המגינים שנותרו נכנעו לבסוף ב-13 בפברואר 1945 נכנעו לבסוף כל שרידי כוחות הציר, והאבדות הגרמנים וההונגרים היו כבדות ביותר. הגרמנים איבדו את כל או רוב דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, דיוויזיית פרשים אס אס השמינית ודיוויזיית פרשים אס אס ה-22. כמו כן, הקורפוס ההונגרי הראשון הושמד כמעט לחלוטין, והדיוויזיות ההונגריות ה-10, ה-12 והמשוריינת ה-1 הושמדו לגמרי. מאידך, הכוחות הסובייטיים ספגו בין 100,000 ל-160,000 נפגעים במהלך הלחימה סביב בודפשט ובתוכה.
מקורות סובייטיים טענו כי כוחות הציר שכותרו בבודפשט כללו 180,000 חיילים גרמניים והונגריים, ושבמהלך כיבוש העיר הם שבו 110,000 חיילים. אולם מיד עם תום המצור, אסף הצבא האדום אלפי אזרחים הונגרים, ולקח אותם בשבי, על מנת לנפח את מספר השבויים שנפלו לידיו.
העיר בודפשט נהרסה לחלוטין במהלך הקרבות, ויותר מ-80 אחוזים מבנייני העיר נהרסו או ניזוקו, ובתוכם אף מבנים היסטוריים כמו בניין הפרלמנט ההונגרי וארמון בודה. בנוסף לכך, כל שבעת הגשרים הפרושים על הדנובה נהרסו.
במהלך ינואר 1945, 32,000 גרמנים אתניים תושבי הונגריה נעצרו והובלו לברית המועצות כעובדי כפייה. בחלק מהכפרים, כל האוכלוסייה הבוגרת נלקחו למחנות עבודה באגן הדונייץ, ורבים מתו שם כתוצאה ממצוקה והתעללות. בסך הכל, יותר מ-500,000 הונגרים הובלו לברית המועצות (כולל בין 100,000 ל -170,000 גרמנים הונגרים אתניים).
למעט מתקפת אגם בלטון (Unternehmen Frühlingserwachen), שנערכה במרץ 1945, המצור על בודפשט היה המבצע ההתקפי הגדול האחרון שניהל הוורמאכט בדרום-מזרח אירופה. במהלך הלחימה סביב העיר ספגו הוורמאכט, ובמיוחד יחידות הוואפן אס-אס אבדות כבדות, ששחקו את כוחו בחלק הדרומי של החזית הסובייטית. עבור הצבא האדום, המצור על בודפשט היה מעין חזרה כללית לפני הקרב על ברלין. הניצחון בקרב אפשר לסובייטים להשלים את כיבוש הונגריה, ולבצע את מתקפת וינה. ב-13 באפריל 1945, חודשיים בדיוק לאחר כניעת בודפשט, כבשו הסובייטים את וינה.
ראול ולנברג, שליחה המיוחד של שוודיה בבודפשט, בין יולי לדצמבר 1944 הציל לפחות 20,000 נפשות מיהודי הונגריה באופן ישיר - באמצעות חלוקת דרכוני חסות, שיכון בבתי המחסה השוודיים והשבת אנשים מרכבות המשלוחים וצעדות המוות. בנוסף, ניצלו רבבות רבות מתושבי גטו בודפשט הודות להצלחתו של ולנברג לסכל את הוראתו של אייכמן לחיסול הגטו טרם נפילת בודפשט בידי הצבא האדום. ב-17 בינואר 1945 נלכד ולנברג יחד עם נהגו וילמוש לנגפלדר, כאשר ביקש ליצור קשר עם הפיקוד הרוסי והממשלה ההונגרית החדשה. הוא נלקח למפקדה הסובייטית בדברצן, ונמסר לידי הנ.ק.ו.ד. שהעביר אותו לכלא לוביאנקה במוסקבה. משם הועבר לכלא לפורטובו, גם הוא במוסקבה, ומניחים כי בהמשך נשלח למחנה עבודה בסיביר.
לאחר כניעת העיר, גויסו בכוח כל הגברים ההונגרים הכשירים יחד עם בני הנוער, על מנת לבנות גשרי פונטון על נהר הדנובה. במשך שבועות לאחר מכן, ובמיוחד לאחר הפשרת השלגים, נערמו גופות נפוחות על יד הסירות ועמודי הגשר.
סבל האזרחים.
