הסיבות לכך שפרדריק דיליוס, שהיה אתאיסט מושבע, בחר לכתוב יצירה שתקרא רקוויאם, שזו יצירה דתית, אינן ידועות. הוא אמנם כתב מיסה בשנת 1905 ("מיסה לחיים"), אך הטקסט שלה אנטי דתי, לעומת טקסט הרקוויאם שלא מציג יחס שלילי לדת. הוא החל לכתוב את הרקוויאם בשנת 1913 לאחר חופשה בנורווגיה וסיים אותה ב-26 באוקטובר 1914, שבועות מספר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. המנצחים הנרי ווד ותומאס ביצ'ם הביעו עניין בהשמעת היצירה בסוף 1914, אך בשל אילוצי המלחמה נגנזו תוכניות אלו. דיליוס המשיך לשפץ את היצירה עד לשנת 1916 אז הגיש אותה לביצוע והקדיש אותה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה". אחיו של דיליוס נהרג גם הוא במלחמה, אך זה קרה לאחר שהסתיימה כבר הלחנת הרקוויאם.
הבכורה של היצירה התרחשה רק זמן רב לאחר מכן, ב-23 במרץ 1922 באולם המלכה בלונדון. הביצוע נעשה על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של אלברט קואטס. ביצוע נוסף נערך בפרנקפורט שישה שבועת לאחר מכן, אך בשל ביקורות קשות וחוסר פופולריות היצירה לא בוצעה שוב במשך 28 שנים. ההקלטה הראשונה של היצירה נעשתה בשנת 1968 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של צ'ארלס גרובס, כאשר הסולנים היו התר הרפר ותומאס המשלי. היצירה מבוצעת עדיין לעיתים נדירות.
היצירה.
היצירה מורכבת מחמישה פרקים כאשר בכל אחד מהם שר אחד מן הסולנים עם המקהלה והתזמורת, הסולנים לא שרים יחד אלא רק בפרק האחרון. ביצוע ממוצע של היצירה אורך קצת יותר מחצי שעה.
דיליוס טען שהרקוויאם הזה מיועד לאנשים לא מאמינים ואף כינה אותו "רקוויאם פגאני". דבר זה תרם לחוסר הפופולריות של הרקוויאם, שהוא יצירה דתית שאיננה דתית. דיליוס אמר על הרקוויאם בשנת 1918 ש"הוא לא יכול לכתוב טוב יותר", אך הרקוויאם נחשב מיצירותיו הפחות טובות של דיליוס, וכאמור, הוא לא מבוצע רבות.
מילים.
המילים לרקוויאם לא לקוחות משום טקסט ידוע באופן מובהק והם נכתבו בסגנון המושפע מארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. בטקסט ניכרת גם השפעה מהתנ"ך, ויליאם שייקספיר ומילות השיר על הארץ של גוסטב מאהלר. בפרק השני, הללויה, משולבות תפילות ערביות לאללה. את הטקסט כתב דיליוס ביחד עם ידידו היינריך סיימון שהיה מוציא לאור בפרנקפורט. תרומתו של סיימון הייתה כנראה משמעותית מאוד שכן הוא ביקש לקבל תמלוגים בעד היצירה.
גם הטקסט של היצירה ספג ביקורת ונטען שהוא נראה כחיקוי עלוב של ניטשה ואף מביך.
הרכב.
הרכב היצירה כולל שני סולנים (סופרן ובריטון), מקהלה כפולה, ותזמורת הכוללת:
יששכר לייב וינברג
דרינה
דְרִינָה (בבוסנית: Drina, בסרבית Дрина) הוא נהר הזורם בשטחי בוסניה והרצגובינה וסרביה, אורכו 346 ק"מ והוא אחד מיובליו של הנהר סאווה. מקורו של הנהר ברכס ההרים אשר בגבול מונטנגרו ובוסניה והרצגובינה והוא זורם מדרום לצפון בשטח בוסניה והרצגובינה, נתיבו ממשיך לסרביה עד לנהר סאווה.
