באפריל 2007, מנהל תיכון באוהיו שבארצות הברית הואשם בביצוע עבירות מין לאחר ששלושה תלמידים בני 14 התלוננו במשטרה כי שילם לכל אחד מהם 15 דולרים כדי לנשק את כפות רגליהם היחפות. על אף טענתו של המנהל שהדבר נעשה במסגרת התערבות שבין המורים והתלמידים במשחק כדורעף, וזהו היה עונשו של המפסיד, לאחר פשיטה שערכה המשטרה במשרדו נמצאו כ-400 תמונות של כפות רגליים, ממצא המצביע על כך שאותו מנהל היה פטישיסט כפות רגליים, והדבר לא נעשה באופן תמים.
באוקטובר 2014 שוטר בשם פטריק קין באזור יוסטון שבמדינת טקסס בארצות הברית, עצר רכבה של אישה, וטען שהוא מריח מרכבה ריח של מריחואנה. לאחר שהאישה הכחישה שהכניסה מריחואנה למכוניתה ביקש ממנה השוטר להמתין בניידת בזמן שהוא מבצע חיפוש ברכבה, שבסיומו טען שמצא סימנים למריחואנה. קין איים לעצור את האישה, אך הוסיף שבמידה ותאפשר לו לרחרח וללקק את כפות רגליה הוא ישחרר אותה לדרכה. לאחר שהאישה התלוננה על המעשה במשטרה במחוז האריס שבטקסס, נעצר קין ונפתחה חקירה. המשטרה, שחשדה שקין ביצע מעשים מעין אלו באופן סדרתי כדי לספק את הפטיש שלו, קראה לנשים נוספות להתלונן במידה ונתקלו במקרה דומה. במהלך החקירה הגיעו השוטרים לעוד שלוש נשים שטענו שחוו חוויה דומה. כשנה לאחר מכן הורשע קין על מעשיו ונידון לשנת מאסר בבית הסוהר במחוז האריס קאונטי שבטקסס.
במשפט שהתנהל בשנת 2016 בבית המשפט העליון בערעורו של ניסים חדד, על הרשעתו באונס תינוק, פסק שופט העליון יצחק עמית שיש להותיר את ההרשעה על כנה, והזכיר בפסק דינו את נטיית הפטיש לכפות רגליים של חדד כראיה שהנאשם מחזיק בהעדפה מינית החורגת מהתחום המקובל. בדבריו כתב: "אין בדברים אלה כשלעצמם כדי להעיד על אשמתו של המערער. אך מצאתי להזכירם אף שהם נוגעים לצנעת הפרט, מאחר שהדברים חורגים מהמקובל בתחום המיני". בסופו של המשפט לא התקבלה דעתו של השופט עמית, וחדד זוכה מאשמה מחמת הספק.
שימוש בפטיש לצורכי הכנסה כספית.
בשל התפוצה הרחבה יחסית של נטיית הפטיש לכפות רגליים בקרב האוכלוסייה, במשך הזמן התפתחה תעשייה גדולה המספקת שירותים שונים בנוגע לפטיש זה עבור אותה אוכלוסייה, הן בצורת יוזמות מאורגנות כדוגמת מרכזים גדולים המספקים שירותי פוט פטיש כגון מועדוני פטיש ייעודיים לכפות רגליים, והן מקרב נשים שמפרסמות את עצמן באופן עצמאי.
בשנת 2013 התפרסם באתר ניו יורק פוסט כתבה על סטודיו שבמשך היום מספק שירותי ספא ובלילה משמש כמועדון "זנות כפות רגליים". לפי אותו דיווח של הניו יורק פוסט, נשים צעירות בגילאי 30-18 שנבחרו בקפידה על פי מספר קריטריונים של מראה כפות רגליהן התבקשו להגיע למועדון בשעות הערב, וכ-30 גברים שנכנסו למועדון בתשלום כניסה של 100 דולרים עבור ה"סרסור", הורשו לסגוד לכפות רגליהן של הנשים בתשלום של 20 דולרים למשך 10 דקות. על אף עולם הדימויים הזנותי, האסורה ברוב מדינות ארצות הברית, בשל העובדה שהנשים לא הסירו כלל את בגדיהן בזמן עבודתן במועדון מלבד נעליהן וגרביהן, התחום אינו נחשב לזנות מבחינה רשמית, והתהליך מותר על פי החוק האמריקאי.