במהלך המצור נהרגו כ-38,000 אזרחים: כ-13,000 כתוצאה מהקרבות, ו-25,000 כתוצאה מרעב, מחלות וסיבות אחרות. כאשר הסובייטים כבשו את העיר, הם פתחו במסע אלימות, בזזו ושדדו כל מה שיכלו לשים עליו יד, ואף רצחו הרבה אנשים. בנוסף, מספר גבוה של נשים וילדות נאנסו; הערכות נעות בין 5,000 ל-200,000 נשים ובנות שנאנסו. 129 נשים הונגריות נחטפו ונלקחו למחנות הצבא האדום, שם הם נכלאו, נאנסו שוב ושוב ולפעמים אף נרצחו. גם נשים שעבדו בשגרירויות של מדינות נייטרליות נתפסו ונאנסו, כפי שתועד כאשר חיילים סובייטים השתלטו על הצירות השוודית בהונגריה.
הקרב על בודפשט
מחצית השקל (ספר)
קרסקו
קרסקו הוא שם משפחה.
טבלנית זהובת-זר
טַבלׇנִית זְהוּבַת-זֵר או "טבלנית זהובת הזר (שם מדעי: "Dytiscus circumflexus") היא מין חיפושית גדולה ממשפחת השחיניתיים. המשפחה כוללת בה כ-3000 מינים ומהם מצויים בישראל - 74 מינים.
הטבלנית.
חייה.
הטבלנית חיה במקווי מים מתוקים. היא שוחה בעזרת רגליה האמצעיות והאחוריות המשמשות אותה כמשוטים. זחלי מין אלו חיים במים ושוחים בעזרת רגליהם השעירות ופיתולי גופם. התגלמותה מתבצעת באדמה. את ביציה היא מטילה לתוך רקמת צמחים. הטבלנית נושמת דרך חלקה האחורי של הגוף המתרומם מעל פני המים, והאוויר נקלט בפתחי נשימה שמתחת לכנפי החפייה. החיפושית היא טורפת הניזונה מחרקים אחרים, סרטנאים, תולעים, ראשנים ודגים קטנים.
מראה.
מראה הטבלנית - חומה-שחורה ושוליה זהובים. אורכה מגיע עד 33 ס"מ.
תפוצה.
תפוצתה בעבר הייתה בצפון הארץ ובמרכזה, אך כיום, לאחר הכחדה עקב ריסוס בלתי מבוקר, נותרו פרטי המין רק בגולן.
אינגדשט
אינגדשט הוא שם משפחה יהודי-אתיופי.
משה הרועה והגדי
משה הרועה והגדי הוא מדרש על המילים הפותחות את פרק ג' בספר שמות: "וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה". המדרש מסביר את הסיבה שבגינה נבחר משה להנהיג את עם ישראל וקושר זאת להתנהגותו כרועה צאן ולמידת החמלה שגילה כלפי עדרו.
סיפור האגדה.
המדרש מתאר סיפור המתרחש בתקופה שבה היה משה רועה צאן במדין, לפני שאלוהים התגלה אליו בפעם הראשונה. על פי הסיפור, בעוד משה שומר על עדר הצאן של יתרו, בורח גדי אחד מן העדר ומגיע לחָסוּת, שם הוא מוצא ברכת מים. משה, ששם לב כי הגדי ברח, רץ אחריו ומוצא אותו שותה מים מן הברכה. הוא אינו כועס על הגדי אלא מגלה כלפיו רחמים. משה רואה כי הגדי עייף מהריצה, ועל כן מחליט לשאת אותו על כתפיו חזרה למקום המרעה של העדר. בעקבות האירוע, מחליט הקדוש ברוך הוא כי משה מתאים להנהיג את עם ישראל.
פירושים.
המדרש בוחר לתת למילים המקראיות "ומשה היה רועה" משמעות נוספת מעבר לתיאור העובדתי של מעשיו, כביטוי המאפיין את אישיותו של משה. מנהיגים נוספים בישראל קיבלו את הכשרתם בהנהגה בהיותם רועי צאן: אברהם, דוד, הנביא עמוס, רבי עקיבא ואחרים. מקורות רבים מדגישים את הדמיון בין טיפול והובלה של עדרי צאן לבין הנהגה של בני אדם. המדרש על משה והגדי מדגיש את האכפתיות והדאגה לצרכים של כל אחד ואחת בקבוצה, בפרט החלשים ביותר, כתכונות שהופכות אדם למנהיג. ואולם הדגש אינו רק על יכולתו של משה לחוש אמפתיה לסבלו של האחר, אלא גם לנקוט פעולה ממשית.
