העמותה הוקמה ב-1990 על ידי חיים ומירי ארנטל, והיא נקראת על שם בנם מנחם שנאבק למעלה מ-14 שנה במחלת הסרטן. באותה תקופה חוותה המשפחה מחסור בגוף שיעניק סיוע רגשי וטכני לילד חולה הסרטן ולמשפחתו. הוריו ומכריו של הנער ביקשו לנצל את הניסיון הרב שצברו כדי להיטיב עם ילדים חולי סרטן ומשפחותיהם. במרוצת השנים נרתמו לפעילות זו רופאים, בעלי מקצועות חופשיים, אישי ציבור, רבנים ומתנדבים ובכללם בנות שירות לאומי. מספר המתנדבים עומד על כמה מאות.
לדברי מקימי העמותה, העמותה מאמינה ששלמותה הרגשית של משפחה חיונית לתהליך ההבראה של הילד, והיא משפיעה באופן ישיר על עוצמת דחף ההישרדות שלו. ושמה לה למטרה לתת מענה למכלול הבעיות, מרגע גילוי המחלה הממארת ולתמוך בהורים ובבני המשפחה הנושאים בעול הקשיים הפיזיים והנפשיים לאורך כל הדרך. השירות ניתן לכל תושבי מדינת ישראל ללא הבדל דת ומין.
תחומי פעילות הארגון.
אחת המטרות הראשיות של הפעילויות בהן עוסקת העמותה היא, לדברי מקימי העמותה, "להעצים את חוויית החיים של הילד", במסגרת זו מנהלת העמותה מרכז יום חינוכי חברתי שיקומי, מרכז אירוח למשפחות, תוכניות להשלמת לימודים, חוגים וסדנאות, מחנות נופש שנתיים (בחופשת החורף, האביב והקיץ), חופשות משפחתיות וימי כיף.
העמותה מסייעת למשפחה כמכלול, במסגרת זו היא מנהלת תוכנית לאחיו ואחיותיו של החולה, תוכנית משותפת לילדים ולהורים, קבוצות תמיכה וייעוץ פסיכו-סוציאלי משפחתי.
מישור נוסף של פעילות העמותה קשור בתמיכה רפואית ותומכת, הקשורה ישירות במחלה ובטיפולים כגון ארגון ומימון סוגי תרפיה שונים, טיפולים אלטרנטיביים, עזרה בבית החולה, מאגר תורמי מח עצם באמצעות דגימת רוק, מאגר תורמי דם וטרומבוציטים, התאמת פאה נוכרית ועוד.
תרומת שיער.
הארגון מממן פאות טבעיות לחולות סרטן שאיבדו את שיערן, ומבקש מנשים לתרום שיער למטרה זו. עם זאת, בשנת 2017 פורסם כי העמותה לא משתמשת בכל תרומות השיער כדי להכין פאות לחולות סרטן, אלא רוב השיער נמכר בשוק החופשי, והתמורה משמשת להוצאות העמותה.
אותות ופרסים.
העמותה זכתה לפרסים רבים, ביניהם:
ופרסים רבים אחרים.
ב-2017 נבחרה מירי ארנטל להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ב-2019 הוחלט להעניק למייסדי העמותה, חיים ומירי ארנטל, את פרס ישראל למפעל חיים.
אריאט
חנה למדן
חנה לַמדָן (לֶרנֶר) (5 בינואר 1905 – 10 באפריל 1995) הייתה פעילת ציבור בהסתדרות ובחוגים פוליטיים. וחברת הכנסת מטעם מפ"ם.
קורות חיים.
חנה לרנר נולדה בשירוביץ שבבסראביה (באימפריה הרוסית) בשנת 1905, בתם של מרים לבית רפפורט ומיכאל קרקושנסקי, חקלאי וסוחר פרות. בגיל 4 עברה המשפחה לעיירה נובוסליצה שעל גבול אוסטריה. שם למדה בבית ספר עממי עברי, נערה יחידה בין נערים.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל, והתיישבה בתל אביב.
בשנת 1926 נישאה לצבי למדן (לרנר). לזוג נולדה בת: מיכל.
בשנים 1926–1949 עבדה כפועלת תעשייתית וכמנהיגת פועלים בהסתדרות העובדים ובאיגוד המקצועי. כאשר התפלגה "סיעה ב" ב-1944 הייתה גם למדן בין הפורשים ממפא"י.
