תֻּרְמוּס (שם מדעי: "Lupinus") הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים הנפוץ בעיקר באמריקה, צפון אפריקה, אגן הים התיכון והאי הדרומי של ניו זילנד.
עלי התורמוס מאוצבעים, לעלה יש פטוטרת ארוכה. הפרחים גדלים כתפרחת. צבע הפרחים סגול, לבן, צהוב, או כחול והם נמצאים על עמוד התפרחת. לפרחים אין צוף וחרקים נמשכים אליהם עקב צבעם. ההאבקה נעשית על ידי חרקים, אולם לרוב ההאבקה היא עצמית. לפרח עשרה אבקנים.
זרעי הצמח מכילים חומרים רעילים מקבוצת האלקלואידים שנותנים לצמח טעם מר. פרי הצמח הוא תרמיל. כאשר התרמיל מתייבש הוא מתבקע, קשוותיו מסתלסלות בצורה המזכירה קפיץ כך שהזרעים "קופצים" מתוכו.
ישנם כ-300 מינים של תורמוס בכל העולם, מתוכם בארץ ישראל גדלים בר 7 מינים.
התורמוס כמאכל.
התורמוס המתורבת שימש בעבר מאכל עניים. במסכת שבת, במשניות העוסקות בעניין פינוי דברים שהם בגדר מוקצה, נאמר: "והתורמוס מותר לפנותו מפני שהוא מאכל לעניים". עד היום ניתן לראות בצידי כביש הבקעה, בירושלים ובשווקים בערים הערביות רוכלים המציעים למכירה את גרעיני התורמוס. בספרו של נסים קריספיל "ילקוט הצמחים" מובא שבזמן מלחמת העולם הראשונה התורמוס נעשה מאכל פופולרי, בשל המחסור הכללי ששרר אז בארץ, בעקבות ריכוזי הצבא הטורקי שחמסו מכל הבא ליד, וכן בשל פשיטת להקות ארבה על שדות הארץ.
זרעי התורמוס מכילים חומרים מרים ורעילים, וכדי לבטל את השפעתם יש לבשלם במים. במסכת ברכות מצוין שיש לשלוק את גרעיני התורמוס שבע פעמים על מנת לבטל לגמרי את השפעת המרירות. זרעיו של הצמח עגולים וגדולים, ולכן שימשו בעבר מאכלי אבלים, על פי המנהג לאכול מאכלים עגולים, כטבע העולם. התורמוס מוכר גם כצמח מרפא, וסגולותיו הרפואיות מתוארות על ידי הרמב"ם ובכתבי אסף הרופא.
מארי גיז
מרי דה גיז
משמש
מִשמֵש (שם מדעי: "Prunus armeniaca") הוא עץ נשיר נושא פרי. הוא משתייך לסוג פרונוס.
גודל העץ מוגדר כבין קטן לבינוני וחופתו הצפופה והמתפשטת מגיעה לגבהים של 8–12 מטר. צורת עליו מזכירה לב, קצותיהם מחודדים, אורכם כ-8 ס"מ ורוחבם 3–4 ס"מ; צבעיהם ירוק כהה. צבע פרחיו נע בין לבן לוורדרד. הפרי דומה לאפרסק או לנקטרינה, וצבעיו נעים בין צהוב לכתום ולעיתים נזרק בהם גם צבע אדום. פניו חלקים וכמעט חסרי שערות. הפרי הוא גלעיני, בכל פרי יש זרע אחד בלבד. עונתו של הפרי בין אמצע מאי לסוף יולי. טעמו של הפרי חמוץ-מתוק. הפרי נאכל טרי, מיובש או משומר, ומכינים ממנו ריבות ולפתנים. גלעינו המוצק של הפרי משמש בישראל כמשחק ילדים ומכונה בשם "גוגו" וברבים "גוגואים".
גידול.
מוצאו של המשמש בצפון מזרח סין, באזור גבולה עם רוסיה. הפרי הופץ במשך כ-3,000 שנה דרך מרכז אסיה לחלקים אחרים ביבשת. הרומאים הביאוהו אל אירופה דרך אנטוליה בסביבות 70 לפנה"ס. מתיישבים אנגלים הביאו את הפרי עימם אל מושבות "העולם החדש" באמריקה, אולם רוב המשמשים באמריקה מקורם מזרעים שהובאו אל החוף המערבי של אמריקה הצפונית בידי מיסיונרים ספרדים. טורקיה מספקת כיום 85% מכמות המשמשים המיובשים בעולם, ובעיקר העיר הטורקית מלטיה (Malatya). בארצות הברית מתרכז רוב הגידול בקליפורניה, וגם באורגון וביוטה. בישראל מגדלים הן זנים מקומיים והן זנים אמריקנים של משמש.
