אחד המיתוסים הנפוצים באשר להתנהגות סהרורית הוא שלעולם אסור להעיר אדם המהלך בשנתו. במציאות, אין כל סכנה בהערת אדם המהלך בשנתו, אולם האדם עלול להיות נבוך או לאבד התמצאות לכשיתעורר, מה שעלול לגרום לחרדה. אם קיימת סכנה כלשהי בהערתו של אדם סהרורי, הרי שהיא למי שמנסה לעורר את הסהרורי. לעיתים קרובות מפגינים סהרורים התנהגות תוקפנית כאשר מפריעים להם. קיימים מקרים בהם אנשים סהרוריים תקפו באלימות את מי שניסה להעירם ואפילו מקרים (נדירים ביותר) שהסתיימו במוות. עם זאת, סהרוריים עלולים לסכן את עצמם הרבה יותר מאשר אחרים. כאשר סהרוריים מסכנים את עצמם, למשל על ידי ירידה במדרגות תלולות, או אחיזה בסכין חדה, עדיף להעירם (אם כי יש להיזהר מהסכין שבידו של האדם, שעלול לתקוף באמצעותה). קיימים אף דיווחים על סהרוריים שנפלו מחלונות פתוחים אל מותם.
רמינגטון M-24
סוּ (באנגלית (ממקור צרפתי): Sioux) הוא שם קיבוצי למספר שבטי ילידיים המתגוררים באמריקה הצפונית. שטח המחיה ההיסטורי של הסו היה במרחבי המישורים הגדולים, בתחומי המדינות מינסוטה, נברסקה, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית וצפון איווה שבארצות הברית ובמניטובה שבדרום קנדה.
ניתן לחלק את אומת הסו לשלוש תתי-קבוצות מבחינת הדיאלקטיקה ותרבות המשנה: הלקוטה, הנקוטה (נקראים גם יאנקטון ויאנקטונאי או דקוטה מערביים) והדקוטה (נקראים גם סאנטי או דקוטה מזרחיים).
הגבעות השחורות שבמערב דקוטה הדרומית, היוו במהלך ההיסטוריה מוקד משיכה מיסטי לבני שבטי הסו, אשר האמינו שהאלים חיים במעלה ההר, אך לא היו מודעים לעושר הרב הטמון באדמה. בתקופת הבהלה לזהב, כאשר הרפתקנים פלשו בהמוניהם אל נחלת הסו, נוצרו מתחים ועימותים שהתפתחו לכדי קרבות בין בני הסו לצבא ארצות הברית. בקרבות אלו נחשפו חלק מהגיבורים המיתולוגיים של המערב הפרוע, דוגמת סוס משוגע ושור יושב.
עיקר מזונם של שבטי הסו הגיע מציד ביזון, ומקומות מושבם ונדודיהם נקבעו בהתאם לנדידת עדרי בהמות אלו.
יכולתם הניידת של שבטי הסו התבטאה במהירות בניית וקיפול מושבם הזמני ושימוש בסוסים.
טיפי הוא שמו של אוהל בשפת בני הסו, פירושו: בית או מעון. בשם זה נקרא האוהל שבו גרו הילידים.
בעיר פיין רידג' (Pine Ridge, על גבול נברסקה) נמצאת אוכלוסייה גדולה של צאצאי בני שבט הסו, החיים בעוני רב. לא הרחק משם מצוי אתר ההנצחה לזכר ההרוגים בטבח וונדד ני, שם נהרגו כ-300 ילידים, ביניהם 200 נשים וילדים, והיה הקרב שסיכם את מלחמות האינדיאנים.
בשנת 1948 החלו צאצאי הסו בהקמת אנדרטה עצומת ממדים בגבעות השחורות, לזכר סוס משוגע ולזכר תרבותם. הפסל מיועד להיות המונומנט הגדול ביותר בעולם ולצידו פארק תיירות גדול ומוזיאון.
שבטי הסו מוזכרים בסרט "רוקד עם זאבים" של קווין קוסטנר משנת 1990, וכן בכתבי קרל מאי.
שבט הסו לקוטה מוזכר גם בתוכנית הקומדיה של נטפליקס "קימי שמידט" ("Unbreakable Kimmy Schmidt")
שפת האינו
דויטש אופר ברלין
המנדט
קריית משה
קריית משה היא שכונה במערב ירושלים, שהוקמה בשנת 1925 בסיועה של קרן "מזכרת משה מונטיפיורי". השכונה, שנמצאת בגובה של 820 מטרים מעל פני הים, היא בין השכונות הגבוהות בירושלים, מתגוררים בה כ-9,300 תושבים.
