עם זאת ספקות בדבר מהימנות סיפור ההתגיירות לא פסקו. לאחרונה התפרסמו מחקרים המאתגרים דעה זו. משה גיל במאמרו "הח'זרים לא התגיירו" ב-2010, ושאול שטמפפר במאמר ""Did the Khazars Convert to Judaism?". טוענים שרוב ההיסטוריונים והגאוגרפים המוסלמים שהזכירו את הכוזרים כיהודים לא ביקרו כלל בכזריה ועדותם היא עדות שמיעה בלבד. כך גם ביחס לכתבי המוקדמים שבהם, מהמאה העשירית, כאשר ממלכת הכוזרים הייתה עדיין ישות פוליטית חזקה ומשפיעה. עדויות מוסלמיות מאוחרות יותר הן בעצם חזרה על מה שמצאו בכתבי קודמיהם. לטענתו של גיל הערבים התייחסו לכוזרים, כמו גם לעמים ולשבטים האחרים שהגיעו ממרכז אסיה ושכנו מצפון לח'ליפות העבאסית, כאל ברברים חסרי תרבות, בעלי מנהגים פראיים ומוזרים. הם מפרטים את מנהגי הקבורה, החתונה, הענישה, מעמד המלך ונוהלי הורשת השלטון, אך אינם מזכירים כלל מנהגים יהודיים או חיים על פי חוקי התורה וההלכה, גם כשהם מציגים את המלך או את הכוזרים כיהודים. לדעתו של גיל, מאחר שהיהודים דחו את מוחמד ושליחותו, הם מתוארים במסורת המוסלמית בדרך שלילית, ותיוג מישהו כיהודי כמוהו כדברי נאצה ועלבון. הכוזרים היו אויבי המוסלמים וניהלו נגדם מלחמות רבות, ולכן בתיאורם כיהודים הייתה כוונה להציגם באור שלילי.
גם שטמפפר מפקפק במהימנות המידע על יהדות הכוזרים במקורות המוסלמיים. אמנם כמה מהם מגדירים את הכוזרים כיהודים, אך אינם מסבירים כיצד ולמה הפכו הכוזרים ליהודים ואינם מפרטים במה מתבטאת יהדותם. ומאידך יש מקורות מוסלמיים המתארים את הכוזרים אך לאו דווקא כיהודים. ובעיקר, יש מקורות אחרים, ובעיקר מסמכים אדמיניסטרטיביים של הח'ליפות או של ביזנץ המתייחסים ליהודים החיים בארצם או בארצות שכנות, שאינם מתייחסים לכוזרים כלל כיהודים. מקורות רוסיים מוקדמים מזכירים יהודים ומזכירים יהודים מכזריה, אך אינם מזכירים מלך יהודי או התגיירות של הכוזרים. בתיאור המרת הדת של הנסיך ולדימיר הראשון לנצרות מסופר על יהודים כוזריים שניסו לשכנע אותו לקבל את הדת היהודית אך הוא דחה אותם. לדעתו של שטמפפר סיפור זה משקף תבנית טיפולוגית ואין להתייחס אליו כאל תיאור היסטורי.
יותר מדלות הידיעות על יהדותם של הכוזרים במקורות הלא יהודיים, או אף חסרונן המוחלט, מדגישים גיל ושטמפפר את מיעוטו של מידע כזה במקורות היהודיים הרבים מהתקופה. אם אמנם הייתה קיימת ממלכה יהודית שמילאה תפקיד משמעותי בתולדות האימפריה הביזנטית והח'ליפות המוסלמית במשך מאות שנים, מדוע היא מוזכרת רק בתכתובת הכוזרית, בספר הכוזרי ובהערות שוליות במקורות אחרים, כפי שצוין לעיל. מפתיע במיוחד הוא העדר התייחסות לכזריה יהודית ולכוזרים יהודים בספרות הגאונים הענפה, בשעה שהמרכז היהודי הגדול בבבל שכן כה קרוב לכזריה (מצדדי תאוריית ההתגיירות טוענים כי מיעוט ההתייחסות לכוזרים כיהודים נובע מכך שזו הייתה עובדה ידועה שאין צורך להתייחס אליה).
