בחלק משנת 2021, סבלה הממלכה ממחסור בעובדים, שקושרה לברקזיט ולמגפת הקורונה בממלכה המאוחדת. ממשלת בריטניה הכחישה את הקשר לברקזיט.
במהלך 2021, טענו צרפת ובריטניה שההסכם הופר ביחס לזכויות הדיג.
נושאים מרכזיים במשא ומתן על תנאי הפרישה.
מסחר, רגולציה ותקופת מעבר.
בהסכמים של ממשלות מיי וג'ונסון עם האיחוד האירופי הסכימו הצדדים שדרושה תקופת מעבר (Transition Period) שתאפשר להם לדון בהסכמי הסחר בין האיחוד והממלכה. למעשה, בכל הנוגע למסחר ולכללים רגולטוריים ההסכמים דנו במה שיקרה במהלך תקופת המעבר, ולא ביחסים לטווח הארוך שייקבעו במסגרת הסכמים שייחתמו במהלכה.
תקופת המעבר הייתה אמורה להימשך עד דצמבר 2020 עם אופציה להארכה לשנתיים נוספות אם שני הצדדים ירצו בכך. במהלך תקופת המעבר הסדרי המסחר שהיו קיימים לפני הפרישה נשארו בתוקף - הממלכה המאוחדת נשארה בשוק האירופי המשותף, באזור הכלכלי האירופי ובאיחוד המכסים האירופי. הממלכה המאוחדת המשיכה לתרום לתקציב האירופי סכומים זהים לאלה שתרמה לפני כן. בנוסף הממלכה המאוחדת נשארה כפופה להחלטות בית הדין האירופי לצדק, לחוקים ולכללי הרגולציה של האיחוד. הייצוג של הממלכה המאוחדת במוסדות האירופים נפסקה מיד עם יציאתה מהאיחוד, כך שנוצר מצב שבו אזרחי הממלכה היו כפופים למוסדות ולחוקים שעליה אין להם השפעה.
בעוד שתומכי ההסכם בממלכה המאוחדת סברו שתקופת מעבר מעין זו היא הכרחית על מנת להשיג הסכמי סחר ורגולציה בין שני הצדדים לטווח הארוך, ועל מנת לאפשר לעסקים וחברות להתרגל למצב החדש, מתנגדיו סברו שהיא דוחה למעשה את הפרישה ומכפיפה באופן לא דמוקרטי את אזרחי הממלכה המאוחדת לחוק האירופי ללא אפשרות להשפיע עליו. ג'ייקוב ריס-מוג לדוגמה טען שתקופת המעבר הופכת את הממלכה המאוחדת ל"מדינת וסאלים".
לשני ההסכמים צורפו הסכמות על קווים מנחים להסכמים עתידיים. הם קוראים להסכמי סחר חופשי ותנועות הון חופשיות ומקדמים שיתוף פעולה בתחומים רגולטוריים ומשפטיים שונים. בהקשר זה, ההבדל המשמעותי בין ההסכמים הוא סעיף שקורא לתנאים רגולטוריים שוויוניים (level playing field), שימנעו עיוות של המסחר בין הצדדים ויאפשרו תחרות הוגנת על בסיס ערכים משותפים ושאיפה משותפת לטפל בנושאים שונים כגון שינויי האקלים. בהסכם של מיי סעיף זה היה חלק מחייב בהסכמות ואילו בהסכם של ג'ונסון הוא עבר להצהרה הפוליטית הבלתי מחייבת. בהצהרה הלא מחייבת של ההסכם עם ממשלת ג'ונסון נמחקו המשפטים שקובעים שהממלכה המאוחדת "תשקול ליישר קו עם האיחוד האירופי בתחומים הרלוונטיים", שהיחסים יהיו "קרובים ככל האפשר" להסדר הנוכחי, ושהבסיס לדיון על הסכמים עתידיים יהיה השאיפה לאזור מכס משותף. שינויים אלה פורשו על ידי גורמים בתעשייה הבריטית כסימן לכך שממשלת ג'ונסון פועלת להשיג הסכמים עתידיים שירחיקו את הממלכה המאוחדת מהתקנות הרגולטוריות האירופאיות ויאפשרו לה יותר גמישות, אך עלולים להוביל לחיכוך רב יותר במעבר סחורות בין הצדדים ובכך לגרום להפסדים כספיים.
