המכתבים שהובאו על ידי הציבור לבית הדואר בין השעות שבע ושמונה בערב הוחתמו כאמור בחותמת של אותו יום, אולם נשמרו בבית הדואר ונארזו רק בשק הדואר של יום המחרת. מצב זה גרם לעיתים מבוכה להנהלת הדואר, אשר הייתה מחויבת להעביר את המכתב לנמען בתוך פרק זמן קבוע. החותמת שעל המעטפה העידה כי היא נמסרה למשלוח ביום מסוים, אולם לא היה כל ביטוי לעיכוב שנגרם עקב המסירה המאוחרת של המכתב לבית הדואר. מנקודת מבטו של הנמען הוא קיבל את המכתב 24 שעות לאחר פרק הזמן עליו התחייבה הנהלת הדואר.
כדי להימנע ממבוכה הונחו פקידי הדואר להטביע על כל מכתב שנמסר למשלוח אחרי השעה שבע בערב חותמת עם המילים "מאוחר מידי" (Too Late). להטבעת חותמת זו לא הייתה כל משמעות כספית, וכל מטרתה הייתה לציין כי הטיפול במכתב התעכב שלא באשמת הדואר. חוקרי תולדות הדואר תיעדו מאות טיפוסים שונים של חותמות Too Late ממדינות רבות דוגמת בריטניה, הודו ו-טרינידד, ואיסוף מכתבים הנושאים חותמות אלו מקובל על אספני בולים רבים.
דמי מסירה מאוחרת.
לא אחת קרה ששולח המכתב, אשר הגיע לבית הדואר אחרי השעה שבע בערב, ניסה לדבר על לבם של פקידי הדואר ולבקש ש"יעשו טובה" וישלבו את המכתב הדחוף שלו בערימת המכתבים הנמצאים עדיין בטיפול למשלוח באותו ערב. כאשר גבר הביקוש לשירות זה החליטו מנהלי הדואר על נוהל מיוחד שיאפשר למכתבים שהגיעו באיחור לצאת לדרכם מיד ולא להמתין ליום המחרת. נוהל זה פורסם במדריך לבתי הדואר הבריטי:
על המעטפה הוטבעה חותמת שציינה כי דמי המסירה המאוחרת שולמו, וזאת במקום החותמת הרגילה שהעידה על מסירה מאוחרת. התשלום הנוסף בסך ½ פני נגבה באמצעות בולי דואר רגילים. ניתן היה לרכוש את השירות המיוחד הזה עד השעה 7:45 בערב לכל המאוחר, וזאת על מנת שניתן יהיה להספיק ולצרף את המכתב החריג אל שק הדואר היומי מבלי לעכב את יציאתו לדרך במועד הקבוע של שמונה בערב.
נוהל זה הופעל לראשונה בשנת 1790 בבית הדואר המרכזי של העיר לונדון, ובאותה תקופה התשלום עבור הטיפול המיוחד במסירה מאוחרת נקבע ל-6 פני. המחיר הופחת לסכום של חצי פני בשנת 1840, עם הרפורמה בשירותי הדואר.
בולי מסירה מאוחרת.
במרבית המדינות אשר הציעו שירות של מסירה מאוחרת בוצע התשלום באמצעות בולי דואר רגילים. בחלק מן המקרים הוטבעה על המעטפה חותמת שציינה כי נגבה תשלום נוסף עבור השירות המיוחד.
במספר קטן של מקרים הוחלט על הנפקת בולים מיוחדים עבור השירות.
ויקטוריה.
המדינה הראשונה שהנפיקה בולי דואר מיוחדים עבור מסירה מאוחרת הייתה ויקטוריה (כיום חלק מאוסטרליה), שביום 1 ינואר 1855 הנפיקה בול מיוחד ועליו הכיתוב "מאוחר מידי" (Too Late). הציבור גילה התעניינות מועטה בלבד בשירות זה, והוא הופסק ביום 1 ביולי 1857.
קולומביה.
בשנת 1886 הונפק בקולומביה בול מיוחד בערך נקוב של ½2 סנטבוס עבור תשלום דמי מסירה מיוחדת. על הבול נרשמה המילה "איחור" (RETARDO). בולים נוספים מסוג זה הונפקו בקולומביה עד שנת 1914.
