הוראות הביצוע קובעות ביצוע "מהיר ועליז". הלחן תואם את מבנה השיר: לכל בית מלודיה זהה, המורכבת מחמישה פסוקים מוזיקליים, בהתאם לטורי השיר (3–3–2–2–3 תיבות). אין ביניהם הפסקות (בחלק מהעיבודים מוארך משך הצליל האחרון בשני הפסוקים הראשונים), אך הפסוק הרביעי מסתיים בריטֶנוּטוֹ (האטה בקצב) בפרמטה לקראת הפסוק המסכם, והבית כולו מסתיים בפרמטה נוספת.
מבחינה סגנונית, ניתן לסווג את הלחן כמרכז-אירופי, כמרבית המוזיקה שחוברה באותה תקופה ביישוב. הלחן עדין באופיו, קליט ונוח לזכירה, כיאה לשיר ילדים (גם העובדה שהוא זהה בכל הבתים עושה את השיר קל ונוח לקליטתם של ילדים רכים, ומתאימה אותו לשמש כשיר ערש). עם זאת, אריאל הירשפלד עמד על כך שהיצירה הקצרה, בת 13 התיבות, היא בעצם מבנה קומפקטי מורכב המזכיר בצורתו סונאטה בזעיר אנפין: נושא, מעבר, פיתוח ורֶפּריזה (חזרה). מבנה זה מקביל למהלכו של הבית בשירה של גולדברג, שיש בו המשך (טור 2) וסופו מחזורי (טור 5).
לדבריו, המלודיה שנועדה לטור הראשון (בבית א': "לילה לילה מסתכלת הלבנה") היא "סגורה ושלווה לחלוטין; היא נפתחת ונסגרת בצליל היסודי של הסולם וקובעת אותו היטב בתודעה": &lt;score vorbis="1"&gt;\relative c' {\time 4/8 \key f \major f8 a c a g f d f g g16 a f4}&lt;/score&gt;
הפסוק המוזיקלי השני ("בפרחים אשר הנצו בגינה") מתחיל בחזרה על מהלך הפתיחה, אך לאחר ארבעה צלילים הוא משתנה ובמקום להמשיך לרדת אל הטוניקה הוא עולה ומגיע אל הדומיננטה (הדרגה בעלת המתח הרב ביותר בסולם): &lt;score vorbis="1"&gt;\relative c' {\time 4/8 \key f \major f8 a c a d c a bes c g c4}&lt;/score&gt;
הפסוקים השלישי והרביעי ("בציצי היקינתון / בגננו הקטון") מציגים חומר מלודי חדש, דמוי מחול, שהוא פיתוח של מוטיב זעיר מהפסוק הראשון (מהלך המילה "הלבנה"): &lt;score vorbis="1"&gt;\relative c' {\time 4/8 \key f \major g'16 (a) bes8 g16 (a) bes8 c c a4 f16 (g) a8 f16 (g) a8 a^"rit..." g d4\fermata}&lt;/score&gt;
היצירה מסתיימת במהלך שהוא בעיקרו חזרה על הפסוק הראשון – במקביל לחזרה הטקסטואלית בשיר על הטור הראשון ("לילה לילה מסתכלת הלבנה"); אך המלודיה פותחת בצליל הדומיננטה הנמוך, ולפי הירשפלד, "מתחברת אל מה שקדם לה (ה"פיתוח") ונובעת ממנו".
&lt;score vorbis="1"&gt;\relative c' {\time 4/8 \key f \major c8 f g a g f d f g g16 a f4\fermata}&lt;/score&gt;לפיכך, מסכם הירשפלד,
בנוסף, הירשפלד דימה לראות במלודיה מרכיבים המתכתבים עם תמות מהטקסט של הבית הראשון. כך לדעתו, המרווח הגדול בן ארבעת הצלילים בסוף הפסוק השני כאילו "בונה בצלילים משהו מן הפליאה על מה שאירע בגינה"; המלודיה למילים "בציצי היקינתון, בגננו הקטון", שבה כאמור הוא רואה פיתוח של המוטיב שבמילה "הלבנה", רק בסדר הפוך, היא "תמונת הראי של השמים"; וההאטה והאתנחתא שבסוף הפסוק הלפני-אחרון על המילה "הקטון" הופכת אותה ל"מרכז התודעה של השיר".
