במשפטם הראשון השתמשו חלק מהנאשמים בהגנתם בגרסה של "חרדת הומואים" (gay panic). ההגנה של מייג'ידסון כללה אישור מובלע של מעשיו במותה של גוון, אך טענה שהוא פעל בחמת זעם רגעית ולפיכך יש להרשיעו בהריגה ולא ברצח. עורך דינו של מרל הכחיש כל מעורבות של מרל ברצח. קזרס, הנאשם היחיד שהעיד במשפט הראשון, והיחיד שלא היה לו קשר גופני עם גוון, הכחיש מעורבות אך הודה שסייע לקבור אותה. עדי התביעה הצביעו חמש פעמים על כך שקזרס ניסה להתערב לטובתה (להפסיק את הכאתה). שלושת הנאשמים ניסו לערער את אמינותו של נייבורס וטענו שהוא מנסה להמעיט מחלקו במותה של גוון, וכי הוא ירוויח הרבה אם ישקר. המושבעים לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי אף אחד מהנאשמים והמשפט בוטל. ככל הנראה, לא הצליחו המושבעים להחליט האם האירוע היה מתוכנן מראש ולמעשה היה נודע מלכתחילה שגוון טרנסג'נדרית, ולכן לא הצליחו לפסוק לגבי אף נאשם האם יורשע ברצח מדרגה ראשונה או ברצח מדרגה שנייה. אפשרות אחרת, שהתביעה נערכה לה במשפט השני, הייתה שהתביעה לא הצליחה להציג הסבר טוב לגבי השתלשלות האירועים, שיקבע במדויק את מעשיו של כל אחד מהנאשמים, ולכן לא הצליחו המושבעים לקבוע את מי מהשלושה, אם בכלל, להרשיע.
המשפט השני.
בניגוד למשפט הראשון, שבו העיד רק קזרס, העידו במשפט השני כל שלושת הנאשמים, והאשימו זה את זה, כולל את נייבורס. מרל (כמו עדי התביעה) הודה שקזרס ניסה למנוע ממייג'ידסון להכות אותה זאת לאחר שכבר הוכתה על ידו באמצעות מחבת. מייג'ידסון, אשר הקיא לאחר שנגעל לגלות את האמת בנוגע למיניותה של גוון, טען שהתעלף במהלך ההכאה ושאינו מסוגל לזכור אם קזרס התערב. קזרס עצמו טען שוב שהיה היחיד שהיה מעורב בקבורת הגופה, ואף עד לא אמר שראה אותו מכה את גוון. מרל האשים את נייבורס שהוא היה הרוצח העיקרי ורמז שמייג'ידסון עזר לנייבורס לחנוק אותה למוות. מרל אישר שהכה בראשה במחבת אך אמר שלא התכוון להרוג אותה אלא רק לפצוע אותה. גם מייג'ידסון האשים בעיקר את נייבורס, ואמר שהיה שיכור מאוד באותו לילה. חברתו של נייבורס העידה על המכתב ששלח אליה כשהיה עצור. היא העידה שבמכתב נכתבו כמה אמירות שקריות, ושנייבורס שיקר לה תכופות בנוגע למה שהתרחש במסיבה.
ב-24 באוגוסט 2005 נפתחו טיעוני סיכום המשפט. התובע כריס למיירו שינה אסטרטגיה. בעוד שבמשפט הראשון האשימה התביעה את כל הנאשמים ברצח במידה זהה של אשמה וניסתה להשיג הרשעה ברצח מדרגה ראשונה, הרי שבסיכום המשפט השני מיקד למיירו את טיעוניו במייג'ידסון וקרא לו "אדם פתטי ונתעב". לגבי קזרס, טען למיירו שסיועו למייג'ידסון בקבורת הגופה עושה אותו אשם באותה מידה ברצח. במהלך הטיעונים הוא התייחס לקזרס בעקביות כאל "ידידו של הרוצח". למיירו ויתר במידת מה על ההרשעה ברצח מדרגה ראשונה כשאמר למושבעים כי הדבר החשוב ביותר הוא לא סוג הרצח אלא העובדה שהוא בוצע ושיש להרשיע את מייג'ידסון וקזרס בביצועו. טיעוני הסיכום של למיירו לא התייחסו כמעט למרל - הוא אמר רק שגורלו יינתן בידי המושבעים. זאת כנראה משום שאם מאמינים לעדותו של מרל, היא מבססת את אשמתם של מייג'ידסון וקזרס.