כמו כן, על אף שלרוב נפוצים מועדוני פטיש רבים המיועדים לסיפוק כלל הפטישים ונטיות הBDSM, ובין היתר גם פטיש לכפות רגליים, ברחבי העולם קיימים מועדונים ומתקיימים אירועים רבים המיועדים לפטיש לכפות רגליים בלבד. מועדונים אלה נפוצים בארצות הברית, בבריטניה, בצרפת, בספרד, בגרמניה, בקנדה, באיטליה, בדנמרק, בתאילנד, ביפן, באוסטרליה, בבולגריה ובמדינות נוספות. הכניסה למועדונים אלה כרוכה בתשלום, ובנוסף לתשלום הכניסה, נדרש תשלום עבור הנשים המאפשרות לבאים לממש את הפטיש שלהם עם כפות רגליהן.
בנוסף לכך, נשים רבות בוחרות להתפרנס מהתחום באופן עצמאי לחלוטין. חלקן מקבלות לקוחות לביתן או לסטודיו שלהן שבמסגרת זו האישה מאפשרת ללקוח לממש את הפוט פטיש שלו כפי שיחפוץ, בדרך כלל על פי גבולות שהיא קובעת בעצמה טרם הפגישה. נשים רבות המקבלות לקוחות בתחום יכולות להיות דומינטריקס, כלומר שולטות בתשלום, שבדרך כלל מספקות עבור לקוחותיהן את כלל הפטישים ושירותי הBDSM, ולא מתמקדות בפטיש ספציפי, אם כי ישנן נשים הבוחרות להתמקד בפטיש מסוים בלבד ולא מעבר לו.
חלקן האחר של הנשים העצמאיות בוחרות להתפרנס מהתחום "מרחוק", ללא פגישה עם לקוחות, על ידי פרסום תמונות וסרטונים של כפות רגליהן, או מכירת מוצרי כפות רגליים בהזמנה עבור לקוחות, כגון גרביים ונעליים משומשים של האישה, או תכשיטים שנענדו על כפות רגליה ועוד. בנובמבר 2018 התפרסמה רוקסי סייקס - מתווכת נדל"ן בריטית שבהמשך נהפכה לדוגמנית כפות רגליים. סייקס פרסמה תמונות של כפות רגליה במסגרת יישום האינסטגרם, ותוך כדי גם מכרה סרטונים של עצמה מדגמנת את כפות רגליה, כמו גם נעליים וגרביים משומשים שלה, במחירים שנעים בין 20 ל-200 שטרלינג לפריט. לדבריה, היא מרוויחה מהתחום כ-10,000 דולרים לחודש או כ-130,000 דולרים בשנה.
התמקדות בכף הרגל כ"דלק פטיש".
על פי אתר האינטרנט "TV Tropes" , "דלק פטיש" (Fetish Fuel) הוא אמצעי המכניס לתוך יצירה תרבותית מסוימת, כגון סרט או רומן, אלמנטים פטישיסטיים מסוימים שנועדו לעורר את הרגישות הארוטית של הקהל או של המחבר, ובכך למשוך צופים רבים המחזיקים באותו פטיש. התמקדות בכף הרגל (Foot Focus) הוא סוג של "דלק פטיש" שבו כפות רגליים בולטות באופן חריג ומובהק בסיפור בצורה שאינה מינית באופן גלוי.
דוגמאות להתמקדות בכף הרגל כ"דלק פטיש":
ממציאה
היטושי איגראשי
היטושי אִיגַרָאשִׁי (ביפנית: 五十嵐; 10 ביוני 1947 – 12 ביולי 1991) היה חוקר יפני של ספרות ערבית וספרות פרסית, וכן של היסטוריית הערבים והפרסים. מתרגם ספרו של סלמאן רושדי "פסוקי השטן" ליפנית, ככל הנראה נרצח בעקבות תרגום זה.
ביוגרפיה.
היטושי נולד ב-1947 בניאיגטה, בירת מחוז ניאיגטה, וסיים דוקטורט באמנות מוסלמית באוניברסיטת טוקיו ב-1976. היה עמית מחקר באקדמיה המלכותית של איראן עד המהפכה האיראנית ב-1979, ולאחר מכן פרופסור חבר לתרבות מוסלמית השוואתית באוניברסיטת צוקובה. תרגם את ספרו של אבן סינא "הקנון של הרפואה" ואת ספרו של סלמאן רושדי "פסוקי השטן", וכתב ספרים בנושא אסלאם, בהם "The Islamic Renaissance" (הרנסאנס האסלאמי) ו-"Medicine and Wisdom of the East" (רפואה וחוכמה במזרח).
