אחד ממאפייני הפרטת התודעה, קובע גוטוויין, הוא השימוש שהיא עושה בדפוסים של "יחד מופרט", כפיגום המקל על השתחררות מ"אתוס היחד" ועל אימוץ "אתוס היחיד". "היחד המופרט" מבוסס על חברתיות כוזבת, היינו, שימור מראית העין הערכית של הקולקטיביזם, תוך כדי ריקונו מתוכן על ידי פרקטיקה של שוק, תחרות והפרטה. כך טשטש היחד המופרט את השינוי שחוללה מהפכת ההפרטה והקשה על המאבק בסדר החלופי שהיא כוננה. הגילוי הבולט ביותר של היחד המופרט היה המגזור, ולצידה גילויים שונים של הפרטת היהדות, כמו: הנוסטלגיה לארון הספרים היהודי, בתי המדרש החילוניים, הפרטת זיכרון השואה, והפרטת הגולה. היחד המופרט עומד, לשיטתו של גוטוויין, ביסוד הבניית הניגוד בין יהדות לדמוקרטיה, המהווה את אחד מנושאי המחלוקת המרכזיים בדיון הפוליטי בישראל.
ההיסטוריוגרפיה החדשה.
במאמרו "היסטוריוגרפיה חדשה או הפרטת הזיכרון" מצביע גוטוויין, על כך שההיסטוריוגרפיה החדשה, שכבשה, לצד הסוציולוגיה הביקורתית, את זירת הדיון האקדמי בשנות השמונים והתשעים, כוונה בעיקרו של דבר להתאים את הזיכרון הקיבוצי להנחותיה של מהפכת ההפרטה. למעשה, העבירה ההיסטוריוגרפיה החדשה את המחלוקות הציבוריות של שנות החמישים והשישים מן הזירה הפוליטית אל הזירה האקדמית, ומשם חזרה אל הזירה התקשורתית, מהלך שאין להבינו אלא כחלק מהפרטת התודעה, ובמקרה זה של הפרטת הזיכרון. ההיסטוריוגרפיה החדשה החלה את דרכה עם הדיון החוזר באירועי במלחמת העצמאות, מלחמת 1948, בלשון ההיסטוריוגרפיה החדשה. טענתה המרכזית הייתה כי ההיסטוריוגרפיה האקדמית של 1948 לא הייתה אלא היסטוריוגרפית חצר מטעמו של הממסד הציוני ולמעשה של תנועת העבודה, וככזו היא טשטשה את היווצרות בעיית הפליטים וכך סייעה למחיקתה מן הדיון הציבורי. גוטוויין טוען כי טענה זו משוללת יסוד. לדבריו, בעיית הפליטים עמדה במוקד המחלוקת הפוליטית בין הימין לשמאל – מקרה דיר יאסין, למשל – ובתוך השמאל. יתר על כן, שאלת הפליטים הייתה נוכחת גם בזיכרון הקיבוצי, כפי שמלמדים למשל שירו של אלתרמן "על זאת" וסיפוריו של ס. יזהר, "חרבת חזעה" ו"השבוי", שהיו חלק מתוכנית הלימודים. פער דומה, טוען גוטוויין, מתגלה גם בסוגיות נוספות העומדות במוקד היסטוריוגרפיה החדשה, כך למשל טענותיה ביחס לחקר השואה, דבר המלמד כי עניינה הוא לא במחקר ביקורתי של העבר אלא בהפרטת הזיכרון, כחלק מן הגל הפוסט-ציוני.
רב-תרבותיות.
במאמרו "זהות נגד מעמד: רב-תרבותיות כאידאולוגיה נאו-ליברלית" טוען גוטוויין כי בישראל רווחת גרסה נאו-ליברלית של רב-תרבותיות, המטשטשת את הניצול והדיכוי הגלומים ב"תחרות החופשית", ותוך הצגתם כגורם דמוקרטי ומשחרר היא מסייעת להרס מדינת הרווחה והגדלת הפערים הכלכליים. לדבריו, הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית הרווחת בישראל מכוננת תודעה כוזבת של שחרור ואשליה של שינוי תוך שימוש במסווה של עמדות הנענות לצווי התקינות הפוליטית. כך באמצעות זעם רטורי ביקורתי משמשת הרב-תרבותיות כסוכן פיקוח המביית את היסודות המנוצלים במסגרת הסדר הקיים ופועלת לחסימת הביקורת ולנטרול המחאה נגד צורות של עוול ונישול חברתי המאפיינות את מהפכת ההפרטה בישראל. כך הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית אינה לא ביקורת ולא חלופה לסדר הקיים, כפי שהיא מבקשת להצטייר, אלא לגיטימציה של הסדר הכלכלי שכונן משטר ההפרטה וקיבוע של יחסי הכוח הנובעים ממנו.
