לאחר פרידה של 14 שנה, אלסי חזרה לעזור לאדגר בשנת 1946, לאחר שנודע לו כי הוא חולה בסרטן. היא נשארה איתו עד שהוא נפטר, ב-8 באפריל 1947.
קיים פסל תבליט ארד של אדגר במוזיאון האמנות בלגונה ביץ', שנעשה על ידי אלסי בשנת 1952. היא המשיכה את עבודתו עד שבריאותה נפגעה וגרמה לה להפסיק בשנת 1959.
היא עברה לגור עם אוולין ובעלה בשנת 1969 במיניאפוליס. אלסי נפטרה ב-17 ביוני 1971.
עבודתו של פיין השפיעה על ביל ריי, ג'ון דקרט ועל ציירים אחרים.
מרקורי מילאן
מרקורי מילאן (באנגלית : Mercury Milan) היא "מכונית מנהלים" מתוצרת חטיבת מרקורי באמצעות "Hermosillo Stamping and Assembly" בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד, אשר יוצרה בין השנים 2011–2005 (דגם שנת 2006) בעיר סונורה במדינת ארמוסיו במקסיקו.
לאונרד אוכטמן
לאונרד אוכטמן (באנגלית: Leonard Ochtman;) היה צייר אימפרסיוניסטי הולנדי-אמריקאי, שהתמחה בנופים. הוא היה חבר מייסד במושבה לאמנות Cos Cob ובאגודת האמנים של גריניץ'.
ביוגרפיה וקריירה.
הוא נולד בזונמייר, ב־21 באוקטובר 1854, הולנד, כבן של צייר דקורטיבי. משפחתו היגרה לעיר אולבני, ניו יורק בשנת 1866. החל מגיל צעיר, אוכטמן עבד כצייר בבית מלאכה לעבודות עץ באולבני. בשנת 1879 עבר אוכטמן מאולבני לעיר ניו יורק ושם נפגש עם הצייר צ'ארלס וורן איטון.
בעיר ניו יורק אוכטמן עבד עם קבוצת אמנים שהיו חשובים בהתפתחות התנועה האימפרסיוניסטית בארצות הברית. אף על פי שלמד שיעורים בליגה לסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנת 1879, הוא בעיקר לימד את עצמו. במשך כמה שנים הסטודיו של אוכטמן בעיר ניו יורק היה ממוקם באותו בניין של ג'ורג' איננס, המייסד של תנועת הטונליזם, ושני הציירים התפעלו מעבודות של האחר. בשנת 1882 החל להציג נופים באקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא נסע לאירופה בשנת 1886, שם הושפע מציירי בית הספר ההולנדי ג'ייקוב מאריס ואנטון מוב. הוא שב לניו יורק בשנת 1887. נושאי התמונות האופייניות ביותר שלו הן סצינות מלונג איילנד ועל הנוף הכפרי של קונטיקט.
אוכטמן ואשתו, הציירת האמריקנית האימפרסיוניסטית מינה פונדה אוכטמן (1862–1924), עברו למיאנוס, קונטיקט בשנת 1891, שם הפכו לחברים מייסדים במושבה לאמנות קוס קוב.
חברים אחרים במושבה כללו את ג'ון הנרי טוואצ'טמן, צ'יילד האסאם, ג'וליאן אלדן וייר ותאודור רובינסון.
בשנת 1910 ו -1911, אוכטמן נתן שיעורים בבית הספר הקיץ של ניו יורק בגריידג'. התלמידים של אוכטמן כללו את קלארק פרהייס והרייט רנדל לומיס.
בשנת 1912 הקימו אוכטמן וחברו, הפסל אדוארד קלארק פוטר, את אגודת האומנים גריניץ' ומוזיאון ברוס. אוכטמן שימש כסגן נשיא הראשון של החברה בשנת 1912, ונשיא החברה בשנים 1916–1932, וכאוצר אמנות ראשון במוזיאון ברוס.
בתה של אוכטמן, דורותי אוכטמן (1892–1971), למדה אצל שני הוריה האמניים והפכה לציירת של טבע דומם.
שר במשרד הביטחון
לאון ולס
לאון וליצקר ולס (בגרמנית: Leon Weliczker Wells; 10 במרץ 1925, סטויאנוב, פולין (כיום באוקראינה) – 19 בדצמבר 2009, פורט לי , ניו ג'רזי) היה מהנדס יהודי-אמריקאי, פולני במוצאו. בין השנים 1942–1944 היה אסיר במחנה הריכוז לבוב-ינובסקה. במבצע 1005 אולץ לשרוף את גופות האסירים שנרצחו. הוא נמלט ושרד את השואה. לימים היה עד במשפט אייכמן.
