שבתאי השקד (שם מדעי: Saturnia pyri) עש המשתייך למשפחת השבתאיים. הוא המין היחידי ממשפחה זו הנפוץ בארץ ישראל. מוטת כנפיו מגיעה לאורך של 15 ס"מ ויותר. מקים דור אחד בשנה על עצי ורדיים שונים כגון השקד. שבתאי השקד מצטיין בעיניים מדומות על כנפיו המרתיעות טורפים. לזחליו שערות ובליטות קוצניות העשויות לגרום לפריחה בעור בעת מגע. מין זה שהיה נפוץ מאוד בעבר הולך ונעשה נדיר.
מבצר פטר ופול
יער אום צפא
שְׁמוּרַת יַעַר אֻם צַפָא (יַעַר נווה צוף), שמורת יער בדרום השומרון. היא משתרעת צפונית לכביש 465 - "חוצה בנימין", צפונית-מזרחית ליישוב נווה צוף (לשעבר חלמיש), - ומערבית לכפר אום צפא ולישוב עטרת. שטח השמורה כ-800 דונם ובחלקה הצפוני נובעים שני מעיינות קטנים - מעין עין עמר ומעין עין קוביש, ולצידם צמחי מים. ביער יש תערובת של נטיעות עצי אורן ירושלים, ברוש מצוי וחורש טבעי של עצי אלון מצוי וקטלב. היער עשיר במיני סחלבים הגדלים בצילי העצים. הטיול בשמורה מחייב אישור צה"ל.
היסטוריה.
היער ניטע בראשית ימי השלטון הבריטי בארץ ישראל ביוזמתו של אסף גור, מפקח חקלאי מטעם השלטון ואחיו, עמיהוד גור, סגן מפקח על הייעור. במקום התקיים יער צפוף טבעי של אורן ירושלים ושרידי חורש ים תיכוני. השלטונות הבריטיים נטעו במקומות הפתוחים בין שרידי החורש אורן קפריסאי, אורן הסלע, ברוש ואלון התבור. הצל של העצים הנטועים אפשר לחורש להתאושש וצמחו בו עצי קטלב, אלון ואורן. היער הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ב-1922 ובכך היה השמורה הראשונה בארץ ישראל. המקום נשמר גם בימי השלטון הירדני ומצבו הטוב הפתיע את המבקרים הישראלים לאחר מלחמת ששת הימים. בצל עצי היער גדלים מגוון סחלבים.
בתחומי השמורה נמצאים שני מעיינות קטנים - עין עמר ועין קוביש, ולצידם גדלה צמחיית מים. השמורה נמצאת מזרחית ליישוב נווה צוף, לצד כביש אזורי 465.
הכניסה לשמורה היא מכביש 465, כ־200 מ' מערבית למכינה הקדם-צבאית "אלישע", שנמצאת כק"מ מזרחית לנווה צוף.
בשמורה סומנו בעבר שני שבילי רגל קצרים וטבעתיים - ירוק 7612 ושחור 7611. כמו כן, מקיפה את השמורה דרך לכלי רכב, אדום 7610.
על פי תוכנית של הממשלה להקמת התנחלויות ביהודה ושומרון תוכנן לנצל את היער שהוכרז כשמורת טבע ועל כן קרקעו היה אדמות מדינה, להקמת התנחלות בן 700 בתים. הגרעין שיועד להתיישב במקום, היה גרעין נחושתן של בני ברית שהוקם ביוני 1978. הגרעין התנגד להרס היער ושכר את האדריכל טומס לייטרסדורף כדי שיתכנן יישוב שישתלב ביער. על פי התוכנית המתוקנת, יועד היישוב למאה משפחות אשר יתיישבו על 80 דונם, המהווים 10% מהיער, וישתלבו בתוכו בתוך קרחות יער. כדי להימנע מפגיעה ביער הוחלט שחלק מהבתים בנקודות הרגישות יהיו בתי עץ שבנייתם לא תפגע ביער. התוכנית זכתה לאישור של רשות שמורות הטבע אשר סברה שהקמת ההתנחלות תסייע בשמירה על היער אשר לטענת המתיישבים התחילו להופיע בו סימני פגיעה מצד ערביי הסביבה ושטחו הצטמצם ל-530 דונם בלבד, בגלל הרס חלקים מהיער והפיכתם לשדות ומטעים. אולם בקרב הציבור עלה חשש לפגיעה ביער והחברה להגנת הטבע התגייסה למאבק נגד הקמת היישוב בתוך השמורה. פרופ' היינריך מנדלסון התריע שאפילו הקמת בית אחד בתוך השמורה עלולה לפגוע באיזון של השמורה ולהביא להחרבתו כפי שקרה כתוצאה מהקמת קריית טבעון. לטענת המתנגדים, השמורה הייתה במצב טוב ולא ניכרו בו פעולות הרס של ערבים אלא של המודד מטעם היישוב. בעקבות פעילות החברה להגנת הטבע, חזרה בה רשות שמורות הטבע מתמיכה בהקמת היישוב ביער ושר החקלאות, אריאל שרון, הודיע בסוף יוני 1979 שהיישוב ייבנה באתר אחר. היו שביקרו את שר החקלאות על החלטתו וטענו שדווקא אי-הקמת היישוב יזיק ליער.
