מספר פלסטינים להט"בים דיווחו כי נסחטו על ידי אנשי צבא ההגנה לישראל כמלשינים. בדיווחים נאמר כי המודיעין הישראלי מתעניין בפעילות האינטרנט ובשיחות הטלפון של הפלסטינים במטרה לזהות ולסחוט אנשי להט"ב ולהפוך אותם למלשינים נגד פלסטינים אחרים. לדברי קצין חיל המודיעין הישראלי, "אם מישהו היה מעניין אותנו, היינו אוספים מידע על מצבו הכלכלי ומצבו הנפשי. ואז היינו מתכננים כיצד נוכל לבצע פעולה סביב האדם הזה, כדי לשתף איתם פעולה או משהו כזה".
סוגיות פלסטיניות.
החברה הפלסטינית נוטה להיות שמרנית, ומשפחות הנמצאות בה נוטות לראות בהומוסקסואליות וקרוס-דרסינג כמעשים לא מוסריים, הראויים לגינוי. חלק מהאזרחים הפלסטינים הלהט"בים עברו להתגורר בישראל, ונמלטו לעיתים קרובות מחוסר סובלנות קשה הכוללת התעללות פיזית, מוות או התנערות. בתל אביב ונתניה קיימות קבוצות משמעותיות של להט"בים פלסטינים מוגלים בהן גרים רבים עם בני זוגם החד מיניים הישראלים שעוזרים להם לשמור על נוכחותם בישראל מוסתרת בפני המשטרה (שיכולה לרדוף אחריהם לא בגלל נטייתם המינית, אלא בגלל שהייתם הבלתי חוקית במדינה).
בשנת 2003 נוסדה עמותת "אסוואת", המתארת את עצמה כקבוצת תמיכה לסבית פלסטינית. עם זאת, הקבוצה ממוקמת בחיפה שבתוך ישראל, והיא מיועדת ללסביות ערביות בישראל וברשות הפלסטינית. אגודה חשאית של אסוואת הוקמה ברמאללה במרץ 2007 על ידי ארבעה סטודנטים הומוסקסואליים. ארגון הלהט"ב הבית הפתוח בישראל בירושלים פתח אזור למגזר הערבי בשם "Alqaws", והושיט יד לזוגות הומוסקסואלים ולסביות פלסטיניות. בשנת 2008 מדינת ישראל העניקה להומוסקסואל פלסטיני היתר שהייה לחיות עם בן זוגו הישראלי בתל אביב בעקבות איומי מוות מצד פלסטינים בגין הומוסקסואליות שלו. עמותת אסוואת טענה שלעיתים קרובות הומוסקסואלים פלסטיניים ממוקדים כמטרות על ידי שירותי הביטחון הישראליים, ואומרים להם שהם חייבים לשתף פעולה עם ישראל או שיחויבו לצאת מן המדינה.
ישעיהו שפירא
הרב ישעיהו שפירא (י"א בשבט תרנ"א, 28 בינואר 1891 – ה' בסיוון תש"ה, 17 במאי 1945) היה מנהיג חסידי ציוני נלהב, ממנהיגי תנועת העבודה של הציונות הדתית. כונה "האדמו"ר החלוץ".
ביוגרפיה.
נולד בפולין, לאדמו"ר אלימלך שפירא מגרודזיסק ולאשתו חנה ברכה. התייתם מאביו בגיל צעיר, וגדל אצל סבו (אב אימו), האדמו"ר חיים שמואל מחאנטשין, שהיה ידוע כאוהב ארץ ישראל. נקרא על שם השל"ה הקדוש. אחיו רבי קלונימוס קלמיש שפירא היה האדמו"ר מפיאסצנה. נישא לחיה שרה, בתו של רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ, האדמו"ר מקרימילוב.
ב-1914 עלה לבדו לארץ ישראל, שם פגש את הרב קוק והושפע רבות מאישיותו. בגלל נתינותו הרוסית גורש חזרה לפולין על ידי הטורקים שהיו במצב של מלחמה עם רוסיה.
ב-1917 היה ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי" בפולין. הרב שפירא עלה שנית לבדו לארץ ב-1920 וחי לבדו בארץ עד 1924 עקב התנגדותו של חותנו לעליית שאר בני המשפחה. במשך כשנתיים, מתרפ"ב עד תרפ"ד היה בן בית אצל בן דודו האדמו"ר מדרוהוביץ' בירושלים. האדמו"ר היה חובב ציון נלהב ותלמיד של הרב קוק. בשנים אלו היה הרב שפירא בין מייסדי תנועת "הפועל המזרחי", ואף עמד בראש התנועה כמה שנים. בשנת 1923 היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים". היה מקורב לתנועת ברית שלום בראשית דרכה, אך לצד תמיכה בחלק מעמדותיה וברצונה למצוא דרכים להסכמה בין יהודים לערבים בארץ ישראל גם הסתייג מהצעות הפשרה שהציעה ביחס לערבים ושלל את עקרון הדו-לאומיות שבו דגלה.
