בשנת 2007 יצא סרט הקולנוע "בופור" בבימויו של יוסף סידר, המבוסס על רומן זה. הסרט זיכה את סידר בפרס הבמאי המצטיין בפסטיבל ברלין בשנת 2007. בשנת 2008 נבחר להיות בין חמשת הסרטים המועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה גרסה בימתית של הספר, במסגרת הצגת התיאטרון הנושאת את שם הספר, "אם יש גן עדן", בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, עופר שכטר, יוסף סוויד ואחרים. בשנה זו יצא הספר כספר מוקלט בקריינותו של השחקן עמוס תמם.
דמותו של לירז ליברטי.
גיבור הסיפור הוא סג"ם (אחר כך סגן) לירז ליברטי, המכונה בשם ה"גברי" יותר "ארז", מפקד צוות בפלוגת ההנדסה בחטיבת חי"ר (לאורך הספר נרמז לא פעם שמדובר בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי), יליד עפולה. לירז מפקד על צוות בן שלושה עשר לוחמים, אותם הוא מכנה "הילדים" וסמל הצוות, אושרי, שהוא חברו הטוב ביותר. לירז וצוותו מוצבים במוצב "הבופור" המשקיף על נהר הליטני בדרום לבנון, וברקע הידיעה שבקרוב תתבצע הנסיגה מלבנון. בספר מתוארת אחוות הלוחמים ותחושת הרעות שבצוות, בעוד הלוחמים מעבירים את ימיהם במשימות ביטחון שוטף ובהתגוננות בעומק המוצב מפני ירי טילים בלתי פוסק, תוך סיכון חיים מתמיד. במקביל הם מלאים בגעגועים לביתם, לידידיהם ולבנות זוגם וממתינים בפחד מהול בסקרנות. באחד מרגעי השיא בספר מתואר מארב שביצע הצוות בקרבת המוצב, אשר במהלכו נקלעים הלוחמים להפגזת מרגמות כבדה במקביל לתקיפת המוצב על ידי המחבלים.
עם הקצינים המופיעים בספר נמנים זיו פארן, קצין יחידת סילוק פצצות שנהרג בסמוך לבופור, אופיר פורמן, מפקד הפלוגה ומוצב הבופור, עמוס, מפקד גדוד רכס הבופור, ומשה קפלינסקי, מפקד עוצבת הגליל באותם הימים והדמות היחידה בספר שאיננה בדויה (לימים סגן הרמטכ"ל), ואלוף פיקוד הצפון (ככל הנראה גבי אשכנזי, אשר נשא בתפקיד באותה עת). כן מוזכרים בספר תא"ל ארז גרשטיין וגיורא (גוני) הרניק כמי שנהרגו בלבנון.
הספר משובץ ביטויי סלנג רבים מהווי הבסיס, בהם תחליפים למילה 'מפחד', כגון "אכוּל" ולמילה "לההרג" כגון "להתבזבז". בהמשך נפצע אושרי, סמל הצוות וידידו הטוב ביותר של ארז במוצב, העומד בפני שחרור, בעת התקפת מחבלים על המוצב הכוללת ירי פגזי מרגמה ומתרחשת במהלך "מסיבת שחרור" מאולתרת שהצוות ארגן עבורו במבצר העתיק. מפגיעת רסיס נקטעת ידו של אושרי, בעוד ארז ניצב הלום נוכח האירוע ואינו מסוגל לפעול על מנת לחלץ את חברו למקום מבטחים (לארז ולאושרי היה הסכם בו החליטו שמאחר שנכות גרועה ממוות, אם אחד מהם יהפוך לנכה חברו מתחייב להרוג אותו). בארז נצרבת צלקת כתוצאה מן הכשל התפקודי בו לקה אף שחייו של אושרי ניצלים. בהמשך הוא מאבד שני לוחמים מצוותו מירי נ"ט של ארגון החזבאללה על המוצב, אולם מגלה נחישות ורוח לחימה ופועל לחילוצם של הנפגעים כאשר מחבל בודד מסתער על המוצב. הספר עוסק לקראת סופו בליל הנסיגה החפוזה מלבנון ובפיצוצו של המוצב, הסמוך למבצר צלבני, ובהמשך שירותו של ארז בצומת נצרים בראשית האינתיפאדה השנייה.
