הכיבוש הראשון היה קצר (17 עד 28 בנובמבר 1941) והם לא הספיקו לארגן השמדה המונית של יהודים (למרות זאת, הוצאו להורג כ-1,000 יהודים באותה עת). בפעם השנייה רוסטוב נכבשה ב-24 ביולי 1942, וזמן קצר לאחר מכן כבר הוצא צו שחייב רישום של כל היהודים מגיל 14 ולבישת סימני זיהוי מיוחדים.
הוצאות להורג המוניות.
יחידת איינזצגרופן D שבפיקודו של ולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע ולניהול מבצע השמדת היהודים באזור, בהוראתו הישירה של מפקד עוצבות המבצע SS–10a אוברשטורמבאנפיהרר קורט כריסטמאן.
ב-5 וב-6 באוגוסט 1942 שבויי מלחמה סובייטים אולצו לחפור בורות גדולים, ולאחר מכן נורו שם למוות. ב-9 באוגוסט פורסם צו של מפקד עוצבות המבצע SS–10a, ד"ר הרץ, לפיו על האוכלוסייה היהודית של רוסטוב להגיע להירשם ולהתאסף לקראת 8 בערב של יום ה-11 באוגוסט בנקודות מפגש לצורך "יישוב מחדש" על מנת להגן עליהם מפני אלימות האוכלוסייה הלא-יהודית. יהודים שהגיעו לנקודות האיסוף הובלו אל אזור זמיובסקאיה 2, שם נאלצו התושבים לעזוב את בתיהם בקבוצות של 200–300 איש אל אתר ההוצאה להורג, היכן שהמבוגרים נורו למוות (חלקם נרצחו במשאיות גז), הילדים נרצחו באמצעות מריחת רעל על השפתיים. באותו היום הוצאו להורג יותר מ-15 אלף יהודים. אך ההוצאות להורג נמשכו גם בלילות ובימים הבאים. יחד עם היהודים בזמיובסקה נהרגו גם מספר בני לאומים אחרים — בעיקר חברי המשפחות היהודיות. בנוסף, נורו שם גם אנשי מחתרת, חולי רוח, שבויי מלחמה ושאר אזרחי ברית המועצות שהתנגדו לכיבוש הנאצי.
חומרים אודות הוצאות להורג המוניות באתר זמיובסקאיה באלקה נאספו בנובמבר 1943 ונכללו בחומרי הוועדה הממלכתית לחישוב הנזק שנגרם על ידי הנאצים (Чрезвычайная государственная комиссия по установлению и расследованию злодеяний немецко-фашистских захватчиков). חברי הוועדה גם סימנו את מיקומם של קברי האחים. מחקר מודרני קבע שמספרם הכולל של הקורבנות הסתכם ביותר מ-27 אלף הרוגים, רובם יהודים.
בין ההרוגים הייתה גם הפסיכואנליטיקאית הידועה סבינה שפילריין ושתי בנותיה.
זיכרון.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוצב אובליסק ופסל "שבועת החברים" לזכר ההרוגים. אם כי עובדת היותם של מרבית ההרוגים יהודים טושטשה.
בתחילת שנות השבעים, לפי התוכנית הכללית לפיתוח העיר, תוכנן לסלול כביש מהיר שהיה עובר בשטח אתר הירי ההמוני משנת 1942. ב-1973 נסלל רק חלק מהכביש החדש, כאשר באזור חציית הכביש והמפגש עם מסילת ברזל הוצע להקים אנדרטה לזכר קורבנות הפאשיזם. אלא שבתהליך הבנייה פסל "שבועת החברים" והאובליסק פורקו ללא השלמת בנייתה של אנדרטה אחרת.
מתחם הזיכרון המודרני, שכולל גם את מוזיאון ההנצחה, נבנה ביוזמת הפסל ניקולאי אוודיקוב בסיוע האדריכל הראשי של העיר, נוראד נרססיאנץ, והמימון לפרויקט הגיע מעסקים שונים בעיר.
פארק הזיכרון כולל מדרונות תלולים מכוסים עשבים. על המדרון הצפוני, סמוך לכביש ישנו מעבר כניסה ובו היכל אבל עשוי מבטון. סמוך לכניסה זו ישנו מסדרון המוביל אל "סמטת הצער", שם דולקת אש תמיד. מספר עמודים המזכירים עמודי דגלים, מסמלים מצבות. חלקו התחתון של אתר הזיכרון כולל מבנה זיכרון ענק, המתנשא מעל לקברם הלא מסומן של עשרות אלפי הקורבנות.
