בשנות ה-70 עם התרחבות השכונה והקמת בתי מגורים שדחקו את המפעלים מהמתחם שבין רחובות נג'ארה לאלקבץ, התפתח אזור תעשייה ומשרדים המשתרע סביב הרחובות כנפי נשרים ובית הדפוס. בתחילה הוקמו מרכז שטנר ומרכז ספיר, בהם הוקמו מפעלים רבים, כמו מפרומאל, רים וכתר, מרכז דואר ישראל, מרכז של חברת חשמל, ולא מעט בתי דפוס (אחד מהרחובות הראשיים נקרא "רחוב בית הדפוס"), לאחר מכן הוקמו באזור אולמות חתונות כמו מונטה קרלו, מקסים, גוטניק, ושירת ירושלים.
עם הפיתוח של האזור הוקמו משרדים רבים, בהם ניתן למצוא גם שלוחות של משרדי ממשלה, וביניהם משרדי רשות המיסים, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, מבקר המדינה, בית המשפט לענייני משפחה, משרד הדתות ובית הדין לגיור, מרכזי שירות של חברות סלולר, חנויות רבות ועוד. כן קיימות באזור התעשייה שתי המאפיות הגדולות והמפורסמות בישראל – מאפיית אנג'ל ומאפיית ברמן.
ברכס המערבי של אזור התעשייה שוכן בית הקברות הר המנוחות.
רחוב כנפי נשרים.
הרחוב המרכזי באזור התעשייה נקרא רחוב כנפי נשרים, על שם ספרו התורני "כנפי נשרים" של הרב אברהם נשר (אדלר), מי שהיה שנים רבות ראש לשכת הרבנות הראשית בירושלים ומ"מ רבה של העיר.
השם שאוב מן המילים: "אַתֶּם רְאִיתֶם אֲשֶׁר עָשִׂיתִי לְמִצְרָיִם וָאֶשָּׂא אֶתְכֶם עַל כַּנְפֵי נְשָׁרִים" (שמות פרק י"ט, ד), ורומז לשם משפחתו של הרב.
הסיבה בשלה הוחלט להנציח את הרב נשר דווקא במיקום זה, נעוצה בתוואי הרחב והנוח בו עובר הכביש על קו הרכס, דבר שהביא להכשרתו כשדה תעופה עבור מטוסי צה"ל במלחמת העצמאות - וכך הונצח גם מפעל זה בשם הרחוב.
אי טקרס וקאיקוס
איי טוקרס וקייקוס
סמל סורינאם
סמל סורינאם אומץ רשמית על ידי רפובליקת סורינאם ב-25 בנובמבר 1975 לאחר שהמדינה קיבלה עצמאותה.
מוטו הסמל הוא "Justitia - Pietas - Fides" - "צדק - רחמים - נאמנות".
לסמל שני תומכים בדמות ילידי המדינה. שלט האצולה מחולק לשנים. צדו השמאלי מסמל את העבר - ספינת עבדים המובילה לאי עבדים מאפריקה. צדו הימני מסמל את העתיד ומציג את סמל האי עץ דקל מלכותי - המסמל אדם צדיק וישיר. היהלום במרכז הסמל, מסמל את לב האדם, הנחשב מקום מושבה של האהבה. ארבע פינות היהלום מייצגים את ארבע רוחות השמים.
אלן אוקטביאן יום
אלן אוקטביאן יום (Allan Octavian Hume; 6 ביוני 1829 - 31 ביולי 1912) היה מדינאי הודי ממוצא סקוטי.
יום נולד בלונדון למשפחה סקוטית. הוא למד בקולג' ולאחר מכאן השתלם בהיילבורי, מוסד הלימודים של החברה ההודית המזרחית. הוא הפליג להודו בשנת 1849 ומאז ואילך כיהן בשורה של תפקידים בהררכיה של הממשל ההודי.
יום ייסד את הקונגרס הלאומי ההודי, והוא דגל בקידומם של הנתינים ההודים. הוא אף התעניין בתנועה התיאוסופית של הלנה בלבצקי והיה חבר בה.
עונה (טלוויזיה)
פרידריכסהיין
פרידריכסהיין (בגרמנית Friedrichshain) הוא רובע במזרח ברלין, היא גובלת בשכונות הבאות - פרנצלאור ברג בצפון-מערב, מיטֶה בצפון, קרויצברג במערב, ליכטנברג בדרום-מזרח וטרפטו בדרום.
