לחבלי צרפת אין אוטונומיה חוקתית או משפטית. הם מקבלים חלק מהמיסים הארציים ומנהלים את תקציבם באופן עצמאי במועצות אזוריות. מפעם לפעם עולות בשיח הציבורי שאלות לגבי אוטונומיה חוקתית מסוימת לחבלים, אך הנושא תמיד מאוד שנוי במחלוקת. בנוסף, הוצע להעביר ולהכליל את המועצות המחוזיות במועצות האזוריות של כל חבל, ולשמור על המחוזות כתת-חלוקה אדמיניסטרטיבית בלבד.
האחריות הכספית של החבלים היא בעיקרה להקמה ולמימון של בתי ספר. במרץ 2004 הכריזה ממשלת צרפת על תוכנית שנויה במחלוקת להעביר לאחריות החבלים גם את הניהול והמימון של סגל שלא קשור בבתי הספר. מבקרי התוכנית טוענים כי ספק אם משאבים מספקים יועברו לחבלים, וכי צעדים אלו רק יתרמו לחוסר השוויון בין החבלים.
היסטוריה.
רשימת החבלים בשנים 1972–2015.
חבלי ארץ מעבר לים הנחשבים גם למחוז (היות שהם אינם מורכבים מתתי-מחוז):
חבלי צרפת החל משנת 2016.
במסגרת רפורמות ביזור סמכויות שהנהיג נשיא צרפת פרנסואה הולנד, עברה צרפת המטרופוליטנית חלוקה מחדש של חבלי הארץ, ובמקום 22 חבלים חולקה צרפת המטרופוליטנית ל-13 חבלים. במסגרת הרפורמה נותרו 6 חבלים ללא שינוי, ונוצרו שבעה חבלים מאיחוד בין 16 החבלים האחרים.
החבלים החדשים הם:
נותרו ללא שינוי:
סביאטוסלב ריכטר
סְבִיָאטוסְלָב תאופילוביץ' ריכטר (ברוסית: Святослав Теофилович Рихтер; 1915–1997), פסנתרן רוסי ממוצא גרמני. הוכר כאחד הפסנתרנים הגדולים ביותר של המאה ה-20. נודע ברפרטואר הנרחב, בטכניקה חסרת המאמץ ובסגנון הפואטי שלו.
ביוגרפיה.
נעוריו.
ריכטר נולד בז'יטומיר, אוקראינה, לאב גרמני ולאם חצי-רוסייה וחצי-גרמנייה. הוא גדל באודסה. שלא כרגיל, הוא רכש את עיקר הכשרתו המוזיקלית בכוחות עצמו, אם כי אביו (שהיה פסנתרן ונגן עוגב) ואחד מתלמידי אביו (נבלן צ'כי) הקנו לו את יסודות החינוך המוזיקלי. עוד כילד הצטיין ריכטר בקריאה מן הדף והתאמן דרך קבע עם להקות אופרה ובלט מקומיות. הוא פיתח התלהבות, שעמדה בעינה כל חייו, לאופרה ולמוזיקה קאמרית וווקאלית, שמצאה את ביטויה בפסטיבלים שארגן בגראנז' דה מזליי, צרפת ומוזיאון פושקין במוסקבה. הוא החל לעבוד באופרה של אודסה כמלווה חזרות.
ראשית הקריירה.
ב-19 במרץ 1934 הופיע ריכטר ברסיטל הראשון שלו, במועדון המהנדס של אודסה; אך לימודי הפסנתר הרשמיים שלו החלו רק כעבור שלוש שנים, כשהחליט לפנות אל היינריך נויהאוס, פסנתרן מפורסם ומורה לפסנתר, בקונסרבטוריון של מוסקבה. מספרים שתוך כדי מבחן הקבלה של ריכטר לחש נויהאוס לתלמיד אחר "האיש הזה הוא גאון". אף כי נויהאוס לימד הרבה פסנתרנים גדולים, בהם אמיל גיללס וראדו לופו, אומרים שהוא ראה בריכטר את "התלמיד הגאון, שלו חיכה כל חייו", אף כי "עליו להודות, שהוא לא לימד את ריכטר דבר."
בשלב מוקדם בקריירה שלו ניסה ריכטר את ידו גם בהלחנה ונראה שניגן כמה מחיבוריו במבחן הקבלה שלו אצל נויהאוס, אך הוא ויתר על ההלחנה זמן קצר אחרי שעבר למוסקבה. כעבור שנים הסביר את החלטתו במילים הבאות: "ההסבר הטוב ביותר שיש לי הוא, שלא ראיתי צורך להוסיף לכל המוזיקה הגרועה שיש כבר בעולם."
