החל מנובמבר 1943 מנהיגי מפלגות היסטוריות רומניות, שהיו מפורקות באותו זמן, יצרו קשר עם פטרשקנו באמצעות בן דודו, קולונל אוקטב אולאה והתחילו לנהל מגעים איתו במטרה לתכנן את עתיד רומניה לאחר המלחמה ואולי מסלול ליציאתה מהמלחמה. החל ממאי 1944 המפלגה הקומוניסטית הרומנית החליטה שאמיל בודנראש יתלווה למגעיו של פטרשקנו עם הפוליטיקאים הרומנים האחרים.
הפיכת 23 באוגוסט 1944 ואחריה.
פטרשקנו לקח חלק בהכנת הפיכת 23 באוגוסט 1944 ואפילו ניסח את ההודעה שהקריא מיכאי הראשון, מלך רומניה ברדיו לאחר מעצרו של יון אנטונסקו. בממשלה שהוקמה על ידי גנרל קונסטנטין סנטסקו כיהנו ארבעה נציגי המפלגות הגדולות בתפקידי שר בלי תיק - הנציג הקומוניסטי היה פטרשקנו, אך הוא ביקש וקיבל את תיק המשפטים וכיהן בו ברציפות עד 1948. אחרי ההפיכה יצא פטרשקנו, בליווי רעיתו, אלנה פטרשקנו, בראש משלחת משא ומתן אל ברית המועצות, כדי לדון ולנסח את שביתת הנשק וכריתת הברית למלחמה נגד גרמניה הנאצית ובנות בריתה.
פטרשקנו ניסה לנצל משבר ממשלתי, כדי להתמנות לראשות הממשלה על בסיס היותו השר הוותיק ביותר, אבל זה לא הצליח וזה עורר את רוגזו וקנאתו של מנהיג המפלגה, גאורגה גאורגיו-דז'.
מאוקטובר 1945 ועד פברואר 1948 היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ומאוקטובר 1945 עד פברואר 1948 חבר השלכה הפוליטית של המפלגה. מ-1946 עד 1948 היה פרופסור לכלכלה פוליטית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט וחבר בוועד המנהל של העיתון סקנטייה (Scânteia).
פטרשקנו היה, לדברי מכריו, מתנשא על חבריו, מבליט את השכלתו מול חסרונה אצל חברי המפלגה האחרים, התהדר בלבושו ולא התרועע עם יתר חברי ההנהגה של המפלגה. קבוצת בית הסוהר וקבוצת מוסקבה, שתיהן הסתייגו ממנו וחשדו בו בקשרים עם אויבי המפלגה. ב-1938 הורחק למעשה מהנהגת המפלגה משום שנחשד באהדה לזרמים אופוזיציוניים בקומינטרן ולמרות היותו מפורסם וממלא תפקידים ממלכתיים, לא קיבל תפקידים בהנהגת המפלגה. הוא המשיך במסלול התרחקותו מחברי המפלגה, שבאו מקרב פשוטי העם, כשהתמנה לפרופסור למדעי הכלכלה באוניברסיטת בוקרשט. פרסום ספריו, שנכתבו בתקופת שהותו במגורים כפויים, והשקעת התמלוגים ברכישת קרקע ובניית בית, עוררו תחושות קנאה נוספות.
תקרית קלוז'.
השליטה במחוז קלוז' הייתה בידי המפלגה הקומוניסטית, אולם באוניברסיטת קלוז' הרומנית (בקלוז' היו שתי אוניברסיטאות, אחת הונגרית והשנייה רומנית) מרבית הסטודנטים והמרצים היו חסידי מפלגות אחרות; בחודשים אפריל-מאי 1946 פרצו מהומות רחוב על רקע זה. השלטונות ביקשו את עזרת פועלי המפעל Dermata המקומי, מרביתם בני המיעוט ההונגרי - בעלי נטייה קומוניסטית. בלילה שבין ה-28 ל-29 במאי התנפלו הפועלים על מעונות הסטודנטים הרומנים והכו רבים מהם. ארגון הסטודנטים שבתו במחאה, אך השלטונות התעלמו מהם, והשביתה שנמשכה בין ה-1 ל-19 ביוני הסתיימה בלא הישגים.
לוקרציו פטרשקנו נאם בחודש יוני בקלוז' וביקר את מעשי ההונגרים. הוא אמר שהוא קודם רומני ורק אחרי כן קומוניסט, או שהוא קומוניסט - כי הוא רומני; דבריו אלה בוקרו על ידי גאורגיו-דז' בהנהגת המפלגה, כדברים לאומניים.
