בגיל מבוגר, קרופסקיה כתבה ביוגרפיה על שארית חייה עם לנין, אשר תורגמה לאנגלית ב-1930 בשם "Memories of Lenin", וב-1970 תורגמה מחדש בשם "Reminiscences of Lenin". הספר מעניק עדות מפורטת על חייו של לנין לפני עלייתו לשלטון ומסתיים ב-1919. אולם, התוכן נערך בידי גורמים לא ידועים אחר שקרופסקיה סיימה לכתוב אותו, לכן קיימת אפשרות שהספר אינו אמין.
יהדות לואיזיאנה
הקהילה היהודית בלואיזיאנה היא אחת הקהילות היהודיות בדרום ארצות הברית.
היהודים הראשונים הגיעו ללואיזיאנה בשנת 1719. היהודים שהגיעו בתקופה זאת היו מעטים מאוד בגלל האיסור על פולחן דתי יהודי במקום במהלך המאה ה-18.
ב-1802 התיישב בניו אורלינס איש העסקים והנדבן הנודע יהודה טורו, ממייסדי שכונת משכנות שאננים בירושלים.
לאחר שהצטרפה לואיזיאנה לארצות הברית החל לגדול מספר היהודים בה. בשנת 1828 אף הוקם בה בית הכנסת הראשון, בעיר ניו אורלינס.
לפני סופת ההוריקן קתרינה חיו בלואיזיאנה כ-10,000 יהודים, ומרביתם התרכזו בעיר ניו אורלינס. עם זאת, בעקבות פינוי תושבי העיר לפני ההוריקן והליך השיקום האיטי, רבים מאוד מהתושבים לא חזרו, ואוכלוסיית היהודים אחרי קתרינה מונה 6,100 יהודים (נכון לדצמבר 2006).
ניו אורלינז
מרים נאור
מרים (מירה) נאור (26 באוקטובר 1947 – 24 בינואר 2022) הייתה שופטת ישראלית. כיהנה כנשיאה ה-11 של בית המשפט העליון, מינואר 2015 עד אוקטובר 2017, כמשנה לנשיא בית המשפט העליון ממאי 2012 עד ינואר 2015, וכשופטת בית המשפט העליון משנת 2003. שימשה יושבת ראש ועדת הבחירות המרכזית מדצמבר 2011 עד יוני 2012 ויו"ר ועדת החקירה הממלכתית לאסון מירון מאוגוסט 2021 ועד לפטירתה.
ביוגרפיה.
נולדה בירושלים, בתם של בתיה קרקלינסקי ונפתלי לרנר. אביה היה לוחם "ההגנה", ואמה לוחמת אצ"ל. בשנת 1965 סיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית רחביה. שירתה בצה"ל כמורה חיילת בקריית גת והשתחררה ב-1967. בשנת 1971 סיימה בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה בעריכת דין אצל שופט בית המשפט העליון, משה לנדוי. במהלך הלימודים, הצטרפה ל, והשתתפה עם הרב משה לוינגר בניסיון לחידוש היישוב היהודי בחברון, אך פרשה מפעילות בתנועה בשל התנגדותה לשימוש באמצעים לא-חוקיים בהקמת ההתנחלויות ובשל תפיסתה כי הפעילות בנושא צריכה להיות בשיתוף פעולה עם הממשלה.
ב-1972 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה במחלקת הבג"צים והתמחתה אצל מנהל המחלקה מישאל חשין. במהלך השנים התקדמה לתפקיד סגן בכיר לפרקליט המדינה. במקביל שימשה כמורה ומתרגלת בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, בין היתר כעוזרת הוראה של פרופ' אליהו הרנון.
שיפוט.
בשנת 1980 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בירושלים. ביום הראשון לכהונתה כשופטת פסלה את עצמה מלדון במשפט של תושבי ימית שהפגינו מול בית ראש הממשלה, לאור האפשרות שבעלה, אריה נאור, שכיהן אז כמזכיר הממשלה, יוזמן להעיד במשפט. באפריל 1988 מונתה לשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמאי 1989 מונתה לשופטת בבית משפט זה. בתפקידה זה הייתה בהרכב השופטים (יחד עם השופטים: יעקב צמח שכיהן כאב בית הדין, ומוסיה ארד) שהרשיע את אריה דרעי. בשנות ה-90 ישבה כדן יחיד ב"משפט הבנקאים" בו הרשיעה בנקים ובנקאים מרכזיים במדינה שהיו אחראים ל"ויסות מניות הבנקים" עד שנת 1983. במקביל שימשה כאב בית הדין להגבלים עסקיים, והחל בשנת 2000 שימשה סגן נשיא בית המשפט לעניינים מנהליים.
