בבוקר יום שלישי ה-16 ביוני צעדו פועלים בברלין המזרחית משדרת סטלין לעבר משרדי הממשלה והמפלגה ולבית האיגודים המקצועיים. כשהגיעו למטה הוועד המרכזי של המפלגה, מדרום לשדרת אונטר דן לינדן, הם גילו משאיות עם רמקולים המשדרים תעמולה של המפלגה. הפועלים הרסו שתי משאיות, השתלטו על משאית שלישית ושידרו ממנה את דרישותיהם, שכללו בין השאר: . לאחר שבכירי הממשל והמפלגה סירבו להיפגש עמם, הכריזו מנהיגי המפגינים על שביתה כללית ביום שלמחרת. ביום רביעי ה-17 ביוני החלה שביתה כללית. במקביל ההנהגה המזרח-גרמנית פנתה לעזרת הסובייטים, ואלו הורו להכניס טנקים לבירה. תחילה חששו להכניס טנקים לעיר מחשש שבעלות הברית האחרות (ארצות הברית בריטניה וצרפת) ישלחו גם הן טנקים, אך החליטו לעשות זאת כיוון שזו הייתה הדרך היחידה להשליט חזרה את הסדר. בינתיים השתלטו המורדים על בנייני ממשל שהתרוקנו מהבכירים שישבו שם, כאשר ולטר אולבריכט התחבא בתוך טנק סובייטי. פועלים רבים החלו לצעוד ממקומות שונים (ובהם שדרת סטלין שהייתה באמצע בנייה) לכיוון משרדי הממשלה והמפלגה. עד מהרה התפתחה שביתה זו למהומות אלימות שהתפשטו גם מחוץ לבירה. תחנת הרדיו RIAS, שבסיסה במערב ברלין, דיווחה בהרחבה על ההפגנות. כך, האוכלוסייה בשאר חלקי הרפובליקה למדה על התקריות הבלתי נתפסות עד כה בבירה. עובדים בדרום גרמניה המזרחית כמו האלה, לייפציג, דרזדן, גרה, מרסבורג וגורליץ הצטרפו לדרישות מפגיני ברלין בבוקר ה-17 ביוני והתכנסו למצעדי מחאה גדולים. המפגינים נשאו דגלים של גרמניה, וקראו לממשלה הנוכחית להתפטר ולערוך בחירות דמוקרטיות. באותה עת נכנסו טנקי T-34 סובייטים לברלין ובעזרת הפולקספוליציי דיכאו את המרד באכזריות.
עד הלילה הסתיים המרד בבירה, אך בעוד כ-700 ערים ועיירות אחרות המשיך המרד בקנה מידה יותר קטן עוד כיומיים. לפי נתוניים רשמיים נהרגו 16 בני אדם ומעל מאה נפצעו. בפועל, לפי הערכות, לפחות 300 נהרגו ולמעלה מ-1,000 נפצעו. בדו"ח שחיבר קולונל איוון פדייקין, ראש הק.ג.ב. בגרמניה המזרחית, נאמר כי .
השלכות המרד.
כ-6,000 איש נעצרו בעקבות המרד. מאותו רגע ואילך הפכה גרמניה המזרחית למדינת משטרה. חוזקו שירותי הביטחון במטרה למנוע מרד כזה שוב: נערכו רפורמות בפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובשטאזי - שירות הביטחון. יושב-הראש שלו, וילהלם צייסר הודח ובמקומו מונה ארנסט וולוובר. בנוסף, משנת 1954 הפסיקה ברית המועצות לקחת פיצויים ורמת החיים בגרמניה המזרחית עלתה. רחוב ה-17 ביוני בברלין מנציח את האירוע.
צמדן
צַמְדָּן או שם גנרי סקוץ' (באנגלית Hook-and-loop fastener או שם גנרי Velcro) הוא פס הצמדה העשוי משתי רצועות של אריג ניילון: אחת הרצועות מכוסה בקרסים זעירים, והשנייה - בלולאות זעירות. בהצמדת הרצועות נתפסים הקרסים בלולאות והרצועות נותרות צמודות זו לזו. ניתן להפריד ביניהן על ידי משיכה ביד, וכך הקרסים, העשויים ניילון גמיש, משתחררים.