מצפון גובלות בתחומה שכונת גבעת שאול והכניסה לירושלים, מדרום שכונת בית הכרם, ממזרח שדרות הרצל וקריית הממשלה, וממערב אזור התעשייה גבעת שאול.
השכונה תוכננה במקור כשכונת גנים, אך כיום אופי זה השתנה. בשכונה שוכנים מוסדות חינוך מרכזיים רבים, בניהם ישיבת מרכז הרב, שמאוחר יותר הולידה מתוכה את מכון מאיר וישיבת ירושלים לצעירים השוכנים גם הם בשכונה. בעקבות כך מספרם של התושבים הדתיים בשכונה גדול והיא נהייתה מוקד מרכזי עבור החברה הדתית לאומית, היא נחשבת לשכונה מרכזית לציבור הדתי לאומי ויש אף המחשיבים אותה כמרכזית ביותר, אולם, עדיין יש מספר משפחות של חילונים, מסורתיים וגם חרדים המתגוררים בשכונה, וניתן לראות בה תושבים ותיקים לצד זוגות צעירים ומשפחות מרובות ילדים ובני נוער.
היסטוריה.
הקמת השכונה.
קריית משה הוקמה בין השנים 1925–1927 על ידי אנשים מסורתיים שרצו לגור לצד הוריהם הדתיים בירושלים, בהקמתה סייעה קרן "מזכרת משה מונטיפיורי", קרן צדקה הנושאת את שמו של השר משה מונטיפיורי וסייעה קודם לכן בהקמת השכונות ימין משה, מזכרת משה, אהל משה וזיכרון משה. קריית משה הייתה השכונה האחרונה שנבנתה בסיוע הקרן, ולכן יש שכינוה "מונטיפיורי החדשה". שם השכונה המופיע במפות מיסודה ועד אמצע שנות החמישים של המאה העשרים הוא "שכונת מונטפיורי"
בשנת 1924 רכש בא-כוחה של הקרן בארץ ישראל, הפרופסור דוד ילין, את אדמת השכונה - 112 וחצי דונם - במחיר של מאה לירות ארץ ישראלית. תקנות השכונה מעידות על האופי המסורתי שביקשו מייסדיה להנהיג:
בשנת 1936 הקימו אנשי הפועל המזרחי (ציונות דתית) בסמוך לקריית משה את "שכונת הפועל המזרחי", ששמה הוסב לאחר מכן ל"שכונת מימון", על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון, ממנהיגי הציונות הדתית וממייסדי השכונה. כיום נבלעה שכונת מימון בתוך קריית משה וכמעט שאין מבחינים בין השתיים. סיפוחן של שתי השכונות השפיע על אופייה הדתי לאומי של השכונה כיום.
בשנת 1939 התגוררו בקריית משה 79 משפחות, לכל משפחה בית אבן משלה. בשנת 1941 שלחו התושבים מכתב לראש עיריית ירושלים בבקשה להסתפח לעיר ירושלים (כזכור, בתקנות השכונה נכתב: "ליסד שכונה עברית בקרבת ירושלם"), משום שהשכונה הייתה מרוחקת ממרכזה של העיר החדשה. התושבים פירטו במכתב זה את מראה שכונתם ומציינים את ההקפדה על הניקיון וההיגיינה בשכונה. וכך כתבו:
לאחר הקמת המדינה.
במלחמת העצמאות נחתו מספר פגזים על השכונה. זהות המפגיזים שנויה במחלוקת: יש אומרים שאלו המצרים, ויש טוענים שהיו אלה כוחות ישראלים שהתכוונו להפגיז את דיר יאסין (גבעת שאול של היום), וטעו בטיווח.
השכונה סופחה לירושלים לאחר הקמת המדינה. באפריל 1953 חדרו מסתננים לדירה בשכונה (כיום רחוב המאירי 17, המבנה המקורי נהרס מאוחר יותר), ורצחו שניים מדיירי הבית.
