בעקבות הנהגת המס חלה ירידה בתמיכה בממשלה. הלייבור נחל ניצחונות בבחירות ברמת המדינות והיה חשש לאובדן השלטון ברמה הארצית. כדי למנוע זאת שוב נע הווארד למרכז ושינה את מדיניות הממשלה במספר נושאים.
בדיעבד הסתבר כי לא היה צורך באמצעים אלה, זאת משום ששני אירועים שקרו באוגוסט-ספטמבר 2001 הפכו למוקד הבחירות. האירוע הראשון הייתה הגעתה של אונייה נורווגית אשר הצילה בים כמה מאות פליטים, רובם אפגנים וביקשה להביאם, כפי שדורש החוק הימי, לנמל הקרוב באוסטרליה. הווארד סירב לקבל את הפליטים ואף שלח כוחות מיוחדים לגרשם. לאחר מכן הציע חקיקה "להגנת הגבולות" שתמנע מתן מקלט למי שמסתננים למדינה דרך הים. החקיקה עוררה דיון נוקב ברחבי אוסטרליה: מנהיגי הלייבור התלבטו האם לתמוך או להתנגד לה. פיגועי 11 בספטמבר שאירעו כשבועיים לאחר מכן היטו במידה רבה את הכף, בשל העוינות שעוררו כנגד המהגרים האיסלאמים ברובם. מפלגת הלייבור החליטה לתמוך בחקיקה של הווארד בחצי פה ובסופו של דבר יצא קרח מכאן ומכאן: אנשי השמאל שהתנגדו לה כמו גם בני מעמד הפועלים שתמכו בה לא באו על סיפוקם. בבחירות שנערכו בנובמבר 2001 נבחרה ממשלת הווארד מחדש, ברוב גדול יותר מזה שזכתה בו שלוש שנים קודם לכן.
כהונה שלישית: 2001–2004.
לאחר הבחירות המשיכה ממשלת הווארד לפעול להגבלת ההגירה. עדיין ללא רוב בסנאט, יכולתה להעביר את החקיקה שרצתה בנושאים חברתיים-כלכליים הייתה מוגבלת.
פעמיים הסתבך הווארד בפרשיות שפגעו במוניטין שלו ושל ממשלתו: ראשית כשהתגלה שטענתו אשר הושמעה במהלך הבחירות, כי המהגרים על סיפון האונייה הנורווגית זרקו את ילדיהם מהסיפון כדי לכפות על הממשלה לקבלם, התבררה כשקרית. ושנית כאשר מינה את פיטר הולינגוורת לתפקיד הסמלי של המושל הכללי. הולינגוורת הואשם שבתפקידו כארכיבישוף הכנסייה האנגליקנית בבריסביין סירב לחקור כמרים אשר הואשמו בפדופיליה ולבסוף אולץ להתפטר. עם זאת המשיך הווארד לשמור על שיעורי תמיכה גבוהים בסקרים, משום שהנושא העיקרי בו התעניין הציבור נותר הביטחון הלאומי.
ב-2003 שלח הווארד כוחות צבא יבשתיים וימיים כדי להילחם יחד עם ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות במלחמת עיראק. את תמיכתו במלחמה ביסס על הראיות להימצאותו של נשק להשמדה המונית בידיו של סדאם חוסיין, טענה אשר התבררה לאחר מכן כלא נכונה. ההחלטה לצאת למלחמה הייתה שנויה במחלוקת כבדה. אפילו עמיתיו למפלגה הליברלית לא חסכו מהווארד את ביקורתם. ראש הממשלה לשעבר פרייז'ר היה אף הוא בין המבקרים.
ב-29 באוגוסט 2004 הכריז הווארד על בחירות שנערכו ב-9 באוקטובר. המלחמה בעיראק הייתה נושא מרכזי בבחירות ומנהיג הלייבור מארק לייתאם הבטיח להחזיר את החיילים הביתה עד חג המולד. תגובתו של הווארד הייתה לתקוף את לייתאם במישור הכלכלי ולהזהיר שעליית מפלגת הלייבור לשלטון תביא לעלייה בשער הריבית. משקלו של האיום היה כבד משום שאזרחים רבים לוו כספים להשקעה בנדל"ן וחששו מתשלומי ריבית גבוהים.
