כבר בשנת 1630 לחם טומאזו פרנצ'סקו כמפקד צבא פיימונטה במלחמת הירושה של מנטובה, ולאחר מותו של אביו פנו טומאזו פרנצ'סקו ואחיו מאוריציו, נסיך סבויה לכרות ברית עם ספרד, ובעקבות כך הוחרמו נכסיהם על ידי אחיו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה. הספרדים גם הם לא בטחו בו, מפני קשריו המשפחתיים עם צרפת, וטומאזו פרנצ'סקו נאלץ לשלוח את אשתו ובניו כבני ערובה למדריד.
לאחר ניצחונה של ממלכת ספרד בקרב נורדלינגן, הייתה ידם של הקתולים על העליונה במלחמת שלושים השנים, והספרדים תכננו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות הפרוטסטנטיות, ובעקבות כך נכנסה ממלכת צרפת ללחימה ופתחה במלחמה עם ספרד. טומאזו פרנצ'סקו מונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה הספרדיות, אולם ב-20 במאי 1635 הובס צבאו בקרב לה אבין דרומית לאואי בתחומי בישופות לייז', וכ-5,000 חיילים נהרגו או נפצעו, 1,500 נשבו, והשאר התפזרו לכל רוח.
טומאזו פרנצ'סקו נסוג עם שרידי צבאו לנאמור, ולאחר מכן לבריסל, שם נפגש עם קרל הרביעי, דוכס לורן אשר נמלט מפני הצבא הצרפתי. בשנת 1636 השתתף טומאזו פרנצ'סקו בפלישת הצבא הספרדי לצרפת, שהייתה מוצלחת מאוד בתחילתה ואף היה נראה כי הם מסוגלים לכבוש את פריז, אולם הקרדינל-אינפנטה פרננדו מאוסטריה החליט לבלום את הצבא, מפני שחשש שהמשך ההתקדמות מסוכנת מדי.
בשנת 1637 תיווך טומאזו פרנצ'סקו בין פליפה הרביעי, מלך ספרד לגיסו לואי, רוזן סואסון, אולם הברית החזיקה מעמד חודש בלבד. בשנת 1638 צעד טומאזו פרנצ'סקו עם צבאו, והצליח להביס את כוחותיו של ז'אק-נומפר דה קומון, דוכס דה לה פורס ולהסיר את המצור מעל סן-אומר.
בשנת 1637 מת אחיו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה, ובנו פרנצ'סקו ג'אצינטו, דוכס סבויה עלה במקומו לשלטון, ולאחר מותו בשנת 1638 עלה אחיו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה לשלטון, אולם מכיוון שהיו קטינים שלטה אמם כריסטין מארי מצרפת אשר תמכה בצרפתים. בשנת 1639 פנה טומאזו פרנצ'סקו לספרדים, וביקש מהם תמיכה נגד גיסתו, ובשנת 1640 כבש את טורינו, אולם הצרפתים המשיכו לשלוט במצודה, ובעקבות כך החל מצור על העיר. בשנת 1642 כרת טומאזו פרנצ'סקו הסכם שלום עם הצרפתים, ובעקבות כך עבר להילחם לצידם.
שירותו בצבא צרפת.