העיתונאית רות מגד, בעקבות ניתוחו של הירשפלד, הציעה לראות בלחן בכללותו היבט סמלי נוסף, הקושר אותו למוקדו של השיר – פריחת היקינתון. מהלך המלודיה, לדעתה, אנלוגי לאופן שבו פורח היקינתון. היקינתון, בן למשפחת האספרגיים , פורח כמו קרובו החצב: התפרחת מתחילה בתחתיתו של עמוד התפרחת ופורחת כלפי מעלה בדורים (אשכולות), כשכל דור פורח לאחר שנובל הדור שתחתיו. לדעת מגד, המלודיה הסגורה תואמת את פריחתו של דור אחד; הפתיחה והסגירה באותו צליל מבטאים את פריחת הדור הראשון, והחזרה שבפסוק הבא, המובילה לדומיננטה, מבטאת את המחזוריות ואת שינוי המקום – פריחת הדור הבא על עמוד התפרחת. על פי פרשנות זו ישנו אפוא ממד נוסף של הרמוניה בין הטקסט והלחן.
הפזמון בראי יצירתן של גולדברג וגוילי.
כאמור, הוצע שהתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו הוא תולדה של הקשר הקרוב בין שתי היוצרות. גוילי העידה לימים על גולדברג כי "היה לה טעם טוב מאוד במוזיקה. וזה היה משהו שמשך אותי אליה מאוד". וכמו "פזמון ליקינתון", שעל הלחן שלו אמרה ש"הוא היה טמון במילים של לאה", כך אמרה על כל שיריה של גולדברג שהלחינה: "כל השירים, אני תמיד אמרתי: לאה, את כתבת אותם".
ראשית היכרותן של לאה גולדברג ורבקה גוילי הייתה חודשים ספורים לפני חיבור הפזמון. ב-13 בספטמבר 1939, ערב ראש השנה ת"ש, הגיעו שתיהן בגפן לקונצרט שנערך בבית ההבראה בית דניאל שבזכרון יעקב, ושם שוכנו בחדר משותף. גולדברג כתבה ביומנה על החרדה הרגילה שתקפה אותה עם הנסיעה וההגעה לסיטואציה חדשה, וציינה בפרט את הפתעתה כשגילתה שעליה לחלוק חדר עם אישה זרה. אך ההיכרות עלתה יפה – כפי שהעיד בעלה של גוילי, אלכסנדר ברוידא: "במשך יום תמים לא החליפו ביניהן השתיים מילה, אך בסופו של דבר נסתבר להן כי שתיהן פטפטניות גדולות וחברותן נתהדקה והלכה". ואמנם בתוך זמן קצר הפכו השתיים לחברות אינטימיות.
גוילי וגולדברג היו כבנות אותו גיל (בעת היכרותן בנות 29 ו-28, בהתאמה). שתי הנשים קיבלו חינוך מרכז-אירופי ועלו לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנות ה-30 בהפרש של 5 שנים זו מזו. בין השתיים היו אמנם גם פערים לא מעטים. הבדלים אחדים ניכרו בגידולן ובחיי המשפחה שלהן: גוילי גדלה בווינה במשפחה אמידה ויציבה; משפחתה של גולדברג, לעומת זאת, נמלטה מעירה קובנה מחשש לפרעות במלחמת העולם הראשונה, בעודה פעוטה בת ארבע, נדדה שנים, שבמהלכן נולד אח צעיר, שמת מדלקת קרום המוח, אביה עונה, לקה במחלת נפש ולא עבד עוד והמשפחה חייתה בדוחק. בעת היכרותן הייתה המוזיקאית נשואה ואם לפעוט, בעוד המשוררת נותרה רווקה וחשׂוכת-ילדים עד מותה והתגוררה עם אמהּ. כמו כן, אף שגוילי הייתה בעלת רקע תרבותי-מוזיקלי עשיר, גולדברג עלתה עליה בהשכלתה וברמתה האינטלקטואלית, והיא השתלבה בחוגים הספרותיים ובחיי הבוהמה של תל אביב. ואולם השתיים חלקו אוריינטציה אמנותית שנודע לה מקום מרכזי בחייהן – עיסוק במוזיקה ובספרות; ושתיהן התפרנסו מעבודה עם ילדים או עבורם – גוילי הורתה זמרה וריתמיקה בגני ילדים, מוזיקה ומקהלה בבתי ספר ובקונסרבטוריון, וגולדברג שימשה כסגנית עורך "דבר לילדים", שעבורו כתבה שירים וסיפורים, ובהמשך ייסדה וערכה את הספרייה לילדים 'אנקורים' של הוצאת ספריית פועלים.
