הסיפור מתרחש בישראל בשנות ה-60. גיבורי המחזה הם אלימלך השרברב, מפרנס המשפחה, ואשתו שפרה, שניהם לשעבר חברי קיבוץ, שמגלים, אחרי 25 שנים של חיים משותפים, שייתכן שמעולם לא התחתנו כדת.
כאשר בתם איילה עומדת להתחתן, היא מבקשת מהם את כתובתם, מאחר שארוסהּ, רוברט, מבקש את הכתובה למען הסדרי החתונה. לדבריו הכתובה היא חיונית להסדרי החתונה, בגלל דרישת משפחתו, נצר למשפחת רבנים מיוחסת. כאשר איילה מבקשת את הכתובה, אין הוריה זוכרים היכן הכתובה והאם בכלל התחתנו כדת וכדין.
כאשר מבינים בני המשפחה שללא הכתובה לא תוכל איילה להינשא לרוברט, מבקש אלימלך להתחתן עם שפרה, אך זו כבר אינה מעוניינת בכך, מפני שאינה מאמינה שאלימלך באמת אוהב אותה. איילה ואלימלך עושים הכול על מנת להחזיר את שפרה אל אלימלך, כולל הבאתו של בוקי, מחליף מזכיר המשק של הקיבוץ, על מנת לברר מה קרה לכתובה.
בסוף המחזה מתגלה הכתובה שהוסתרה בבית מאחורי תמונה, והמכשול לחתונתם של איילה ורוברט מוסר ובנוסף שפרה חוזרת אל אלימלך.
דמויות.
אלימלך בנצור - יוצא קיבוץ, שרברב ובעלה של שפרה. אוהב את שפרה עמוקות ולאחר שמתברר שייתכן שאין כתובה, הוא מנסה בכל כוחותיו להתחתן עם שפרה באופן רשמי. אלימלך הוא המפרנס היחיד של המשפחה. אלימלך הוא אדם מסודר כביכול וחי בצורה שבלונית: משפרה עולה כי בכל בוקר אלימלך קם באותה צורה, בארוחת הצהריים הוא כבר רגיל לאכול מבלי להסתכל על השולחן מפני שהוא יודע בדיוק איך השולחן מסודר (לפי רצונו). אלימלך מרבה לדבר על עבודתו בתחום השרברבות, והסיפור האהוב עליו הוא על חבר הקיבוץ שהפסיד לו בהתערבות בנושא השרברבות ונאלץ לאכול את כובעו. בנוסף הוא מתואר כרברבן ובטוח שהיה אהוב על כולם בקיבוץ (לדוגמה, כאשר בוקי מגיע לבית המשפחה, אלימלך מספר לו שכאשר הוא ושפרה עזבו את הקיבוץ, בוקי בכה מכך, דבר שמעולם לא קרה).
שפרה בנצור - יוצאת קיבוץ, אשתו של אלימלך. כשאלימלך מבקש להינשא לה כדת, אינה ממהרת לתקן את הטעות ולהתחתן עמו, וכמעט דורשת גט. שפרה מתוארת כאישה בעלת כישרונות רבים שאינם באים לידי ביטוי בגלל אלימלך. כאשר מועלה החשד שהם מעולם לא התחתנו, היא מנצלת זאת על מנת להשיג שוויון זכויות עם אלימלך.
איילה בנצור - בתם של אלימלך ושפרה, ארוסתו של רוברט. עושה ככל שביכולתה לגרום להוריה להתחתן, על מנת שתוכל להתחתן עם רוברט. איילה אינה מסתכלת על בני הקיבוץ בעין יפה ומתייחסת אל כולם כרפתנים בורים. איילה לומדת פסיכולוגיה לילדים.
רוברט - ארוסהּ של איילה, בן למשפחת רבנים מיוחסת. אינו יודע על כך שייתכן שהוריה של איילה לא נישאו כדת. הוא ומשפחתו רואים במסמכים הדרושים לחתונה תנאי מקדים חשוב ביותר לחתונה. מתואר כ"ילד של אמא" שאימו עדיין מנהלת לו את חייו (לדוגמה החתונה שלו ושל איילה צריכה לקרות ביום ההולדת של אימו, היא מסדרת את כיסי חליפתו והיא זו שמתעקשת כל כך לראות את הכתובה של אלימלך ושפרה).
