דואק הגיע למשכן הכנסת ביום שלישי, ד' בחשוון תשי"ח, 29 באוקטובר 1957. הכנסת שכנה באותה תקופה בבית פרומין, ברחוב המלך ג'ורג'. בכניסה לבניין לא הייתה אבטחה למעט שני נוטרים לא חמושים שעמדו בכניסה. יום הדיונים היה אמור להיות שגרתי ולא הוקדשה תשומת לב מיוחדת לנכנסים. דואק נכנס בקלות לבניין, וקיבל ללא בעיה אישור להיכנס ליציע האורחים.
ישיבת הכנסת ה-347 של הכנסת השלישית החלה בשעה 16:05 בדיון ביטחוני, בדברים של חבר הכנסת יוחנן בדר, ואחריו פרץ ברנשטיין ומאיר ארגוב. אחריהם עלה לדוכן הנואמים חבר הכנסת יצחק רפאל. במהלך נאומו, בסביבות השעה 18:00, השליך דואק את הרימון, מסוג מילס אל האולם. רפאל הבין את המתרחש, צעק "פצצה" ונשכב על הרצפה. בכך כנראה ניצל מפגיעה קשה. הרימון התפוצץ בין דוכן הנואמים לשולחן הממשלה ושר הדתות, משה שפירא, שהיה הקרוב ביותר לפיצוץ, נפצע קשה מרסיס בבטנו. שר התחבורה, משה כרמל, שישב לידו נפצע קל יותר וידו נשברה מעוצמת הפיצוץ. שר החינוך, זלמן ארן, שהיה סמוך אליהם ניצל מכיוון שקם מכיסאו זמן קצר לפני כן. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ששאל "מי עשה זה?" נפצע קל, וכך גם שרת החוץ, גולדה מאיר.
סגן יושב ראש הכנסת, ישראל ישעיהו-שרעבי, שהיה יו"ר הישיבה, הודיע על הפסקת הישיבה בשעה 18:17. כמה חברי כנסת ניגשו מיד לטפל בראש הממשלה, שפונה מחוץ לבניין למכונית, שלקחה אותו לבית החולים. חבר הכנסת ד"ר שמשון יוניצ'מן, רופא בהכשרתו, טיפל בשפירא ולאחר מכן בכרמל. גולדה מאיר ביקשה שיטפלו לפניה בפצועים האחרים, ולבסוף קיבלה סיוע מחבר הכנסת אליעזר שוסטק. שלושתם פונו לבית החולים.
בכנסת התעוררה מהומה רבה. דואק ניסה להימלט, אך נלכד על ידי אנשים שהיו לידו וראו אותו משליך את הרימון לתוך האולם. אנשי ביטחון שהיו בסיור שגרתי בבניין השתלטו על דואק והחלו בחקירה ראשונית שלו, שהוקלטה. הוא נשמע מבולבל, בכה והביע חרטה. החשש הראשון היה שמדובר בפיגוע על רקע לאומני, על רקע טבח כפר קאסם שיום השנה הראשון להתרחשותו היה אמור להיות יומיים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר, או כנקמה על מבצע סיני, שיום השנה הראשון להתרחשותו חל גם הוא ב-29 באוקטובר. תוך זמן קצר זוהה דואק, והמשטרה הודיעה ליושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק כי מדובר באדם לוקה בנפשו.
לאחר האירוע.
תוך זמן קצר התאספו ליד בית פרומין אנשים רבים. אף על פי שכבר בשעה 19:00 נמסרה הודעה בחדשות קול ישראל על האירוע וצוין שהמניע אינו לאומני, ניסו רבים להתנפל על דואק כאשר הוצא מן הבניין על ידי השוטרים, ואלו הצליחו בקושי למנוע לינץ'. לאחר ניקוי האולם וסידורו, חודשה ישיבת הכנסת בשעה 20:52.
כמה שעות אחרי האירוע שלח בן-גוריון מכתב אל הוריו של משה דואק, שהתגוררו אז בפרדסיה. המכתב הובא אליהם למחרת על ידי קצין משטרה. במכתב נכתב: "אני יודע כי אתם מצטערים יחד עם כל בני ישראל על הפשע המתועב והאווילי שביצע אתמול בנכם. אין זו אשמתכם. אתם חיים במדינת ישראל, ובה שולט צדק ויושר, ואני מקווה שלא יאונה לכם ולשאר בניכם כל רע. והלוואי שתצליחו לחנך שאר הילדים שלכם למעשים טובים ולאהבת ישראל".
