במבצע עופרת יצוקה, שנפתח ב-27 בדצמבר 2008, ולאחריו, פעל השמאל הרדיקלי בחריפות כנגד צה"ל. אל מול תמיכה רחבה במבצע בקרב מרבית סיעות הכנסת, ודרישה להרחיבו בקרב סיעות הימין, ניצבו כל הסיעות הערביות שהתנגדו למבצע מתחילתו וסיעת חד"ש היהודית-ערבית, כמו גם סיעת מרצ, שתמכה במבצע בתחילתו אך כבר בשלב מוקדם שלו, ב-30 בדצמבר, קראה להפסקת אש. ארגוני זכויות אדם בישראל מחו לאורך כל המבצע על היקף הפגיעה באוכלוסייה אזרחית, בעזה כמו גם בשטח ישראל, ובמיוחד על הילדים שנהרגו. כבר בימים הראשונים של הלחימה, האשימו בשמאל הרדיקלי את צה"ל ב"טבח" ו"שחיטה" של מאות חפים מפשע, וארגנו הפגנות כנגד ישראל. מספר עיתונאים המזוהים עם השמאל הרדיקלי מתחו ביקורת חריפה על ישראל והאשימו אותה בפשעי מלחמה ואף הצדיקו את ירי הרקטות ופעולות הטרור של חמאס כתגובה על מעשי צה"ל והסגר על רצועת עזה.
בתום המבצע אספו ארגונים שונים המזוהים עם השמאל, בהם ארגוני זכויות אדם, עדויות מפלסטינים על פשעי מלחמה שביצעה ישראל לכאורה במבצע, ותבעו לחקור את הקצינים המעורבים, ואף פתחו בגל של הוצאת צווי מעצר והגשת תביעות כנגד קציני צה"ל ובכירים בממשלת ישראל (בהם ציפי לבני) בחו"ל על מעורבותם במבצע. כאשר הוקם צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בראשות ריצ'רד גולדסטון סירבה ישראל לשתף פעולה עמו בטענה שהוא מוטה מראש נגד ישראל וכתב המנדט שלו לא כולל חקירת פשעי החמאס. לעומת זאת, ארגוני השמאל הרדיקלי שיתפו פעולה עם הוועדה ומסרו לה עדויות על פשעים לכאורה שביצעו חיילי צה"ל בפלסטינים. דו"ח גולדסטון שפורסם בעקבות הוועדה מתח ביקורת קשה על ישראל והאשים אותה בפגיעה מכוונת באזרחים, וגרם לישראל נזק קשה בזירה הבינלאומית. מעורבות זו של ארגוני שמאל ישראלים בדו"ח גולדסטון ספגה ביקורת שהגיעה לשיאה אחרי שתנועת "אם תרצו" פרסמה דו"ח המאשים את "הקרן החדשה לישראל" במימון רוב הארגונים הללו.
בתחילת המאה ה-21.
מאז התיישבות יהודים בשכונת שייח ג'ראח ב-2009 התנהלו במשך כשנתיים, מדי שבוע, הפגנות כנגד ייהוד מזרח ירושלים ודרישה לפנות את היהודים משם מצד פעילי שמאל ופעילים פלסטינים. ההפגנות אורגנו ברובן על ידי תנועת "סולידריות" היהודית-ערבית ובשיאן מנו כמה אלפי משתתפים.
בעקבות רצח בני משפחת פוגל באיתמר ב-2011 השתתפו פעילים של מספר ארגוני שמאל רדיקלי ישראלים, בהם "יש גבול", "קואליציית נשים לשלום", "גוש שלום", "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" ו"המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית" שראו את פעילות כוחות הביטחון בכפר עוורתא כברוטלית מדי, בביקור מחאה בכפר לאות הזדהות עם תושביו. לאחר מכן התברר שהרוצחים יצאו מכפר זה.
אחרי מכתב פומבי ששלח פרופ' ג'רלד מ. שטיינברג, חבר המכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים לרחל ליאל, מנכ"לית הקרן החדשה לישראל, ובו קבל כנגד ארגון השמאל הרדיקלי "קואליציית נשים לשלום" המשתתף בקמפיין ה-BDS נגד ישראל וכנגד תמיכת הקרן בו, הודיעה ב-15 במאי 2011 "הקרן החדשה לישראל" על הפסקת הזרמת המענקים ל"קואליציית נשים לשלום" ודרשה מהם להסיר את שמה מרשימת התורמים באתר. בתגובה האשימה הקואליציה את הקרן בכניעה למסע ההסתה שמתנהל נגד ארגוני השמאל וזכויות האדם וקראה לתומכיה להרים תרומה כדי לפצות על הפסקת המימון.
