מלחמת הפרוסים עם הכוחות המהפכניים הסתיימה בהסכם בזל באפריל 1795 והשלום נמשך עד 1806 – השנה בה נחלו הפרוסים את התבוסה הצורבת לחילות נפוליאון בקרב ינה. באופן פרדוקסלי, לא השכילה פרוסיה להתחזק בתקופת השלום, בעיקר בשל אופיו החלש של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה אשר ירש את הכתר ב-1797. כמו אביו, גם מלך זה הניח את רוב ענייניה החשובים של הממלכה בידיהם של יועצי סתרים חסרי אחריות. במציאות פוליטית זו, מונה שטיין ב-1804 לשר המסחר.
כבר בשלב מוקדם בשירותו נאלץ למחות כנגד המדיניות הפרו-צרפתית שהנהיג השר הבכיר במשרדו - כריסטיאן גראף פון-הוגוויץ', מדיניות שלדעתו הכבידה על התנהלותה הכללית של האדמיניסטרציה הפרוסית. ברם, מחאה זו לא נשאה פרי והמדיניות הפרוסית נשארה כפי שהייתה. מאוחר יותר הציע המלך לשטיין את משרד החוץ, אולם הוא דחה זאת וטען כי אין ביכולתו לנהל את המשרד מבלי לערוך שינויים מרחיקי לכת במערכת השלטונית כולה. שטיין הציע למלך את מינויו של קרל אוגוסט פון הרדנברג תחתיו אולם המלך סירב - לא לפני שגער והאשים את שטיין בחוסר ציות ובהעלבת המלך. לפיכך נאלץ שטיין הצעיר, חדור האמביציה, לעזוב את תפקידו בדיוק בתקופה שצבאות נפוליאון כבשו את פרוסיה.
רפורמות בתקופת נפוליאון.
בחפשו אחר דמות פוליטית מתאימה אשר תשכיל ליישם את הרפורמות שלו, ביקש נפוליאון למנות את שטיין לתפקיד. ב-8 באוקטובר 1807, בניגוד גמור לרצונו ובמצוות נפוליאון, העניק המלך לשטיין סמכויות פוליטיות רחבות. באופן פורמלי, שטיין היה לדיקטטור של הממלכה המצומצמת הפרוסית, הוא ראה במינוי הנפוליאוני הזדמנות פז ליישם את הרפורמות שעליהן חלם בשנים שעברו.
עם כניסתו לתפקיד ביטל את מוסד הצמיתות ובכך שחרר את האיכרים, להלכה, מזרועות האציל הפיאודלי. יחד עם זאת, כחלק מביטול הצמיתות חויבו האיכרים לפצות את בעלי האחוזות ולפדות עצמם באמצעות כסף או קרקע. בנוסף, ביטל שטיין את שייכות הקרקע למעמד פרטיקולארי ובכך איפשר, לראשונה בפרוסיה, לסחור בקרקעות באופן חופשי.
אדיקט האמנציפציה, אשר יושם בפרוסיה, הלכה למעשה, באוקטובר 1810, כלל גם את עקרון חופש העיסוק, אשר פתח צוהר ראשוני למוביליות חברתית. מבחינה זו, מיעוטים אתניים רבים, ובכלל זה גם היהודים, שעד כה הופלו על-פי חוק בפרוסיה, זכו לשיפור מעמדי הודות לאקט האמנציפטורי של שטיין. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפרוסית שמישהו העז לקרוא תיגר על החלוקה הימי-ביניימית ההירארכית של המעמדות.
בנוסף, הוא חיזק את הקבינט ודחף לרפורמה במבנה הצבאי אשר כללה, בין היתר, את הניסיון הפרוסי הראשוני ליצירת צבא עממי המורכב מפלוגות סדירות וממערך מילואים. אולם, מלוא מרצו הוקדש לענייני ציבוריים, ומבחינה זו, הצליח לבצע מספר רפורמות במבנים המוניציפליים אשר העניקו אוטונומיה שלטונית, דה יורה, לערים הפרוסיות ואף לכפרים הגדולים.
