בליל 21 בנובמבר ביצע הימ"מ פעולה מיוחדת בסג'עיה בה נהרגו בכיר בחמאס ואשה שנפצעה בחילופי האש. בסיכול ממוקד שביצע חיל האוויר נהרגו עוד 2 מחבלי חמאס. ב-22 בנובמבר פתח צה"ל במבצע שילוב ראוי בצפון הרצועה להפחתת ירי הקסאמים. ב-23 בנובמבר נפצעו 2 חיילים קל בפיגוע התאבדות בג'באליה אליו חמאס שלח אשה עם חגורת נפץ, ועוד 2 נפצעו מירי טילי נ"ט. בתקריות שונות נהרגו 7 מחבלים, מהם 3 בסיכול ממוקד, אחד מהם היה ראש מערך שיגור הרקטות בוועדות ההתנגדות העממית.
ב-25 בנובמבר חשפו ופוצצו כוחות צה"ל מעבדת נפץ בשכם. במעבדה היו בין השאר דובונים מלאים בחומר נפץ.
1 - 7 בנובמבר.
ב-1 בנובמבר פתח צה"ל במבצע ענני סתיו בצפון הרצועה כדי למנוע ירי קסאמים. בחילופי האש נהרגו 9 מחבלים ונפצעו עשרות, וכן נהרג חייל צה"ל מיחידת עוקץ. בצהריים ובערב נורו 7 רקטות קסאם אל עבר שדרות ואשקלון, וביום למחרת נפצעה אשה קל מרסיסי קסאם. ב-2 בנובמבר נהרגו עוד 4 פלסטינים. ב-3 בנובמבר חיל האוויר הרג בסג'עיה 6 מחבלים, ובתקריות אש נוספות נהרגו עוד 10 מחבלים. כ-60 מחבלים התבצרו במסגד בבית חנון, דחפור די-9 של צה"ל מוטט את אחד מקירות המסגד וחיילים נשלחו לסרוק את המבנה, 6 מחבלים נהרגו מקריסת התקרה, אך רוב המחבלים שהתבצרו שם נמלטו בחסות ההמון וחלקם אף התחפשו לנשים. בתקרית נהרגו גם 2 נשים ששימשו כמגן אנושי למבוקשים. במהלך היום נורו מספר רקטות קסאם אל עבר שדרות וקיבוץ בארי. ב-4 בנובמבר נהרגו עוד 10 פלסטינים בשורה של סיכולים ממוקדים וירי צלפים, בהם בכיר במערך הרקטות של חמאס. נגד צה"ל נפצע קשה. ב-5 בנובמבר רצח הג'יהאד האסלאמי 4 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל. באותו יום טען צה"ל שבמבצע נהרגו 48 מחבלים. ב-6 בנובמבר אפשר צה"ל העברת סיוע הומניטרי לבית חאנון. במהלך היום נהרגו 7 פלסטינים ברצועה ונורה למעלה מ-9 רקטות קסאם אל עבר שדרות. ב-7 בנובמבר יצא צה"ל מבית חנון תוך הריגת 9 פלסטינים, מהם 8 מחבלים. במהלך היום פגעו מספר רקטות קסאם בלב אשקלון. לפי הארץ נהרגו במבצע 68 פלסטינים, מהם 18 אזרחים.
כיממה לאחר סיום המבצע גרם ירי פגזים של צה"ל למותם של 19 פלסטינים. להרחבה בנושא ראו תת-הנושא הקודם ('נובמבר').
הפסקת אש.
ב-26 בנובמבר הגיעו אהוד אולמרט ואבו מאזן להסכמה על הפסקת אש, אחרי שארגוני הטרור הפלסטיניים הסכימו להפסיק את הירי על שדרות בתמורה להפסקת פעולות צה"ל ברצועה. הפסקת האש נכנסה לתוקפה ביום ראשון, 26 בנובמבר 2006, בשעה 6:00 בבוקר. למרות זאת, בשעתיים הראשונות של הפסקת האש נורו 4 רקטות קסאם על שדרות, ורק לאחר מכן הופסק הירי. לקראת הפסקת האש החל צה"ל להסיג את כוחותיו מרצועת עזה, ומנגד בהמשך היום כוחות הביטחון הפלסטיניים החלו להתפרס בצפון רצועת עזה למניעת ירי קסאם. ב-28 בנובמבר נורתה רקטת קסאם לעבר שדרות. ב-3 בדצמבר נורתה רקטת קסאם לעבר הנגב המערבי. ב-12 בדצמבר נורו 5 רקטות קסאם אל עבר שדרות. בחודשים שלאחר הפסקת אש נמשך ירי הקסאמים והתחזק במיוחד ב-15 במאי 2007 בו נורו 19 קסאמים אל עבר שדרות שגרמו לפצועים.