משנת 2001 כיהנה כשופטת בבית המשפט העליון בפועל עד למינוי הקבע ב-16 ביוני 2003.
באפריל 2012 בחרה בה הוועדה לבחירת שופטים לתפקיד המשנה לנשיא בית המשפט, מינוי שנכנס לתוקף עם פרישתו של המשנה הקודם, השופט אליעזר ריבלין. לפי הנוהג למינוי נשיא בית המשפט העליון (מינוי השופט הוותיק ביותר בבית המשפט העליון לנשיא - שיטת הסניוריטי), החליפה נאור בינואר 2015 את אשר גרוניס כנשיאת בית המשפט העליון, ונשארה בתפקיד זה עד לפרישתה בשנת 2017.
בנובמבר 2016 התפרסם מכתב שכתבה נאור, לנוכח הפרסומים על כוונת שרת המשפטים, איילת שקד, לבטל את התיקון לחוק שקבע כי בחירתו של שופט לבית המשפט העליון דורשת רוב של 7 מתוך 9 בוועדה למינוי שופטים, ובכך לשלול את כוח הווטו של השופטים, להם 3 נציגים בוועדה. נאור כינתה את ההצעה "הצבת אקדח על השולחן".
בסוף אוגוסט 2017, בעקבות פסק דין שבו התיר בית המשפט העליון לגרש מסתננים מאפריקה למדינה שלישית המסכימה לכך, אך אסר על החזקתם במאסר לשם כך במשך יותר מחודשיים, החלו הפגנות במוצאי שבת מול ביתה ברחביה. ההפגנות אורגנו על ידי הפעילה החברתית שפי פז מדרום תל אביב ומנו כ-200 מפגינים.
נאור פרשה מכס השיפוט והנשיאות ב-26 באוקטובר 2017, אז מונתה במקומה אסתר חיות.
פסקי דין.
משפט אזרחי.
באחד מפסקי הדין שלה המתייחס לפסק דין אפרופים הייתה בדעת הרוב שיש לפרש כתב ערבות על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות, אף על פי שלשון כתב הערבות לא כלל מגבלה כזאת.
משפט פלילי.
בשנת 2011 ישבה בהרכב שדחה פה אחד את ערעורו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, על הרשעתו באונס.
בערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו של שמעון שבס סברה נאור בדעת מיעוט שיש להרשיע את שבס בעבירה של מרמה והפרת אמונים, ושבס זוכה. בדיון נוסף התקבלה עמדתה, ושבס הורשע ברוב של שמונה לעומת אחד.
משפט מנהלי.
בספטמבר 2017 פסל הרכב תשעה שופטים בראשות נאור את ההסדר לגיוס בני ישיבות המבוסס על התיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון (פרק ג'1: שילוב בוגרי ישיבות ומוסדות חינוך חרדיים לחוק), וקבע שבטלות הפרק תיכנס לתוקף כעבור שנה ממתן פסק הדין (זמן המאפשר לכנסת לחוקק חוק מתוקן).
בפרשת ראשי הערים הובילה את דעת הרוב לפיה נפסק שראשי ערים שהועמדו לדין בעבירות חמורות אינם רשאים להמשיך ולכהן בתפקידם.
בשנת 2016 הובילה את דעת הרוב לפיה נפסק שלעניין חוק השבות יש לראות כיהודי גם מי שעבר בישראל גיור בקהילה אורתודוקסית שלא במסגרת מערך הגיור הממלכתי.
בשנת 2016 כתבה את חוות הדעת העיקרית בבג"ץ גביש נגד הכנסת שבו דחה בג"ץ, בהרכב מורחב של שבעה שופטים, את עתירתם של אנשי אקדמיה בכירים להורות על בטלותו של סעיף 4 לחוק גיל פרישה, הקובע גיל פרישת חובה. נאור קיבלה את טענתם של העותרים כי חוק גיל הפרישה פוגע בזכות לשוויון, אך קבעה שפגיעה זו עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, כלומר היא נעשתה לתכלית ראויה ועומדת בתנאי המידתיות.
