המדרש מוסיף בהמשך, שיצחק נרתע כאשר הבין את מה שקרה, וביקש ליטול את הברכות ולקלל את יעקב במילים "גם ארור יהיה". אך אז פנה אליו הקב"ה והסביר לו שכעת, כל מי שיקלל את יעקב יקולל בעצמו, שכן יצחק ברך את יעקב . משהבין זאת יצחק והתיישבה דעתו, חזר שוב ובירך את יעקב . דעה נוספת המופיעה במדרש תנחומא מונה מעשה זה כהוכחה לכך שאיברי האדם אינם ברשותו, אלא בשליטת הקב"ה; לפי שיטה זו, כשהזדעזע יצחק מכניסת עשו וביקש לומר על יעקב "גם ארור יהיה", הקב"ה הבהיר לו שלא יוכל לעשות זאת מפני שפיו אינו ברשותו, ואז חזר יצחק ואמר:
הפרשנות של המדרש היא טיפולוגית פעמים רבות; הגיבורים אינם מייצגים אנשים פרטיים, אלא הם אב-טיפוסים של עמים ושל לאומים. יעקב מייצג את עם ישראל ועשו את אדום, או לחלופין התנהגות טיפוסית של חייל רומאי, כפי שטענו חלק מהמפרשים. לכך מסייע גם הטקסט כפשוטו: כאשר מתקשה רבקה בהריונה, מציין הכתוב . משמע, אין הקורא אמור לבחון את הגיבורים בקני מידה אנושיים פשוטים, כפרט, אלא כאב-טיפוס המסמל ערך גדול יותר. בהתאם לרוח זו, מובנות יותר הפרשנויות המדרשיות למילה "ויתרוצצו": רבי יוחנן מסביר: זה רץ להרוג את זה וזה רץ להרוג את זה, ואילו ריש לקיש אומר: זה מתיר ציוויו של זה וזה מתיר ציוויו של זה – איבה אמיתית פיזית, לצד איבה תאולוגית בין ישראל והעמים.
פרשנות מודרנית.
הגישה המודרנית לפרשנות המקרא מושפעת מעיקרי הפוסטמודרניזם במחקר. זוהי גישה רלטיביסטית ביסודה; במהלך ההיסטוריה קיימת התפתחות במציאות ובערכים, ולכן לא ניתן להשליך על אבותינו את עקרונות המוסר שנהוגים היום: דור דור וחטאיו. דור האבות חטא את החטאים הבסיסיים המשפחתיים. כל האחים בספר בראשית רבים ומתחרים איש באחיו. קין והבל, יעקב ועשו, יוסף ואחיו, וגם דוד ובניו, לא תמיד חיים בשלום עם שאריהם הקרובים. על פי הדרש, לעומת זאת, קיימים שבעים פנים לתורה, והם נותנים לכך ביטוי בדרשותיהם.
יאיר זקוביץ מאמין כפירנדלו ש"האדם לובש תמיד מסכה", שהרי אנו מתאימים את בגדינו לנסיבות החברתיות: ישנים בפיג'מה ומנהלים את הבנק בחליפה, אך כאשר רוצים להטעות מישהו עוטים מסכה גם בתנ"ך. שאול מופיע בבגדים אחרים בפני בעלת האוב, אחאב לובש בגדי חייל פשוט במלחמתו ביבש גלעד כדי להטעות את האויב, לאה מתחפשת לרחל ביום חתונתה, תמר מתחפשת לזונה כדי לפתות את יהודה, ועוד כיוצא בזה. המילה "בגד" מתקשרת לבגידה ו"מעיל" למעילה, ומכאן גם קריעת המעיל של שאול המלך בידי שמואל הנביא. לכן, לא פלא שכל מי שלובש בגדים אחרים מסתתר בעצם מפני אנשים בדרך זו או אחרת, מעמיד פנים ומרמה.
בסיפור יעקב ועשו מטרים המקרא את סיפור התרוצצות הבנים בבטנה של רבקה - את התחרות ביניהם - ואת דברי אלוהים ש"רב יעבוד צעיר". יעקב מבצע באמונה את הוראותיה המפורטות של אמו ובמידה מסוימת גם את ההטרמות של הסיפור. לאמיתו של דבר, על אף התרמית ה"צפויה", אין יעקב נהנה באמת מהברכה, עקב התלאות הידועות שהגיעו אליו לאחר מכן. הנישואים הכוזבים הם העונש האידיאלי למרמה. זקוביץ מתרשם לא רק מהמילה המנחה "רמייה", אלא גם מחשכת הלילה שמגינה על תרמית לאה מול עיוורונו של יצחק, אך בעיקר מהתחפושת של כותונת הפסים של יוסף המגואלת בדם כביכול, המוצגת בפני יעקב האב, אל מול תחפושת בגדי החמודות של אחיו שלבש יעקב בפני אביו הסומא.
