סחרור עברייני כרוני.
סחרור עברייני כרוני מבטא את השקיעה של האדם בתוך קריירה פלילית, כמו גם את היסחפותו להתנהגויות חוזרות ונשנות של עבריינות או פגיעה. לדוגמה, במחקר על מהמרים כפייתיים מתואר תהליך אופייני של סחרור כרוני, שבו שקעו המהמרים לתוך עולם ההימורים שהשתלט על הווייתם וחייהם יותר ויותר, גבה מחיר גדל וככל שהתהליך נמשך קטנה יכולתם לעזוב. לרוב הסחרור העברייני הכרוני אצל היחיד מורכב מאפיזודות של סחרור אקוטי שתדירותן עולה, מגוון ההתנהגויות שהן מכסות גדל (לדוגמה, אצל￼￼ חלק מהמהמרים נוספו הונאה וגם שימוש בסמים) וגם עוצמתן מתחזקת עם הזמן. כאן חייבים להדגיש שישנם גם רגעים ואף תקופות שבהם האדם אינו עסוק בפעילות עבריינית או סוטה, אלא מתנהג באופן נורמטיבי ככל אדם, ורגעים ותקופות אלו יכולים להטעות את המתבונן מהצד.
סחרור קבוצתי.
סחרור עברייני אקוטי או כרוני מתקיים גם בקרב קבוצות ומופעו הכרוני אפילו בשכונות שלמות, בארגונים, בחברה או אפילו בתרבות כולה. לדוגמה, מחקרים על אונס קבוצתי מראים שיש תהליך של חיזוק הדדי עד כדי סחרור קבוצתי אקוטי בקרב העבריינים, שבסופו הם מבצעים את הפשע החמור. לעיתים קרובות האונס מתבצע תוך כדי ביצוע עבירה אחרת — שוד, לדוגמה — וכמאמר בן עזאי במסכת אבות "עבירה גוררת עבירה", והשוד המתוכנן הופך גם לאונס קבוצתי בלתי מתוכנן. בתהליך כזה של סחרור קבוצתי אקוטי הקבוצה פועלת כשלם הגדול מסך חלקיה, כך שגם אם חבריה לא היו מבצעים את האונס לבדם, התקבצותם יחדיו בסחרור קבוצתי מביאה להחרפה￼￼￼￼ קיצונית. מחקרים על חברי כנופיות נוער, המבטאים מצב של סחרור קבוצתי כרוני, מאששים גם כן טענה זו, שכן נמצא שסך העבריינות של החברים גדל עם הצטרפותם לכנופיה.
בדומה, במחקר על הידרדרות שכונות מגורים נמצא תהליך סחרור עברייני כרוני של שכונה שלמה, עד למצב שבו העלייה בעבריינות בשכונה רבה יותר מאשר ההידרדרות במאפיינים אחרים של השכונה. את תהליך הסחרור העברייני הכרוני של תרבות ומדינה ראינו לדאבוננו בגרמניה הנאצית, כאשר אומה שלמה כמעט סיגלה לעצמה חשיבה, רגש והתנהגות של שנאה פושעת. גם כאן השלם גדול יותר מחלקיו וסך השנאה הפושעת של התרבות גדול יותר משהיו מראים החברים הבודדים בה.
משך הסחרור העברייני.
סחרור עברייני יכול להימשך עד למשבר גדול, או שהסחרור דועך לאחר שעבר שיא מסוים, או שהתערבות חיצונית עוצרת את הסחרור. כאשר הסחרור מתפתח לקראת שיא, ההתערבות שנדרשת כדי להפסיקו אמורה להיות, בחוויה של האדם המסוחרר, כוח שגדול יותר מהסחרור. מערכת אכיפת החוק מציעה כוח כזה, כוח שנחווה כשלילי ושכיוונו מנוגד לסחרור. גם מערכות חברתיות אחרות מציעות כוחות דומים. נקודת￼￼￼￼￼￼￼ התורפה של כוחות אלו היא שהשפעתם לרוב קצרת טווח, מכוונת לסחרור האקוטי בלבד, והם אינם יכולים ליצור שינוי בר-קיימא אצל היחיד. נדרש משהו אחר, משלים, בעל יכולת השפעה מעמיקה שנוגעת בסחרור הכרוני, ואליו מכוונת הקרימינולוגיה החיובית.
