ביולי 2015, חודש לאחר שנופה מנבחרת ארצות הברית עד גיל 19 על ידי המאמן שון מילר, הצטרף ליף לנבחרת הנוער של ישראל, לקראת משחקי אליפות אירופה לדרג ב' עד גיל 18 שנערכה באוסטריה. הנבחרת הגיעה עד לגמר האליפות, שבו הפסידה 73-72 לשוודיה, ועלתה לדרג א'. ליף סיים את המשחקים כשחקן המצטיין של הטורניר, שאותו סיים עם ממוצעים של 16.1 נקודות ב-55 אחוזי קליעה מהשדה, לצד 8.4 ריבאונדים, בתשעה משחקים. בשנת 2018 הוכרז ליף כישראלי וזומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
מרקורי-אטלס 6
מרקורי־אטלס 6 (או MA-6) הייתה משימת החלל המאוישת השלישית של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי. ב־20 בפברואר 1962 שוגר ג'ון גלן בחללית פרנדשיפ 7 והקיף את כדור הארץ שלוש פעמים, ובכך הפך לאסטרונאוט האמריקאי הראשון שהקיף את כדור הארץ. החללית שוגרה באמצעות המשגר אטלס LV-3B מ־LC-14 בנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה. הטיסה ארכה 4 שעות, 55 דקות ו־23 שניות.
לאחר שלוש ההקפות חדרה החללית לאטמוספירה, נחתה בשלום באוקיינוס האטלנטי ונאספה על ידי המשחתת USS נוואה.
החללית.
את מבנה החללית תכננו מקסים פגט וקבוצת משימות החלל של נאס"א. החללית הייתה בגודל של 1.9 מטר על 7.9 מטר (אם כוללים את מערכת המילוט). נפח החללית המדוחס היה 1.7 מ"ק, המאפשר להכניס אליה איש צוות אחד בלבד. החללית כללה 120 בקרים: 55 מתגים חשמליים, 30 נתיכים ו־35 ידיות מכניות. החלק החיצוני היה עשוי תערובת מתכת שנועדה לעמוד בטמפרטורות הגבוהות.
החללית נבנתה בצורת חרוט, עם "צוואר" בקצה הצר. בבסיס היה מגן החום, שהורכב מחומרים מרוכבים במבנה כוורת של פיברגלס ואלומיניום. מגן החום היה מחובר למערכת של מנועי בלימה שנועדו לבלום את החללית בעת הכניסה לאטמוספירה. בין מנועי הבלימה היו שלוש רקטות שנועדו להפרדה מהמשגר ולהכנסה למסלול. הרצועות המכילות את המכלול הזה נועדו להיפתח כאשר המכלול כבר לא היה נחוץ ולהתנתק. תא הצוות היה מדוחס אוויר; בתוכו האסטרונאוט היה יכול לשבת בתוך מושב מותאם, כאשר המכשירים של הניסויים לפניו ומגן החום לגבו. מתחת למושב האסטרונאוט הייתה מערכת השליטה בתנאי הסביבה, אשר סיפקה את החמצן ופינתה את הפחמן הדו־חמצני. תא מכשירי הנחיתה הכיל שלושה מצנחים, מצנח לייצוב הנפילה החופשית ועוד שני מצנחים (ראשי וגיבוי). חלק משלב הנחיתה היה אמור להיפרש עם השלכת מגן החום במהלך הנחיתה. בקצה החללית היו מותקנים האנטנה שנועדה לתקשורת, וגם חיישני ניווט. מערכת המילוט הייתה שלוש רקטות דלק מוצק שבמקרה של תקלה בשיגור היו ניצתות, מרימות ומרחיקות את תא הצוות מהמשגר. לחללית לא היה מחשב והיא התבססה על חישובים שנעשו במטה נאס"א על הקרקע ותוצאותיהם שודרו אל החללית במהלך הטיסה.
מפעלי מקדונל החלו לייצר את החללית מרקורי מספר 13 במאי 1960. היא יועדה לטיסת MA-6 באוקטובר 1960, והובאה לקייפ קנוורל ב־27 באוגוסט 1961. החללית והמשגר חוברו ב־2 בינואר 1962.
הכנות לטיסה.
