חֲיִי ארצי (בערבית: عيشي بلادي, עִישִׁי בִּלַאדִי) הוא ההמנון הלאומי של איחוד האמירויות הערביות. לחן ההמנון נכתב על ידי מוחמד עבד אל-והאב והוא אומץ רשמית בשנת 1971, ואילו המילים נכתבו על ידי עארף א-שייח' והן התקבלו רשמית בשנת 1996.
אינפלציה קוסמולוגית
ועדת העבודה והרווחה
טקס פרסי העמי
עמנואל שיקאנדר
עמנואל שיקאנדר (גרמנית: Emanuel Schikaneder, 1 בספטמבר 1751 - 21 בספטמבר 1812) היה אמרגן, מחזאי, שחקן וזמר גרמני, נודע בעיקר כליבריתן של האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט.
עמנואל שיקאנדר נולד בשם יוהאן יוזף שיקאנדר בשטראובינג, גרמניה. בראשית דרכו הופיע עם להקת התיאטרון של פ. י. מוזר בסביבות 1773. מלבד אופרות, ביצעה הלהקה גם פארסות וזינגשפיל (אופרטות). שיקאנדר נשא לאישה שחקנית מלהקה זו, אליאונורה ארת, בשנת 1777, השנה בה הופיע בתפקיד המלט
במינכן וזכה לשבחי הקהל והביקורת. הוא היה לבמאי הלהקה בשנת 1778. בשנת 1780 פגש את מוצרט בזלצבורג בעת שהייה ממושכת בעיר עם להקתו.
שיקאנדר הופיע בתיאטרון קארנטנרטור Kärntnertor בווינה משנת 1785, ובמקביל המשיך לעבוד עם קבוצת זלצבורג ככל שהתיר לו זמנו. הקיסר יוזף השני פסל את תוכניתו לבנות תיאטרון בווינה וכתוצאה מכך עזב את העיר ויצא לרגנסבורג.
לאחר זמן חזר בכל זאת לווינה בתוכנית לבניית תיאטרון חדש ב"פרייהאוז אאוף דר וידן" מחוץ לעיר. התיאטרון נפתח ביולי 1789.
חליל הקסם.
התיאטרון החדש נהנה מהצלחה מיידית, בייחוד עם הצגת הבכורה של הזינגשפיל "חליל הקסם" בספטמבר 1791, עם מוזיקה של מוצרט. הליברית הייתה של שיקאנדר, ונמזגו בה בחופשיות יסודות טקסיים של הבונים החופשיים עם נושאים מאגדות מסורתיות. שיקאנדר היה בין המבצעים בהפקה הראשונה, בתפקיד פאפאגנו.
ייתכן ששיקאנדר גם ייעץ למוצרט בנושא התאמת המוזיקה לליברית שלו. המחזאי איגנץ פרנץ קסטלי מספר את המעשה הבא:
"זמר הבס המנוח סבסטיאן מאייר סיפר לי, שמוצרט כתב במקור את הדואט של פאפאגנו ופאפאגנה בפגישתם הראשונה בצורה שונה לגמרי מכפי שאנו שומעים אותו כיום. במקור קראו שניהם "פאפאגנו!" ו"פאפאגנה!" בתדהמה, פעמים אחדות. אבל כששיקאנדר שמע זאת, הוא קרא למטה, אל התזמורת, 'היי, מוצרט! לא כך, המוזיקה חייבת לבטא תימהון רב יותר. הם צריכים ללטוש עיניים ללא הגה זה בזה, ואז פאפאגנו צריך להתחיל לגמגם: "פא-פאפא-פא-פא"; פאפאגנה צריכה לחזור על כך עד ששניהם מצליחים לבסוף לבטא את השמות בשלמותם'. מוצרט קיבל את העצה ונקבע, שכך מבצעים את הדואט."
קסטלי מוסיף, ששיקאנדר הוא שהציע גם את שיר הלכת של הכוהנים, הפותח את המערכה השנייה, שמוצרט הוסיף לאופרה ברגע האחרון. עם זאת, ראוי להיזהר בסיפורים אלה, משום שעל פי הרשומות, סבסטיאן מאייר לא נמנה עם להקת שיקאנדר עד 1793, שנתיים לאחר ביצוע הבכורה של "חליל הקסם".
המשך הקריירה.