מודל הסחרור העברייני, המציג מצב סחרור ככזה שבו יכולת השליטה והבחירה מצטמצמת, אינו מתכוון להסיר את האחריות מהאדם הפועל, אלא לתאר את החוויה הפנומנולוגית בעת הסחרור עצמו. האדם הפועל חווה צמצום של יכולתו, כפי שמתברר לו לעיתים רק לאחר סיום הסחרור. מכיוון שכך, יכולתו לסיים את הסחרור בכוחות עצמו קטנה.
שער חמש
שער חמש הייתה תוכנית טלוויזיה שבועית לסיכום מחזור המשחקים בליגת העל בכדורגל, ששודרה בערוץ הספורט בין השנים 1999-2002, עם מעבר זכויות השידור של ליגת העל מזכייניות ערוץ 2 לערוץ הספורט. שם התוכנית משלב את המילה שער ואת הספרה חמש, מספרו של ערוץ הספורט, היוצרים ביחד את הצירוף "שער חמש", כינויו של יציע הגרעין הקשה של אוהדי של הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד.
תוכנית זו שודרה במוצאי שבת והציגה את תקצירי המשחקים שהתקיימו במהלך השבת ולא שודרו בטלוויזיה, כשהמשחק המרכזי שודר לעיתים ביום שבת לפני שידור התוכנית ותקצירו נכלל בה, ולעיתים בימים ראשון או שני. תוכנית זו, כמו קודמתה, "הדקה ה-91" ששודרה בערוץ 2, זכתה לפופולריות בשל היותה המקור היחידי לצפייה במשחקי כדורגל ישראלי באותה תקופה, בטרם רכש גוף השידור צ'רלטון את זכויות השידור והחל לשדר את מרבית המשחקים בשיטת "שלם וצפה".
את התוכנית הגיש מודי בר-און ואת תקצירי המשחקים שידרו שדרי הערוץ נדב יעקבי, אבי מלר, רמי וייץ ורון ברבש. לצד תקצירי המשחקים הוגשו גם דברי פרשנות מפי משתתפים שונים, ובהם שלמה שרף, שגיא כהן, מרדכי שפיגלר וגיורא שפיגל. כמו כן, שידרה התוכנית כתבות צבע המתעדות את המתרחש "מסביב למשחק": הכנות הקבוצות, תמונות מחדרי ההלבשה ותחושות בקרב האוהדים, כתבות על קבוצות מליגות נמוכות, משדר מיוחד בעקבות מותו של בעלי קבוצת הפועל חיפה רובי שפירא (2001), ועוד.
נעימת הפתיחה של התוכנית משמשת כיום כפתיח תוכנית סיכום המחזור המשודרת אף היא בערוץ הספורט, "שער השבת".
פארק ויגלאנד
היסטוריה כנסייתית (אוסביוס)
1940 בספורט
אולימפיאדה.
אולימפיאדת הקיץ 1940.
האולימפיאדה נועדה להיערך בטוקיו, יפן מ-21 בספטמבר ועד 6 באוקטובר 1940, אך בעקבות פרוץ מלחמת סין-יפן ב-1938, הועברה להלסינקי. היא נועדה להיערך מחדש מ-20 ביולי ועד 4 באוגוסט 1940, אך בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה ה-12.
אולימפיאדת החורף 1940.
האולימפיאדה נועדה להיערך בסאפורו, יפן מה-3 ועד 12 בפברואר 1940, אך בעקבות פרוץ מלחמת סין-יפן, הועברה לגרמיש-פרטנקירשן, גרמניה היא נועדה להיערך שם מה-2 ועד 11 בפברואר 1940, אך בוטלה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה החמישית.
כדורגל.
כדורגל לפי מדינות.
אנגליה.
תחרויות לא התקיימו
ברזיל.
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
כדורסל.
תחרויות בינלאומיות.
אליפות דרום אמריקה.
אורוגוואי () זכתה באליפות וארגנטינה () זכתה במקום השני.
שחייה.
שיאי עולם.
נשים.
רנהילד ווגר ()
גברים.
נבחרת ארצות הברית ()
חוות הכשרה
אופנה נאו-קלאסית
הנאו-קלאסיציזם באופנה היה רווח בין השנים 1795–1820 במערב אירופה. הוא היווה את אחד הביטויים לזרם הנאו-קלאסי שרווח באירופה המערבית במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 והפך נפוץ לאחר המהפכה הצרפתית (1789). המהפכנים בצרפת חיפשו ביטוי לרעיונות כחופש, אחווה ואף פטריוטיזם, וראו כמודל לחיקוי את הרפובליקות העתיקות של יוון ורומא שייצגו בעיניהם את הערכים הללו. זרז לכך היה גילוי הריסות פומפיי בשנת 1748 בה נמצאו באופן שלם כמעט פסלים בלבוש מהתקופה הקלאסית, שצבעם היה לבן עקב השיש מהן נחצבו.
