התוכנית מופרדת לשני חלקים שמשך כל אחד מהם הוא שעה. כל שעה מבין השתיים נפתחת בדיון שנוטה להתגלגל עד מהרה לוויכוח לוהט בין צמד המגישים, ומגיע לפעמים לכדי התערבות, ולאחר מכן נערכים ראיונות טלפוניים קצרים עם אישים ודמויות הנוגעים לענייני היום.
אופייה של התוכנית מזוהה בעיקר בגלל העימותים הרבים בין שני מגישיה - מגל, אשר מזוהה עם תמיכה בנתניהו והתנגדות לממשלת בנט־לפיד, בעוד כספית מזוהה כמתנגד בולט של נתניהו ותומך בממשלת בנט־לפיד. כמו כן, מגל מייצג תפיסה מסורתית, דתית ולאומית, לעומת כספית שמייצג תפיסה חילונית ומחזיק בתפיסות מרכז-שמאל.
מגל ידוע בסגנונו הסאטירי, והוא מרבה להמציא מונחים [כמו: כינויו של כספית 'בֶּבֶּר', שהוא בראשי תיבות: ב'ן ב'ן ר'חל; קריאתו להתפלל לניצחונו של 'דונלד בן פרד' טראמפ; ועוד].
היסטוריה.
התוכנית עלתה בספטמבר 2019 לאחר שהמגיש הקודם לצידו של ינון מגל, רון קופמן, הושעה והחליט שלא להמשיך בהגשת התוכנית.
בסוף ספטמבר 2019 עלתה התוכנית לכותרות בעקבות מחלוקת שהתגלעה בין צמד המגישים, ובכך שבן כספית עזב את אולפן הרדיו, לאחר שזרק את האוזניות על השולחן. במשך השנים עזב כספית את האולפן בזעם פעמים נוספות. מחלוקת אחרת נתגלעה באוגוסט 2020 והסתיימה בכך שמגל עזב את האולפן.
ביקורות ורייטינג.
התוכנית נחשבת לפופולרית במיוחד ואף זכתה בתואר התוכנית הנשמעת ביותר בקרב כלל תחנת הרדיו 103fm. ביולי 2021 פורסם כי רק ברבעון השני של שנת 2021 זכתה התוכנית ל-5 מיליון האזנות באמצעי הדיגיטל.
התכנית זוכה לאהדה גם במגזר החרדי.
יחסי ניגריה–צרפת
יחסי ניגריה–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים שבין צרפת לבין ניגריה.
סקירה כללית.
היחסים הבילטרליים בין המדינות חוו התפתחות חסרת תקדים מאז 2014, והתייחסו במיוחד למאבק נגד איום הטרור בוקו חראם. בעקבות חטיפתן של יותר ממאתיים תלמידות בית ספר בצ'יבוק על ידי בוקו חראם באפריל 2014, נערכה פסגה לביטחון בניגריה ב-17 במאי 2014 בפריז והפגישה בין ראשי מדינות ניגריה, בנין, קמרון, ניז'ר וצ'אד ונציגים של ארצות הברית, בריטניה והאיחוד האירופי. היחסים בין המדינות התגברו מאז, כפי שהודגם על ידי חתימת הסכמים חדשים בתחומים הכוללים תרבות, חינוך, ביטחון והגנה, כמו גם ביקורים רבים.
ביקורים רשמיים.
נשיא ניגריה בוהארי ערך את צרפת בביקורו הדו-צדדי הראשון באירופה, וערך ביקור רשמי בפריז בין התאריכים 14–16 בספטמבר 2015. הנשיא פרנסואה הולנד ביקר בניגריה פעמיים במהלך כהונתו: פעם אחת במאי 2016, אז הוא היה יו"ר פסגת הביטחון האזורית השנייה, וכן בפברואר 2014 כדי לחגוג מאה שנה להקמת המדינה.
מספר ביקורי שרים התקיימו בשני הכיוונים שר ההגנה, ז'אן איב לה-דריאן, ביקר באבוג'ה ב-28 באפריל 2016, ושר החוץ והפיתוח הבינלאומי, לורן פביוס, ב-29 במאי 2015 לצורך השבעתו של הנשיא בוהארי, יחד עם מקבילו הגרמני).
יחסים כלכליים.