הצלחת "חליל הקסם" והפקות אחרות אפשרה לשיקאנדר לבנות ב-1801 תיאטרון חדש בווינה, על סמך היתר קיסרי שקיבל 15 שנים קודם לכן. התיאטרון הזה, תיאטר אן דר וין Theater an der Wien, נפתח בהצגת האופרה "אלכסנדר", לליברית של שיקאנדר עצמו ומוזיקה של פרנץ טייבר. על פי מילון גרוב החדש, התיאטרון על נהר וין היה "המפואר ביותר בציודו ואחד הגדולים בזמנו". עם זאת, שיקאנדר מתח כנראה את אמצעיו מעבר למידה בהקמת התיאטרון, שכן לאחר פחות משנה נאלץ לוותר על הבעלות, אם כי עוד פעמיים שירת את התיאטרון כמנהל אמנותי כשביים שם הפקות מורכבות.
במהלך התקופה הזאת היה שיקאנדר עמית אמנותי של לודוויג ואן בטהובן, שניסה במשך זמן מה ליצור אופרה מן הליברית של שיקאנדר, "האש הווסטאלית". בטהובן התגורר בחדרים בתיאטרון אן דר וין במשך התקופה הזו, בהזמנת שיקאנדר, ונשאר שם עוד פרק זמן, שבו הסיט את מאמציו האופראיים לכתיבת "פידליו".
בשנת 1804 נמכר התיאטרון אן דר וין לברון פטר פון בראון, שפיטר מניה וביה את המתחרה הראשי שלו. שיקאנדר עזב את וינה ויצא לעבוד בברנו ובשטיר. מפנה חמור חל בחייו החל בשנת 1811. עקב בעיות כלכליות שחוללו המלחמה וירידת ערך המטבע של 1811, איבד את רוב הונו. ב-1812, במהלך מסע לבודפשט לקבל עליו משרה חדשה, איבד שיקאנדר את שפיות דעתו. הוא מת בחוסר כל ב-21 בספטמבר 1812, בגיל 61, בווינה.
כתיבתו היוצרת של שיקאנדר כוללת 55 יצירות לתיאטרון ו-44 ליבריות.
שוקולטה
שוֹקוֹלַטֶה (בספרדית: שוקולד), משקה שוקולד חם, סמיך מאוד. נקרא גם צ'וקולטה.
מתכון בסיסי לשוקולטה כולל המסת קוביות שוקולד בכוס חלב חם.
בארגנטינה ובאורוגוואי מוכר המשקה בשם "סובמארינו" ("צוללת" בספרדית) ומכאן הוא לעיתים מכונה גם בעברית בשם "צוללת".
ניתן להשתמש בשוקולד מריר או בשוקולד חלב. תוספות אפשריות הן סוכר, קינמון, וניל. לקבלת שוקולטה אלכוהולית ניתן להוסיף ליקר מסוגים שונים.
בספרד ובארגנטינה, לאחר בילוי לילי, מקובלת ארוחת בוקר של שוקולטה וצ'ורוס (בספרדית: Chocolate con churros).
בטורינו, מולדת השוקולד המוצק, מייצרים שוקולטה מיוחדת המכונה ג'יאנדויה (Gianduja, על שם מחזה מפורסם בסגנון קומדיה דל'ארטה), המכילה אבקת אגוזי לוז.
מרכז החלל ע&quot;ש קנדי
אריה די מודינה
בנימין תלם
בנימין (ביני) תלם (30 ביולי 1928 - 16 ביוני 2008) היה מפקד חיל הים הישראלי בשנים 1972 – 1976.
עד הקמת המדינה.
תלם נולד בשם קלאוס, בעיר דסאו בגרמניה לד"ר קורט וארנה בלומנטל, ובשנת 1933 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחיפה.
למד בבית הספר העממי "חוגים", ואת לימודיו התיכוניים השלים ב-1947 בבית הספר הימי בחיפה שפעל ליד הטכניון. ב-1946, בתקופת לימודיו, הפליג לאלכסנדריה על סיפון הספינה "חיים ארלוזורוב", כדי להביא ארצה את הספינה "ולדורה" ששימשה אחר כך כאוניית האימונים של בית הספר.
לאחר סיום הלימודים הפליג תחילה כקדט על אניית הנוסעים "קדמה" ואחר כך התגייס לפלי"ם. כמי שכבר רכש הכשרה ימית, עבר רק אימונים צבאיים ומיד שולב בפעילות: הוא חזר להפליג על ה"קדמה" ויחד עם רב המלחים עסק בהברחת נשק ארצה.
שירות בחיל הים.