תכונת החמלה כמרכיב חשוב באישיותו של משה מובעת במקומות נוספים בספר שמות, כגון בהתנהגותו עם בנות יתרו: "וַיָּבֹאוּ הָרֹעִים וַיְגָרְשׁוּם, וַיָּקָם מֹשֶׁה וַיּוֹשִׁעָן וַיַּשְׁקְ אֶת-צֹאנָם ".
דין פרוטה כדין מאה
דִּין פְּרוּטָה כְּדִין מֵאָה הוא כלל במשפט העברי המנחה את הדיינים להתייחס באותה חשיבות לדין על סכום פעוט כמו לדין עם סכום שערכו רב. הוא משמש גם כניב בשפה העברית המתאר את הצורך בשוויון בין עשירים לעניים.
דינים שנאמרו בהלכה זו.
אסור לדיין להקדים דין של מאה פרוטות, על פני דין פרוטה בגלל ערכו הכספי של הדיון, וודאי שאין לו לזלזל בשקילת והכרעת הדין מחמת הסך הנמוך.
דין מרומה
דין מרומה הוא מונח הלקוח מהמשפט עברי, המתאר מצב שבו חש הדיין שיש רמאות בדיון העומד בפניו. קיים קשר בין מונח זה לבין המונח דין אמת לאמיתו.
תיאור המונח.
לעיתים מתנהל הדיון המשפטי כדת וכדין על פי טענות הצדדים ועדות העדים, אלא שקיים מצב שבו חש הדיין שישנה רמאות שאין בכוחו או ביכולתו להוכיחה, אם בטענות בעלי הדין ואם בעדות העדים, או שנראה לו שהדברים אמת אך לא כל האמת, והוסתרו ממנו פרטים העשויים לשפוך אור נוסף על המקרה שלפניו. מקרה זה נחשב בתלמוד כדין מרומה. דין אמת הוא ההפך מדין מרומה. קיימת מחלוקת ראשונים כיצד להבין את הביטוי "דין אמת לאמיתו", שאותו יש לדון, על פי דברי רבי שמואל בר נחמני בשם רבי יונתן בגמרא: חלק סוברים שמדובר בדין שקשה להוציא ממנו את האמת, וחלק סוברים שמדובר בכל דין שהוא אינו דין מרומה. למחלוקת זו יש השפעה רבה בעניין דינו של הדין המרומה, ועל כך בהמשך.
ההכרעה בדין מרומה.
הדין הכללי.
מקורות תלמודיים.
בתלמוד מוזכרות כמה הנחיות למצב הסבוך של דין מרומה:
התלמוד הבבלי מגיע למסקנה הישירה שאין לדון "דין מרומה" מהפסוק בפרשת משפטים, הדורש להתרחק מהשקר. מקבילו הירושלמי מראה סתירה לכאורה בין שני פסוקים בפרשת ראה. להלן הסברו של הרב משה מרגלית:
על פי ה"פני משה" הירושלמי טוען שבמקרה שהדין יכול לצאת לאמיתו, לא להיות "מרומה" - כלומר, ישנה רמאות שניתן לגלות ולהגיע למיצוי הדין בדרכים לא קונבנציונליות או מקובלות בהקשרים המשפטיים הספציפיים, כדרישה וחקירה - שם יש לחקור עוד יותר. על כן באה הוראת המקרא "ודרשת וחקרת ושאלת היטב". במקרה שהצדק יכול לצאת לאור בלי להשתמש בכלים קיצוניים, יש לדבוק בפתרון שאליו פשוט להגיע - "צדק צדק תרדוף".
ישנו עוד דיון בדין המרומה בתלמוד הבבלי, במסכת סנהדרין:
פסיקת ההלכה.
לאור כל האמור, נפסק בשו"ע שבמקרה של דין מרומה מוטל על הדיין לחקור ולדרוש בעניין עד תומו. אם הדיין עדיין סבור שהדין מרומה, ושלו אין דרך להכריע בדין זה כלל, כותב ונותן ביד הנתבע "שאין לשום דיין להשתדל בדין זה". את עיקר דינו של הדין המרומה פוסק השו"ע על פי הרמב"ם, שמקבל את העמדת רב פפא בגמרא בסנהדרין ל"ב. בנוסף, חלק מדיני החלת הפסק לקוח מהרא"ש. זה האחרון דן באריכות בספר השו"ת שלו במקרה מסובך שהובא לפניו:
הרא"ש מראה סתירה בין שני כללים שמוזכרים בתלמוד הבבלי - הראשון הוא זה המובא לעיל ממסכת שבועות, שעל פיו אין להתעסק בדין מרומה, כאשר מולו קיים כלל אחר: