במקור דמותה של אמלי יועד לשחקנית הבריטית אמילי ווטסון, ובהתאם הדמות הייתה בתו של אנגלי, אולם הצרפתית של ווטסון לא הייתה טובה דיה והיא לא יכלה להשתתף בצילומים בשל צילומי הסרט "פארק גוספורד", ולכן שונה התפקיד והותאם לשחקנית צרפתייה. אודרי טוטו הייתה הראשונה שנבחנה לתפקיד.
כריסטי בראון
כריסטי בראון (באנגלית: Christy Brown; 5 ביוני 1932 – 6 בספטמבר 1981) היה סופר, משורר וצייר אירי שנולד עם שיתוק מוחין, והיה מסוגל לכתוב ולצייר רק באמצעות אצבעות אחת מרגליו. יצירתו המוכרת ביותר היא ספרו האוטוביוגרפי "" אשר יצא לאור ב-1954. העיבוד קולנועי לספרו זכה ב-1989 בשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר והיה מועמד לקטגוריות נוספות, בהן הסרט הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
בראון נולד ב-1932 בדבלין שבאירלנד, להורים ברידג'יט פאגן ופטריק בראון. היו לו 22 אחים ואחיות, וארבעה מתוכם נפטרו בינקותם. לאחר לידתו, גילו הרופאים כי לבראון יש שיתוק מוחין, שבא לידי ביטוי בחוסר יכולת להניע את גפיו ובהמשך מפגם בדיבור, כך שרק בני משפחתו היו מסוגלים להבינו. אף על פי שרופאיו המליצו לאשפזו, התעקשו הוריו לגדלו בביתם עם אחיו ואחיותיו. במהלך שנות גיל ההתבגרות שלו, התוודעה העובדת הסוציאלית קטריונה דלהאנט לסיפורו והחלה לבקר בבית משפחת בראון לעיתים קרובות תוך שהיא מביאה לו ספרים וחומרי ציור מכיוון שעם השנים הראה עניין באמנות ובספרות. בראון הראה מיומנות פיזית מרשימה כאשר, לאחר שגילה מספר ספרים בבית המשפחה, לימד את עצמו לצייר ולכתוב תוך שימוש באיבר היחיד בו הייתה לו שליטה מוחלטת - רגלו השמאלית. אף על פי שלא זכה לחינוך פורמלי בתקופת נערותו, הצליח בראון להגיע לסירוגין לבית הספר הטיפולי של סנט-ברנדן שם זכה לטיפולי פיזיותרפיה, עזרת קלינאי תקשורת, והתוודע לרופא והסופר ד"ר רוברט קוליס. כאשר פנה בראון לד"ר קוליס וביקש ממנו לסייע בכתיבת ספר, ליווה ד"ר קוליס, השפיע והדריך את בראון בשלבי הכתיבה ומאוחר יותר השתמש בקשריו כדי לסייע לו להוציא לאור את האוטוביוגרפיה "", אשר תיארה את מאבקו של בראון בחיי היום-יום בקרב חיי התרבות התוססים בדבלין.
כאשר הפכה האוטוביוגרפיה להצלחה ספרותית גדולה, קיבל בראון מכתבים מאנשים רבים, וביניהם, מכתב מאישה אמריקאית נשואה בשם בת' מור. בראון ומור החלו להתכתב באופן קבוע, וב-1960 הגיע לארצות הברית ובילה את החגים בביתה שבקונטיקט. לאחר פגישתם הבאה ב-1965 החלו בראון ומור לנהל רומן. בראון נסע לקונטיקט פעם נוספת כדי לסיים את מה שכינה "יצירת המופת" שלו, אשר עסק שנים בפיתוחה. לבסוף סיים בראון את הכתיבה ב-1967, בעזרתה של מור שניהלה עבורו שגרת עבודה קשוחה, במסגרתה מנעה ממנו אלכוהול (בו בראון היה תלוי) עד להשלמת יום עבודה שלם. הספר, שנקרא "כל הימים כולם" יצא לאור לבסוף ב-1970 ונפתח בהקדשה למור בה נכתב: . במהלך אותה תקופה, המשיך בראון להתפרסם בעולם והפך לאישיות ידועה. עם חזרתו לאירלנד, השתמש ברווחים מספריו כדי לגור בבית שתוכנן במיוחד לצרכיו מחוץ לדבלין יחד עם משפחתה של אחותו. אף על פי שבראון ומור תכננו להינשא ולעבור לגור בבית זה ועל אף שמור הודיעה לבעלה על תוכניותיהם, החל בראון לנהל רומן עם אישה אנגליה בשם מרי קאר, אותה פגש במהלך מסיבה בלונדון. בראון סיים את מערכת היחסים שלו עם מור והתחתן עם קאר במשרד הרישום של דבלין ב-1972. בראון וקאר עברו לכפר שבמחוז דבלין, משם ל שבמחוז קרי ולבסוף לסאמרסט שבאנגליה. בראון המשיך לצייר ולכתוב נובלות, שירה ומחזות. נובלה שיצאה לאור ב-1974 ונקראה "A Shadow on Summer" (מילולית: "צל על קיץ"), התבססה על מערכת יחסיו עם בת' מור, אשר עדיין החשיב כידידתו.
