בשנת 1984 הוציא את האלבום "לילות שרב" בשיתוף מלא הפעם עם זאב טנא שכתב את כל מילות השירים באלבום, אותו עיבד מתי כספי. מתוך האלבום הצליחו השירים: "כמו בסרט" (לחן: יהודית רביץ), "קיוויתי שתביני", "אין מקום להפתעות" (לחן: יהודה פוליקר), "לילות שרב", שרה ודוד" (לחן: נפתלי אלטר), "רעידת אדמה" (לחן: קורין אלאל) ו"למה לי להסתבך". בדצמבר אותה שנה השתתף בפסטיגל מספר 4 עם השיר "עושה את עצמי" (מילים ולחן: עוזי חיטמן, ועיבוד: רוני וייס). בשנה זו שיחק בתוכנית "בלי סודות" ללימוד יסודות הקריאה ושיחק בסרט "עדות מאונס".
בשנת 1986, שיחק בסרטו של נפתלי אלטר, "השגעון הגדול", לצידו של ספי ריבלין.
בספטמבר 1990 הוציא את האלבום "בקצה ילדות", ששיריו נכתבו על פי מנגינות ספרדיות שלוי זכר מילדותו, בו בלט במיוחד השיר "יד קטנה" (מילים: רחל שפירא, עיבוד: עדי רנרט)
בשנת 1991 שיחק בסרטו של ינקול גולדווסר, "מעבר לים". הסרט זכה להצלחה רבה, וזכה בתשעה פרסי האוסקר הישראלי.
ב-1995 הוציא את האלבום "לפעמים" שהורכב משירי ילדים של יהודה אטלס בלחניו של נפתלי אלטר.
בשנת 2003 יצא לאור האלבום "אושיק לוי וחברים בהופעה חיה - אבל כולם", שתיעד הופעה בה ביצע לוי דואטים לשיריו עם אמנים שונים, במיוחד הדואט עם אסף אמדורסקי בשיר "יונתן סע הביתה", שזכה להצלחה.
בשנת 2005 פורסם השיר "אהבתי", שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין יהודה פוליקר, אשר נכלל באלבום "אומר שירו בשקט".
בשנות האלפיים שיחק לוי במספר סדרות וטלנובלות ישראליות: בשנת 2001 שיחק בסדרת הטלוויזיה "טירונות" בתפקיד חוקר משטרה, וב"לגעת באושר", בתפקיד מייק, אחיו של דן (אלי דנקר). בשנת 2004 שיחק בסיטקום לנוער "הפיג'מות" בתפקיד עזרא, בעל בית מלון בנתניה. בשנים 2006 ו-2007 שיחק ב"השיר שלנו" בתפקיד דובה הרמטכ"ל, ושיחק גם בסדרה "בובות".
ב-2012 שיחק בסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ".
ב-2013 שיחק בסרטו של איתן פוקס "בננות".
ב-2018 עלתה לשידור בערוץ חינוכית 23 הסדרה הקומית "קופה ראשית", בה השתתף לוי בתפקיד חזי הירקן.
ב-2021 הוציא את הסינגל "דמעות שמחה" שנכתב על ידי פיטר רוט. באותה שנה השתתף באלבומו של הראפר טונה, "מזרח פרוע", בשיר "שובו של מרדכי" יחד עם הראפר טדי נגוסה.
חיים אישיים.
לוי היה נשוי לעירית רזילי, שהייתה דוגמנית ושחקנית, ולהם בן ובת. נישא בשנית לעדנה, ממנה התאלמן ב-2020, ולהם שתי בנות. הוא מתגורר בהרצליה.
צרמט
צרמט (בגרמנית: Zermatt) היא עיירת נופש בשווייץ, הנמצאת למרגלות הר המטרהורן בקנטון ואלה שבדרום מערב שווייץ, כ-10 קילומטרים מהגבול עם איטליה. תושבי הכפר דוברים ניב מקומי של גרמנית ורובם משתייכים לנצרות הקתולית. צרמט מוכרת בעיקר בזכות היותה אתר סקי המושך אליו גולשי סקי מכל רחבי העולם בשל גובהו הרב (3,820 מטר), המאפשר גלישה על קרחון לאורך כל השנה, הנוף המרהיב, וכן בזכות הקרבה להר מטרהורן המפורסם.
האוכלוסייה הקבועה בצרמט כוללת בסביבות 4,000 אנשים, אף על פי שמספר התושבים משתנה במידה ניכרת במשך עונות השנה בשל תיירים, מטפסי הרים, וגולשי סקי הפוקדים את המקום ומשמשים בה כמקום לינה. הכפר ממוקם בתוך עמק בין כמה הרים, ובגובה 1620 מטרים.