שתי היוצרות ניסו, כל אחת לבדה ושתיהן יחד, ליצור שירת ילדים בארצן החדשה. לדעת אריאל הירשפלד, "הרואה את שיריהן המשותפים מבחין כי החיבור ביניהן היה עמוק הרבה יותר מן האתגר המשותף, המודע: שתיהן בונות בשירים הללו חיבור הזוי ומחודש עם עולם ילדותן במרכז אירופה". את חוויית היסוד של 'הכאב של שתי המולדות' ביטאה גולדברג לימים בשירה המפורסם 'אורן' (1955): "אולי רק צִפֳּרי-מסע יודעות – / כשהן תלויות בין ארץ ושמים – / את זה הכאב של שתי המולדות. // אִתכם אני נשתלתי פעמַיִם, / אִתכם אני צמחתי, אֳרנים, / ושָרשַי בשני נופים שונים.". הירשפלד מציע כי
הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר".
בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר", שכתבה סופרת הילדים שהם סמיט ואיירה רוני פחימה, בעריכת יעל גובר ובעיצובו של דקל בוברוב. הספר מביא את סיפורי חייהן, היכרותן וחברותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".
ביצועים.
הפזמון הפופולרי, שביצוע הבכורה שלו נערך כאמור בפי מרים סגל עם חיבורו, זכה לגרסאות רבות לאורך השנים. בין מבצעיו הבולטים:
איורים לשיר.
השיר כתוב בלשון ציורית מאוד; הוא רווי האנשה ומופיעים בו דימויים רבים – הלבנה, הפרחים ובהם היקינתון, הגינה, העננים, הגשם, החלון והילד; ויש בו התרחשויות רבות – אינטראקציה בין הלבנה לפרחים שבגינה, בין הלבנה לעננים, בין הגשם לחלון וליקינתון, סערה חורפית, יציאה לגינה, שירת הילד והשמחה שתשרור בגן. כל אלה זימנו אפשרויות רבות למאייריו של השיר (שחלקם יצרו ספרים מאוירים ורובם ספרי תמונות (פיקצ'רבוק ).
מוטיבים מהשיר, באיורה של רוני פחימה, הופיעו בספר יקינתון: סיפור על חברות ושיר (אור יהודה: כנרת, תשע"ה 2015), שכתבה שהם סמיט וערכה יעל גובר.
בשנת 2011 נערכה במוזיאון חיפה לאמנות תערוכה שאצרה עדי שלח, שבה בין היתר הוצע מבט השוואתי אל מבחר סגנונות איור לאותן יצירות, בהן "פזמון ליקינתון".
ערוץ המוזיקה לילדים "הופ! ילדות ישראלית" הפיק סרטון הנפשה לשיר, מעשה ידי נילי אבני.
מעמד הפזמון והערכה.
חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק גורס כי "כמעט כל שירי הילדים של לאה גולדברג מצטיינים בסגולות מלודיות מובהקות ובמגוון של חריזה וקצב", ומונה את השיר עם שיריה של גולדברג שבשל כך "היו כמעט לשירי-עם". לפי המשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף, השיר היה לשיר מושר אהוב לאורך שנים. משוררת הילדים שלומית כהן-אסיף קבעה כי השיר "הוא שיר הערש האולטימטיבי [...] היום כל זמר שמכבד את עצמו וכל מקהלה יודעים ש"פזמון ליקינתון" נוגע בנצח"; והוסיפה, על דרך הגזמה, כי "אפילו הפרח [היקינתון עצמו] מכיר כבר את השיר ומאוהב בו". גילי איזיקוביץ כתבה ב"הארץ" כי זהו שיר קאנוני, "שנדמה שאין דרך לגדול בארץ מבלי להכיר אותו". לדברי חוקר הזמר העברי נתן שחר, השיר הוא בין שירי הערש הבודדים מאותה תקופה אשר "נחשבים עד היום [העשור הראשון של שנות ה-2000] כחלק מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי". ואמנם, בסקר שערכו ב-2007 "מעריב" ואתר nrg הגיע השיר למקום השלישי ברשימת שירי הילדים הישראליים.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מנה את השיר בין היצירות הישראליות אשר "קורצו מן האבן הקשה של הכנות, של הבדידות השלמה של אהבה אמיתית ושל אמנות אמיתית":
קישורים חיצוניים.