בעיני היהודים נתפס בווין כאנטישמי, או למצער כאנטי ציוני. בעיני היישוב בארץ ישראל ומנהיגיו, ייצג את הביטוי החריף ביותר של המדיניות האנטי ציונית של ממשלת בריטניה. היו אף שמועות שהוכחשו, שהאצ"ל או לח"י תכננו להתנקש בחייו. בריאיון לידיעות אחרונות בשנת 2013 חשף איש לח"י לשעבר, פלאי מתתיהו טודי, כי היה תכנון אופרטיבי להתנקש בחייו של בווין בלונדון, אך הוא בוטל ברגע האחרון. גם העיתונות האמריקאית השוותה בינו לבין היטלר.
עם החרפת הפעולות נגד השלטון הבריטי גודר מתחם הממשל הבריטי בירושלים ששכן במגרש הרוסים. בפי העם נקרא אז מתחם זה "בווינגרד".
לאחר הקמת מדינת ישראל, ולאחר שמלחמת העצמאות הראתה את היותה עובדה קיימת, הפגין בווין פרגמטיות, עת הכירה בריטניה בישראל, ומכאן ואילך קיימה אתה יחסים תקינים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1935–1945)]]
[[קטגוריה:המנדט הבריטי: היסטוריה]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים במנזר וסטמינסטר]]
[[קטגוריה:חברי מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)]]
[[קטגוריה:הלורד שומר החותם]]
[[קטגוריה:שרי החוץ של בריטניה]]
[[קטגוריה:פוליטיקאים בריטים במלחמת העולם השנייה]]
[[קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1945–1950)]]
[[קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1950–1951)]]
[[קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1881]]
[[קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1951]]
סימפוניית תהילים
סימפוניית תהילים (1930) היא יצירה מן הזרם הנאו-קלאסי של איגור סטרווינסקי. מקור היצירה בהזמנה של סרגיי קוסביצקי לחגיגות היובל של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
באוגוסט 1964 בוצעה לראשונה בישראל "סימפוניית תהילים" במסגרת פסטיבל ישראל באמפיתיאטרון של קיסריה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הפילהרמונית תל אביב, בניצוח סטרווינסקי בן ה-81.
שלושת פרקי היצירה מנוגנים ברצף, ללא הפסקה. הטקסט הוא התרגום הלטיני של מזמורי (פרק ראשון, פרלוד), (פרק שני, פוגה), ו בשלמותו (פרק שלישי, אלגרו סימפוני). בפרטיטורה, בגרסה חדשה משנת 1948 בהוצאת בוזי והוקס, מצוין הטקסט כלקוח ממזמורים ו-, בהתאם לחלוקת הפרקים בתרגום השבעים, השונה מהחלוקה לפי המסורת היהודית וחלק מהגרסאות הנוצריות.
מבחינה סגנונית זו יצירה המשקפת במידה רבה גישה נאו-קלאסית למוזיקת קודש. הפרק השלישי, אם כי הוא כולל אינטרלודים כליים פוליטונאליים, עושה שימוש נרחב בקדנצות בתפקידים הקוליים, בעיקר בסיום היצירה. בנוסף לגישה הנאו-קלסיציסטית, ישנם מוטיבים רבים של ארכאיות ביצירה, סגנון כתיבה שהיה אהוב מאוד על סטרווינסקי. שימוש במוזיקה כמעט פגאנית, כאשר המרכיב החשוב בהּ הוא המקצב והכלים הבולטים בהּ הם כלי ההקשה.
פרק 1.
הפרק נפתח באקורד בכל הכלים מלבד החצוצרות והקרנות. מיד אחריו נכנסים אבוב ובסון סולו בלגאטו מהיר בחלקי 16, הנפסק אחרי שתי תיבות באקורד נוסף, זהה לאקורד הפתיחה. מתכונת זו חוזרת על עצמה עד סימן מקום 2, הקרן האנגלית מצטרפת לתיבה אחת ובמקביל נכנס הפסנתר הראשון. אחרי סימן 2 עובר הנושא אל הפסנתר הראשון בליווי כלי הקשת והקרן ובהמשך מצטרף גם הפסנתר השני. בסימן 4 חוזר הנושא אל כלי הנשיפה מעץ וכאן גם נכנסת לראשונה המקהלה, תחילה בקול האלט ("Exaudi, orationem meam, Domino" שִׁמְעָה תְפִלָּתִי ה'...")
