ביולי 1889, השוטר לוק האנקס חקר גנבה שהתרחשה במשרד הטלגרף הראשי של לונדון. במהלך החקירה, התגלו 14 שילינג ברשותו של שליח טלגרף בן 15 בשם צ'ארלס תומאס סווינקאו. סכום זה היה שווה לכמה שבועות של משכורתו. באותו הזמן, לשליחים היה אסור להסתובב עם כסף אישי במהלך עבודתם, על מנת למנוע מצב בו מתערבב כספם עם הכסף של הלקוחות. דבר זה עורר את חשדו של האנקס, והוא לקח את סווינקאו לחקירה בנוגע לגנבה. לאחר היסוס מה, הודה סווינקאו שהרוויח את הכסף בעבודה בזנות עבור גבר בשם צ'ארלס המונד, אשר הפעיל בורדל גברי ברחוב קליבלנד 19. לפי סווינקאו, המונד הוצג בפניו על ידי פקיד בפוסט אופיס בשם הנרי ניולאב, אשר היה בן 18 בזמנו. בנוסף, הוא ציין את שמם של שני שליחים בני 17 אשר גם הם עבדו עבור המונד: ג'ורג' אלמה ווייט וצ'ארלס ארנסט ת'יקברום. חמוש בהצהרותיהם של ווייט ות'יקבורם, השוטר האנקס הצליח לגרום לניולאב להתוודות גם כן על מעשיו.
השוטר האנקס דיווח על העניין לממונים עליו והתיק הועבר לחוקר הבכיר פרדריק אברליין. החוקר אברליין פקד את הבורדל ב-6 ביולי עם צו מעצר על שמם של המונד וניולאב על הפרת סעיף 11 של התיקון לחוק הפלילי משנת 1885. לפי החוק, כל מגע מיני הומוסקסואלי, וכן ניסיון למגע שכזה, הוא מחוץ לחוק, והעונש על כך היה עד לשנתיים מאסר, עם או בלי עבודות כפייה. בהגיעו לבורדל הוא גילה אותו נעול. אדרליין תפס את ניולאב בבית של אימו בקמדן טאון. בזמן שבין התוודותו להאנקס למעצרו, ניולאב הספיק להזהיר את האמונד, אשר הצליח לברוח.
לקוחות ראויים לציון.
בדרכו לתחנת המשטרה, ניולאב זיהה כלקוחות את הלורד ארתור סומרסט והנרי ג'יימז פיצרוי, רוזן יוסטון וכן את שמו של קצין בצבא בשם ג'רוביס. סומרסט היה ראש האורוות של נסיך ויילס. למרות שנחקר על ידי המשטרה, לא ננקטו פעולות נגד סומרסט והרשויות פעלו באיטיות ניכרת בטיפול שלהם במעורבותו. הוצב מעקב אחר הבורדל הריק ופרטי המקרה עברו בין משרדי הממשלה.
ב-19 באוגוסט, יצא צו מעצר על שם ג'ורג' וק, מכר של המונד אשר אימץ זהות מזויפת של איש דת. למעשה, וק עבד בפוסט אופיס אך פוטר לאור יחסים לא נאותים עם הנערים השליחים. נער בן 17 אשר שכן בדירה של וק גילה למשטרה שוק נמצא בפורטסמות' ואמור לחזור בקרוב. וק נעצר על ידי המשטרה בתחנת ווטרלו בלונדון. בכיסו התגלו מכתבים מאדם בשם אלגרנון אלייס. החוקר אברליין שלח את האנקס לראיין את אלייס בבית הוריו. אלייס הודה שקיבל כסף מסומרסט, וכן בקיום יחסים מיניים איתו. כמו כן הודה שהוא עובד ברחוב קליבלנד עבור האמונד. ב-22 באוגוסט, המשטרה ראיינה את סומרסט שוב ולאחר מכן נסע סומרסט לבאד הומבורג, שם נסיך ויילס בילה את חופשת הקיץ שלו.
ב-11 בספטמבר, ניולאב ווק הועמדו למשפט. גזר הדין שלו נידונו היה ארבע ותשעה חודשים מאסר עם עבודות כפייה. עונשים אלו נחשבו באותו הזמן לקלים. האמונד ברח לצרפת, אך גורש בעקבות לחץ מהרשויות הבריטיות. האמונד עבד לבלגיה, ממנה היגר לארצות הברית. התיק נגד האמונד נסגר.
