה אהוד בקרב דוברי הצרפתית והאיטלקית במדינה. ב-20 ביולי 1915 הוא עורר סערה כאשר הציע להצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז. ב-1916 שני אוברסטים גרמנים בצבא שווייץ יירטו הודעות מוצפנות רוסיות, והעבירו אותן לגרמנים והאוסטרים. כאשר התפרסם הדבר, הורה וילה להעניק לאוברסטים 20 ימי מעצר. עונש שנתפס כבלתי מספק. בנוסף על כך, היה על וילה להתגבר גם על בעיות נוספות שצצו בעקבות המלחמה, כמו מהומות קומוניסטיות שפרצו בשווייץ בהשראת , והשפעת הספרדית שפגעה גם בשווייץ.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בצבא עד מותו ב-31 בינואר 1925 בגיל 76. הוא היה נשוי לרוזנת קלרה פון ביסמרק (1851-1946). היא ילדה לו שתי בנות ושלושה בנים. בנו הבכור, אשר נקרא אף הוא אולריך, התגייס גם כן לצבא והגיע לדרגת מפקד קורפוס. כמו אביו, הוא נודע בדעותיו הגרמנופיליות, ושמר עליהן אף בשנות מלחמת העולם השנייה. הדבר הביא אותו למתחים רבים עם הגנרל הפרו-צרפתי אנרי גיזאן. נכדתו הייתה הסופרת המפורסמת אנמארי שוורזנבאך, ידידה של האחים אריקה וקלאוס מאן.
יחסי בלארוס–צרפת
יחסי בלארוס–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת בלארוס לבין הרפובליקה הצרפתית.
יחסים פוליטיים.
בין ה-11 ביולי ל-13 ביולי 1996, נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ערך ביקור בצרפת - ביקור רשמי ראשון של נשיא בלארוסי במדינה שאינה חברה בחבר המדינות. במהלך הביקור, נחתם הסכם על שיתוף פעולה והבנה הדדית בין הרפובליקה של בלארוס לבין הרפובליקה הצרפתית.
נשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקר בבירת בלארוס, מינסק ב-11-12 בפברואר 2016 במסגרת הסכמים עליהם חתמו שתי המדינות. ביקור רשמי זה היה הראשון של נשיא צרפתי בתולדות רפובליקת בלארוס העצמאית.
בין השנים 2014 ל-2020, היחסים בין מדינות האיחוד האירופי לבלארוס היו טובים, וישנם ביקורים רבים בצרפת מצד בעלי תפקידים בלארוסים. כנ"ל לגבי ביקורים צרפתיים בבלארוס. בשנה זו, צרפת, בדומה למדינות אחרות באיחוד האירופי, לא הכירה בתביעתו של לוקשנקו לכהונה שישית לנשיאות. לכן, שגריר צרפת החדש, ניקולאס דה לקוסט, הציג את אמנתו לא בפני לוקשנקו, אלא בפני שר החוץ של בלארוס ולדימיר מייקי. כתוצאה מכך קיבל השגריר פקודה ממשרד החוץ הבלארוסי לעזוב את המדינה עד 18 באוקטובר 2021. ב-17 באוקטובר עזב דה לקוסט את מינסק.
יחסים חינוכיים.
במינסק קיים בית ספר צרפתי-בלארוסי ללימודים אירופיים.
תאומאס
פיל תאילנדי
יחסי איסלנד–ארצות הברית
יחסי איסלנד–ארצות הברית הם היחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה של איסלנד לארצות הברית של אמריקה. גם איסלנד וגם ארצות הברית חברות בארגון האמנה הצפון אטלנטית.
על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 17% מהאיסלנדים בוטחים בהנהגת ארצות הברית, בעוד 25% לא בוטחים ו-58% לא סומכים על ההנהגה.
שגריר איסלנד בארצות הברית, נכון ל-2017, הוא ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה.
היסטוריה.
לארצות הברית אינטרסים באיסלנד מאז אמצע המאה השמונה עשרה. ב-1868 כתבה מחלקת המדינה של ארצות הברית, בשם ויליאם סיוארד, דו"ח שהרהר על רכישת איסלנד מדנמרק.
צבא ארצות הברית נכח באיסלנד ובסביבות מימיה לאחר הכיבוש הנאצי של דנמרק (עוד לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה), על מנת למנוע את גישתה של גרמניה הנאצית למיקומה האסטרטגי החשוב.
ארצות-הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות האיסלנדית מדנמרק ביוני 1944. איסלנד חברה בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), אך אין לה צבא קבע משלה (ראו הכוחות המזוינים של איסלנד). ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם הגנה בילטרלי ב-1951, שקבע כי ארצות הברית תבצע הסדרות עבור ביטחון לאומי באיסלנד בשם נאט"ו ותיתן זכויות ביסוס לכוחות צבאיים אמריקאים באיסלנד; ההסכם נשאר בתוקף, אם כי הכוחות המזוינים של ארצות הברית כבר לא מוצבים לצמיתות באיסלנד.
ב-2006 הודיעה ארצות הברית כי היא תמשיך לספק הגנה אזרחית לאיסלנד, אך מבלי לבסס כוחות צבאיים במדינה. באותה שנה נסגר בסיס של כוחות צבא ארצות הברית בקפלאוויק, ושתי המדינות חתמו על הסכם טכני בנושאי סגירת בסיס ו"הבנה משותפת" בנושא שיתוף פעולה ביטחוני דו-צדדי עתידי (תוך התמקדות בהגנה על איסלנד ועל צפון האוקיינוס האטלנטי נגד איומים חדשים כגון טרור וסחר בלתי-חוקי).