הצומח והחי.
ביער יש ריכוז גבוה של בעלי חוליות, בהם תנים, שועלים, גיריות, דלק הסלעים, צבועים וחתולי בר. בחורף מקננים בו פרטים של נץ גדול ונץ מצוי ובקיץ בז עצים. בשמורה נמצא חורש ים-תיכוני טבעי של עצי אלון מצוי וקטלב מצוי, כולל אחד הריכוזים הטבעיים המעטים בארץ של עצי אורן ירושלים. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-20, החלו יערני הממשל הבריטי בפעולות יזומות לייעור השטח, במסגרת זו ניטעו בעיקר עצי אורן ירושלים וברוש מצוי. פעולות הייעור במקום, שהוכרז כשמורת יער, נמשכו גם בתקופת השלטון הירדני.
בראשית שנות ה-30 התגלה באזור המזיק תהלוכן האורן (טוואי התהלוכה הקפריסאי), ומכאן התפשט המין לעבר יערות ברחבי הארץ.
בצל עצי היער גדלים מגוון סחלבים.
בתחומי השמורה נמצאים שני מעיינות קטנים - עין עמר ועין קוביש, ולצידם גדלה צמחיית מים.
שמורת היער לאחר שנת 1977.
עם התחלת התיישבות יהודית באזור בכלל ובנווה צוף בפרט, החלה פעילות של טיפוח ושמירת היער. מטיילים ישראלים רבים הגיעו לביקור, מכל רחבי הארץ. בשמורה סומנו באמצע שנות ה-90' שני שבילי רגל קצרים וטבעתיים - ירוק 7612 ושחור 7611. כמו כן, מקיפה את השמורה דרך לכלי רכב, אדום 7610.
מועצה אזורית מטה בנימין לקחה על עצמה את, הטיפול השוטף, את הכנת תשתיות המים והנקיון ביער תוך הצבת מיכלי אשפה ופינויים באופן שוטף. בשנים האחרונות עקב בעיות ביטחון התמעטו הביקורים של יחידים ביער, אך עדיין מגיעות קבוצות מאורגנות בתיאום הצבא. בחגים וביום העצמאות יש ביער מדי שנה הפנינג בניהול המועצה, הכולל פעילויות מגוונות של סיורים והפעלות לילדים. סרט מאירוע 30 שנה לבנימין.
בסופי שבוע יש נוכחות של תושבי הכפרים באזור, וגם הם נהנים מבילוי בשמורת אום צפא ומהתשתיות הקיימות ביער.
רוברט פירסיג
הרי בנימין
הרי בנימין, הידועים גם בשם הרי בית-אל, הם חבל ארץ המשתרע בין נחל שילה בצפון לערוציו העליונים של נחל איילון בדרום.
גאוגרפיה.
אזור הרי בית אל הם אחד מתוך שלושת החלקים אליהם מחולקים הרי יהודה (שני החלקים האחרים הם הרי ירושלים והרי חברון). אזור הרי בית אל הוא החלק השני בגובהו מבין שלושת החלקים של הרי יהודה ומתנשא לגובה של 1016 מטרים מעל פני הים בפסגתו (הר בעל חצור). הוא נבדל מהשומרון במערכת ערוצים תלולים, המבתרת את הנוף. משום כך, מעטות הדרכים החוצות אותו והן מפותלות והרריות. שני הצירים העיקריים: כביש 443 - מעלה בית חורון, וכביש 465 - כביש חוצה בנימין. עם-זאת, הוא דומה לשומרון ברוחבו: הוא אינו מתאפיין בשפלה מתונה במערבו, כדוגמת שפלת יהודה שממערב להרי ירושלים והר חברון, אלא ב'הדום' הר (במת הר נמוכה מגב ההר המרכזי) הנמשך מהדום-השומרון שלצפונו ומהווה גבול טבעי לעמק לוד וסביבתו.
