את השואה היה ב-31 ביולי של אותה שנה, בחנותו של חבר הקהילה מר קליין. עשרים ואחד איש השתתפו באספה מתוך כשמונים איש ששבו לאזור החל מחודש מאי. זרם השבים גדל ובמפקד שנערך באותה שנה, נספרו 123 חברים בקהילה. כעבור שנתיים שוחזר מבנה בית הכנסת, המתפאר בהיותו בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם. בשנת 1997 נפתח בעיר המוזיאון היהודי - יודיסקה מוזאום (Det jødiske museum), על ידי סגן ראש העיר, ליב סנדבן רודלנד.
כיום מתגוררים בטורנדהיים כמאה וחמישים יהודים ומנהיגת הקהילה היא ריטה אברהמסן.
שואת יהדות נורווגיה.
האנטישמיות בנורווגיה הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנאצי. כשהעיתונים במדינה ניהלו תעמולה אנטי יהודית, בגיבויו המלא של הממשל. דוגמה קלאסית לכך ניתן למצוא במאמר מערכת משנת 1930 של העיתון "אפטנפוסטן" (Aftenposten), הבולט והחשוב שבעיתוני נורווגיה, אודות "היהודי המוצץ באמצעות קשית השתייה שלו, מכוסה של האומה." ב-1933, שבע שנים לפני כיבושה של נורווגיה על ידי הגרמנים, התבטא יוהנס נסה (Nesse), עורכו של העיתון, בשבחה של הגישה הנאצית כלפי היהודים והמליץ לקהל קוראיו ש"לא לגלות כלפי היהודים אהדה מוגזמת."
שנה קודם לכן התבטא ראש ממשלת נורווגיה האנטישמי, ינס הונדזיד, כלפי היהודים בנאומו בסטורטינג: "רבים מן הזרים הבאים לארצנו הם בני גזע נחות. מורשתם גרועה, אך הריבוי הטבעי שלהם נמרץ ומהיר. הגזע שלנו סובל בגלל הגירה זו". הונדזיד מינה את וידקון קוויזלינג לשר ההגנה בממשלתו. ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (NS, Nasjonal Samling), המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית. בין חברי המפלגה נמנה גם ראש הממשלה היוצא הונדזיד, והוא נשאר בין שורותיה עד שנת 1945.
מובן שגישתם השלילית של השלטונות כלפי היהודים, באה לידי ביטוי גם בתקופת השואה. כאשר הגרמנים פלשו למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים. בנובמבר 1942, שלחו הגרמנים בסיועה המלא של ממשלת קוויזלינג, 750 יהודים באניה קיל למחנה הריכוז אושוויץ. רק עשרים ושישה מהם שרדו את התופת וניצלו. אמנם לצד הממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, פעלה בנורווגיה גם מחתרת אשר הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי, שם חיו כפליטים עד סוף המלחמה. ארלינג מלם ופר פייה הנסן על הצלת יהודים הוכרו כחסיד אומות העולם. מאה יהודים נוספים שרתו בצבא הנורווגי החופשי שהוקם על אדמת בריטניה.
רבם של יהודי נורווגיה בתקופת השואה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, סירב לנטוש את קהילתו, אף על פי שהוצע לו להימלט עם רעייתו ועם ילדיו לשוודיה. הרב סמואל נאסר במחנה גריני ולבסוף שולח בספינה מונה רוזה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה. רעייתו הנרייטה, עלתה בשנת 1946 לישראל עם ילדיה שניצלו ואף שימשה כעדת התביעה במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. ליאו אטינגר, שבעצמו היה ניצול שואה הקדיש חלק ניכר ממחקריו לנושא ניצולי השואה החיים בנורווגיה ובישראל.
רובם המכריע של יהודי נורווגיה שנמלטו ממנה בתקופת השואה, לא שבו אליה לאחר המלחמה.
