כתוצאה מכך, החלק התחתון של העיר הוצף. העיר העתיקה התמלאה במים שהגיעו לגובה 1.5 מטרים, ובמקומות מסוימים אף ל־3 מטרים, וגרמו להרס וחורבן בממדים עצומים. נחשולי מים אדירים סחפו והחריבו בתים, סחורות, אוטומובילים ומשאיות לכיוון הכנרת. מרצפות העיר נהרסו וחנויות נפרצו.
השיטפון שבא בזמן לא צפוי, שלהי האביב, מצא את תושבי העיר לא מוכנים וזרע בהלה ופאניקה בעיר העתיקה. התושבים, יהודים וערבים שלא הספיקו אף לסגור את חנויותיהם, ניסו להימלט בכל דרך מאימת השיטפון, ורבים עלו לגגות הבתים כשהם נושאים את ילדיהם. אחרים נאחזו בסבכות החלונות ובקורות הברזל שבלטו מהגגות, וכך נשארו תלויים עד בוא העזרה הראשונה. באחד המקרים ניסו שמונה תושבים למצוא מפלט באחת החנויות ללא הצלחה, עד שמשאית משא נשטפה בכוח עצום לתוך החנות ואלה עלו עליה ברגע האחרון. אדם אחד ניצל בנס כשנתלה על עמוד טלגרף, ושני זקנים "הפליגו" על מכונת תפירה גדולה שנקרתה בדרכם ונישאה על נחשולי המים. השיטפון נמשך גם ביום שלמחרת (15 במאי), אז החלו להתברר ממדי האסון.
נזקי השיטפון.
בעקבות השיטפון, 32 תושבים מצאו את מותם מהיסחפות במים, ומספר תושבים נוסף מתו בשל מפולות הבתים. כ-100 אנשים נוספים נפצעו. אחדים מהקורבנות, בעיקר ילדים, נסחפו עם המים לכנרת וגופותיהם נמצאו רק כעבור ימים אחדים. מזלה הגדול של הקהילה היהודית היה שרוב ילדיה שהו בשעת השיטפון בבית הספר אליאנס שבשכונת קריית שמואל, מחוץ לתחומי העיר העתיקה.
נזק כבד נגרם גם לרכוש. הבתים הרעועים בעיר העתיקה לא עמדו בזרמים וכמאתיים מהם קרסו. כ-400 משפחות ניזוקו (מחציתם יהודים), וכחמשת אלפים איש נותרו ללא קורת גג. מחצית החנויות נהרסו ורהיטים וסחורות רבות נספו בשיטפון. על פי הודעה שהוציאה עיריית טבריה יום למחרת האירוע (ה-16 במאי) ממדי האסון נאמדו בכחצי מיליון דולר. (בערכי 1934)
בין הבניינים הרבים שנהרסו היה גם בית הכנסת העתיק "עץ החיים" הסמוך לכנרת, ששוקם לאחר מכן רק בשנת 1950.
לאחר השיטפון.
האסון גרם להלם וזעזוע בקרב תושבי ארץ ישראל, והעיתונים דיווחו על כך בהרחבה. יום למחרת האסון דיווח כתב הארץ על המצב מטבריה:
לידיעות על האסון נוספו דיווחים על התגייסות לעזרה, מטבריה ומחוצה לה. משפחות שלא נפגעו חלקו את ביתן ושולחנן עם משפחות נפגעות, מדגניה נשלחו מצרכי מזון טריים וממקומות נוספים נשלחו משאיות עמוסות בלחם, בגדים, שמיכות ומזרנים. בית החולים "שוויצר" נפתח מחדש (לאחר שנסגר בשנת 1931, כשנה בלבד לאחר הקמתו), ובמקום טופלו פצועים רבים.
מיד עם היוודע האסון, הממשל הבריטי הכריז על טבריה כאזור אסון והתגייס למלאכת החילוץ וההצלה. הנציב העליון סר ארתור ווקופ ביקר באזור המוכה במסגרת סיור החקירה, והבטיח סיוע ממשלתי עבור הקורבנות. הרחובות והבתים נוקו בסיוע 800 פועלים ועוד 120 חיילים שעסקו בפינוי הסחף, ושוטרים נשלחו כדי לשמור על רכוש התושבים.
השיטפון הגדול שימש השראה לצלם ברוך אגדתי להפקת הכתבה המצולמת הראשונה בעברית. הכתבה, בליווי המשורר אביגדור המאירי ששימש כקריין, פותחת במילים: .
בעקבות השיטפון.
