המצורע צריך לעמוד בשער המזרחי של עזרת ישראל (שער ניקנור), כשפניו לכיוון מערב. הכהן לוקח את כבש האשם מהמצורע ומבצע בו תנופה בעודו חי. לכתחילה יש להניפו יחד עם לוג השמן, אך בדיעבד אם הניף כל אחד בפני עצמו - יצא.
שחיטה.
הכהן מחזיר את הכבש למצורע, כדי שיסמוך ידיו עליו. מיד לאחר מכן שוחטים את כבש האשם, ו2 כהנים מבצעים קיבול: כהן אחד מקבל בכלי והולך לזרוק את הדם על המזבח, כמו כל דם אשם. כהן נוסף מקבל מהדם בידו השמאלית והולך לתת מהדם על שלושה איברים של המצורע: תנוך אוזן ימין, בוהן יד ימין ובוהן רגל ימין.
נתינת הדם והשמן.
בשעת נתינת הדם על איבריו, אסור עדיין למצורע עצמו להיכנס לעזרה, אך גם אסור להוציא את הדם מהעזרה. לכן מכניס המצורע את איבריו והוא עצמו נשאר בחוץ. לפי רבי יהודה המצורע מכניס את שלושת האיברים יחד לעזרה, אך לדעת תנא קמא הוא מכניס בכל פעם איבר אחד בלבד, וכך פסק הרמב"ם.
לפי תנא קמא, מצורע שחסר לו אחד מהאיברים שצריך לתת עליהם את הדם - לא יכול להיטהר לעולם, כי בזה תלויה הטהרה. אמנם, לפי רבי אליעזר אין חובה לתת דם דווקא על האיברים הללו ממש, אלא די בכך שנותן על מקומן. כמו כן, רבי שמעון סובר שיש חשיבות בנתינת הדם דווקא על בוהן היד או תנוך האוזן, אך ניתן לקיים את המצווה גם בנתינה על האיברים המקבילים בצד שמאל. עם זאת, הרמב"ם פסק להלכה כדעת תנא קמא, שאין למצורע כזה טהרה לעולם.
לאחר נתינת הדם על האיברים, נוטל הכהן את לוג השמן הנוסף שהביא המצורע ושופך ליד שמאל, שמשמשת ככלי קיבול לשמן. לכתחילה עליו לשפוך ליד שמאל של כהן נוסף, אך בדיעבד גם אם שפך ליד שמאל שלו - יצא. הכהן, שעומד בעזרה, טובל את יד ימינו בשמן ומזה כנגד קודש הקדשים, וחוזר על פעולה זו שבע פעמים. משם הולך הכהן אל המצורע ונותן מהשמן על שלושת האיברים - תנוך אוזן ימין, בוהן יד ימין ובוהן רגל ימין.
את השמן שנותר בכף ידו נותן הכהן על ראשו של המצורע, כמו שכתוב: . שאר השמן שנותר מהלוג מתחלק בין הכהנים, והם רשאים לאכול ממנו בעזרה בלבד, כדין קדשי קדשים.
נחלקו התנאים במידת החשיבות של נתינת יתר השמן על הראש: רבי עקיבא סובר שמדובר בפעולה חיונית, ואם לא נתן על ראשו את יתר השמן - לא כיפר, והמצורע עודנו מחוסר כיפורים. רבי יוחנן בן נורי, לעומתו, סבור שמדובר ב"שיירי מצווה" בלבד, וגם אם לא נתן - כיפר, אלא שמעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר. הרמב"ם פסק כרבי עקיבא.
הקרבת שאר הקרבנות.
לאחר נתינת דם האשם על איברי המצורע, ובמקביל לנתינת השמן, שוחטים הכהנים את קרבן החטאת ומקריבים אותו למזבח. אחר כך שוחטים את קרבן העולה ומעלים אותו למזבח יחד עם המנחה.
