צורת ההכנה של דגים נגזרת בראש ובראשונה מגודלם הפיזי - דגים קטנים (עד כ-200 גרם) נאכלים בדרך כלל בשלמותם, דגים בינוניים שמשקלם עד כ-2 קילוגרם נאכלים או בשלמותם או חתוכים: חיתוך הדג לאורך במקביל ל מחלק את הדג ל-2 פילטים (בלשון עממית "פילה דג"), אך נפוץ יותר חיתוך לרוחב לפרוסות ניצבות לאידרה, המכונה לעיתים "סטייק דג". דגים גדולים מאוד (מעל 2 קילוגרם בדרך כלל) נאכלים לרוב פרוסים רחבית או טחונים.
ערך תזונתי ובריאות.
דגי מאכל, במיוחד דגי ים, מכילים ריכוז גבוה של אומגה 3 חומצות שומן רב בלתי רוויות, אשר אינן גורמות לתחלואה לבבית. על כן, תזונאים נהגו להמליץ על אכילת דגים כחלק מתפריט מזין. חלקם ששיערו כי צריכה קבועה של דגי ים היא הגורם לשיעור התחלואה הלבבית הנמוך בקרב שבטי האסקימו באלסקה, קנדה וגרינלנד, וכי תפריט קבוע של דגי מאכל הוא שתורם לתוחלת החיים הארוכה בקרב בני העם היפני ובארצות סקנדינביה.
עם זאת, דיווח מדעי שסקר 99 מחקרים מצא כי אין יעילות בצריכתו של שמן דגים, וכי צריכת שמן דגים הכולל אומגה 3 כלל אינו מפחית את סיכון התמותה ממחלות סרטן, לב וכלי דם.
מאמר המתאר עיבוד מסקנות של 38 מחקרים שונים שהתפרסמו בספרות הרפואית מ-1966 עד 2005, ואשר כלל תוצאות מקבוצות נחקרים מארצות שונות ובעלות מאפיינים דמוגרפיים שונים, מצביע על כך כי לא נמצא קשר בין תזונה הכוללת אומגה-3 ומניעת סרטן, וכי לא צפוי כי צריכת אומגה-3 בכמוסות תמנע סרטן
כמו כן, במחקר שהתפרסם באוקטובר 2009 לא נמצאו הבדלים ברמת הדיכאון בין חולי לב שצרכו אומגה-3, לחולי לב שצרכו פלצבו, וכי לא ניתן להמליץ על צריכת אומגה-3 לטיפול בדיכאון לחולי לב או לבריאים.
היחס הדתי לבשר הדג.
אף שבשרו של הדג הוא בשר של חיה, בתרבויות ובדתות שונות קיים יחס שונה לדגי מאכל לעומת בשרן של חיות אחרות.
בכללי הכשרות ביהדות קיים יחס שונה ומיוחד לדגי מאכל. מקור ההלכה היהודית ביחסה לדגי מאכל נקבע בספר ויקרא:
כלומר, מותר לאכול דגים שיש להם סנפיר וקשקשת. מאפיין בולט בדגים הוא ההיתר לאוכלם בהמתה חופשית, שכן בניגוד לבעלי חיים כשרים אחרים לא מצווים בדגים על מצוות שחיטה.
גם בכללי החלאל באסלאם היחס לדגים שונה מזה הקיים לבשר בעלי חיים בעלי דם חם.
בנצרות מצוינים ימי תענית שבהן יש להימנע מאכילת בשר. בקתוליות, לפני תקופת ועידת הוותיקן השנייה, נאסר על אכילת בשר בימי התענית, אולם דגים הותרו למאכל. בנצרות האורתודוקסית אכילת דגים מותרת בחלק מימי התענית, אולם אסורה באחרים אף שבאותם מועדים מותרת אכילת חסרי חוליות כגון שרימפס וצדפות מאכל, המכונים "דגים ללא דם".
חלק מבני הדתות ההינדית והבודהיסטית הנמנעים מאכילת בשר כוללים דגי מאכל בתפריטם. רוב הצמחונים בארצות המערב רואים בדגים בשר לכל דבר ונמנעים מאכילתם.
התנגדויות מוסריות לצריכת דגים.
צמחונים וטבעונים נמנעים מאכילת בשר, כולל דגים, פעמים רבות מסיבות של צער בעלי חיים, אך יש הנמנעים לאוכלם מסיבות בריאותיות או סביבתיות כגון דיג יתר.
