עם תום השעייתו החל להתחרות במדי קבוצת "ליקוויגז" האיטלקית בה חתם חוזה בן שנתיים לעונות 2009–2010. ניצחונו הראשון של באסו לאחר ההשעייה היה באפריל 2009 בג'ירו דל טרנטינו. כחודש לאחר מכן, הוא סיים את הג'ירו ד'איטליה במקום הרביעי בדירוג הכללי (המנצח היה דניס מנצ'וב) ובספטמבר 2009 סיים את הוואלטה אספניה במקום הרביעי (אלחנדרו ולוורדה היה המנצח). לג'ירו ד'איטליה ב-2010 הגיע באסו יחד עם סגל קבוצתי חזק של "ליקוויגז", שניצח בקטע קבוצתי נגד השעון, והוכיח עליונות בדבוקת הרוכבים לכל אורך המרוץ. במיוחד בלט בקבוצה וינצ'נזו ניבאלי שסיים את המרוץ במקום השלישי בדירוג הכללי. אולם, בקטע ה-11 ההררי נקלעו המועמדים המובילים במרוץ, ובאסו בתוכם, לפיגור של כ-12 דקות אחרי קבוצת רוכבים גדולה שכללה מספר רוכבים בכירים (קרלוס סאסטרה ביניהם) וכל מאמצי הרודפים להדביק את הפיגור עלו בתוהו. בקטע ה-15 במרוץ, שהסתיים בפסגת מונטה זונקולן, ניצח באסו וצמצם את הפיגור לרוכבים שדורגו לפניו. את ההובלה במרוץ הוא נטל מהספרדי דוויד ארויו לאחר הקטע ה-19 שעבר בפסגת המורטירולו (באסו סיים בקטע במקום השני לאחר מיקלה סקרפוני) והצליח לשמור על חולצת המוביל הוורודה עד לסיום בוורונה.
בתחילת אוגוסט 2010 ניצח במרוץ החד-יומי הנערך בלומברדיה, "Gran Premio Industria Commercio Artigianato Carnaghese".
בתחילת 2011 ניצח באסו במרוץ החד-יומי "גראן פרמיו די לוגאנו". הוא ויתר על השתתפות בג'ירו עקב כושרו הבלתי מספק ערב המרוץ, והתמקד בטור דה פראנס, בו סיים במקום ה-8 בדירוג הכללי. לקראת סיום העונה, הוא ניצח במרוץ הקטעים החדש, "ג'ירו די פדאניה". ב-2012 סיים באסו במקום החמישי בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה. בטור דה פראנס באותה שנה הוא רכב כפועל של וינצ'נזו ניבאלי, הרוכב המוביל של קבוצת ליקוויגז, שסיים במקום השלישי בדירוג הכללי. בסיום העונה ניצח באסו במרוץ החד-יומי, "גביע יפן". בשנים 2013 ו-2014 המשיך לרכוב באותה קבוצה ששינתה את שמה ל"קנונדייל" אך לא זכה להישגים בולטים ובחלק מהמרוצים החשובים תפקד בעיקר כ"פועל". ב-2015, עם פירוק "קנונדייל", חתמו כוכב הקבוצה, פטר סאגאן, ואיוואן באסו בקבוצת "טינקוף-סקסו בנק". הוא רכב בתחילת עונת 2015, אך ביולי 2015, לאחר נפילה במהלך הטור דה פראנס, אובחן שחלה בסרטן האשכים. הוא נותח וטופל בהצלחה ובספטמבר הודיעה קבוצתו על החלמתו המלאה ועל חזרתו למרוצים. למרות זאת, לאחר התייעצות עם מנהלי הקבוצה, הודיע באסו באוקטובר על פרישה מרכיבה מקצוענית.
באסו חי בקסאנו מניאגו שבנפת וארזה עם אשתו מיקאלה וארבעת ילדיהם.
מאפיינים כרוכב.
נחשב כרוכב שקט וצנוע. מצטיין במיוחד בטיפוס בהרים, גם בטיפוסים אשר מגיעים לשיפועים חזקים. בקטעים המאוחרים בקריירה שלו שיפר בצורה משמעותית את יכולתו בתחום הרכיבה האישית נגד השעון. חסרונותיו העיקריים היו הקושי שלו להאיץ את מהירותו בבת אחת וחולשתו במאוצים אל קו הסיום. שתי חולשות אלו הקשו עליו את ההצטיינות במרוצים חד-יומיים וניתבו אותו אל מרוצי הקטעים ובמיוחד אל מרוצי הגרנד טור בהם התבטאה גם יכולת ההתאוששות שלו, החיונית כל כך במרוצים אלו.