מותו.
בריאותו של בראון החלה להדרדר לאחר נישואיו, והתלות שלו באלכוהול גבר. בשנים האחרונות לחייו הרבה להתבודד, גם בשל הריחוק הגאוגרפי שנוצר ממשפחתו שבדבלין, וקיימת סברה כי הסיבה לכך היא השפעתה, וייתכן שגם אופייה המתעלל, של אשתו. בראון מת בגיל 49 כתוצאה מחנק במהלך ארוחת ערב, ומאוחר יותר נמצאו על גופתו סימני חבורות רבים, שגרם לרבים להאמין כי קאר הזניחה את הטיפול בו והתעללה בו פיזית. חשדות נוספים התעוררו לאחר פרסום ספרה הביוגרפי של ג'ורג'ינה המבלטון, The Life That Inspired My Left Foot (מילולית: "החיים שעוררו השראה לכף רגלי השמאלית"), אשר חשף גרסה מדויקת יותר אודות מערכת היחסים הלא בריאה שבין בני הזוג; הספר מתאר את קאר כאלכוהוליסטית ובוגדנית. המבלטון מצטטת בספרה את אחיו של בראון, שון, האומר ש"כריסטי אהב אותה אך לא קיבל כגמולו, מכיוון שלא הייתה סוג כזה של אדם. אילו אהבה אותו כפי שטענה, לא הייתה מקיימת פרשיות אהבים עם נשים וגברים גם יחד. אני מרגיש כי ניצלה אותו ביותר מדרך אחת".
מורשת ספרותית.
"כל הימים כולם", שבראון הכתיר כיצירת המופת שלו, היה פרויקט שאפתני שהרחיב את ספרו "". בדומה לאחרון, הפך גם "כל הימים כולם" לרב-מכר ותורגם לארבע-עשרה שפות. מבקר הספרות של האייריש טיימס, ברנרד שייר, כינה את היצירה "הנובלה האירית החשובה ביותר מאז יוליסס". בדומה לג'יימס ג'ויס, עשה גם בראון שימוש בטכניקת זרם התודעה וביקש לתעד את תרבותה של דבלין באמצעות הומור, ניבים מדויקים ותיאורי דמויות מורכבים. בעקבות "כל הימים כולם" הוציא בראון סדרה של נובלות, הכוללות את "A Shadow on Summer" ב-1974, את "Wild Grow the Lilies" ב-1976 ואת "A Promising Career" אשר יצא לאור ב-1982, לאחר מותו. בנוסף, פרסם בראון שלושה אוספי שירה: "Come Softly to My Wake", "Background Music" ו-"Of Snails and Skylarks". שלושת ספריו קובצו יחד ב-"The Collected Poems of Christy Brown" שיצא לאור ב-1991.
השפעה תרבותית.