המשמש מעט יותר חסין קור מהאפרסק, והוא יכול לעמוד גם בטמפרטורות של 30- מעלות צלזיוס. העץ פורח היטב באקלים ים תיכוני, היכן שאין כפור בעונת האביב, ועם זאת יש קרירות מספקת כדי לאפשר לעץ תקופה בה הוא רדום.
מחלות ומזיקים.
מזיקים שכיחים באגן הים התיכון הם קפנודיס אבל וקפנודיס השקדים (Capnodis tenebrionis ו- Capnodis carbonaria) וסס הנמר, הפוגעים גם בגלעיניים נוספים כגון אגס שזיף ושקד.
שימושים אחרים.
גליקוזיד ציאנוגן (המצוי גם בגלעיני פירות, עלים, וקליפות עץ אחרים) מצוי בריכוז גבוה בגלעין המשמש. הסם לאטריל, המשמש בטיפול אלטרנטיבי מסוים לסרטן שנשלל בידי הרפואה הקונוונציונלית, מופק מגלעין הפרי. במאה ה-17 שימש שמן המשמש כנגד אולקוס באנגליה. באירופה נחשב המשמש במשך תקופה ארוכה כאפרודיזיאק, והופיע בהקשר זה במחזה "חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר וגם במחזה של ג'ון ובסטר "הדוכסית של אמלפי". בפולקלור האנגלי נטען כי חלום על משמשים מסמן מזל טוב, והסינים לעומתם רואים את הפרי כסמל של פחדנות.
ברפובליקות המוסלמיות של ברית המועצות לשעבר נוהגים למכור בשווקים את "הגלעין הפנימי" של המשמש שנמצא בתוך הגלעין החיצוני וקרוי בשם: "קשיושק".
תושבי תימן משרים את הגלעין הפנימי של המשמש שלושה ימים תוך החלפת מימיו כל יום (להוצאת הציאנוגן). לאחר מכן מייבשים, מתבלים וקולים אותו.
אטימולוגיה.
שמו הלטיני של המשמש, praecoquus, מנציח את הבשלתו המהירה של המשמש (prae - מוקדם, coquere - להבשיל). ממנו נגזר שמו היווני של המשמש πραικόκιον שהתגלגל למילה הערבית برقوق (בצורתה המיודעת: أَلْبَرْقُوق). מן הערבית נגזרה המילה הספרדית למשמש albaricoquero וממנה המילה האנגלית apricot.
בֻּכְּרָה פי-לְ-משמש (בערבית بُكرة في المشمش) הוא ביטוי בערבית מדוברת פלסטינית, שנקלט בסלנג העברי. בעברית התקבל הכתיב "בוקרה פיל מישמיש" שמשמר פחות-או-יותר את ההגייה המקורית, אך לא את התחביר והמורפולוגיה המקוריים. תרגומו המילולי לעברית "מחר ב (עונת) המשמש" והוא מתייחס לתאריך בלתי אפשרי, מועד שלא יחול לעולם. בדומה לשם הלטיני של המשמש, קשור כנראה גם הביטוי הזה להבשלה המהירה ולחיי המדף הקצרים של פרי המשמש הרגיש, המקצרים את העונה בה הוא זמין בשווקים.
לפתגם הטורקי "bundan iyisi Şamdak Ayısı" - "רק משמש דמשקאי מתעלה על זה" משמעות שונה בתכלית - "זה הטוב ביותר שיכול להיות".
מוריס ז'ולי
מוריס ז'ולי (בצרפתית: Maurice Joly; 1829–1878) היה סופר סאטירי ועורך דין צרפתי, שמיצירתו "דיאלוגים בגיהנום", יצירת סטירה פוליטית שהופנתה כלפי נפוליאון השלישי, נגנבו חלקים והפכו למסמך האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון". גנבה ספרותית זו התבצעה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית של רוסיה הצארית.
ז'ולי נולד בעיירה לונס-לה-סונוייה (Lons-le-Saunier) לאב צרפתי ולאם איטלקייה. הוא למד משפטים, אך הפסיק את לימודיו שם בשנת 1849 ועבר לעבוד במשרד ממשלתי בפריז במשך 10 שנים עד שקיבל היתר לעסוק בעריכת דין.