את הצמדן המציא ז'ורז' דה מסטראל משווייץ בשנת 1948. עד 1950 יוצר הצמדן מכותנה, אך אז עבר לייצור מניילון.
הרכיסה בצמדן נוחה וקלה, והוא משמש כיום לרכיסת תיקים, בגדים, נעליים, חלוקי מנתחים ואף חליפות חלל.
אל-ח'אלצה
אל-ח'אלצה (בערבית: الخالصة, קרוי גם "חלסה") היה כפר ערבי גדול באצבע הגליל שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. על אדמותיו יושבת היום העיר קריית שמונה.
היסטוריה.
הכפר אל-ח'אלצה היה קיים כבר בשנת 1596, אך במהלך השנים היו תקופות בהן לא היה מיושב. במאה ה-19 התיישב במקום השבט הבדואי ערב אל-ע'וארנה. תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בחקלאות ובמסחר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטח המנדט הצרפתי; תושבי אל-ח'אלצה, בהנהגת כאמיל אפנדי, התנגדו לשלטון הצרפתי ונלחמו בו, מתוך נאמנות למלך פייצל בדמשק. ב-1 במרץ 1920 התקיפו לוחמים מהכפר את אנשי היישוב היהודי תל חי והרגו שמונה מהמתיישבים, ובהם יוסף טרומפלדור. הקרב על תל חי היה למיתוס ציוני של הקרבה בקרב אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל שהנחילו אותו הלאה לדורות הבאים של מדינת ישראל.
בשנת 1924 סופח האזור למנדט הבריטי. עקב כך נותקו תושבי עמק החולה מעיירת השוק המרכזית, מרג' עיון, אל-ח'אלצה הפכה למרכז החדש ומספר תושביה גדל באופן משמעותי. הבריטים בנו מצפון-מערב לכפר תחנת משטרה. בתקופת המרד הערבי 1939-1936 שיתפו תושבי הכפר פעולה עם הבריטים ואף עם היישוב. מנהיג הכפר סייע לקרן הקיימת לישראל ברכישת קרקעות באזור. סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל העריך את אוכלוסיית הכפר ב-1,840 תושבים, על שטח של 11,280 דונם, מתוכם 20 דונם שטח בנוי.
עם תום המנדט הבריטי, ב-15 באפריל 1948, התפנו הבריטים מהאזור ומסרו את בניין המשטרה לידי הערבים. בתקופה זו היו בכפר בין 35 ל-80 לוחמים. במאי 1948, אחרי כיבוש צפת בידי כוחות ההגנה במסגרת מבצע יפתח, נמלטו תושבי אל-ח'אלצה לכפר הסמוך הונין. הלוחמים שנשארו להגן על הכפר הובסו בהמשך אותו החודש על ידי כוחות ההגנה. בספטמבר 1948 נמלטו פליטי הכפר מהונין ללבנון, בעקבות פשיטה של חטיבת כרמלי על הכפר.
בדצמבר 1949 הוקמה במקום מעברה לעולים מתימן ועיראק, שנקראה חלסה. בהמשך הפכה המעברה ליישוב "קריית יוסף" (על שם יוסף טרומפלדור), ששמו שונה ל"קריית שמונה", לזכר שמונת נופלי מאורעות תל חי.
כיום משמש מסגד הכפר כמוזיאון לתולדות קריית שמונה, וביתו של מנהיג בכפר משמש כמרכז קהילתי. המסגד נמצא בשטח פארק הזהב, הפארק העירוני המרכזי של העיר.
הומניזם דתי
הומניזם דתי הוא השקפה בפילוסופיה של המוסר המשלבת בין מנהגי דת להומניזם. ניתן להבין את ההומניזם הדתי גם כהומניזם ששילב לתוכו מנהגים דתיים, וגם כמסורת דתית שרק הושפעה מההומניזם.
ההומניזם בתחילת המאה ה-20 דחה את הרעיון של ידע שניתן מאלוהים, מוסר המבוסס על דת, ואת קיומם של כוחות על-טבעיים. עקב זאת, רבים מההוגים של ההומניזם ראו בו דת, וציפו שיכיל את התפקוד הכללי, את הטקסים, ואת ההנחיה הדתית שהדתות המסורתיות שואפות לספק. בחלקה השני של המאה ה-20 תנועת ההומניזם הדתי סבלה מהתנגשויות רבות גם עם קבוצות נוצריות קונסרבטיביות, וגם עם ההומניזם החילוני שנעשה לזרם המוביל בתנועה ההומניסטית.
