ביוגרפיה.
ליליאן קורנפלד נולדה כליליאן קרט (Kert) בשנת 1901 במונטריאול, קנדה, להוריה ברנארד וברטה קרט, יהודים ילידי רוסיה. למדה לימודי הוראה ותזונה באוניברסיטת מקגיל בקנדה ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. הצטרפה לתנועת "יהודה הצעיר" במונטריאול, ובשנת 1922 עלתה לישראל.
בתחילת שהותה בארץ הועסקה כמורה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. כמו כן ניהלה את מגרש המשחקים לילדים הראשון בארץ בשם "הר ציון", שהוקם בספטמבר 1925 ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. היה זה מגרש במתכונת אמריקאית שכלל מתקנים ופעילות חינוכית, ונועד להרחיק את ילדי העיר מהשפעות הרחוב המזיקות.
בירושלים פגשה את גאליה קורנפלד, מורה, סופר, חוקר תנ"ך והיסטוריון, יליד ראש פינה, בנם של אריה ושרה קורנפלד. היא נישאה לו בשנת 1924. בנם היחיד, גבעון קורנפילד (Cornfield), חי עם משפחתו בארצות הברית.
ליליאן קורנפלד עסקה בייעוץ בנושאי תזונה לגורמים במוסדות המנדט הבריטי, הצבא האמריקאי שהוצב בארץ בזמן מלחמת העולם השנייה, הצלב האדום ואונרר"א. במסגרת שירותה באונרר"א עם סיום מלחמת העולם השנייה, הייתה אחראית על תפעול מטבחים במחנה אל-שאט שהוקם בחצי האי סיני שבמצרים (תחת שלטון בריטי באותה עת), שסיפקו מזון לאלפי פליטים מהבלקן ששוכנו במחנה לאחר שנמלטו מארצם מפני הכיבוש הגרמני.
במלחמת השחרור שירתה קורנפלד כמתנדבת בבסיס מפקדת גדוד 53 של חטיבת גבעתי, במחנה יורם ליד באר טוביה. היא הדריכה את צוות המטבח במקום ודאגה לשיפור תזונת החיילים. במתקפה של שני מטוסים מצריים על הבסיס נפצעה ברגלה.
הועסקה גם כיועצת ומדריכה בויצו, ובשנת 1951 מונתה ליועצת תזונתית של מוסדות מלב"ן, בהם שהו כ-10,000 איש. היא הדריכה את צוותי האחיות ועובדי המטבח בנושאי תזונה, אחסון מזון ובישול.
במשך מרבית חייהם התגוררו בני הזוג קורנפלד ברחוב הירקון בתל אביב. חלק גדול מספריה הוצאו לאור בהוצאה הפרטית שהקימו, "ג. את ל. קורנפלד”.
את ספרה הראשון, כיצד מבשלים בימי מלחמה, פרסמה קורנפלד בשנת 1942, ומאז המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי בישול עד סוף שנות השישים. באמצע שנות השבעים ערכה סדרת ספרים בשם הבישול המשובח, בתבנית אלבומית ובהתבסס על סדרת מאכלי העמים של הוצאת Time-Life. ספרי הבישול וההדרכה של קורנפלד, כמו גם הטורים בנושאי תזונה ובישול שפרסמה במהלך השנים בעיתונים שונים (בין היתר בפלסטיין פוסט, ג'רוזלם פוסט, הארץ ודבר), כוללים מלבד מתכונים, גם הנחיות והסברים המשקפים ראיית עולם. היא קידמה והדגישה תבשילים ומוצרי המזון שבהם משתמשים בארצות המזרח התיכון וארצות ערב, ושאפה להנגיש את מסורת האוכל והבישול של ארצות אלו לקהל קוראיה, מתוך אמונה שהמטבח המקומי הוא הנכון ביותר. בנוסף הקפידה על פירוט של הערכים התזונתיים ושיקפה גישה לפיה ניתן להסתדר עם המצרכים הקיימים ולהגיע לתוצאות נאות ללא חומרי גלם יקרים, ותוך מיחזור שאריות ושימוש בכל חלקי המזון.
קורנפלד הגישה במשך שנים פינה ברדיו בשם "בינינו לבין עצמנו - שבועון לנשים", שעסקה בנושאים כבישול ותחזוקת הבית.