סומרסט חזר לבריטניה בספטמבר עבור מכירת סוסים, אבל עזב את המדינה בהקדם, כנראה מכיוון שהוזהר שהוא עלול להיעצר. הוא חזר מספר ימים לאחר מכן בשביל לפקוד את לווייתו של סבתו. לאחר כחודש חזר לצרפת, שם חי בבטחה עד סוף ימיו.
גילויים בציבור.
מכיוון שהתקשורת כמעט ולא סיקרה את הסיפור, הנושא היה נעלם מהזיכרון הציבורי אלמלא העיתונאי ארנסט פרקה. פרקה סיקור את הסקנדל בהרחבה, והתמקד בפסקי הדין הקלים להם נידונו המעורבים, וכן ההתחמקות של האמונד מעמידה לדין. כמו כן, גילה פרקה בתחקיר שהמעורבים בפרשה ציינו שמות של כמה אריסטוקרטים מוכרים. פרקה חשף את שמותיהם של הנרי פיצרוי והנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל.
בסופו של דבר העניין הציבורי בפרשה התפוגג. הסיקור בתקשורת הציג גישה שלילית כלפי הומוסקסואליות, והציג אותה כפשע אריסטוקרטי המדרדר את המעמד הנמוך, אשר מנוצל על ידי המעמד הגבוה. גישה זו הגיעה לשיאה כמה שנים לאחר מכן, כאשר אוסקר ויילד נשפט על חוסר נאותות כתוצאה מהרומן שלו עם הלורד אלפרד דאגלס. ויילד רמז על הסקנדל בספרו "תמונתו של דוריאן גריי", אשר יצא לאור בשנת 1890. הביקורות על הספר היו שליליות.
הבית ברחוב קליבלנד.
הבית בו פעל הבורדל ברחוב קליבלנד 19 והשפעתו ההיסטורית הפכו לנושא למחקר ועניין. הבית נהרס ב-1890 ועל חורבותיו נבנתה שלוחה של בית חולים. גם שלוחה זו נהרסה ב-2005.
ישנה טענה האומרת שהבית שרד. לפי טענה זו, בעקבות הסקנדל מספרו מחדש את הבתים ברחוב, והבית הוא בעצם קליבלנד 18. למעשה, המספור מחדש נעשה עוד בשנת 1867, הרבה לפני מאורעות הבורדל.
לסביות פוליטית
לסביוּת פוליטית היא תופעה השייכת לפמיניזם, בעיקר לפמיניזם הרדיקלי של הגל השני. היא כוללת זרמים של ספרטיזם לסבי. לסביות פוליטית מבוססת על הרעיון שאוריינטציה מינית היא בין היתר בחירה פוליטית ופמיניסטית, ומקדמת לסביות כאלטרנטיבה חיובית להטרוסקסואליות של נשים, כחלק מהמאבק בסקסיזם.
הרעיון של הוגות הלסביות הפוליטית היה שיש סתירה בין "להילחם בפטריארכיה במשך היום, ואז להיכנס למיטה עם הפטריארך האישי שלך בלילה".
היסטוריה.
לסביות פוליטית מקורה בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-20, בתנועת הפמיניזם הרדיקלי של הגל השני, ואומצה ככלי למאבק בסקסיזם ובהטרוסקסואליות כפויה. שילה ג'פריז הייתה בין הנשים שפיתחו את הרעיון, בעיקר במאמר שכתבה "אהבי את אויבך? הוויכוח בין פמיניזם הטרוסקסואלי לבין לסביות פוליטית" ("Love Your Enemy? The Debate Between Heterosexual Feminism and Political Lesbianism") אף על פי שהרעיון המרכזי בלסביות פוליטית הוא להפסיק לקיים יחסי מין עם גברים, הרעיון לא היה שעל נשים בהכרח לשכב עם נשים אחרות - מותר היה, על פי תורתן - להתנזר מסקס, או להגדיר עצמך א-מינית. להגדרתן, לסבית פוליטית היא "אישה אשר מוגדרת כאישה ואינה מזיינת גברים" (כאשר המונח "אישה מוגדרת כאישה" מנסה להבדיל בין נשים סיסג'נדריות לטרנסג'נדריות, אשר זהותן אינה מקובלת על פמיניסטיות רדיקליות מזרם זה). הן הצהירו על גברים כעל האויב, ונשים במערכות יחסים כמשת"פיות ושותפות בדיכוי של עצמן. התנהגות הטרוסקסואלית נתפשה כאבן יסוד של המבנה הפוליטי של הפטריארכיה, ולכן לסביות שדוחות מעליהן התנהגות הטרוסקסואלית חותרות תחת המבנה הפוליטי הקיים.