תירס כחול
תירס כחול (שם מדעי: "Zea mays L") הוא מין של תירס הגדל במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית, בעיקר באריזונה ובניו מקסיקו. במקור הוא פותח על ידי ההופי, ונשאר מרכיב מרכזי בתזונתם, ואף משמש לטקסים פולחניים. צבעו של התירס הכחול נובע מנוכחות של אנתוציאנינים בתירס והגוונים שלו נעים מצבע אפור עובשי ועד שחור. בשנות ה-50 של המאה ה-20 זוהו 5 סוגים שונים של תירס כחול, אשר מאופיינים על ידי גובה הצמח, גודל הגרעינים ואורכם, ובצבעם. שמותיהם של זנים אלו נובעים מהמילים בשפות המקום בשביל הגוונים שונים של כחול, שהם כחול "סטנדרטי" ("sakwaqa'o"), כחול כהה ("huruskwapu"), וכחול-אפרפר ("maasiqa'o"). בין הזנים השונים הגדלים באזור דרום-מערב ארצות הברית, כמות האנתוציאנין והפוליפנול משתנה ביחס לזנים, דבר שנותן את הגוונים השונים של הזנים השונים. תירס כחול יש מספר יתרונות תזונתיים על הזנים הצהובים או הלבנים של התירס. הוא מכיל 20 אחוז יותר חלבון ויש לו אינדקס גליקמי נמוך יותר. מהמקמח של התירס הכחול מכינים טורטיות, תערובות פנקייק, לחם תירס, צ'יפס תירס ודגנים.
סחלין (הוקי קרח)
מועדון ההוקי קרח סחלין (ברוסית: Хоккейный клуб Сахалин) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר יוז'נו-סחלינסק שברוסיה המתמודד בליגת ההוקי קרח האסייתית, המהווה לליגת הוקי קרח ובה נוטלות חלק קבוצות הוקי קרח מהרפובליקה העממית של סין, רוסיה, יפן וקוריאה הדרומית.
המועדון הוקם בשנת 2014 תחת השם "אריות הים", בשנת 2015 צורפה הקבוצה למועדון הספורט המקצועני של סחלין ושינתה שמה ל"מועדון ההוקי קרח סחלין".
רחוב בת'רסט
רחוב בת'רסט (באנגלית: Bathurst Street) הוא אחד הרחובות הראשיים של טורונטו, באונטריו שבקנדה. הוא מתחיל בדרום ברחוב רציף המלכה שנמצא על לאורך קו החוף הצפוני של ימת אונטריו. רחוב בת'רסט ממשיך צפונה בטורונטו עד גבולה הצפוני בשדרות סטילס. בתוך טורונטו בת'רסט הוא רחוב ארבע-מסלולי. הרחוב ממשיך צפונה לתוך אזור יורק בו הרחוב נקרא גם כביש יורק האזורי 38. רחוב בת'רסט מסתיים בביצות הולנד (הולנד מארש), בין הולנד לנדינג וברדפורד.
הקהילה היהודית.
רחוב בת'רסט היה במשך עשורים הלב של הקהילה היהודית של טורונטו. מאז תחילת המאה העשרים, חיו יהודים רבים לאורך רחוב בת'רסט של מדרום לרחוב בלור וממזרח לרחוב ספאדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר חלק גדול יותר מחברי הקהילה הצטרפו למעמד הביניים, המרכז זז צפונה לאורך רחוב בת'רסט וחברי הקהילה העמידים עברו לפורסט היל. משפחות עניות יותר השתכנו באזור בת'רסט ושדרות סיינט קלייר או באזור בת'רסט ושדרות אגלינטון.
הקהילה המשיכה לנוע צפונה, לאורך בת'רסט וכיום, רוב הקהילה היהודית נמצאת ברחוב מצפון לשדרות סיינט קלייר, בריכוזים גבוהים יותר באזור שדרות לורנס. רבים גם עברו מעבר לגבולות העיר וחיים לאורכו בריצ'מונד היל. בתי כנסת ומוסדות אחרים של הקהילה היהודית ממוקמים לאורכו של רחוב בת'רסט. חלקו הצפוני של רחוב בת'רסט, מצפון לשדרות שפרד, הפך לאחד המרכזים של הקהילה הרוסית בטורונטו. רבים מהמהגרים הרוסים התיישבו שם בבנייני דירות, החל מ-1970, כדי לקבל גישה נוחה יותר לשירותים הניתנים על ידי סוכנויות סיוע יהודיות. בעקבות התפרקותה של ברית-המועצות, מהגרים רבים מרוסיה לקנדה התיישבו שם. רבים מהם מזוהים עם המרכז הקהילתי היהודי-רוסי. המעדניות, המסעדות, בתי הספר, וחנויות הבגדים הנמצאים בבעלות של דוברי רוסית הקנו לשכונה את הכינוי הלא רשמי "מוסקבה הקטנה".
