הרמן קלאוס הוגו וייל (בגרמנית: Hermann Klaus Hugo Weyl; 9 בנובמבר 1885 - 8 בדצמבר 1955) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף גרמני. אף על פי שבמהלך רוב שנותיו עבד בציריך שבשווייץ ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, ארצות הברית, הוא מזוהה יותר מכל עם אוניברסיטת גטינגן שבסקסוניה התחתונה, גרמניה. הוא נחשב לאחד המתמטיקאים המשפיעים והמפורסמים ביותר במאה ה-20. השפיע במיוחד על המכון למחקר מתקדם בשנותיו הראשונות של המכון.
פרסם מאמרים רבים הנוגעים להיסטוריה של המתמטיקה, לוגיקה, חומר, זמן, חלל, פילוסופיה וסימטריה. הוא עסק בניתוח אי-שוויון וייל שנקרא על שמו.
ביוגרפיה.
נולד באלמסהורן, עיירה קטנה ליד המבורג שבגרמניה. בשנים 1904–1908 למד מתמטיקה ופיזיקה בגטינגן ובמינכן. את הדוקטורט למד באוניברסיטת גטינגן, תחת הנחייתו של דויד הילברט. התחתן בשנת 1913 ונולדו לו שני בנים.
מגטינגן עבר למכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, שם היה העמית של אלברט איינשטיין. בשנת 1921 פגש את הפיזיקאי ארווין שרדינגר והם התחברו מאוד. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב את גרמניה לניו ג'רזי שבארצות הברית, לאחר שקיבל הצעה מאוניברסיטת פרינסטון לעזוב את גרמניה (אשתו של וייל הייתה יהודייה) ולעבוד שם. הוא עבד שם עד פרישתו בשנת 1951
נפטר מאוטם שריר הלב בציריך. גופתו נשרפה.
ספינות ליברטי
אור ארנסט
אור ארנסט (נולדה בתל אביב ב-8 בנובמבר 1967) היא סופרת, עורכת ומוציאה לאור.
ביוגרפיה.
אור אהרון-ארנסט נולדה ביפו וגדלה בשכונת ג'סי כהן בחולון. בת לאב יליד עיראק, הפסל אלי אהרון, ואם ילידת הארץ. למדה במגמת ספרות בבי״ס תיכון ע״ש מיטרני בחולון, נשארה כיתה, ורק לאחר שירותה הצבאי השלימה בגרות. בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. למדה פילוסופיה יהודית במסגרת תואר שני, אך לא השלימה אותו.
עבדה בעיתונים "חדשות״ ובמוסף ״הארץ״ כעורכת אירועי תרבות, ערכה את מגזין רשות הטבע והגנים ״בשביל הארץ״, עבדה כמתאמת הפקה בחברת הכבלים תבל (כיום ״הוט״), ובשידורי ערוץ 2 הניסיוניים. בשנת 2001 הקימה עם בן זוגה אודי ארנסט את הוצאת ״סימניה״, במסגרתה פרסמה ספרי נוער וילדים.
ב-2010 פרסמה את ספרה הראשון למבוגרים, אי שקט. הספר זכה לתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ב-2015 פורסם הרומן, נמס. קטעי פרוזה שלה פורסמו בכתבי העת הספרותיים ״עמדה״ (גיליונות 31–32, 35) ו״גרנטה״ (גיליון 4 - הזדמנויות).
ב-2016 הצטרפה כחברה באגודת הסופרים העברים.
אור ארנסט אם לשני בנים, מתגוררת בתל אביב.
הקונגרס של פרו
הקונגרס של פרו (בספרדית: Congreso de la República del Perú) הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת של פרו, המונה 130 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים. הוא בנוי מבית אחד. הדרישות להיבחר לפרלמנט הן גיל מינימלי של 25 ואזרחות פרואנית. בפרלמנט פועלות כ-24 ועדות. הבחירות האחרונות התקיימו באפריל 2011. בניין הפרלמנט יושב בעיר הבירה של פרו, לימה.
הקונגרס הראשון התכנס בשנת 1822. בשנת 1829 הוא נחלק לשני בתים. הפרלמנט במתכונתו הנוכחית החל לפעול בשנת 1995.
סבלי סורין
סבלי אברמוביץ' סורין (רוסית: Савелий Абрамович Сорин; ) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה.
