הרִיג וֶדָה (סנסקריט: ऋग्वेद) היא קובץ דתי ודי, שמקורו בצפון מערב הודו, הנחשב לעתיק ביותר בהינדואיזם ולבסיס של רוב ההתפתחויות המאוחרות בדת. זהו אוסף בעשרה כרכים, או מַנְדָלוֹת, הכולל 1,028 מזמורים לאלים שונים הכתובים כולם בסנסקריט ודי. משמעות המילה "ודה" היא "ידע" (מקבילי הפועל "וִיד" - "לדעת" - קיימים גם בשפות הודו-אירופיות אחרות) ו-"ריג" - "פסוק" או "שבח".
המילה ודות משמשת כיום כשם נרדף למכלול הרחב של כתבי השְׁרוּטִי ("התגלויות") - טקסטים קדושים אשר חוברו לאורך אלפי השנים כהמשכים, תוספות והשלמות לוודות.
מקורות.
על פי המסורת, הוודה לא נוצרה אלא התקיימה מאז ומעולם - הידע נגלה לרִישִים (נביאים או חכמים) העתיקים בדרך של הגות ומדיטציה ולאחר מכן נערך סופית בידי ויאסה. אין זה טקסט כתוב והוא הועבר בעל פה לאורך הדורות תוך שמירה קפדנית על דיוק והגייה.
מזה שנים מתקיים ויכוח בין החוקרים על מקורה ההיסטורי של התרבות הוודית. כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת הריג ודה סַמְהִיטָה - החלק העתיק ביותר בקורפוס - לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1200 לפנה"ס. מוסכם, כמו כן, כי היא נוצרה במרחב הגאוגרפי המוזכר בקורפוס כ-"אזור שבעת הנהרות" (ככל הנראה פקיסטן של ימינו - אם כי מתוך שבעת הנהרות אחד התייבש ושניים התמזגו). חוקרים רבים טוענים כי הדת הובאה לאזור זה על ידי שבטים הודו-אירופים נוודים או נוודים למחצה שנקראו אריה. מולם ניצבים אותם חוקרים המשוכנעים כי מדובר בשלב נוסף בהתפתחות הדתית של תרבות עמק האינדוס.
הריג ודה סמהיטה מורכבת ממנטרות שנועדו לשירה במהלך טקסי קורבן לאלים. כל מנדלה (כרך) חוברה בידי משפחת חכמים אחרת. המנדלות השנייה עד השביעית הן העתיקות ביותר, עליהן נוספו השמינית והתשיעית ולבסוף צורפו גם הראשונה והעשירית. המסורת הטקסית הועברה ממורה לתלמיד בדרך של חזרה על הפעולות הריטואליות ושינון קפדני של הקאנון. מאחר שמדובר בטקסטים שנאמרו בעל פה ולא נכתבו - נוצרו שתי דרכים שונות לשינונם ושתיהן נלמדו על ידי אנשי הדת. בשיטת פַּדָפַּתָּה המילים נאמרות בצורה לא רציפה (דוגמה - "לורם איפסום"), בשיטת סַמְהִיטְהָפַּתָּה מתבצעת הגיית המילים תוך חיבור הברות (דוגמה - "לורמיפסום"). השינון הכפול היווה גורם חשוב בשימור הטקסטים כמעט ללא שינוי לאורך תקופה של כ-3000 שנים. העלאת הוודות על כתב - פעולה שנחשבה למטמאת - נעשתה לראשונה כאלף שנים לאחר חיבורן.
הריג ודה מתווה מתאר של דת התואמת היטב את אורח החיים הנוודי. אין בה מקומות קדושים, טקסטים כתובים, תשמישי קדושה או אפילו צורך במבנים. מקום הקמת המזבח אינו משמעותי וכל שנדרש לצורך ביצוע הטקס הוא איש דת הבקיא במנטרות ובמהלכי הטקס. עם זאת, ביצוע הטקס נעשה לפי מחזורים קבועים הקשורים במחזור שעות היממה ועונות השנה.
מיתוס הבריאה.
בריג ודה סמהיטה מופיעים מספר מיתוסים שמתייחסים לבריאה אך לכולם מאפיינים משותפים:
פנתאון האלים.