בעקבות השיטפון והנזקים האדירים שהסב לטבריה שונו פניה של העיר העתיקה, במטרה למנוע הישנות מקרים מעין אלו בעתיד. נעשו פעולות יעור וננטעו עצים על רכס ההר מעל טבריה, נבנו טרסות לעצירת השיטפונות ונהרסו בתים רבים כדי לפתוח רחובות נוספים שהוליכו לכנרת במטרה להקל על ניקוז זרמי המים. שלושת הרחובות שנפרצו הם אלו החוצים את העיר העתיקה גם היום: רחוב הירדן, רחוב הירקון (רחוב  השוק) ורחוב הקישון. הם החליפו את הסמטאות הצפופות והמגובבות שמילאו את העיר העתיקה עד האירוע. הבתים על שפת הכנרת פונו ובמקומם נבנתה טיילת, שבנוסף לייעודה התיירותי, נועדה גם לחצוץ בין הים לבין שכונות המגורים והמסחר. עד אז, היו הבתים בנויים על החוף ורבים מהם אפילו בתוך המים. כל אזור הטיילת היה חלק מהרובע היהודי.
סופה נוספת שעברה העיר מספר חודשים לאחר מכן (דצמבר 1934), וגרמה לתושבים רבים להיכנס לבהלה, ואף לברוח לכיוון החלקים העליונים של העיר, עברה בשלום ובלי לגרום לנזק, בין היתר בזכות השיפורים שבוצעו ובניית הערוצים החדשים לכנרת.
לאחר השיטפון שפקד את העיר והיעדר היכולת להגיש סיוע רפואי ראוי נרתמו ועד הקהילה העברית, ועד השכונה ובסיוע הד"ר ראובן כצנלסון מנהלה של קופת חולים עממית, לפתיחה מחודשת של בית החולים על שם שוויצר. בית החולים נפתח ב-24 ביולי 1934.
לוי יצחק הלפרין
הרב לוי יצחק הלפרין (ה'תרצ"ד, 1933 - ט"ז בחשוון ה'תשע"ט, 25 באוקטובר 2018) היה רב ירושלמי, מומחה בענייני הלכה וטכנולוגיה. ממייסדי "מכון מדעי טכנולוגי להלכה" וראש המכון.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים ביום ו מרחשוון תרצ"ד לרבנית בריינא ולהרב חנניה יוסף הלפרין מחסידי חב"ד, דור שביעי לבעל התניא. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, ובישיבת תורת אמת בירושלים.
הרב הלפרין היה מקובל כמומחה לענייני התפתחות טכנולוגית בהלכה, ושותף לעריכת הערך "חשמל" של האנציקלופדיה התלמודית. את פסקי ההלכה שלו בעניינים אלו הוא פרסם מעת לעת בכתבי העת התורניים, בפרסומי המכון ובספר השו"ת שלו, מעשה חוש"ב. פסקי ההלכה שלו מתמקדים בדרך כלל בבעיות שהתחדשו עם התפתחות הטכנולוגיה, אך הוא עסק רבות גם בפסיקת הלכה באופן כללי. כך למשל צידד לאסור משחק בשחמט בשבת, כי סבר שבשל מנהג שחקנים מקצועיים לרשום את מהלכיהם והערותיהם, המשחק נכלל בגזירת "שמא יכתוב" שבשלה נאסרו פעילויות אחרות בשבת.
בשנת 1968 היה שותף לייסוד המכון המדעי טכנולוגי לבעיות ההלכה בראשות פרופ' זאב לב, מאז עמד בראש בית המדרש ומחלקת ההלכה של המכון, ובעשרות שנותיו האחרונות בראש המכון כולו.
פסקיו ופרסומיו זכו להתייחסות פוסקים חשובים כמו הרב שלמה זלמן אוירבך. בשנת 1983 התמודד לרבנות העיר ירושלים והפסיד לרב יצחק קוליץ שזכה ברוב של 49 קולות מול 11 קולות מחברי הגוף הבוחר.
ספרו "אם אסק שמים; קיום המצוות בחלל - בירור הלכתי" (ירושלים תשס"ג) נכתב במענה לפנייתו של אילן רמון לרב אמריקאי בדבר קביעת יום השבת בחלל, פנייה שהועברה לחוות דעתו של הרב הלפרין. הספר הודפס לאחר פטירתו הטראגית של רמון, לעילוי נשמתו.
הרב הלפרין התגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים, עד פטירתו באוקטובר 2018.