סבלי סורין נולד בעיר פולאצק שבמחוז ויטבסק (כיום בלארוס), במשפחה יהודית. אביו היה חייט. בגיל 16 עזב את הבית וחי בעיר טולה, באריול ואחרי זה באודסה.
בין השנים 1896–1899 למד סורין אצל ק. קוסטנדי בבית הספר לאמנות באודסה. סבלי סיים את בית הספר עם מדליית הצטיינות, שאפשרה לו להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות ללא מבחני כניסה. מ-1899 למד סורין בבית ספר גבוה לאמנות, פיסול ואדריכלות אצל האומנים טבורוז'ניקוב, ו- ו. סבינסקי. לאחר מכן למד אצל הצייר הידוע י. רפין. ב-1907 סורין צייר ציור הנקרא "רגע ההשראה" ("ודוחנוביניה מינוטה"), הוא סיים את האקדמיה בתואר אמן, וזכה בפרס - נסיעה לחו"ל, הוא נסע בשנת 1908 להולנד לצרפת. נפטר ב-22 בנובמבר 1953 בניו-יורק.
עבודתו.
ב-1911, העבודות של סורין הוצגו בתערוכה עולמית בטורינו שבאיטליה. בשנים 1913, 1915, ו-1917 הוא השתתף ב"תערוכת עולם האומנות" בסנט פטרסבורג. בסוף 1917 בתערוכת "עולם חדש של האומנים" באותה העיר.
אחרי מהפיכת אוקטובר ברוסיה, סורין חי בעיר יאלטה וב-1918 הוא ארגן תערוכת אומנות בקרים. ב-1919, סורין עבר לטיפליז (היום טביליסי, בירת גאורגיה) שם הוא נפגש עם אומנים-ס. סודיקין,ו. קמנסקי. ו-נ. יפראינאב. הוא השתתף בתערוכה "עיגול קטן". ב-8.9.1920. הוא יצא יחד עם סודיקין מעיר באטום למרסיי, וב-20 במאי הם הגיעו לפאריס. סורין נישאר בפאריס, ותוך זמן קצר לקח חלק בחוגי אומנות אירופאיים.
בין 1922–1923 סורין הוציא לאור את עבודותיו ב"סלון סתיו" . מ-1926–1930 בסלון "טיואילרי" . הוא המשיך להשתתף בתערוכות של האומנות הרוסית ובין היתר,ב-1921 בגלריה "דנדי", ב-1927 בתערוכה האחרונה של עולם האומנות בגלריה "ברן היים". בין השנים 1920–1930 ,סורין השתתף בתערוכות פרטיות בגלריות של פאריס ולונדון. לעיתים קרובות, הוא ביקר בארצות הברית, ובמשך תקופה ארוכה חי בניו יורק. תערוכות של ציוריו הוצגו ב"מוזיאון ברוקלין" ב-1923, בגלריה "וילדינשטיין" בניו יורק 1927–1934, בוושינגטון בשנת 1924, בפיצבורג 1924–1925, בשיקגו בשנת 1927. ב-1932, סורין לקח חלק בתערוכת אומנות רוסית מודרנית בפילדלפיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר סורין בארצות הברית. הוא תרם כספים לקרן סיוע לברית המועצות. ב-22 בנובמבר 1953 סורין נפטר בניו יורק. ב-1902 בעיר "ארזמס" הוא צייר את "מקסים גורקי" מהר מאוד הוא הפך לצייר פורטרטים ידוע. מ-1900–1910 סורין צייר פורטרטים של פ. שלפין, א. אחמטבה, ס. לורייה,ט, קרסבינה, דוכס ס. ולקונסקי, דוכסית א. ארלובה, ורוזנית י. שטיינגול. יצירות של האומן, הוצגו במגזין אומנות "שמש רוסית", ב"אחוזת הבירה". גם בצרפת הוא צייר פורטרטים של אנשים ידועים, כמו ליליאן היש, אלינור דוזה, ג'ורג' בלנצ"ין, סרג' פולאקוב ואנה פאבלוב. יצירות של סורין נמצאות באוספים של מוזיאונים ידועים בעולם, כולל מוזיאון "לוקסמבורג" בפאריס, מוזיאון "ברוקלין" בניו יורק, ובגלריית "טריטיאקוב" במוסקבה. עבודותיו נמצאות גם באוקאינה, דאנייצק ואודסה. לפני שהוא נפטר, הוא הוריש לברית המועצות 30 פורטרטים של אומנים רוסיים, אשר בוצעו על ידיו בין השנים 1910–1920
היסטוריית המספרים הראשוניים
נוה תרצה
סטפן הופמן
הוצאת ספרים שי למורא
מצוות כיבוד אח גדול
דיקשטיין
דיקשטיין הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני. בגרמנית זהו מינוח מיושן לליטוש יהלומים.
