נולדה במחנות המעצר בקפריסין, בסוף 1948, בתם הבכורה של זוג ניצולי השואה, אשר שנה קודם לכן, באוקטובר 1947 עלו לארץ ישראל מרומניה, בספינת המעפילים "גאולה" וגורשו לקפריסין על ידי הבריטים. האב, ישראל שאומן היה קומונר "בני עקיבא" ברומניה ולימים תעשיין מצטיין בעלי מפעל "נרות ישראל" בחיפה. האם, עדינה לבית הכטלינגר הייתה בתו של אחד מראשי "הפועל המזרחי" בבוקובינה.
המשפחה הקטנה הגיעה מקפריסין לארץ בפברואר 1949, התיישבה ביפו וכאן גם נולד האח הצעיר של ודמני-שאומן, ספי שאומן, לימים סא"ל שנהרג במלחמת לבנון הראשונה.
ודמני-שאומן קיבלה חינוך דתי לאומי והייתה ב"בני עקיבא". בוגרת אוניברסיטת תל אביב במדע המדינה וצרפתית (1971), מוסמכת האוניברסיטה בחינוך (1994) וקיבלה את הדוקטורט שלה בחינוך ב-2004, אף זאת מאוניברסיטת תל אביב. עד לקבלת התואר השני הייתה מורה לצרפתית בתיכון עירוני ט' בתל אביב, מנהלת הייצוא במפעל פטרוכימי, ומרצה למחשבים במכללה למינהל. ב-1995 מונתה לראש המכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב ובמקביל למנהלת המרכז הטכנולוגי בתל אביב, שני תפקידים בהם כיהנה במשך יותר מעשור שנים. ב-2008 התאחדה המכללה שבראשותה עם סמינר הקיבוצים, וודמני-שאומן מונתה למשנה לראש סמינר הקיבוצים וראש בית הספר לאמנויות וטכנולוגיה ובית הספר למוסמכים, בסמינר.
במרץ 2012 מונתה על ידי שר החינוך דאז גדעון סער, לחברה במועצה להשכלה גבוהה ובינואר 2016, משהודחה פרופסור חגית מסר-ירון, המליץ שר החינוך נפתלי בנט ומליאת המועצה מינתה את ודמני-שאומן במקומה, לסגנית יושב ראש המועצה. תפקיד זה הוא התפקיד המקצועי הבכיר ביותר בהשכלה הגבוהה בישראל, כאשר יושב ראש המועצה הוא שר החינוך.
ב-9 במרץ 2017 החליטה ממשלת ישראל על פי המלצת שר החינוך בנט, לשוב ולמנותה לחברה גם במועצה ה-13 להשכלה גבוהה.
ב-18 ביולי 2018 נמנתה עם חברי הוועדה לתכנון ולתקצוב שאישרו את הקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל. בדצמבר 2018 נודע כי ודמני-שאומן הצביעה בעד האישור בעת שהאוניברסיטה דנה באפשרות להעסיק אותה. בפברואר 2019 קבע היועץ המשפטי לממשלה כי ודמני-שאומן הייתה שרויה בניגוד עניינים, והורה למל"ג לחזור על ההליך.
ודמני-שאומן היא אלמנתו של תדי ודמני (נפטר בשנת 2020) ויש לה שלושה ילדים, בהם תא"ל אמיר ודמני, ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם (תומכ"א) באגף כוח אדם בצה"ל.
יניסיי קרסנויארסק
ווינדוס 10
ג'ינה גרוסו
ג'ינה מ. גרוסו (באנגלית: Gina M. Grosso) היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידה האחרון שירתה כראש אגף כוח אדם במטה חיל האוויר של ארצות הברית. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ביוגרפיה.
גרוסו היא בתם של גרי וקמיל גרוסו. אמה היא אחות במקצועה, ואביה שירת כטייס C-47 במלחמת העולם השנייה והשתחרר בדרגת לוטננט קולונל. נשואה לבריאן אוקונור ששירת כטייס C-17 גלובמאסטר והשתחרר בדרגת קולונל.
היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות במתמטיקה שימושית והנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת קרנגי מלון, בעלת תואר שני במנהל עסקים ממכללת ויליאם ומרי, בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובעלת תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה מהמכללה לפיקוד ומטה של הצי.