בחקירת המשטרה נתגלו עוד שני רימונים ליד ביתו של דואק, והתברר כי הוא גנב אותם מצה"ל. דואק ביקש לשחרר אותו בערבות במהלך החקירה, אך בקשתו נדחתה על ידי בית המשפט. יומיים לאחר האירוע שחזר דואק את המעשה, ואמר כי ביקר בבניין הכנסת כמה פעמים כדי להכיר את המקום. לדבריו לא התכוון לפגוע בשרים ובחברי הכנסת, אך לא הצליח להסביר מדוע השליך את הרימון, למעט אמירתו כי ביקש לעורר תשומת לב למצוקתו. בחקירה התברר עוד כי דואק נפגש עם בן-גוריון בשדה בוקר עוד לפני השלכת הרימון, ובן-גוריון זיהה אותו לאחר המקרה.
בן-גוריון אושפז בבית החולים הדסה. מספר ימים לאחר האירוע בכנסת, ב-2 בנובמבר, התאבד מזכירו הצבאי ומקורבו של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, לאחר תאונת דרכים בה היה מעורב. היה חשש שאם תגיע לאוזני בן-גוריון הידיעה המצערת על ההתאבדות, הדבר יפגע בבריאותו. משום כך, ביום בו פורסמה הידיעה, הדפיסו חלק ממערכות העיתונים מספר קטן של גליונות שיועדו במיוחד עבור ראש הממשלה, ובהם לא אוזכרה התאבדותו של ארגוב. אותם גיליונות עיתונים שהגיעו לידיו, היו מקור המידע העיקרי של בן-גוריון בענייני אקטואליה במהלך אשפוזו אז, וכך אכן נדחה המועד בו הגיע לאוזניו המידע.
בעקבות האירוע נבחנו מחדש סידורי הביטחון בכנסת. ביציע האורחים הותקנה מחיצה משוריינת, וקצין הכנסת החל לבצע בדיקות לנכנסים לבניין, כולל חיפוש בתיקים. בעקבות האירוע הוחלט על הקמת היחידה לאבטחת אישים של השב"כ, שהוקמה ב-1958, ועל הקמת משמר הכנסת.
בן-גוריון, גולדה מאיר ומשה כרמל החלימו במהירות. משה שפירא עבר תקופת החלמה ממושכת יותר, במהלכה נוסף לשמו השם "חיים".
דואק נידון ל-15 שנות מאסר. לאחר שהיה כלוא במשך 10 שנים פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה שיצווה על שר הפנים באותה עת, משה חיים שפירא, להמליץ בפני הנשיא על חנינה עבורו. בית המשפט דחה את עתירתו. דואק שב לתודעה הציבורית בשנת 1988, כשהקים את מפלגת "תרשיש" - מפלגה דתית-מזרחית, שקראה בין השאר להקמת מכללה על בסיס של תורה ועבודה בנתניה, והתפרסמה בקריאה "נוער-נוער-נוער", אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
נחל בוקק
נַחַל בּוֹקֵק הוא נחל במדבר יהודה. אורכו כ-15 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-21 קמ"ר. הנחל יורד מהר בן נשר ונשפך לחוף ים המלח, מצפון לנחל זוהר ומדרום לנחל יעלים. על מניפת הסחף הגדולה שלו, הוקמו מלונות ים המלח ומרחצאות עין בוקק. מצפון לערוץ הנחל, סמוך למקום שפכו אל ים המלח, שוכן מצד בוקק הביזנטי.
רוב מהלכו של הנחל ברמת המדבר, הוא מתחפר בסלע רך (קירטון ותצורת חתרורים) ולכן העמק שלו רדוד. בתחום מצוק ההעתקים, מתחבר הנחל לשני מפלים, הראשון גובהו כ-100 מטרים והשני כ-60. אחרי המפל הראשון הנחל ממשיך בזרימה בתוך קניון קצר (כ-1.5 ק"מ) ועמוק. לאחר עוד כקילומטר אחד, נשפך הנחל אל ים המלח.
שם הנחל ניתן לו על ידי ועדת השמות הממשלתית בשנת 1950 בשל דמיונו לשם הערבי - ואדי באע'ק. חלקו העליון של הנחל, נקרא בערבית ואדי פשחת א-דרוויש - נחל מצוק הדרווישים.
