הקרבות התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמק נהר הבויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון. הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה וכן באיזמיר וסביבתה. בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה ובדצמבר 1920 הגיעו עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
המהפך במלחמה החל בראשית 1921 כאשר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצליחה להתארגן ולהציב כוח לוחם בהנהגת איסמט פשה בקרב אינני הראשון (Birinci İnönü Muharebesi) שהתרחש ב-11 בינואר 1921 סמוך לאסקישהיר. כוח זה ניצח את היוונים והתקפת נגד יוונית ב-26 במרץ 1921 (İkinci İnönü Muharebesi) הסתיימה גם היא בתבוסה.
ביוני 1921 שוב התקדמו כוחות תגבור יוונים מזרחה והגיעו עד לנהר הסקריה, כ-100 ק"מ מערבית לאנקרה. ב-23 באוגוסט 1921 חצו היוונים את הנהר במטרה להבקיע את דרכם לאנקרה, והכוח הטורקי נסוג. בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך נסוגו בשל האבדות הכבדות שספגו ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה של צבאם. בדיונים בינלאומיים בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק, אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון–טורקיה התרחש ביוזמת הטורקים שהכתיבו את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz). ב-26 באוגוסט 1922 תקף הצבא הטורקי את היוונים בדומלופנר (Dumlupınar) ולמחרת התפוררה ההגנה היוונית והיוונים החלו נסוגים מערבה. הקרבות נמשכו עד 30 באוגוסט 1922 והכוח הטורקי דלק בעקבות היוונים עד לאיזמיר אותה כבש ב-9 בספטמבר 1922. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1922 פרצה "השריפה הגדולה באיזמיר" (Büyük İzmir Yangın), וזו השתוללה וזרעה הרס בעיר עד ה-17 בספטמבר 1922. קיימות השערות שונות באשר לזהותם של גורמי השריפה, ועל אלה נמנים הכוח הטורקי הכובש, היוונים הנסוגים בסיוע הארמנים או בלעדיהם או סתם תאונה שנגרמה בשל התוהו שפקד את העיר, אך הסיבה המדויקת נותרה בגדר תעלומה.
ב-11 בספטמבר 1922 כבשו הטורקים את בורסה ואחרוני החיילים היוונים נסוגו מאסיה הקטנה ב-16 בספטמבר 1922. חודש לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, אולצו היוונים להצטרף לשביתת הנשק של מודניה והמלחמה הסתיימה.
נגד הצרפתים.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ב-16 במאי 1916 נחתם הסכם סודי בין צרפת לבריטניה אשר נודע לימים כהסכם סייקס–פיקו. לפי הסכם זה יועד דרומה של אסיה הקטנה לצרפתים, והבריטים ששלטו בשטח מתום המלחמה, החלו להעבירו לידי הצרפתים בחודש אוקטובר 1919. הצרפתים נעזרו בלגיון הצרפתי-ארמני שפעל כעושה דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. נוכחותם של החיילים הארמנים עוררה חוסר שקט מיד עם הגיעם, ובשלוש ערים, מראש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa), פרץ מרי אזרחי שהתפתח לקרב של ממש תוך זמן קצר. הצרפתים נאלצו לסגת ממארש ב-12 בפברואר 1920 ומאורפה ב-11 באפריל 1920, ורק אנטפ נכנעה להם ב-8 בפברואר 1921, לאחר 384 ימי קרב.
בד בבד, בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות. ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karaboğazı - קראבואזי) שליד טרסוס וב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה. יומיים לאחר מכן נסוגו הצרפתים מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת ותבוסות אלה הביאו אותם לחתום עם הטורקים על "הסכם השלום בקיליקיה" ביום 9 במרץ 1921. למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה, אלא לאחר חתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות. בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה ומלחמת טורקיה–צרפת הסתיימה.
נגד הארמנים.
המלחמה נגד הארמנים שלא היוו יריב של ממש לטורקיה, ארכה כחודשיים בלבד. הקרבות פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור אשר העניק לארמנים באופן רשמי נתח נכבד ממזרחה של אסיה הקטנה. קרבות אולטו מצפון מזרח לארזורום התעוררו בעקבות מתיחות בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות טורקיות מקומיות, והארמנים אשר ניסו לכבוש את העיר אולטו נהדפו. ב-3 בספטמבר 1920 התחדשו הקרבות ועתה נטלו בהם חלק ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו. קראבקיר המשיך והתקדם לתוככי ארמניה, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
התקדמותם המהירה של הכוחות הטורקים הביאה את הממשלה הארמנית לפנות אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך הם נענו על ידי הרוסים בלבד, אשר הבטיחו את תמיכתם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום, וכבש אותה בהיעדר התנגדות מצד הארמנים. הכוח הטורקי כבש את אלכסנדרופול היא גיומרי של ימינו ב-7 בנובמבר 1920, ומעיר זו איים קראבקיר לכבוש את ירוואן. הארמנים נכנעו ביום 18 בנובמבר 1918 והסכם אלכסנדרופול נחתם בין קראבקיר לבין שר החוץ הארמני ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור. ב-23 באוקטובר 1921 נחתם הסכם קארס שהחליף את הסכם אלכסנדרופול והסדיר את יחסיהן של רוסיה וטורקיה ושרטט את קו הגבול ביניהן.