בפעילותו הציונית-דתית בפולין, פעל הרב שפירא לארגן קבוצות של יהודים דתיים, בדרך כלל של חסידים, לרכישת אדמות בארץ ישראל ולעלייה אליה. בשובו לארץ, פעל, כבא כח של חברת 'משק', במשא ומתן עם הלבנוני אלכסנדר סורסוק על רכישת קרקעות בעמק יזרעאל ועמק זבולון. לאחר מספר ביקורים שערך עם נציגי הקבוצות, רכשו הקבוצות שהתארגנו בפולין 'נחלת יעקב' ו'עבודת ישראל', כמה אלפי דונמים. קבוצות אלו התאחדו לימים למושב הדתי כפר חסידים.
קבוצה אחרת אותה ארגן הרב שפירא נקראה בשם: חברת 'עבודת ישראל - ורשא'. קבוצה זו רכשה מחברת 'קהיליית ציון אמריקאית' את 'כופריתא', עליה הוקם כפר אתא. במשך הזמן נקלעו המתיישבים בכפר אתא לסכסוכים על חלוקת הקרקעות והשימוש בהן. בשנים 1935 - 1945, עמד הרב ישעיהו שפירא בראש 'הועדה הנייטרלית', בתפקידו זה הביא לרגיעה, ובכך להמשך ההתיישבות במקום. לימים הקימו מוקריו בכפר אתא בית הכנסת לזכרו בשם 'בית ישעיהו' ברחוב פינסקר 2.
במסגרת פעילותו נסע לארצות אירופה ולאמריקה מטעם הקרן הקיימת לישראל. הוא נבחר לנשיאות קק"ל ומונה למנהל בנק זרובבל. ב-1930 ליקט וערך את הספר 'ארץ חפץ', אמרות על ארץ ישראל ובניינה, מאת הראי"ה קוק.
הרב שפירא תמך בקבוצות ההתיישבות של תנועת הפועל המזרחי, ובמאבק כנגד ההסתדרות שלא ראתה את ההתארגנות הנפרדת בעין יפה. עם זאת תמך בשיתוף הפעולה עם אנשי ההסתדרות.
בראשית שנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
כשהגיע לגיל 50 החליט לממש את שאיפתו להיות עובד אדמת ארץ ישראל, מכר את נכסיו, עזב את הבנק ואת תפקידיו הציבוריים, ובשנת 1942 התיישב במושב הדתי כפר פינס, שם עסק בחקלאות. ביתו בכפר פינס הפך למרכז לעלייה לרגל של קהל אוהדיו, והרב שפירא היה עורך "שולחן", כמנהג האדמו"רים, ומלהיב את שומעיו בניגונים חסידיים, מהם פרי יצירתו. אחד משיריו הוא השיר "אילו היה לי כח".
עם קבלת הידיעות על היקף השואה באירופה, והירצחם של בני עמו, ובמיוחד אחיו הגדול האדמו"ר מפיאסצנא, הידרדר מצב בריאותו, ובערב חג השבועות ה'תש"ה (1945) נפטר בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחוב "הרב שפירא" בשכונת שיכון ה' בבני ברק.
בנו הרב אלימלך שפירא, היה לימים האדמו"ר לחסידי גרודזיסק-פיאצסנה. בנו, יוסף (יוסק'ה) שפירא כיהן לימים כשר מטעם המפד"ל. נכדו, בנו של הרב אלימלך, הוא הרב קלמן מנחם שפירא האדמו"ר מפיאצסנה-בית שמש, רב בית המדרש 'אש קודש' ברמת בית שמש.
עליזה עזיקרי
עליזה עָזיקְרי (28 בדצמבר 1941–25 בפברואר 2009) הייתה זמרת, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
עזיקרי נולדה בדצמבר 1941 במרוקו בשם לוסי מלול. הוריה עלו עמה לישראל והתגוררו בירושלים, ובזמן עלייתה עוּברַת שמה בארץ לעליזה. אביה עזב את המשפחה כשהייתה בת שנתיים.
