חברי הקבוצה שנחשבו לנוער איכותי חוזרו על ידי אנשי "השומר" וניל"י אשר שאפו לצרף אותם לארגוניהם. עם ארגון 'השומר' נערכו מגעים לאיחוד; אך הרצון של הקבוצה להישאר כיחידה 'אוטונומית' לעומת רצון אנשי השומר" לגייס אותם לארגונם, מנע את האיחוד. ואולם 'השומר' הסכים להכיר בקבוצה כיחידת הגנה לאזור יפו ותל אביב - ולא לפעול באזור זה. עם זאת היו רבים בקבוצה היפואית אשר הצטרפו לארגון "השומר". המגעים עם ניל"י לא הבשילו מעבר לגישורים ראשוניים כי חברי הקבוצה האמינו שיש לקבל את מרותם של מוסדות היישוב וחלקם ראו בריגול פעולה בלתי מוסרית.
גירוש תל אביב.
'הקבוצה היפואית' סייעה רבות לתושבים היהודים של תל אביב ויפו שנגזר עליהם גירוש באביב 1917. אנשי הקבוצה דאגו להתקשר עם המושבות העבריות שקלטו את היוצאים, ארגנו עגלות, עזרו באריזה ולהעברת חולים. אך עזרתם של קומץ הצעירים לא השביעה את צרכיו המרובים של ציבור המגורשים. לאחר שהתרוקנה תל אביב, קיבלה על עצמה הקבוצה לשמור על תל אביב מפני בוזזים ופורעים. בחורף 1917 לאחר התבוסות הבריטיות בקרב עזה הראשון והשני, פעלו חברי הקבוצה לקנות נשק נטוש אשר נאסף על ידי בדואים בנגב. בנוסף, חברי הקבוצה פעלו בחזית ושלחו משם ידיעות לתל אביב.
לאחר כיבוש יפו ותל אביב על ידי הבריטים התגלעה מחלוקת גדולה בקבוצה סביב סוגיית הגיוס לגדודים העבריים. בעקבות כך למעשה התפוררה הקבוצה וחדלה להתקיים.
מישל בלאווה
מישל בלאווה (בצרפתית: Michel Blavet; 13 במרץ 1700 - 28 באוקטובר 1768) היה וירטואוז חליל צרפתי.
חייו.
בלאווה נולד בבזאנסון, צרפת. אף כי למד בכוחות עצמו לנגן כמעט בכל כלי נגינה, הוא התמחה בחליל, שאותו החזיק בכיוון שמאל, בניגוד לכיוון המקובל על רוב החלילנים כיום, ובבסון.
בלאווה נודע בניקיון ובכיוון המושלם של נגינתו, גם כשניגן בסולמות קשים, ובצליל היפה במיוחד שהפיק.
כאשר מלאו לו ארבעים, היה בלאווה החלילן הראשי הן בהרכב המוזיקלי של לואי ה-15, ה"מוזיק דה רואה", והן בתזמורת האופרה של פריז. בלאווה דחה הזמנה לחצרו של פרידריך הגדול (משרה שקוונץ קיבל בסופו של דבר, אחרי הצעת תוספת משמעותית לשכר).
בלאווה כתב בעיקר לחליל, יצירותיו ששרדו כוללות קונצרט ושלושה כרכים של סונאטות. כל יצירותיו כתובות בסולמות הקלים ביותר, הואיל וייעד אותן לנגינת חובבים.
נורסולטן נזרבייב
נורסולטן אבישולי נזרבייב (בקזחית: Нұрсұлтан Әбішұлы Назарбаев; ברוסית: Нурсултан Абишевич Назарбаев; נולד ב-6 ביולי 1940, בצ'מולגן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית) הוא פוליטיקאי קזחי אשר היה נשיא קזחסטן הראשון, שכיהן משנת 1989 עד 2019.