טוני סרה, עורך דינו של קזרס, טען שהעדויות נגדו חלשות. הוא טען גם שעל המושבעים לשקול בנפרד את אשמתו של כל אחד מהנאשמים, ולא להחליט רק כדי להימנע מביטול המשפט בשנית. כשהמשיך את טיעוניו ב-25 באוגוסט, טען שמרשו הוא אדם רגיל שנתפס במנטליות קבוצתית ותקף את נייבורס כשקרן פתולוגי שאין להאמין לו. הוא גם טען שקזרס היה היחיד שניסה להציל את גוון, ושסיועו בקבירת גופתה לא היה מרצונו החופשי אלא בכפייה.
ב-29 באוגוסט נשאו עורכי הדין של מייג'ידסון ומרל את נאומי הסיכום שלהם. ויליאם דובואה, סניגורו של מרל, טען שמרל היה אשם לכל היותר בעבירת תקיפה ולא היה אשם במותה של גוון. בנוסף, הוא טען כי על אף שגוון הוכתה בפועל בידי מחבת, הוא לא התכוון להשתמש בה כדי להכות אותה אלא כדי להפחיד אותה. מייקל תורמן, סניגורו של מייג'ידסון, טען שמרשו נהג בלהט התשוקה, קבע שמייג'ידסון הופתע מהגילוי על מינה הביולוגי, ואמר שלו הייתה גוון מתנצלת על כך, היה מותה נמנע. גם דובואה וגם תורמן ערערו על אמינותו של נייבורס.
ב-30 באוגוסט נשא למיירו את נאומו המסכם, שבו שב ודרש את להרשיע את מייג'ידסון וקזרס ברצח - ובאופן בולט לא דרש להרשיע כך גם את מרל. הוא לא ניסה לערער על קביעותיו של סניגורו של מרל. הוא הגן על אמינותו של נייבורס ואמר שהוא שהוציא את האירוע לאור באמצעות המכתב ששלח לחברתו. לאחר מכן הנחה השופט הארי שפרד את המושבעים להתחיל את דיוניהם.
ב-8 בספטמבר הודיעו המושבעים שהגיעו להכרעה לגבי שניים משלושת הנאשמים. לפי הוראת השופט, לא פורסמו עדיין שני גזרי הדין. ב-12 בספטמבר הודיעו המושבעים שאינם מצליחים להגיע להחלטה לגבי הנאשם השלישי, ואז פורסמו שני גזרי הדין שנקבעו כבר. התברר שדינו של קזרס לא נגזר. מייג'ידסון ומרל הורשעו שניהם ברצח מדרגה שנייה, אך המושבעים קבעו שאין מקום להרשיעם בפשע שנאה, זאת על אף שהיה ברור כי הם רצחו את גוון על רקע טרנספובי. משמעות הרשעתם של השניים היא כליאה לתקופה של בין 15 שנים למאסר עולם.
בריאיון לעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, רמז אחד המושבעים, מקס שטיין (עורך דין מסן פרנסיסקו), שהמושבעים לא האמינו לאף אחד מהנאשמים אבל גם לא לנייבורס, עד התביעה. לדבריו, המושבעים חשבו שהעבירה היא הריגה ולא רצח כי לדעתם לא היו תגובותיהם של מייג'ידסון ושל מרל הגיוניות. הם לא הרשיעו בפשע שנאה כי חלק מהמושבעים האמינו שהמצב באותו ערב יצא משליטה, ושגוון נרצחה בשל כך ולא משום שהייתה טרנסג'נדרית. לדברי שטרן, הרשיעו המושבעים את מייג'ידסון ומרל בעיקר בגלל הודאתם בחלקם במותה.
עסקת הטיעון של קזרס.
ב-16 בדצמבר 2005, הופתעה העיתונות מהודעה כי קזרס חתם עם התביעה על עסקת טיעון, לפיה יודה בהריגה ועונשו יהיה שש שנות מאסר. גזר הדין הרשמי של השלושה נחתם ב-27 בינואר 2006.
עונשו של נייבורס.