דוח של מכון "הממלכה המאוחדת באירופה משתנה" העריך שההסכם של מיי, אם היה מתקבל ואם ההסכמים העתידיים היו בהתאם לרוח של הצהרות ממשלתה, היה מביא לירידה של 4.9% בהכנסה לנפש; ההסכם של ג'ונסון, אם ההסכמים העתידיים יהיו ברוחו, יוביל לירידה של 6.4% בהכנסה לנפש. לפי אותו הדוח פרישה ללא הסכם הייתה מובילה לירידה של 8.1% בהכנסה לנפש.
הגבול עם אירלנד.
הרפובליקה של אירלנד היא חברה באיחוד האירופי והמדינה היחידה שלה גבול יבשתי עם הממלכה המאוחדת, למעט הגבול בין ספרד לגיברלטר (טריטוריה בריטית שמעבר לים). הגבול עובר לאורך 499 קילומטר בתוך האי האירי ומפריד בין אירלנד לצפון אירלנד, שהיא חבל ארץ בממלכה המאוחדת. הכניסה של אירלנד והממלכה המאוחדת ב-1 בינואר 1993 לשוק האירופי המשותף, יחד עם הסכם יום שישי הטוב, שנועד להסדיר את הסכסוך בצפון אירלנד, הביאו בהדרגה לפירוק נקודות הביקורת לאורך הגבול בין שתי המדינות. ב-2005 פורקה נקודת הביקורת האחרונה והגבול הפך ל"בלתי נראה" - אנשים ורכבים שעוברים את הגבול לא צריכים להציג תעודות או להצהיר על סחורות.
עם הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי ומהשוק האירופי המשותף, הגבול בין אירלנד לצפון אירלנד הפך לגבול חיצוני של האיחוד האירופי. החשש של שני הצדדים הוא שמצב זה יוביל להקמה מחדש של גבול "קשיח". הצורך בגבול קשיח יתעורר אם אירלנד והממלכה המאוחדת יהיו תחת משטרי מכס וחוקים רגולטוריים שונים בנוגע, למשל, לסניטציה ומניעת התפשטות של מחלות. האפשרות של גבול קשיח נתפסת כאיום על הכלכלה של שתי המדינות וכמסוכנת להמשך השלום בצפון אירלנד. גם האיחוד האירופי וגם הנושאים והנותנים מטעם הממלכה המאוחדת הסכימו שאופציה זו אינה מתקבלת על הדעת. עם זאת, ללא גבול קשיח לא ברור כיצד הצדדים יוכלו לאכוף תשלום מכסים או לאכוף רגולציה על סחורות שעוברות בין המדינות.
הסוגיה בהסכם של ממשלת מיי עם האיחוד האירופי.
לפי הסכם הטיוטה בין ממשלת מיי והאיחוד האירופי, האופציה הראשונה עבור שני הצדדים היא שבמהלך תקופת המעבר לאחר הברקזיט ייחתמו הסכמי סחר ויימצאו הסדרים רגולטוריים שיאפשרו את השארת הגבול באי האירי פתוח. למקרה שבו לא יימצאו תנאים כאלה נוספה להסכם אמנה נפרדת המסדירה את סוגיית הגבול עם אירלנד.
הצעת הטיוטה של האיחוד האירופי מפברואר 2018 הייתה שצפון אירלנד בלבד תישאר חלק מאיחוד המכסים האירופי, בעוד בריטניה הגדולה תוכל להחליט על מדיניות מכס עצמאית. תוכנית זו מכונה באופן לא רשמי "הבקסטופ הצפון-אירי" (Northern-Ireland only Backstop). משמעות התוכנית היא שהמסחר בין אירלנד לצפון אירלנד יוכל להתקיים ללא חיכוך הקשור במכס ולא יהיה צורך במחסומים לאורך הגבול ביניהן, אבל הים האירי יהווה מחסום מכס בין בריטניה הגדולה לבין צפון אירלנד. התוכנית ספגה ביקורת בממלכה המאוחדת, ומיי עצמה טענה ש"אף ראש ממשלה בממלכה המאוחדת לא היה יכול להסכים לה". הסיבה המרכזית להתנגדות ממשלת מיי הייתה ההתנגדות של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) בצפון אירלנד, שתומכת ביוניוניזם (שימור האיחוד המדיני בין צפון אירלנד לבריטניה הגדולה). לתפיסת ה-DUP תוכנית כזו תערער את האיחוד בין צפון אירלנד לבריטניה הגדולה.