בין השנים 1949–1965 כיהנה, לסירוגין, כחברת הכנסת. למדן נבחרה לכנסת הראשונה והשנייה מטעם מפ"ם, והייתה סגנית יושב ראש הכנסת. במהלך הכנסת השנייה פרשה עם חבר הכנסת דוד ליבשיץ לסיעה עצמאית בשם הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה. בינואר 1954 הצטרפו למדן וליבשיץ למפא"י, שמטעמה כיהנה כחברה בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית. עם הקמת רפ"י הצטרפה לשורותיה והייתה ממלאת מקום מזכ"ל המפלגה.
בכנסת פעלה בוועדת העבודה, ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים. בשנת 1951 עמדה בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בעניין עצורי המחנה בג'למי, שהייתה ועדת החקירה הפרלמנטרית הראשונה במדינת ישראל. למדן הייתה פעילה בעיקר בוועדת העבודה, ויזמה שורת תיקוני חקיקה למען זכויות עובדים וקידום תעסוקה בקרב מוגבלי כושר עבודה.
לאחר פרישתה מהכנסת הייתה פעילה במוסדות מפלגת העבודה וקידמה זכויות עובדים.
נפטרה בחולון בשנת 1995, בגיל 90.
פרידל שטרן
פרִידְל שטֶרן (Friedel Stern; 1917, לייפציג, גרמניה – 29 באוקטובר 2006, תל אביב-יפו, ישראל) הייתה קריקטוריסטית, מעצבת גרפית, עיתונאית ומורה לאמנות ישראלית ילידת גרמניה, מחלוצות תחום הקריקטורה בישראל. הקריקטורות שיצרה, שעסקו בחיי היום-יום, הציגו את ישראל מנקודת מבט הומוריסטית וביקורתית. על יצירתה זכתה בשנת 2004 בפרס דוש לקריקטורה.
ביוגרפיה.
פרידל שטרן נולדה בשנת 1917 בעיר לייפציג שבגרמניה, הבכורה במשפחה בת ארבעה ילדים. משפחתה לא הייתה בעלת תודעה ציונית, אולם עם התגברות האנטישמיות בגרמניה, הפסיקה את לימודי האמנות והצטרפה, בעידוד אמה, לקבוצה יהודית של הצופים. בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל בגפה עם קבוצה זו. בתחילה נשלחה לקיבוץ כפר המכבי. לאחר זמן עזבה אותו ועברה להתגורר בחיפה, שם עבדה כמבשלת ועוזרת בית ולמדה רישום בשיעורי ערב אצל פ"ק הֶניך (Hoenich). בסוף שנות ה-30 למדה עיצוב ואמנות ב"בצלאל החדש" בירושלים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמנתה עם מתנדבי היישוב לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי כאחות. לאחר שנת 1940 נשלחה לשרת בבית ספר לקצינים בעזה והצטרפה לצבא השחרור באיטליה, שם צורפה ליחידת הסוואה. בתקופת המלחמה יצרה שטרן רישומים ואיורים המתארים את הווי החיילים הבריטים. בשנת 1944 הציגה מרישומיה בתערוכת ""אמני כוחות הברית" שהתקיימה במצרים. על שירותה בצבא זכתה שטרן בצל"ש מטעם מלך בריטניה.
אמה גורשה בידי הנאצים ב-1942 מלייפציג ונספתה בשואה.
לאחר שחרורה מהצבא הבריטי ב-1945 חזרה שטרן לארץ ישראל והחלה לעבוד כשרטטת מפות מטעם "מחלקת המדידות של ארץ ישראל (Survey of Palestine, שהייתה לימים למחלקת המדידות). אחד מחידושיה היה שרטוט של מפות ארץ ישראל המלוות באיורים. קובץ מפות כזה יצא בשנת 1953 תחת השם "Israel in 14 Pictorial Maps".
בשנת 1946 פרסמה לראשונה קריקטורות בעיתון "במחנה", ביטאון "ההגנה". אז עוצבה גם החתימה שלה, שהורכבה משמה הפרטי, "פרידל", וציור של כוכב (סמל) (פירוש שם משפחתה בגרמנית, "שטרן"); חתימה זו נועדה להבדיל אותה מיוסי שטרן, שכיהן כעורך הגרפי של העיתון.
בעקבות הצלחת פרסום זה החלה לפרסם את יצירותיה בקביעות בעיתונים כגון "דבר", "דבר השבוע" ו"לאשה".
