ב-29 ביולי 2016 הם הוציאו את הסינגל "Closer", בשיתוף הזמרת הלסי, הסינגל הגיע בשיאו למקום הראשון בבילבורד הוט 100 ובמצעד הסינגלים בבריטניה. באפריל 2017, יצא אלבום הבכורה שלהם "Memories...Do Not Open" שכולל בתוכו את השיר "Something Just Like This" יחד עם קולדפליי. הקליפ של השיר ביוטיוב זכה להצלחה רבה עם יותר ממיליארד צפיות. שיר נוסף באלבום הוא "Paris".
ב-3 באוגוסט 2017, הופיע הצמד בישראל במתחם הלייב פארק שבראשון לציון.
2018–הווה: Sick Boy.
ב-19 ביולי 2018, הופיע הצמד בישראל בלייב פארק ראשון לציון.
שביתת הנשים למען השלום
שביתת הנשים למען השלום (WSP, Women Strike for Peace הידועה גם נשים לשלום) היא תנועת נשים למען קידום השלום בארצות הברית. ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, כ-50,000 נשים השתתפו, בו זמנית, בהפגנות של תנועת שביתת הנשים למען השלום. הנשים צעדו ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית, במחאה נגד הסכנה בשימוש נשק גרעיני. זה היה אירוע המחאה הארצי הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. כ-1,500 נשים בראשות דגמר וילסון נאספו למרגלות אנדרטת וושינגטון, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, הסתכל עליהן מחלון הבית הלבן. המחאה דחפה את ארצות הברית וברית המועצות לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעינים שנתיים מאוחר יותר.
פעילות.
שביתת הנשים למען השלום נוסדה על ידי בלה אבצוג ודגמר וילסון ב-1961, כחלק מהתנועה לאיסור על ניסויים גרעיניים וסיום מלחמת וייטנאם, כשהן דורשות חתימה על הסכם מוסכם באמצעות משא ומתן, ובהמשך נסיגה מלאה של ארצות הברית מדרום-מזרח אסיה. הצעדים דרסטיים של הסובייטים בחידוש ניסויים גרעיניים באטמוספירה, והצהרתה של ארצות הברית, כי אחרי שלוש שנות מורטוריום, שתערוך ניסויים בעצמה, השפיעה מאוד על מייסדות התנועה והובילה אותם לפעולה.
הן השתמשו בטקטיקות חוקיות שונות לייצר לחץ: עצומות, הפגנות, כתיבת מכתבים, שדולות המוניות, תביעות ופעלת לחץ של בוחרים על חברי קונגרס בודדים מהמדינות השונות. במקביל הן השתמשו גם בכמה טקטיקות מחאה לא חוקיות, לא אלימות, כמו sit-ins  במשרדי הקונגרס ותמיכה בסרבני גיוס (שאסורה על פי חוק) שמטרתן הייתה להקשות על פעילות בתי המשפט אם יערכו מעצרים המוניים. במהלך מלחמת וייטנאם, נציגות מטעם הארגון נסעו לווייטנאם וערכו מפגשים עם נשים וייטנאמיות מג'קרטה ומהאנוי, ואגב כך יצרו קשר בין שבויי מלחמה למשפחותיהם.
המבנה הארגוני של תנועת שביתת נשים לשלום היה רופף ולא היררכי וקבלת החלטות נעשתה בקונצנזוס. כל קבוצה או סניף של התנועה הייתה אוטונומיה כמעט מוחלטת וחלק מהסניפים הפכו במהירות לקבוצות חזקות בזכות עצמן.
לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה תפקיד מרכזי בביטול ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית. כמו כן, או תאנט, מזכ"ל האו"ם והנשיא ג'ון פ. קנדי הכירו בהן כגורם משמעותי לאימוץ האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (שנחתמה ב-5 באוגוסט 1963). התנועה הייתה מבין ראשוני המתנגדים למלחמת וייטנאם כבר בתחילת 1964.
השפעה.
