במהלך הוועידה, בעקבות פנייתו של אלכסיוס הראשון, קרא האפיפיור למי שביכולתו לסייע לכנסייה המזרחית לספק את העזרה הדרושה, ואף דרש ממי שמתכוון לצאת מזרחה להישבע שבועת אמונים שיעזור לקיסר הביזנטי כמיטב יכולתו. לפי ברנולד, כרוניקאי בן התקופה, האפיפיור אורבנוס רק קרא ללוחמים לסייע לאלכסיוס, ולא הייתה כאן קריאה למסע צלב. נאום האפיפיור כפי שהוא מובא בתיאוריו של ברנולד, שונה מאוד מתיאורים של נאומי האפיפיור בוועידת קלרמון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי נושא הפילוג בין הכנסייה המזרחית למערבית עמד על הפרק בוועידה, וכי היו מחשבות על פיוס דתי בין שני הזרמים. המדיניות האפיפיורית באותה התקופה כיוונה לביטול הסכיזמה של 1054, ויש הטוענים כי הרצון לסייע צבאית לאימפריה הביזנטית נתפס אולי כאמצעי פיוס למול הכנסייה המזרחית. אך לפי ברנולד נושא איחוד הכנסייה המזרחית עם המערבית לא עלה בפיאצ'נצה. על פי כתביו, הדיון היחיד אודות הכנסייה המזרחית היה בהתייחסות לבקשתו של הקיסר אלכסיוס לסיוע.
לאחר ששהה כחודש בפיאצ'נצה, המשיך אורבנוס מאיטליה לצרפת, שבדרומה כינס את ועידת קלרמון. ייתכן שבדרכו מפיאצ'נצה לצרפת, הגה, אולי לראשונה, את הרעיון של מסע נגד המוסלמים במזרח. בצרפת פגש האפיפיור אבירים ואת אנשי תנועת הרקונקיסטה, וייתכן ששם הבשיל אצלו הרעיון של מסע לכיבוש מחדש של ארץ הקודש.
בקשת הסיוע של הקיסר הביזנטי.
קיסרות ביזנטיון, הנוצרית, הייתה נתונה בצרה בשל האיום הסלג'וקי. בשל הזיהוי של הדת עם האימפריה הביזנטית, ותפיסתם של הסלג'וקים את אנשי הדת כסוכני האימפריה, הסובלנות המוסלמית כלפי דתות אחרות לא הורגשה עוד, והנוצרים במזרח נרדפו. משום כך, פנתה הקיסרות אל המערב לעזרה. הקיסר שלח משלחת אל האפיפיור כמו גם אגרות אל נסיכים במערב. למרות ניתוק הקשרים עם המערב, הקיסר הכיר לוחמים מערביים כשכירי חרב, והעריך אותם במיוחד.
עם זאת, בשנת 1095 היה מצבה של האימפריה המזרחית יציב באופן יחסי למצבה המעורער עם עלייתו של אלכסיוס הראשון לשלטון בשנת 1081, והסלג'וקים לא רדפו את הנוצרים באופן מיוחד.
כאמור, אירוע מרכזי בוועידה היה הגעת שליחיו של קיסר ביזנטיון, שביקשו מהאפיפיור שישלח כוחות סיוע למזרח. נציגי הקיסר סיפרו על הסכנה שבה הם נמצאים, ועל האסון שעומד בפני הכנסייה המזרחית אם האסלאם יכבוש את הקיסרות. לפי הכרוניקה של ברנולד הם תיארו בפני האפיפיור את הכנסייה העומדת להישמד בשטחים שנכבשו על ידי הסלג'וקים, וסיפרו שהמוסלמים הגיעו כמעט עד חומות קונסטנטינופול. יש המעריכים כי שליחי הקיסר הציגו את מצב האימפריה באופן חמור מכפי שהיה באמת, משום שרצו תגבורת גדולה של פרשים. עם זאת, ביזנטיון לא ציפתה לסיוע בסדר גודל או בדמות מסעות הצלב שהגיעו בהמשך.
