מבחינה חברתית־תרבותית יוצרת הדיגלוסיה הבחנה ברורה וחדה בין מצבים לשוניים שונים, מצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הגבוהה" (הכתובה) ומצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הנמוכה" (המדוברת). כך, למשל, כתיבת מכתב למשרד ממשלתי היא מצב לשוני של "השפה הגבוהה", לעומת שיחה בין ידידים שהיא מצב לשוני של "השפה הנמוכה". ההבחנה הזאת קיימת גם לגבי פעולה זהה בהקשרים שונים, למשל, כתיבת מכתב רשמי תהיה מצב של "שפה גבוהה" בעוד כתיבת מכתב לידיד תהיה מצב של "שפה נמוכה". אמנם, גם בקהילות לשוניות שאין בהן דיגלוסיה קיימת הבחנה בין רמות שונות של השפה, אבל ההבחנה ביניהן אינה כה חדה כמו בקהילה שמקיימת דיגלוסיה. ההבחנה החדה הזאת עלולה אף להביא למבוכה במצבי־ביניים. בעולם הערבי ניטש בעבר ויכוח, האם דיאלוגים בספרות יפה או במחזות יכולים להיכתב בשפה המדוברת, כדי שיישמעו אותנטיים, או שחובה לכתוב גם אותם בשפה הספרותית (בסופו של דבר התקבלו שתי הגישות, אם כי הגישה הרווחת יותר היום היא כתיבת דיאלוגים בשפה המדוברת, בייחוד כשמדובר במחזות ובסרטים). בטלוויזיה וברדיו מתנהלים ראיונות תוך עירוב של שתי השפות, בהתאם למצב הלשוני המסוים שאליו נקלע הריאיון (למשל: דיון באידאולוגיה, לעומת ענייני דיומא). מעקב אחרי שיחות וראיונות מסוג זה בקהילות לשוניות שמקיימות דיגלוסיה מצריך מיומנות לשונית גבוהה.
קושי ברכישת מיומנויות אורייניות.
דיגלוסיה מקשה על רכישת מיומנויות אורייניות. קריאה וכתיבה מחייבות לא רק לימוד של שיטת הכתב גרידא, ולא רק העשרת אוצר המילים, אלא לימוד של שפה חדשה, שגם כשיש לה קשר לשפה המדוברת, היא שונה ממנה במידה ניכרת. אחת המיומנויות האורייניות החשובות היא היכולת להבחין בין המצבים הלשוניים השונים, המחייבים כל אחד שפה אחרת, והיכולת לעבור בצורה חופשית בין מצב למצב (במקרים רבים, המעבר בין "השפה הנמוכה" ל"שפה הגבוהה" ולהפך הוא מהיר ובלתי־צפוי). במדינות מפותחות שבהן מתקיימת דיגלוסיה, נלמדת השפה הכתובה ("הגבוהה") בעל־פה, עוד לפני שהושלם לימוד האלפבית. תוכניות טלוויזיה לילדים בגיל בית־הספר כוללות דיאלוגים בשפה הכתובה כדי לסייע לתלמידים לרכוש אותה גם אם הם עדיין אינם שולטים בקריאה וכתיבה.
השלכות על המחקר הבלשני.
במחקר הבלשני ההיסטורי דיגלוסיה נחשבת למצב המקשה מאוד על חקירת שלבי ההתפתחות של השפה. שינויים בשפה המדוברת כמעט שאינם באים לידי ביטוי בשפה הכתובה "הגבוהה", והטקסטים שנכתבים בשפה המדוברת הם מעטים, ולפעמים אין בהם די כדי לתאר בצורה אמינה את השינויים שעברה השפה במהלך הדורות. מצד שני, מעט הטקסטים שנכתבים בשפה המדוברת מציגים תמונה אמינה יותר של השפה בתקופה שבה נכתבו, מאשר טקסטים דומים שנכתבו בסביבה לשונית שאין בה דיגלוסיה. בקהילות שמקיימות דיגלוסיה נעשה מאמץ רב לשמר את השפה הכתובה וליצור גרסה אחידה ומקובלת שלה. לעומת זאת, אם וכאשר נכתב טקסט בשפה המדוברת, הוא נכתב בצורה חופשית לפי מיטב הבנתו של הכותב, ולפיכך הוא משקף בצורה טובה את האופן שבו הוא משתמש בשפה.
