המלחמות האיטלקיות שהחלו בסוף המאה ה-15, הביאו לעשרות שנים של מלחמות בין צרפת לספרד ומדינות ערי איטליה על אדמת איטליה. עם סיומן, בשנת 1559, הייתה איטליה מחולקת למדינות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של ספרד ההבסבורגית. מלחמת הירושה הספרדית הביאה לשליטה אוסטרית על חלקים נרחבים של צפון איטליה. איטליה נותרה מחולקת לרפובליקות ולממלכות זעירות תחת שלטון זר.
נפוליאון וקונגרס וינה.
הרגשות הלאומיים שהובילו לאיחוד איטליה החלו להתעורר בתקופת נפוליאון בונפרטה. נפוליאון פלש לאיטליה בשנת 1796 וייצב בה שלטון צרפתי ממושך ורצוף במשך כ-18 שנים. מספר המדינות האיטלקיות צומצם, מדינת האפיפיור בוטלה, ממלכת סרדיניה שלטה אך ורק באי סרדיניה, ובדרום שלטה ממלכת נאפולי שעליה הציב נפוליאון כמלך את אחיו ז'וזף בונפרטה. צרפת שלטה ישירות בחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה, ובצפון מזרח איטליה הוקמה "הרפובליקה הצ'יסאלפינית", שהתקיימה כמדינת בובה צרפתית בין 1802 ל-1805, ולאחר מכן "ממלכת איטליה", שהתקיימה בין 1805 ל-1814. מבנים שלטוניים אלו עודדו את הלאומיות האיטלקית באזורים שנשלטו תחת השלטון הזר, והחלישו את השליטים האזוריים ואת האפיפיור.
ממלכות אלו שמשו ככלי בידי נפוליאון להרחיב את השפעתו והשפעת משפחתו, אך משדעך כוכבו האישי, ובני משפחתו שאותם הושיב על כיסאות המלוכה באירופה נותרו ללא תמיכתו, ניסו אלו לשמור על כיסאם באמצעות עידוד הרגשות הפטריוטיים והלאומיים של נתיניהם. בין מלכים אלו היה "המשנה למלך באיטליה" אז'ן דה בוארנה, שניסה לקבל את הסכמת אוסטריה לקבל את כתר "מלך איטליה" לאחר נפילת נפוליאון, וז'ואקים מירא, אחד ממפקדי צבאו של נפוליאון, שקרא לפטריוטים האיטלקים לאחד את איטליה תחת שלטונו.
בעקבות נפילת נפוליאון השיב קונגרס וינה את הגבולות הישנים שחילקו את איטליה, והיוו רשת של מדינות זעירות, שנשלטו באופן ישיר או עקיף בידי מעצמות אירופיות שונות, ובראשן אוסטריה. אוסטריה קיבלה את השליטה הישירה בחלקים נרחבים בצפון מזרח איטליה ובלומברדיה. ממלכת פיימונטה-סרדיניה, שבירתה טורינו, שלטה באי סרדיניה, בפיימונטה, ובחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה. ממלכת שתי הסיציליות שלטה באי סיציליה ובחלקים נרחבים בדרום איטליה. במרכז נותרו ממלכות עצמאיות קטנות, כטוסקנה וכמדינת האפיפיור. עם זאת, רפובליקות מן העבר כוונציה וג'נובה לא הוקמו מחדש. ונציה נמסרה לידי אוסטריה, וג'נובה נמסרה לממלכת סרדיניה. על כיסאות המלכים הושיב מטרניך מלכים זרים, אצילים המקורבים לבית הבסבורג. השלטון בממלכת שתי הסיציליות ניתן לשליט השנוא פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון. השליטים הזרים שבאו לאחר תקופה של עידוד הלאומיות, וששלטו בשיטות השנואות והישנות, שיטותיו של מטרניך, שכללו החנקת חופש הדיבור, צנזורה ומשטרה חשאית, לא היו לרוחה של האוכלוסייה, שסבלה גם מעוני וממחסור.
הלך הרוחות באיטליה לאחר תקופת נפוליאון.