היסטוריה.
תחילת ההומניזם הדתי בשנות החמישים של המאה ה-18, כאשר אוגוסט קונט, אבי הסוציולוגיה, ייסד את הפוזיטיביזם וכינה אותה "דת של הומאניות".
בשנת 1853 נוסד בלונדון אחד מהניצנים הראשונים של הפעילות ההומניסטית הממוסדת, ארגון ושמו "התאחדות הדת ההומאניסטית". הארגון היה דמוקרטי וכלל נשים וגברים בבחירות להנהגתו, וראה לנכון את קידום את הידע במדעים, פילוסופיה ואומנויות.
תנועת "התרבות המוסרית" נוסדה ב-1876. אביה המייסד, פליקס אדלר, חשב עליה כעל דת חדשה שתשיל מעליה את הדוגמות הלא מדעיות בעליל של הדתות המסורתיות תוך שמירה וטיפוח של המוקד הדתי והמוסרי שעומד במוקדן. אדלר האמין שהדת המסורתית לא תיטמע בראיית העולם המדעית, ושבכך תצא האנושות נפסדת מאובדן חלקים משמעותיים בדת שיישמטו יחד איתה. הדת היוותה מאז ומעולם השראה למעשים טובים, וסיפקה אמיתות חשובות לגבי העולם, גם אם אלו מוצגות באופן שאינו תואם עוד את הבנת עולמו של האדם המודרני. דוגמה לכך הן המטפורות של הדת שהושתתו על שלטון מונרכי כאידיאל, בעוד שכעת הדמוקרטיה מקבלת תואר זה. בהתחלה לא כללה תנועת "התרבות המוסרית" טקסים ומנהגים דתיים, אלא הייתה דתית במובן של ניסיון להוות חלק מכריע בחיי האנשים ופנייה לנושאים שהעסיקו אותם. חלק מהקהילות של "התרבות המוסרית" הכניסו מאוחר יותר מידה של טקסיות ככלי לסימון מועדי חג ודרך להציג באופן מוחשי את הערכים ההומניסטים המופשטים.
ב-1915 קרא הכומר היוניטארי ג'ון דיטריך במגזין הגדרה להומניזם ואימץ אותה עבור הדת שלו. יש המגדירים אותו כאב המייסד של ההומניזם הדתי. ב-1929 ייסד צ'ארלס פראנסיס פוטר, גם הוא כומר יוניטרי, את "החברה ההומאניסטית הראשונה של ניו-יורק", שכללה אישים כג'וליאן האקסלי, ג'ון דיואי, אלברט איינשטיין ותומאס מאן. ב-1930 פרסם פוטר יחד עם אשתו ספר בשם "הומאניזם: דת חדשה", ונודע כתומך נלהב בזכויות הנשים, לגליזציה של הפלות, גירושים אזרחים ושימת קץ למתן גזר דין מוות.
מניפסט הומניסטי, הידוע גם כמניפסט ההומניסטי הראשון, נכתב ב-1933 ובלט בשונותו בהשוואה למניפסטים מאוחרים יותר. כתב זה הציג דת חדשה, ודיבר על ההומניזם כתנועה דתית שנועדה להחליף ולהתעלות על דתות קודמות, מבוססות אלוהוּת. חרף דברים אלו נזהר המניפסט מלהציג תורה או דוֹגמות כלשהן שיעמדו בבסיסו. המסמך מציג ראיית עולם חילונית כחלופה לחברה החומרנית. חלופה זו כוללת חברה שוויונית שתתבסס על שיתוף פעולה פרי בחירה בין בני האדם.
מקורות השראה.
ההומניזם הבודהיסטי היווה חלק שורשי בדת זו מראשית דרכה ועד ימינו. מטרת המאמין בהומניזם הבודהיסטי היא להפוך דרכו לאדם נמרץ, אמיץ ונאור, השואף לעזור לכל הישויות התבוניות לשחרר עצמן. ההומניזם הבודהיסטי מתמקד בבעיות עולמנו יותר מבעיות העולם הבא, ושם דגש על אכפתיות מהחיים ולא מהמתים, עזרה לזולת בלתי אם לפועל וגאולה אוניברסלית במקום גאולה פרטית.