בהיותה בת חמש, אמה נשרפה מול עיניה כתוצאה ממגהץ פחמים שהתלקח וגרם לכוויות קטלניות שמהן היא נפטרה לאחר מכן בבית החולים. בעקבות האסון הפסיקה לדבר למשך כשנה וחצי ונשלחה למוסד ליתומים.
גדלה בכפר הנוער קריית יערים בניהולו של ישראל כץ ובקיבוץ בית אלפא.
לאחר שהתגייסה לצה"ל סיימה קורס חובשות ושירתה במרפאה בחיל השריון. היא הוזמנה להצטרף ללהקת גייסות השריון על ידי שאול ביבר, ששימש אז כקצין החינוך של החיל, שהתרשם מקולה. בלהקה הכירה את בעלה לעתיד ומייסד הלהקה, השחקן ניסים עזיקרי.
לאחר שחרורה מהצבא נישאה לניסים עזיקרי והופיעה לראשונה בתיאטרון כמחליפה בהצגה "עושה הנפלאות מלובלין".
לאחר מכן הופיעה יחד עם "להקת זרקור". במחזמר "נאסר א־דין" ב"תיאטרון העממי" של פשנל הופיעה בתפקיד הראשי עם חיים טופול ויהורם גאון.
לאחר לידת הבת פאני החלה עזיקרי להופיע במועדון הלילה "עומר כיאם".
היא השתתפה בתוכניות "מועדון הזמר" של הרדיו, שם שרה לראשונה את "שיר סיאמי" של נעמי שמר. לאחר מכן פגשה את נחום היימן והקליטה כמה שירים ללחניו. התקליטון הראשון שלה (1963) כלל 4 שירים: "שיר סיאמי", "ציור בצבעים", "אגדת הפרח", ו"מכתב אהבה".
בפסטיבל הזמר תשכ"ו שרה עזיקרי את שירו של היימן "הדודאים נתנו ריחם", שזכה בזמנו להצלחה רבה.
באמצע שנות השישים הופיעה עזיקרי במועדוני הים התיכון, וכששמע אותה הזמר היווני אריס סאן, הזמין אותה להופיע במועדון שלו, "זורבה". סאן כתב לה מספר שירים שהפכו ללהיטים בישראל: "נערה ממש אוצר", "בחיים הכול עובר" ועוד.
בתקופה זו הוציאה את אלבומה הראשון "נערה ממש אוצר". סאן ועזיקרי ניהלו רומן, שבעקבותיו נולדה להם בת בשם סאני (על שמו של סאן); הרומן הסתיים בפרידה בטרם נולדה הבת.
בשנים 9–1968, לאחר שסיימה את ההקלטות לאלבום הראשון, יצאה לסיבוב הופעות בדרום אפריקה. את בתה הבכורה שלחה לקיבוץ ואת בתה הקטנה (בגיל כחמישה חודשים) הפקידה בידי מטפלת. בתקופה זו שימש ששון רג'ואן כאמרגן שלה (מאוחר יותר היה לבן זוגה).
לאחר מכן הקליטה את אלבומה השני "שירים שאהבתי", שכלל שירים ישראליים מוכרים וגם שירים חדשים נכתבו במיוחד עבורה, כמו "מי ההולך" ו"מכתב אהבה".
בשנת 1970 ייצגה את ישראל בפסטיבל הזמר הבינלאומי בברזיל עם השיר "מפרש בודד" של משה וילנסקי, ונבחרה בו לזמרת הפופולרית ביותר.
בשנת 1971 השתתפה בקומדיה המוזיקלית "במזל דגים" שנכתבה בידי הזוג חנה בן ארי ואברהם ניניו.
לאחר מכן עזבה עזיקרי את ישראל ועברה להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1972 הגיעה לביקור בארץ, וביצעה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "יקניטון כחול" שזכה במקום ה-11.
בשנת 1973 הגיעה לביקור בארץ, והשתתפה בסרט "קזבלן" עם יהורם גאון, בתפקיד הזמרת שרלוטה במועדון של "רוזה", כשהיא שרה את השיר "יפו" וכן את הבית האחרון בשיר "רוזה".
בשנת 1977 הגיעה לביקור בארץ, והשתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי וביצעה עם נסים גרמה את השיר "כי רב להושיע" שזכה במקום השני.
עזיקרי התגוררה בארצות הברית עד שנת 1984, עת חזרה להתגורר בארץ והתיישבה באילת.
באותה שנה ייצגה עזיקרי את ישראל בפסטיבל הבינלאומי ביוון.