בשנת 1940, כשהיה עדיין סטודנט, הופיע ריכטר לראשונה בפומבי בנגינת הסונאטה לפסנתר של סרגיי פרוקופייב, מלחין ששמו נקשר מאז ואילך ביצירותיו. הוא נודע גם כמי שהשתמט משיעורי חובה פוליטיים בקונסרבטוריון והושעה פעמיים בשנתו הראשונה. כל חייו התרחק מן הפוליטיקה של ברית המועצות ומימיו לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
מאחורי מסך הברזל.
ריכטר פגש את הסופרן נינה דורליאק בשנת 1945. כעבור זמן קצר ליוה אותה בפסנתר בתוכנית שכללה שירים מאת רימסקי-קורסקוב ופרוקופייב. "הייתה זו הפגישה הראשונה בקשר שיימשך לכל אורך חייהם. ריכטר ודורליאק לא נישאו מעולם באופן רשמי, אבל היו חברים ובני-זוג קבועים. היא הייתה הגורם המאזן, המעשי לטבעו האימפולסיבי. היא זו שמתחה לו את השעון, הזכירה לו פגישות שקבע וניהלה את התחייבויותיו המקצועיות" (גפן 1999). בשנת 1949 זכה ריכטר בפרס סטלין, שהוביל למסעות קונצרטים ברחבי רוסיה, מזרח אירופה וסין.
הקונצרט הראשון של ריכטר מחוץ לברית המועצות היה בצ'כוסלובקיה ב-1950. ב-1952 הוזמן ריכטר לשחק בתפקיד פרנץ ליסט בהפקה חוזרת של סרט תיעודי מ-1946 על חיי גלינקה. בתפקיד הראשי שיחק בוריס סמירנוב.
ב-1953 הצטווה ריכטר לנגן בהלוויית סטלין. בהתרסה נגד ההוראה לנגן יצירה קצרה ונכאת רוח, בחר ריכטר לנגן את הפרלוד ופוגה במי מינור, בעלי האופי המיסטי, מתוך הפסנתר המושווה של באך. ריכטר סירב להפסיק את הנגינה, על אף הפרעות והצקות חוזרות ונשנות, ובסופו של דבר, כך אומרים, גררו אותו חיילים מעל הבמה, אבל רק אחרי שגמר לנגן.
בשנת 1960 העז שוב פנים כנגד השלטונות כאשר ניגן בהלווייתו של בוריס פסטרנק.
מעבר למסך הברזל.
שמו של ריכטר הגיע למערב באמצעות הקלטותיו. הקונצרטים הראשונים שלו במערב התקיימו במאי 1960, כאשר קיבל היתר לנגן בפינלנד. באותה שנה הותר לו סוף סוף להופיע בארצות הברית. הופעתו הראשונה שם הייתה בשיקגו ב-15 באוקטובר 1960, בנגינת הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח אריך ליינסדורף, והתקבלה בתשואות ובביקורות חיוביות. שיאו של מסע הקונצרטים של ריכטר בארצות הברית ב-1960
היה בקרנגי הול.
על הופעותיו של ריכטר באמריקה העיבו מחאות אנטי-סובייטיות, והוא הודיע שלא ישוב להופיע שם. ב-1961 ניגן לראשונה בלונדון. המבקרים הבריטיים לא קיבלו את נגינתו, ברסיטל מיצירות היידן ופרוקופייב, בעין יפה, אך יחסם השתנה מן הקצה אל הקצה לאחר קונצרט של שני הקונצ'רטי לפסנתר של ליסט.
שנותיו האחרונות.
ריכטר אהב לנגן לפני קהל, אך שנא לתכנן קונצרטים שנים מראש. בשלהי חייו העדיף לנגן בהתראה קצרה ככל האפשר, באולמות קטנים וחשוכים, עם תאורה ממוקדת על התווים ותו לא. החשכת האולם, כך טען, עוזרת למקד את תשומת לב הקהל בנגינה, ללא הסחות דעת חיצוניות.
ב-1986 יצא ריכטר למסע קונצרטים בן שישה חודשים בסיביר, במהלכו הופיע בכ-150 רסיטלים, חלקם בעיירות שלא היה בהן אולם קונצרטים של ממש, לקהל מאזינים, שלחלקו הייתה זו ההזדמנות הראשונה לשמוע מוזיקה קלאסית.
