סוזן חוזרת לאיווה, דוחה ניסיונות חיזור וחולמת כל הזמן על פיליפ. פיליפ בדרכו לסן דייגו כדי להתגייס לתפקיד פעיל. הוא מתקשר לביתה של סו-סו והיא עונה לו בשם אמה. כשהיא רואה שאמה (לילה רוג'רס) לא תוכל לעמוד בשאלותיו של פיליפ, היא מתחזה לאמה. פיליפ מגיע ונדהם מדמיון בין סו-סו לאמה. הוא אומר לה כי ארוסתו פמלה בחרה להתחתן עם מישהו עשיר ויציב ממנו.
הוא מגיע לתחנת הרכבת ורואה שם אישה שמזדהה כסוזן אפלגייט הבוגרת ושניהם מתחבקים ועולים לרכבת.
קוקייה אפריקנית
קוקייה אפריקנית (שם מדעי: "Cuculus gularis") היא מין של עוף ממשפחת הקוקייתיים, החיה לאורך אפריקה שמדרום לסהרה, והיא קרובתה של הקוקייה האירופית.
תיאור.
קוקייה זו מגיעה לאורך של 32 סנטימטרים בממוצע, והיא בעלת נוצות אפורות-כחולות, זנב ארוך ושחור וצידי הכנפיים גם שחורים. הראש מעט כחול יותר עם עיניים צהובות ומקור אדום בהיר בעל קצה שחור. הבטן בהירה בעלת פסים שחורים לאורכה, והרגליים מכוסות נוצות לבנות. הקוקייה מזכירה מרחוק מראה של עוף דורס, מה שעוזר לה להרחיק את העופות הפונדקאים הפוטנציאלים שלה.
היא חיה לאורך רוב אפריקה באזורים שונים, ביניהם בערבות עשב, בסוואנה האפריקנית, בשיחיות ויערות פתוחים, ואף באזורים יבשים, אך לא במדבריות. חלק מהאוכלוסיות נודדות לרוחבה של אפריקה כשהמזון מתמעט.
הקוקייה חיה בגפה וניזונה מחרקים שהיא תופסת, בין השאר חיפושיות או טרמיטים מכונפים וכן מיצורים קטנים אחרים. הזכרים טריטוריאליים ויתקפו משיגי גבול. לעיתים זוג קוקיות יחלוק נחלה קטנה.
הקוקייה היא טפילה של עופות אפריקנים אחרים, וביציה משתלבות בצבעי עופות אחרים כמו דרונגו אפריקני או חנקן צהוב-מקור. כשהיא מטילה ביצה הגוזל שלה בוקע בתוך 12 עד 17 ימים, לרוב לפני "אחיו" הפונדקאים ואז משליך את ביציהם לאדמה, כך שהוא נותר לבד. האפרוח מתבגר תוך 3 שבועות בדרך כלל וממריא מהקן.
קוקייה אפריקאית
דרונגו אפריקאי
הוייא
הוייא (שם מדעי: Heteralocha acutirostris) היא מין של ציפור נכחדת ממשפחת הדבלולניים, שחיה בניו זילנד באי הצפוני. ציפור זו הייתה הגדולה שבבני משפחתה, והיא הזכירה במראה עורב משונה בעל מקור מוזר. היא נקראה בידי החוקר ג'ון גולד ב-1837, ופירוש שמה המדעי הוא: "אשה בעלת מקור שונה". שם המין פירושו: "בעל קצה מחודד". השם הוייא הגיעה מהשפה המאורית.
תיאור.
ההוייא הייתה ציפור דמוית עורב באורך של 45 סנטימטרים בזכרים ו-48 סנטימטרים בנקבות הגדולות יותר. הייתה לה דו-צורתיות זוויגית גדולה כשמקור הזכרים היה לבן וישר, דומה למקור עורב, בעוד לנקבות המקור התארך והתעקל ודמה למקור של צופית, כשמצידי המקור שלהם השתלשל דלדל בצבע כתום. שאר הגוף נראה דומה עם נוצות שחורות עד כחולות כהות, והזנב שלהם היה ארוך ומפואר עם קצוות לבנים רחבים.
לא ידוע מספיק על התנהגות ההוייא, אך היא ניזונה כאוכלת כל מחרקים ועכבישים בינות ליערות ההרריים או בשפלות, תלוי באקלים ובעונות, וייתכן שניזונה גם מפירות או זרעים של כמה מצמחי ניו זילנד. מקור הזכר התאים לשלוף מזון מבין הענפים וגזעים רקובים בעוד הנקבות יכלו לשלוף מזון מאזורים עמוקים יותר, כמו מסדקי סלעים, ואולי אף השתמשו בו כמו במקור הנקריים.
