במקום הרצים נכנסו בינתיים לשירות רכבי דואר, שנקראו כך על שום שנהגו בכרכרת הדואר; המרחק בין התחנות בהן הוחלפו הסוסים כונה בשם "פוסטה". שלא כבימינו, תעריפי הדואר ודמי המשלוח, הוטלו על הנמען ולא על המוען. לא זו בלבד שדמי הדואר היו שונים בכל מדינה ומדינה, אלא אפילו בין אזור לאזור של אותה מדינה היו הבדלים ניכרים בתעריפים; ואלו היו גבוהים למדי, באופן שרק לבעלי האמצעים ניתנה האפשרות להשתמש בשירות הדואר ללא הגבלות.
משה דור
משה דור (קליבנוב) (9 בדצמבר 1932 – 5 ביוני 2016) היה משורר, עיתונאי, עורך ומתרגם עברי ישראלי.
ביוגרפיה.
דור נולד בתל אביב ובה גדל והתחנך, וסיים את לימודיו בתיכון חדש. כתיבתו השירית החלה בשנות התיכון האחרונות שלו. את שירותו הצבאי עשה ככתב של השבועון הצבאי במחנה. בתום השירות עלה לירושלים, למד בה כמה שנים, ועם יסוד אוניברסיטת תל אביב, השלים בה את לימודיו בחוג למדע המדינה.
בשנת 1952 נמנה עם חבורת "לקראת", חבורת סופרים ומשוררים צעירים, שהביאו למהפך בספרות העברית ובשירה העברית. בחבורה היו גם נתן זך, בנימין הרשב, אריה סיון, משה בן-שאול, גבריאל מוקד, ואחרים. החבורה הוציאה כתב עת ספרותי בשם זה.
משה דור השתתף בעריכת השבועון "מאבק", ובעיתון תנועת "הנוער העובד והלומד", "במעלה". בין השנים 1954 ו-1958 כתב דרך קבע ב"משא", מוסף "דבר". בשנת 1958 עבר לכתוב ביומון "מעריב", היה חבר המערכת ואף ערך את המוסף הספרותי של העיתון.
בשנת 1970 יצא לאוניברסיטת איווה, ארצות הברית, ושהה שם כשנה, כנציג הישראלי לתוכנית הכתיבה הבינלאומית. בשנת 1975 יצא לשתי שנות כהונה כנספח לענייני תרבות של שגרירות ישראל בלונדון, עד שנת 1977.
משה דור הוא מראשוני השירה והסגנון העבריים ילידיים, והוא גם היה בין ראשוני היוצרים של ז'אנר ה"כתיבה הילידית", ילידי ארץ ישראל, שהנוף הארצישראלי, דימויים ארצישראליים, ולשון ילידית, מהווים את חומרי היסוד של כתיבתם. הוא כתב שירה לילדים, שירה למבוגרים, סיפורת, ביוגרפיה והרבה לתת מכוחו לתרגום. בין המשוררים שתרגם, משוררים כמו צ'ארלס סימיק, סימור מיין, ג'ק לונדון, מיירה סקלרו, ריטה דוב, דניאל וייסבורט, אלן סיליטו, רוברט גרייבס, דייוויד סט. ג'ון, סטיוארט פרקוף, ברברה גולדברג, נעמי שיהאב נאי, ארנושט לוסטיג, הסופר היהודי-צ'כי שישב שנים רבות בארצות הברית, קרל סנדברג, לואיז גליק ואחרים.
כמה משיריו של משה דור הולחנו והפכו ללהיטים, כמו השיר "ערב של שושנים" ללחן של יוסף הדר, "אזכור את הדרך" ללחן של יעקב הולנדר בביצוע של יהורם גאון ו"ילדתי אמרי" שזכה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 במקום הראשון, גם כן ללחן של יעקב הולנדר, בביצוע של בני אמדורסקי ונחמה הנדל.
דור זכה בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, פרס ראש-הממשלה ליצירה ובפרס ביאליק לשנת תשמ"ז.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים. לאחריו גירושיו חי בזוגיות שנים רבות עם המשוררת האמריקאית ברברה גולדברג, עמה חי עמו לסירוגין בארצות הברית ובישראל. עם גולדברג תרגם דור שתי אנתולוגיות של שירה עברית לאנגלית: "After the First Rain" ובה שירי מלחמה ושלום, שיצאה לאור אחרי רצח רבין, וכן "The stones Remember" ובה שירה ילידית.
