שישה חודשים לאחר המשפט, ביקר לאון וורם ששהה בגרמניה בדרכו להגר מאירופה את אשתו של הוזנפלד בטאלאו (Thalau). כומר פולני אשר פגש את הוזנפלד במחנה השבויים מצא את וורם וסיפר לו על מצבו הקשה של מצילו. לפני שעזב סופית את אירופה, כתב וורם מכתב לשפילמן בוורשה. קשה להאמין ששני הניצולים אשר איבדו את משפחותיהם ואת כל שהיה להם, ושבקושי רב היו עסוקים באיסוף השברים ובמאמץ לבנות את חייהם מחדש, יכלו לשנות את גורלו של מצילם. הוזנפלד מת בכלא הרוסי ב-1952.
שפילמן פנה ליד ושם ב-1998 בבקשה להכיר במצילו בתור חסיד אומות העולם. וורם כבר לא היה אז בחיים, אך שפילמן שמר את המכתב והעבירו ליד ושם. בנוסף כתבה אחותו של וורם מכתב מאוסטרליה שאישר את דבר הצלתו. לפני שהעניקה את התואר, נדרשה הוועדה לציון חסידי אומות עולם לוודא שהוזנפלד לא לקח חלק בפשעי מלחמה. לאחר שיומניו ומכתביו התפרסמו, הם הועברו לעיון הוועדה. כמו כן קיבל יד ושם אישור מן הוועדה הפולנית לחקר פשעי מלחמה נאצים על כך שלא ביצע פשעים שיש בהם קלון.
הוזנפלד טיפס במהירות בסולם הדרגות מדרגת סמל לדרגת האופטמן. בתפקידו האחרון, הוא שימש כקצין הספורט והתרבות בעיר. הוא היה אחראי, בין השאר, על חדר כושר גדול ששימש את חיילי הוורמאכט להתעמלות, ואת הוזנפלד הוא שימש להעסקת עובדים פולנים, קתולים ויהודים כאחד, בזהות בדויה כדי להצילם. 27 מתוכם כתבו לו מכתב תודה עוד במהלך המלחמה, שנוסח בצורה זהירה כדי שלא לחשוף את זהותם וזהות מצילם, ובין השאר, הם כינו אותו "אבא".
ספר ביוגרפי שיצא לאור בגרמניה, מגלה כי לפחות 60 אסירים, יהודים ופולנים־קתולים, חבים לו את חייהם.
לאחר מותו.
עם נפילת ורשה נפל הוזנפלד בשבי הסובייטי, נשפט על ידי הרוסים ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך על פשעי מלחמה, וכתוצאה מהתנאים בהם נמצא, מת במחנה הרוסי ב-13 באוגוסט 1952 כשהוא בן 57.
באוקטובר 2007 זכה הוזנפלד בעיטור כבוד מטעם נשיא פולין לך קצ'ינסקי.
בנו של המלחין שפילמן, אנדז'יי, דרש שנים רבות מיד ושם שהוזנפלד ייחשב כחסיד אומות העולם. ב-25 בנובמבר 2008 הוכר לבסוף הוזנפלד על ידי "יד ושם" כחסיד אומות העולם. שפילמן ניסה בכל כוחו לקבל הערכה גם מגרמניה למעשי ההצלה של הוזנפלד, אך זו סירבה להיענות. בשנת 2018, לאחר לבטים רבים, הצליח ועד מיוחד בעיירה טלאו, בה שימש הוזנפלד מנהל בי"ס, להקים מצבה על שמו.
להוזנפלד נולדו חמישה ילדים. מתוכם עדיין חיים היום בן אחד, ד"ר דטלב הוזנפלד, שנולד ב-1924 וחי היום בקיל בצפון גרמניה, ובת אחת, יורינדה הוזנפלד, שנולדה ב-1932 וחיה היום במינכן.
במאי 2019 יצא הסרט התעודי "יומנו של נאצי", שהופק ושודר בערוץ כאן 11, המתעד את מסעם של נכדיו של הוזנפלד בכפר טלאו בגרמניה, יחד עם קבוצת תושבים מקומיים שרוצים להנציח את הקצין הנאצי וילם הוזנפלד. הוזנפלד שהיה מנהל בית הספר התיכון ומי שהציל את ולדיסלב שפילמן, שעליו מבוסס הסרט "הפסנתרן". אלא שרוב תושבי הכפר לא רואים בהוזנפלד גיבור ומונעים את הנצחתו. המאבק גורם לנכדיו של הוזנפלד לצאת למסע אל עברו, תוך שהם נחשפים ליומניו האישיים ומגלים שסבם הציל 60 אנשים מלבד שפילמן.