נזרבייב נולד בעיר צ'מולגן שבמחוז אלמטי. בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד בבית החרושת למתכת בעיר קרגנדה, ומספר שנים לאחר מכן החל את פעילותו הציבורית במפלגה הקומוניסטית. הוא התקדם בעבודתו במהירות, וב-1973 התמנה למזכיר מטה המפלגה בבית החרושת. ב-1977 עזב את בית החרושת לטובת תפקיד מזכיר ועדה מחוזית במפלגה של העיר קרגנדה. ב-1979 התמנה למזכיר הוועדה המרכזית של המפלגה של קזחסטן, ב-1984 לראש ועד השרים של קזחסטן ומ-1989 עד 1991 מזכיר ראשון של המפלגה הקומוניסטית של קזחסטן. בשנת 1991 נבחר לנשיאות קזחסטן לארבע שנים, אך האריך את כהונתו עד 1999. בשנת 1999 התקיימו בקזחסטן בחירות, שלדעת משקיפים בינלאומיים חופש הביטוי בהן היה מינימלי, ובהן זכה נזרבייב ב-79% מהקולות. בדצמבר 2005 התקיימו בחירות נוספות, ובהן זכה נזרבייב בלמעלה מ-90% מהקולות. בשנת 2007 זכה נזרבייב ב-88% מהקולות, ובכל 98 המושבים.
בתקופת שלטונו העביר נזרבייב את עיר הבירה מאלמטי לאסטנה, והצליח לפתח את קזחסטן לכדי מעצמה כלכלית בינלאומית. גישתו לפיתוח קרובה לגישת סין - משיכת משקיעים זרים וקשרי מסחר עם מדינות אירופה, אך במקביל, דיכוי כל חופש דמוקרטי. בתקופת כהונתו נרצחו שני מנהיגי אופוזיציה בולטים על רקע התנגדותם לנשיא. במישור הבינלאומי נזרבייב נושא את הלפיד של דו-קיום ודו-שיח בין כל הדתות, ומנסה לעזור בקונפליקטים בינלאומיים.
בשנת 1998 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
ב-3 באפריל 2011 נבחר בפעם הרביעית לתפקיד הנשיא תוך קבלת 95.5% מקולות הבוחרים והוא נבחר שוב גם ב-2015. במרץ 2019 התפטר מתפקידו. בעקבות כך ביתו דריגה נזרבייבה מונתה ליושבת ראש הפרלמנט.
בעקבות פרישתו של נזרבייב מתפקיד הנשיא שונה שם הבירה מאסטנה ל"נורסולטן". ביוני 2020 דווח כי הוא נמצא חיובי לנגיף COVID-19.
רפאל - הרשות לפיתוח אמצעי לחימה
נתיבי תחבורה עירוניים
שלמה סבירסקי
שלמה סבירסקי הוא ד"ר לסוציולוגיה, פעיל חברתי וסופר ישראלי והמנהל האקדמי של מרכז אדוה וממייסדיו.
מחקריו.
שלמה סבירסקי היה בין מובילי הגישה המעמדית הנאו-מרקסיסטית, שהתפתחה באוניברסיטת חיפה, ובאה לידי ביטוי בכתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון שראה אור בישראל, "מחברות למחקר וביקורת". כתב העת יצא לאור בשנים 1984-1978 ועורכיו היו סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ודבורה קלקין. הם עסקו בהתהוותו של מעמד בינוני חדש אשכנזי ולצידו מעמד פועלים מזרחי. בעבודות מאוחרות שלהם הם דנו בקבוצות מקופחות אחרות כמו נשים וערבים.
סבירסקי ועמיתיו טענו שנוצרו שני מעמדות שונים ושהתגבשה חלוקת עבודה עדתית שלפיה השליטה על ההון ותגמוליו מרוכזת בידי האוכלוסייה האשכנזית ואילו מהאוכלוסייה המזרחית נשללה שליטה זו. טיעון זה היה בניגוד לגישה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, ששלטה באותם זמנים בסוציולוגיה הישראלית (הקרויה גם הגישה המערכתית), מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט שטענה שאי-שילוב העולים היה בגלל אי-התאמה תרבותית ותכונות תרבותיות שהביאו מארצות מוצאם. גישתו של סבירסקי התבססה על התובנה המרקסיסטית שעל פיה המודרניזציה אינה תהליך שבו המערב המתועש והמפותח מנחיל את השיטה הקפיטליסטית לארצות הנחשלות, אלא המערב מתפתח תוך כדי ניחשול ארצות אחרות. בישום הגישה לישראל סבירסקי הראה, לטענתו, כי הכינון של המזרחי כחלש ופריפריאלי הוא זה שבונה את האשכנזי כחזק.
גישה זו פיתח סבירסקי בספרו החשוב ביותר לא נחשלים אלא מנוחשלים: מזרחים ואשכנזים בישראל - ניתוח סוציולוגי ושיחות עם פעילים ופעילות שראה אור בהוצאת מחברות למחקר וביקורת בשנת 1981.
פועלו.
