המשפחה הלומת צער. האם מחליטה להפסיק לעבוד כמורה, וחיה חיי בדידות ברומא. ניקולא מרגיש שהוא היה יכול להציל את מתיאו. הוא לא רוצה לחזור על שגיאה זאת בקשר לג'וליה. הם היו בקשר מדי פעם. הוא מארגן בעזרת אחותו הגדולה ג'ובאנה, העובדת כקטגורית בשירות המדינה, את תפיסתה, וזאת כדי למנוע ממנה להיהרג או להרוג מישהו. היא נידונה ל-17 שנות מאסר. תוך כדי תקופת מאסרה ניקולא מגיע לכלא ומציע לה נישואים, אך היא מסרבת.
אביב 1992 עד 1995.
ניקולא הולך ברחוב במילנו ורואה פוסטר גדול עם תמונה בחזית תערוכת צילומים, של פני איש שבו רואים בבירור את עיניו כשחלק מפניו מוסתרים על ידי כף יד. הוא מזהה את עיני אחיו מתיאו, הוא נכנס פנימה ומגלה שהצלמת היא אישה בשם מירלה, הוא מביא את הקטלוג של התערוכה לג'ורגיה, היא מעודדת אותו להיפגש עם הצלמת בטענה שלפי התמונה ברור שהצלמת הכירה את מתיאו. ניקולא מסרב, ואז ג'ורג'יה שעדיין חיה במוסד בסרבה לעבור למגורים למעון מיוחד, בורחת ומנסה להגיע למילנו. משטרת הרכבת תופסת אותה והם מתקשרים לניקולא המשחרר אותה. הוא מתעקש שעכשיו שעזבה את המוסד, היא יכולה לעבוד למעון מחוץ למוסד. היא משכנעת, אבל לפני שנכנסת למבנה המעון היא מפנה את תשומת לבו להערה בקטלוג לגבי הצילום שבו נאמר "מתיאו בזמן שהיה ניקולא". הכיתוב משכנע אותו, הוא חוקר בגלריה ומגלה שהיא גרה באי סטרומבולי, אי געשי קטן צפונית לסיציליה. היא עובדת כצלמת בסיציליה, עסוקה בצילומים הקשורים לרציחתו של השופט ג'יובנה פאלקונה שנרצח על ידי המאפייה במאי 1992, בגלל מאבקיו נגדה. בסיציליה הוא פוגש את אחותו ג'יובנה שהפכה לשופטת והיא מלווה בשומרי ראש. הוא פוגש את מירלה בכנסייה כשהיא עסוקה בצילומים, לאחר מכן הם הולכים לבית הקפה בו פגשה מירלה לראשונה את מתיאו, היא מספרת לו על המפגש ומגלה לו גם שיש לה בן בשם אנדראה שהוא בנו של אחיו מתיאו. הוא מספר על כך לאמו והם מבקרים יחדיו בסטרומבולי, האמא יוצרת קשר טוב עם נכדה אנדראה ועם מירלה, ועל פי הזמנתה של מירלה היא נשארת לחיות באי. לאחר מספר שנים היא מתה ונקברת באי. מירלה מודיעה על כך לניקולא, ובעקבות כך, הוא מחליט לנסוע לאי ולבקר את מירלה ואחיינו ולראות את קברה של אמו.
שרה בתם של ניקולא וג'וליה, נמצאת בשנות העשרים המוקדמות שלה, היא עדיין נאבקת בבחירות שעשתה אמה. היא מחליטה לעבור לרומא ולגור אצל דודתה פרנצ'סקה, היא לומדת רסטורציה של ציורים עתיקים. ברומא היא פוגשת את מימו ומתארסת לו.
אביב 2000.
לאחר שיחרורה של ג'וליה מהכלא, היא עובדת כארכיבאית בספרייה הלאומית של פירנצה. היא מוצאת תמונה שלה ושל ניקולא כשהם צעירים ומאוהבים, בעת התנדבותם ב-1966, בהצלת נכסי התרבות שנפגעו מהשיטפון. היא שולחת את התמונה לבת שלה שרה.
ניקולא מעודד את שרה המחוזקת על ידי אושרה, להתעמת עם אימה ג'וליה, ולנסות לחזק את הקשר ביניהן. הן נפגשות ומבקרות בבזילקה סנטו ספיריטו , שרה מספרת לאמה שהיא בהריון ונושאת את ילדו של מימו. היא מבקשת ממנה שתנגן בכנסייה. ג'וליה מנגנת בעוגב ומבטיחה לבקר בעת לידת הילד.