העברית (להקה)
העברית היא להקת רוק ישראלית שחבריה הם ערן פרץ (גיטרה ושירה), אורון שרי (גיטרה ושירה), יוני ליפשיץ (תופים), הורי יצחקי (בס) ואורי מילשטיין (קלידים). בעבר היו חברים בה עמית הראל, יוסי שהינו (תופים), עלם שליט (באס), וגיל וינשטוק (קלידים).
היסטוריה.
הלהקה הוקמה כאשר אורון שרי ועמית ארבל נפגשו בהפגנה, והחלו לנגן כשאליהם מצטרף בהמשך ערן פרץ. תחילה, שם הלהקה היה The Blush, ולאחר מכן Blush. תחת השם הזה הקליטה הלהקה ב־2004 גרסת כיסוי בעברית לשיר "Waiting for the miracle" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור". הפרויקט, ביוזמת המגזין ובהפקתו של דויד פרץ, יצא באלבום וכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית. באלבום השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים. בהמשך שונה שם הלהקה ל-Blush and Lure. הלהקה הופיעה והקליטה מוזיקה לסרטי סטודנטים והופיעה במועדונים באירופה ובישראל (בין היתר, בערב מחווה ללהקת פייבמנט בתל אביב בשנת 2004) וגם ברדיו. הם הקליטו אלבום שכל שיריו היו באנגלית, והחליטו לגנוז אותו.
בסוף שנת 2005 הלהקה שינתה את שמה ל"העברית", עברה לשיר בשפה העברית בלבד והתמקדה בסגנון של מועדוני רוק ישראלים משנות ה-80, כגון הפינגווין.
הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון "חיי הזוהר של תל אביב" ב־12 בדצמבר 2006 באתר Imusic (ר' נענע דיסק) וב־1 בינואר בשנת 2007 האלבום הופץ לחנויות על־גבי תקליטור. האלבום הנפיק את הלהיט "מסיבת כיתה" (שהיה להיטה היחיד). הלהקה הייתה מועמדת לפרס עמ"י בקטגוריית "תגלית השנה" של 2007.
בשנת 2008 עברה הלהקה שינוי נוסף כאשר הצטרפו אליה גיל וינשטוק ועלם שליט. עמית ארבל עזב את הלהקה ובמקומו הצטרף יוסי שהינו. בתאריך ה-18 בפברואר אותה שנה פורסמה הודעה קצרה בעמוד ה-Myspace של הלהקה, בו נאמר שהם מקליטים גרסת כיסוי נוספת - הפעם לשירה של נורית גלרון "זה הגשם" לטובת פרויקט "עבודה עברית 2". בהמשך יצא האלבום ללא השיר. עוד צוין כי הלהקה עובדת על אלבום שני.
בחודש אפריל 2009, במסגרת המדור "שיר בחזרה" באתר וואלה!, עלה וידאו לשיר חדש של הלהקה, אותו ביצעה עד כה רק בהופעות - "עוד סימן". הווידאו מציג את הלהקה מבצעת את השיר בחדר חזרות. השיר נכלל באלבומה השני של הלהקה.
בחודש מאי 2009 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר בפולין, שכלל הופעות בערים ורשה, קרקוב וטרנובסקה גורה.
ב-8 ביוני 2011 יצא אלבומה השני של הלהקה, רגשות מודרניים.
בדצמבר 2012 הודיעו חברי הלהקה בעמוד הפייסבוק שלהם כי הם חוזרים לעבוד על האלבום השלישי.
ביוני 2016 יצא לאקרנים הסרט "ברש", שירם של הלהקה "מסיבת כיתה" היה שיר הנושא של הסרט, ונשמע בטריילר שלו.
