דמם כתמי
דֶּמֶם כִּתְמִי (ecchymosis) הוא כתם דימום תת-עורי שקוטרו גדול מסנטימטר אחד. הגדרה רחבה יותר של הדמם הכתמי מגדירה אותו כיציאה של דם אל הרקמות מכלי דם קרוע. מונח זה תקף גם לשינוי הצבע התת-עורי שנובע מזליגה של דם בתוך הרקמה שנחבלה.
הדמם הכתמי דומה להמטומה (צרור דם) או לחבורה, אולם בניגוד לחבורה, הנגרמת מחבלה גופנית, דמם כתמי אינו בהכרח נגרם בשל חבלה, ובדומה לארגמנת, יכול לנבוע מתפקוד לא תקין של תאים בדופן כלי הדם. גבולותיו של הדמם הכתמי מפושטים יותר משל ארגמנת.
ישנן סיבות רבות להמטומות תת-עוריות, ובהן דמם כתמי. הפרעות במערכת הקרישה, כמו המופיליה, יכולות לגרום ליצירת דמם כתמי בילדים.
אהוד פקר
אהוד פקר (8 בנובמבר 1928 – 11 בדצמבר 2016) היה פסל, צייר, מוזיקאי ואמן רב תחומי בסגנון המינימליזם.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לנפתלי ולציפורה במשפחה מבוססת בת ארבעה ילדים. אביו, נפתלי, היה בעליה של חנות לחומרי בניין בתל אביב ובשנת 1934 הקים את מפעל "פקר פלדה". גדל בתל אביב. לפני קום המדינה, בזמן לימודיו בטכניון, שירת בההגנה. עם קום המדינה התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר.
עם תום מלחמת העצמאות חזר לטכניון ובשנת 1953 קיבל תואר מהנדס בניין.
לאחר לימודיו כיהן תקופה קצרה כמנהל ב"פקר פלדה" שהייתה בבעלות משפחתו.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קריירה אמנותית.
בנעוריו למד נגינה בכינור אצל יריב אזרחי ויוסף קמינסקי ולמד גיטרה אצל מנשה בקיש. למד רישום אצל הצייר יצחק פרנקל פרנל. בשנות ה-60 למד רישום אצל יחזקאל שטרייכמן במכון אבני. בהמשך, בשנות ה-70, למד ציור עם רפי לביא וחיים קווה, והרבה ליצור ולהציג את עבודותיו.
אהוד פקר נמנה עם חוג תלמידיו של רפי לביא והיה בן ביתו יחד עם תמר גטר, אפרת נתן ואחרים.
אהוד פקר נמנה עם "החבורה התל אביבית המורחבת", שכללה, בין השאר, לפי ספרו של רן שחורי Art in Israel, את רפי לביא, יואב בר-אל, יאיר גרבוז, מיכל נאמן, תמר גטר, דידה עוז, הנרי שלזניאק, ציונה שמשי, יגאל תומרקין ומנשה קדישמן. בספר סקר שחורי את עבודתו של פקר "תרגיל עם 16 חלקים" משנת 1973 (עץ וזכוכית).
בשנות ה-90 לימד נחום טבת קורס ב"בצלאל" שנקרא "מינימל ארט בישראל, לאן נעלם אהוד פקר?"
אהוד פקר עסק ביצירותיו בצורות מתמטיות והנדסיות ובנה עבודות שבהן פירמידות משוכללות וגופים תלת ממדיים נוספים, בשילוב של המרחב הפריזמתי והאקטואליה. יצירותיו נעות בין שני קטבים: מצד אחד הנגזרות של הצורה הבסיסית שבעיניו היא הפריזמה הנמשכת - צורת היסוד במרחב ובבעיית השלם והאינסוף, ומצד שני ההתעסקות בראלי, בקומוניקטיבי ובדוקומנטרי.
בשנת 2014 תרם את הפסל "הגדרת הפירמידה", העשוי מעץ לבוד ומאקריליק, למוזיאון תל אביב.
אלן גינתון, אוצרת האמנות הישראלית במוזיאון תל אביב לאמנות, כתבה בקטלוג התערוכה של פקר שהוצגה במוזיאון בשנת 2014:
אהוד פקר כתב והלחין שירים ופזמונים, ובשנים האחרונות לחייו החל בכתיבת שירה, שפורסמה בעיתון הארץ ובעיתון 77.
פרובינציית הסן-נסאו
פרובינציית הסן-נסאו הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה, עד שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 לפרובינציית הסן ופרובינציית נסאו.
היסטוריה.
בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1929 צורפה לפרובינציה המדינה החופשית ולדק-פירמונט.
בשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
לוקיב
לוקיב (באוקראינית: Луків; בפולנית: Maciejów, מצ'יוב) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1537, תחת השם מצ'יוב, ובשנת 1577 הוענקו לו זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי היישוב.
