פסוקים 1–9 מתרכזים ומתמקדים במונותאיזם, ופסוקים 10–35 עוסקים בהרבה בתפקידו של מוחמד. פסוקים 36–52 עורכים מעין השוואה בין אללה לבין הפסלים והצלמים שהפגנים היו עובדים, תוך הדגשה שאללה לכאורה ברא את האדם, בעוד שהפסל נברא על ידי האדם. פסוקים 53–66 הזמנה להאמין באל אחד. פסוקים 67–75 עוסקים בעולם הבא.
אלון קונפינו
אלון קונפינו (נולד ב-1 באפריל 1959) הוא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. מנהל המכון ללימודי שואה, רצח עם וזיכרון ופרופסור להיסטוריה ולימודי יהדות באוניברסיטה.
ביוגרפיה.
קונפינו נולד וגדל בירושלים. אביו מיכאל קונפינו, היה פרופסור להיסטוריה (תחילה באוניברסיטה העברית, ואחר כך באוניברסיטת תל אביב), ואמו, הגר סרני, בתם של עדה ואנצו סרני. סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985 ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1992. שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת וירג'יניה. בשנת 2018 מונה כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
במהלך השנים קיבל, בין היתר, מענקים ומלגות של קרנות פולברייט, הומבולדט וליידי דייוויס, המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, המועצה לחקר מדעי החברה, האקדמיה הישראלית למדעים, המרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והמרכז הבינלאומי לחוקרים וודרו וילסון בוושינגטון.
בשנת 2012 כתב מבוא לתרגום הספר "השליח" מאת רות בונדי, הביוגרפיה של סבו אנצו סרני.
מחקריו.
מחקריו מתמקדים בתיאוריה ובפרקטיקה של כתיבת היסטוריה המוצגת במיוחד בנושאי הזיכרון, התרבות והלאום. שתחילה תפסה את ההיסטוריה הגרמנית המודרנית כנקודת מוצא, אך התרחבה גם למקומות ותרבויות אחרות. קונפינו כהיסטוריון, מבקש להרחיב את הדיסציפלינה ההיסטורית, לאזורי המחקר והתיאוריה שבהם השיטה ההיסטורית פוגשת אתנוגרפיה, ספרות, אנתרופולוגיה ולימודי תרבות.
עולם ללא יהודים.
ספרו של קונפינו "עולם ללא יהודים: הדמיון הנאצי - מרדיפות לרצח עם", פורסם באנגלית ב-2014 ומבקש להסביר את האנטישמיות הנאצית ואת השואה באמצעות התבוננות בדמיונם ובפנטזיות של הנאצים. הוא זכה לביקורות מעורבות, חלק מהמבקרים שיבחו את הניתוח של קונפינו על מקוריותו, בעוד שאחרים מבקרים אותו על כך שהוא מעלה טענות שאינן מגובות מספיק בראיות. הספר פורסם בעברית ב-2017.
הספר מבוסס על המחקר של קונפינו, בו הוא דוחה חלק מההסברים הפופולריים לנאציזם, במיוחד ההסברים המתמקדים בגזענות. הספר מתמקד בתקופה שבין 1933 ל-1939 ובפעולות והצהרות ציבוריות. תשובתו לשאלה מדוע ביצעו הנאצים רצח עם ביהודים היא ש"יהודים ייצגו את הזמן, המסמל מקורות היסטוריים מרושעים שהיה צריך למגר אותם כדי שתעלה הציוויליזציה הנאצית". הוא פתח תחום חדש למחקר וניתוח - "הדמיון והפנטזיה" בנוסף לאידאולוגיה של הנאצים.
במקום להדגיש את הגזענות, קונפינו מציע שהאנטישמיות הנאצית התבססה על הרבה יותר מגזענות מדעית. במקום זאת, רעיונות אודות מדע וגזע שונו כדי להתאים לאנטישמיות הקיצונית שנבעה בחלקם מהאנטישמיות הנוצרית. מה שחשוב יותר מגזענות מדעית היה סיפור על מקורות לאומיים. קונפינו דוחה את הרעיון, שקודם על ידי כמה היסטוריונים ואפולוגטים נוצרים, לפיו הנאצים ביקשו למגר את הנצרות: "מטרתם לא הייתה למגר את הנצרות אלא למגר את שורשיה היהודיים של הנצרות", בהתבסס על גרסה קיצונית של תאולוגיית החילופין שתממש (הקונפליקט בין הטענות הסותרות של היהדות והנצרות). היטלר השתמש במאבק האנטי-יהודי כדי להצדיק את מלחמת העולם השנייה "יהודים העניקו את המשמעות הכוללת למאבק הנאצי בין טוב לרע: המאבק המשיחי ליצירת תרבות נאצית היה תלוי בהשמדת היהודים". כאשר הנאצים שרפו ספרי תורה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938, לטענתו, הם ניתקו קשר מרכזי עם העבר ואפשרו גם לגרמנים וגם ליהודים לדמיין "עולם ללא יהודים".
