פארדו שמר על מקומו בהרכב גם בעונה השנייה בקבוצה, שהייתה מוצלחת פחות והסתיימה רק במקום השישי. ההידרדרות ביכולתה של הקבוצה נמשכה אל תוך פתיחת עונת , והביאה לפיטוריו של פה בחודש נובמבר של אותה עונה, ובקידומו של העוזר מרקוס באבל לתפקיד המאמן, כשהקבוצה במקום ה-11. על אף ששיחק באופן קבוע במסגרת האירופית, פארדו מיעט לקבל דקות משחק בליגה ועזב את הקבוצה בחלון ההעברות של החורף.
לאחר שנתיים וחצי בגרמניה, חזר פארדו לקבוצתו הקודמת, קלוב אמריקה, תמורת סכום של כ-600 אלף דולר. כפי שהיה לפני שעזב, גם בחזרתו היה פארדו לשחקן משמעותי בהרכב הקבוצה. הוא שיחק במדיה שנתיים וחצי נוספות, והשתתף בחמישה טורנירי ליגה אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה בתארים נוספים.
בחודש יולי 2011 הודיע פארדו על עזיבתו לטובת ה-MLS האמריקאית, ולצורך מעברו אפשרה לו הקבוצה לבטל את חוזהו ולהשתחרר מהקבוצה. ב-26 ביולי הודיע על חתימתו בהעברה חופשית בקבוצת שיקגו פייר. ב-19 בינואר 2013, לאחר שנה וחצי בקבוצה, הודיע פארדו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת מקסיקו.
זמן קצר לאחר שייצג את מקסיקו בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה, החל פארדו את דרכו במדי נבחרת מקסיקו הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 באוגוסט 1996, תחת המאמן בורה מילוטינוביץ', במשחק ידידות מול שהסתיים בהפסדה של מקסיקו בתוצאה 2-0. הוא ייצג את מקסיקו במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998, והטורניר הרשמי הראשון שלו במדיה היה קופה אמריקה 1997 בבוליביה, בו סיימה מקסיקו במקום השלישי, ובסוף אותה שנה היה שותף גם בגביע הקונפדרציות 1997. מספר חודשים אחר כך זכה פארדו עם מקסיקו בגביע הזהב 1998, תוארו הבינלאומי הראשון עם הנבחרת.
פארדו זומן על ידי מאמן הנבחרת מנואל לפואנטה לסגל מקסיקו לקראת מונדיאל 1998 בצרפת. פארדו פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של מקסיקו בטורניר. במשחק הראשון גברה מקסיקו 3-1 על , ובמשחק השני פגשה את . בדקה ה-28, בעקבות תיקול מאוחר על ויטאל בורקלמאנס, הורחק פארדו בכרטיס אדום ישיר. בהמשך המשחק, שהסתיים בשוויון 2-2, הורחק גם גרט ורהיין הבלגי, מה שגרר ביקורות על שופט המשחק, יו דאלאס הסקוטי. פארדו נאלץ לצפות מהצד בנבחרתו מסיימת בשוויון 2-2 גם מול . פארדו שב להרכב בשמינית הגמר מול , במשחק בו נבחרתו איבדה יתרון 1-0 ברבע השעה האחרונה, נוצחה 2-1 והודחה מהטורניר.
שנה לאחר מכן רשמה מקסיקו שני טורנירים מוצלחים. היא סיימה במקום השלישי את טורניר קופה אמריקה 1999, וזמן קצר אחר כך אירחה את גביע הקונפדרציות 1999. במשחקה השני של מקסיקו בטורניר, מול , כבש פארדו לאחר רבע שעה את שער הבכורה שלו בנבחרת, והעלה אותה ליתרון ראשון במשחק בדרך לשוויון 2-2 בסיום. בגמר הטורניר, בו פתח פארדו בהרכב, גברה מקסיקו על 4-3 וזכתה לראשונה בתולדותיה בתואר.
לאחר שהשיגה רצף תוצאות חלש מאוד תחת המאמן אנריקה מסה בבית הגמר של מוקדמות מונדיאל 2002, הגיע לנבחרת המאמן חבייר אגירה. הגעתו של המאמן החדש סימנה הפסקה בדרכו הבינלאומית של פארדו. הוא לא רשם ולו הופעה אחת במשך קרוב לשנתיים, והחמיץ את טורנירי קופה אמריקה 2001, בו הגיעה מקסיקו לגמר, גביע הזהב 2002, וכן את הטורניר החשוב ביותר, מונדיאל 2002, אליו הצליחה לבסוף מקסיקו להעפיל.
