פריו נולד בבורדו ב-11 באפריל 1879, ולאחר שעבד כמתנדב במשך ארבע שנים עבור ראש עיריית ברנאי, אור, הצטרף פריו לרגימנט הדרגונים ה-6 ב-9 באוגוסט 1897. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, והוסמך כלוטננט משנה ברגימנט השאסורים ב-6 באוקטובר 1899. הוא הועלה לדרגת לוטננט שנתיים לאחר מכן, ובשנת 1907 שובץ ברגימנט השאסורים ה-21. בשנת 1908 הוא מונה כקצין מטה בקורפוס ה-19, ובשנת 1910 מונה לקצין מטה בחטיבת הפרשים האלג'יראית ה-1. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-27 במרץ 1911 והוצב ברגימנט השאסורים ד'אפריקה ה-3 בחג המולד 1911, לפני שהוצב לתפקידים מיוחדים במרץ 1914.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב במטה הצבא הצרפתי. הוא עבר במהירות במספר תפקידים בשנת 1915, ושירת במטה הקורפוס ה-34, ולאחר מכן בארמיית הווז', הארמייה השביעית ועם הצבא הבלגי. פריו הוצב במטה הקורפוס ה-36 ב-22 במאי 1915, וב-9 באפריל 1917 מונה למפקד גדוד, וב-18 בפברואר 1918 הוצב ברגימנט הדרגונים ה-5. לאחר שירותו במטה הדיוויזיה ה-164, מונה פריו לראש מטה הדיוויזיה ה-52 ב-10 בפברואר 1919.
בין המלחמות.
הוא שירת במפקדה של הצבא הצרפתי במרוקו בשנת 1919, למד במכללת המלחמה "École Supérieure de Guerre" בספטמבר 1919, ולאחר מכן הוטלו עליו תפקידים כמדריך ב-"École Supérieure de Guerre" בשנת 1921. בינואר 1923 הוא היה אחראי על לימודי הפרשים בבית הספר וב-25 בדצמבר 1923 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-21 באוגוסט 1925 הוא מונה למפקד רגימנט הספאים ה-8, עליו פיקד עד מרץ 1926. בעודו משמש כמפקד רגימנט הקירסירים ה-11, הוא השתתף במשלחת הצבאית הצרפתית לפולין בשנת 1929, ואף הפך למפקדה בשנת 1931. ב-12 באוגוסט 1932 הועלה פריו לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
באוקטובר 1932 מונה פריו כמפקד הפרשים בתוניסיה, ובמרץ 1936 הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה לראש מחלקת הפרשים במשרד המלחמה. בפברואר 1938 הוא מונה למפקד האזור הצבאי ה-7 בבסאנצ'ון, וב-1 בפברואר 1939 הוא מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים, בעודו מפקד על האזור השביעי עד מאי 1939.
מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה פריו כמפקד קורפוס הפרשים ב-2 בספטמבר 1939. הוא הוביל יחידה זו לבלגיה לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ולארצות השפלה, והאט את התקדמותו של הקורפוס הגרמני ה-16 (הממונע) בקרבות אנו וז'מבלו. בעקבות מותו בשוגג של הגנרל גסטון ביוט, קיבל פריו את הפיקוד על הארמייה הצרפתית הראשונה במקום הגנרל ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר, שקודם להחליף את ביוט כמפקד קבוצת הארמיות הראשונה, ב-26 במאי 1940, אולם פריו יחד עם חלק גדול מהארמייה נלכדו בשבי הגרמנים שלושה ימים לאחר מכן. הגרמנים אפשרו לו לחזור לצרפת של וישי באפריל 1942, שם הוצב במילואים במאי והועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה בספטמבר 1942. בהמשך שירת במטה של הגנרל אנרי גירו, והיה בין אלה שהודחו על ידי צ'ארלס דה גול, מנהיג הצרפתים החופשיים.
בזמן שהתקיים משטר וישי, נתן פריו הדרכה אנטישמית למנהיגים הבכירים של הכוחות הצרפתים של וישי ונחשב לתומך נלהב של משטר וישי. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה הצרפתית ומשטר וישי קרס, לא הוטל על פריו שום תפקיד בעל משמעות בצבא הצרפתי והוא בילה את עשר שנות חייו הנותרות באפלולית יחסית, עד מותו ב-16 ביוני 1953.
