רונה המשיכה ללמד עד שנת 1946 בטריניטי. בשנת 1947 החלה לעבוד במעבדה הלאומית ארגון. עבודתה שם התמקדה בתגובות לחילוף יונים והיא פרסמה כמה עבודות עבור הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית. בשנת 1948 היא הפכה לאזרחית אמריקאית. בשנת 1950 החלה בעבודת מחקר במכון אוק רידג' ללימודי גרעין בתור כימאית וכמדענית בכירה במחקרי גרעין. במהלך תקופה זו שיתפה פעולה עם אוניברסיטת טכסס A&amp;M בנושא הגאוכרונולוגיה של משקעי קרקעית הים, ותיארכה דגימות ליבה על ידי אומדן ההתפרקות הרדיואקטיבית שלהן. היא פרשה מאוק רידג' בשנת 1965 ועברה לעבוד באוניברסיטת מיאמי בתפקיד הוראה ב"מכון למדעי הים" שם עבדה במשך עשור. רונה פרשה בפעם השנייה בשנת 1976 וחזרה לטנסי בסוף שנות ה-70.
היא הוציאה ספר בשנת 1978 על שיטות מעקב הרדיואקטיביות שלה. שמה צוין בציר זמן של נשים במדע (Timeline of women in science)
רונה נפטרה ב-27 ביולי 1981 באוק רידג', טנסי.
מורשת.
אליזבת רונה לא קיבלה הכרה מלאה על הישגיה בתקופת חייה. היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של נשים בטנסי בשנת 2015. בשנת 2019 קיבלה סוף סוף הנצחה והספד בניו יורק טיימס, כחלק מהסדרה (Overlooked (obitation feature.
פאול הקר
פאול הקר (בגרמנית: Paul Hoecker; 11 באוגוסט 1854 - 13 בינואר 1910) היה צייר גרמני מאסכולת מינכן וחבר מייסד בזצסיון במינכן.
ראשית חייו.
תשוקתו לאמנות התפתחה בהדרגה, החל מהגימנסיה בנוישטאדט בשלזיה, שם היה ידוע ברישומיו ובקריקטורות של המורים שלו.
בשנת 1874,הוא הפך לתלמיד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, בה למד עד לאביב 1879. המדריך המשפיע ביותר שלו היה וילהלם פון דיץ , שליווה אותו מציור הז'אנר לסגנון אימפרסיוניסטי יותר.
בשנת 1882 הוא יצא למסע ארוך שכלל ביקורים בפריז, בהולנד, בהולשטיין, בנמלי הים הגרמניים ואז חזרה למינכן, שם התיידד עם פריץ פון אוהדה, ברונו פיגליין ומקס ליברמן. בשנה שלאחר מכן הציג בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן, ואז נסע שוב לפריז ולהולנד. בין השנים 1884–1888 הוא חי בברלין, אך חזר למינכן והחל לצייר בצבעים טבעיים עם אפקטים של תאורה חזקה.
האקדמיה במינכן.
בשנת 1891, בגיל 36, מונה לאקדמיה במינכן, שם החליף את פרידריך אוגוסט פון קולבך, שהתפטר בפתאומיות. הוא היה המורה הראשון באקדמיה שלקח את תלמידיו לטיולי שטח, שנמשכו לעיתים קרובות שבועיים.
הקר היה המודרניסט הראשון באקדמיה. אבל הוא לא לימד מודרניות אלא עודד אנשים לראות ולמצוא דברים בעצמם. "פאול הקר לימד את תלמידיו את האמנות של בית הספר ברביזון, את האימפרסיוניסטים והנאו-אימפרסיוניסטים כמו גם את הזרמים החדשים מדכאו.
הכישרונות הצעירים הטובים ביותר במינכן באותה תקופה התכנסו סביב הקר, מורה אידיאלי שמעולם לא כפה את עצמו למען הסמכות הפרופסורית, וחשף בתלמידיו את הצד הטוב. הוא קירב את התלמידים בינם לבין עצמם, וכן קירבם למורים. הקמת בית הספר שלו התרחשה מעצמה. בשנת 1899 התפרסמה הקבוצה הצעירה בפעם הראשונה בגלאספלסט במינכן וחזרה בכל שנה עם יצירות עשירות".
