בתקופת כהונתו בבית המשפט העליון כתב וינסון 77 פסקי דין של דעת הרוב ו-13 פסקי דין של דעת המיעוט. חוות דעת המיעוט הדרמטית ביותר שלו הייתה כאשר ביטל בית המשפט את ההשתלטות של הנשיא טרומן על תעשיית הפלדה במהלך שביתה ביוני 1952, פסק דין שידוע בשם "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" . הופעתו הפומבית האחרונה בבית המשפט הייתה כאשר הוא קרא את פסק הדין שדחה את העירעור על ההרשעה ועונש המוות שנגזר על יוליוס ואתל רוזנברג. לאחר שהשופט ויליאם אורוויל דאגלס עיכב את ביצוע גזר הדין ברגע האחרון, דאג וינסון לטיסות מיוחדות שיביאו את שופטי בית המשפט, שהיו בפגרה, בחזרה לוושינגטון כדי לאשר את הוצאתם להורג של בני הזוג רוזנברג. במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, אחד מהמתמחים בלשכתו היה השופט לעתיד ביירון וייט.
הנושאים העיקריים עמם התמודד בית המשפט של וינסון היו ההפרדה הגזעית, איגודי העובדים, הקומוניזם ושבועות האמונים. בנוגע להפרדה הגזעית כתב וינסון בפסקי הדין "סויט נגד פיינטר" ו"מקלורין נגד מדינת אוקלהומה" שהמדינות שמיישמות את דוקטרינת נפרד אבל שווה חייבות לספק שירותים שהם באמת שווים. פסק הדין "בריגס נגד אליוט" היה בדיון בבית המשפט בעת מותו של וינסון. וינסון, שלא היה מעוניין בהחלטה של 5 מול 4, הורה על דיון נוסף בתיק. הוא נפטר לפני הדיון הנוסף וככל הנראה חוות דעתו הייתה המכרעת. עם פטירתו של וינסון מונה ארל וורן במקומו והתקיים בתיק דיון נוסף.
כנשיא בית המשפט העליון השביע וינסון את הארי טרומן ואת דווייט אייזנהאואר בטקסי ההשבעה שלהם.
נכון ל-2020 וינסון הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון שמונה על ידי נשיא דמוקרטי, הארי טרומן. הבאים אחריו בתפקיד, ארל וורן, וורן ברגר, ויליאם רנקוויסט וג'ון רוברטס, מונו כולם על ידי נשיאים רפובליקנים (דווייט אייזנהאואר, ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן וג'ורג' ווקר בוש, בהתאמה). כמי שהנהיג בית משפט שכל שופטיו מונו על ידי רוזוולט וטרומן, הוא גם נשיא בית המשפט העליון האחרון שעמד בראש בית משפט שכולו מונה על ידי נשיאים מאותה מפלגה.
מותו והנצחתו.
וינסון נפטר בביתו שבוושינגטון די. סי. ב-8 בספטמבר 1953 כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות פיינהיל שבלואיזה, קנטקי.
אוסף רחב של מסמכיו האישיים והמקצועיים של וינסון נמצא באוניברסיטת קנטקי. הבית שבו הוא נולד רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
קתדרלת סלבדור דה סרגוסה
קתדרלת המושיע והתגלותו של סרגוסה (בספרדית: Catedral del Salvador en su Epifanía de Zaragoza), או בקיצור קתדרלת סלבדור היא קתדרלה קתולית בעיר סרגוסה באראגון שבספרד. היא מוגדרת מ-2001 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת "אדריכלות מודחאר באראגון".
הקתדרלה שוכנת בפלאסה דה לה סאו (Plaza de la Seo), והיא מכונה בדרך כלל "לה סאו" (La Seo, באראגונית: המונח הנוצרי "כס" המקביל לדיוקסיה) כדי להבדיל אותה מ הסמוכה, שכינויה בספרדית "אל פילאר" (El Pilar, "העמוד"), כינוי המתייחס להתגלות של מרים, אם ישו על עמוד בסרגוסה. שתי הכנסיות חולקות מעמד משותף לקתדרלה (קו-קתדרלה) כמושב הארכיבישוף של סרגוסה המטרופוליטנית.
היסטוריה.
שורשים.