החל משנות ה-50 החל צביונה המקורי של השכונה להשתנות. כבר בסוף שנות ה-30, הוקמה שכונת "המקשר", שבה התגוררו חברי קואופרטיב התחבורה הירושלמי. לידה הוקם בתחילת שנות ה-50 "שיכון קריית משה" (ובשמה המלא - מעונות עובדים בקרית משה אגודה שיתופית לשיכון בירושלים בע"מ), שיכון ראשון לבני ירושלים ובהם זוגות צעירים ומשתכנים לראשונה. בלט בו בלוק מס 4 (היום - הבניין ברח' הרב צבי יהודה 7) אשר כונה בפי כל "בלוק המורים", שבו התגוררו, בין כלל הדיירים, שר החינוך והתרבות, פרופ' בן-ציון דינור, מנהל הגימנסיה העברית רחביה, זבולון תוחמן, המשורר יצחק שלו (ובנו מאיר שלו), וד"ר שלום לוין שנבחר אז למזכיר הסתדרות המורים ולימים שימש כנשיא הסתדרות המורים וכחבר הכנסת. בקצה רחוב שושנה פוליאקוב התגורר הגאוגרף פרופ׳ מנשה הראל, פלמ"חניק וחתן פרס ישראל לחקר ארץ ישראל. ברחוב אליעזר הלוי, סמוך לרחוב קריית משה, התגורר הגאוגרף אברהם יעקב ברור ובהמשך בנו עורך האטלסים משה ברוור. לאט לאט תפסו בנייני מגורים בקריית משה הוותיקה את מקומם של הבתים החד-קומתיים. בשנת 1957 קיבלו כל מספר רחובות בשכונה שמות, הרחוב הראשי בשכונה קיבל את השם רחוב קריית משה, השדרה הניצבת לו את השם "שדרות המאירי" על שם הרב משה המאירי.
בשנת 1964 עברה לשכונה ישיבת מרכז הרב, שמאוחר יותר הולידה מתוכה את מכון מאיר השוכן אף הוא בשכונה. בעקבות כך גדל מספרם של התושבים הדתיים בשכונה, והיא נהייתה מוקד מרכזי עבור החברה הדתית לאומית, היא נחשבת לשכונה מרכזית לציבור הדתי לאומי ויש אף המחשיבים אותה כמרכזית ביותר, אולם, עדיין יש בשכונה מספר משפחות של חילונים, מסורתיים וגם חרדים רבים המתגוררים בשכונה, וניתן לראות בה תושבים ותיקים לצד זוגות צעירים ומשפחות מרובות ילדים ובני נוער.
בשנות ה-2000.
בשנת 2008 אירע בשכונה הפיגוע בישיבת מרכז הרב בו נרצחו שמונה מתלמידי הישיבה.
בפברואר 2008 נמכר מגרש של 2.1 דונמים ברחוב דגל ראובן, שהיה עתודת הקרקע האחרונה לבינוי בשכונה, תמורת כ-5.2 מיליון דולר.
בשנת 2011 נחנך הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים העובר בגבולה המזרחי של השכונה. הרכבת הקלה שיפרה את הנגישות לשכונה והביא לעלייה בשווי הנדל"ן, ובניגוד להיותה מנותקת בעבר ממרכזה של העיר החדשה בעת הקמתה. השכונה נחשבת למרכזית, בהיותה ממוקמת על צומת דרכים בכניסה לעיר, ובשל קרבתה לגבעת רם, לבנייני האומה ולתחנה המרכזית.
בנובמבר 2017, ניתן היתר הבנייה לפרויקט פינוי בינוי בשכונה, ב"מתחם המקשר", שממוקם בין שדרות הרצל לבין רחובות קריית משה וחיים פיק. הפרויקט, שקודם על ידי עיריית ירושלים והמנהלת להתחדשות עירונית בחברת מוריה, כולל שני מגדלים בני 25 קומות כל אחד, שבהם 230 יחידות דיור, אשר הוקמו במקום שישה בניינים קיימים שנהרסו. הריסת הבניינים הקיימים החלה ביוני 2018.
תכנון.
השכונה תוכננה כעיר גנים. תכנונה הופקד בידי האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן שכונות גנים נוספות כגון תלפיות (1921), בית הכרם (1921), רחביה (1922) ובית וגן (1925). על פי עקרון התכנון הסטנדרטי של עיר גנים, הייתה שדרה מרכזית שחצתה את השכונה מצפון לדרום, ובקצה עמד מבנה ציבור. השדרה היא שדרות המאירי של היום, ומבנה הציבור שבסופה הוא "בית הכנסת אוהל יצחק", בתכנונם של האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר.