גרייס גריפית', זמרת פולק סקוטית, מצאה עניין במוזיקה של קסידי ובאמצעות חברת התקליטים בליקס סטריט (Blix Street) הוצא בשנת 1998 Songbird, אוסף שהורכב משלושת אלבומיה הקודמים של קסידי.בזמן שנוגן שירה Over the Rainbow בתחנת הרדיו של ה-BBC האלבום החל להימכר במהירות ברחבי בריטניה. תוכנית הטלוויזיה הבריטית, Top of the Pops, שידרה את הוידאו קליפ של Over the Rainbow מהופעתה של קסידי בסמטת הבלוז, ומיד החלו קריאות חוזרות ונשנות מצד הצופים לשידורים נוספים של הקליפ. הודות לחשיפה זו, טיפס האלבום Songbird אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ונמכר בכיותר ממיליון עותקים ברחבי אנגליה.
בשנת 2000, חברת התקליטים בליקס סטריט הוציאה לאור אלבום נוסף של קסידי, Time After Time, אשר כלל 12 הקלטות קודמות שלא יצאו לאור (שמונה באולפן וארבע בהופעה חיה) שהוכיחו את מספרם המועט של שיריה אשר הופצו.
בהמשך השנה יצא לאור אלבומה No Boundaries. אלבום לא טיפוסי של קסידי בסגנון פופ מודרני ששוחרר על ידי חברת התקליטים רנאטה (Renata) למרות התנגדות נחרצת מצד משפחתה של קסידי. בשנת 2002 בליקס סטריט הוציאו את Imagine, אלבום נוסף של הקלטות מהופעה חיה וגרסאות דמו ישנות של קסידי.
בשנת 2003 יצא אלבום נוסף, American Tune אשר הגיע אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. שום אמן מעולם לא הצליח להגיע לאחר מותו אל ראש מצעד האלבומים הבריטי. באותה שנה יצא לאור הספר Songbird אשר מתאר את חייה ופועלה של קסידי, אשר התבסס על ראיונות עם חברים קרובים ומכרים. המהדורה שהופצה בבריטניה מכרה 100 אלף עותקים. לאחר מכן הופצה מהדורה נוספת של הספר, הפעם לארצות הברית עם פרקים נוספים. בשנת 2004 יצא האוסף, Wonderful World, המכיל שירים מחמשת אלבומיה הקודמים. האלבום לא נחל הצלחה כמו קודמיו.
הוריה של איווה ציינו בראיון אפשרות לצילום סרט על חייה של בתם, בעודם מחפשים שחקנית שתגלם את דמותה. השניים פנו למספר מפיקים עם קלטות שלה בתקווה שאלה יקבלו את ההצעה. בסוף 2007 רכשה חברת ההפקות AIR Productions את הזכויות ליצירת סרט על חיי איווה קסידי בהפקת איימי רדפורד (בתו של רוברט רדפורד), ארווין שפירו וריקי סינגר.
באוגוסט 2008 יצא לאור אלבומה Somewhere. בשונה מאלבומיה הקודמים, אלבום זה הכיל שני שירים שכתבה קסידי בעצמה.
בשנת 2011 יצא לאור אלבומה Simply Eva, אשר הכיל גרסאות אקוסטיות לשירים שנכללו באלבומיה הקודמים של קסידי, וכן גרסת א-קפלה לשיר I Know You by Heart.
מעשירי רגליים
הגלריה הלאומית ז'ה דה פום
הגלריה הלאומית זֶ'ה דֶה פּוֹם (בצרפתית: La galerie nationale du Jeu de Paume) היא אתר לתצוגת אמנות עכשווית וצילום, הנמצא בגני טווילרי, בקצה הצפון-מערבי של " la Terrasse des Feuillants" שבכיכר הקונקורד, ברובע הראשון של פריז שבצרפת. שטח התצוגה בגלריה הוא 1,200 מטרים רבועים.
היסטוריה.
בניין הגלריה נבנה בשנת 1861 בתקופת שלטונו של נפוליון השלישי, ואכלס בתחילה מגרשי טניס; שמו נגזר מהכינוי הישן למשחק הטניס – "זֶ'ה דֶה פּוֹם" (jeu de paume).
