בהמשך להחלטה זו, חוקקה הכנסת שלושה עשר חוקי יסוד כתשתית לחוקת המדינה:
ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת ה-16 נטלה על עצמה את המלאכה לבחון את חוקי היסוד שנחקקו עד אז (כלומר, למעט "חוק יסוד: משאל עם" ו"חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי"), להתאים אותם למסמך חוקתי, לצרף הצעות לפרקים החסרים ולאגד את כל אלה למסמך אחד הכולל הצעות לחוקה.
פלוישט
פלוישט או פלוישטי (ברומנית: Ploieşti, איות ישן: Ploeşti, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר הבירה של מחוז פרחובה ברומניה, כ־56 ק"מ צפונית לבירה בוקרשט. נכון לשנת 2011 מתגוררים בה כ-197,500 איש.
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 1596 על ידי מיכאי האמיץ כעיר מסחר.
במלחמת העולם השנייה.
אזור העיר פלוישט בדרום רומניה הוא מקור הנפט היחיד במרכז אירופה. משום כך הייתה לפלוישט חשיבות אסטרטגית עצומה במלחמת העולם השנייה, כי שם היה מקור הנפט היחיד של גרמניה הנאצית, וכל כוחו הצבאי של היטלר היה מותנה בהמשך זרימת הנפט ומוצרי הנפט הרומני לגרמניה.
תשומת הלב הצבאית, משני הצדדים, הופנתה לעבר פלוישט החל מהשנה השנייה למלחמה.
בסוף שנת 1940 היטלר העביר כוחות שריון ואוויר גדולים לרומניה, בעלת בריתו, שתפקידם העיקרי היה להגן על פלוישט מפני התקפה אפשרית מצד ברית המועצות, שגבולה עבר אז במרחק 120 מייל בלבד משם.
באוגוסט 1943, כשמפציצים כבדים אמריקניים ארוכי-טווח מסוג ליברייטור יכלו להגיע לטווח תקיפה על פלוישט מבסיסים בצפון אפריקה ואיטליה, בוצעה סדרת הפצצות מרוכזות על תעשיית הנפט של פלוישט, שנמשכה חרף אבדות כבדות למפציצים עד שתשתית הנפט נהרסה, מה שגרם למחסור משתק בדלק ומוצרי נפט אחרים לצבא ובמיוחד לחיל האוויר של גרמניה הנאצית מאז ועד סוף המלחמה.
באוגוסט 1944 נכבש האזור על ידי הצבא האדום, ואספקת הנפט הרומני פסקה, מה שהחריף את המחסור עוד יותר ושיתק את צבא גרמניה כמעט לגמרי.
נורמן רוקוול
נורמן רוקוול (באנגלית: Norman Rockwell; 3 בפברואר 1894 - 8 בנובמבר 1978) היה צייר אמריקאי. עבודותיו זכו לפופולריות רבה בארצות הברית, שם היה מוכר במיוחד בזכות ציורי השער שיצר עבור המגזין "סאטרדיי איבנינג פוסט" במשך יותר מארבעה עשורים.
קורות חייו.
נורמן רוקוול נולד ב-1894 בניו יורק. בגיל 16 עבר מבית הספר התיכון לבית ספר לאמנות. לאחר מכן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב ולבסוף בליגת הסטודנטים לאמנות. עבודותיו המוקדמות נוצרו עבור מגזין סיינט ניקולס, "בוי'ז לייף", מגזין שמוציאה תנועת הצופים האמריקנית, ועוד עיתונים לקהל הצעיר.
פריצת הדרך הראשונה של רוקוול הייתה ב-1912, כשאיוריו פורסמו בספר ילדים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ניסה רוקוול להתגייס לצי האמריקני, אך נתקל בסירוב בטענה שסבל מתת משקל. הוא בילה לילה שלם באכילת בננות, נוזלים וסופגניות, ולמחרת שקל מספיק כדי להתגייס. הוא קיבל תפקיד של אמן צבאי ולא לחם בזמן שירותו הצבאי.
בגיל 21 עבר לניו רושל, ניו יורק וחלק סטודיו עם קלייד פורסיית', אמן קומיקס שעבד ב"סאטרדיי איבנינג פוסט". בסיועו של פורסיית' הגיש את איור השער הראשון שלו למגזין, נער עם עגלת תינוק, שפורסם ב-20 במאי 1916. בשנה הראשונה להעסקתו במגזין צייר רוקוול 8 שערים. הוא צייר עוד 321 שערים במגזין זה ב-47 השנים הבאות.
