בשנת 1949 מנה המפעל 1,128 עובדים, באותה שנה איבדה אתא את צביונה כחברה משפחתית בעקבות רכישת חלק נכבד ממניותיה על ידי חברת אפריקה-ישראל. האווירה המשפחתית במפעל נעלמה ואת מקומה תפסו יחסי עבודה של עובד-מעביד. "מיוחדים" קראו למנהלים אלו שנמנו ברובם על ותיקי המפעל ומקימיו. הם נהנו מתנאי עבודה מיוחדים. הנס מולר ניהל את המפעל בדרך פאטרנליסטית (בשיטת המרכוז). הוא העניק לעובדיו תנאים טובים והיה מוכן לשלם שכר גבוה מן המקובל בארץ בענף הטקסטיל, כל זאת בתנאי שיוכל לנהלו ללא התערבות ועד עובדים, הסתדרות ואפילו תעשיינים עמיתים. הוא הקים מטבח משוכלל וחדר אוכל לנוחיות העובדים וסירב לשתפם בניהולו. הוא לא היה חבר בהסתדרות בעלי התעשייה ולפיכך סירב לקבל מהם תכתיבים
בין אריך מולר לבין בן דודו הנס פרצו חילוקי דעות והם נפרדו.
הנס מולר נותר לעמוד בראש הנהלת "אתא".
בסתיו אותה שנה פרש אריך מולר מההנהלה והקים מאוחר יותר מפעל לחוטי אריגה בנהריה ומפעל טקסטיל בקריית שמונה (מוליטן).
שנות ה-50 - מוניטין ואיכות.
בתחילת שנות ה-50 הפכה "אתא" גם לספק המרכזי של ביגוד לסקטור האזרחי במסגרת תוכנית הצנע. כל משפחה בישראל הייתה מקבלת הקצבה של נקודות ובאמצעותם רכשה צורכי לבוש בחנויות הרשת (חלק מן החנויות היו בבעלות אתא והשאר פעלו בזיכיון).
בתחילה היצור התרכז בבגדי חאקי - הכובע המפורסם, מכנסים וחולצות אשר היוו שם נרדף לתוצרת אתא. בגדים אלו נחשבו לבגדים המקובלים בחברה ומי שלבש בגדים אחרים נחשב לחריג, כלומר יהודי גלותי או סנוב. לפי המקובל באותם הימים, היו בגדי עבודה בצבע כחול כהה, והם נקנו בדרך כלל תמורת תלושים שסיפקו מקומות העבודה. בחנויות הוצעו החולצות למיניהן: הלבנות, התכלת והכחולות בהתאם לגוון החברתי ביישוב.
בתקופת הצנע למרות השפל הכלכלי, פרח המפעל. תוצרתו נמכרה היטב בארץ וערך היצוא בשנת 1954 הגיע לסביבות מיליון דולר. מחומר הגלם, הלוא הוא הכותנה, טוו חוטים, ארגו בדים ותפרו בגדים.
בשנת 1956 הוחל בייצור בדי קורדרוי והוכנסו חידושים רבים. מעצבי אופנה נתנו את הטון ושינו את הקו הצנוע שאפיין עד אז את תוצרת "אתא" שנחשבה למעולה.
בחנויות "אתא" היו כל סוגי הביגוד הדרושים ולעיתים הייתה "אתא" משווקת בחנויותיה מוצרים של חברות אחרות, כמו גרביים של לודז'יה. אך גם על אלה היא נטלה את האחריות לטיב ולא הפנתה את הלקוחות לספק. בהמשך ייצרה "אתא" גם בגדים בסגנונות אחרים. ידועים היו מכנסי הגברדין, אשר שימשו את הגברים לטקסים חגיגיים.
במודעות של "אתא" הוצגה ססמת החברה: "מסורת באיכות ותנופה באופנה". על החלק הראשון של הסיסמה לא היו עוררים. אשר לחלקה השני של הסיסמה, ל"אתא" הייתה בעיה: רמת החיים בארץ עלתה, דרישות האופנה הגיעו לרמה גבוהה יותר ו"אתא" לא התאימה את תוצרתה לכך.
