אֻרְדוּ (IPA: ; אורדו: ),לסירוגין לאשקרי (מְבוּטָא:" Laškarī ˈləʃkəri" כתיב:" لشکری)," היא ניב של הינדוסטנית, המזוהה עם מוסלמים בדרום אסיה. זוהי השפה הלאומית והלינגואה פרנקה של פקיסטן. היא מדוברת בהיקף נרחב גם בהודו, שם היא אחת מ-22 השפות המועמדות להיות שפות רשמיות ושפה רשמית של חמש מדינות בהודו. על בסיס ניב הכהרי בולי של דלהי, היא התפתחה תחת השפעת הפרסית, הערבית והשפות הטורקיות במשך למעלה מ-900 שנים. היא החלה להתעצב באזור הקרוי אוטר פרדש שבהודו, במהלך סולטנות דלהי (1206-1527), והמשיכה להתפתח תחת האימפריה המוגולית (1526-1858). לשפה ישנו קשר מובנות הדדית עם הינדי סטנדרטית המדוברת בהודו. שתי השפות חולקות את אותו הבסיס ההודי; אוצר המילים, הדקדוק והפונולוגיה שלהן כה דומים עד כי נראה שהן שפה אחת. האוכלוסייה המשולבת שלהן היא הרביעית בגודלה בעולם.""
עם זאת, הן נכתבות במערכות כתב שונות. רוב המוגולים הגיעו משבט ברלאס, שהיה ממוצא מונגולי. בני השבט אימצו את התרבות הטורקית ואת התרבות הפרסית והתיישבו בטורקסטן ובח'ורסאן. שפת אמם הייתה צ'אגאטאי (אותה הם הכירו בתור טורקית) והם דיברו בנוחות גם בפרסית, הלינגואה פרנקה של האליטה הטימורית. עם זאת, לאחר הגיעם לתת-היבשת ההודית, הצורך לתקשר עם התושבים המקומיים הוביל לשימוש בשפות הינדיות הנכתבות באלפבית הפרסי, עם כמה התאמות ספרותיות ואוצר מילים השאוב מהפרסית והטורקית. דבר זה הפך לתקן חדש הנקרא הינדוסטנית, הקודמת לאורדו.
אורדו לרוב עומדת בניגוד להינדי. מלבד השיוכים הדתיים, ההבדלים מוגבלים לרוב לצורות הסטנדרטיות: אורדו תקנית נכתבת בסגנון נסתעליק של האלפבית הפרסי ונשענת במקרים רבים על הפרסית ועל הערבית כמקור לאוצר מילים טכני וספרותי. בניגוד מוחלט, ההינדי התקנית נכתבת בדוונאגרי ונשענת על הסנסקריט. עם זאת, בשתי השפות קיימת כמות גדולה של מילים פרסיות, ערביות וסנסקריטיות, ורוב הבלשנים מחשיבים אותן לשתי צורות תקניות של אותן השפות, ורואים את ההבדלים כעניין סוציו-בלשני, על אף שכמה מסווגים אותם בנפרד. המובנות ההדדית קטנה בהקשרים ספרותיים ומיוחדים אחרים הנשענים על עגה מקצועית ומשכילה יותר משפת הרחוב. בשל הלאומיות הדתית מאז חלוקת הודו והמתחים המשותפים הממושכים, דוברי שתי השפות כשפת אם מתייחסים אליהן כאל שפות שונות לחלוטין, על אף נקודות הדמיון הרבות בין השתיים בסביבה המדוברת. עם זאת, די קל למצוא הבדלים באוצר המילים.
היסטוריה.
המילה "אורדו" מקורה במילה הטורקית ordu שפירושה "צבא, מחנה צבאי" (אותה המילה נשאלה לעברית במונח "אורדת הזהב" ולאנגלית בצורת horde "שבט נודד"). האורדו צמחה במצב של מגע לשוני שהתפתח מפלישות לתת-היבשת ההודית על ידי שושלות טורקיות מהמאה ה-11 והלאה. ראשית כשכבש הסולטאן מחמוד מהשושלת הע'זנווית את אזור פנג'אב בתחילת המאה ה-11, אחר כך כשפלשה השושלת הע'וית לצפון הודו במאה ה-12, ובצורה רחבה בהרבה עם הקמת סולטנות דלהי.
