זמן קצר לאחר היווסדו, ביסס המשרד את מקומו בצמרת עולם הפרסום, והוביל יחד עם דחף, טל-אריאלי, בינג ליניאל וד"ר יעקובסון את דירוג "חמשת הגדולים" של עולם הפרסום בארץ. גורדון לבינסון אילון נחשב המשרד הראשון בארץ שאימץ, בתחילת שנות ה-60, דפוסי עבודה אמריקאיים, בכללם הצבת הקרייאטיב – הקופירייטר (שכונה אז רעיונאי) והמעצב הגרפי – במרכז המשרד, ונחשב בקרב אנשי התעשייה למשרד פרסום מוביל, בעיקר בשל רמת הקריאייטיב והעיצוב הגרפי. במשך רוב שנות פעילותו היה המשרד חממה למיטב הכוחות המקצועיים בענף הפרסום, ורבים מהגרפיקאים המצליחים בענף הפרסום ביניהם גד אולמן, דן ריזינגר, אפי, עמרם פרג', אשר אורון ועוד רכשו את ניסיונם תחת שרביט הניהול של לבינסון.
לבינסון הטביע את חותמו במספר קמפיינים פרסומיים חדשניים שזכו בפרסים בישראל ומחוצה לה בהם שיתף גם אמנים ביניהם ז'אן דוד, ג'ורג הים ובן משפחתו בצלאל (ליליק) שץ.
בין לקוחות המשרד היו: אל על, צים, משרד התיירות, פורד, קודאק, הרץ, דיינרס, הלנה רובינשטיין, שוופס, שרתון, בנק הפועלים, המגפר, טמבור, אתא, שיכון עובדים, כרמל מזרחי, אמישרגז, הסנה ורבים אחרים. כמו כן, קיים המשרד קשרי עבודה עם חברות פרסום זרות ושיתף פעולה עם גרפיקאיים בינלאומיים באנגליה ובארצות הברית.
במחצית שנות ה-70, לאחר כ-20 שנים אינטנסיביות בצמרת הפרסום בישראל ובשיא הצלחתו בחר לבינסון לפרוש מעיסוק ישיר בפרסום. הוא שימש תקופה קצרה כמנכ"ל האיגוד הישראלי לפרסום אך פרש והקדיש מזמנו לתחומי עניין אחרים; ציור, חקר ירושלים וארץ ישראל, הוצאת הספרים – בית א. לבינסון – בנושאי ארץ ישראל ועוד.
בין הספרים שהוציא לאור: שני מדריכי טיולים פרי עטו מורה דרך לירושלים יהודה ושומרון, ו-"Israel Tourguide", שתי סדרות הדפסים של ציורי דייוויד רוברטס וטרנר ממסעותיהם בא"י, "מסע תענוגות לארץ הקודש" מאת מארק טוויין, "בת ירושלים הקטנה" מאת מרים הרי, "מסע אל אררט" מאת מייקל ארלן, ועוד.
משפחתו.
לבינסון היה נשוי לרות, צ'לנית, ולהם ארבעה בנים: הבמאי מיכה לבינסון, הפרופ' המלחין גדעון לבינסון, עורך הדין ואיש גלי צה"ל עודד לבינסון, וג'ימי - יועץ שיווק לחברות.
אינדיאנה ג'ונס וגורלה של אטלנטיס
אינדיאנה ג'ונס וגורלה של אטלנטיס (באנגלית: Indiana Jones and the Fate of Atlantis; בעברית: "אינדיאנה ג'ונס בעקבות סודה של אטלנטיס") הוא משחק ההרפתקה השני של לוקאס ארטס למחשב האישי אודות אינדיאנה ג'ונס. המשחק פותח בשנת 1992 והיה השביעי שהתבסס על מנוע ה־SCUMM הידוע של לוקאס ארטס, בו החברה השתמשה לכתיבת כל משחקי ההרפתקאה שלה באותה תקופה.
עלילה.
העלילה סובבת אחר הארכאולוג האמריקאי המפורסם אינדיאנה ג'ונס אי שם בתקופת מלחמת העולם השנייה. ג'ונס מתבקש על ידי עמיתיו הארכאלוגים להביא פסלון המצוי לו אי שם בנבכי הקולג' בטענה שמקורו מיבשת אטלנטיס האבודה. אך כאשר ג'ונס מאתר ומחזיר את הפסלון, רגעים אחרי ההחזרה, אחד העמיתים מתגלה למעשה כמרגל גרמני, נאצי בשם קלאוס קרנר. קרנר לוקח את הפסלון באיומי אקדח ובורח מהקולג' ואחר כך מהמדינה. ג'ונס שלא יכול להתעלם מהמעשה ומהשאלה מה הנאצים יעשו עם הפסלון האטלנטי, יוצא לפגוש בעמיתה משכבר הימים, פרופסור סופיה האפגוד, ושניהם יוצאים לגלות את מיקומה האבוד של אטלנטיס ולנסות לעצור את הנאצים מלחשוף את סודותיה הנוראיים של אטלנטיס.
