המקור לכך שלא לוקים על לאו הניתק לעשה שנוי במחלוקת. לדעת רב פפא, המקור לכל דיני מלקות על לאוים הוא בנין אב מדין מלקות על חסימת שור, כיוון שכך, לוקים רק על לאו הדומים ללאו של 'לא תחסום'. לאו שניתן לתיקון על ידי עשה לא דומה ללאו של חסימה ומשכך לא לוקים עליו. לדעת רבא לעומת זאת, המקור הוא בסברא לפיה מצוות עשה שמתקיימת לאחר הלאו באה להסיר את עונש המלקות מהלאו.
מתי לוקים.
יש מחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש באילו תנאים מתקיים הפטור ממלקות בלאו הניתק לעשה, ובאילו תנאים לוקים:
לפי ריש לקיש אדם לא לוקה כאשר 'קיים' את העשה, ואילו כאשר לא 'קיים' אותו הוא לוקה. כלומר, בשביל להיפטר ממלקות על לאו הניתק לעשה צריך לקיים את העשה המדובר בבתוך זמן מוגדר, ואם האדם לא קיימו הוא לוקה. קיימים ברש"י שני הסברים לאותו פרק זמן: א. כאשר בית הדין דנים את האדם הם מורים לו לקיים את העשה, ואם הוא לא עושה אותו, הוא לוקה. כך לדוגמה, אדם שגזל חייב להשיב את הגזילה, ואם יגיע לבית הדין הדיינים יאמרו לו להחזיר את הגזלה. אם לא יעשה זאת הוא ילקה. ב. בשביל להפטר ממלקות האדם צריך לקיים את העשה בתוך כדי דיבור מעשיית הלאו. לדוגמה, אם אדם לקח ציפור עם גוזליה הוא מחויב לשחרר אותה. אם לא יעשה זאת בתוך כדי דיבור מלקיחתה עם הגוזלים הוא ילקה.
לפי רבי יוחנן לעומת זאת, אדם לוקה כאשר 'ביטל' את העשה, ואילו כאשר לא 'ביטל' את העשה הוא לא לוקה. כלומר, הפטור על לאו הניתק לעשה קיים תמיד, כל עוד האדם לא מנע מעצמו את האפשרות לקיים את העשה. אם האפשרות לקיים את העשה קיימת, או שנמנעה על ידי גורם שאיננו האדם, הוא לא ילקה על כך. לדוגמה, על אדם שמוציא שם רע על אשתו חל איסור לגרש אותה. אם עבר על האיסור ועשה זאת, עליו להתחתן איתה שוב. כל עוד יש לו אפשרות לעשות זאת הוא לא לוקה על הלאו. אבל אם הוא גרם לכך שהוא לא יוכל להתחתן איתה, כגון שהדיר אותה על דעת רבים מלהנות ממנו, הוא לוקה. לעומת זאת, אם לא הוא שגרם לכך שלא יוכל להתחתן איתה שוב, אם היא מתה לדוגמה, הוא לא לוקה, כי לא הוא שביטל את היכולת לקיים את העשה.
ההסבר לאי הענישה.
ההסבר לאי הענישה תלוי במחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש מתי לוקים. לדעת ריש לקיש בעצם לאו הניתק לעשה מחייב מלקות, אלא שיכול להיפטר מהמלקות על ידי שיקיים העשה. ולדעתו של רבי יוחנן ההסבר הוא שכיון שניתן לקיים העשה עדיין לא נשלם העבירה על איסור הלאו ורק בביטול העשה נשלמת עבירת הלאו.
סוכנות הידיעות הצרפתית
סוכנות הידיעות הצרפתית (אי-אף-פי או סי"צ, בצרפתית: Agence France-Presse, AFP) היא סוכנות הידיעות הראשונה שקמה בעולם. היא הוקמה (במקור בשם Agence Havas) בשנת 1835 על ידי שרל לואי הבס, שהיה יהודי ממוצא פורטוגזי. כיום היא שייכת לממשלת צרפת, בדומה לעתי"ם בישראל.
בסיסה בפריז, ויש לה נציגויות במאה ועשר מדינות, בהן גם בגן הטכנולוגי מלחה בירושלים.
היסטוריה.
הסוכנות הוקמה בשנת 1835 בשם Agence Havas. היא הקימה את שירות הטלגרף הראשון בצרפת בשנת 1845.
