לא הייתה אמת אחת ויחידה לגבי האלים. למרות שהעמים היוונים השונים הכירו כולם בשנים עשר האלים האולימפיים, במקומות השונים היו תולדותיהם של אלים אלו כה שונות עד כי מדובר בפועל באלים שונים. בערים שונות עבדו לאלים שונים ולעיתים כינו אותם בשם שתאם את טבעם המקומי. כך אתנה הייתה אלת אתונה, ארטמיס הייתה אלת ספרטה, קורינת היה מרכז לפולחן אפרודיטה, בדלפי ובדלוס עבדו את אפולו, באולימפיה את זאוס וכך לגבי כל עיר ועיירה. זהות בשמות אלים בערים שונות לא העידה על זהות בפולחן; היוונים עצמם היו מודעים לכך שארטמיס הציידת הבתולה מספרטה הייתה אלה שונה לחלוטין מארטמיס אלת הפיריון מרובת השדיים מאפסוס. יצירות ספרותיות כמו האיליאדה תארו עימותים בין האלים כיוון שחסידיהם נלחמו על פני האדמה, עימותים אלו היו שיקוף שמיימי של הדפוס הארצי של אותה אלוהות מקומית. למרות שהסגידה לאלים העיקריים התפשטה מאזור לאזור ולמרות שרוב הערים הגדולות התגאו במקדשים לכמה מהאלים החשובים, הזיהוי של אלים מסוימים עם מקומות מסוימים נותר על כנו.
לא הייתה גם דרך חיים אמיתית יחידה לחיות על פי האלים. ל"דברים הקשורים לאלים" לא היה מוקד קבוע והיו גם מגוון אופנים של מחויבויות ל"דברים" הללו. כל עיר הייתה אחראית למקדשיה ולקורבנותיה אך על העשירים הוטל עול מימון ה"ליטורגיאי" (מילולית: "עבודות למען העם", הכוונה לפסטיבלים, תהלוכות, מקהלות, מחזות ותחרויות לכבוד האלים). "פְרַטְריאים" (חברי קבוצת המשפחה המורחבת) פיקחו על קיום מצוות שנגעו לקבוצה כולה, אולם אבות היו אחראים לקרבנות במשק ביתם ולנשים היו טקסי פולחן משלהן.
ליחידים הייתה מידה רבה של אוטונומיה בהתנהלותם עם האלים. אדם שחווה חוויה יוצאת דופן או מהממת יכל להעניק תואר חדש לאל או להכריז על מקום מסוים כקדוש. לאדם שפעל כך לא נוספה סמכות ולא היה במעשה כדי להטיל מחויבות כלשהי על אף אדם אחר, רק נוצרה כך הזדמנות או אפשרות נוספת ברפטרואר העצום ממילא והעמום של דרכים ל"נומיזאין" את האלים.
הגבולות בין השמיימי לאנושי היו מוגדרים בבירור בתחומים מסוימים אך עמומים בתחומים אחרים. בגנאלוגיה המיתולוגית אלים הולידו ילדים לבנות אנוש ואלות ילדו את ילדיהם של מאהבים אנושיים. בנוסף התקיים פולחן גיבורים - גיבורים מיתולוגיים שנוצקו על פי דמויות היסטוריות כדי לכבדם באופן פולחני בשל מעשים שעשו בעודם בין החיים.
התייחסות דומה הייתה קיימת גם לגבי אנשים חיים, הזוכים באולימפיאדות למשל נחשבו כמי שבורכו בכוחות על, ובשל תהילתם ("קודוס") נבחרו כגנרלים בשעת מלחמה. מרפאים נודדים זומנו לעיתים לערים כדי לגאול אותן מאסונות ולא היה בכך כדי לרמז על אי אמונה באלים או האלאה של אותם מושיעים. הישועה יכלה לבוא מידי אל או אדם. היוונים עבדו גם מושגים מופשטים כגון מזל, גורל, צורך - אלוהויות שהיחס בינן לבין האלים המואנשים המסורתיים היה מעורפל. ככלל לא הייתה "דוֹגמה" או תאולוגיה במסורת היוונית ולכן גם לא היו כפירה וצביעות ולא חשש לפלגנות או כל תופעה חברתית אחרת הנובעת מדת שסדריה קשיחים. השונות הרבה בדת היוונית שיקפה את ההיסטוריה הארוכה והמורכבת של העמים דוברי היוונית.
