הכפר בסיביר היה מעין כלא פתוח - ללא גדרות, אבל המרחק הרב והתנאים הקשים מנעו קשר עם העולם. עם זאת, היה מותר לבקר אצל האסירים תחת מגבלות שונות. הפיזיקאי יבגני צירלין (היום בן תובל), שהקים באמצע שנות ה-70, את גן הילדים היהודי הראשון במוסקבה, הכיר את נודל מימי פעילותם המשותפת. הוא ביקר אצלה במקום מאסרה חמש פעמים, לאחר מסע ממושך ברכבת, והביא לה ציוד ואספקה, כמו מזון משומר.
בחורף 1979, כחצי שנה לאחר מאסרה, הצליח תובל לצלם את נודל בכלאה במצלמת 8 מ"מ. הדבר היה מנוגד לחוק, ותובל הסתכן במאסר בעצמו. הסרטון שצילם מציג את תנאי הכליאה הקשים בסיביר, וכולל ריאיון מצולם עם נודל, שבו היא מסבירה את הסיבות שהביאו למעצרה. נודל טענה כי למרות סבלה הרב, היא מאושרת, שכן מאמציה אפשרו לאלפי יהודים לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל. בנוסף, ניסתה נודל להסביר את הסיבות שהביאו אותה להתנגד ביתר שאת לשלטונות, חרף הסיכון. היא העריכה שרבים מידידיה ראו בפעילותה דבר פזיז, שנבע מחוסר שיקול דעת או מחשבה.
תובל הצליח להבריח את הסרטון למערב על ידי תייר אנגלי, שנשלח על ידי "קבוצת ה-35". הסרט עבר עריכה, תורגם לעברית ואנגלית והוקרן בארצות הברית ובישראל. כדי להגן על תובל הושמט שם צלם הסרט ולא ניתן לו קרדיט רשמי. עם זאת, השלטונות בברית המועצות, שקיימו מעקב אחר פעילים מתנגדי משטר וצותתו לקווי טלפון, ידעו מי צילם את הסרט. לאחר מספר חודשים תכנן תובל לצלם את אנדרי סחרוב, שהיה אסיר מפורסם נוסף. אנשי הק.ג.ב. גילו זאת והציעו לו לצאת מברית המועצות תוך 3 ימים או להישאר מסורב יציאה לזמן בלתי מוגבל. תובל ואשתו החליטו לצאת עם ילדיהם. הם עלו לחיפה וכך נמנעה מברית המועצות מבוכה נוספת.
מאסרה של נודל והעדויות עליו הצליחו לעורר הדים רבים ברחבי העולם, גם בקרב מנהיגים ומפורסמים, כמו רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר, ושחקני קולנוע, בהם ג'יין פונדה וליב אולמן.
בתקופת מאסרה הייתה נודל בקשר עם אחותה, אילנה פרידמן, שגרה בישראל, ושעדכנה את התקשורת במצבה. פרידמן הצטרפה לקבוצות יהודים מרחבי העולם ומישראל שפעלו למען שחרורה של אידה נודל. בשנת 1979, נפגשה פרידמן עם שרת החוץ הקנדית פלורה מקדונלד שפעלה למען נודל, וכן עם רוזלין קרטר, אשתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בעיתון דבר בשנת 1981, תוארה נודל כ"דמות של גיבורה יהודייה אצילת נפש, שתיכנס ודאי לגלריה הגדולה של גיבורות יהודיות מדבורה הנביאה ועד חנה סנש".
חייה בברית המועצות לאחר תקופת מאסרה.
ב-1982, שוחררה נודל לאחר ארבע שנות מאסר. היא ציפתה לקבל אשרת עלייה, בין היתר משום שאסירי ציון רבים אחרים קיבלו אשרה דומה לאחר תקופת מאסרם. אך דבר זה לא התרחש, וגם התייצבותן של דמויות מרכזיות במערב לצדה, והפיכתה לסמל, לא סייעו לה.