פן אחר של ארז המתואר בספר הוא מערכת היחסים שלו עם חברתו לילך, המלווה אותו מאז ראשית התיכון. הוא מתלבט בשאלת שיתופה של לילך באירועים העוברים עליו במוצב, ובמהלך הספר אף נפרד ממנה לזמן מה כדי שהקשר ביניהם לא יפגע בתפקודו במוצב. בנוסף, מתעמת ארז עם הדעה השלטת בארץ אז שקראה ליציאה מלבנון בכל מחיר, דעה שהוא חלק עליה מכל וכל.
פרס ספיר לספרות.
על הספר כתב חבר השופטים בפרס מפעל הפיס לספרות על שם פנחס ספיר:
חבר השופטים שבחר בלשם כלל את המשורר מאיר ויזלטיר, פרופ' דן לאור, הסופרת אלאונורה לב, ד"ר חיים נגיד, והעיתונאי יצחק לבני. החלטת השופטים התקבלה שלא פה אחד, ולאחר חילוקי דעות.
הספר הלבן, 1939
מייק אולדפילד
מייקל גורדון (מייק) אולדפילד (באנגלית: Michael Gordon Oldfield; נולד ב-15 במאי 1953) הוא מוזיקאי, מלחין ויוצר אנגלי. אולדפילד ידוע בסגנונו המשלב רוק מתקדם, מוזיקת ניו-אייג' ומוזיקה מינימליסטית, התפרסם בציבור לראשונה בזכות יצירתו "פעמונים צינוריים" (Tubular Bells).
ביוגרפיה.
אולדפילד נולד ברדינג, אנגליה למורין וריימוד. שני אחיו, טרי אולדפילד, וסאלי אולדפילד, הם מוזיקאים אף הם.
קריירה.
אולדפילד החל בקריירה מוזיקלית כבר בילדותו, כשהוא מופיע בצמדים שכללו אותו, את אחיו ואת אחותו. ב-1970 היה שותף בלהקת הליווי של קווין איירס כבסיסט, וב-1971 הוציאה הלהקה את האלבום Shooting at the Moon.
במהלך אותן שנים החלה יצירתו המפורסמת Tubular Bells לקרום עור וגידים. לאחר שהשמיע גרסת הדגמה של היצירה למספר חברות תקליטים ונדחה שוב ושוב, שמע את היצירה ריצ'רד ברנסון, בעל חנות תקליטים שהיה בשלבי הקמתה של חברת התקליטים "ורג'ין רקורדס". ברנסון שם את אמונו באולדפילד, ואלבומו היה האלבום הראשון שהפיקה החברה. לימים הפכה ורג'ין לאימפריה כלכלית בשווי מילארדי דולרים הכוללת בין השאר חברת תעופה, הוצאה לאור, ורשת טלפונים סלולריים.
אלבום הבכורה כלל את היצירה בת 49 הדקות לבדה. לאולדפילד יצא שם של וירטואוז, לאחר שהוקלט באלבום כשהוא מנגן על כמעט 30 כלים מוזיקליים שונים, ביניהם גיטרה אקוסטית, חשמלית ובאס, פסנתר, מנדולינה, כלי הקשה, כינור, וכמובן פעמון צינורי - מעין כלי הקשה הבנוי מצינורות מתכת חלולים, שעל שמו נקראת היצירה. האלבום זכה להצלחה מסחררת, שהה 264 שבועות בפסגת המצעד הבריטי, מכר כ-16 מיליון עותקים והקפיץ את אולדפילד למעמד של כוכב. ביצירה האינסטרומנטלית נעשה שימוש בפסקול של הסרט "מגרש השדים", ואולדפילד קיבל בזכותה את פרס גראמי.
לאחר ההצלחה של אלבומו הקודם, פרסם ב-1974 אלבום נוסף בשם " Hergest Ridge". ב 1975 יצא אלבומו Ommadawn שבו מוטיבים של מוזיקת עולם, ובשנת 1978 האלבום Incantations.
ב-1983 החל אולדפילד לעבוד עם הזמרת הסקוטית מגי ריילי, ויחד הוציאו את הלהיט "Moonlight Shadow", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי והציג את אולדפילד לקהל צעיר וחדש. שנה אחר-כך הוציא סינגל נוסף עם ריילי, "To France”, שזכה גם הוא להשמעות רבות. לאחר שאירח את בוני טיילר ב-Islands ב-1987, החל לכתוב מוזיקת פופ סטנדרטית יותר. בנוסף, הכריזו מספר מבקרים שהמוזיקה שלו אנכרוניסטית.