משנת 1909 מוקדש המבנה לאמנות, בשיתוף עם מוסדות האמנות מוזיאון האורנז'רי ומוזיאון הלובר. בזמן מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה לאחסון יצירות של אמנים יהודים שהוחרמו בידי הנאצים. בין השנים 1947 ל-1986, שנת חנוכתו של מוזיאון ד'אורסי, הציגה גלריית ז'ה דה פום יצירות אימפרסיוניסטיות.
הגלריה נפתחה מחדש לאחר שבוצעו בה שיפוצים בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20, ביוזמתו של שר התרבות ז'אק לאנג, שנקראה מעתה הגלריה הלאומית ז'ה דה פום. אתר התצוגות החדש יועד לאמנות מודרנית ועכשווית מסוגים שונים, אך משנת 2004 הוא מוקדש בלעדית לתערוכות צילום עכשווי ולאמנות וידאו.
המוזיאון להיסטוריה של גרמניה
פלה דה טוקיו
פלה דה טוקיו (בצרפתית: Palais de Tokyo; ארמון טוקיו) הוא מבנה המוקדש לאמנות מודרנית ולאמנות עכשווית (שמו המקורי הוא: "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" "Palais des Musées d'art moderne"), נמצא בשדרות הנשיא וילסון מספר 13, ברובע השישה עשר של פריז. בכנף המזרחית של המבנה, השייכת לעיריית פריז, שוכן המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, ואילו בכנף המערבית, השייכת למדינה, שוכן מאז שנת 2002 "פלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית" (" le Palais de Tokyo / Site de création contemporaine"). כיום זהו אחד האתרים הבולטים לאמנות עכשווית בפריז.
מבנה הפלה דה טוקיו מצוי, מצד נהר הסן, על שדרות ניו-יורק, שנקראו בעבר "רציף דבילי" ומאוחר יותר "שדרות טוקיו" (בין השנים 1918-1945). הוראה מוניציפלית מיום ה-14 במאי 1997 העניקה את השם "כיכר טוקיו" (Place de Tokyo) לרחבת חניה הנמצאת מול הפלה דה טוקיו.
תחנת המטרו הקרובה ביותר למוזיאון היא "אלמה-מרסו" (Alma - Marceau).
המבנה.
המבנה תופס חלק מהאזור הישן של "מפעל השטיחים של הסבונרי" (manufacture de tapis de la Savonnerie), שהוסב בשנת 1826 ל"מפעל הגובלנים". בשנות השלושים של המאה ה-20 השתייך אתר זה למחסני הצבא.
בשנת 1934, לנוכח צמצום מוזיאון לוקסמבורג, ולאחר נטישת הפרויקט של אוגוסט פרה (Auguste Perret) לבניית עיר מוזיאונים באזור טרוקדרו (Trocadéro), החליטה המדינה לבנות מוזיאון לאומי לאמנות מודרנית. בתיאום עם עיריית פריז, שבבעלותה היה השטח, והוסיפה לתוכנית הפעלה של מוזיאון עירוני לאמנות מודרנית, שתוכנן להיות בן-חסות של מוזיאון די פטי פלה (musée du Petit Palais).
בתחרות האדריכלית זכו ז'אן-קלוד דוֹנדֶל, אנדרה אוּבֶּר, פול ויַאר ומרסל דאסטוּניֶה, שהצעתם גברה על 127 הצעות אחרות, ביניהם גם של לה קורבוזייה ומלה-סטוון. הם בנו מבנה בסגנון מונומנטלי, המורכב משני אגפים סימטריים לחלוטין, המופרדים זה מזה באמצעות מזרקה וגרם מדגרות. החלונות בתקרות מאפשרים לאור טבעי לחדור בזנית ולהאיר את מרבית חדרי המבנה.
המבנה בעל עיצוב חיצוני מפוסל: תבליטים מאת אלפרד ז'ניו (Alfred Janniot), פסל ברונזה מאת אנטואן בּוּרדֶל (Antoine Bourdelle) המייצג את צרפת, מטופות מאת מרסל ז'מון (Marcel Gaumont) בצד המערבי, ומאת לאון בודרי (Léon Baudry) בצד המזרחי, דלתות ברונזה עם תבליטים מאת אנדרה ביזט-לנדה (André Bizette-Lindet) בצד שפונה לשדרות הנשיא וילסון, ומאת דידרו בצד הפונה לשדרות ניו-יורק. מספר רב של פסלים בודדים הוצבו על הדגה כדי שישתקפו במים; דבר לא נותרו מהם פרט לנימפות השכובות מאת לואי דז'ן (Louis Dejean), לאון דריבייה (Léon Drivier) ואוגוסט גנו (Auguste Guénot).