אבו מצעב אלזרקאוי
צחאבה
הצחאבה (الصحابة; נהגה במקורב: א-סַּחָאבָּה; ביחיד: صحابي, צחאבי; בנקבה: صحابية, צחאביה), או בני לווייתו של מוחמד, הם קבוצת האנשים שהכירו את מוחמד היכרות אישית, והיו הראשונים שהכירו בו כנביא.
רוב הסונים רואים בכל המוסלמים שראו את מוחמד בני לוויה (صحابي). לרוב, רשימות בני הלוויה הבולטים כוללות בין חמישים לשישים שמות, שהיו האנשים הקרובים ביותר למוחמד. אולם, ישנם רבים אחרים שהיו בקשר כלשהו עם מוחמד, ושמותיהם והביוגרפיות שלהם נכתבו בספרי דת.
החשיבות בהגדרת מי הם בני הלוויה נובעת מכך שמלומדים היו צריכים לקבוע אחרי כן על עדויותיו (חדית'ים) של מי הם יכולים להסתמך, בבואם לקבוע עניינים דתיים שונים. עדויות אלה משמשות, בין היתר, כמקור לאימרות מפי מוחמד, מעשים שעשה, מקרים בהם פרקים מן הקוראן התגלו למוחמד, ועניינים חשובים אחרים בהיסטוריית האסלאם ומצוותיו.
עם בני לווייתו של מוחמד נמנים (רשימה חלקית):
בלום
בלום הוא שם משפחה נפוץ. בגרמנית, Blum משמעו פרח ובאנגלית, Bloom משמעו פריחה.
ולאד השלישי דרקולה
דיסנילנד (יפן)
צ'ואיצ'י נגומו
צ'ואיצ'י נגומו ("Nagumo Chūichi" 南雲 忠一; 25 במרץ 1887 - 6 ביולי 1944) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה ומפקד פלגת נושאות המטוסים קידו בוטאי של הצי האווירי הראשון. התאבד במהלך הקרב על סאיפאן.
ראשית חייו.
נגומו נולד בעיר יונזאווה, מחוז יאמאגטה שבצפון יפן ב-1887. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית הקיסרית במחזור ה-36 ב-1908, וסיים במקום השמיני בכיתתו מתוך 191 צוערים. כימאי, שירת נגומו על הסיירות "סויה", "נישין" ו"ניאיטקה." ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כסגן משנה על הסיירת "אסאמה".
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לטורפדו ולתותחנות ימית, קיבל נגומו את דרגת לוטננט מדרג זוטר ושירת על אוניית המערכה "אקי", ולאחריה על המשחתת "האצויוקי". ב-1914, קיבל נגומו דרגת סגן והצבה באוניית המערכה קירישימה, ולאחריה על המשחתת "סוגי". את התפקיד הפיקודי הראשון שלו קיבל נגומו ב-15 בדצמבר 1917, על המשחתת "קיסראגי".
במכללת הלוחמה הימית התמחה נגומו בירי טורפדו ובטקטיקת משחתות, ובתום לימודיו ב-1920 קודם לדרגת רב-סרן. לאחר תקופה קצרה בה פיקד על המשחתת "מומי", עבר נגומו לתפקיד חוף במטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, ואת דרגת אלוף-משנה קיבל ב-1924. בשנים 1925–1926 ליווה נגומו משלחת יפנית לאירופה ולארצות הברית שמטרתה הייתה ללמוד את האסטרטגיה, הטקטיקה והלוגיסטיקה של לוחמה ימית.
עם שובו ליפן ב-1927 שימש נגומו מורה באקדמיה הימית. בנובמבר 1929 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "נאקה". בין השנים 1930–1931 פיקד על דיוויזיית המשחתות ה-11, לאחר מכן ביצע כמה תפקידים מנהליים, וב-1933 קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה "טקאו". שנה לאחר מכן פיקד נגומו על אוניית המערכה "ימשירו", וב-1 בנובמבר 1935 קיבל נגומו את דרגת אדמירל-משנה.
כאדמירל-משנה פיקד נגומו על דיוויזיית הסיירות השמינית, שפעלה באזור הים הצהוב. לאחר מכן עבר לפקד על בית הספר למקצועות הטורפדו (1938-1937), ועל דיוויזיית הסיירות השלישית (1939-1938). נגומו קיבל קידום לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1939, ובין נובמבר 1940 לאפריל 1941 היה מפקד המכללה ללוחמה ימית.
