היא למדה במספר בתי ספר תיכונים ובאחד מהם היא למדה לצידה של ניקול קידמן. במהלך שנותיה בתיכון היא החלה ללמוד משחק. ב-1986, היא לקחה הפסקה מתחום המשחק ונסעה ליפן לעבוד כדוגמנית. לאחר ארבעה חודשים חזרה לאוסטרליה ועבדה בחנות כלבו מקומית. לאחר מכן היא עבדה כעוזרת לעורך אופנה. הזמנה מקרית להשתתפות בהצגת דרמה גרמה לווטס לעזוב את עבודתה ולהשקיע בקידום קריירת משחק.
קריירה.
קריירת המשחק של ווטס החלה ב-1986 כאשר הופיעה בפרסומות ובתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה אוסטרליות כמו: "קרוב רחוק". ב-1991, היא השתתפה בסרט העצמאי "פלירט" לצידם של ניקול קידמן וטנדי ניוטון.
ב-1994, עברה ווטס לארצות הברית וקיבלה תפקיד משני בסרט "פצצה על הטנק". לאחר מכן, היה קשה לה למצוא תפקידים משמעותיים בהוליווד, והיא הופיעה בסדרות קצרות או בסרטים שלא זכו להצלחה. היא נבחנה לסרטים "פגוש את ההורים", "איש על הירח" ו"אבא מתארס" אך לא התקבלה. לבסוף היא נבחרה לתפקיד משני בסרט "יופי מסוכן".
ב-2001, היא הופיעה בסרט האימה "Down". הסרט זכה לביקורות שליליות. לאחר מכן היא הופיעה בסרט "מלהולנד דרייב". על השתתפותה בסרט היא זכתה בפרס "שחקנית השנה" בפסטיבל קאן. באותה שנה היא הפיקה וכיכבה בסרט הקצר "Ellie Parker" שהתמודד בפסטיבל סאנדנס.
ב-2002, היא כיכבה בסרט המצליח "הצלצול". ב-2003, היא הופיעה בסרטים: "כנופיית נד קלי" לצד הית' לדג'ר ואורלנדו בלום, "הגירושים" לצידה של קייט הדסון, ו"21 גרם". על הופעתה בסרט, זכתה ווטס בפרס הקהל לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 2003, והייתה מועמדת לפרס האוסקר.
ב-2004, היא הפיקה וכיכבה בסרט "אנחנו לא גרים כאן יותר".
ב-2005, היא כיכבה ב"הצלצול 2" וב"קינג קונג" של פיטר ג'קסון. ב-2006, היא הופיעה בסרט "הצעיף הצבעוני" וב-2007 היא הופיעה בסרט "משחקי שעשוע", גרסה אמריקאית (רי-מייק) שביים מיכאל הנקה לסרטו דובר הגרמנית באותו שם.
בינואר 2010 היא לוהקה לסרט האימה "Dream House".
בשנת 2014 שיחקה לצד בן סטילר ואמנדה סייפריד בסרט הקומדיה "כשנהיה צעירים", וגילמה את לסלי טרומן בסרט זוכה פרס האוסקר "בירדמן" בכיכובו של מייקל קיטון.
בשנת 2015 שיחקה בסרטו של גאס ואן סנט, "ים של עצים", לצד מתיו מקונוהיי. וגילמה את אוולין בסרטים "מורדים" ו"נאמנים", הסרט השני והשלישי בסדרת "מפוצלים".
בשנת 2017 הופיעה בסרטו של הבמאי קולין טרוורו "הספר של הנרי" לצד ג'יידן ליברהר.
חיים אישיים.
בין השנים 2002–2004 הייתה ווטס בזוגיות עם השחקן האוסטרלי הית' לדג'ר. ב-2005, החלה ווטס לצאת עם השחקן האמריקאי-יהודי לייב שרייבר, הם התארסו בינואר 2009, ולהם שני בנים. בשנת 2009 הגיעה נעמי ווטס עם בן זוגה ושני ילדיה לביקור קצר בישראל. ב-26 בספטמבר 2016, הודיעו ווטס ושרייבר על פרידתם, לאחר 11 שנות זוגיות. החל מ-2017, היא בזוגיות עם השחקן האמריקאי בילי קרודופ (עמיתה לסדרה "צוענייה").
ב-2006, נבחרה ווטס לשגרירה של רצון טוב מטעם האומות המאוחדות כדי להעלות את המודעות לאיידס.
ישיבת מיר
ישיבת מיר היא ישיבה חרדית-ליטאית ותיקה, אחת משתי הישיבות הגדולות בעולם (יחד עם ישיבת לייקווד). הישיבה היא ישיבה מבוזרת המתפרסת על פני כ-40 בתי מדרש שונים.
