יפן נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצידן של בנות הברית, נגד גרמניה ואוסטריה, כהמשך טבעי לברית האנגלית-יפנית של 1902. לאחר מצור אנגלי-יפני, בנובמבר 1914, כבש הצי היפני את בסיס הצי הגרמני בצ'ינגדאו שבחצי האי שָאנְדוֹנג שבסין. תוך כדי כך, באוגוסט ובספטמבר אותה שנה, נשלח כוח משימה ימי אל מרכז האוקיינוס השקט כדי לרדוף אחר השייטת הגרמנית של מזרח-אסיה, אשר עברה באותו זמן אל דרום האוקיינוס האטלנטי, שם התנגשה עם כוחות ימיים בריטיים. יפן כבשה את נחלותיה לשעבר של גרמניה במיקרונזיה, הפעם את איי מריאנה (להוציא את גואם), איי קרוליין ואיי מרשל, אשר נותרו קולוניות יפניות תחת מנדט דרום-פסיפי של חבר הלאומים עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בריטניה, הטרודה באירופה, שם היה לה יתרון גבולי בלבד על גרמניה, ביקשה לשאול מידי יפן את ארבע אוניות-המערכה החדישות ביותר שלה מדגם "קוֹנְגוֹ" ("קוֹנְגוֹ", "הִיאֶי", "הָארוּנָה" ו"קִירִישִימָה"), שהיו הראשונות בעולם שחומשו בתותחי 14 אינץ' והאוניות הראשיות המתקדמות ביותר בעולם בזמן השקתן. יפן סירבה.
בעקבות בקשה נוספת לתרום את חלקה למאבק, והלוחמה הבלתי מוגבלת שניהלו הצוללות הגרמניות החל מ-1917, שלח הצי היפני במרץ 1917 כוח מיוחד של משחתות אל הים התיכון. הצי, שכלל את הסיירת המשוריינת "נִישִין" ושמונה מהמשחתות החדישות ביותר תחת פיקודו של אדמירל סָאטוֹ קוֹזוֹ, קבע את בסיסו במלטה והגן ביעילות עד סוף המלחמה על הספנות של בנות הברית בין מרסיי, טאראנטו ונמלי מצרים. אחת המשחתות, "סָאקָאקִי", טובעה על ידי טורפדו ששוגר מצוללת אוסטרית תוך אובדן חייהם של 59 קצינים ומלחים.
לאחר המלחמה קיבל הצי היפני שבע צוללות גרמניות כשלל מלחמה, שהובאו ליפן ונחקרו, דבר שתרם רבות לפיתוח תעשיית הצוללות היפנית.
בין שתי מלחמות העולם.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה החל הצי הקיסרי היפני להיערך באופן מיוחד למלחמה נגד הצי האמריקני. ההתפשטות המיליטריסטית של יפן ומלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 הרחיקו מעליה את ארצות הברית והיא הפכה ליריבתה.
הצי הקיסרי היפני ניצב לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה מול אתגרים עצומים, אפשר שיותר מכל צי מלחמתי אחר בעולם. יפן, כמו בריטניה, הייתה תלויה כמעט לגמרי ביבוא משאבים מחו"ל לסיפוק צורכי כלכלתה. מאחר שמקורות חומרי הגלם (במיוחד נפט מדרום מזרח אסיה) נמצאו הרחק מן המולדת ונשלטו על ידי מדינות זרות (בריטניה, ארצות הברית והולנד), הוטלה ההגנה עליהם ואבטחת אספקתם על הצי. כדי לעמוד במשימה זו היה על יפן לבנות אוניות-מלחמה גדולות, המסוגלות לשוט למרחק.
זאת ועוד, כדי להוציא לפועל את מדיניות ההתפשטות של יפן, נדרש הצי היפני להילחם בגדולים שבציי העולם. אמנת וושינגטון מ-1922, שהגבילה את ההתחמשות הימית של חמש המדינות החתומות עליה, קבעה יחס של 5/5/3 לציים של בריטניה, ארצות הברית ויפן. יפן סבלה, אפוא, מנחיתות מספרית ומתשתית תעשייתית מצומצמת, בעיקר בהשוואה לארצות הברית. על כן השעין הצי את טקטיקות הלחימה שלו על עליונות טכנית (אוניות מועטות אך מהירות ובעלות עוצמת אש גדולה יותר), ואימץ טקטיקות אגרסיביות (התקפות מהירות ורבות תעוזה להכרעת האויב, המתכון לניצחון במלחמותיו הקודמות).