ביוני 1948, זמן קצר אחרי הקמת המדינה, עבר תלם לחיל הים והוצב על אח"י וג'ווד (ק-18), קורבטה שנבנתה בקנדה והגיעה ארצה ביוני 1946 כספינת מעפילים. במהלך מלחמת העצמאות השתתף בין היתר:
אחרי מלחמת העצמאות עבר תלם לשרת בשייטת הקטנה, שפעלו בה ספינות משמר חופים. הספינה הראשונה שעליה פיקד הייתה 'אח"י פלמ"ח (מ-19)' ואחר כך פיקד על ספינת הנחיתה 'אח"י ניצנים (פ-53)'. בהמשך, בשנים 1951 עד 1954, עבר תלם לשרת בטרפדות, תחילה כמפקד ספינה, אחר כך כמפל"ג ולבסוף כסגן מפקד שייטת הטרפדות.
בשנת 1956, במהלך מלחמת סיני, שירת כראש ענף המבצעים של חיל הים, וזמן קצר אחרי המלחמה, ב-1957, מונה למפקד המשחתת אח"י יפו, תפקיד שמילא במשך שנתיים. בהמשך עבר קורס קציני מטה בגריניץ' (אנגליה), ועם סיומו שימש כשלוש שנים כמפקד פו"מ זרוע ים.
לאחר ששירת במשך כשנה כסגן ראש מחלקת ים (כיום מספן ים), מונה בשנת 1964 כמפקד שייטת המשחתות - שייטת 1. תלם מילא את התפקיד עד אוקטובר 1966, מועד בו מונה לעמוד בראש צוות "שלכת", למימוש תוכנית ספינות סער. בהגדרתו מונה תלם למפקד הראשון של שייטת ספינות הטילים.
מלחמת ששת הימים.
בשנת 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הוזעק תלם ארצה. ובימי המלחמה היה מפקד הכוח הימי (אח"י יפו ושלוש ספינות טורפדו) שהוביל את לוחמי שייטת 13 לפעולת פורט סעיד (1967).
בפעולה כח של ארבעה צוללים בשני "חזירים" הורד מהמשחתת בקרבת הנמל ונכנס בצלילה. על אף שהותקפו במטעני נפץ סרקו את כל הרציפים אך לא היו בהם כלי שיט אויב. ביציאה המתינו באזור המפגש עד שהוקם קשר עם סירת האיסוף. כדי לאפשר תנועה מהירה האנשים עברו לסירה והחזירים הושמדו.
המצרים גילו את סירת האיסוף בשלב ההמתנה וכיוונו אליה שתי ספינות אוסה שהיו בסיור. למשחתת הגיע מידע על זוג ספינות אוסה שקיבלו הוראת תקיפה בכיוון בו נמצאה. לפי הנתונים שנקלטו נראה שהאוסות נערכות לירי טילים. אח"י יפו הפעילה מטרות דמה ואת הטרפדות ובעצמה התרחקה. למכ"ם המצרי בחוף התגלו מטרות רבות. המפקדה המצרית ראתה בכך מארב מתוכנן והחזירה את ספינות האוסה לנמל. ספינות הטורפדו תקפו את האוסות אך אלה המשיכו בדרכן לנמל. למחרת הודיעו המצרים שהטביעו ארבעה כלי שיט ישראליים אך טבעה להם ספינה אחת. באותו יום פינו המצרים את יתר הכח מנמל פורט סעיד וחזרו לשם אחרי הפסקת האש.
על אף הסיכון הרב שנלקח ופעולת הצוללים המקצועית הנועזת לא נרשם הישג. הייתה זו הפעולה המוצלחת ביותר מבין הפעולות שנערכו אותו הלילה. בתחקירי שייטת 13 הטבעת מחצית כמות כלי הרכב התת-מימיים של השייטת מבלי שתושג פגיעה באף כלי שיט אויב גרמה להציג גם את הפעולה הזאת ככושלת. בסיכומים פנימיים בשייטת 13 הועלתה טענה כי ניתן היה לגרור את החזירים ולא להשמידם. מעבר להורדת ה"חזירים" בקרבת הנמל לא הייתה לתלם השפעה על הפעולה. החלטתו להרחיק את המשחתת והטרפדות מתא השטח שבו הייתה למצרים עדיפות מוחלטת הוכחה כנכונה כאשר המשחתת אילת נחשפה למצרים והוטבעה באותו אזור.
למחרת ב-6 ביוני נשלח לצרפת בעקבות פניה בהולה של פליקס אמיו משרבורג, כדי להתעמת עם האמברגו הצרפתי שהורחב לכלול את ספינות הסער. כאשר מפקד חיל הים שלמה אראל הורה לשייטת המשחתות לצאת לכיוון אלכסנדריה היות שלא היה קשר עם הצוללים. חשב תלם שזו פעולה לא שקולה וכתב על כך לאראל. הרמטכ"ל יצחק רבין ביטל אותה.
בתקופת מלחמת ההתשה.