אחת האמירות המזוהות ביותר, המצוטטות ביותר וכנראה הבלתי מובנות ביותר של קמפבל הייתה הקריאה שלו "לכו אחרי אושרכם". הוא שאב את הרעיון הזה מהאופנישדות.:הגעתי למושג הזה של האושר כי בסנסקריט, שהיא השפה הרוחנית הגדולה של העולם, יש שלושה ביטויים שמייצגים את הסף, מקום הקפיצה אל אוקיינוס ההתעלות: סאט-צ'יט-אננדה. המילה "סאט" פירושה הוויה. "צ'יט" פירושו תודעה. "אננדה" פירושו אושר או מקסם. חשבתי, "אינני יודע אם התודעה שלי היא תודעה ממש או לא; אינני יודע אם מה שאני יודע על ההוויה שלי הוא אכן ההוויה שלי או לא, אבל אני יודע איפה המקסם שלי. אני איאחז במקסם, והוא יביא לי גם הוויה וגם תודעה." אני חושב שזה הצליח.הוא ראה בזה לא רק מנטרה, אלא מדריך שימושי ליחיד לאורך כל מסע הגיבור שכל אחד מאתנו עובר בחייו:אם אתה הולך בעקבות אושרך, אתה מציב את עצמך על מעין מסלול שהיה שם כל הזמן, מחכה לך, והחיים שעליך לחיות הם החיים שאתה חי. באשר תהיה, אם אתה הולך אחרי אושרך, אתה נהנה מהרענון הזה, מהחיים שבתוכך, כל הזמן.קמפבל החל לשתף את הרעיון הזה עם תלמידיו במהלך הרצאותיו בשנות ה-70'. כאשר "כוחו של המיתוס" שודר ב-1988, שישה חודשים אחרי מותו של קמפבל, "לכו אחרי אושרכם" כבר היה פילוסופיה שעוררה הדים עמוקים בציבור האמריקאי - הן הדתי והן החילוני.
בשנותיו המאוחרות יותר, כשכמה תלמידים סברו שהוא מעודד נהנתנות, קמפבל, כך מדווחים, רטן, "הייתי צריך לומר, 'לכו אחרי יבלותיכם'."
ביקורת.
כמה סופרים האשימו את קמפבל באנטישמיות. במאמר שפורסם בסקירת הספרים של הניו יורק טיימס ב-1989, ברנדן גיל האשים את קמפבל הן באנטישמיות והן בדעות קדומות נגד שחורים. המאמר של גיל גרר סדרה של מכתבים לעורך, חלקם תומכים בהאשמה באנטישמיות או מאשימים את קמפבל בנטיות ימניות אחרות, וחלקם מגינים עליו. רוברט אלווד כותב שגיל הסתמך על "שיירי ראיות, בעיקר שוליות" לתמיכה בהאשמות נגד קמפבל. הפסיכולוג לשעבר ג'פרי מוסאייף מאסון האשים את קמפבל ב"אנטישמיות סמויה" וב"נטייה להשקפות שמרניות, אנטישמיות."
גם למדנותו של קמפבל ובקיאותו בסנסקריט הוטלו בספק. מאסון, חוקר סנסקריט מלומד, אמר שפגש פעם את קמפבל, והשניים "שנאו זה את זה ממבט ראשון". מאסון ציין כי "כשפגשתי פעם את קמפבל בכינוס ציבורי, הוא ציטט פסוקים בסנסקריט. לא היה לו מושג על מה הוא מדבר; היה לו ידע שטחי ביותר על הודו, אבל הוא יכול היה להשתמש בו להאדרה עצמית. אני זוכר שחשבתי: האיש הזה מושחת. אני יודע שהוא פשוט "משקר" בנוגע להבנה שלו." לפי Richard Buchen, עורך המהדורה השלישית של הגיבור בעל אלף פרצופים, קמפבל לא ידע לתרגם היטב מסנסקריט.