במקום להתמקד במדיניות קונקרטית אנטי-יהודית, קונפינו מתמקד בחקר ה"רגישויות והרגשות "המונחים מאחוריו. בכך הוא נכנס לניתוח פסיכואנליטי של מנהיגי הנאצים, אף שנמנע מ"טרמינולוגיה פרוידיאנית בעליל". קונפינו מנסה לנתב דרך אמצע בין גישות המציגות את האנטישמיות הנאצית כקרע עם העבר ואלו הרואים בכך הרחבה של תופעות קודמות. הוא כותב כי "השואה הייתה הניסוי הראשון באנושות חדשה שהושגה באמצעות השמדה, אנושיות משוחררת מכבלי העבר שלה".
מפרסומיו.
ספרים.
באנגלית
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית (בספרדית: Confederación Perú-Boliviana) או הקונפדרציה הבוליביאנית-פרואנית הייתה מדינה שהיוותה איחוד של שתי מדינות: הרפובליקה של בוליביה והרפובליקה של פרו. האיחוד הונהג על ידי הגנרל הבוליביאני אנדרס דה סנטה קרוז, המנצח הגדול בקרב אייקוצ'ו. סנטה קרוז נכנס לתפקידו כנשיא והמגן העליון של הקונפדרציה בשנת 1836, לאחר שכבר היה נשיא רפובליקת פרו (1827) ותוך כדי היותו נשיא הרפובליקה של בוליביה (1829–1839). הקונפדרציה התקיימה במשך שלוש שנים, כמעט כולן בלחימה מתמדת מול צ'ילה וארגנטינה.
על אף שהחוקה הרשמית של הקונפדרציה נחתמה בשנת 1837, היסטוריונים מחשיבים אותה כמדינה עצמאית משנת 1836 - עם תום מלחמת סלאברי וסנטה קרוז כאשר כוחות בוליביאנים נכנסו לפרו - עד 1839 - כשהפדרציה נכנעה לכוחות צ'ילה שכבשה את שטחי הגישה לים של בוליביה (שטחים שלא הוחזרו עד היום). לאחר סיום הלחימה נפרדו בוליביה ופרו, ובבוליביה לא התרחשו מהפכות שלטוניות 60 שנים לאחר מכן. פרו חזרה לשקט יחסי במשך שנים מעטות, ואז נקלעה שוב למצב של לחימה, הפעם כחלק ממלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
היסטוריה.
הרעיון להקמת הקונפדרציה.
כבר בתחילת המאה ה-19, קידם סימון בוליבר, שליט בוליביה, את הרעיון של איחוד מדינות דרום אמריקה לכדי מדינה גדולה אחת. בערך במקביל, פיתח אנדרס דה סנטה קרוז את הרעיון הקיים כבר של איחוד פרו ובוליביה (שהיו בעלות אינטרסים משותפים רבים) וליצור את מה שמכונה בפי התושבים 'אלטו פרו' (Alto Perú). את רעיון איחוד המדינות החלו לקדם מעט מאוחר יותר פוליטיקאים שונים בפרו שראו בו אינטרס לפרו (בין הפוליטיקאים היו פרנסיסקו חאבייר דה לונה פיזרו , חוסה מריה דה פנדו , מנואל לורנצו דה וידאורה , אגוסטין גמארה ועוד), בין היתר בעקבות איחודן המלא של פרו הצפונית והדרומית.
ההפיכה ברפובליקות פרו.
