יוליוס פוּצ'יק (בצ'כית: Julius Fučík; 18 ביולי 1872 - 25 בספטמבר 1916) היה מלחין צ'כי ומנצח בלהקות צבאיות. פוצ'יק היה מלחין פורה, עם מעל 400 מארשים, פולקות וואלסים שהלחין. מכיוון שרוב עבודתו הייתה עבור להקות צבאיות, הוא מכונה לפעמים גם "סוזה מבוהמיה".
כיום, המארשים שלו עדיין נשמעים כמוזיקה פטריוטית בצ'כיה. המוניטין שלו מוטל בעיקר על שתי יצירות: "המארש הפלורנטיני", הפופולרי ברוב אירופה, ו"כניסת הגלדיאטורים" , הידועה מאוד, לעיתים קרובות תחת הכותרת "רעם וברקים", כיצירה הכי מוכרת עבור ליצני קרקס.
פוצ'יק היה אחיו של זמר האופרה ונגן הבס קארל פוצ'יק ודודו של העיתונאי יוליוס פוצ'יק (הנושא את אותו השם), שנרצח על ידי המשטר הנאצי.
ביוגרפיה.
פוצ'יק נולד בעיר פראג שבבוהמיה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית. בעת היותו סטודנט למד לנגן על בסון, כינור ועל כלי הקשה שונים. לאחר מכן למד הלחנה תחת המלחין המפורסם אנטונין דבוז'אק.
בשנת 1891 הצטרף לצבא כמוזיקאי צבאי, וניגן בתחילה בקרמס. בשנת 1894 עזב פוצ'יק את הצבא, ושנה מאוחר יותר הפך למנצח מקהלת דניקה בעיר הקרואטית של סיסאק. במהלך הזמן הזה כתב פוצ'יק יצירות עבור מוזיקה קאמרית, בעיקר עבור קלרינט ובסון.
ב-1897 חזר לצבא, ובאותה שנה כתב את יצירתו המפורסמת ביותר, "כניסת הגלדיאטורים". ההתעניינות של פוצ'יק בהיסטוריה הרומית הובילה אותו לקרוא למארש שלו כך. ב-1910 שוכתבה "כניסת הגלדיאטורים" לגיליון מוזיקה עבור להקה קטנה תחת הכותרת "רעם וברקים". בגרסה הזו מוכרת היצירה, באופן אוניברסלי, עם ליצנים בקרקסים.
ב-1900 הועברה הלהקה לבודפשט, שם מצא פוצ'יק שמונה להקות המוכנות לנגן את היצירות שלו, אבל הוא עמד גם בפני יותר תחרות, כדי לקבל תשומת לב. כאשר היו עוד מוזיקאים לרשותו, החל פוצ'יק להתנסות בתעתיקים של יצירות תזמורתיות.
ב-1910 חזר פוצ'יק שוב לבוהמיה, המקום בו הפך למנהל התזמורת של הגדוד ה-92 של חיל-רגלים בבית טרזין באותו הזמן. הלהקה הייתה אחת הטובות באימפריה האוסטרו-הונגרית, ופוצ'יק סייר עימם בקונצרטים בפראג ובברלין, בהם הופיעו בפני קהל של למעלה מ-10,000 איש.
בשנת 1913 התיישב פוצ'יק בברלין ושם הקים להקה משלו וחברת פרסום מוזיקה כדי לשווק את יצירותיו. ההון שלו החל לדעוך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בעקבות המלחמה, כשלו עסקיו ופוצ'יק חלה. ב-25 בספטמבר 1916, נפטר יוליוס פוצ'יק בברלין בגיל 44. הוא נקבר בבית הקברות של וינוהראדי בפראג.
יחסי דרום אפריקה–זמביה
יחס דרום אפריקה–זמביה הם היחסים הדו צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת זמביה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו ב-1992. שתי המדינות חברות בקהילת הפיתוח של דרום אפריקה.
היסטוריה.
מאז שמדינת זמביה קיבלה עצמאות ב-1964 ועד לשנת 1990, היחסים בין שתי המדינות לא היו קיימים. זמביה תמכה בביטול האפרטהייד בדרום אפריקה, וגם סייעה במלחמה נגד המורדים. בשנות ה-80 המאוחרות, זמביה סיפקה מקלט למנהיגי הקונגרס הלאומי האפריקני, שמרכזו היה בלוסקה. לאחר סיום האפרטהייד, היחסים בין המדינות השתפרו, דבר שהוביל למספר ביקורים של מנהיגי שתי המדינות.