פוסט-ציונות שמאלית וימנית.
גוטוויין רואה בפוסט-ציונות את אידאולוגיית העל של מהפכת ההפרטה הישראלית כשם שלדבריו, הפוסט-מודרניזם הוא אידאולוגיית העל של הסדר הנאו-ליברלי, ומטרתן היא לערער את הלגיטימיות של הממסדים המדינתיים והציבוריים העומדים ביסוד מדינת הרווחה, כדכאניים, וכך ליצור לגיטימציה לניהול החברה בידי ההון והשוק. הפוסט-ציונות על גילוייה השונים – היסטוריוגרפיה חדשה, סוציולוגיה ביקורתית, רב-תרבותיות – ממוקדת לדבריו, בערעור היסודות הרעיוניים והפוליטיים של מדינת הרווחה הישראלית ובעיקר אלו של הציונות, הממלכתיות וכור-ההיתוך. גוטוויין מדגיש כי הגם שבשיח הציבורי מזוהה הפוסט-ציונות בעיקר עם השמאל, הרי שכאידאולוגיה של מהפכת ההפרטה יש לה גם גרסה ימנית, המבקרת את הציונות מתוך נקודת ראות "יהודית". הפוסט-ציונות, טוען גוטוויין, חותרת להפריט את תודעתו של הישראלי על ידי הצגת הציונות ותולדותיה כחטא קדמון וכמקור לעוול מתמיד כלפי יהודים ולא יהודים. המסקנה העולה מן הביקורת הפוסט-ציונית, לפי גוטוויין, היא כי הדרך היחידה בה יכול הישראלי לשחרר את עצמו מן העוול שמחוללות הציונות ומדינת ישראל היא על ידי ביטול האופי הקולקטיבי-לאומי שלה, בדרך של ביקורת של יסודותיהן והתנגדות להנחותיהן.
הפרטת המחאה.
ההגמוניה של משטר ההפרטה באה לידי ביטוי, לפי גוטוויין, בהצלחתו לביית אל תוך חוקי המשחק שלו גם את המחאה נגדו, דפוס אותו מגדיר גוטוויין כהפרטת המחאה. הגילוי הבולט ביותר של המחאה המופרטת היא העברתה מן הפוליטיקה אל "הארגונים החברתיים" שכארגוני מגזר שלישי נשלטים בידי ההון. המחאה המופרטת מעבירה, לדבריו, את זירת המאבק באי-הצדק אל התקשורת והמשפט ובכך היא מבטלת את הפוליטיקה שהיא המפתח לשינוי ומבטיחה את מניעתו. יתר על כן, התקשורת והמשפט הותאמו אף הן להגיון ההפרטה ועל כן אין בהן כדי לפרוץ אותו. מעגל גדול של פעילים חברתיים מוצאים באופן זה מן המאבק הפוליטי, אותו רוצה משטר ההפרטה לעקר. מסקנתו של גוטוויין היא שהמאבק במשטר ההפרטה ובנישול הכלכלי ובאי-השוויון החברתי שהוא מחולל, חייב לכלול גם מאבק במחאה המופרטת – מאבק שמעצם טיבו יש לנהלו בתוך ציבור הפעילים – על מנת להחליפה במאבק פוליטי סוציאל-דמוקרטי.
פעילות פוליטית.
דני גוטווין מביע דעות סוציאליסטיות לעיתים קרובות. כך, הוא תומך למשל בהלאמת חברות גדולות והגדלת ההוצאות הציבוריות. בכמה ראיונות הוא הביא את מדינות סקנדינביה כדוגמה למערכת סוציאל-דמוקרטית שנמצאת בחזונו. בפריימריס לראשות המחנה הציוני גוטווין תמך במועמדות של עמיר פרץ ואף היה שותף לכתיבת החלק הכלכלי-חברתי של המצע שלו..
מרטין ריט
מרטין ריט (באנגלית: Martin Ritt; 2 במרץ 1914 – 8 בדצמבר 1990) היה במאי, שחקן ומחזאי יהודי-אמריקאי שפעל במקביל בקולנוע ובתיאטרון.
ביוגרפיה.