הכחדה.
ההויא נכחדה עקב ציד יתר אנושי למען נוצותיה, וכן עקב כריתת היערות בהם היא חיה. הפרטים האחרונים שנראו ממנה נצפו ב-1907, אם כי נראה ששרדה עד ל-1960. היא הייתה נדירה עוד לפני הגעת האירופאים ונמצאה בעיקר סביב רכסי ההרים Kaimanawa, Remutaka, Tararua ו-Ruahine, כולם באי הצפוני.
ציפור זו נודעת בתרבות של המאורים ובייחוד במיתולוגיית המאורים, בו היא נחשבת לקדושה, והיה טאבו על נגיעה באיש שנשא את עורה או את נוצותיה, לאחר שצדו מספר פרטים.
פארק קליין-גליניקה
פארק קליין-גליניקה (בגרמנית: Park Klein-Glienicke או Glienicker Park) הוא פארק בסגנון גן אנגלי בפאתי דרום-מערב ברלין, בגרמניה. הוא ממוקם בפרוור ואנזה ברובע שטגליץ-צלנדורף. הפארק, הקרוב לגשר גליניקה (המכונה "גשר המרגלים"), פתוח לקהל הרחב. הפארק הוא חלק מאתר המורשת העולמית מכלול "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" של ארגון אונסק"ו. בתוך מכלול זה הוא אחד מחמשת הפארקים העיקריים. האחרים הם פארק סנסוסי, הגן החדש (נוייר גרטן), פארק בבלסברג ואי הטווסים. רק פארק סנסוסי עולה על פארק גליניקה במכלול הפארקים של פוטסדאם במגוון סגנונות הגינון. הפארק עוצב בעיקר בזכות מאמציו של אדם אחד, קרל, נסיך פרוסיה, שהיה מעורב בצורה אינטנסיבית במימון ובתכנון הפארק. הפארק משתרע על פני כ-1,160 דונם.
היסטוריה.
בשנת 1682 הזמין פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, המכונה "הנסיך הבוחר הגדול", את הראשונה, טירת הציד גלינקה, ליד הכפר הנטוש קליין-גלינקה שסבל קשות במלחמת שלושים השנים. בטירה היה גן עם ארבע בריכות קרפיונים. מדרום לטירה היה פארק חיות בר מגודר. מצפון גן עצים ושני כרמים. האזור היה מקושר לפוטסדאם כבר מ-1660 באמצעות גשר גליניקה הראשון שהיה בנוי בעץ. בשנת 1715, בזמן שלטונו של המלך פרידריך וילהלם הראשון, המכונה "המלך-החייל", הפכה הטירה לבית חולים צבאי עבור חיילים בהסגר. בשנת 1747 קנה מנהל בית החולים ד"ר מירו (Dr. Mirow) את גן העצים ואת הכרם החדש שהוזנחו מאז מותו של "המלך-החייל" והקים שם אחוזה שבה מלבד חקלאות פעלו כבשנים ללבנים וסיד. בשנת 1758 הפכה הטירה עצמה לבית חרושת לטפטים שהפך לבית יתומים בשנת 1827. החל משנת 1789 נבנה הכביש בין ברלין לפוטסדאם והפריד באופן ברור בין הטירה לשעבר ובין האחוזה החדשה. לאחוזת מירו היו בעלים שונים עד שהמפקד הפרוסי לוטננט גנרל קרל פון לינדנאו (Carl von Lindenau) קנה אותה בשנת 1796, והפך אותה ל.
לאחר ש רכש את האחוזה בשנת 1814, הוא הזמין את אדריכל הנוף הפרוסי פטר יוזף לנה לתכנן פארק בשנת 1816. החלק הראשון היה בהשראת גינון הנוף האנגלי. בשנת 1822 הביא אדריכל הנוף הנודע של גרמניה, הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, את אדריכל הנוף האנגלי (בנו של אדריכל הנוף האנגלי הגדול ) לגליניקה. לאחר שובו לאנגליה עיצב ג'ון רפטון את סלסלת הרדנברג (Hardenberg basket, צורה של ערוגת פרחים) בהשראה כביכול מסלסלת עץ המכילה ערוגת ורדים בגליניקה.
