בשנות האלפיים ממשיך פרנצלאואר ברג להוות מוקד עניין ותיירות, ועובר שלבים מאוחרים של ג'נטריפיקציה. אוכלוסייתה מתאפיינת ביאפיוּת ומשפחות צעירות בעלות מקצועות יצירתיים וחופשיים. בשכונה קהילה גדולה של מהגרי-פנים "שוואבים" (מאזור באדן-וירטמברג) וסביבתה וכן בתושבים ממדינות אחרות כגון צרפת, ארצות הברית ופולין.
היסטוריה.
רובע פרנצלאואר ברג קרוי על שמה של הדרך הראשית שהובילה צפון מזרחה מברלין לכוון העיר פרנצלאו. הוא התפתח במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 על בסיס תכנון עירוני של ג'יימס הוברכט (James Hobrecht), שנקראה על שמו, תוכנית הוברכט. הוא סווג כרובע של מעמד הפועלים, אך שכנו בה אינטלקטואלים, אמנים וסטודנטים.
בניגוד לרבעים רבים במערב ברלין, שבהן בתים רבים שניזוקו קשות בזמן מלחמת העולם השנייה, נהרסו, ותחתם קמו בנייני קומות מודרניים, במזרח ברלין שופצו הבתים בצורה שתאפשר מגורים, וחלקם נשארו כפי שהיו בסוף המלחמה, פעמים רבות עם חורי כדורים במבנה.
לאחר איחוד גרמניה התחיל ברובע תהליך שיפוץ מסיבי שנמשך עד היום. הבתים האפורים, שברובם היו מערכות חימום מבוססות על תנור עצים, ובחלקם אף לא היו שירותים צמודים וחדרי אמבטיה, נצבעו, שופצו ביסודיות, והותקנו בהם מערכות מודרניות. תהליך זה ומחירי הדיור, שעלו משמעותית עם הביקוש, גרמו לתושבים עשירים יותר וליאפים לעבור לאזורים מסוימים בשכונה, והיא נחשבת היום לאחת השכונות המבוקשות ביותר בעיר. עם זאת האזורים הקרובים לשכונות החלשות יחסית ליכטנברג והוהנשנהאוזן עדיין סובלים מהזנחה, ובנויים בבניינים גבוהים הנחשבים לחסרי חן ואופי (Plattenbauten) שנבנו בתקופת הקומוניזם.
ידועים בפרנצלאואר ברג במיוחד מגדל המים הישן, ככר קולוויץ (קולוויצפלאץ, Kollwitzplatz) על שם הציירת קתה קולוויץ (שהתגוררה במקום שנים רבות), גן הבירה פראטר (Prater Biergarten), "שדרת הערמונים" (Kastanienallee), בית הקברות היהודי בשדרות שנהאוזר (Schönhauser Allee) ומבשלת הבירה הישנה, שהוסבה למבשלת תרבות (וקרויה Kulturbrauerei).
פרנצלאואר ברג כיום.
כיום ישנם ברובע פאבים, מסעדות, בתי קפה, גלריות וחנויות קטנות היוצרים אווירה ייחודית לברלין, ביום ובלילה.
בככר קולוויץ ובככר הלמהולץ (Helmholzplatz) מתקיימים שווקים שבועיים, במבשלת הבירה לשעבר ובמוסד הידוע פפרברג (Pfefferberg) ובשדרת הערמונים (Kastanienallee) ישנה פעילות ערה במשך כל שעות היממה. בפרנצלאואר ברג אחת מסצנות ההומוסקסואלים הפעילות ביותר בברלין, במיוחד ברחוב גליים (Gleimstraße).
נוזלים חודרים זוהרים
דגם כיול
מחוז גאלצי
זבונימיר בובאן
זבונימיר בובאן (; נולד ב-8 באוקטובר 1968 בעיר אימוטסקי שבקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת יוגוסלביה ובנבחרת קרואטיה, והתפרסם בעיקר בזכות התקופה שלו במילאן.
ביוגרפיה.
בובואן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת דינאמו זאגרב, והיווה חלק משמעותי בזכייה של יוגוסלביה באליפות העולם לנוער ב-1987
ב 13 במאי 1990 בעט בקצין המשטרה היוגוסלבי ראפיק אחמינוביץ במהלך משחק מול הכוכב האדום בלגרד. משחק זה שבעקבותיו החלו מהומות אשר כונו מהומות דינמו זאגרב- הכוכב האדום בלגרד. בעיטה זו אשר סימלה את האפשרות לקורא תיגר על השלטון היוגוסלבי, הפך את השחקן לגיבור לאומי קרואטי. אירוע זה מהווה את אבן הפינה להתקוממות הקרואטית לקבלת עצמאות והיפרדות מיוגוסלביה.