הדת היוונית שררה החל מהתקופה המינואית והתקופה המיקנית, בתקופה ההלניסטית ועד הכיבוש הסופי בידי האימפריה הרומית. רעיונות דתיים המשיכו להתפתח בתקופה זו; בעת כתיבת האיליאדה המיוחסת להומרוס היה כבר קונצנזוס לגבי זהותם של האלים האולימפיים. למרות זאת עדיין ניתן היה לשנות את הקאנון; באיליאדה למשל דיוניסוס אינו נוכח, כיוון שפולחנו התפשט לאחר זמן כתיבתה, ובשלבים מאוחרים יותר הוכר כאחד משנים עשר האלים האולימפיים במקומה של הסטיה. ישנם חוקרים הסבורים כי דיוניסוס הוא אלוהות "זרה", שמקורה אינו בפולחנים היווניים המקומיים.
בנוסף לפולחנים המקומיים לאלים העיקריים, למגוון מקומות כגון צמתים וחורשות קדושות היו אלוהויות משלהם. מזבחות הוקמו פעמים רבות מחוץ למחוזות המקדשים. מקדשי-מעט כגון הרמה הוקמו אף הם מחוץ למקדשים. הגיבורים (במובן המקורי של המילה), אלים למחצה או בני אנוש נשגבים, היו חלק מההיסטוריה האגדתית המקומית; גם להם סגדו בפולחנים מקומיים ולעיתים קרובות הם שימשו כאורקלים לנבואות.
הדת הייתה בראש ובראשונה מסורת. לא היה מקום לרעיונות של חדשנות או יצירתיות בסגידה. הדת הייתה אוסף המנהגים המקומיים לכבוד האלים המקומיים.
פונקציה חשובה של הדת הייתה מתן תוקף לזהות ולתרבות של קהילות מקומיות. רבים מהיוונים התייחסו למיתוסים כאל היסטוריה ולא כמשל. היוחסין המתוארים במיתוסים שימשו לקבוצות מסוימות כטיעון לזכויות הבעלות השמיימיות שלהם על שטחים שכבשו. למשפחות שימשו יוחסין אלו כאשרור למעמדם המרומם בסדר החברתי.
התקופה הארכאית והקלאסית.
סגידה.
פעולת הסגידה הפומבית הנפוצה ביותר ביוון העתיקה הייתה מנחת קורבנות, הן תבואה והן דמם של קרבנות בעלי חיים. היוונים הבחינו בין קרבנות של מנחות מועלות באש שהועלו לאלים האולימפיים לבין קורבנות לאלים הכתוניים. הקורבנות לאלים האולימפיים סווגו כ"תרפיה" - שירות שמחויבים בו כלפיהם. סוקרטס התייחס לכך כאל שירות מנהלתי, כעניין עסקי, נטול יראה. על פי החוקרת ג'יין אלן הריסון, לא היו כרוכות בהקרבה תחושות חטא, הכאה על חטא, כפרה, היטהרות, לא יראה ממשפט האל ולא כמיהה לאושר עתידי מושלם.
פן מעשי שונה של הפולחן היווני, פן חשוך, לילי, מעורר פחדים ופרימיטיבי כונה "דֵאִיסִידַיְמוֹנְיָה" - "יראת הרוחות" ובפועל היה יראת העל-טבעי והגורל.
עד המאה הרביעית מושג זה עבר רדוקציה לדמות "האדם המאמין באמונות טפלות" המתואר גם על ידי פלוטרכוס. אך בתקופה הארכאית, ואפילו במאה החמישית, המציאות המיידית החיה של הדת היוונית הייתה הכשפים להסרת רוע (כמו "עין הרע") של הרוחות הכתוניות ("הארציות"), ביניהן גם הגיבורים שיש לפייסם.
על פי איסוקרטס, ההבחנה בין סוגי האלים קלה: אלו שהם מקור הדברים הטובים מכונים אלים אולימפיים ועבורם מקימים גם היחידים וגם המדינות מזבחות ומקדשים. אלו שמחלקתם היא הפורענות והענישה הם בעלי תארים חמורים יותר, אין עובדים אותם בתפילות וקורבנות אלא מבצעים טקסי השתחררות מהם.
טקסי ההשתחררות כונו "אפופומפאי" - "שילוח" במשמעות כמו של "גירוש שדים".
להקרבת קורבנות היו פונקציות רבות. נהגו להקריב לפני ביצוע מטלה חשובה, כדי להציג תינוק שאך נולד, כדי להציג עלם על סף הגבריות בפני חברתם של המחויבים פוליטית.