רכישת בגדים ב"אתא "הייתה חלק מתהליך ההתערות של חלק מהעולים החדשים. בתקופה מסוימת, היה נוהג אצל ילדים ונערים עולים חדשים ולעיתים גם אצל נערות, לקנות בלוויית תושב ותיק בחנות אתא את כל הביגוד הדרוש ליום חול, וחולצה לבנה לשבת.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החל המשק הישראלי לקבל שילומים מגרמניה. באזורי הפיתוח בארץ, בעיקר בצפון ובדרום, הייתה אבטלה רבה. שר המסחר והתעשייה דאז פנחס ספיר החליט לעודד הקמת מפעלי טקסטיל. המפעלים היו עתירי עבודת יד והתאימו להעסקת עובדים רבים. כתוצאה מכך גברה התחרות בענף ומצבה של "אתא" הורע.
בסוף שנות ה-50 הוקם קו לעיצוב וייצור בגדי נשים בשם "ספלנדיד מודל", אך לא זכה להצלחה רבה.
השביתה הגדולה.
ב-1956 רצה הנס מולר, מנכ"ל אתא, לבצע פיטורי ייעול במפעל ולהגביל את עליית השכר. באפריל 1956, החל סכסוך עבודה, כאשר עובדי המפעל דרשו תוספות שכר, מעבר לאלו שהנהלת המפעל הסכימה להן. הסכסוך נמשך זמן רב ובמאי 1957 פרצה שביתה שעוררה הדים בכל הארץ. השביתה נמשכה שלושה חודשים. בראש ועד העובדים עמד אלכס מנדל, שביתה נתמכה על ידי מועצת פועלי חיפה שבראשה עמד יוסף אלמוגי וראש הממשלה דוד בן-גוריון עצמו נאלץ להתערב בסכסוך.
משנות ה-60 ועד סגירתו.
בשנת 1962 נפטר מנהל המפעל, הנס מולר ולמשפחה היו קשיים בניהולו, לכן הוא נמכר לקבוצת משקיעים בראשות טיבור רוזנבאום, שמינתה את עמוס בן-גוריון לנהל את המפעל.
בשנות ה-60 מכרה ישראל לגרמניה מדים מתוצרת אתא.
עקב קריסת עסקיו של רוזנבאום ב-1974, מונה למפעל כונס נכסים שווייצרי שמכר אותו בשנת 1977 לחברה לישראל שהייתה אז בבעלות שאול אייזנברג.
בשנת 1980 החליף דוד ארבל את עמוס בן-גוריון בהנהלת המפעל והיה המנכ"ל האחרון בו עד סגירתו.
ביולי 1983, הודיעה רשת החנויות הבריטית מרקס אנד ספנסר, שתפסיק לרכוש את תוצרת המפעל. רשת "מרקס אנד ספנסר" רכשה באותן שנים כ-85% מתוצרת המפעל, בעקבות זאת הודיע המפעל מיד על פיטורי 550 עובדים מתוך 2,600. יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר מרקוס זיו היה ציוני תומך ישראל, אך איכות המוצרים של המפעל לא עמדה בסטנדרט של הרשת, לאחר שנים של חוסר השקעה בציוד מודרני במפעל. בהמשך שנת 1983 ו-1984 המפעל הפסיד כ-1.5 מיליון דולר כל חודש, וביולי 1984 מלאי הכותנה שלו אזל והוא לא יכל לשלם על מלאי חדש. שאול אייזנברג וממשלת ישראל מגיעים להסכם להזרמת הון בסך 10 מיליון דולר. המפעל המשיך להפסיד, וניסיון מכירה שלו נכשל, מאחר שהציוד המיושן שלו הרתיע קונים פוטנציאלים. ב-29 באוקטובר 1984 מונה למפעל כונס נכסים, שהתבקש לנסות להמשיך להפעיל אותו במתכונת מצומצמת.
המאבק למניעת סגירת המפעל.
