בהיעדר שלטון מסודר, גבר בקרב הציבור הרצון להשיב את המלוכה. במסגרת הרסטורציה האנגלית בשנת 1660 הושבה המלוכה לבנו של צ'ארלס הראשון, צ'ארלס השני. היות שלא היו לצ'ארלס השני ילדים חוקיים, היה יורש העצר אחיו הקתולי של המלך, ג'יימס, דוכס יורק. עובדת היותו של ג'יימס קתולי הביאה לניסיונות של הפרלמנט לשנות את סדר הירושה. צ'ארלס פיזר מספר פעמים את הפרלמנט בניסיון למנוע חוקים המשנים את סדר הירושה, ולבסוף, לאחר פיזור הפרלמנט, שלט בין השנים 1681 עד 1685 מבלי לכנס את הפרלמנט. עם מותו של צ'ארלס, בשנת 1685, עלה לשלטון אחיו והחל במדיניות סובלנית כלפי הדת הקתולית. מדיניות זו, שכללה מינוי קתוליים לתפקידים ציבוריים רבים ולתפקידים של ראשי הצבא, כמו גם החלטתו להקים צבא קבע גדול, הייתה לצנינים בעיני הציבור. כתוצאה מכך הזמינו מספר אצילים, שכונו "השבעה הנצחיים", את בתו של המלך, מרי, ואת בעלה ויליאם, נסיך אוראנז', להדיח את המלך ולמלוך במקומו. ויליאם הסכים, והגיע לאנגליה ב-5 בנובמבר 1688. ג'יימס, בראותו את התמיכה הציבורית הרבה לה זכה ויליאם, נמלט ב-23 בדצמבר באותה שנה. ב-12 בפברואר 1689 התכנס הפרלמנט הבריטי והכריז שבריחתו של ג'יימס מהווה ויתור על כס המלוכה ולכן ויליאם השלישי ומרי השנייה ימלכו יחדיו על אנגליה ואירלנד (תוך נישול בנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה למחצה של מרי, שהזכות למלוכה נשללה ממנו בשל ויתורו של אביו על הכתר). הפרלמנט הסקוטי הכיר במלכותם זמן קצר לאחר מכן. אירוע זה מכונה המהפכה המהוללת, כיוון שנעשה ללא שפיכות דמים. כוחו של הפרלמנט גבר בשל מהפכה זו וחוק הזכויות 1689 קבע את עליונות הפרלמנט ואת זכותם של תושבי אנגליה שלא לשלם מיסים מבלי הסכמת הפרלמנט למיסים. החוק קבע כי כל מלכי אנגליה יהיו מעתה פרוטסטנטים וכי לאחר מותם של ויליאם ומרי, אם לא יהיו להם ילדים (כפי שאכן היה), תירש את הכתר אן אחותה הצעירה של מרי. מרי נפטרה בלא ילדים בשנת 1694, ובעלה ויליאם המשיך למלוך אחריה עד מותו ב-1702. בשנת 1700 נפטרו כל ילדיה של אן, והותירו אותה צאצאית יחידה לבית המלוכה מבלי יורשים. הפרלמנט הבריטי, במטרה למנוע מחלוקת על כס המלוכה, וכן על מנת למנוע את שובם של צאצאי ג'יימס השני לשלטון, העבירו את חוק ההסדר 1701 בו נקבע כי סופיה מהנובר, צאצאיתו של ג'יימס הראשון, היא יורשת הכתר הבריטי, בהיותה שארת הבשר הפרוטסטנטית הקרובה ביותר של המלכה אן.
איחוד הממלכות.
זמן קצר לאחר המלכתה של המלכה אן, ובאין לה ילדים, החלו הדיונים בשאלת הירושה. חברי הפרלמנט הסקוטי כעסו על חברי הפרלמנט האנגלי שלא התייעצו עימם בשאלת הירושה בקובעם כיורשת את סופיה מהנובר, ואיימו כי יפסיקו את האיחוד האישי עם סקוטלנד. בתגובה הפרלמנט האנגלי העביר את חוק הזרים 1705, שאיים להרוס את הכלכלה הסקוטית בכך שעצר למעשה את המסחר בין אנגליה וסקוטלנד. כתוצאה מכך הסכים הפרלמנט הסקוטי לחוק האיחוד הראשון אשר איחד למעשה את אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת שנקראה "בריטניה הגדולה".