ב-1916 נשא את אשתו הראשונה, איירין אוקונור. ב-1921 שימשה אוקונור דוגמנית לציור "אם מכסה את בנה לפני השינה" שפורסם במגזין "ליטררי דייג'סט". ב-1930 התגרש הזוג. במהרה נשא רוקוול את אשתו השנייה, המורה מרי בארסטו, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1939 עברה משפחת רוקוול לארלינגטון, ורמונט. עיר זו נתנה לו השראה לציורים בהם תיאר את החיים בעיר אמריקנית קטנה.
ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, צייר רוקוול סדרה של ציורים בשם "ארבע החירויות". ההשראה לציורים אלה נבעה מנאום ארבע החירויות שנשא הנשיא דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בו טען שישנם ארבעה יסודות לזכויות בינלאומיות: חופש ממחסור, חופש ביטוי, חופש דת וחופש מפחד. רוקוול עבד על הציורים במשך שבעה חודשים, ועקב כך איבד כשבעה קילוגרם ממשקלו. לאחר פרסומם, השתמש משרד האוצר האמריקני בציורים לשם קידום קניית איגרות חוב.
באותה שנה פרצה שרפה בסטודיו של רוקוול, והשמידה מספר יצירות מקוריות, תחפושות ואביזרים. ב-1953 מתה אשתו באופן לא צפוי ורוקוול החליט לצאת להפסקה לשם אבלות. בזמן הפסקה זו כתב יחד עם בנו את האוטוביוגרפיה שלו, "הרפתקאותיי כמאייר", שפורסמה ב-1960. "סאטרדיי איבנינג פוסט" פרסם קטעים מהאוטוביוגרפיה בשמונה גיליונות עוקבים, ובראשון נכלל "דיוקן עצמי משולש", ציורו המפורסם של רוקוול.
ב-1961 נשא את אשתו השלישית, מולי פאנדרסון. ציורו האחרון ב"סאטרדיי איבנינג פוסט" פורסם ב-1963. בעשר השנים הבאות צייר רוקוול איורים עבור "מגזין לוק". באיורים אלה התבטא עניינו בזכויות האזרח, עוני וחקר החלל.
במשך הקריירה הארוכה שלו, צייר רוקוול דיוקנאות של הנשיאים האמריקניים דווייט אייזנהאואר, ג'ון פ. קנדי, לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון, וכן של אישים נוספים מהעולם, בהם גמאל עבד אל נאצר וג'ווהרלל נהרו.
יכולתו של רוקוול "להעביר את הנקודה" בתמונה אחת, וכן כישרונו לדייק בפרטים הקטנים עשו אותו למאייר פופולרי גם בעולם הפרסום. הוזמנו ממנו גם איורים למעל ל-40 ספרים, בהם טום סוייר והאקלברי פין. בנוסף לאלה צייר גם בעשרות לוחות שנה, קטלוגים, כרזות לסרטי קולנוע, בולים, קלפי משחק, ואף ציורי קיר. בשנותיו המאוחרות קיבל רוקוול יותר תשומת לב כצייר אחרי שבחר נושאים רציניים יותר לציור, כמו הסדרה על גזענות במגזין "לוק".
ב-1977 קיבל רוקוול את מדליית החירות הנשיאותית, עבור "דיוקנאות חדים ומלאי חיבה של מדינתנו". מדליה זו היא הפרס האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. הוא קיבל גם את "פרס ביזון הכסף", הפרס הגבוה ביותר שנותן ארגון הצופים האמריקאי למבוגרים.
רוקוול מת ב-1978, בגיל 84, מנפחת.
רוקוול היה אמן פורה מאוד, ויצר מעל ל-2,000 עבודות מקוריות, רבות מהן נשרפו או נמצאות באוספים פרטיים. מגזינים מקוריים במצב כמו חדש עם עבודותיו הם נדירים מאוד ועשויים להיות שווים אלפי דולרים. קרוב לביתו של רוקוול, בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ישנו מוזיאון נורמן רוקוול המציג 574 מעבודותיו המקוריות.
הערכת יצירתו.