מעיינות.
בנחל שני מעיינות:
זיהום.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה לעלות מליחות המים שנובעים מעין בוקק, בעקבות זיהום מי התהום על ידי המפעלים במישור רותם. בשנת 2015, בעקבות הזיהום, החלה הזרמה יזומה של מים מתוקים בנחל במטרה להפחית את מליחותו. למרות זאת, הנחל עדיין מזוהם ומכיל חומרים רעילים בריכוז גבוה המסכנים את חיות הבר והמטיילים באזור.
החונקים
החונקים (באנגלית: The Stranglers) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1974 כלהקת פאנק ובהמשך הפכה ללהקת רוק אלטרנטיבי.
היסטוריה.
בשנת 1974 יו קורנוול, מורה לביוכימיה מבריסטול, אנגליה טס לשוודיה כדי להשלים את התזה שלו. בשוודיה פגש קורנוול שני מתחמקי גיוס אמריקניים, שאותם צירף ללהקה שהתכוון להקים. כששבו לאנגליה, קורנוול פרש מהאקדמיה, והשלושה החלו לחפש מתופף. לאחר זמן מה הם מצאו את ג'ט בלאק, בעל אוטו גלידה וחנות משקאות. הארבעה התאמנו בחנות המשקאות של בלאק וקראו ללהקה "ג'וני סוקס". לאחר כחצי שנה, בשנת 1975, עזבו שני האמריקנים את הלהקה. קורנוול ובלק צירפו אליהם את הנס וורמלינג וההרכב שינה את שמו ל"סטרנגלרס" ("החונקים", בעקבות "החונק מבוסטון", רוצח סדרתי ידוע באותה שנה).
בשנת 1976 עזב וורמלינג את הלהקה והצטרף אליה דייב גרינפילד בתור הקלידן. סגנון הפאנק פרץ לתודעה הציבורית בעולם ובעיקר בבריטניה באמצע שנות ה-70, עם ההצלחה של להקות כגון הסקס פיסטולס והקלאש. על רקע זה, הוחתמה הלהקה בחברת UNITED ARTISTS בבריטניה ובחברת A&amp;M Records בארצות הברית. אולם, החונקים לא היו כשאר להקות הפאנק באותה תקופה, שהתאפיינו בבגדים קרועים, כישרון נגינה מועט ובגילם הצעיר. חברי הלהקה היו מעל גיל 30 והם עלו לבמה בבגדים, נעליים וכובעים שחורים. הם העלו עימם נשים עירומות לבמה, ותוך כדי המופע הצליפו בנשים העירומות.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 1977 ונקרא "Rattus Norvegicus". האלבום לא נחל הצלחה, אך אך בישר על הסגנון הייחודי של הלהקה. באותה שנה יצא גם אלבומה השני של הלהקה "No More Heroes" שממנו יצאו הסינגלים "No More Heroes" ו-"Peaches".
עם תחילת שנות ה-80 ודעיכת הפאנק, הלהקה עברה לצליל מעט שונה, ושילבה בין פאנק, רוק מתקדם וגל חדש. הלהקה הוציאה מספר אלבומים, רכשה את אהדת הקהל באנגליה ובאירופה, והפכה ללהקה בעלת שם עולמי. הסינגל "Golden Brown" ("חום זהוב") מהאלבום "La Folie" היה לשיר המוכר והאהוב ביותר של הלהקה. לאחר שהוציאו את האלבום "Dreamtime" והסינגל "Always the Sun", לקחו חברי הלהקה הפסקה של ארבע שנים.
אחרי עזיבתו של קורנוול.
באוגוסט 1990, לאחר שהוקלט האלבום "10", עזב יו קורנוול את הלהקה. באוטוביוגרפיה שלו כתב כי עזב את הלהקה בעקבות חילוקי דעות אומנותיים, שהעכירו את מערכת היחסים בינו לבין בורנל. הוא טען שהלהקה מיצתה את היצירתיות שלה עד תום לאחר 16 שנה ו-10 אלבומים ושבאותה תקופה היה עליהם לפנות את הבמה ללהקות הפאנק והגראנג' החדשות, שהשתלטו על המיינסטרים בסוף שנות ה-80. עם זאת, הוא המשיך להופיע עם שירי הלהקה בהופעות הסולו שלו.