ישנם מקורות המעידים שלצורך הנעת המערב, הדגישו דוברי ביזנטיון בבקשת העזרה שלהם את הצורך לשחרר את ה"אדמות הקדושות". אם עניין זה אכן עלה, ייתכן שהשפיע עמוקות על הכרזתו של האפיפיור בוועידת קלרמון, הוועידה הכנסייתית הבאה, על היציאה למסעות הצלב. עם זאת, מרבית ההיסטוריונים טוענים כי בפיאצ'נצה האפיפיור אורבנוס רק שקל שליחה של כוח סיוע קטן כדי לעזור לאלכסיוס, וארץ הקודש עדיין לא הייתה נושא או מטרה. תוכניות המסע השתנו מאוד בין ועידת פיאצ'נצה, שבה נשמעה בקשתו של אלכסיוס לשלוח משלחת סיוע לקונסטנטינופול, לבין ועידת קלרמון שבה הוכרז על מסע הצלב הראשון, וככל הנראה הרעיון לשלוח משלחת ל"גאול" את ארץ הקודש טרם הבשיל בראשו של האפיפיור.
ההיסטוריון הצרפתי כלנדון (Chalandon), שפעל בתקופת מלכותו של אלכסיוס קומננוס, טען כי הקיסר הביזנטי כלל לא שלח שליחים לוועידת פיאצ'נצה כדי לקבל סיוע מהכנסייה המערבית. היסטוריונים רואים תמיכה לעמדה זו בכך שבשנת הוועידה, 1095, מצב השלטון הביזנטי היה משופר ולא דרש מהקיסר "להפחית ממעמדו" ולפנות לסיוע מערבי. עם זאת, יש הטוענים כי חרף מצבה הטוב של קונסטנטינופול, הקיסר רצה להשיב גם את אסיה הקטנה לשליטתו. קיים תיעוד לכך שב-1095 הקיסר אלכסיוס שקל לצאת למתקפת נגד על הסלג'וקים, ולא הסתפק במגננה. לצורך מתקפה זו היה עליו להשיג יותר חיילים מכפי שיכל לגייס בממלכתו בלבד, ויש המעריכים שדווקא מסיבה זו פנה אל האפיפיור בוועידת פיאצ'נצה. לפי טענה זו, הקיסר ביקש כוחות לצורך מתקפה ולא לצורך מגננה.
כאמור לעיל, יש הטוענים כי בוועידה עצמה רעיון שליחת כוחות הסיוע לא עלה רק כמענה לסיוע בהגנת קונסטנטינופול אלא גם בהקשר של פיוס דתי למול הכנסייה המזרחית.
מקורות אודות הוועידה.
מקור מרכזי אודות הוועידה הוא הכרוניקות של ברנולד מקונסטנץ (Bernold of Constance), נזיר גרגוריאני מדרום גרמניה שעסק בחיבור כרוניקות ובתאולוגיה. ברנולד מת ככל הנראה בשנת 1100, ומכאן שכתב לא יאוחר מחמש שנים לאחר הוועידה שאותה תיאר באריכות ושלפי המשוער נכח בה. הוא נחשב לסמכות העיקרית אודות שהתרחש בה.
Doom 4
אשם תורם בחוק הישראלי
בחוק הישראלי, נקבע היחס לאשם תורם לפי דוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית.
הוראות החוק.
האשם התורם נדון בחוק הישראלי בסעיפים 64-69 בפרק ד' לפקודת הנזיקין.
המונח "התרשלות שהזיקה לעצמו" הוא, למעשה, הגדרת האשם העצמי התורם שמוזכר בהמשך החוק בסעיף 68.
לעיתים קובע המחוקק הסדר שונה המעניק פיצויים לניזוק גם כאשר היו במעשיו אשם תורם. למשל, חוק האחריות למוצרים פגומים קובע:
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון.
במהלך שנות ה-50 נפסקו מספר הלכות על פי דוקטרינת האשם התורם היחסי. נראה, כי בראשית דרכו, נזהר בית המשפט העליון מלהתערב באומדן חלוקת הרשלנות שבוצעו על ידי הערכאות הנמוכות. מרביתם של פסקי הדין הראשונים בנושא רשלנות תורמת עסקו ביחסי עובד מעביד. אחד מהמרכזיים שבהם הוא קבוצת בנין בע"מ נ' משה יצחק פוגל, בו מופיע המבחן לקביעת האשם העצמי התורם. המבחן קובע כי יש לבחון אם נהג הניזוק כאדם אחראי ותוך זהירות סבירה, או שמא היה בהתנהגותו משום היעדר זהירות סבירה בהגנה על עצמו. בפס"ד אמסלם נ' כץ , בית המשפט קבע שהתנהגות התובע, אם התנהג בצורה מכוונת תוך חוסר אכפתיות כלפי הנזק, יכולה להפחית את גודל הפיצויים המגיעים לו, או לחלופין לנתק לחלוטין את הקשר הסיבתי בין המזיק לנזק אם אשמתו המוסרית של המזיק מבוטלת לעומת זו של הניזוק.
