לפני קריאת המגילה יש לברך שלוש ברכות:
קיימת מחלוקת אם יש לברך את ברכת שהחיינו גם בקריאה בבוקר. בתוספות מובא שיש לברך גם ביום, וכך פוסק הרמ"א (אורח חיים, סימן תרצ"ב סעיף א') וכך מנהג האשכנזים במזרח אירופה. ברם הרמב"ם פוסק שאין מברכים שהחיינו ביום. ובעקבותיו פסק כך גם ר' יוסף קארו בשולחן ערוך, וכך נוהגים הספרדים, התימנים, האיטלקים וקהילות אשכנזיות רבות במערב אירופה.
לאחר קריאת המגילה יש לברך:
נוסח זה שונה מעט מעדה לעדה. הנוסח הארוך הוא תוצאה של שילוב הצעות שונות של אמוראים לברכות המגילה, כאשר רב פפא פסק כדרכו, שבעקבות כך יש לומר את כל הנוסחים יחד. את הברכות שלפני קריאת המגילה מברכים גם אם קוראים את המגילה ביחיד, אך את הברכה שלאחריה מברכים רק בציבור.
המנהג להכות ב"המן".
חז"ל קישרו את מצוות קריאת המגילה למצוות זכירת מעשי עמלק, על ידי זיהוי כינויו של המן כ"אגגי", כמתייחס לאגג מלך עמלק. באותו אופן, קישר המנהג העממי גם את מצוות מחיית זכר עמלק לפורים, ומחיית עמלק קיבלה גם ממד סמלי. כך, קיים מדרש אצל הראשונים המבטא מחיית סמלים, כביטוי למחיית עמלק: "תמחה את זכר עמלק - אפילו מעל העצים ומעל האבנים", והדבר הוביל למנהגים שונים.
המנהגים כוללים השמעת קולות רעש עם השמעת השם המן בעת מקרא המגילה, כמחיית אזכור שמם, ואף כתיבת שמם על עצמים שונים ומחיקתם.
יש המשערים שהמנהג החל בכתיבת השמות 'המן' ו'עמלק' על אבנים והכאתן זו בזו לצורך מחיקת השם, ובהמשך נשכח הצורך במחיקת השם ונותר רק הרעש שנוצר מפגיעת האבנים זו בזו, וכך התקבל המנהג להשמיע רעש בעת אזכור השם המן. בימינו התפתח מאוד המנהג, ולצד הרעשן המסורתי משתמשים המוחים (בעיקר ילדים) גם באקדחי קפצונים למיניהם, ובאמצעי נפץ אחרים, חלקם מסוכנים.
למנהג זה קמו מתנגדים רבים, עקב היותו גורם לפעמים להשמטת מילים מקריאת המגילה, או לכך שציבור השומעים יפסידו שמיעת מילים מן המגילה. בפרט קמה התנגדות לאמצעים הנפיצים, בהיותם סכנה של ממש.
קריאת פסוקים בקול רם.
מנהג קדמון מתקופת הגאונים הוא שכאשר מגיע החזן מגיע למספר פסוקי מפתח במגילה הוא עוצר את קריאתו ואז קורא אותם כל הציבור בקול רם, ולאחר מכן החזן משלים את קריאתם. המנהג נזכר כבר בסידור רס"ג המזכיר זאת ביחס לשני פסוקים: "ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר" והפסוק האחרון של המגילה "כי מרדכי היהודי...".
באחד מכתבי היד של סדר רב עמרם גאון קיימת תוספת מאוחרת בשם רס"ג אשר מזכירה פסוק שלישי "ומרדכי יצא מלפני המלך", פסוק אחד לפני הפסוק "ליהודים הייתה אורה". מובאים שם שני מנהגים ביחס לסדר קריאת שני הפסוקים הללו, לפי מנהג אחד קורא כל הציבור את הפסוק הראשון ולאחריו קורא אותו החזן, אזי קורא הציבור את הפסוק השני ואחר כך החזן. לפי מנהג שני קורא הציבור את שני הפסוקים הללו בבת אחת ולאחר מכן קוראם החזן בבת אחת. חילוק מנהגים זה קיים עד היום בין הקהילות השונות.