בשנת 1940, כאשר צרפת נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, השלטונות הנאציים השתלטו על הסוכנות. שמה שונה ל"משרד המידע הצרפתי". עיתונאים שברחו מצרפת הקימו סוכנות חדשה בלונדון בשם "הסוכנות הצרפתית החופשית". באוגוסט 1944, עם כיבוש המדינה על ידי בעלות הברית, עיתונאים מן תנועת ההתנגדות הצרפתית השתלטו על משרדי הסוכנות וחידשו אותה כסוכנות עצמאית. בספטמבר 1944 התמזגה עם "הסוכנות הצרפתית החופשית" וסוכנות עצמאית נוספת שפעלה בשנות המלחמה בשם "צרפת-אפריקה" והחלה לפעול תחת השם "סוכנות הידיעות הצרפתית". הסוכנות הקימה נציגות בירושלים בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בשנים שלאחר המלחמה, ה-AFP פיתחה רשת כתבים בינלאומיים, ואחד מהם הוא העיתונאי המערבי הראשון שדיווח על מותו של שליט ברית המועצות יוסיף סטלין במרץ 1953. בשנת 1957 הועבר חוק בקונגרס הצרפתי שמבצר את עצמאות הסוכנות.
בשנת 1959 חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם סוכנות עתי"ם הישראלית.
בשנת 1975 נהרג העורך הראשי של הסוכנות בהתפוצצות.
בשנת 1982 החליטה הסוכנות לבזר חלק מסמכויותיה בין מחלקות אוטונומיות ברחבי העולם.
בשנת 2005 תבעה סוכנות הידיעות הצרפתית את חברת גוגל על סך 17 מיליון דולר, בטענת הפרה מתמשכת של זכויות יוצרים, תוך שימוש לכאורה בתמונות ובתכנים במסגרת "Google News", אתר החדשות של גוגל. התביעה הסתיימה באפריל 2007 בפשרה, מחוץ לכותלי בית המשפט, שבה התחייבה גוגל לשלם סכום גדול שלא פורסם וכן דמי מנוי קבועים, מבלי להודות בהפרת זכויות יוצרים.
עיתונאים.
בין העיתונאים שעבדו עבור הסוכנות נמנים:
טק'לאפי
טק'לאפּי (בגאורגית: ტყლაპი) הוא ממתק מהמטבח הגיאורגי העשוי מרסק של שזיף דובדבני (טקמאלי) מיובש בשמש. דומה ל"שטיחים" הנמכרים לילדים בישראל (ללא ציפוי הסוכר) או ללדר משמש.
להכנתו משתמשים בשזיפים דובדניים בשלים, החצויים לשניים. השזיפים מבושלים במים ולאחר מכן נטחנים למחית. לאחר הטחינה מתייבשת התערובת במשך 24 שעות. בגרסאות אחרות של המאכל משתמשים במשמש ובאפרסק.
מורל
כוזר
קפיצת הדרך
בספרות האגדה היהודית, קפיצת הדרך היא מעבר מהיר ביותר ממקום למקום, בדרך נס.
משמעות הביטוי.
לפי הבנה פשטנית של המושג, פירוש המילה "קפיצה" בביטוי זה היא "ניתור", דהיינו שהמהלך בדרך "קופץ" פתאום. עם זאת, לפי מילון אבן-שושן, משמעות המילה בהקשר זה, כפי השימוש הנפוץ בתלמוד, היא "סגירה, קימוץ, הידוק".לפי פירוש זה לא העובר מנתר, אלא דרכו עוברת שינוי טופולוגי המקרב את שני קצותיה זה לזה.
במקורות היהדות.
קפיצת הדרך מופיעה בברייתא בתלמוד הבבלי (), האומרת כי "שלושה קפצה להם הארץ: אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו ואבישי בן צרויה". לפי הגמרא שם, קפיצת הדרך סייעה לעבד אברהם להגיע מארץ ישראל לארם נהריים בראש שיירה של עשרה גמלים בתוך יום אחד.
גם בתלמוד הירושלמי () מופיע סיפור על רועה מארץ ישראל שרץ אחר שורו ומצא עצמו בבבל.
רב האי גאון דן ארוכות בהפרכתן של אמונות כי אנשים שאינם נביאים יכולים לגרום למעשי ניסים על ידי שימוש ב"שמות הקדושים". בתשובתו לחכמי קירואן, התייחס למסורתם של יהודי ספרד כי "מר רב נטרונאי גאון זצ"ל בקפיצת הדרך בא אליהם מבבל", וכותב "שמא אדם רמאי נזדמן להם ואמר אני נטרונאי".
