ג'ין ויילדר (באנגלית: Gene Wilder; 11 ביוני 1933 – 29 באוגוסט 2016) היה שחקן קולנוע, במאי קולנוע, מפיק, זמר, מלחין, מחבר ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה.
נולד בשם ג'רום זילברמן (Jerome Silberman) במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית לג'ין וויליאם. אביו ממשפחה יהודית ממוצא רוסי.
בגיל 11, ראה את אחותו מופיעה על הבמה והחליט כי הוא מעוניין גם. לאחר סיום לימודיו בתיכון, הוא התקבל לבית הספר לתיאטרון בבריסטול, אנגליה.
ב-10 בספטמבר 1956, הוא התגייס לצבא. לאחר הטירונות הוא שובץ בחיל הרפואה ונשלח להתאמן בסן אנטוניו, טקסס. בנובמבר 1957, נפטרה אמו מסרטן השחלה. הוא השתחרר מהצבא שנה לאחר מכן ועבר להתגורר בניו יורק. הוא קיבל מלגה ללימודים בסטודיו HB. במהלך היותו סטודנטים עבד בעבודות כמו נהג לימוזינה.
קריירה.
בתחילת שנות השישים השתתף בכמה מחזות מצולמים לטלוויזיה, וב-1966 השתתף בעיבוד טלוויזיוני למחזהו של ארתור מילר, "מותו של סוכן". את הקריירה הקולנועית שלו החל בסרטים "בוני וקלייד" ב-1967, ובסרט "המפיקים" בגרסתו מ-1967, בו גילם את דמותו של לאו בלום. סרט זה בוים על ידי מל ברוקס, שוויילדר חבר אליו לסרטים נוספים - "פרנקנשטיין הצעיר" ו"אוכפים לוהטים".
מאוחר יותר חבר לריצ'רד פריור ושניהם הופיעו יחדיו בארבעה סרטים, בהם "קו הכסף" ו"לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1971 שיחק בעיבוד המוזיקלי לספרו של רואלד דאל "וילי וונקה ומפעל השוקולד" בתפקיד וילי ונקה, תפקיד זה האיץ את הפופולריות שלו בתחום המשחק בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1974, שיחק בסרטים: "אוכפים לוהטים", "הנסיך הקטן" ו"פרנקנשטיין הצעיר" (אותו גם כתב). ב-1979, שיחק את דמותו של אברהם בלינסקי בסרט "רבי אברהם במערב הפרוע".
בשנת 1980, כיכב בתפקיד הראשי בסרט "שגעון על תנאי".
בשנת 1982, ויילדר שיחק בסרט "האנקי פאנקי" לצידה של השחקנית והקומיקאית גילדה רדנר.
ב-1984 כתב וביים את סרטו "האישה באדום", בו כיכב לצד הדוגמנית קלי לה-ברוק ורדנר. הם שיחקו יחדיו גם בסרט הקומדיה "ירח דבש מכושף" בשנת 1986. בשנת 1989, כיכב בסרט "לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1990, כיכב בסרט "Funny About Love". ב-1991, השתתף בסרט הקולנוע האחרון שלו, "המיליונר הזה הוא עני". שלוש שנים אחר כך כיכב בסדרת טלוויזיה קומית בת 15 פרקים.
בשנת 1994, שיחק בקומדיית המצבים "Something Wilder".
ב-1999 כיכב בשני סרטי טלוויזיה בלשיים. באותה שנה השתתף בהפקה הטלוויזיונית המושקעת של "אליס בארץ הפלאות", בתפקיד "הצב-לא-צב".
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-2003, בפרק "סקס, מפסידנים ווידאוטייפ" מתוך סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס". אז פרש ממשחק והחל בקריירה של סופר.
כתב ארבעה ספרים, והאחרון בהם, "מה זה הדבר הזה, אהבה?" יצא לאור ב-2010.
חיים אישיים.
בשנת 1960, במהלך לימודיו, הכיר את מרי מרסיר. השניים נישאו ב-22 ביולי באותה שנה, והתגרשו בשנת 1965. מספר חודשים לאחר מכן הוא החל לצאת עם מארי ג'ואן שוץ', חברה של אחותו. השניים נישאו ב-27 באוקטובר 1967 והוא אימץ את בתה של שוץ' מנישואים קודמים. הזוג נפרד לאחר שבע שנים.
