ב-8 בספטמבר הגרמנים נכנסו לטורינו, ובעיר היה כאוס מוחלט, יהודי העיר ברחו לכפרים, והתחבאו. היא עזבה את טורינו ונסעה לביאלה. אביה החליט שהם עוברים לכפר ברוסון בהרים, שם המשפחה נהגה לבלות את חופשותיה. ואנדה מאסטרו הצטרפה אליה, והם ברחו להרים כדי לחבור לפרטיזנים שכבר היו שם, בהם פרימו לוי ופרנקו מומיליאנו. שם הרגישו הכי נוח. הגברים לא שיתפו אותה ואת ונדה בכל המתרחש, כיוון שהיו נשים, אך הן ידעו שמתארגנת פעילות נגד הגרמנים והפאשיסטים. היא הכינה להם תרופות וסרגה גרביים. בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר הקיפו פאשיסטים את הבית שבו שהו ועצרו את כל חברי הקבוצה. בכיסיה היו מנשרים אנטי-פאשיסטיים, שנתנו לה מומיליאנו ולוי, והיא ניסתה לזרוק אותם לשירותים, אך לא הצליחה. היא נאסרה עם המנשרים בכיסיה, אך אמרה שהיא יהודיה המסתתרת, ולא פרטיזנית, משום שידעה שהעונש הניתן לפרטיזנים הוא עונש מוות. בעקבות כך, היא וחבריה נשלחו למחנה מעצר בעמק אאוסטה, ולאחר מכן נשלחו למחנה הריכוז פוסולי.
במחנות הריכוז.
היא נאסרה במחנה יחד עם ונדה מאסטרו ופרימו לוי, ובהמשך הצטרף לקבוצה במחנה גם פרנקו סצ'רדוטי, עד 22 בפברואר 1944. רביעיית החברים חיו יחד, עד שב-23 בפברואר נשלחו בטרנספורט למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, יחד עם עוד כ-600 אנשים. הם הגיעו למחנה ב-26 בפברואר, ושם שרדה את הסלקציה. באותו הגירוש, היו גם פרימו לוי וונדה מאסטרו. לוונדה, שהייתה פגועה בכתף, הציעו לעלות על משאית, ולא לעמוד בתור. ונדה רצתה לעלות על המשאית, אבל מכיוון שהיו חברות טובות, ולוצ'יאנה לא רצתה לעלות על המשאית, החליטו להישאר יחד. כך ניצלה ונדה מתאי הגזים. הכריחו אותן להתפשט וקעקעו על זרועותיהן מספרים.
במחנה התחזקה החברות ביניהן. מאחר שהייתה רופאה מוסמכת, היא הייתה מורגלת במראות קשים וכך, במחנה, היו תנאי הישרדותה היו טובים יותר. היא נשלחה לעבוד כרופאה במרפאה, ופרימו לוי ככימאי במעבדה הכימית במונוביץ'. באוגוסט 1944, שלחו אותה הגרמנים ללוות חבורה של שבויים הונגרים למחנה הסיש ליכטנאו (Hessisch Lichtenau) בגרמניה, מחנה מסופח לבוכנוואלד. הנאצים חילקו אותם לעבודות כפייה שונות. היא עבדה במרפאה, ללא כל אמצעים, וטיפלה בעובדי הכפייה הפצועים. היא ביקשה מהעובדים לא להגיע למרפאה, כדי שלא יסומנו על ידי הנאצים כחלשים ויירצחו. לקראת סיום המלחמה באפריל 1945, היא הצליחה יחד עם אסירה נוספת, לברוח מהמחנה ליער, שם שהתה חמישה ימים. כוחות צרפתיים שעברו ביער מצאו אותה, והיא אמרה להם שיש מחנה עבודה סמוך להם. החיילים הצרפתים סיפרו לה שהם שמעו על המחנה, ועזרו לה למצוא עבודה בחווה מקומית. לאחר מכן, שוחרר המחנה על ידי כוחות הצבא האמריקאי. פרימו לוי נשאר באושוויץ ולא נשלח לצעדות המוות, ושרד. ונדה מאסטרו נרצחה בסתיו 1944 במחנה ריכוז, ופרנקו סצ'רדוטי נרצח בצעדות המוות עם פינוי אושוויץ בינואר 1945.
התקופה שלאחר המלחמה.
ב-20 ביולי 1945, חזרה לטורינו, שם התאחדה עם קרובי משפחתה, חבריה ופרימו לוי. לאחר מכן, חזרה לעיר ביאלה.
