מתחילת 1988 התמקדו ההרצאות של אושו אך ורק בזרם הזן-בודהיזם. בסוף דצמבר, הוא אמר שהוא כבר לא רצה להיקרא באגוואן שרי רג'ניש, ובפברואר 1989 בחר בשם אושו רג'ניש, שקוצר בספטמבר לאושו. הוא גם ביקש שכל הסימנים המסחריים שמותגו בעבר תחת "רג'ניש" ימותגו מחדש כ"אושו". בריאותו המשיכה להיחלש. הוא קיים את שיחתו הפומבית האחרונה באפריל 1989, ומאז פשוט ישב בשתיקה עם חסידיו.
חייו הפרטיים.
לאושו היה קשר זוגי עם ויווק תלמידתו הבריטית (בשמה הקודם, כריסטיאן וולף) במשך כשני עשורים מ-1973.
בספרו path of love  אושו מספר על המפגש עם ויווק: "הייתה לי חברה כשהייתי צעיר. ואז היא מתה. אך על ערש מותה היא הבטיחה לי לחזור. והיא אכן חזרה. שמה של אותה חברה היה שאשי. ועכשיו היא חזרה כויווק לדאוג לי; החיים הם דרמה גדולה, מחזה גדול. הם ממשיכים מהחיים האלו לחיים אחרים ולעוד אחרים".
מתוך ראיון עם ויווק ב-1978:
על המפגש ביניהם: "אחד הדברים הראשונים שבהגוואן אמר לי לאחר הסאנייס היה, "האם את זוכרת אותי? את זוכרת דבר כלשהו עליי?" וכשהוא אמר את זה; הכל התהפך מבפנים לבחוץ. הדבר היחיד שיצא מהפה שלי היה: אני זוכרת שאתה מישהו שאהבתי מאוד"; "עברתי דברים, כמובן, כמו כל אחד אחר. בהתחלה היה, אני לא יודעת מה.. הדברים הקשים הרגילים. עכשיו הכל נפלא, קלילות וצחוק ואור."
ב-1989 ויווק נמצאה מתה בחדר מלון במומבאי כאשר כבר הייתה בקשר זוגי חדש, בדיוק לפני חגיגת יום הולדתו של אושו, כחודש לפני מותו.. נסיבות מותה אינן ברורות. יש טענות על כך שויווק סבלה ממאניה דיפרסיה, ושדיכאון עקב הפרידה מאושו הוביל למותה. הסברה היא כי היא מתה ממנת יתר של כדורי שינה, אך לא נקבע האם זה היה באופן מקרי או כהתאבדות מכוונת. אושו עצמו דיבר מעט מאוד על מותה, מעבר לכך שהיא סבלה מדיכאון ממושך.
מצבו הבריאותי.
מצבו הבריאותי של אושו הלך והדרדר עם השנים. הוא חלה בסכרת, אסתמה, ואלרגיות שונות, והיה משתמש קבוע בתרופות.
בת זוגו ויווק דיברה בראיון ב-1978 על מצבו הרפואי: "הייתי בדיכאון כשהוא נעשה חולה, אבל עכשיו למדתי לקבל את מה שקורה לגוף שלו באופן הכי טוב שאני יכולה; עכשיו הוא אומר כשהוא מרגיש את זה מגיע, וזה יפהפה, פשוט לתת לו את התרופה. זה לא עוצר את זה, אבל זה מקל על החלק הגרוע ביותר, המחנק, והחלק שעוצר את הנשימה שלו."
מוות.
אושו מת ב-19 בינואר 1990, בגיל 58, באשראם בפונה, הודו. הסיבה הרשמית למותו הייתה אי-ספיקת לב, אולם על פי ההצהרה שהוציאו חברי הקומונה שלו הוא מת משום ש"חייו בגוף האנושי שלו הפכו לגיהנום", וזאת לאחר שהורעל, לכאורה, בבתי הכלא בארצות הברית. האפר שלו נמצא בחדר השינה החדש שלו בבית לאו צו במרכז אושו בפונה. שם, על האפיטף, נכתבו לזכרו המילים הבאות: "אושו, מעולם לא נולד, מעולם לא מת, רק ביקר בכדור הארץ בין 11 בדצמבר 1931 ל-19 בינואר 1990“.
הוראה.
