טירת מוזיגקאו (Schloss Mosigkau) במערב דסאו היא אחד מארמונות הרוקוקו הבודדים במרכז גרמניה, הדומה לארמון סנסוסי בפוטסדאם, שתוכנן על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף. היא נבנתה בשנים 1752–1757 עבור אנה וילהלמינה מאנהלט-דסאו (Anna Wilhelmine von Anhalt-Dessau), בתו של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו. המכלול כולל אורנז'רי ואוסף אמנות של , הנובע מאיחוד הדוכס יוהאן גאורג השני עם בית אוראניה-נסאו. הכולל עבודות של פטר פול רובנס ואנתוני ואן דייק.
טירת גרוסקיהנאו (Schloss Großkühnau) מסמנת את הקצה המערבי של ממלכת הגן. היא נבנתה בשנת 1780 עבור אלברט מאנהלט-דסאו, אחיו הצעיר של הדוכס לאופולד השלישי, באגם קיהנאו. הפארק כולל כמה איים מלאכותיים, מטעי עצי פרי וכרם. כיום הטירה היא מקום מושבה של קרן התרבות דסאו-ורליץ (Kulturstiftung Dessau-Wörlitz), הקרן המנהלת את הפארק. יתר על כן, ממלכת הגן מקיפה את בקתת היערן ליינר ברג (Forsthaus Leiner Berg), שנבנתה בשנת 1830, כיום מסעדה ליד מסלול האופניים של האלבה, ואת פארק היער זיגליצר ברג (Park am Sieglitzer Berg) שהוקם בשנת 1777.
בית הכנסת של ורליץ
בית הכנסת של ורליץ הוא בית כנסת ששוכן על גבעה מלאכותית בקצה המזרחי של ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו משנת 2000.
הדוכס לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, חסיד עידן הנאורות, הקים את בית הכנסת בשנת 1790 כביטוי למדיניות הסובלנות הדתית שלו, אך גם כקישוט לגינותיו. בית הכנסת הקודם נהרס במהלך שיפוצה של ורליץ. זה היה בית הכנסת היחיד בעיירה הזעירה ורליץ, ושימש את הקהילה היהודית שלה בעידן בו יהודים התגוררו בנסיכויות הגרמניות באישורו של הנסיך (במקרה זה: דוכסות אנהלט-דסאו).
בית הכנסת תוכנן על ידי פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, אדריכל החצר של הדוכס, שעיצב אותו על פי העתיק בטיבולי שבאיטליה.
שנים עשר פילסטרים מעטרים את החלק החיצוני. דלת אחת הובילה לקומת הקרקע אל החדר שמול ארון הקודש והשנייה לגלריה החצי עגולה שנתמכה על ידי שישה עמודים בסגנון הסדר הדורי. הבימה הייתה במרכז הבניין. יש שנים עשר חלונות עגולים ממש מתחת לקו הגג. הגג הוא חרוטי. המרתף הכיל מקווה ותנור לחימום המים.
בית הכנסת הוכרז כאנדרטה לאומית בשנת 1937. למרות שהמבנה ניזוק קשות במהלך פוגרום ליל הבדולח הנאצי בשנת 1938, הצליח הנס הלרווורדן, מנהל הפארק, להציל אותו מהרס, ואיבד עקב כך את מקום עבודתו. מאז 2003 הוא שוחזר וכיום הוא מוזיאון קטן המציג את ההיסטוריה של הקהילה היהודית בוורליץ.
בית הכנסת בלוקסמבורג
בית הכנסת בלוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Synagog Stad Lëtzebuerg) הוא בית כנסת יהודי בעיר לוקסמבורג, לוקסמבורג. בית הכנסת בעיר נהרס על ידי הנאצים בזמן השואה. מבנה חדש נבנה לאחר המלחמה.
היסטוריה.
בית הכנסת הראשון.
בית הכנסת הראשון בעיר לוקסמבורג נוסד בשנת 1823 ברחוב דו פטיט-סמינייר (כיום רחוב דה לה קונגרס). הרב שמואל הירש כיהן כרב הראשי הראשון בשנת 1843. בית הכנסת עבר למיקום אחר בשנת 1891 והוחלף על ידי הקונגרס דה נוטרדאם. במקום זה הותקנה אנדרטה לזכר שואת יהודי לוקסמבורג ב־17 ביוני 2018.