ב-9 במאי 1975 נחנך אתר הזיכרון המוקדש לקורבנות הנאציזם. בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הידרדר מאוד מצבו של האתר: המוזיאון חדל לתפקד, שבילי האספלט התפוררו, הגז במבער של אש התמיד אזל ולא חודש ורק ב-2009 החלו עבודות שחזור ושיקום ביוזמת הקהילה היהודית המקומית ולבסוף אתר הזיכרון שוחזר עד סוף נובמבר אותה שנה.
ב-2011 במתחם האנדרטה הוחלף שלט ההנצחה. על השלט הקודם, שהוצב בשנת 2004, היה כתוב: .
בדצמבר 2013 עיריית רוסטוב, בהתבסס על החלטת ועדה פנימית למתן שמות לאתרים ציבוריים, החליטה לשנות את נוסח הכיתוב. בשלט החדש נכתב כך: .
ביולי 2020 דווח כי חלק מהמדרון התמוטט על שטח מתחם הזיכרון "לזכר קורבנות הפשיזם ב'זמייבסקאיה בלקה'". הסיבה לקריסה הייתה המשקעים הכבדים שירדו באזור, כאשר כ-80 קוב של אדמה ועשב נשטפו בגשמים ומילאו את אתר ההנצחה ואזור הולכי הרגל "דרך האבל".
בתי כלא בצה&quot;ל
לוטרה חסרת-טופר קונגולזית
לוטרה חסרת-טופר קונגולזית (שם מדעי: "Aonyx congicus") היא מין של לוטרה גדולה החיה באזור אגן הקונגו באפריקה שמדרום לסהרה. בעבר נחשבה לתת-מין של לוטרה חסרת-טופר אפריקאית ובהרבה מיונים היא עדין מופיעה כך.
לוטרה זו דומה לקרובתה האפריקאית וקשה להבדיל ביניהן. היא חומה עם גרון בצבע קרם וכפות רגליים ורדרדות עם קרומי שחייה. הראש מוארך כדי ליצור זרימה ויש לה שפמים העוזרים לחוש את המים. האוזניים קטנות והזנב רחב ומשוטח ועוזר ללוטרה לפנות במהירות במים. אורכה 600-1,000 ס"מ ומשקלה 14-34 ק"ג.
הלוטרה נפוצה סביב אגן הקונגו בקמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גאבון ומדינות נוספות באזור. תפוצתה באגמים ונהרות טרופיים וכן סביב ביצות טרופיות, יערות טרופיים ויערות הרריים.
הלוטרה היא טורפת שבניגוד למצופה מעדיפה טרף יבשתי על דגים. היא ניזונה מחולייתנים יבשתיים כמו צפרדעים, זוחלים, עכברים ועופות וכן מביצים.
לוטרה חסרת-טופר אפריקנית
סימונה וסימריה
לאב (נהר)
לאב (בסרבית: Лаб;Lab, באלבנית: Llapi או Lumi i Llapit) הוא נהר בהרי קופאוניק בצפון מזרחו של חבל קוסובו, שמקורו על יד הכפר פאלאטנה או ורחלאב, יובל ימני של הנהר סיטניצה. הוא הנהר העיקרי בעמק מאלו קוסובו.
משם הוא זורם דרומה, חוצה את העיירה פודוייבה ואחר כך מעט צפון-מערבית מפרישטינה ביישוב וליקה רקה בכפר סטאנובץ (באלבנית - סטאנופצי אי פושטם) על יד העיר ווצ'יטרן נשפך לתוך הנהר סיטניצה. אורכו של נהר לאב הוא כ-72 ק"מ.
לפי שמו של הנהר נקרא גם האזור מצפון לפרישטינה האזור לאב או לאפה (Llapë).
בסתיו ובחורף גשמים והמסת השלגים מהרי קופאוניק גורמים לשיטפונות על גדות הנהר.
יובליו החשובים של הלאה הם בטלבה וקצ'נדולסקה רקה.
אזגן הניקוז של הלאב מכסה 950 קמ"ר.
נכון לשנת 2015 אין הלאב עביר לאוניות.
הנהר היה משופע יותר במים עד לבנייתו של הסכר על הבטלבה מעל הכפר בטלבה, ויצירת מאגר המים בטלבה או אורלן, שנועדו לספק מים לעיר פרשטינה ולסביבה.
השם.
מקור השם של הנהר - "לאב" הוא פועל יוצא משינוי מסוג "שיכול עיצורים" (מטתזה) של השם הטרום-סלאבי "אַלְבּ".