אך יותר מחסרונן של עדויות בכתב,יש קושי בהיעדר עדויות ארכאולוגיות משכנעות. באמצע המאה ה-20 נערכו חפירות רבות בשטחים שהיו בתחום הממלכה הכוזרית. היסטוריונים וארכאולוגים סובייטיים גילו עניין רב בתולדות הכוזרים שממלאים תפקיד חשוב בשחר ההיסטוריה הרוסית. בחפירות נתגלו קברים ועדויות שונות לפולחן פגאני, אך לא נמצאו עדויות לחיים יהודיים כלשהם. בקבריהם של לוחמים ואנשי מעלה נמצאו כלי נשק, שלדי סוסים ועצמות של נשים, גברים וילדים – שנועדו כנראה ללוות את המת לעולם הבא, מה שבוודאי אינו מקובל על פי הדת וההלכה היהודית. לדעת שטמפפר גם סימנים גרפיים שנמצאו בשטחה של כזריה, שיש שמצאו בהם דמיון לסמלים יהודיים יכולים להיות גם כל דבר אחר. מטבע כוזרית משנת 837 שנמצאה באתר ארכאולוגי בשוודיה ועליה הכיתוב בערבית :"משה שליח האל",הדומה למטבעות ערביות שעליהן כתוב "מוחמד שליח האל", ייתכן שהוטבעה על ידי יהודים אך לא בהכרח על ידי כוזרים יהודים. חוקרים נוטים להטיל ספק באמינות המחקר הארכאולוגי שנעשה בתקופת השלטון הסובייטי וכי המחקר הארכאולוגי באזור נמשך. התומכים באמיתות התייהדות הכוזרים מסבירים שהימצאותם של עדויות לפולחנים פגאניים בכזריה מעיד על כך שתהליך הגיור היה הדרגתי, וכמו במקרים אחרים של המרות דת בעולם, אמונות ומנהגים של הדת הישנה ממשיכים להתקיים עוד שנים רבות בצד הדת החדשה.
קבלת היהדות כדת המדינה על ידי ישות מדינית חשובה ומשפיעה, או לפחות על ידי העלית השלטת בה, היא תופעה יוצאת דופן ומעוררת תמיהות לאור מעמד היהודים והיהדות בתקופה המדוברת. אלה הסבורים שההתגיירות אמנם קרתה, נוטים להסבירה בכך שהכוזרים ראו צורך בקבלת אחת הדתות המונותיאיסטיות ההגמוניות, וכי הבחירה ביהדות איפשרה להם להימנע ממצב שיאלץ אותם להיות כפופים לביזנץ הנוצרית או לכליפות המוסלמית. הכופרים בסיפור ההתגיירות טוענים שלא הייתה כל תועלת ולכן לא הייתה סיבה לבחור בדת שמעמדה היה שפל ונחות לעומת הנצרות והאסלאם שהיו בשיא כוחן.
שטמפפר מסכם את עמדתו בדברים: "קשה מאוד לשכנע שמשהו לא קרה. כדי לשכנע שמשהו קרה מספיקה לעיתים רק עדות אחת. בחינה מדוקדקת של העדויות משכנעת שההתגיירות מעולם לא קרתה. הסיפור על התגיירות הכוזרים הוא אגדה".
הסתדרות הרבנים דאמריקה
הסתדרות הרבנים דאמריקה (באנגלית: Rabbinical Council of America או בקיצור: RCA, שמתורגם לעיתים כהמועצה הרבנית של אמריקה) היא אחד הארגונים הגדולים בעולם של רבנים אורתודוקסים; הוא קשור לאיחוד האורתודוקסי (OU). זהו האגודה הרבנית המקצועית העיקרית בקרב אורתודוקסים מודרניים בארצות הברית. מרבית רבני ה-RCA שייכים ליהדות האורתודוקסיה המודרנית.
היסטוריה.
