החלק השני במלחמה החל בחודש מרץ 1855, כאשר רוסיה והאימאם שאמיל חתמו על הסכם הפוגה בלחימה, את ההסכם יזמו הרוסים בשל הצורך שלהם לתגבר את הכוחות שלהם במלחמת קרים. ההפוגה לא נמשכה זמן רב והמלחמה חודשה עוד באותה השנה.
מלחמת הקווקז נסתיימה עם כיבוש צפון הקווקז, האימאם שאמיל נשבע אמונים לצאר ועבר לחיות במרכז רוסיה. המלחמה הסתיימה באופן רשמי ב-2 ביוני 1864, על ידי הכרזה של הצאר.
שלושה צארים רוסיים עמדו מאחורי המתקפה הזו; אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, ואלכסנדר השני. המפקדים הרוסיים העיקריים מאחורי המתקפה היו אלכסיי פטרוביץ' ירמולוב בין 1816-1827, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב בין 1844-1853, ואלכסנדר ביירטינסקי בין 1853-1856. הסופרים מיכאיל לרמונטוב ולב טולסטוי השתתפו בקרבות וכתבו עליהם, והמשורר הרוסי אלכסנדר פושקין התייחס למלחמה בפואמה האירונית שלו, האסיר הקווקזי (1821).
בניין ג'נרלי
בניין ג'נרלי הוא בניין משרדים ומסחר, השוכן במפגש הרחובות יפו ושלומציון המלכה במרכז ירושלים.
היסטוריה.
בשנת 1931, במלאת מאה שנים להקמת החברה, החליטה חברת הביטוח האיטלקית "אסיקורציוני ג'נרלי" (ביטוחים כלליים) לייסד פעילות בירושלים, שהתפתחה כלכלית במהירות תחת שלטון המנדט. לשם כך רכשה החברה מגרש ברחוב יפו, ששימש עד אז חניון אוטובוסים, מידי הממשל הבריטי. לתכנון הבניין נשכר בתחילה האדריכל הארצישראלי ריכרד קאופמן, מתכנן שכונות הגנים בירושלים, אך תוכניתו, שכללה מבנה בן שבע קומות בסגנון הבינלאומי עם פינה מעוגלת במפגש הרחובות, נדחתה על ידי מנהלי החברה. התכנון הופקד בידי האדריכל האיטלקי מרצ'לו פיאצ'נטיני, דמות מרכזית באדריכלות הפאשיסטית , שתכנן בניין בעל צורה משולשת, בסגנון שהיה מקובל אז באיטליה הפאשיסטית ושילב מאפיינים נאו קלאסיים עם סגנון מודרניסטי מאופק. הבנייה החלה ב-1934 על ידי חברת "דה פארו" האיטלקית והבניין נחנך בשנת 1935.
בקומת הקרקע פעלו בתי מסחר וחנויות, ומשרדי חברת הביטוח תפסו את הקומה המרכזית בבניין; שאר השטחים הושכרו לשימוש כמשרדים.
הבניין הוא אחד מארבעה מבני ציבור שנבנו בחלק המזרחי של רחוב יפו בשנות השלושים (בניין בנק אנגלו-פלשתינה, בניין הדואר המרכזי, ובניין עיריית ירושלים ההיסטורי).
בשנת 1947 נכלל הבניין באזור הביטחון הבריטי "בווינגרד" ושימש מרכז אפסנאות של הצבא הבריטי. במלחמת העצמאות תפסו לוחמי האצ"ל את הבניין במסגרת מבצע קלשון. כיום שוכנים בבניין חנויות ומשרדי ממשלה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הקימה העירייה בכיכר מול הבניין מיצב הכולל ספסלים צבעוניים ומעוגלים ורסס מים הנפלט מהרצפה מדי כמה דקות.
פסל האריה.
סימן ההיכר של הבניין הוא פסל האריה המכונף בראש הבניין אשר עוצב על ידי הפסל דוד אוז'רנסקי. האריה הוא סמלו של מרקוס הקדוש, פטרון העיר ונציה וסמל העיר עצמה. האריה אוחז בספר בו כתוב בלטינית: "שלום עליך מרקוס האוונגליסט שלי". לרגליו חקוקה בספרות רומיות שנת הייסוד של חברת ג'נרלי - 1831.
מדידות מטאורולוגיות.
