בין השנים 1971 עד 1977 כיהנה כפרופסור בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת ברקלי השוכנת בקליפורניה. במהלך כל שנות השבעים עסקה במחקר תרבותי ואנתרופולוגי. לצורך כך היא התעמקה באנתרופולוגיה ובחקר הפולקלור. היא קראה ספרי אנתרופולוגיה כמו "מדריך הפולקלור הצרפתי" של ארנולד ואן גאנפ שחקר חבורות נוער באירופה אשר ערכו חגיגות נישואין כשראשיהם עטויים במסכות.
ב-1969 החלה לכתוב את "הגיון המרי" המראה את שימושי הקרנבל הן כתגובה לדפוסי נישואין שונים והן כמחאה פוליטית. החגיגות באו למלא מצב של חסר ביום-יום. רבים מן המאמרים שכתבה התפרסמו בספר "חברה ותרבות בצרפת של העת החדשה המוקדמת". היא כתבה על המנהגים הקתולים והפרוטסטנטים בימי חג ובקבורה.
חקר המגדר והיהדות.
בשנות השבעים הרבתה זימון דייוויס לכתוב על מגדר. מאמרה "נשים בעיר ותמורה דתית" עסק בנשים שנהפכו לפרוטסטנטיות וסוגי האמונה והפולחן שלהן. במאמרה "נשים מושלות בכיפה" היא עוסקת בחילופי בגדים וזהויות בין הגברים לבין הנשים, שהתרחשו בחגיגות ובקרנבלים. היא פגשה את ג'יל קונוויי, שהייתה חלוצה בחקר ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית. מ-1971 ארגנו השתיים את הקורס הראשון על ההיסטוריה של הנשים, שנערך בקנדה. הקורס אותו דייוויס מלמדת עד היום, כונה "החברה והמינים באירופה ובאמריקה של העת החדשה המוקדמת". לצורך החומר לקורס הן חיפשו בכל רחבי צפון אמריקה מקורות ראשוניים בספרים נדירים.
מ-1977 החלה זימון דייוויס ללמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. ביחד עם חבורת נשים מרצות יסדה שם תוכנית ללימודי נשים. היא חברה למארק כהן והחלה ללמד היסטוריה יהודית של העת החדשה המוקדמת. דייוויס בנתה את הקורס סביב תרבות, חברה ומגדר. היא הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה של רבי ליאון ממודינה, הוונציאני בן המאה ה-17, שמארק כהן תרגם מעברית. היא פרסמה את המאמר "מוניטין וסוד", בו היא מתחקה אחר מקורות הביוגרפיה היהודית טרם המאה ה-18.
מחקר ביוגרפי.
בשנות השמונים כתבה את הספר "בדיון בארכיונים" ובו בדקה מאות מכתבים של בקשות חנינה במקרי רצח שהופנו למלכי צרפת במאה ה-16. בשנות התשעים הוציאה את ספרה "נשים בשוליים" המתחקה אחר חייהן של הנשים העירוניות במאה השבע עשרה, תוך התמקדות בשלוש דמויות שולים שפיתחו קריירה מצליחה הרחק מהזרם המרכזי של החברה. זימון דייוויס בחנה את חשיבות המגדר בחייהן ואת ההשלכות של עיסוקן והשתייכותן הדתית: הראשונה היא מארי גיאר דה ל'ארקנסיון שהיגרה מטור לקוויבק ויסדה שם מנזר. היא הותירה אחריה אוטוביוגרפיה ומאות מכתבים המתעדים את שליחותה המיסיונרית בקרב האינדיאנים. השנייה היא האמנית האנטומולוגית מריה סיבילה מריאן, שפעלה בנירנברג, פרנקפורט ואמסטרדם והשאירה מחקרים על חרקים שערכה באירופה ובסורינאם. השלישית היא הסוחרת היהודית גליקל מהמלין בת יהודה לייב יוצאת המבורג ומץ שכתבה אוטוביוגרפיה, שעל מנת לקוראה למדה זימון דייוויס יידיש. לצורך הספר נברה בספריות של הולנד, רוסיה, סורינאם, קוויבק וגרמניה.
שנות התשעים ואילך.
