בסרטו משנת 1979 "נורמה ריי", גילמה סאלי פילד פועלת טקסטיל ההופכת למנהיגת העובדים במאבקם מול ההנהלה, על שיפור תנאי השכר והתברואה במפעל. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, וזיכה את סאלי פילד בפרס האוסקר. סרטיו משנות השמונים היו מתונים הרבה יותר מסרטיו הראשונים. הוא נפטר בדצמבר 1990, בגיל 76, תשעה חודשים לאחר צאת סרטו "למדי אותי לאהוב".
סרטיו.
כבמאי:
כבר לא אחמד
כבר לא אחמד הוא סרט תיעודי משנת 2006 בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו ביחד עם רות לב ארי. הסרט עוסק במשבר הזהות של בני הדור הצעיר בחברה הבדואית ובמיוחד בנסיונותיו של צעיר בדואי לעבור תהליך של הסבה תרבותית אל היהדות וניסיונותיו להתקבל כשווה בין שווים בחברה הישראלית.
הסרט מציג את אחמד חמדון, צעיר בדואי מהחמולה הבדואית חמדון אשר גדל בבית משפחתו במרחק 100 מטרים מקיבוץ "לוטם" בגליל המערבי. כשהגיע לגיל 16, החליט להתנתק מהתרבות הבדואית ולעבור לקיבוץ. כדי לעשות זאת שינה את שמו ל"מידן שדה" והעלה את חמתם של בני המשפחה, שראו בו בוגד.
הסרט מלווה את סבך זהותו של מידן ומתעד את ההתמודדויות היומיומיות בדרכו להיות "החמדון הראשון" ש"עשה זאת": נטש את החמולה ומצא לעצמו תרבות חדשה, הראשון שקיבל תעודת בגרות, מצא עבודה בחברה מסחרית ישראלית ובעצם הבדואי הקיבוצניק הראשון. בתום שנה מיום שעיברת את שמו, מבין מידן שזהותו הראשונית והשורשית לא מאפשרת להינתק ממנה לחלוטין: החלפת מקום מחיה ושינויי תרבות החיים אינם מאפשרים לו ניתוק מוחלט מהזהות הבדואית שלו. בד בבד, הוא מבין שהחברה הישראלית עדיין לא לגמרי בשלה לקבל לשורותיה "בדואי מתייהד".
נבחרת טאיוואן בכדורגל נשים
נבחרת טאיוואן בכדורגל נשים מייצגת את טאיוואן בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של טאיפיי הסינית. בעבר נחשבה הנבחרת לאחת מהנבחרות הטובות באסיה, אך כיום היא נחלשה וכמעט אינה מגיעה להישגים משמעותיים.
משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ב-1977 במסגרת אליפות אסיה השנייה, שבסופה היא אף זכתה בגביע. זו הייתה הזכייה הראשונה מתוך שלוש זכיות רצופות של טאיוואן באליפות, לאחר שהיא קטפה את התואר גם ב-1979 וב-1983. בשנות ה-80, לקחה הנבחרת חלק גם בשתי אליפויות אוקיאניה, וזכתה בשתיהן (1986 ו-1989).
ב-1991, לקחה הנבחרת חלק בגביע העולם הראשון, לאחר שסיימה במקום השלישי באליפות אסיה ששימשה כטורניר המוקדמות. בגביע העולם שובצה טאיוואן לבית עם איטליה, גרמניה וניגריה, והצליחה לסיים במקום השלישי שהעניק לה את המקום ברבע הגמר. ברבע הגמר היא הובסה 0-7 על ארצות הברית, והודחה מהטורניר.
מאז גביע העולם הראשון, לא הצליחה הנבחרת לשחזר את הצלחתה ולהעפיל לטורניר בינלאומי גדול. ההישג המשמעותי האחרון אליו הגיעה הוא המקום השני באליפות אסיה שנערכה ב-1999 בפיליפינים.
דאו (ספינה)
דאו (בערבית: داو) היא ספינת מפרש ערבית מסורתית המצוידת במפרש לטיני (משולש) אחד או יותר. ספינות הדאו נפוצות במיוחד בחופי חצי האי ערב, הודו, מזרח אפריקה וצפונה. ספינת דאו גדולה עשויה לשאת צוות של כשלושים ספנים, בעוד שבספינות הדאו הקטנות יש בדרך כלל תריסר ספנים.
לצורך ניווט לילי לפי כוכבי השמיים, ספני ספינות הדאו השתמשו באופן מסורתי בקמל. באמצעות מכשיר ניווט זה מוצאים את קו הרוחב על ידי מדידת הזווית שבין כוכב הצפון לקו האופק.
עד לשנות השישים של המאה ה-20, ספינות דאו ביצעו הפלגות מסחריות בין חופי המפרץ הפרסי לבין נמלי מזרח אפריקה בכוח מפרשיהן בלבד. עיקר מטענן של ספינות אלה היה תמרים ודגים בדרכן למדינות מזרח אפריקה ועצי מנגרובים (כחומר גלם) בדרכן למדינות המפרץ הפרסי. הספינות הפליגו דרומה עם רוחות המונסון בחורף או בתחילת האביב, ושבו צפונה לחצי האי ערב בסוף האביב או בתחילת הקיץ.
