בהמשך שנת 1884 עזב לפלר את המעבדה במשרד הבריאות הקיסרי ומונה למנהל המעבדה להיגיינה בבית חולים בברלין, שם המשיך לעסוק במחקר בקטריולוגי ולהרצות בנושא. בשנת 1885, בזמן כהונתו כמנהל המעבדה להיגיינה, הצליח לזהות את הגורם למחלת השושנה בחזירים - "Erysipelothrix rhusiopathiae". שנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה להיגיינה באוניברסיטת פרידריך וילהלם ובשנת 1887 ייסד את ה-"Zentralblatt für Bakteriologie, Parasitenkunde, Infektionskrankheitenund Hygiene", כתב עת מדעי שכיום מוכר בתור "International Journal of Medical Microbiology".
בשנת 1888 קיבל לפלר הצעה לכהן בתור פרופסור במחלקה להיגיינה באוניברסיטאות גרייפסוואלד וגיסן. הוא נענה לבקשת אוניברסיטת גרייפסוואלד ונשא בתפקיד 25 שנים, כשבין השנים 1903–1905 כיהן בתור רקטור באוניברסיטה. באוניברסיטה החל לעסוק במחקר אודות מחלת הסלמונלוזיס והגורם האטיולוגי שלה בעכברים - "Salmonella enterica subsp. enterica" serovar Typhimurium. מחקר זה היווה פריצת דרך מדעית בתחום השימוש בחיידקים בתור גורם הדברה ביולוגי של מכרסמים, שכן הוא גילה כי החיידק אינו גורם לסלמונלוזיס בקרב חיות המשק. תוצאות המחקר התפרסמו מעבר לגבולות הקיסרות הגרמנית, ובאפריל 1892 נסע לפלר לבקשת ממשלת יוון לתסליה על מנת לסייע בהדברת מכרסמים שגרמו לפגיעה קשה בתוצרת החקלאית המקומית. לאחר שהצליח להראות בתנאי מעבדה כי המכרסמים המקומיים והנברנים, שגרמו לעיקר הפגיעה החקלאית, הפגינו רגישות גבוהה כלפי חיידק הסלמונלה המוזכר, החל לגדלו בתרביות. לאחר מכן פיזר את החיידק בשדות על ידי הספגתו בחתיכות לחם. לאחר חודש הצטמצמה אוכלוסיית המכרסמים בצורה ניכרת. עם זאת, למרות שיעורי ההצלחה הגבוהים הוחלט להפסיק את מבצע ההדברה, שכן התעורר החשש (שהתברר כנכון) שמא החיידק עלול לגרום לסלמונלוזיס בבני האדם.
בשנת 1897 מונה לפלר ליושב ראש הוועדה הגרמנית למחקר אודות מחלת הפה והטלפיים בקרב חיות המשק. בשנת 1898, יחד עם שותפו למחקר פול פרוש (Paul Frosch), הצליח לפלר בעקבות דילול רב להראות כי הגורם למחלה אינו רעלן או חיידק, כפי שהיה נהוג לחשוב באותה התקופה, כי אם גורם ביולוגי שמסוגל להתרבות בכוחות עצמו. זאת בדומה לנגיף מוזאיקת הטבק, אותו תיאר בשנת 1886 האגרונום הגרמני אדולף מאייר. גילוי של גורם ביולוגי קטן מאוד, שמסוגל לעבור דרך מסננים שעצרו חיידקים, נחשב לאחד החשובים בתחום הווירולוגיה, שכן מדובר בפעם הראשונה בה נחשף גורם לא-חיידקי שמחולל מחלות גם בבעלי חיים ולא רק בצמחים. בנוסף לכך הצליח לפתח חיסון כנגד הנגיף (החיסון מעולם לא יוצר בכמות מסחרית בשל העלות הגבוהה שנדרשה לשם כך).
בשנת 1910 הקים לפלר וניהל את "המכון מחקר למחלות זיהומיות וזואונוטיות" ב-Isle of Reims בתחומי העיר גרייפסוואלד, אולם בשנת 1913 עזב את ניהול המכון לטובת ניהול מכון רוברט קוך בברלין.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יעץ ופעל רבות בקרב הצבא הגרמני בתחום ההיגיינה ומניעת המחלות, אך לקראת דצמבר אותה השנה הידרדר מצב בריאותו והוא נפטר ב-9 באפריל 1915 בברלין. הוא נקבר בבית הקברות בגרייפסוואלד.
