ריד מנגן באלבום עם להקה חדשה הכוללת את הגיטריסט מייק ראת'קי, הבסיסט רוס ואסמן והמתופף פרד מאהר. מורין טאקר התארחה על כלי הקשה ב־"Dime Story Mystery". באלבום מתייחס ריד לראשונה לנושאים גלובליים יותר מאשר אלה שהתייחס אליהם בשיריו עד אז: הוא מתייחס להשפעתה ההרסנית של מחלת האיידס ב־"Halloween Parade", למעגל האכזרי המאפיין את בעיית ההתעללות בילדים ב־"Endless Cycle" ולבעיית חסרי הבית ב־"Xmas in February". בשירים האישיים יותר ריד מתייחס אל האפשרויות הגלומות בהורות ("Beginning of a Great Adventure") ומספיד את פטרונו לשעבר אנדי וורהול ("Dime Store Mystery"). ריד התייחס ללהיט הגדול ביותר מתוך האלבום, ".Dirty Blvd", בהערות שצירף לאלבום האוסף "NYC Man" מ־2003, כאל אחד מהלחנים הקשים ביותר לכתיבה עליהם עבד, על אף המבנה הפשוט שלו ("קשה לרוץ כשמרביצים לך על הירכיים עם מתלה מעילים; פדרו חולם שהוא גדל והורג את אבא אך הסיכוי לכך קלוש, הוא הולך אל השדרה המטונפת").
שבטבט
שְׁבַטְבַּט (שם מדעי: "Equisetum") הוא סוג יחיד במשפחת השבטבטיים והוא שייך לצמחים וסקולריים חסרי זרע. זהו הסוג היחיד הקיים בימינו במחלקת בעלי הפרקים. באירופה הוא נחשב כעשב שוטה והוא בעל סגולות רפואיות.
תיאור כללי.
השבטבט נחשב כמאובן חי כיוון שסוג זה הוא השריד האחרון למחלקת Equisetopsida במערכת השרכאים. משפחה דומה שכבר נכחדה היא הקלמיטים (Calamitaceae) שממנה נמצאו שרידי מאובנים מתקופת הדבון והפרם, לפני כ-375 מיליון שנה. שרידים אלה היו מעוצים, הגיעו לגובה של כ-30 מטרים ולקוטר גזע של כמטר אחד.
השבטבט גדל בסביבה לחה, לעיתים אף במים, ומסתפק בחצי-צל.
ענפי השבטבט למיניו מחוספסים הודות לתאים צורניים המצויים באפידרמיס. אלה גורמים לשחיקת שיניהם של בעלי חיים המנסים לאכול מהם ועל ידי כך מגינים על הצמח. במהלך האבולוציה למדו מרבית היונקים אוכלי העשב להימנע מאכילת הצמח.
לפי מפרש התלמוד, רש"י, הצמח שימש לשיוף כלי עץ.
תפוצה.
מספר מינים מסוגלים ליצור הכלאה לכן חלוקים החוקרים לגבי מספר המינים הקיים בסוג. ישנה הסכמה על הימצאותם של 15 עד 20 מינים שונים.
בארץ ישראל נפוצים שני מיני שבטבט:
גשר נמל סידני
גשר נמל סידני (באנגלית: Sydney Harbour Bridge) הוא גשר החוצה את מפרץ ג'קסון, ומשמש לתנועה של כלי רכב והולכי רגל בין אזור מרכז העסקים של סידני לבין הגדה הצפונית, בין הפרברים דוז פוינט ומילסונס פוינט.
הגשר נבנה והוקם בין השנים 1932-1923, והיה המבנה הגדול ביותר בעיר עד שנת 1967. מראה הגשר על רקע המים בנמל, וליד בית האופרה של סידני הוא תמונה שמסמלת את סידני ואת אוסטרליה.
לפי ספר השיאים של גינס, זהו הגשר המתוח הרחב ביותר בעולם וגשר הפלדה בעל הקשת הגדולה ביותר בעולם כשחלקו העליון גבוה ב-134 מטר מעל פני הנמל.
אוכלוסין
נוצרות
מלחם
מלחם הוא מתקן להתכת מתכת הלחמה המבוססת על בדיל ומשמשת, בין השאר, להלחמת רכיבים אלקטרוניים למעגלים מודפסים.
קיימים מלחמים שונים למטרות שונות באיכויות שונות: ממלחם תעשייתי מבוקר מחשב המלחים מעגלים שלמים על פס ייצור ועד מלחמים ידניים פשוטים לעבודות אלקטרוניקה קטנות.
