ב-16 בספטמבר 1996, במהלך אימון לילי משותף עם שני סטי"לים, התרסק מסוק "דולפין" מספר 905 בים התיכון, כ-12 מיל מול חופי נהריה. בהתרסקות נספו שלושת אנשי הצוות: מפקד הטייסת, הקברניט סא"ל , טייס המשנה, סרן , וקצין הסיור המוסק (קס"מ) של חיל הים, סרן . בחיפושים שנערכו נמצאה עוד באותו לילה גופתו של סרן שחק. כעבור ארבעה חודשים, בינואר 1997, אותרה גופתו של סא"ל בכר. גופתו של סרן גרביה לא נמצאה עד עצם היום הזה.
תאונת מסוק "עטלף".
ב-3 בינואר 2022 התרסק מסוק "עטלף" עם שלושה אנשי צוות מול חופי חיפה בקרבת המכון לחקר ימים ואגמים. שני הטייסים סא"ל ארז שחייני ורס"ן חן פוגל נהרגו. קצין הסיור המוסק מחיל הים סרן רון בירמן נפצע בינוני וחולץ על ידי השיטור הימי. תחקיר חיל האוויר העלה שהתאונה נגרמה עקב תקלה טכנית במנוע המסוק.
מפקדי הטייסת.
בין מפקדי הטייסת: משה אררט, בן ציון בכר (1996-1993), צבי טסלר (1998-1996), אבנר בלקנאי (2003-2001)
סמל הטייסת.
סמל הטייסת עוצב על ידי הגרפיקאית אורנה שפע, לבקשת אחיה ומפקד הטייסת הראשון, סא"ל משה אררט. הסמל שהיא עיצבה גבר על כל הצעות הגרפיקאים של חיל-האוויר. בסמל מוצג דג מסוג "מנטה ריי" שתנועת הריחוף שלו במים מייצגת את השילוב של טיסה ושייט.
טייסת מגיני המערב
ג'רום רובינס
ג'רום רובינס (באנגלית: Jerome Robbins;
11 באוקטובר 1918, ניו יורק - 29 ביולי 1998, ניו יורק) היה רקדן בלט וכוריאוגרף יהודי-אמריקאי. זכה בפרס האוסקר על בימוי הסרט "סיפור הפרברים". הוא עבד שנים רבות בברודוויי, ושיתף פעולה גם עם להקת "בת שבע" מישראל.
קורות חיים.
ג'רום רובינס איש הבלט.
בשנת 1937 הופיע כרקדן בהפקת "האחים אשכנזי" על ידי התיאטרון האידי האמנותי.
בשנת 1940 התקבל לתיאטרון הבלט שזה אך נוצר ואשר היום קרוי תיאטרון הבלט האמריקאי שם הפך מהר מאוד לסוליסט ולכוריאוגרף.
בשנת 1949 עזב רובינס את תיאטרון הבלט והצטרף ללהקתם החדשה של לינקולן קירסטין וג'ורג' בלנשין-בלט העיר ניו יורק שם מיד נקרא מנהל אמנותי שותף עמית.
עזב לתקופה את בלט העיר ניו יורק והקים להקה משלו: בלט ארצות הברית.
בשנת 1969 הוא חזר לבלט העיר ניו יורק שם הוא חלק עם ג'ורג' בלנשין את תפקיד הבלט מסטר.
בשנת 1983 לאחר מותו של בלנשין חלק רובינס ביחד עם פיטר מרטינס את הניהול האמנותי של בלט העיר ניו יורק.
בין תפקידיו כסוליסט : תפקיד פטרושקה-המריונטה הטרגית ביצירת הבלט פטרושקה של פוקין וסטרווינסקי, תפקיד שנרקד במקור על ידי ואצלב ניז'ינסקי. תפקיד אלפונסו - המאהב הספרדי בבלט האחרון כחול הזקן של מיכאל פוקין (1941), תפקידו של ליאוניד מאסין בבלט "הכובע משולש הפינות" (1943), תפקיד ראשי בבלט: "הבן האובד" של בלנשיין.
כוריאוגרפיות: למוזיקה מקורית של ליאונרד ברנשטיין: פנסי פרי (1944), תעתיק (1946), עידן החרדה (1951), הדיבוק (1974)
למוזיקה מקורית של מארק בליצשטיין: האורחים (1949 ).
ג'רום רובינס איש ברודוויי.
בשנת 1946 רובינס וברנשטיין השתתפו ביצירת on the town, על בסיס יצירת הבלט שלהם פנסי פרי.