היסטוריה של ניו זילנד
ההיסטוריה של ניו זילנד התחילה לפני כ-700 שנה לאחר שהתגלתה ויושבה על ידי קבוצות פולינזיות שחיו בה בבידוד יחסי עד להגעתו של האירופאי אבל ינזון טסמן בשנת 1642 ובעקבותיו משלחות שונות של מגלי ארצות ומתיישבים.
התיישבות פולינזית.
המתיישבים הראשונים בניו זילנד היו פולינזים שהגיעו לאיים בין המאה ה-13 למאה ה-15. הם חיו באיים במנותק מתרבויות אחרות ויצרו תרבות ייחודית. מתיישבים אלו נקראים מאורים, וניו זילנד מכונה בשפתם "אאוטארואה" (ארץ הענן הלבן הארוך). המאורים התיישבו ברוב אזורי ניו זילנד וחיו בקהילות קטנות בעלות שפה ומנהגים שונים במעט זו מזו. אחת הקבוצות היגרה לאיי צ'טהאם שממזרח לאיים המרכזיים של ניו זילנד ואנשיה נקראים מוריורים. הגעת האדם לניו זילנד הפרה את האיזון האקולוגי ששרר באיים המבודדים, המתיישבים הביאו איתם חולדות וכלבים שפגעו באופן קשה במספר מינים של עופות חסרי יכולת תעופה. בנוסף החלו המאורים בציד בקנה מידה גדול, בעיקר של עוף המואה, כתוצאה מכך קטנה באופן משמעותי אוכלוסייתם של מינים רבים של בעלי חיים שקודם לכן היו חסרי אויבים טבעיים וחלקם אף נכחדו.
עם הידלדלות אוכלוסיית המואה עברו המאורים לפיתוח חקלאות שהתבססה בעיקר על גידולי שורש דוגמת הקומארה והיאם. תוצאה נוספת של הדילול באפשרויות הציד הייתה מאבקים פנימיים בין השבטים על אזורי מחיה וחקלאות, שהתפתחו למלחמות, שעבוד, קניבליזם, ולהקמת מבצרים רבים המכונים "פה" (Pā) להגנה על הקרקעות. החברה המאורית הייתה מאורגנת במסגרות משפחתיות (והאנאו - Whānau) המאוגדות תחת "האפו" (hapū) שלרוב היוו מסגרת עצמאית שקיימה קשרי מסחר עם מסגרות שכנות. עם זאת, כאשר היה צורך להקים פרויקט גדול או לצאת לקרב התאגדו מאורים ממספר האפו שכנים לשבט (איוי - iwi). השפה המאורית לא כללה כתב, על כן ידע והיסטוריה נשמרו על ידי ציורי קיר, סיפורים ושירים שהועברו מדור לדור.
כחלק מניסיונותיהם לשפר את פוריות הקרקע, שרפו המאורים קרוב ל-20% משטחי היערות המקומיים, בהם היה נפוץ צמח האשור הדרומי, שלא מיטיב להשתקם משריפות, כך שמרבית היערות לא השתקמו גם מאות שנים לאחר הצתתם, והעדרם של עצים רבים משטחי מחיה גררה שינויים אבולוציוניים בחי המקומי.
ביקורים אירופאים ראשונים.
האדם הלבן הראשון שהגיע לניו זילנד היה ההולנדי אבל טסמן שהפליג לאורך החוף המערבי במהלך 1642. טסמן ניסה לעגון בחלקו הצפוני של האי הדרומי אך הותקף על ידי המאורים שהרגו שלושה מאנשי הצוות שלו. טסמן שרטט מפה בסיסית של החוף המערבי של שני האיים וכינה את הארץ בשם Staten Landt, על שם הפרלמנט ההולנדי (Staten-Generaal) אולם קרטוגרפים הולנדים העניקו לה את השם Nieuw Zeeland (זיילנד החדשה) על שם מחוז זיילנד (Zeeland). הכתיב וההגייה האנגלית New Zealand השתרשו מאוחר יותר בעקבות הרוב הבריטי שהתיישב בניו זילנד.