חברות תנועת שביתת הנשים למען השלום היו בעיקר נשים נשואות עם ילדים ממעמד הביניים הלבן. הקריאה להפסקת הניסויים הגרעיניים באה מתוך תפקידן כאמהות. הן קראו להפסיק את הניסויים הגרעיניים מתוך חשש לעתיד ילדיהן, כשהן מדגישות שסטרונציום 90, מנשורת גרעינית, עלול להימצא בחלב על סוגיו השונים. המסאית הפמיניסטית קת'ה פוליט הגדירה את בסיס לפעולת התנועה כ"היגיון מבוסס על אמהות להתנגדות לניסויים גרעיניים". שלא כמו מתנגדים אחרים לניסויים גרעינים, אמהות ממעמד הביניים לא נחשדו ברדיקליות ובעיקר לא תויגו כקומוניסטיות אחרי עידן מקארתי, עובדה שהקלה על הממשל להקשיב לטענותיהן. הדימוי שהצטייר לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה של נשים מכובדות ממעמד הביניים בגיל העמידה, נשים הלובשות כפפות וכובעים פרחוניים שערכו משמרות מחאה הבית הלבן והפנו את מחאתן גם לקרמלין על מנת להציל את הילדים שלהן ואת כדור הארץ. דימוי זה נתן לגיטימציה לביקורת על המלחמה הקרה והמיליטריזם האמריקאי.
התנגדות לפעילות צבאית אמריקאית.
תנועת שביתת הנשים לשלום נשארה קול משמעותי בתנועת השלום גם במהלך שנות השמונים וה-90. התנועה התנגדה למערבות ארצות הברית באמריקה הלטינית ובמדינות המפרץ הפרסי. ב-12 ביוני 1982, תנועת שביתת נשים למען השלום סייעה בארגון מיליון איש שדרשו את הפסקת מרוץ החימוש. בשנת 1991, הן מחו נגד מלחמת המפרץ; לאחר מכן, הן דחקו את הממשל האמריקאי להפעיל סנקציות על עיראק. בסוף 1990, שביתת נשים למען השלום התמקדו בעיקר פירוק מנשק גרעיני.
ג'ונסבורו (ארקנסו)
ג'ונסבורו (באנגלית: Jonesboro) היא העיר הגדולה ביותר והבירה של מחוז קרייגהד שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית. ג'ונסבורו היא עיר אוניברסיטאית, בה שוכנת אוניברסיטת מדינת ארקנסו (Arkansas State University) והיא הגדולה בערי חלקה הצפוני של ארקנסו ובאזור הדלתה של נהר הארקנסו. זוהי העיר החמישית בגודל אוכלוסייתה בארקנסו. היא מהווה מרכז אזורי לתעשייה, חקלאות, בריאות, חינוך וסחר.
היסטוריה.
האזור בו שוכנת ג'ונסבורו היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי האינדיאנים. בעת הגעתם של האירופאים, נמנו על השבטים ההיסטוריים באזור שבטי האוסגה, הקאדו והקוופאו. משפתו של זה האחרון נלקח שמה של מדינת ארקנסו. לסוחרים ומניחי המלכודות הצרפתים והספרדים היה קשר עם שבטים אלו.
לאחר שארצות הברית רכשה את האזור הזה במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803, עשו מתיישבים אמריקאים את דרכם לאזור בו שוכנת כיום ג'ונסבורו. הללו החלו לתור, לצוד, להניח מלכודות ולסחור עם שבטי האינדיאנים המקומיים. התיישבות קבע בג'ונסבורו עלתה על הקרקע זמן קצר לאחר שנת 1815.
ב-1859 סופחו שטחים ממחוזות גרין, מיסיסיפי ופוינסט הסמוכים כדי ליצור את מחוז קרייגהד. ג'ונסבורו יועדה להיות בירת המחוז המקורית. עם הגידול באוכלוסייה במערב המחוז, הוגדרה בנוסף העיר לייק סיטי כבירה משנית של המחוז. ב-1859 מנתה אוכלוסיית ג'ונסבורו 150 תושבים. העיר נקראה על שמו של הסנאטור ויליאם א. ג'ונס, כהוקרה לתמיכתו בייסוד מחוז קרייגהד. במקור נכתב השם Jonesborough, אך מאוחר יותר קוצר שם העיר לאיות הנוכחי.
