ענברי מתמקד בשבעה גיבורים, המבוססים על דמויות אמיתיות, שהם ממקימי קיבוץ אפיקים. לוניה גלר (אריה בהיר, חבר הכנסת הראשונה, השלישית והשישית), קלרה -כרמלה, ("האקונומית"), לסיה "גלילי" (אלעזר גלילי, ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית, ה"ברל" של החבורה), מיטיה קריצ'מן, ("הגאון" מייסד ומנהל קלת אפיקים), מולה זהרהרי, (שמואל זהרהרי-פינקלברג), ה"תרבותניק", פזמונאי ובמאי הצגות החגים, ליאו רוט, (הצייר), וצבי ברנר ("הביטחוניסט", רעו ושומר ראשו של אורד וינגייט).
באמצעותם ובהתחקותו אחר מערכות היחסים ביניהם מתאר ענברי את תולדות הקמתו, עקרונותיו, מנהגיו, שגשוגו ושקיעתו של הקיבוץ. כתיבתו דחוסה ואינה חודרת לנפשם של הגיבורים, ספק מדווחת בקצרה, ספק באירוניה מנוכרת על מעלליהם ומעללי הקיבוץ.
וכך אמר בראיון: "אצלי העלילה היא כרוניקה של שמונים שנה ומבנה העלילה הקווי מבטא את תפיסת החיים כתהליך [...] אני נגד כתיבה פטפטנית [...] מה שעשיתי זו כתיבה יהודית דחוסה. המעשה הספרותי המקובל בתיאור דרמה הוא של השתהות, הרבה מילים על מעט זמן. אצלי זה ההפך, מקסימום זמן במינימום מילים. החסכנות זה טוב-טעם בעיני".
על הספר.
בראיון איתו מספר ענברי שאסף את אגדות המקום ויצק לעלילה בעלת משמעות אוניברסלית-אנושית, כי כך נכתבת ספרות. הוא תיאר את ניסיונו של הקיבוץ לשנות את טבע האדם, את אי הצלחתו עקב הנטייה הטבעית לרכושנות, להורות ולקינון. ענברי מתייחס לסיפור הקיבוצי כאל אירוע טרגי-הרואי. לאנשים הייתה גדולה טרגית, הוא מסביר, הנדרשת כדי להגשים חזון מרחיק לכת כל כך, שקרא תגר על טבעו של האדם. הם קראו תגר על משפחה, על רכוש, על פרטיות ועל אגו.
הספר מספר על שלושה דורות: דור המייסדים, דור הבנים ודור העוזבים. ענברי מעריץ את דור המייסדים וחומל על דור הבנים שהמשימה שלו הייתה הקשה ביותר: ראשית, הם היו חייבים להמשיך את מה שהחלו הוריהם ושנית הם היו לוחמים ונהרגו בהמוניהם. בניגוד להוריהם הם לא היו מהפכנים, ולכן התקשו להמשיך מהפכה. ילדיהם עזבו את הקיבוץ והם נאלצו להמשיך ולמשוך בעול. מצד אחד, מסביר ענברי, מגיע להם כבוד, ואילו מהצד השני, זהו דור שלקה בקוצר ראות. דור העוזבים לא מגיע להישגיהם של הוריהם וסבם/סבתם וההישגים המקסימלים של חלקם הם קריירה מפותחת או תארים אקדמיים. הישגים שאינם משתווים לאלו של הדורות הקודמים.
מינימליזם.
הסגנון החסכני איפשר למחבר לדחוס 80 שנים לתוך 276 עמודים. ניתן לראות דוגמה לכתיבה המינימליסטית כבר במשפט הפתיחה של הספר.
במשפט קצר אחד יש מידע על הזמן, על המקום, על הנסיבות ועל הייחוס, המקצוע והמעמד של לוניה. זמן קצר לאחר מכן הפך בנו של הבורגני הקפיטליסט לסוציאליסט ואחד ממייסדיה של תנועת השומר הצעיר ברוסיה הסובייטית.
על הסיבה שבגללה הפך לסיה - גם הוא בנו של בורגני עשיר ומייסד התנועה - לסוציאליסט, כותב המספר:
על טרגדיה של שכול:
הומור.
ההומור, שהוא ספק אירוני, ספק ציני, מאפשר לענברי ליצור ריחוק וניכור של המספר מהעלילה, ובעת ובעונה אחת לקרב את הקורא אל המסופר.
הביקורת.