בנובמבר 1822 נפטר הקנצלר הארדנברג. בשנת 1824 האחוזה נמכרה לקרל, נסיך פרוסיה. מדוע הבן השלישי הרווק של המלך הפרוסי היה הבן הראשון שקיבל נחלה משלו היא תעלומה שלא נפתרה. בזמן שהאחוזה הוסבה לארמון גליניקה, שתוכנן על ידי קארל פרידריך שינקל, הנסיך קרל פיתח את הפארק יחד עם לנה ואדריכלי נוף אחרים בעשורים הבאים למצבו כיום. בתוך משפחת המלוכה הפרוסית הוא כונה "סר צ'ארלס גליניקה" בשל היותו אנגלופיל נלהב. עם זאת הוא מעולם לא נסע לאנגליה כיוון שהוא התנגד לפוליטיקה הבריטית כמו אחותו האנגלופילית שרלוטה, אשתו של הצאר ניקולאי הראשון. הנסיך קרל נסע כמה פעמים לסנקט פטרבורג לבקר את אחותו, שם הוקסם במיוחד מ, שהיה מעוצב כגן נוף אנגלי קלאסי. פארק גליניקה היה ידוע היטב לאצולה האירופית מכיוון שכללי הטקס לביקורים מדיניים בבירת פרוסיה חייבו לבקר גם את הנסיך קרל בגליניקה. ב-14 באוגוסט 1858 ביקרו המלכה ויקטוריה ובעלה אלברט בארמון ובפארק גליניקה. מוקדם יותר באותה שנה נישאה בתם ויקטוריה לאחיינו של קרל, נסיך הכתר פרידריך וילהלם מפרוסיה.
לאחר שהפארק נקרא באופן רשמי פארק הנסיך קרל מפרוסיה (Park des Prinzen Carl von Preußen) מאז שנת 1824, שונה לשמו לפארק הנסיך פרידריך לאופולד מפרוסיה (Park des Prinzen Friedrich Leopold von Preußen) בשנת 1885. בנו של קרל, פרידריך קרל ירש אותו בתפקיד, אבל מת שנתיים בלבד לאחר מות אביו. הנכד פרידריך לאופולד ירש את הארמון ואת פארק גליניקה. למרות ההוראה בצוואתו של קרל כי היורשים ישקיעו מדי שנה 30,000 גולדמרק בפארק הזניח פרידריך לאופולד את הפארק. כאשר גרמניה הפכה לרפובליקה בשנת 1919 נותרו ארמון ופארק גליניקה חלק מרכושו של הנסיך. הארמון והפארק סבלו מהזנחה נוספת כאשר פרידריך לאופולד עבר ללוגאנו בשווייץ ולקח עמו כמה יצירות אמנות כדי לשלם את חובותיו. בשנת 1924 קנתה המדינה הפרוסית את החלק של פארק בטכרברג (Böttcherberg). תוכנית פיתוח משנת 1928 לאזור זה לא בוצעה. כוונתו של פרידריך לאופולד למכור את שטחי ההרחבה של הפארק משנת 1841 נחסמה על ידי המדינה הפרוסית, וכתוצאה מכך תבע הנסיך את המדינה בבית המשפט, תביעה שהסתיימה עם מותו של הנסיך בשנת 1931.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 קנתה עיריית ברלין את מרבית הפארק בשנים 1934 ו-1935. , של ברלין (בפועל ראש העיר) לחץ על האפוטרופוס החוקי של היורש (קטין) למכור את חלקו והשתמש בנכסים שהוחרמו של מנהל הבנק ואספן האמנות הגרמני ממוצא יהודי על מנת לשלם. משפחת הנסיך שמרה על אזור משולש בדרום-מערב הפארק, כולל הארמון ומגרש התענוגות. הפארק נפתח לציבור בשם "פולקספארק גליניקה" (Volkspark Glienicke, "פארק העם גליניקה") המעיד על כוונתו הפופוליסטית של ליפרט. הפתיחה הרשמית הייתה ביום הולדתו של אדולף היטלר. בשנים שלאחר מכן נפגע הפארק, למשל מהשינויים בכביש ברלין-פוטסדאם שהפך לחלק מ מספר 1. לאחר שהתמנה רשמית לראש עיריית ברלין בשנת 1937, תכנן יוליוס ליפרט לקבל את גליניקה כמעונו הרשמי ולרכוש את החלק הנותר שלא היה בבעלות העיר. בשנת 1940 פוטר ליפרט ממשרתו לאחר שהתווכח עם היטלר לגבי הארגון מחדש של ברלין, והארמון הפך לאחר מכן לבית חולים צבאי.