קריס האמפריז
סנאים (תת-משפחה)
סנאים (שם מדעי Sciurinae) היא תת-משפחה במשפחת הסנאיים. תת-משפחה זו בעלת 20 סוגים ו80 מינים. הם חיים בעיקר על העצים ביערות ברחבי העולם וחלקם יכולים גם לדאות למרחקים קטנים. סנאים אלה מכונים סנאים דואים. לכולם זנב ארוך, עיניים ואזניים גדולות גדולות והם ניזונים בעיקר מאצטרובלים ומבלוטים של עצים, בעיקר של עצים מחטניים.
שראל פתרונות לוגיסטיים ומוצרים לרפואה מתקדמת בע&quot;מ
גואל דרורי
גואל דרורי (נולד ב-24 בדצמבר 1948) הוא צלם, ואמן רב תחומי. היה מעורב בהקמת קריית האמנות בבאר שבע בשנות השבעים, ומקים הגלריה הראשונה לצילום בישראל. יקיר העיר באר שבע.
ביוגרפיה.
גואל נולד בטהראן, כשמשפחתו עזבה את עיראק ועלתה לארץ ישראל דרך איראן. הוא מתגורר בבאר שבע משנת 1950.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בהם למד צילום אצל דוד אולמר, שרת שרות צבאי בתחום הצילום בחיל המודיעין עד לשחרורו מצה"ל. משנת 1971 ניהל פרקטיקה פרטית בצילום טכני, צילום מדעי, תיעוד והוצאה לאור של אלבומי צילום במהלך השנים השלים לימודים והשתלמויות בתחום תקשורת ההמונים, קורסים שונים ב אגפא טכניקום-גרמניה. כמו כן למד צילום באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" שני תחומים: "יחסי הגומלין בין האמנות והצילום", ו"הצילום כאמנות 1992".
גואל הוא אמן רב תחומי באומנויות ויזואליות, הוא הקים את הגלריה הראשונה לצילום בישראל, והציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי הארץ ובעולם.
עסק בהוצאה לאור של אלבומי צילום רבים.
משנת 1974 ובמשך למעלה מ-44 שנים, לימד צילום בבתי ספר תיכוניים בבאר שבע, במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי ובבית הספר ללימודי המשך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך שנות עבודתו בתיכון העירוני מקיף ו' בבאר שבע, הקים גואל את " המכללה לאומנויות המסך" וריכז את חטיבת לימודי טלוויזיה, צילום, קולנוע ותקשורת המונים בבית הספר.
הקים יחד עם זכריה לירז בשנות השבעים, את קריית האמנות של רחוב סמילנסקי שמשכה אליה אנשים רבים והייתה מקום הבילוי התרבותי המרכזי בבאר שבע.
בשנת 1985 היה בין מקימי "מועדון החמש" מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל, שמטרתו מיסוד מורשת הרכב העתיק והקלאסי.
בשנת 1994 הוזמן גואל יחד עם פרופ' ראובן יגיל, באמצעות שגריר ישראל שם, בנ"צ כרמל, על ידי סגן ראש ממשלת קזחסטן ושר המדע מר גאלים אבילסיטוב, וע"י מר בטשביץ מלס בבייף סגן שר המדע, לביקור כדי לייעץ בתחומי חינוך, תרבות, אמנות ותיירות. לאחר הביקור שבו נקשרו קשרים אמיצים הופק הסרט "יומן מסע" ונולד הרעיון לפרויקט "דרך המשי הגדולה". בשנת 1996 יצא שוב עם פרופ' ראובן יגיל למסע תיעוד וייעוץ בתקשורת לנשיא חבל טיגריי, באתיופיה הנשיא אטו גבריאייל על פי הזמנת ה-G.T.Z. גרמניה. ב-2005 השתתף בכנס בפריז - והיה שותף לפרויקט "חינוך לשלום" עם בתי ספר: מוריס רוול, פריז צרפת, אל-סמוך בית לחם פלסטין ומקיף ו' באר שבע ישראל. במסגרת הפרויקט הפיק טרילוגיה קולנועית על דמות האשה בכל חברה-שותפה לפרויקט על ידי תלמידי בתי הספר המשתתפים.
השתתף באופן פעיל בהפקות קולנוע וטלוויזיה במסגרות שונות כיועץ ובתפקידי הפקה שונים.
במקביל לעבודתו החינוכית, היה הבעלים של מועדון "הסמטה" ושל מועדון הקולנוע "צ'פלין" שהיו מרכז הבילוי בעיר.