הצורה הבולטת ביותר בתקופת הבארוק של מוזיקה זו היא הטריו סונאטה. בתקופה הקלאסית פותחו צורות חדשות, שהחשובה ביניהן היא רביעיית כלי קשת. יצירות אלו נכתבו לא פעם לחובבים, ללא כוונה לנגנן בפומבי. רבות מרביעיות כלי הקשת של היידן ומוצרט למשל, נועדו לנגינה בפרטיות ולשם בידור, ברביעיות המיתרים ששניהם ניגנו בהן.
אחד המלחינים שתרמו להבאת המוזיקה הקאמרית לאולם הקונצרטים הוא בטהובן. הוא כתב מוזיקה קאמרית לחובבים, כדוגמת השביעיה משנת 1800 (אופוס 20), אבל רביעיות כלי הקשת האחרונות שלו הן יצירות מורכבות מאוד, שחובבים היו מתקשים מאוד לנגן. הן נתפסות גם כדוחקות את גבולות ההרמוניה המקובלת של תקופתן ונחשבות בין המעמיקות ביותר ביצירותיו. בהמשך לבטהובן, רבים מיוצרי התקופה הרומנטית כתבו יצירות לקבוצות קאמריות מקצועיות.
מקורות.
הסקר האנציקלופדי של מוזיקה קאמרית בעריכת וולטר וילסון קובט, משנת 1923, שעודכן והודפס מחדש בשנת 1963 הוא מדריך מקיף ליצירות ומלחינים של מוזיקה קאמרית עד שנה זו.
סר דונלד פרנסיס טובי, פסנתרן ומוזיקולוג בריטי, כתב מאמרים רבים וחודרים בנושא המוזיקה הקאמרית, כמה מהם אפשר למצוא בקובץ Essays in Musical Analysis שהוא מקדיש לתחום זה.
החוברת "מוזיקה קמרית" מאת עודד אסף בהוצאת סל תרבות ארצי יצאה לאור בשנת 2007. החוברת סוקרת את הרקע ההיסטורי של המוזיקה הקאמרית, מתארת את מאפייניה החמקמקים ואת הקשריה בתרבות העכשווית.
הופעות וביצועים.
נגנים קלאסיים רבים נהנים מנגינת מוזיקה קאמרית. ברוב המקרים, מוזיקה קאמרית מבוצעת ללא מנצח, כך שכל אחד מן המבצעים נהנה מחירות אמנותית גדולה יותר. בארגון הופעות נדרשות הוצאות פחותות ולוגיסטיקה פשוטה יותר מאלו שמחייבת תזמורת, צנועה ככל שתהיה. אף כי הרפרטואר לא נועד למתחילים, יש יצירות שאינן מעבר ליכולת הטכנית והאמנותית של רוב החובבים הרציניים.
בישראל.
בישראל פועלים עשרות הרכבים קאמריים, מתזמורות שלמות (דוגמת הקאמרטה) ועד רביעיות, שלישיות וכדומה. בנוסף, מתקיימים לא מעט פסטיבלים של מוזיקה קאמרית בישראל, כאשר הבולט שביניהם הוא הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, הנערך בירושלים מדי ספטמבר מאז 1998.
ג'ואן קת'לין רולינג
מד&quot;ע-רע&quot;ם
מד"ע-רע"ם הייתה רשימה משותפת למפלגות מד"ע ורע"ם שהתמודדה בבחירות לכנסת הארבע עשרה וזכתה לארבעה מנדטים. בבחירות לכנסת החמש עשרה התמזגה מד"ע עם רשימת רע"ם והתמודדה תחת שמה.
בארי הרצוג
אאוקריוטי
וויל אולדהם
צבי פרופס
נורית גלרון
נורית גלרון (רשף) (נולדה ב־21 במרץ 1951) היא זמרת, פזמונאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
גלרון נולדה בשם נורית קְלימְבּוּרְד ולה אחות אחת גדולה ממנה. אמה, לאה סיטין, פרשה מהבמה אחרי שהייתה זמרת בלהקת הבריגדה היהודית "מעין זה", שהקים הבמאי אליהו גולדנברג. אביה, משה, היה קופאי שהיה בעברו חייל בצבא אנדרס, ולאחר ששכל בשואה אישה וילד העדיף, כמו יהודים רבים אחרים, לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל כעולה בלתי־לגאלי. גדלה בשכונת נווה עמל בהרצליה. הייתה חניכת תנועת המחנות העולים.