אלווד ציין כי סדרת "מסכות האלוהים" "הרשימה הדיוטות מלומדים יותר מאשר מומחים"; הוא מצטט הערה של סטיבן פ' דן כי ב"המיתולוגיה המערבית" קמפבל "כותב בסגנון ארכאי מוזר - מלא שאלות רטוריות, קריאות של פליאה ועונג, ותוכחות המכוונות אל הקורא, או אולי אל האני האחר של המחבר, וזה מקסים כשליש מהזמן. ודי מעצבן בשאר הזמן." אלווד מציין כי "קמפבל לא היה באמת איש מדעי החברה, ומי שהיו כאלה ידעו את ההבדל" ומביע חשש מפני "הפשטת-יתר של נושאים היסטוריים ונטייה לייחס למיתוס כל המשמעות שהוא רוצה לייחס לו" של קמפבל. המבקרת קמיל פאליה כותבת ב"הדמות המינית" (1990) על אי-הסכמתה עם "הביקורת השלילית על אתונה במאה החמישית" ב"המיתולוגיה המערבית" של קמפבל, בטענה שקמפבל התעלם מהאנדרוגניות "הנבואית והנשגבת" בפסלים יווניים של ילדים עירומים. פאליה כתבה שאם כי קמפבל הוא "דמות מכוננת עבור פמיניסטיות אמריקאיות רבות", היא מתעבת אותו "על תפלותו והמחקר הלקוי שלו". פאליה קראה לקמפבל "רכרוכי" ו"מורה שקר", ותיארה את יצירתו כ"ערב-רב יומרני, ראוונתני".
חוקר הדתות ראסל ט' מק'קאצ'ן תיאר את יצירתו של קמפבל כ"לגיטימציה רוחנית ופסיכולוגית" ל'כלכלת רייגן".
יצירותיו של קמפבל.
שיתופי פעולה מוקדמים.
היצירה הראשונה שפורסמה תחת שמו של קמפבל הייתה "שניים באו אל אביהם" (1943), טקס של שבט הנבאחו שנערך על ידי הזמר (רופא אליל) ג'ף קינג. והוקלט על ידי האמנית והאתנולוגית מוד אוקס, המספר את סיפורם של שני גיבורים צעירים הבאים אל ההוגאן של אביהם, השמש, וחוזרים עם הכוח להשמיד את המפלצות הפוגעות בבני עמם. קמפבל שימש כפרשן. הוא שב והשתמש בסיפור הזה בהמשך הקריירה שלו כדי להדגים הן את הסמלים והמבנים האוניברסליים של המיתוסים האנושיים והן את הפרטים ("רעיונות עממיים") של סיפורי ילידי אמריקה.
כפי שכבר צוין, לג'יימס ג'ויס הייתה השפעה רבה על קמפבל. הספר החשוב הראשון של קמפבל (יחד עם הנרי מורטון רובינסון), "מפתח שלד לפיניגנז וייק" (1944), הוא ניתוח ביקורתי של הנוסח הסופי של ג'ויס ל"פיניגנז וייק." נוסף על כך, יצירתו העיקרית של קמפבל, "הגיבור בעל אלף הפנים" (1949), דנה במה שקמפבל כינה בשם המונומיתוס – המחזור של מסע הגיבור – מונח שהוא שאל ישירות מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס.
הגיבור בעל אלף הפנים.
מימיו בקולג' ועד שנות ה-40', ג'וזף קמפבל עסק בכתיבת סיפורת. ברבים מסיפוריו המאוחרים יותר (שפורסמו אחרי מותו באוסף "דמיון מיתי") הוא החל לחקור את הנושאים המיתולוגיים שדן בהם בשיעוריו בקולג' שרה לורנס. רעיונות אלה הפכו בסופו של דבר מסיפורת לעיון.
הגיבור בעל אלף הפנים שנקרא במקור "לקרוא מיתוס", והיה מבוסס על שיעור המבוא למיתולוגיה שהוא לימד בקולג' שרה לורנס, פורסם ב-1949 בתור הניסיון הראשון של קמפבל לכתוב ספר לבדו; הספר ביסס את המוניטין של קמפבל מחוץ לחוגים האקדמאיים ואפשר לטעון שהוא עדיין, היצירה המשפיעה ביותר שלו עד היום. הספר טוען כי שסיפורי גיבורים כגון קרישנה, בודהה, אפולוניוס איש טיאנה וישו חולקים כולם בסיס מיתולוגי משותף. לא זאת בלבד שהוא הציג את רעיון מסע הגיבור בפני החשיבה הפופולרית, אלא גם החל להפוך לפופולרי את עצם הרעיון של מיתולוגיה השוואתית - חקר הדחף האנושי ליצור סיפורים ודימויים אשר עוטים מוטיבים של זמן ומקום מסוימים, אבל עם זאת שואבים מנושאים אוניברסליים, נצחיים. קמפבל טען:
בכל מקום ששירת המיתוס מתפרשת כביוגרפיה, היסטוריה או מדע, היא נהרגת. הדימויים החיים הופכים רק לעובדות מרוחקות של תקופה רחוקה בשמים. יתר על כן, לעולם לא קשה להוכיח שבתור מדע והיסטוריה, המיתולוגיה מגוחכת. כאשר תרבות מתחילה לפרש מחדש את המיתולוגיה בדרך זו, החיים יוצאים ממנה, מקדשים הופכים למוזיאונים, והזיקה בין שתי התפיסות מתפוגגת.