השכונה קרויה על שם הפארק המצוי בגבולה הצפוני של השכונה עם פרנצלאואר ברג, פארק פרידריכסהיין (Volkspark Friedrichshain).
בשנת 2001 במסגרת רפורמת השכונות, אוחדה פרידריכסהיין עם קרויצברג. הרובע המוניציפלי המאוחד נקרא באופן רשמי קרויצברג-פרידריכסהיין ומנוהלת על ידי אותה מנהלת רובע (בורגראמט), אך בפי התושבים והמבקרים ההפרדה והשמות נשמרים.
היסטוריה.
הרובע נוצרה בשנות ה-20 כרובע של מעמד הפועלים, כאשר ברלין הגדולה נוצרה בעקבות משאל-עם, ואיחדה תחת השם ברלין גם ערים סמוכות. פרידריכסהיין איחדה את פרנקפורטר פורשטאדט (Frankfurter Vorstadt), שהייתה כבר חלק של ברלין קודם לכן, עם הכפרים בוקסהאגן (Boxhagen) ושטראלאו (Stralau). שמה נלקח מהפארק העממי פרידריכסהיין, שתוכנן ב-1840 לרגל מאה שנה להכתרתו של פרידריך הגדול. רוב הרובע יושבה בתהליך התעוש במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. גם פתיחת קו הרכבת בין ברלין ופרנקפורט על האודר, שתחנתו הסופית הייתה ברובע, ליד תחנת הרכבת Ostbahnhof של היום, תרמה לגדילת הרובע וכן פתיחת מפעלי המים הראשונים ב-1865. בשנים הראשונות של המאה ה-20, המעסיק הגדול ביותר ברובע היה מפעל הבלמים של קנור (Knorr). הרחוב Knorrpromenade, אחד מרחובותיו היפים ביותר של הרובע, נבנה כדי לשכן את מנהלי החברה, וגם היום הרחוב שונה משאר רחובות הרובע ובתיו מפוארים יותר.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, נקרא הרובע על שם הורסט וסל, כותב ההמנון הנאצי, שנורה כנראה על ידי קומוניסט ב-1930.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרידריכסהיין הייתה בין השכונות שנפגעו ביותר, כיוון שבעלות הברית כוונו בהפצצותיהן על מבני התעשייה ברובע לאחר סיום המלחמה, הגבול בין האזור שבשליטה אמריקאית ורוסית הפריד בין רובע זה לבין קרויצברג.
שדרת סטלין (Stalinallee), שב-1961 שונה שמה לשדרת קרל מרקס (Karl-Marx-Allee) ובחלקה שדרת פרנקפורטר (Frankfurter Allee) נבנתה בשנות ה-40 המאוחרות ובתחילת שנות ה-50 כפרויקט יוקרתי. הארכיטקטורה היא סוציאליסטית טיפוסית. הייתה זו גם השכונה בה פעלה במיוחד ההתקוממות של שנת 1953, בה העלאת מכסות העבודה הובילו למחאות בכל רחבי גרמניה המזרחית אשר דוכאו בהתערבות סובייטית. ההתקוממות בשכונה מוזכרת בקצרה בסרט "להתראות לנין" (Goodbye Lenin).
אופי הרובע.
לאחר נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 ואיחוד גרמניה באוקטובר 1990, פרידריכסהיין קיבלה שם של רובע צעיר ודינמי, הודות לשכר דירה נמוך, דירות ריקות רבות שנפלשו ("סקווטים"), שמשכו פנקיסטים, אנרכיסטים וצעירים רבים ממערב ברלין.
יחד עם פרנצלאואר ברג, מיטה וקרויצברג, פרידריכסהיין נחשבת היום לאחד מהרבעים האופנתיים ביותר בברלין, והיא בית לחברות עיצוב ומדיה רבות, כולל מרכזה של MTV במרכז אירופה. היא ידועה בבארים, במועדונים, בבתי הקפה המרוכזים בסביבת רחוב סימון דאך (Simon-Dach-Straße) וובכיכר בוקסהגנר (Boxhagener Platz), בה מתקיים בכל יום שבת שוק איכרים תוסס, המוכרים תוצרת אורגנית ביתית וביום ראשון שוק פשפשים, בו ניתן למצוא מזכרות ופריטים רבים מגרמניה המזרחית. מספר מועדונים אלטרנטיביים פזורים בסביבות רחוב ריגאר וברחובות הקרובים לתחנת הרכבת התחתית זאמריטר שטראסה (Samariter Straße), רבים מהם בסקווטים.