ענייני ביטחון.
נאור הייתה בעמדת הרוב שאין לשר הפנים סמכות לשלול מעמד של תושב קבע מתושבי מזרח ירושלים בגלל השתתפותם בבחירות של הרשות הפלסטינית מטעם רשימה המזוהה עם החמאס.
לאחר פרישתה מבית המשפט העליון.
מאוקטובר 2018 כיהנה נאור כנשיאת בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
ביוני 2021 מונתה על ידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לעמוד בראשות ועדת נאור – ועדת חקירה ממלכתית לחקירת האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי, וכיהנה בתפקיד עד לפטירתה.
חיים אישיים.
נאור הייתה נשואה לפרופסור אריה נאור, שהיה מזכיר הממשלה בתקופתו של מנחם בגין, ולהם שני בנים תאומים. התגוררה בירושלים עד לפטירתה ב-24 בינואר 2022, בגיל 74 מדום לב. היא נקברה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הצהרת זכויות האדם
אוליאנובסק
אוליאנובסק (ברוסית: Улья́новск; עד 1924 נקראה סימבירסק, Симби́рск) היא עיר היושבת על נהר הוולגה ברוסיה, 893 ק"מ מזרחה ממוסקבה. משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז אוליאנובסק. אוכלוסייתה מונה 624,518 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה.
העיר הייתה במקור מבצר בשם "סינבירסק", שנבנה בשנת 1648 על גבעה ממערב לנהר הוולגה, שתוכנן להגן על הצד המזרחי של רוסיה מפני הנוגאים.
למייסד העיר נחשב בוגדן חיטרובו, אציל ממקורבי הצאר אלכסיי מיכאילוביץ'. עשרים שנים אחרי הקמתו, ב-1668 הצליח המבצר לעמוד במצור שארך כחודש בידי עשרים אלף קוזקים בראשותו של סטפן ראזין. מנהיג מורד אחר, ימליאן פוגצ'וב נכלא בסימבירסק לפני הוצאתו להורג. באותה תקופה היה לעיר "קרמלין" משלו, עשוי עץ, שעלה באש במאה ה-18.
ב-1780 שונה שם העיר ל"סימבירסק" והיא הייתה לבירת מחוז.
לאחר שגבולותיה המזרחיים של רוסיה התרחבו לתוך סיביר, המבצר איבד את חשיבותו האסטרטגית, והחל להפוך לעיירה. ב-1796 קיבלה סימבירסק מעמד עיר. אוכלוסיית העיר הגיעה ל-26,000 ב-1856; 43,000 ב-1897.
בקיץ 1864 ניזוקה סימבירסק קשות על ידי דליקה. אך היא נבנתה מחדש בימי המושל אורלוב-דווידוב והמשיכה להתפתח.
בשנים 1827–1841 נבנתה בה קתדרלת השילוש הקדוש.
ב-1924 שם העיר שונה לאוליאנובסק, על שם ולדימיר לנין, ששמו המקורי היה ולדימיר אוליאנוב ונולד בעיר בשנת 1870. עוד שני מנהיגים פוליטיים היו בני העיר: אלכסנדר קרנסקי ואלכסנדר פרוטופופוב.
בשנת 1897 הרכב האוכלוסייה היה כדלקמן:8.8% אצילים, 0.8% כמרים, 3.2% סוחרים,57.5% בני המעמד העירוני הנמוך והבינוני, 11% איכרים, 17% אנשי צבא ועוד 2% לא מסווגים מבחינה חברתית.
פעלו בה שני בתי ספר תיכון - אחד לבנים והשני לבנות, בית ספר לפרחי קצונה, בית ספר וסמינר דתי, בית ספר למסחר, בית ספר ליולדות, בתי ספר למיעוט הטטרי ולמיעוט הצ'ובשי, ומספר בתי ספר פרוכיאליים.
פעלה הספרייה על שם קרמזין, לזכרו של ההיסטוריון ניקולאי קרמזין שחי שנים רבות בעיר, והספרייה הציבורית על שם הסופר איוואן גונצ'רוב, שנולד בעיר.
היו במקום כמה בתי חרושת ומפעלים - מזקקה לוודקה, מפעל ליינות, מבשלה לבירה, לנרות, טחנת קמח, כמו כן כמה מוסדות צדקה.