היא שבה ללמוד באוניברסיטת טורינו, שם סיימה את התמחותה ברפואת ילדים בהצטיינות ב-4 בדצמבר 1946. באותה השנה היא התחתנה עם פרנקו מומיליאנו, שהיה עמיתה לשעבר באוניברסיטה.
ב-1946 היא תיעדה את קורותיה במלחמה, ואלה פורסמו בספר "נשים נגד המפלצת" (Donne contro il Mostro). הייתה זו אחת העדויות המוקדמות והחשובות ביותר על זוועות השואה שפורסמו באיטליה. לאחר הפרסום שמרה על שתיקה בנושא זה למשך שנים ארוכות. חברה, פרימו לוי, המשיך לתאר את הזוועות בספריו השונים.
בשנת 1956 בני הזוג מומיליאנו עברו להתגורר בעיר מילאנו שבאיטליה. לאחר שעברו להתגורר בעיר, היא התחילה לשתף פעולה עם מרכז מילאנו לפסיכואנליזה. בשנת 1986 לוסיאנה הפכה לנשיאת המרכז. היא הקדישה מאמץ רב להכשרת סטודנטים צעירים בתחום הפסיכואנליזה.
בשנת 1960 נולד בנה הבכור אלברטו.
בשנת 1995 התגלתה אצלה מחלת הסרטן בריאות, ובשנת 1998 נפטרה בעקבות המחלה.
רק בשנותיה האחרונות, לאחר מותו של לוי, ומותו של בעלה בשנת 1988 הסכימה להתראיין אודות חוויותיה האישיות במלחמה ובמחנות, ולתאר גם את חייה של משפחה יהודית באיטליה בין שתי מלחמות העולם. היא זכתה לכיסוי עיתונאי וספרותי נרחב באיטליה בנושאים אלה. היא אף חיברה וערכה שני ספרים אוטוביוגרפיים, בנוסף לפרסומים מקצועיים רבים בתחום הפסיכואנליזה.
וירג'יניה בדטי
וירג'יניה בדטי (באיטלקית: Virginia Badetti; כאם מנזר Maria Augustina, 29 במאי 1881, איסטנבול- 20 בנובמבר 1949, פריז, צרפת) הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, על הצלת יהודים באיטליה בזמן השואה בעת שירותה כאם המנזר במנזר מסדר האחיות ציון ברומא. כמו כן, היא הסתירה במנזר גם פליטים לא יהודים. יחד איתה, הוכרה גם אמיליה בנדטי (Emilia Benedetti), ששימשה כסגניתה במנזר.
חייה האישיים.
נולדה ב-1881 באיסטנבול, למשפחה קתולית אדוקה. היו לה עוד שתי אחיות, שהצטרפו למנזרים שונים. בשנת 1924 נכנסה לבית הספר לנזירות של המסדר, ובשנת 1926 נשבעה אמונים למסדר האחיות ציון ועברה לגור במנזר בקדיקוי, שבאיסטנבול. היא שהתה במנזר עד לשנת 1930. לאחר מכן עברה למנזר באלכסנדריה, במצרים, שם הייתה עוזרת לאם המנזר עד לשנת 1935. עברה לקזנאדאר (Khaznadar), שבתוניסיה, שם הייתה אם המנזר.
בשנת 1942 היא נקראה להחליף את אם המנזר ברומא, אשר עזבה למנזר בסן-אומר (Saint-Omer) שבצרפת.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה בדטי לטריאסטה, ולאחר מכן למנזר הראשי של המסדר בפריז. סיבת מעברה הייתה מצב הבריאותי הירוד. בפריז היא נאלצה להיות במנוחה כללית, בתקווה שבריאותה תחזור אליה.
לקראת אמצע חודש נובמבר 1949, בשעת המיסה בבוקר, חטפה בדטי שבץ מוחי. היא נלקחה לחדרה של אם המנזר, שם הנזירות התפללו עבורה. היא נותרה משותקת כמעט לחלוטין, אך ביקשה מן הנזירות להגיד לאם המנזר, שאין צורך לדאוג לה. לאחר מכן, היא כבר לא יכלה לדבר, והייתה מתקשרת עם שאר הנזירות באמצעות לחיצות על ידיהן. לאחר כמה ימים איבדה את הכרתה. ב-20 בנובמבר נפטרה בדטי.