התגייסה לחיל האוויר במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של החיל. החלה את שירותה כמנתחת מערכות בבסיס נליס שבנבדה ובהמשך שירותה ביצעה תפקידים בתחום כוח האדם בפיקוד הטקטי ובפיקוד הקרב ובמטה חיל האוויר.
בשנים 1999–2001 פיקדה על טייסת התמיכה 51 בבסיס אוסאן שבקוריאה הדרומית. בשנים 2001–2003 שירתה במחלקת ההגנה של ארצות הברית, כעוזרת לענייני כוח אדם וכעוזרת הצבאית של תת-מזכיר מחלקת ההגנה. ביולי 2004 מונתה למפקדת להק האימונים 737, האחראי על הכשרת הטירונים בחיל האוויר. בשנים 2006–2007 שירתה כראש אגף כוח אדם במטה כוחות חיל האוויר בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. במרץ 2009 מונתה למפקדת כנף בסיס האוויר 87 ומפקדת הבסיס המשותף מגוויר-דיקס-לייק-הרסט בניו ג'רזי. לקראת סיום תפקידה קודמה לדרגת בריגדיר גנרל. בשנים 2011–2014 שירתה כקצינת כוח אדם במחלקת ההגנה. בפברואר 2014 מונתה לראש תחום מניעה וטיפול בהטרדות מיניות בחיל האוויר.
בנובמבר 2015 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לראש אגף כוח אדם במטה חיל האוויר. היא שירתה בתפקיד עד ספטמבר 2018.
אדוארד שרייר
אדוארד ריצ'רד שרייר (באנגלית: Edward Richard Schreyer; נולד ב-21 בדצמבר 1935) הידוע בכינויו אד שרייר הוא פוליטיקאי, דיפלומט ומדינאי קנדי שכיהן כמושל הכללי של קנדה, ה-22 מאז איחוד קנדה, בשנים 1979–1984.
שרייר נולד והתחנך במניטובה לפני שנבחר בשנת 1958 לאספה המחוקקת של הפרובינציה. מאוחר יותר הוא עבר לפוליטיקה הפדרלית, וזכה במושב בבית הנבחרים הקנדי, אך חזר למניטובה ב-1969 והפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה. המפלגה זכתה באותה שנה בבחירות המחוזיות, ושרייר היה לראש הממשלה ה-16 של מניטובה. ב-1978 מונה לתפקיד המושל הכללי של קנדה על ידי אליזבת השנייה, מלכת קנדה בהמלצת ראש הממשלה פייר אליוט טרודו. הוא מונה לתפקיד זה במטרה להחליף את המושל הכללי המכהן ז'ול לז'ה בתור משנה למלך, והוא כיהן בתפקיד עד למינויה של ז'אן סווה ב-1984. הוא זכה לשבחים עקב עליית מעמדם של הקנדים האוקראינים, אם כי היו כאלו שהמעיטו בערכו לאור היעדר כוחו בהפעלת תפקידו כמושל כללי. בעשורים שלאחר מכן, לאחר שסיים את כהונתו כנציג המלוכה הקנדית, שימש שרייר כנציב העליון של קנדה לאוסטרליה, פפואה גינאה החדשה, איי סולומון ולונואטו, ולאחר מכן שוב התמודד לבית הנבחרים הקנדי. אף על פי שבסופו של דבר הוא לא זכה למושב בבית הנבחרים, הוא הפך לאדם הראשון שהתמודד בבחירות כלליות בקנדה לאחר שכיהן כמושל הכללי של המדינה.
שרייר כיהן כראש ממשלת מניטובה, מה שנתן לו את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו. ב-3 ביוני 1984, עם מינויו למועצת המלוכה של קנדה וכמושל הכללי לשעבר של קנדה, שרייר היה זכאי לתואר "The Right Honourable" לכל חייו (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים).
ראשית חייו וילדותו.
