לגבי השאלה כיצד יש לבטא את השם "נָעֳמִי", כותבת האקדמיה ללשון העברית כי מילים שיש בהן הרצף קמץ וחטף קמץ, נחלקו העדות ואשכנזים ותימנים מבטאים זאת בעת קריאת המגילה "no‘omi", בעוד הספרדים מבטאים על פי מסורתם na‘omi. שתי ההגיות האלה יש להן על מה שיסמכו, ואין סיבה לפסול אחת מהן." בכל מקרה, ההגייה ne‘omi ("נְעוֹמי") - שגויה.
דמותה של נעמי במגילה.
נעמי, מופיעה בשמונה סצינות בסיפור המגילה. נעמי אינה נוטלת חלק בתמונות השדה, בירידת רות לשדה בעז ביום, ולמפגש עם בעז בלילה. נעמי ורות מוצגות בסיפור כצמד אשר גורלן משותף וביניהן שיתוף פעולה. כבר במצג הסיפור ניכר כי נעמי היא דמות טרגית. למרות גורלה המר אין נעמי נשארת אנוכית ומציעה לכלותיה לחזור לבית אמן, וזאת כדי שייטב להן. בשובה לבית לחם נופלת נעמי למה שנראה כדיכאון. זאת עולה גם ממדרש שמה אשר היא נותנת לעצמה: "וַתֹּאמֶר אֲלֵיהֶן, אַל-תִּקְרֶאנָה לִי נָעֳמִי: קְרֶאןָ לִי מָרָא, כִּי-הֵמַר שַׁדַּי לִי מְאֹד". שינוי שמה בא בתגובה לתגובת תושבי העיר: "הֲזֹאת נָעֳמִי". רות יוצאת לשדה כדי למלא את מחסורה שלה ושל נעמי במזון. נעמי היא זו ששולחת את רות לידי בעז על מנת שזה יגאל אותה.
אברהם קריב עומד על חשיבות דמותה של נעמי במגילה: "ניתנת לנעמי הבלטה מרובה לאורך כל הסיפור יותר מכפי הדרוש לפרשת רות, ולא עוד אלא שחוט הסיפור מסתיים לא ברות, כי דווקא בה, בנעמי. הרי שנעמי לא דמות עזר היא לכותב המגילה, אלא הוא מוליכנו בעקבותיה גם למען עצמה, כי נחשבת היא בעיניו ונכבד לו ניסיון חייה להיכתב במגילת ספר".
בין נעמי ובועז שתיים מהדמויות הראשיות של המגילה אין דין ודברים, הן הם אינם נפגשים ולא מתקיים ביניהן שיח. הקשר בין נעמי ובועז מתקיים באמצעות רות. נעמי אשר נואשת מהיכולת להביא צאצא, מבינה שבעולם שבו קיים שלטון גברי, דן אותה לבדידות מוצאת לעצמה פתרון בצורת "אם פונדקאית", שממנה תוכל להבנות. דמותה של רות נעלמת מן הסיפור לאחר הולדת בנה.
דמותה של נעמי בספרות חז"ל.
מדרש רות רבה תולה את השם נעמי בתכונותיה ומעשיה, ש"היו מעשיה נאים ונעימים". במדרש אשת חיל נכתב: "כפה פרשה לעני" () זו נעמי, שהייתה בת גדולי הדור והייתה מאכלת רעבים. את סבלה תולה אותו מדרש בירידת המשפחה למואב: "ולמה נגזרה עליה גזרה ומת אישה ושני בניה? אלא בשביל שיצאו מן הארץ לחוצה לארץ. המדרש מייחס למשפחת אלימלך עושר לפני רדתם מן הארץ: "הזאת נעמי" שהיו בנות בית לחם משתמשות בתכשיטיה. הזאת נעמי שהייתה מגנה את הפז ביופי פניה". מדרש רות רבה מוסר כי נעמי ניסתה להניע את רות מלהתגייר בהסבר: "בתי, אין דרכן של בנות ישראל לילך לבתי תיאטראות ולבתי קרקסאות של גרים".
שביט (רקטה)
מהמט החמישי
מהמט החמישי (בטורקית: Mehmed V Reşad או Reşat Mehmet; בטורקית עות'מאנית محمد خامس رشاد; בערבית: محمد الخامس رشاد, 2 בנובמבר 1844 - 3 ביולי 1918) היה הסולטאן ה-35 של האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה.
מהמט היה אחיו של הסולטאן עבדול חמיד השני, שמלך לפניו. בדומה ליורשי עצר מיועדים אחרים, הוא חי את שלושים שנותיו הראשונות מסוגר בהרמוני אביו. בתשע משנים אלו הוא חי בבדידות מוחלטת, ובמהלכן למד שירה פרסית ופיתח את יכולת הפיוט שלו, שזכתה מאוחר יותר לשבחים.