משה דור נפטר ב-2016. הותיר אחריו שני בנים ונכדים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב ברודצקי 11.
כתביו.
משה דור פרסם 18 ספרי שירה למבוגרים וחמישה ספרי שירה לילדים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ממלכת החי
רימונדו סוזה ויירה דה אוליביירה
שליטי מונטניה עד האיחוד עם מולדובה
א. ס. רומא
האלבום הלבן
הונדורס
רפובליקת הונדורס (בספרדית: República de Honduras) היא מדינה באמריקה המרכזית. היא גובלת במערב עם גואטמלה ועם אל סלוודור, בדרום עם ניקרגואה ועם האוקיינוס השקט ובצפון עם מפרץ הונדורס ועם הים הקריבי. בליז נמצאת כ-75 ק"מ מעבר למפרץ הונדורס בנקודות הקרובות ביותר בין שתי המדינות.
היסטוריה.
לפני הכיבוש הספרדי, השטח הנוכחי של הונדורס היה מיושב על ידי ילידים שאופיינו בשני סוגים תרבותיים שונים, שנוצרו כתוצר מההגירות שאכלסו את יבשת אמריקה בתקופה הטרום קולומביאנית. המאיה ותרבויות האצטקים נשלטו על ידי מה שמכונה "אופן הייצור האסייתי", שהמאפיין הבולט ביותר שלו היה קיומה של כלכלה בישיבה, המבוססת על ייצור חקלאי, כאשר יחסי ייצור קולקטיביים ריכזו בכוח אחד שהופעל על ידי כוח יחיד. קבוצה של פקידים אזרחיים, דתיים וצבאיים. לכן הם לא היו חברות שוויוניות. החלוקה המעמדית הוקמה בין אלה שהפעילו כוח לרוב העם.
בשנת 1502 הגיע לחופי הונדורס כריסטופר קולומבוס, במסעו הרביעי והאחרון לאמריקה. לאחר מכן הפכה הונדורס לחלק מן האימפריה הספרדית ושויכה לממלכת גואטמלה. עד אז חיו בהונדורס שבטים אינדיאנים, צאצאי שבטי המאיה.
בשנת 1821 הכריזה הונדורס על עצמאות ביחד עם שאר מדינות מרכז אמריקה. ב-1822 היא הפכה לחלק מהאימפריה המקסיקנית הראשונה של אגוסטין דה איטורבידה, ושנה מאוחר יותר התרחשה מהפכה והשלטון המקסיקני נפל. מדינות מרכז אמריקה הפכו לפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. ב-1838 התפרק האיחוד והונדורס הפכה למדינה עצמאית.
בשנת 1888 נסללו פסי רכבת שעברו דרך כל הקריביים, פסי הרכבת תוכננו להיסלל עד לבירה, טגוסיגלפה, אך עקב מחסור בתקציב הגיעו פסי הרכבת רק עד סן פדרו סולה והיא הפכה למרכז המסחר של הונדורס, ולעיר השנייה בגודלה. בסוף המאה ה-19 שלטו בהונדורס שליטים טוטליטריים, בעזרת אמצעים צבאיים.
בתחילת המאה ה-20 רוב האזרחים במדינה היו איכרים עניים שגידלו בננות (מכאן המונח "רפובליקת בננות"). בשנים אלו, החלו תאגידי פירות אמריקאים, ביניהם "חברת הפירות המאוחדת", לגלות את הפוטנציאל הכלכלי במדינות הללו ולקחת חלק בייבוא מוצרים מהונדורס. ב-1907 פלשה ניקרגואה למדינה וכפתה עליה ממשלת בובות אך יצאה משם בעקבות התערבותם של כוחות אמריקאים שפעלו למען האינטרסים המשותפים של ארצות הברית ושל תאגידי הפירות. בשנת 1910 הבינו ראשי תאגידי הפירות שמיגל דווילה, נשיא הונדורס, לא מתכוון לשתף פעולה עם האינטרסים שלהם, ומימנו כוח צבאי שיביא להפיכה בשלטון, והחליפו את דווילה במיגל מונילה, אשר שיתף פעולה נמרצות עם דרישת התאגידים, וסיפק להם ביד רחבה הקלות מס, אדמות ותחבורה. במשך שני העשורים הבאים, התערבו כוחות אמריקאים בבחירות בהונדורס, והפעילו לחץ כדי לכפוף את הונדורס לאינטרסים הכלכליים-פוליטיים של ארצות הברית ושל תאגידי הפירות.