האתר בו ממוקם הקתדרלה שימש במשך זמן רב כמרכז הדתי של העיר. במקום זה היה הפורום הרומי העתיק. בניגוד לפורומים של ערים רומיות אחרות, הפורום של העיר הרומית קיסראוגוסטה לא היה ממוקם במפגש הקארדו והדקומנוס, אלא בסמוך ליד נהר האברו, הצמוד לנמל של הנהר. הפורום, מלבד היותו המרכז האזרחי והמסחרי של העיר, הכיל את המקדש המרכזי. מוזיאון הפורום נמצא מתחת לכיכר פלאסה לה סאו (Plaza la Seo), מול חזית הקתדרלה.
מאז המאה השלישית, הובילה שקיעת העיר לשימוש חוזר בחומרים המשובחים ביותר שלה. מאז אמצע מאה זו תועד קיום נצרות בעיר, שהפכה לכס אפיסקופלי ויזיגותי עם מושב קתדרלה. עם זאת, המיקום המדויק של הקתדרלה הרומית המאוחרת, שהוקדשה ל, אינו ידוע, אם כי גילוי שער ויזיגותי באתר הקתדרלה המודרנית מרמז שהיא הייתה יכולה להיות ממוקמת באותו מקום.
המסגד.
(حنش بن عبد الله الصنعاني, מת ב-718), תלמידו של אחד מחבריו הקרובים של מוחמד, היה הבנאי, בין השנים 714 ל-716, של המסגד הגדול ביותר בסרקוסטה אל ביידא ("סרגוסה הלבנה", שמה הערבי של סרגוסה: سرقسطة البيضاء), כפי שמספר ההיסטוריון (الحميدي; 1029–1095). אם טענה זו נכונה, המסגד הראשי היה אחד העתיקים באל-אנדלוס. בכמה כרוניקות ערביות נאספו מסורות שמייחסות את קיבוע המחראב על הקיר המזרחי, שם נמצאת כיום הקפלה של סן פדרו ארבואס, כגומחה שנחצבה מגוש אחד של שיש לבן, אולי אלבסטר, לדברי הגאוגרף בן המאה ה-12 (الزهري) וכרוניקה אנונימית:
מהמסגד המקורי הזה, בשטח של 35 x 44 מטרים בכיוון מערב-מזרח (דלת הכניסה הראשית למסגד הייתה באותו מקום כמו הקתדרלה הנוכחית), השתמרו רק שרידי היסודות, פריט בעל רלוונטיות רבה: שרידי המחראב האמור. המסגד העתיק היה מורכב מחצר פתוחה (صَحْن סאחן) וחדר תפילה מקורה המחולק לחמש ספינות עם קירות היקפיים הנתמכים על ידי אבני גזית מאלבסטר.
מבנה המסגד עבר שתי הרחבות, האחת באמצע המאה התשיעית (856) והשנייה, בשנת 1023, תחת המלך הראשון של הטאיפה של סרגוסה, (المنذر بن يحيى التجيبي). ההרחבה הראשונה התרחשה בתקופת שיא שלטונו הפוליטי של השליט העצמאי (موسى بن موسى القسوي, שלט 851 עד 862), והיא מומנה בשלל מהמלחמה נגד אזור ברצלונה. ההרחבה כללה תוספת של שתי ספינות מכל צד, ובסך הכול תשע ספינות, והרחבת החצר, כששטח המסגד הגיע ל-56 x 44 מטרים. בשל האגדה והחשיבות של המחראב, הוא נשמר במיקומו המקורי, כך שהוא סטה מעט מהציר המרכזי של המסגד.
ההרחבה השנייה של מונד'יר הראשון, שכבר היה מלך עצמאי של הטאיפה של סרקוסטה, העניקה למסגד שטח של 54 x 86 מטרים, כשהמסגד התארך לכיוון מזרח בכמעט כפול מהאורך ההתחלתי, מה שהפך את המסגד לאחד הגדולים באל-אנדלוס. לשם כך היה עליו להזיז את גוש המחראב על ידי חפירת יסודותיו והנעתו על גלילים, פעולה מסובכת שגרמה לסדקים ביצירה. הוא גם הקים מינרט גדול שהפך למגדל פעמונים בסגנון מודחאר ושרד עד המאה ה-17, אז נהרס והוחלף במגדל הבארוק הנוכחי. במהלך השיקום, שהסתיים בשנת 1999, התגלו שרידים רבים כמו התוכנית של הבניין הישן ודפוס המינרט על הקירות החיצוניים, שאפשרו לשחזר את המראה המקורי שלו.
הקתדרלה הרומנסקית.