גם כיום נמשכים הניסיונות להפיץ בציבור הישראלי דעות ואינפורמציה אלטרנטיביות, בין היתר באמצעות אתרי אינטרנט כמו "אינדימדיה ישראל" (חלק מרשת אינדימדיה), "הגדה השמאלית" ו"מחסום". כמו כן מתפרסמות כתבות רבות בעיתונות המודפסת והאינטרנטית. פעילים רבים בשמאל הרדיקלי הם גם פעילים למען זכויות בעלי חיים ואיכות סביבה.
ביקורת על השמאל הרדיקלי.
בקרב רבים בציבור הישראלי רווחת עמדה שלילית כלפי השמאל הרדיקלי, אותו רואים מבקריו (הן מן הימין והן מן גורמים אחרים בשמאל) כקיצוני. חלק מאנשי הימין (בהם חברי כנסת, אנשי ציבור רבים ואף ידוענים) שרואים באנשי השמאל הרדיקלי בוגדים, ואת התנגדותם להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומכלול פעולותיהם לפגיעה במדינת ישראל, הן במישור הבינלאומי בקידום חרמות אקדמאיות וכלכליות על ישראל והן בקידום תביעות משפטיות כנגד פוליטיקאים ישראלים, כחתירה לחיסול המדינה.
רווחת הטענה שהשמאל הרדיקלי עיוור לאלימות נגד ישראלים. מצד חוגי הימין נשמעת ביקורת על כך שהשמאל הרדיקלי ממעט לגנות את הטרור הפלסטיני ולעיתים אף מצדד או תומך במבצעיו, ושארגוני השמאל הרדיקלי המגנים באופן כללי פעולות טרור ואלימות נגד אזרחים מפרסמים את הגינויים כלפי הטרור הפלסטיני בלשון רפה, בהשוואה לביקורת על ישראל. בעקבות, זאת, הואשם השמאל הרדיקלי פעמים רבות בתמיכה בטרור פלסטיני המופנה נגד חפים מפשע.
מבקרים של השמאל הרדיקלי טוענים כי הוא מגנה באופן אוטומטי וגורף פעולות רבות, בהן הקמת מחסומים, הטלת עוצר, פעולות חישוף, הריסת בתים וסיכולים ממוקדים, שאחרים רואים כחיוניים למלחמה בטרור, וכי גינויים אלו אינם מוצדקים ופוגעים במאבק של ישראל בטרור על ידי פגיעה בדעת הקהל והפעלת לחץ כנגד ישראל המקל על הטרוריסטים לפעול. בנוסף, גינויים אלו מוצגים כעדות לחוסר הרגישות של השמאל הרדיקלי לחיי ישראלים וכצביעות, לאור יחסו של השמאל הרדיקלי לטרור הפלסטיני.
עוד נשמעת הטענה שבפעולות הפצת המידע של השמאל הרדיקלי, הן בישראל והן בעולם, מוצג מידע לא מדויק, מסולף או חלקי, ולעיתים אף מידע שקרי. נטען גם שלפעמים בוימו אירועים והוקצנו סיפורים על אכזריות צה"ל.
כמו כן, ביקורת קשה הושמעה כנגד השמאל הרדיקלי בעקבות תחקיר שפורסם ב"עובדה" בו תועדו שלושה פעילי שמאל רדיקליים, בהם עזרא נאווי בכיר בתעאיוש ונסר נוואג'עה, תחקירן "בצלם", מסגירים פלסטינים שרצו למכור קרקע לאזרחים ישראלים לרשות הפלסטינית, תוך ידיעה שהרשות הפלסטינית עלולה לענות אותם וייתכן אף להרוג אותם, ולפחות במקרה אחד רצחה בעינויים את אחד הפלסטינים שמסר נאווי. התחקיר עורר סערה גדולה בציבור והשמאל הרדיקלי ספג ביקורת הן על ממצאי התחקיר והן על תגובתו לתחקיר.