בשנת 1957 שיתוף הפעולה שלו עם ליאונרד ברנשטיין הניב את סיפור הפרברים - רובינס אחראי על הבימוי הכוריאוגרפיה והרעיון.
בשנת 1964 הוא יצר את כנר על הגג.
ג'רום רובינס והקולנוע.
בשנת 1956 יצר את הכוריאוגרפיה לסרט המלך ואני.
בשנת 1961 קיבלו ג'רום רובינס ורוברט וייז את פרס האוסקר על הסרט סיפור הפרברים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר, על סרט זה רובינס קיבל אוסקר נוסף לשם כבוד על כוריאוגרפיה.
ג'רום רובינס וישראל.
בשנת 1953 הוא שכנע את אנה סוקולוב להירתם במקומו לביסוס מקצועיותה של להקת ענבל.
בשנת 1969 הוא העמיד עבור להקת בת שבע את עבודתו תנועות.
בשנת 1977 ביצעה להקת המחול בת שבע את עבודתו אחר הצהריים של פאון.
ויליאם ס. בורוז
ויליאם ס. בורוז (באנגלית: William S. Burroughs; 5 בפברואר 1914 – 2 באוגוסט 1997), סופר, מסאי, מבקר תרבות, צייר ואמן ספוקן וורד אמריקאי. יחד עם דמויות נוספות כמו ג'ק קרואק, אלן גינסברג, הרברט הנקה ופיטר אורלובסקי היה חלק מדור הביט. חלק ניכר מכתביו של בורוז מבוסס על חוויותיו האישיות, התנסותו בסמים שונים וניסיונות הגמילה שלו. בורוז היה הומוסקסואל גלוי.
חייו.
בורוז נולד בסנט לואיס. בשנת 1951 הרג בשוגג את בת זוגו ג'ואן וולמר בבר במקסיקו במהלך משחק בשם "שעשוע בסגנון וילהלם טל", שבו ניסה לירות בכוס זכוכית שהניח על ראשה. אחיו, שהגיע לבקרו בכלא, הצליח לשחד פקידי ממשל וסוהרים כדי לשחררו בערבות, ובורוז נמלט בחזרה לארצות הברית לפני תום משפטו. הוא הורשע שלא בפניו ונידון לשנתיים מאסר.
שנים לאחר מכן טען בורוז כי לאירוע הירי הייתה השפעה מכריעה על החלטתו להתמקד בכתיבה, אם כי הוא החל לכתוב עוד בשנת 1945.
ספרו הראשון ג'אנקי, שיצא לאור בשנת 1953, מתאר בגוף ראשון את חייו של מכור להרואין. את הספר החל לכתוב בהשפעת ידידו אלן גינסברג, ששימש עבורו גם עורך וסוכן ספרותי. בורוז פרסם את הספר בתחילה תחת שם העט ויליאם לי בהוצאת הספרים הקטנה Ace Books, שהוציאה עד אז בעיקר ספרי קומיקס, סיפורי פשע אמיתיים וסיפורים בלשיים. לאחר שזכה לפרסום בינלאומי בזכות ספרו ארוחה עירומה, הודפס הספר במהדורות חוזרות בשנות ה-60 ובשנות ה-70. בשנת 1962 הספר ארוחה עירומה נאסר למכירה בבוסטון ארצות הברית בשל גסות, אם כי ארבע שנים מאוחר יותר בית המשפט העליון במסצ'וסטס ביטל את ההחלטה והספר חזר להימכר. זה היה המשפט האחרון בנושא צנזורה בספרות שנערך בארצות הברית. הוא ציין שהופעה מדנטון וולץ' והקדיש לו אחד מספריו.
בשנת 1991 הופקה גרסה קולנועית לספר בבימויו של דייוויד קרוננברג.
ב-1984 זכה לעיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בורוז נפטר ב-2 באוגוסט 1997 מסיבוך של התקף לב שעבר יום קודם לכן. כמה אסופות של כתביו התפרסמו מאז מותו, ודיונים אודות כתביו ואישיותו מתקיימים בעשרות רבות של אתרי אינטרנט. מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו על חייו ובהתבססות על כתביו.
גרב
גרב (גם: פוזמק) הוא פריט לבוש, המשמש להגנה על כף הרגל, ונלבש מתחת לפריטי ההנעלה השונים, כגון נעליים ומגפיים. ניתן להבדיל בין גרביים שונים על פי אורך, צבע וסוג החומר ממנו הוא סרוג (כותנה, פוליאסטר, צמר וניילון). קיימים גם גרביים מיוחדים שנועדו לבודד את הרגל מתנאי קור קיצוניים.