בינואר 1951 קיבלה קורנפלד פנייה מוועדת יום העצמאות, שהוקמה כדי להגדיר דרכים אחידות וממלכתיות לחגיגת יום העצמאות; היא התבקשה להציע תפריט ייחודי לחג, מתוך הנחה שפרסומה כתזונאית ומדריכה בנושאי בישול ותזונה יסייעו בקבלה ציבורית של הצעותיה. היא הציעה עוגה בצורת מגן דוד, משקה חלב ותפוזים וסוכריות בצבעי כחול לבן. ככל הידוע, הצעה זו, כמו גם אחרות של גורמים נוספים, לא הוצאה אל הפועל.
בשנותיה האחרונות התגוררה קורנפלד במגדלי הים התיכון בבת ים. בעלה נפטר בשנת 1989, וקורנפלד נפטרה בשנת 1995. שניהם נטמנו בבית העלמין בבית-גן, סמוך למושבה יבנאל.
בנה גבעון קורנפילד פרסם בשנת 2012 באנגלית ביוגרפיה של אמו, בשם "ליליאן - הגברת הראשונה של המטבח הישראלי".
מספריה.
ליליאן קורנפלד פרסמה כ-15 ספרי בישול, ביניהם:
השלום העות'מאני
השלום העות'מאני או פַּקס עוֹת'מָנָה (בלטינית: Pax Ottomana או Pax Ottomanica), הוא כינויה של תקופת היציבות הכלכלית והחברתית שהושגה במחוזות שנכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית. במאות ה-16 וה-17, הוחל שלום זה גם לשטחים בבלקן, באנטוליה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והקווקז.
במונח נעשה שימוש בעיקר על ידי סופרים והיסטוריונים אשר היו בעלי דעה חיובית על השלטון העות'מאני ועל השפעתו בארצות שהוחזקו על ידי האימפריה העות'מאנית. במונח נעשה שימוש רב לצורך השוואה בין תקופות חוסר יציבות לפני השתלטות האימפריה העות'מאנית על חבלי ארץ אלו וכן בהשוואה (בייחוד בבלקן) על מה שהתרחש באותן ארצות לאחר תום השלטון העות'מאני עליהן.
מבחינה אטימולוגית, המונח נגזר מהמונח "השלום הרומאי" (Pax Romana), מצב דומה שנוצר בעקבות התרחבות האימפריה הרומית.
מריתריומים
Bonhom
בלשון אשר הזכרת לזוכריך
בְּלָשׁוֹן אֲשֶׁר הִזְכַּרְתָּ לְזוֹכְרֶיךָ הוא פיוט משל רבי אלעזר בירבי קליר. הפיוט מהווה חלק מקדושתא, מערך פיוטים לחזרת הש"ץ, שיצר הקליר לכבוד שבת זכור.
המוטיב העיקרי בפיוט, בהתאמה לשבת זכור והציווי לזכור את אשר עשה עמלק ולמחות את זכרו, הוא הזיכרון. הפייטן עושה שימוש במוטיב זה כדי ליצור תפילה שבה מזכיר כביכול המתפלל לאל את אשר עליו לזכור, את עמו שבגלות ואת עירו המושפלת מבלי בית המקדש. שימוש זה דומה למדרש בפסיקתא דרב כהנא על הפסוק "זכור את אשר עשה לך עמלק" (), במדרש מנוסחת הטענה כקריאה לכך שהאל יראה בצער עמו וינקום את נקמתם מידי הקמים עליהם: .
הפיוט התקבל כבר בתקופות מוקדמות; רש"י מצטט אותו בפירושו למקרא (), ורבי יוסף קרא, אף הוא מן הראשונים, מסתמך עליו בפרשנותו למגילת איכה בביאור הכתוב "תשוח עלי נפשי" (). הפיוט זכה להתייחסות פרשנית רחבה, שעיקרה עודנו בכתבי יד.
הפיוט.
הפיוט, כמו פיוט ד בכל קדושתא מתחיל במילים: . באשכנז, נוהגים לספח מילים אלה למשפט הקודם (כלומר לפסוק האחרון שבמשלש): .
השפעה.
נראה כי פיוט זה עמד לפני הפייטן שלמה בן מנחם, בעת כתיבת הסליחה "את עם הנסגל והמיוחד". בסליחה נעשה שימוש בתיאורי עם ישראל בדומה לתיאור בפסקה החותמת את הפיוט: ; בדומה לכך נאמר בסליחה: .
