בשנת 2017 הודיעה ספריית אוניברסיטת שיקגו כי אוסף מחקרי של צילומיה של מאייר נתרם על ידי מלוף.
ונוס ואדוניס (טיציאן, מדריד)
ונוס ואדוניס (באיטלקית: Venere e Adone) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן משנת 1553. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
הסיפור המיתולוגי.
סיפורם של ונוס ואדוניס מתואר בספר העשירי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הציור מתאר את הרגע בו ונוס מזהירה את אדוניס מחיות רעות, מאוחר יותר הוא יהרג בידי חזיר בר ומדמו יצמח פרח הכלנית.
היסטוריה.
טיציאן צייר מספר גרסאות "ונוס ואדוניס" לאורך השנים, הגרסה במוזיאון הפראדו היא הראשונה, והיחידה אשר מתוארכת במדויק בחליפת מכתבים משנת 1554 בין טיציאן לפליפה השני, מלך ספרד, מזמין היצירה. הציור הוא השני בסדרה בת שישה ציורים אשר טיציאן כינה poesie (פיוטים), והיה אמור להיות מוצג מול הציור הראשון בסדרה: דנאה.
טיציאן הסביר למלך שהציורים נועדו להציג את ונוס מלפנים ומאחור וכך ליצור אשליה של פסל.
כיום "ונוס ואדוניס" מוצג מול ציור דנאה,
אבל לא מול הציור מהסדרה (שנמצא בלונדון) אלא מול גרסה מאוחרת שנוצרה בשנת 1565.
תיאור היצירה.
בציור נראה הצייד הצעיר אדוניס, עם שחר, כאשר הוא מנסה להרחיק מעליו את ונוס אהובתו, המנסה למנוע ממנו ללכת. הוא מחזיק בידו חנית ולידו שלושה כלבי ציד. מתחת לעץ אפשר לראות את קופידון ישן, כאשר החץ וקשת שלו תלויים על העץ. למעלה בשמיים נראית דמות במרכבה (שהיא או ונוס, בשלב מאוחר יותר בסיפור, או אפולו, או אל השמש סול, המייצג את השחר). ונוס יושבת על סלע אשר מכוסה על ידי מפת שולחן מהודרת, אדוניס לבוש בסגנון רומי קלאסי כאשר קרן נשיפה משתלשלת מחגורתו.
יצירה זו התפרסמה, מרגע שהוצגה לראשונה, בזכות הארוטיקה שהיא מביעה. הייחודיות העיקרית שלה טמונה בתנוחתה של ונוס.
גרסאות נוספות.
ישנן כשלושים גרסאות נוספות המתוארכות למאה השש עשרה. הן מחולקות לשתי קבוצות: "גרסאות פראדו" ו"גרסאות פארנזה", להלן רשימה חלקית.
גרסאות פראדו.
דומות לגרסה המוצגת במוזיאון הפראדו, גם מבחינת הגודל.
גרסאות פארנזה.
נקראות כך כי הן מבוססת על ציור ששכן בארמון פארנזה ברומא, ואבד. ישנם מספר שינויים שנעשו בגרסאות פארנזה ביחס לגרסאות פראדו: הן קטנות במידה משמעותית. השמיים, הקצה העליון של החנית והדמות במרכבה אינם מתוארים. יש שני כלבים במקום שלושה. קופידון ער, הוא קרוב יותר לזוג ואוחז בידו יונה. אין כד מוזהב בצד שמאל.
יונדאי ורקרוז
אלכסנדר דרוז
אלכסנדר אברמוביץ' דרוז (ברוסית: Александр Абрамович Друзь; נולד ב-10 במאי 1955 בלנינגרד) הוא משתתף סובייטי ורוסי בשעשועונים אינטלקטואליים. "מגיסטר" המשחק מה? היכן? מתי?, בו זכה בפרס ינשוף יהלום ושש פעמים בפרס ינשוף בדולח.
ביוגרפיה.