עם סחר דו צדדי של 3.6 מיליארד אירו בשנת 2017, ניגריה נותרה השותפה המובילה של צרפת באפריקה שמדרום לסהרה, והיוותה 20% מנתח השוק הצרפתי באפריקה שמדרום לסהרה בשנת 2017. הייצוא הצרפתי הסתכם ב-1.07 מיליארד אירו בשנת 2017, וכלל: מוצרי נפט מזוקקים, תרופות, ציוד מכני, חשמלי, אלקטרוניקה מחשבים ומוצרי agrifood, ואילו היבוא הצרפתי הסתכם ב-2.48 מיליארד יורו בשנת 2017, וכלל בעיקר מוצרי נפט. ניגריה נותרה הספקית החמישית בגודלה של פחמימנים טבעיים והספק המוביל באפריקה שמדרום לסהרה. מלאי ה-FDI הצרפתי בניגריה היה 6.5 מיליארד אירו בשנת 2016 (באנק דה פראנס) - המניה השנייה בגודלה של ה-FDI הצרפתי באפריקה אחרי מרוקו.
השירות הכלכלי האזורי של צרפת, שבסיסו באבוג'ה ובלאגוס, תומך בעסקים צרפתים בניגריה, בעזרת משרד Business France שנפתח בלאגוס בינואר 2016. כ־120 עסקים צרפתים פעילים בניגריה.
קבוצת קמדן טאון
קבוצת קמדן טאון (באנגלית: Camden Town Group) הייתה קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטים אנגלים שפעלו בשנים 1911–1913. לעיתים קרובות התכנסה הקבוצה בסטודיו של הצייר וולטר סיקרט, באזור קמדן טאון בלונדון, ומכאן שמה.
היסטוריה.
בשנת 1908, הקים המבקר פרנק רוטר את "איגוד ברית האמנים" (AAA), קבוצה שנפרדה מהחברות האמנותיות של האקדמיה המלכותית לאמנויות וחיקתה את הסלון הצרפתי העצמאי. רבים מהאמנים שהצטרפו לקבוצת קמדן טאון הציגו עם איגוד ברית האמנים.
בשנת 1907, ארגן ולטר סיקרט קבוצה של אמנים שונים שנקראה "קבוצת פיצרוי" שהיו בה גברים ונשים ואמנים שונים כגון: ספנסר גור, וולטר ראסל, ויליאם רוטנשטיין ואחיו אלברט רוטרסטון,לוסיאן פיסארו, אתל סנדס ואנה הופ הדסון. שנה לאחר מכן סיקרט הקים קבוצה נוספת של ציירים גברים - קבוצת קמדן טאון.
ההשפעות על חברי הקבוצה כוללות את הציירים וינסנט ואן גוך ופול גוגן וניתן לעקוב בבירור על השפעתם בעבודות הקבוצה הזו. הם הציגו חלק גדול מפרי יצירתם בלונדון לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. בתקופה זאת הקבוצה הייתה מעניינת וחשובה מבחינה אמנותית.
בציור "קולנוע" של מלקולם דרומונד מצוינת תחושה הקלסטרופובית שלו. זהו הקשר דומה ליצירתו של סיקרט שצייר סצינות רבות של אולמות מוזיקה סוערים, כולל ציור "גלריית המוגול העתיקה" וכן בתמונתו של סיקרט "אנוני" (1914) שנחשבת ליצירת המופת של הקבוצה הזו. התמונה מתארת את השעמום, הניכור והאדישות של הזוג המצויר בה.
הקבוצה ארגנה גם תערוכה של ציורים קוביסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים.
בשנת 2008 נערכה בגלריית טייט בריטניה בלונדון רטרוספקטיבה משמעותית ליצירות הקבוצה.
אבל בתערוכה זו, התוכנית לא כללה שמונה מהחברים בקבוצת קמדן טאון ביניהם דאנקן גרנט, ג'יימס דיקסון אינס, אוגוסטוס ג'ון, הנרי לאמב, ונוספים, בטענה שציוריהם אינדיוידואליים ופחות הושפעו בקבוצת קמדן טאון.
חברים.
בתחילה החליטה הקבוצה שתכלול 16 חברים, גברים בלבד: מקסוול גורדון לייטפוט נפטר לאחר התערוכה הראשונה, ודאנקן גרנט נבחר למלא את מקומו.
אף על פי שנשים הודרו מקבוצת קמדן טאון, היו כמה אמניות כמו אתל סנדס, אנה הופ הדסון ומרג'ורי שרלוק שהיו מעורבות בפריפריה, אך אחרות כמו סילביה גוס נידחו לחלוטין.