רש"י בספר הפרדס מביא בשם ר' קלונימוס פסוק נוסף "איש יהודי היה בשושן הבירה". הוא גם מציין כי קריאת הפסוקים בקול רם אינה חובה ואפילו לא מנהג אלא "שמחת התנוקות", וכן מציין ר' אברהם בן נתן בספר המנהיג שנהגו בצרפת ובפרובינצא לומר פסוקים אלו בקול רם כדי "להרבות השמחה". בעל שיבולי הלקט מזכיר פסוק נוסף "ויתלו את המן על העץ". בתקופות מאוחרות יותר מוזכר גם הפסוק "בלילה ההוא נדדה שנת המלך".
המנהג היום.
כיום המנהג מקובל בכל הקהילות, כאשר בקהילות אשכנז ובחלק מקהילות ספרד נוהגים ארבעת הפסוקים "איש יהודי", "ומרדכי יצא", "ליהודים הייתה אורה" ו"כי מרדכי היהודי". בקהילות ספרדיות רבות מוסיפים גם את הפסוק "בלילה ההוא נדדה שנת המלך" וכן נהוג גם בכמה מקהילות איטליה ותוניס אשר נוהגות גם להוסיף את הפסוק "ויתלו את המן", שהוא מנהג איטלקי קדום כפי שכבר הובא לעיל בשם ספר שיבולי הלקט. בקהילות תימן נוהגים הפסוקים "איש יהודי", "ויתלו את המן", "ליהודים הייתה אורה" ו"כי מרדכי היהודי", והרוב מוסיפים גם הפסוק "ומרדכי יצא". בקהילות יהודי גאורגיה, אומר כל הקהל בקול רם, בנוסף לארבעת הפסוקים הידועים, גם את הפסוק "ומאמר אסתר", ו "וישם המלך אחשורוש" עד סוף המגילה.
דיני המגילה.
למגילה יש צד של חומרה, באשר היא נקראת "ספר" ועל כן מושווית לספר תורה; מאידך, היא נקראת גם "איגרת", ועל כן בדינים מסוימים מקלים בה.
מצוות מקרא מגילה
שי דרומי
שאול לדני
שאול לדני (נולד ב-2 באפריל 1936 בבלגרד) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והַלָּך (ספורטאי העוסק בהליכה תחרותית). נחשב בכיר ההלכים בישראל בכל הזמנים.
לדני מחזיק, נכון ל-2020, בשיא העולם בהליכה תחרותית ל-50 מייל בתוצאה של 7:44:47.2 שעות (7:23:50 שעות), ובשיא הישראלי בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ.
בשנת 2007 זכה לדני לעיטור מדליית פייר דה קוברטן על תרומתו לספורט האולימפי.
ביוגרפיה.
לדני נולד בבלגרד שביוגוסלביה ב-1936 להורים ילידי הונגריה. עם כיבוש יוגוסלביה בידי הנאצים ב-1941 נמלטה המשפחה להונגריה. לדני ומשפחתו הם מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיעו בדצמבר 1944 לשווייץ. משפחתו עלתה לישראל ב-1948, כשהיה בן 12, והתיישבה בלוד. למד בגימנסיה גאולה, ושירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים. למד הנדסת מכונות בטכניון. כן למד באוניברסיטה העברית ומנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב וב-1975 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך התקפת הטרור על המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן ניצל לדני ממוות פעם נוספת. הוא הצליח להימלט מחדר מס' 2 שבו לן. לדני ו-4 שותפיו לדירה יצאו מדלת המובילה לחצר המרפסת. שותפיו של לדני לחדר הצליחו להימלט, ולדני עצמו, לפני שנמלט, הלך דרך החצרות שמחוץ לבניין אל חדר מס' 5 כדי להזהיר את חברי המשלחת האולימפית הישראלית שישנו בחדר זה.
לדני חיבר מאמרים מדעיים רבים ומספר ספרים מקצועיים. הוא עוסק בין היתר ביישומים של תורת הניהול וחקר ביצועים בעולם הספורט ופעילויות הפנאי. כן פרסם אוטוביוגרפיה.
לדני חובב אספנות, ובין היתר מחזיק אוסף של אותות ועיטורים צבאיים ואזרחיים היסטוריים שהוענקו בארץ ישראל מאז 1840.
מגיל צעיר מקפיד לדני על תזונה צמחונית. מתגורר בעומר. נשוי, אב לבת וסב לשלושה נכדים.