משבר צ'נקלה.
לאחר שהכוחות הטורקים הכריעו את היוונים בספטמבר 1922, הם הגיעו אל חופי הדרדנלים ואיימו על הכוחות הבריטים והצרפתים אשר הופקדו מכוח הסכם סוור על שמירת הנייטרליות במצָרִים. הקבינט הבריטי החליט ב-15 בספטמבר 1922 כי צבא בריטניה ימשיך במשימתו המקורית ויגן על עמדותיו באזור, ולמחרת אף איים על הטורקים בהכרזת מלחמה כוללת. לעומת הבריטים אימצו הצרפתים קו פרו-טורקי והורו על נסיגת כוחותיהם מהמצרים. בין הצרפתים לבריטים נגלה משבר דיפלומטי בעניין, והציבור הבריטי נזעק לנוכח האפשרות שבריטניה תצא למלחמה נוספת. ב-22 בספטמבר 1922 השתלטו כוחות טורקים על צ'נקלה שלחוף הדרדנלים ועל סביבתה בלא קרב. משבר צ'נקלה היה אחד הגורמים העיקריים לנפילת ממשלתו של לויד ג'ורג'.
בדרך לשלום – ממודניה עד הכרזת העצמאות: אוקטובר 1922 – אוקטובר 1923.
שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) סיימה את מלחמת יוון–טורקיה והקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, בתראקיה המזרחית, בדרדנלים ובבוספורוס. ב-1 בנובמבר 1922 ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מוסד הסולטנות, וב-17 בנובמבר 1922 עזב הסולטאן מהמט השישי את איסטנבול ויצא לגלות.
ועידת לוזאן, בהשתתפות בריטניה, צרפת, איטליה, יוון ונציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות איסמט אינני התכנסה החל ב-20 בנובמבר 1922, ודנה במשך מספר חודשים בהפסקות בעתידה של טורקיה. הסכם לוזאן נחתם ב-24 ביולי 1923 והכיר, בין היתר, בעצמאותה של טורקיה והיותה המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, גבולותיה נוסחו ונקבעו חילופי האוכלוסייה בין יוון לטורקיה.
חודש לאחר מכן, ב-23 באוגוסט 1923, החלו הכוחות הזרים האחרונים לפנות את איסטנבול, ועזיבתם הסתיימה ב-23 בספטמבר 1923. ב-9 בספטמבר 1923 נוסדה מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP), שעתידה להיות המפלגה היחידה בטורקיה לפי חוק עד שנת 1945. ב-6 באוקטובר 1923 נכנסו כוחות הצבא הטורקי לאיסטנבול, ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1923, הכריז מוסטפא כמאל על הקמתה של הרפובליקה הטורקית. מלחמת העצמאות של טורקיה הסתיימה.
ענת צחור
ענת צחור (נולדה ב-12 במאי 1962) היא מורה ישראלית ליוגה ולמדיטציה בודהיסטית, ולשעבר שחקנית, מדבבת ואמנית.
ביוגרפיה.
צחור נולדה וגדלה בבאר שבע. בצבא שירתה בחיל המודיעין. למדה פסיכולוגיה וספרות באוניברסיטת תל אביב, משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובהמשך אמנות פלסטית ב ברמת השרון.
קריירת משחק.
במקביל ללימודיה באוניברסיטה עבדה צחור כדוגמנית, המפיקה מרים עציוני הציעה לה להשתתף בהצגה, היא ניגשה למבחן במה והתקבלה, אחר כך החליטה לעסוק במשחק ולמדה בסטודיו ניסן נתיב. במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שיחקה בטלוויזיה, בסרטים ובתיאטרון:
צחור השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן בהופעת אורח בסיטקום הישראלי "קרובים קרובים", של הטלוויזיה החינוכית ב-1985 ושנת 1987 בפרק של "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בתור שיר, מלצרית רודפת בצע המקבלת הצעה מפתה ומשונה מגבר מסתורי ועשיר (שלמה תרשיש). בנוסף שיחקה בסדרה "כללי המשחק" של הטלוויזיה החינוכית, שעסקה בלימוד אזרחות.
כן שיחקה בהופעת אורח בתוכנית הבידור הישראלית "זהו זה!" בסוף שנות השמונים.