התאבד בשנת 1878.
דיאלוגים בגיהנום.
יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר הפוליטי-סאטירי "". הספר הוא התקפה פוליטית על שלטונו של נפוליאון השלישי. הספר הודפס ויצא לאור לראשונה בבריסל בשנת 1864. ז'ולי הדפיס את הספר בבריסל כדי להימנע מהתעמתות עם המשטר הצרפתי. כשהוברחו עותקי הספר לצרפת, זוהה ז'ולי כמחבר בידי המשטרה הצרפתית, ונעצר. עותקי הספר הוחרמו ונשרפו וכיום קיימים מעט מאוד עותקים שלמים של הספר. ב-25 באפריל 1865 הורשע ז'ולי ונשלח לכלא בפריז ל-15 חודשים.
ב"דיאלוגים בגיהנום" השתמש ז'ולי בשתי דמויות היסטוריות המייצגות עמדות שונות. הספר הוא מעין פרוטוקול לדיאלוגים ביניהם. בדרך זו הוא מבקר את השלטון הנפוליאוני, חוסר החירויות ועוד. מונטסקייה מייצג את הליברליזם והפלורליזם (שבהם דגל ז'ולי) ומקיאוולי מייצג את העריצות החשוכה (שאותה תקף ז'ולי).
הדיאלוגים בגיהנום והפרוטוקולים של זקני ציון.
אחד מהעותקים המעטים ששרדו את מסע שריפת הספרים של ז'ולי, מצא את דרכו לשווייץ, שם הוא נאסף על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית הרוסית.
באוכרנה ביצעו שכתוב של הטקסט, תוך העתקה של קטעים שלמים מהספר והחלפת הקטעים נגד העריצות במילים נגד היהודים, וכך יצרו את "הפרוטוקולים של זקני ציון". את ההוכחות לשכתוב סיפקו התובעים במשפט ברן נגד הפצת הפרוטוקולים בשווייץ: קטעים שלמים מן הדיאלוגים מופיעים גם בפרוטוקולים כפי שהם, וחלק גדול מהגרסאות הראשונות של הפרוטוקולים כתוב בסגנונות ומשלבי צרפתית שונים, כאשר את הצרפתית הקלוקלת הוסיפה המשטרה החשאית הרוסית. העמודים הראשונים בפרוטוקולים זהים לחלוטין לעמודים הראשונים בדיאלוגים פרט לשינויים מינוריים.
תוכנית לימודית אישית
תוכנית לימודית אישית (תל"א), תוכנית לימודים אישית הנקבעת לילדים עם לקות הנוגעת לתחומי תפקוד שונים הקשורים ללמידה ולשילוב במערכת החינוך הרגילה או המיוחדת: תפקוד מוטורי, חושי, קוגניטיבי ורגשי, התנהגות ויכולת חברתית ותקשורתית. בנוסף לזאת נשקלת גם יכולתו של התלמיד לבצע באופן עצמאי את פעולות היומיום (ADL), כמו יכולת להסתדר בכוחות עצמו בשירותים, לאכול בכוחות עצמו ולהתלבש בכוחות עצמו.
לפי הוראת משרד החינוך, "בראשית כל שנת לימודים ולא יאוחר ממועד שקבע השר בתקנות, יקבע הצוות המטפל במוסד לחינוך מיוחד, תוכנית לימודים אישית לכל ילד חריג הלומד באותו מוסד". בארצות הברית קיימת תוכנית דומה, Individualized Education Program. בניגוד לתוכנית הישראלית הפועלת בהוראת מנכ"ל משרד החינוך, התוכנית האמריקנית פועלת בהוראת החוק הפדרלי. חוק זה נקרא "חוק חינוך לפרטים בעלי מוגבלויות" ; (IDEA) של שנת 1975, תיקון בשנת 2004.
התל"א נבנית על ידי מקורות שונים על הילד, כגון: אבחונים פרא-רפואיים, אבחונים פסיכולוגיים ושיחה עם ההורים, והיכרות עם הילד בסיטואציות שונות (אינטראקציה בין הילד למבוגרים ולילדים. בעבודה אינדיבידואלית, משחק חופשי ועוד).
השותפים לכתיבת התל"א הם ועדת השמה, יועץ חינוכי, רופאים, מורה/גננת לחינוך מיוחד וצוות פרא-רפואי (כגון קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק). לאחר ישיבת הצוות ישנה החלטה במה שואפים לקדם את הילד במהלך השנה.
כיסוי ראש לנשים (הלכה)