בוקי - חבר באותו הקיבוץ שבו חיו אלימלך ושפרה, ומחליפו של המזכיר הראשי, לרוב עובד בפלחה. כאשר הוא מגיע הוא אינו יודע לשם מה, מלבד שהוא מגיע "בעניין חתונה". בתחילת השהייה אצל משפחת בנצור הוא מנסה כל הזמן לצאת על מנת לבצע משימות אחרות שהטילה עליו מזכירות המשק בעיר כמחליפו של מזכיר המשק, שמכהן כשגריר במקסיקו. כאשר הוא רואה את איילה הוא מחליט להישאר בבית משפחת בנצור, ולנסות לחזר אחריה, גם אם זה אומר לחבל ביחסים בינה ובין רוברט.
יפה בירנבוים - שכנתם של אלימלך, שפרה ואיילה. מאחר שהיא התאלמנה היא מחזרת אחרי אלימלך ומנצלת כל הזדמנות: את העובדה שאין בבית סודה ושאלימלך מאוד אוהב סודה, את התקף הלב שהוא מקבל ואת פרידתו משפרה.
מסרים וביקורת.
המחזה מבקר נושאים רבים שהיו באותה תקופה בחברה הישראלית:
הפקות ועיבודים.
1. תיאטרון האוהל, 1961
ההפקה הפכה לאחד מלהיטיו הבולטים של התיאטרון.
2. משפחת בורשטיין (פסחק'ה, ליליאן, מייק וסוזאן), 1966 (יידיש)
ההפקה כללה שירים שהוקלטו לתקליטון בחברת CBS.
3. 1972 (יידיש)
הצגה זו נקראה "אלימלך האניסטלטור", ולא "הכתובה".
4. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 8 במרץ 1980
5. תיאטרון יידישפיל, 1992
6. תיאטרון הנגב, 2006
7. תיאטרון הקאמרי, 2007
הפקה זו זכתה לביקורות אוהדות מצד המבקרים ולביקורות חצויות מצד הקהל. ההצגה הייתה מועמדת לתואר הקומדיה של השנה בפרס התיאטרון הישראלי.
8. בית צבי, 2018
יוצרים: במאי - אבישי בן גל, תפאורה - סלבה מלצב, תלבושות - נטשה מנטל, תאורה - יאיר סגל.
שחקנים: אלימלך - ניר מנקי, בוקי - מיכאל גמליאל שפרה - ענת זמשטייגמן/מיכל אטלס, איילה - דניאל היב, יפה - פזית ירון מינקובסקי/יעל פרימר, רוברט - טל וייס/גיא גבל
הסרט.
באוגוסט 2008 יצא הסרט "הכתובה" בבימויו של מנחם גולן, אשר מבוסס על המחזה. את התסריט כתב גולן תוך שינויים מבחינת עלילה וגם דמויות חדשות. בסרט כיכבו מאיר סוויסה, ענת ברזילי, פזית ירון מינקובסקי ושלמה וישינסקי. הסרט לא זכה לביקורות נלהבות ורוב המבקרים טענו שמדובר בסרט עשוי רע.
עור ברווז
עור ברווז או סימור שיער (Cutis Anserina), הוא מצב בו בלוטות השיער שבעור, אשר נמצאות בבסיס של שערות הגוף, מתנפחות לזמן קצר באופן לא רצוני. הדבר קורה בתנאי קור (במצב קדם-היפותרמיה) או כאשר מתנסים בפחד עז, לרוב בנוסף לצמרמורת ובמצבי ורגעי התרגשות כמו עוררות מינית.
עור הברווז נוצר כאשר שרירים קטנטנים בבסיס כל שערה, מתכווצים וגורמים לשיער להזדקף. הרפלקס נוצר על ידי מערכת העצבים הסימפתטית, אשר בדרך כלל אחראית לתגובת הילחם או ברח בגוף.
עור ברווז אצל בני אדם הוא תוצאה של התכווצות שרירי זוקפי השיער התורמים לחימום הגוף במידה מסוימת.
לרפלקס שני שימושיים עיקריים אצל יונקים:
בנוסף ישנה סברה מדעית המצביעה על כך שעור הברווז הוא שריד אבולוציוני פרהיסטורי מהתקופה בה זקף האדם הקדמון את שערות גופו לשמירה על חום גופו. סימור שערותיו עיבה את נפחם ויצר שכבת בידוד מהקור. בחלוף הזמן האדם איבד אט אט את שערותיו העבותות אך השרירים הקטנים המתכווצים שבבסיסם נותרו עד ימינו.
לעיתים אדם חש בעור ברווז וצמרמורות דווקא כשאינו קר או פחד עז, אלא דווקא במצבים או סיטואציות אינטנסיביות או מרגשות. כבר נצפה בבני אדם ששערם מסתמר כאשר הם מקשיבים למוזיקה או קול רדיופוני. לעיתים עור ברווז קורה בלי סיבה נראית לעין.