שרייר נולד בעיירה בוסז'ור שבמניטובה ב-21 בדצמבר 1935 לזוג הורים גרמנים-אוסטרים קתולים, ג'ון שרייר ואליזבת גוטפריד. סבו וסבתו מצד אמו היו אוסטרים שהיגרו לקנדה ממערב אוקראינה. שרייר למד בבית הספר היסודי קרומוול ובבית הספר התיכון של בוסז'ור לפני שהלך ללמוד ביונייטד קולג' ובסנט ג'ון קולג' שבאוניברסיטת מניטובה. באוניברסיטה זו הוא קיבל בשנת 1959 תואר בוגר אוניברסיטה בפדגוגיה, תואר ראשון בחינוך ב-1962, תואר מוסמך אוניברסיטה באמנות וביחסים בינלאומיים, ובשנת 1963 קיבל תואר שני נוסף בכלכלה. במקביל, במשך שלוש שנים לאחר 1962, שימש שרייר כפרופסור ליחסים בינלאומיים בסנט פול קולג'.
שרייר התחתן עם לילי שולץ ב-30 ביוני 1960, איתה היו לו שתי בנות ושני בנים.
קריירה פוליטית.
בבחירות המקומיות בפרובינציית מניטובה 1958 נבחר שרייר לאספה המחוקקת של מניטובה מטעם מפלגת האיגוד הקהילתי השיתופי (CCF), המייצג את אזור הבחירה הכפרי של "ברוקנהד" המייצג את עיר הולדתו; בהיותו רק בן 22 בעת שנבחר לאספה המחוקקת, שרייר הפך לאדם הצעיר ביותר שנבחר לרשות המחוקקת של מניטובה. הוא היה חבר באספה המחוקקת מטעם אזור בחירה זה עד שהתפטר בשנת 1965 כדי להתמודד לבית הנבחרים של קנדה באוטווה. עם זאת, שרייר חזר לפוליטיקה המקומית ב-1969, וב-8 ביוני נבחר למנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה, שהייתה יורשתה של מפלגת CCF. הוא היה שונה בכמה מובנים מהמנהיגים הקודמים של המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה; לשרייר רקע כפרי, והאידאולוגיה שלו לא הייתה סוציאליסטית. הוא הצליח לזכות בתמיכתם של מצביעי מרכז רבים שלא הזדהו קודם לכן עם המפלגה. כמו כן, הוא היה המנהיג הראשון של המפלגה שלא היה ממוצא בריטי ונוצרי פרוטסטנטי.
שרייר הוביל את מפלגתו לניצחון אלקטורלי בבחירות המקומיות ב-1969, ולאחר הניצחון מונה על ידי המשנה למושל קנדה של מניטובה, ריצ'רד ספינק בולס לראש הממשלה של מניטובה. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1977. הממשלה בראשותו איחדה את בירת מניטובה, ויניפג עם פרווריה, הביאה לראשונה ביטוח רכב ציבורי והקטינה באופן משמעותי את פרמיות הביטוח הרפואי. לאחר בחירות נוספות ב-1973 שמר שרייר על עמדתו כראש הממשלה, אם כי ממשלתו לאחר בחירות אלו הייתה הפעם פחות חדשנית והמדיניות החדשה היחידה שהעבירה הייתה העברת חוק מס הכרייה שיושם ב-1974. מלבד היותו ראש הממשלה, שרייר התמנה לשר האוצר בין 1972–1975.
ב-1977 הובסו הדמוקרטים החדשים בהנהגתו של שרייר על ידי המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית של מניטובה בהנהגתו של סטרלינג ליון. שרייר נשאר יושב ראש מפלגתו באופוזיציה, אך התפטר מתפקידו ב-1979, כאשר הוצע לו לכהן כמשנה למלכת קנדה.
המושל הכללי של קנדה.
ב-28 בדצמבר 1978 מינתה אליזבת השנייה, מלכת קנדה את שרייר, בחירתו של ראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו, להחליף את המושל הכללי המכהן, ז'ול לז'ה. הוא הושבע לאחר מכן לתפקיד בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי ב-22 בינואר 1979, והפך למושל הכללי הראשון של קנדה המגיע ממניטובה. הוא הושבע לתפקיד בגיל 43, מה שהפך אותו למושל הכללי של קנדה השלישי בצעירותו אי פעם, אחרי הנרי פטי-פיצמוריס (הושבע בגיל 38) וג'ון קמפבל (הושבע בגיל 33).