בשל השפעתו הנרחבת על ההחלטות בתחום האמנות של פרנץ פון לנבאך, ניתן מעט מאוד שטח תצוגה לכל אמנות שנראתה כמודרנית. בשנת 1892, זמן קצר לאחר שמונה לפרופסור, הניעה בעיה זו את הקר להיות אחד החברים המייסדים של הזצסיון במינכן והוא שימש כמזכיר הקבוצה. הזצסיון עורר בסופו של דבר השראה לתנועות דומות בברלין ובערים אחרות.
שערורייה.
בשנת 1897 פרצה שערורייה כשנפוצה שמועה כי הקר השתמש בזונה גברית כמודל לציור של המדונה. בסופו של דבר, השערורייה נעשתה אישית יותר במהותה, והוא בחר להתפטר מהאקדמיה.
לאחר מכן נסע לקאפרי, שם שהה בווילה ליסיס, ביתו של התעשיין והמשורר ז'אק ד'אדלווארד-פרסן, שעזב את פריז בעקבות שערורייה אחרת. בעודו שם צייר הקר כמה פורטרטים של המאהב של פרסן, נינו סזריני, דוגמן מקצועי. ב־1904 שתי השערוריות נשכחו במידה רבה (מגזין "יוגנד" אף פרסם את אחד מדיוקנאותיו "נינו" - גרסה לבושה לחלוטין) והוא הצליח לחזור ללנגנאו.
בשנת 1910 הוא נפטר ממה שאובחן כ"מלריה הרומית ". ביתו מהווה אטרקציה תיירותית, עם אוסף גדול של יצירות אמנות.
הכרה לאחר מותו.
למרות תפקידו החשוב בסצנת האמנות במינכן בסוף המאה ה -19, פול הוקר כמעט ולא ידוע כיום. זה כנראה נובע מהעובדה שהוא עזב את הפרופסורה שלו בגלל היותו הומוסקסואל. באוקטובר 2019 הוקמה קבוצת מחקר בשם ״הפורום לארכיון הקווירי במינכן״ על מנת לחקור את חייו ויצירתו של הצייר. חלק מהאחוזה של פול הוקר אשר בבעלות משפחתו, מצאה את דרכה אל קבוצת  ״הפורום לארכיון הקווירי במינכן״ ונכנס אל הארכיון הדיגיטלי.
יריב אלטר
יריב אלטר, או בשמו המקצועי, יריב אלטר-פין (22 ביולי 1968 - 27 באוגוסט 2007) היה אמן ופרופסור לאומנות אודיו-ויזואלית ב-Gerrit Rietveld Academie וב-Sandberg Institute באמסטרדם.
הוא צמח כאמן מולטימדיה בתל אביב. כמוזיקאי, כותב שירים, זמר ומלחין ישראלי המזוהה עם ז'אנר הרוק הגותי, האינדסטריאל, הפופ והרוק האלטרנטיבי, זכה לתהילה ישראלית רחבה והיקפית בזכות היותו הסולן הראשי, הגיטריסט והמייסד של להקת הרוק הפופולרית "DXM" מלשון המונח דאוס אקס מכינה (אל מתוך המכונה) שאותה הוא הקים בשנת 1984 בשם "Calvise Dantor" שכללה את אלטר בשירה ובגיטרות לצד חבריו ללהקה רונן הופמן בשירה וקלידים, אייל דורון ואבי מוסקוביץ' בגיטרה, והשף אבי קונפורטי בתופים. אלטר התפרסם בעיקר עם להיטי הלהקה כגון; "אמא שלי" שיצא לאור ב-1989 ,תופסת ועוד שירים מרובים של DXM בעיקר באנגלית. אלטר עיצב את הפקות DXM, מקלטות אודיו להקלטות וידאו ולהופעות, למשל, בתיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה.
אלטר נולד ב-1968 בתל אביב. אלטר התפרסם כבר בנערותו בישראל עם להיטי להקת DXM כגון; "אמא שלי" שיצא לאור ב-1989 ,תופסת ועוד שירים מרובים של DXM בעיקר באנגלית.
תקופת להקת די.אקס.אם (1984 - 1993).