בשנת 1714 ירש את המלכה אן בנה של סופיה מהנובר (שנפטרה קודם לכן), ג'ורג' הראשון, אשר ייצב את מלכותו בהביסו מרידות יעקוביניות ב-1715 וב-1719. ג'ורג' הראשון בחר שלא להיות פעיל בתחום הפוליטיקה הבריטית, והקדיש את מרב זמנו לשלוט בממלכות שהיו בשליטתו בגרמניה. מרבית סמכויות השלטון הואצלו לשריו ובייחוד לסר רוברט וולפול, הנחשב כיום לראש הממשלה הראשון של הממלכה המאוחדת (אף שלא נשא תואר זה). גם בתקופת המלך ג'ורג' השני התגבר כוח השרים והממשלה. ג'ורג' השלישי ניסה לעצור מגמה זו על ידי תמיכתו במפלגה הטורית, שהעדיפה מעורבות מלוכנית יותר רבה בשלטון, על פני המפלגה הוויגית. בתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי נחקק חוק האיחוד השני אשר איחד את בריטניה הגדולה ואירלנד לממלכה בשם "הממלכה המאוחדת". באותה העת ויתר ג'ורג' השלישי על תביעתו לכתר צרפת - תביעה שנותרה על כנה מאז מלכותו של אדוארד השלישי.
בשנים 1820-1811 נבצר מג'ורג' השלישי לכהן לאחר שאיבד את שפיות דעתו. בשנים אלה, בנו ויורש העצר, לימים המלך ג'ורג' הרביעי כיהן כעוצר. במהלך תקופת העוצרות, וכן במהלך תקופת מלכותו, המשיך ג'ורג' הרביעי לשמור לעצמו סמכויות. ניסיונותיו של בנו, ויליאם הרביעי לשמור את סמכויות המלך נחלו בפחות הצלחה. המחלוקת בין הפרלמנט למלך הביא לפיטורי ראש הממשלה הוויגי ויליאם לם ולמינוי ראש ממשלה טורי - סר רוברט פיל בשנת 1834, אולם צעד זה של המלך לא הועיל, ובבחירות שנערכו לאחר מכן זכו הוויגים לרוב בבית הנבחרים, והכריחו את פיל להתפטר בכך שמנעו ממנו להעביר חוקים בפרלמנט. צעד זה אילץ את המלך למנות את ויליאם לם (הלורד מלבורן) בשנית כראש ממשלה. מאז פיטוריו של פיל לא פיטר בית המלוכה ראש ממשלה, ולא מינה ראש ממשלה בניגוד לבחירה הדמוקרטית של בית הנבחרים. בתקופת מלכותו של ויליאם הרביעי נחקק חוק הרפורמה 1832 המכונה "חוק הרפורמה הגדולה" (Great Reform Act) אשר ביטל את "המחוזות הרקובים" והפך את אזורי הבחירה לדמוקרטיים, ובהתאם מיסד את השיטה לפיה בית הנבחרים הוא הגוף החזק ביותר במוסדות השלטון.
יורשתו של ויליאם הרביעי הייתה המלכה ויקטוריה. כאישה, יכלה ויקטוריה לשלוט בממלכה המאוחדת אך לא בהנובר, ולכן בוטל למעשה האיחוד האישי בין הממלכה המאוחדת להנובר. התקופה הוויקטוריאנית אופיינה בשינויים טכנולוגיים, חברתיים, מדעיים, אמנותיים וכלכליים בבריטניה והעמידה את בריטניה כמעצמת על. עם ההשתלטות על הודו הוכרזה ויקטוריה בשנת 1876 כקיסרית הודו. עם זאת, בתקופת שלטונה של ויקטוריה, גבר כוחה של התנועה הרפובליקנית, בעיקר בשל נבצרותה הארוכה של ויקטוריה בתקופת אבלה על מות בעלה.
בנה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, היה המלך הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה. בשנת 1917 שינה המלך ג'ורג' החמישי את שם בית המלוכה לבית וינדזור בשל הרגשות האנטי-גרמניים שעוררה מלחמת העולם הראשונה. בתקופת מלכותו של ג'ורג' החמישי עזבה אירלנד את הממלכה המאוחדת (למעט אזור אירלנד הצפונית) בשנת 1922.
המלוכה באירלנד.