פרט לתגליותיו הרבות בתחום המיקרוביולוגיה וההיגיינה ובפיתוח קרקעות מזון שונות לגידול מיקרואורגניזמים, שיכלל לפלר מיומנויות צביעה מיקרוביולוגיות מקובלות, לרבות מתילן בלו ואלה שצובעות שוטונים.
הנצחה.
בשנת 1952 נקרא על שמו מכון פרידריך לפלר שהקים באי רימס (Isle of Reims), מפרץ גרייפסוולד (Bay of Greifswald)
שבים הבלטי, מקלנבורג-מערב פומרניה. רחובות בגרמניה נקראו על שמו, וכן הונפקו שני בולי דואר לזכרו בשנת 2002 ו-2010.
פרסומיו.
במהלך חייו פרסם לפלר מאמרים ודוחות בתחום המיקרוביולוגיה וכן כתב והוציא לאור את הכרך הראשון של הספר "Historical Development of Bacteriology" (את הכרך השני לא הספיק להשלים).
רקוב
רקוב (בפולנית: Raków) הוא כפר במחוז קיילצה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
רקוב נוסד בשנת 1569, והיה למרכז של קלוויניזם ואריאניות. בתקופה זו הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ולאחר מכן, נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, עקב מרד ינואר.
יהודי רקוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,500 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של הבונד, של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות, אשר הפעילו ביישוב תנועות נוער וקיבוצי הכשרה.
בתחילת 1940, תחת הכיבוש הגרמני, רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הועברו יהודים נוספים מהסביבה. ב-28 באוגוסט 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו ינדז'יוב, ומשם שולחו ב-16 בספטמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ראקוב (פולין)
זיקית פרסון
זיקית פרסון (שם מדעי: "Calumma parsonii") היא מין של זיקית החיה במדגסקר והיא בעלת עטרה גדולה ומגושמת המזכירה ברדס של כומר, מה שנתן לה את שמה. היא קרובתה של זיקית ארוכת-אף.
לזיקית זו 2 תת-מינים:
זיקית זו חיה ביערות ראשוניים בצפון-מזרח מדגסקר, וחיה את רוב חייה על הענפים בלי לרדת לקרקע. היא מגיעה לאורך מרשים והיא אחת הזיקיות הגדולות בעולם, לאחר זיקית מלגשית ענקית וזיקית תימנית. היא יכולה להגיע לאורך של 68 ס"מ אצל תת-המין C. p. parsonii ו-47 ס"מ אצל תת-המין C. p. cristifer. כפי ששמה מרמז היא בעלת עטרה נמוכה ועבה המזכירה ברדס של כומר. העיניים גדולות ונעות על ציר מסתובב, אחת בנפרד מהשנייה. צבעם העיקרי הוא ירוק כהה היכול להיות גם צהבהב או חום. הנקבות קטנות יותר מהזכרים והן גם בהירות יותר.
כמו רוב הזיקיות אלו יצורים איטיים ומגושמים החיים בי ענפי העצים ומחפשים חרקים שונים כמו פרפרים, חיפושיות, חגבים וגמלי שלמה למאכל. החרקים נתפסים במהירות בעזרת הלשון.
הזיקיות חיות לבדן ותוקפות כל זיקית מסיגת גבול. הנקבות מטילות בעונת הרבייה 50 ביצים שבוקעות לפעמים לאחר שנתיים באדמה. ההורים לא אחראים כלל על צאצאיהם ואפילו יאכלו אותם אם ייתקלו בהם.
לאחרונה חל סחר בזיקיות למטרות גידול בייתי. דבר זה ביחד עם פגיעה ביערות הגשם שלהם הופך אותם לקרובים לסיכון.
זיקית רוברטסון
זיקית רוברטסון (שם מדעי: "Bradypodion gutturale") היא מין של זיקית קטנה החיה רק באזור הכף המערבי שבדרום אפריקה.
זוהי זיקית בינונית שאורכה הממוצע עד 15 ס"מ. היא בעלת גוף חזק וזנב מתפתל ארוך. צבעה העיקרי הוא אפור-זית אך זה יכול להשתנות כמובן. היא בעלת עטרה קטנה מאחורי הראש ולאורך גופה ישנם "דוקרנים".