בעקבות הביקורת על טיוטת האיחוד האירופי, ממשלת מיי השיגה פשרה עם האיחוד האירופי לפיה לא רק צפון אירלנד, אלא הממלכה המאוחדת כולה תהווה "בקסטופ". פתרון זה מכונה באנגלית UK-Wide Backstop. לפי הצעה זו הממלכה המאוחדת כולה תישאר באיחוד מכסים עם האיחוד האירופי ותשמור על אחידות חלקית עם המשטר הרגולטורי של האיחוד האירופי. כדי למנוע פגיעה באחידות המשטר הרגולטורי של האיחוד, צפון אירלנד תהיה מחויבת עוד יותר לתקנות ולחוקים של האיחוד האירופי. הצעה זו הפכה לחלק מההסכם בין הממלכה המאוחדת לאיחוד במסגרת פרוטוקול מיוחד שעוסק בנושא.
תוכנית הבקסטופ בכלל הממלכה המאוחדת היוותה פשרה עבור האיחוד האירופי. בכירים באיחוד טענו שההצעה לא הוגנת כיוון שהיא עשויה לאפשר לממלכה המאוחדת להתחרות עם האיחוד באמצעות קביעה של משטר רגולטורי ידידותי לעסקים ולהמשיך ליהנות מאיחוד המכסים וממעבר חופשי של סחורות. מישל ברנייה, הממונה על המשא ומתן מטעם האיחוד האירופי, אמר ביוני שאפשרות זו לא מקובלת על האיחוד ושארבע החירויות של האיחוד (חופש תנועה של אנשים, סחורות, הון ושירותים) לא ניתנות לחלוקה.
בתוך הממלכה המאוחדת התוכנית ספגה ביקורת רבה, ולפי מרבית הפרשנים היא הסיבה המרכזית שמיי לא הצליחה לאשר את ההסכם עם האיחוד בפרלמנט. על אף הפשרה שהרחיבה את הבקסטופ לממלכה המאוחדת כולה, נציגי ה-DUP בצפון אירלנד המשיכו להתנגד לתוכנית מחשש שהתנאי לפיו התנאים הרגולטוריים בצפון אירלנד יישארו קרובים יותר לתנאים של האיחוד האירופי יפגע באיחוד בין בריטניה הגדולה לצפון אירלנד. היות שממשלת מיי השנייה הייתה ממשלת מיעוט שנסמכה על תמיכת ה-DUP לצורך השגת רוב בבית המחוקקים, התנגדות זו חיבלה ביכולתה לאשר את ההסכם. על אף ההתנגדות של ה-DUP, רבים בצפון אירלנד תומכים בתוכנית הבקסטופ. בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2019 מפלגות צפון איריות שתמכו בבקסטופ זכו בכ-57% מהקולות.
מנגד, התוכנית גררה ביקורת של תומכי הברקזיט בתוך בריטניה הגדולה, שסברו שתוכנית הבקסטופ עשויה למנוע עצמאות כלכלית ורגולטורית אמיתית של הממלכה המאוחדת. ההסדר אמור היה להיות זמני, אך לפי ההסכם הוא ישאר בתוקף עד שיימצא הסדר אחר שמאפשר את השארת הגבול בלתי נראה. בחוות דעת משפטית שהיועץ המשפטי לממשלת מיי אולץ לפרסם נטען שהממלכה המאוחדת לא תוכל לבטל את ההסכם באופן חד צדדי ואין ערובה שהוא יתבטל בעתיד. ההבנה שההסדר יכול להפוך לקבוע הגבירה את ההתנגדות של צירים שמרנים ששאפו להיפרדות משמעותית מחוקי האיחוד האירופי.
הסוגיה בהסכם של ממשלת ג'ונסון עם האיחוד האירופי.
במהלך המשא ומתן עם האיחוד האירופי טען ראש הממשלה בוריס ג'ונסון שהוא משוכנע שניתן להגיע להסדר שישמור על גבול פתוח בין המדינות, אך טען גם שמשמעות תוכנית הבקסטופ היא ויתור של הממלכה המאוחדת על עצמאותה. ב-11 בספטמבר 2019 הוא דחה על הסף את התוכנית בריאיון שנתן בפייסבוק, אך באוקטובר פורסם שהוא נוטה להסכים לפשרה בנושא.