מקורות הנהר מצויים בהרים מָגְלִיץ' ופִּיוְוסְקָה השייכים לאלפים הדינריים ומסלול זרימתו עובר בעיקר בבוסניה והרצגובינה וסרביה. לאורך תוואי הנהר שוכנת העיר וישגרד ובתוכה גשר מהמט פשה סוקולוביץ' אשר סביבו נסובה עלילת ספרו של איוו אנדריץ' – "גשר הדרינה".
במסגרת המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה היו באזור הנהר שני קרבות משמעותיים בין הצבא האוסטרו-הונגרי לצבא הסרבי. במהלך אוגוסט נערך קרב צר ובמהלכו הדפו כוחות הצבא הסרביים את הכוחות האוסטרו-הונגריים שהתקדמו לתוך ממלכת סרביה והסבו להם אבדות כבדות. בספטמבר 1914 נערך קרב דרינה ובמהלכו הצליחו האוסטרו-הונגרים לחצות את הנהר ולבסס ראש גשר בשטחי ממלכת סרביה.
דרינה (נהר)
אדגר טייסן
אדגר טייסן (בגרמנית: Edgar Theissen; 14 בפברואר 1890 - 20 ביוני 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
טייסן נולד ב-14 בפברואר 1890 באאכן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1908 התגייס טייסן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-70 (לורן ה-4). במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת טייסן ברגימנט הארטילריה של המשמר ה-5, שהשתייך לדיוויזיית המשמר ה-3, ואף נפצע במהלך הקרבות. לאחר מכן שירת בדיוויזיה ה-207 ובקורפוס ה-9, ואף הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל טייסן את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר טייסן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה טייסן לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-2. ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1936 מונה לראש ענף אב"ך בוורמאכט. ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-262.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה טייסן מפקד הדיוויזיה ה-262, ופיקד עליה בחזית המערבית כעתודת הארמייה השביעית. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם טייסן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה לחם טייסן עם הדיוויזיה במסגרת הארמייה ה-17 כחלק מהקורפוסים ה-4, ה-44 לסירוגין. לאחר מכן לחם כחלק מוה-51 במסגרת הארמייה השישית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מה-35 במסגרת הארמייה השנייה. בפברואר הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-35 תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, וב-19 ביולי 1942 מונה טייסן למפקד הקורפוס ה-35. ב-15 בספטמבר 1942 מונה טייסן למפקד קורפוס המילואים ה-61, וב-1 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. טייסן פעל עם הקורפוס שבפיקודו באזור וילנה, עד לפירוקו ב-21 בפברואר 1944. ב-4 באפריל 1944 מונה טייסן למפקד כוח משימה בקבוצת ארמיות G, ופיקד עליו עד ה-26 באוגוסט 1944. לאחר מכן הועבר טייסן לעתודת המילואים, וב-23 באפריל 1945 נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה.
בהיותו בשבי החל טייסן ללמוד לימודי תאולוגיה, והמשיך בהם אף לאחר שחרורו מהשבי בשנת 1947. בשנת 1952 הוסמך טייסן לכמורה, ונהיה כומר בעיר מנשנגלדבך, שם התגורר עד מותו ב-20 ביוני 1968.
הים האכזר
הים האכזר (באנגלית: The Cruel Sea) היא נובלה מאת הסופר ניקולס מונסארט שיצאה לאור בשנת 1951. העלילה עוקבת אחר קורותיהם של קבוצת מלחים המשתייכים לצי המלכותי, אשר לחמו בקרב על האטלנטי במסגרת מלחמת העולם השנייה. הספר מכיל שבעה פרקים, כאשר כל פרק מתאר שנה אחת מתוך שבע שנות המלחמה.
הנובלה, המבוססת על שירותו של הסופר בספינות מלחמה מדגם קורבטה בצפון האוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת העולם השנייה, נותנת תיאור ענייני אך מרגש של אנשים רגילים הלומדים ללחום ולשרוד בקרב מתיש מול איתני הטבע וכנגד אויב חסר רחמים.