לאחר שהאייתוללה רוחאללה ח'ומייני הוציא פתווה ב-1989, שבה קרא למותם של "מחבר הספר 'פסוקי השטן', שיוצא נגד האסלאם, הנביא והקוראן, ושל כל המעורבים בהוצאתו לאור ומודעים לתוכנו", דקר תוקף שזהותו אינה ידועה את היטושי שוב ושוב בפניו ובזרועותיו, עד מותו. גופתו נמצאה ב-12 ביולי 1991 במשרדו באוניברסיטת צוקובה, במחוז איבראקי שביפן.
ב-2006 נסגר תיק החקירה העוסק במותו של היטושי בלא כל חשדות בנושא עושה המעשה. קנן פולאק טען בספרו "The Persian Puzzle" (הפזל הפרסי) כי הרצח הוא התנקשות שביצעו משמרות המהפכה האסלאמית. ב-2010 נטען במגזין "בונגישונג'ו" כי שמועה שמסתובבת ברשות ההגירה היפנית קובעת כי צעיר בנגלדשי עשיר ביצע את הדקירה וטס חזרה לארץ מוצאו ביום המחרת, לפני שהתגלה. על פי שמועה לא מאומתת, ממשלת יפן נמנעה מלהגיש צו הסגרה כדי לא ללבות את המחלוקת סביב "פסוקי השטן".
הותיר אחריו את אשתו מיצ'יקו איגראשי , חוקרת ספרות משווה באוניברסיטת ריוטוקוג'י.
גמרא סדורה
גמרא סדורה היא הוצאת ספרים שמוציאה מהדורה של הגמרא בעריכה מבארת, מנוקדת, מפוסקת ומחולקת לפסקאות, על מנת להקל על ההבנה והשינון.
הפרויקט נוסד בשנת תשנ"א (1991) על ידי הרב דניאל ברק ווינט, מורה ומחנך, בוגר ישיבת מרכז הרב. משתמשים במהדורה תלמידים בעשרות מוסדות: ישיבות תיכוניות, אולפנות, תיכונים, חטיבות ביניים, בתי ספר יסודיים ובפורטל הדף היומי. נכון לשנת 2021 לומדים במהדורה למעלה מ-13,000 תלמידים, ברובם בחמ"ד בכלל סוגי הכיתות ומיעוטם בחינוך העצמאי
בעזרה לתלמידים בעלי קשיים.
רקע.
מטרת המיזם היא לשפר את לימוד הגמרא וליצור הבנה משמעותית יותר בסוגיה הנלמדת. מטרת המיזם לפתור בעיות בלימוד הגמרא כגון: שפה זרה, חוסר בסימני פיסוק וניקוד, מהלכים ארוכים וסבוכים, קושי בהבחנה בין סוגיות ובין מקורות. בעוד עם כל קושי בפני עצמו ניתן להתמודד, הרי שכל הקשיים יחד מייאשים פעמים רבות את הלומד.
כבר לפני יותר ממאה שנה כתב על בעיה זו הרב אברהם יצחק הכהן קוק "הגורם היותר גדול להכבדת ההבנה של התלמוד, הוא היותו מסור לנו כמו שהוא, בלי סימני הפסק ויתר הסימנים המטעימים ומקילים את ההבנה. הרבה חלמנו שיבוא זמן וימנה החסרון הזה. ואור חדש יאיר על שמי התלמוד". הרב חיים דרוקמן כתב ברוח דברים אלו של הרב קוק דברי שבח על מהדורת גמרא סדורה. המיזם שואף לפיתוח עצמאות בלימוד, השקעה בתוכן ובמשמעות, ראיית הסוגיה במבט כולל, מודעות לדמויות התנאים והאמוראים, כלים לבניית הזיכרון, הספק גדול יותר בלימוד הגמרא וכן יצירת גמרא "ידידותית" ללומד, לימוד נוסח הגמרא עצמה, ולא פרשנות מתווכת.
המיזם זכה להסכמות מפי גדולי הרבנים ובהם: הרב יעקב אריאל, הרב חיים דרוקמן, הרב אביגדור נבנצאל, הרב מאיר מאזוז, הרב יעקב שפירא, הרב אריה שטרן, הרב רא"ם הכהן, הרב אורי שרקי, הרב בן ציון קוק, הרב אהרון בוטבול, הרב יעקב מדן, הרב ציון כהן, הרב משה צוריאל, הרב איסר קלונסקי, הרב איתן איזמן, וזכה גם לברכתם של הרב חיים קניבסקי, רבנים וראשי ישיבות ואנשי חינוך רבים.
צורת הדף.