המתכות מהן עשויים התכשיטים חייבות להיות כאלה שאינן יוצרות תגובה אלרגית או גירוי. על כן, נהוג שלא להשתמש במתכת המכילה ניקל העלול להשתחרר לגוף (מאחר שניקל ידוע כאלרגן); כמו כן, נהוג שלא להשתמש בכסף, העלול ליצור סימן אפור בלתי ניתן להסרה. המתכות בשימוש הן "פלדת אל חלד" - סגסוגת ברזל המכילה ניקל (קשור) בכמות מעטה שאינה משתחררת לגוף, טיטניום, זהב (14 קרט ומעלה), וכן פלטינה. ייסוד נוסף הוא ניוביום, אף על פי שאינו נפוץ בשימושו בישראל, כמעט זהה בשימושו לטיטניום ומתאים לבעלי אלרגיה לטיטניום.
קוטר (עובי) התכשיטים משתנה בין 0.8 מ"מ (קוטר מספר 20ga), המשמש בעיקר לניקוב התנוך, ועד מספר מילימטרים. נהוג להשתמש במידות אמריקאיות למדידת עובי התכשיט, כאשר מספר גדול משמעותו קוטר קטן. לניקוב הטבור והלשון משתמשים בדרך כלל במחט ותכשיט בעובי 14ga, ולניקוב האף - בעובי 20ga.
תהליך ההחלמה והטיפול בפירסינג.
בתהליך ההחלמה לאחר הניקוב נוצרת רקמת עור לאורך הנקב. אורך תהליך ההחלמה משתנה בהתאם למקום הניקוב, והוא אורך בין כששה שבועות (בתנוך) ועד כששה חודשים (טבור, אפרכסת האוזן). ניקוב הסחוס בעייתי יותר מבחינת ההחלמה, כיוון שאספקת הדם חלשה יותר באזור.
במשך תהליך ההחלמה, שייתכן שילווה בהפרשות ומוגלה, חשוב לשמור על ניקיון המקום ולטפל בו. מומלץ למרוח מעט משחה אנטיספטית (מחטאת) כמה פעמים ביום, ולשטוף פעם ביום בתמיסת מי מלח (ככפית מלח ים בכוס מים רתוחים שקוררו לטמפרטורת החדר), אך לא באלכוהול או במי חמצן, הפוגעים בתהליך ההחלמה. כמו כן, מומלץ לשמור על היגיינה גבוהה, בייחוד באזור הידיים, ולא "לשחק" עם העגיל ולסובב אותו בזמן ההחלמה. הוצאת העגיל במהלך תקופת ההחלמה גורמת בדרך כלל לסגירת הנקב.
לאחר ההחלמה.
לאחר שנוצרה תעלת העור ("פיסטולה") לאורך הנקב, ניתן להוציא את העגיל ולהחליפו בעגיל אחר ללא חשש מסגירת החור. הוצאת העגיל למשך פרקי זמן ארוכים גורמת לעיתים להצרות החור באופן שלא ניתן לשוב ולענוד בו עגיל. עם זאת, בחלק מהמקרים ניתן להבחין בצלקת קטנה במקום. דברים אלה תלויים במיקום הנקב בגוף, בעובי התכשיט, ובמשך הזמן בו הוא היה במקומו, והם משתנים מאוד מאדם לאדם. פירסינג בגבה, למשל, נוטה להשאיר צלקת ניכרת לעין, וכך גם פירסינג בטבור, בייחוד לאחר מתיחת הצלקת במהלך הריון. פירסינג באוזניים, לעומת זאת, נוטה להשאיר צלקת קטנה בלבד, אלא אם עונדים עגילים כבדים למשך תקופה ארוכה, ונזם משאיר בדרך כלל רק צלקת מזערית.
הפירסינג במקרא.
הפירסינג הראשון הידוע בתורה היה אצל רבקה. כאשר אליעזר עבד אברהם הלך להביא כלה ליצחק, כאשר ראה את רבקה, שם נזם על אפה:
ולאחר מכן מבהיר העבד שמדובר בתכשיט לאף: .
אזכור נוסף מופיע באירוע חטא העגל: .
מפסוק זה ניתן ללמוד כי הן גברים והם נשים ענדו עגילים (אף שמדובר ב"נזם" מהתיאור עולה שמדובר בעגיל שבאוזן).