בוהמיה המרכזית (מחוז)
מחוז בוהמיה המרכזית או מחוז סטרדוצ'סקי (בצ'כית: Středočeský kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, הממוקם במרכז בוהמיה ההיסטורית.
המחוז הוא הגדול בשטחו בין מחוזות צ'כיה ומשתרע על פני 11,014 קמ"ר שהם 14% מכלל שטח המדינה. המרכז המנהלי של המחוז היא הבירה הצ'כית פראג, ששוכנת במרכז המחוז אך אינה חלק ממנו ומוגדרת כמחוז (קראי) בפני עצמה.
מחוזות משנה.
מחוז בוהמיה המרכזית, מחולק לשנים עשר מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
ברמה הנמוכה יותר של החלוקה המנהלית של הרפובליקה הצ'כית, מצויות הקהילות (obcí), מעין מועצות אזוריות. במחוז בוהמיה המרכזית ישנן 1,145 ישויות כאלו אך רובן קטנות. ב-1,044 מהן מתגוררים פחות מ-2,000 איש, אך הן מכילות 40% מן האוכלוסייה. 82 מקהילות המחוז הן בעלות מעמד עיר.
יחסי טונגה–יפן
היחסים הדיפלומטיים בין טונגה ליפן מתקיימים באופן רשמי החל מיולי 1970. יפן היא התורמת המובילה של טונגה בתחום הסיוע הטכני. הממשלה היפנית מתארת את יחסיה עם טונגה כ"מצוינים", וקובעת כי "המשפחה הקיסרית של יפן והמשפחה המלכותית של טונגה פיתחו יחסים חמים ואישיים לאורך השנים". ליפן יש שגרירות בנוקואלופה, שגריר יפן הוא יוקיו נומטה. שגרירות טונגה נמצאת בטוקיו, שגרירת טונגה היא טניה טופו.
היסטוריה.
שגרירות.
ב-2009, יפן הפכה למדינה הרביעית שיש לה שגרירות בטונגה (לאחר אוסטרליה, ניו זילנד והרפובליקה העממית של סין). במרץ של אותה השנה, השגריר יאסוו טקסה הפך לשגריר הראשון של יפן בטונגה. בנוסף לכך, הוא גם הפך לשגריר הראשון של יפן בכל מדינות פולינזיה. השגרירות נפתחה כדי להרחיב את הפיתוח היפני באוקיאניה.
ביקורים דיפלומטיים.
במאי 2009, ראש הממשלה של טונגה, פלטי סוולה, ביקר ביפן ודן עם אקיהיטו, קיסר יפן בנושא סיוע.
טאופאאהאו טופוו הרביעי, מלך טונגה בין השנים 1965–2006, ביקר ביפן שבע פעמים.
מסחר.
ב-2013, הייצוא של טונגה ליפן (שכלל בעיקר דלעות וטונה) היה שווה 146 מיליון ין יפני, בעוד שהיבוא שלה (בעיקר מכונות) היה שווה 460 מיליון ין יפני. יפן היא שוק הייצוא הגדול ביותר של טונגה.
מועצת השורא
מועצת השורא (ערבית: مجلس الشورى) היא מוסד מסורתי באסלאם שפעל בח'ליפות ותפקידו לייעץ להנהגה הפוליטית על פי עקרונות השורא , בדומה למועצה מייעצת שבסמכותה רק לייעץ (ובניגוד לגופי קבלת החלטות כגון דירקטוריון). כיום קיימים בעולם המוסלמי גופים רבים העושים שימוש בשם זה.
שורא
יחסי ישראל–מאלי
יחסי ישראל–מאלי הם יחסי החוץ שבין ישראל לבין מאלי. היחסים בין המדינות ידעו עליות ומורדות. נכון להיום לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין ישראל למאלי.
עם פירוק הפדרציה של מאלי מספר חודשים לאחר הקמתה, קיבלה מאלי עצמאות. מנהיגה הראשון, מודיבו קייטה, ראה בקשר עם ישראל חיוני והתקיימו יחסים מלאים בין המדינות, כאשר ב-27 בספטמבר 1960 הודיע ישראל כי היא מכירה במאלי כמדינה.