אחד האספקטים הייחודיים של המשחק הוא האפשרות בנקודה מסוימת במשחק לבחור בין שלושה נתיבים שונים לעלילת המשחק (עם זאת הם מתאחדים בשלב מסוים). בנוסף לקראת הסוף ישנן בחירות שמובילות לאחד משלושה סיומים שונים (רק באחד מהם ג'ונס לא שורד). זה היה דבר די נדיר למשחקים לאותה תקופה (תחילת שנות התשעים), שלושת הנתיבים הם:
שלושת הסיומים תלויים בבחירות שנעשות לקראת סוף המשחק. כל הסיומים מהווים הפסד לנאצים - השוני הוא בגורלם של אינדיאנה וסופיה:
כל קו עלילה יביא את השחקן למקומות אחרים, יכיר לו דמויות אחרות באופנים שונים, ישנה דיאלוגים בין הדמויות וישנה את הצורה שבה ג'ונס עובר בין אתרים במשחק. כמו כך ישנה שיטת ניקוד במשחק לשחקן הקרויה "Indy Quotient" או "IQ" (כמו שנמצאים בהרבה משחקים אחרים בז'אנר ההרפתקאה, בעיקר במשחקים של חברת סיירה באותה התקופה), אשר מעלה את הניקוד לשחקן כאשר הוא עובר פאזל, חידה, אזור מסוים או פשוט עובר בעלילה. הניקוד המרבי שניתן להשיגו הוא 1000 נקודות, אך רק בתנאי שהשחקן סיים את המשחק בשלושת קווי העלילה.
בוגנדה
בּוגַנדַה (Buganda) היא הגדולה מבין הממלכות המסורתיות באוגנדה. הממלכה מאחדת 52 שבטים של בני בַּגנדה, קבוצה אתנית המונה כ-3 מיליון נפש. בגנדה היא הגדולה שבין הקבוצות האתניות הרבות במדינה, אף שהיא רחוקה מלהיות רוב ומהווה רק 17 אחוזים מאוכלוסיית המדינה. השם אוגנדה היה שמה של הממלכה בפי חלק מדוברי סוואהילית, והוא השם שאומץ על ידי הבריטים לפרוטקטורט שהקימו ב-1894, שמרכזו היה בבוגנדה.
בוגנדה נמצאת בחלק המרכזי של דרום אוגנדה, וגובלת באגם ויקטוריה בדרום, בנילוס הלבן במזרח ובאגם קיוגה בצפון. בירת אוגנדה והעיר הגדולה בה, קַמפַּאלַה, שוכנת בבוגנדה.
אוכלוסייה.
בני הבגנדה, תושבי בוגנדה, דוברים בשפת לוגנדה, שפת בנטו, שעוד 100,000 אוגנדים מקבוצות אתניות אחרות דוברים בה כשפה שנייה. כ-85 אחוזים מן התושבים הם נוצרים, הנחלקים שווה בשווה בין קתולים ופרוטסטנטים, ו-15 אחוזים הם מוסלמים. דתם המסורתית של הבגנדה כללה אמונה באלים רבים ובכוחות על-טבעיים, בפרט כוחותיהם של האבות הקדומים ושל מכשפים. הנצרות חדרה לבוגנדה במאה ה-19, אך התושבים משלבים עד היום חלק מאמונותיהם ומנהגיהם הדתיים העתיקים לצד הנצרות והאסלאם, וכוח המשיכה של המסורות העתיקות אף עלה בדור האחרון.
כלכלת בוגנדה מתבססת באופן מסורתי על חקלאות, ובפרט בננות. בניגוד לרוב האזור, גידול בקר אינו מרכיב חשוב בכלכלה. הכפרים ממוקמים לרוב במורד גבעות, כשראשי הגבעות והמישורים מנוצלים לחקלאות.
היסטוריה.