אלכסנדר התחנך בבית ספר יוקרתי בלנינגרד המתמחה במתמטיקה ופיזיקה. בשנת 1975 סיים את מכללת לנינגרד לחינוך תעשייתי ובשנת 1980 סיים את לימודיו במכון המהנדסים של לנינגרד לתעבורת רכבת, המתמחה בתחום "מכונות מחשוב אלקטרוניות" (EVM).
אלכסנדר דרוז הוא מהנדס מערכות מוסמך.
ג'ון פרדריק קנסט
ג'ון פרדריק קנסט (באנגלית: John Frederick Kensett; 22 במרץ 1816 – 14 בדצמבר 1872) היה צייר נוף אמריקאי, שנולד בצ'שייר, שבקונטיקט. חבר הדור השני של אסכולת נהר ההדסון. הוא היה גם מייסד המוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ביוגרפיה.
הוא נולד ב-22 במרץ 1816. קנסט, למד חריטה עם אביו המהגר, תומאס קנסט, ובהמשך עם דודו, אלפרד דגט. הוא עבד כחרט באזור ניו הייבן עד שנת 1838, ואז עבד כחרט של שטרות כסף בניו יורק.
בשנת 1840, יחד עם אשר דיורנד וג'ון ויליאם קסילייר, נסע קנסט לאירופה במטרה ללמוד ציור. שם הוא נפגש ונסע עם בנג'מין צ'אמני. השניים שרטטו וציירו ברחבי אירופה, ושיפרו את כשרונותיהם. בתקופה זו פיתח קנסט הערכה וזיקה לציור הנוף ההולנדי של המאה ה-17. קנסט וצ'אמני חזרו לארצות הברית בשנת 1847.
הקמת הסטודיו.
לאחר שהקים את הסטודיו שלו והתיישב בניו יורק, נסע קנסט רבות ברחבי צפון-מזרח וכן בהרי הרוקי ובנוסף עשה כמה נסיעות בחזרה לאירופה.
קנסט ידוע בעיקר בזכות ציורי הנוף של ניו יורק וניו אינגלנד ונופי הים של חוף ניו ג'רזי, לונג איילנד. הוא קשור באופן הדוק ביותר לדור השני של אסכולת נהר ההדסון. יחד עם סנפורד רובינסון גיפורד, פיץ הנרי ליין, ג'ספר פרנסיס קרופסי, מרטין ג'ונסון הייד ואחרים. עבודותיהם של "לומניסטים" התאפיינו במתיחות מכחול בלתי מודעות, כמעט בלתי נראות, המשמשות להעברת התכונות והאפקטים של האור. השפעות כאלה נבעו מהפילוסופיות הטרנסצנדנטאליסטיות של הטבע הנשגב המקרבות אותו ל"אמת רוחנית".
בשנת 1848 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1849.
בשנת 1851 קנסט צייר בד גדול של הר וושינגטון שהפך לאייקון. "הר וושינגטון מעמק קונווי" נרכש על ידי איחוד האמנות האמריקאי, והפך לתחריט על ידי ג'יימס סמילי, והופץ ל-13,000 מנויי איחוד האמנות בכל רחבי הארץ. אמנים אחרים ציירו העתקים של סצנה זו מההדפס. ציור בודד זה של קנסט עזר לפופולריות של אזור ההרים הלבנים בניו המפשייר.
הסגנון של קנסט התפתח בהדרגה, מהמסורת של אסכולת נהר ההדסון בשנות ה-50 של המאה ה-19 לסגנון הלומיניסטי המעודן יותר בשנותיו המאוחרות. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 בילה קנסט זמן לא מבוטל בביתו בלונג איילנד סאונד ליד דריין, קונטיקט.
עבודתו המוקדמת של קנסט הייתה חייבת רבות להשפעתו של תומאס קול, אך מלכתחילה נבדלה על ידי העדפה לצבעים קרירים יותר וטופוגרפיה פחות דרמטית, והעדיפה איפוק הן בצבעים והן בקומפוזיציה. העבודות הבוגרות של קנסט מציגות נוף רגוע המתואר בגאומטריה, שהגיעה לשיאה בסדרת ציורים שבהם אזורי החוף מאוזנים כנגד המים החלקים כזכוכית.
