חודשים אחדים אחרי שהפסיק לעבוד על "נישואים", השתכנע מוסורגסקי בן ה-29 לכתוב אופרה על סיפורו של בוריס גודונוב. לשם כך צירף ועיצב טקסט מתוך המחזה של פושקין וההיסטוריה של קאראמזין והשלים את הפרטיטורה רחבת הממדים בשנה שלאחריה, שבמהלכה התגורר אצל חברים ועבד במחלקת הייעור של המדינה. אבל בשנת 1871 לא התקבלה האופרה להפקה בימתית, כנראה משום שלא היה בה תפקיד מתאים ל"פרימדונה"; מוסורגסקי ניגש לעבודה והוציא גרסה שנייה, מעובדת ומורחבת. במשך אותה שנה שבה חלק מגורים עם רימסקי-קורסקוב הכניס ביצירה שינויים הרבה מעבר למה שדרש התיאטרון. בגרסתה זו התקבלה האופרה, כנראה במאי 1872, ושלושה קטעים מתוכה הוצגו בתיאטרון מריאינסקי בשנת 1873. (יש אומרים, שהאופרה נדחתה שנית בשנת 1872, אך אין ראיות לדבר.)
עד להפקה הראשונה של "בוריס גודונוב" בפברואר 1874, הספיק מוסורגסקי לקחת חלק בפרויקט ביש המזל של מלאדה (שבמהלכו עיבד את "לילה על הר קירח" למקהלה) והחל לכתוב את "חוֹבַנשצ'ינה" . "בוריס גודונוב" לא זכתה להצלחה בקרב המבקרים והוצגה לא יותר מתריסר פעמים, אך התגובה האוהדת מצד הקהל עשתה אופרה זו לפסגת הקריירה של מוסורגסקי.
מוסורגסקי בשקיעתו.
מפסגה זו מתחילה ירידה מתונה אך רצופה. החוג של באלאקירב החל כבר להתפורר. מוסורגסקי, שהתרחק בהדרגה מחבריו הקודמים, נפל קורבן ל"התקפי טירוף" שהיו קשורים, יש להניח, לאלכוהוליזם. חברו, הצייר ויקטור הרטמן, מת וקרובו, הרוזן גולנישב-קוטוזוב, שהיה שותפו לחדר וחיבר את השירים שמוסורגסקי הלחין, פרש מן השותפות ונשא אישה. במשך זמן מה, הצליח מוסורגסקי להתמיד בתפוקה היצירתית שלו, שכללה בשנת 1874 שירים, את פרלוד "חובנשצ'ינה" ובעיקר את "תמונות בתערוכה" שנכתבה לזכרו של הרטמן. הוא החל גם לעבוד על אופרה נוספת המבוססת על גוגול, "יריד סורוצ'ינצי" (שבשבילה ערך עוד עיבוד כוראלי של "לילה על הר קירח").
בשנים הבאות הידרדר מוסורגסקי יותר ויותר. עם היותו עכשיו חלק מחוג חדש של אנשי שם, בהם זמרים, רופאים ושחקנים, יכולתו לעמוד בפני המשקה פחתה והלכה והוא התאבל על כמה וכמה מיתות של ידידים קרובים. מדי פעם, בכל זאת, נראה שהוא מצליח לבלום את האלכוהוליזם ובתקופות אלה עבד והלחין. החיבורים המרשימים ביותר שלו במהלך שש שנות חייו האחרונות היו ארבעה "שירים ומחולות של מוות". עבודתו בשירות המדינה התערערה עוד יותר עקב "מחלותיו" והיעדרויותיו התכופות. למזלו הצליח להשיג העברה לתפקיד אצל מנהל חובב מוזיקה, שהתייחס אליו בסלחנות ובאורך רוח, ובשנת 1879 קיבל אפילו היתר לצאת למסע בן 3 חודשים ב-12 ערים, כמלווה לזמר.
כך או אחרת, הנפילה הייתה בלתי נמנעת. בשנת 1880 פוטר לבסוף משירות המדינה. קבוצת ידידים שהייתה ערה למצבו הנואש, הסדירה לו מלגת קיום, לאפשר לו להשלים את "חובנשצ'ינה"; קבוצה אחרת ארגנה קרן דומה לתמוך בו עד סיום "יריד סורוצ'ינצי". אך שום יצירה משתי אלה לא הושלמה לגמרי. בראשית 1881 הצהיר מוסורגסקי הנואש לידיד, ש"לא נותר לו אלא לקבץ נדבות". ארבעה התקפים עברו עליו בזה אחר זה. הוא אושפז בתנאים נוחים ונדמה היה שהוא מתאושש, אך המצב היה חסר תקווה. רפין צייר את תמונת דיוקנו המפורסמת במה שהתברר כימים האחרונים לחיי המלחין: הוא מת שבוע לאחר יום הולדתו ה-42.