שנים רבות כתבו על הקיבוץ כאילו הוא גן עדן, אומר נסים קלדרון. לאחרונה מרבים להשמיץ אותו כאילו הוא גיהנום שהתעלל בנשמות הרכות של הפעוטות, בחיים הפרטיים של החברים, בגזל קרקעות של מזרחים וכדומה. אלו ואלו הלכו לקיצוניות. ענברי, טוען קלדרון, איננו מתבונן וולגרי קיצוני. הוא מצא דרך ספרותית להימנע "מהקיטש הוורוד וגם מהקיטש השחור". אין הוא כותב כדי לסגור חשבונות עם הקיבוץ, או לשחוט פרות קדושות. הוא כותב על אנשים שערכו קרב מרשים כנגד הטבע האנושי כדי להיות נאמנים לאידאולוגיות שלהם, גם אם במהלכו הם גרמו נזקים גדולים לעצמם ולסביבתם. האירוניה של המספר תורמת רבות לייחודו של הספר, גם אם לעיתים מתרשם קלדרון שהיא מוגזמת.
גדי טאוב רואה בקולו המיוחד של המספר את הישגו הגדול של ענברי. הספר כתוב כאילו מרחוק, כאשר הוא מעניק יחס שוויוני לתיאור של אירועים שמחים ואירועים טרגיים כאחד. מעין עבודה של קריקטוריסט, שתופס את הקווים המעטים והמאפיינים, במקום לצייר בפרוטרוט. הפרוזה הקריקטוריסטית הזו משלבת בין הדיווחים הדוקומנטריים, האנקדוטות והאבחנות הכלליות למקשה אחת. לעיתים קרובות מעניק השילוב האמנותי הזה משמעות לא צפויה לאירוע. ההומור הקל שבו כותב ענברי מתגלה מדי פעם כמבט אירוני על הטראגי, שמעניק לאירועים משקל יתר. הרצינות התהומית של מקימי הקיבוץ משתקפת בספר ביותר משמץ של קומיות וההפך. השילוב בין הקומי והטרגי, ההומור והרצינות התהומית, נעשה אפשרי בזכות גודלו של המעשה. "הביתה" מספר על אידיאל נשגב, אומר טאוב, החל מלידתו, דרך מימושו ועד דעיכתו.
"הביתה" הוא מעין ביוגרפיה של קיבוץ ולא של גיבור זה או אחר, אומר מנחם ברינקר. הוא מעורר את שאלת ההבדל בין היסטוריה לבין כתיבה אמנותית; פעמים רבות מעמידים זו לעומת זו את שתי הסוגות, ולדעתו, הדבר נובע מטעות קונספטואלית. יש הרבה פרוזה אמנותית שהיא היסטורית ולא ספרות יפה. לעומתה יש הרבה טקסטים היסטוריים שיש בהם הרבה תחבולות והישגים אמנותיים, ועם כל זאת הם עדיין היסטוריים. בספרו של ענברי יש מפגש בן שתי הרשויות הללו: מצד אחד הוא מספר דברים כהוויתם עם מחויבות לאמת, על אף שהוא מפליג לעיתים למחוזות הדמיון. מצד שני אין ספק שזהו טקסט שמהותו היא כתיבה אמנותית. גם הסגנון תואם את הכתיבה העובדתית היבשה כביכול של ענברי. עמודים שלמים חסרי שמות תואר, הן של אנשים והן של אירועים. זהו סוג של הצמדות לעובדות עצמן, לכרוניקה של האירועים, וגם ניסיון ברור לא להעריך את המסופר, לשמור על אובייקטיביות. עם כל זאת, הערכת המחבר מובלעת בתיאור האירועים עצמם ולעיתים במשפטים תמציתיים.
היחס אל הקיבוץ הוא דו-משמעי בשתי התקופות; בתקופה של השגשוג ובתקופת השפל. התקופה הראשונה מוצגת כתקופה הרואית, גם אם בהקטנה מכוונת היא מהולה בהומור. אך ההירואיות הזו מכילה בקרבה התאכזרות ונוקשות, הן עצמית, והן כלפי אחרים. התקופה השנייה לעומתה, תקופת השפל, אמנם איננה אכזרית, אך היא חסרה גם את ההירואיות. זוהי תקופת ההתברגנות וההסתבכות הכלכלית.
ברינקר מציין לשבח את הספר בכך, שאין הוא כתוב על פי סכמה אידאולוגית, לא של מקטרגיו ולא של מצדדיו.