House of The Rising Sun
יחידת שליטה ימית
גינתר ואנד
גינתר ואנד (גרמנית: Günter Wand; 7 בינואר 1912, אלברפלד, גרמניה - 14 בפברואר 2002, אולמיץ, ליד ברן, שווייץ) היה מנצח ומלחין.
ואנד נולד באלברפלד ולמד בוופרטאל, אלנשטיין ודטמולד. הוא למד קומפוזיציה אצל פיליפ ירנאך ופסנתר אצל פאול באומגרטנר, אבל בעיקר למד ניצוח כאוטו-דידקט. את הקריירה שלו החל בקלן, שם נשאר כמה עשורים, כמנצח של תזמורת האופרה של קלן.
בין 1947 ל-1974 ניצח על תזמורת גירצניך בקלן. בשנת 1948 החל גם ללמד ניצוח בבית הספר למוזיקה בקלן. מראשית שנות ה-50' הופיע כמנצח אורח במספר תזמורות. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון. בשנת 1974 עזב את קלן לנצח על תזמורות מערב גרמניה וצפון גרמניה. בשנת 1982 היה ואנד למנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
שמו של ואנד נקשר בעיקר במוזיקה של פרנץ שוברט ואנטון ברוקנר אבל הרפרטואר שלו היה רחב ומגוון. הוא היה פרשן נאמן של מוזיקה בת זמננו משל מלחינים כמו ברנד אלואיס צימרמן, אוליביה מסיאן, פרנק מרטן, ג'רג' ליגטי ואדגר וארז.
ואנד אף הלחין מוזיקה, בעיקר שירים בליווי תזמורתי ומוזיקה לבלט. הוא קיבל את פרס התקליט הגרמני, פרס ביקורת התקליטים הגרמנים, פרס אקו, דיאפזון הזהב ומדליית הנס פון בילוב.
חיים כסאר (בן שמואל)
הרב חיים כסאר (תרס"ה, 1905 בערך - כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי שבתימן ומחבר פירוש "שם טוב" על הרמב"ם.
בתימן.
נולד בצנעא לשמואל כסאר. בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עד'אקה שם התחיל לעבוד כצורף ולמד עד היותו כבן עשרים לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי. בהמשך היה אורג חגורות ומלמד תינוקות. כשנה לאחר פטירת רבו, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח. נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית כסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח. לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה. לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר.
למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים. בתחילת שנת ה'תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה, החל לשמש כראש הישיבה שם.
בארץ ישראל.
עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים. התפרנס כסופר בבית הדין בירושלים. בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור.
הרב כסאר החשיב את שיטת הלימוד התימנית. הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים.
הרב היה רב בית הכנסת הגורל בירושלים. כינויו היה "חיים אלגמרן" על בקיאותו ואהבתו לגמרא.
השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית. הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה. פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם. פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא": . הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ.
הרב כסאר הלך לעולמו בשנת 1997. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
לקריאה נוספת.
ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמוד 277–278
The House of the Rising Sun
The House of the Rising Sun (בית השמש העולה, נקרא לעיתים גם Rising Sun Blues - בלוז השמש העולה) הוא שיר עם אמריקני שהפך לשיר פולק רוק, וללהיט בינלאומי בשנות השישים בזכות ביצועה של להקת The Animals הבריטית. השיר מספר את סיפורו של מקום מפוקפק בניו אורלינס הנקרא "בית השמש העולה" ומתריע מפני הסכנות האורבות לצעירים, או לצעירות (תלוי בגרסה המושרת), במקומות אלו.
השיר ומקורותיו.
המונח "בית השמש העולה" הוא כינוי מעודן לבית בושת, מהסוג אשר כונה "סאלון" – מעין שילוב של מסבאה ובית זונות אמריקאי במאה ה-19. בגרסתו הנפוצה של השיר, בית השמש העולה הוא מסבאה של קלפנים ושתיינים. תוכן השיר והמילים שלו משתנים מגרסה לגרסה. במקורו, נכתב השיר מפיה של נערה ההולכת בעקבות מאהבה המהמר, מגיעה לניו אורלינס, אל "בית השמש העולה" והופכת שם להיות זונה. זו הגרסה ששרה ג'ואן באאז ב-1960 וגם בוב דילן. בגרסה הפופולרית של השיר, זו של The Animals, מושר השיר על ידי גבר שהידרדר להימורים ולשתייה, ומזהיר את הדור הצעיר שלא ללכת בעקבותיו.
מקורו של השיר אינו ידוע בוודאות, ושורשיו כנראה במאה ה-19. חוקר הפולקלור האמריקאי, אלן לומקס, כתב ב-1941 כי מקורו של הלחן הוא בבלדה אנגלית מסורתית, וכי המילים המקוריות נכתבו בידי צמד אמריקאים מקנטקי - ג'ורג'יה טרנר וברט מרטין. למרות שקיימות גם גרסאות אחרות באשר לזהות המחברים, נחשבת גרסה זו למקובלת ביותר.