מוסורגסקי נקבר בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
יצירותיו.
יצירותיו של מוסורגסקי, החדשניות במובהק, שייכות עם זאת לז'אנר התקופה הרומנטית ונשענות על המסורת המוזיקלית הרוסית. הוא השפיע על מלחינים רוסים רבים אחריו, בהם דמיטרי שוסטקוביץ' (השפעתו של מוסורגסקי ניכרת בעיקר בסימפוניות האחרונות שלו) וסרגיי פרוקופייב (באופרות). בשנת 1868/9 הוא הלחין את האופרה "בוריס גודונוב", על חייו של הצאר הרוסי בוריס גודונוב, אך האופרה נדחתה על ידי תיאטרון מריאינסקי. מאוחר יותר, מוסורגסקי שיפץ את יצירתו עד הגרסה האחרונה בשנת 1874. הגרסה המוקדמת נחשבת לאפלה ותמציתית יותר מאשר הגרסה המאוחרת, אם כי גולמית וגסה יותר. ניקולאי רימסקי-קורסקוב תזמר מחדש את האופרה בשנת 1896 ושנית בשנת 1908. האופרה שופצה ועובדה על ידי מלחינים אחרים, בהם שוסטקוביץ', אשר יצר שתי גרסאות, אחת לסרט קולנוע ואחת לתיאטרון.
"חוֹבַנשצ'ינה", אופרה מעורפלת יותר, מעולם לא הושלמה על ידי מוסורגסקי ולא הוצגה בימי חייו, אך רימסקי-קורסקוב סיים אותה והופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1886 בסנקט פטרבורג. גם האופרה הזו שופצה על ידי שוסטוקוביץ'. אופרה נוספת שנשארה לא גמורה לאחר מות המלחין היא האופרה "היריד בסורוצ'ינסקיה". למרות זאת, קטע הריקוד, "הגופאק" (ריקוד עם אוקראיני) המפורסם, נלקח משם. המלחין ניקולאי צ'רפנין השלים את היצירה.
אחת מהיצירות הפראיות והסוערות של מוסורגסקי היא הפואמה הסימפונית "לילה על הר קירח", אשר הפכה למפורסמת במיוחד לאחר הופעתה בסרט של אולפני וולט דיסני "פנטסיה".
היצירה המבוצעת ביותר שלו היא מחזור היצירות לפסנתר המתארות תמונות בצלילים - "תמונות בתערוכה". הלחן, המוכר לרוב בזכות הגרסה המתוזמרת של מוריס ראוול, נכתב להנצחת ידידו, האדריכל ויקטור הרטמן. היצירה נהפכה למפורסמת אף יותר כאשר בשנת 1971 הוציאה להקת הרוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר אלבום בעל אותו שם - "Pictures at an Exhibition".
מוסורגסקי נחשף למוזיקה היהודית העממית ואף הושפע ממנה. הוא נמשך אל נושאים יהודיים ותנכיים והתייחס לכך בחלק מיצירותיו. כך למשל ביצירתו "יהושוע בן נון" ו"שיר העברי". על השפעה זו הרחיב וכתב המלחין הישראלי יהויכין סטוצ'בסקי בספרו "פולקלור מוזיקלי של יהודי מזרח - אירופה" שפורסם בשנת 1958.
הנצחה.
פסגות מוסורגסקי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראות על שמו של מודסט מוסורגסקי.
נטשה מוזגוביה
נטשה מוֹזגוֹבָיָה (ברוסית: Наташа Мозговая; נולדה ב-6 במאי 1979) היא עיתונאית, מתרגמת ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית. מנחה בקול אמריקה ארצות הברית.
ביוגרפיה.
מוזגוביה נולדה בברית המועצות בשנת 1979, בת להורים עיתונאים. בגיל 11 ב-1990 עלתה לישראל עם אמהּ, שלי שריימן. בגיל 12 הופיעה לראשונה בסרטון פרסומת של הסוכנות היהודית. בגיל 13 נרשמה ללימודי תיאטרון בבית הספר לאמנויות בתל אביב ולאחר מכן למדה בתיכון תלמה ילין שבגבעתיים.