כיבוש סרגוסה בשנת 1118 על ידי המלך הנוצרי אלפונסו הראשון, מלך אראגון המכונה "הלוחם" לא גרמה להריסה מיידית של המסגד. למוסלמים ניתנה שנה אחת לעזוב את העיר ומשנת 1119 עד 4 באוקטובר 1121, כאשר הבניין הוקדש בתפילת סן סלבדור, נעשו במבנה השינויים הנחוצים כדי להתאים את המסגד לטקסים הנוצרים. הקתדרלה החדשה (1166–1198) החלה תחת חסותו של הבישוף של סרגוסה פדרו טרוחה (Pedro Tarroja).
מלכתחילה, הוחלף ציר הקתדרלה הרומנסקית לכיוון צפון-דרום (במקום לכיוון מערב-מזרח של המסגד), ואחד-עשר חלקים של הספינות נהרסו, החצר המוסלמית הפכה לקלויסטר, הכניסה הראשית הועברה לצד הדרומי, כיום "שער פבוסטריה" (Puerta de la Pabostría). השינויים במבנה יצרו כנסייה עם שלוש ספינות ללא אפסיסים ושהטרנספט שלה לא בלט מהקירות הצדדיים והשתלב במתחם המסגד (כמו במסגד קורדובה). הספינה המרכזית הייתה רחבה מאוד בהשוואה לספינות המשניות, שהיו צרות בהרבה. הכנסייה הייתה מקורה בגג עץ דו צדדי ושמרה על המינרט של המסגד שהוסב למגדל פעמונים. למרות היותו יצירה זמנית, הבניין נשאר במצב זה עד סוף המאה ה-12.
הקמת האפסיסים והשער עם שני המגדלים באגפיו לא בוצעה עד שנת 1166. הבנייה החדשה, עם תוכנית של בזיליקה עם טרנספט ושלוש ספינות המסתיימות בחמישה אפסיסים (שלושה חצי עגולים במרכז עם שני אפסיסים ריבועיים באגפיו), נמשכה עד שנת 1198, והיא חייבת הרבה בסגנונה ל, ממנה היא ליקטה אלמנטים שונים. בנוסף לכנסייה נוסף למבנה ארכיון, חדר אוכל, מרפאה ושני קלויסטרים. החלק האחורי (ראש הכנסייה), האפסיסים, עם חלונות שבאגפיהם שני עמודים עם כותרות וארכיוולטים מעוטרים במוטיבים מהסוג המכונה "Taqueado jaqués" נשמרים עדיין מתקופה זו. בפנים יש מערכת פסלים שנחבאים כיום מאחורי הקישוט מאחורי המזבח הראשי. ראש הכנסייה דומה לזה של , שנבנתה באותה תקופה.
במחצית שנייה זו של המאה ה-12 הושלם גם השער בחלק הקדמי של הכנסייה, שנבנה בקיר הדרומי של המסגד הישן תוך ניצול המרחב הפתוח של דלת חדר התפילה האסלאמי. בחפירה הארכאולוגית בשנת 1994 התגלו יסודות השער במקום הסמוך למרכז הרטרוקווייר הנוכחי, עם תוכנית מתרחבת כלפי מטה, ברוחב של 2.85 מטרים ושני מגדלים רבועים באגפי השער.
שער זה והמגדלים באגפיו נהרסו ב-1549. כמו כן נמצאו שרידי פסלים של נושאים מהאפוקליפסה. הטימפנון הציג את דמות ישו בין ארבע החיות המופיעות באפוקליפסה המכונות המוקפים במעגל של 24 זקני האפוקליפסה, כלומר ישו של הביאה השנייה. מערכת הפסלים הייתה כנראה דומה לטימפנון שבשער המערבי של כנסיית בדרום-מערב צרפת של ימינו משנת 1130.
החל מ בשנת 1276 ועד פרננדו הראשון, מלך אראגון בשנת 1412, הוכתרו כל מלכי אראגון בכנסייה באמצעות זכות שהעניק האפיפיור אינוקנטיוס השלישי לפרו השני, מלך אראגון. המלך, שבלילה הקודם שהה בארמון אלחפריה, היה נוהג להגיע משם בתהלוכה. בטקס היו ארבעה חלקים: השבעה, משיחה בשמן הקודש, הצגת הכתר והסמל המלכותי ושבועה לקיים את חוקי אראגון ואת החירויות של ממלכת אראגון לפני צלב גותי של זהב ואבנים יקרות שהקתדרלה הזו תמיד שמרה בקנאות כתכשיט יקר מאוד. בקתדרלה חגגו מדי פעם טבילות, חתונות וקבורות מלכותיות.