השינוי בעמדת המאמן והגעתו של הארגנטינאי ריקרדו לה וולפה, סימנה עבור פארדו את הדרך חזרה לנבחרת. הוא זכה עם מקסיקו בתואר בפעם השלישית בגביע הזהב 2003. הוא חזר ליטול חלק משמעותי בטורניריה השונים של מקסיקו, וכך ייצג אותה בקופה אמריקה 2004, ושנה אחר כך בגביע הקונפדרציות 2005.
לה וולפה זימן את פארדו לטורניר המונדיאל השני שלו, מונדיאל 2006 בגרמניה. פארדו פתח בהרכב הנבחרת בכל משחקיה בטורניר. הוא שיחק לאורך כל שלב הבתים, ממנו העפילה מקסיקו מהמקום השני, ופתח בהרכב בשמינית הגמר מול אך הוחלף כבר לאחר 38 דקות בדרך להפסד נבחרתו 2-1 בהארכה.
הטורניר האחרון של פארדו בנבחרת היה גביע הזהב 2007, תחת המאמן הוגו סאנצ'ס, בו סיימה הנבחרת במקום השני לאחר הפסד 2-1 בגמר ל. לקראת סיום הטורניר הודיע פארדו, יחד עם חברו לשטוטגרט באותה התקופה ריקרדו אוסוריו, כי לא ייטול חלק במשחקיה של מקסיקו בקופה אמריקה 2007, עקב עייפות פיזית ומנטלית. המהלך התקבל בביקורת רבה במקסיקו, ופארדו נענש על ידי סאנצ'ס בכך שלא זומן יותר לנבחרת באותה השנה.
פארדו חזר לנבחרת בתחילת 2008, ונטל חלק במוקדמות מונדיאל 2010, תחת המאמן סוון-יוראן אריקסון. מקסיקו התקשתה לתפקד תחת השוודי, ובאפריל 2009 חזר לנבחרת המאמן חבייר אגירה, שהשבית בקדנציה הקודמת שלו את פארדו מכדורגל בינלאומי. חזרתו של אגירה סימנה את סיום דרכו הבינלאומית של פארדו, ומשחק הבכורה של אגירה, בהפסד 2-1 ל ב-6 ביוני 2009 במסגרת מוקדמות המונדיאל, היה משחקו האחרון של פארדו בשורות הנבחרת.
בסך הכול ערך פארדו 148 הופעות בינלאומיות בהן כבש 11 שערים. הוא ממוקם שני בטבלת ההופעות בנבחרת בכל הזמנים.
פבל פארדו
רמוס קופלר
רמוס קופלר (Remus Koffler; 1902 - 17 באפריל 1954) היה פעיל קומוניסטי מחתרתי יהודי רומני שהיה קרבן לטיהורים בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנות ה-50 של המאה ה-20, הועמד למשפט יחד עם יתר "קבוצת פטרשקנו", נידון לעונש מוות והוצא להורג.
קורות חייו.
קופלר נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה של סוחר יהודי, אך הוטבל לנצרות קתולית ולמד בבית ספר לותרני. הוא עמד בבחינות הבגרות בציריך, שווייץ ונשלח ללמוד כימיה בברלין, גרמניה, אך שם התוודע לכתבי קרל מרקס והתקרב לקומוניזם. הוא חלה בעגבת ונזקק לטיפולים עד שנת 1948. ב-1920 נישא וב-1925 נולדה לו בת. הוא עבר קורס של הקומינטרן וביצע שליחויות עבור המפלגה. הוא התרועע עם לוקרציו פטרשקנו. ב-1927 עבר לגרמניה, שם, מ-1930, היה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. ב-1932 חזר לרומניה.
מ-1937 עד 1944 עמד בראש הוועד המרכזי הפיננסי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, אחראי למימון המפלגה. בנוסף לדמי החבר של חברי המפלגה, קופלר השיג תרומות של אנשים מבוססים ואפילו עשירים, בעיקר יהודים, דוגמת אמיל קלמנוביץ' או יהודים שהתנצרו, דוגמת מקס אאושניט. ב-1941 הפך לידיד ותומך קרוב של שטפאן פוריש וב-1944 הודח בעקבות הדחתו של פוריש.