בסיפורי חסידים קפיצת הדרך משמשת כמוטיב נפוץ, ובפרט מספרים על הבעל שם טוב שזכה לקפיצת הדרך. כך, למשל, מספר ש"י עגנון, בספרו "ימים נוראים": "פעם אחת במוצאי יום כיפור נסע הבעש"ט ז"ל כדרכו בקודש על ידי שם של קפיצת הדרך. פרחו הסוסים וטסו עם העגלה כחץ מקשת."
בספרות העברית החדשה.
קפיצת הדרך היא מוטיב מרכזי בסיפורו של יהודה לייב גורדון, הנקרא בשם זה.
סיפורו הקצר של ש"י עגנון, "מעשה העז" (פורסם בשנת 1921), הוא עיבוד למעשייה עממית העוסקת בעז שמצאה מערה המאפשרת קפיצת הדרך מפולין לארץ ישראל, כך שהמסע נמשך "שעה או שתים, ואולי יום או יומים". גם בסיפור "בלבב ימים" (פורסם בשנת 1934) מספר חנניה: "פעם אחת רצה אותו גזלן בעל התפילין להוליכני דרך מחילה אחת לארץ ישראל".
בנוסף למשמעות הנסית שבביטוי "קפיצת הדרך", הוא משמש גם כדי לתאר פעולה שנעשתה במהירות רבה כדרך הטבע. כך, למשל, כתב ביאליק, בסיפורו "יום שישי": "הדרך הייתה טובה וחלקה והסוסה זריזה, ממש קפיצת הדרך".
בספרות העולם.
הרעיון של תנועה פלאית כזו חביב על סופרי מדע בדיוני ולעיתים הם מוסיפים לה נופך מדעי כגון שימוש בחור תולעת. בספר "חולית" מאת פרנק הרברט, Kwisatz Haderach ("קפיצת הדרך" בתרגום לעברית של הספר) היא דמות המסוגלת לבצע מעשים על-טבעיים ולראות את מסלולי העתיד הפרוסים בפניו.
"קפיצת הדרך" מבוטאת גם בסונטה 44 של שייקספיר העוסקת בכוחה של מחשבה לנוע חיש קל לכל מקום שאליו תחפוץ להגיע ולהניע עמה את חושב המחשבה.
צ'רלס וורן
בית סבויה
בית סבויה (באיטלקית: Savoia; בצרפתית: Savoie) הוא בית מלוכה חשוב באירופה. בימי הביניים החזיקה משפחת סבויה שטחים רחבים במערב הרי האלפים ובתחומי שווייץ, איטליה וצרפת של היום. במאה ה-15 קיבל בית סבויה את תואר הדוכסות מהאימפריה הרומית הקדושה. במאה ה-18 השיג בית סבויה גם תארים מלכותיים: תחילה של מלך סיציליה ואחר כך של מלך סרדיניה. במאה ה-19 פעלה המשפחה למען איחוד איטליה ובשנת 1861 נבחר ויטוריו אמנואלה השני מבית סבויה למלך איטליה. מלכות בית סבויה באיטליה נמשכה עד לשנת 1946, שבה נערך משאל עם, בוטלה המלוכה באיטליה והוקמה הרפובליקה האיטלקית. לפי סעיף בחוקה האיטלקית, שבוטל בשנת 2002, נאסרה כניסת הצאצאים הזכרים של בית סבויה לאיטליה.
המעונות המלכותיים של בית סבויה בעיר טורינו ובמחוז פיימונטה נבחרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
התפתחות שלטון בית סבויה.
מייסד שושלת "בית סבויה", במאה ה-11, היה אומברטו הראשון, רוזן סבויה (Umberto I Biancamano) שבבעלותו היה חבל סבויה (אזור המשתרע באלפים המערביים בין אגם ז'נבה בצפון ודופינה בדרום, הנחלק כיום בין מחוזות צרפת סבואה וסבואה עילית) ושטחים נוספים ממזרח ומדרום לאגם ז'נבה, בשווייץ של היום.
מניחים כי מוצא המשפחה היה ממשפחת בורגונדיאן (Burgundian). צאצאי אומברטו הראשון הרחיבו והעצימו את המשפחה בשלבים:
במאה ה-15 ובמאה ה-16 נחלשה השפעת המשפחה. במהלך השנים 1536–1539 הפסידה הדוכסות את השטחים שהיו לה בתחום צרפת, אך בשנת 1559 החזיר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה לעצמו את השטחים בהתאם לשלום קאטו-קמברסיס (Cateau-Cambrisis).