הקץ לשלטונו של שטיין הגיע זמן קצר לאחר תחילת הרפורמות - באוגוסט 1808, סוכן חרש צרפתי פתח את אחד ממכתביו של שטיין שבו נמסר כי הוא מקווה שגרמניה כולה תצמיח מרד לאומי, בדומה לזה של ספרד. כבר בספטמבר, נפוליאון החל לוחץ על פרידריך וילהלם להדיח את הרפורמטור הפרוסי ולהחרים את כל רכושו ממלכת וסטפאליה. נראה כי המלך הפרוסי ניסה להתחמק מציוויו של הרודן הצרפתי אולם האחרון הצהיר, בתהלוכת ניצחון שערך עם כיבוש מדריד, כי שטיין הוא אויבה של צרפת ושל קונפדרציית הריין ולפיכך ציווה להחרים את כל רכושו בקונפדרציה. מיד הבין שטיין כי חייו בסכנה ובעזרת עמית לספסל הלימודים הצליח להימלט מברלין ב-5 בינואר 1809 לבוהמיה.
רפורמות נוספות.
שלוש שנים חי הגולה באימפריה האוסטרית, עד שב-1812 נעתר להזמנתו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון להגיע לבירתו סנקט פטרבורג. הצאר הבין כי שטיין יוכל לשמש לו כיועץ מאחר שגמלה בו ההחלטה שלא להיכנע לכוחות הצרפתיים, במקביל התברר לצאר כי האוסטרים יצטרפו לכוחות הצרפתיים במתקפתם כנגד הרוסים.
כאשר הצבא הנפוליאוני צעד שוב לעבר פרוסיה בסוף 1812, שטיין הפציר בצאר לתקוף ולשחרר את אירופה מן העול הצרפתי. ואכן שיתוף הפעולה הרוסי-פרוסי לא אחר לבוא: ב-30 בדצמבר באותה שנה, חתם הגנרל פון ורטנבורג הסכם שיתוף פעולה עם הרוסים, שכלל גם מתן מעבר חופשי לכוחות הרוסיים ברחבי פרוסיה. במקביל שטיין פעל כאדמיניסטרטור זמני בפרובינציות המזרחיות והמערביות של פרוסיה, ומתוקף תפקידו הקים אספת נציגים אשר בפברואר 1813 הקימה את ה-Landwehr - מיליציית מילואים ואת ה-Landsturm - התשובה הלאומית-פרוסית לצבא העם הנפוליאוני. במקביל, קרא שטיין למלחמה חסרת פשרות נגד נפוליאון.
עם התגבשות הקואליציה האנטי-נפוליאונית, ועם הצטרפותן של אנגליה ואוסטריה, שטיין מונה למנהל האדמיניסטרציה של השטחים המשוחררים. לאחר קרב לייפציג שנערך בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813, נכנס שטיין לעיר המשוחררת והביע את דעתו על השליטה הנפוליאונית: "הרי זה לפניכם – המרקם המפלצתי שהורכב מדם ודמעות של מיליונים רבים, ונתמך בשגעונו של טירן ארור. מכל קצוות גרמניה יש להכריז ולומר כי נפוליאון הוא בן-עוולה ואויבו של המין האנושי."
העידן הפוסט-נפוליאוני.
לאחר הסרת העול הצרפתי ביקש שטיין לעצב מחדש את החוקה הפרוסית ברוח ליברלית ולהעניק לה נופך לאומי, אולם המגמות הריאקציונריות של הנסיך האוסטרי מטרניך, אשר שכנע את שליטי המדינות הדרומיות והמרכזיות בגרמניה לאמץ את משנתו, מנעו משטיין להציג רפורמה קונסטיטוציונית כלל-גרמנית. הוא גם הביע אכזבה מהקנצלר הפרוסי הרדנברג אשר לא השכיל לספח את סקסוניה למדינה הפרוסית.
ב-24 במאי 1815, הוא שלח לצאר הרוסי ביקורת מפורטת על המגמות הפדרליות שיושמו במדינות הגרמניות. בשעה שהבין כי לא יוכל להוציא לפועל את רעיונותיו הלאומיים והליברליים, החליט שטיין לפרוש, לאחר שראה כי המלך הפרוסי מעכב את שינוי שיטת הבחירות ולמעשה פעל על-פי תכתיבי ה"קונצרט האירופי" שגובש בקונגרס וינה. שטיין סירב להשתתף כנציג בפרלמנט של פרנקפורט, אשר בו ראה חיקוי גרוע למוסד הפדרלי המרכזי אליו שאף. בין השנים 1820-1818 השקיע את מלוא אונו לייסוד החברה לעידוד המחקר ההיסטורי ולפרסום ה-Monumenta Germaniae Historica
מת בקאפנברג שבווסטפאליה ב-29 ביוני 1831.