בשנת 1988, הותרה על ידי משרד ההגנה הנורווגי השמדתו של ארכיון ממשלתי, שהכיל מידע על אנשים ומוסדות נורווגים נאציים, נאו-נאצים ופרו-נאצים. בשנת 1994, בשעה שהקונגרס היהודי העולמי והעיתונאי הנורווגי ביורן ווסטלי (Westlie), כתב היומון הכלכלי "דאגנס ניירינגסליף" (Dagens Naeringsliv), אספו מידע אודות הנאציזם בנורווגיה והרכוש היהודי שנבזז במדינה בתקופת השואה ולאחריה, הושמד כל החומר שבארכיון. אולם בגבור הלחץ הציבורי, מינה משרד המשפטים הנורווגי בשנת 1996, ועדה מיוחדת על מנת לבחון את נושא החזרת הרכוש היהודי שנגזל על ידי משטר קוויזלינג. בתום שנתיים של דיונים החליטה ממשלת נורווגיה בשנת 1998 להעניק פיצוי ליהודים על רכושם בשנות השואה. על פי ההחלטה, הוקצה סכום של 200 מיליון כתר נורווגי למי שנפגעו מהרדיפות האנטי-יהודיות.
אנטישמיות בנורווגיה כיום.
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שעשו מעט מאוד לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, כיוון שכבר חל על פשעים אלו "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה מוכרת. הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. גם מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה.
אולם למרות חוסר האהדה ליהודים ולמדינת ישראל בנורווגיה, הגיעו אחדים מיהודי המדינה לעמדות מפתח. אחד הבולטים שבהם הוא ג'ו בנקוב, שהיה מנהיג המפלגה השמרנית ונשיא הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
גאוגרפיה והלכה.
למיקום הגאוגרפי של נורווגיה יש משמעות מרובה גם מבחינת שמירת המצוות על פי ההלכה. הבעיה העיקרית היא התארכות הימים באמצע הקיץ והתארכות הלילות באמצע החורף. היממה בעונות אלה, בנורווגיה, אינה מתחילה ואינה מסתיימת בשקיעה ובזריחה של השמש, בניגוד למקובל בשאר המקומות בהם גרים יהודים. הדבר מעורר שאלות רבות לגבי הלכות הקשורות בזמני כניסה ויציאה של ימים טובים, שבת, ספירת העומר, של טבילה בזמנה וכיוצא בזה. קיימות גם שאלות לגבי זמן הנחת תפילין ואמירת קריאת שמע, טבילת טהרה של אישה במקווה בטרם חשיכה, ולפני צאת שלושה כוכבים, שמתרחש רק לקראת שתיים לפנות בוקר.
הפתרונות שנמצאו לבעיות אלה יראו לא מוכרים למרבית היהודים. כך לדוגמה, יש שבתות הנכנסות בחורף בחצות היום ביום שישי (בערך בשעה 14:00) ויוצאת בחצות היום של יום שבת (בערך בשעה 15:00), ובקיץ שבת נכנסת בחצות הלילה של יום שישי (בערך בשעה 0:00 בלילה), ויוצאת בחצות הלילה של שבת – ובעצם לפנות בוקר של יום ראשון – לאחר השעה 1:30. אף על פי שיש דעות שונות בהלכה ומנהגים שונות בקהילות האזור הצפוני, חברי הקהילה היהודית באוסלו נוהגים בימי הקיץ להתפלל תפילת ערבית של מוצאי שבת לאחר פלג המנחה, כאשר עוד יום בחוץ, להבדיל על הכוס ללא בשמים ואש, ולהודיע קבל עם ועדה ששבת עדיין לא יצאה ושאסור לעשות מלאכה. במקומות אחרים, הולכים לישון במוצאי שבת ומבדילים ביום ראשון בבוקר הבדלה מלאה.