מסכות האלוהים.
"מסכות האלוהים""," יצירתו בת 4 הכרכים של קמפבל שיצאה לאור בין השנים 1959–1968, מקיפה מיתולוגיה מכל רחבי העולם, מהעתיק למודרני. בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" מתמקד במכנה המשותף של המיתולוגיה ("רעיונות יסודיים"), ספרי "מסכות האלוהים" מתמקדים במגוון ההיסטורי והתרבותי של המונומיתוס (ה"רעיונות העממיים"). במילים אחרות, בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" שואב אולי יותר מהפסיכולוגיה, "מסכות האלוהים" שואב יותר מהאנתרופולוגיה וההיסטוריה. ארבעת הכרכים של "מסכות האלוהים" נקראים: מיתולוגיה פרימיטיבית, מיתולוגיה מזרחית, מיתולוגיה מערבית ומיתולוגיה יצירתית.
התומכים בתורת המיתוס של ישו מצטטים את הספר. קמפבל כותב, "ברור שבין אם היא מדויקת מבחינת פרטים ביוגרפיים ובין אם לאו, האגדה הנוגעת ללב על המשיח שנצלב וקם לתחייה הותאמה כדי להביא חמימות, מיידיות ואנושיות חדשים למוטיבים הישנים של המחזורים האהובים של תמוז, אדוניס ואוזיריס."
האטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית.
לפני מותו, קמפבל היה בעיצומה של עבודה על סדרה בפורמט גדול, מאוירת בראוותנות, שכותרתה ה"אטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית". סדרה זו נועדה להיבנות על הרעיון של קמפבל שהוצג בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים", שהמיתוס מתפתח עם הזמן לאורך ארבעה שלבים:
רק הכרך הראשון הושלם לפני מותו של קמפבל. העורך של קמפבל, רוברט וולטר, השלים את פרסומם של שלושה חלקים ראשונים מתוך חמישה של הכרך השני אחרי מותו של קמפבל. היצירות אזלו מהדפוס. נכון ל-2014, קרן ג'וזף קמפבל עובדת על יצירת מהדורה דיגיטלית חדשה.
כוחו של המיתוס.
קמפבל זכה להכרה הפופולרית הרחבה ביותר בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ביל מויירס בסדרה "כוחו של המיתוס של" פי. בי. אס, אשר שודרה בראשונה ב-1988, שנה אחרי מותו של קמפבל. הסדרה דנה בארכיטיפים מיתולוגיים, דתיים ופסיכולוגיים. זמן קצר אחרי השידור המקורי יצא לאור ספר, "כוחו של המיתוס", המכיל תמלולים מורחבים של השיחות ביניהם.
קרן ג'וזף קמפבל.
ב-1991 עבדה אלמנתו של קמפבל, הכוריאוגרפית ג'ין ארדמן ,עם ידידו הוותיק של קמפבל והעורך שלו, רוברט וולטר, על הקמת קרן ג'וזף קמפבל.
בין יוזמותיה של קרן ג'וזף קמפבל ניתן למצוא את "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל"; פרס ארדמן קמפבל; השולחנות העגולים המיתולוגיים (רשת של קבוצות מקומיות ברחבי העולם הבוחנת את נושאי המיתולוגיה ההשוואתית, הפסיכולוגיה, הדת והתרבות; ואוסף הספרייה והמסמכים של קמפבל השוכן ב"בארכיון ומרכז מחקר OPUS (ראה להלן).
סדרת "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל" היא פרויקט שמטרתו לרכז את המגוון העצום של יצירותיו של קמפבל, לפרסם מהדורות חדשות ומהימנות של כתביו שפורסמו ושלא פורסמו, וכן הקלטות שמע ווידאו של הרצאותיו, בשיתוף עם "New World Library (')" ו-"Acorn Media UK", וכן לפרסם הקלטות שמע וספרים אלקטרוניים תחת שמה. נכון ל-2014, הפרויקט הפיק יותר משבעים וחמישה כותרים. העורך הראשי של הסדרה הוא רוברט וולטר, והעורך-המנהל הוא דייוויד קודלר.
ג'ובתא א-זית