בית הכנסת השני.
בשנת 1894 הוקם בית כנסת חדש בפינת רחוב נוטרדאם ורחוב אלדרינגן. הוא תוכנן על ידי האדריכלים הגרמנים לודוויג לוי וצ'ארלס ארנדט, שפיקחו גם על הבנייה. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בדומה לבית הכנסת הגדול של פירנצה. היה בו מקום ל-300 אנשים, 150 למתפללים גברים, 120 למתפללות ו-30 מושבים למקהלה ולתלמידי בית הספר. הוא נפתח ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי יצחק בלומנשטיין, חברי הממשלה וחברי מועצת העיר. במאי 1941 בית הכנסת חולל על ידי הגסטפו ונהרס בהדרגה עד 1943. הקהילה התקשתה למצוא חברה שתהיה מוכנה לעשות את התיקונים הדרושים.
בית הכנסת השלישי.
לאחר מלחמת העולם השנייה תוכניות לבניית בית כנסת שלישי הוגשו על ידי האדריכלים ויקטור אנגלס ורנה מאילייט. חלונות בית הכנסת תוכננו על ידי פרנץ קינן.
הבנייה החלה ב-12 ביוני 1951 בשדרת מונטריי. בית הכנסת נחנך ב-28 ביוני 1953 על ידי הרב הראשי צ'ארלס לרמן בנוכחות ז'אן, דוכס לוקסמבורג.
בנובמבר 2018 הוצב לוח הנצחה במקום בו עמד בית הכנסת שנהרס ברחוב נוטרדאם.
פתאום אבא
פתאום אבא (בספרדית: Soltero con hijas) היא טלנובלה מקסיקנית, משנת 2019 בכיכובם של ונסה גוזמן וגבריאל סוטו.
ניקו הוא רווק שלא מאמין באהבה ובנישואים. שכנתו ויקטוריה רוצה להקים משפחה, אבל היא אינה יכולה ללדת, וצערה גובר כשבעלה לעתיד מבטל את חתונתם יום לפני האירוע.
ניקו קשור לאחותו כריסטינה ולשלוש בנותיה. כאשר אחותו ובעלה נהרגים בתאונת דרכים ניקו, בן משפחתן היחיד, לוקח אותן אליו. אין לו מושג כיצד לעשות זאת וויקטוריה עוזרת לו. ניקו לומד בדרך זו על ערכן של משפחה ואהבה.
רוז'י בארשוני
רוז'י בארשוני (במקור רוזה זוננשיין, בהונגרית: Bársony Rózsi; בודפשט, 5 ביוני 1909 – וינה, 28 במרץ 1977) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה.
רוז'י זוננשיין התחילה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה, ואחר כך למדה משחק בבית הספר למשחק של סידי ראקושי. בין השנים 1925–1931 הייתה שחקנית של תיאטרון קיראי. תחילה הייתה חברת מקהלה, ואחר כך קיבלה תפקידים קטנים או גדולים יותר. בשנת 1929 הופיעה גם בתיאטרון ההונגרי עם בעלה, אוסקר דנש (מקודם: דויטש). הם יצאו ביחד למסע הופעות אירופאי ואמריקאי בשנת 1932 וזכו להצלחה בעיקר עם אופרטות הונגריות ובמיוחד עם האופרטה של פאל אברהם "נשף בסאבוי". בשנת 1934 שיחקה בארשוני בתיאטרון האופרטה של בודפשט, בשנת 1935 שוב בתיאטרון ההונגרי, בשנת 1936 שוב בתיאטרון האופרטה של בודפשט ובשנים 1936–1937 בתיאטרון קיראי, בשנת 1938 עבדה ב"תיאטרון שדרת אנדראשי" (Andrássy úti Színház). בתקופת מלחמת העולם השנייה היא לא יכלה להופיע בשל יהדותה והחוקים האנטי-יהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) אחרי המלחמה בשנת 1945 עלתה על במה רק לעיתים רחוקות. היא התיישבה בווינה ב-1948, שיחקה לעיתים קרובות בהונגריה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הופיעה בעיקר בטלוויזיה ועל במות חוץ פתוחות.
תפקידיה העיקריים.