הישיבה נחשבת כאחת הישיבות הראשונות שנוסדו במתכונת הישיבה החדשה, שנייה לישיבת וולוז'ין. נוסדה בעיר מיר שבבלארוס על ידי הרב שמואל טיקטינסקי, לפני שנת ה'תקע"ה, 1815.
בתקופת הרב אליעזר יהודה פינקל (בנו של "הסבא מסלבודקא" וחתנו של הרב קמאי) הצטרפה הישיבה למחנה ישיבות המוסר. היא הושפעה בעיקר מבוגרי ישיבת סלובודקה שנשלחו לישיבה בידי הסבא מסלובודקה.
תקופת הזוהר של הישיבה באירופה הייתה תקופת בין המלחמות, אז לוטש סגנונה הלמדני בידי ראש הישיבה הצעיר, הרב אליעזר יהודה פינקל שאיזן בין השפעות תלמידי הרב שמעון שקופ ותלמידי הרב ברוך בר ליבוביץ, שניהם תלמידי ר' חיים מבריסק, שהיו הקולות הדומיננטיים בבית המדרש של התקופה. דמותה הכללית של הישיבה הושפעה יותר בפן החינוכי-מוסרי, אותו עיצב "המשגיח" הרב ירוחם ליבוביץ, חניך אסכולת קלם של תנועת המוסר.
בעת שואת יהודי אירופה ניצלו רבים מתלמידי הישיבה וחלק גדול מהצוות החינוכי כשנמלטו לשאנגחאי באמצעות אשרות כניסה ליפן שסיפק חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, הניצולים הקימו את הישיבה מחדש בירושלים ובארצות הברית וממנה יצאו ישיבות נוספות.
כיום שוכנת הישיבה המרכזית בשכונת בית ישראל בירושלים, ויש לה ישיבה-בת במודיעין עילית. ענף אחר של הישיבה שעומד עצמאית מבחינה מנהלתית הוא ישיבת מיר בארצות הברית.
הישיבה עד מלחמת העולם הראשונה.
שנת היווסדה הרשמית היא שנת ה'תקע"ה, 1815, אך אפשר שקמה עוד קודם לכן. לאחר פטירתו של מייסדה הרב שמואל טיקטינסקי, כיהן כראש הישיבה, בנו הרב אברהם, שנפטר בגיל צעיר. לאחריו שימש בתפקיד הרב יוסף דוד אייזנשטאט (נפטר ה'תר"ו, 1846) רבה של מיר, ובנו הרב משה אברהם אייזנשטט, ואחריהם בנו השני של מייסד הישיבה, הרב חיים לייב טיקטינסקי, עד פטירתו בשנת ה'תרנ"ט (1899). בתקופה זו הגיע מספר התלמידים ל-120.
בתרנ"ט (1899) צורף הרב אליהו ברוך קמאי, רבה של העיירה מיר, לצוות הנהלת הישיבה, ועמד בראשה עד ה'תרע"ז (1917). בתרס"ז (1907) מונה חתנו הרב אליעזר יהודה פינקל כר"מ בישיבה, ולאחר מות חותנו נעשה לראש הישיבה ביחד עם גיסו הרב אברהם צבי קמאי. בתקופה זו בלט בישיבה לימוד המוסר, בהשפעת המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
הישיבה בין מלחמות העולם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את מיר והרוסים פינו את התושבים לפנים רוסיה. ב-1922 כשנחתם הסכם ריגה בין ברית המועצות לפולין, חזרו התושבים למקומם תחת השלטון הפולני. הישיבה המשיכה לצמוח וכונתה "ישיבת ראשי ישיבות", שכן ראשי ישיבות רבים צמחו בה. עד מלחמת העולם השנייה הגיע מספר הלומדים בה ל-400.
הישיבה במלחמת העולם השנייה.