סיכום העלילה.
הפרק הראשון נפתח בשנת 1939. לוטננט-קומנדר ג'ורג' אריקסון, קצין בצי הסוחר הבריטי ואיש מילואים בצי המלכותי, נקרא לשירות פעיל עם פרוץ המלחמה ומוצב בקורבטה (הבדיונית) מסדרת פלאואר, אה"מ קומפאס רוז (HMS Compass Rose; "שושנת הרוחות"), ספינה חדשה שנבנתה לתפקיד ליווי שיירות אספקה באוקיינוס האטלנטי מארצות הברית לבריטניה ובחזרה. סגל הפיקוד הזוטר וצוות הספינה מורכב ברובו מצעירים חסרי ניסיון, בעיקר שני הקצינים בדרגת לוטננט-משנה, לוקהארט (Lockhart) ופייראבי (Ferraby). רק לאריקסון ולרבי המלחים ניסיון ימי כלשהו.
על אף הקשיים והחסרונות ההתחלתיים, מגבש צוות הספינה שגרה ורוכש ניסיון. הלוטננט הראשון בנט רע-הלב, המשתמט ממשימותיו ורודה בצוות בנושאי משמעת, עוזב את הספינה מסיבה בריאותית כביכול, מה שמאפשר לקצינים הזוטרים האחרים להתבגר, ולוקהארט מקודם לדרגת לוטננט ראשון במקומו.
צוות הקומפאס רוז, שבסיסו בנמל ליברפול, חוצה את האוקיינוס האטלנטי לרוחבו מספר רב של פעמים בכל מצבי מזג האוויר, ומתמודד מול סערות עזות בספינת הליווי הקטנה ביותר לסוגה שפעלה במים אלה בשירות בעלות הברית. הצוות סובל מההפלגות כאשר הספינה מטלטלת ונזרקת תמידית על ידי הגלים הענקיים, מהקור המקפיא, מהמתח של עמידה על המשמר בלילות של חשכה מוחלטת והפחד מפני האפשרות של פגיעת טורפדו המשוגר ללא התרעה מצוללת גרמנית המסוגל לשלוח אותם למצולות. רק מסורת הצי המלכותי והידע על מידת חשיבותה של עבודתם מסייעות לצוות להמשיך קדימה ולהתמיד במשימתו.
הצוות ממשיך במשימתו המונוטונית והמסוכנת אך החיונית של ליווי שיירות, עד שבמהלך הפלגה אחת עושה צוות הספינה שימוש בניסיון שרכש בעמל רב ומטביע צוללת גרמנית. הקורבטה חומקת ממספר ניסיונות להטביעה עד שב-1943 נפגעת הקומפאס רוז מטורפדו והצוות נאלץ לנטוש אותה. מרבית אנשי הצוות קופאים למוות בעודם במים, אך אריקסון, לוקהארט, פייראבי וכמה אחרים שורדים ומחולצים למחרת, אם כי פייראבי סובל מהתמוטטות עצבים המאלצת אותו להתפנות לבית חולים.
אריקסון, המקבל קידום לדרגת קומנדר, ולוקהארט, המקודם ללוטננט-קומנדר, מקבלים פיקוד על ספינה חדשה, הפריגטה (הבדיונית) מסדרת ריבר (River-class frigate) אה"מ סולטאש (HMS Saltash). הצי המלכותי מבסס עליונות ימית באוקיינוס האטלנטי ואנשי צוות הסולטאש מצליחים להטביע צוללות גרמניות נוספות הודות לנחישותו וסבלנותו של מפקדם.
בפרק שבע בספר מקבלת הסולטאש פקודה להישאר בסיור באזור האיון רוקול, כאשר השנה היא 1945 וסיום המלחמה קרב. כאשר מסתיימת המלחמה, חוזר צוות הספינה לנמל בעודו מלווה מספר צוללות גרמניות שנכנעו.
עלילת משנה בספר מתארת את הקשר הרומנטי בין לוקהארט לקצינה המשרתת בחיל העזר של הצי לנשים (WRNS).
מקורות.