לספרו האוטוביוגרפי של בראון "" עובד לסרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 1989 על פי תסריט של שיין קונאטון וג'ים שרידן ובבימויו של שרידן. את בראון גילם דניאל דיי-לואיס וברנדה פריקר גילמה את אמו, ושניהם זכו בפרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובלשחקנית המשנה הטובה ביותר. בנוסף, היה הסרט מועמד בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
פקודת הנזיקין
פקודת הנזיקין היא פקודה (דהיינו חיקוק של המחוקק המנדטורי, אשר נקלט במשפט הישראלי כבעל מעמד שווה לחוקי הכנסת) המסדירה את יסודות דיני הנזיקין בישראל, וקובעת את עוולת הרשלנות ואת עוולת הפרת חובה חקוקה כעוולות מסגרת. הפקודה אף קובעת מספר מסוים של עוולות פרטיקולריות. עוולות נזיקיות נוספות מצויות בחוקים אחרים (כדוגמת חוק איסור לשון הרע).
היסטוריה חקיקתית.
פקודת הנזיקים האזרחיים, 1944 פורסמה על ידי ממשלת המנדט ב-28 בדצמבר 1944, כעיבוד של פקודת הנזיקין המנדטורית בקפריסין משנת 1911. זה היה ניסיון לעשות קודיפיקציה ותרגום של המשפט הבריטי. התרגום הכיל לא מעט טעויות שעליהן אנו נשענים עד ימינו. בדומה למרבית החקיקה המנדטוריות, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט - דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית.
ב-17 באפריל 1968 פורסם נוסח חדש לפקודה, בשם פקודת הנזיקין [נוסח חדש], שנכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1968.. סעיף 1 בנוסח החדש קובע: "בכפוף לפקודת הפרשנות תתפרש פקודה זו לפי עיקרי הפרשנות המשפטית המקובלים באנגליה, וביטויים המשמשים בה – חזקה היא – ככל שהדבר מתיישב עם ההקשר ובאין הוראה אחרת מפורשת – שמשמעותם כמשמעות הנודעת למקביליהם במשפט האנגלי ויתפרשו על דרך זו", ולכן כולל נוסח חדש זה בסופו מילון מונחים עברי-אנגלי.
מאז פרסום הנוסח החדש ועד לסוף שנת 2021 תוקנה פקודת הנזיקין 12 פעמים.
מבנה הפקודה.
פקודת הנזיקין כוללת מבחינה מבנית/ מהותית שלושה חלקים:
איש החידות
איש החידות (באנגלית: The Riddler, ידוע גם כ"החידונאי"דרוש מקור) הוא דמות בדיונית של נבל-על, בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת "Detective Comics #140" מאוקטובר 1948 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר דיק ספראנג.
איש החידות הוא האלטר אגו של אדוארד ניגמה (E. Nigma = אניגמה, חידה), והוא אחד מאויביו הידועים לשמצה של באטמן. הוא חכם ובעל חיבה עזה לחידות ומשחקי לשון, הנהנה לתעתע בבאטמן ובשוטרים בהשאירו רמזים מורכבים בזירות הפשע. סימן ההיכר של איש החידות הוא החליפה הירוקה ומעוטרת סימני שאלה, אשר זכתה לשלל גרסאות ועיצובים במהלך השנים, מבגד גוף ועד לחליפת עסקים. נוסף לחליפה, איש החידות חובש כובע באולר ואוחז במקל הליכה מעוצב כמו סימן שאלה (?).
המודוס אופרנדי של איש החידות חקוק כה עמוק באישיותו עד שהוא אינו מסוגל לעצור את עצמו מלבצע את פשעיו המתוחכמים. הוא לא יהרוג את יריביו - הוא חייב להכניס אותם למלכודת מוות הכוללת חידת היגיון, שמאתגרת את באטמן למצוא את הפתרון ולגרום לשחרורם. העימותים בין באטמן לאיש החידות נסובים בדרך כלל סביב משחקי חידות ולא על כוח פיזי. איש החידות משאיר רמזים בצורת חידות בזירות הפשע, ובאמצעותם באטמן מתחקה על עקבותיו ומגלה את מזימתו. לעיתים, החידות הקטנות הם חלק מחידת מסגרת גדולה, שאיננה ברורה לקורא או לצופה. כמו כן, לעיתים באטמן משתמש בחידות שהוא יוצר כנשק נגד איש החידות, שלרוב לא מצליח לפתרן.