ההנהגה הפוליטית של אינדונזיה מילאה תפקיד חשוב ביחסים שבין הקבוצות, לטובה ולרעה. היא מקדמת כבוד הדדי בכך שהיא מאשרת את הפנצ'אסילא, אך גם מקדמת תוכנית הגירה מאסיבית, שגרמה למספר קונפליקטים דתיים באזור המזרחי של המדינה.
ספרות.
הספרות האינדונזית יכולה להתייחס לכל הספרות המיוצרת בארכיפלג האינדונזי. אולם, היא מתייחסת באופן נרחב יותר לספרות המיוצרת באזורים עם שורשים לשוניים משותפים המבוססים על השפה המלזית, אשר אינדונזית היא נצר אחד שלה. הספרות עשויה לעזור בהפצת השפה האינדונזית וכך לקרב את דרום מזרח אסיה, כולל אינדונזיה, וגם מדינות אחרות בעלות שפה משותפת כגון מלזיה וברוניי. כמו גם אוכלוסייה בתוך עמים אחרים ובין מדינות שונות, כמו אנשי מלזיה המתגוררים בסינגפור.
יש גם יצירות שנכתבו על אינדונזיה בשפות אחרות. ישנן מספר שפות וכמה מסורות ספרותיות מובחנות זו מזו אך קרובות בתוך הגבולות הגאוגרפיים של האומה המודרנית של אינדונזיה. לדוגמה, לאי ג'אווה יש תרבות וספרות היסטורית משלו. קיימות עוד מסורות כגון סנדאנית, באלינזית, באטק (Batak) ואף מדורס (Madurese). לאינדונזיה קיימת גם היסטוריה קולוניאלית הולנדית, בריטית ויפנית. בנוסף, קיימת גם השפעה של ההיסטוריה של האסלאם שהביא טקסטים בעלי השפעות לשוניות וספרותיות. יש באזור גם מסורת ספרותית שבעל פה.
אוכל.
המטבח האינדונזי משתנה מאזור לאזור ויש לו השפעות רבות ושונות. המטבח של מזרח אינדונזיה דומה במאכלים שלו למטבחים הפולינזי והמלזי. בנוסף, קיימים בו אלמנטים של המטבח הסיני (עקב השליטה הסינית רבת השנים באזור). ניתן למצוא במטבח האינדונזי מזונות כגון בקמי, כלומר אטריות, בקסו (Baksu) שהוא בשר או כדורי דגים, לומפיה (Lumpia) מאכל דמויי אגרול (spring roll) שמקורו במטבח הסיני, הממולא בירקות קצוצים ולעיתים בשר טחון. באינדונזיה קיים מגוון גדול של מאכלים אתניים ומשקאות. אחד המאכלים המקומיים המפורסמים נקרא טמפה (Tempe) אשר עשוי פולי סויה תוססים. מלבד הטמפה יש הרבה מוצרים אתניים מפורסמים באינדונזיה, רובם הגדול נקרא טייפ (Tape). טייפ הוא קסאווה (צמח טרופי ששורשיו מכילים עמילן והוא משמש בתעשיית המזון) אשר תוססת באמצעות חיידקים של חומצה לקטית, שמרים ועובש. הדאדיה הוא חלב תאו שהותסס באופן טבעי בתוך במבוק, בעוד הדנגקה (Dangke) הוא חלב תאו אשר החמיץ ולאחר מכן הותסס בקליפת קוקוס. באקסם (Bakasam) הוא בשר אשר מותסס באופן טבעי עם תוספת של אורז, מלח וסוכר. בנוסף, סיא רובה (Sie Reuboh) הוא בשר שתוסס עם תוספת של חומץ דקלים. ניתן לראות כי המטבח האינדונזי מאופיין במידה רבה עם תהליך התסיסה של חומרי גלם, בעיקר על מנת לשמר אותם.