בשנת תרצ"ט (1939) צורפה העיירה מיר לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. מיעוט מתלמידי הישיבה נשארו במיר, רבני הישיבה יחד עם רוב התלמידים ברחו לווילנא שעברה אז לשלטון ליטא, תחילה השתכנו הבחורים בבניין ישיבת רמיילס, אך הוא היה צר מהכיל את 350 בחורי הישיבה ומאוחר יותר עברה הישיבה לבית המדרש בפרבר נובגורוד. (ראש הישיבה, הרב פינקל, נסע קודם לכן לארץ ישראל) משם עברה הישיבה לקידן בליטא, מאוחר יותר התפצלה הישיבה לשלוש קבוצות בשלוש עיירות. בעקבות השתדלותו ופעילותו של הרב זרח ורהפטיג, חילק הקונסול היפני בליטא, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, לתלמידים אשרות כניסה ליפן. רבים מהתלמידים יצאו בזכותו מליטא ברכבת הטרנס-סיבירית, עם הרבנים חיים שמואלביץ (חתנו של ראש הישיבה הוותיק, הרב פינקל) ויחזקאל לוינשטיין, דרך סיביר לקובה שביפן שם שהו כתשעה חדשים עד שהיפנים נוכחו לראות כי למרבית הפליטים וביניהם בני הישיבה אין סיכוי להמשיך למדינה אחרת, והם הגלו אותם לשאנגחאי הסינית, שהייתה תחת כיבוש יפני, ובה הוקם גטו ליהודים שכונה "גטו שאנגחאי". ביפן ובשנגחאי זכו הפליטים בהכנסת אורחים מצד הקהילות היהודיות הספרדיות האמידות שבמקום, ובשנגחאי אף העמידה להם הקהילה העיראקית כמחסה את בית הכנסת בית אהרן.
בהגיעם ליפן, התעורר פולמוס השבת ביפן, העוסק בשאלה מתי חלים שבתות ומועדים בארץ זו, השוכנת בסמוך לקו התאריך הבינלאומי. עם מעברם לשאנגחאי שבסין, שביחס אליה אין חילוקי דעות, נפתרה הבעיה מאליה. אחרי המלחמה, היגרו תלמידי הישיבה לארצות הברית. חלק מהתלמידים נשארו בארצות הברית, ויסדו מחדש את ישיבתם בברוקלין, אך מרביתם המשיכו עם רבותיהם לארץ-ישראל (ראו להלן).
הישיבה בירושלים.
בשנת תש"ד (1944) הקים ראש הישיבה, הרב אליעזר יהודה פינקל, את הישיבה מחדש,בשכונת בית ישראל בירושלים. הישיבה נפתחה ביחד עם הרב יחזקאל לוינשטיין המשגיח של הישיבה בליטא ועם חלק מהתלמידים והרבנים ששרדו, בנוסף הצטרפו קבוצות של בחורים ואברכים חסידיים וירושלמים. כבר בראשית ימי הישיבה בירושלים נפתחה בה "חבורה" של ירושלמים תלמידי החזון איש, בראשות הרב משה יהושע לנדא והרב חיים ברים.
מתשכ"ה (1965) כיהן כראש הישיבה הרב בנימין ביינוש פינקל. אחרי מותו בשנת תש"ן (1990) הפך לראש הישיבה חתנו, הרב נתן צבי פינקל, אחרי פטירתו בשנת תשע"ב (2011) מונה בנו הרב אליעזר יהודה פינקל. ראש ישיבה משני הוא הרב יצחק אזרחי, החותם על מסמכי הישיבה תחת התואר "מראשי ישיבת מיר". עד לפטירתו בתשע"ו (2016) כיהן גם הרב רפאל שמואלביץ, בנו של ראש הישיבה הקודם הרב חיים שמואלביץ, כאחד מראשי הישיבה. לאחר פטירתו, הוכתר בנו הרב יעקב שמואלביץ לאחד מראשי הישיבה.
כמנהל רוחני בישיבה כיהן הרב חיים זאב פינקל בנו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל עד לפטירתו בשנת תשכ"ה ומאז כיהן כמנהל רוחני חתנו הרב אהרן דוד חדש בנו של ה'משגיח' הרב מאיר חדש. אחרי פטירתו בשנת תשפ"א (2021) מונה הרב בנימין פינקל למנהל הרוחני.
מספר הלומדים בישיבה גדל בעשרות השנים האחרונות ובפרט בתקופת כהונתו של הרב נתן צבי פינקל כראש הישיבה. בשנות התשעים למדו בישיבה כ-500 תלמידים. בשנת ה'תשע"ז (2017) מוערך מספר התלמידים בין 8,000-7,000, למעלה מחציים נשואים ("אברכים"). בתאריך 05/06/2019 הוכרז על ידי רבני הישיבה כי הישיבה מונה 9000 תלמידים.
בעבר הישיבה לא גבתה שכר לימוד מתלמידיה. החל מאוגוסט 2013, בעקבות הקיצוצים בתקציב הישיבות, החלה הישיבה לגבות שכר לימוד מתלמידים חדשים. לרוב תלמידי הישיבה אין מקום בפנימיות הישיבה והם שוכרים על חשבונם חדרי מגורים באזור הישיבה.