בשנים 1642–1643 פיקד טומאזו פרנצ'סקו על כוחות פיימונטה שנלחמו לצד הצרפתים נגד הספרדים, תחת פיקודו של אנרי השני ד'אורליאן, דוכס דה לונגוויל, בעיקר לאורך הגבול בין פיימונטה למילאנו. כאשר חזר דה לונגוויל לביתו, מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד הצבאות הצרפתיים-איטלקיים, עם רוזן טורן לצידו. בסוף הקיץ, גם טומאזו פרנצ'סקו וגם רוזן טורן חלו באורח קשה, וסזאר, דוכס שואזל מונה למפקד זמני. בשנת 1644 טומאזו פרנצ'סקו הוביל את הצבאות המשותפים שוב, וכבש את סנטיה ואסטי. טומאזו פרנצ'סקו ניסה גם לכבוש את פינאלה ליגורה, אך ויתר על הניסיון, משום שחשש כי בסופו של דבר תהיה העיר תחת שליטה צרפתית ולא של פיימונטה. בשנת 1645 טומאזו פרנצ'סקו כבש את ויגבאנו, והדף ניסיון ספרדי לחסום את נסיגתו בנהר מורה. בשנת 1646 מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד המשלחת הצרפתית שנשלחה דרומה כדי לקחת את המבצרים הטוסקניים, ולאחר מכן הוא היה אמור להתקדם דרומה יותר לנאפולי, אולם הצי הצרפתי הובס בקרב אורטבלו, ובעקבות כך ביטל הקרדינל מאזארן את מינויו למפקד המשלחת הצרפתית לנאפולי. בשנת 1647 נשלח טומאזו פרנצ'סקו לסייע לפרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה לפתוח בחזית שנייה נגד הכוחות הספרדים במילאנו, אולם באביב 1648 הוא חזר לפיימונטה כדי להילחם משם נגד מילאנו. בקיץ מונה טומאזו פרנצ'סקו שוב למפקד משלחת לנאפולי, אולם הכוח נכשל במשימתו.
בהיעדרו, השתלטה כריסטין מארי מצרפת על המצודות שניתנו לטומאזו פרנצ'סקו במסגרת הסכם השלום לאחר מלחמת האזרחים של פיימונטה, וכפיצוי מינתה את טומאזו פרנצ'סקו למושל הערים אסטי ואלבה, ובעקבות כך זמן קצר לאחר שחזר טומאזו פרנצ'סקו לפיימונטה, הוא עבר לגור בפריז. במהלך מרידות הפרונד, חבר טומאזו פרנצ'סקו לקרדינל מאזארן, שלמרות היותו ראש ממשלת צרפת, היה כמוהו איטלקי זר בחצר המלוכה הצרפתית.
המלחמה עם ספרד נמשכה בצפון איטליה, ובשלהי שנת 1654 מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד הכוחות בצפון איטליה, אף שאשתו הוחזקה בצרפת כבת ערובה להתנהגותו הטובה. ב-16 בדצמבר אותה שנה הגיע טומאזו פרנצ'סקו לטורינו, להתקבל בקבלת פנים חגיגית על ידי הכוחות הצרפתיים וקרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה. ב-4 באפריל 1655 ציווה טומאזו פרנצ'סקו על הוולדנסים להשתתף במיסה או להסתלק לעמקים העליונים, ונתן להם עשרים יום למכירת אדמותיהם. דוכס סבויה שלח צבא, וב-24 באפריל, בשעה ארבע לפנות בוקר, ניתן האות לטבח כללי בהם, שהיה כה ברוטלי, שהוא עורר זעם בכל אירופה. ביולי אותה שנה תקף טומאזו פרנצ'סקו שוב את הכוחות הספרדים במילאנו, אולם נחל תבוסה עזה בקרב פאביה.
מותו.
במהלך המערכה במילאנו חלה טומאזו פרנצ'סקו במלריה, וב-22 בינואר 1656 הוא מת, ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-14 באפריל 1625 התחתן טומאזו פרנצ'סקו עם מארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בוש-דו-רון
בוש-דו-רון (בצרפתית: Bouches-du-Rhône, באוקסיטנית: Bocas de Ròse; מילולית: "שפך הרון") הוא מחוז בדרום צרפת. זהו המחוז המאוכלס ביותר בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. קוד הדואר וה-INSEE של המחוז הוא 13.
היסטוריה.
ההיסטוריה של האזור קשורה קשר הדוק לזה של פרובנס. פיתוחו של האזור החל עוד בעת העתיקה, עם פיתוחה של מרסיי תחת השלטון הרומי של יוליוס קיסר.
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. מיד לאחר היווסדותו, המחוז תמך בעקרונות המהפכה. רוב הכמרים במחוז קיבלו על עצמם את הכפפת הכנסייה לשלטון האזרחי. התמיכה בשמאל המשיכה גם במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בפרברים הצפוניים של מרסיי, העיר הגדולה במחוז.
