נתוני הקבלה לאוניברסיטת קולומביה הבריטית הם מבין הגבוהים בקנדה ובהתאם לדרוג מוסדות אקדמיים הנעשים בקנדה, האוניברסיטה מדורגת באופן עקבי בין שלושת המוסדות הטובים במדינה. תקציב המחקר השנתי באוניברסיטה הוא כ-600 מיליון דולר, נכון לשנת 2014 וממנו מומנו 8,442 פרויקטים של מחקר. בין חברי הסגל, הבוגרים והחוקרים באוניברסיטה נמנו שבעה זוכי פרס נובל, 69 מקבלי מלגת רודז, 65 מקבלי מדליה אולימפית, 8 חברים באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ו-208 חברים בחברה המלכותית הקנדית. באוניברסיטה למדו אף שלושה מראשי ממשלת קנדה, האחרון שבהם הוא ג'סטין טרודו. האוניברסיטה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט, חברה בקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15 וחברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי.
לאוניברסיטה תוכנית חזון ותוכנית אסטרטגית בינלאומית לשנים 2028-2018
באוניברסיטה אחת מספריות המחקר הגדולות בקנדה ובה למעלה משבעה מיליון כרכים ב-21 ספריות משנה.
קמפוסים.
לאוניברסיטת ונקובר שני קמפוסים וארבע מרכזים נוספים:
ונקובר.
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בפוינט גריי, מרחק 20 דקות נסיעה ממרכז העיר ונקובר. סמוך לקמפוס מספר חופים ונוף רכס הרי החוף הצפוני. בין הקמפוס לעיר קיימת רצועה ירוקה של פארק אזורי. שטח המבנים בקמפוס הוא מעל מיליון מטר רבוע והם תופסים 1.7 קמ"ר מתוך השטח הכולל של הקמפוס. רחובות הקמפוס רובם בנויים בתבנית רחובות שתי וערב. הקמפוס יושב על אדמות האומות הראשונות. שטח הקמפוס אינה נמצא בתחום הרשות המוניציפלית של ונקובר ולכן השיטור באזור הקמפוס הוא של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ושל מחלקת הביטחון של האוניברסיטה ולא של משטרת העיר. לאוניברסיטה שני קמפוסי-לוויין בתחום העיר, האחד בבית החולים הכללי של ונקובר המשמש תלמידי מדעי הרפואה והשני במרכז העיר ומיועד לתוכניות שאינן לתואר אקדמי ולסטודנטים שאינם לומדים בתוכנית לימודים מלאה.
בתחום הקמפוס המרכזי גנים רבים, בהם הגן הבוטני של האוניברסיטה והמרכז לחקר הצומח. בקמפוס גם אולם קונצרטים, אולם תיאטרון ואולם קולנוע.
אוקנגן.
בשטח הקמפוס באוקנגן שכנה בעבר מכללת אוניברסיטת אוקנגן. הקמפוס נמצא בסמוך לשדה התעופה של קלונה. לימודים בקמפוס החלו בשנת 2005. בקמפוס מתקיימים לימודים לתארים ראשונים בתחומי האמנויות, מדע, הנדסה, סיעוד, חינוך וניהול. בשנת 2010 הוכפל שטח הקמפוס. בשנת 2011 זכה הקמפוס לתקציב פיתוח של 400 מיליון דולר קנדי בעזרתו נבנו מספר מבנים המשמשים להוראה ולמחקר.
פקולטות ובתי ספר.
קמפוס ונקובר.
רשימת הפקולטות ובתי הבפר בקמפוס:
קמפוס אוקנגן.
רשימת הפקולטות ובתי הבפר בקמפוס:
קישורים חיצוניים.