בראשיתה הייתה בוגנדה מדינת חסות של ממלכת בוּניוֹרוֹ שמרכזה שכן צפונית-מערבית לה. במאות ה-18 וה-19 עלתה לגדולה, ונעשתה לכוח הדומיננטי באזור. הממלכה לא נכבשה מעולם על ידי כוח קולוניאלי; תחת זאת, חתם המלך (שתארו בבוגנדה הוא קַבּקַה) מ'ואנגה על הסכם עם בריטניה, שהפך את בוגנדה לשטח חסות בריטי, והבריטים סייעו לקידום שאיפות ההתפשטות של בוגנדה. לאורך קיומו של הפרוטקטורט הבריטי באוגנדה שימשו בני בגנדה גובי מיסים ברחבי הפרוטקטורט, וערי בוגנדה נעשו מרכזי סחר בעלי חשיבות אזורית. עם קבלת העצמאות ב-1962 הייתה איפה בוגנדה האזור המתקדם ביותר במדינה מבחינת רמת החיים וההשכלה.
לקראת העצמאות.
בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה התפרקה האימפריה הבריטית ממושבותיה, בתהליך של דה-קולוניזציה, אשר לא פסח גם על אוגנדה. הקמתן של מפלגות ברמה הלאומית בשנות החמישים עוררה התנגדות מצד המלכים וראשי השבטים בממלכות הישנות, אשר חששו מאובדן כוחם לטובת ישות לאומית כלל-אוגנדית. עוד סיבה להתנגדות סיפקה הכוונה הבריטית להקים במזרח אפריקה פדרציה, שתכלול את אוגנדה, קניה וטנגניקה. אוגנדים רבים חששו שפדרציה כזו תישלט למעשה על ידי המתיישבים הלבנים בקניה. הקבקה אדוארד מוטֶסָה השני, הידוע גם כקבקה פרדי, שיצא נגד התוכנית ותבע לנתק את בוגנדה מיתר הפרוטקטורט של אוגנדה, נשלח על ידי המושל לגלות בלונדון ב-1953. המהלך עורר זעם בקרב הבגנדה, ורק חיזק את רגשותיהם הבדלניים והאנטי-קולוניאליים. תחת לחצם הוחזר הקבקה לארצו ולתפקידו כעבור שנתיים, ולא זו בלבד אלא שמעמדו התחזק מאוד. ניתנה בידיו לראשונה הסמכות להדיח את ראשי השבטים, והתגבשה סביבו קבוצה בשם "ידידי המלך" שפעלה נמרצות למען המונרכיה.
ברחבי אוגנדה עוררה עליית כוחו הפוליטי של המלך חששות, וקבוצות אתניות ופוליטיות יריבות התגבשו סביב מטרה משותפת: לסכל את האפשרות שהבגנדה ישלטו בהם. עסקן פוליטי בשם מילטון אובוטה השכיל לגבש קואליציה שנקראה UPC וכללה את כל המפלגות המשמעותיות במדינה, פרט למפלגה אחת, ה-DP, שמעוזה היה האוכלוסייה הקתולית. הבריטים, שלא הצליחו לגבש הסכם שישביע הן את רצונם של האוגנדים במדינה אחת מאוחדת והן את רצונם של הבגנדה בשמירת מעמדה של הממלכה, הכריזו על בחירות אזוריות לאספה לאומית ושלטון עצמי, כצעד מכין לקראת עצמאות. "ידידי המלך" ותומכיהם החרימו את הבחירות, אך הקתולים בבוגנדה הצביעו בכל זאת, וכך קיבלה ה-DP כמעט את כל המושבים בבוגנדה, וזכתה לרוב באספה הלאומית על אף שמספר הקולות שקיבלה היה קטן יותר משל ה-UPC. מצב זה עורר שיתוף פעולה בין תומכי המלך, שהתנגדו לעצם קיומו של ממשל מרכזי, ובין מתנגדיו מן ה-UPC, שרצו למנוע מן ה-DP לתפוס עמדות בשלטון לקראת העצמאות. הושגה הסכמה על מעמד פדרלי מיוחד שיינתן לבוגנדה באוגנדה, ואף הוסכם שהקבקה עצמו יכהן כראש המדינה באוגנדה, בתפקיד סמלי מעיקרו אך בעל משמעות עבור הבגנדה. שיתוף הפעולה גרר את תבוסתם הבלתי נמנעת של ה-DP בבחירות האחרונות לפני העצמאות באפריל 1962. עם קבלת העצמאות באוקטובר היה אובוטה לראש ממשלתה הראשון של אוגנדה העצמאית, והקבקה אדוארד מוטסה לראש המדינה.
לאחר העצמאות.