דגם HH-1D היה דגם D שהוסב לשמש כמסוק לחילוץ ולכיבוי אווירי בבסיסי צבא ארצות הברית. המסוקים מדגם זה צוידו במיכלי מים בנפח של 50 גלון (כ-190 ליטר) ומערכת להתזת קצף לכיבוי אש, אותו ניתן היה להתיז דרך מוט באורך 5 מטרים.
UH-1F.
חיל האוויר של ארצות הברית פרסם ב-1963 מכרז למסוק שישמש לסיוע בבסיסי טילים. דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה. ההספק של מנוע זה היה 1,250 כוח סוס, לעומת 1,100 כוח סוס שסיפק מנועו המקורי של דגם UH-1B, לייקומינג T53-L11.
חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש, שסולמה UH-1F. לדגם זה היה תא לחימה קצר יותר, כשל דגם B, אך מנור זנב, רוטור ראשי ותמסורת כשל דגם D. בדגם D הותקן המנוע מאחורי התמסורת, בניגוד לדגמים האחרים בהן הותקן המנוע לפניה. זאת, בשל הדרישה להתקין במסוק מנוע T58; במנוע זה הציר אותו מסובב המנוע נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך היה צורך להתקין את המנוע הפוך (לעומת ההתקנה ב-HH-3. המנוע בדגם F חובר לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שחיבר לגל ההינע של תמסורת המסוק. מבחינה חיצונית ההבדל היחיד מדגם UH-1B היה המפלט בצידו הימני של המנוע, ומנור הזנב הארוך יותר.
דגם F נכנס לשירות בחיל האוויר ב-20 בפברואר 1964. בסך הכל יוצרו 119 מסוקים, והייצור הסתיים ב-1967. חלק מהמסוקים שודרג לסטנדרט של דגם F.
חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה דגם דומה על ידי התאמת מנוע רולס-רויס נום (שהיה למעשה מנוע T58 שיוצר ברישיון בבריטניה) למסוקים מדגם 204B. בהמשך הותאמו למסוקים מנועי T58 מתוצרת ארצות הברית. מסוקים אלה יוצאו לצבאות הולנד, שוודיה, אוסטריה ושווייץ. במסוק זה הותקן מנוף לחילוץ בצידו הימני של תא הלחימה.
המסוק האחרון מדגם F יצא משירות בצבא ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוחלף על ידי דגם N. מסוקים מדגם F שימשו מאוחר יותר כמסוקים לכיבוי אווירי במדינות שונות בארצות הברית.
חיל האוויר קלט גם דגם לאימון, שסומל TG-1F, המסוק הראשון מדגם זה טס בינואר 1967, ובין אפריל ליולי באותה שנה נבנו 27 מסוקים מדגם זה. חלק מהמסוקים הללו שימשו להדרכה בטיסת מכשירים.
מספר לא ידוע של מסוקים מדגם F הוסבו לתצורה ספציפית עבור טייסת המבצעים המיוחדים ה-20 של חיל האוויר. הטייסת נקראה "הצרעות הירוקות", ומסוקיה שסומלו UH-1P שימשו למשימות חמושות, עם מקלעים ומשגרי רקטות.
UH-1H.
דגם UH-1H היה למעשה דגם D ששודרג. מנוע המסוק הוחלף למנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוחות סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטום המטוס לגגו כדי למנוע נזקים מחפצים על הקרקע. דגם הניסוי סומל YUH-1 וטס לראשונה ב-1966, ואספקת המסוקים הסדרתיים החלה בספטמבר 1967. דגם זה יוצר במספרים גדולים יותר מכל דגם אחר: 4,850 מסוקים סופקו לצבא ארצות הברית, בצד ייצוא נרחב למדינות רבות וייצור ברישיון בגרמניה המערבית, איטליה וטייואן. עשרה מסוקים נמכרו לקנדה תחת הסימול CUH-1H, הראשון שבהם ב-6 במרץ 1968. המסוקים נועדו להערכה ובחינה על ידי פיקוד הכוחות הקנדיים, אך המסקנה הייתה כי אינם מתאימים לצרכיהם המבצעיים. במקום זאת תמכה ממשלת קנדה בפיתוח גרסה דו-מנועית של דגם H, שסומלה UH-1N "טווין יואי". עשרת המסוקים מדגם CUH-1H הותאמו למשימות חיפוש והצלה, וסומלו מחדש CH-118, ושירתו עד 1995.