תוצאות המבצע.
במבצע נהרגו 5 ישראלים (3 חיילים ו-2 אזרחים) ו-394 פלסטינים (270 מהם מחבלים), ונפצעו עוד כ-1000 פלסטינים. בתחילת המבצע נגרם נזק לתשתיות פלסטיניות, ובהן תשתית החשמל, אך ישראל פיצתה על כך בהעברת חשמל לרשות הפלסטינית.
המבצע הסתיים בהפסקת אש דו-צדדית שבה התחייבו ארגוני הטרור הפלסטינים להפסיק את ירי הרקטות לעבר ישראל, בתמורה לנסיגת כוחות צה"ל מהרצועה. ישראל כשלה בהשגת המטרה העיקרית של המבצע, שחרור החייל החטוף גלעד שליט. בעקבות לחץ משפחות החטוף והתקשורת, נכנס אולמרט למשא ומתן בתיווך אבו מאזן ומצרים על שחרור שליט תמורת שחרור אסירים. המשא ומתן המשיך לאחר חילופי השלטון גם תחת ממשלתו של בנימין נתניהו.
אחרי הפסקת האש נמשך ירי הרקטות לעבר ישראל, אם כי במינון קטן יותר מאשר טרם המבצע. ראש הממשלה אהוד אולמרט הורה לצה"ל להבליג על ירי הרקטות ולהמשיך לשמור על הפסקת האש.
בקרב הפלסטינים, המבצע רק החריף את הקרע בין חמאס לפת"ח, ואחרי יציאת צה"ל מהרצועה פרץ גל של עימותים אלימים בין הארגונים, שכלל גם חטיפות, התנקשויות, חילופי אש, הטמנת מטענים, הרוגים ופצועים. עימותים אלה החריפו בחודש יוני 2007 והסתיימו בכך שחמאס השתלט על הרצועה.
אחרי המבצע.
אחרי עליית חמאס גבר שוב ירי הקסאמים, בהדרגה, כנגד שדרות, ויישובי עוטף עזה. בתגובה לכך שב צה"ל להגיב ולפעול ברצועה - בעיקר בפעולות קרקעיות נקודתיות ותקיפות מהאוויר נגד חוליות שיגור. בפעולות אלה נהרגו עשרות מחבלים.
לאחר התגברות ירי רקטות הקסאם על שדרות יישובי עוטף עזה ואשקלון, ולאחר שאדם אחד נהרג כתוצאה מפגיעת קסאם במכללת ספיר, פתח צה"ל בחודש פברואר 2008 במבצע חורף חם ובדצמבר 2008 במבצע עופרת יצוקה.
ב-2011 שוחרר גלעד שליט במסגרת עסקה עם חמאס בה שוחררו למעלה מאלף מחבלים.
ריצ'ארד באך
ריצ'ארד אואן
ז'אק שארדון
ז'אק שארדון (בצרפתית: Jacques Chardonne; 2 בינואר 1884 - 29 במאי 1968), סופר צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'אק בוטלו נולד בעיירה בארביזייה במחוז שארנט שבמערב צרפת, לאב שהיה סופר ולאם ממוצא אמריקני שהייתה מיורשי מפעלי החרסינה שבעיר לימוז'. הוא למד בקולג' של בארביזייה, ואחרי שסיים את לימודי המשפטים הפך לעורך ספרותי של בית הוצאה לאור. ב-1921 הוציא לאור את ספרו הראשון "שיר דודים" בשם העט ז'אק שארדון, ספר שגרם לפרסומו המיידי כמחבר רומנים. הרומן "קליר" (1931) זיכה אותו בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית לכתיבת רומנים. ב-1932 פרסם את הרומן "אהבת הזולת" שבו הביע בעדינות רבה רגשות מלנכוליים של אהבה. ז'אק שארדון כתב גם מסות ובהן: "האושר של בארביזייה" (1938).