מרטין ריט נולד בניו יורק. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה פרטית הדוגלת בנצרות קתולית, הוא מצא עבודה בקבוצת שחקני תיאטרון, כשזמן קצר אחר כך, הוצע לו לשחק בהצגות. תפקידו הראשון על הבמה היה ככראון ב"פורגי ובס". לאחר שקיבל ביקורות חיוביות על תפקידו, הבין כי מקומו הוא בתיאטרון. לאחר מכן החל ריט לעבוד ב"מנהל השיקום הלאומי" שייסד הנשיא פרנקלין רוזוולט, כמחזאי ב"פרויקט התיאטרון הפדרלי", שנועד להעלאת המורל של האזרחים.
כשהיה השפל הגדול בשיא עוצמתו, הבמאים והמחזאים בתיאטראות המגויסים הללו הושפעו על ידי השמאל הקיצוני והקומוניזם, וריט לא היה יוצא דופן. שנים אחר כך יצהיר ריט כי הוא מעולם לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית, אף שהוא החשיב עצמו כשמאלן, ומצא בסיס משותף עם חלק מן העקרונות המרקסיסטים.
מ"פרויקט התיאטרון הפדרלי" עבר ריט ל'קבוצת התיאטרון', שם פגש את הבמאי איליה קאזאן. קאזאן ליהק את ריט כממלא מקום במחזהו "ילד הזהב", וכך החלה קריירת המשחק של ריט. המודעות החברתית והשקפותיו הפוליטיות המשיכו להבשיל בזמן עבודתו עם קבוצת התיאטרון, דבר שעתיד להתבטא בסרטיו.
"הרשימה השחורה".
לאחר שעבד כמחזאי ב"מנהל השיקום הלאומי", שיחק על הבמה, וביים עשרות הצגות תיאטרון, ריט נהייה לבמאי טלוויזיה מצליח. בראשית שנות החמישים הוא ביים, שיחק והפיק עד אשר נתפס ברשתה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית שחקרה השפעות קומוניסטיות בהוליווד. אף על פי שהוא לא הוזכר ישירות בוועדה ולא נכנס ל"רשימה", צוין ריט בעלון חדשות אנטי-קומוניסטי, שפורסמה על ידי קבוצה של יועצי השקעות, שנוסדה על ידי שלושה סוכני FBI. העלון טען שריט עזר למפלגה הקומוניסטית בזכות עבודותיו בטלוויזיה ובתיאטרון.
הקריירה בהוליווד.
ללא יכולת לעבוד בטלוויזיה, ריט חזר לתיאטרון למספר שנים. ב- 1956 ה- "Red Scare", שהיה אחראי על רדיפת הנחשדים בקומוניזם וההבאתם בפני הוועדה, הפחית מהאינטנסיביות בה פעל, ולא מנע מריט לשוב ולביים בהוליווד. סרטו הראשון כבמאי קולנוע נקרא "גם הוא בענקים". סרט זה היה חשוב ביותר לריט ויכל לתת לו לבטא את ניסיון העבר שלו. הסרט, שעסק בעובד במזח המאוים על ידי בוס מושחת. בסרט מופיעים אלמנטים שיופיעו גם בסרטיו הבאים: שחיתות שלטונית, גזענות, הפחדה, דיכוי ממשלתי וזכויותיהם של העובדים. הוא נודע כבמאי המרבה לעסוק בבעיות חברתיות, המושפעות מחייו שלו עצמו.
בהמשך ביים 25 סרטים נוספים, ביניהם ארבעה עם פול ניומן. סרטו הנחשב לטוב ביותר הוא "האד" (1963), שעסק בעימות בין חוואי הדוגל בערכים הישנים לבנו המורד, החושב שהאב אינו ראוי לנהל את עסקי חוות הבקר. ריט קיבל על סרטו זה מועמדות יחידה לפרס האוסקר, לבימוי. ב-1965 ביים ריט את "המרגל שחזר מן הכפור", שנחשב לאחד העיבודים הטובים ביותר למסך לספרי ג'ון לה קארה, בכיכובם של ריצ'רד ברטון, קלייר בלום ואוסקר ורנר. ב-1976 ביים את הסרט הראשון שעסק בציד המכשפות על הוליווד שחווה על בשרו בזמן המקארתיזם. הסרט נקרא "שם בהשאלה", סאטירה בה גילם וודי אלן במאי כושל, המתבקש על ידי אומנים הנמצאים ברשימה השחורה להשאיל להם את שמו, ועקב כך מטרידות אותו דילמות מוסריות קשות.