הארטנט, ילידת מלבורן, היא השנייה מבין ששת הילדים במשפחתה - ארבע בנות ושני בנים. אמה הייתה אחות במקצועה, אך רוב הזמן נשארה בבית וטיפלה בילדים. אביה של הארטנט היה מגיה בעיתון "סאן הרלד" (Sun Herald), וממנו ירשה את אהבתה למילים ולכתיבה. המשפחה חיה בעוני ובצפיפות. סוניה ואחיה נדרשו לפתח עצמאות וללמוד לדאוג לעצמם בחיים.
הארטנט אינה נשואה ואין לה ילדים. היא עוסקת גם בגידול חיות מחמד, בשיפוץ בתים ובמכירתם לאחר השיפוץ. הארטנט היא אחת מהסופרים היחידים באוסטרליה שמרוויחים מכתיבה מספיק כדי לקיים את עצמם.
פעילות מקצועית.
הארטנט קיבלה תואר ראשון בתקשורת מהמכון המלכותי לטכנולוגיה של מלבורן (ידוע גם בשם: RMIT University). היא מעולם לא למדה כתיבה או השתתפה בקורסים על כתיבה. כל ניסיון הכתיבה שלה מקורו בקריאת ספרים של סופרים שונים ומתרגול עצמי בכתיבה. מגיל חמש עשרה ועד תחילת שנות העשרים לחייה, היא כתבה רומנים רבים שלא פורסמו עד היום. את ספרה הראשון, "צרות כל הדרך" (באנגלית -Trouble All the Way), כתבה הארטנט כשהייתה בת שלוש עשרה, ופרסמה אותו בשנת 1984, כשהייתה בת חמש עשרה. הארטנט טוענת שהתחילה לכתוב משום שלא הייתה טובה או מוצלחת בשום דבר אחר. היא הרגישה שבכל שאר חייה היא ילדה חסרת אונים וחסרת כוחות, שאינה יכולה להצליח ולבלוט, ואילו בכתיבה היא מצליחה להביע את עצמה, ואחרים מעריכים אותה על כך. כתיבתה מתאפיינת בעלילה מורכבת, אפופת רשע ואפלה, ובסוף עצוב וטרגי. בנוסף, היא מרבה לכתוב על בעלי חיים, ואת הספר "יער" (באנגלית - Forest) אף כתבה מנקודת המבט של חתול. הארטנט ידועה כסופרת שאינה מפחדת לגעת בנושאים קשים ושנויים במחלוקת. למשל, ספרה "כחול עקשן" (באנגלית - Wilful Blue) עוסק בהתאבדות של בני נוער, וספרה "הילד של רוח הרפאים" ( באנגלית - The Ghost's Child) עוסק בהפלות ובהשלכותיהן ובמוות של התינוק טרם היוולדו. הארטנט פרסמה חלק מספריה בשם עט קמרון ס. רדפרן (באנגלית - Cameron S. Redfern).
פרסים וספרים בולטים.
את ספרה הראשון פרסמה הארטנט בשנת 1984. מאז ועד היום פרסמה הארטנט עשרים ושישה ספרים נוספים לילדים, לנוער ולמבוגרים. היא זכתה עד כה בעשרים ושניים פרסים ותארים, מתוכם תשעה פרסים אוסטרלים ושלושה עשר פרסים בינלאומיים. במהלך הקריירה שלה היא זכתה ארבע פעמים ברציפות (בשנים 1999, 2000, 2001 ו -2002) בפרס "הספר הטוב של השנה מאת סופרים מבוגרים", מטעם מועצת ספרות הילדים האוסטרלית. בנוסף, הארטנט זכתה שלוש פעמים (בשנים 2003, 2006 ו - 2008) בפרס "הספר הטוב ביותר באזור האוקיינוס השקט ודרום מזרח אסיה" מטעם חבר העמים הבריטי.
רשימת הספרים המלאה.
ספריה של הארטנט מתחלקים לארבע קבוצות שונות:
אליזבת בישופ
אליזבת בישופ (באנגלית: Elizabeth Bishop, 8 בפברואר 1911 - 6 באוקטובר 1979) הייתה משוררת אמריקאית וכותבת סיפורים קצרים, ובנוסף גם עסקה בציור. היא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים על יצירותיה הספרותיות, בין השאר בתואר "היועצת לשירה של ספריית הקונגרס" בשנת 1949, בפרס פוליצר לספרות בשנת 1956, בפרס הספר הלאומי בשנת 1970 ובפרס נוישטט הבינלאומי בשנת 1976. רבים מחשיבים אותה למשוררת האמריקאית החשובה ביותר במאה העשרים, שעל אף יצירתה המצומצמת יחסית, הגיעה לאיכויות גבוהות ולהשפעה גדולה על התרבות הספרותית באמריקה.