עיתונאים ואנשי ציבור מן הימין ומן המרכז (ואף אישים המזדהים עם השמאל הציוני כמו בן-דרור ימיני ואמנון רובינשטיין) הביעו ביקורת על אנשי שמאל רדיקלי ישראליים, בטענם כי בהתקפותיהם בחו"ל על מדיניות ישראל הם יוצקים דלק על מדורת האנטישמיות. מירב הביקורת מתמקדת באקדמאים מן השמאל הרדיקלי כגון טניה ריינהרט, לב גרינברג, אילן פפה, ג'ף הלפר, ניב גורדון ודומיהם שפעילותם זכתה להבלטה עקב השתתפותם בעצומות נגד מדיניות ישראל, מאמרים חריפים שפרסמו ותמיכת חלקם בחרם אקדמי על ישראל. כמו כן, תמיכת אנשי השמאל הרדיקלי והשתתפותם במאבק המשפטי, המנוהל בישראל ומחוצה לה, נגד בכירים בצבא ובממשלה והדבקת התואר "פשעי מלחמה" על מעשיהם נתפסות כ"חציית קו אדום".
רבים בשמאל המתון חוששים שפעולותיו של השמאל הרדיקלי גורמות ויגרמו לפגיעה במעמדו ובתדמיתו של השמאל כולו בדעת הקהל של הרוב הציוני.
מרקו סימונה
מרקו סימונה (באיטלקית: Marco Simone; נולד ב-7 בינואר 1969) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קריירת משחק.
סימונה החל את הקריירה בראשית שנת 1987 בקבוצת קומו מהסרייה א'. לאחר מספר הופעות במדי הקבוצה הושאל לוירשיט בוקלאונה מהליגה השלישית, במדיה כבש 15 שערים בעונת וסיים כמלך שערי הליגה.
בעונה הבאה שב לקומו וכבש במהלכה שישה שערי ליגה. בתום העונה נשרה קומו לסרייה ב' וסימונה עבר לקבוצת הצמרת מילאן שאותה אימן אריגו סאקי. בתווך, זומן לנבחרת הצעירה של איטליה, ועד 1990 הופיע במדיה ב-16 משחקים וכבש 7 שערים. במהלך הקדנציה במילאן זכה סימונה במספר רב של תארים: ארבע אליפויות בחמש שנים בין השנים 1992–1996, בגביע אירופה לאלופות לשנת 1990 ובליגת האלופות בעונת . עונת הייתה הטובה ביותר מבחינתו כשכבש 17 שערי ליגה ב-30 משחקים בנוסף ל-4 שערים בליגת האלופות שבה הגיעה מילאן עד לשלב הגמר בו הפסידה לאייאקס. בעונת כבש 11 שערים בכל המסגרות, 8 מתוכם בליגה, וניצב במקום השני ברשימת הכובשים של אלופת איטליה מילאן אחרי עמיתו ג'ורג' ואה. אף על פי שנאבק על מקום בהרכב לאורך שנותיו במילאן עם חלוצים שזכו בתואר כדורגלן השנה בעולם, מרקו ואן באסטן, רוברטו באג'ו וג'ורג' ואה, סימונה כבש 74 שערים ב-245 הופעות במדי הקבוצה.
לאחר שפאביו קאפלו החליף את סאקי, שמונה למאמן נבחרת איטליה, זומן סימונה לראשונה לסגל הנבחרת וב-19 בדצמבר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת מלטה. עד 1996 ערך סימונה שלוש הופעות נוספות במדי הנבחרת אך לא כבש ולו שער אחד.
בעונת עבר סימונה לפריס סן ז'רמן הצרפתית. סימונה, ששימש קפטן הקבוצה, זכה במדיה בגביע הצרפתי בעונתו הראשונה בה. בעונת עבר למונקו, ובמהלך עונה זו כבש 21 שערים ובישל 15 נוספים ב-34 הופעות, והיה אחראי למעשה ליותר ממחצית משערי הקבוצה שזכתה באליפות בתום העונה. בדירוג כובשי השערים קדמו לו מלך השערים סוני אנדרסון שכבש 23 שערים ודויד טרזגה שכבש 22.
סימונה שב למילאן במהלך עונת מיעט לשחק ולא כבש שערים בקדנציה השנייה בקבוצה. הוא שב למונקו בעונת , אך גם בקדנציה השנייה בשורותיה רשם הופעות מעטות בלבד. בעונת , לאחר תקופה קצרה ולא מוצלחת במיוחד בניס, פרש סימונה ממשחק פעיל בגיל 35. בשנת 2005 הצטרף כחבר הנהלה בקבוצת לגנאנו מהליגה הרביעית באיטליה והשתתף במשחק אחד של הקבוצה באותה עונה.
לאחר הפרישה.
בשנת 2005 הצטרף סימונה כשותף וכחבר הנהלה בקבוצת לגנאנו מהליגה הרביעית באיטליה וב-2007, בעת שמילא תפקיד זה, עלתה הקבוצה לליגה השלישית.