גאוגרפיה.
המחוז הוא חלק מחבל הארץ פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. הוא גובל בוואר ממזרח, בווקלוז מצפון, בגאר ממערב, והים התיכון מדרום. האזור הוא די עירוני, עם למעלה מ-28 יישובים שבהם מתגוררים לפחות 10,000 תושבים (נכון לשנת 2008). שלוש הערים הגדולות הן מרסיי (855,000 תושבים), אקס-אן-פרובאנס (141,000 תושבים) וארל (52,000 תושבים).
פוליטיקה.
במהלך המאה ה-19, כתוצאה מגל מהגרים גדול, התפתח מעמד פועלים רחב ועצמתי- דבר שחיזק את הכוחות הסוציאליסטיים. האוכלוסייה הכפרית נוטה דווקא לתמוך במפלגות הימין. בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחוז החל לתמוך באופן כללי בימין הפוליטי, דבר שבא לידי ביטוי אף בהתחזקות מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית.
מועצת המחוז מורכבת מ-60 נציגים. המפלגה החזקה היא המפלגה הרפובליקנית עם כ-25 נציגים. לאחר מכן ישנן המפלגה הסוציאליסטית עם כ-15 חברי מועצה. מבין המפלגות הנוספות ניתן למנות את המפלגה הקומוניסטית (5 נציגים) והחזית הלאומית (2 נציגים).
שראנט
שראנט (בצרפתית: Chérente, באוקסיטנית: Charanta) הוא מחוז במערב צרפת בחבל אקיטן החדשה בקרוי על שם נהר השראנט.
היסטוריה.
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. אמנם לפני המהפכה האזור לא היה מסודר באותה היחידה המנהלית, אך הוא פרח במהרה, בעיקר הודות לשגשוג התעשיות המסורתיות כגון ייצור המלח והקוניאק. אמנם שמצבו של נהר השראנט הידרדר במהלך המאה ה-20, הוא סיפק קשרי מסחר חשובים במהלך המאה ה-19. הנהר הועיל גם לתעשיות המסורתיות, וגם לאלו החדשות, שכללו ייצור נייר וברזל. במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל שגשוג תעשייתי אדיר, שהביא גם לגידול מהיר באוכלוסייה. במחצית המאה השנייה מספר התושבים ירד כתוצאה מתהליכי עיור שפגעו באזורים הכפריים שכללו גם את שראנט. בעיית כנימת הפילוקסרה שהתרחשה בשנת 1872 פגעה קשות בייצור היין המקומי.
שתי מלחמות עולם שהתרחשו במחצית הראשונה של המאה ה-20 פגעו עוד יותר בתעשיות המסורתיות של המחוז. במהלך המחצית השנייה כמות האוכלוסייה סבלה מגידול נמוך, אך נותרה יציבה. ההתפתחות העירונית של אנגולם פיתחה במעט את המחוז. בתחילת המאה ה-21 היגרו למחוז גמלאים רבים, במיוחד מהממלכה המאוחדת.
פוליטיקה.
מועצת המחוז מורכבת מ-35 נציגים. המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאליסטית, שמונה מטעמה 15 נציגים במועצה. מפלגה מרכזית נוספת היא הרפובליקנים, שמטעמם יש כ-6 נציגים. המפלגה הקטנה ביותר היא המפלגה הקומוניסטית שמונה מטעמה 2 נציגים.
כלכלה.
התעשייה המסורתית מאוד דומיננטית בשראנט. מבין המוצרים המרכזיים בתעשייה ניתן למנות את הקוניאק, חמאה ונעלי בית.
נינה סוסניה
נינה סוסניה (באנגלית: Nina Sosanya; נולדה ב-6 ביוני ב-1969) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "W1A" הטנגו האחרון בהליפקס".
ביוגרפיה.
סוסניה נולדה בלונדון לאב ניגרי ולאם אנגלייה. היא למדה זמן מה ב-Vale of Catmose College" באוקהאם, ואחר כך ב-"Northern School of Contemporary Dance" שם סיימה בחינות A Level באמנות הבמה.
קריירה.