המלחמים השונים נבדלים זה מזה בהספק שהם מייצרים, בטמפרטורה שהם מספקים ובנוחות השימוש בהם.
רוב המלחמים ניצבים על כן מיוחד המבודד אותו מהסביבה על מנת למנוע קבלת כוויות מהמלחם החם. על הכן יש בדרך כלל ספוג ספוג במים שמשתמשים בו על מנת לנקות את המלחם משאריות של סגסוגת ההלחמה.
במלחם לעיתים משולב מכוון לשליטה בטמפרטורה וכפתור לכיבוי והדלקה של המלחם (במלחמים מסוימים מכוונים אלה נמצאים בכן), אך רובם של המלחמים פועלים פשוט כשמחברים אותם למתח ואין בהם אמצעי לשליטה בטמפרטורה.
קול דו גאליבייה
רגישות ללקטוז
רגישות ללקטוז היא תסמונת נפוצה המתאפיינת בתחושות אי-נעימות במערכת העיכול (שלשול, כאבי בטן, גזים או נפיחות הבטן) בעקבות צריכת לקטוז. ההסבר העיקרי לתחושות אלה הוא רמה נמוכה של האנזים לקטאז במעי הדק, כתוצאה מירידה בייצור האנזים אחרי גיל הילדות. ירידה זו, בשמה המדעי lactase non-persistence (לקטאז לא-מתמיד) או היפולקטזיה (hypolactasia), היא פנוטיפ (תכונה בעלת מקור גנטי) שכיח. בעלי פנוטיפ זה אינם מעכלים לקטוז בצורה מיטבית (במעי הדק), וכתוצאה מכך חלק מהלקטוז מגיע למעי הגס ומפורק בו על ידי חיידקים. עיכול חלקי זה מתקיים אצל רוב בני האדם בעולם, וככל הנראה אצל כל היונקים (שאינם צורכים חלב כבוגרים).
בבני אדם זוהו מספר גנים שונים הגורמים לייצור לקטאז בכמויות גדולות גם בגיל מבוגר, ואצל בעלי גנים אלה אין כלל רגישות ללקטוז. גנים אלה הם ככל הנראה תוצאה של מוטציות שאירעו בנפרד במספר מקומות בעולם. שכיחות הגנים האלה שונה בין אוכלוסיות שונות; היא גבוהה בעיקר בצפון אירופה, מזרח אפריקה, ובאוכלוסיות שמקורן באזורים אלה (כמו צפון אמריקה).
השוני הגנטי אינו מספק הסבר מלא לרגישות ללקטוז. אנשים שעיכול הלקטוז שלהם מתבצע בחלקו במעי הגס לא בהכרח סובלים מתחושות אי-נעימות גם לאחר צריכה של מוצרי חלב. הסברים אחרים קושרים רגישות ללקטוז עם הרגלי תזונה מקומיים, ומצביעים על כך שאוכלוסיות גדולות של מהגרים בארצות הברית אינן סובלות מרגישות ללקטוז, אולי עקב צריכה מוגברת של מוצרי חלב גם מעבר לתקופת הילדות.
הסבר ביוכימי.
לקטוז הוא דו-סוכר, המצוי בחלב ובמוצרי חלב שונים, בכמויות משתנות.
עיכולו של הלקטוז מתבצע במעי הדק, בעזרת האנזים לקטאז, המפרק את הסוכר לקטוז למרכיביו, גלוקוז וגלקטוז. את שני חד הסוכרים האחרונים, הגוף כבר מסוגל לפרק בקלות רבה. אולם, מסתבר שרק לחלק מבני המין האנושי יש כמות מספקת של אותו אנזים מפרק, לקטאז. ברוב בני האדם הוא חסר במידה זו או אחרת, ואצלם הלקטוז ממשיך ועובר במערכת העיכול אל המעי הגס. בחלק זה של הגוף, הלקטוז מפורק על ידי חיידקים, כאשר תוצרי תהליך הפירוק הזה הם חומצה לקטית, גז מתאן וגז מימן. החומצה הלקטית הנוצרת בתהליך זה, כמו גם הלקטוז הבלתי מפורק, גורמים שניהם למעי, לספוח אליו יותר מים, דבר העלול לגרום לשלשול. שני התוצרים האחרים, המתאן והמימן, הם כאמור גזים, העלולים לגרום לנפיחות ולכאבי בטן.
הסימפטומים של אי-סבילות ללקטוז מופיעים לאחר צריכה של חלב ומוצרי חלב ונעלמים לאחר הפסקת הצריכה. רוב הרגישים ללקטוז יכולים לשתות ככוס חלב אחת ביום ללא תסמינים חריפים. חוסר מוחלט מולד באנזים לקטאז נקרא אלקטזיה, ובמקרה שתינוק סובל ממחלה זו גם תזונה דלת לקטוז לא תעזור ועליו להימנע לחלוטין ממאכלים הכוללים לקטוז.