ב-1984 הוקמה בחולון להקת האינדסטריאל קאלויס דאנטור (בלועזית: Calvise Dantor), שכללה את אלטר עצמו בשירה וגיטרות, רונן הופמן בשירה וקלידים, אבי מוסקוביץ' בגיטרה והשף אבי קונפורטי בתופים, זמן קצר לפני שהחל את הקריירה באוכל ובישול. הלהקה ניגנה מוזיקה תעשייתית קשה וחסרת מלודיות והופיעה מעט במועדון הפינגווין. בהשפעת המוזיקה של הלהקה הוקמה להקת ק.ג.ב, אך זו לא זכתה לתשומת לב ונשכחה.
לאחר הוצאת הקלטת התפרקה קאלויס דאנטור. אז הקימו רונן הופמן ויריב אלטר את להקת די. אקס.אם (באנגלית נכתב שמה כ"DXM"), שגם היא מחולון. השם הוא ראשי תיבות של Deus Ex Machina: מונח בלטינית שמקורו בתיאטרון היווני ותרגומו הוא "הרוח מתוך המכונה". הלהקה כללה את אלטר כסולן וגיטריסט, הופמן כזמר וקלידן, דורון סולומונס ושמוליק ברקוביץ' (לא פורט במה ניגנו השניים; ארבעת החברים היו אז בני 16). הלהקה, שהמשיכה (בינתיים) את דרכה המוזיקלית של קאלויס דאנטור, העלתה בקולנוע דן את המופע החד פעמי Coma (תרדמת), שכונה על ידיה "מופע תעשייתי". המופע עורר סערה בעיקר במקומונים בתל אביב. בהופעה הופיעו חברי הלהקה בבגדים שחורים (שנצבעו בסיר מטבח), לבוש ייחודי שאפיין אותה תמיד.
במרץ 1985 הוציאה הלהקה קלטת בכורה בשם R.I.P (ינוח בשלום על משכבו). הקלטת יצאה עם עטיפה בעיצובו של אלטר, שהזכירה עור נחש ונראתה כאילו הוכתמה בדם. היא כללה 18 שירים בסגנון "Industrial Dead Music" ("מוזיקה תעשייתית מתה"), להגדרת הלהקה.
השירים, פרי עטם של אלטר והופמן, היו ארוכים וקשים לעיכול, בעלי סאונד "מלוכלך" ואופי אפל, שאופיינו בשירה צעקנית וכללו "נגינה" במתכות, מקדחות, פעמון כנסייה, כלב טיבטי, מנוע, טלפון, קלידים, מייבש שיער, קולות ילדים, שיעול, אורגן קסיו ועוד.
הלהקה הוסיפה לעטיפה את ההערה "די. אקס.אם לא מתכוונים לפגוע ברגשות של מישהו, ולא לבטא איזושהי דעה, פוליטית או חברתית", והפנתה את המאזינים לכתובת פיקטיבית בעזה. השירים עסקו בין השאר בנדודי שינה, פחד, שואה, כאב, מוות ואלימות, ומתוכם בלטו במיוחד השירים: "Iron Suffering (סבל ברזל)", ששילב מוזיקה אלקטרונית עם זעקות שבר ורעשי מקדחה, "Venice (ונציה)", "Genesis (בראשית)", "DXM Game Start (די. אקס.אם - התחלת המשחק)", "March From The Window Sill (מארש מאדן החלון)", "Colossal Cries Of Unrevealed Soul (זעקות ענק של נשמה נסתרת)" ,"Pray For Moscow (תפילה למוסקבה)" ו"Orphan Poem (פואמת היתום)"
ביולי באותה שנה יצאה קלטת וידאו שתיעדה את "המופע התעשייתי" שלה בקולנוע דן. הקלטת, Coma Live (תרדמת - הופעה חיה), צולמה בשחור לבן ויצאה באופן עצמאי על ידי הלהקה.
באוקטובר 1985 הוציאה הלהקה את הקלטת השנייה We Knew (ידענו), שארכה כ-18 דקות. היא כללה שני שירים, "We Knew" ו"The Hidden One (האחד הנסתר)". אף על פי שגם קלטת זו הייתה בסגנון מוזיקה תעשייתית, הלהקה נטשה סגנון זה לטובת מוזיקת רוק, אך לא על חשבון האופי האפל. בהקלטה התארח הגיטריסט אייל הולנדר.