הפוליטיקה המפלגתית בניו זילנד נחלקת בין מפלגת הלייבור במרכז-שמאל, המפלגה הלאומית -מרכז-ימין וכמה מפלגות קטנות יותר. בקנדה השחקנים העיקריים הם השמרנים, הליברלים, המפלגה הדמוקרטית החדשה וגוש השמאל הבדלני. המדיניות הכלכלית של ניו זילנד הוחזרה מחדש על ידי רוג'ר דאגלס והעניקה השראה חלקית לקיצוצים ממשלתיים בהם דגלו מנהיגים קנדיים כמו ראלף קליין, מייק האריס ופול מרטין.
בריתות צבאיות.
ניו זילנד וקנדה נלחמו יחד במלחמת הבורים השנייה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מצב החירום המלאי, מלחמת המפרץ ובמלחמת אפגניסטן. שתי המדינות סירבו להשתתף במלחמת עיראק, למרות שלקחו בהם חלק מדינות מרכזיות נוספות באנגלוספרה כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה. נכון לשנת 2014 כל הכוחות הקנדיים נסוגו לחלוטין מאפגניסטן, בעוד שעדיין נותר מספר קטן של כוחות ניו זילנד.
שיתוף פעולה בין כוחות צבאיים.
מבחינה היסטורית שני הכוחות המזוינים שלהם פעלו זה לצד זה במספר פעולות ביטחוניות בינלאומיות. פעולות ההגנה האחרונות כוללות פעולות אסטרטגיות במזרח טימור, בוסניה ואפגניסטן, תרגילי אימונים וחילופי עובדים.
קשרי ההגנה החיוביים וארוכי השנים הללו של קנדה וניו זילנד משופרים על ידי רכישה קבועה של ציוד צבאי חדש מכל מדינה; למשל הרכישה של ניו זילנד של 105 רכבים משוריינים קלים ( LAV III) מקנדה.
יחסי סחר והשקעה.
הקונסוליות הקנדיות וניו זילנד מציעות ייעוץ לעסקים בניו זילנד המעוניינים ליצור שותפויות עם קנדה, להשקיע בקנדה או להקים עסק בקנדה. באותה דרך הם עוזרים לקשר אנשי עסקים קנדים המעוניינים למכור את סחורותיהם ושירותיהם לניו זילנד עם שותפים מקומיים פוטנציאליים ומסייעים לחברות קנדיות המעוניינות להשקיע בניו זילנד.
יש סחר המוני בין קנדה לניו זילנד שהוכח כאמין לשתי המדינות, והופך אותו לבסיס חשוב ויציב למערכת יחסים ארוכת שנים. בשנת 2011 הסתכמו רמות הסחר הדו-צדדיות (CAD) בסך 932 מיליון דולר. היצוא הקנדי לניו זילנד הסתכם ב-382 מיליון דולר, כאשר דשנים, מכונות, בשר, ספרים, ציוד חשמלי ומוצרי עץ הם הייצוא המוביל ביותר בקנדה. בשר ויין היוו את הייצוא העיקרי של ניו זילנד לקנדה.
הייצוא העיקרי של קנדה לניו זילנד כלל מטוסים, ציוד חשמלי, מכונות ודשנים לשנת 2006. היבוא המוביל בקנדה מניו זילנד כולל בשר, מוצרי חלב, מכונות חקלאיות ויין. ניו זילנד מציעה הזדמנויות רבות לחברות קנדיות במיוחד בענפי אנרגיה, חילוץ, תקשורת ומוצרי מזון.
קנדה הייתה יעד היצוא ה-12 בגודלו של ניו זילנד ושותפת הסחר ה-14 בגודלה בשנה שהסתיימה בדצמבר 2006, עם יצוא של 553 מיליון דולר. קיימות השקעות משמעותיות של קנדה בניו זילנד, במיוחד מקיין וחברת התקשורת Stratos Global Corporation. חברות ניו זילנדיות בקנדה כוללות את Tait Electronics, מייקל היל תכשיטים, Peace Software ו-Glidepath.
נציגויות דיפלומטיות.
קנדה מחזיקה בניו זילנד נציבות עליונה בוולינגטון וקונסוליה כללית באוקלנד. מאידך ניו זילנד מחזיקה בקנדה נציבות עליונה באוטווה, ו-2 קונסוליות בטורונטו ובוונקובר.