קאנטרי
מוזיקת קאנטרי (באנגלית: Country music, קרויה גם קאנטרי ווסטרן) היא תערובת של מוזיקה מסורתית ופופולרית, אותה ניתן למצוא, באופן מסורתי, בדרום ארצות הברית ובכמה מחוזות בדרום מזרח קנדה, שהחלה להתפתח במהירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מוזיקת קאנטרי מתבססת על בלדות ומוזיקה לריקודי עם תוך שימוש בתבניות פשוטות, שירי עם, והרמוניות, המלווים בעיקר על ידי כלי מיתר כמו בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית וכינורות, ובכלי נשיפה פשוטים כמו המפוחית ומורכבים יותר כמו האבוב. מוזיקת הקאנטרי מתאפיינת בעיקר בשירים על אהבה, סבל, אמונה דתית, חיי משפחה, פשע ואהבת המדינה.
מוזיקת הקאנטרי סיפקה את שניים מאמני הסולו המוכרים ביותר בכל הזמנים, אלביס פרסלי וגארת' ברוקס. אלביס פרסלי נודע בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-50 כ"חתול ההילבילי", הופיע באופן קבוע באחת מתוכניות הרדיו המפורסמות בארצות הברית באותם זמנים - "לואיזיאנה היירייד", והפך לאחת הדמויות אשר הגדירו את מוזיקת הרוק אנד רול עם הופעתה. גארת' ברוקס פרץ בשנות התשעים, והוא אומן הסולו בעל המכירות הרבות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - מעל 128 מיליון אלבומים.
בעוד שמכירות האלבומים של רבים מסוגי המוזיקה השונים סבלו מירידה משמעותית מאז שנת 2005, המשיכה מוזיקת הקאנטרי ליהנות משנים טובות בעשור הראשון של המאה ה-21. בששת החודשים הראשונים של 2006, גדלו המכירות של אלבומי מוזיקת קאנטרי בארצות הברית ב-17.7% ל-36 מיליון. זאת ועוד, ההאזנה למוזיקת קאנטרי ברחבי ארצות הברית נשארה יציבה לאורך כמעט כל העשור, ומגיעה ל-77.3 מיליון מאזינים בוגרים מדי שבוע, וזאת לפי סוכנות דירוג האזנת הרדיו ארביטרון. בדרום מערבה של ארצות הברית תערובת שונה של קבוצות אתניות יצרה את המוזיקה שהפכה למוזיקת הווסטרן, שהרכיבה את המונח מוזיקת "קאנטרי אנד וסטרן". המונח מוזיקת קאנטרי הנמצא היום בשימוש מתאר סגנונות רבים ותתי ז'אנר.
המונח מוזיקת קאנטרי החל להיות פופולרי בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחליף בהדרגה את המונח שקדם לו, מוזיקת הילבילי, שהפך לכינוי גנאי. גם המונח מוזיקת "קאנטרי אנד וסטרן" שימש במקביל לתיאור סגנון דומה, אך עד שנות ה-70 כלל המונח "מוזיקת קאנטרי" תתי סגנונות רבים והמונח "קאנטרי אנד וסטרן" החל לצאת משימוש, חוץ מאשר מאשר בבריטניה ובאירלנד, בהן עדיין נמצא המונח בשימוש נרחב.
סגנון המוזיקה התפתח בשנות ה-30 במדינות הדרום והמרכז של ארצות הברית. בעיקר במיסיסיפי, לואיזיאנה, קנטקי, אוקלהומה, ארקנסו, נברסקה, ויומינג וטנסי.
מוזיקת הקאנטרי נחשבת מוזיקה "לבנה", אף על פי שמקורה בעיקר מהבלוז והפולק. יחד עם מוזיקת הקאנטרי התפתח גם הרוק.
בישראל אין הרבה אמני קאנטרי, כשבין המעטים שבהם ידועה הלהקה ג׳יין בורדו במוזיקת הקאנטרי שלה בעברית. בנוסף אליהם בישראל לאורך השנים היו שירי קאנטרי ספציפיים של אמנים שסגנון זה לא מזוהה איתם כגון, "נשל הנחש" של מאיר אריאל ו"בעולם כזה(2020)" של גיא מזיג.
היסטוריה מוקדמת.