קורות חייו.
אביו של ולס היה סוחר עצים בכפר סטויאנוב שבמזרח פולין (כיום באוקראינה). בשנת 1936 עבר האב עם משפחתו לעיר המחוז לבוב. בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את לבוב כחלק מהנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב. האב הוכרז כקפיטליסט ורכושו הוחרם על ידי הממשל הסובייטי. ביוני 1941 הגישו ולס ואחותו בקשה להתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. באותו חודש פלשה גרמניה לברית המועצות והחלה רדיפת היהודים בלבוב והשמדתם. משפחתו של ולס נכנסה לגטו ובני המשפחה הועסקו בעבודות כפייה. ולס נכלא במחנה הריכוז ינובסקה. ביוני 1942 הצליח להימלט ממבצע רצח המוני שביצעו הגרמנים ביהודי המחנה, וזאת למרות שהיה חולה וחלש. עד דצמבר 1942 הסתתר ביישובים בסביבה, בהם ראדז'ייחוב. הוא שב לגטו לבוב, שכעת היה מחנה עבודה, ועבד בו, בעוד מספר תושבי הגטו יורד כמעט מדי יום עקב גירושים להשמדה.
ביוני 1943 הוצב ולס ביחידת היהודים שהצטוותה להשמיד את הראיות לרצח ההמוני של היהודים על ידי שריפת הגופות וטחינת שרידיהן. חלק מהגופות המרקיבות הוסעו למקום שריפתן וטחינתן במשאיות. היחידה בה עבד ולס פעלה בבריוכוביצ'י , בוברקה, פוסטומיטי יבוריב, ובסביבות סטניסלבוב, כיום איוונו-פרנקיבסק. במהלך תקופת מעצרו הצליח ולס לכתוב יומן, ששרד איתו את המלחמה.
ב-19 בנובמבר 1943 ניסו האסירים לברוח, במבצע מתואם. רובם נהרגו בעת ניסיון הבריחה. ולס הסתתר ברפת בחוותו של איכר פולני במשך ארבעה חודשים, עם 16 יהודים אחרים. שישה אחיו ואחיותיו וכן הוריו נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם. דודו נרצח ב-16 בנובמבר 1942 בסטויאנוב. מתוך 76 בני משפחתו הקרובים, רק הוא שרד.
לאחר השחרור בידי הצבא האדום באפריל 1944 עבד ולס בלבוב במנהל הרכבות האוקראיני והיה מקיים נסיעות עבודה לקייב ולמוסקבה. הוא נפגש עם ההיסטוריון הסובייטי ולדימיר פבלוביץ' בלאייב  ושוחח עמו על האפשרות שיתרום למחקר על טבח הפרופסורים של לבוב ביולי 1941 עם בני משפחותיהם, מכיוון שיחידה 1005 בה הועסק ולס אולצה לשרוף בין היתר גם את גופותיהם. ולס נקב במספר 38 נרצחים, ונקב בשמות של חלקם: קז'ימייש ברטל, טדאוש אוסטרובסקי , וולודז'ימייז' סטוז'ק וטדאוש בוי-ז'לנסקי .
עם סיפוח חלק משלזיה לאוקראינה הסובייטית, הועבר חלק מהאוכלוסייה הפולנית לאותו חלק של שלזיה שכעת שכן בפולין בגבולותיה החדשים. ולס הועבר גם הוא לשם והחל ללמוד הנדסה בבית ספר לטכנאים בגלייביץ. ההיסטוריון פיליפ פרידמן החל לקרוא את היומן שכתב ולס בתקופת השואה וששרד, ועל סמך היומן כתב ופרסם ספר על יחידת המוות זונדרקומנדו 1005. בשנת 1958 פורסמה מהדורה בגרמנית של ספר זה וב-1963 - מהדורה באנגלית.
לאחר פוגרום קרקוב ופוגרום קיילצה חשש ולס להישאר בפולין. הוא עבר למחנה עקורים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה והחל ללמוד ב. שם הביא למעצרו של פושע המלחמה יוהאן ראוך (Johann Rauch) בעזרת חבריו, עמיתיו למאסר בשנות המלחמה, דוד מנוסביץ' ומקס הניג. ראוך הוסגר ל בהתאם להצהרת מוסקבה. בני משפחתו של ראוך ניסו לשכנע את ולס להעיד לטובתו של ראוך במשפט. ראוך הוצא להורג ב-1949.