בשנות התשעים עמדה דייוויס בראש מרכז שלבי האלם שבאוניברסיטת פרינסטון, לפניה בתפקיד כיהן לורנס סטון. בנוסף, היא הייתה מופקדת על הקתדרה להיסטוריה על שם הנרי צ'ארלס ליאה, באוניברסיטה.
זימון דייוויס היא פרופסור אמריטה להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון וכיום משמשת כפרופסור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1979. בשנת 1987 כיהנה דייוויס כנשיאת האגודה ההיסטורית האמריקאית. נבחרה כחברת האקדמיה הבריטית בשנת 1995. באביב 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה העברית בירושלים. זכתה בפרס הולברג בשנת 2010.
צורת מחקריה, שובו של מרטן גר והשנים האחרונות.
נושאי מחקרה העיקריים הם היסטוריה סוציאלית ותרבותית (ובזאת היא נוקטת בגישתה של אסכולת האנאל, אך בניגוד לאנאל שמתמקדת הן בהיסטוריה כפרית או אזורית, הרי שדייוויס עסקה יותר בהיסטוריה עירונית או דתית), במיוחד אלו שההיסטוריונים נטו לפסוח עליהם. דייוויס משתמשת במקורות רבים כמו מקורות תיעודיים, משפטיים, מחזות, עלונים, רישומי נוטריון, שומות מסים, ספרים ורשומות רווחה. היא חסידה של היסטוריה חוצת תחומים כמו אנתרופולוגיה, היסטוריה של האומנות, אתנוגרפיה ותאוריות ספרותיות.
שימשה כיועצת טכנית בסרט הצרפתי משנת 1982 Le retour de Martin Guerre הידוע כשובו של מרטין גר בכיכובו של ז'ראר דפארדיה. בשנת 1983 היא כתבה ספר הנושא אותו שם עם הפרשנות לסיפורו של מרטן גר, שהוא מקרה אמיתי המספר על אדם המתחזה לבן כפר הנעדר ממנו שנים רבות וזוכה בשל כך בחלקה חקלאית מכובדת ואישה יפה. הוא מצליח להוליך שולל כמעט את כולם כולל את השופט החוקר את הפרשה, עד שהתרמית מתגלה דרך מקרה לאחר מספר שנים. הסרט שימש השראה לגרסתו האמריקאית "סומרסבי", בכיכובם של ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר, עליו כתבה זימון דייוויס גם כן.
כיום (2006) דייוויס עובדת על ספר אודות היהודים של סורינאם, הנקרא באופן זמני "היסטוריות שזורות". על פי העיתון The Jewish Forward היו רוב היהודים בעלי עבדים ו"גם זכו לאוטונומיה ושמרו על המערכת החוקית והצבאית שלהם, שמשימתה העיקרית הייתה ללכוד עבדים נמלטים".
דייוויס היא מאמינה גדולה באפשרותן של "אמיתות" כפולות החיות זו בצד זו. היא מאמינה שהשימוש בבדיה עשוי להסביר את העבר טוב יותר מאשר הסתמכות על עובדות אמיתיות. בשל סיבה זו היא חשה כי יכולתו של סרט לספר גרסאות שונות של אותו הסיפור ולהציג נקודות מבט מרובות יכול להסביר את ההיסטוריה טוב יותר מאשר שיטות מסורתיות של ההיסטוריה. לפעמים, במהלך עבודתה מציגה דייוויס "ראיונות" שבהם היא עורכת דו-שיח דמיוני עם נושאי ספרה.
אורפאו
אנלגזיה
פאץ' אדמס
ד"ר האנטר "פאץ'" אדמס (באנגלית: Hunter Doherty "Patch" Adams; 28 במאי 1945, וושינגטון די. סי.) הוא רופא וליצן רפואי, ונחשב לאחד ממייסדי תחום הליצנות הרפואית. הוא הקים ב-1972 את המוסד הרפואי המפורסם "גזונטהייט".
מלבד היותו ליצן רפואי, משמש אדמס גם כליצן מקצועי, אקטיביסט חברתי, דיפלומט אזרחי, שחקן וסופר. בכל שנה מארגן אדמס קבוצת מתנדבים אשר יחד נוסעים למדינות שונות ברחבי העולם, וכשהם לבושים כליצנים הם מנסים לעודד ולשמח יתומים וחולים. כיום חי אדמס באורבנה (אילינוי), שם הוא מקדם את הרפואה האלטרנטיבית בשיתוף עם המוסד הרפואי. סיפור חייו שימש כבסיס לסרט "פאץ' אדמס", שם גילם את דמותו רובין ויליאמס. בשנת 2003 ביקר בישראל במרכז הרפואי על שם אסף הרופא.