יום הזיכרון (הולנד)
יום הזיכרון למתים (בהולנדית: Dodenherdenking) הוא יום הזיכרון השנתי להרוגיה של הולנד - חיילים ואזרחים - במלחמת העולם השנייה ואחריה. הוא מתקיים מדי שנה ב-4 במאי. טקס הזיכרון המרכזי ביום זה מתקיים בכיכר הדאם בעיר אמסטרדם.
יום הזיכרון.
יום הזיכרון הונהג בהולנד לאחר תום מלחמת העולם השנייה. מועדו נקבע ליום אחד לפני חגיגות יום השיחרור - 5 במאי, יום השנה לכניעת כוחות הכיבוש הגרמניים בהולנד ב-5 במאי 1945. מאז 1961 מאזכר יום הזיכרון לא את מתי מלחמת העולם השנייה בלבד, אלא גם את נופלי הולנד בקונפליקטים שהתרחשו לאחריה.
הטקס בכיכר הדאם.
טקס האזכרה המרכזי מתקיים ביום הזיכרון בשעה 20:00 בכיכר הדאם באמסטרדם, למרגלות האנדרטה הלאומית המוצבת בה.
בטקס משתתפת המשפחה המלכותית של הולנד, נציגי הפרלמנט והממשלה, מנהיגים צבאיים, חברי המחתרת לשעבר ונכבדים נוספים וכ-20 אלף צופים מקרב הקהל הרחב. דגל המדינה מונף בחצי התורן. בסמוך לשעה 20:00 מניחים המלך והמלכה זר למרגלות האנדרטה. לאחר מכן מקוימות בכל רחבי המדינה שתי דקות דומייה, שבמהלכן נפסקת כל התנועה. לאחר נגינת ההמנון הלאומי מדקלם משורר צעיר את שירו, שנבחר בתחרות מיוחדת לקראת 4 במאי. ניצולי הכיבוש הגרמני ואחריהם נציגי הפרלמנט, הממשלה והצבא מניחים זרים נוספים וראש עיריית אמסטרדם או אישיות רמה אחרת נושאים נאום.
לפני הטקס בכיכר נערך טקס זיכרון בכנסייה החדשה הממוקמת בשולי הכיכר בהשתתפות קהל מוזמנים של כ-1,700 איש.
מאז 1987 מארגנת את הטקסים הוועדה הלאומית ל-4 ו-5 במאי .
אירועים נוספים.
טקסים לרגל יום הזיכרון והנחת זרים נערכים במקביל לטקס המרכזי בערים רבות נוספות בהולנד. הם נערכים גם במספר אתרים הקשורים במאורעות מלחמת העולם השנייה: בבית הקברות הצבאי בכפר Grebbeberg , ליד אתר שבו התחולל אחד הקרבות הקשים במהלך הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940; ב-Waalsdorpervlakte - אתר בקרבת חוף הים מצפון לעיר האג, שבו נרצחו אנשי מחתרת הולנדים רבים על ידי הגרמנים; באתר ההולנדסה סחאובורח באמסטרדם; באתרי מחנות הריכוז באמרספורט ובפיכט.
רוברט פטרסון
רוברט פורטר פטרסון האב (באנגלית: Robert Porter Patterson Sr.; 12 בפברואר 1891 – 22 בינואר 1952) היה תת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ומזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא הארי טרומן. הוא היה שופט פדרלי בבית המשפט לערעורים וקודם לכן שופט מחוזי בבית המשפט של המחוז הדרומי של דרום ניו יורק.
ראשית חייו.
רוברט פטרסון נולד ב-12 בפברואר 1891 בגלן פולס שבמדינת ניו יורק כבנם של צ'ארלס רוברט ולדיס עדנה (לבית פורטר) פטרסון. ב-1912 הוא קיבל תואר ראשון מיוניון קולג' שבסקנקטדי וב-1915 תואר ראשון במשפטים מבית הספר הרווארד למשפטים. הוא החל לעסוק בעריכת דין בניו יורק בין השנים 1915 – 1916 במה שכיום ידוע כמשרד עורכי הדין "פטרסון, בלקנאפ, ווב וטיילר". בין השנים 1916 – 1917 הוא שירת במשמר הלאומי של מדינת ניו יורק. לאחר מכן, ועד 1919 הוא שירת בצבא ארצות הברית, והגיע לדרגת מייג'ור. על מעשי גבורה שהפגין בצרפת הוא עוטר בצלב השירות המצוין ובכוכב הכסף. פטרסון שירת ברגימנט הרגלים ה-306 שהוצב תחת פיקודה של דיוויזיית הרגלים ה-77. ב-1919 הוא שב לעבודתו כעורך דין בניו יורק עד לפרישתו ב-1930.