חיים אישיים.
אליזבת בישופ נולדה כילדה יחידה להוריה ויליאם תומאס בישופ וגרטרוד בומר, בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית. לאחר שאביה, שעבד כקבלן מצליח, נפטר כשהייתה בת 8 חודשים, לקתה האם בנפשה, וכאשר הייתה בישופ בת 5 הוכנסה אמה למוסד לחולי נפש, והשתיים לא התראו יותר לעולם. כילדה יתומה למעשה, עברה בישופ בין משפחותיה. בתחילה גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, וחיה איתם בכפר בנובה סקוטיה, קנדה, תקופה שהשפיעה רבות עליה ועל תוכן כתיבתה. מאוחר יותר הועברה לחיות עם משפחתה מצד אביה, אך כאשר הבינו הסבים שהיא אומללה ובודדה שם, העבירו אותה למשמורת אצל דודתה, שגידלה אותה יחד עם בעלה ודאגה לכלכל ולחנך את בישופ, בתמורה לתשלום מהסבים. הייתה זו דודתה של בישופ שחשפה בפניה לראשונה יצירות ספרותיות, בעיקר של משוררים מן התקופה הוויקטוריאנית. כשחיה בברזיל, אחרי תקופת הלימודים והטיולים, הייתה בזוגיות עם האדריכלית מריה קרלוטה. זוגיות זו, בשנותיה המאוחרות אופיינה בהתקפי זעם, דיכאון ואלכוהוליזם, ונסתיימה כאשר קרלוטה החליטה להתאבד, בשנת 1967. בשנת 1971, החלה בישופ זוגיות חדשה, עם אליס מת'פסל, שהייתה גם המוציאה לאור שלה.
לימודים.
בישופ הייתה חולנית רוב ילדותה ולכן כמעט לא למדה במסגרת בית-ספרית, עד שהגיעה לגיל התיכון והחלה ללמוד בוואלנוט היל סקול, נאטיק, מסצ'וסטס. בשנים האלה החלה להתעניין במוזיקה וללמוד פסנתר, ולפרסם את שיריה הראשונים בעיתון בית הספר, “The Blue Pencil”. בשנת 1929 נרשמה לקולג' ואסאר, בו תכננה ללמוד מוזיקה ולהתמקד בהלחנה, אך בשל פחד במה פנתה לבסוף ללימודי ספרות אנגלית, והתמקדה בעיקר בלימודי ספרות המאה ה-16 וה-17, דרמות ורומנים מהרנסאנס, שייקספיר, ספרות אמריקאית, שירה מודרנית ועוד. בשנת 1933 הקימה את מגזין המחאה הספרותי "Con Spirito", שזכה ליוקרה מקצועית רבה במהרה. היא סיימה את לימודיה בקולג' בשנת 1934.
השפעות ספרותיות.
בישופ הושפעה בעיקר משני משוררים שהיו מכריה, ואף ניתן לראות מספר קווי דמיון ברורים בין יצירותיה ליצירותיהם. המשוררת הראשונה שהשפיעה עליה הייתה מריאן מור. השתיים הכירו בספריית קולג' ואסאר, מור התעניינה מאוד ביצירותיה של בישופ ואף עזרה לה לפרסם כמה משיריה באנתולוגיה "Trial Balances", שבה משוררים ותיקים ובעלי שם הציגו שירים של משוררים צעירים ואנונימיים, ובהמשך נוצרה ביניהן חברות עמוקה וממושכת שנקטעה עם פטירתה של מור, בשנת 1972. המשורר השני שהשפיע על בישופ היה רוברט לוואל, שבשנת 1947 הכיר בינה ובינו משורר וחבר משותף, והם שמרו על קשר במשך השנים בתכתובות רבות. עוד מקורות השפעה והשראה על כתיבתה, היו המקומות הרבים בהם ביקרה, התרבויות השונות שבהן פגשה ואותן חקרה, וכן ילדותה בכפר בנובה סקוטיה והכרתה את מעמד הפועלים, חיי האיכרים וכפרי הדייגים שבסביבתם גדלה.