ב-24 במאי 1937, נשיא צרפת אלבר לברו חנך את "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית". בעת התערוכה העולמית של פריז (1937) הוצגה במשכן תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית. אוסף האמנות של עיריית פריז הוצג באגף המזרחי החל משנת 1940, בעוד ש"המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית" פתח את שעריו באגף המערבי רק ב-1942. ואולם החנוכה הרשמית האמיתית התקיימה רק בשנת 1947. המבנה קיבל מאוחר יותר את השם "פלה דה טוקיו", שנגזר משם הרציף הסמוך - רציף טוקיו.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הקומות התחתונות של המבנה שימשו כמחסה ליהודים שנמלטו מפני כליאתם. בשנות החמישים של המאה ה-20, האגף המזרחי עבר שיפוצים נרחבים שאפשרו לפתוח בו בשנת 1961 את המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, שכונן על בסיס יצירות שהיו בפטי פלה.
אוספי "המוזיאון לאמנות מודרנית" הועברו מהאגף המערבי של מבנה הפלה דה טוקיו בשנת 1977 עם חנוכתו של מרכז ז'ורז' פומפידו. בין השנים 1977 ל-1986, נקבע במקום מקום מושבו הזמני של מוזיאון אמנות ניסויית. הרזרבות מאוסף נכסי האמנות העכשווית הלאומי (Fonds national d'art contemporain - FNAC) הוצב שם עד שנת 1991, אז הועברו למתחם לה דפנס במערב העיר. בין השנים 1988-1990 המכון ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות השתמש בחדרי הפיסול הישנים של המוזיאון.
בין השנים 1984 ל-1993, המרכז הלאומי לצילום ("Centre national de la photographie" – CNP) התמקם בפלה דה טוקיו, לפני שהועבר לאוטל סלומון דה רוטשילד, ולאחר מכן לגלריה הלאומית ז'ה די פום.
בית הספר המפורסם לקולנוע "פמיס" ("Femis") התפרס על מספר חדרים בפלה דה טוקיו בין השנים 1988 ל-1995. יחד עם פרויקט העברת "הסינמטק הצרפתי", שמוקם בצורה גרועה בארמון שאיו, הייתה כוונה ליצור "ארמון קולנוע", שיאחד בצוותא את שני המוסדות יחד עם "הספרייה והפילמוטק לסרטים ולדימויים" (la Bibliothèque-filmothèque du film et de l'image- Bifi). תחרות אדריכלית התקיימה, אדריכל נבחר לבצע את התוכנית, והעבודות אף החלו להתבצע. ואולם, עיכובים שונים ולאחר מכן עזיבת בית הספר פמיס קלקלו את המניע של הפרויקט, שננטש לבסוף בשנת 1998. אי-לכך, מאז 1995 הכנף המערבית של הפלה דה טוקיו הייתה נטושה.
פלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית.
בשנת 1999, שרת התרבות והתקשורת בממשלה הצרפתית, קתרין טרוטמן, החליטה לפתוח חלקית מחדש את הכנף המערבית של המבנה ולשכן בו את המרכז לאמנות עכשווית, תוך הדגשת זירת ההתרחשות האומנותית העולה בתרבות הצרפתית ובזו האירופאית.
תחרות נערכה לבחירת מנהל למרכז החדש בחודש יולי 1999, בה זכו ניקולא בוריו (Nicolas Bourriaud) וז'רום סן (Jérôme Sans) לתקופת כהונה בת שלוש שנים. הפלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית נחנך ב-21 בינואר 2002 על ידי ליונל ז'וספן. תקופת הכהונה של שני המנהלים הוארכה עד 2006, ובפברואר אותה שנה החל מרק-אוליבייה ואלר (Marc-Olivier Wahler) לכהן כמנהל החדש של המרכז, עם מנדט לשלוש שנים.