המשפחה כולה מבלה בביתם של קרלו ופרנססקה בטוסקנה, בלילה של שתייה, מצליח קרלו לפקוח את עיניו של ניקולא ולשכנע אותו שעליו להתגבר על מותו של אחיו ולבנות מערכת יחסים עם מירלה הנמצאת גם היא במפגש המשפחתי עם בנה אנדריאה. בבוקר ניקולא ומירלה מטיילים בשתיקה בשדה, בסצנה רואים את דמותו של מתיאו הולכת מאחוריהם כשידו על כתפו של כל אחד מהם, הדמות מחברת ביניהם ועוזבת אותם לנפשם, ולאט לאט דמותו נסוגה ונעלמת כשמירלה וניקולה מצליחים לשחרר את דמותו ולתת לו ללכת. ניקולה ומירלה ממשיכים ללכת, ניקולא מניח את זרועו על כתפה של מירלה, ובהמשך הדרך הם מתנשקים, הם מתוודים על אהבתם ההדדית, והופכים לזוג.
הסרט מסתיים עם סצנה שבה רואים את אנדראה בנו של מתיאו, מבקר בנורווגיה יחד עם חברתו, עובר באתרים השונים בהם ביקר דודו, במיוחד בנורדקאפ שבצפון נורווגיה. זה המקום שאליו אביו ואחיו תכננו להגיע ב-1966, אבל מעולם לא השלימו את מסעם.
הצגה בישראל.
הסרט הוצג לראשונה בישראל בשנת 2004 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בעקבות הצלחתו הוא הוצג גם בסינמטק תל אביב, וצפו בו כ-100,000 צופים. הוא הוצג גם בבנייני האומה בירושלים ובמקומות נוספים. בעקבות הצלחת הקרנתו, נדחתה הוצאתו של הסרט ב-DVD.
מבקר הקולנוע אלון רוזנבלום כותב על הסרט באתר "סרט":
סו בירד
סוזן "סו" בריגיט בירד (באנגלית: Suzanne Brigit "Sue" Bird; נולדה ב-16 באוקטובר 1980) היא כדורסלנית אמריקאית-ישראלית, המשחקת בעמדת הרכז בקבוצת סיאטל סטורם מליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית. בירד המתנשאת לגובה 1.75 מטרים, זכתה בשתי אליפויות ה-NCAA עם אוניברסיטת קונטיקט, נבחרה במקום הראשון בדראפט ליגת ה-WNBA על ידי סיאטל סטורם וזכתה עמה בארבע אליפויות. היא זכתה בחמש אליפויות יורוליג, ארבע פעמים עם ספרטה אנד קיי ופעם אחת עם אוגמ"ק יקטרינבורג. עם נבחרת ארצות הברית זכתה בחמש מדליות זהב אולימפיות ובארבע אליפויות עולם.
ביוגרפיה.
בירד נולדה בסייאוסיט שבמחוז נסאו במדינת ניו יורק. אביה הרשל הוא יהודי ששם משפחתו אונגלז מ"בורדה" ל"בירד", ואמה ננסי נוצרייה. בירד בעלת אזרחות ישראלית משנת 2006 מתוקף חוק השבות.
בתקופת התיכון הצטיינה בענפי ספורט רבים, עם קבוצת הכדורסל של בית הספר זכתה פעמיים באליפות מדינת ניו יורק וב-1998 זכתה בתואר ה-MVP של טורניר אליפות התיכונים.
כדורסל מכללות.
בשנים 1999 עד 2002 למדה תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת קונטיקט ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. היא זכתה עמה פעמיים בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, בשנים 2000 ו-2002, פעם נוספת העפילה הקבוצה לפיינל פור. בירד זכתה בפרס נייסמית' ובפרס וייד לשחקנית המכללות הטובה ביותר בשנת 2002 וכן בפרס ESPY מטעם ESPN לספורטאית המכללות הטובה ביותר לשנה זו לאחר שהובילה את קונטיקט לעונה מושלמת של 39 ניצחונות ללא הפסד.