אתרים רשמיים
קורדליירים
חברת ידידי זכויות האדם והאזרח או בכינויה הנפוץ מועדון הקורדליירים (בצרפתית: Société des Amis des droits de l’homme et du citoyen ו-club des Cordeliers) הייתה אגודה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שנפתחה באפריל 1790 ונסגרה לאחר התקוממות הראשון בפרריאל ב-20 במאי 1795. הקורדליירים דבקו בעמדות שמאל רדיקליות ופופוליסטיות, ואף כי לא הגיעו לבכורה לאומית כאחרים היו המועדון הבולט ביותר בקרב ההמונים הפריזאים. בתחילה שימשו כבימתו של הנשיא הראשון, ז'ורז' דנטון, ולאחר מכן נעשו לבסיס הכח של האברטיסטים הקיצוניים. המועדון איבד את מעמדו לאחר נפילת הללו, וריאקציית תרמידור הביאה לחיסולו הסופי.
ייסוד המועדון.
שכונת הקורדליירים – שנקראה כך על שם מנזר פרנציסקנים שניצב בה; המסדר כונה קורדליירים ("חוגרי החבל") בצרפת – הייתה קן של תסיסה פוליטית בימים הסוערים של ראשית המהפכה. פעילי שטח קיצונים רבים התגוררו בה, במיוחד ז'ורז' דנטון, ידידו קאמי דמולן והעיתונאי המסית ז'אן-פול מארה. דנטון היה המארגן הראשי של התושבים. ב-13 ביולי, בעת המהומות ערב נפילת הבסטיליה, הקימו פרנסי פריז את הקומונה העירונית ואת המשמר הלאומי כדי ליטול את השליטה בבירה לאחר שכוחות המלך נסוגו ממנה. דנטון התמנה בה ביום לנשיא האספה המקומית ברובע שלו, וצבר השפעה בזירה הציבורית. הוא היה אחד המתסיסים העיקריים של ההמון הפריזאי, הסנקילוטים כפי שיוודעו בעתיד, שהפכו את השכונות בהדרגה לאזור שפעל כמעט מחוץ משליטת הממשל המרכזי, בשם עקרונות הדמוקרטיה הישירה וריבונות העם (מנהיגיהם הסתמכו בעיקר על ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו) ובכח נשקם והפחד שזרעו. בינואר 1790 ניסו אנשי הקומונה לעצור את מארה, וסולקו על ידי אספסוף חמוש. כניסת גורמים מן החוץ הותנתה לאחר מכן באישור מהנהגת הרובע.
באפריל 1790 החליטה האספה הלאומית לבטל את החלוקה הישנה של העיר לרבעים, מדיניות שננקטה בין היתר כדי לערער ולהחליש את פעילי השטח של הקומונה, שאחזו בקו רדיקלי מדי לטעמה. דנטון חשש מאובדן השפעתו, והוא וחבריו פנו להקים מועדון משלהם כתחליף לאספת הרובע. האזכור הראשון של "חברת ידידי זכויות האדם והאזרח" בעיתונות היה ב-27 באפריל. היא התפרסמה כ'מועדון הקורדליירים' על שם השכונה וגם המנזר בתוכו נהגו להתאסף.
בימי האספה המכוננת.
הקורדליירים דגלו בעמדות שאפיינו את קנאי פריז: בפופוליזם, זכות בחירה לכל הגברים – בניגוד לאספה, שהעניקה אותה רק לבעלי רכוש – חיסול כל היבטי המשטר הטרום-מהפכני ומאבק חסר פשרות נגד תומכיו, כמו האצולה והכמורה השמרניות. כושר הארגון של דנטון והיותם של מארה ודמולן עיתונאים מפורסמים הפכו את הקורדליירים למועדון החשוב ביותר בבירה. בפגישותיהם נכחו מאות אנשים, גם בשל דמי החבר הנמוכים של שני סוּ לחודש, והם היו מהפתוחים ביותר להשתתפות נשים. ביוני עתרה האגודה לאספה המכוננת בדרישה להחיל את הקטגוריה של 'אזרחים פעילים', כלומר הרשאים להצביע בבחירות הארציות, על כל הגברים, שהרי אף אחד לא היה פטור ממסים עקיפים ולכן ניתן היה לראות בכולם משלמי מס לפי המבחן שנקבע בחוק. במהלך ספטמבר ואוקטובר דרשו מועדוני הבירה לבדוק דיווחים על ספסרות בדגנים באזורי הכפר; הקורדליירים עלו על כולם כששיגרו משלחת חמושה ששבה לפריז עם תריסר קרונות עמוסי תבואה.