האמן זכה לשבחים רבים והצליח כלכלית במהלך חייו. הוא היה נדיב בתמיכה באומנויות ובאמנים. הוא היה חבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב, מייסד ונשיא אגודת קרנות האמנים, ומייסד והנאמן של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
מוות.
קנסט חלה בדלקת ריאות (אולי במהלך ניסיון הצלתה של מרי לידיה (הנקוק) קוליר, אשת חברו ועמיתו האמן וינסנט קולייר) ומת מאי ספיקת לב באולפן שלו בניו יורק בדצמבר 1872.
קנסט נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1874 מסר תומאס אחיו של קנס שלושים ושמונה מציוריו למוזיאון המטרופוליטן, אשר מחציתם נותרו באוסף.
חטיפת אירופה (טיציאן)
חטיפת אירופה (באיטלקית: Ratto di Europa) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן שצויר בין השנים 1560–1562. היצירה מוצגת במוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר בבוסטון, מסצ'וסטס.
הסיפור המיתולוגי.
סיפור חטיפת אירופה מתואר בספר השני של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. לפי רוב הגרסאות, זאוס מלך האלים (יופיטר בגרסה הרומית), הוקסם מאירופה, בתו של אגנור מלך צור, והחליט לפתות אותה או לאנוס אותה, הוא הפך את עצמו לשור בר לבן (או פר לבן) והתערב בעדרים של אביה. כאשר אירופה והמשרתות שלה לקטו פרחים, היא ראתה את השור, החלה ללטף אותו וכשראתה שהוא צייתן טיפסה על גבו. זאוס ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים וכשהיא על גבו, שחה אל האי כרתים. שם הוא התגלה בדמותו האמיתית ועשה את אירופה למלכה הראשונה של כרתים. מסיפור זה נטבע הפתגם מה שמותר ליופיטר אסור לשור.
היסטוריה.
בסביבות 1550 קיבל טיציאן הזמנה מפליפה השני, מלך ספרד, עבור סדרה בת שישה ציורים על בסיס מטמורפוזות. הסדרה כונתה על ידי טיציאן "poesie" ("פיוטים"). "חטיפת אירופה" הוא הציור האחרון בסדרה וסופק בין השנים 1560–1562. ציור זה הוא אחד משלושת הציורים בסדרה (שני האחרים הם דיאנה וקליסטו ודיאנה ואקטיון), שהעניק פליפה החמישי, מלך ספרד לשגריר צרפת, הדוכס גרמונט, אשר בתורו הציג אותם בפני פיליפ השני, הדוכס מאורליאנס, שהעבירו לאוסף אורליאנס בפריז שם שהה לאורך מרבית המאה השמונה עשרה. הציור נרכש על ידי ברנרד ברנסון עבור אספנית האמנות איזבלה סטיוארט גרדנר בשנת 1896.
תיאור היצירה.
הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו זאוס, המחופש לשור בר לבן, דוהר אל הים, כאשר אירופה על גבו. טיציאן הוא חד משמעי לגבי העובדה שמדובר בחטיפה: אירופה שרועה על גבה חסרת אונים, בגדיה פזורים והיא מנסה להימלט מהבהמה. תנוחתה ובגדיה נותנים דינמיות רבה לציור.
אירופה אוחזת באחת מקרני השור ומנופפת אריג משי אדום, תוך כדי התבוננות מעבר לכתפה לעבר קו החוף, כדי למשוך תשומת לב. בני הלוויה שלה מגיבים בסימנים תזזיתיים משלהם (שימו לב אל עדר הפרות שעדיין לוחך עשב משמאלם). טיציאן מחדד את סכנת הטביעה המיידית שלה על ידי הצבת מפלצת ים מאיימת בקדמת התמונה. בקרבתה, קופידון רכוב על דולפין רודף אחריה, התנוחה שלו מחקה את שלה, כאילו מצוקתה גורמת לו הנאה.
ציור זה שייך לתקופה האחרונה של טיציאן. הוא צויר במכחול גס שלעיתים קרובות לא תיאר את הפרטים היטב.
חטיפת אירופה (רמברנדט)
חטיפת אירופה הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1632. היצירה מוצגת במוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה.
הסיפור המיתולוגי.