ולס תוחקר על ידי החוקרים שאספו ראיות לקראת משפטי נירנברג אך הצהרתו לא נכללה לבסוף בחומר הראיות שהוצג במשפט. עם זאת, הוא העיד במשפטו של פאול בלובל, בלובל הוצא להורג ב-1951. ולס קיבל תואר דוקטור בהנדסה ב-1949 במינכן ועזב לארצות הברית, שם היה עמית מחקר באוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן היה מהנדס במגזר הפרטי.
במאי 1961 העיד במשפט אייכמן.
כי אנו עמך
כי אנו עמך הוא פיוט הנכלל בחזרת הש"ץ בתפילות העמידה של יום הכיפורים, ובו שלל דימויים ליחס שבין עם ישראל לאלוהים. מחברו של הפיוט אינו ידוע. לפיוט גרסאות אחדות (זו המוצגת משמאל היא מנהג פולין).
על הפיוט.
דימויים מהסוג המופיע בפיוט נכללים במדרש שיר השירים רבה, תוך ביסוס הדימויים על פסוקי התנ"ך, למשל: "הוא לי לשומר (תהילים קכ"א) הנה לא ינום ולא יישן וגו', ואני לו לכרם שנאמר: (ישעיה ה') כי כרם ה' צבאות בית ישראל". הפיוט ממשיך בדרך זו, וניתן לזהות את המקור בתנ"ך לכל אחד מהדימויים המוצגים בו.
הפיוט מתחיל בבקשה משולשת: שלאחריה הדימויים של היחס שבין עם ישראל לקב"ה מהווים מעין הנמקה לבקשה זו. שלוש השורות שלפני השורה האחרונה של הפיוט מציגות בתקבולת ניגודית את חטאי העם לעומת רחמי הקב"ה, והשורה האחרונה מציגה את אפסות האדם אל מול נשגבות האל.
לחנים לפיוט.
חב"ד.
בחסידות חב"ד מושר הפיוט "כי אנו עמך" בשני לחנים, שאותם לימד האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, הניגונים מוכרים גם מחוץ לחסידות חב"ד, ומושרים בקהילות שונות, ואף מחוץ לעולם החסידות. כך בחסידות סאטמר ובישיבת פוניבז'. מצוי ששני הלחנים מושרים ברצף.
ויז'ניץ.
בחסידות ויז'ניץ קיים לחן עתיק לפיוט, שלפי המסורת האדמו"ר רבי מנחם מנדל הגר מחסידות קוסוב קנה את הלחן מרועה צאן. ניגון זה מושר גם כן על המזמור הללויה בתוך תפילת השופרות בתפילת מוסף של ראש השנה.
שיח'יה
השיח'יה (בערבית: الشيخية, מכונה גם "כשפיה") היא זרם דתי באסלאם השיעי, שנוסד באיראן במאה ה-19 על ידי שיח' אחמד אחסאא'י. היא נחשבת לבסיס להתפתחות הדת הבאבית והדת הבהאית.
היסטוריה.
ראשיתה של השיח'יה - שיח' אחמד אחסאא'י וסייד כאזם רשתי.
שיח' אחמד אחסאא'י (1753 - 1826) נולד במזרח חצי האי ערב והראה כישרון ללימודי דת מגיל צעיר. הוא טען כי הוא זוכה לחזיונות וחלומות, בין השאר של האמאמים השיעים, שהעניקו לו הבנה מעמיקה של הקוראן והמסורת האסלאמית. בשנת 1806 הוא עבר לאיראן ושם התחיל לאסוף סביבו תלמידים, תוך שהוא מתגורר ביזד עד 1814 ולאחר מכן בכרמאנשאה עד 1821. בתקופה זו הוא זכה לפטרונותם של השאה ושל בנו, מושל כרמאנשאה מחמד-עלי מירזא, ואף הוזמן להצטרף לחצר השאה בטהראן, אך סירב.
ב-1822 אחסאא'י עזב את כרמאנשאה ויצא למסע של שנה דרך קום, קזוין, משהד, יזד ואצפאהאן. בקזוין הוא הוכרז ככופר על ידי איש דת מקומי, בשל דברים שכתב בנוגע לתחיית המתים, אך הדבר לא השפיע על המשך מסעו. רק כשחזר לכרמאנשאה ההכרזה עליו ככופר כבר צברה מספיק תהודה והשפעה והוא נאלץ לעזוב ולנסוע למכה, אך מת בדרך.