פרופסור ברוורמן הוא חתן פרס ישראל לשנת תש"ף (2020) על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בנימוקים להענקת הפרס ציינו השופטים כי "הקריה האקדמית שברוורמן הגה, השתתף בתכנונה וגייס את הכספים להקמתה, הזניקה את העיר באר שבע ואת הנגב כולו... סביב האוניברסיטה נבנו שכונות המציעות דיור ברמה גבוהה, שאף תרמו לעליית ערך הנדל"ן בעיר באר שבע".
פרסים נוספים.
על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון זכה ברוורמן גם בפרס בן-גוריון לשנת 1999, בתואר "יקיר העיר באר שבע" לשנת 2005, ובתואר "אביר איכות השלטון" לשנת 2001.
ברוורמן עוטר באות הגבוה ביותר במסדר הדקל האקדמי של צרפת, הוא חבר האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות וחבר האקדמיה הרוסית למדעי הטבע. ב-2017 קיבל את אות הסובלנות מטעם האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות על פועלו לקירוב בין יהודים, נוצרים ומוסלמים וחתירה לצדק. כמו כן הוא דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת Rands Afrikaans בדרום אפריקה ושל הסמינר התאולוגי היהודי JTS, ניו יורק.
משפחה.
אבישי ברוורמן נשוי לאדריכלית יעל ברוורמן ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
פרסומים נבחרים.
K. Hoff, A. Braverman and J.E. Stiglitz (eds.) "The Economics of Rural Organization: Theory, Practice and Policy", Oxford University Press 1993, 589 pp.
A. Braverman and J.E. Stiglitz, “Sharecropping and the Interlinking of Agrarian Markets”, "American Economic Review", Vol. 72, No. 4, pp. 695–715, 1982
A. Braverman and J.L. Guasch, “Rural Credit Markets and Institutions in Developing Countries: Lessons for Policy Analysis from Practice and Modern Theory”, "World Development", Vol. 14, pp. 1253–1267, 1986
A. Braverman, “Consumer Search and Alternative Market Equilibria”, "Review of Economic Studies", Vol. 47, pp. 487–502, 1980
A. Braverman and T.N. Srinivasan, “Credit and Sharecropping in Agrarian Societies”, "Journal of Development Economics", Vol. 9, pp. 289–312, 1981
K. Brooks, J.L. Guasch, A. Braverman and C. Csaki, “The Transition to Post-Collectivist Agriculture in Eastern Europe and the USSR: Dilemmas and Strategies", "Journal of Economic Perspectives", Vol. 5, No. 4, pp. 149-61, 1991
A. Braverman, N. Hassid and S. Drori, “Solving the Water Problem of the Middle East”, in G.H. Peters (ed.) "Agricultural Competitiveness: Market Forces And Policy Choice", pp. 496–508, Dartmouth University Press 1995
שבתי (שם פרטי)
שַׁבְּתַי (לעיתים שַׁבְּתַאי ובכתיב קדום גם שבתיי) הוא שם פרטי יהודי ותיק. ניתן למצוא אנשים הקרויים בשם זה מתקופת שיבת ציון ועד ימינו.
מקובל להסביר ששם זה ניתן לאדם שנולד בשבת (כפי שהשם חגי ניתן למי שנולד בחג, וישנם אנשים ששמם פסח או ניסן), אך נראה שזה איננו הפירוש המקורי של השם.
תולדות השם.
השם שבתי מופיע 3 פעמים בתנ"ך:
בכל הפעמים הללו מוזכר שבתי כאחד הלויים.
השם שבתי מוזכר בתקופה זו כשבע פעמים במכתבי יב בשפה הארמית, במכתבים שנשלחו לסון (אסואן) על ידי משפחה ארמית ובכתובות בניפור שבבבל. בכל המקרים מופיע השם בתעודות המכילות שמות נוכריים מובהקים. כמו כן נמצא השם על סרקופג ארמי ליד מקדש איזיס באסואן.