ב-1949 הוקמה על גג הבניין תחנת מדידה מטאורולוגית. ב-1993 הוקמה בצד התחנה הסטנדרטית גם תחנה אוטומטית הפועלת בצורה ממוחשבת.
בינואר 1974 נמדד בתחנה שעל הבניין משב רוח במהירות של 159 ק"מ לשעה - משב הרוח החזק ביותר שנמדד אי-פעם בישראל.
אתנוצנטריות
אתנוצנטריות (באנגלית: Ethnocentrism) או עֲדָתָנוּת היא הנטייה להסתכל על העולם בעיקר מהנרטיב של הזהות האתנית אליה משתייך המתבונן. היא משקפת את נטייתו של האדם לראות בתרבותו שלו את התרבות המרכזית, הנעלה, הטובה יותר מאחרות והנכונה, תוך שיפוטן של תרבויות אחרות בהשוואה לתרבותו. גישה אתנוצנטרית מנוגדת לגישה של יחסיות תרבותית.
פירוש המילה: "אתנוס" פירושה ביוונית עם או גזע; "צנטרום" פירושה בלטינית מרכז; כלומר, ראיית התרבות של המתבונן כמרכז העולם.
הנוקטים גישה זו סבורים כי על תרבויות אחרות להתאים את עצמן לזו הנחשבת כטובה ביותר, גם במחיר נטישת תרבותן הקיימת.
לטענת רבים, אתנוצנטריות נפוצה בכל התרבויות. דוגמאות לאתנוצנטריות אירופית (המכונה גם "אירופוצנטריות") הן חלוקת ההיסטוריה לתקופות היסטוריות על פי אירועים שקרו באירופה, ושרטוט מפת העולם כך שאירופה במרכז וחצי הכדור הצפוני הוא העליון.
לדעת סוציולוגים ואנתרופולוגים רבים אתנוצנטריות עלולה להוביל לדעות קדומות ולסטריאוטיפים כלפי תרבויות אחרות, העלולים להוות מוקד לעוינות ולקונפליקטים בין תרבויות. אתנוצנטריות קיצונית יכולה להוביל לאמונה שעם או קבוצה מסוימת הם נחותים מבחינה טבעית, ולהביא לדה-לגיטימציה של אותו העם.
המונח גם נמצא בשימוש בנושא הגלובליזציה: כאשר פירמה מתפשטת מארצה לשווקים חדשים במדינות חדשות, יש לה אפשרות לראות את השוק שלה כשוק המתקדם מכולם ומה שעבד בו יעבוד בדיוק באותה צורה בכל שאר השווקים. גישה זאת נקראת הגישה אתנוצנטרית. הגישה השנייה רואה בכל השווקים כבעלי יתרונות וחסרונות שצריך לדעת להתאים את הפירמה עליהם בבואה להיכנס אליהם, והיא נקראת הגישה הפוליצנטרית.
מועצת תלמידים
מועצת תלמידים היא קבוצת תלמידים במוסד חינוכי או לימודי, הלוקחת חלק בניהולו של המוסד. כעקרון, חברי מועצת התלמידים נבחרים בצורה דמוקרטית על ידי התלמידים עצמם ופועלים למען ייצוג התלמידים למול ההנהלה וארגון פעילויות חברתיות.
היסטוריה.
כבר בעת העתיקה התקיימו סימנים של שיתוף תלמידים בניהול מוסדות הלימוד. ידוע שהאקדמיה של אפלטון הייתה מנוהלת באופן חלקי על ידי תלמידים נבחרים, תוכנית שאומצה לאחר מכן על ידי הגמנסיה של אריסטו.
מיוון נותרו עדויות על צורות שונות של התגבשות קבוצות תלמידים - קבוצות קטנות של תלמידים בחרו מתוכן נציג, שתפקידו היה לייצג את התלמידים בפני הנהלת בית הספר או להגן עליהם בפני אזרחי העיר.
דפוסי פעילויות אלה נמשכו אל תוך ימי הביניים, כאשר העדות המוקדמת ביותר מתקופה זו לשיתוף תלמידים בניהול בית הספר מתייחסת לשנת 1388 והיא ממכללת "וינצ'סטר" באנגליה, לפיה רשאים שלושה תלמידים מצטיינים ובעלי אופי חיובי להשגיח על דרכי התנהגותם והתקדמותם בלימודים של חבריהם. עדות נוספת על מעין "מועצת תלמידים" שהוענקו לה תחומי אחריות וסמכויות, קיימת על המוסד שייסד טרוצנדורף, בגרמניה.