כאשר בונה משה את אוהל מועד, הוא פונה אל העם ומבקש מהם להרים תרומה:
רש"י מפרש פסוק זה ואומר כי מדובר בתכשיט אותו עונדות הנשים במקום מוצנע: .
ייתכן שהכוונה לתכשיט המכונה כיום VCH.
אזכור נוסף של פירסינג מופיע בפרשת עבד עברי. עבד המעוניין להישאר עבד גם לאחר שנתו השישית כעבד, נלקח אל המזוזה ושם נרצעת אוזנו. בגמרא מוסבר שהמדובר באפרכסת האוזן הימנית, במקום הסחוס, ולא בתנוך.
כהן אינו נרצע, כיוון שהחור עלול להתרחב וחור גדול מכרשינה (כ-3 מ״מ) במקום זה יש בו משום מום הפוסל מעבודה במקדש.
אזכור חיובי לפירסינג ניתן למצוא בנביאים ובכתובים. הנביא יחזקאל מתנבא בנבואת הנחמה: . בספר משלי מוזכר הנזם כתכשיט יפה, שאין מקומו על בהמה טמאה כפי שיופי ללא טעם הוא פסול: "נזם זהב באף חזיר, אישה יפה וסרת טעם".
הפירסינג בהלכה היהודית.
בניגוד לקעקוע, האסור במפורש בהלכה, אין איסור על עשיית פירסינג.
הפירסינג בתרבות המערב.
עגילים אשר אינם באוזן החלו את דרכם באופנה המערבית החל משנות ה-30 ושנות ה-40, והחלו להפוך בהדרגה מאופנת שוליים לאופנה פופולרית.
בשנת 1975 הוקמה חברת Gauntlet אשר הייתה חנות הפירסינג הפורמלית הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1993 זכה השיר cryin' של להקת אירוסמית' לקליפ השנה, ותהליך עשיית הפירסינג בטבור שהוצג בקליפ נתן לתופעה דחיפה משמעותית אל תוך תרבות המיינסטרים.
פירסינג באף.
על פי ההערכות, הפירסינג באף, או הנזם, הגיע למזרח הרחוק מהמזרח התיכון במאה ה-16. אל תרבות המערב הגיע מהתרבות ההודית במהלך המאה ה-20.
בשנות ה-70 הפירסינג היה אחד מסימני ההיכר של קהילת הפאנק, והיה חלק ממכלול סממני אופנה שסימלו מרידה במערכת.
בהמשך הפך העגיל למקובל גם בקרב הקהל הרחב, כשאומץ על ידי ידוענים שונים כמו מדונה, לני קרביץ וסלאש.
פירסינג בלשון.
הפך לפופולרי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. בדרך כלל נהוג לנקב את מרכז הלשון, תוך שימוש במחט ובתכשיט בעובי 1.6 מ"מ. התכשיט הראשוני צריך להיות ארוך יותר מעובי הלשון, כיוון שהלשון עשויה להתנפח בימים הראשונים. לאחר כשבוע, עם ירידת הנפיחות, יש להחליף את העגיל בעגיל קצר יותר על מנת להפחית את הסכנה לנזק לשיניים ולחניכיים.
סוגי פירסינג נוספים הם פירסינג כפול, משני צידי הלשון, וכן חירור הקרום המחבר את תחתית הלשון לתחתית הפה. לחירור קרום הלשון נהוג להשתמש במחט ותכשיט מסוג מוט כפוף בעובי 1.2 מ"מ.
פירסינג בטבור.
בשנת 1956 עלתה הפופולריות של הביקיני, בד בבד עם מתן לגיטימציה אופנתית לנשים לחשוף אזורים מסוימים בגופן, כמו הטבור, שלא היה מקובל לחשוף לפני כן, מה שהפך את הטבור לאיבר מושך ואופנתי.
ב-1993 הדוגמנית כריסטי טורלינטון יצאה למסלול עם פירסינג בטבור, מה שנתן השראה לנעמי קמפבל ומדונה להראות בציבור עם פירסינג בטבור, והפכו אותו לאופנתי ופופולרי בקרב הציבור הרחב.
הפירסינג בחברה הישראלית.