תקופת שלטונו החלה באופן רשמי ב-27 באפריל 1909 לאחר שאחיו הודח בהפיכת הטורקים הצעירים, אולם הוא לא נהנה מכל כוח משמעותי. מקבלי ההחלטות האמיתיים היו גורמים שונים במשטר העות'מאני, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה היה זה טריומווירט שהורכב מבכירי מועצת האיחוד והקידמה שהפכה לסיעה המרכזית בטורקים הצעירים, שר הפנים טלעת פאשה, שר המלחמה אסמאעיל אנוור פאשה ושר הצי אחמד ג'מאל פאשה, שנודעו כשלושת הפאשות.
ב-11 בנובמבר 1914 הכריז ג'יהאד נגד מדינות ההסכמה. הייתה זו הכרזת הג'יהאד המחייבת האחרונה, לאור התפרקות הח'ליפות ב-1924. אף על פי שמוסלמים רבים חיו בשטחי האימפריה העות'מאנית, להכרזה לא הייתה השפעה משמעותית על מהלך המלחמה. למעשה, במרד הערבי של 1916 הערבים לחמו דווקא נגד העות'מאנים, בהצטרפם לכוחות הבריטים במלחמה.
מהמט החמישי נפטר כשהיה בן 73, ב-3 ביולי 1918, ארבעה חודשים בלבד לפני כניעת מעצמות המרכז, ולפיכך הוא לא נאלץ לחזות בהתפרקות האימפריה העות'מאנית. הוא בילה את מרבית חייו בארמונות דולמאבהצ'ה (Dolmabahçe) וילדז (Yıldız) באיסטנבול, ונקבר בעיר זו.
שביט (פירושונים)
דובי (פירושונים)
המטבח התימני
מאפיינים.
המטבח התימני שונה ממטבחים אחרים במזרח התיכון, קיימים הבדלים גם בין האזורים השונים במדינה עצמה, ניתן להבחין בהשפעה עות׳מאנית בצנעא, או הודית באזורים הדרומיים בסביבות עדן ומוקלה, אבל המטבח ברחבי כל המדינה מתבסס על יסודות דומים.
ישנה העדפה לבשר עוף וכבש יותר מאשר לבשר בקר. באזורי החוף של תימן מוגשים גם מאכלי דגים.
ככרות לחם אינן בנמצא, ובמקומן נעשה שימוש במאפים אחרים. בנוסף, כמעט שלא נעשה שימוש בחלב ותוצריו (גבינה, חמאה וכו'). עם זאת, חובצה נחשבת למשקה מועדף בכפרים וחמאה מזוקקת (סמנה) משמשת כשמן לאפייה. על אף שלכל אזור ישנם מאכלים ייחודיים לו, קיימים מספר מאכלים האופייניים למטבח התימני בכללו. מרק בשר, למשל, עם ירקות, תפוחי אדמה ולעיתים אורז או ביצים מקושקשות מוגש בתוספת פיתה שנאפתה בטאבון, חילבה או זחוק.
אף על פי שקפה גדל בתימן באופן מסחרי, התה הוא המשקה הלאומי. לעיתים מתובל התה עם ציפורן, הל או נענע. בנוסף, קיים משקה עשוי קליפות פולי קפה בשם קִשְׁר.
מאכלים.
במטבח התימני כמה מאכלים אופייניים.
סלוף - דומה ללאפה המוכרת בישראל. מרכיביו העיקריים הם מים, קמח, סולת ושמרים. את הסלוף מכינים על גבי טבון.
לחוח - עשוי ממרכיבים דומים לסלוף אך הכנתו נעשית על גבי מחבת המחוממת על אש גבוהה. בשל דלילות הבצק נוצרות על המחבת בועות אוויר שיוצרות מעין חורים. על כן מכונה הלחוח "פיתה עם חורים".
מלאווח - בצק דומה לבצק עלים שבעבר היה נאפה בטאבון, אבל בארץ מטוגן במחבת.
זום - תבשיל על בסיס גבינות, אשל, קמח סאמנה ותבלינים. הוא נאכל (בין היתר) בצאת יום הכיפורים ומוסיפים לו חתיכות לחם גסות.
סאמנה - חמאה שמוסיפים למאפים ולזום (תבשיל) המשמשת גם כמטבל.
זלאביה - לביבה תפוחה שאוכלים עם אבקת סוכר או עם חריף.
חילבה - עשוי מגרגרי חילבה טחונים, מכוסברה ומלימון ומשמש כמטבל, ממרח או תוספת למרק.