ב-1991 עבר לבארי האיטלקית שם שיחק עונה אחת בלבד ואז עבר למילאן. מיד לאחר החתמתו, הושאל לקבוצה בארי למשך עונה, מכיוון שמילאן חשבו שייקח לו זמן להסתגל לכדורגל האיטלקי מבלי שיחשב כאחד משלושת השחקנים הלא-איטלקים להם היה מוגבל המועדון.
בובאן שיחק במדי מילאן למשך 9 עונות, והיה שותף איתה באליפויות איטליה בשנים 1993, 1994, 1996 ו-1999. ב-18 במאי 1994 זכה בובאן עם מילאן, תחת שרביטו של פאביו קאפלו, בגמר ליגת האלופות 1994 שהתקיים באתונה, ושנחשב לאחד ממשחקי הגמר הגדולים בהיסטוריה, כאשר קבוצתו הביסה 0:4 את ברצלונה, וזכתה בגביע האלופות בפעם החמישית, משערים של דניאלה מסארו (שני שערים), דיאן סביצ'ביץ' ומרסל דסאי. זאת לאחר ששנה קודם לכן הפסיד בובאן עם מילאן בגמר ליגת האלופות למארסיי 1:0.
בשנת 2001, לאחר שתפקידו במילאן צומצם, הוא הושאל לסלטה ויגו הספרדית, אך שיחק שם מספר מועט של משחקים לפני שפרש ב-2002.
לבובאן היה תפקיד משמעותי בהצלחה של נבחרת קרואטיה בגביע העולם בכדורגל לשנת 1998, והוא שימש כקפטן הנבחרת בטורניר זה וכן בגביע אירופה בכדורגל לשנת 96.
הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה הייתה במשחק ידידות נגד רומניה בשנת 1990, ומשחקו האחרון במדי הנבחרת הלאומית היה ב-1999 במשחק ידידות נגד צרפת.
בקריירה שלו בנבחרת הלאומית של קרואטיה, לבובאן היו 51 הופעות, והוא הבקיע 12 שערים.
מאז שפרש ממשחק פעיל, בובאן השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת זאגרב.
בובאן החל גם קריירה כעיתונאי ספורט, והוא משמש כנשיא הניהולי לעיתון הספורט הקרואטי "Sportske novotsi". בובאן גם משמש כפרשן בשידורים חיים של משחקים של הנבחרת הקרואטית בתחנת הטלוויזיה הלאומית הקרואטית "RTL Televizija" וכמו כן, הוא משמש כפרשן ל"Sky Italia" וכבעל טור בעיתון ספורט איטלקי.
ישראל שלמה בן-מאיר
הרב ד"ר ישראל שלמה בן מאיר (לשעבר רוזנברג) (13 באוגוסט 1910 – 4 באפריל 1971) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלות ישראל.
טרם העלייה לישראל.
בן מאיר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1910 כישראל שלמה רוזנברג, לרב מאיר יהושע רוזנברג, בנו של הרב יהודה יודל רוזנברג. בצעירותו עבר לארצות הברית, שם למד בישיבת רבי יצחק אלחנן, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא מוסמך לרבנות, ובעל תואר דוקטור למשפטים.
בין השנים 1937–1941 היה חבר הדירקטוריון של קק"ל ושל קרן היסוד בארצות הברית. עד שנת 1940 עבד כעורך דין בניו יורק, ומאותה השנה ועד 1950 כיהן כרב קהילת הרטפורד שבקונטיקט.
היה פעיל בתנועת המזרחי בארצות הברית, וכיהן כחבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים בארצות הברית ובקנדה.
עלה לישראל בשנת 1950, ובאותה השנה כיהן כיושב ראש העולמי של תנועת המזרחי.
פעילות פרלמנטרית.
בן מאיר נכנס לכנסת כחבר הכנסת השנייה מטעם סיעת המזרחי, עם פטירתו של השר דוד צבי פנקס (14 באוגוסט 1952), וכיהן בה ברציפות כ-19 שנים, עד יום פטירתו. בן מאיר היה מראשי הפעילים למיזוג המזרחי והפועל המזרחי לסיעה אחת – המפד"ל, בסוף שנת 1955. בכנסת השביעית כיהן כיושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט.