לפי השקפתו, העקשנות היא התכונה החשובה ביותר להלך: "ההליכה דורשת מאמץ ואינה בהכרח כרוכה בהנאה. אני אוהב לסיים, לא ללכת".
קריירה ספורטיבית.
לדני החל לעסוק בריצה למרחקים ארוכים ב-1951, ובהמשך השתתף לעיתים בצעדות. בפעם השלישית שבה השתתף בצעדת ארבעת הימים לירושלים סיים במקום הראשון, ולאחר מכן החל להתאמן בקביעות בהליכה למרחקים ארוכים. הישגיו השתפרו מאוד בתקופה שבה למד באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, והוא זכה באותה תקופה מספר פעמים באליפות ארצות הברית.
לדני, שמעולם לא היה ספורטאי מקצועי, היה אלוף ישראל בהליכה במשך שנים רבות, וקבע שיאים לאומיים בכל המרחקים, מ-3 ק"מ ועד 50 ק"מ. בחלק מהמרחקים החזיק בשיא במשך עשרות שנים. בשנת 1969 זכה במקום הראשון בהליכה במכביה בשוברו את שיאו של הנרי לסקאו.
ייצג את ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שבה סיים במקום ה-24 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 5:01:06.0 שעות.
באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו שבשווייץ בשנת 1970 סיים לדני במקום חמישי בתוצאה של 10:06 שעות. שנה לאחר מכן, באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו הוא זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מינכן (1972), בה סיים במקום ה-19 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:24:38.6 שעות (תחרות ההליכה נערכה לפני טבח הספורטאים). באותה שנה קבע את שיאו האישי בהליכה למרחק 50 ק"מ, 4:17:06 שעות.
חודשיים לאחר אולימפיאדת מינכן, באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו זכה לדני במדליית זהב בתוצאה של 9:38:56.4 שעות.
לדני קבע גם שיאים בינלאומיים אחדים במרחקים פחות מקובלים. השיא שקבע ב-1972 בהליכה למרחק 50 מייל (כ-81 ק"מ), 7:23:50 שעות, לא נשבר עד היום (2020).
בשנת 1974 זכה לדני באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ג'רזי בהליכה ל-75 ק"מ בתוצאה של 7:25:08.2 שעות.
לדני מתמיד בפעילות ספורטיבית נמרצת גם בגיל מבוגר, וב-2006 קבע שיא עולם בהליכה למרחק 100 מייל (כ-160 ק"מ) לבני 70 ומעלה - 21:45:34 שעות. (כ-4 שעות יותר מן השיא העולמי ללא הגבלת גיל).
לדני הוא מוותיקי המשתתפים בצליחת הכנרת העממית, והשתתף יותר מ-50 פעמים במפעל זה.
השתתף במרתון תל אביב 2017 במקצה המרתון.
ביולי 2022 סיים את מקצה חצי המרתון במכביה בזמן של 4 שעות ו- 27 דקות.
ר&quot;מ
ר"מ בהקשר המודרני הוא תוארו של רב המלמד תלמוד בישיבה. במקורה שימשה המילה כראשי תיבות של "ריש מתיבתא" (בארמית: ראש ישיבה). לעיתים נקרא הר"ם גם בתואר מגיד שיעור.
בישיבות השונות.
תפקיד הר"מ בישיבות חרדיות בעיקר מסתכם בהוראת התלמוד. עם זאת, פעמים רבות- בעיקר בישיבות לצעירים- תפקידו של הר"מ רחב הרבה יותר, והוא משמש גם כיועץ רוחני וכאוזן קשבת לתלמידים, בדומה למשגיח. באופן כללי ישנה התנגדות בציבור החרדי להכשרת ר"מים מבחינה פדגוגית.
בישיבות קטנות ובישיבות תיכוניות, הר"מים הם מלמדי התלמוד אך גם המחנכים בפועל, ואילו שאר המורים (גם למקצועות קודש אחרים) אינם נושאים תואר זה. בדרך כלל הר"מים בישיבות אלו הם בעלי השכלה פדגוגית. הפירוש המקובל לראשי התיבות בישיבות אלו הוא "רב מחנך". בישיבות הגבוהות ובישיבות ההסדר של הזרם הדתי לאומי אפשר למצוא גם ר"מים לתנ"ך ור"מים לאמונה ולמחשבת ישראל.