סוג העיכול של לקטוז ניתן לאבחון קליני על ידי בדיקת רגישות ללקטוז, בדיקת נשימה למימן, או בדיקת חומציות הצואה.
יש להבדיל בין רגישות ללקטוז, שתסמיניה נוצרים במערכת העיכול בלבד ואינם מערבים תגובה חיסונית, לבין אלרגיה לחלבון החלב, שהיא תגובה אימונולוגית לאחד או יותר מחלבוני החלב והיא תופעה שונה לחלוטין.
שכיחות.
בצפון אירופה וצפון אמריקה כ-20% מהאוכלוסייה סובלים מרגישות ללקטוז ברמות שונות. בסין בסביבות 90% מהבוגרים, בתלות באזור, אינם מעכלים לקטוז בצורה מיטבית. בישראל נבדקה שכיחות הגנים לייצור לקטאז באוכלוסיות שונות ונמצא כי הם קיימים רק ב-80% מכלל האוכלוסייה.
רגישות ללקטוז קשורה לירידה הדרגתית שחלה עם השנים לאחר הגמילה בכמות הלקטאז ופעילותו. ילדים קטנים בדרך כלל אינם מפתחים תסמינים של רגישות ללקטוז. רוב האנשים עם חסר בלקטאז חוו את תחילת התסמינים בגיל ההתבגרות ולאחריו.
רגישות ללקטוז קשורה גם לתזונה שאינה עשירה במוצרי חלב. מרבית אוכלוסיית סין ויפן, מרבית אוכלוסיית אפריקה שמדרום לסהרה, וחלק ניכר מאוכלוסיית הילידים של דרום אמריקה, אזורים בהם התזונה המסורתית אינה כוללת חלב (חלב מבעלי חיים לא היה זמין עד לתקופה המודרנית), הם בעלי רגישות ללקטוז.
קיימות דרגות שונות של רגישות ללקטוז. על פי מסקנות נייר עמדה של המכון הלאומי לבריאות בארצות הברית (NIH), שפורסם בפברואר 2010, רוב האנשים בחברה המערבית, שיש אצלם ספיגה לקויה של לקטוז, אינם סובלים ברמה קלינית, אלא ברמה פחותה בהרבה. רובם יכולים לצרוך כמות השווה לכוס חלב ביום, מבלי לסבול מסימפטומים כלשהם. בעלי רגישות ללקטוז גם יכולים לרוב לצרוך חלב דל או נטול לקטוז, או לחלופין כמויות קטנות של לקטוז, כגון אלו המצויות ביוגורט, בקוטג' ובגבינות קשות. רק מיעוט מקרב הסובלים מרגישות ללקטוז אינם מסוגלים כלל לעכל מוצרי חלב.
בנוסף, אנשים רבים המניחים שיש להם רגישות ללקטוז, טועים ובפועל מסתבר שיש להם מגוון הפרעות אחרות במערכת העיכול ולא רגישות ללקטוז. מסיבות אלה, האומדנים לשכיחות התסמונת אינם עקביים ואינם מדויקים, מה עוד, שחלק מהאומדנים מתבסס על דעתם האישית של האנשים ולא על מידע רפואי אמין.
על פי מחקר שבוצע באוניברסיטת אריאל, לרוב האוכלוסייה בישראל אין גנים לייצור לקטאז בגיל מבוגר וכתוצאה מכך יכולה להיווצר אי סבילות ללקטוז. השכיחות של גנים אלה נמוכה יותר בקרב עדות המזרח והבדואים מאשר בקרב הקבוצות האתניות האחרות.
אבולוציה.
עד שלב מאוחר יחסית באבולוציה האנושית, גוף האדם היה מייצר לקטאז לפירוק חלב, רק בגיל הינקות, ממש כמו אצל מרבית היונקים האחרים. בחברות אנושיות המתקיימות מציד ולקט, ואף מחקלאות מן הצומח, אין תועלת בלקטאז בגיל מבוגר. אולם בחברות שהחזיקו בהמות המייצרות כמות גדולה של חלב (כצאן ובקר), נוצר יתרון לקבוצות שיכולות להמשיך לצרוך חלב גם לאחר תקופת ההנקה: ניתן להשתמש בבהמות כמקור מזון עשיר ובלתי מתכלה, ללא צורך בציד, גם באזורים בהם כמות המזון מן הצומח המתאים לתזונה האנושית דלה.