חברת בל פיתחה גרסה אזרחית של דגם UH-1H שסומלה בל 205. בגרסה האזרחית היו מספר שינויים קלים, כמו נעילה כפולה לדלתות ההזזה ותא למטען במנור הזנב. גרסאות מאוחרות יותר סומלו בל 205A-1.
דגם H היה בסיס למספר גרסאות:
דגמים דו מנועיים.
UH-1N.
דגם UH-1N טווין יואי היה דגם דו-מנועי, שסומל בחברת בל דגם 208. המסוק טס לראשונה באפריל 1965, והונע על ידי שני מנועי קונטיננטל XT67, שחוברו לתיבת הילוכים אחת. ממשלת קנדה עודדה את חברת בל להמשיך בפיתוח המסוק ולשלב בו מנועים מתוצרת פראט אנד ויטני קנדה מדגם PT6T. המסוק הוזמן על ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית, צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית, אך לא על ידי צבא ארצות הברית.
המסוק החדש סומל UH-1N בשירותו בארצות הברית, וCUH-1N בשירותו בקנדה. הסימול הקנדי שונה מאוחר יוצר לCH-135 טווין יואי. פותחה גרסה של המסוק עבור חיל האוויר של ארצות הברית לשירות כמסוק חילוץ בבסיסי החיל, שסימולה היה HH-1N. גם טייסת המבצעים המיוחדים ה-20, "הצרעות הירוקות", הפעילה את המסוק למשימות נגד כוחות גרילה. כמה ממסוקי חיל הנחתים הוסבו לגרסה לתובלת אח"מים, שסומלה VH-1N, כולל ששה מסוקים לשימוש נשיא ארצות הברית.
בנוסף לשימוש בארצות הברית ובקנדה יוצר המסוק גם עבור מדינות זרות רבות, ויוצר ברישיון על ידי חברת אוגוסטה-בל באיטליה. חברת בל ייצרה דגם אזרחי של המסוק שנקרא בל 212.
UH-1Y.
UH-1Y ונום (Venom) היה UH-1N טווין יואי משודרג עבור חיל הנחתים, שטס לראשונה ב-18 בנובמבר 2006. למסוק אוויוניקה משופרת הכוללת קוקפיט זכוכית ומערכת FLIR, וכן רוטור בעל ארבעה להבים ושני מנועי ג'נרל אלקטריק T-700 GE-401-C בעלי הספק של 1,546 כוח סוס כל אחד. המסוק הוארך ב-530 מ"מ כדי להגדיל את המטען המועיל שלו, ולעומת דגם UH-1N יש לדגם Y טווח ארוך ב-50%, מהירות שיוט גבוהה יותר, ורעידות מופחתות. המסוקים משרתים בחיל הנחתים החל מינואר 2009.
סנאי אדום
סנאי אדום או סנאי אירופי (שם מדעי: Sciurus vulgaris) הוא מין של סנאי ממשפחת הסנאיים החי ביערות ממוזגים ברחבי אירואסיה. הם קרובי משפחה של המין סנאי אפור, החי באמריקה הצפונית ולעיתים מתרבים אתו.
אורכו של הסנאי 19–23 סנטימטר וזנבו מגיע לאורך 15–20 סנטימטר. משקלו מגיע ל-250–340 גרם. שני המינים דומים בגודלם. סנאי זה בעל פרווה אדמונית ועם בטן לבנה ובעל אוזניים ארוכות, זנב שעיר המזדקר מעלה וכפות חזקות הטובות בטיפוס על עצים. לחלק מהפרטים ישנה פרווה חומה או שחורה.
הסנאים חיים בחבורות קטנות ומבלים על העצים, וכשאין סכנות גם על הקרקע, והם פעילים בעיקר בשעות הדמדומים. הם מצויים במגוון אזורים, אך נפוצים בעיקר ביערות מחטניים ובטייגה. הם ניזונים בעיקר מאצטרובלי עצי מחט אך גם מזרעים, אגוזים, פטריות, פירות יער, חרקים ואף ביצים וגוזלים. כמו רוב הסנאים הם בעלי שיניים חדות וחזקות היכולות לפצח אגוזים ואצטרובלים קשים.