פעילותה להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-19 ביולי 1943 הופצצה רומא לראשונה על ידי בעלות הברית, בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה. מנזר האחיות ציון, שבדטי עמדה באותה התקופה בראשו, היה בגבולה של העיר רומא, ברחוב גריבלדי, בקרבת ג'אניקולו. הנזירות במנזר תיארו את האירוע כ"מחזה משתק של להבות שעלו לשמים בצורה מבעיתה". לאחר כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, פלשו כוחות גרמניים לאיטליה. העיר רומא נכנעה לידם ב-8 בספטמבר 1943. רבים מיהודי רומא חיפשו מקומות מקלט ברחבי העיר. כמו כן, הגיעו לעיר פליטים מערים אחרות.
בדטי פתחה את דלתות המנזר למחפשי המקלט היהודים, ואלה החלו למלא את כל שטח המנזר. היהודים הראשונים הגיעו ב-16 לאוקטובר, היום שבו החלה האקציה נגד יהודי רומא: "עם שחר ב-16 באוקטובר ירד גשם; קבוצות של נשים יהודיות, מלוות בילדיהן, חצו את התעלה בגריבלדי". בדטי החליטה להכניס את הקבוצה למנזר. הנזירות הכינו עבורן חדר גדול, והזיזו רהיטים רבים במטרה לפנות להן מקום כדי שיוכלו לישון. בעקבות קבלת הפנים החמה שקיבלו, ביקשו הנשים היהודיות מבדטי לקרוא גם לבעליהן להצטרף אליהן במנזר. בדטי אישרה את בקשתן, לאחר שקיימה שיחה עם הנזירות. לאחר מכן, היו צריכות הנזירות להסב גם את חדר האוכל למקום שינה, ושמיכות ומזרנים כיסו את הרצפה כך שלא היה ניתן לראותה יותר. המנזר משך יהודים רבים, וכן פליטים ומתנגדי משטר, כיוון שאפשר למשפחות שלמות להישאר מאוחדות. אחרוני היהודים שברחו למנזר, נאלצו להתגורר בחממה שבשטח המנזר, משום שבבית המנזר נגמר המקום, אפילו תחת המדרגות חיה משפחה יהודית בת שבע נפשות.
משפחתו של רוברטו מודיליאני (Modigliani) הייתה אחת המשפחות אשר הגיעו למנזר באוקטובר. המשפחה כללה את אימו ולנטינה, סבתו יהודית ודודתו אמה. כמה חודשים לאחר מכן, בינואר 1944 הגיע גם אחיו אדוארדו להתחבא במנזר. אחרים ששהו במנזר היו אמה ואליסה אלאטרי (Alatri), רנאטה, לאונה ואליו די קורי (di Cori), פיאטרו גיא (Gay) ופאולה מוספיאה (Musafia). מן היהודים הזרים אשר התחבאו במנזר היו רות מוספיאה (Musafia. מאוחר יותר וייס) ודודה סשה קונפורטי (Konforty), שהיו במקור מזאגרב, בירת קרואטיה. פרוצ'יאו סונינו (Sonnino), אשר התחבא במנזר בין ה-15 באפריל 1944 למאי 1944 תיאר כי חוץ מיהודים איטלקים שהו במנזר גם חיילים ושוטרים איטלקים, פרטיזנים, אנטי-פשיסטים ופליטים ממושבות איטלקיות באפריקה.
בדטי תלתה שלט מחוץ למנזר שעליו היה כתוב "שטח אקסטריטוריאלי". לצידו, הנזירות התקינו פעמון מיוחד, שבו צלצלו שלוש פעמים במקרה של סכנה, על מנת לאפשר לשוהים במנזר למצוא מקומות מסתור ברחבי המנזר. מקום מסתור אחד היה מחסן הפחם, אך לו הייתה רק כניסה אחת ללא חלון, שנחסמה בקרש גדול. כך שבשעה שמצאו במחסן מחבוא, יכלו היו להיחנק ולהיקבר בחיים תחת הפחם. בשלב מאוחר יותר, העדיפו היהודים לרוץ להתחבא אצל שכנים בבתים הסמוכים למנזר בשעת סכנה. כאשר הגיעו הגרמנים לחפש אחר יהודים במנזר, וראו את המיטות המאולתרות ואת השמיכות הרבות, בדטי ובנדטי הסבירו להם כי המיטות שייכות לפליטים איטלקים, שפונו מן העיר. הסבר זה סיפק את הגרמנים, כיוון שתושבים רבים של העיר רומא פונו מבתיהם בעקבות ההפצצות הרבות מצד בעלות הברית, בניסיון לכבוש את העיר.