לפני המהפכה הצרפתית, שימש סגנון הלבוש הנאו-קלאסי ציירים אשר הלבישו בו את הדוגמניות שלהן בפורטרטים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית והרומית. הלבוש שימש גם למאורעות חגיגיים כנשפי מסיכות, ואולי גם כלבוש נוח לבית.
סגנון הלבוש הנאו-קלאסי החל לדעוך כבר ב-1804 עם החלשותן של הכוחות המהפכניים. תרמה לכך גם הפיכתו של נפוליאון לקיסר צרפת, אשר דיכא את הסחר בבדים רכים מהן תפרו שמלות נאו-קלאסיות ועודד סחר של משי, ששימש לאופנה הישנה יותר.
לבוש נשי.
הנשים לבשו שמלות, לבנות לרוב, שהוצמדו לקו המותן ממש מתחת לחזה והודקו בעזרת סרט צבעוני או מכפלת, ומשם נפל הבד משוחרר עד לקרסול. הסגנון היה יוצא דופן בהשוואה לסגנון הקודם שהיה מסורבל יותר, בו נלבשו מחוכים שהצרו והידקו את המתניים, ועליהן חצאיות רחבות וכבדות (כגון קרינולינות, חצאיות חישוק וכו'...). לעומת הגזרה הצרה למעלה והרחבה מטה של האופנה הישנה, הדגישו השמלות הנאו-קלאסיות דמויות הקומבינזונים את קו האורך של הגוף ואת צורתו הטבעית של הטורסו. הגזרה נקראה גם בשם "אמפייר" על שמה של ג'וזפין, אשתו הראשונה של קיסר צרפת נפוליאון, שתרמה להפצת הסגנון ברחבי אירופה.
השמלות היו עשויות מבדים לבנים ורכים כגון מוסלין או מלמלה ובצרפת היו לעיתים קרובות שקופים. הבדים הבהירים שנצמדו לגוף וחשפו אותו ברמות שונות איפשרו לנשים להסתובב ؤ"סגנון יווני" ("a la grecque") ועדיין להיחשב למכובדות. בשנת 1798 נכתב במגזין The Journales dameset des modes:
דווקא בגדי הבית הנהוגים בתקופה היו בעלי שרוולים ארוכים וסגורים עד לצוואר, ואישה הלבושה באופן חושפני בבית נחשבה ללא הגונה.
הנשים נעלו סנדלים בסגנון יווני, או נעליים עשויות מבד דק כגון משי או קטיפה ולעיתים גם נעלי-בית מעור.
במזג אוויר קריר נהגו להתעטף בשאל משולש מבד קשמיר, לרוב בצבע אדום, אותו נהגו להניח סביב מתניהן כאשר היו יושבות. תנוחת הישיבה דמתה יותר להתפרקדות אחורה, חצי הישענות, בחיקוי של הציורים הנאו-קלאסיים המפורסמים.
התסרוקות הנשיות הושפעו גם הן מהאופנה הנאו-קלאסית. נשים הרימו את שיערן מעלה בסגנון פסלי אלות יווניות. הן הדגישו את התלתלים סביב המצח ומעל האזניים ואספו את שיערן מאחור בפקעת רפוייה. נשים נועזות יותר סיפרו את שיערן קצר, בתספורת שהושפעה מפסלי הראש של הקיסר הרומאי "טיטוס". המגזין "ז'ורנל דה פריז" דיווח בשנת 1802 כי "מעל ממחצית מן הנשים האלגנטיות הופיעו בתסרוקת של פאה בסגנון טיטוס".
לבוש גברי.
הסגנון הנאו-קלאסי סימן את סיום השימוש בתחרה וקישוטים אחרים בבגדי הגברים, ואת תחילת שימת הדגש על איכות הבד ממנו הם עשויים, אך מעבר לכך כמעט ולא השפיע על האופנה הגברית. השינוי הבולט היה בסגנון השיער- התסרוקות הפכו להיות קצרות יותר והביאו לסוף המנהג הקודם של לבישת פאות ארוכות וצביעת השיער בפודרה לבנה.