טי-גרייס אטקינסון, פמיניסטית רדיקלית שהייתה בין המייסדות של הקבוצה The Feminists, טבעה את הססמה שמייצגת את התנועה: "פמיניזם הוא התאוריה, לסביוּת היא הפרקטיקה".
הצטלבות הלסביוּת והפמיניזם.
הפריחה של שתי התנועות - זכויות הומולסביות וזכויות האישה - קרתה באותה התקופה, בין שנות ה-60 ושנות ה-70. המטרה של הפמיניזם הרדיקלי הייתה למגר "תפקידי מין" (מה שלאורך זמן נקרא תפקידי מגדר, אלא שהפמיניסטיות הרדיקליות מגל זה אינן מאמינות במגדר שהוא נפרד ממין), וגם התנהגות הומוסקסואלית נתפשה כמאתגרת תפקידים מיניים מסורתיים, ולכן החפיפה בין התנועות הייתה ברורה. בו זמנית, הלסביות בתנועת זכויות הנשים לא תמיד חוו קבלה מוחלטת, וגם התנועה לזכויות להט"ב לעיתים קרובות קידמה רעיונות שאינם כופרים במבנה ההטרונורמטיבי של החברה - ולפיכך לא התאימה ללסביות שהן פמיניסטיות רדיקליות.
הלסביות הפוליטיות רצו לעודד נשים באשר הן לאמץ חיים שמוקדשים לנשים אחרות, לא רק ברמה של בחירה אישית (העמדה של לסביות רבות בתנועה הפמיניסטית) אלא בתור עמדה פוליטית. הרעיון לפיו נשים ששותפות בקידום ועשייה של האינטרסים המשותפים שלהן הוא הכרח לשינוי תפקידן של נשים בחברה, וששינוי זה אינו יכול לקרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים או התנהלות על פי נורמות מסורתיות.
ספרטיזם לסבי.
ספרטיזם לסבי הוא אידאולוגיה שמשויכת לפמיניזם רדיקלי, לפיו השיטה הטובה ביותר להתנגד לפטריארכיה היא דרך התמקדות בלעדית בנשים וילדות. רבות מבין הספטרטיסטיות לא האמינו ביכולת של גברים לתרום באופן חיובי לפמיניזם, ויהי רצונם הטוב כשיהיה, מכיוון שעד שיפורקו ההתניות החברתיות ותפקידי המגדר, גורלם של גברים לשעתק את הדינמיקות של הפטריארכיה בכל מקום שיפעלו.
היו גם ספרטיסטיות הטרוסקסואליות, כמו תא 16, אך רוב התנועה הייתה לסבית. ביניהן, נשים שראו בספרטיזם בחירה לחיים, ואחרות, כמו שרלוט באנץ', ממייסדות The Furies Collective, שראו בספרטיזם אמצעי זמני, עד שמטרות ספציפיות יושגו בחברה, או למען צמיחה אישית של הספרטיסטיות. לדעתן של The Furies, התמקדות בנשים אינה מספקת כשלעצמה, אלא שעל ספרטיסטיות לחיות ולעבוד רק עם נשים שגם הן התחייבו "לניתוק מוחלט מפריווילגיות גבריות", ואמרו ש"כל עוד נשים נהנות מהתמורות של הטרוסקסואליות, כולל ביטחון ופריווילגיות, הן ייאלצו בשלב מסוים לבגוד באחיותיהן, בעיקר אחיותיהן הלסביות שאינן מקבלות את אותן התמורות".
המרכז הבין-תרבותי לירושלים
המרכז הבין-תרבותי לירושלים הוא עמותה שהוקמה בשנת 1999. מטרתה העיקרית של העמותה היא להפוך את ירושלים לעיר כשירה תרבותית (באנגלית: ) עבור כלל התרבויות והזהויות השונות החיות ופועלות בעיר. המרכז נמצא בהר ציון בירושלים.
אודות המרכז הבין-תרבותי לירושלים.
אפיקי פעולה עיקריים.
להגשמת מטרת העמותה, המרכז הבין-תרבותי פועל בשני כיווני פעולה עיקריים:
גישת המרכז הבין-תרבותי לירושלים.