מוזגוביה החלה את הקריירה שלה בעיתונות הרוסית בישראל כשכתבה בגיל 14 במדור סאטירה צעיר בעיתון "וסטי". בהמשך, ערכה שני מוספים בעיתון זה, ותרגמה ספרים מרוסית לעברית.
בגיל 21 בשנת 2000 עזבה את "וסטי" והחלה לעבוד ככתבת בעיתון "ידיעות אחרונות" (העיתון "וסטי" שייך לקבוצת ידיעות אחרונות). בימיו הראשונים של ערוץ ישראל פלוס, הגישה את תוכנית התחקירים "המחלקה המיוחדת", וכן את "עושים רוח", תוכנית תרבות בערוץ הראשון, ו"הבוקר השביעי", תוכנית תרבות ששודרה בימי שבת בבוקר בערוץ 2, אותה הגישה לצד דפנה שפיגלמן.
בינואר 2006 נבחרה להגיש את מהדורת החדשות המשודרת בערוץ 2 בחמש אחר הצהריים יחד עם דני קושמרו, ועוררה ציפיות גדולות. עם זאת, בעקבות קיצוצים, מדרוג נמוך (6.8 בממוצע, על פי ynet) וביקורות קשות על התוכנית, שהתמקדו בין השאר במבטאה הרוסי בטענה כי הדבר מקשה על הבנת דבריה, ירדה התוכנית במאי 2006. מוזגוביה טענה כי הביקורת נבעה בחלקה משנאת זרים.
מאוקטובר 2007, מוזגוביה מגישה את התוכנית "הרוסים על חדשות" - מהדורת חדשות בעברית בערוץ 9 יחד עם העיתונאים אנה שוליק וגריגורי אסמולוב.
ב-2008 השתתפה מוזגוביה גם כמנחה (יחד עם גרא סנדלר ואלכס אברבוך) בסדרת הטלוויזיה "תמול שלשום" ("Тмоль шильшом"), העוסקת בהיסטוריה של מדינת ישראל מ-1948 עד 1957. היא גם כתבה למגזין "עלמה" בתקופה הקצרה שבה ראה אור.
בשנת 2008 עזבה את ידיעות אחרונות, ועברה לוושינגטון, כשליחה של העיתון "הארץ" בארצות הברית. בתחילת 2013, עקב קיצוצים בהארץ, סיימה את עבודתה בעיתון, והצטרפה לדסק החדשות של אתר וואלה! תחת הכותרת "שליחת וואלה בוושינגטון". במקביל, משמשת בתור מגישה בקול אמריקה בוושינגטון.
מוזגוביה בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
נטשה מוזגוביה פעילה בקידום נושאים חברתיים ובייצוג מיעוטים בתקשורת, ובין היתר היא מכהנת כחברת הנהלה באג'נדה.
חיים פרטיים.
מוזגוביה נשואה לישראלי-אמריקאי והם הורים לשתי בנות ובן. היא מתגוררת עם משפחתה במרילנד שבארצות הברית.
וויקיחדשות
עלי שכטמן
עלי שֶכטמן (בכתיב יידי: שעכטמאן; ברוסית: Эли Шехтман; בצרפתית: Eli Chekhtman; 8 בספטמבר 1908 - 1 בינואר 1996) היה סופר יידיש, אחד מחשובי הסופרים היהודים במאה ה-20.
קורות חיים.
נולד בכפר ואסקוביץ' שליד העיר ז'יטומיר באוקראינה. קיבל חינוך יהודי-מסורתי.
סיפורו הראשון פרסם בשנת 1927.
בשנת 1930 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, "אָפן שיידוועג" ("על פרשת דרכים"). ב-1932 התפרסם הרומן "פאַראַקערטע מעזשעס" ("תלמים חרושים") פרי עטו.
ב-1941 גויס שכטמן לצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה ולחם כחובש קרבי ביחידת תותחנים. לאחר המלחמה, בזמן משפט הרופאים ורדיפת האינטליגנציה היהודית, נאסר שכטמן, נחקר ונכלא. מזלו שיחק לו והוא שרד את אימי המשטר של סטלין.
לאחר מותו של הרודן שוחרר הסופר והחל ביצירתו האפית - הרומן "ערב". שני הספרים הראשונים של "ערב" התפרסמו ב-1962 בברית המועצות לשעבר.
עלי שכטמן עלה לישראל בשנת 1972. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, שחולק אותה שנה לראשונה, "על הרומן "ערב" ושאר יצירותיו". ב-1078 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.