מאוחר יותר, אנו מוצאים מספר אנשים הקרויים בשם זה בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי. נראה שבסוף המאה ה-3 השם הפך גם לשם נוצרי מובהק, ואנו מוצאים אותו ברומא ברשימות ובקטקומבות (מערות קבורה) יהודיות ונוצריות כאחד. גם שמו של אביו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (483-565), היה סבטיוס (Sabbatius).
בימי הביניים ידוע על אחד מבעלי התוספות בשם זה, והוא היה נפוץ גם בדורות מאוחרים. בין האישים המפורסמים שנקראו בשם זה, הרב שבתי כהן (הש"ך) ומי שנתפס ביהדות כמשיח שקר, מייסד תנועת השבתאות, שבתי צבי.
גם בימינו נקראים יהודים בשם זה, אך נראה שהוא אינו נפוץ ברחבי העולם הלא-יהודי. כבר במאה ה-17 מעיד רבי משה אבן חביב, מרבני ירושלים, בספרו גט פשוט: "דְעתה נשתקע שם זה בגוים, ואין מצוי דיקראו הגוים בשם שבתי". עם זאת, בקהילות שנפגעו בצורה יותר אקוטית משבתי צבי (בעיקר קהילות אשכנזיות) ירדה שכיחותו של שם זה, כנראה כחלק מן המאבק בשבתאים הסמויים שנותרו בתוך הקהילות. לעומת זאת, בקרב בני יהדות גאורגיה (גאורגיה) נחשב השם לנפוץ כתרגום לשם הגאורגי שׁוֹתַא.
השמות שֶפּטיל, שֶפּס ושֶפּסיל (שעפטיל, שעפס, ושעפסיל בכתיב יידיש) משמש לעיתים ככינוי לאנשים ששמם שבתי.
שבתי או שבתאי.
בתלמוד מופיעה רשימה של שמות נוכריים מובהקים: "כגון הורמיז ואבודינא, בר-שיבתאי ובר קידרי..."
(כך הגרסה בדפוס, וזו גם גרסת רש"י והרא"ש שבדפוסים).
בעלי התוספות מעירים על כך בפירושם: "שבתאי גרסינן [=אנו גורסים], דשבתי [=שכן שבתי] שם ישראל הוא בכמה מקומות, אבל שבתאי הוא רוח רעה, כדאמר בפרק "כל הבשר".
נראה שלפני בעלי התוספות היו שתי גרסאות אפשריות לגבי השם הנוכרי המוזכר בגמרא: שבתי ושבתאי, והם פסלו את הגרסה שבתי, כיוון שסברו שהוא שם יהודי, ולעומתו שבתאי הוא שם של רוח רעה. כנראה כוונתם היא שזהו שמו של האליל שבתאי (מזוהה עם האל הרומאי סטורנוס) שמוכר כאחד משבעת המזלות (חמה, נוגה, כוכב, לבנה, שבתאי, צדק, מאדים). לדעת רבי שמואל שטראשון הגרסאות שהיו לפני בעלי התוספות הן שבתי ושיבתאי, ולא כפי שמופיע בדפוסים.
במסופוטמיה היה קיים מונח בשם שבתו שמשמעותו "יום מנוחת האלים". בכמה שפות הודו-אירופיות יום השבת נקרא על שם האל שבתאי (לדוגמה: בלטינית Dies Saturni, בהולנדית Zaterdag ובאנגלית Saturday).
על אף ההסתייגויות פירוש זה קנה לו אחיזה בקרב העם היהודי, ואנשים רבים (בעיקר שומרי מצוות) מקפידים במאות השנים האחרונות על כתיבה ללא אל"ף.
למרות זאת, גם בימינו ניתן למצוא מקרים רבים שבהם נרשם שם זה עם האות האל"ף.
כתיבת השם בגיטין.
בזמן כתיבת שטר גט מקפידים מאוד על אופן כתיבת שמות האנשים והמקומות, כדי למנוע חששות לכשרותו של הגט.
וכך פוסק רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך:
בספרו בית יוסף מציין רבי יוסף קארו שמקור ההלכה הוא בדברי התוספות לעיל. להלכה זו הסכימו רוב הפוסקים שבאו אחריו, אך מספר פוסקים מאוחרים מכשירים גט שנכתב בו שבתאי (רבי משה אבן חביב בספרו גט פשוט, רבי מסעוד חי בן שמעון בספרו שם חדש ואחרים).