&lt;score&gt;\relative c'{e4 (f4 f2 e2 (e4 e8) r8 e4 f4 f4 e4 e4 f4 f4 e4 e4 f4 f2 (f2) e2 (e2 e4 e8) r8}&lt;/score&gt;
ובהמשך, בסימן 5, שאר הקולות ("...וְשַׁוְעָתִי...") ושוב האלט בלבד ("...הַאֲזִינָה אֶל-דִּמְעָתִי, אַל-תֶּחֱרַשׁ"). מנעד הצלילים בקטע המקהלה מצומצם מאוד ומבוסס בעיקר על סקונדות קטנות והרושם המתקבל הוא של מזמור תפילה עתיק. מרגע שנכנסת המקהלה, מצטמצם תפקיד התזמורת לליווי קצבי, בעיקר, לשירה. בסימן 6 חוזר הנושא אל האבובים בליווי בסונים ובתיבה 7 נכנס שוב האלט באותו סגנון. לאחר סימן 8 מצטרף הנבל לפסנתר בארפג'י ונכנסים כלי הנשיפה מעץ בנושא חדש, המאופיין בסטאקאטו ובהתעוררות. אחרי סימן 10 מצטרפים עוד כלים למקהלה המלאה עד שבתיבה 11 מנגנת התזמורת כולה. אופי המוזיקה במקהלה משתנה - מנושא סטטי כמעט, במרווחים קטנים, נפתחת המוזיקה למרווחים גדולים במשכי זמן ארוכים ואיטיים, לעומת ליווי סטאקאטו בסקונדות בתזמורת. מפיתוח בתזמורת המלאה המגיע לפורטיסימו ובקולות גבוהים במקהלה, הולך הנושא ומצטמצם שוב בהדרגה עד לסיום, המדגיש "סנצה דימינואנדו" - ללא דימינואנדו, כלומר, לשמור על פורטה עד לסיום והמעבר המיידי לפרק השני.
פרק 2.
הפרק הוא פוגה. הנושא מופיע תחילה באבוב הראשון, אליו מצטרפים בהדרגה ארבעת החלילים, האבוב השני והפיקולי, הנכנסים לסירוגין בנושא ובפיתוחיו. בסימן 5 נכנסת המקהלה בפוגה לפי הטקסט של פסוקים ב' עד ד' מפרק מ' ("קַוֹּה קִוִּיתִי ה'; וַיֵּט אֵלַי, וַיִּשְׁמַע שַׁוְעָתִי. וַיַּעֲלֵנִי, מִבּוֹר שָׁאוֹן מִטִּיט הַיָּוֵן וַיָּקֶם עַל-סֶלַע רַגְלַי; כּוֹנֵן אֲשֻׁרָי. וַיִּתֵּן בְּפִי, שִׁיר חָדָשׁ תְּהִלָּה לֵאלֹהֵינוּ"), בליווי כלי נשיפה מעץ וכלי קשת. הנושא עובר מן הסופרן אל האלט, אל הטנור ולבסוף, בסימן 8, מצטרף גם הבס. מתיבה 10 חלה סטרטה - הנושא מופיע בקולות השונים, החל בסופרן וכלה בבס, בתכיפות גדולה יותר. בסימן 14 מפנה הפוגה במקהלה את מקומה לכוראל, חלקו באוניסונו, עד לסיום והמעבר אטאקה (ללא הפסקה) לפרק השלישי.
פרק 3.
פרק זה מבוסס על מזמור ק"נ בשלמותו:
"הַלְלוּ-יָהּ: הַלְלוּ-אֵל בְּקָדְשׁוֹ; הַלְלוּהוּ, בִּרְקִיעַ עֻזּוֹ. הַלְלוּהוּ בִגְבוּרֹתָיו; הַלְלוּהוּ, כְּרֹב גֻּדְלוֹ. הַלְלוּהוּ, בְּתֵקַע שׁוֹפָר; הַלְלוּהוּ, בְּנֵבֶל וְכִנּוֹר. הַלְלוּהוּ, בְּתֹף וּמָחוֹל; הַלְלוּהוּ, בְּמִנִּים וְעֻגָב. הַלְלוּהוּ בְצִלְצְלֵי-שָׁמַע; הַלְלוּהוּ, בְּצִלְצְלֵי תְרוּעָה. כֹּל הַנְּשָׁמָה, תְּהַלֵּל יָהּ: הַלְלוּ-יָהּ."