בראשית 1985 החליטה הנהלת המפעל למכור אותו לקבוצת משקיעי נדל"ן בראשות מיכאל אלבין, לסגור אותו כמפעל ייצור ולפטר את עובדיו. היה זה המפעל הגדול הראשון של חברת העובדים שעבר תהליך של הפרטה. בתגובה פנה ועד העובדים בראשות פיני גרוב להסתדרות אך לא זכה לסיוע של ממש ולמעשה נתנה ההסתדרות בראשותו של ישראל קיסר "אור ירוק" לסגירת המפעל והתייצבה לצד המעסיקים ולא לצד הפועלים. עקב כך התארגנו העובדים במסגרת "ועד 1 - מועצת ועדי העובדים", איגוד חליפי בראשות גרוב ובהדרכת מפ"ם יצאו למאבק ציבורי מר, שכלל התבצרות בחצר המפעל. במסגרת המאבק טבע גרוב את הסיסמה: היום זה "אתא" - מחר זה אתה. המאבק הסתיים אמנם בסגירת המפעל אך גם הפנה את עין התקשורת והציבור אל אזלת ידה של ההסתדרות ואל כוחה של ההתאגדות המקצועית מחוצה לה. דמות המנהיג של גרוב ונאומיו היו לסמלו של המאבק והוא כונה בתקשורת "לך ואלנסה של הצפון". בין היתר אמר עם סגירת המפעל: "זהו יום שחור לפועלי ישראל, שמשקף את חורבן היצירה ומסמל את תקומתה של קבוצה מתעשרת שעלתה לראש הסולם".
על שטח סניף המפעל בכורדני הוקם הקריון, ועל שטח המפעל בקריית אתא הוקמה שכונת מגורים הכוללת מרכז מסחרי גדול. לפני בניית השכונה נערך סקר שימור שקבע את חלק מהמבנים של המפעל, בהם צריף ישן אשר שימש למגורי הפועלים הראשונים של מפעל אתא, כמבנים לשימור. כן נשאר מהמפעל מגדל המים, אשר סיפק מים לתעשיית הטקסטיל.
ב-2016 החזיר איש הקולנוע והפרסום שחר סגל לתחייה את מותג הבגדים "אתא", ביחד עם המעצבת יעל שנברגר, אשר לו שלושה סניפים בתל אביב.
הלוח האתיופי
אריך מולר
אריך מולר (1895–1995) היה תעשיין ישראלי ומייסד מפעל אתא.
ביוגרפיה.
מולר נולד בפרבר באבי הסמוך לעיר נאכוד (Náchod) בבוהמיה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחת תעשיינים יהודית מתבוללת. אימו באה ממשפחת תעשיינים שהקימו בסוף המאה ה־19 מפעל טקסטיל גדול (S. Katzau).
מולר התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי ונפל בשבי הרוסי בתחילת מלחמת העולם הראשונה. שבע שנים שהה בסיביר שם התוודע לאינטלקטואלים ציוניים, למד עברית ויהדות.
בשנת 1920 חזר לצ'כוסלובקיה ותכנן לעלות לארץ ישראל. דודו, הוגו מולר, שכנע אותו להצטרף למפעל המשפחתי. אריך מולר הצטרף בתנאי שיום יבוא והוא יקים סניף של המפעל בארץ ישראל.
בין השנים 1923 ו-1934 ביקר בארץ ישראל למעלה מ-7 פעמים ובמהלכם סייע בהקמת מפעל "חרושת העמק" בעפולה ובשנת 1930 רכש פרדס במושבה פרדס חנה.
בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, החליט מולר לעלות לארץ והתחיל בהגשמת חלומו להקמת מפעל טקסטיל באדמות "כופריתא" - מפעל אתא. מולר, אשתו הלן ובנו יונתן עלו בשנת 1934 לארץ ועם הלאמת המפעלים בצ'כוסלובקיה בשנת 1938 הגיע ארצה גם הדוד הוגו מולר ויסד את אתא חברה לטקסטיל.
בסתיו 1949 פרש מולר מאתא ויחד עם בנו יונתן הקימו את "מולר טקסטיל" צפונית לנהריה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1958 נענה לבקשת אהוד אבריאל להקמת מפעל "חולה טקסטיל" בקריית שמונה בשותפות עם ההסתדרות.
בשנת 1972 הקים את מפעל "מוליתן" לייצור חוטי תפירה.
בערוב ימיו המשיך לגור בדירה מעל למפעל בנהריה.
בשנת 1995 נפטר בגיל 100.
גנוטלה
גנוטלה (Gnutella) היא רשת שיתוף קבצים באינטרנט. נכון לדצמבר 2005, היא הייתה הרשת השלישית בגודלה באינטרנט, אחרי הרשתות eDonkey2000 (eDonkey2000) ו-FastTrack (קאזה). בכל רגע נתון מחוברים לרשת כמיליון משתמשים, ולעיתים כפליים מכך. השם "גנוטלה" הוא הלחם של גנו (מערכת הפעלה) עם נוטלה (ממרח שוקולד).
היסטוריה.