ג'ון מייג'ור
סר ג'ון מייג'ור (באנגלית: Sir John Major; נולד ב-29 במרץ 1943) הוא פוליטיקאי ומדינאי בריטי אשר כיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1990–1997. קודם לכן, כיהן כשר האוצר ושר החוץ בממשלתה של מרגרט תאצ'ר.
קורות חיים.
תחילת חייו.
ג'ון מייג'ור נולד ב-1943 ברובע סאטון של העיר לונדון. אביו, תום מייג'ור בול, היה שחקן נודד. בשנת 1955, בעקבות פשיטת רגל של אביו, עברה המשפחה לבריקסטון. מגיל צעיר התעניין בפוליטיקה, ונהג לנאום בשוק בריקסטון לעוברי אורח בשוק.
בגיל 16 עזב מייג'ור את בית הספר, עם תעודת בגרות חלקית. בשנת 1959 החל לעבוד כפקיד בחברת ביטוח, ולסייע לאביו בעסקיו. בשנת 1963 החל לעבוד ברשות החשמל של לונדון, ואף לקח קורסים בהתכתבות בבנקאות. בשנת 1965 התקבל לעבודה בבנק סטנדרד צ'רטרד. בשנת 1967 נשלח מייג'ור לניגריה לעבוד מטעם הבנק, ונפגע בתאונת דרכים קשה.
ב-3 באוקטובר 1970 נשא לאישה את נורמה ג'ונסון, ולהם בן בשם ג'יימס ובת בשם אליזבת.
קריירה פוליטית.
בגיל 21 הציב מייג'ור את מועמדותו למועצת רובע לבמת', ובבחירות לאחר מכן, בגיל 24, נבחר למועצה, בה שימש סגן יו"ר ועדת הדיור. בבחירות שבשנת 1971 איבד את מושבו במועצה.
בבחירות 1974 הציג מייג'ור את מועמדותו מטעם המפלגה השמרנית לפרלמנט מטעם מחוז צפון סנט פנקריאס אולם לא נבחר, מאחר שרובע זה ידוע כרובע המזוהה עם מפלגת הלייבור. במאי 1976 החליטה המפלגה כי ייצג אותה כמועמד במחוז הנטינגדונשייר – מחוז בו הובטחה זכייתו בשל מספר התומכים הרב במפלגה, והוא נבחר כחבר בית הנבחרים בשנת 1979 ושוב בשנים 1983, 1987, 1992 ו-1997 (מאז 1983 מטעם מחוז הנטינגדון). בשנת 2001 החליט שלא לרוץ לבחירות מטעם המחוז פעם נוספת.
בשנת 1981 היה מזכיר המפלגה בפרלמנט, ובשנת 1983 הפך למצליף המפלגתי.
בשנת 1985 מונה כתת-שר הפנים (Under-Secretary of State) הממונה על הביטוח הלאומי. בשנת 1986 מונה לשר הפנים, ב-1987 כמזכיר ראשי של האוצר, וב-31 ביולי 1989 מונה לשר החוץ בהחליפו את ג'פרי האו. בתפקיד שר החוץ כיהן שלושה חודשים בלבד, ובעקבות התפטרותו של נייג'ל לואסון מונה לתפקיד שר האוצר.
בעקבות התמודדות על ראשות המפלגה בין מייקל הייזלטין ומרגרט תאצ'ר פרשה תאצ'ר לאחר שלא זכתה לרוב מוחלט בסיבוב הראשון ומייג'ור הצטרף כמועמד. מייג'ור לא זכה לרוב מוחלט בסיבוב השני של ההצבעה, אך קיבל 185 מתוך 372 הקולות. שני המועמדים האחרים הסירו מועמדותם לאחר היוודע התוצאות, וב-27 בנובמבר 1990 הוכרז מייג'ור כמנהיג המפלגה השמרנית. למחרת, ב-28 בנובמבר 1990 זומן לארמון בקינגהאם וקיבל מן המלכה אליזבת השנייה את מינויו כראש הממשלה.
תקופת כהונתו כראש ממשלה.