כיהן מספר פעמים כסגן שר במשרדי הממשלה השונים, כאשר מעליו כיהן בכל הפעמים כשר, חיים משה שפירא מהפועל המזרחי, שמהקמת המפד"ל ב-1955 היה חברו לסיעה. הוא כיהן כסגן שר במשרדים הבאים:
נוסף על תפקידיו הפרלמנטריים כיהן כיו"ר המועצה הארצית של המזרחי, וכיו"ר הלשכה הפוליטית של המפד"ל. במאי 1960 הוסמך כעורך דין.
ישראל שלמה בן מאיר נפטר ב-4 באפריל 1971.
ילדיו הם ד"ר יהודה בן-מאיר, שהחליפו בכהונה כחבר הכנסת עם פטירתו, הרב יהושע בן-מאיר, מייסד וראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ואשת החינוך שושנה פט.
הסרת חסינותו.
מאז נבחר לחבר כנסת נשמעו רינונים נגדו על עבירות כלכליות שביצע לכאורה, בהם האשמתו שהיה מעורב בהברחת שעונים במסווה של קופסאות בשר כשר. בשנת 1953 בדקו אנשי היחידה הכלכלית של המשטרה ויחידת חקירה של משרד המסחר והתעשייה את הטענות ולא מצאו חומר מספיק להאשמה. אולם הרינונים נמשכו ובין השאר פורסמו האשמות נגד בן מאיר על ידי מלכיאל גרינוולד. במהלך משפטו של גרינוולד על האשמותיו נגד ישראל קסטנר אף העלה עורך דינו, שמואל תמיר, את הטענה שקסטנר הציע לטשטש האשמות נגד רוזנברג על הברחת בשר תמורת השתקת ההאשמות של גרינוולד נגדו. באביב של 1954 ביקשו אנשי שורת המתנדבים לפרסם כרוז עם האשמות נגד בן מאיר. אולם כאשר ראו את פעולתו הנחרצת של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן נגד שלמה לורנץ פנו למזכירו של ראש הממשלה אשר הפנה אותם אל היועץ המשפטי לממשלה. לאור החומר שמסרו לו אנשי שורת המתנדבים, הורה כהן במאי 1954, על פתיחת החקירה מחדש ואנשי המשטרה פשטו על משרדי המזרחי בבית מאיר בירושלים.
לבן מאיר, שכיהן אז כסגן שר הסעד, נודע הדבר מפרסום ב"ידיעות אחרונות". הוא הגיב למחרת מעל בימת הכנסת, טען שמדובר בעלילה, דרש שהמשטרה תמצה את החקירה כדי לטהר את שמו והודיע שהוא משעה את עצמו מתפקידו עד סיום החקירה. החקירה נמשכה מספר חודשים ורוזנברג התלונן על הסחבת בניהול החקירה ואף דרש לחזור לתפקידו כסגן שר לאור הסחבת. בסופו של דבר החקירה העלתה מעט מאוד, אולם לגבי מקרה אחד של העברת תרומה משווייץ לישראל לאחד מהמוסדות הקשורים למזרחי טען היועץ המשפטי שיש להעמיד את בן מאיר לדין ועל כן ביקש להסיר את חסינותו. בן מאיר הסכים להסרת חסינותו והיא הוסרה ללא מתנגדים. מקרהו של בן מאיר הובא בפני שופט חוקר שבדק את הראיות וזיכה את בן מאיר באומרו שהיועץ המשפטי לא הביא ראיות לעבירה, לאור סתירות שנמצאו בעדותו של העד הראשי מרדכי נורוק, אף הוא ח"כ מהמזרחי.
כאשר החוק שונה, בוטל התפקיד של שופט חוקר לבדיקה האם יש להגיש כתב אישום, נטען שהחוק שונה בגלל המבוכה שנגרמה ליועץ המשפטי במקרהו של בן מאיר.
הנצחתו.
לאחר מותו של בן מאיר, יסדה המפד"ל פרס על שמו: פרס בן מאיר - לעידוד המחקר של המשפט העברי. הפרס חולק מדי שנה לאורך שנות השבעים והשמונים על מחקרים מצטיינים בנושא. בין הזוכים בפרס: פרופ' מנחם אלון ופרופ' שמואל שילה.
הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס
מוזיאון הרכב ההיסטורי