הזיקית חיה בטבע רק באזורי השיחייה של אזור הקארו הקטן וההרים סביבו, באזור הכף המערבית של דרום אפריקה. היא מגיעה מאזור הרי הסדרבנג עד לעיר אוניאונדל. בדרום היא מגיעה עד לחופי רוברטסון ולפארק הלאומי אגולאס.
לעומת זיקיות אחרות, זיקית זו יכולה להסתדר גם בתוך צמחייה דקה ונמוכה והיא מסתווה בצבעי אפור-זית עם פסים חומים מעט לאורכה ומתאימה גם לאקלימים יבשים. הסוואה זו מעלימה אותה מעיני טורפים כמו עיטים, בזים, נחשים וחתולים אבל גם מעיני טרפה הכולל חרקים קטנים. היא תופסת את הטרף באמצעות לשונה הארוכה והדביקה.
זיקית ג'קסון
זיקית ג'קסון או זיקית הטריצרטופס ג'קסון (שם מדעי: "Trioceros jacksonii") היא מין של זיקית בסוג זיקית הטריצרטופס. זוהי זיקית גדולה ביותר החיה במזרח אפריקה ולה 3 קרניים על ראשה (דבר שנתן לה את שמה המדעי ואת כינוייה העברי על שם הדינוזאור טריצרטופס). היא התגלתה על ידי החוקר ג'ורג' בולנגר (1858–1937).
זו אחת מהזיקיות הגדולות בעולם ואורכה מגיע ל-38 ס"מ בזכרים ו-25 ס"מ בנקבות (15–25 ס"מ בממוצע). לזכרים יש 3 קרניים על ראשם, שעוזרות להם לקבוע את חוזק מתחריהם והם נלחמים איתם ראש בראש עד שאחד הצדדים עוזב. הנקבות קטנות מהזכרים במעט ואין להן קרניים. הזיקית מסוגלת לשנות את צבעה במהירות לפי מצב רוחה, אך רוב הזמן הצבע הוא ירוק כמו העלים סביבה. לעיתים נדירות ישנן זיקיות כחולות או צהובות מעט. בניגוד לרוב הזיקיות, זיקיות ג'קסון מביאות לעולם צאצאים חיים, 8-30 במספרם. רובם הגדול לא שורדים.
הזיקיות חיות בטבע ביערות גשם במזרח אפריקה בגבהים שבין 1,600-2,400 מ' מעל הקרקע בדרום-מרכז קניה וצפון טנזניה. הן חיות כמעט כל הזמן על העצים ויורדות לעיתים נדירות. כפות רגליהן עוצבו ללפות ענפים ולהתמזג עם העלים. זיקיות אלה הוכנסו גם לאיי הוואי ופלורידה, שם הן גורמות לנזקים אקולוגיים.
הזיקיות הן טורפות ששולחות את לשונן הדביקה והארוכה לעבר הטרף והוא נתפס ומומת במהירות. הטרף של זיקיות גדולות אלה כולל בעיקר חרקים וגם רבי רגליים, עכבישים, שווה רגלאים, נדלים, חלזונות ואף לטאות וציפורים קטנות. בהוואי הן ניזונות ממיני חרקים אנדמיים כולל Hyposmocoma ,Pantala ,Oodemas ומחילזון Achatinella שנמצא בסכנת הכחדה קריטית.
זיקונית ננסית
זיקונית ננסית (שם מדעי: Brookesia micra) היא הזיקית הקטנה ביותר בעולם וגם הזוחל הקטן ביותר בעולם היום. היא חיה בין העלים ביערות באי מדגסקר. גודלה הננסי הוא דוגמה לתופעה הקרויה גמדות איים.
היא התגלתה בטבע על ידי משלחת בראשות החוקר פרנק גלאו שבילתה ביערות מדגסקר בחיפוש אחר מינים חדשים. היא בעלת גוף קטן ביותר המגיע לאורך של עד 16 מ"מ בממוצע ויכול להגיע גם ל-30 מ"מ. לזיקיות אלה זנב קצר וראש גדול עם עיניים בולטות היכולות להסתובב במקום. צבען חוּם והזנב כתום בהרבה מקרים. כמו לשאר הזיקיות גם לזיקונית ישנה לשון ארוכה ודביקה הנעה במהירות.