החקירה והמשפט.
היחס של גאורגיו-דז' לפטרשקנו.
גאורגה גאורגיו-דז', שדאג לסלק את קודמו מראשות הנהגת המפלגה - שטפאן פוריש, פעל להיפטר גם ממתחרים אפשריים אחרים על התפקיד: אנה פאוקר - (שעמדה בראש הסיעה המוסקבאית), ולוקרציו פטרשקנו, שהיה מפורסם מאוד ברומניה, משכיל ומכובד גם בעיני יריבים ממפלגות אחרות. בין גאורגיו-דז' ובין פטרשקנו היו יחסים מתוחים עוד מהתקופה בה שניהם היו כלואים בטרגו ז'יו. גאורגיו-דז' לא אהב את מאמציו של פטרשקנו להתבלט במסגרת המפלגה הקומוניסטית הרומנית ומאוחר יותר ביקר בחריפות חברים אחרים בהנהגת המפלגה, שמינו את פטרשקנו כמיופה כוח במשא ומתן עם המפלגות הבורגניות.
הרקע בעולם הקומוניסטי.
התקופה הייתה תקופת משפטי הראווה בגוש הקומוניסטי והצמרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שמה על הכוונת שלה את פטרשקנו, כפי שעשו בהונגריה ללאסלו רייק ובבולגריה לטרייצ'ו קוסטוב.
בקונגרס של המפלגה הקומוניסטית הרומנית (באותה תקופה נקראה "מפלגת העבודה הרומנית"), שנערך בפברואר 1948, פטרשקנו איבד את מקומו בוועד המרכזי ולא ניתנה לו זכות דיבור, כדי להגן על עצמו. את ההתקפה נגדו הוביל תאוהרי ג'אורג'סקו, שטען בפני המתכנסים שפטרשקנו נפל תחת השפעת הבורגנות והפך לנציג של האידאולוגיה הבורגנית וגם העריך יתר על המידה את כוחות היריב.
החקירה.
ב-28 באפריל 1948 נעצרו בני הזוג פטרשקנו, הופרדו ונלקחו לחקירה בבתים מיוחדים, שנועדו למטרות כאלה. החקירה נערכה על ידי ועדה מפלגתית שכללה את תאוהרי ג'אורג'סקו, יוסף רנגץ, אלכסנדרו דרגיץ' וגאורגה גאורגיו-דז'. באוגוסט, לאחר חקירות ממושכות הועברו השניים לבית שלהם, שבנו ביער סנאגוב, ונשארו תחת שמירה בביתם. את הבית בסנאגוב בנו בני הזוג בשנים 1946 - 1947 על מגרש שקנו בכסף שקיבל פטרשקנו כשכר סופרים עבור הספרים שפרסם. במעצרים אלה הוא נחקר "חקירה חברית" על ידי בכירים במפלגה הקומוניסטית. בנוסף לבני הזוג פטרשקנו נעצרו ונחקרו גם המאהבת של לוקרציו פטרשקנו, המאהב של אלנה פטרשקנו ועוד ידידים, מכרים ואנשים נוספים איתם היה לוקרציו בקשר, קרוב לחמישים איש, חלק מהם יהודים.
בחיפוש שנערך בביתם של בני הזוג פטרשקנו נמצאו מטבע זר ומטבעות זהב, לכן היה לשלטונות תירוץ למעצרם. פטרשקנו נחשד בהיותו בעבר סוכן של סיגורנצה ומרגל בריטי או אמריקאי וכדי לבסס האשמות אלה נחקרו האישים איתם ניהל משא ומתן קואליציוני ודיונים אחרים. פטרשקנו דחה את כל ההאשמות וזה הכשיל את כוונת החוקרים לביים משפט ראווה.
פטרשקנו עונה בחלק מחקירותיו וארבע פעמים עונה בחשמול. את החקירה הפלילית הוביל מישו דולגרו מקיץ 1950 ועד הדחתו ולאחר הדחתו ב-1952 המשיך בהובלה סגנו, פרנצ'יסק בוטיקה.