לאחר שחרורה, נשלל ממנה היתר המגורים במוסקבה, שבה הייתה לה דירה בבעלותה. אף שבאופן רשמי היא סיימה את ריצוי עונשה, השלטונות המשיכו להתנכל לה. היא ניסתה להתיישב במקומות שונים ברחבי ברית המועצות, ובכולם אסרו עליה השלטונות לגור. שמונה חודשים נאלצה לנדוד, עד שלבסוף הרשו לה להתגורר בעיירה בינדרי במולדובה הסובייטית, סמוך לגבול רומניה. שם הצליחה להשיג דירה חרבה ללא מים וללא שירותים ונאלצה לשפץ אותה. את פרנסתה מצאה בטאטוא רחובות. נודל הייתה אז חולת לב וכליות, וסבלה מקשיים פיזיים. כמו כן הייתה בודדה, מרוחקת מביתה ומבני משפחתה שחיו בישראל. היא קיימה עם אחותה קשר לא סדיר, באמצעות טלפון במשרד הדואר ומכתבים.
גם שקיעתה של ברית המועצות ותהליך הגלאסנוסט, שהביאו לשחרור אסירי ציון רבים בשנת 6–1985 הותירו את נודל מאחור. בשנת 1985 התדרדר מצבה הגופני עוד. היא סבלה ממחלת לב, ומצב הכליות והכבד שלה היה בכי רע. היא לא יכלה לעבוד הלאה בעבודות דחק, ועדיין לא הגיעה לגיל הפנסיה, שעומד בברית המועצות על 55. היא הסתמכה במידה חלקית על משלוחי מזון ששלחה אליה אחותה והייתה מיואשת לגמרי.
ב-15 באוקטובר 1987, כ-16 שנים לאחר בקשת הויזה המקורית, לאחר מאבק נחוש מטעם גורמים בישראל, במדינות מערביות ובברית המועצות עצמה, למען שחרורה, מאבק שכלל לחצים מטעם ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ושביתת רעב של יהודים בברית המועצות, שוחררה נודל ועלתה לישראל כשהיא בת 56.
לאחר העלייה לישראל.
ביתה הראשון בארץ היה ברחובות, ולאחר מכן עברה להתגורר בבית בכרמי יוסף, ביחד עם אחותה אילנה.
היא ביקרה בפומבי ביקורת קשה את קליטת העלייה הרוסית בישראל בכלל, ואת זו הפרטית שלה בפרט. ב-1992 הקימה את ארגון "אם לאם", העוסק בקידום חינוכם של ילדי העולים מרוסיה, בעיקר בקרב מוקדי אוכלוסייה חלשה. הארגון הקים מרכזי למידה לשעות שאחרי בית הספר במקומות כערד, אופקים, שדרות, נתיבות, אשקלון, באר שבע, קריית גת ועפולה.
אידה נודל זוהתה עם חוגי הימין הפוליטי והייתה שותפה למחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בריאיון עיתונאי שעורר הדים ביוני 2005, הביעה תמיכה בתאוריית הקשר על רצח רבין של ברי חמיש.
חיים אישיים.
נודל הייתה רווקה ללא ילדים. נפטרה ב-14 בספטמבר 2021 בגיל 90, ונקברה בבית העלמין ירקון.
נודל נחשבה לאחת מאסירי ציון הוותיקים ביותר.
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הן שתי קבוצות איים השוכנות בדרום האוקיינוס האטלנטי בקרבת דרום אמריקה ואיי פוקלנד. קבוצות האיים נמצאות בשליטתה המלאה של בריטניה, והן הוכרזו כטריטוריה נפרדת בשנת 1985. עד אז הן היו חלק מטריטוריית איי פוקלנד הסמוכה. כיום האיים מהווים טריטוריה בריטית שמעבר לים.
אחת משתי קבוצות האיים מורכבת מהאי הגדול ג'ורג'יה הדרומית וממספר איים קטנים הסמוכים לו, ואילו הקבוצה השנייה כוללת 11 איים געשיים הקרויים איי סנדוויץ' הדרומיים.
מבחינת המים הכלכליים שתי קבוצות האיים מהוות רצף בודד עם איי פוקלנד.
תושבים.
כיום תושבי האיים הללו הם חיילים מצי הים של בריטניה ועוד כמה אנשים. האיים משמשים כבסיס של הצי הימי של בריטניה ובמקום מתגוררים רק חיילים המשרתים בבסיס. מספרם עומד על עשרות בודדות, והם כולם אזרחים בריטים.
הסכסוך הטריטוריאלי באזור.
האיים מאז גילויים היו מוקד למלחמות וקרבות על השליטה בהם.
המדינה היחידה כיום אשר עדיין דורשת את הבעלות על האיים מבריטניה היא ארגנטינה. במלחמת פוקלנד בשנת 1982 נערכו גם קרבות במקום ולמשך תקופה קצרה הוחזקו איי סנדוויץ' הדרומיים, שהיו משנת 1976 תחת כיבוש ארגנטינה, עד אשר נכבשו במהלך המלחמה על ידי בריטניה.