לאחר גירוש שליטיה הבונפרטיסטים של איטליה לאחר קונגרס וינה, החלו קבוצות במספר מדינות איטלקיות לפעול להקמת מדינה איטלקית מאוחדת ועצמאית. הקבוצות פעלו ברוח הלאומיות האיטלקית שכבר הוטמעה באוכלוסייה המקומית בתקופת נפוליאון, ושאבה את כוחה בין היתר מהרעיונות הליברליים של המהפכה הצרפתית. המאבק לאיחוד נתפס כמאבק נגד האימפריה האוסטרית ובית הבסבורג מכיוון שהם היו שליטיה הישירים של אוכלוסייה דוברת איטלקית באזורי צפון מזרח איטליה של היום, והיו הכוח החזק ביותר שעמד בדרכו של האיחוד. האימפריה האוסטרית החניקה בכוח הזרוע כל ביטוי ללאומיות איטלקית בשטחים שבשליטתה, כמו שעשתה בשאר חלקי האימפריה האוסטרית, שגם בהם ניסו להתעורר לאומים אחרים. מטרניך, שבשמו נקשרה תנועת הריאקציה ההבסבורגית שלאחר קונגרס וינה, התבטא כי איטליה היא אך "ביטוי גאוגרפי".
גם בתחום האמנות והתרבות החלו ביטויים רבים לשאיפה לאחדות איטליה. אחד המוקדמים והמפורסמים שבין פרוטו-לאומנים אלו היה אלסנדרו מנצוני שיצירתו "המאורסים" (I Promessi Sposi) נקראה על ידי רבים כמתקפה אלגורית על השלטון האוסטרי. הספר פורסם ב-1827 ועבר שינויים רבים במהלך השנים. ב-1840 פרסם הסופר גרסה בדיאלקט טוסקני, במאמץ מודע להביא את ספרו לקהלים רבים ככל האפשר.
התומכים באיחוד נתקלו בהתנגדותו של הכס הקדוש. ניסיונות מוקדמים ליצור קונפדרציה עם מדינת האפיפיור, שהיה בהם כדי להותיר לאפיפיור מידה רבה של שליטה בנחלותיו, כשלו. האפיפיור באותו הזמן, פיוס התשיעי, חשש שאם יוותר על השליטה המלאה בנחלותיו, יוביל הדבר בסופו של דבר לרדיפת הקתולים האיטלקים.
בין התומכים באיחוד, היו גם מספר קבוצות שראו את פני המדינה העתידית באורח שונה. וינצ'נזו ג'וברטי, כומר מפיימונטה, הציע קונפדרציה של מדינות בשליטת האפיפיור. בספר שפרסם ב-1843, יצר קשר ישיר בין האפיפיור ובין מה שנודע אז כ"תנועת התחייה" (Risorgimento).
ג'וזפה מציני, שאף אף הוא לאיחוד איטליה, אך במשטר של רפובליקה. מציני הצטרף ב-1827 לאגודת הקרבונארי, וב-1830 נאסר בשל פעילותו המהפכנית. בעודו בכלא גיבש את דעתו כי איטליה חייבת להיות מאוחדת, עצמאית, ורפובליקנית. לאחר שחרורו ב-1831 גלה מציני לשווייץ ולבסוף הגיע למרסיי שבצרפת, וייסד אגודה פוליטית בשם "איטליה הצעירה" (La Giovine Italia), שהייתה בין הכוחות המרכזיים שהשפיעו על התנועה לאיחוד איטליה. כוח משפיע נוסף בתנועה לאיחוד איטליה היה ג'וזפה גריבלדי, מהפכן רדיקלי יליד ניס (אז חלק מממלכת סרדיניה), שהשתתף בהתקוממות בפיימונטה ב-1834, נידון למוות, נמלט לדרום אמריקה, ושב משם ב-1848 כשהוא סוחף אחריו המונים בתנועה פוליטית וצבאית שנמשכה עד האיחוד, ולאחריו.
בסופו של דבר הייתה זו פעולתם של דיפלומטים כקמילו בנסו די קאבור, שפעלו בדרך של בריתות דיפלומטיות ויצירת כוח כלכלי וצבאי, שהצליחו לרתום את האנרגיות המהפכניות לטובת מטרתם, ואיחדו את איטליה תחת כתר שושלת בית סבויה.
פעילות מהפכנית מוקדמת 1814 - 1830.
מרידות הקרבונרי 1820 - 1821.