במהלך השנים שבין שתי מלחמות העולם הובילה יפן בתחומים רבים של פיתוח אוניות מלחמה:
יפן המשיכה מדי פעם להזמין מומחים זרים בתחומים שבהם הייתה צריכה להדביק את המערב: ב-1921 היא אירחה למשך שנה וחצי את Sempill Mission, קבוצת מדריכי טיס של הצי, שאימנו את הצי הקיסרי היפני בהטסת מספר מטוסים חדשים, כמו "גלוסטר ספארו הוק", בהפצצות טורפדו ובבקרת טיסה.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, התחרו ביניהן שתי אסכולות חשיבה בשאלה האם גרעין הצי צריך להיות אוניות-מערכה כבדות-חימוש, שיוכלו בסופו של דבר לנצח את האוניות האמריקניות במימי יפן, או צי התקפי של נושאות מטוסים. אף אסכולה לא ניצחה, לאמיתו של דבר. היפנים פיתחו את שני טיפוסי האוניות, כשהתוצאה היא שאף אחד מהפתרונות לא הצליח להכריע את היריב האמריקני.
פיתוח אוניית המלחמה היפנית סבל מנקודת תורפה מתמדת, והיא הנטייה לשלב חימוש רב מדי עם עוצמת מנועים גדולה מדי ביחס לממדי האונייה (תוצאת לוואי של אמנת וושינגטון). נטייה זו הובילה לליקויים ביציבות, בעמידות בפני פגיעות אויב ובחוזק המבני.
מלחמת העולם השנייה.
הצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה נוהל על ידי משרד הצי המלחמתי ונמצא תחת פיקוד ראש המטה הכללי של הצי במפקדה הקיסרית הכללית. כדי להתמודד עם הצי האמריקני בעל העדיפות המספרית, השקיע הצי היפני משאבים רבים בבניית כוח העולה באיכותו על כל צי אחר באותה תקופה. כתוצאה מכך היה ליפן בתחילת מלחמת העולם השנייה הצי המתוחכם ביותר בעולם. יפן הימרה על ניצחונות בזק באמצעות טקטיקות התקפיות ולא השקיעה די בהגנה. היה עליה לגונן על קווי ספנות ארוכים מפני צוללות אויב, דבר שלא הצליחה לעשות מעולם, במיוחד משום שלא השקיעה די באוניות ליווי נגד צוללות ובנושאות מטוסים לליווי (escort carriers).
במהלך החלק הראשון של פעולות האיבה נחל הצי היפני ניצחונות מרהיבים, ובראשם המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, אך ידם של האמריקנים גברה בסופו של דבר הודות לשדרוג טכנולוגי של כוחותיהם הימיים והאוויריים ולעוצמה תעשייתית גדולה לאין שיעור. סירובה של יפן להשתמש בצי הצוללות שלה לתקיפת אוניות סוחר וחוסר הצלחתה לאבטח את קווי הקשר הימיים שלה תרמו גם הם לתבוסתה. במהלך השלב האחרון של המלחמה פנה הצי הקיסרי היפני לסדרה של צעדים נואשים, כולל התקפות קמיקאזה שביצעו יחידות תקיפה מיוחדות מסוגים שונים, אך ללא הועיל.
אוניות מערכה.
יפן המשיכה לייחס יוקרה רבה לאוניות-מערכה, והתאמצה לבנות את האוניות בעלות הממדים ועוצמת האש הגדולים ביותר של התקופה. "יאמטו", אוניית המערכה הגדולה וכבדת-החימוש ביותר בהיסטוריה, הושקה ב-1941.
המחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה הייתה עדה לקרבות האחרונים בין אוניות-מערכה. בקרב גוודאלקנל, ב-15 בנובמבר 1942, נלחמו אוניות-המערכה האמריקניות "סאות' דקוטה" (USS South Dakota) ו"וושינגטון" (USS Washington) באוניית-המערכה היפנית "קִירִישִימַה" והשמידוה. בקרב מפרץ לייטה (Leyte), ב-25 באוקטובר 1944, שש אוניות-מערכה בפיקוד אדמירל ג'סי אולדנדורף (Jesse B. Oldendorf) מן הצי האמריקני השביעי ירו על אוניות-המערכה של אדמירל שוג'י "יַאמַאשִירוּ" ו"פוּסוּ" וטענו כי הטביעו אותן; למעשה, שתי אוניות המערכה היפניות ניזוקו קשות על ידי התקפת משחתות קודם שניתכה עליהן אש אוניות-המערכה של אולדנדורף.
למרות זאת הוכיח הקרב מול סאמאר (Samar), ב-25 באוקטובר 1944, במהלך קרב מפרץ לייטה, כי חרף כלי נשקן הלא יעילים עדיין יכולה להיות תועלת באוניות מערכה. רק הססנותו של אדמירל טָקֶאוּ קוּרִיטָה והלחימה של המשחתות האמריקניות ואוניות הליווי הצילה את נושאות המטוסים האמריקניות של "טאפי 3" (Taffy 3) מאש תותחיהן הקטלנית של "יַאמַטוֹ", "קוֹנְגּוֹ" ו"נַאגַּטוֹ" והסיירות שנלוו אליהן. באורח נס אבדו לאמריקאים בקרב העל־מימי רק האונייה "גמבייר ביי" (USS Gambier Bay), שתי משחתות ואוניית ליווי אחת. ה"יאמטו", למרות כל ההשקעה בבנייתה, לא הצליחה לפגוע ולו באונייה אחת.
הופעת המטוסים בזירת הקרב הימי היא שהביאה בסופו של דבר את הקץ על אוניית-המערכה. תפקידן העיקרי האחרון של אוניות-המערכה באוקיינוס השקט היה הפגזת חופים והענקת הגנת נ"מ לנושאות-מטוסים. "יאמטו" ו"מוּסַשִי" הוטבעו בהתקפות מן האוויר זמן רב לפני שיכלו להגיע לטווח פגיעה בצי האמריקני. כתוצאה של הטכנולוגיה המשתנה, בוטלו התוכניות לבניית אוניות-מערכה גדולות יותר מדגם "סופר יאמטו".
נושאות מטוסים.
יפן שמה דגש מיוחד על נושאות-מטוסים. הצי הקיסרי היפני החל את המערכה באוקיינוס השקט עם 10 נושאות-מטוסים, שהיוו את צי נושאות-המטוסים הגדול והחדיש ביותר בעולם באותם זמנים. שתי נושאות המטוסים שלה מדגם "שוֹקַאקוּ" עלו על כל נושאת-מטוסים אחרת בעולם עד הופעת נושאות-המטוסים האמריקניות מדגם "אסקס" (Essex) במהלך המלחמה. ברם, מספר רב של נושאות-מטוסים יפניות היו קטנות-ממדים, בהתאם להגבלות שהוטלו על הצי על ידי הוועידות הימיות בלונדון ובוושינגטון. לאמריקנים היו בתחילת פעולות האיבה 7 נושאות מטוסים, 3 מהן בלבד פעלו באוקיינוס השקט, ולבריטים 3, מתוכן רק אחת פעלה במימי האוקיינוס ההודי.
ברם, לאחר קרב מידוויי, שבו הוטבעו ארבע נושאות-מטוסים יפניות, מצא עצמו לפתע הצי היפני ללא כמות מספקת של נושאות-מטוסים גדולות (full carriers). כדי למלא את החסר הוחל בפרויקט שאפתני של הסבת כלי שיט מסחריים ומלחמתיים לנושאות-מטוסים לליווי כגון "הִיוֹ" ו-"שִינַאנוֹ", אשר הפכו לנושאות-המטוסים הגדולות ביותר במלחמת העולם השנייה. הצי גם ניסה לבנות מספר נושאות-מטוסים גדולות, אם כי רוב הפרויקטים לא הושלמו עד סופה של המלחמה.
בנוסף לזה ליפן הייתה תוכנת לצוללות שישמשו כנושאת מטוסים בשם I-400 להתקפה על חופי ארצות הברית לשם הרתעה.
מטוסי קרב של הצי.