בערך בתחילת המאה ה-19 התגבשה בבתי הספר בארצות הברית גישה של סובלנות כלפי פעילויות תלמידים. מתקופה זאת יש עדויות על תוכניות של שלטון עצמי של תלמידים בבתי ספר אחדים. עדות אחת מתייחסת לתקופה מלפני 1800, וכן ישנן עדויות מ-1825 על מועצות תלמידים בבית ספר תיכון בניו יורק, מ-1834 בבוסטון ומ-1852 בבית ספר ציבורי בהרטפורד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה התפתחות גדולה בתחום זה הניכרת גם בהתנסויות בצורות שונות של "שלטון עצמי" של תלמידים בבתי הספר ברחבי ארצות הברית. מתחילת המאה ה-20 המושג הישן של "שלטון עצמי" של תלמידים התפתח לתנועה של "שיתוף תלמידים" בניהול בית הספר ובפיקוח עליו. תנועה זו הייתה בנויה על ההנחה, שתלמידים ומורים גם יחד מעוניינים בטובת בית הספר, והדאגה והיוזמה לשיפורו הן עניין משותף לשני הגופים.
מועצת התלמידים בישראל.
מועצת התלמידים מעוגנת כיום גם בסעיף 13(א) לחוק זכויות התלמיד, בו נקבע כי "מוסד חינוך יעודד הקמת מועצת תלמידים ולא יעשה כל פעולה למנוע את הקמתה; מסגרת פעילותה תיקבע בהוראות המנהל הכללי בהתייעצות עם מועצת התלמידים והנוער." מועצת התלמידים, כגוף רשמי המייצג את התלמידים במוסדות החינוך השונים, נבחרת על ידי התלמידים באופן דמוקרטי מדי שנה.
בישראל מועצות התלמידים פועלות תחת מערך ארצי שנקרא "גלגל המועצות". המערך מתאר את הקשר בין שכבות המועצה השונות, כאשר בבסיס המדרג ישנה מועצת התלמידים המוסדית הנבחרת על ידי תלמידי המוסד החינוכי. כלל המועצות המוסדיות בתחום עיר או מועצה אזורית בוחרות נציגים למועצה רשותית, הבוחרת בתורה נציגים למועצה מחוזית. המועצות המחוזיות בוחרות נציגים למועצת התלמידים והנוער הארצית. מדי שנה מארגנת המועצה הארצית את ועידת מועצות התלמידים והנוער אשר החלטותיה מחייבות את כל הגופים בגלגל המועצות.
כלבי נחיה
אתנוצנטריזם
חנוכיה
רמת אפעל
רמת אפעל היא שכונה במזרח העיר רמת גן, באזור בקעת אונו, מדרום מזרח למחלף אלוף שדה. עד שנת 2008 הייתה יישוב קהילתי במעמד ועד מקומי במסגרת מועצה אזורית אפעל.
מקור שמה של רמת אפעל הוא ראשי תיבות של "אגודת פועלים עברית לאומית" (אפע"ל). במרוצת השנים ירד סימן הגרשיים מהמילה "אפעל".
היסטוריה.
השכונה הוקמה על אדמות קיבוץ אפעל שהתפרק בשנת 1952. בשנת 1953 הוקם במקום סמינר אפעל - מרכז הדרכה וחינוך של הקיבוץ המאוחד (כיום חלק מהתנועה הקיבוצית). הוקם גם בית דיור מוגן של רשת "משען" - "משען אפעל", המשתרע על פני 136 דונמים. בתחילת שנות ה-60 הועלתה הצעה להקים במקום יישוב ל-400 משפחות עולים מארצות הברית. כיוון שהעולים לא הגיעו התוכנית ירדה מן הפרק. בשנת 1969 הקימה במקום חברת "שיכון עובדים" שכונת מגורים, שכללה בעיקר וילות, שהייתה במעמד של ועד מקומי במסגרת מועצה אזורית אונו (שבשנת 1984 שונה שמה ל"מועצה אזורית אפעל"). הרחבת השכונה, בווילות, בקוטג'ים ובבתים בני שתיים או שלוש קומות, נמשכה עד 1997.