שורשיו של הארגון חוזרים ל-1923, כאשר נוסד כמועצה הרבנית של איחוד הקהילות היהודיות האורתודוקסיות באמריקה. מטרתה הייתה להנציח ולקדם את יהדות האורתודוקסית בארצות הברית. חבריו ניסו כמה פעמים להתמזג עם קבוצות יהודיות אחרות לצורך פיתוח רבנות מסורתית מאוחדת לקהילה היהודית האמריקאית. נעשו מספר ניסיונות להצטרף לקבוצות כמו אגודת ישראל, אך כל הניסיונות הללו כשלו.
בשנת 1935, התרחש מיזוג בין המועצה הרבנית של התאחדות הקהילות היהודיות האורתודוקסיות לבין קבוצה רבנית אורתודוקסית נוספת, האגודה הרבנית של ישיבת רבינו יצחק אלחנן, חלק מישיבה יוניברסיטי. עם מיזוג זה, קיבלה הקבוצה המשולבת את השם הסתדרות הרבנים באמריקה, הידועה בקהילה היהודית בשם ה-RCA. בשנת 1942 התמזגו בוגרי המכללה התאולוגית העברית בשיקגו עם ה-RCA. בשנים מאוחרות, ניסתה RCA להתמזג עם קבוצה רבנית אורתודוקסית אחרת, ה-, אך ניסיון זה נכשל.
מרבית חברי מועצת הרבנים באמריקה עובדים באופן פעיל כרבני קהילות; מיעוט משמעותי עובדים בחינוך יהודי.
הרב יוסף דוב סולוביצ'יק מילא תפקיד חשוב ב־RCA עד מותו בשנת 1993. במשך שנים רבות הוביל את ה־RCA הרב סטיבן דבורקין, שכיהן כסגן נשיא בכיר של הארגון עד פטירתו בינואר 2003. החליף אותו הרב בזיל הרינג, שכיהן בעבר כמנהל הפורום האורתודוקסי. בספטמבר 2012 הודיעה RCA כי הרב הרינג עובר לתפקיד העורך הראשי של פרסומי RCA, וכי הרב מארק דראץ' ייכנס לתפקיד סגן הנשיא החדש.
בשנים האחרונות עלו תלונות בתוך הקהילה היהודית האורתודוקסית על היעדר מנהיגות והכוונה של ה־RCA, וכי הארגון לא הצליח לעמוד באתגרים שהציבו השינויים האחרונים בקרב הקהילה היהודית האורתודוקסית.
במשך שנים רבות הארגון היה מזוהה עם שתי ישיבות בישראל – ישיבת הדרום וכפר הנוער גן יבנה. הקשרים עם שני המוסדות נותקו בשנת 2009 בשל קשיים כלכליים.
הארגון מפרסם רבעון באנגלית, Tradition: A Journal of Jewish Jewish Thinking, שהחל לראות אור בשנת 1958; וכתב עת בעברית, הדרום, היוצא החל משנת 1957.
נכון לשנת 2010 היו קרוב לאלף רבנים מוסמכים ב־RCA, הפרוסים על פני 14 מדינות בארצות הברית.
ועדת המדיניות והסטנדרטים לגיור.
בשנת 2007 הקימה הסתדרות הרבנים את ועדת המדיניות והסטנדרטים לגיור, במטרה למסד הליכי גיור אחידים לרבנים הקשורים לארגון ולבתי הדין הרבניים המקומיים ברחבי ארצות הברית. במסגרת התהליך שנוצר על ידי הוועדה, הרבנים המקומיים מדריכים ומחנכים את המועמדים לגיור כפי שהיה בעבר, אך הגיור עצמו מאושר רק לאחר בחינה בבית דין אזורי.
המהלך היה שנוי במחלוקת, ולווה בביקורת על כך שהוא יהפוך את הגיור לקשה ולמפחיד יותר, יכביד על ילדים מאומצים שנדרשו לגיור, ושהוא מייצג כניעה לקולות שמרניים. תומכי המהלך גורסים כי הוא יבטיח ודאות למתגיירים – במיוחד עבור אלה המעוניינים לעלות לארץ ושהגיור שלהם יוכר במדינת ישראל; ייצור אמות מידה מוגדרות; יבטיח שהמתגיירים ישמרו על ההלכה לאחר הגיור; וימנע מצבים של גיורים מפוקפקים שהתקיימו בעבר כתוצאה מלחץ על רבנים מסוימים.