השפה הרשמית של השושלת הע'וית, סולטנות דלהי והאימפריה המוגולית וממשיכיהן, וכמו כן שפת התרבות של השירה והספרות, הייתה הפרסית, בעוד ששפת הדת הייתה ערבית. רוב הסולטאנים והאצולה בתקופת הסולטנות היו טורקיים ממרכז אסיה שדיברו טורקית צ'אגאטאי כשפת אם. המוגולים היו אף הם צ'אגאטאים, אך אימצו מאוחר יותר את הפרסית. מוזפר עלם מניח שהפרסית הפכה ללינגואה פרנקה של האימפריה תחת אכבר בשל גורמים פוליטיים וחברתיים על רקעה הנזיל והלא עדתי. שפת המגע החדשה שילבה במהרה ניבים אחרים, כפנג'אבי, הריאנבי וכהארי בולי של המאה ה-17, ניב הבירה החדשה בדלהי. בשנת 1800 הייתה כהארי בולי לדומיננטית.
קישורים חיצוניים.
סרט: שיר ללימוד האותיות בשפת אורדו באתר 'שיאה טיוי'.
דיילת
על המשמרת (אלבום)
מוצא הרומנים
הרומנים הם אומה הדוברת רומנית שהיא חלק ממשפחת השפות הרומאניות. בני האומה הרומנית חיים במרכז ובדרום מזרח אירופה. קיימת מחלוקת ממושכת לגבי מוצא הרומנים, וישנן מספר סברות בעניין:
השתלטות התרבות הרומאית על השבטים הדאקים.
התאוריה הקלאסית גורסת שעם כיבוש דאקיה על ידי הרומאים בשנת 106 התחיל תהליך שבמהלכו השבטים הדאקים סיגלו לעצמם את השפה הלטינית ואת המנהגים הרומאים. רוב ההיסטוריונים הרומנים תומכים בסברה הזאת.
תימוכין לסברה זו:
נימוקי המתנגדים:
השפה המקורית של הדאקים הייתה שפה קרובה לשפה הלטינית.
התאוריה הזאת מניחה ששפת הדאקים הייתה קרובה לשפה הלטינית, לכן תהליך קבלת השפה הלטינית היה מהיר כל כך.
תימוכין לסברה זו:
נימוקי המתנגדים:
הגירה מהדרום.
אוכלוסייה דוברת לטינית נדדה בימי הביניים והתיישבה בדאקיה. חלק מההיסטוריונים טוענים שהדאקים נכחדו לגמרי במלחמותיהם. לטענת המתנגדים, ההיסטוריונים התומכים בתאוריה הזאת הם לרוב היסטוריונים הונגרים והתאוריה משרתת את תביעות הונגריה לבעלות על טרנסילבניה.
תימוכין לסברה זו:
נימוקי המתנגדים:
רופאה
מחזאית
סופרת
מיסטיקנית
אחוז החסימה בישראל
טעות פרוידיאנית
טעות פרוידיאנית או פליטת פה פרוידיאנית היא שגיאה בפעולה, דיבור או זיכרון אנושי, שנגרמת על ידי הלא מודע. לרוב השגיאה נראית מהצד כמקרית, יוצאת דופן, מוזרה ושטותית, אך יש לה משמעות עמוקה יותר. דוגמה לטעות פרוידיאנית: יושב ראש הפרלמנט, שבפתיחת ישיבה אומר בחגיגיות "אני מכריז על סיום הישיבה!" (במקום "תחילת הישיבה"). בין מעשי כשל אלו: שכחה, פליטת פה, פליטת קולמוס, שגיאת קריאה וכו'.
קרויה על שם אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, שתיאר את התופעה, וכינה אותה מעשה כשל ("Parapraxis"), בספרו "תורת הפרעות הנפש של חיי היום-יום" (Zur Psychopathologie des Alltagslebens) שיצא בשנת 1901.
פופולריזציה של המונח דיללה את המשמעות הטכנית שלו. בהקשרים מסוימים טעות פרוידיאנית הפכה לכלול כל פליטת פה, לרוב משתמשים בה בצורה הומוריסטית כדי להראות מניעים וגורמים חבויים או רמיזות מסוימות. זוהי טעות נפוצה עם שמות, כאשר אדם קורא למישהו בשם אחר (לדוגמה, אדם שקורא למישהי בטעות "אמא" או למישהו "אבא", אף שאינם הוריו). לכן, בשימוש יומיומי, משמעות הטעות הפרוידיאנית היא של פליטת פה שלפעמים חושפת את הכוונה או המשמעות האמיתית של הדובר.