היסטוריה.
ג'ורג'יה הדרומית.
האי והאיים הקטנים שסביבו נצפה לראשונה בשנת 1675 על ידי אנתוני דה לה רושה, ספן מלונדון שקרא לאיים בשם "איי פיפס" על שמו של סמיואל פיפס, שהיה מזכיר האדמירליות הבריטית באותם הימים. בשנת 1775 התגלה מחדש האי והאיים הקטנים שמסביבו על ידי ג'יימס קוק שקרא תחילה לאיים "תגלית חסרת משמעות לחלוטין" ומאוחר יותר קרא להם "איי ג'ורג'יה" על שמו של המלך ג'ורג' השלישי.
באי המרכזי הוקמה תחנה ששימשה את ציידי הלווייתנים באזור. משם יצא ארנסט שקלטון למסעותיו באנטארקטיקה, ולשם הוא חזר, יחד עם חמישה ספנים, על מנת להזעיק עזרה ולהציל את שאר 22 אנשיו שנותרו על אי הפיל. הוא הגיע לחוף הדרומי של האי על גבי סירה קטנה לאחר מסע בן 1,300 קילומטר, וחצה את רכס ההרים במרכז האי על מנת להגיע לנמל.
ארנסט שקלטון קבור באי ג'ורג'יה הדרומית.
הנמל שהורחב משמש עד היום את הצי הבריטי.
ב-9 במאי 2018 הסתיים פרויקט רחב ממדים להשמדת האוכלוסייה הפולשת של חולדות ועכברים, שהגיעו לאי החל מן המאה ה-18 כנוסעים סמויים בספינות ציד הלווייתנים, וגרמו לנזק רב בקרב אוכלוסיית הציפורים המקומית. האי הוכרז כנקי ממכרסמים לאחר שהחל משנת 2016 לא נמצאו סימנים לנוכחות של מכרסמים. המבצע ארך 10 שנים ועלה כ-10 מיליון ליש"ט.
איי סנדוויץ' הדרומיים.
שמונה מאיי סנדוויץ' הדרומיים נתגלו בשנת 1775 בידי ג'יימס קוק שקרא להם "ארץ סנדוויץ'" ("Sandwich Land") על שמו של ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ'. המילה "דרומיים" נוספה מאוחר יותר כדי להבדילם מאיי סנדוויץ' המקוריים (כיום הוואי). שלושת האיים הצפוניים בקבוצת האיים נתגלו בשנת 1819 על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן.
בין השנים 1976 ל-1982 ישבו במקום כוחות צבא ארגנטינאים אשר לא גורשו מהמקום על ידי צבא בריטניה עד למלחמת פוקלנד שבה נכבשו האיים סופית וסופחו רשמית לשטח בריטניה.
אלינור ה. פורטר
טקס (לינוקס)
טַקְס (Tux) הוא הדמות הרשמית של מערכת הפעלה גנו/לינוקס. טַקס, שנוצר על ידי לארי יואינג (Larry Ewing) בשנת 1996, הוא פינגווין שמנמן הנראה שבע רצון ומסופק.
הרעיון שה"קמע" של לינוקס יהיה פינגווין היה של לינוס טורבאלדס, היוצר של לינוקס. הוא רצה שהקמע יהיה של פינגווין, כי הוא ניסה למצוא משהו חמוד שיתקשר ללינוקס, וחשב על פינגווין שמנמן שזה עתה סיים לאכול ארוחה מלאה. פינגווין היא החיה האהובה על לינוס, למרות שהוא ננשך בעבר על ידי פינגווין קטן. האדם הראשון שהחליט לקרוא לטקס בשם זה הוא ג'יימס היוז (James Hughes). הוא טען שטקס הוא קיצור של "היוניקס של טורבאלדס" ("Torvalds' Unix").
טקס עוצב כחלק מהתחרות לעיצוב הלוגו של לינוקס. תמונות של מתחרים נוספים בתחרות ניתן למצוא באתר התחרות לעיצוב הלוגו של לינוקס. הלוגו המנצח נוצר על ידי לארי יואינג בעזרת GIMP (תוכנה חופשית לגרפיקה) והופץ תחת התנאי הבא:
ישנם משחקים רבים שבהם טקס הוא הדמות הראשית:
TuxRacer,‏ SuperTuxKart,‏ Tux Paint,‏ Tux Typing,‏ Tux of math command.