בשנת 1929 המפלגה הקומוניסטית של הונדורס יזמה התאגדות של פועלי הבננה. בתחילת שנות ה-30 החל מרד אשר כלל עימותים אלימים בין פועלי הבננה לבין הצבא. המרד הופסק בשנת 1931 עם לכידתו וחיסולו של מנהיג המרד, גרגוריו פררה.
בשנת 1949 ויתר הדיקטטור טיבורסיו אנדינו על המשך שלטונו, והעביר אותו מרצון לחואן מנואל גלבז, שיזם מספר רפורמות סוציאליסטיות, כמו הגבלת יום העבודה ל-8 שעות, ומגבלות נוספות על עבודתם של ילדים ונשים.
בשנת 1954 החל מרד גדול של פועלי תעשיית הפירות המקומית, שדרשו את שיפור תנאי העסקתם ומשכורתם. המרד הגיע לשיאו הראשון בשביתה של 25,000 איש, ששיתקו 15% מכוח העבודה של הונדורס. בתוך שבועיים התפשטה השביתה לפועלים נוספים, ולתעשיות נוספות, כאשר הצטרפו לשביתה כורים, עובדי טקסטיל ומבשלות ועובדים של תאגידים שונים. תוך זמן קצר נשבר הכלל הוותיק של הונדורס, לפיו תאגידים אמריקאים לא נושאים ונותנים עם איגודי עובדים, והתאגידים הסכימו לשפר את תנאי העסקתם ואת משכורתם. למרות זאת, עובדי חברת הפירות המאוחדת, אשר קיבלו תנאים נחותים מעובדי התעשיות האחרות, הקשיחו את עמדתם, ונמשכה השביתה, הפעם של 100,000 פועלים. לאחר כחודשיים מתחילת השביתה, הגיעו לבסוף הצדדים להבנות, והפועלים חזרו לעבוד, אף על פי שחלק מדרישותיהם לא נענו (למשל, הם דרשו תוספת שכר של 72%, וקיבלו 21% תוספת).
בשנת 1969 התרחשה מלחמת הכדורגל, בין הונדורס לאל סלוודור. באותו הזמן היה מתח מדיני בין שתי המדינות, בייחוד אחרי שנשיא הונדורס האשים את אל סלוודור בכלכלה הרעועה של הונדורס, בגלל הגירה לא חוקית של תושבי אל סלוודור להונדורס. שיא העימות בין המדינות פרץ במוקדמות מונדיאל מקסיקו 1970, נבחרת אל סלוודור ניצחה במשחק שנערך באל סלוודור, וחודש לאחר מכן פלשה אל סלוודור להונדורס, במלחמה שנמשכה 100 שעות.
בשנות ה-80 החזיקה ארצות הברית נוכחות צבאית בהונדורס, על מנת לתמוך באל סלוודור במאבקה נגד שלטון הסנדיניסטה השמאלני בניקרגואה. בכירים בצבא הונדורס אומנו בבית הספר הצבאי אמריקאי בפנמה ולאחר 1984 בג'ורג'יה. בשנת 1982 ביקר רייגן בהונדורס, ונפגש עם נשיא גואטמלה ריוס מונט, שעלה לשלטון בהפיכה והביע את תמיכתו בו, על אף שהיה אחראי לטבח עשרות אלפי כפריים. בהונדורס התאגדו חברי המשמר הלאומי לשעבר של רודן ניקרגואה המודח סומוסה, ותכננו את עלייתם לשלטון. הם קראו לעצמם "מהפכני הנגד" - קונטראס. הקונגרס האמריקאי אסר על מימון הקונטראס. על מנת להשיג מימון בכל זאת, נרקמה פרשת איראן-קונטראס שנחשפה ב-1987.
את הונדורס פקדו הוריקנים רבים, ביניהם הוריקן פיפי ב-1974 והוריקן מיץ' ב-1998, שהחריב כליל את כלכלת הונדורס.
פוליטיקה.