ונטריס התבסס על עבודה של קובר, והצליח לפענח את צורת ההיגוי של ההברות לפי שמות ערים שהופיעו בטקסטים. הפענוח של קווי ב' הוכיח שהוא היה צורה כתובה של היוונית, לתדהמתו של ונטריס עצמו, אבל גם בניגוד מוחלט למבט המדעי הכללי על התקופות שבהן מדובר כשמתייחסים לקווי ב' והשפה היוונית. צ'אדוויק, שהיה למומחה ביוונית עתיקה, עזר לונטריס לפענח את הטקסט ולבנות מחדש את אוצר-המילים והדקדוק של יוונית עתיקה מהאי כרתים.
תגליתו של ונטריס הייתה חשובה ביותר, משום שהיא הוכיחה שתרבות מינואית-מיקנית דוברת יוונית התקיימה על האי כרתים. הרוב הגדול של טבלאות קווי ב' היו רשימות ומסמכים בירוקרטים, עם טבלאות גדולות של מספרים וסכומים. עובדה זו סייעה להיסטוריונים לנתח את המבנה של הציוויליזציה המינואית העתיקה.
כתב קווי ב'
שפה לינארית ב'
קווי ב'
שפה קווית ב'
שפה קוית ב
שפה קווית B
פיליפ סימור הופמן
פיליפ סימור הופמן (באנגלית: Philip Seymour Hoffman; 23 ביולי 1967 – 2 בפברואר 2014) היה שחקן אמריקאי. זוכה פרס אוסקר.
ביוגרפיה.
הופמן נולד בפיירפורט (Fairport), מדינת ניו יורק שבארצות הברית; אביו היה עובד בכיר בחברת "זירוקס", פרוטסטנטי ואימו הייתה שופטת בבית משפט לענייני משפחה, קתולית באמונתה. היו לו שתי אחיות ואח (גורדי הופמן, תסריטאי, שכתב את התסריט ל"באהבה לייזה", בו כיכב אחיו פיליפ). הוריו התגרשו כשהיה בן תשע. ב-1989 סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק, שם למד קולנוע ומשחק.
קריירה.
בקולנוע.
תפקידו הראשון כשחקן היה כנאשם בפרק בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" (1991). הפריצה הקולנועית שלו הגיעה כעבור שנה, כשהופיע בארבעה סרטים, הנודע שבהם היה "ניחוח אישה", בו גילם את בן כיתתו הערמומי של צ'ארלי סימס (בגילומו של כריס אודונל). בהמשך ביסס עצמו כשחקן משנה מצליח ומוערך המגלם דמויות מגוונות וייחודיות, כשהוא עובד עם מגוון רחב של במאים בולטים, כדוגמת פול תומאס אנדרסון, ג'ואל ואיתן כהן, קמרון קרואו, ג'יי ג'יי אברהמס, ספייק לי, דייוויד מאמט, רוברט בנטון, ג'ואל שומאכר, טוד סולונדז ואנתוני מינגלה. הוא הופיע בחמישה סרטים אותם ביים פול תומאס אנדרסון ("שמונה בטוח", לילות בוגי", "מגנוליה", "מוכה אהבה" ו"המאסטר"). ב"באהבה לייזה" שיחק לראשונה בתפקיד הראשי. הוא גילם אלמן שאשתו התאבדה, המתמכר לשאיפת אדי בנזין. ב"פרשת מאהוני" גילם פקיד בנק המנהל חיים סודיים כמהמר, ומתחיל לגנוב כספים ממקום עבודתו לאחר שנקלע לחובות. לאחר מכן המשיך לככב בתפקידי משנה בסרטים הוליוודיים מצליחים כדוגמת "ואז הגיעה פולי", "קולד מאונטן" ו"משימה בלתי אפשרית 3". עם תפקידיו האחרים נמנים בחור הומוסקסואל ("לילות בוגי", "אנשים מושלמים" ו"טרומן קפוטה"), מפסידן בודד ("אושר"), פרחח מפונק ועשיר ("ניחוח אישה" ו"הכישרון של מר ריפלי"), דמות מחנכת ("מגנוליה" ו"כמעט מפורסמים"), בריון אכזרי ("שמונה בטוח, "מוכה אהבה" ו"משימה בלתי אפשרית 3"), אומן רגיש ("סטייט פינת מיין" ו"סינקדוכה, ניו יורק"), קברניט משחק ראשי ומורד ("") ועוד.
ב-2006 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי על משחקו בסרט "טרומן קפוטה", בו גילם את דמות הסופר האקסצנטרי וההומוסקסואל שכתב את הרומן "בדם קר", שהזניק אותו לתודעה, אך גם הרס את חייו.