הנשיא דאז קאונדה, ביקר בדרום אפריקה בפעם הראשונה בפברואר 1992, באותה שנה, שתי המדינות הקימו את היחסים הדיפלומטיים שלה ולאחר מכן החלו לדון על קשרי הסחר ביניהן. הנשיא דה קלרק ביקר בלוסקה באמצע שנת 1993, ביקרו הראשון של ראש ממשלת דרום אפריקה. בשנת 1994, המשיכה דרום אפריקה להיות המקור החשוב ביותר ליבוא של זמביה, בעיקר מכונות ומוצרים שונים.
יחסיים כלכליים.
בשנת 2015, היקף הסחר מזמביה לדרום אפריקה היווה 7.7% מכלל היצוא של המדינה. היקף הסחר מדרום אפריקה לזמביה היוו 31% מכלל הייצוא של המדינה, מה שהופך את דרום אפריקה לשותפה כלכלית של זמביה. זמביה מייצאת בעיקר מוצרי חקלאות ותעשייה כגון אורז, בוטנים, ירקות, כותנה, כימיקלים ועוד. דרום אפריקה מייצאת בעיקר מוצרי תעשייה כגון פלטינה, זהב ועוד. בתחילת שנות ה-2000, השקיעה חברת המלונות סאן אינטרנשיונל הדרום אפריקאית, כ-56 מיליון דולר בזמביה על מנת לבנות את מלון זאמבזי סאן.
דלטון הייווי
אגירת אנרגיה
אגירת אנרגיה מתאר מכלול תהליכים שנועדו להמיר אנרגיה ולאגור אותה, בצורות שונות, באופן שיאפשר להשתמש בה (כמות שהיא או לאחר המרה) במועד מאוחר יותר על פי צורכי השוק. חלק משיטות אגירת האנרגיה נפוצות מאוד ומהוות חלק משמעותי בשוק האנרגיה (כמו תחנות כוח הידרואלקטריות) ולחלקן טרם נמצא יישום שיאפשר להן להיות משמעותיות בשוק האנרגיה (למשל מוליכי העל וגלגל התנופה).
אגירת אנרגיה בטבע.
אגירת האנרגיה הראשונה שהתקיימה (ומתקיימת) היא היכולת של הגוף החי להמיר מזון לשומן בתקופות בה המזון נמצא בשפע ולהמיר את השומן בחזרה לאנרגיה בשעות מחסור.
אגירת אנרגיה בהיסטוריה.
אגירת אנרגיה מתוכננת התקיימה על ידי האנושות עוד משחר ההיסטוריה כשהאדם אגר אנרגיה בצורות שונות, כחומר בערה כמו עץ ופחם (על מנת להשתמש בהם לשרפה בתקופת החורף), במהפיכה החקלאית כשהאדם זרע בתקופה אחת על מנת לצרוך בתקופה אחרת, מאוחר יותר כמזון מיובש/מומלח/משומר או כאגירת מים להפעלת טחנות קמח (ראו למשל את בריכת האגירה באתר שבע טחנות).
האתגרים באגירת אנרגיה.
האתגרים באגירת אנרגיה בעולם המודרני כוללים:
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה.
קיים מגוון טכנולוגיות תעשייתיות להמרה ואגירה של אנרגיה ולרובן מטרה משותפת והיא להוזיל את עלות הפקת החשמל על ידי ויסות היצור בין שעות עומס ושפל:
אנרגיה חשמלית פוטנציאלית.
המתקן העיקרי שמסוגל לאגור אנרגיה חשמלית ישירה הוא הקבל שמאפשר לטעון מטען חשמלי ולפרוק אותו. היקף החשמל הפוטנציאלי האגור בקבל אינו גדול לכן טכנולוגיה זו משמשת ליישומים ספציפיים ואינה מהווה, עדיין, חלופה לאספקת חשמל לרשת. עם זאת, נעשים מחקרים לייצור קבל על לאגירת כמות גדולה של אנרגיה
אנרגיית דלקים.
בקטגוריה זו כלולים כל הדלקים המשמשים מערכות לייצור חשמל מבוססות שרפה: סולר, מזוט, פחם, פצלי שמן, גזים דליקים (כולל גז טבעי, חמצן, מימן ועוד), כבול ושבבי עץ. את כל המשאבים האלו ניתן לאגור במיכלים רגילים (סולר, מזוט), מיכלי לחץ (גז) ומערומים (פחם, פצלים). ייצור חשמל מאנרגיה זו נעשית על יד שריפתם בתחנות כוח, טורבינות גז ותאי שרפה. יכולת האגירה שלהם מאפשרת ויסות הייצור בהתאם להיקף הצריכה.