יוליוס קוסאק
יוליוס פורטונאט קוסאק (בפולנית: Juliusz Kossak; 15 בדצמבר 1824 - 3 בפברואר 1899) היה צייר היסטורי ומאייר מאסטר שהתמחה בסצינות קרב, דיוקנאות צבאיים וסוסים. הוא היה אב של משפחה אמנותית המשתרעת על פני ארבעה דורות, אביו של הצייר וייצ'ך קוסאק וסבו של הצייר יז'י קוסאק.
חיים.
יוליוס קוסאק גדל בלבוב במהלך חלוקת פולין. הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת לבוב בעידוד אמו. במקביל למד ציור אצל יאן מסקובסקי ופיוטר מיכאלובסקי. החל משנת 1844 עבד קוסאק במשימות למען האצולה המקומית במולופולסקה, בפודוליה ובוולין.
הוא התחתן עם זופיה גלצ'ינסקה בשנת 1855 ויחד הם עזבו לפריז שם שהו חמש שנים. בניו נולדו שם, האחים התאומים: וויצ'יץ' וטדאוש (בערב ראש השנה 1856–1857) וסטפן הצעיר בשנת 1858. המשפחה הגיעה לוורשה בשנת 1860 שם קוסאק השיג תפקיד כמאייר הראשי והחרט של המגזין "טיגודניק אילוסטובאני".
הם עברו למינכן למשך שנה ובשנת 1868 התיישבו בקרקוב עם חמישה ילדים. קוסאק קנה שם אחוזה קטנה, המכונה קוסאקובקה, המפורסמת בסלון אמנותי וספרותי שהשתתפו בו : אדם אסניק, הנריק סנקייביץ', סטניסלב ויטקביץ', יוזף צ'למונסקי ורבים אחרים. יוליוש קוסאק חי שם ועבד שם עד סוף ימיו. בשנת 1880 הוענק לו צלב מסדר הכבוד על ידי הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה - הונגריה על הישגי חייו כאמן.
קריירה.
קוסאק הציג את עבודותיו על אדמת פולין ומחוצה לה מאז 1854. המדיום המועדף עליו היה צבעי מים, בפורמטים קטנים וגדולים יותר. הוא היה מבשרו של בית ספר פולני לציור זירת קרבות, כאשר הנושא העיקרי שלו נסב סביב מה שהדאיג מאוד את הפולנים המתנגדים לכיבוש הצבאי במדינתם. הוא היה מחברם של למעלה מתריסר ציורים פנורמיים המתארים פרשים פולניים בקרב ופעולות צבאיות נגד פולשים זרים.
קוסאק הפיק גם סדרת פורטרטים בשמן עבור משפחות אצולה פולניות, כולל פרדרו, גניובוש, טישקביץ', שבט ליפסקי ומורסטין.
הסצנות הכפריות והפסטורליות שלו כללו ירידי סוסים, חתונות כפריות, טיולי צייד בחורף, סצנות מיתולוגיות ואורוות סוסים.
הוא גם הפיק סדרת איורים של ספרות אפית פולנית כמו "פאן תדיאוש" מאת אדם מינקביץ', רומנים של הנריק סנקייביץ' ואחרים.
הוא עיצב מדליות כבוד שונות.
ללא כוונת זדון
ללא כוונת זדון (באנגלית: Absence of Malice) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1981 בבימויו של סידני פולאק, עם פול ניומן וסאלי פילד בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בקונפליקט במקצוע העיתונאות בין צורך הציבור לדעת והרצון לפרסם סקופים ובין פרסום ידיעות שיכולות להזיק לאנשים.
תקציר העלילה.
מייגן קרטר (סאלי פילד) היא עיתונאית ב"מיאמי סטנדרט" החוקרת את פרשה היעלמו של ג'ואי דיאז, ראש ועד עובדי הנמל במיאמי. היא נפגשת עם החוקר הפדרלי, אליוט רוזן (בוב בלבן) לשיחה והוא מניח על שולחן תיק חקירה ויוצא מהחדר. מייגן מעיינת בתיק ומסתבר לה שקיימת חקירה נגד מייקל גלאגר (פול ניומן) בעל מחסן גדול למשקאות חריפים בנמל שהיה בסכסוך עם דיאז. היא מפרסמת זאת בעיתון.
גלאגר מבקר בעיתון ודורש ממייגן לגלות את מקור המידע שלה אך היא מסרבת. לגלאגר אין אליבי מספק לתאריך היעלמותו של דיאז. הוא לוקח אותה לשייט ביאכטה שלו אך היא לא מגלה לו.