לאחר ביצוע מוצלח של טיסת מרקורי 5 שנשאה את השימפנזה אֵנוֹס בטיסה מסלולית שהקיפה את כדור הארץ פעמיים, בסוף נובמבר 1961, החלו לצפות לטיסה מאוישת אמריקאית ראשונה שתקיף את כדור הארץ. נאס"א הודיעה על בחירת ג'ון גלן כטייס הראשי ועל סקוט קרפנטר כגיבוי לו.
המשגר אטלס LV-3B D-109 הגיע לקייפ קנוורל ב־30 בנובמבר 1961. למרות רצון של נאס"א לשגר את משימת מרקורי 6 עוד בשנת 1961 (מתוך תקווה להגיע לאותו ציון הדרך באותה שנה בה הסובייטים עשו זאת), העיכוב בהכנת החללית דחה את מועד השיגור.
כיוון שההשפעות של מיקרו־כבידה וטיסה מסלולית על בני אדם היו ידועים באותו זמן רק לברית המועצות, ניתנה לגלן ערכת עזרה ראשונה עם מורפיום להקלה על הכאב, ועוד תרופות לטיפול בהלם ובבחילות. כמו כן, ניתנה לו ערכת הישרדות לסיוע לאחר הנחיתה באוקיינוס, שכללה גם אותות מצוקה, מנות קרב, רפסודה ורובה להרחקת כרישים.
הטיסה.
עיכובים.
תאריך השיגור המקורי נקבע ל־16 בינואר 1962 אך בגלל בעיות במכלי הדלק של המשגר נדחה השיגור ל־20 בינואר באותה השנה. בעקבות מזג האוויר החורפי הלך השיגור ונדחה יום אחר יום עד ה־27. ב־27, 29 דקות לפני השיגור, כאשר גלן כבר היה בתוך החללית, ביטל אחראי השיגור את השיגור בגלל שכבת עננים עבה שהייתה מונעת את צילום השיגור מהשנייה ה־20 ואילך (במשימת מרקורי־רדסטון 1, שכשלה, היו עננים רבים שהקשו על הבנת הסיבה שהביאה לכישלון). המוני העיתונאים שהתאספו בקייפ קנוורל לקראת השיגור, חזרו לביתם מאוכזבים. אחראי השיגור, וולטר ויליאמס, חש שבסופו של דבר מזג האוויר הגרוע היה לטובה מכיוון שהייתה תחושה כללית שהחללית והמשגר עדיין אינם מוכנים לשיגור. נאס"א מסרה לציבור המודאג שייקח זמן מה עד שהכל יהיה מוכן כמו שצריך משום ששיגורים מאוישים נדרשים לעמוד ברמה גבוהה של תקני בטיחות. השיגור נדחה ל־1 בפברואר 1962. יומיים לפני השיגור, גילו הטכנאים דליפה של דלק כאשר החלו בתדלוק המשגר. הדליפה נתגלתה בשכבות הבידוד שהפרידו בין מכל הדלק לבין מכל החמצן הנוזלי. תקלה זו גרמה לעיכוב נוסף בן שבועיים שלמים. ב־14 בפברואר נדחה השיגור שוב בשל מזג האוויר וב־18 בפברואר החלו השמיים סוף־סוף להתבהר והוחלט כי ה־20 יהיה היום המתאים ביותר לשיגור.
השיגור.
לפי המסורת, האסטרונאוטים של המשימה בחרו את שם החללית. גלן בחר בשם פרנדשיפ - ידידות, והוסיף את הספרה 7 לציון שבעת האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי.
ב־20 בפברואר 1962 בשעה 11:03 UTC נכנס ג'ון גלן לחללית פרנדשיפ 7 לאחר עיכוב של שעה וחצי שבמהלכו הוחלף רכיב פגום במערכת ההנחיה של המשגר. ב־12:10 UTC הוגף פתח החללית. רוב הבריחים כבר ננעלו במקומם כאשר התגלה בריח שבור שגרם לעיכוב של 42 דקות משום שפורקו כל הבריחים ונבדקו והוחלף הבריח השבור. ב־13:20 הורחק מגדל השירות. ב־13:58 UTC שוב נעצרה הספירה לאחור למשך 25 דקות על מנת לתקן שסתום במכל החמצן הנוזלי.
בשעה 14:47 UTC, שלוש שעות ו־44 דקות לאחר שגלן נכנס לחללית, השיגור התחיל.
