בשנת 1928, מקס פקטור, מבכירי המאפרים בהוליווד, פנה לרופא שיניים בשם צ'ארלס פינקוס על מנת שימצא פתרון לבעיה. פינקוס יצר יציקות מחרסינה שהולבשו על השיניים וכך הסתירו את הפגמים והעניקו לשיניים את המראה המושלם הנדרש. ציפוי שיניים זה היה זמני: לא היה ניתן להדביק את הציפוי לשיניים, היציקות העדינות היו שבירות מאוד, היה בלתי אפשרי אפילו לאכול איתן ולעיתים, אפילו דיבור אגרסיבי מדי היה גורם לסדיקתן. בהמשך, פינקוס החל להשתמש בחומרים אקריליים שהיו מעט עמידים יותר אך עדיין היה מדובר בפתרון זמני בלבד.
החל משנת 1955, ד"ר מיכאל בואנוקור, רופא שיניים וחוקר מארצות הברית פרסם סדרת מחקרים שהראו כיצד ניתן לשפר את הדבקתם של חומרים אקריליים לזגוגית השן באמצעות שימוש בצריבה של הזגוגית. כך נפרצה הדרך למחקרים נוספים בתחום של הצמדות חרסינה לאמייל השן. בשנת 1982, מחקר שנערך על ידי סימונסן וקלימיה בארצות הברית הראה שחרסינה ניתן לצרוב באמצעות חומצה הידרופלואורית ובאמצעות דבקים רזיניים ניתן להשיג אחיזה שתאפשר חיבור קבוע של החרסינה לפני השן. התאוריה הזו אומתה במאמר נוסף של קלימיה שתיאר טכניקה לייצור והדבקה של ציפוי שיניים צרוב ובמאמר של הורן שתיאר טכנולוגיה של יצירת ציפוי באמצעות שימוש בעלה פלטינה.
כיום, עם חומרי קישור והדבקה משופרים, ניתן ליצור ציפויים בעלי תוחלת חיים ארוכה של 10–30 שנה. סדקים, שחיקה, שינוי צבע, עששת משנית, נסיגת חניכיים או עקב נזק משחיקת שיניים מחייבים להחליף את הציפוי לאחר תקופה זו. סיכויי הצלחה של ציפויי חרסינה מגיעים ל-93.5%.
חומרים.
החומרים השונים המשמשים כיום לציפוי שיניים משתייכים לשני סוגים: ציפויים ישירים וציפויים לא-ישירים. שלא כמו בחומרי ציפוי ישירים, ציפוי שיניים עם ציפויים לא ישירים מחייב שימוש במעבדה.
ציפויים לא-ישירים.
יתרונות: מאפשרת להגיע למראה קרוב מאוד לזה של חומר השן הטבעי. כמו כן, ניתן לעבד אותם לשכבה דקה מאוד (˃0.5 מ"מ), מה שמאפשר הסרה מינימלית של חומר השן על מנת לקבל תוצאה מיטבית.
חסרונות: שבירה. דורשת זהירות רבה בשימוש ובבחירת של מקרים מתאימים לטיפול.
יתרונות: בהשוואה לחרסינה פלדספדית, חרסינה זו שבירה ונשחקת פחות, וגם עמידה יותר בשינויי טמפרטורה. הליתיום דיסיליקאט והלוסיט שבהם נעשה שימוש מומלצים מאוד מבחינה אסתטית בגלל התכונות האופטיות שלהם והעמידות לחומצה.
ציפויים ישירים.
ברוב המקרים ניתן לעשות שימוש בחומרים מרוכבים אצל רופא השיניים ולכן הם משתייכים לקבוצת הציפויים הישירים. עם זאת, במקרים שבהם יש צורך נעשה בהם שימוש גם על ידי ייצור מקדים במעבדה.
יתרונות: מראה טוב יותר וטבעי יותר מחומרים אחרים, נוחות לשימוש, מחיר זול יחסית.
חסרונות: אלה הם חומרים רגישים ולכן נדרשת מיומנות מיוחדת ממי שמבצע את הטיפול. אורך החיים שלהם מוגבל והם בעלי סיכוי גבוה יותר לנזקים משחיקה שברים וסדקים במקרים אלה המראה שלהם נפגע ויש סיכון להתפתחות עששת משנית.
חומרי הדבקה.
לחומר ההדבקה השפעה רבה על סיכויי ההצלחה של הטיפול. חומר הדבקה איכותי מקטין את הסיכוי לשבר, ומבטיח העברה מיטבית של כוחות בין הציפוי לשן. התכונות של חומר הדבקה איכותי הן:
הדבקים שבהם נעשה כיום שימוש הם מרוכבים: מצע אורגני וחלקיקים על בסיס זכוכית או צורן.
סוגי הדבקים השונים נבדלים זה מזה בכמה פרמטרים:
Light Cure: הקשיה באמצעות אור בלבד. היתרונות של חומרים אלה הן יציבות, צבע איכותי וגמישות של זמן העבודה.
Dual cure: הקשיה באמצעות אור וזרז כימי. חומרים אלה עדיפים לשימוש במקרים של שחזורים עבים מ-0.7 מ"מ.
שימוש בציפוי שיניים.
התוויות נגד.
חשוב לציין ששימוש מופרז בציפויי שיניים גם יכול לגרום לנזקים. כאשר מכינים את השן לציפוי, חלק מחומר השן מוסר תמיד בצורה שאינה הפיכה. ניתן למנוע הפרזה מזיקה זו כאשר קיים פתרון אסתטי באמצעות יישור שיניים ללא צורך בציפוי וכאשר מדובר במטופלים צעירים שלהם שיניים בריאות.
תיאור התהליך.