היוזמה הפרטית במדיין.
הבולים שהנפיקה קולומביה בשנת 1914 אזלו מן השוק, ולמעשה השירות של מסירה מיוחדת חדל מלפעול. חלק מלקוחות הדואר, שלא היו מודעים להפסקת השירות, המשיכו לחפש את הבולים בבתי הדואר. את המצב הזה ניצל לטובתו חואקין ארבלאס (Joaquin Arbelaez), אחד הפקידים בסניף הדואר של העיר מדיין, אשר עבד במקביל גם כסוחר בולים במשרה חלקית. הוא החליט "להנפיק" בולי מסירה מיוחדת משלו על ידי הוספת הדפס רכב פרטי על בולי דואר רגילים של קולומביה. בשנת 1919 קנה ארבלאס גיליונות של בולים קולומביאנים שונים, ובעזרת מכונת כתיבה מסוג רמינגטון שהייתה ברשותו הדפיס על כל בול את המילה RETARDO. הוא חזר על הפעולה שנתיים מאוחר יותר, והפעם הדפיס על כל בול, בנוסף למילה RETARDO, גם את השנה 1921. את הבולים המזויפים מכר ארבלאס לאספני בולים, שהאמינו כי מדובר בבולים לגיטימיים של קולומביה.
קולומביה - מחוז אנטיוקיה.
בשנת 1899 הונפק באנטיוקיה בול מסירה מיוחדת. בולים נוספים הונפקו בשנים 1901 ו-1902.
קולומביה - מחוז בוליבר.
בשנת 1903 הונפקו בבוליבר ארבעה בולים לתשלום עבור מסירה מיוחדת.
פנמה.
בשנת 1903, עם קבלת העצמאות מקולומביה, הסבה פנמה בול מסירה מאוחרת של קולומביה לשימוש דואר פנמה על ידי הוספת הדפס רכב בנוסח "הרפובליקה של פנמה". בשנת 1904 הוא הוחלף בבול חדש שהודפס במיוחד כאמצעי תשלום עבור דמי מסירה מיוחדת. החל משנת 1910 הסבה פנמה במספר מקרים בולים רגילים לבולי מסירה מיוחדת, וזאת על ידי הטבעת הדפס רכב עם המילה RETARDO על הבולים באמצעות חותמת ידנית.
דנמרק.
בדנמרק היה נהוג לשלם אגרה בבית הדואר עבור שירותים מיוחדים שסופקו על ידי הפקידים, דוגמת מילוי טפסים או רישום כתובת על המעטפה. אגרה זו נגבתה באמצעות בול הכנסה מיוחד שהודפס לשם כך.
בשנת 1923 הסב הדואר בדנמרק את בול ההכנסה לשימוש כבול דואר מיוחד עבור דמי מסירה מאוחרת, וזאת על ידי הטבעת הדפס רכב הכולל פעמיים את המילה "איחור" בדנית (GEBYR). בשנת 1926 הוחלף הבול הזמני בבול חדש ועליו הכיתוב "בול איחור" (GEBYRMAERKE). בולים אלו היו בשימוש עד שנת 1934.
אורוגוואי.
ביום 18 במאי 1936 הנפיקה אורוגוואי סידרה בת שישה בולים שנועדו לשלם עבור מסירה מאוחרת ושירותים דחופים אחרים. בעיצוב הבולים נכלל הכיתוב "שירותים של הרגע האחרון" (SERVICIO DE ALCANCE Y ULTIMA HORA).
אקוודור.
בשנת 1945 הסבה אקוודור בול מס דואר משנת 1940 לשימוש כבול מסירה מאוחרת על ידי הוספת הדפס רכב עם האותיות .U.H, ראשי תיבות של המילים שמשמעותן "הרגע האחרון" (ULTIMA HORA).
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (ברוסית: Дмитрий Александрович Романов; 15 באוגוסט 1901 – 7 ביולי 1980), היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב.
ביוגרפיה.