מסעות בעולם.
בישופ זכתה לירושה נכבדת מאביה, שנפטר בינקותה, ירושה שסייעה לה להסתובב בעולם, מבלי שתצטרך למצוא מקור פרנסה. היא אהבה להכיר מקומות חדשים ולצאת למסעות בטבע ובערים עתיקות, וכתיבתה שופעת בתיאורים של המקומות בהם הסתובבה. לאחר שעברה לניו יורק בתום לימודיה בקולג', החלה לטייל בעולם עם חברותיה, בעיקר בפריז, באיטליה ובאנגליה, וכן באירלנד, הולנד, מרוקו, מקסיקו ודרום אמריקה. עד שנת 1952, בה התיישבה בברזיל, המשיכה בישופ לנדוד בין מדינות ולכתוב על מסעותיה, ותוך כדי כך לפרסם שירים ולזכות בפרסים יקרי ערך. בישופ מעולם לא הפסיקה להסתקרן לגבי נופים חדשים ותרבויות שונות. בשנותיה בברזיל, החלה להתעניין בשפות ובספרות של אמריקה הלטינית ומרכז אמריקה, כך שלקחה על עצמה את תרגומן של יצירות מקומיות רבות. לאחר יותר מעשור בברזיל, אחרי שבת זוגה התאבדה בשנת 1967, חזרה בישופ לארצות הברית.
קריירה מאוחרת.
בישופ החלה לעסוק בהוראה בחינוך הגבוה כאשר הירושה מאביה, החלה לאזול. החל משנת 1970, החלה ללמד במוסדות נחשבים רבים, כמו אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ניו יורק והארוורד.
היסטוריית פרסומים ופרסים עיקריים.
בישופ נהגה לפרסם שירה וסיפורים קצרים לעיתים רחוקות למדי, על פי רוב, רק אחת לכמה שנים. היא זכתה בפרסים רבים, מלגות ותארים בשל יצירתה הנרחבת, וכן בעבודות הוקרה שנכתבו לזכרה, אוספים של כתביה שהוצאו לאור, ועוד.
ב-1945 זכתה במלגת הוטון מיפלין לשירה. ספרה הראשון, “North &amp; South”, יצא לאור בשנת 1946. בין השנים 1949 ו-1950, הייתה בעלת התואר "יועצת השירה לספריית הקונגרס", שחתניו מקבלים פרס כספי גדול בתמורה להעלאת המודעות באמריקה לקריאת וכתיבת שירה. את ספר ההמשך ל-“ North &amp; South”, שנקרא “Cold Spring”, הוציאה בשנת 1955. ספר זה, הכולל 18 שירים, זיכה אותה בפרס פוליצר לשירה, כשנה לאחר מכן. הכרך הבא שהוציאה פורסם בשנת 1965 ונקרא "Questions Of Travel". ספר זה הראה בעיקר את השפעת השהות בברזיל על בישופ. בחלקו הראשון, מופיעים שירים העוסקים מפורשות באורח החיים בברזיל, ובחלקו השני נכללים גם קטעים שנכתבו על מקומות אחרים, במיוחד מתקופת הילדות של בישופ בכפר בנובה סקוטיה. הפרסום העיקרי הבא שלה היה בשנת 1969, עת הוציאה ספר שנקרא “The Complete Poems”, כלל 8 שירים, וזכה בפרס הספר הלאומי ב-1970. ספרה האחרון, שיצא לאור בשנת 1977, נקרא “Geography Three”, וכלל את שיריה המפורסמים ביותר, כמו למשל "בחדר ההמתנה" ו"אומנות אחת". ספר זה זכה בפרס נוישטט הבינלאומי, שבו לא זכתה אף אישה, ולמעשה אף משורר אמריקאי, לפניה. לאחר מותה פורסמו מספר ספרים שריכזו את כתביה, ביניהם “The Complete Prose 1927-1979” שיצא בשנת 1983 וכולל את כל יצירות השירה שכתבה בחייה, “The Collected Prose”, יצא בשנת 1984 וכולל אוסף סיפורים שלה, Edgar Ellen Poe &amp; The Juke Box - Uncollected Poems, Drafts and Fragments.
סגנון ומאפיינים ספרותיים.