בפס"ד שור קבע בית המשפט מהו המבחן לחלוקת האחריות בין המזיק לבין הניזוק. המבחן העקרוני הוא מבחן "מידת האשמה", ומבחן העזר הוא מבחן האדם הסביר.
מבחן "מידת האשמה" בוחן כיצד מתחלקת האחריות בין המזיק לבין הניזוק הנושא באשם תורם.
הדרך היא הצבת מעשי הרשלנות של המזיק והניזוק זה מול זה מבחינת מידתם ומשקלם במטרה לקבוע את אשמתם המוסרית, תוך בחינת התנהגותם במקרה הקונקרטי. לפיכך, חלוקה זו של האשמה בין הצדדים נעשית על פי קנה מידה מוסרי.
מבחן העזר, לו יזדקק לעיתים בית המשפט, הוא מבחן חיצוני המפנה אל רמתו של האדם הסביר. מבחן זה הוא מבחן המשתמש בקנה מידה חברתי. הבחינה בו מושתתת על שקילתו של הנכון והצודק, לפי מיטב הערכתו ושיקולו שלבית המשפט, לאור נסיבותיו של כל מקרה.
זהו חידושו העקרוני של פסק הדין. עוולת הרשלנות היא עוולה המושתת על אשמה חברתית, כיוון שקביעתה של רשלנות היא על פי מבחן האדם הסביר. למרות זאת, המבחן העיקרי לחלוקת האחריות בין הצדדים הוא מבחן מוסרי ולא מבחן חברתי. בית המשפט אימץ את המבחן המוסרי, מבחן "מידת האשמה" כמבחן העיקרי לחלוקת האחריות.
בפס"ד ווסטצ'טר בית המשפט מציין שכל אדם חב חובת זהירות לעצמו שלא יסכן חייו מתוך פזיזות או קלות-הדעת, והפרה של חובת זהירות זו תוגדר כ"אשם תורם" לפי משמעותו בסעיף 68 לפקודת הנזיקין. כמו בכל רשלנות גם ברשלנות תורמת, תנאי ראשון הוא שמעשהו או מחדלו של המתרשל יהא בלתי-סביר לפי מבחן האדם הסביר. פס"ד ועקנין, שיישם את מבחן האשם התורם העצמי מפס"ד שור, קבע שהאדם הסביר ייקבע לפי נסיבות המקרה. בפסק דין זה, פסק בית המשפט כי במקרה של נער אנו נבדוק את רמת האשם לפי הנער הסביר. לפיכך, גם קטין חייב לשמור על ביטחונו ואם אינו פועל כך הוא עשוי להיתפס באשם תורם. יש לקחת בחשבון בדין זה את העובדה, שאדם רך בשנים נעדר שיקול דעת בשל להערכתם של סיכונים. במקרים של לקויי דעת, הנטייה היא לדחות את המבחן האובייקטיבי על פני הסובייקטיבי.
המבחנים העקרוניים שבית המשפט עיצב בפסיקותיו לבחינת האשם התורם הם:
"א. מבחן האדם הסביר: האם אדם סביר היה נזהר יותר?
ב. מבחן חלוקת האשמה: בית המשפט ישקול מבחינה מוסרית את מעשי הרשלנות של המזיק והניזוק בהצבתם זה מול זה 'כדי להשוות ולהעריך, מבחינת האשמה המוסרית, את מידתם ומשקלם של מעשיו ומחדליו של כל צד'".
הפסיקה יישמה את מבחן הרשלנות התורמת העקרוני במקרים של קטינים, יחסי עבודה, חולים ואנשים הלוקים באי שפיות. למרות זאת, לא ניתנה תשובה חד משמעית על ידי בית המשפט, האם מבחן האדם הסביר יוחל בצורה שונה לאדם אשר נמצא מעל לרף האדם הסביר.