כלכלתה של צרמט מושתתת כמעט כולה על תיירות, והיא מוכרת כאתר סקי ונופש.
ההעפלה הראשונה לפסגת המטרהורן בוצעה בשנת 1865 על ידי משלחת בראשותו של מטפס ההרים הבריטי אדוארד וימפר.
כדי למנוע זיהום אוויר שיהרוס את התדמית הנאה של הכפר והאזור, אין כלל אפשרות להיכנס עם מכוניות לצרמט. התנועה בתוך הכפר היא עם רכבים המונעים על חשמל וכרכרות סוסים.
אפשר להגיע לצרמט עם רכבת שיניים העושה דרכה מהעיר ויספ (Visp) או לחנות בכפר הסמוך טש (Täsch) ומשם להגיע ברכבת או בהסעות.
אתר הסקי של צרמט מציע מסלולים באורך 185 ק"מ. הוא מקושר לאתר הסקי האיטלקי צ'רוויניה, ויחד הם מציעים מסלולים באורך 313 ק"מ. האתר מורכב משלושה אזורי גלישה - קליין מטרהורן, גורנרגרט ורוטורן פרדייז. באזור קליין מטרהורן יש קרחון המאפשר גלישה לאורך כל השנה. אל אזור גורנרגרט מגיעים בנסיעה ברכבת שיניים.
הרכבלים לקליין מטרהורן ולרוטורן פרדייז ורכבת השיניים לגורנרגרט פועלים כל השנה, ומשרתים בקיץ את המטיילים הרבים המגיעים לצרמט.
מנאגואה
מנצח (מוזיקה)
Concerto for Group and Orchestra
Concerto for Group and Orchestra הוא אלבומה הרביעי של להקת דיפ פרפל. ונחשב לאלבום פורץ דרך בתחום החיבור בין סגנונות המוזיקה השונים אשר שולבו בו: מוזיקה קלאסית תזמורתית עם להקת רוק המנגנת על כלים חשמליים. את היצירה עצמה שחולקה לשלושה חלקים: אלגרו, אנדנטה ופרסטו, הלחין קלידן הלהקה המוזיקאי ג'ון לורד, שהתנסה כבר בנושא יחד עם הלהקה באלבומיה הקדומים של דיפ פרפל ביצירות קצרות כדוגמת Anthem ו-April.
היצירה היא אינסטרומנטלית ברובה, למעט שני קטעים בהם שולב גם סולן הלהקה איאן גילן. התזמורת שנבחרה לנגן את היצירה הייתה התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של המלחין המודרני מלקולם ארנולד. היצירה נוגנה בפני קהל ב"רויאל אלברט הול" שבלונדון וזכתה לביקורות נלהבות. ההופעה תועדה באלבום ובסרט. שנה לאחר מכן הקליטה דיפ פרפל יצירה שנייה בשם Gemini Suite, אשר ירדה ברמתה מיצירה מקורית זו, וסיימה תקופה בלהקה בה שולבו יצירות קלאסיות לצד רוק באלבומיה ובהופעותיה.
האלבום כולל, לבד מהיצירה המרכזית, שני קטעים מהרפורטואר של הלהקה: הקטע האינסטרומנטלי Wring That Neck ו-Child in Time.
מספר שנים לאחר ההופעה, כאשר ג'ון לורד ביקש לנגנה שוב, נתגלה כי כל תווי הנגינה ליצירה אבדו. מעריץ נלהב של היצירה, מוזיקאי בעצמו, נטל על עצמו את מלאכת השיחזור של התווים בסיועו של ג'ון לורד, והיצירה שוחזרה לחלוטין בשנת 1999.
מבצעים.
חברי להקת דיפ פרפל
סולנים אורחים
משתתפים נוספים
ליבק
ליבק () היא עיר בצפון גרמניה, והעיר השנייה בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין. אוכלוסיית העיר מונה כ-216 אלף איש (2020). העיר שוכנת על גדות נהר הטרווה, והנמל שלה הוא הגדול בנמלי גרמניה לחוף הים הבלטי. העיר העתיקה של ליבק יושבת על אי אשר נתחם על ידי נהר הטרווה.
תושבי העיר, זוכי פרס נובל לספרות, תומאס מאן וגינטר גראס, שילבו את תיאורי העיר ואנשיה בספריהם.
בליבק שדה שדה תעופה. אוטובאן מס' 1 מקשר את העיר עם המבורג ודנמרק.