המקדשים לא היו מקומות כינוס חברתיים ציבוריים לשם תפילה בציבור. ברוב המקדשים היו רק הדמות הפולחנית של אלוהות המקדש ומאגר המתנות המקודשות, שעשוי היה להצטבר לאוצר.
כשמוזכר במיתולוגיה כי סוסים מקודשים לפוסידון או תרנגולים להרמס הכוונה הייתה כי בעלי חיים אלו שימשו כקרבנות המסורתיים לאותם אלים. רוב הקרבנות היו חיות מאכל, ולכן נהוג היה לתת כמנחה לאל את הדם, העצמות והעור וכל השאר נשמר לסוגדים למאכל.
המזבחות לא היו בתוך המקדשים אלא לפניהם בטמנוס (מקום מקודש). הם הוקמו בהמשך למקדש, על גבי אפרם של אינספור קרבנות קודמים. אחד הקשיים ביסוד מושבה יוונית חדשה היה זיהוי המקום החדש המועדף על האל, אשר הובא מהבית בגחלת בוערת מהאח הקהילתי.
מאחורי מנהג הקרבת קרבנות בעלי חיים מהדהד מנהג קדום יותר, שהיוונים המתורבתים יותר כבר נטשו - הקרבת קרבנות אדם. סימנים לכך נותרו במיתוסים על גיבורים כמו טנטלוס ופלופס או אגממנון ואיפיגניה ובהערות לגבי איסורים על מנהג זה בהקשר לאורפיאוס, שהוא עצמו היה קורבנן של המינאדות - מעריצות אקססטיות של דיוניסוס אשר שיסעו את גפי קורבנותיהם הפולחניים.
הסוגדים הציעו לאלים מתנות מקודשות בתמורה על חסד שכבר התקבל או בתקווה לחסד עתידי. מתנות הוצעו גם כדי לפייס את האלים בשל פשעים של שפיכות דמים, חילול הקודש או הפרת מנהגים דתיים. לעיתים המתנות ניתנו מרצונו החופשי של הסוגד ולעיתים כהיענות לדרישת כהני הפולחן לקיום נדר דתי או לכיבוד מנהג דתי.
המתנות המקודשות הוצגו לראווה במקדשו של האל לזמן מוגדר, ולאחריו בדרך כלל נפטרו מהם באופן טיקסי. דוגמאות למתנות אופייניות היו חצובות ברונזה, קדרות ופיסלונים יקרים, לוחות ופיסלוני טרקוטה, מנורות וכדים. שריון, נשק, תכשיטים ופריטים אישים אחרים וכן פסלי ותבליטי שיש הוקדשו בהמוניהם. חלק ממקדשי המרפא אכסנו העתקי חלקי גוף שנתרמו כתודה על מרפא או בתקווה לו. אנדרטאות מפוסלות גדולות מחומרים יקרי ערך כמו שיש וברונזה נתרמו בקביעות על ידי יחידים או על ידי ערי המדינה למקומות הפולחן הפאן-הלניים הגדולים כמו דלפי ואולימפיה.
הנוסחה הרומאית "דוֹ אוּט דֵס" - "אני נותן שמא אתה תתן" שיקפה את גישת הסוגדים לאלים. הסגידה הציבורית כוונה לרצות את האלים כדי שישלחו גשם, יבול טוב, ניצחונות צבאיים וברכות ציבוריות נוספות. קורבנות פרטיים הועלו למטרות אישיות. התפילה הייתה נוסחתית ופולחנית ביותר. ברוב המקומות לא הייתה כהונה מקצועית; הכהונה לא הייתה מישרתם העיקרית של הכוהנים המקומיים. אתרים דתיים גדולים כמו אורקלים שאליהם עלו לרגל היוו גורם משיכה לתיירות רוחנית בממדים שהצריכו העסקת צוות כהנים קבוע.
תאולוגיה.
במסורות היווניות לא הייתה תאולוגיה במובן של מערך מנומק אודות ההבנה הנורמטיבית את האלים. אך המסורות היווניות שופעות תאולוגיות במובן של הסברים מפורשים לגבי האלים בכלל ולגבי אלים ספציפיים. בשירה האפית ההומרית נקטעת לעיתים קרובות הפעולה הדרמטית
לשם סיפור ההיסטוריה של אל מסוים או לסיפור המנמק את כיבודי האלים.