הוא היה מועמד 3 פעמים נוספות לפרס אוסקר לשחקן משנה, ב-2008, ב-2009 וב-2013 על תפקידיו בסרטים "מלחמתו של צ'ארלי וילסון", "ספק" ו"המאסטר".
בתיאטרון.
בנוסף לקריירה הקולנועית המצליחה שלו, הופמן מוכר גם כשחקן תיאטרון. הוא היה מועמד פעמיים לפרס טוני: ב-2000 על "המערב האמיתי" מאת סם שפרד, בו הופיע לצד ג'ון סי. ריילי וב-2003 על העלאה המחודשת של מסע ארוך אל תוך הלילה, מאת יוג'ין או'ניל. בנוסף ביים כמה הצגות אוף ברודוויי.
חיים אישיים.
הופמן היה במערכת יחסים ממושכת עם מעצבת התלבושות מימי אודונל. הם נפגשו ב-1999 כשעבדו על המחזה "In Arabia We'd All Be Kings", אותו הפיק הופמן. לזוג שלושה ילדים: בן, השחקן קופר הופמן, שנולד במרץ 2003, ושתי בנות שנולדו ב-2006 וב-2008.
מותו.
ב-2 בפברואר 2014 נמצא הופמן מת בדירתו על ידי חברו, התסריטאי והמחזאי דייוויד בר כץ. הוא מת כנראה ממנת יתר של סמים, בהיותו בן 46.
דויד
מיקנית
מיקנית היא הצורה המתועדת העתיקה ביותר של השפה היוונית, שדוברה ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (התקופה המיקנית ביוון). שפה זו נשמרה בכתב בטבלאות קווי ב', כתב שהומצא בכרתים לפני המאה ה-14 לפנה"ס. רוב טבלאות אלו נמצאו בקנוסוס ופילוס. שם השפה נובע משם האתר הארכאולוגי הראשון שנחפר בהקשר לתקופה המיקנית - מיקנה.
הטבלאות נשארו בלתי-מפוענחות למשך זמן רב, וכל שפה מתקבלת-על-הדעת הוצעה כצורה המדוברת של כתב זה. ב-1952 הכתב פוענח על ידי מייקל ונטריס והוכיח באופן שאין להפריכו שכתב זה הוא צורה עתיקה של יוונית.
הטקסטים על הטבלאות הם לרוב רשימות שונות. לא נמצאו סיפורים, אגדות ושירה שנכתבו בשפה זו. עם זאת, ניתן בעזרת הטבלאות להבין דברים רבים אודות כותביהם ואודות התרבות המיקנית בסוף תקופתה.
פונולוגיה ואורתוגרפיה.
השפה המיקנית נשמרה בצורת הכתיבה שלה בתור הכתב הקווי השני (קווי ב'), שכולל בערך 200 סימני הברות ולוגוגרמות. מכיוון שקווי ב' נגזרו מקווי א' (הכתב של שפה מינואית קדומה בלתי-מפוענחת, שלא קשורה ליוונית) הם לא משקפים במלואם את הפונטיקה של השפה המיקנית בצורת הדיבור שלה, וזה מתבטא בכך שקבוצות עיצורים נעלמו בכתיב מדויק.
הכתב מבדיל בין חמש תנועות:
/a/, /e/, /i/, /o/, /u/; שני חצאי-תנועות - /w/ ו-/j/; שלושה עיצורים נמשכים (סונורנט) - /m/, /n/ ו-/r/; עיצור שורק אחד - /s/; שישה עיצורים אוטמים - /p/, /t/, /d/, /k/, /q/; ו-/z/.
השפה המיקנית שימרה מספר מרכיבים ארכאיים של השפות ההודו-אירופיות, כמו העיצורים השפתיים-וילוניים (Labiovelar) שעברו מספר שינויי-קול עד שהאלפבית היווני הומצא, מספר מאות אחר כך.
השפה המיקנית
מקס ומוריץ
מקס ומוריץ הוא סיפור בחרוזים שנכתב בשפה הגרמנית. הספר נכתב ואויר בידי הסופר והמאייר וילהלם בוש, הוא נמנה עם יצירותיו המוקדמות ויצא לאור לראשונה בשנת 1865. הספר עוסק בתעלוליהם של שני נערי כפר, ומאופיין בהומור שחור לצד צמדי חרוזים וציורים צבעוניים.
עלילה.
לספר שבעה פרקים: בכל אחד מהם מתואר תעלול אכזרי ומתוחכם של שני הילדים מקס ומוריץ כנגד אחד מאנשי כפרם.