היסטוריה.
האזור של ליבק היה מיושב כבר מסוף עידן הקרח האחרון, וניתן לראות באזור מספר דולמנים.
בסביבות שנת 700 לספירה החלו עמים סלאביים להגר לחלקים המזרחיים של הולשטיין, אשר ננטשו על ידי שבטים גרמאניים, במסגרת תקופת נדידת העמים. בתחילת המאה ה-9 הביא לאזור קארל הגדול שניסיונותיו לגרום לסאקסונים להתנצר נכשלו, סלאבים פולאבים שהיו בני בריתו במקום הסאקסונים שישבו באזור. ליוביצה (ליבק העתיקה) נוסדה על גדות נהר הטרווה, כארבעה קילומטרים צפונית למרכז העיר ליבק בת ימינו.
במאה ה-10 הפכה העיר להתיישבות החזקה ביותר בקונפדרציה האובוטריטית ונבנתה בה טירה.
העיר נשרפה בשנת 1128 על ידי השבט הפגני ראני מהאי ריגן.
העיר המודרנית נוסדה על ידי אדולף השני מהולשטיין בשנת 1143 על האי בוקו (Bucu) שבנהר הטרווה. הוא הקים טירה חדשה, ומסר אותה להיינריך הארי בשנת 1158. לאחר נפילתו של היינריך בשנת 1181 הפכה העיר לעיר קיסרית למשך שמונה שנים. הקיסר ברברוסה העניק לעיר מועצה מנהלת בעלת 20 חברים ששרדה עד למאה ה-19. המועצה נשלטה על ידי סוחרים וגרמה לכך שהפוליטיקה של ליבק נשלטה על ידי ענייני מסחר במאות הבאות.
בסביבות שנת 1200 הפך נמל העיר לנקודת היציאה למתיישבים שנסעו לטריטוריות הבלטיות שנכבשו על ידי המסדר הטבטוני. בשנת 1226 העלה הקיסר פרידריך השני את דרגת העיר לעיר קיסרית חופשית, והיא הפכה לעיר החופשית ליבק. במאה ה-14 הפכה ליבק ל"מלכת ברית ערי ההנזה", ונהייתה לעיר החזקה והגדולה ביותר בברית. בשנת 1375 כינה הקיסר קארל הרביעי את ליבק כ"אחת מחמש תהילות האימפריה הרומית הקדושה" יחד עם הערים ונציה, רומא, פיזה, ופירנצה.
ליבק איבדה ממעמדה לאחר השתתפותה במלחמת אזרחים בדנמרק, שבה נחלה תבוסה. לאחר התבוסה כוחה של העיר החל לדעוך. ליבק הצליחה להישאר נייטרלית במלחמת שלושים השנים, אך עם ההרס שנגרם על ידי שלושים שנות המלחמה ועקב כיוונו של המסחר האירופאי למסחר טרנס-אטלנטי, ברית ערי ההנזה והעיר ליבק איבדו מחשיבותן. לאחר שברית ערי ההנזה התפרקה למעשה בשנת 1669, ליבק נותרה עיר סחר חשובה בים הבלטי.
המלחין דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במסגרת מלחמת הקואליציה הרביעית נגד נפוליאון, חיילים תחת פיקודו של ברנדוט (מלך שוודיה ונורווגיה) כבשו את ליבק הנייטרלית ב-6 בנובמבר 1806. מאז ליבק הייתה למעשה מסופחת לצרפת עד קונגרס וינה בשנת 1815.
במלחמת העולם השנייה ליבק הייתה העיר הגרמנית הראשונה שהופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי. ההתקפה שנערכה ב-28 במרץ 1942, גרמה נזק רב למרכז העתיק של העיר, והרסה 3 כנסיות ראשיות וחלקים גדולים של אזורים בנויים. העיר נכבשה ב-2 במאי 1945 על ידי כוחות בריטיים.
אוכלוסיית ליבק גדלה בהיקף ניכר לאחר המלחמה, מ-150,000 תושבים ב-1939 ל-220,000 אחרי המלחמה. לאחר חלוקת גרמניה העיר שכנה על הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית. הושקעו מאמצים רבים לשחזור המרכז ההיסטורי של העיר, ובשנת 1987 הוכרז המרכז ההיסטורי של ליבק כאתר מורשת עולמית. העיר העתיקה של ליבק נחשבת מרשימה ביופיה, בעיקר בזכות מבנים רבים המצויים בה בסגנון הגותיקת לבנים.
קהילת יהודי ליבק.