את הקריירה המקצועית שלה החלה בעת שירותה בצבא. ב־1970 התגייסה גלרון לצוות הווי גולני. לדבריה "לא ידעתי שאני רוצה להיות זמרת, אבל היה לי נוח להיות כזו כדי שארוויח כסף ללימודי קולנוע ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב". בצוות ההווי ביצעה את הסולו הראשון שלה, בשיר "הלוך וחטוף". על תחילת דרכה המוזיקלית סיפרה לימים שכאשר הגיעה לאודישן בתיאטרון לנוער של אורנה פורת, החליטה לפתע לבצע את שירם של יעקב אורלנד ומרדכי זעירא "שלכת" ("עמוק, עמוק העצב בעיניים"), שאת גרסתו המקורית שרה אמה בלהקת הבריגדה (שבה היה זעירא חבר), והייתה זו חוויה רבת־עוצמה שהשפיעה עליה (בגרסה שהקליטה, שהוקלטה בביצוע חי, נפלו טעויות במילים מפני ששרה את הגרסה ששרה לה אימה בילדותה). לאחר שחרורה מהצבא למדה תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בעזרת מלגה, והתפרנסה מזמרה בהצגות התיאטרון לנוער. באותם ימים החלה להופיע במועדונים קטנים. נעים רג'ואן, אמרגנה של קלימבורד ושל עליזה עזיקרי, שלפני הופעותיה שרה נורית כזמרת חימום, הציע לה להחליף את שם משפחתה ל"גיל־רון", והיא בחרה ב"גלרון". בשנת 1973 החלה גלרון להופיע בשיתוף המלחינה יעל גרמן, שאותה פגשה באסמאעיליה כאחת מארבע סטודנטיות שהתנדבו להופיע לפני חיילים במלחמת יום הכיפורים. אחת ההופעות, שארגנה גרמן, הייתה בפני רכזי תרבות של קיבוצים בגבעת חביבה. היא הובילה להזמנת יותר משלושים הופעות, בקיבוצים וגם במועדונים, שאותן הפיק אשר ביטנסקי. בסוף 1973 הופיעה גלרון עם ליאור ייני בערב שירי מיקיס תאודוראקיס שתרגמה לעברית אביבה אורשלום. עוד השתתפו במופע עוזי חיטמן, יונית שוהם ונגה שלם. בשנת 1976 השתתפה באלבום שהוקדש לשיריה של לאה גולדברג עם השיר "אולי מחר", בלחן של גרמן. באותה השנה השתתפה גלרון בתוכנית רדיו בגלי צה"ל שהוקדשה לגילוי כישרונות צעירים, לצידם של יהודית רביץ ואורי רווח, עם דובי לנץ, הופעה שקידמה את הקריירה המקצועית שלה.
בדצמבר 1977 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 8 עם השיר "הלילות הקסומים" (מילים: עדה נסטוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא בפשטות "נורית גלרון" (וזכה ברבות הימים לכינוי "התקליט הסגול"), יצא ב־19 ביוני 1978 בהוצאת חברת התקליטים ישראדיסק וזכה לביקורות משבחות. על אף ריבוי היוצרים ששיתפו פעולה עימה בכל אחד מ־11 השירים, מתקיימת אחידות מלאה באלבום המתבטאת במלנכוליה מינימליסטית. בין היוצרים החתומים על השירים ניתן למצוא את השמות המובילים במוזיקה הישראלית של סוף שנות ה־70, ובהם אילן וירצברג, מתי כספי, שם טוב לוי, יוני רכטר ודויד ברוזה. בין השירים הבולטים באלבום, שחלקם הפכו לנכסי צאן הברזל של המוזיקה הישראלית: "כמעט" (יונתן רטוש/יגאל גורדון), "שלכת" (יעקב אורלנד/מרדכי זעירא), "מה יהיה בסופנו" (לאה גולדברג/אשר ביטנסקי), "אהובתי שלי לבנת צוואר" (יעקב שבתאי/סשה ארגוב), "אולי מחר" (לאה גולדברג/יעל גרמן), וכן "הלילות הקסומים", שנחשב כחריג לעומת שאר שירי האלבום, שאת רובם כתבו משוררים.