כיום מקובל להסיר תמיד מעט שכבת אמייל א-פריזמטית לפני הטיפול. ההסרה משפרת את חוזק הקישור שבין שכבת ההדבקה הרזינית ובין חומר השן. ההסרה צריכה להיות רק של זגוגית השן וגם זו באופן מוגבל וללא חשיפה של הדנטין כיוון שהקישור בין זגוגית השן לחומרי ההדבקה חזק יותר. במידה ויש צורך להוריד יותר משכבת האמאיל ולהגיע לשכבת הדנטין, יש לשקול את סוג הדבקים והשיקום המתאים. לעיתים במקרים שאין מספיק אמאיל להדבקה יש לעבור מציפויים לשלושת רבעי כתרים או כתרים שלמים.
את זגוגית השן צורבים בחומצה מנת להגדיל את אנרגיית פני השטח ולאפשר הרטבה מיטבית עם הנוזל המקשר (הבונדינג).
ציפוי חרסינה לשן כולל הדבקת שכבה דקה של חרסינה לפני השן באמצעות דבק קומפוזיטי ושימוש בשיטות הצמדה מתאימות. הצלחת הטיפול תלויה בעיקר בגורמים הללו:
לקריאה נוספת.
Núbia Pavesi Pini, Advances in dental veneers: materials, applications, and techniques, Clin Cosmet Investig Dent. 2012; 4: 9–16.
אורטיס דה רטס
מכון Orange לחקר האינטרנט של אוניברסיטת תל אביב
שלווים
שלווים הוא שם משותף למספר סוגים של עופות קטנים עד בינוניים משתי משפחות: פסיוניים ושלווים אמריקניים, כשהסוג המוכר ביותר הוא "Coturnix". מינים אלה שאינם קרובים טקסונומית, הם עופות קטנים החיים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואזורים שונים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה והם בעלי גוף עגלגל מוסווה ומנוקד, לעיתים כרבולת קטנה על הראש ומקור קצר. מיני השלווים נודדים בלהקות כדי לחפש מזון.
בישראל מצוי רק מין אחד של שליו - שליו נודד, המזוהה עם השליו שאכלו בני ישראל במדבר סיני, בצאתם ממצרים על פי המקרא. שליו זה מקנן בטורקיה, ונודד בלהקות גדולות מעל לים התיכון, כשהוא נוחת לאחר יותר מיום תעופה באפיסת כוחות בחופי צפון סיני חוף עזה ומערב הנגב. עקב המאמץ מצטברת בשריריו חומצת חלב העלולה לסכן את האדם האוכל כמות גדולה מבשרה, וגורמת להקאות ואף מוות. שבטי הנוודים בצפון סיני תופסים את השליו תוך מעופו ונחיתתו, ברשתות מיוחדות המיועדות לכך. דמיון התופעה של נחיתת להקות גדולות של עופות בבת אחת בסיני, לקיטתם לאחר שהם מותשים והסיכון באכילת יתר מהם, הביאו חוקרים רבים לזהות עוף זה עם העוף שבסיפור המקראי.
Ärgre dich, o Seele, nicht, רי&quot;ב 186
Ärgre dich, o Seele, nicht (בעברית: אל נא תיעצבי, הו נשמה), רי"ב 186, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון השביעי שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-11 ביולי 1723.
רקע.
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו בחודש מאי באותה שנה. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות, כמו הנוכחית.
קנטטה זו הייתה השישית שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76, רי"ב 24, רי"ב 167 ורי"ב 147. היא מתבססת על גרסה קדומה יותר שהלחין ב-1716 בוויימאר, הממוספרת 186א והמוזיקה שלה אבדה. מאז החל למלא את התפקיד בלייפציג הלחין באך קנטטות ארוכות מבעבר. השתיים הראשונות שביצע שם, החמישית והנוכחית, כוללות לפחות עשרה קטעים שמחולקים לשני חלקים המבוצעים בנפרד, לפני תפילת המיסה ואחריה. לעומתן, השלישית והרביעית קצרות יותר וכוללות 5 או 6 קטעים, כנראה כתוצאה מעומס של עבודה. לאחר קנטטה זו לא חיבר באך שוב קנטטה ארוכה במשך שישה חודשים, ובשנתיים שלאחר מכן חיבר רק עוד קנטטה ארוכה נוספת. הוא ביצע שוב את הקנטטה בין 1746 ל-1749.
ב-1891 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 37 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומאים ומהבשורה על-פי מרקוס המתארים את נס הלחם והדגים. בדומה לתהליך יצירת רי"ב 147, באך השתמש בלברית שכתב סלומו פרנק (Salomo Franck) בוויימאר והוסיף ארבעה רצ'יטטיבים בין האריות ובכך יצר את המבנה בדומה לרבות מהקנטטות שלו, של אריה ורצ'יטטיב לסירוגין. כמו כן שינה מעט את טקסט האריות והחליף את כורל הסיום. בעזרת התוספות גדלה הקנטטה דיה כדי שיוכל לחלק אותה לשני חלקים. לא ידוע מיהו מחבר הלברית של הרצ'יטטיבים, ואילו הכורלים הם פרי עטו של פאול ספרטוס (Paul Speratus). קנטטה 186א נועדה לביצוע בתקופת הציפייה שלפני חג המולד. הרצ'יטטיבים שנוספו נועדו להתאים לקטע הקריאה על נס הלחם והדגים. כמו כן, בלייפציג הייתה נהוגה תענית בתקופת הציפייה ובמהלכה לא נוגנה מוזיקה, ולכן לא יכול באך להשתמש בקנטטה המקורית למועד שנועדה לו.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, שני אבובים, אבוב טנור (Taille), בסון, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 11 קטעים בשני חלקים:
הקלטות.