אנשי צמרת במפלגה הקומוניסטית הרומנית לקחו חלק ביצירת תאוריית קונספירציה הכוללת את פטרשקנו. ב-24 בינואר 1950, בישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, קישר קיבו סטויקה בין "כנופיית פוריש, שלדבריו ניסתה להרוס את המפלגה הקומוניסטית ובין פטרשקנו, שלדברי קיבו היו לו עדיין חסידים.
המשפט.
למשפט, שנערך לפטרשקנו ולמקושרים אליו, היו כמה מטרות, חשיפתו של פטרשקנו כבוגד, שכל חייו הפוליטיים היו שרשרת של קונספירציות נגד מעמד הפועלים, קישורו וקישור הקבוצה עם פעולות ריגול מערביות והפגנת הפעילות החתרנית של הנהגת פוריש-קפלר במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרומנים ניהלו את התהליך השיפוטי על פי דגם המשפטים, שהונהגו כבר בצ'כוסלובקיה (ולדימיר קלמנטיס ורודולף סלנסקי), בהונגריה (לאסלו רייק), בבולגריה (טרייצ'ו קוסטוב) ואלבניה (Koči Xoxe) ובסופו נידון פטרשקנו למוות ביום 14 באפריל 1954. בלילה שבין 16 ל-17 באפריל הוצא להורג ביריה, יחד עם רמוס קופלר בחצר בית הסוהר ז'ילאבה.
הטיהור הפוליטי.
לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז' ועלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו פעל האחרון לטיהורו של פטרשקנו ויתר המורשעים של התקופה ולבסוף כל המורשעים, פרט לקופלר, טוהרו ואלה ששרדו שוחררו מבתי הכלא. יתר על כן, צ'אושסקו השתמש בפרשה, כדי להדיח מתפקידם יריבים אפשריים, שהיו מעורבים בחקירה ובהרשעה.
עורך ומוציא לאור.
פטרשקנו היה פעיל מאוד בתחום העיתונות המפלגתית והספיק להיות עורך ומוציא לאור של במספר כתבי עת ובהם: "הסוציאליזם" (Socialismul), "קדימה" (Înainte), "היקיצה" (Deșteptarea), "השחר" (Zorile), "מניפסט" ועוד. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944, בשנת 1947, היה חבר מערכת ביומון "הניצוץ" (Scânteia).
פיליפ ג'קסון (שחקן)
פיליפ ג'קסון (באנגלית: Philip Jackson; נולד ב-18 ביוני 1948) הוא שחקן אנגלי, המוכר מהופעותיו הרבות בטלוויזיה ובקולנוע, בעיקר מתפקידו כמפקח ג'אפ בסדרת הטלוויזיה "פוארו" ואב המנזר הוגו בסדרת הטלוויזיה "רובין משרווד" משנות השמונים של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
ג'קסון נולד ברטפורד שבנוטינגהאמשייר. הוא התחיל לשחק כשלמד דרמה וגרמנית באוניברסיטת בריסטול, ועבד בתיאטרון בלידס, ליברפול ולונדון. בתיאטרון שיחק ב-1991 בתפקיד פוזו ב"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט בתיאטרון קווינס שבווסט אנד, וב-2010 הופיע בתפקיד וילי לומן במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בלידס. ב-1998 היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט "קול קטן".
הוא השתתף בסדרות טלוויזיה רבות בהן אופרת הסבון "קורוניישן סטריט", הסדרה "רובין משרווד", "A Touch of Frost", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר", "Heartbeat", "הממלכה הקטנה", "המיש מקבת", "Raised by Wolves" ובסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
בקולנוע הופיע ג'קסון ב-1979 בסרט "Scum", בסרטו של פול מקרטני "Give My Regards to Broad Street", ובסרטים "התזמורת", "מייק באסט: מנהל את אנגליה", "Grow Your Own" וב"השבוע שלי עם מרילין". ב-2007 כיכב בעיבוד הרדיופוני של ה-BBC לסיפור המסתורין מסדרת "פטרלה" מאת מייקל גילברט . הוא כיכב בתפקיד אורח בגרסת אודיו של "דוקטור הו" בפרק "ולהאלה". ב-2009 הופיע בסיטקום "Home Time" של ערוץ BBC 2 בתפקיד רוי, אביה של גיינור.
בעיבוד לרדיו של ה-BBC לספר "הקרב האחרון" גילם ג'קסון את ריסדה טרקאן. הוא קרא בתוכנית הרדיו "ספר לפני השינה" את הספרים "מסעות גוליבר" ואת "Three Stations" מאת מרטין קרוז סמית'.