לסלו באקי
לסלו באקי (בהונגרית: Baky László, 13 בספטמבר 1898 בבודפשט - 29 במרץ 1946) שימש כתת-שר הפנים של הונגריה בממשלת הבובות שמונתה על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. היה בעל תפקיד מרכזי בגרוש יהודי הונגריה להשמדה. לאחר סיום המלחמה נידון למוות בגין ביצוע פשעי מלחמה.
לסלו הוא בוגר האקדמיה הצבאית, הוא עלה לגדולה בעיר סגד בשנת 1919 בגלל עבודתו האלימה הוא התרומם בדרגות להיות אחת מהדרגות המובילות בז'נדרמריה.
לאחר הפלישה והכיבוש של הנאצים בהונגריה במרץ 1944, הפך באקי למזכיר המדינה במשרד הפנים, תחת פיקודו של אנדור יארוש. יחד עם עמיתו מזכיר המדינה, לסלו אנדרה, קיבל באקי בשקיקה את האחריות לגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה. זמן קצר לאחר עלייתו, הוא כתב מכתב יארוש, "ממשלת הונגריה המלכותית תיכף תטהר את המדינה מיהודים. אני מורה כי הטיהור יבוצע על ידי אזורים. כתוצאה מהטיהור מועברים היהודים - ללא קשר למין או לגילם - למחנות ריכוז שהוקצו להם."
באקי הורחק מתפקידיו בקיץ 1944 ואז נעצר לאחר שנסה לקשור קשר, ללא הצלחה וניסיון להוביל מהפיכה נגד מיקלוש הורטי, שהורה גם לאדמונד וסנמאייר להפסיק את גירוש היהודים. בתחילת 1946 נשפטו באקי ויארוש, ושניהם נמצאו אשמים בפשעים נגד המדינה ונידונו למוות. באקי נתלה ב־29 במרץ 1946.
אנס קנטר
איילט צידון
איילט צידון (בטורקית עות'מאנית : ایالت صیدا, קרוי גם : פאשאלוק צידון) הייתה איילט באימפריה העות'מאנית בין השנים 1660–1864.
במאה ה-19 הורחב איילט צידון מהגבול עם מצרים עד נפת כסואן ("Keserwan District" ), כולל חלקים מפלסטינה ולבנון.
בשנת 1660 עיר הבירה של "איילט צידון" הייתה צפת. בין השנים 1660–1775 עיר הבירה הייתה צידון. בין השנים 1841–1775 עיר הבירה הייתה עכו. בין השנים 1841–1864 עיר הבירה הייתה ביירות.
היסטוריה.
שליטים עות'מאנים שקלו ליצור את האיילט כבר בשנת 1585. המחוזות ביירות-צידון וצפת (שהקיפו חלק ניכר מהגליל) אוחדו תחת שלטונו של האמיר פח'ר א-דין השני.
האיילט נוצרה במהלך גלותו של פחר-אל-דין בין השנים 1515–1614, והורחבה בשנת 1660. איילט צידון המשיכה להיות כפופה במובנים מסוימים, הן בעניינים פיסקאליים והן פוליטיים, לפרובינציית דמשק. ממנו נוצרה.
למרות הסכסוכים בשנות ה-60 של המאה ה-19, משפחת מאן מילאה את התפקיד המוביל בניהול העניינים הפנימיים של איילט צידון עד סוף המאה ה-17, אולי מכיוון שלא ניתן היה לנהל את המחוז - לא בסנג'אק של צידון-ביירות - בלעדיהן.
בשנת 1775, כשאחמד אל-ג'זאר קיבל את איילט צידון, הוא העביר את הבירה לעכו. בשנת 1799, עכו התנגדה למצור שבראשו עמד נפוליאון בונפרטה.
כחלק ממלחמת מצרים-עות'מאנית בין השנים 1831–1833 , אבראהים פאשא ממצרים כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832. הכיבוש המצרי חיזק את היריבות בין דרוזים למארונים, שכן אבראהים פאשה העדיף בגלוי את הנוצרים בממשלו. בשנת 1840, מושל צידון העביר את בית מגוריו לביירות, מה שהפך אותה למעשה לבירה החדשה של איילט צידון. לאחר השיבה לשלטון העות'מאני בשנת 1841, הדרוזים ניתקו את בשיר השלישי אל-שיהאב, שהסולטאן העניק לו את התואר אמיר.
