כאמור, מטרתו של תהליך החברות המקצועי היא יצירת זהות מקצועית אשר הופכת להיות חלק מהדרך בה הפרט מתנהג ותופס את עצמו. תוצאותיו של תהליך החברות המקצועי עשויות להיות הן חיוביות והן שליליות. תהליך חברות מקצועי מוצלח מתבטא בהשתלבותם של אנשי המקצוע בפרקטיקה המקצועית, ומוביל ליציבות מקצועית וארגונית, מחויבות למקצוע, סיפוק מהעיסוק בתפקיד, מוטיבציה וביצועים מקצועיים טובים יותר. תהליך חברות מקצועי לא מוצלח, עם זאת, עלול להוביל למוטיבציה נמוכה לעסוק במקצוע, ובסופו של דבר גם לפרישה ממנו.
עבדות בקנדה
העבדות והסחר בבני אדם בקנדה התקיימו בתקופות בשונות בקנדה, החל מהעמים והקבוצות האתניות הראשונות שהתיישבו במדינה, ודרך תקופת האימפריה הצרפתית והבריטית ששלטו בקנדה לאורך השנים.
מבחינת גודל התופעה, נדמה כי מספרם של העבדים באוכלוסייה היה קטן מאוד ביחס למספרם בארה”ב ובשאר הקולוניות ברחבי יבשת אמריקה. כך לדוגמה, בחלקים הקנדים בשליטת האימפריה הצרפתית (מונטריאול, קוויבק, טרואה-ריבייר) מספרם של העבדים הסתכם בכמה מאות בלבד בשנת 1767.
בשנת 1833 קיבלה האימפריה הבריטית החלטה על ביטול העבדות וסחר בבני אדם בתחומי האימפריה, וכך גם בקנדה החלה חקיקה למניעת עבדות והקלות לעבדים. ראשי ערים ואזורים הצהירו על תמיכתם בביטול העבדות. במהלך המאה ה-19 אפשרה קנדה ליותר מ-75,000 עבדים אמריקאים לברוח לתחומה ולהתחיל חיים חדשים כאנשים חופשיים. קנדה הייתה מקלט לעבדים שנמלטו מרדיפות בארצות הברית, ורבים מהעבדים בתחומה תיארו אותה בעדויותיהם כ"גן עדן לעבדים".
עבדות בקרב האומות הראשונות.
במשך מאות שנים, החל מתחילת התיישבות העמים הקנדים הראשונים בשנת 1000 לפנה"ס, הייתה קיימת עבדות וסחר בעבדים. ייבוא עבדים תמורת תשלום מהאזור של ארה”ב היה נהוג עוד בתקופות הקדומות של קנדה. עבדים היו מורישים לצאצאיהם את סטטוס העבדות, כך שילד לעבד שנשבה במלחמה היה גם הוא עבד של אותם הבעלים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 עדיין ניתן היה לראות את ביטויי העבדות שהועברו בירושה, בחלקים בקנדה. עד שנת 1632, עוד טרם השליטה של הקולוניות הצרפתית והבריטית, הקבוצות ההיידה (Haida) וטלינגיט (Tlingit), אשר היו ידועות ביחסיהן האכזרי כלפי עבדים.
עבדות תחת השלטון הצרפתי.
העבדות בקנדה תחת השלטון הצרפתי נהפכה נפוצה החל משנות ה-80 של המאה ה-17, אם כי קיים תיעוד של העבד הראשון שהובא ממדגסקר על ידי שיירה בריטית כבר בשנת 1628. העבדים הוטבלו ודתם הומרה לנצרות קתולית.
בעלות על עבדים לא הוכרה באופן רשמי בחוק עד שנת 1709 בה נכנע השלטון ללחץ הפקידים שעסקו בסחר בבני אדם והעביר חוק אשר הפך את הסחר בעבדים לחוקי. רוב העבדים תחת הטריטוריה הצרפתית היו ילידים קנדים, אך בתחילת שנות השמונים של המאה ה-17 ניסה פרנסואה רוט ד'אוטואיל (בצרפתית: François Ruette d'Auteuil), התובע הכללי של הקולוניה, לקבל אישור ממלך צרפת לייבא עבדים ממוצא אפריקאי מהקריביים. תחילה ניסיונותיו לא צלחו בטענה שהאקלים הקר בקנדה איננו מתאים לעבדים הללו. בסופו של דבר האישור התקבל בשנת 1688. מספר העבדים האפריקאים נשאר קטן לעומת העבדים הילידים גם לאחר קבלת האישור והרישומים מראים כי היו 11 עבדים אפריקאים בלבד בין השנים 1689-1709.