בשנת 1835, תככים פוליטיים והתנגשויות בין חברים שונים בקואליציה הפרואנית הביא למצב של תוהו ובהו במדינה. את הבלגן ניצל המרשל אגוסטין גמארה מפרו הדרומית, שניסה לבצע הפיכה שלטונית. כדי לרסן את ניסיונות המהפכה שלו, נסע הנשיא לואיס חוסה דה אורבגוסו לקוסקו שבדרום על מנת להרגיע את הרוחות. בהיעדרו, ניצלו בכירים בצבא את המצב וביצעו בעצמם הפיכה, במסגרתה הכריז על עצמו הגנרל פליפה סנטיאגו סאלברי כנשיא העליון של הרפובליקה.
כך, ב-23 בפברואר 1835, בזמן שדה אורבגוסו היה הנשיא החוקי, סאלברי השתלט על בכוח על פרו הצפונית, ודה אורבגוסו נשאר השליט של פרו הדרומית. לאחר חודשים של חרדה ואי ודעות בקרב העם הפרואני שסבל מתוצאות ההפיכה, חתם דה אורבגוסו על הסכם עם הנשיא החדש של בוליביה, אנדרס דה סנטה קרוז. ההסכם קבע שבוליביה ופרו הדרומית יכבשו יחד את פרו הצפונית בשליטת סאלברי ואז יתאחדו לכדי הפדרציה הפרו-בוליביאנית.
מלחמת סאלברי וסנטה קרוז.
לאחר חתימת ההסכם נאבק סאלברי לאחד את ממשלתו, וצעד עם צבאו אל תוך פרו הדרומית וחצה את הגבול עם בוליביה. קרבות עזים התנהלו: בתחילה, ניצח סאלברי ברוב הקרבות, והתקדם דרומה לתוך בוליביה. אלא שבשלב מאוחר של הלחימה החל לנחול תבוסות אל מול צבאו של סנטה קרוז, ונסוג עד לארקיפה, כאשר ב-7 בפברואר 1836, הפסיד בקרב המכריע בסוקאבאיה . צבאו נסוג ונכנע, וסאלברי הועמד למשפט בעוון כפיפות לנשיא החוקי, כאשר בסופו נידון למוות.
עתה, שתי הרפובליקות של פרו נשלטו על ידי דה אורבגוסו, הגיע תורו לבצע את הצד שלו בהסכם. פרו התאחדה עם בוליביה כחלק ממה שהפך לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז כמוסכם מראש הפך לנשיא המדינה המאוחדת, וקיבל סמכויות נרחבות, כמו גם זכות שלטון עד למועד לא ידוע.
הקמת הקונפדרציה.
בשנת 1836 הוקמו שלושה בתי קונגרס מרכזיים בכל אחת משלוש המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה (בוליביה ופרו הדרומית והצפונית), בערים הואורה (פרו הצפונית), סיקואני (פרו הדרומית) וסוקאבאיה (בוליביה - נקבע כאנדרטה לקרב סוקאבאיה שהביא לאיחוד הפדרציה). כל בתי הקונגרס כפופים לנשיא אנדרס דה סנטה קרוז, לו סמכויות רבות בכמעט כל נושא הקשור בניהול המדיני-צבאי-כלכלי של המדינה.
פרו הדרומית.
בית הקונגרס של המדינה הוקם באספת סיקואני ב-16 במרץ 1836, ויום העצמאות של הפדרציה הוכרז באספה הראשונה ב-17 במרץ 1836. באותה אספה גם נוצרו הסמלים הלאומיים של הקונפדרציה (הדגל והסמל). הוחלט כי בירת המדינה תהיה טאקנה על אף שהקונגרס יושב בסיקואני, ואנדרס דה סנטה קרוז מונה ל"מגן מדינת דרום פרו", בנוסף להיותו הנשיא של הפדרציה.
פרו הצפונית.
'עצרת הואורה' התרחשה ב-3 באוגוסט 1836, והיא כללה נציגים מאזורים שונים, כולל חלקים מאמסונאס ולימה. ב-6 באוגוסט אושרה שם החוקה הראשונית של הקונפדרציה, וב-11 באוגוסט מונה, שוב, דה סנטה קרוז ל"מגן מדינת צפון פרו". לאחר שהוענק הכוח הפוליטי המרכזי לדה סנטה קרוז בשני חלקי פרו, הוקמה שלוחה של עצרת הואורה בלימה, וזאת הצהירה נאמנות לפדרציה ובפרט לדה סנטה קרוז. הנשיא תיאם את ההצהרה כך שמיד בסיומה הוא נכנס ללימה בתהלוכת ניצחון, כשהוא 'מקבל' על עצמו את תפקיד "מגן מדינות פרו".
בוליביה.