באותה שנה זכה בפרס לאוני סונינג למוזיקה.
בשנותיו האחרונות התנסה ריכטר בירידה מסוימת בטכניקה, הן בשל גילו והן בשל בעיות בריאות, אך למרות התסכול שגרם לו מצב זה, המשיך ריכטר לנגן ולהופיע בכמה מן היצירות התובעניות ביותר ברפרטואר הפסנתרני, ביניהן "מחזור המראות" של ראוול, הסונאטה השנייה של פרוקופייב והאטיודים והבלדה הרביעית של שופן.
הופעתו המוקלטת האחרונות של ריכטר, עם תזמורת יפנית בניצוח ידידו הוותיק, רודולף ברשאיי, הייתה בשנת 1994. הקונצרט, שכלל שלושה קונצ'רטי של מוצרט, יצא בתקליטור בחברת לורל.
הרסיטל האחרון של ריכטר התקיים בליבק, גרמניה ב-30 במרץ 1995. בתוכנית היו שתי סונאטות של היידן ו"וריאציות ופוגה" של מקס רגר על נושא של בטהובן, יצירה לשני פסנתרים, שריכטר ניגן עם הפסנתרן אנדריאס לוצביץ'.
ריכטר מת בביתו ליד מוסקבה מהתקף לב, אחרי תקופה ממושכת של דיכאון בגלל אי יכולתו לנגן לפני קהל. בשעת מותו, עבד ריכטר על "חמישה קטעים לפסנתר" של שוברט, מס' 459 ברשימת יצירותיו.
ארץ הלואר
מאפיית אנג'ל
אבא אלחנני
אַבָּא אֶלְחָנָנִי (26 בינואר 1918 – 2 ביולי 2008) היה אדריכל ישראלי, עורך כתב עת לאדריכלות ועיצוב, מבקר והיסטוריון של האדריכלות הישראלית.
ביוגרפיה.
אלחנני (במקור אלחנוביץ) נולד בוורשה בירת פולין בשנת 1918, ועלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו ב-2 בינואר 1933. היה בוגר הגימנסיה העברית הרצליה. את לימודי האדריכלות השלים בטכניון שבחיפה בשנת 1941. היה חבר ארגון "ההגנה", ולאחר מכן לחם כלוחם צה"ל במלחמת העצמאות. בשנת 1947 פתח משרד אדריכלים עם שותף מהנדס בניין. בשנת 1948 עמד בראש הוועדה הממלכתית לקביעת דגל ישראל.
בשנת 1956 זכה יחד עם סעדיה מנדל, במקום השלישי, בתחרות לציוני מקומות היסטוריים.
אלחנני נחשב לאחד מחשובי האדריכלים בישראל בזכות תרומתו בתחום הבנייה בארץ, תרומתו בהוראה בטכניון ועריכת כתבי עת לאדריכלות, ובראשם "תוי", שאותו ערך בין השנים 1966–1992, והספר "המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20".
בנו, , נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן כלוחם בסיירת גולני. המשפחה מנציחה את זכרו באמצעות "אוהל אהוד", שהוקם בבית צופי רמת גן, ובאמצעות מלגה לסטודנטים מצטיינים באקדמיה לאמנות "בצלאל". בשנת 2006 הוענק לאלחנני תואר "יקיר העיר" רמת גן, העיר בה התגורר.
נפטר ב-2 ביולי 2008, והותיר אחריו אישה, האדריכלית חנה אלחנני, ובת, עדית אלחנני. ספרייתו העשירה של אלחנני נתרמה ל"בית האדריכל", כשבמקביל לחנוכתה נערכה תערוכה המציגה מעבודותיו באצירת צבי אלחייני.
שועלי שמשון
שועלי שמשון הייתה יחידה ממוכנת על גבי ג'יפים של צה"ל בתקופת מלחמת העצמאות.
השם.
השם 'שועלי שמשון' נבחר על ידי אבא קובנר, קצין החינוך של החטיבה, והוא שאוב מהתנ"ך. שמשון הגיבור, שופט שהנהיג את עם ישראל במלחמה מול הפלשתים, שליטי מישור החוף הדרומי והשפלה הפנימית בימי שפוט השופטים, ובתחבולות עשה לו מלחמה: הוא קשר לזנבותיהם של שלוש-מאות שועלים לפידים בוערים והריץ אותם לכיוון השדות והכרמים הפלשתיים שעלו באש.
הקמה ופעילות.