כיום נותרו מעט סקווטים המרוכזים בעיקר ברחוב ריגאר (Rigaer Straße) וברחוב קרויציגר (Kreuziger Straße). האווירה בשכונה זו של פרידריכסהיין היא עדיין יותר פאנקיסטית, אנרכיסטית ואלטרנטיבית מאשר בשכונות האחרות בברלין. עם זאת, מחירי הדירות עלו רבות בעקבות ההגירה הגדולה לעיר וישנם אזורים שהפכו להיות "יאפים", במיוחד עקב שיפוץ מסיבי של רוב בתי השכונה.
גרניטה
גרניטה (באיטלקית: Granita) היא קינוח איטלקי ממוצא סיציליאני העשוי בדרך כלל ממיצי פירות, קפה או יין מעורבבים עם סירופ סוכר.
הגרניטה מוקפאת למשך כמה שעות כשמדי זמן מה מערבלים אותה ידנית במזלג מה שמקנה לה מרקם ברדי של גרגרי קרח עדינים.
בסיציליה מרקם הגרניטה נוטה להיות גס יותר מאשר בשאר העולם אך משתנה מעיר לעיר. הטעמים המסורתיים הם: לימון, מנדרינה, שקדים ומנטה וכן תותים ותותי בר בעונה. בעיר קטניה נהוג גם להכין גרניטה משוקולד.
חיבור מהירויות
חיבור מהירויות הוא חוק תנועה בפיזיקה הקלאסית. על פיו, ביחס לצופה דומם, גוף הנע על או עם גוף נע אחר מקבל מהירות שקולה המורכבת משתי המהירויות גם יחד. מהירות היא גודל וקטורי ולכן החיבור וקטורי אף הוא. כאשר formula_1 היא המהירות השקולה, formula_2 היא מהירות הגוף הראשון ו- formula_3 היא מהירות הגוף השני, אזי מתקיים:
formula_4
כלל זה נכון, בקירוב טוב, עבור מהירויות הקטנות באופן משמעותי ממהירות האור.
לצורך המחשה, אם נעמיד צופה דומם על הרציף וניתן לו להביט על נוסעים ההולכים בקרון רכבת ועל נוסעים היושבים בו, המהירויות תהיינה שונות. אם הנוסעים ההולכים נעים בכיוון תנועת הרכבת, אזי מהירותם תגדל; אם ינועו כנגד כיוון התנועה של הרכבת, מהירותם תקטן. כללי חיבור וקטורים יאפשרו לחשב את מהירות הנוסע גם כאשר הוא נע שלא במקביל לתנועת הרכבת, אלא בתנועה אלכסונית בתוך הקרון או תנועה מאונכת לכיוון התנועה של הקרון.
חיבור מהירויות ביחס למהירות האור.
הבעייתיות בחיבור מהירויות מתעוררת כאשר התנועה של אחד הגופים נעשית במהירות הקרובה למהירות האור. בעיתיות זו נתגלתה בניסוי מייקלסון-מורלי - ניסוי פיזיקלי משנת 1887 שנערך על ידי אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי, שניסו למדוד את מהירות סיבוב כדור הארץ ביחס לאתר, תוך שימוש בעקרון ההתאבכות. בניסוי שילחו פעמיים קרן אור, אחת הנעה עם כיוון התנועה של כדור הארץ והשנייה בכיוון הפוך. הם הופתעו מתוצאות הניסוי שהראה כי אין כל הבדל בין מהירות שתי הקרניים.
רק ב־1905, כאשר אלברט איינשטיין פרסם את תורת היחסות הפרטית, ניתן ההסבר לתופעה. תורה זו קבעה שעקרון חיבור המהירויות אינו חל על מהירות האור; מהירות האור משמשת כקבוע פיזיקלי בעוד הזמן והמרחב הם יחסיים.
אם אותו נוסע בקרון מן הדוגמה הקודמת ידליק פנס, מהירות האור לא תצטרף למהירות הרכבת, אלא תישאר ללא שינוי לגבי הצופה שעל הרציף. כאשר מדובר באור, אין הבדל אם אדם עם פנס נע לכיוונו של צופה או הלאה ממנו. בכל מקרה, מהירות האור ביחס לצופה כלשהו לא תשתנה ותישאר קבועה.
בתורת היחסות.