החל בשנות החמישים פרסמה שטרן כתבות עיתונאיות שדרכן בחנה את החברה הישראלית בצורה ביקורתית. עבור חלק מכתבות אלו "התחזתה" לטיפוסים שונים, פעמים רבות תוך שימוש בתחפושות. בשנת 1956, לדוגמה, התחזתה לעולה ממרוקו וטופלה בדי-די-טי. בכתבות אחרות עבדה ככרטיסנית באוטובוס, כעולה באולפן עברית ועוד. את חוויותיה תיארה בעיתונות הישראלית בכתבות המלוות בקריקטורות. בשנת 1958 פרסמה את ספרה "בקיצור: ישראל", שעסק בחוויות התיירות בישראל.
במקביל לעיסוקה בעיתונות, שימשה שטרן כמעצבת גרפית. בשנות ה-50 וה-60 עיצבה כרזות לשירות הבולאי ולדואר ישראל. בשנת 1960 יצרה את סדרת "דואר אוויר נוף 2" – סדרה של 10 בולים של דואר ישראל (הסדרה השלישית של בולי דואר אוויר), שעסקו בערים ובאתרים בארץ ישראל. (בכך הייתה לאישה השנייה שעיצבה בולים בישראל, אחרי מרים קרולי).
בין עבודותיה הנוספות: כרטיסי ברכה לרגל יום העצמאות (הוצאת קרן היסוד, 1958), כרזה למוסד לביטוח לאומי (שנות ה-50), אלבום אוסף "ארצות ועמים בתמונות" (תחילת שנות ה-60), כרזה לתחרות הנבל (שנות ה-60). סגנון העיצוב שלה התבסס על קו גאומטרי-מינימליסטי, שתאם את רוח התקופה.
במשך שנים רבות הייתה שטרן אישה יחידה בתחום הקריקטורות בישראל. בשונה מקריקטוריסטים אחרים בני דורה, שטרן מיעטה לעסוק בנושאי פוליטיים או צבאיים. ייחודה היה בעיסוק בנושאים הלקוחים מחיי היום-יום, שהציגו את החברה הישראלית בצורה גרוטסקית או אבסורדית. מבחינה אמנותית, יצירותיה של שטרן מאופיינות בשימוש בקו גאומטרי, תוך שימוש מועט יחסית במשטחי צבע.
בין השנים 1962–1992 שימשה שטרן כמרצה לרישום במחלקה לעיצוב גרפי ובמחלקה לקדרות ב"בצלאל". במשך שנים רבות התנדבה בארגון נכי צה"ל ובבית הלוחם. על התנדבותה זו זכתה באות הנשיא למתנדב לשנת 1999. בשנת 2004 זכתה בפרס דוש לקריקטורה.
בין פברואר לאפריל 2005 נערכה תערוכה של יצירותיה בעיר לייפציג, לזכר 70 שנים מאז שנאלצה לעזוב את גרמניה.
שטרן, שלא נישאה מעולם, נפטרה בתל אביב-יפו בשנת 2006, מעט לפני יום הולדתה ה-90. היא נקברה בבית העלמין בקיבוץ עינת.
ספרייתה נתרמה לספריית בית אריאלה בתל אביב, ועזבונה האמנותי נתרם בשנת 2010 למוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון. החל ב-2012 מקיים המוזיאון תחרות קריקטורות שנתית בשם "התחרות לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן", המנציחה את זכרה.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתה של פרידל שטרן ברחוב יהואש 8 בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
משלה:
כתבות עיתונאיות מפרי עטה:
בודרום
בודרום (בטורקית: Bodrum) היא עיר נמל וקייט בנפת מולה בריביירה הטורקית בדרום-מערב טורקיה. העיר ניצבת במקום בו עמדה העיר היוונית הליקרנסוס (ביוונית: Αλικαρνασσός; בטורקית: Halikarnas), והעיר פטרוניום בימי הביניים.
העיר שוכנת בחצי האי בודרום לחוף מפרץ גקובה, למול האי היווני קוס, ומהווה אתר תיירות ושיט יאכטות. מדי שנה מבקרים בעיר מאות אלפי תיירים. בשנת 2021 אוכלוסיית העיר נאמדה ב-187,284 תושבים.
היסטוריה.
הליקרנסוס.
הליקרנסוס הייתה עיר יוונית עתיקה ששכנה בעת העתיקה בדרום-מערב קאריה. העיר ניצבה בתחילה על האי זפיריה אולם מצר הים שבין האי ליבשה יובש על מנת לאפשר לה להתפשט.