התמונה של המטבח האינדונזי היא מגוונת להפליא, ותלויה בסוג המזון הדומיננטי באותו אזור גאוגרפי. המונח "המטבח האינדונזי" אינו מוכר לאינדונזים ונדיר להשתמש בו, כאשר השימוש בו נעשה בעיקר על ידי אנשים שאינם אינדונזים (תיירים, מהגרים). קיימים שלושה גורמים אשר מגדירים את הרעיון של המטבח הלאומי האינדונזי. ראשית, הפיכתו למטבח של מזון מהיר. שנית, מגמות חדשות בפיתוח המטבח האינדונזי ברמה המקומית. הצמיחה הכלכלית והעיור של אינדונזים רבים מהכפר אל העיר, השפיעו על המודעות למזון מהיר. באזורים עירוניים מתעוררות מגמות חדשות עם מסעדות בסגנון בתי קפה, המחליפות כיום את "עמדות המזון", ששימשו למאכלים מקומיים בלבד עבור מהגרי עבודה. התוצאות מצביעות על כך שמושג משותף של "המטבח האינדונזי" מעבר למסגרת של קבוצות אתניות או מנות מקומיות כבר מתעוררות בהדרגה אל מחוץ לגבולותיה ומתפשטים למרחבים גדולים יותר. יתרה מזאת, השימוש בחבילות תבלינים מעורבבות אשר נמכרות בכל חנות, מאפשרת לאנשים לשחזר את אותו הטעם של המנות בכל פעם, היכן שהם רוצים, מה שגורם למטבח להפוך להומוגני, נייד ומיידי יותר וכך הוא מתפשט לכל אורכה של אינדונזיה. על כן, כמו שמזון מהיר הופך לפופולרי יותר, כך גם האינדונזים יוצאים אל מחוץ לגבולותיהם עם המטבח המקומי. אולם, המטבח המקומי לא נעלם, במקום זאת הוא משתנה ועוטה אלמנטים חדשים של טעם המבוססים על ציפיות הטעם העירוני.
בית כנסת תפארת ישראל ע&quot;ש עגנון
בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון הוא בית כנסת השוכן בפסגת שכונת תלפיות בירושלים.
היסטוריה.
בתוכניות המקוריות הועיד קאופמן את המקום לבניית אקדמיה לאמנות, אך יועד המקום הוסב לבית כנסת. בראשית שנות ה-30 הקדישה הגברת שרה צ'רנובה את ביתה לבית כנסת לשכונת תלפיות. אולם ועד השכונה החליט שהבית אינו מתאים לשמש כבית כנסת ומכר אותו תמורת 700 לא"י ששימשו להקמת בית כנסת בשכונה. עד אוקטובר 1934 נאספו עוד 800 לא"י מתושבי השכונה.
ב-2 בדצמבר 1934 התקיים מעמד הנחת אבן פינה לבית הכנסת בהשתתפות הרבנים הראשיים, הרב קוק והרב יעקב מאיר. מתכנן המבנה היה ר. פרידמן מחיפה. תוכנית בית הכנסת כלל אולם גדול עם 500 מקומות, מהם 150 לנשים, ואולם שני קטן יותר. בית הכנסת היה גדול בהרבה מצורכי התושבים בתלפיות ולדברי קלויזנר בנאומו בעת הנחת אבן הפינה, שבית הכנסת הגדול הוא "אות ומופת שהשכונה תגדל וותרחב ותתפשט ותגיע עד רמת רחל ועד בית לחם".
בניית בית הכנסת התקדמה במהירות בשנת 1935 ובאוקטובר 1935, במהלך חול המועד סוכות, נערך במבנה בית הכנסת חגיגת שמחת בית השואבה. בדצמבר 1937 ביקר בבית הכנסת מ"מ מושל מחוז ירושלים.
עד שנת 1939 הושקעו בבית הכנסת כ-6000 לא"י, אולם חסרו כספים להשלמתו. ביוני 1939 טרם הושלם בניית בית הכנסת ובינתיים השתמשו תושבי תלפיות בצריף העץ שב"חורשה". מרדכי כספי הודיע שנעשים מאמצים להשלים את בית הכנסת. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחרם המבנה הבלתי גמור על ידי הבריטים, שהשתמשו בו כמחסן נשק. תמונות מן התקופה מציגות חיילים יהודים בשרות הצבא הבריטי, השומרים על המבנה, ובד בד מתיידדים עם תושבי השכונה.