ב-2007 פרסם אולדפילד אוטוביוגראפיה בשם "Changeling".
ב-2008 יצא אלבומו "מוזיקת הסְפֵרוֹת" (Music of the Spheres), שהיא יצירתו הקלאסית הראשונה, בה משתתף בין השאר הפסנתרן לאנג לאנג.
חיים אישיים.
בסוף שנות ה-70 נישא לדיאנה ד'אוביניי, נישואים שהחזיקו מעמד שבועות מספר בלבד. בתחילת שנות ה-80 נישא לסאלי, ולזוג שלושה ילדים. לאחר מכן נישא לאניטה הגרלנד, זמרת נורווגית, ולשניים שני ילדים. לאחר מכן נישא לפאני, ולזוג שני בנים. השניים נפרדו ב-2013.
אולדפילד הוא חובב מושבע של אופנועים ומחזיק בחמישה.
אחת מתשע - עמותה לתמיכה בנשים חולות סרטן השד
סמל סנט הלנה
סמל סנט הלנה ניתן לאי ב-30 בינואר 1984.
הסמל הוא שלט אצולה שבשליש העליון שלו מתואר חופמי האופייני לאי, ובשני השלישים התחתונים מתוארים נופי חוף האי - ספינה עם הרי האי ברקע. תיאור החוף מקורו בחותם הקולוניאלי של המושבה.
על הכתר שמעל המגן מצוירת אישה, המייצגת את הלנה מקונסטנטינופול (הלנה הקדושה - סנט הלנה), על שמה קרוי האי. הלנה מחזיקה בידה צלב ופרח. הצלב מסמל את האמונה לפיה הלנה היא זו שמצאה את הצלב האמיתי.
מתחת לשלט רשום מוטו האי - "נאמן לבלי חת" (Loyal and unshakable).
הסמל אינו בשימוש באיים התלויים של סנט הלנה. לאי טריסטן דה קונה סמל אחר ואילו האי אסנשן משתמש בסמל בריטניה.
בסמל האי נעשה שימוש על דגל האי ועל דגל מושל האי.
רני בלייר
רן (רני) בלייר (נולד ב-8 ביוני 1962) הוא במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה. בלייר כיהן כיו"ר איגוד הבמאים בישראל.
ביוגרפיה.
נולד באופקים ליוסטה בלייר, יליד בודפשט, ולסימה (אלקבץ) ילידת קזבלנקה, שעלו בעליית הנוער. בגיל שלוש עברה משפחתו להתגורר במושב ישע שבנגב המערבי. אביו היה מזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל בשנות ה-2000.
באמצע שנות השמונים סיים בלייר לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות ע"ש דוד ויולנדה כץ באוניברסיטת תל אביב. בתחילת דרכו ביים קליפים מוזיקליים לברי סחרוף באלבומיו "חם על הירח" ו"סימנים של חולשה". באותה תקופה החל לביים כתבות טלוויזיה בערוץ הראשון ובערוץ 8.
בשנים 1999–2004 כתב וביים, לצד ענת אסולין ואורי סיון את סדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים", אשר שודרה במשך 5 עונות בערוץ 3 בכבלים (כיום - הוט). עבור ערוץ זה בשנת 2006 ביים וכתב ביחד עם ענת אסולין וארי פולמן את הסדרה "פרשת השבוע", אשר שודרה במשך 3 עונות עד 2009.
ב-2008 החליף את דורון צברי כראש איגוד הבמאים, תפקיד בו כיהן עד מאי 2012, אז החליף אותו יריב הורוביץ.
בשנת 2009 ביים את הסדרה "תיבת נח", אותה יצר שמוליק קלדרון ושודרה בערוץ 2 בזכיינית "רשת". בלייר גם היה שותף בכתיבת התסריט יחד עם מאיה הפנר.
בשנת 2011 כתב וביים את "אדמה", מיני-סדרה בת 5 פרקים המשודרת בהוט 3.
לאחר מכן יצר וביים את סדרת הדרמה הפוליטית "שביתה", אשר עלתה לשידור ביולי 2012 בערוץ yes Drama.
בשנת 2012 בלייר התמודד לכנסת ה-19, במקום השלישי במפלגת "ארץ חדשה" אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.