קופלר היה מיודד עם חוגו של הפסיכואנליסט אגון וייגל ורעייתו של וייגל, לילי, הייתה המאהבת שלו. מפגשים לא זהירים בין המאהבים הביאו לחשיפת בית בטוח של המפלגה הקומוניסטית, שהשתמשו בו ומעצרה של לילי. קופלר הפעיל קשרים, אחיו (יהודי מומר כמוהו) היה עורך דין מיודד עם הרופא הראשי של הסיגורנצה ובעזרתו הצליח להוציא את אהובתו למפגשים ולהעביר לה חבילות. לילי נידונה לעשר שנות מאסר וזה נחשב לעונש קל וקופלר לא נעצר.
בדצמבר 1949, כשהקומוניסטים שלטו ברומניה, קפלר נעצר, יחד עם קומוניסטים נוספים ונחקר ובהמשך נשפט במסגרת מה שכונה "פרשת פטרשקנו". קופלר עונה בחקירה והודה בכל מיני מעשים כולל היותו סוכן של סיגורנצה, גנבת כספי מפלגה ומעשים מיניים סוטים, אך במשפטו, ב-1954, חזר בו מההודאות. הוא נידון לעונש מוות יחד עם פטרשקנו באשמה שיחד עם פטרשקנו ופוריש ניסו להרוס את המפלגה הקומוניסטית הרומנית בתקופת המחתרת. הוא סירב להגיש בקשת חנינה והיא הוגשה מטעם המדינה ונדחתה - הוצא להורג כעבור עשרה ימים מיום מתן פסק הדין.
אהרון ג'ונסון
בהדרלוק
מרדכי חיים סלונים
ראם-מוהאן ראי
חיל האוויר של צבא ארצות הברית
לא אני הוא האיש
לא אני, המוכר גם בשם לא אני הוא האיש, הוא שיר מאת אלכסנדר פן שהתפרסם בשנת 1929, ובגרסה נוספת - בשנת 1956. השיר מוכר בעיקר בביצועו המאוחר יותר של צביקה פיק, אך הושר גם בידי יהורם גאון ואריק לביא.
היסטוריה.
המשורר אלכסנדר פן כתב את השיר "לא אני הוא האיש" בשנת 1928, שנה אחרי שעלה לארץ ישראל ובאותה השנה שבה התחתן עם בלה דון. בניגוד למילות השיר, בהן מבטיח הדובר כי לא הוא האיש שיתחתן עם האישה לה מוקדש השיר. פן חיזר בעיקשות אחר דון, תוך איומים בהתאבדות בירייה ואף מימש איומו חלקית בירי שפצע אותו. לאחר שהוקסמה דון בת ה-18 מן המעשה, התחתנו השניים.
השיר התפרסם בכתב העת הספרותי "כתובים" ב-24 באוקטובר 1929. בשנות ה-50 עובד השיר ושונו אחדות ממילותיו, לגרסה בת שבעה בתים (לעומת שישה בנוסח המקורי), ובגרסה זו נכלל בקובץ השירים "לאורך הדרך" משנת 1956.
בהמשך הופיע השיר בקובץ "היה או לא היה" בעריכת יוסי גמזו ובהוצאת צ'ריקובר, שפורסם בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן, וב"רחוב העצב החד סטרי" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז. רק לאחר מותו הולחן השיר - בידי משה וילנסקי (1976), רוני וייס (1978), צביקה פיק (1978) ודפנה אילת. צרויה להב היא זו שהפנתה את תשומת לבו של פיק לשירו של פן.
ביצועים.
בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ו (1976), שנקרא באותה השנה "חגיגת הזמר העברי" (והיה ללא מסגרת תחרותית כקודמיו), ביצע לראשונה הזמר יהורם גאון את השיר, בגרסתו המקורית שפורסמה ב"כתובים", על פי לחן של משה וילנסקי.
שנתיים מאוחר יותר, יצא תקליטו של אריק לביא, "אני אשיר לך שיר", ובו הופיע ברצועה מספר 7 הביצוע של לביא לשירו של פן, בגרסתו המאוחרת שנכללה בקובץ "לאורך הדרך", הפעם על פי לחן של רוני וייס.