להקת העברית
האיחוד החקלאי
האיחוד החקלאי היא תנועה מיישבת שמאגדת יישובים חקלאיים. היא הוקמה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 כתוצאה מאיחוד של המועצה החקלאית של הכפרים השיתופיים עם ארגון המושבים של העובד הציוני. מקורה של התנועה המיישבת בעולי העלייה החמישית בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1978 הוקמה תנועת נוער בשם זה, היא אחת מ-12 תנועות הנוער שהוכרו בישראל בעשור השני של המאה ה-21. מזכ"ל התנועה המיישבת הנוכחי הוא דודו קוכמן ומזכ"לית תנועת הנוער המכהנת היא נטע סיזל.
אידאולוגיה.
האיחוד החקלאי דגל בחופש בחירה של יישוביו לגבי אופיים וכלל בתוכו יישובים שהתנהלו כמושבים עם ערבות הדדית רבה אולי אף יותר מהנהוג בתנועת המושבים, לצד כפרים בהם לא הייתה כמעט כל ערבות הדדית, כמו ביישובי התאחדות האיכרים. דוגמה לעיקרון זה ניתן לראות בהתנגדות האיחוד החקלאי ב-1965 להחלת הצעת חוק האיגוד השיתופי (שכונתה "חוק המושבים") על יישוביו, כדי למנוע פגיעה באוטונומיה שלהם.
היסטוריה.
המושב הראשון בתנועה: בית יצחק שער חפר
האיחוד החקלאי הוקם באוקטובר 1960 כאיחוד של 19 מושבי העובד הציוני עם כ-40 יישובי המעמד הבינוני שהיו מאוגדים במועצה החקלאית. אולם באפריל 1962 נטשו אנשי העובד הציוני את האיחוד. במרץ 1963 קיימה התנועה את ועידתה הראשונה. באותה עת נכללו בה 48 יישובים שהקיפו כ-3,500 משקים חקלאיים שבהם כ-15,000 תושבים.
בשנת 1964, יישובי האיחוד כללו:
בראשית שנות ה-70 הקים האיחוד שני יישובים בבקעת הירדן ושני יישובים בערבה. בשנת 1976 אוזרחה מכורה.
תנועת הנוער.
הנוער של האיחוד החקלאי היא תנועת נוער בלתי-מפלגתית שהוקמה כתנועת בת של האיחוד החקלאי. הדגש בתנועת הנוער הוא החינוך לערכים, מחנאות, אהבת ארץ ישראל וציונות. התנועה החלה את פעילותה בשנת 1978, כמסגרת חינוך בלתי פורמלית.
יובל שפונגין
יובל שפונגין (נולד ב-3 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת המגן הימני.
קריירה.
שפונגין גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, והועלה לסגל הבוגרים על ידי ניר קלינגר. עם הקבוצה הבוגרת זכה בגביע הטוטו בעונת 2008/2009.
בסוף עונת 2009/2010, לאחר סיום חוזהו במכבי תל אביב, הוחתם שפונגין באומוניה ניקוסיה מהליגה הקפריסאית. ב-15 במאי 2012 בישל השחקן את שער הניצחון בגמר הגביע הקפריסאי, כאשר קבוצתו גברה 1–0 על א.א.ל. לימסול. בסיום עונה זו נבחר שפונגין לנבחרת העונה של הליגה הקפריסאית, וכן נבחר כמגן הימני של העונה בקפריסין.
ב-15 ביולי 2013 חתם לשנתיים בקבוצת מונס מליגת העל הבלגית. בסוף עונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה ושפונגין חזר למכבי תל אביב וחתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה. בתחילת עונת 2014/2015 שיחק במספר משחקים, כולל במוקדמות ליגת האלופות, אך לאחר מכן סבל מפציעות ולא מצא את מקומו בהרכב הקבוצה. לאחר שלא שיחק מאז ספטמבר 2014, ערך שפונגין את הופעת הבכורה המחודשת שלו בליגת העל רק במאי 2015, במשחק האליפות נגד עירוני קריית שמונה. שלושה ימים לאחר מכן פתח בהרכב בגמר גביע המדינה, בו הביסה מכבי 2–6 את הפועל באר שבע. ב-4 ביוני 2017 מימשה הקבוצה את האופציה על שפונגין והאריכה את חוזהו בעונה נוספת. עם תום חוזהו בסוף עונת 2017/2018 החליטה הקבוצה שלא לחדש את החוזה שוב והוא שוחרר מהמועדון.