סיטואציות נוספות של עמימות סיבתית מובאות בהקשר זה. לדוגמה: "שור שדחף בהמה לתוך הבור ומתה, אם מועד הוא בעל הבור משלם מחצה ובעל השור מחצה...וכן המניח אבן על פי הבור ובא השור ונתקל בה ונפל לבור ומת, המניח את האבן משלם מחצה ובעל הבור מחצה" . כאן ברור שהנזק נגרם על ידי שני הגורמים- "מעוולים יחדיו", אך ישנם מקרים של ספק עובדתי כגון: "שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה אם משנגחה ילדה" . הפתרון ההלכתי במקרים אלו נתון במחלוקת בין גישת "ממון המוטל בספק יחלוקו" (סומכוס) לבין גישת "המוציא מחבירו עליו הראיה"(חכמים) המניחה את נטל ההוכחה על כתפי הניזוק.
מקורות.
ספרים
מאמרים
פסקי דין
משפט עברי
חקיקה
שירת הניבלונג
עוולת גרם הפרת חוזה
עוולת גרם הפרת חוזה, המפורטת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין, נועדה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה, מפני התערבותו של צד זר, שאינו שותף לחוזה, אשר גרם להפרתו. הגנה זו מתבטאת במתן עילת תביעה לנפגע מהפרת החוזה, שבאמצעותה יוכל לתבוע פיצויים מאותו גורם זר שגרם להפרה.
הגדרה.
מיקום העוולה.
במשפט הישראלי מעוגנת העוולה בסעיף 62(א) לפקודת הנזיקין (נוסח חדש), בזו הלשון:
העוולה ממוקמת בפרק ג סעיף ט לפקודת הנזיקין, ומשתייכת לקבוצת עוולות שמטרתן לספק הגנה נזיקית לאינטרסים כלכליים שונים. קבוצה זו מורכבת בעיקרה מעוולות מסחריות כגון גנבת עין ו"תיאור כוזב", אשר נועדו לשמור על הליכי מסחר תקינים. עוולת גרם הפרת חוזה אינה משתייכת למשפחת העוולות המסחריות, ונמצאת למעשה בטווח שבין דיני הנזיקין לדיני החוזים.
החוזה משמש ככלי רב עוצמה המקנה לצדדים את היכולת להגשים את רצונותיהם המשותפים. עם חלוף השנים, בהתפתחות חברה המושתתת על מערך יחסי חליפין של סחורות ושירותים, הפך החוזה לכלי מרכזי המאפשר העברה ומקסום של תועלות כלכליות. על מנת לתמרץ אנשים להשתמש בכלי החוזי, יצר המחוקק מערכת כללים שתפקידה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה.
מערכת זו המסדירה את העולם החוזי קבועה בדיני החוזים. אולם, חשיבותו של הכלי החוזי הובילה לחקיקה נוספת, חיצונית לחוק החוזים, שתפקידה להוסיף לחוסנו של החוזה.
בעוד דיני החוזים מספקים הגנה פנימית על החוזה כלפי הצדדים המתקשרים בו, עוולה זו נועדה לספק הגנה חיצונית לחוזה, כלפי גורם זר שאינו צד לו. כלומר, לנפגע מהפרת חוזה שנגרמה על ידי צד שלישי קיימת עילת תביעה חוזית נגד המפר איתו התקשר בחוזה, ועילת תביעה נזיקית כנגד הצד השלישי שגרם להפרה.
ההתפתחות ההיסטורית של העוולה.
מקור העוולה מצוי עוד במשפט הרומי בעניין דיני "משק הבית", ולאחריו בדיני העבודה (master servant) של ימי הביניים. התפתחותה המשמעותית בימינו נעשתה במאה ושלושים השנים האחרונות באנגליה, דרך שלושה פסקי דין משמעותיים:
פסק הדין הראשון שבו דן בית המשפט בסוגיית גרם הפרת חוזה הוא פסק דין Lumley v. Gye שניתן בשנת 1853. החוזה שבו דובר נכרת בין Lumley, שהיה בעל תיאטרון, לבין Johanna Wagner, שהייתה זמרת אופרה מפורסמת, וסוכם בו כי Johanna תופיע עבור Lumley במשכנו של הלה.