צבע ואורך הגרביים הם גם סימן או מנהג של קבוצה או מדים, נשות החסידים גורבות גרביים שחורים, לחיילים בצה"ל מותר לגרוב גרביים בצבע שחור, אפור או כחול כהה. חיילות בצה"ל יכולות לגרוב גם גרביים לבנים.
לתינוקות לפני שלב ההליכה נגרבים גרביים כדי לשמור על חום גופם. לעיתים אלו גרבי צמר הסרוגים בצורת נעליים.
בין הסיבות לגריבת הגרביים:
היסטוריה.
גרביים מופיעים כבר לפני כ-3,000 שנים בציורי קיר מצריים. הגרביים העתיקים נוצרו באופני ליפוף חוטים דמויי סריגה, נאלדביינדינג (Naaldbinding) סריגת מקלות או סריגה על מסגרת. קצה הגרביים היה אז מפוצל לשני חלקים - אחד לבוהן ואחד לארבע האצבעות הנותרות, כדי שיהיה אפשר לגרוב אותם בתוך הסנדל, מנהג שהיה מקובל אז.
בתקופת הזהב של הציור הדני 1810–1850, אמנים דנים ציירו נשים ממעמד הביניים ורועי צאן סורגים גרביים.
משלחת החפירות של יגאל ידין מצאה במצדה גרב – בוהן מלופפת בסריגת נאלדביינדינג.
באירופה של תחילת המאה ה-16 טרם ידעו לסרוג גרביים בכל הארצות, האצילים ואנשי הכמורה לבשו גרביים תפורים מבד, ופשוטי העם עטפו את רגליהם בסמרטוטים או ממלאים את מנעליהם בקש. מרשומות של תקופת הנרי השמיני ובנו אדוארד השישי, נראה שהם גרבו לרוב גרביים תפורים מבד ורק לעיתים נדירות גרביים סרוגים משי שהובאו בסכומי עתק מספרד. במחצית השנייה של המאה ה-16, בתקופה האליזבתנית (1558–1603) הולכת ונפוצה סריגת גרביים באנגליה, לרוב מצמר גס. לקראת סוף המאה ה-16 מעריכים שיותר מ-200,000 אנשים (גברים, נשים וילדים) סרגו גרביים. תיקון גרביים ובעיקר סריגת חלקן התחתון מחדש היה מקובל מאוד. ב-1597 חידש רוברט מורלנד את החלקים התחתונים של גרבי המלכה.
באוסטריה ובבוואריה היו גרביים סרוגים חלק מהתלבושת הלאומית של גברים, החל מהמאה ה-18. בספר "Steiriches Trachtenbuch" מאת ב. גראמב (B. Geramb) הם נזכרים כחלק מהתלבושת לפחות מאז 1780. הם נסרגו מצמר בצבע בז' ומעוטרות בשלל דוגמאות, כשלכל אזור היו דוגמאות אופייניות לו.
בספר "A tour in Wales" שפורסם ב־1773, כותב המחבר תומאס פננט (Thomas Pennant) שבשווקים מרבים לראות נשים וילדים שסורגים גרביים ומוכרים אותם.
אחת הבעיות של תיאורי בגדים היסטוריים היא שחלקם מתבלה ומתפרק, כך שציורים עתיקים ובמיוחד צילומים מוקדמים הם תיעוד חשוב למראה של בגדים בדורות שקדמו, וביניהם גם גרביים. בשנת 1846 ביקרו הציירים דוד אוקטביוס (David Octavius) ורוברט אדמסון (Robert Adamson) במבצר אדינבורו וצילמו שם את חיילי The 92nd Gordon Higjlanders. הצילום, שנמצא כעת באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מראה בבירור שגרבי החיילים סרוגים בדוגמה של קילט סקוטי.
מאז שהתחילו לסרוג את הגרביים, ציירים התחילו לצייר סורגות וסורגי גרביים. באוסף של מוזיאון באוסטרליה אפשר לראות את הציור 'סורגת הגרב' מ-1915 של הציירת גרייס קוסינגטון סמית [Grace Cossington Smith]
חשיבות הגרב ליולדת ולתינוק מופיע ברשימות של ציוד הנדרש ללידה.
בעבר נהגו לתקן גרביים בעזרת תפירת חוטי שתי וערב על החור, כשהגרב מתוח על פטרייה או ביצה עשויה עץ.
קיימים אביזרי טכנולוגיה מסייעת לגריבת גרביים.