זה הפרק הארוך, המורכב והמגוון ביותר ביצירה. המקהלה נכנסת כבר בתיבה השנייה ב"הללויה" חרישי, הנמשך באוניסונו של כל הקולות, בליווי אוניסונו של התזמורת כולה, עד לשינוי הקצב מ-2/2 ל-3/2 ובהמשך ל-4/2. הליווי מצטמצם לכלי הקשת עד לסימן 2, שם מצטרפים גם הפסנתרים, הנבל וחלק מכלי הנשיפה, אך גם בהרכב מלא יותר נשאר הליווי סטטי, אוניסונו במרווחים קבועים של קווינטות, אוקטבות וקוורטות, מלבד הקרנות, הנעות בסקונדה קטנה, עולה ויורדת. עד סימן 3 רישומו של הפרק הוא של תפילה חרישית, סטטית ומופנמת מאוד, אך אז משתנה האופי בבת אחת. הבסונים והקרנות נכנסים בסטקטו מהיר, החוזר בכל כלי על אותו צליל בקבוצות של שמיניות. החצוצרות והנבל מצטרפים בצלילי סטאקאטו נפרדים, שאותם מאמצים גם כלי הקשת. המוזיקה מתפתחת לטריולות מקוטעות בכל התזמורת פרט לגליסנדי בנבל ובפסנתר השני, והקטע התזמורתי נמשך עד לכניסתה המחודשת של המקהלה בסימן 6. בניגוד גמור לשלוות התפילה המהורהרת של הקטע הראשון, קטע תזמורתי זה, קצבי, צבעוני וסוער, דומה מעל לכל לפולחן פגני, המעלה בזיכרון את פולחן האביב של אותו מלחין. גם המקהלה תורמת לאווירת התסיסה ואי-השקט. בסימן 8 חוזרים האלט והטנור על מוטיב הסטאקאטו הקצבי בשמיניות על אותו צליל שהוצג קודם בתזמורת וכאשר נכנס הבס לבדו לאחר שינוי המקצב ל-2/2, בצלילים ארוכים אך מהירים, חוזר הליווי הקצבי בכלי הנשיפה. שאר המקהלה מצטרפת אל הבס בליווי סטקטו של התזמורת בהרכב משתנה. בסימן 13 חוזרת המקהלה על מוטיב הפתיחה, אך המשכו שונה מאוד מן האווירה שנמשכה ממוטיב זה בתחילת הפרק. אין זו תפילה חרישית אלא הצהרה, המוטחת בפורטיסימו ובסוּבּיטוֹ פיאנו לסירוגין וחוזרת על עצמה שוב ושוב בהמשך, במהירות כפולה ומכופלת, מסימן 15 עד סימן 18, שם משתתקת המקהלה לעוד קטע תזמורתי סוער, מקוטע וקופצני, המשנה את אופיו בבת אחת לקראת סימן 20, בהוראה "meno mosso" - "פחות תנועה". אוקטבות איטיות בנבל ובפסנתרים מכינות את האווירה לכניסת המקהלה בנושא חדש, מלודי, שונה כליל מכל מה שקדם לו. מקצב מנוקד מעניק לו אופי לירי וזורם ובסימן 22, לאחר מודולציה, הוא הופך לכוראל איטי ושירתי, בליווי מקביל של הנבל, הפסנתרים, כלי הקשת וכלי הנשיפה ממתכת, אליהם מצטרפת בהדרגה שאר התזמורת. קטע זה נמשך באווירת ציפייה ההולכת ונבנית עד לחזרה לטמפו הראשוני בסימן 29 ומשם לסיום חרישי באוניסונו מלא, הן במקהלה והן בתזמורת.
שבעת המינים
שבעת המינים, או "פירות שנשתבחה בהם ארץ ישראל", הם שבעה מיני גידולים המוזכרים בפסוק בספר דברים המתאר את הפוריות החקלאית של ארץ ישראל: . הדבש המוזכר בפסוק משמעו תמר, שממנו מפיקים דבש תמרים.
המסורת היהודית מייחסת חשיבות מיוחדת לשבעת המינים, ובפרט קיימים פרטים הלכתיים מסוימים הקשורים בהם. שבעת המינים משמשים גם במנהגים הקשורים בארץ ישראל כמו תליית שבעת המינים בסוכה, ואכילת שבעת המינים בסעודת ט"ו בשבט. מנהג זה אומץ בידי התנועה הציונית.
חוקר המקרא אביתר כהן, שיער שכל אחד משבעת המינים קשור בעונת השנה החקלאית המתאימה לעונות הרשומות בלוח גזר.
לארבעת הפירות משבעת המינים ישנם פעלים ספציפיים לתיאור הקטיף שלהם:
בציר - קטיף ענבים,
מסיק - קטיף זיתים,
ארייה- קטיף תאנים
וגדיד - קטיף תמרים.
מאפייני שבעת המינים.
המשותף למינים אלו הוא היותם ניתנים לשמירה לפרקי זמן ארוכים. משום כך ניתן להסתמך עליהם כמקור קבוע של מזון בחודשים שאין בהם תוצרת חקלאית טרייה. מינים אלו מבשילים לאורך השנה, החל מהבשלת החיטה באביב ועד הבשלת הזית והתמר בראשית הסתיו. סדר הופעתם בפסוק הוא הפוך מסדר הבשלתם.
שבעת המינים במקורות.