בנוסף הבטיח הווארד תקציבים חדשים לבריאות, חינוך ועסקים קטנים. כלכלנים רבים ביקרו אותו על כך שהתאצ'ריסט והשמרן הכלכלי הפך עם השנים לפוליטיקאי שמוותר על עקרונות כלכליים כדי לזכות בקולות. על כל פנים הכלכלה האיתנה בשילוב עם הבטחות הבחירות הספיקו כדי להבטיח לקואליציה השמרנית את הניצחון בבחירות ולראשונה מאז 1975 אף את השליטה בסנאט.
כהונה רביעית: 2004–2007.
השליטה בבתי הפרלמנט איפשרה לממשלת הווארד הרביעית להעביר חקיקה ששלוש קודמותיה לא הצליחו להעביר. חברת הטלפון הופרטה ומספר חוקים בתחום של יחסי עבודה הגבילו את יכולתם של העובדים להתאגד ולתבוע את מעסיקיהם על פיטורין שלא כדין. עם זאת לא כל החקיקה שהציעה הממשלה עברה, משום שחברים בקואליציה התנגדו לעיתים לחוקים מסוימים.
ב-2005 הגדיל הווארד את מספר החיילים האוסטרלים בעיראק, בניגוד להבטחתו לפני הבחירות. גם ההבטחות בתחום הבריאות הציבורית נותרו לא ממומשות.
בסוף 2005 התמקד הווארד בהעברת חוק חדש למלחמה בטרור, העומד נכון לדצמבר 2005 בפני הסנאט להצבעה.
ב-2005 נבחר הווארד לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם, לפי המגזין האמריקני TIME.
ב-24 בנובמבר 2007 הפסיד הווארד במערכת הבחירות למועמד מפלגת הלייבור, קווין ראד. מפלגת הלייבור גרפה ניצחון סוחף על הווארד.
בעוד מערכת הבחירות שקדמה לזו עסקה בעניין החיילים האוסטרלים השוהים בעיראק, ובתמיכתו המלאה של הווארד בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, במערכת הבחירות שחרצה את גורלו של הווארד הנושא המרכזי היה הכלכלה והעייפות מ-11 שנות שלטונו של ג'ון הווארד.
בתחילת 2009 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
שמעון ראבידוביץ'
שמעון רָאבִידוֹבִיץ' (רבידוביץ; ביידיש: שמעון ראַווידאָוויטש; בפולנית: Simon Rawidowicz; ד' בחשוון תרנ"ז, 11 באוקטובר 1896, גְרַיֶיבוֹ, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית – כ"ב תמוז תשי"ז, 23 ביולי 1957, וולת'ם, מסצ'וסטס) היה הוגה דעות, היסטוריון, סופר וחוקר עברי.
ראבידוביץ' הוא אחד החוקרים וההוגים העבריים החשובים והפחות מוערכים במאה ה-20. תרומתו נדחקה ונשכחה, בעיקר מכיוון שתפיסתו המרכזית על אודות תפקידה של הגולה בחיי העם היהודי סתרה את תפיסתם של ציוני ארץ ישראל. להכרה זכה מפי גדולים, בהם דוד בן-גוריון, רק לאחר מותו.
תולדות חייו.
בית הוריו.
נולד בעיירה גְרַיֶיבוֹ (Grajewo) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בנם הרביעי משמונה של חנה בתיה לבית רמבלינקר ושל חיים יצחק ראביד (ראבידוביץ') (1863–1936). אביו היה איש תורה ועבודה, נצר למשפחתו של שלום שכנא, שהיה רב חשוב בפולין ואב"ד בלובלין במאה ה-16 (מכאן נגזר שם המשפחה). חיים יצחק ראביד, בוגר ישיבת לומז'ה וישיבת מיר, היה סוחר וציוני נלהב, אשר שימש מורשה "הוועד האודיסאי" בעירו וציר מטעם "המזרחי" לקונגרס הציוני השביעי (בזל 1905). בקונגרס זה התנגד ראביד לתוכנית אוגנדה, למרות עמדת מפלגתו.
נעוריו.
בן 14 כיבד שמעון ראבידוביץ את רצונו של אביו ויצא ללמוד בליטא בישיבת לידא של הרב ריינס, למרות רצונו ללמוד בקורסים הפדגוגים למורים בגרודנה. כעבור שנה חזר לגרייבו, ולמד תלמוד בבית המדרש מפי הרב משה אביגדור עמיאל (מראשי "המזרחי" ולימים רבה הראשי של תל אביב).