בשנת 1842 הציגה הממשלה העות'מאנית את קאימקאם, לפיה הר הלבנון תנוהל על ידי ממונה מרוני והאזורים הדרומיים יותר בקיסראואן ("Keserwan District" ) ו-נפת שוף ינוהלו על ידי דרוזים. שניהם יישארו תחת שלטונו העקיף של מושל צידון. הפרדה זו של לבנון התגלתה כטעות. המתיחות בין הכתות הדתיות גברה, ובשנת 1860 הן הסלימו לאלימות עדתית. בסכסוך שנערך בלבנון בשנת 1860, נהרגו אלפי נוצרים בטבח שהגיעו לשיאם עם מהומות דמשק ביולי 1860.
בעקבות הזעקה הבינלאומית שנגרמה על ידי הטבח, הצרפתים הנחיתו כוחות בצבא בביירות והעות'מאנים הקימו את המוטראריפארט של הר לבנון ("Mount Lebanon Mutasarrifate"), מחוז מרוני-גדול יותר שיישלט על ידי הנוצרים הלא-לבנונים. ההסדר החדש סיים את המהומה, והאזור שגשג בעשורים האחרונים של האימפריה העות'מאנית.
כלכלה בלבנט.
בחלק הדרומי של הלבנט, בתקופה העות'מאנית, מספר נמלים קטנים : ביירות, צידון, עכו, חיפה, שהיו שייכים ל"איילת צידון", ואילו יפו הייתה שייכת לאיילט דמשק ("Damascus Eyalet" ).
מסוף המאה ה-17 חוו נמלים אלה צמיחה כלכלית חזקה הקשורה לסחר בינלאומי במאזני הלבנט ושימשו כממסרים הן לעיר הבית שלהם והן לערי פנים כמו דמשק וירושלים. לצרפתים ובמיוחד למארסייליה, במאה ה-18 היה מונופול על סחר חוץ.
הצרפתים מכרו בעיקר בד המייצג שני שלישים מהיבוא מהלבנט בשנים 1760–1770, מחציתם סביב שנת 1780. שאר המוצרים של המטרופולין מייצגים 3 עד 16% מהמכירות בהתאם לשנה, אלה של הודו המערבית הצרפתית : (אינדיגו, סוכר, קפה שהתחרה עם זה של תימן. בין ההפקות הצרפתיות, החשובות ביותר היו נייר ותרבושים. הודו סיפקה "Carminic acid" , צבע אדום פופולרי מאוד, וצפון אירופה, חלקי מתכת (ברזל, פלדה, פח, עופרת).
בתמורה, הלבנט ייצא בעיקר כותנה גולמית ומשי גולמי, בדים ופריטים אחרים, כגון אגוזים.
המסחר בוצע ב-מטבעות עות'מאניים. היקף סחר החוץ היה נתון בשינויים חזקים, בין 900,000 ל-4 מיליון לירה טורקית, תלוי בשנה, הקשורה למלחמת שבע השנים וולאחריה למלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך גם לסכסוכים המקומיים שהשפיעו על סוריה העות'מאנית.
מדרום, הלבנט שמר גם על תנועה פעילה מאוד עם הנמלים העות'מאניים הגדולים, בעיקר קונסטנטינופול, סלוניקי ו-כיוס, כמו גם אלכסנדריה ו-דמיאט במצרים. בנוסף לסחורות, נמלי הלבנט ראו עולי רגל מוסלמים ממכה או עולי רגל נוצרים מארץ הקודש העוברים לידם. הלבנט ייצא בעיקר משי ובדים, ובתקופה מאוחרת יותר חיטה, טבק וסבון.
חטיבות מנהליות במאות ה-19-17.
איילט צידון כלל שני סנג'קים במאה ה-17: צידון-ביירות סנג'אק, צפת סנג'אק.
איילט צידון כלל שבעה סנג'קים (מחוזות) בראשית המאה ה-19 : עכו סנג'אק, ביירות סנג'אק, צידון סנג'אק, טיירה סנג'אק, שכם סנג'אק, נצרת סנג'אק וטבריה סנג'אק.
זרם הקרח לידקה
זרם הקרח לידקה (באנגלית: Lidke Ice Stream) הוא זרם קרח ארוך, בחוף אינגליש בארץ פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 50 קילומטרים.