מלחמת העולם השנייה.
ב-10 באפריל 1941 מונה נגומו למפקד הצי האווירי הראשון, צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. גם באותה עת וגם כיום הטילו היסטוריונים ספק בהתאמתו של נגומו לתפקיד, בעיקר בשל חוסר ניסיונו בתעופה ימית. אדמירל נישיזו צוקהארה טען ש"נגומו היה קצין מהדור הישן, מומחה לטורפדו ולתמרונים ימיים... לא היה לו כל מושג לגבי יכולות ופוטנציאל התעופה הימית."
למרות חוסר הניסיון שלו, היה נגומו מהתומכים הנלהבים בשילוב תעופה ימית וכלי שיט, אך היה גם ממתנגדי תוכניתו של איסורוקו יממוטו לתקוף את ארצות הברית. נגומו פיקד על הצי האווירי הראשון במהלך המתקפה על פרל הארבור, אך לאחריה ספג ביקורת על כישלונו לשגר גל תקיפה שלישי, שעשוי היה להשמיד את בסיס הצוללות ואת מכלי הדלק ואת המתקנים הצבאיים, וכך להותיר את בסיס הצי האמריקאי החשוב ביותר באוקיינוס השקט חסר תועלת.
נגומו השתתף אף בקרבות המוקדמים של 1942, בהם הפצצת דרווין, ובפשיטה באוקיינוס ההודי הצליח לטבֵּע נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות ושתי משחתות, ואילץ את הבריטים לסגת למזרח אפריקה.
עד סוף מסעו באוקיינוס ההודי, הצליח ציו של נגומו לטבע חמש אוניות מערכה, נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות, שבע משחתות ועשרות כלי שיט אחרים. בנוסף, הפילו כוחותיו מאות ממטוסי בעלות הברית, החריבו נמלים של בעלות הברית והאטו את פעולותיהן, כל אלה במחיר חייהם של כמה עשרות טייסים.
בקרב מידוויי הוכתם מאזנו של נגומו. פלגת קידו בוטאי שבפיקודו איבדה ארבע נושאות מטוסים במה שהפך להיות נקודת המפנה של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ולאובדן הכלים וחיי צוותי האוויר בקרב נודעה השפעה רבה על פעולות מאוחרות יותר של הצי היפני.
לאחר הקרב, מונה נגומו למפקד הצי השלישי, ופיקד על נושאות המטוסים שלו במהלך קרב גוודלקנל. במהלך הקרב היו פקודותיו לא-החלטיות, והביאו לאבדות רבות נוספות, אותן לא יכול היה הצי לסבול.
ימים אחרונים.
ב-11 בנובמבר 1942 נקרא נגומו חזרה ליפן שם קיבל את הפיקוד על הבסיס הימי בססבו. לאחר כמעט שנה עבר לפקד על הבסיס הימי בקורה. בין אוקטובר 1943 לפברואר 1944 פיקד נגומו על הצי הראשון, שבאותה עת עסק בעיקר בהכשרה ואימון.
בשל מצבה המדרדר של יפן במלחמה שוב ניתן לנגומו פיקוד קרבי. ב-4 במרץ 1944 הוא נשלח לאיי מריאנה כמפקד הצי האווירי ה-14 וכמפקד צי מרכז האוקיינוס השקט.
הקרב על סאיפאן החל ב-15 ביוני 1944. תוך מספר ימים נחל הצי היפני הקיסרי תבוסה מידי הצי החמישי האמריקאי בקרב ים הפיליפינים, בו איבדו היפנים כ-600 מטוסים. על נגומו ועמיתו מהצבא, גנרל יושיצוגו סאיטו, הוטלה משימת ההגנה על האי סאיפאן מפני הפלישה האמריקאית. ב-6 ביולי, במהלך אחד השלבים האחרונים בקרב על סאיפאן, התאבד נגומו; לא בשיטת הספוקו המסורתית, אלא על ידי ירי באקדח לרקה. גופתו נמצאה מאוחר יותר על ידי נחתים אמריקאים במערה בה בילה את ימיו האחרונים כמפקד מגיני סאיפאן.
לאחר מותו קיבל נגומו דרגת אדמירל.
נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל
נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת צ'כוסלובקיה. הנבחרת נוהלה על ידי התאחדות הכדורגל של צ'כוסלובקיה.