תורתו של אושו, שנמסרה דרך הרצאות שלו, לא הוצגה במסגרת אקדמית, אלא משולבת בבדיחות וברטוריקה מיוחדת. הדגש לא היה סטטי אלא השתנה עם הזמן: אושו התענג על פרדוקס וסתירה ולכן קשה לסכם את עבודתו. הוא שמח לעסוק בהתנהגות שנראתה מנוגדת לחלוטין לדימויים מסורתיים של אנשים מוארים; ההרצאות המוקדמות שלו בפרט, היו מפורסמות במיוחד בהומור שלהן ובסירובן לקחת משהו ברצינות. כל ההתנהגות הזאת, כמה שהייתה גחמנית וקשה לעיכול, הוסברה כ"שיטה לשינוי" שנועדה "לדחוף אנשים מעבר לשכל".
הוא דיבר על מסורות רוחניות גדולות, כולל ג'יניזם, הינדואיזם, חסידות, טנטרה, טאואיזם, נצרות, בודהיזם, על מגוון של מיסטיקנים מזרח ומערב ועל כתבי קודש כמו אופנישדות ועל הגורו גרנת' סאהיב. הסוציולוג לואיס פ. קרטר ראה את רעיונותיו כמושרשים באדויטה ההינדית, שבה החוויות האנושיות של נפרדות, דואליות וזמניות מוצגות כמין ריקוד או משחק של מודעות קוסמית שבה הכול קדוש, בעל ערך מוחלט והוא מטרה בפני עצמה. בן דורו, ג'ידו קרישנהמורטי, לא הסכים עם אושו, אך יש קווי דמיון ברורים בין תורתם.
אושו גם שאב ממגוון רחב של רעיונות מערביים. אמונתו באחדות הניגודים מזכירה את הרקליטוס, בעוד לתיאור שלו על האדם כמכונה, הנידון למופע חסר אונים מתוך דפוסים לא-מודעים ונוירוטיים, יש הרבה במשותף עם פרויד ועם גורדייף. תפיסתו של "האיש החדש", העולה על מגבלות המוסכמה החברתית, מזכירה את 'מעבר לטוב ולרע' של ניטשה. הקידום שלו לשחרור מיני דומה בהשוואה לזה של ד.ה לורנס, והמדיטציות ה"דינמיות" שלו חבות חוב לווילהלם רייך.
האגו והמיינד.
לפי אושו כל אדם הוא בודהא עם פוטנציאל להארה, אשר מסוגל לאהבה ללא תנאים ומסוגל להיענות לחיים במקום להגיב להם אף על פי שהאגו בדרך כלל מונע אפשרויות אלו, מביא להזדהות עם התניות חברתיות ויותר צרכים מדומים, קונפליקטים ותחושה אשלייתית של זהות שאיננה אלא ענן סמיך של חלומות. אבל המשיכה של המוח לעבר, טוען אושו, מונעת מבני אנוש את היכולת לחיות בצורה אותנטית בהווה, גורמת להם להדחיק רגשות עמוקים ומנתקת אותם מהחוויות מלאות השמחה שמתרחשות כאשר חובקים את ההווה במלואו:" למיינד אין שום יכולת לשמחה, הוא רק חושב על הנאה״. התוצאה היא שהאנשים מרעילים עצמם בכל מיני נוירוזות, קנאות וחוסר ביטחון. הוא טען כי ההדחקה הפסיכולוגית שלעיתים קרובות מעודדים אותה מנהיגי הדת, מביאה להתפרצות רגשות במלבוש שונה, למשל הדחקה מינית הובילה לתרבויות אשר אובססיביות בהתעסקות מינית. במקום להדחיק, בני האדם צריכים לבטוח ולקבל עצמם ללא תנאי. אין זה מספיק להבין זאת אינטלקטואלית, כאילו שהמוח מבקש להטמיע זאת כמו עוד פיסת מידע: כאן נחוצה מדיטציה.
מדיטציה.
אושו הציג את המדיטציה לא רק כתרגול, אלא כמצב של מודעות שיש לשמר בכל רגע, איכות תודעתית המעירה את האדם מהאוטומטיות של תגובותיו המכניות המותנות על ידי אמונות וציפיות. הוא השתמש בטכניקות מהפסיכותרפיה המערבית (קפיצות, צעקות, חיבוקים, ריקוד ועוד) בשלבים הראשונים של טכניקות המדיטציה כדי ליצור מודעות לדפוסים מנטליים ורגשיים.