Gye, שהיה בעליו של תיאטרון מתחרה, הציע ל-Wagner סכום כסף גדול יותר עבור שירותיה, ובכך גרם לה להפר את החוזה שכרתה עם Lumley. בית המשפט אפשר ל-Lumley לתבוע את Gye בגין עוולת "פיתוי עובד" שהייתה נהוגה באותם הימים. Lumley טען, ועמו הסכימו שופטי הרוב, כי ניתן לתבוע בגין עוולה זו גם בהתקשרויות בין פרטים ולא לצמצמה ליחסי עובד-מעביד בלבד.
שופט המיעוט - Coleridge, טען כי מקורותיה של עילת "פיתוי עובד" נבעו ממחסור בכוח אדם שנגרם בעקבות המגפה השחורה, וניתן היה להתבסס על עילה זו רק במקרים שדנו ביחסי עובד-מעביד. הרחבת תחומי העילה למקרים העוסקים ביחסים חופשיים בין פרטים, תיצור לטענתו פתח לתביעות רבות שעלולות לשנות את פני העולם העסקי בניגוד לכוונתו המקורית של המחוקק. למרות דעת מיעוט זו, נותקה העוולה ממקורותיה הראשוניים, ותחולתה הורחבה גם למקרים העוסקים בחוזים בין פרטים.
על אף הרחבת העוולה לחוזים פרטיים, דרש בית המשפט כי החוזים שהופרו יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley: חוזה אקסקלוסיבי, לשירות אישי ולזמן מוגדר. בנוסף, דרש בית המשפט מהתובע להוכיח כי הנתבע שגרם להפרת החוזה, ביצע זאת על ידי פעולה ממשית של פיתוי הצד המפר. תנאים אלו הובילו לשימוש מצומצם מאוד בעוולה והערימו קשיים רבים לאלו שניסו להתבסס עליה.
פיתוח משמעותי נוסף ביסודות העוולה התבצע בפסק דין Bowen v. Hall שניתן בשנת 1881 וזכה לכינוי "הדוקטרינה המורחבת של Lumley". מקרה זה עסק בתעשיין לבנים שפיתה ושכנע עובד מוכשר שהועסק על ידי קבלן מתחרה להפר את חוזהו ולעבור לעבוד תחתיו.
דעתו של השופט Coleridge בפסק דין Lumley שמשה כבסיס להחלטתם של שופטי הרוב, שקבעו כי הדרישה לביצוע פעולת פיתוי על ידי הנתבע, מהווה שריד ממקורות העוולה שצמחה בהקשר של יחסי עובד-מעביד. לדבריהם, דרישה זו איננה רלוונטית למגוון הרחב של החוזים עליו משתרעת העוולה כיום. לכן נקבע כי במקום דרישה זו, יש לבחון את היסוד הנפשי של הנתבע שגרם להפרת החוזה, ודי בכוונת זדון מצידו (malice) על מנת לגבש את העוולה.
שינוי זה הרחיב מאוד את האפשרות להשתמש בעוולה שכן לא נדרש להוכיח התנהגות מסוימת של הנתבע, אולם סוג החוזים עליהם חלה נשאר מצומצם בגלל שלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley.
שתים-עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1893, בפסק דין Temperton v. Russell, שונתה העוולה בשלישית. מקרה זה עסק באדם בשם Temperton שהיה חבר באגודת הבונים החופשיים ועבד בניגוד לרגולציות שהנהיג הארגון. ארגון הבונים החופשיים, במטרה לאכוף את הרגולציות שהנהיג, שכנע קונים פוטנציאליים שלא לרכוש מ-Temperton חומרי בניין. בית המשפט ניצל מקרה זה על מנת לבצע שינויים מהותיים בתפיסת העוולה.
ראשית, נקבע כי הטלת האחריות על הצד שגרם להפרת החוזה נועדה להגן על האינטרס של הצד הנפגע, ולא על מנת להעניש את גורם ההפרה על התנהגותו. שינוי תפיסתי זה הוביל לביטול הדרישה לכוונת זדון מצד הנתבע מכיוון שהיא איננה רלוונטית לפגיעה באינטרסים של הצד שנפגע מהפרת החוזה. שנית, שופטי הרוב קיבלו את טיעוניו של Temperton וקבעו כי לשם קבלת הסעד שבעוולה, לא נדרש שהחוזים המופרים יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפס"ד Lumley וניתן להחילה גם על חוזי מכר. בית המשפט הוסיף וקבע שניתן לתת סעד בגין העוולה גם על פגיעה באפשרות לבצע חוזים עתידיים ולא רק על פגיעה בחוזים קיימים.