משה גרסיאל טוען שזקוביץ מעריך כי סיפורי יעקב ועשו עוצבו בידי מחבר, אשר ביקש לטשטש את פשעיו של יעקב. דהיינו, ההטרמות שאליהן מתייחס זקוביץ – דבריו של אלוהים לרבקה בעת הריונה ומכירת עשו את בכורתו – הן הכנת הרקע וההסבר כביכול לסיפור גנבת הברכות. גרסיאל מתנגד לפירוש זה. לדבריו סיפורי רמייה ותככנות גדולים מאלו של יעקב ורבקה מופיעים בשפע במקרא, למשל פרשת דינה ואנשי שכם, פרשת יוסף ואחיו ופרשת דוד ובת שבע. לאיזה צורך נדרש המקרא לטשטש דווקא את סיפור גנבת הברכות, והרי כבר עם היוולדו נקרא שמו יעקב לאחר שעקב את אחיו, בעוד שלאורך כל סיפורי יעקב ועשו מתקיימת אנלוגיה הפוכה ברורה בין יעקב ועשו?
הכתוב אמנם רואה את יעקב כאח הראוי לקבל את הבכורה, אך אין הוא מכסה את פשע הרמייה. לאמיתו של דבר, מדגיש גרסיאל, הוא די מגנה אותו בכך שהוא מספר על העונש המתמשך שלו. גם יוזמתה ותכנונה של רבקה אינם מחפים על העובדה שיעקב שיתף עמה פעולה לאורך כל הדרך. מעשה מכירת הבכורה הוא כולו של יעקב, וגם במעשה זה אין הכתוב מכסה את פשעו. לדעת גרסיאל, העונשים שקיבלו יעקב ורבקה אינם מהווים רק גמול על חטאם, אלא שהם גם מדגישים את עוצמתו.
ההיבט הספרותי.
על פי גרסיאל, סיפור גנבת הברכות הוא אחד מסיפורי המקרא המרתקים והדרמטיים ביותר. יש בו עלילה מותחת, מזימה מתוחכמת, יחסים מורכבים בין בני משפחה, ברכה מובטחת, יריבות קשה בין שני אחים ורגשות מתפרצים. האפקט העוצמתי של כל היסודות הללו מושג באמצעים ספרותיים, שלא תמיד ניתן לעקוב אחריהם, אך לפחות את חלקם ניתן לנסות ולחשוף.
מעקב אחר "חזרות" של טקסט או אירוע הוא דרך טובה לבחון את הדקויות שבטכניקת הסיפור. בסיפור זה יש מספר חזרות: יצחק מזמן אליו את עשו ומטיל עליו משימה שתקדם את קבלת ברכתו, מול רבקה המספרת ליעקב על תוכניתו של יצחק. פנייתו של יצחק אל בנו האהוב היא לבבית, מפורטת וחמה. הוא פונה אליו במילה "בני", מכביר פרטים על דרך המשימה ומוסיף את ההיבט הרגשי: אני מזדקן, יום מותי מתקרב, הכן לי מאכלים כאשר אהבתי, בעבור תברכך נפשי בטרם אמות. זוהי פנייה אישית מאוד לבן אהוב מאוד. רבקה מעבירה ליעקב את תוכן הטקסט של יצחק, תוך כדי כך שהיא משמיטה כל פן רגשי מקורי ממנו. בצורה עניינית יבשה היא נותנת לו הוראות מהירות, שהרי זמנה קצר, אין ברשותה הפנאי והניחותא שמשדר יצחק בדבריו. היא גם לא חושפת בפני יעקב את מזימת התחפושת שלה עבורו, ומסתפקת במילים: . רק לאחר שחזר יעקב ממטלתו הראשונה, ולאחר שהיא בישלה מטעמים, היא מביאה את התחפושת, מבלי שתהיה לו האפשרות להגיב, שהרי זמנם דוחק.