באוגוסט 1981, הכיר ויילד את השחקנית גילדה רדנר והשניים נישאו בספטמבר 1984. באוקטובר 1986, אובחנה רדנר בסרטן השחלות. היא החלה בטיפולי כימותרפיה שסייעו, אך ב-1989, חזרה המחלה והיא נפטרה ב-20 במאי אותה שנה.
מותה ומות אימו מאותה מחלה, הפך את ויילדר לפעיל בתחום מניעת הסרטן והוא הקים בלוס אנג'לס את "מרכז גילדה רדנר" לגילוי מוקדם של סרטן השחלות.
בשנת 2008, תרם ויילדר לקמפיין הבחירות של ברק אובמה.
ב-29 באוגוסט 2016, נפטר ויילדר בביתו בסטמפורד (קונטיקט) כתוצאה מסיבוכים במחלת אלצהיימר.
אדוארדו מאטה
אדוארדו מאטה (בספרדית: Eduardo Mata 5 בספטמבר 1942 - 4 בינואר 1995) היה מנצח ומלחין מקסיקני נודע. היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
קורות חייו.
מאטה נולד במקסיקו סיטי. הוא למד גיטרה באופן פרטי במשך שלוש שנים לפני שנרשם לקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה. משנת 1960 עד 1963 למד קומפוזיציה אצל קרלוס צ'אבס. בשנת 1964 קיבל את מלגת קוסביצקי ללימודים בטנגלווד. שם למד ניצוח אצל מקס רודולף ואריך ליינסדורף וקומפוזיציה אצל גונתר שולר.
הוא חיבר יצירות אחדות בשנות ה-50 וה-60, ביניהן שלוש סימפוניות, מוזיקה קאמרית, סונאטות ומוזיקה לבלט. הסימפוניה השלישית שלו וחלק מיצירותיו הקאמריות הוקלטו.
בשנת 1965 התמנה לראש מחלקת המוזיקה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) ולמנצח תזמורת גואדאלאחרה. כמו כן ניצח על תזמורת האוניברסיטה, שהייתה בהמשך לתזמורת UNAM הסימפונית.
בשנת 1972 עזב את מקסיקו לקבל את משרת המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של פיניקס. בשנה שלאחריה התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת פניקס, משרה שבה החזיק בעונת 78–1977.
משנת 1977 עד 1993 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דאלאס ומנצח אורח של כמה תזמורות מפורסמות בארצות הברית, אירופה ואמריקה הלטינית. הוא הקליט יותר מחמישים אלבומים, רובם עם תזמורת UNAM, תזמורת דאלאס, והתזמורת הסימפונית של לונדון.
בבוקרו של 4 בינואר 1995 היו מאטה ונוסע נוסף בדרכם מקוארנבקה שבמקסיקו, לדאלאס. מאטה הטיס בעצמו את מטוס הפייפר ארוסטאר שלו. אחד המנועים הפסיק לפעול זמן קצר אחרי ההמראה, והמטוס התרסק בניסיון לבצע נחיתת חירום. השניים נהרגו.
400 המלקות
"400 המלקות" (בצרפתית: Les Quatre Cents Coups) הוא סרטו הראשון של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו. הסרט נחשב לראשון מבין סרטי הגל הצרפתי החדש ולחשוב שבהם.
עלילת הסרט.
400 המלקות הוא סרט אוטוביוגרפי המנסה לתאר את חוויות ילדותו של הבמאי טריפו מהפן הרגשי - כיצד הרגיש טריפו כנער. זהו הסרט הראשון מבין חמישה, המתאר את קורות חייו של גיבור הסרט, אנטואן. בסרט זה אנטואן הוא מתבגר פריזאי. רק לאחר לידתו אמו נישאה לגבר שמבוגר ממנה, כדי לתת לו תחושת שייכות לתא משפחתי. אולם נישואין אלו אינם מאושרים ואימו של אנטואן מאשימה אותו במצבה. המשפחה מתמודדת עם קשיים כלכליים ונאלצת להסתפק באמצעי מחיה זולים ומועטים.