במאה ה-12 הורה האפיפיור אדריאנוס הרביעי בצו אפיפיורי (בולה) למלך הנרי השני לכבוש את אירלנד. הסיבה לצו זה הייתה העצמאות של הכנסייה הסקוטית באותה עת, אשר לא צייתה לכנסייה הקתולית. האפיפיור העניק את אירלנד למלך האנגלי כנחלה פאודלית, שהייתה באופן רשמי מדינה וסאלית של מדינת האפיפיור. לאחר קבלת הצו הנרי לא נקט צעדים למימושו. בשנת 1170 מלך לנסטר (שהיה וסאל של הנרי השני) דרמוט מקמורו הודח על ידי אויבו רורי אוקונור מקנוט. דרמוט נמלט לאנגליה וביקש סיוע של הנרי השני, אשר סירב להקצות לו כוחות צבאיים רשמיים, אולם התיר לבני האצולה להצטרף למלחמה אם רצו בכך. מקמורו גייס צבא שבראשו עמד הארל של פמברוק ריצ'רד דה קלייר. צבא זה הצליח להביס את אוקונור ולהשיב את כס המלוכה למקמורו. לאות הוקרה נשא דה קלייר את ביתו של מקמורו, ולאחר מותו של מקמורו הפך דה קלייר למלך לנסטר. הכתרתו של דה קלייר הדאיגה את הנרי השני שחשש כי דה קלייר ינסה להשתחרר מאנגליה, ועל כן כבש את אירלנד, והכריח את כל המלכים של אזורי אירלנד להכיר בו כלורד עליון, ולהפוך לואסאלים שלו, כאשר הוא עצמו נחשב לוסאל של האפיפיור, וזאת תוך הסתמכות על הצו האפיפיורי כבסיס חוקי למעשיו.
בשנת 1541 ניתק המלך הנרי השמיני את קשריו עם הכנסייה הקתולית והפך את אנגליה לפרוטסטנטית. ניתוק קשרים זה ביטל למעשה את הסמכות שניתנה למלך על ידי האפיפיור לשלוט באירלנד מטעמו. הנרי כינס את הפרלמנט האירי אשר הסכים שתארו ישונה מ"הלורד של אירלנד" (Lord of Ireland) ל"מלך אירלנד" (King of Ireland), וכך הפכה אירלנד לממלכה המצויה באוניה פרסונלית עם אנגליה.
בשנת 1800 נחקק חוק האיחוד אשר איחד את אירלנד עם ממלכת בריטניה הגדולה. הממלכה החדשה נקראה "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". אירלנד המשיכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת עד עצמאותה בשנת 1922. לאחר קבלת העצמאות נותר בית המלוכה כראש מדינה של המדינה האירית העצמאית (מצב של "אוניה פרסונלית"). מצב זה הסתיים בשנת 1949 עת הפכה אירלנד לרפובליקה, וניתקה את כל קשריה עם בית המלוכה. צפון אירלנד נותרה חלק מהממלכה המאוחדת, הנקראת מאז "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד".
מאימפריה לחבר עמים.
במהלך קיומה של האימפריה הבריטית עמד בראשה המונרך כיישות אחת. המלוכה הייתה אחת, וכל הטריטוריות והדומיניונים היו כפופים לה (היינו, אין מדובר במצב של אוניה פרסונלית, בו המלך מולך בנפרד על כל ממלכה וממלכה). בעקבות הצהרת בלפור משנת 1926 בה נקבע כי הדומיניונים הם "קהילות אוטונומיות באימפריה הבריטית, שווים במעמדים, ואינם כפופים זה לזה בכל פן של יחסי הפנים או החוץ" ובעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 - אשר ביטל את סמכות הפרלמנט הבריטי לייעץ למלך כיצד לנהוג במדיניותו בדומיניונים השונים, הפך למעשה בית המלוכה לבית מלוכה נפרד בכל דומיניון ודומיניון. המלוכה חדלה להיות בריטית והפכה למעשה למלוכה נפרדת לכל מדינה, כאשר בית המלוכה הבריטי שלט למעשה רק בממלכה המאוחדת. אותו מלך, בכובעו כמונרך של הדומיניון שלט במקביל בדומיניון (מלך קנדה שלט בקנדה, מלך אוסטרליה שלט באוסטרליה וכו'), אבל המלוכה הבריטית פסקה מלשלוט בממלכות השונות. המדינות שבהם נחשב המונרך הבריטי כראש המדינה כונו ממלכות חבר העמים הבריטי (Commonwealth realms).