בשנות ה-80 היה סבירסקי בין מייסדי עמותת הל"ה למען החינוך בשכונות ובעירות-פתוח, הפועלת לקידום מעורבות הורים במערכת החינוך ככלי לשיפור רמת הלימודים בשכונות ובעיירות הפיתוח, כמנוף לצמצום פערים ולמוביליות חברתית-כלכלית. בין השאר הקימה העמותה את רשת בתי הספר קדמה בשנת 1993. בשנת 2014, זכה בית ספר תיכון קדמה בירושלים בפרס החינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים.
מאז 1991, סבירסקי משמש כמנהל אקדמי של מרכז אדוה. הוא תומך במדיניות סוציאליסטית רחבה, במעורבות ממשלתית עמוקה, ומתנגד באופן עקבי לרפורמות הליברליות במשרד האוצר. פרסומיו על אודות אי השוויון החברתי בישראל מתפרסמים אחת לכמה חודשים באמצעי התקשורת ומעוררים פולמוס ציבורי נרחב. סבירסקי היה שותף בהקמת מפעלים חברתיים רבים, כמו למשל, בית הספר קדמה. הוא מרצה במכללה החברתית כלכלית.
כאות הוקרה על עבודתו במרכז אדוה זכה שלמה סבירסקי בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 2005.
סבירסקי נשוי לברברה סבירסקי, סוציולוגית ופמיניסטית ישראלית, ואביו של עו"ד איתי סבירסקי, פעיל חברתי בולט וממנהיגי תנועת הסרבנים לשירות בשטחים.
ודים רבינוביץ'
ודים זינובייביץ' רבינוביץ' (באוקראינית: Вадим Зіновійович Рабінович; נולד ב-4 באוגוסט 1953) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים יהודי-אוקראיני, נשיא הקונגרס היהודי-אוקראיני ותורם גדול למוסדות יהודיים באוקראינה.
רבינוביץ' עלה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 והיה לאזרח ישראל. הוא אב לבן בוגר ובת צעירה. נשוי בשנית ומתגורר לסירוגין באוקראינה ובמושב ביתן אהרן שעל יד נתניה.
ביוגרפיה.
רבינוביץ' נולד בחרקוב שבאוקראינה. הוא למד במכון לתנועת כלי רכב בחרקוב מ-1970, אך סולק משם ממניעים פוליטיים. בשנות ה-80 הקים חברה בלתי חוקית לייצור כלי פלסטיק, הואשם במעילה של מיליוני דולרים והושם במאסר ליד חרקוב. לאחר קבלת עצמאות אוקראינה הקים עם סוהרו חברה לייבוא רהיטים מאוסטריה. בשנות התשעים הוא שימש כסגן נשיא הקונצרן הבינלאומי NORDEX שבראשו עמד ד"ר גרגורי לוצ'נסקי. במחצית שנות ה-90 הגיעו השניים לישראל וקיימו שותפויות עסקיות עם המיליארדר אייזנברג ועם הח"כ והשר, לשעבר, יצחק מודעי. גם לוצ'נסקי וגם רבינוביץ', למרות הפעילות העסקית הבינלאומית הענפה שניהלו, היו מוגבלים בתנועותיהם בעולם בשל איסור כניסה למדינות רבות באירופה וכן לארצות הברית. בשל עברו הפלילי לכאורה באוקראינה נחשב בעבר רבינוביץ' ליעד מודיעיני משטרתי גם בישראל.
לאחר מספר שנים הוא קשר קשרים עם נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק, ועסק בייבוא גז מרוסיה. בשנים האלה התעשר, וזכה לפרסום רב. בשנת 1998 נבחר רבינוביץ' לנשיא הקונגרס היהודי האוקראיני, אך בשנת 1999 הואשם על ידי בית המשפט האוקראיני בפרשיות שונות, ואזרחותו האוקראינית נשללה ממנו, אך חודשה כעבור זמן. הוא קיים קשרים עסקיים עם גאידמק; השניים מחליפים ביניהם בעלות על עיתון עסקי היוצא בשפה הרוסית.
לאור זיקתו הגוברת והולכת למסורת היהודית תורם רבינוביץ' רבות לקהילות חב"ד באוקראינה ולישיבות חב"ד בארץ. הידועה שבתרומותיו היא תרומת מנורת הזהב למכון המקדש, שהוצגה בקרדו בעיר העתיקה בירושלים והמוקדשת לו, וכיום מוצגת כמה מאות מטרים משם, בסמוך לכותל המערבי.