במרק התימני בשר בקר או עוף וירקות שונים (בצל, כרפס ופטרוזיליה) והוא מתובל עם חוויאג' למרק. טעמו המיוחד הוא תוצאה של בישול במשך זמן ארוך.
מאכלי שבת.
ישנם מאכלים הנאכלים בעיקר בשבת.
ג'חנון - בצק עלים מגולגל העשוי מקמח, מרגרינה, מלח וסוכר הנאפה במשך כתריסר שעות. נהוג לאוכלו בשבת בבוקר, עם עגבנייה, ביצה קשה וסחוג.
לסיס - תבשיל שעועית אדומה וביצה המבושל בדרך כלל מיום שישי ונאכל בשבת בבוקר.
סבאיה - מכונה גם קורססך, הוא מאפה שכבות בצק מתוק, הנאפה בתנור ונאכל בשבתות ובחגים.
כובאנה - מאפה מבצק שמרים הדומה ללחם. הוא נאפה במשך הלילה ונאכל אף הוא בשבת בבוקר.
שאוויה - תבשיל העשוי מצלי כבש או בקר הנאכל בדרך כלל בשבת, בחגים ובערב פסח ונהוג לשתות עמו משקאות חריפים (לדוגמה ערק).
ג'עלה - סעודת פיצוחים ופירות שמוגשת לפני הסעודה. לפי נוהג אחר מוגשים הפיצוחים והפירות לאחר ארוחת השבת.
המאכל הלאומי.
לאחר שתימן התאחדה ב-1990, גם לצפון תימן וגם לדרום תימן היו מטבחים דומים. למרות השונות האזורית של המדינה, סלטה נחשבת למאכל הלאומי של תימן. המנות הנפוצות ביותר הנאכלות בכל רחבי תימן נעשות עם אורז וכבש. ישנן דרכים רבות להכנת כבש בתימן. באופן כללי, הטלה הוא בדרך כלל נחתך כנתחים גדולים עם עצם. אפשר לבשל את הטלה במרק שלו ולקרוא לו "maraq" (ערבית: "مرق"), מאכל תימני וסומלי הנקרא "מרק בשר". אפשר לצלות אותו בתנור כמו "חניד" (מנת טלה בצלייה איטית), או מתחת לאדמה כמו מנדי (מאכל תימני המורכב בעיקר מבשר ואורז עם תערובת מיוחדת של תבלינים, מבושלים בבור מתחת לאדמה.)
המטבח היהודי.
יהודי תימן פיתחו מאכלים ייחודיים להם, המתאימים לדרישות ההלכה בתחום הקפדה על שמירת השבת, הכשרות והחגים.
מאכלים אחרים.
הג'עלה היא תקרובת פירות ופיצוחים, שנהוג להגיש בשבתות וחגים ובשמחות. הטָּארוּש היא תערובת דגנים ופיצוחים קלויים (גרעיני תירס, סומסום, עדשים, גרעיני חמניה ודלעת וכו'), שיש שמכנים כיום בטעות בשם "תערובת ג'עלה". התַּווּהַאם הם גלעיני משמש ואפרסק, המקולפים, מושרים מספר ימים במים כדי לטפל ברעילותם (ציאניד) ומרירותם, ולבסוף נקלים עם מלח וחוואיג' מרק. דוּכּה היא החרוסת התימנית בעוד שעצ'יט (אשר לפעמים מאייתים 'עסיד') היא תוספת כופתאות סולת למרק, שלעיתים מגישים עם זום (תבשיל).
המטבח התימני כמזון מהיר.
בישראל נמכרים מוצרי מזון שמקורם במטבח התימני גם כמזון מהיר. בעדן היה נפוץ הפלאפל, שמקורו במצרים. בישראל פתחו העולים מתימן דוכנים למכירתו, אף שאין מדובר במאכל מן המטבח התימני. כמו כן המלוואח והג'חנון, הנחשבים למזון מהיר בארץ, מקורם מהמטבח בדרום תימן (עדן, לחאג' ושרעב).
בשנות ה-80 פתח המסעדן נרי אבנרי את רשת המסעדות "נרגילה", אשר הגישה אוכל מהיר וזול יחסית, המבוסס על המטבח התימני. ממשיכת דרכה, רשת המסעדות נאפיס, נמנית בין היום המסעדות הרווחיות בישראל.
בישראל נמכרים מוצרי מזון קפואים בהשראת המטבח התימני, זאת בשל התאמתם הגבוהה לייצור כמזון מהיר ומסחרי. עם זאת, מדובר במאכלים על בסיס המרגרינה במקום חמאת הסאמנה, ולכן הם נחשבים בריאים ואיכותיים פחות בהשוואה עם המאכלים האותנטים בשיטת ההכנה המסורתית.
לקריאה נוספת.