האזור נחשב חלק מאזור הרי יהודה, מסיבות גאוגרפיות, טופוגרפיות והיסטוריות.
היסטוריה.
תקופת המקרא.
אזור זה התחלק בין נחלות בנימין ואפרים. שבט בנימין ישב באזור הדרומי של הרי בנימין, בין ירושלים לבית אל, ושבט אפרים ישב באזור הצפוני והמערבי, שהיה מיוער ברובו.
בחלק הצפוני של הרי בנימין שכן המשכן בעיר שילה במשך 369 שנים.
באזור זה חיו אלקנה וחנה, בנם שמואל הנביא, אליהו ואלישע, ירמיהו, שאול, עלי הכהן ובניו חפני ופינחס.
בית שני.
באזור הרי בנימין התגוררו חלק ממשפחות הכהונה ששרתו במקדש. באזור גופנה היה ריכוז של משפחות כהנים. אחת ממשפחות הכהנים שהתגוררה באזור הייתה משמרת בילגה, ובואדי חרמיה אף נמצאה מערת קבורה המיוחסת למשמרת זו.
בהרי בנימין התקיימו כמה מקרבות המכבים, ובאזור זה אף נהרג יהודה המכבי בקרב מול בקכידס המצביא היווני.
ההתיישבות באזור.
הערים הפלסטיניות המרכזיות בהרי בנימין הן רמאללה ואל-בירה. שוכנים בה גם ביר זית, בית עור אל-פוקא ובית עור א-תחתא, ביתוניא, בילעין, נעלין וכובאר, כולם בנפת רמאללה ואל-בירה, בה מתגוררים כ-358,000 תושבים פלסטינים (נכון לשנת 2016).
יישובים ישראלים באזור הם: מודיעין, מבוא מודיעים, לפיד, כפר רות ושילת.
ההתנחלויות באזור בנימין.
העיר המרכזית בהרי בנימין היא מודיעין עילית, עם 80,554 תושבים.
רוב ההתנחלויות באזור שייכות לתחום שיפוט המועצה אזורית מטה בנימין, בה מתגוררים מעל 70,000 תושבים (נכון ל-2021).
ההתנחלויות במערב בנימין: בית חורון, מועצה מקומית גבעת זאב, גבעון החדשה, דולב, טלמון, חרשה, נריה, נחליאל, נווה צוף (חלמיש לשעבר), עטרת, מועצה מקומית בית אריה-עופרים, ניל"י, נעלה, חשמונאים, מתתיהו, כפר האורנים.
ההתנחלויות בגב הרי בנימין: מועצה מקומית בית אל, עפרה, פסגות, כוכב יעקב, מגרון, גבע בנימין ועלמון.
ההתנחלויות במזרח בנימין: כוכב השחר, רימונים ומעלה מכמש.
וגובלת עם שכונת פסגת זאב שבירושלים.
עמיחי (הוצאת ספרים)
עמיחי היא הוצאת ספרים ישראלית.
היסטוריה.
הוצאת עמיחי נוסדה בשנת 1949 על ידי יהודה אורלינסקי לזכר בנו , שנהרג בקרב שהתחולל על הקסטל ב-25 בינואר 1948, כחלק מהמלחמה לפריצת הדרך לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות.
בראשית דרכה ראו אור בהוצאה אנתולוגיות בנושאי התגוננותו של עם ישראל לאורך ההיסטוריה. כך לדוגמה בשנת תשי"ב-1952 הופיע בהוצאת עמיחי הספר "ישראל במערכה: פרקים ממלחמת העצמאות, תש"ח–תש"ט", בעריכת אפרים תלמי (אשר הוקדש לעמיחי אורלינסקי).
בשיחה שנערכה עם המו"ל אורלינסקי מטעם עיתון "דבר" ב-1960 סיפר כי "היות שההוצאה שלי נוסדה לזכר בני המנוח, הריני שואל את עצמי תדיר, קודם שאוציא לאור ספר – מה היה רוצה בני לקרוא? ורק כשאני מדמה בלבי כי ניתן לי האישור שלו, אני מוכן להוציא את הספר לאור".