לקראת עונת 1996/97 חתם קובה בדפורטיבו לה קורוניה, אך שימש בקבוצה זו שוער שני וצבר ארבע הופעות ליגה בלבד. בתום עונה זו עזב את לה קורוניה וחתם בקייזרסלאוטרן, שם לא שיחק ולו במשחק ליגה אחד, ושימש שוער מחליף לאנדראס ריינקה, אך זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה. בתום עונה זו, חתם קובה בבוויקטוריה ז'יז'קוב מליגת העל הצ'כית, שם הפך שוב לשוער ראשי, למשך עונה אחת. בתום עונה זו חזר קובה לדפורטיבו לה קורוניה, שוב לעמדת השוער המחליף, ושיחק בשני משחקי ליגה בלבד במהלך שתי עונות. בעונת 2001/02 עבר לשחק בפ.ק. יבלונץ, שם היה השוער הראשי, ובתום עונה אחת שב לספרטה פראג, שם שיחק שלוש שנים כשוער מחליף, והוסיף לארונו שתי אליפויות נוספות וגביע אחד. בתום עונת 2004/05 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית.
קובה החל לשחק בשנת 1991 בנבחרת צ'כוסלובקיה, בה הופיע שמונה פעמים, ועם פירוק צ'כוסלובקיה עבר לשחק בנבחרת צ'כיה, עמה השתתף ביורו 1996 והיה חלק מנבחרת שהגיעה באופן מפתיע עד לגמר, בו הפסידה 2-1 לנבחרת גרמניה משער זהב בהארכה של אוליבר בירהוף. קובה פתח בכל המשחקים של צ'כיה בטורניר זה. בשנת 1998 קובה ערך את הופעתו ה-38 והאחרונה במדי צ'כיה, ועם פרישתו, אפודת השוער הראשון הועברה לפאבל סרניצ'ק.
חיים אישיים.
פטר קובה הוא בנו של פאבל קובה, שגם הוא היה שוער בינלאומי, שאף נכלל בסגל נבחרת צ'כוסלובקיה למונדיאל 1962 בו הגיעה לגמר, אך לא שיחק בו. פאבל קובה נפטר ב-1993.
תארים.
עם ספרטה פראג:
עם קייזרסלאוטרן:
תארים אישיים:
מיס אירופה
מיס אירופה היא תחרות יופי בה מתמודדות נערות מכל רחבי אירופה. התחרות נוסדה ב-1920 על ידי עיתונאי צרפתי ונערכה לראשונה באופרה הלאומית של פריז. בתחרות הראשונה ניצחה סטפאני ג'וב. בין השנים 1939 ל-1947 לא נערכה התחרות עקב מלחמת העולם השנייה. התחרות חודשה ב-1948.
בשנת 1954 זכתה כריסטל שאאק הגרמנייה בתחרות, אך התואר נשלל ממנה עקב כך שהתגלה כי בעלה מת, ועל פי כללי התחרות באותה עת, לא ניתן היה להכתיר אלמנות כמלכות יופי. במקומה נבחרה דניאל ז'אנו הצרפתייה. עם זאת, כדי למנוע תקרית בינלאומית, הוכרתה שאאק בתואר "מיס אירופה של כבוד".
התחרות נערכה עד שנת 2006, ובשנת 2016 שוב חודשה התחרות.
המתמודדות בתחרות נבחרות לייצג את מדינתן לרוב לאחר שזכו במקום הראשון או באחד המקומות הראשונים בתחרות היופי הלאומית במדינה, ומשתתפות בנוסף לכך גם בתחרות מיס תבל או מיס עולם. נציגת ישראל היחידה שזכתה בתחרות היא לילך בן סימון במיס אירופה 1994. אלכסנדרה רוזנפלד, היהודייה הראשונה שנבחרה למלכת היופי של צרפת, זכתה ב-2006 גם בתחרות מיס אירופה.
אל-ע'יט'ה
אל-ע'יט'ה (בערבית: الغيظة; תעתיק מדויק: אלע'יט'ה) היא עיר הבירה של מחוז אל-מהרה שבמזרח תימן. היא נמצאת כ-1,222 קילומטרים מהבירה צנעא וכ-122 קילומטרים מהגבול עם עומאן.
בעיר ממוקם נמל התעופה אל-ע'יט'ה .
נמל התעופה.