שופט.
ב-24 באפריל 1930 מונה פטרסון על ידי הנשיא הרברט הובר כשופט בבית המשפט של המחוז הדרומי של ניו יורק, תפקיד שהתפנה על ידי תומאס תאצ'ר שמונה אז כפרקליט המדינה של ארצות הברית. ב-13 במאי אושר מינויו של פטרסון על ידי סנאט ארצות הברית ובאותו יום נכנס מינויו לתוקף. כהונתו בתפקיד זה הסתיימה ב-22 במרץ 1939 לאחר שמונה כשופט פדרלי.
ב-9 בפברואר 1939 מינה הנשיא רוזוולט את פטרסון כשופט בבית המשפט לערעורים לאחר שהתפנה מושבו של השופט מרטין תומאס מנטון. ב-20 במרץ אישר הסנאט את מינויו שנכנס לתוקף למחרת. פטרסון התפטר מתפקידו ב-30 ביולי 1940.
במחלקת המלחמה.
פטרסון שימש במשך כשבועיים בשנת 1940 כעוזר מזכיר המלחמה ומאז ועד 1945 הוא שימש כתת-מזכיר המלחמה. הוא תרם מאוד לתהליכי הגיוס והמוכנות של הכוחות המזוינים לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. ב-1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כמזכיר המלחמה. בתחילה שקל טרומן להציע לו מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית שהתפנה עקב פרישתו של השופט אוון רוברטס, אך עם התפטרותו של מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, מונה פטרסון במקומו. פטרסון דחף לאיחוד הזרועות של הצבא והצי תחת פיקוד אחד. הצעדים לקראת מהלך זה החלו בחקיקת "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) ששונה מספר פעמים עד לנוסחו הסופי כחוק גולדווטר-ניקולס משנת 1986.
פטרסון פעל כדי לקדם את השתתפותם וקידומם של האפרו-אמריקאים בצבא, במיוחד בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הוא סייע מאוד להקמת כוח לחימה של השחורים שנודע כטייסי טסקיגי. בעוד שהוא חש אהדה כלפי רגשות ההתמרמרות והשאיפות של השחורים הוא היה מודאג מכך שהשינוי הרדיקלי הזה עלול יהיה להכשיל את המוכנות למלחמה. לאחר המלחמה "ועדת השימוש בכוח אדם שחור" (ועדת גיליאם) פרסמה באפריל 1946 דוח שנקרא "מדיניות ניצול כוח האדם השחור לאחר המלחמה". דוח זה נחתם על ידי פטרסון ובו הומלץ על המשך מדיניות ההפרדה, באותו אופן בו הייתה מדיניות זו נהוגה מחוץ לצבא, אך על כך שהצבא ייתן הזדמנות שווה, כאופן הטוב ביותר לניצול כוח האדם הצבאי. פטרסון כיהן בתפקידו כמזכיר המלחמה עד 1947.
שנותיו האחרונות.
לאחר שדחה הצעה של הנשיא טרומן לשוב לכס השיפוט הקודם שלו, שב פטרסון לעיסוקו בעריכת דין באופן פרטי בניו יורק בין השנים 1947 – 1952 ובהמשך היה לנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק ונשיא מועצת יחסי החוץ.
חיים אישיים.
ב-3 בינואר 1920 נשא פטרסון לאישה את מרגרט טרלטון וינצ'סטר. לשניים נולדו ארבעה ילדים. בנם הבכור רוברט פורטר פטרסון הבן היה גם הוא שופט בבית המשפט של מחוז דרום ניו יורק כמו אביו עד למותו ב-2015.
רוברט פטרסון נהרג ב-22 בינואר 1952 בהתרסקות מטוס בטיסה 6780 של אמריקן איירליינס בדרכו מפגישה עם לקוח. המטוס התרסק לקראת נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי. הוא היה בן 60 במותו.
מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699)
הרי מרטינסון
יחסי אוסטרליה–קנדה