במהלך השנה הבאה, שעמדה בסימן קיטוב פוליטי חמור ותסיסה גוברת, היה המועדון מעורב עד צוואר במחאות נגד אנשי כנסייה שסירבו לקבל את חוקת הכמורה, האצילים הגולים שהמלך הגן עליהם מצעדי ענישה חמורים והימין באספה, בדמות מתונים כלה פאייט שהוצגו כעושי דברו של הכתר. אך זינוקם האמיתי לקדמת הבמה התרחש עם מנוסתו הכושלת של המלך לואי השישה עשר מפריז ב-20 ביוני 1791. בעוד שהתנגדות למונרכיה הייתה בגדר של עמדת שוליים סהרורית קודם, פרסום מכתבו בו הוקיע את כל מהלכי המהפכנים מאז אוקטובר 1789 העלה בחריפות את התביעה להדיחו ולשפטו בעוון בגידה. הקורדליירים התייצבו בחזית ההתפרצות הרפובליקנית החדשה. הם היו בין המארגנים הראשיים של הפגנת ה-30,000 שהתכנסה סביב האספה המכוננת ב-24 ביוני בדרישה להדיח את לואי, אנשיהם היו האחראים על הפצת כרוזים רפובליקנים בפריז בימים שלאחר מכן, ומשלחת מטעמם נשאה עצומה אנטי-מלוכנית נוספת לאספה ב-29. ב-15 ביולי נודע שהשלטון, נחוש להעמיד פנים שלואי "נחטף על ידי אויבי המהפכה" ופעל תחת אילוץ, פטר אותו מכל אחריות. דנטון והעיתונאי ז'אק-פייר בריסו קראו בתגובה להמונים להתכנס בשאן דה מארס ולחתום על עצומה נוספת להדחתו. זו לא הייתה עוד עתירה לרשות המחוקקת, אלא עקיפתה ופנייה ישירה לעם. הצעד הגדיש את הסאה עבור המתונים באספה, שבחלו זה מכבר בהתססה משמאל. ב-16 בחודש פרשו 200 צירים מהיעקובינים והקימו את מועדון הפייאנטים ששלט למעשה בממשל. למחרת, כש-50,000 פריזאים נאספו בשאן דה מארס, התחוללה במקום התנגשות אלימה עם כוחות המשמר הלאומי שסיפקה לרשויות אמתלה להחיל משטר צבאי ולמחוץ את הרדיקלים. עשרות נורו למוות בשדה, דנטון ומארה ירדו למחתרת ולבסוף נמלטו לאנגליה, ומועדון הקורדליירים נסגר בצו בו ביום, בגיבוי אנשי משמר מצוידים בתותחים.
שלטון וחיסול.
מצב החירום בוטל באוגוסט, לרגל כינון המלוכה החוקתית. דנטון והאחרים שבו מהגלות ומהמחתרת. כשהתגלה עומק הפער בין המלך לפייאנטים והציבור איבד בו כל אמון, נהנו הקורדליירים מפריחה מחודשת והשפעה הולכת וגוברת, במיוחד לאחר פתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה שדחקה את המפה הפוליטית שמאלה במהירות. ב-20 ביוני 1792 מילאו תפקיד חשוב בהפגנה בארמון הטווילרי בדרישה להשיב את השרים הז'ירונדינים שהמלך פיטר. הכרזת ברונסוויק והשכנוע בכך שלה פאייט בוגד דחפו את פריז מעבר לקצה. דנטון התעלם מהחוק והעביר את אספת רובע תיאטר פרנסז בראשותו למצב של כינוס מתמיד; הוא דרבן את גיוס והתססת המוני הסנקילוטים ויצר קשרים עם גדודי המתנדבים שנהרו לעיר מהפרובינציה לקראת יום השנה לבסטיליה. הוא היה השחקן הבולט בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את המלך ושמה אותו במעצר, והקורדליירים הפכו באחת למרכיב בקואליציית המונטניארדים החדשה שנטלה את השלטון. דנטון ומארה, אנשי השוליים לשעבר, היו שניים משלושת ה"טריומווירים" שניהלו למעשה את צרפת לצד רובספייר.