העבדים נסחרו בשווקים, הועברו בירושה או ניתנו כתרומה. מחירו של עבד נקבע לפי גילו, מינו, מצבו הבריאותי וכישוריו, והעבדים האפריקאים נחשבו לחזקים ומובחרים יותר ולכן היו יקרים מהעבדים הילידים. מחירו של עבד יליד נע בין 120–750 ליבר (המטבע הנהוג בקנדה הצרפתית) בעוד שמחירו של עבד אפריקאי יכול היה להגיע עד ל-2400 ליבר.
מעמדם החוקי של העבדים - הקודקס השחור.
הקודקס השחור, סט החוקים המגדירים את זכויותיהם וחובותיהם הן של בעלי העבדים והן של העבדים חוקק בשנת 1685 על ידי מלך צרפת, לואי ה-14. בתחילה החוק לא חל על הטריטוריות הצרפתיות בקנדה אך הוא הותאם לכך בשנת 1724.
החוק הגדיר את העבדים כרכושם של בעליהם ולא כבני אדם בעלי זכויות אזרח. עקב כך העבדים לא יכלו לחתום על חוזים, להעיד, להחזיק באדמות או להישפט. אם עבד ביצע פשע כלשהו, בעליו נשא באחריות ונדרש לשלם פיצויים על הנזק, ואם לא יכול היה לעמוד בתשלומים העבד היה נלקח ממנו. לבעלים הייתה זכות להכות או לקשור את העבד אך החוק אסר עליו להטיל מום או להרוג את העבד.
בצד החובות, על בעל העבדים היה לדאוג לאוכל, בגדים ומחסה הולם לעבדיו, וכן לדאוג לעבדים החולים, הנכים והזקנים. כל העבדים הוטבלו ודתם הומרה לנצרות קתולית, עיסוק בכל דת אחרת היה מנוגד לחוק. נישואים בין שני עבדים היו חייבים לקבל את אישור בעליהם ולא הוכרו ללא אישור כזה. ילדים שנולדו לזוג עבדים היו עבדים גם כן והיו שייכים לבעליה של השפחה שילדה את הילד. אם שני עבדים נשואים היו שייכים לאותו בעל אסור היה למכור אותם בנפרד. בנושאי יחסים בין עבדים לאנשים חופשיים החוק קבע כי מעמד של ילד שנולד כתוצאה מיחסי תערובת יקבע לפי אימו, כלומר ילד שנולד לאישה חופשיה ועבד יהיה חופשי, וילד שנולד לשפחה וגבר חופשי יהיה עבד.
תנאי המחיה של העבדים.
עבדים אפריקאים היו נרכשים בדרך כלל לפני גיל 13 משום שערכם של עבדים בוגרים יותר היה יורד במהירות. גם העבדים הילידים היו נרכשים בגילאים צעירים על מנת להקטין את הסיכוי שינסו לברוח. תוחלת החיים הממוצעת של העבדים הייתה כ-32 שנה (תוחלת חיים דומה לתוחלת החיים של כלל האוכלוסייה באותן שנים) וטקסי הקבורה שלהם נערכו באופן זהה לטקסי הקבורה של אנשים חופשיים. העבדים חיו בתנאים דומים לאלה של מהגרים, למרות מעמדם הנחות הם קיבלו מידה מסוימת של איכות חיים וחופש לעומת העבדים שחיו בקולניות הדרומיות יותר. הסבר אפשרי לכך הוא העובדה שמרבית העבדים חיו בבתיהם של בעליהם שהיו בני המעמד הגבוה, ולעיתים קרובות הם גרו ביחד עם משרתים אחרים שהיו חופשיים ותנאי המחיה שלהם היו זהים. חלק מהעבדים הועסקו במשימות של תחזוקת משק הבית כמו ניקיון, בישול, וכיבוס הבגדים. חלקם האחר הועסקו כחקלאים אשר טיפלו בשדות ובמשק החי. עבדים שהיו שייכים לבעלים שגרו בערים הועסקו בנוסף כספרים, טבחים, מלחים, צורפים, מפעילי מכונות דפוס ואף תליינים. כמאה עובדים שוחררו על ידי בעליהם בנסיבות לא ידועות במסגרת ה-Manumission (שחרור בצרפתית) שהיה שם לפעולה של שחרור עבד מבעליו. מעשה זה קרה כאשר בעלים של עבד החליטו לשחררו לחופשי כתגמול על התנהגותו ושירותו הטוב. מעמדו של עבד ששוחרר היה זהה למעמד של אזרח צרפתי, והוא נהנה מכל הזכויות הנגזרות מכך. רוב העבדים החופשיים המשיכו לעסוק במקצוע שרכשו בזמן היותם עבדים גם לאחר שחרורם. אולם, השחרור לא היטיב עם כל העבדים וחלקם הידרדרו לחיים של קבצנות, נוודות או חיי פשע.
עבדות בקנדה תחת השלטון הבריטי.
חוזה פריז שנחתם ב-1763 סיים פורמלית את העימות בין הבריטים לצרפתים בצפון אמריקה והעביר לידי הבריטים את השטחים שהיו תחת שליטה צרפתית בקנדה. אף על פי שעבדות בטריטוריה הכבושה הייתה קיימת כבר אז, אף סעיף בחוזה פריז לא עסק בסוגיה.
באזורים הבריטים של קנדה, במאות ה-17 וה-18, עבדות הייתה מונח שהתייחס רובו ככולו לעבדים שחורים שחיו באזורים אלו. על פי רישומים מאותה תקופה היו 104 עבדים בלבד במחוז נובה-סקוטיה שבקנדה, ואכן ניתן לומר כי העבדות באזורים הבריטים של קנדה הייתה מינורית עד 1783. החל משנה זו, חל גידול אשר נבע בעיקרו משינויים ביחס השלטונות לאחזקת עבדים. בשנת 1783 נאמנים קנדים היגרו לקנדה מארצות הברית ויחד איתם ייבאו כ-2,000 עבדים נוספים: 1,200 לאזור נובה סקוטיה, 300 לקנדה התחתית ו-500 לאונטריו. בשנים 1713–1815 חיו באי קייפ ברטון 418 עבדים. 7 שנים מאוחר יותר, באונטריו שבקנדה, נכנס לתוקפו חוק המאפשר הגירה, תוך הבטחה כי העבדים השייכים למהגר יישארו רכושו באופן פורמלי, במה שנתן ביטוי לתפיסה חדשה שהביאה לצמיחת העבדות במדינה. ואולם, ממדי התופעה נותרו מינוריים לעומת המושבות הדרומיות יותר.
כיוון שלא נראה שהיוו איום על אדוניהם, העבדים אף הורשו ללמוד לקרוא ולכתוב, נישואיהם הוכרו בחוק, ובנוסף קיבלו תמיכה ועידוד להמרת דתם לנצרות. בתקופת המהפכה האמריקאית, 1765-1783, עבדים שחורים רבים חצו את גבולות ארצות הברית אל קנדה. חלקם היו חופשיים וחלקם שימשו עדיין כרכוש של אמריקאים. אזור נובה סקוטיה, לו היסטוריה עשירה של מאבקים בין הבריטים לצרפתים, הושפע רבות מהיחס של הממלכה הבריטית, ובעיקרה אנגליה וסקוטלנד, לעבדות. אמנם עד 1833 הייתה עבדות בממלכה הבריטית, אך בעיקר מחוץ לאנגליה וסקוטלנד. בריטניה של אותה תקופה החלה בחקיקת חוקים לביטול סחר באנשים ולהפסקת העבדות, ותפיסה זו חלחלה גם לאזורים בשליטת בריטניה בקנדה. בשנים 1817–1822, הגיע גל העבדים המהגרים הראשון לקנדה עילית, והתיישב באזור נהר דטרויט. צ'ארלס סטיוארט, קצין בריטי, דיווח שכ-150 עבדים שחורים הגיעו לאזור, וסטיוארט תמך בהתיישבות מבחינה ביטחונית.