נמל התעופה אל-ע'יט'ה ממקום מדרום לעיר, והגישה היחידה אליו היא ממנה. גובהו של נמל התעופה הוא 41 מטרים מעל פני הים. כיום, הטיסות לנמל התעופה וממנו מושהות בשל מבצע סופה נחרצת, שבמהלכו השתלטו כוחות סעודים על שדה התעופה ועל עוד רבים אחרים.
תחבורה.
כביש מס' 100 עובר בעיר ומהווה את עורק התחבורה הראשי שלה ושל יישובי האזור. מצפון לעיר נמצאת צומת כבישים, ששניהם מגיעים לגבול עם עומאן וממשיכים מעבר לו.
גאוגרפיה.
בשל קרבתה למפרץ עדן, העיר שוכנת בגובה של כ-13 מ' מעל פני הים. ואדי ד'אחאוואן חוצה את העיר מצפון לדרום, ומעליו עוברים 3 גשרים: אחד במזרח העיר, אחד במרכז העיר ואחד במערב העיר - של כביש מס' 100.
קאלמונאי
קאלמונאי (בטמילית: கல்முனை, בסינהלית: කල්මුනේ) היא עיר במחוז המזרח שבסרי לנקה.
בשנת 2004 התרחש צונאמי באזור האוקיינוס ההודי ובסרי לנקה בפרט מה שגרם להצפות ענק, התושבים איבדו עבודתם לזמן מה והיו בעיר נזקים בשווי מיליוני דולרים.
דמוגרפיה.
העיר קאלמונאי היא עיר מוסלמית סונית והיא היחידה בסרי לנקה שחיים בה מוסלמים. רואים את ההבדל המובהק בין קאלמונאי לערים שונות בסרי לנקה בסגנון הבנייה. בעיר קאנדי למשל יש מקדשים ענקיים לבודהה ובקאלמונאי סגנון הבנייה פשוט יותר והאנשים מגיעים ממעמדות נמוכים יותר. ישנן תחזיות שאומרות שהעיר תהפוך למטרופולין מוסלמי גדול.
האוכלוסייה המקומית מתחלקת מבחינה דתית כדלהלן:
פוליניקס
גאווה ודעה קדומה (סרט, 1940)
גאווה ודעה קדומה (באנגלית: Pride and Prejudice) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1940, עיבוד לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן, בבימויו של רוברט ז. לאונרד ובכיכובם של גריר גרסון ולורנס אוליבייה. אלדוס האקסלי וג'יין מורפין כתבו את התסריט שהיה מבוסס על העיבוד הבימתי של הלן ג'רום לרומן של אוסטן. הסרט מספר על חמש אחיות במשפחה מן האצולה הכפרית באנגליה, המתמודדות עם בעיות של נישואים, מוסר ותפיסות מוטעות. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביולי 1940, וקיבל ביקורות חיוביות. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס שיבח את הסרט במילים "הקומדיה של נימוסים החצופה והמהנה ביותר שאנו בפינה זו ראינו על המסך".
הסרט נבדל מן הרומן במובנים אחדים. תקופת הסרט היא תקופה מאוחרת יותר מהרומן של אוסטן. הסיבה לשוני זה הייתה שהאולפנים רצו להציג תלבושות ראוותניות יותר מאלה שבזמנה של אוסטן. סצנות אחדות שונו באופן משמעותי. למשל בעימות בין אליזבת לליידי קתרין דה ברג לקראת סוף הסרט, הדרישה התקיפה מאליזבת להבטיח שלעולם לא תינשא לדארסי, הפכה כאן למבחן הבודק את כנותה ומידת אהבתה של אליזבת. ברומן העימות נובע מיחסה הסנובי של ליידי קתרין ומרצונה העז שדארסי ישא לאשה את בתה.
תקציר עלילה.
גברת בנט (מרי בולנד) ובנותיה ג'יין (מורין או'סאליבן) ואליזבת (גריר גרסון) נמצאות בחנות וקונות שמלות חדשות כשהן רואות שני ג'נטלמנים וליידי יורדים ממרכבה בסמוך להם. הן מגלות שהגברים הם מר בינגלי (ברוס לסטר), שלאחרונה שכר את אחוזת נת'רפילד, ומר דארסי (לורנס אוליבייה), שניהם רווקים ועשירים. גברת בנט הנרגשת מהחדשות, אוספת את בנותיה וחוזרת לביתה. שם היא מנסה לשכנע את בעלה להתוודע למר בינגלי, אבל מר בנט מסרב. מתברר שהוא כבר ערך עמו היכרות.