הסנאים יכולים להגיע לתוחלת חיים של 7 שנים בטבע ול-10 שנים בשבי.
טטיאנה נבקה
טטיאנה אלכסנדרובנה נבקה (ברוסית: Татьяна Александровна Навка; נולדה ב-13 באפריל 1975) היא מחליקה אמנותית רוסית שהשתתפה בהחלקה אמנותית. זכתה שלוש פעמים באליפות רוסיה בהחלקה על הקרח (2003, 2004, 2006), שלוש פעמים זכתה באליפות אירופה (2004–2006) ופעמיים זכתה באליפות העולם (2004, 2005).
באולימפיאדת טורינו (2006) התחרתה בהחלקה אמנותית: ריקוד על קרח עם רומן קוסטומרוב וזכתה במדליית זהב אולימפית.
טטיאנה נולדה לראיסה, כלכלנית במקצועה ואלכסנדר, מהנדס. בשנת 1988 עברה להתגורר במחוז מוסקבה.
נבקה נשואה לדמיטרי פסקוב, דובר הקרמלין.
היא ספגה ביקורת נוקבת על כך שרקדה על הקרח בתוכנית ריאליטי רוסית בשם "ריקוד על הקרח" ובו הופיעה עם אנדריי בורקובסקי לבושים כאסירי מחנה ריכוז, על רקע קטע מוזיקלי מתוך הסרט "החיים יפים".
במאי 2020 דיווחה כי היא ובעלה אושפזו לאחר שנמצאו חיובים לנגיף הקורונה, במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. עם זאת, היא הבריאה תוך זמן קצר.
גשר החגורה הקטנה
גשר החגורה הקטנה החדש (בדנית: Nye Lillebæltsbro) הוא גשר תלוי המחבר את האי פין לחצי האי יוטלנד בדנמרק. המִפְתח העיקרי הוא ברוחב של 600 מטר, העמודים מגיעים לגובה של 120 מטר והגובה המקסימלי מעל פני הים של ספינות שיכולות לעבור מתחתיו הוא 44 מטר. גשר זה היווה תחליף לגשר החגורה הישן במרבית תפקידיו.
היסטוריה.
בניית הגשר החלה בשנת 1965, והסתיימה ב-21 באוקטובר 1970. הגשר נחנך על ידי מלך דנמרק פרדריק התשיעי. הגשר נבנה גם כדי להיות כביש מהיר שיאפשר להגיע ממקום למקום באיים של דנמרק בשל התעבורה הגוברת בין יוטלנד לפין. הכביש המוחזק על ידי הגשר מחומם, על מנת שישמר ללא קרח ושלג בחורף.
גשר החגורה הקטנה הישן.
גשר החגורה הקטנה הישן נבנה על ידי מונברג אנד ת'ורסן. בניית הגשר החלה בשנת 1929 והוא נפתח לתנועה ב-14 במאי 1935. אורכו 1,178 מטרים, רוחבו 20.5 מטרים, גובהו 33 מטרים, והמִפְתח העיקרי של הגשר הוא 220 מטרים. על הגשר יש שני פסי רכבת המשמשים כתחבורה מסילתית, שני נתיבים צרים למכוניות וגם מדרכה להולכי רגל. בזמן בניית הגשר לא הורשתה נסיעה של כלי רכב בגשר. הבסיסים של הגשר הורדו לים מאוניות על פי חישובים מדויקים, והאנשים שבנו את הגשר השתמשו בדליי מלט על מנת ליצור תבניות שיהוו את החיבור של הגשר עם היבשה.
כאשר הגשר החדש נפתח ונכנס לשימוש בשנת 1970, התייתר תפקידו של הגשר הישן כקו התנועה הראשי למכוניות בין פין ויוטלנד. עם זאת, הוא עדיין משמש כגשר הרכבות היחיד בין יוטלנד ובפונן ובכך הגשר הישן הפך לקו הרכבת היחיד המקשר בין יוטלנד ושלן והיחיד המחבר מבחינת תחבורה בין פרדריסיה ומידלפרת והעיירות הסמוכות.
תחזוקה.