שתי אניות בראשות ג'יימס קוק היו המשלחת השנייה שהגיעה אל האיים, ב־1769, יותר ממאה שנה אחרי אבל טסמן. במהלך 1769 ו-1770 הגיע קוק לניו זילנד בשלושה מסעות מחקר שבהם מיפה את כל קו החוף של שלושת האיים המרכזיים של ניו זילנד ויצר קשר עם מספר שבטים מאוריים. שלושת האיים הגדולים של ניו זילנד נקראו האי הצפוני, האמצעי והדרומי. מאוחר יותר הוחלף שמו של האי הדרומי לאי סטיוארט (Stewart Island) והאי האמצעי נקרא האי הדרומי. בעקבות מסעותיו של קוק החלו להגיע לניו זילנד ולעגון בה משלחות ציד לווייתנים מבריטניה, צרפת וארצות הברית. משלחות אלו החלו לסחור עם המאורים בקנה מידה הולך וגדל, הן הביאו איתן כלי נשק ואמצעים טכנולוגיים אחרים וסחרו בהם תמורת מים, מזון וחומרי גלם דוגמת עץ ואבן ירקן. הסחר עם האירופאים הפר את האיזון העדין בין השבטים המאורים השונים, השבטים שהיו בקשר קבוע עם האירופאים צברו כמות גדולה של רובי מוסקט ופתחו במתקפה על השבטים האחרים. תקופה זו של קרבות בין השבטים המאורים השונים, שנודעה בשם מלחמות המוסקט (Musket Wars), הביאה לירידה משמעותית בהיקף האוכלוסייה המאורית ונמשכה עד לשנות ה-30 של המאה ה-19.
התיישבות אירופאית.
בשנת 1788 הוקמה באוסטרליה המושבה הבריטית ניו סאות' ויילס, שמבחינת הגדרתה כללה גם את איי ניו זילנד. להגדרה זו לא הייתה השפעה בפועל כיוון שהממשל בניו סאות' ויילס לא גילה עניין ולא התערב בנעשה בניו זילנד. בתחילת המאה ה-19 החלו להתיישב בניו זילנד מיסיונרים בריטיים מתוך כוונה להפיץ את הנצרות באזור. מסיונרים אלו היו הראשונים שהעלו על הכתב את השפה המאורית, בהתבסס על האלף בית האנגלי. עם המסיונרים הגיעו גם מתיישבי קבע ראשונים שרכשו אדמות מהמאורים והחלו להשתלט על שטחים נרחבים בארץ החדשה. עד מהרה נוצרו חיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים (שכונו פאקהה - Pakeha), ובעקבות חיכוכים אלו שלחה בשנת 1833 ממשלת בריטניה את ג'יימס באזבי כנציג מטעמה להשליט סדר בניו זילנד. באזבי לא קיבל תמיכה צבאית או סמכויות משמעותיות ועל כן התקשה מאוד להשליט סדר. בשנת 1834 איחד באזבי מספר שבטים מאורים בחלקו הצפוני של האי הצפוני, שבחרו בתמיכתו דגל וב־1835 הכריזו על עצמאותה של ניו זילנד בתמיכת ויליאם הרביעי מלך בריטניה. למעשים אלו לא הייתה השפעה משמעותית על הבעיות בין המאורים לאירופאים, ולמעשה נועדה ההצהרה בעיקר למנוע מההשפעה הצרפתית להתפשט באזור, ולשמר אותו כאזור בעל השפעה בריטית.
הסכם ואיטנגי.
החיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים הלכו והתרבו. בסופו של דבר החליטה ממשלת בריטניה בינואר 1840 את ויליאם הובסון לניו זילנד כשליח מטעמה, במטרה להגיע עם המאורים להסכם שיסדיר את העימותים בינם לבין המתיישבים ולהחיל על האיים ריבונות בריטית. ב-6 בפברואר 1840 חתמו הובסון וכ-40 ראשי שבטים מאוריים על הסכם ואיטנגי (Treaty of Waitangi). על פי ההסכם המאורים הוכרו כאזרחים בריטיים שווי זכויות, וכן הוכרו זכויותיהם על אדמותיהם ורכושם, ובתמורה נדרשו המאורים להכיר בכך שניו זילנד נמצאת תחת ריבונות בריטית. בנוסף, על מנת למנוע חיכוכים בין המאורים למתיישבים הוחלט שהמאורים רשאים למכור את אדמותיהם רק לממשלת בריטניה, וזו תמכור אותה למתיישבים בצורה הוגנת. במהלך השנה שלאחר מכן הועבר ההסכם בכל רחבי ניו זילנד וחתמו עליו כ-500 ראשי שבטים מאורים.