תכנון השכונה וייסודה.
במהלך שנות ה-20 רכש יצחק לייב גולדברג, נדבן יהודי ידוע באותה תקופה, 500 דונם משטחי הפרדסים שהיו שייכים לטמפלרים שהתגוררו במושבה שרונה, שטח שהשתרע מנחל איילון ועד גבעת נפוליאון. ב-1931 החליט גולדברג לפתח חלק משטחו לטובת שכונת גנים לסופרים, משוררים ואמנים, שתהיה מרכז רוחני ביישוב היהודי. לטובת כך פנה למהנדס פרדריק קיש, שלקח אחריות על תכנון השכונה ומכירת המגרשים. לטובת כך בחר גולדברג גבעת כורכר בדרום הפרדס, שלא התאימה לגידולים חקלאיים, במיקום שבו יעמוד משולש הרחובות ביאליק, אבא-הלל וז'בוטינסקי. שני-שלישים משטח השכונה הוקצה לגנים ציבוריים.
קיש החל לעסוק בפיתוח השכונה באמצעות החברה שבבעלותו, "הסוכנות להשקעות ופיתוח", סלל כבישים ושיווק את המגרשים. בתכנון בתי השכונה השתתפו אדריכלים נודעים כגון ג'ניה אוורבוך, שמואל ברקאי, יוסף מינור, יצחק רפופורט ואחרים. הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 1934 ועשר משפחות עברו לשכונה. תכנונו המקורי של גולדברג היה להקים שכונה עבור סופרים ומשוררים, ופנה למספר סופרים כדי שיעברו לשכונה. הסופר יעקב חורגין והצייר אריה לובין היו בין הבודדים שקיבלו את ההזמנה והקימו את ביתם בשכונה. חיים נחמן ביאליק, שהוזמן גם הוא על ידי גולדברג לעבור להתגורר בשכונה, הסכים לעשות כן ואף לווה 4,000 לירות לטובת בניית ביתו לפני שנפטר מהתקף לב.
בתקופת המנדט הבריטי.
עד 1939 התרחבה השכונה לכדי 24 בתים פרטיים, כאשר מעמדה המשפטי הוא של אגודה אוטונומית הכפופה לקצין המחוז ברמלה. באותם ימים התגורר בשכונה המנתח משה מרכוס, מבכירי המנתחים בארץ באותה תקופה, שהיה נוהג לטפל בביתו שבשכונה בפצועים של כל שלוש המחתרות בתקופת המנדט הבריטי. בשכונה התגוררו משפחות יהודיות ממוצאים שונים, בכירי בנק אנגלו-פלשתינה, סוחרים ובעלי קרקעות.
בקצה השכונה הוקם בית קולנוע "רמה". ליד רחוב ביאליק ניטעה חורשת אקליפטוסים, ולידה הוקם גן ציבורי קטן על שם ארגון ניל"י. בסמוך הוקמו מגרשי טניס שם אימנו נעים ואדוארד רג'ואן, אלופי ארץ ישראל בטניס.
השכונה סופחה לרמת גן ב-30 בדצמבר 1943.
לאחר קום המדינה.
במהלך שנות ה-50 רכשה המדינה את ביתו של היינריך כהן ושיכנה בו את משפחת משה שרת, אז נקרא הבית בית כהן-שרת, ואת בית בראודה ושיכנה בו את שגריר ארצות הברית, ג'יימס מקדונלד, שעד למעבר לבית זה התגורר במלון גת רימון בתל אביב. הרחוב שבו שכן הבית קיבל את השם "רחוב מקדונלד" על שמו של השגריר.
השכונה הפכה ליעד מבוקש עבור בתי מגורים של נציגים דיפלומטיים, והייתה ביתם של שגרירי שווייץ, יפן, דרום אפריקה, איטליה, הפיליפינים ועוד. בתחילת המאה ה-21 התייצבה תדמיתה של השכונה כשכונה היוקרתית ביותר ברמת גן. בשכונה קיים מרכז תרבות ציבורי על שם ביאליק ומרכז קהילתי. בשכונה קיים גם בית ספר יסודי, בית הספר "הגפן".
מבנים לשימור בשכונה.