ב־14:47 UTC, אחרי יותר משעתיים של עצירות ואחרי כמעט ארבע שעות מאז שגלן נכנס לחללית, לחץ המהנדס תומאס אומאלי על הכפתור שהורה על התחלת השיגור. המהנדס איחל לו "אלוהים ישמור צאתך ובואך" ("the good Lord ride all the way", ברכה הנהוגה אצל הטייסים) בעוד סקוט קרפנטר איחל לו "דרך צלחה גלן" ("Godspeed John Glenn", משפט אשר הפך לסימן ההיכר של טיסה זו). עקב תקלה ברדיו של גלן, הוא לא שמע את הברכה בזמן השיגור.
בזמן השיגור הגיע הדופק של גלן ל־110 פעימות בדקה.
30 שניות לאחר ההמראה ננעלה מערכת ההנחיה על משדר הרדיו במשגר על מנת להכניס את החללית למסלול. כאשר התקרב המשגר לנקודת ה־Max Q, הנקודה בה הלחץ על החללית הוא מרבי, דיווח גלן כי "די קופצני פה." לאחר שחלף המשגר בנקודת ה־Max Q המשיך השיגור באופן חלק. שתי דקות ו־14 שניות לאחר ההמראה המאיצים סיימו את עבודתם והתנתקו מן המשגר. שתי דקות ו־24 שניות לאחר ההמראה הושלך מגדל המילוט בדיוק לפי לוחות הזמנים.
לאחר שהושלך מגדל המילוט, הגדיל המשגר את זווית העילרוד שלו עוד יותר ואיפשר לגלן לראות את האופק לראשונה. גלן תיאר את המראֶה כ"מחזה יפיפה הצופה מזרחה לעבר האוקיינוס האטלנטי." במהלך בעירת המנוע, המשגר פעל כמעט ללא רבב: כאשר סיים השלב העליון את פעולתו, התברר שמהירות החללית היא רק 2 מטרים לשנייה מתחת למהירות שתוכננה. פרנדשיפ 7 הייתה במסלול ב־14:52 UTC. בינתיים, במרכז טיסות החלל גודרד במרילנד חישבו המחשבים וקבעו שנתוני המסלול שהגיעו מהחללית מצביעים על כך שהיא יכולה, באופן תאורטי, להישאר כמעט 100 הקפות במסלול.
מהלך הטיסה.
החללית נפרדה מהמשגר כמו שצריך, אך שגיאה באחת המערכות גרמה לבזבוז יתר של דלק במהלך שינוי זווית הגישה. מהירות החללית במסלול הייתה 7,843 מטרים לשנייה. פרנדשיפ התחילה את ההקפה הראשונה שלה כשכל המערכות פועלות כשורה. החללית חצתה את האוקיינוס האטלנטי, חלפה על פני האיים הקנריים ולאחר מכן על פני ניגריה.
עד אז פעלו מערכות החללית ללא כל תקלה. לאחר שחלף על פני ניגריה, לקח גלן פיקוד על החללית, על מנת להפנות את חרטום החללית לכיוון תנועתה. כאשר החל בתמרון, הוא שם לב שהנתונים שהציגו המחוונים המורים על זווית הגישה של החללית אינם תואמים לזווית האמיתית של תנועת החללית שראה מחלון החללית. בכל מקרה, גלן היה מרוצה מכך שהוא עם הפנים קדימה ולא הפוך.
במבט לאחור תיאר גלן את המראה שנגלה לעיניו מהחלון: "השמיים היו שחורים ביותר ופס כחול השתרע לאורך האופק." בשקיעה הראשונה מהחללית צפה כשעבר מעל האוקיינוס ההודי. השקיעה הייתה מהירה מהשקיעה על הקרקע אך לא במהירות שגלן ציפה לה.
במעבר מעל אוסטרליה בצד החשוך של כדור הארץ ראה אור בהיר מאוד ושנראה כמו קווי מתאר של עיר. בתחנת הקרקע באוסטרליה, נמצא האסטרונאוט גורדון קופר שאמר לו שהוא כנראה מסתכל על האורות של פרת' ופרבריה. דבר זה התברר כנכון; אנשים רבים בפרת' הדליקו את האורות כדי להקל על גלן לראות את העיר. לאחר לילה קצר של 45 דקות ומעבר מעל אוסטרליה והאוקיינוס השקט, גלן חווה זריחה מהחלל. הוא חווה סחרור קצר וראה "גחליליות" סביב החללית. מאוחר יותר נקבע כי הם היו כנראה גבישי קרח קטנים שנפלטו ממערכות החללית.