בין רבני העיר היו: רבי מנחם מאניש מרגליות, בנו של רבי חיים מרדכי מרגליות מחבר הספר "שערי תשובה" וחתנו של רבי יעקב אריה שפירא הרבי מקובלה; ובנו רבי אפרים מרגליות, חתנו של רבי אברהם מטריסק. משנת תרנ"ג עד תרצ"ז כיהן רבי שלום שכנא צ'רניאק מחבר הספרים "חיים וברכה" ו"משמרת שלום". לאחר פטירתו כיהנו בנו רבי יוסף צ'רניאק וחתנו ר' יוסף לשצבר. שניהם נספו בשואה. מרבית יהודי העיר השתייכו לתנועת החסידות בעיקר מחצרות טריסק, סטולין, נישכיז וסטפין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ביהודיה. בהמשך, נרצחו כ-150 צעירים יהודים מהעיירה, ובסוף השנה נרצחה קבוצת נשים יהודיות בעיירה. בד בבד רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בתחילת קיץ 1942 רצחו הגרמנים כ-200 גברים יהודים נוספים מהגטו.
בספטמבר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו הנותרים, בעיקר נשים, קשישים וילדים, בבורות ירי.
עורק הכסל
מרוזי
מרוזי (בפולנית: Mrozy) היא עיירה במחוז מינסק מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-300 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה ישיבה ומפלגות ותנועות נוער ציוניות.
ב-12 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שבהפצצתה נהרגו 32 יהודים. מיד עם כניסתם, גייסו הגרמנים את יהודי העיירה לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי שוד ורצח בהם, בשיתוף פולנים מקומיים.
בקיץ 1940 רוכזו כ-1,000 יהודי העיירה הנותרים ויהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם ביישוב. בספטמבר 1942 שילחו הגרמנים את כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
הארמייה ה-17 (האימפריה היפנית)
הארמייה ה-17 (ביפנית: 第17軍 "Dai-jū nana gun") הייתה ארמייה בצבא היפני הקיסרי שפעלה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הארמייה ה-17 הוקמה ב-18 במאי 1942, תחת הארמייה האזורית השמינית, ובמסגרת קבוצת הארמיות של חיל המשלוח הדרומי היפני, במטרה להדוף את נחיתות בעלות הברית באיי שלמה. הארמייה, שמפקדתה שכנה ברבאול שבבריטניה החדשה, נלחמה בגינאה החדשה, בגוודלקנל, ובשאר איי שלמה, במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר שהפיקוד על הארמייה האזורית השמינית נמסר לגנרל היטושי איממורה, הצטמצם תחום פעילותה של הארמייה ה-17 לאיי שלמה בלבד, ובעיקר לבוגנוויל. במערכה בבוגנוויל נותקה הארמייה מן העולם החיצון, לא קיבלה עוד אספקה ותגבורות, וחייליה נאלצו לקיים את עצמם ולהסתתר במערות באי עד תום המלחמה.
קישורים חיצוניים.
History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation.
מרינה הורקה
מרינה הורקה (בבלארוסית: Мар’іна Горка, ברוסית: Марьина Горка, מרינה גורקה) היא עיר קטנה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, עת היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1938 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי מרינה הורקה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ביישוב כ-800 יהודים. ב-1 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, ובספטמבר ריכזו את יהודי היישוב בגטו.
ב-28 בספטמבר 1941 נרצחו כ-1,000 יהודי היישוב וסביבתו כשלושה ק"מ ממנו.
המכון ללימודים פלסטינים בביירות
אשר אנשיל כץ (וויען)
הרב אשר אנשיל כץ הוא רבה של קהילת וויען בברוקלין וראש הישיבה של הקהילה.
ביוגרפיה.
נולד לרב יהושע כץ, רבה של סומבטהלי, ולחנה בת הרב חיים יהודה דייטש. נקרא על שם סבו הרב אשר אנשיל כץ רבה של סארדעהאלי. לאחר נישואיו מונה על ידי אביו לראש המתיבתא בישיבת סומבטהלי. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו ברבנות בית הכנסת סומבטהלי בבורו פארק. לאחר פטירת הרב עזריאל יהודה ליבוביץ, רבה של קהילת וויען, נקרא למלא את מקומו. הוא עשה מהפך בקהילה, ושינה את דרכה מקהילה בנוסח אשכנז לקהילה חסידית. בשנת תשס"ח הוא שינה את נוסח התפילה מאשכנז לספרד, והחל לערוך טישים ולנהוג בגינוני אדמו"רות. חלק מהדור המבוגר בקהילה התנגד לשינויים אלו, אך מרבית הדור הצעיר עמד לצידו. נחשב לפוסק נייטרלי ומקובל בקרב הרבה חוגים.
משפחתו.
הרב אשר אנשיל נשוי לפערל, בת הרב משה מרדכי פולאק שכיהן בתפקיד אב"ד קהילת וואדקערט. ילדיהם הם:
מרקינה
מרקינה (בליטאית: Merkinė; בפולנית: Merecz; ביידיש: מערעטש) היא עיירה במחוז אליטא שבדרום ליטא, בסמוך למפגש הנהרות מרקיס (Merkys) וניימן, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב וטירת העץ שבו נזכרים לראשונה בשנת 1359, וטירה זו סייעה להגן על היישוב מפני פשיטות המסדר הטבטוני. בשנת 1569 הוענקו ליישוב זכויות עיר, כחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
יהודי היישוב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים מרשתות תרבות ויבנה, וכן מפלגות ותנועות נוער ציוניות. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940 נאסרה פעילות זו.