אנטואן נסחף לתעלולים ילדותיים בעידוד מצד חבריו ללימודים. הוא משתכנע לגנוב את מכונת הכתיבה של אביו החורג במטרה למוכרה תמורת כסף. לאחר שאיננו מצליח למכור את המכונה, אנטואן מנסה להחזירה לחדר העבודה של האב, אך מתגלה על ידי השומר שמזעיק את אביו החורג. הוריו מנצלים את ההזדמנות כדי להיפטר מאנטואן, שהפך עבורם לנטל מיותר על חייהם, ומוסרים אותו למשטרה. אימו של אנטואן מעבירה בהדרגה את אחריותה על בנה לידי מערכת המשפט והרווחה עד אשר לבסוף היא זונחת אותו לחלוטין. אנטואן מובא למעצר ומשם מובל למוסד לעבריינים צעירים.
אנטואן מצליח לבסוף לברוח מהמוסד לעבריינים צעירים והסרט מסתיים בתמונה שבה הוא עומד על שפת הים וגורלו אינו ידוע.
פרסים.
הסרט זכה לפרסים רבים, לרבות הפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. התסריט היה מועמד לאוסקר, אך לא זכה.
חשיבות הסרט.
הסרט היווה את נקודת הפתיחה של הגל הצרפתי החדש - סגנון קולנוע אשר שם את היחיד במרכז ומשלב טכניקות חדשניות, כגון שימוש בשוט צילום ארוך ומורכב במקום במספר שוטים. הגל הצרפתי החדש עוסק בנושאים אקזיסטנציאליסטים ואלו מובעים היטב בסרט זה, בו הגיבור נאלץ להתמודד עם ניכור החברה ממנו אט-אט, עד אשר הוא מאבד כל שייכות לעולם.
סצנת הסיום מציבה את הגיבור על שפת הים לאחר שברח ממוסד השיקום בו הושם. בסצנה זו מבקש הבמאי להדגיש כיצד הגיבור נותר ללא כל נקודת התייחסות בעולם, ללא תחושת שייכות לדבר. במהלך הסרט הוא איבד את התא המשפחתי שלו, הופרד מחבריו, הושם בידי מערכת המשפט והענישה ולבסוף ברח אף ממנה. כעת איננו שייך עוד לשום דבר והוא נאלץ להכיר באבסורדיות של עצם קיומו.
כאשר הסרט הוצג בפסטיבל קאן הוא נחשב לחדשני ומיוחד. הסרט החל תנועה חדשה של במאים צרפתיים (אשר לאחר מכן השפיעו על יוצרי סרטים ברחבי העולם) אשר השתמשו בטכניקות בהן השתמש טריפו ובטכניקות דומות כדי לממש את חזונם האקזיסטנציאליסטי.
פירוש השם.
שם הסרט, "400 המלקות", לקוח מתוך הביטוי הצרפתי "faire les 400 coups" (מילולית: "לעשות את 400 המלקות") שמשמעותו לעורר מהומות. התרגום הישיר גרם לבלבול בקרב חלק מהצופים בחשבם כי מדובר בסרט העוסק בענישה גופנית, אך לא כן. למעשה תרגום הסרט לעברית שגוי, שכן מקור הביטוי הוא בתותחי הצי הצרפתי שהיו מסוגלים לירות 400 פעמים עד שיהיה צורך להחליפם. פירושו המקורי של הביטוי "לעשות את 400 המכות (של התותח)" הוא להעביר זמן רב במלחמה, ומכאן, באופן מושאל, זמן רב בהרפתקאות מפוקפקות שונות.
ג'ין ווילדר
קרלוס צ'אבס
קרלוס אנטוניו דה פדואה צ'אבס אי רמירס (בספרדית: Carlos Antonio de Padua Chávez y Ramírez); 13 ביוני 1899 - 2 באוגוסט 1978), מלחין, מנצח, מורה ועיתונאי מקסיקני, מייסדה ומנהלה של התזמורת הסימפונית המקסיקנית. הוא הושפע מן התרבויות המקומיות של מקסיקו. משש הסימפוניות שלו, הסימפוניה מס' 2, העושה שימוש ביגואי, כלי הקשה מקומיים, היא ככל הנראה הפופולרית ביותר. צ'אבס היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
ביוגרפיה.