על פי עסקת הטיעון שחתם נייבורס עם התביעה, נגזר דינו במשפט נפרד ב-22 במאי 2006. הוא הודה בהריגה ונכלא ל-11 שנים.
הנצחת זכרה.
אמה של גוון אמרה בציבור שהייתה רוצה שהרצח של בתה ישפיע על הענישה במקרים של פשעי שנאה שתוצאתם מוות, כך שהעונש יוכל להיות גם עונש מוות. סילביה גררו ואחיה דייוויד גררו הופיעו בציבור ולפני אמצעי התקשורת הלאומיים בארצות הברית והביעו את צערם על מות בתה ואחייניתו (בהתאמה) ומחו על האלימות ממנה נפגעים בני נוער שמתמודדים עם זהות מינית שונה. בקליפורניה, נמצאת כעת בהליכי חקיקה הצעה שתאסור על מושבעים לקבל נימוקי הגנה מסיבות של "חרדת הומואים", כי זו סותרת את חוק פשעי השנאה של המדינה.
אל מכריה של גוון אראוחו הצטרפו מאות תומכים שהגיעו ללוויה בכנסייה בניוארק. לאחר הטקס, צעדו האבלים ברחובות הראשיים של העיר, והצטרפו אליהם מנהיגי ציבור. אראוחו אוזכרה גם בטקסים שהתקיימו במספר ערים ראשיות לזכר 27 טרנסג'נדרים אחרים שנהרגו בשנה שקדמה למותה של אראוחו.
כמה ימים לאחר הלוויה, ערכו תומכי הכומר פרד פלפס הפגנת מחאה ליד הכנסייה ונשאו שלטים ועליהם הכיתוב "אדי אראוחו (הידוע גם כלִידה או גוון), הנער הקרוס-דרסר הסוטה, הצטרף למת'יו שפרד בגיהנום". הם הפגינו גם במקומות רבים באזור ניוארק, ביניהם בית הספר התיכון שבו העלו תלמידי המגמה לדרמה את המחזה "פרויקט לאראמי", שדן בתגובה למותו של שפרד, אשר בדומה לאראוחו נרצח על רקע זהותו המינית.
מספר פעמים בשנה, נושאות קבוצות מחאה שלטים המזכירים את מותה של אראוחו ואת קולתו היחסית של עונשם של הרוצחים, באירועים ציבוריים כגון מצעדי גאווה שנערכים בערים שונות ברחבי ארצות הברית.
שמה של אראוחו שונה ל"גוון" באופן רשמי רק לאחר מותה לבקשת אמה, בצו שופט, ב-23 ביוני 2004.
נעמי פולני
נעמי פולני (נולדה ב-4 באוגוסט 1927) היא זמרת, שחקנית, מפיקה מוזיקלית, כוריאוגרפית ובמאית ישראלית. מזוהה בעיקר כבמאית הלהקות הצבאיות בראשית דרכן, וכמייסדת ובמאית להקות "התרנגולים" ו"החמציצים". כלת פרס ישראל לשנת 2019 (ה'תשע"ט) בתחום התיאטרון והמחול.
ביוגרפיה.
פולני נולדה ליחיאל פולני ועדה לבית חיסין בתל אביב. היא נכדתו של ד"ר חיים חיסין, ממייסדי העיר תל אביב, שעלה ארצה מבלארוס (אז חלק מהאימפריה הרוסית). היא למדה משחק בתיאטרון "האוהל" ומחול אצל גרטרוד קראוס. לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה הצטרפה לפלמ"ח, הייתה חברת ההכשרה המגויסת בקיבוץ חצרים והשתתפה בליווי השיירות לירושלים. עם פרוץ מלחמת העצמאות הייתה ממקימי להקת הבידור של הפלמ"ח, הצ'יזבטרון, ואחת הכוכבות הבולטות של הלהקה. פולני הגיעה ללהקה בהמלצתו של שייקה אופיר, שהתוודע לכישרונה בתיאטרון "האוהל". במיוחד זכורה שירת הסולו שלה בשיר "היו זמנים" והדואט שלה עם שייקה אופיר בשיר "היי הג'יפ". לתקופה קצרה בעת המלחמה השתתפה גם בהופעותיה של הלהקה הצבאית הארצית, ובה בלטה בקטעי חיקוי.