מהגרים שהגיעו לכמה מחוזות בדרום מזרח קנדה ולדרום הרי האפלצ'ים אשר בצפון אמריקה, הביאו עימם את המוזיקה וכלי הנגינה מהעולם הישן; כלים בהם נעשה שימוש ביבשת המוצא כבר לאורך כמעט 300 שנה. הם הביאו עימם כמה מהדברים יקרי הערך שלהם, ולרבים מהם היה זה כלי נגינה: "מתיישבים סקוטים מוקדמים נהנו מהכינור כיוון שיכלו לנגן בו צלילים עצובים ואבלים, או קורנים וקופצניים". הכינור האירי, הדולצימר הגרמני, המנדולינה האיטלקית, הגיטרה הספרדית, והבנג'ו המערב אפריקאי היו כלי הנגינה הנפוצים ביותר. יחסי הגומלין בין מוזיקאים מקבוצות אתניות שונות הפיקו מוזיקה ייחודית לאזור זה של צפון אמריקה. להקות כלי מיתר מהרי האפלצ'ים מתחילת המאה ה-20 הורכבו בעיקר מנגני כינור, גיטרה ובנג'ו. מוזיקה מוקדמת זו יחד עם הקלטות מוקדמות של מוזיקת קאנטרי נחשבות כמוזיקה אמריקנית עממית ולתחילתה של מוזיקת הפולק האמריקאית המקורית. על פי ביל מאלון, בספרו "מוזיקת קאנטרי ארצות הברית", מוזיקת הקאנטרי, "הוכרה לעולם כתופעות דרומיות." בדרומה של ארצות הברית, מוזיקת פולק הייתה שילוב של מוצא תרבותי, ששילבו מסורות מוזיקליות מגוון של קבוצות אתניות באזור אחד. לדוגמה, כמה מקצבים מהגרים אנגלו-קלטיים יצרו את הבסיס לשירי פולק ובלדות המהווים את מה שמוכר היום כמוזיקה אמריקנית עממית, אותה ירשה מוזיקת הקאנטרי המוכרת כיום, על כל נגזרותיה. באופן נפוץ, נחשבת מוזיקת הפולק האנגלית והאירית כמשפיעה המרכזית על התפתחותה של מה שמוגדר כמוזיקה אמריקנית עממית. הגעתם של מתיישבים בריטים ואירים לדרומה של ארצות הברית, כללה את הגעתם של כל העמים המרכיבים את האי הבריטי, סקוטים, וולשים ואנגלים.
לעיתים, מזהים המאזינים את מוזיקת הקאנטרי כיצירה אירופאית-אמריקנית. אך, חלק גדול מהסגנון, והבנג'ו, שהיה כלי הנגינה המרכזי ברוב שירי הפולק האמריקנים המוקדמים, הגיע מהאפריקאים אמריקנים. אחת הסיבות שמוזיקת הקאנטרי נוצרה בידי אפריקאים אמריקנים, כמו גם אירופאים אמריקנים, הייתה כי שחורים ולבנים באזורי הכפר בדרומה של ארצות הברית עבדו יחדיו, ולעיתים קרובות אף ניגנו יחדיו, כמו דיפורד ביילי,
לאורך המאה ה-19, עברו כמה קבוצות אתניות, בעיקר מאירלנד, גרמניה, ספרד, ואיטליה, לטקסס. קבוצות אלה יצרו מגע עם מקסיקנים ואינדיאנים, וקהילות אמריקניות שכבר התגוררו בטקסס. כתוצאה מהמגע הרב והחיים בצוותא, פיתחה טקסס מאפיינים תרבותיים ייחודיים הטמונים בשורשים של כל הקהילות המייסדות של המדינה.
שנות ה-20.
מבצעים מקומיים מאטלנטה ופורט וורת' ניגנו בתחנות רדיו בשנת 1922. יחד עם המבצעים המקומיים, תוכניות ריקודי-אסם היו פופולריות בקרב תחנות הרדיו גם כן. כמה חברות הקלטות בג'ורג'יה דחו אומנים מוקדמים כג'ון קרסון "המכנר", בעוד אחרות הבינו כי המוזיקה שלו תתאים לאורח החיים של תושבי המדינות החקלאיות. ההקלטה המסחרית הראשונה של מה שנחשב כמוזיקת קאנטרי "סאלי גודן" ובוצעה על ידי הכנר איי.סי. רוברטסון בשנת 1922 לחברת ההקלטות ויקטור. חברת ההקלטות קולומביה החלה להוציא הקלטות של מוזיקת "הילבילי" בשנת 1924.