כוחות הביטחון של רודזיה
כוחות הביטחון של רודזיה (באנגלית: Rhodesian Security Forces) היו שורה של כוחות צבאיים וסמי-צבאיים אשר היוו את הצבא הלאומי של מדינת רודזיה והארגון המרכזי במערכת הביטחון שלה. לאורך שנות קיומה של רודזיה, עסקו כוחות הביטחון שלה בפעולות ביטחון שוטף לאורך הגבולות ובתוך שטחי המדינה, וכן בהוצאה לפועל של מבצעים צבאיים שונים בתחומי רודזיה ומחוצה לה, בעיקר בשטחי זמביה ומוזמביק.
שורשיהם של כוחות הביטחון של רודזיה מצויים בכוחות הצבא של חברת דרום אפריקה הבריטית, אשר שלטה ברודזיה החל מסוף המאה ה-19 ועד לשנות ה-20 של המאה ה-20. עם הקמתה של מושבת רודזיה הדרומית, אשר התגאתה באוכלוסייה לבנה גדולה יחסית, על בסיס צבא החברה הוקם צבא המושבה. צבא זה הפך מאוחר יותר לחלק מצבאה של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, אשר הוקמה בשנת 1953 והתפרקה כעשור לאחר מכן בשנת 1963. עם הקמתה של המדינה הרודזית העצאמית על חורבות המושבה בשנת 1965, הפך צבא המושבה ל"כוחות הביטחון של רודזיה". לכל אורך חמש עשרה שנות קיומה, ידעה רודזיה תנאים ביטחוניים קשים במיוחד. בעוד האוכלוסייה הלבנה במדינה מנתה כרבע מיליון תושבים בלבד, האוכלוסייה השחורה עליה שלטה יותר מארבע מיליון תושבים. לכן התקשו הלבנים ברודזיה לגייס מאוכלוסייתם הקטנה צבא מספיק גדול כדי להתמודד עם צרכיה הביטחוניים של המדינה. מעבר לכך, מוזמביק וזמביה השכנות, תמכו כל העת בשחורים ברודזיה ונתנו מקלט לארגוני הגרילה שלהם לתקוף את רודזיה משטחם. בנוסף, על רקע סנקציות בינלאומיות שונות התקשתה רודזיה לבסס את כלכלתה ולרכוש ציוד צבאי איכותי. למרות אתגרים אלו, הצליחה רודזיה לבסס צבא קטן אך חזק, איכותי ומקצועי, אשר מבקרים שונים טענו שהוא אחד מהכוחות הצבאיים "הטובים ביותר בעולם". לצורכי הצפנה הכוחות השתמשו בShackle code.
מעת הקמתם באמצע שנות ה-60 ועד קיצם בסוף שנות ה-70, נאלצו כוחות הביטחון של רודזיה לנהל מלחמה אכזרית וממושכת כנגד ארגוני הגרילה של האוכלוסייה השחורה של רודזיה. אף על פי שבמלחמה הצליחו כוחות הביטחון להרוג למעלה מ-10,000 לוחמי גרילה (וזאת במחיר של כ-1,300 לוחמים רודזים הרוגים), נכשלה רודזיה במאמציה להביא את המלחמה לידי הכרעה. לפיכך, בשנת 1979, לאחר משא ומתן ממושך, העביר המיעוט הלבן את השלטון לרוב השחור ובכך חדלה רודזיה מלהתקיים. כעבור שנה, הוקמה הרפובליקה של זימבבואה, וכוחות הביטחון של רודזיה פורקו כאשר חלקים מהם משולבים בצבא זימבבואה החדש.
חיל האוויר.
חיל האוויר הרודזי (באנגלית: Rhodesian Air Force)
כוחות צבאיים נוספים.
משטרת דרום אפריקה הבריטית.