ב-2008 אושרה תוכנית בנייה הכוללת הריסה של בתים שונים בשכונה. התוכנית לא יצאה לפועל ובעלי השטח הגישו תוכנית נוספת ב-2018, תוכנית רג/ 1293 /א', המבקשת אף היא להרוס מבנים בשכונה ולהקים במקומם מגדל מגורים בן 12 קומות במסגרת תמ"א 38. כלפי תוכנית זו הובעה התנגדות על ידי גורמים שונים, בהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שגריר שווייץ בישראל (שהתנגד מטעמי ביטחון אישי), שביתו במגרש הסמוך לבית אוארבך שמבקשים להרוס, בעלי עסקים באזור ומהנדסת העיר רמת גן. למרות ההתנגדויות, אושרה לבסוף התוכנית בשנת 2019.
במקביל, הוכרזה ב-2015 שכונת תל-בנימין כולה כמיועדת לשימור. מבנים רבים בשכונה צוינו כאתרי מורשת ונכללו בתוכנית שימור מבנים של עיריית רמת גן, בהם:
חותמת הצריבה הנסיונית של דואר הולנד
בשנת 1901 ערך דואר הולנד ניסוי במתקן החתמה חדשני אשר היה מבוסס על צריבה של בולי הדואר בברזל מלובן במקום השימוש הרגיל בדיו. בתום תקופה של 45 ימי עבודה התברר כי מתקן ההחתמה סובל מכשלים רבים, והוחלט להפסיק את הניסוי. דואר הולנד היה היחיד שניסה באופן מסודר את הרעיון של שימוש בצריבה כאמצעי לביטול בולי הדואר, והחותמות המיוחדות שנוצרו במהלך ימי הניסוי הן נדירות ומבוקשות על ידי אספני הבולים.
הרקע להכנת חותמת הצריבה.
מאז החל באנגליה השימוש בבולי דואר בחודש מאי 1840 נאלצו מנהלי הדואר להתמודד עם בעיית הזייפנים, אשר ניקו בדרכים שונות את החותמת שהוטבעה על הבולים ועשו בהם שימוש חוזר. אובדן ההכנסות הסתכם בסכומים גבוהים מאוד, ורשויות הדואר חיפשו ללא הרף דרכים יעילות לבטל את הבולים באופן בולט שלא יאפשר לעשות בהם שימוש חוזר. באפגניסטן, לשם דוגמה, ביטלו פקידי הדואר את הבולים על ידי קריעת חלק מן הבול. שיטה זו אמנם מנעה שימוש חוזר בבול, אולם היא הייתה מאוד לא יעילה, דרשה עבודה רבה של הפקידים שנאלצו לטפל בכל בול ובול, ולא הייתה מעשית במדינות בהם נשלחו כמויות גדולות מאוד של מכתבים מדי יום.
מרבית רשויות הדואר בעולם בחנו מעת לעת שיטות שונות שיקשו על מחיקת החותמת מן הבולים המשומשים. ניסיונות אלו התמקדו במספר כיווני פעולה:
חותמת הצריבה.
במחצית שנת 1901 הציע מהנדס בשם ס. ס. ון דר ולק (C C van der Valk), מעובדי משרד הדואר ההולנדי, לנסות שיטה חדשנית לפסילת בולי הדואר, אשר תתבסס על צריבת הבולים במקום הכתמתם בדיו
מכונת הצריבה.
ון דר ולק המציא מכונה, לה העניק את השם "וולקנוס" (Vulcanus), אשר התבססה על חותם עשוי ברזל אותו ניתן היה לחמם באמצעות מנורת פרפין. עובד הדואר נדרש להניח את המעטפה עם הבול על מדף מיוחד, ולהצמיד אליהם את החותם הלוהט באמצעות דריכה על דוושה מתאימה. צורתו של החותם נצרבה בנייר של המעטפה והבול באופן בולט, כך שלא ניתן היה לעשות בבול שימוש חוזר.
על פי הערכת הממציא צריכה הייתה המכונה לאפשר החתמה של 240 דברי דואר בדקה, כלומר ארבעה מכתבים בכל שנייה. קצב זה היה גבוה בהרבה מזה שהושג באמצעות חותמות הדיו אותן היה צריך לנקות מעת לעת, והדואר ההולנדי השתכנע שכדאי להזמין מכונה אחת על מנת לבצע ניסוי כדאיות לשיטה החדשה. יחד עם המכונה הוכנו שני ראשי צריבה, אותם ניתן היה להתקין לסירוגין בתוך המכונה.