אמנית
הילדגרד מבינגן
הילדגרד מבינגן (בגרמנית: Hildegard von Bingen; 1098 – 17 בספטמבר 1179) היא אחת הדמויות היצירתיות ורבות הפנים של ימי הביניים. הייתה אם מנזר, מלחינה, משוררת, רופאה, מחזאית, סופרת, ומיסטיקנית גרמנייה. ידועה גם כ"הילדגרד הקדושה" וכ"סיבּילה של הריין".
קורות חיים.
ילדות.
הילדגרד נולדה בשנת 1098, ככל הנראה בברמרסהיים . היא הייתה בת למשפחת אצילים. מגיל צעיר התנסתה בחזיונות, וייתכן שתופעה זו שכנעה את הוריה להקדיש את חייה למנזר. בוויטה (הגיוגרפיה) שלה מתארת הילדגרד במעורפל כי היא נמסרה לאורח חיים רוחני בהיותה בת שמונה. אולם הוויטה של יוטה משפונהיים (נולדה ב-1091 והייתה מבוגרת במעט מהילדגרד), אף היא ממעמד האצולה, שהתגלתה והתפרסמה בין השנים 1991–1992, מאירה פרטים חדשים על ילדותה של הילדגרד. על פי הגילוי החדש, משתמע כי הילדגרד הופקדה בידי משפחתה של יוטה באחוזתם בשפונהיים . היא ויוטה היו תחת השגחתה של יוטה משפונהיים, אלמנה אצילה ואדוקה, שהייתה המורה הרוחנית והדתית שלהן. שתיהן יחד נכנסו למנזר שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1112, בעת שהילדגרד הייתה בת ארבע-עשרה, גיל הנחשב בזמנה לבוגר, לאחר שכבר צברה בתור ילדה חוויות רבות שכנראה השפיעו על חייה הבוגרים.
נזירות.
יוטה, הילדגרד ואולי שתי בנות נוספות הצטרפו תחילה למנזר הגברים הבנדיקטיני דיסיבודנברג והיו הגרעין של קהילת הנשים במנזר, אשר גדלה במהלך השנים. ככל הנראה יוטה הסכימה לקבל על עצמה את תפקיד הנזירה הראשית במקום והמוניטין שלה משכו למנזר צליינים רבים אשר חפצו לשמוע את עצתה. הקרבה ליוטה אפשרה להילדגרד לראות ממקור ראשון כיצד נזירה יוצאת דופן, מוכשרת ואנרגטית מבצעת את תפקידה. בוויטה שלה הילדגרד מתלוננת על השכלתה הדלה של יוטה. היא כותבת כי היא למדה מיוטה רק את שירת התהילים ואת הבסיס לדת ולחיי מוסר. עם זאת הילדגרד וודאי ידעה לטינית ברמה מספקת כדי לפחות לקרוא באופן נרחב אם לא לכתוב ברהיטות למדנית. יוטה אף לימדה את תלמידתה כיצד לשיר, לבצע את מטלותיה כנזירת מקהלה ולנגן בנבל דוד בעל עשרה מיתרים. ייתכן גם שהילדגרד רכשה חלק מהשכלתה מקריאת ספרים בספרייה של המנזר. בוויטה של יוטה נאמר עליה כי היא הרבתה בצומות, מנהג סגפנות שנחשב לבעל הערך הרב ביותר. גישתה של הילדגרד לתזונה תאמה יותר את ההבנה המודרנית הרפואית והדגישה מתינות על סגפנות.
הן הוויטה של הילדגרד והן הוויטה של יוטה מאשרות כי הילדגרד המשיכה לקבל חזיונות תחת חסותה של יוטה, אך היא פחדה לספר עליהם וניסתה להסתירם. למרות ניסיונה יוטה שמה לב לתכונה מיוחדת זו של תלמידתה וסיפרה אודותיה לאחד הנזירים, סביר כי הכוונה לוולמר, שהפך בהמשך לידידה הקרוב, מזכירה ואיש סודה של הילדגרד. ככל הנראה שבפניו היא אף השמיעה את ווידוייה. בשנת 1136 יוטה נפטרה, כאשר הילדגרד הייתה בת שלושים-ושמונה. לאחר מותה של יוטה הילדגרד נבחרה לתפקיד מגיסטרה (magistra) במקום מורתה.
אם מנזר וכותבת.