יחסי איסלנד-ארצות הברית מבוססים על שיתוף פעולה ותמיכה הדדית. שתי המדינות חולקות מחויבות לחירות הפרט, לזכויות האדם ולדמוקרטיה. המדיניות האמריקנית נועדה לשמור על יחסי שיתוף פעולה הדוקים עם איסלנד, הן כבעלת ברית שחברה בנאט"ו המעוניינת במטרות המשותפות של קידום השלום העולמי: כיבוד זכויות האדם, פיתוח כלכלי, בקרת נשק ושיתוף הפעולה בתחום אכיפת החוק. ארצות הברית ואיסלנד פועלות יחדיו במגוון רחב של נושאים הנוגעים להגברת השלום והיציבות באפגניסטן (איסלנד היא חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי).
יחסים כלכליים.
איסלנד וארצות הברית הן מדינות החברות באומות המאוחדות. ארצות הברית מבקשת לחזק את היחסים הכלכליים והמסחריים עם איסלנד. רוב הייצוא של איסלנד מגיע אל האיחוד האירופי ולמדינותיו במסגרת סחר חופשי, והשאר לארצות הברית ויפן. ארצות הברית היא אחת המשקיעים הזרים הגדולים ביותר באיסלנד, בעיקר במגזר האלומיניום. ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם מסגרת למסחר ולהשקעות בשנת 2008.
ביקורים דיפלומטיים מטעם שתי המדינות.
רק שניים מנשיאי ארצות הברית ביקרו באיסלנד בתקופת כהונתם: הראשון היה ריצ'רד ניקסון מ-31 במאי עד 1 ביוני 1973 ורונלד רייגן, מ-9 עד 12 באוקטובר 1986. רייגן נכח בועידת פסגה שנערכה ברייקיאוויק.
מכובדים אחרים רבים מארצות הברית ביקרו באיסלנד. הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, נאמה בכנס על נשים ודמוקרטיה ברייקיאוויק באוקטובר 1999. היא שבה לאיסלנד כחברת הסנאט של ארצות הברית באוגוסט 2004, במסגרת ביקור של שכלל גם את בעלה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון והסנאטור ג'ון מקיין. מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, השתתף בכינוס נאט"ו שנערך במדינה במאי 2002, ויורשתו, קונדוליזה רייס, ביקרה באיסלנד במאי 2008.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בבירת איסלנד, רייקיאוויק.
דיפלומטים איסלנדים ביקרו גם בארצות הברית בכמה הזדמנויות. נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון נכח בפסגת טכנולוגיה בהנחיית מושלת אלסקה שרה פיילין באוקטובר 2007. הוא גם נועד גם עם מושל מיין פול לה-פייג' בפסגה הסחר הבינלאומי בפורטלנד במאי 2013.
ב-13 במאי 2016, הנשיא ברק אובמה אירח בארצו ועידת פסגה וארוחת ערב ממלכתית למנהיגים סקנדינבים מאיסלנד, נורווגיה, שוודיה, פינלנד ודנמרק. בין המשתתפים מהמשלחת האיסלנדית נמנו ראש הממשלה סיגורדור אינגי יוהנסון והשגריר האיסלנדי בארצות הברית, ראש הממשלה לשעבר גייר הארדה.
בג&quot;ץ האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון פנים ושירות בתי הסוהר
בג"ץ 1437/02 האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון פנים ושירות בתי הסוהר, הוא פסק דין שניתן בשנת 2004 בעתירה שהוגשה לבג״ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח בייצוגו של עורך הדין דן יקיר ובסיוע המוקד להגנת הפרט והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל. בית המשפט העליון קבע ברוב דעות, שזכותו של אסיר להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד.
רקע.
ההבחנה בין אסיר לעציר וזכותם השווה להיוועץ בעורך דין.
הזכות להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד גם לאדם הנמצא במעצר וגם לאסיר.
עציר או עצור הוא אדם שמתנהל נגדו הליך בבית משפט וטרם נגזר דינו. אדם נחשב לעציר כאשר בית המשפט הורה על מעצרו עד לתום ההליכים בעניינו, בין אם בבית המעצר או באמצעות חלופת מעצר. מעצר הוא כליאה בידי הרשות המבצעת שאינו נחשב עונש. במדינות רבות נקבע שיש לאדם זכות להיוועץ בעורך דין לפני חקירה, וכי על החוקר להבהיר לנחקר זכות זו. זכות זו עוגנה וקיבלה תוקף בארצות הברית ב"פרשת מירנדה", שבעקבותיה נקבעה אזהרת מירנדה.
חשיבותה של זכותו של הנחקר להיוועץ בעורך דין כבר בשלב זה מכרעת להמשך ההליך המשפטי נגדו, כי רק כך עורך הדין של החשוד או העצור יכול לוודא כי זכויותיו של הנחקר אינן נפגעות.
קבלת ייעוץ ראשוני מעורך דין יכולה להיטיב את מצבו של הנחקר, לשפר את האפשרות שלו להתמודד עם האישומים נגדו ואף להציל אותו מגזר דין חמור. זכות זו היא זכות יסוד חוקתית והיא מעוגנת בחוק סדר הדין הפלילי .
זכות זו היא בעלת אופי חוקתי ולכן כאשר מעוניינים להגבילה עולה ונבחנת השאלה אם ההגבלה מידתית. בין היתר יש לבחון אם מדובר בעברה המסכנת את שלומו של אדם או את ביטחונו, או את שלום הציבור, או את ביטחון המדינה.
בעבר, אם אדם ביקש להיוועץ בעורך דין, ולא אפשרו לו להיפגש איתו, ההשלכות מבחינת רשויות המדינה היו מעטות מאוד. כיום, לאחר כתיבת פסק-הדין בעניין יששכרוב חל שינוי דרסטי ביחסו של בית המשפט לפגיעה בזכויות של חשודים ועצורים.