מקור השם.
המונח "עור ברווז" שאול מהביטוי הגרמני "עור אווז" (Gänsehaut), שנובע מהדמיון של העור המצטמרר לעורו של אווז שנוצותיו נמרטו כדי לבשלו, או בעודו חי כדי למלא בהן שמיכות פוך. נוצות האווז צומחות מנקבוביות באפידרמיס הדומות לזקיקי שיער אנושיים. כשתולשים נוצות של ברווז, לעור שלו יש בליטות במקום שבו היו הנוצות, והגבשושיות הללו מזכירות את התופעה האנושית.
רוב העופות האחרים חולקים את אותה תכונה אנטומית. שפות אחרות לעיתים משתמשות במיני ציפורים ובעלי חיים אחרים. לדוגמה, תרנגולת או עוף משמשים בווייטנאמית, קוריאנית, יפנית, פינית, הולנדית, לוקסמבורגית, צרפתית, ספרדית ופורטוגזית. אווז משמש באנגלית, גרמנית, יוונית, איטלקית, שוודית, דנית, נורווגית, פולנית וצ'כית. אוקראינית ורוסית למשלל המילה מתארת דווקא נמלים (כנראה בגלל התחושה הנלווית שדומה לנמלים שזוחלות על העור).
שטפן גולסקו
שטפן גולסקו (ברומנית: Ştefan Golescu; 1809–1874) - פוליטיקאי רומני מוואלכיה, יליד גולשט, ששירת במשך תקופה קצרה כראש ממשלת רומניה מ- 26 בנובמבר 1867 ועד 12 במאי 1868.
גולסקו היה חבר ב"אספה של וואלכיה" שבחרה ב- 1859 ב- אלכסנדרו יואן קוזה כדומניטור של נסיכות ולאכיה (לאחר שכבר נבחר כדומניטור של נסיכות מולדובה). הוא היה חבר במפלגה הליברלית של יון ברטיאנו וראש ממשלה במשך חצי שנה, בממשלה ליברלית.
ניקולאיה גולסקו
ניקולאיה גולסקו (ברומנית: Nicolae Golescu; 1810–10 בדצמבר 1877) היה פוליטיקאי רומני מנסיכות ולאכיה, ששירת כראש ממשלת רומניה ב-1860 וקדנציה נוספת ב-1868.
מלחמת האזרחים הפלסטינית
ז'אק אמיו
ז'אק אמיו (בצרפתית: Jacques Amyot; 30 באוקטובר 1513 - 6 בפברואר 1593), מתרגם צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'אק אמיו נולד למשפחה ענייה בעיר מלאן שמדרום מזרח לפריז. הוא מצא את דרכו לאוניברסיטה של פריז, והתפרנס שם משירותים שנתן לסטודנטים העשירים. בהיותו בן 19 שנה קיבל תואר מאסטר מאוניברסיטה זו, ומאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לחוק האזרחי מן האוניברסיטה של העיר בורז' שבמרכז צרפת. באמצעות אב מנזר סנט אמברוז שבעיר בורז' קיבל משרת מורה פרטי לילדיו של אחד ממזכירי המדינה, שהמליץ עליו בפני מרגריט דה פראנס, דוכסית ברי, בתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת. בהשפעתה נתמנה לפרופסור ללשונות היוונית והלטינית באוניברסיטה של בורז'.
ב-1547, בשל תרגום הרומן "אתיופיקה" של הסופר היווני הליודורוס, העניק לו המלך פרנסואה הראשון הכנסות מרכוש הכנסייה באיטליה, מה שאפשר לו להתמסר לתרגום הספר "חיי אישים" של פלוטרכוס, שאותו מצא בספריית הוותיקן ברומא (1559 - 1565). כאשר שב לצרפת נתמנה למורה פרטי של ילדי אנרי השני מלך צרפת (שארל התשיעי ואנרי השלישי מלכי צרפת לעתיד). ב-1571 האפיפיור פיוס החמישי מינה אותו לבישוף העיר אוקסר שבצפון חבל בורגון.
ז'אק אמיו היה איש דת מסור ונאמן, ויש אומרים שנתן הוראה לכומר הווידוי של אנרי השלישי מלך צרפת לסרב למחול לו על רצח אנרי הראשון הדוכס מגיז, ועל רצח אחיו, לואי השני הקרדינל מגיז (דצמבר 1588). בכל זאת, הוא נחשד בכך שנתן את אישורו לרצח זה. ביתו נבזז והוא נאלץ לעזוב את אוקסר לזמן מה.