לחנים.
בחסידות ויז'ניץ היה מקובל לחן לפיוט זה, שהיו נוהגים לשיר בליל שבת זכור על שולחנו של הרבי ישראל הגר בעל "אהבת ישראל", בתקופת בנו הרבי חיים מאיר הגר בעל "אמרי חיים" נשכח הניגון, והוא הושר רק לפרקים כשהזדמן לשולחנו מי שזכר את הניגון. בספר מנהגי חסידות קומרנה, מובא מנהג דומה של האדמו"ר רבי יעקב משה סאפרין שנהג לשיר את הפיוט בעת סעודת שחרית של שבת זכור.
לחן אחר שהולחן על ידי האדמו"ר רבי אליעזר זאב מקרעטשניף, מקובל בחסידות נדבורנה, ונהוג לשיר בו את הפיוט בעת עריכת "שלום זכר" במהלך כל השנה.
לחן של פנחס (פיניע) ספקטור מקובל בחסידות בויאן.
לחן מפורסם של יוסי גרין בביצוע אברהם פריד, הופיע באלבומו "ברכה והצלחה" (1995), תחת השם "זכור".
ישעיהו מייטליס
הרב ישעיהו מייטליס (נולד בסוסנוביץ, ה'תש"ט) הוא רבה של נהריה וראש ישיבת ההסדר נהר דעה בעיר.
קורות חייו.
נולד בעיירה סוסנוביץ שבפולין, ליצחק ושושנה מייטליס. בהיותו בן שנה עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה במחנה עולים בחיפה. לאחר מכן עברה לגור במגורי קבע בפתח תקווה.
למד בישיבת נחל יצחק בנחלים, לאחר מכן למד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב שאול ישראלי והרב הנזיר. שירת בצבא בתותחנים וברבנות הצבאית. הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב שלמה גורן והרב אברהם שפירא.
בעת הגיע הרב אהרן קלר רב העיר נהריה ובעל 'מטה אהרן' לגיל שבעים, פנה להרצי"ה קוק ולרב אברהם שפירא שימצאו לו מחליף ברבנות העיר, והם המליצו על חתנו, הרב מייטליס שלאחר הליך בחירות התמנה לרב העיר.
פעילות ציבורית.
שנים רבות כיהן כרב שכונה בנהריה וסייע ביד חותנו. בשנת תשנ"ה הקים את ישיבת נהר דעה בעיר. בשנת תשנ"ו התמנה לכהן כרב העיר תחת חותנו, שנפטר כשנה לאחר מכן.
משפחתו.
חתנו הוא הרב עדיאל כנרתי, האחראי על העירוב באזור נהריה.
משה גרון
משה גרון (20 במרץ 1926 – 11 בדצמבר 2017) היה רופא וחוקר ישראלי לקרדיולוגיה, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מחלוצי ענף הקרדיולוגיה בארץ ובעולם. ייסד וניהל במשך 30 שנה את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. מורם וחונכם של רבים מהקרדיולוגים הבכירים בישראל. מחקריו ועבודותיו הקליניות זכו להכרה בינלאומית רחבה.
ביוגרפיה.
גרון נולד בסופיה שבבולגריה. עם סיום התיכון בסופיה, החל בלימודי רפואה בשנת 1944 ובשנת 1949 עלה לישראל והצטרף למחזור הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. שם פגש את בני מחזורו: פרופ' פסקל טיברין - לימים מנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, את פרופ' מנחם הירש - המייסד והמקים של מכון הרנטגן במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, את פרופ' יצחק (איזי) ג'רסי ואת פרופ' יוסף (ז'וז'ו) רוזנפלד שלימים היה רופאם של גולדה מאיר וזלמן שזר. רבים מבוגרי המחזור הראשון של בית הספר לרפואה בהדסה היו יוצאי בולגריה.
בתום לימודי הרפואה החל פרופ' גרון את התמחותו ברפואה פנימית בבית החולים הדסה תל אביב והגיע למעמד רופא בכיר במחלקה פנימית א'. הטכנולוגיה הרפואית המסייעת בתקופה זו הייתה דלה. מלבד צילום רנטגן ומעבדה לא היו אמצעי טכנולוגיה נוספים כאמצעי עזר לאבחון, למעט חוש האבחון של הרופא עצמו והמסכת שבידו.