המנונות הריג ודה מהללים אלוהויות (דֶווֹת) רבות ונסמכים על ידע והיכרות מוקדמים שלהן. אין אל אחד עליון לשאר, אך ישנם כאלו שהם חשובים יותר מאחרים. האלים מאופיינים ברגשות ותשוקות אנושיים והם מוצגים, לרוב, כזכרים אם כי קיימות גם אלות בדמות נקבה. האלים רוּדרה (שיווה) ווישנו מופיעים כחלק מהפנתאון הוודי אך נחשבים לשוליים יחסית. לאורך השנים עלה מעמדם והם זכו לפולחן נרחב במסורות מאוחרות יותר. עולמם של האלים הוא היררכי וקיימות מספר שיטות למיונם - לפי גנאלוגיה או מיקומם בשמים, באוויר (באטמוספירה) או על האדמה. מקס מולר טען כי האלים בוודה נועדו להסביר תופעות טבע אך המחקר דחה סברה זו מכיוון שאינה תואמת אלוהויות מסוימות.
הריטואל הדתי.
העשייה הדתית בדת הוודית מתבטאת בטקסי העלאת קורבן (יָאִינְייַה) לאלים. במרכז הטקס עומדת האש, שהיא יסוד טבעי, אך גם אמצעי המקשר בין האדם לממלכת השמים (הזבח הופך לעשן ועולה מעלה) ולפיכך זוכה אָגְנִי, אל האש, ליחס של אל חשוב.
התקרובות שהועלו היו בעיקר חלב, חמאה, משקה הסוֹמה, תבואה ולעיתים חיות (לרוב צאן או בקר). תקרובת משקה הסומה נושאת חשיבות רבה - המשקה מעורר ההזיות נרקח בתהליך מיוחד מצמח הסומה הלא-מזוהה (עם השנים זהות הצמח נשכחה והוא הוחלף בצמחים אחרים ללא השפעה משכרת). בדומה לאש גם משקה הסומה מאפשר קשר בין האדם לאלים (אם כי באופן שונה מהאש מאחר שהקשר נוצר באמצעות הזיות) ולכן זוכה גם הוא למעמד של אל חשוב. ניתן לראות בזבח הסומה שריד מתקופות קודמות בהן הושם דגש רב יותר על הפן המיסטי בדת (לעומת הפן הטקסי). זבח הסומה התקבע והשתרש גם כחלק מריטואלים אחרים, למשל קורבן הסוס או טקס משיחת מלך.
במהלך הריטואל מוטל על מבצע הטקס לזמר מנטרות תוך שהוא מבצע בתזמון ובדייקנות מחוות ("קארמה", כלומר "מעשה") בעלות חשיבות טקסית כגון הדלקת האש, שפיכת הנסך או הגשת הבשר למזבח). קשר שלישי בין האדם לאל מתאפשר בזכותה של ואץ' - אלת הדיבור - ומתקיים במזמורי תפילה המושרים לאלים. האלים מוזמנים לטקס ומזמין הטקס חולק עמם את המנחה. מה שנותר לאחר שהאש דועכת מחולק בין המשתתפים בטקס. הקורבן מאפשר ליאג'אמאנא להשביע את רעבונם של האלים ובכך לזכות מהם בתמורה במזל, רכוש, אישה או מעמד דתי משופר. בסוף הטקס (ובמידה ולא נכשל) משלם היאג'אמאנא ליאג'אן תשלום המכונה דקשינה.
התרחבות הפולחן.
בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס חלו שינויים באורח החיים של החברה הוודית. המעבר למרחב הגאוגרפי של המישור האינדו גנגטי ותהליכי היווצרותה וגדילתה של חברת יושבי-קבע הביאו להתמחות והתמקצעות אשר יצרו (לראשונה בחברה הוודית) מעמדות חברתיים. הברהמינים, אנשי הדת, החלו בניסיונות של חלוקה חברתית לארבע הווארנות ומיקמו את עצמם בראש ההיררכיה החברתית כשאחריהם (לפי סדר חשיבות) הקְשָׁטְרִיָה, הווָאִישִׁיָה והשׁוּדְרָה. מי שלא לקחו חלק בפולחן הוודי נודו אל שולי החברה וסומנו כ"טמאים".