שם זה דומה לזה של נהר לאבה או אלבה (אַלבּיס) במרכז אירופה, שמשמעותו בשפות גרמאניות "נהר" (הודו-אירופיות כמו השפות הסלאביות).
גורני לאב (לאב העילי).
מקור הלאב בהרי קופאוניק, בין הפסגות פילאטוביצה ובלה סטנה, בגבול בין חבל קוסובו לתחום שבשליטת סרביה בימינו. הנהר מתהווה מתוך הנחלות מורגולסקה רקה ורצ'יצה ביישוב פאלאטנו או ורחולאב. הוא זורם דרומה, חוצה את האזור "גורני לאב" (לאב העילי) דרך הכפרים מרינצה, בלה סטנה, מורגולה, ברֶצֶה ומטוחיה, ומקבל את מימיהם של מספר נחלות מהרי קופאאוניק, אחר כך עובר את הכפר דונְיה פּאקאשטיצה ונכנס לשדה מאלו קוסובו.
מאלו קוסובו.
אזור מאלו קוסובו שוכן בין הרי קופאאוניק בצפון ופרוגובאץ בדרום, ולהבדיל מגורני לאב, הוא מיושב באוכלוסייה צפופה. אחרי הכפרים דוברי דו, בייצ'ינה, פראנה ולטאנצה, מגיע הנהר לעיר פודוייבו. במקום הזה פונה הנהר מעט דרומית-מערבית ובבקעה שלו עוברת מסילת הברזל והכביש העיקרי ניש-פרישטינה. אחרי הכפר כגדול גלאבניק, ביישוב לוז'אנה מקבל הלאב משמאל את היובל בטלאבה, וביישוב דונייה ליופצ'ה, מקבל מימין את יובלו הראשי, קצ'נדולסקה רקה.
וליקו קוסובו.
בכפרים ואני דו ובסינייה, פונה הלאב לאט מערבה, עובר דרך הכפרים רשקובו, מיולשבו, פרילוז'ייה ובווליקה רקה, - בכפר סטאנובץ, על יד העיר ווצ'טרן, נשפך לנהר סיטניצה.
קטעי היסטוריה.
קרוב למקורות הלאב נמצאות חורבות של ארמון מימי הביניים של המלך הסרבי מילוטין (1321-1282) במקום שנקרא ורחלאב, בסרבית - "מקור הלאב".
ב-15 ביוני 1389 לפי לוח השנה היוליאני או 28 ביוני 1989 לפי לוח השנה הגרגוריאני התקיים קרב קוסובו או קרב שדה השַחֲרור בין הסרבים ובני בריתם לטורקים העות'מאנים, במקום המפגש בין הנהר לאב לנהר סיטניצה.
בעת מבצע כוח מאוחד ב־1 במאי 1999 הפצצות האוויריות של כוחות נאט"ו על הגשר שעל הלאב בלוז'אנה, על ידי פודוייבו, פגז ששוגר ממטוס פגע באוטובוס נוסעים "ניש אקספרס" שחצה את הגשר, וגרם למותם של 60 נוסעים, רובם אלבנים מפודוייבס, לרבות 15 ילדים ואשה הרה. פגז אחר פגע באמבולנס שהגיע מפרישטינה לטפל בנפגעים. בדוח של הארגון human rights watch (באתר סוכנות האו"ם לפליטים) (תקרית 41). באותו דו"ח צוין בזמנו על ידי שלטונות סרביה כי נהרגו 47 אנשים ו-16 נפצעו קשה.
לקריאה נוספת.
בכנס הגאוגרפים והאתנוגרפים הסלאבים בסופיה ב-18 באוגוסט 1936 ע' 362 Etnolog 10.11.1937
ססיליה
זברה בורצ'ל
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית
זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית (בפרסית: نیروی زمینی سپاه پاسداران انقلاب اسلامی با نام مستعار نزسا) הוא זרוע היבשה של ארגון משמרות המהפכה האסלאמית באיראן. הוא פועל במקביל לחיל היבשה של צבא איראן.
בזרוע היבשה משרתים כ-100,000 חיילים. בנוסף לתפקידו הצבאי הקונבנציונלי הוא עוסק בהתמודדות מול הפרות סדר בתוך המדינה. מאז מלחמת איראן–עיראק תפקידו המרכזי הוא ביטחון פנים והוא חסר בטנקים ובציוד כבד בהשוואה לכוחות צבא איראן.
היסטוריה.