כבר בהיותו בן 18 הפך למורה נערץ לעברית בקרב חובבי שפת עבר ב"חדר מתוקן". יחד עם אחיותיו הגדולות, רבקה ושפרה, יזם "קורסים עבריים למבוגרים", הקים להקת חובבים "בימה עברית" ותרגם מחזות לעברית. ראבידוביץ' היה חבר בתנועת "צעירי ציון", כתב מאמרים לביטאונה והיה מרצה מבוקש ומתפלמס קנאי אל מול היידישיסטים במלחמת הלשונות.
אחיו, יעקב ראביד, עלה לארץ בגפו ב-1909, בהיותו בן 16, והיה בין התלמידים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה החדשה. מאוחר יותר התנדב יעקב לגדודים העבריים ונלחם בקרב גליפולי. בשנות ה-30 שימש יושב-ראש "הסתדרות חניכי גימנסיה הרצליה". לימים עבר להתגורר בניו יורק ושימש שם כרופא פתולוג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניטשו באזור הימות המאזוריות בצפון פולין, עדיין תחת שלטון האימפריה הרוסית, קרבות קשים בין הצבאות הרוסי, הגרמני והאוסטרי. גרייבו נפגעה קשה, ומרבית רכושו של האב אבד. המשפחה עקרה לעיר ביאליסטוק, שם נפטרה האם ממחלה ב-1920.
לאחר ששיקם האב את עסקיו, זכה להגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל עם חמישה מילדיו. יחד הם הקימו משק חקלאי במושב מרחביה. חיים יצחק ראביד עבד בשדה יום יום, למרות גילו המבוגר, ובמקביל שקד על כתיבת ספרו "מרחבי יצחקי" (חידושים, באורים ויישובים בדברי רש"י ז"ל לסדר התלמוד; הוצאת "תורה", מושב מרחביה, תרפ"ט), שהספיק לפרסם טרם מותו. לימים התפזרו הבנים הצעירים בארץ והקימו יישובים, משפחות ומשקים בפרדס חנה, באר טוביה, עפולה, תל אביב, רקפת, כוכב מיכאל, רחובות, רשפון וערד.
תקופת ברלין.
ראבידוביץ' לא עלה לארץ, אלא שם פעמיו לברלין כבר ב-1919, כמו משכילים יהודים ממזרח אירופה לפניו, שם עמד בבחינות הבגרות והתקבל ללימודים באוניברסיטת ברלין. במקביל ללימודיו הפך דמות פעילה ומרכזית בשדה התרבותי ובקרב הקהילה היהודית בעיר. הוא ניהל את "בית העם", ייסד הוצאת ספרים בשם "עיינות" (1922), ערך את כתב העת "התקופה" בהוצאת שטיבל ופרסם מאמרים בעיתונים שונים בדבר שאלות העם היהודי בארץ ישראל ובגולה, תרבותו, שפתו ועתידו. ב-1920 שימש ציר מטעם מפלגת "הפועל הצעיר" בברלין בוועידה העולמית של המחנה הציוני-הסוציאליסטי בפראג.
עם עלייתם ארצה של ביאליק ועגנון ב-1924, בעקבות התמוטטות עסקי הוצאת שטיבל, הפך ראבידוביץ' לדמות המרכזית במעגל "ההבראיסטי" בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר. הוא ערך כתבי-עת ואסופות מאמרים ("התקופה" בהוצאת שטיבל, "המצודה" בהוצאת אררט), כתב מאמרים שונים ("העולם", "מאזנים" ועוד), והוציא לאור את ספר דובנוב (אררט 1954), ואת מורה נבוכי הזמן לרנ"ק (עיינות, ברלין תרפ"ד). ראבידוביץ' הוזמן לערוך את החטיבה היהודית-גרמנית של כתבי משה מנדלסון לרגל שנת המאתיים להולדתו (Mendelssohn, Moses: Gesammelte Schriften. Jubiläumsausgabe. Band 7 Schriften zum Judentum I. Bearbeitet von Simon Rawidowicz. 1974. CLXXXIII, 515 S. Ln). הכרך הראשון מתוך ארבעה יצא לאור ב-1930.
ברית עברית עולמית.