רבים מציוריו נראים מתקתקים באופן מוגזם בעיני המבקרים המודרניים, ובמיוחד ציורי השערים של "סאטרדיי איבנינג פוסט", שנטו לתאר את החיים האמריקניים באופן אידיאליסטי או סנטימנטלי. עקב כך לא נחשב רוקוול ל"צייר רציני" בעיני חלק מהאמנים בני זמננו, שמתייחסים לעבודתו כבורגנית וקיטשית. ולדימיר נבוקוב כתב בבוז על שימוש "בנאלי" בטכניקה גאונית, וכתב בספרו "פנין" ש"דאלי הוא אחיו התאום של נורמן רוקוול אשר נחטף על ידי צוענים בינקותו". רוקוול כונה על ידי חלק ממבקריו "מאייר" במקום אמן, אך לא היה לו אכפת מכך, שכן אף הוא כינה עצמו כך. עם זאת, הוא צייר מספר יצירות שנחשבות בעלות עוצמה ורגש עבור כל אחד. דוגמה לכך היא "הבעיה שכולנו חיים איתה", ציור שעוסק באינטגרציה גזעית בבתי ספר בארצות הברית. בציור נראית ילדה אפרו-אמריקאית, רובי ברידג'ס, שלפניה ומאחוריה צועדים מרשלים לבנים. הילדה צועדת לבית הספר וחולפת על פני קיר שהושחת על ידי גרפיטי גזעני. עבודה זו כנראה לא יכלה להופיע על שער מגזין בתחילת הקריירה של רוקוול, אך היא אחת מהמפורסמות בעבודותיו כיום.
אחד מציוריו הרבים, הציור הטירון מתאר כמה שחקני בייסבול של בוסטון רד סוקס בחדר הלבשה, אליו מצטרף שחקן חדש לכאורה לבוש בבגדי רחוב ונושא מזוודה, יחד עם כפפת הבייסבול שלו ומחבט הבייסבול. הציור נמכר במכירה פומבית של 2014 תמורת למעלה מעשרים מיליון דולר.
גל קול
חורן
חוֹרָן, חַוְרָן (בערבית: حوران, חַוְרָאן) הוא חבל ארץ בדרומה של סוריה.
גאוגרפיה.
החורן הוא אזור בדרום סוריה הנמצא בין נוה דמשק בצפון לירמוך בדרום, ובין המדבר הסורי במזרח לנחל רוקד ורמת הגולן במערב - על אף שיש כאלו המחשיבים את רמת הגולן כחלק מהחורן. במזרחו, כולל החורן את הר הדרוזים.
בימינו נמצא החורן בתחומי המחוזות קוניטרה, א-סווידא ודרעא של סוריה.
החורן נחשב לאחד החבלים הפוריים ביותר בסוריה, משמש כאסם התבואה הסורי וידוע בחקלאות בעל הנפוצה בו - כרמיו המושקים במי גשמים. עם זאת, אזור החורן נחשב כעני וכמוזנח ביחס למחוזות בהם מצויות עריה הגדולות של סוריה. תלותו של אזור חורן במי גשמים הביאה לכך שבימי בצורת הוא סבל מקשיים כלכליים.
היסטוריה.
החורן מוזכר בשמו ב, בתיאור גבולותיה של ארץ ישראל. משמעות שמו של החבל, היא "ארץ חלולה", "מחוררת", והוא ניתן לו על שום סלעי הבזלת הנקבוביים שמאפיינים את נופו.
באותה תקופה האזור היה מחובר לעכו בדרב אל חורנה.
בסיפורת המקראית, משה הכה את עוג מלך הבשן באדרעי, שתושביה היו ברובם אמורים ולשונם שמית, ונתן את הארץ לחצי שבט מנשה.
רוב תושבי המקום נשארו במקומם, ובימי דוד נזכרים היישובים של הגשורי והמעכתי בגולן העליון. בימי בית ראשון תקפה ארם-דמשק את החורן, ולפרקים השתלטה עליו. יואש וירבעם השני היו מלכי ישראל האחרונים ששלטו בחורן. השלטון האשורי שבא אחריהם חילק את ארץ החורן לשתי פחוות: "קרניני" (קרנים) ו"חורינה" (חורן), שהוסיפו להתקיים במתכונת זו גם לאורך השלטון הבבלי, הפרסי וההלניסטי שאחריהם. הללו התייחסו באיבה למיעוטים היהודים. בשנת 164 לפני הספירה חש יהודה המכבי לעזרתם, הכה את מושלי החורן, והוציא את היהודים אל מעבר הירדן.