אושו חידש ועיבד בסך הכל למעלה ממאה טכניקות מדיטציה. טכניקות "המדיטציות האקטיביות" שלו מאופיינות בשלבים של פעילות גופנית המובילות לשקט. המפורסמת ביותר מביניהן נותרת מדיטציית דיינמיק, אשר תוארה כמעין מיקרוקוסמוס של השקפתו. היא מבוצעת בעיניים עצומות או מכוסות ומורכבת מחמישה שלבים, ארבעה מהם מלווים במוזיקה. ראשית, המודט נכנס לעשר דקות של נשימה מהירה דרך האף. עשר הדקות הבאות הן קתרזיס רגשי: "אפשר לכל מה שקורה לקרות... צחק, צעק, צרח, קפוץ, רעד - כל מה שבא לך לעשות, תעשה את זה! " בשלב הבא, במשך עשר דקות המודט קופץ למעלה בזרועות מורמות וצועק הו! (Hoo!) בכל פעם שהוא נוחת על כפות רגליו. בשלב הרביעי, שלב השקט, המתרגל מפסיק כל תנועה לגמרי, בבת אחת, ונשאר לחלוטין ללא תנועה למשך רבע שעה, כאשר הוא עד לכל מה שמתרחש. השלב האחרון של המדיטציה הוא רבע שעה של ריקוד וחגיגה.
אושו פיתח טכניקות נוספות של מדיטציות אקטיביות, כגון מדיטציית השקשוק - קונדליני, ומדיטציית ההמהום - נדאברהמה, שהן פחות פיזיות, על אף שגם הן כוללות פעילות גופנית מסוג זה או אחר.
ה״תרפיות המדיטטיביות״ שהוא פיתח בשלב מאוחר יותר נמשכות מספר ימים. תהליך "אושו מיסטיק רוז" מורכב משלוש שעות של צחוק כל יום במשך שבוע, שלוש שעות של בכי ביום בשבוע השני, ובשבוע השלישי שלוש שעות של מדיטציה שקטה מדי יום. תהליך "אושו נו-מיינד" מורכב משעה של ביטוי באמצעות ג'יבריש ושעה של מדיטציה שקטה, שעתיים כאלה מדי יום במשך שבוע.
תהליכים אלה, בהם המתרגל הוא "עד" למה שקורה, מאפשרים "קפיצה לתוך מודעות".
אושו האמין ששיטות הקתרזיס הללו נחוצות משום שקשה לאנשים מודרניים פשוט לשבת ולהיכנס למדיטציה, ושברגע ששיטות אלה סיפקו הצצה לשקט של המדיטציה, אנשים יוכלו להשתמש בשיטות אחרות ללא קושי.
סנייאס.
מרכיב מרכזי נוסף בדמותו של אושו היה הנוכחות שלו כמאסטר- מורה: "מאסטר משתף את נוכחותו איתך, לא את הפילוסופיה שלו... הוא אף פעם לא עושה דבר לתלמידיו". טקס החניכה שהציע היה שונה: " אם ההוויה שלך יכולה לתקשר אתי, זה הופך לאחווה אמיתית... זו הרמה הגבוהה ביותר האפשרית של תקשורת: מסר ללא מילים. ההוויות שלנו מתמזגות. מצב כזה אפשרי רק אם אתה הופך לתלמיד." בסופו של דבר, בהיותו "גורו של פרודיה עצמית", אושו אפילו ערער את סמכותו שלו עצמו, בכך שהצהיר שהלימוד שלו הוא לא יותר מאשר משחק או בדיחה. הוא שב והדגיש שכל דבר באשר הוא, יכול להיות הזדמנות למדיטציה.
התכחשות/ויתור והאדם החדש.
אושו ראה ב"נאו-סנייאס" שלו צורה חדשה לגמרי של דיסציפלינה רוחנית, או כזו שפעם התקיימה, אך מאז נשכחה. הוא חשב שהסנייאס ההינדי המסורתי הפך למעין מערכת של התכחשות חברתית וחיקוי. הוא הדגיש את החופש הפנימי המלא והאחריות העצמית, ולא דרש שינויים התנהגותיים שטחיים, אלא טרנספורמציה פנימית עמוקה יותר, לקבל את התשוקות ולהתעלות מעליהן, במקום להתכחש אליהן. כאשר פריחה פנימית כזו תתרחש, תשוקות כמו התשוקה למין תשארנה מאחור.
אושו אמר כי הוא "הגורו של העשירים" וכי העוני החומרי אינו ערך רוחני אמיתי. הוא צולם לבוש בבגדים מפוארים ובשעונים בעבודת יד, ובזמן ששהה באורגון נהג מדי יום ברולס-רויס אחר - חסידיו, כפי שדווח, רצו לקנות לו 365 כאלה, רולס רויס אחד לכל יום בשנה. צילומים של הרולס רויסים נשלחו לעיתונות. הם אולי שיקפו את תמיכתו בעושר, כמו גם את רצונו להתגרות ברגישויות האמריקניות, כפי שנהנה לפגוע ברגישויות ההודיות לפני לכן.