תעלול ראשון: האלמנה
הילדים קושרים מספר קרומי לחם יחד בחוט, מניחים את המלכודת בחצר התרנגולות של אלמנה זקנה, וכך גורמים לכל תרנגולותיה להיחנק למוות.
תעלול שני: שוב האלמנה
הטבח של האלמנה מבשל את התרנגולות שמקס ומוריץ גרמו למותן, והשובבים מתגנבים לגג. כשהאלמנה עוזבת לרגע את המטבח הם דגים את העופות עם חכה ואוכלים אותם. האלמנה נותרת ללא עופות חיים וצלויים, חושדת בכלב שלה שהוא אשם בכך ומכה אותו.
תעלול שלישי: החייט
הילדים מנסרים גשר שעובר על הנחל שלפני ביתו של החייט. לאחר מכן הם לועגים לו, עד שהוא רץ החוצה לתפוס אותם, אך הגשר מתמוטט כשהחייט עובר עליו והוא כמעט טובע במים הקפואים. שני אווזים מצילים אותו מטביעה. לאחר שהוא חוזר לביתו, רועד כולו מקור, מרפאת אותו רעייתו בעזרת מגהץ.
תעלול רביעי: המורה
כשמורם המסור נמצא בכנסייה, הילדים מתגנבים לביתו וממלאים את מקטרתו באבק שרפה. כשהוא מצית אותה, הפיצוץ גורם לעלפונו, חורך את עורו ושורף את שיערו.
תעלול חמישי: הדוד
מקס ומוריץ אוספים שקים מלאים בחיפושיות וממלאים את המיטה של הדוד בעודו ישן. הוא מתעורר בבעתה כשהוא מרגיש שהחיפושיות מטיילות על כל גופו, ונכנס לאמוק של חיסול החרקים.
תעלול שישי: האופה
הילדים מתגנבים למאפייה כדי לגנוב פרצל, ונופלים לתוך דוד בצק. האופה נכנס למאפייה, תופס אותם ואופה אותם בתנור. הילדים אינם מתים, ואף מצליחים לברוח תוך כרסום הבצק האפוי סביבם.
תעלול שביעי: האיכר
הילדים מתחבאים במחסן התבואה של איכר וחותכים את שקי התבואה. האיכר נכנס למחסן ומייד מבין מה קרה, תופס את מקס ומוריץ, מכניס אותם לשקים ולוקח אותם לטחנת הקמח, שם הם נטחנים לחתיכות קטנות ומאכילים בהם את האווזים.
בחלק מהתרגומים העבריים מדלגים על עונש המוות האכזרי, והילדים מקבלים עונש חינוכי וכך לומדים לקח.
הסגנון.
בשפת המקור מוצגים הסיפורים הקצרים בצורה מחורזת במשקל טרוכאי, היוצר תחושה של עליצות, גם כאשר מתוארים מעשי קונדס חמורים ביותר. הדבר יוצר הזרה וניתוק של התוכן הקשה ומאפשר לעכל אותו ואף לראותו כמשעשע.
השפעה תרבותית.
סיפורו של בוש היווה מוקד של גאווה בקרב תרבויות דוברות גרמנית, אולם נתקל בסלידה ורתיעה בקרב תרבויות דוברות אנגלית. גם כיום בגרמניה ובאוסטריה הסיפור מוכר בקרב רבים. שני פרצופי הנערים הפכו לסמל של שובבות ונעשה בהם שימוש בסמלילים פרסומיים ואף בכתובות גרפיטי. בנוסף, כמה משפטים מתוכו הפכו לאמרות כנף בשפה הגרמנית.
רבים מהעוסקים בהיסטוריית הקומיקס משערים כי ספר זה שימש כהשראה לקומיקס האמריקאי ילדי קאצניאמר (The Katzenjammer Kids) שיצר המאייר רודולף דירקס (Rudolph Dirks).
מקדונית עתיקה
מקדונית עתיקה היא הלשון שדוברה על ידי תושבי מקדוניה העתיקה בזמן האלף ה-1 לפנה"ס. לקראת המאה ה-5 לפנה"ס, החלה השפה לדעוך בהדרגה, והוחלפה בשפת הקוינה. השפה דוברה בעיקר באזורים היבשתיים הרחוקים מן החוף. עדיין לא הוחלט האם שפה זו היא חלק מהניבים היווניים העתיקים, שפת-אחות ליוונית עתיקה, או שפה הודו-אירופית עצמאית שקרובה ליוונית ותראקית.