ניקוב האוזן הוא הפירסינג הנפוץ ביותר בחברה הישראלית. כמעט כל הנשים בישראל עוברות את תהליך ניקוב התנוך, בדרך כלל בתחילת שנות העשרה לחייהן. ניקוב התנוך נפוץ בכל סוגי החברות: החברה החילונית, הדתית, החרדית, והערבית. ישנן עדות בהן תנוך הבנות מנוקב בהיותן תינוקות, אך הדבר שנוי במחלוקת כיוון שבכך ניטלת מהן זכות הבחירה. מלבד זאת, הנקב באוזנן של נשים שנוקבו בגיל הינקות עלול להיות לא ממורכז כראוי. גם גברים רבים נוהגים לנקב את אוזניהם, לרוב אוזן שמאל, ולענוד עגיל. ענידת עגילים רבים בכל תנוך נפוצה מאוד בקרב נשים. ענידת נזם נפוצה אף היא בישראל, ושכיחה גם בחברות שמרניות באופן יחסי כמו החברה הדתית-לאומית.
יש הנוהגים לנקב את גופם ולענוד עגילים במקומות נוספים. המקום הפופולרי ביותר לאחר תנוך האוזן, הוא הנחיר (ענידת נזם), וכן האפרכסת (״הליקס״), הטבור, מחיצת האף (״ספטום״), הגבה, והלשון.
צה"ל אוסר על פירסינג למעט חיילות הרשאיות לענוד זוג עגילים אחד בלבד, עגיל בכל אוזן. עם זאת, חיילים וחיילות רבים נוהגים לשמור על העגילים למרות השירות הצבאי, על ידי ענידת עגילים שקופים או קטנים, או העלמת עין של מפקדיהם. במחקר שנערך במרפאה צבאית בשנת 2005, מתוך 389 חיילים שנבדקו, ל-4.3% היה פירסינג בגוף (לא כולל תנוך האוזן או הפה), ל-5.7% היה פירסינג בשפה (בהווה או בעבר) ל-6.2% היה קעקוע, ול-15.7% היה פירסינג בתוך חלל הפה (בהווה או בעבר).
קיימת סברה כי החברה הישראלית נוטה לקבל ניקובים מסוימים, כגון רוב סוגי העגילים באוזניים וכן נזם, אך ישנם ניקובים שנוטה לא לקבל (כמו: חירור מחיצת האף, חירור הלשון, חירור השפה וכן חירורים אחרים). עם זאת, בשנים האחרונות גברה הפופולריות של ניקוב מחיצת האף.
איסור פירסינג בצעירים.
בעקבות נזקים רפואיים שאירעו לבני נוער שעשו פירסינג, ובעקבות לחץ של הורים וחברי כנסת, אושר בכנסת באוגוסט 2004 תיקון לחוק רישוי עסקים שבו נאמר "בעסק שהוא כולו או חלקו מקום לניקוב חורים בגוף לצורך ענידת תכשיטים, לא ינקב אדם חור כאמור בגופו של קטין שטרם מלאו לו 16 שנים, שלא בתנוכי האוזניים, אלא בהסכמת אחד מהוריו או אפוטרופוס". בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "מטרתה של ההצעה להגן על קטינים בגיל צעיר יחסית מפני החלטות שקטין עלול לקבל בעקבות לחץ חברתי, וללא שקילה ראויה של ההשלכות הבריאותיות שהפעולה עלולה לגרום".
מגדים (כתב עת)
מגדים הוא ביטאון לענייני מקרא היוצא לאור על ידי הוצאת "תבונות" של המכללה האקדמית הרצוג. כתב-העת, הרואה אור פעם-פעמיים בשנה, הוא אחד מכתבי-העת העבריים הפעילים הבודדים שמוקדשים רובם ככולם למאמרים העוסקים בהיבטים שונים של התנ"ך (יחד עם "בית מקרא" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום").
"מגדים" התחיל לצאת לאור בשנת 1986, ועד לשנת 2016 הופיעו חמישים וששה גיליונות ובהם 359 מאמרים. העורך הראשי (נכון לשנת תשע"ו) הוא ד"ר יושי פרג'ון, ולצידו עורכים הרב ד"ר אברהם שמאע והרב יובל שרלו. עם חברי המערכת הרחבה נמנים פרופ' יוסף עופר ראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן; פרופ' יהונתן יעקבס,פרופ' אליהו עסיס, דיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן; הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון; הרב ד"ר יואל בן נון, ואישים אחרים מהציונות הדתית. בין הכותבים ל"מגדים" - חוקרי מקרא, מרצי המכללות וסטודנטים מתקדמים, בעיקר מישיבת הר עציון, ממכללת הרצוג ומשלוחותיה.