מספר הופעות הבכורה שלה שנרשמו במאגר התיאטרון: 2
איי אנד אם רקורדס
לאופולד לופלר
לאופולד לופלר, (בפולנית: Leopold Loeffler; 27 באוקטובר 1827 – 6 בפברואר 1898) היה צייר ריאליסטי פולני של התקופה הרומנטית המאוחרת. הוא היה צייר פופולרי במחצית השנייה של המאה ה-19 כשפולין הייתה מחולקת ותחת שלטון זר.
חייו ועבודתו.
לאופלר נולד ב־27 באוקטובר 1827 בז'שוב בזמן השליטה האוסטרית, בנו של קצין מינהלי יאן לופלר ואשתו דומיסלה לבית דוברובסקה. אביו היה מנהל משרד בעיר לפני שהעביר את משפחתו ללבוב במטרה להיכנס לתפקיד מזכיר המחוז. ליאופולד למד בבית הספר ברדימנו, שם היה דודו פיליפ לופלר מנהל. עם סיום לימודיו הוא נרשם למחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת לבוב. בערך באותה תקופה הוא גילה מחדש את התעניינותו בציור ובשנת 1845 עזב את פולין המחולקת לווינה, כדי להמשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות שם.
במשך 30 השנים הבאות גר לופלר מחוץ לפולין, בעיקר באוסטריה, אך גם במינכן ובפריז, שם המשיך את לימודיו באקדמיות המקומיות לאמנות.
גליציה, בה התגוררה משפחתו, הפכה למחוז המזרחי ביותר של האימפריה ההבסבורגית. לופלר החל קריירה מצליחה כאמן, וצייר סצינות קרב עבור הארכידוכס רודולף בין שאר המשימות היוקרתיות. עבודתו זכתה להערכה רבה על ידי אנשי החצר של פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה. בשנת 1866 הפך לחבר באקדמיה לאמנויות בווינה. עם זאת, לופלר עזב את בירת האימפריה לקרקוב בשנת 1877, לאחר שהוזמן על ידי יאן מטייקו לכהן כפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות. המוסד התרחב בשנת 1873 כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה. בין תלמידיו הבולטים היו אמני העתיד של תנועת פולין הצעירה, כולל סטניסלב ויספיאנסקי, ליאון קובלסקי וּויצ'ך וייס.
הוא נפטר בקרקוב ב־6 בפברואר 1898 בגיל 70.
מחלוקת.
אף על פי שליאופולד לופלר החשיב את עצמו כתומך גדול בחופש ובריבונות לאומית, לפחות חלק מעבודותיו שצוירו לחצר המלכות האוסטרית מהללות גם את הניצחונות הצבאיים של ההבסבורגים על מדינות פחות ברות מזל.
בשנת 1860 הפיק לופלר ציור זירת קרב עבור הארכידוכס רודולף, שהראה את הקיסר המנצח רודולף הראשון מגרמניה בשנת 1278, שהשמיד את השליט הצ'כי אוטוקאר השני של בוהמיה בקרב על מרצפלד. הקרב הוכרע עקב מתקפה מהמארב, מעשה לא מכובד לפי כללי האבירות.
ההפסד לקח את תקוות החופש הצ'כית במשך מאות שנים.
תיאורים אמנותיים כאלה, המונעים אידאולוגית של ההיסטוריה האימפריאלית של אוסטריה-הונגריה לא תרמו לפופולריות של לופלר בארץ מולדתו תחת שליטה זרה.
פרוייקט ענק
אלמו זומוולט
אלמו ראסל "באד" זומוולט ג'וניור (29 בנובמבר 1920 – 2 בינואר 2000) היה קצין צי ארצות הברית והאדם הצעיר ביותר ששירת בתור ראש מבצעי חיל הים. כאדמירל ומאוחר יותר כראש המבצעים הימיים ה-19, זומוולט מילא תפקיד מרכזי בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, במיוחד במהלך מלחמת וייטנאם. מוותיק מלחמה מעוטר, זומוולט שיפר את מדיניות הסגל של צי ארצות הברית במאמץ לשפר את חיי המתגייסים ולהקל על המתחים הגזעיים. לאחר שפרש מקריירה של 32 שנים בחיל הים, הוא פתח בשנת 1976 במערכת בחירות לא מוצלחת עבור סנאט ארצות הברית.
ילדות ולימודים.