ג'ינג'י (ספר)
הוצא מהקשרו
הוצא מהקשרו הוא שמה של סדרת ספרים ובהם אוסף ציטוטים של "אמרות שפר", לרוב של מפורסמים, שנלקחו מהתקשורת הישראלית. לכל ציטוט מצוין מי אמר אותו ובאיזה הקשר, ולעיתים מצורפת הערה הומוריסטית. את הציטוטים ליקטו אמיר דורון ומרדכי (מורדי) אלון, וכל הספרים יצאו בהוצאת גלורי. עד היום הסדרה כוללת תשעה ספרים. דורון ואלון הוציאו ביחד גם את הסדרה "העשירייה הפותחת".
מקור השם של סדרת הספרים, שהוצע על ידי דורון, בטענה נפוצה של אנשים על כך שדבריהם "הוצאו מהקשרם" - כלומר שהמשפט המצוטט מנותק מההקשר המקורי שלו בצורה שגורמת לדברים להישמע מגוחכים.
תולדות הספרים.
לאחר שאמיר דורון ראה ספר דומה בטיול לחו"ל, הוא הציע למרדכי אלון ליצור ספר דומה בישראל. אלון, עיתונאי פורש ומעסיקו לשעבר של אמיר באתר האינטרנט "גלורי" לתרבות ישראלית, נענה להצעה. השניים בילו זמן רב בארכיון ספריית בית אריאלה עד שהגיעו לטיוטה ראשונית.
השניים הציגו את הספר לתשע הוצאות ספרים גדולות שדחו אותו כיוון שלא האמינו שיהיו די קוראים לספר כזה. לאחר כישלונותיהם הרבים שכרו הכותבים גרפיקאית והוציאו את הספר בעצמם.
בחנויות הספרים זכה הספר תחילה להצלחה בינונית. המחברים, שרצו לעורר תשומת לב לספר, שלחו אותו לעיתונות בצירוף הודעה פרובוקטיבית. תוך זמן קצר זכה הספר לתשומת לב רבה באמצעי התקשורת וכותביו רואיינו על ידי אנשי תקשורת בולטים כאלי יצפאן ורפי רשף. לאחר הצלחת הספר והפיכתו לרב-מכר, הקימו השניים את הוצאת "גלורי", הקרויה על שם אתר האינטרנט בו הכירו.
גם לאחר הצלחת ספרים קודמים בסדרה, לא בחלו אלון ודורון בפרובוקציות. ב-3 במאי 2005 הם שלחו מכתב לכל אחד מחברי הכנסת המבקש מהם ציטוטים שונים הראויים להיכלל בספר:
לאחר שלא קיבלו אף ציטוט מחברי הכנסת, הם פרסמו את המכתב כפתיחה לספר.
מבנה.
לספרים בסדרה יש מבנה אחיד יחסית. עם זאת, יש גם הבדלים לא מעטים בין הספרים. העמוד הראשי של הספרים בסדרה כולל את הכיתוב "הוצא מהקשרו" ולידו בועת דיבור בסגנון קומיקס שבו נכתבת כותרת המשנה של הספר, "משפטי המחץ של...".
הספרים בסדרה מחולקים לפרקים לפי נושאים, כגון בדיחות קרש, חוסר טקט, שיבושים של פתגמים וכו'. בראש כל פרק מופיע דף פתיחה עם שם הפרק וקריקטורה של אחד האנשים המצוטטים בו, מלבד הפרקים בספר על התקשורת הישראלית שבו הפרקים נפתחים בקריקטורות בווריאציות שונות של "הברווז העיתונאי" מתחילת הספר על פי נושא הפרק. לעיתים מופיע לצד הקריקטורה גם סמל מיוחד לפרק.
בכל עמוד מופיעים לרוב שניים־שלושה ציטוטים. הציטוטים מודפסים בכתב גדול, ומתחתם מופיעות הערות העורכים ומקור הציטוטים. ברוב הספרים מופיע עמוד הנקרא "מלך הציטוטים", ובו מופיעים האנשים המצוטטים ביותר. בספרים על התקשורת והקולנוע נוספו דירוג הערוצים והסרטים המצוטטים ביותר (בהתאמה). בסוף הספרים יש גם אינדקס, המפנה לעמודים בהם נמצאים ציטוטים של אנשים שונים (המסודרים לפי סדר אלפביתי).
השפעה, הערכה וביקורת.
ספרי "הוצא מהקשרו" זכו להצלחה מסחרית רבה, ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. תוכניות אירוח רבות אירחו את יוצריו, ובעיתונים נכתבו מספר כתבות על הספרים.