בירד נבחרה במקום הראשון בדראפט ליגת ה-WNBA על ידי קבוצת סיאטל סטורם. את העונה הראשונה סיימה שנייה לאחר טאמיקה קאצ'ינגס בבחירה לרוקי השנה, נבחרה לחמישייה הפותחת במשחק האולסטאר של הליגה ולחמישיית העונה. היא השיגה ממוצע של 14.4 נקודות ו-6 אסיסטים למשחק, והובילה את סיאטל להופעה ראשונה בפלייאוף בה הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי לוס אנג'לס ספארקס. ב-2004 זכתה עם סיאטל באליפות וחזרה על הישג זה גם ב-2010. היא החמיצה את עונת 2013 בעקבות ניתוח שעברה בברכה. ב-2018 זכתה עם סיאטל בפעם השלישית באליפות. ב-2006 נבחרה לקבוצת העשור של ה-WNBA. נכון לסוף עונת 2018 היא מדורגת במקום הראשון בכל הזמנים בכמות האסיסטים שמסרה במהלך הקריירה, 2831 במספר, 624 מהם במסירה ללורן ג'קסון, מדורגת ראשונה במספר המשחקים בעונה הסדירה (508), שביעית בנקודות וחמישית בחטיפות.
בשנת 2020 זכתה באליפות עם סיאטל והפכה לשחקנית היחידה בהיסטוריית הWNBA שזוכה באליפות בכל עשור בה שיחקה בליגה
כדורסל באירופה.
בשנת 2004 החלה לשחק במקביל גם באירופה. בשנתיים הראשונות שיחקה בדינמו מוסקבה, ב-2006 עברה לשחק בקבוצת ספרטק מוסקבה של שבתאי קלמנוביץ', היא הסתייעה בקבלת אזרחות ישראלית על מנת לא להימנות במכסת השחקניות הזרות של הקבוצה. עם ספרטק זכתה ארבע פעמים באליפות היורוליג לנשים. ב-2011 עברה לאוגמ"ק יקטרינבורג וזכתה עמה באותה עונה באליפות היורוליג.
נבחרת ארצות הברית.
באפריל 2002 זומנה לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים. היא זכתה עם הנבחרת בארבע אליפויות עולם בשנים 2002, 2010, 2014 ו-2018 וסיימה עמה במקום השלישי ב-2006. זכתה עם ארצות הברית בחמש מדליות זהב אולימפיות, באולימפיאדת אתונה (2004), אולימפיאדת בייג'ינג (2008), אולימפיאדת לונדון (2012), באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020), בה נבחרה לנושאת הדגל של המשלחת בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
ב-2007 זכתה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות האמריקות וב-2008 בטורניר דיאמונד בול.
חיים אישיים.
בירד היא לסבית. ארוסתה היא הכדורגלנית מייגן ראפינו.
מטבח גנאי
באלין (דמות)
פינקוושינג
ויקטור לוי
ויקטור לוי (נולד ב-11 בנובמבר 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. לוי מזוהה יותר מכל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק ברוב הקריירה שלו, והיה שותף לזכייתה הראשונה בגביע המדינה בעונת 1976.
ביוגרפיה.
בשנת 1965 עשה את צעדיו הראשונים בבוגרים בקבוצה הפועל חצור ולאחר מכן עבר להפועל קריית שמונה, שם היה שחקן מפתח בקבוצת הבוגרים ושיחק בעמדה התקפית יותר.
בשנת 1971 זומן על ידי מאמן בית"ר ירושלים דאז אריה רדלר למבחנים בעקבותם צורף לקבוצה. לוי השתלב כשחקן הרכב חשוב במערך של בית"ר בשנים 1971–1978 והיה חלק משלישיית "שוקולד-מנטה-מסטיק" שכללה גם את דני נוימן ואורי מלמיליאן. לוי שיחק בעמדת הקשר האחורי והיה בצילם של נוימן ומלימיליאן ששיחקו בעמדות קדמיות והרבו לכבוש שערים בניגוד אליו, שהתמקד יותר בפעולות הגנתיות בקישור האחורי והרבה לחלץ כדורים. בעונת 1975/1976 היה שותף כשחקן הרכב בתואר ההיסטורי הראשון של הקבוצה, גביע המדינה.
לאחר חילוקי דעות עם ראובן ריבלין שהיה יו"ר בית"ר באותן שנים לגבי חוזהו, סיים את דרכו בקבוצה בעונת 1977/1978 ועבר להפועל ראשון לציון. לאחר עונה בלבד חזר לבירה ליריבה העירונית הפועל ירושלים שם היה שותף בעליית הליגה של הקבוצה בעונת 1979/1980, לאחריה המשיך עוד שנתיים בקבוצה ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל. לאורך רוב שנותיו כשחקן כדורגל היה פקיד בעיריית ירושלים.