פעילות המהפכנים השואפים לאיחוד איטליה החלה בארגון אגודות סתר בשם קרבונארי (באיטלקית - Carbonari, מבעירי הפחמים), שהחלה בסמוך להתמוטטות הסדר הנפוליאוני באיטליה ב-1814. מטרות הקרבונארי היו פטריוטיות וליברליות, והם היו מאוגדים בתאי סתר קטנים שהיו פזורים ברחבי איטליה.
הקרבונארי נוסדו בדרום איטליה בתחילת המאה ה-19, בהשראת העקרונות הליברליים של המהפכה הצרפתית. חברי הקרבונארי הגיעו בדרך כלל משורות המעמד הבינוני והאינטלקטואלים. לאחר קונגרס וינה ב-1815, החלו הקרבונארי בפעילות גם במדינת האפיפיור, בממלכת סרדיניה, בדוכסות הגדולה של טוסקנה, בדוכסות מודנה, ובממלכת לומברדיה-ונציה. פעילותם עוררה פחד אצל שליטי המדינות, ומדינות רבות הוציאו צווים שדנו למוות כל מי שיצטרף לפעילותם. הדבר לא הצליח לעצור את התנועה, שהייתה בלב הפעילות המהפכנית המוקדמת באיטליה.
פעולתם החשובה הראשונה של הקרבונארי הייתה בממלכת נאפולי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. הקרבונארי התנגדו לשליטים הזרים, ובמיוחד לז'ואקים מירא, מלכה הבונפרטיסטי של ממלכת נאפולי. עם זאת, כאשר הסתיימה המלחמה במותו של מירא, בהשבתו לשלטון של הסדר המדיני שקדם לנפוליאון, ובהשבת המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, הפכו הקרבונארי לארגון לאומי, בעל נטייה אנטי אוסטרית בולטת, ומילאו תפקיד חשוב במהפכות באיטליה ב-1820 - 1821 וב-1831.
המרידה בממלכת שתי הסיציליות.
ב-1820 מרדו הספרדים נגד מלכם פרננדו השביעי, בשל ויכוחים על החוקה. מרידה זו השפיעה על ההתפתחויות בממלכת שתי הסיציליות, שם מלך דודו פרננדו הראשון. פרננדו מלך על ממלכת שתי הסיציליות מגיל צעיר, והושב לכיסאו לאחר שהודח על ידי הבונפרטיסטים והוחלף בז'וזף בונפרטה, ולאחר מכן בז'ואקים מירא. בשנת 1815 הצליח פרננדו לסלק את מירא בעזרת הצבא האוסטרי, ולקבל את כיסאו בחזרה. פרננדו היה נציג בולט של החזרת הסדר הישן, שלפני המהפכה הצרפתית וכיבושי נפוליאון, שאותו קבע קונגרס וינה.
בהשפעת הספרדים, מרד ב-1820 גדוד בצבא שתי הסיציליות, שעליו פיקד ג'וליילמו פפה איש הקרבונארי. בשלביו הראשונים של המרד הצליח פפה להשתלט על החלק היבשתי של ממלכת שתי הסיציליות, והמלך פרננדו נאלץ לחתום על חוקה חדשה. אך הצלחת המרידה הדאיגה את כוחות הברית הקדושה שחששו מהתפשטות המהפכה בכל מדינות איטליה, ובסופו של דבר, גם באירופה כולה. לאחר מספר רב של מהלכים דיפלומטיים, הזמינו נציגי הברית את פרננדו לליובליאנה כדי להסביר בפניהם את מעשיו. פרננדו נשבע בפני עמו מספר רב של פעמים כי ישמור על החוקה שעליה חתם. אך כאשר יצא מגבולות ארצו, הכריז כי הוכרח לחתום על החוקה, וכי זו בטלה ומבוטלת, וביקש ממטרניך כי זה ישלח את הצבא האוסטרי במצעד לנאפולי על מנת להשליט שם סדר.
כוחותיו של הגנרל פפה כשלו בהגנה על הממלכה בפני הצבא האוסטרי, ובמרץ 1821 הושב המלך פרננדו לכיסאו בעזרת האוסטרים. הגנרל פפה יצא לגלות בבריטניה ובצרפת, והמשיך משם בפעילות חתרנית בשורות הקרבונארי. בימי מהפכות אביב העמים ב-1848 שב ולחם בשורות השואפים לאיחוד איטליה.
ההתקוממות בפיימונטה.