דמיטרי נולד ב-15 באוגוסט 1901 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. למרות שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזב דמיטרי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בתחילה התגורר דמיטרי בצרפת ובאנגליה לסירוגין, אולם בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם עבד כברוקר במנהטן. בתחילת שנות ה-30 הוא חזר לאירופה, והתיישב בביאריץ בצרפת, שם ניהל חנות של שאנל. במהלך עבודתו התאהב דמיטרי ברוזנת מרינה סרגייבנה גולנישצ'בה-קוטוזובה, בתו של הרוזן סרגיי אלכסנדרוביץ' גולנישצ'ב-קוטוזוב, שהיה מושל מחוז יאלטה לפני המהפכה. ב-25 באוקטובר 1931 התחתנו השניים בפריז, ובשנת 1933 נולדה בתם נדג'דה דמיטרייבנה רומנובה. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דמיטרי כקצין בצי המלכותי, ובשנת 1947 הוא התגרש מאשתו.
בשנת 1950 למד דמיטרי ייננות, ולאחר מכן מונה למנהל חברת ויסקי בלונדון. ב-20 באוקטובר 1954 התחתן דמיטרי עם שיילה צ'יזהולם, אך לא היו להם ילדים, ובשנת 1969 מתה שיילה. בשנת 1979 מונה דמיטרי לנשיא אגודת משפחת רומנוב אשר הוקמה על ידי ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה, וב-7 ביולי 1980 הוא מת בלונדון, ולאחיו וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה הפך לנשיא העמותה.
ליליאנה סגרא
ליליאנה סגרא (באיטלקית Liliana Segre; נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו) היא "סנטורית לכל החיים" איטלקייה אשר מונתה על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה ב-19 בינואר 2018.
סגרא נולדה במשפחה יהודית בשנת 1930, ובגיל 8, לאחר פרסום פקודות חוקי הגזע ב-1938, גורשה מבית ספרה. בשנת 1943 נעצרה וגורשה למחנה הריכוז בירקנאו יחד עם רבים מבני משפחתה. לאחר 1990 היא החלה לשאת הרצאות בפומבי, ולשתף את הציבור הרחב ובעיקר את הקהל הצעיר אודות חוויות ההשרדות שלה.
ביוגרפיה.
כילידת מילאנו למשפחה יהודית, ליליאנה סגרא התגוררה עם אביה אלברטו, והוריו (סביה) ג'וזף סגרא ואולגה לבית לאובי. אמה, לוסיה פוליג'ינו, נפטרה כאשר לליליאנה טרם מלאה שנה אחת. משפחתה הייתה חילונית. כדי להתקבל לבית הספר הקתולי, היא הוטבלה לנצרות. על זהותה היהודית היא למדה רק ב-1938, בעקבות יישום חוקי הגזע באיטליה, שבעקבותיהם היא גורשה מבית הספר.
בעקבות התעצמות גלי הרדיפות אחר היהודים באיטליה, אביה של סגרא החביאה בבית חבריו באמצעות מסמכים מזויפים. ב-10 בדצמבר 1943, בגיל שלוש עשרה, ליליאנה סגרא ניסתה להימלט יחד עם אביה ושני בני דודיה לשווייץ, אך ארבעתם נדחו על ידי הרשויות השווייצרית. למחרת, היא נעצרה על ידי פשיסטים בסלווטה די ויג'ו שבנפת וארזה. לאחר שישה ימי שהיה בכלא בווארזה, היא נשלחה לקומו ולבסוף למילאנו, שם הייתה עצורה למשך 40 ימים.
ב-30 בינואר 1944 נשלחה ליליאנה סגרא מרציף 21 של תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו אל מחנה הריכוז אושוויץ, אליו הגיעה לאחר שבעה ימי מסע. היא הופרדה מיידית מאביה אלברטו והייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו בחיים. אלברטו סגרא נרצח ב-27 באפריל 1944. ב-18 במאי 1944 נעצרו סביה, ג'וזף ואולגה באינבריג'ו (Inverigo), אשר בפרובינציה של קומו, וגורשו לאחר מספר שבועות למחנה אושוויץ, בו הם נרצחו עם הגעתם, ב-30 ביוני.