קביעות אלו ביטלו סופית את ההבחנה בין חוזה שירות אישי לחוזים אחרים ואפשרו להחיל את העוולה על כל סוגי החוזים. הצעד הנוסף, שבו קבע בית המשפט כי העוולה יכולה לחול גם על פגיעה בחוזים עתידיים, נבע מרצונם של השופטים להגן על האינטרס הכלכלי של הנפגע, גם אם אינטרס זה לא שוכלל לכדי חוזה. תפיסה זו לא אומצה בדין הישראלי, הדורש את קיומו של חוזה מחייב כדין כפי שנראה בהמשך. פסק דין Temperton שינה באופן משמעותי את יסודותיה של העוולה ויצר הגנה רחבה על צדדים המתקשרים בחוזה מפני גורמים חיצוניים.
בשנת 1950, בפסק הדין באורנפרוינד נגד דרזנר, דנו לראשונה בישראל שלושת השופטים - אגרנט, זוסמן וזהר בעוולה זו לעומק, ואימצו אותה לתוך הפסיקה הישראלית. הדיון נעשה לאור סעיף 32 לפקודת הנזיקיים האזרחיים שנחקקה על ידי המחוקק המנדטורי בשנת 1944. הרחבה על פסק דין זה ניתן למצוא בפרק העוסק ביסוד גרימת הפרתו. בשנת 1968 נקבעה עוולת גרם הפרת חוזה בסעיף 62 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) התקפה גם בימינו. בהמשך נסקור את יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו כפי שעולים מן הספרות והפסיקה.
מקרים טיפוסיים שבהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה.
מכיוון שעוולה זו עוסקת בהתערבותו של גורם זר במערכת חוזית, מרבית המקרים עוסקים במערכות חוזיות מתמשכות החשופות יותר להתערבותם של זרים, כגון חוזי שכירות או חוזים לאספקת מוצר לאורך זמן.
ככל שהמערכת החוזית ארוכה יותר, כך חשופים יותר הצדדים לסיכון שגורם שלישי ינסה להתערב ולגרום להפרת החוזה. לא בכדי, צמחה העוולה מתוך אינטרס להגן על חוזי העסקה ארוכי טווח כפי שתואר לעיל. מקרים טיפוסיים נוספים, עוסקים בעסקאות מכר רחבות היקף הכוללות מספר רב של תניות.
סקירת הדין.
יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו.
על מנת לגבש עילת תביעה בעוולה זו, יש להוכיח את קיומם של חמישה יסודות מצטברים:
להלן נעסוק בהרחבה בחמשת היסודות.
קיומו של חוזה מחייב כדין.
היסוד הבסיסי לקיומה של העוולה הוא קיומו של חוזה מחייב כדין בין שני צדדים. חוזה נחשב למחייב כדין כאשר הוא עומד בכל הדרישות הקבועות בחוק ליצירת חוזה. לדוגמה, עליו להוות מיזוג של הצעה וקיבול לפי סעיף 1 לחוק החוזים. הצורך לספק הגנה רחבה ככל האפשר לחוזה בפרט ולחיובים בכלל, הוביל למגמה של הרחבת גבולות העוולה. הרחבה זו מתאפשרת באמצעות פרשנות רחבה יותר של היסוד, המהווה שער כניסה לביסוס העוולה. נבחן הרחבה זו בעזרת מספר דוגמאות:
הפרתו של החוזה.
היסוד השני הנדרש הוא קיומה של הפרה המהווה "מעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה" (לפי סעיף 1 לחוק החוזים (תרופות)). על מנת לקבוע כי מתקיימת הפרה יש לבחון את מכלול התניות בחוזה. אם קיים פער בין התניות שנקבעו ובין קיומם בפועל - מתקיימת הפרה. חוק החוזים מבדיל בין הפרה יסודית שנובעת מאי קיומה של תנייה מהותית בחוזה, לבין הפרה שאינה יסודית. בעבר נדרשה הפרה יסודית למימושה של העוולה, אולם כיום סיווג זה איננו רלוונטי וניתן להסתפק בקיומה של הפרה שאינה יסודית.
גרימת הפרתו.