סצנת הברכה ליעקב מול סצנת הברכה לעשו מבליטה גם היא רגשות שונים לחלוטין. הסצנה הראשונה משדרת ניכור ובעיקר חשדנות גדולה. הסצנה השנייה משדרת רגשות חמים, כאב גדול וכעס. לקריאתו של יעקב עונה יצחק: . מצד אחד הוא לא בטוח שזה עשו, שהרי הקול קול יעקב, ומצד שני, הוא הרי ממתין לעשו, וגם נענה לקריאת "אבי" במילה בני. עשיתי כפי שאמרת לי, עונה לו יעקב, שב תאכל ותברך אותי. חשדו של יצחק מתחיל להתעורר, הכיצד מיהר בנו למלא את המשימה? יש לצאת לשדה, לחפש את הציד, לקלוע, להביא חזרה, לבשל. מן ההכרח שכל הפעולות הללו נמשכות זמן רב יותר. יעקב מתרץ את המהירות במשפט שקשה להתנגד לו: אלוהים עזר לי. משפט כזה מתאים ליעקב שתואר כאיש תם יושב אוהלים. יצחק לא נרגע ומבקש למשש את בנו, וגם לאחר שמישש את בגדיו וידיו השעירות "ויברכהו", הוא עדיין שואל בהיסוס בפעם השנייה: . לבסוף הוא מבקש מיעקב שיקרב אליו, לכאורה כדי שזה יישק לו, אבל למעשה כדי שיוכל להריחו. רק לאחר שהריח יצחק את ריחו של עשו מבגדיו, הוא אכן מברכהו.
עשו לעומת יעקב פונה לאביו בלשון של כבוד, בגוף שלישי: . הוא מדגיש את היותו בנו, ואין לו צורך להציג מעין רישיון, כפי שהציג יעקב: עשיתי כדבריך. שהרי יצחק ועשו כאילו ממשיכים דיאלוג קודם. לאחר שעשו מציג עצמו, חלה התפנית המשמעותית. "ויחרד יצחק חרדה גדולה עד מאוד". הכתוב מכפיל את מילות התואר למילה חרדה, שהיא קשה כשלעצמה, כדי להדגיש עד כמה יצחק מזועזע. הוא מספר לעשו על הברכה שכבר ניתנה לאחיו, ומוסיף: . אין לו כוונה או יכולת לקחת ממנו חזרה ברכה זו לאחר שניתנה.
מהכתוב עולה כאב גדול, תחושה עזה של קיפוח, כעס עז ובעיקר תחינה נוגעת ללב, שחוזרת פעמיים: ולי לא נותרה ברכה אצלך, אבי? ברכני גם אני אבי.
גדולתו של הסיפור המקראי נחשפת לפני הקורא בסיפור הברכות של יצחק לבניו. גם אם עשו איננו הדמות האהודה במיוחד על המספר, וזאת הוא טורח להדגיש מספר פעמים לאורך הפרקים, גם אם מעשיו של יעקב, אחד מאבות האומה העיקריים, מוטלים בספק מוסרי – הסיפור מצליח לשתף את הקורא ביחסם המורכב, התחרותי והטרגי של אחים, בינם לבין עצמם ובינם לבין הוריהם. אין הכתוב מפחית כהוא זה מעוצמת כאבו ואכזבתו של ה"אנטי-גיבור" מבין האחים, עשו. נהפוך הוא: כבכל סיפור טוב שמתפתח בצורה דרמטית מותחת, מצליח הטקסט המקראי להעביר במילים ספורות את עוצמת הרגשות של כל גיבוריו.
עקיבא ברוך פוזנר
הרב ד"ר עקיבא ברוך (ארתור ברנהרד) פוזנר (בגרמנית: Arthur Bernhard Posner; ג' בכסלו תרנ"א, 16 בנובמבר 1890, סאמטר, פוזן, גרמניה – ב' באייר תשכ"ב, 6 במאי 1962, ירושלים) היה רב, ספרן, ביבליוגרף וחוקר גרמני-ישראלי.
ביוגרפיה.
פוזנר נולד בעיירה סאמטר שבפרובינציית פוזן , גרמניה (כיום שָמוֹטוּלי, פולין), בנו של סוחר. הוא קיבל חינוך תורני בעיר הולדתו ואחר כך בגניזן. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין והוסמך לרבנות בשנת 1919. בהמשך למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן ופרייברג. בשנת 1923 לימד בקרלסרוהה, ובשנת 1924 מונה לרב קהילת קיל.
הרב ד"ר עקיבא פוזנר, היה בעל תואר ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת הלה-ויטנברג וכיהן משנת 1924 ועד 1933 כרבה האחרון של הקהילה היהודית בקיל, גרמניה.
בחנוכה ה'תרצ"ב (11 בדצמבר 1931), מעט יותר משנה לפני התמנותו של היטלר לקנצלר גרמניה, צילמה רחל, אשתו של הרב ד"ר עקיבא פוזנר, את מנורת החנוכה שבביתם על רקע הבניין שממול המקושט דגלים נאציים.
בגב התצלום כתבה רחל פוזנר בגרמנית:
Chanukkah 5692
"Juda verrecke"
die Fahne spricht -
"Juda lebt ewig"
erwidert das Licht
חנוכה 5692(1932)
"יהודה התפגרי"