בנשף הריקודים אליזבת רואה כמה יהיר הוא מר דארסי, והיא שומעת שהוא מסרב לרקוד איתה. בנשף היא פוגשת גם את מר ויקהם שמספר לה על העוול שדארסי גרם לו. מאוחר יותר דארסי מזמין אותה לרקוד והיא מסרבת, אבל היא מקבלת את הזמנות של ויקהם לרקוד.
מר קולינס (מלוויל קופר) הוא דודן של משפחת בנט, והיורש של בית המשפחה אחרי מותו של מר בנט. הוא מגיע לביקור בביתם של משפחת בנט במטרה למצוא לו אישה בין הבנות. הוא מחליט שאליזבת היא האישה המתאימה ומתחיל לחזר אחריה. בנשף בנת'רפילד הוא כל הזמן הולך בעקבותיה ולא מניח לה. מר דארסי מסייע לה ומזמין אותה לרקוד. כשהוא רואה את התנהגותן הפזיזה של אמה ושל אחיותיה הצעירות של אליזבת, הוא עוזב אותה, דבר שמכעיס אותה שוב. למחרת מר קולינס מציע נישואים לאליזבת והיא דוחה אותו באופן חד משמעי. לאחר מכן הוא מתארס עם חברתה הטובה שארלוט לוקאס (קארן מורלי).
אליזבת מבקרת בביתה החדש של חברתה שארלוט. שם היא מוצגת בפני ליידי קתרין דה ברג (עדנה מיי אוליבר) והיא נפגשת שוב עם דארסי (שהוא האחיין של ליידי קתרין). מאוחר יותר דארסי מציע נישואים לאליזבת והיא מסרבת לו, בין היתר בגלל מה שסיפר לה ויקהם שדארסי מנע ממנו את הרכוש שמגיע לו, וגם כי היא גילתה שדארסי הוא זה שניתק את הקשר הרומנטי בין מר בינגלי לאחותה ג'יין. הם מתווכחים בלהט והוא עוזב.
כשאליזבת חוזרת ללונגבורן היא מגלה שלידיה ברחה עם ויקהם. מר דארסי שמגיע לביקור אומר לה שוויקהם לעולם לא יתחתן עם לידיה. הוא מספר לה שוויקהאם ניסה לפתות את אחותו בת ה-15, ג'ורג'ינה, ולברוח איתה. אליזבת מבינה שהיא אוהבת את דארסי, אבל חושבת שלא תראה אותו יותר בגלל החרפה שהמיטה לידיה על משפחתה. לידיה וויקהם חוזרים לבית נשואים. לאחר מכן מגיע לביקור בלונגבורן ליידי קתרין ומגלה שדארסי הוא זה שמצא את לידיה ואילץ את ויקהם לשאת אותה לאישה. דארסי מופיע שוב, והוא ואליזבת מצהירים על אהבתם זה לזו. הסרט מסתיים כשאליזבת ודארסי מתנשקים וגברת בנט מרגלת אחריהם ורואה שגם שאר בנותיה מצאו מחזרים ראויים.
הפקה.
הפקת הסרט "גאווה ודעה קדומה" תוכננה לאוקטובר 1936 בפיקוח של אירווינג תלברג ובכיכובם של קלארק גייבל ונורמה שירר בתפקידים הראשיים. ההפקה הוקפאה בעקבות מותו של תלברג ב-13 בספטמבר 1936. באוגוסט 1939 בחרו באולפני MGM בג'ורג' קיוקור לביים את הסרט ורוברט דונאט לוהק לשחק לצדה של שירר. האולפן שקל לצלם את הסרט באנגליה, אבל תחילת המלחמה באירופה בספטמבר 1939 גרמה לשינוי בתוכניות ולסגירת הפעילות של אולפני MGM באנגליה. בסופו של דבר החליף רוברט ז. לאונרד את ג'ורג' קיוקור בגלל אי התאמה בלוחות זמנים.
קבלה.
הסרט התקבל היטב וזכה לביקורות חיוביות. הסרט קיבל דירוג של 88% באתר Rotten Tomatoes.
לפי רישומי ההכנסות ב-MGM הרווחים של הסרט היו 1,849,000 דולר, שגרמו להפסד של 241,000 דולר.
הבדלים בין הסרט לרומן.
בעיני חובבי הרומן המקורי של ג'יין אוסטן סרט זה סוטה במידה ניכרת מהרומן בהיותו "הוליוודי" באופן מוגזם, ובשימוש בסגנון התלבושות משנות השלושים של המאה התשע עשרה במקום בסגנון תקופת הרג'נסי שבה מתרחשת עלילת הרומן.