אנרגיה גרביטציונית.
קטגוריה זו מתייחסת לאנרגיה בעלת פוטנציאל גרביטציוני ולמתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה זו. בדרך כלל מדובר על מתקנים כמו סכרים ומגדלים שמסוגלים לאגור מים במפלס גבוה ולהעבירם דרך טורבינות בתחנות כוח הידרואלקטריות על מנת לייצר חשמל. צורה זו של אגירת מים בסכרים מאפשרת ויסות ייצור החשמל בהתאם לעומסי הצריכה.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בישראל תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים ולשם כך הוקם בקרבתה מאגר לקליטת מי נהר הירמוך ונהר הירדן (דרך תעלת הטיה) להזנת הטורבינות. במסגרת התוכניות להקמת תעלת הימים מתוכננות תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך מסלול התעלה וכן הקמת מאגרי מים לשירות התחנות.
בחלק מהמדינות, בהם קיימים מתקני אחסון מים, מתקיים תהליך של שאיבת אנרגיה בה מנוצל חשמל רשת בשעות של שפל בצריכה כדי לשאוב מים מתחתית המאגר לראשו ואז להשתמש במים אלו כדי לייצר חשמל בשעות עומס.
אנרגיה תרמית.
קטגוריה זו, של אנרגיה תרמית, מתייחסת לאגירת אנרגיה בחומרים בעלי קיבולת חום/קור גבוהה ושימוש באנרגיה האגורה בשלב מאוחר יותר.
אנרגיה כימית.
קטגוריה זו, של אנרגיה כימית, מתייחסת למתקנים בהם ניתן לאגור אנרגיה על ידי המרה כימית דו כיוונית.
אנרגיה קינטית.
קטגוריה זו, של אנרגיה קינטית, מתייחסת לאנרגיה אותה ניתן לאגור במתקנים מכניים (דוגמת קפיץ וגלגל תנופה) ולשחרר אותה באופן מבוקר בהתאם לצורך:
אנרגיה מגנטית.
מחקרים שהחלו בתחילת המאה ה-20 בתחום מוליכות-על הראו שניתן לאגור אנרגיה בסליל ממוגנט המקורר קרוב לאפס המוחלט ולהשתמש באנרגיה זו בשלב מאוחר יותר. טכנולוגיה זו אפשרית אך יקרה מדי לשימוש תעשייתי.
אנרגיה גרעינית.
הקטגוריה של אנרגיה גרעינית מתייחסת לפוטנציאל האנרגטי האגור בחומרים רדיואקטיביים מסוימים וליכולת לשלוט בהפקת אנרגיה זו בתהליך של ביקוע גרעיני בכורים גרעיניים המשמשים להפקת אנרגיה. מערכת הבקרה של תהליך הפקת האנרגיה מאפשרת לשלוט בכמות האנרגיה המופקת מהכור בהתאם להיקף הצריכה. יש לזכור שהמרת האנרגיה כאן היא חד כוונית.
אנרגיית לחץ.
קטגוריה זו מתייחסת למתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה בצורה של אוויר דחוס או נוזל דחוס.
סינכרון לרשת החשמל.
אחד מהאתגרים העומדים בפיתוח תהליכי אגירה של אנרגיה והמרתה חזרה לחשמל הוא הסנכרון מול זרם החילופין בו נעשה שימוש ברשת של חברת חשמל. קיימות מספר יחידות ציוד שמסנכרנות את התדר של החשמל המיוצר עם תדר הרשת (50 הרץ/לשנייה בישראל) עד לנקודה בה מתאפשר החיבור לרשת. חיבור כזה דורש בדיקה ואישור של חברת החשמל לישראל.
Music (שיר)
Music (בעברית: מוזיקה) הוא סינגל של הזמרת מדונה מתוך אלבומה השמיני הנושא את אותו השם Music. השיר יצא לאור ב-21 באוגוסט 2000, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס. בנוסף השיר נכלל באלבומי האוסף שלה GHV2 ו-Celebration.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והיה לשיר האחרון של מדונה שעשה זאת.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והופק על ידי מדונה עצמה ומירווה אחמדזאי. מבחינה לירית השיר מדבר על הכוח של המוזיקה לאחד ולקרב בין אנשים. מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר דאנס-פופ ואלקטרו-פופ וגם קולה של מדונה מכיל אפקטים אלקטרונים.