בראיונות איתה באותה תקופה הדגישה גלרון שהיא אינה זמרת ג'אז, למרות הדמיון החיצוני והקולי לזמרת קליאו ליין. באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "ברכי נפשי". בדצמבר 1978 השתתפה בפעם השנייה ברציפות בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "כובע עשוי שמים" (מילים: נורית זרחי, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אלבומה השני, "נורית גלרון בהופעה חיה", שיצא בשנת 1979 בחב' ליטראטון, היה אלבום ג'אז, שהוקלט חי עם קהל באולפני טריטון 31.5.79 על ידי טומי פרידמן עם מיטב נגני הסוגה באותה תקופה, בניצוחו של רמי לוין. האלבום כלל שבעה קטעים: קוליים, ארוכים ומתורגמים, אינסטרומנטליים, ביצוע ל"לך למדבר" וביצוע לשיר "יום אחרון" של אברהם שלונסקי, ללחן של מאיר אריאל ושלום חנוך. כמהלך שיווקי ייחודי צורף לאלבום בזמנו גם פוסטר קטן של גלרון.
בסוף 1979 זכה להצלחה במצעדי הפזמונים שירה "בודדים אומרים", שעסק במוות. את השיר הקשה כתב אברהם בן יצחק והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום. רשת ג' הזמינה אותו במיוחד למצעד הפזמונים השנתי של תשל"ט. כמו כן הוציאה גלרון את השיר "עצוב למות באמצע התמוז" שכתבה והלחינה נעמי שמר, אשר זכה גם כן להצלחה.
שנות השמונים.
ב־29 במרץ 1980 השתתפה גלרון בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תש"ם, בו ביצעה עם אילן וירצברג ושמעון גלבץ את השיר "זה לא זה", שהלחין וירצברג למילותיה של יונה וולך, על אף שהשיר לא זכה בתחרות, הוא זכה להצלחה יחסית במצעדי הפזמונים. באותה שנה, השתתפה בערב שירי משוררים של גל"צ בו ביצעה את השיר "יש לי סימפטיה" שהלחין שלמה גרוניך למילותיו של מאיר ויזלטיר.
לאחר השתתפותה בערב מחווה למשורר נתן זך, הוציאה גלרון בסוף שנת 1981 אלבום שלם משיריו בשם "שירים באמצע הלילה". באלבום זה נכללו שירים שהפכו ללהיטים (וגם כאלה שגלרון לא הקליטה במקור והפכו ללהיטים בביצועה) כמו "כי האדם עץ השדה" (שהפך לשיר זיכרון ידוע), "כולנו זקוקים לחסד", "כשצלצלת רעד קולך", "עם חשיכה", "עד מחר" ו"כמעט טוב". בין מלחיני השירים באלבום היו שלום חנוך, חנן יובל, יוני רכטר, מתי כספי ואילן וירצברג. הקשר עם זך המשיך גם הלאה, והיא הקליטה שירים נוספים שלו באלבומיה הבאים. גם הקשר עם וירצברג המשיך באלבומים נוספים. עוד באותה שנה השתתפה בפסטיגל הראשון, שהתקיים בחיפה, עם השיר "מה חשב תפוח תפוח הזהב" (מילים: דליה רביקוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
בסוף 1982 הוציאה את האלבום "סימפתיה", בו בלטו השירים: "יש לי סימפטיה", "זה לא זה", "אני אשתגע" ו"עצוב למות באמצע התמוז" של נעמי שמר. באותה שנה נערך ערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא זר כלניות למשה וילנסקי (ויצא כאלבום לאחר מכן). גלרון שרה במופע את השיר "בלדה לאשה" (מילים: תרצה אתר) (שגם הופיע באלבום "סימפתיה"). בדצמבר אותה שנה השתתפה בשירוויזיון מספר 4 עם השיר "מחבואים" (מילים: דודו ויזר, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
באפריל 1983 הוציאה את האלבום "אני ראיתי יופי" בו ביצעה, בעיבודיו של משה לוי, את השירים "סוס מעץ" (חדוה הרכבי/נחום היימן) ו"ילדות נשכחת" (יעקב גלעד/יהודית רביץ). האלבום הוקלט בלונדון, שם חי באותה תקופה נחום היימן, החתום על רוב הלחנים. שיר נוסף שבלט מהאלבום והיה לשיר זיכרון כואב הוא "עצי התאנה" (רחל שפירא/שפי ישי).
בשנת 1983 נישאה לשדרן הרדיו רפי רשף.
באותה שנה היא שיחקה בסרט "מגש הכסף" לצד גידי גוב.