"באשר למקום שבו השמש כלל אינה זורחת (או אינה שוקעת) בשיא החורף (או הקיץ), ישנן שתי שיטות עיקריות בהלכה. יש הסוברים שיממה נקבעת על-פי המהלך האסטרונומי, כלומר השלמת הקפה אחת של כדור הארץ סביב עצמו תוגדר כיממה ללא תלות בזריחה ושקיעה (ראה רמב"ם, "מורה נבוכים", ח"ב פרק ל, ואבן-עזרא בראשית א, ה "וטעם יום אחד הוא תנועת הגלגל").
הרב שלמה גורן היה סבור אחרת. הוא טען שבקיץ הצפוני חצות הלילה (היינו שעה 0:00 בקירוב) היא זמן השקיעה, ומיד לאחר מכן מגיע זמן עלות השחר.
העיקרון המנחה הוא שכאשר ישנו לילה קצר, ואפילו של כמה דקות בלבד, ודאי שתחילת הלילה היא השקיעה וסופו - עלות השחר; על בסיס זה, גם כאשר כבר לא יהיה עוד לילה כלל, נקודת חצות נשארת שלב המעבר מן היום שעבר ליום הבא. והוא הדין לגבי החורף הצפוני, שבו השמש כלל לא זורחת. חצות היום (שעה 12:00 בקירוב) היא שלב המעבר מיממה ליממה (ראה תורת השבת והמועד: השבת בארצות הצפוניות ובמזרח הרחוק).
על פי דבריו, בקיץ השבת תיכנס בחצות הלילה של יום שישי ותצא בחצות הלילה של שבת, ובחורף תיכנס בחצות היום של יום שישי ותצא בחצות יום השבת".
קרנבל החיות
קרנבל החיות (בצרפתית: Le carnaval des animaux) היא יצירה מוזיקלית בת 14 פרקים מאת המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס, חבר התנועה הרומנטית.
רקע.
סן-סנס הלחין את ה"קרנבל" ב-1886, בזמן חופשה בכפר באוסטריה. במקור, היצירה הייתה אמורה להיות מבוצעת על ידי תזמורת המורכבת מחליל צד, קלרינט, שני פסנתרים, הרמוניקת זכוכית, קסילופון, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס. כיום, היצירה מבוצעת על ידי תזמורת מלאה, עם גלוקנשפיל המחליפה את מפוח הזכוכית, שהוא כלי נגינה נדיר בימינו. סן-סנס חשש לתדמיתו כמלחין רציני, ולכן מנע ביצוע היצירה בהופעה חיה. בנוסף, הוא מעבד במהלך היצירה יצירות של עמיתים למקצוע, והוא חשש שחלק מן העיבודים יראו כזלזול. רק פרק אחד מתוך ה-14, "הברבור" ("Le Cygne") פורסם במהלך חייו. היחידים שנהנו ממלוא היצירה היו חברים קרובים, כמו המלחין פרנץ ליסט. סן-סנס התיר בצוואתו לפרסם את היצירה לאחר מותו (ובוצעה לראשונה ב-1922), והיא הפכה לאחת מהיצירות הפופולריות ביותר שלו. "קרנבל החיות" אהובה במיוחד על מורים למוזיקה ועל ילדים צעירים, לצד "פטר והזאב" של פרוקופייב ו"המדריך לתזמורת לבני הנעורים" של בריטן.
מבנה היצירה.
כאמור, היצירה מורכבת מ-14 פרקים:
1. פתיחה והמצעד המלכותי של האריה ("marche royale du Lion") - החיות נכנסות לזירה, והאריה בראשן, מיוצג על ידי פסנתר המדמה את שאגתו.
2. תרנגולות ותרנגולים ("Poules et Coqs") - שימוש בכלי מיתר ליצירת תחושה של ריב תרנגולות.
3. חיות הפרא ("Hémiones (animaux véloces)") - הכוונה לחמורי פרא, או ערודים, אשר הפסנתר מחקה את דהירתן הפראית.