חוק המים
חוק המים, התשי"ט-1959, הוא חוק של מדינת ישראל שנחקק בשנת 1959 ותוקן בארבעה תיקונים עיקריים, ב-1971, ב-1991, ב-2006 וב-2017. החוק נחקק במטרה לקבוע מסגרת משפטית להסדרת משק המים בהתאם לתנאים המיוחדים של ישראל ולתת לרשויות המדינה מכשיר רגולטורי לקביעת דרכי הניצול של המים ולהגדרת החובות והזכויות לגבי השימוש בהם.
רקע.
לפי המג'לה, מים שייכים לנחלת הכלל. המג'לה לא מכירה בבעלות פרטית על מאגרי מים תת-קרקעיים, ימים, אגמים גדולים ונהרות זורמים. מותר לכל אדם להשתמש במים ממקורות אלו לצורך השקיה או שתייה, בתנאי שלא נגרם אגב השימוש במים נזק לאחר.
יחסי יוון–ניגריה
יחסי יוון–ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין יוון לניגריה. יוון הקימה משלחת דיפלומטית בניגריה בשנת 1970, וכיום יש לה שגרירות באבוג'ה וקונסוליה בלאגוס. הסחר בין המדינות אינו מאוזן, כאשר היבוא מיוון לניגריה עולה על הייצוא. למיכליות בבעלות יוונית תפקיד חשוב בהובלת הנפט והגז הטבעי הניגרי, היצוא העיקרי שלה. לאחרונה הייתה מעורבת מכלית יוונית במחלוקת על הברחת נפט גולמי. חברות בשליטה יוונית השקיעו 5 מיליארד דולר בכלכלה הניגרית. קיימת קהילה עסקית יוונית קטנה בלאגוס.
יחסים רשמיים.
יוון וניגריה נהנו מקשרים קרובים לפני שהמשטר הצבאי הניגרי עלה לשלטון בדצמבר 1983. בפברואר 2000 הוקמה שגרירות ניגריה ביוון מחדש לאחר היעדרות של 16 שנה. מערכות היחסים בין המדינות כיום טובות בדרך כלל. ב-25 במרץ 2009, שגריר יוון היוצא בניגריה, האריס דפרנוס, הצהיר כי יוון תמשיך לחקור תחומי שיתוף פעולה חדשים ולהעצים את הקשרים התרבותיים, הכלכליים, המדעיים והטכנולוגיים עם ניגריה. זה אושר כאשר ב-22 באפריל 2009, סגן שר החוץ היווני פטרוס דוקאס ושר המסחר והתעשייה הניגרי צ'ארלס אוגווו חתמו על הסכם דו צדדי במגזר הכלכלי, המדעי והטכנולוגי. אוגוווה אמר כי "חשוב, לאחר מאה שנים של עסקאות בין יוון לניגריה, שנחתם היום הסכם רשמי (על שיתוף פעולה)". שתי המדינות דנות בשותפות בפיתוח אזורי הסחר החופשי בניגריה.
יחסי סחר והשקעה.
עם החזרה לדמוקרטיה בשנת 2000, הסחר בין המדינות צומח במהירות. לשכת המסחר והפיתוח האפריקנית–הלנית מקיימת כנסים שנתיים בהם עסקים יוונים המעורבים בסחר אפריקני דנים עם הזדמנויות עם שרים ומשלחות מניגריה וממדינות אחרות. עד 2003 הסתכם הייצוא היווני לניגריה ב-46.5 מיליון דולר, כאשר היבוא הסתכם ב-5.4 מיליון דולר. עד 2005 עלה היצוא של יוון ל-65.7 מיליון אירו, עם יבוא של 20.2 מיליון אירו. ההשקעות היווניות בניגריה כיום עולות על 5 מיליארד דולר, והן צומחות. לדוגמה, בשנת 2005 הכריזה טחנת הקמח היוונית בבעלות היוונית על השקעה של 350 מיליון דולר ליצירת מפעל מלט בקלאבר. עלויות הפרויקט המשוערות עלו וכעת הן עולות על 500 מיליון דולר.
על פי דיווח על "סחר בבני אדם" שפרסם משרד החוץ האמריקני בשנת 2008, נשים ונערות ניגריות נסחרות לאירופה לצורך עבודות כפייה וניצול מיני מסחרי, בעיקר לאיטליה, ספרד, הולנד, בלגיה, אוסטריה, נורווגיה ויוון. כ-10% מהזונות ביוון מובאות מניגריה, ורובן קורבנות סחר העבדים.
ספנות.