קריירה מוקדמת.
אחרי סיום תיכון ווייקפילד ב-1963, קיבל אדמס תואר דוקטור לרפואה מהקולג' הרפואי של וירג'יניה, המחלקה למדעי הבריאות של אוניברסיטת קומנוולת' וירג'יניה ב-1973. הוא החזיק באמונה שבריאות הפרט לא יכולה להיות מופרדת מבריאות המשפחה, הקהילה ובריאות העולם כולו. בעקבות זאת הקים אדמס עם מספר חברים את גזונטהייט, שפעל כקהילת בית חולים חינמית במשך 12 שנה.
מוסד גזונטהייט.
מוסד גזונטהייט (בגרמנית: Gesundheit, "בריאות") הוקם כמוסד חינמי, בית חולים מלא, על כל פרטיו ודקדוקיו, וכן כקהילה רפואית התומכת מבחינה כלכלית בחבריה, במערב וירג'יניה. מטרתו של המוסד הייתה לשלב בין בית חולים עם שיטות רפואה מסורתיות לבין רפואה אלטרנטיבית; אקופונקטורה (דיקור סיני), הומאופתיה ועוד. מטרת המוסד הובילה לשילוב תחומים רבים בבית החולים, דוגמת: רפואה משולבת, אמנויות הבמה, מלאכת יד, טבע, חקלאות ופעילויות פנאי שונות. בית החולים ממוקם במבנים ישנים של בית סוהר לנשים ובית חולים קטן.
פעילויות נוספות.
מלבד פעולותיו בתחום הרפואה, התפרסם אדמס בדעותיו הפוליטיות. הוא הביע את רצונו בסיום השיטה הקפיטליסטית. הוא אף לקח תפקיד הנהגתי חשוב באינטרס הקואליציוני בקמפיין כנגד נשיא ארצות-הברית ג'ורג' בוש וכנגד הוועדה החדשה למען חופש בריאות מנטלית שהקים הנשיא.
בין האגודות שהוא מגן עליהן נמנית "האגודה הבינלאומית לשחרור הנפש" , המאגדת כ-100 קבוצות הגנה שונות למאמץ משותף בהרצת קמפיינים למען זכויות האדם של חולי נפש.
בלדד השוחי (מחבר)
בלדד השוחי הוא שם העט של כותב המדור "חוזר עם תשובה" ב"מוסף כלכליסט", וכתב בעבר את המדור "שאל בני ונענע" באתר האינטרנט "נענע".
מדוריו של בלדד עוסקים בעיקר בתשובות לשאלות מגוונות ואף מוזרות, שהופנו אליו בדואר אלקטרוני. השוחי עונה על השאלות תוך הסבר שווה לכל נפש ולעיתים בנימה הומוריסטית, והפך לשם דבר בתשובות פשוטות ועממיות לשאלות מורכבות. עורכיו של בלדד מכנים אותו "השוחי שיודע הכל". לבלדד השוחי יש יכולת לענות בצורה מקצועית, תוך הבאת סימוכין, לשאלות רבות. עם זאת, במספר תשובות שסיפק לא הובאו די סימוכין, מה שגרם לכך שאצל חלק מהקוראים הוטל צל על אמינות הדברים ואז ענה "השוחי" בעצמו לשאלה שהופנתה אליו "מה המקורות לתשובותיו?".
המדור קיבל את ההשראה ממדורו של ססיל אדמס, והשוחי מונה מדור זה בין מקורותיו, יחד עם ויקיפדיה האנגלית והעברית, מילון הספקן, האתר סנופס ועוד.
הכינוי הוא על שם בלדד השוחי, אחד מרעי איוב. זהותו האמיתית של בלדד אינה ידועה. הועלו השערות שונות לגבי זהותו של השוחי, אך אף אחת מהן לא אומתה.
כתיבתו.
פרסומו הראשון של בלדד השוחי היה מדור שאלות ותשובות באתר האינטרנט "נענע" בשם "שאל בני ונענע". שם המדור הוא משחק מילים המשלב משפט מתוך המערכון "הכה את המומחה" של הגשש החיוור עם שם האתר.