במקביל לתמורות בחברה חלו שינויים גם בפולחן הדתי והטקס הלך והתפתח. הסיבות לכך עשויות להיות מגוונות. שינויים באורח החיים, כמו גם אקלים וגאוגרפיה אחרים, יצרו מציאות חדשה וצרכים חדשים. ייתכן והשינויים הללו הביאו למיזוג ושילוב בין טקסים ישנים על מנת ליצור טקסים חדשים. תהליך הסידור והקיבוע של ההמנונות השבטיים יצר צורך לשתף קבוצות שונות בפולחן וליצור אחידות טקסית אל מול ההבדלים בין המסורות השבטיות. יש הטוענים (למשל החוקר הגרמני פריץ שטאל) שמקורם היחיד של ההתפתחויות בפולחן הוא הרצון לדייק בטקס.
עד המאה ה-8 לפנה"ס - העת המשוערת בה נוצרו הברהמנות הראשונות - התפתחו שני סוגי פולחן:
הגידול במספר מדורות הזבח הצריך ברהמינים נוספים לניהול הטקס - והם נזקקו למקורות ידע בנושאים אלו. לריג ודה נוספו שלוש סמהיטות נוספות - יאג'ור ודה - אוסף של נוסחים ופסוקים לשימוש טקסי, סאמה ודה - ספר שירים והנחיות לזימור ואתהרוה ודה - שעוסקת בטקס במידה פחותה ומעמדה בהתאם.
יושיאקי קוואג'ירי
יושיאקי קוואג'רי (ביפנית: 川尻 善昭; נולד ב-1950) הוא במאי אנימה מוערך ומצליח ביפן, שכמעט כל סרטיו (כולל אלה שהשתתף רק בכתיבתם, הפקתם וכו') זכו גם להפצה מחוץ לה. הוא מביים סרטים בMadhouse, ונחשב לאחד הבמאים המובילים והמהפכנים בתחום האנימציה היפנית.
הפריצה הראשונה של קוואג'ירי לתחום האנימציה הייתה בעזרת "עיר זדונית"- פנטזיית אימה אפלה ששפעה אלימות ואירוטיקה, והפכה לאחד מסרטי האנימה המבוקשים בעולם המערבי. עקב העובדה שגם שאר יצירותיו הכילו כמויות לא מבוטלות של אלימות ותוכן מיני (אם כי בכמות קטנה בהרבה מזו שב-"עיר זדונית", שאף הלכה ופחתה ככל שקוואג'ירי התקדם בסרטיו), ובמקביל זכו להצלחה גם במערב, הדבר גרם להגברת הפופולריות של הרעיון השגוי לפיו סרטי אנימה אכן עוסקים בעיקר באלימות ובמין. מלבד זאת, נהוג להחשיב אותו כאחד מיוצרי סרטי-הפעולה המוערכים ביותר ביפן, בין השאר עקב העובדה שמאז סרטו הראשון- "העדשאי", הוא נוהג להשתמש כמה שפחות במחשבים ומיטיב להכין סרטים בטכניקה מסורתית. סרטו הראשון שבויים על מנת שיפנה לקהל אמריקאי (ועל כן כלל פחות תוכן גרפי ואף נמנע מכול תוכן מיני מפורש שהוא)- "צייד הערפדים D: התאווה לדם", אף הוצע למועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "סרט האנימציה הטוב ביותר", אך עקב מניעים של סטודיו מאדהאוס, הדבר לא קרה.
בישראל ידוע קוואג'ירי בעיקר בזכות "העדשאי", אשר הוקרן בערוץ החינוכית, וכן עבור הסרטון "תוכנה" ממכלול ה"אנימטריקס". שאר סרטיו לא זכו להפצה בתרגום עברי בארץ.
הכניסה לתחום האנימציה.
יושיאקי קוואג'ירי נולד ב-1950 בעיר יוקוהמה שבאי הונשו, יפן. בילדותו אהב מאוד לצפות במערבונים וסרטי מדע בדיוני מערביים, וכן גם בסרטיו של אקירה קורוסאווה (הסרטים הללו השפיעו על עבודותיו בשנים שלאחר מכן). עם סיום לימודיו בתיכון, 1968, הוא רצה לעבוד כאומן מאנגה, אך מכיוון שחשש שכישרון הציור שלו מספיק לשם כך, החליט להשתלב בתעשיית האנימה בתקווה שכך יוכל לשפר את יכולותיו בתחום. הוא טוען כי לאחר שהבין מה רב כוחה של האנימה - שהיא למעשה מאנגה בצבע בתוספת צלילים ותנועות חיות - החליט כי זהו התחום שבו הוא באמת רוצה להתרכז.