ב-1948 עזבו הבריטים את ארץ ישראל, אך רבים מתושבי השכונה ברחו מפחד המלחמה, ומפני הקִרבה לגבול. עקב כך לא התקיימו כמעט תפילות בבית הכנסת, והמבנה הושכר לאוניברסיטה העברית. זו הפכה את המבנה הנטוש למחסן, ששימשהּ עד שנות ה-60, ואז העבירה את המבנה לרשות העירייה. מעשה זה הוביל לסכסוך בעלות בין העירייה ובין יושבי תלפיות, שבראשם עמדו מרדכי כספי וש"י עגנון. הדבר הגיע עד לבית משפט, שפסק לטובת אנשי השכונה. העירייה נאלצה לשפץ את המבנה על חשבונה. בפברואר 1970 הודיע ראש העיר, טדי קולק שבית הכנסת יושלם וייקרא על שמו של ש"י עגנון. החלטה רשמית על כך נתקבלה במועצת העירייה ב-15 במרץ 1970. בשנות ה-70 נחנך בית הכנסת מחדש בתהלוכת ספרי תורה שהובאו מהצריף הישן. בשל מעורבותו של עגנון ב"גאולת" בית הכנסת, ובשל העובדה שהתפלל בו בקביעות, מכנים יושבי תלפיות את בית הכנסת בשמו. אף על פי שבתלפיות פועלים לא מעט בתי כנסת, נחשב בית כנסת ש"י עגנון לבית הכנסת המרכזי, ורב הקהילה, הרב יהושע זמל, מכהן גם כרב השכונה.
גיניפורט הקדוש
גיניפורט הקדוש (בצרפתית: Saint Guinefort) היה כלב צייד שחי בדרום צרפת בקרבת העיר ליון, בסביבות המאה ה-13, ולאחר מותו הוכר בתור קדוש נוצרי עממי. על פי האמונה המקומית, ביצע גיניפורט נסים רבים לאחר מותו ובמקום קבורתו הפך לאתר עלייה לרגל מפורסם בדרום צרפת. פולחנו נותר בדרום צרפת עד ראשית המאה ה-20.
גיניפורט מעולם לא הוכר בתור קדוש נוצרי רשמי של הכנסייה הנוצרית.
האגדה.
גיניפורט הקדוש היא אגדה מימי הביניים שהתפתחה במאה ה-13 על בסיס המוטיב של "הכלב הנאמן", בדומה לאגדת הכלב גרלט הוולשית. אזי, על פי האגדה העממית, גיניפורט היה כלבו של אביר החי בטירה סמוכה לעיר ליון שבדרום צרפת. האביר יצא לצוד, והותיר את בנו הפעוט להשגחתו של כלבו הנאמן. כשחזר האביר, מצא בחדר הילדים הרוס, בלי למצוא את בנו מלבד גיניפורט הכלב, המקבל את פני אדונו. האביר חשב כי כלבו אכל את ילדיו ולכן הרג אותו. אך לפתע האביר מצא את בנו הבוכה, אשר לידו מונחת גופה של נחש ארסי. האב הבין את טעותו, כי הרג את הכלב התמים שרק הציל את בנו מידי הנחש ולכן ביחד עם משפחתו הם החליטו לקבור את הכלב ליד באר המים שמחוץ לטירה ועל גופו הם ערמו אבנים בתור מצבת זיכרון, שהפכה במהרה למזבח לכבודו. בד-בבד עם השנים החלו מקומיים רבים לטעון, כי קברו של הכלב מבצע נסים ומביא הגנה על תינוקות. ולכן, היו נוהגים משפחות רבות להשאיר את תינוקותיהם החולים באתר הקבורה, מתוך תקווה לנס שיתבצע והתינוק ירפא בזכות תפילתו של הכלב.
פולחנו של גיניפורט הכלב התפתח מאוד במרוצת השנים, והפך למוקד פולחן מוכר בדרום צרפת. משכן הקבורה של הכלב היה מקום כינוס להורים ותינוקות בני יום, אשר חיפוש עזרה לרך הנולד והגנה מפני שדים, רוחות רעות ומהשטן. ולכן, טקסים שונים נערכו במקום בשמו של הקדוש, והוא היה מקום נוח למצוא פתרונות שונים, למצוקת חייהם של אנשים רבים בני התקופה במיוחד בנושאי ינקות וילדה. ולכן טקסים שונים נערכו בשמו של הקדוש כמו למשל: הדלקת נרות, הבאת בגדיו של הילד וכן גם תפילות, מתן מנחות ויוצא בזה. היו רק חלק קטן מהטקסים שהתקיימו במשך מאות שנים בדרום צרפת לכבוד הכלב הקודש. ברם, אף על התפוצה הרחבה של פולחן גיניפורט, הוא מעולם לא הוכר בידי הכנסייה הקתולית כקדוש רשמי ונותר במעמד של קדוש עממי. בימי הרפורמציה הפרוטסטנטית גונה פולחנו של גיניפורט באשמת עבודת אלילים בפולחן הקתולי ופגיעה בטהרת של הנצרות. אומנם, למרות זאת, פולחנו המשיך להתקיים באופן לא רשמי עד שנת 1930.
דוגמאות נוספות.