הניסוי.
בתחילת חודש אוגוסט התקין הדואר ההולנדי את מכונת הצריבה בבית המיון המרכזי של העיר האג, והניסוי הרשמי החל ב-5 באוגוסט 1901. פריטי דואר נלקחו משקי הדואר הרגילים שהגיעו לבית המיון ובוטלו במכונת הצריבה במקום בחותמת הדיו הרגילה.
מיד עם תחילת הניסוי התברר כי התקוות שתלו במכונת הצריבה היו מוגזמות מאוד. ראש הצריבה העשוי ברזל התקרר מהר מן הצפוי, דבר שחייב לעצור ללא הרף את תהליך העבודה על מנת לחמם אותו מחדש. ניסיון לחמם את ראש הצריבה לטמפרטורה גבוהה יותר התבררה כבעייתית מאוד, כיוון שראש הצריבה הלוהט שרף את המעטפות שהיו עשויות מנייר דק, ובמספר מקרים המעטפות עלו באש. זמן קצר לאחר חתחילת הניסוי הוחלט להפסיק ולצרוב מעטפות, ולהשתמש לצורך הניסוי רק בגלויות דואר שהיו עשויות קרטון והיו פחות רגישות לחימום.
ההערכה הראשונה שצפתה ביטול של 240 דברי דואר בדקה התבררה גם היא כמוגזמת, ובתקופת הניסוי הצליחו פקידי הדואר המיומנים ביותר לטפל בפחות ממאה דברי דואר בדקה. כעבור 45 ימי עבודה החליטו מנהלי הדואר להפסיק את השימוש במכונת הצריבה, ולהכריז על כישלון הניסוי. 25 בספטמבר 1901 היה היום האחרון בו נצרבו דברי דואר במכונה החדשנית.
מעמד החותמת בקרב הבולאים.
כאמור, חותמת הצריבה הייתה בשימוש 45 ימי עבודה בלבד, במהלכם נצרבה כמות לא ידועה של פריטים אשר לא עלתה על כמה אלפים לכל היותר. הניסוי התחיל ב-5 באוגוסט 1901, אולם ידועות גם מספר דברי דואר שנצרבו בתאריך מוקדם יותר, ככל הנראה במהלך התקנת המכונה בבית המיון בהאג. הדואר לא הודיע באופן רשמי על הניסוי בהפעלת המכונה החדשה, ורק מעטים ממקבלי המכתבים והגלויות הבחינו בזמן אמת בחותמת הצרובה על הבול. מרבית דברי הדואר שנמסרו לנמענים הושלכו ככל הנראה לפח האשפה, ורק מעטים מן הפריטים הגיעו לידי אספני הבולים.
קיומה של חותמת הצריבה זכה לפרסום מועט בספרות הבולאית, למעט מספר קטן של מאמרים שפורסמו החל משנות השלושים בעיתונות הבולאית בשפה ההולנדית. מצב זה השתנה בתחילת שנות ה-90, עם פרסום מספר מחקרים שהתבססו על לימוד הפריטים ששרדו ועל מסמכים מארכיון הדואר ההולנדי.
הידע על קיומן של חותמות הצריבה, ועל האפשרות להבחין בין תוצרי שני ראשי הצריבה השונים, הוביל לביקוש של דברי דואר ששרדו מן הניסוי בשנת 1901, ומחירם בשוק הבולאים האמיר. עד כמה שידוע קיימים כיום בידי אספני הבולים כמאה דברי דואר צרובים לכל היותר.
ניסיון להפעלת החותמת ברוסיה.
בעקבות גילוי של דוגמה לחותמת צריבה עם שמו של היישוב דרצ'ין ברוסיה (כיום בבלארוס), הועלתה השערה כי ואן דר ואלק ניסה למכור את המצאתו לדואר הרוסי, וערך לצורך כך החתמת ניסיון ברוסיה. הדעה הרווחת בקרב חוקרי תולדות הדואר גורסת כי החותמת הרוסית היא זיוף, וכי גם אם היה נערך ניסוי עבור הדואר הרוסי, לא היו יוצרים חותמת של יישוב נידח וחסר חשיבות דוגמת דרצ'ין, אלא של אחת הערים הגדולות ברוסיה.
היסטוריון קולנוע
Hard Core