בהיותו דובר גרמנית השתתף יחד עם סופרים צרפתיים אחרים בקונגרס הסופרים האירופיים שהתקיים בעיר ויימאר שבגרמניה באוקטובר 1941, וב-1942 ביקר שוב בגרמניה. הפסל הגרמני ארנו ברקר שהגיע לפריז באותה שנה כדי להציג שם את פסליו אמר על ז'אק שארדון: "הוא פתוח תמיד לרוח התרבות הגרמנית." עם שחרור צרפת ז'אק שארדון נתקף בפחד שיוצא להורג בירייה בגלל ששיתף פעולה עם ממשלת וישי. הוא נעצר ב-12 בספטמבר 1944 ונכלא בבית סוהר בעיר קוניאק שבמערב צרפת. לאחר שבועות מספר שוחרר מבית הסוהר, הוטל עליו מעצר בית, וספריו נאסרו להדפסה ולהפצה.
אם כי ז'אק שארדון נחשב כמי שהשתייך לימין הפוליטי, פרנסואה מיטראן נשיא צרפת, שהיה סוציאליסט, העיד על עצמו מספר פעמים כי העריץ את כתביו של שארדון. אחדים מספרי שארדון עובדו לסרטי טלוויזיה וקולנוע.
ז'אק שארדון נפטר בפרוור הצפוני של פריז לה-פרט-סור-סן ב-1968.
האבירים שאומרים ני
חוק לנץ
חוק לנץ הוא חוק פיזיקלי בתחום המגנטיות, לקביעת כיוון הכא"מ (כמות אנרגיה ליחידת מטען, נקרא גם "כוח אלקטרו-מניע") והזרם החשמלי המושרים על ידי שינוי בשטף המגנטי.
החוק נקרא על שם הפיזיקאי הגרמני-בלטי היינריך לנץ, אשר ניסח אותו בשנת 1834.
נוסח החוק.
ובאופן ספציפי יותר, השדה המגנטי המושרה על ידי זרם "שואף" לבטל את השינוי בשטף המגנטי היוצר אותו.
למעשה, חוק לנץ הוא הסימן השלילי בחוק פאראדיי, אשר קובע את כיוון הכא"מ המושרה:
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוא שמם של אירועי דמים, שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בין 21 ל-23 בינואר 1941.
התנועה הלגיונרית בראשותו של הוריה סימה, שהייתה שותפה לממשלה השנייה של גנרל יון אנטונסקו במסגרת המדינה הלאומית-לגיונרית, ניסתה לתפוס את השלטון ולהדיח את אנטונסקו, ותוך כדי כך נערך פוגרום ביהודי בוקרשט. במהלך הפרעות נשרפו ונבזזו בתי כנסת ומוסדות יהודים אחרים, יהודים רבים נעצרו, עונו, נבזזו וחלקם נרצחו. המרד דוכא ביד קשה על ידי הצבא הרומני, אנטונסקו ביטל את המדינה הלאומית-לגיונרית, הקים דיקטטורה צבאית והיה לשליט יחיד, ללא מתחרים או מגבלות. מאתיים משאיות עמוסות ברכוש שנבזז מהיהודים, הכסף המזומן והתכשיטים הוחרמו ולא הוחזרו ליהודים, שגם לא פוצו על הנזקים שנגרמו לרכושם ולמוסדותיהם.
רקע.
על פי חוזה טריאנון והסכם פריז בתום מלחמת העולם הראשונה, צורפו לרומניה מחוזות רבים בעלי אוכלוסייה רומנית ברובה, שנלקחו משכנותיה, בחלקן אימפריות שהתפרקו: האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה הרוסית ובולגריה. צירוף הטריטוריות הפך את רומניה הקטנה ל"רומניה הגדולה", אך הדבר היה מותנה במתן אזרחות וזכויות שוות למיעוטים. הרומנים צייתו בחירוק שיניים ותוך התמרמרות רבה בכל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד הייתה התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים. המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד בסרביה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שהתבלטו, בניגוד ליהודי הרגאט, גם בלבושם, מנהגיהם ושפתם שהיו שונים מהמקובל ברומניה. בהמשך, ועל רקע המשבר הכלכלי העולמי, נערך ברומניה מסע אנטישמי בהנהגת חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, שמצא עידוד במתרחש בגרמניה הנאצית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שגשגה יהדות רומניה, שזכתה לשוויון זכויות, והדבר היה לצנינים בעיני החוגים האנטישמיים, שתלו ביהודים את הקולר לכל חוליי החברה הרומנית. אנטישמים אלו לא הסתפקו בהאשמות בלבד, אלא פעלו באופן אקטיבי ויזמו פרעות, שבהן פגעו פיזית ביהודים וברכושם, נאבקו למען חקיקה מפלה, ואף ניסו, ב-11 בינואר 1936, להתנקש בחיי הרב הראשי של יהודי רומניה, הרב יעקב יצחק נימירובר.