בסוף המאה ה-19 ניסתה העיר לפתח את מערכת המשפט שלה ואת התשתית העירונית במרכז העיר. זמן קצר לאחר שהיא הפכה להיות בירת המחוז, אותרה הנקודה הגבוהה ביותר בעיר והיא יועדה לבניית בניין בית המשפט. תוכנית זו התעכבה למשך כמה שנים עקב ההפרעה שנגרמה מהבנייה לפעילות ציד הצבאים של המקומיים. בנייתו של בניין בית המשפט הראשון הושלמה לבסוף, אך ב-1869 הוא חרב בשריפה. כמבנה חלופי נשכר מבנה תעשייתי מעבר לרחוב, אך ב-1876 גם הוא עלה באש. בניין חדש שנבנה באותו מקום נשרף גם הוא ב-1878 בשריפה שכילתה את רוב מרכז ג'ונסבורו. זמן קצר לאחר מכן נבנה משכן חדש לבית המשפט שעומד על תילו עד היום.
מסילת הרכבת הדרום-מערבית של סנט לואיס, שהייתה ידועה גם בשם "מסילת חגורת הכותנה", נסללה דרך ג'ונסבורו והיא עברה מדרום למרכז העיר. במסע הבכורה של הרכבת, היא נתקעה והיה צורך לשאת את הסחורות שהובלו בה. מסילה זו קישרה את העיר סנט לואיס עם מקומות שונים בארקנסו ובטקסס. בהמשך נסללו מסילות נוספות שהתחברו לג'ונסבורו, כולל מסילת סנט לואיס – סן פרנסיסקו והמסילה שקישרה את מיזורי אל חוף האוקיינוס השקט. חלק מהמסילות הללו פעילות עד היום.
ב-1899 הוקם בעיר בית הספר המחוזי. ב-1900 הוקם המרכז הרפואי האזורי סנט ברנרד. באותה שנה נפתחה חנות הכולבו הראשונה בעיר. ב-1904 נפתחו קולג' וודלנד ושני בתי ספר נוספים. ב-1909 נפתח קולג' מדינת ארקנסו (כיום אוניברסיטת מדינת ארקנסו). בנייתן של שתי הכנסיות הראשונות בעיר החלה בעשור השני של המאה ה-20. הכנסייה הבפטיסטית הראשונה הוקמה ב-1911 והכנסייה המתודיסטית הראשונה ב-1916.
ב-10 בספטמבר 1931 אישר מושל המדינה, הארווי פרנל, למשמר הלאומי של ארקנסו לפעול בג'ונסובורו כדי להתערב בהתנגשות בין ג'ו ג'פרס לבין דאו ה. הרד, הכומר של הכנסייה הבפטיסטית. תומכיו של ג'פרס תקפו גם את ראש העיר ואת מפקד המשטרה והאירוע סוקר בעמוד הראשי של הניו יורק טיימס.
במהלך המאה ה-20 החלה כלכלת העיר להתגוון והקמתם של מפעלי תעשייה אפשרה את התפתחותה של העיר מעבר לתרבות הכותנה. בנוסף, משכה האוניברסיטה לעיר אוכלוסייה משכילה.
ב-24 במרץ 1998 בוצע טבח בבית ספר בעיר על ידי שני נערים בני 11 ו-13 שירו על תלמידים בבית הספר תוך כדי שהם תופסים מחסה בחורשה סמוכה. השניים הרגו ארבעה תלמידים ומורה אחד ופצעו עשרה בני אדם.
השושלת האנטיפטרידית
השושלת האנטיפטרידית (ביוונית: Δυναστεία των Αντιπατριδών) הייתה שושלת של מלכים הלניסטיים ששלטה במוקדון במשך תקופה קצרה.
מייסד השושלת היה אנטיפטרוס, מצביא ידוע בצבאם של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואלכסנדר הגדול. כשאלכסנדר יצא למסעותיו, הוא מינה את אנטיפטרוס כעוצר הממלכה. כאשר בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר, מונה אנטיפטרוס כעוצר עבור בנו הפעוט אלכסנדר הרביעי. אנטיפטרוס ביסס את שלטונו במוקדון במהלך מלחמות הדיאדוכים, ובשנת 319 לפנה"ס נפטר והוריש את השלטון לאחד מקציניו, פוליפרכון. עד מהרה איבד פוליפרכון את השלטון במוקדון לטובת בנו של אנטיפטרוס, קסנדרוס. קסנדרוס עד מהרה השמיד את הצאצאים האחרונים של השושלת הארגאידית, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון. עם זאת, זמן לא רב לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין בניו, והם איבדו את השלטון לטובת דמטריוס פוליורקטס מהשושלת האנטיגונידית.