רוחות השינוי הגיעו כאשר נסללה "מסילת הברזל של יוטה והצפון" (Utah and Northern Railway) שעברה דרך איגל רוק וחצתה את נהר הסנייק באותו נקיק צר שבו עבר גשר העץ. המסילה נסללה כדי לקשר אזור רחב של כריית נחושת בביוט שבמונטנה ומי שתמך בהקמתה היה הברון השודד, ג'יי גולד, כאשר חברת יוניון פסיפיק רכשה את מסילת יוטה והצפון כמה שנים קודם לכן. צוותי הפילוס של המסילה הגיעו לאיגל רוק בסוף 1878 ובתחילת 1879 צמח שם כבר מחנה עבודה עם עשרות אוהלים ובקתות, בו החלו לפעול ברים, אולמות ריקודים ואולמות הימורים. חברת הרכבת הפעילה 16 קטרים ו-300 קרונות רכבת בקו שהגיע לאיגל רוק מלוגן שביוטה. גשר ברזל נבנה בפנסילבניה והועבר דרך המסילה לאתר הגשר והוקם שם באפריל-מאי 1879. אורכו של גשר זה היה 240 מטרים והוא כלל שני מפתחים שנשענו על סמך שניצב על אי במרכז הנהר. מחנה העבודה הועתק לאזור אחר, אך איגל רוק, העיירה הקטנה שקודם לכן נוצרה סביב לגשר העץ, הייתה כעת מקושרת לרשת מסילות הברזל והוקמו בה כמה מבנים של תחנת הרכבת, חנויות ומבנים נוספים ששינו לבלי הכר את פניה של העיירה.
משעה שהעיירה התחברה לרשת מסילות הרכבת, החלו מתיישבים להתיישב במעלה נהר הסנייק. ראשוני המתיישבים בנו את בתיהם בצפון, באגין (ליד המקום בו שוכנת כיום העיר פארקר שבצפון מזרח איידהו) ובאי פולס (ליד המקום בו שוכנת כיום העיר מינן). בעשור אחר-כך ניתן היה לראות התיישבות בקנה מידה רחב ובאזור הופיעו דרכים, גשרים, סכרים ותעלות השקיה שסיפקו מים לשטחי החקלאות בכל חלקו העליון של נהר הסנייק. ב-1887, בעקבות סלילתו של "קו הרכבת הקצר של אורגון" (Oregon Short Line Railroad), הועברו רוב מתקני הרכבת לפוקטלו, שם הסתעף הקו החדש ממסילת יוטה והצפון, אך איגל רוק הייתה למרכז המסחרי של השטחים החקלאיים הנרחבים באזור.
ב-1891 הצביעו תושבי העיר על שינוי שמה ל"איידהו פולס" (Idaho Falls), על שם האשדות שמתחת לגשר. כמה שנים מאוחר יותר, גרמה בנייתו של קיר תמך עבור תחנת כוח הידרואלקטרית להפיכת האשדות למפלים. ב-1895 החלה תעלת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם באותה עת (The Great Feeder), להסיט מים מנהר הסנייק שהפכו שטח של עשרות קמ"ר בקרבת איידהו פולס מאדמת מדבר לשטח חקלאי פורח. באזור זה גודלו סלק סוכר, תפוחי אדמה, אפונה, דגנים ואלפלפה והוא היה לאחד מהאזורים החקלאיים היצרניים ביותר בארצות הברית.
כורים גרעיניים.
ב-1949 פתחה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית את "התחנה הלאומית לבדיקת כורים גרעיניים" (National Reactor Testing Station) בשטח המדברי שממערב לעיר. ב-20 בדצמבר 1951 ייצר שם כור גרעיני לראשונה בהיסטוריה חשמל זמין. במשך הזמן נבנו במתקן יותר מ-50 כורים גרעיניים לצורכי בדיקה. כיום, להוציא שלושה, כולם סגורים.
באתר התרחשה בליל ה-3 בינואר 1961 אחת התאונות הגרעיניות הגורליות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. האירוע התרחש בכור ניסיוני של צבא ארצות הברית. עקב תכנון ונוהלי תחזוקה גורעים, נמשך אחד ממוטות הבקרה של הכור באופן ידני יתר על המידה וגרם לכור להיות במצב קריטי ובחוסר שליטה. שלושה אנשי צבא, שעבדו בתוך הכור שגו כאשר החזירו את המוט למקומו. כתוצאה מכך עלתה עוצמת הכור במהירות מ-3 מגה-ווט ל-20 ג'יגה-ווט. מצב זה גרם עד מהרה לרתיחת המים בליבת הכור. עם הצטברות הקיטור, הכה גל לחץ בכוח בתא הלחץ של הכור שעליו עמדו שני אנשים. הפיצוץ היה כה חמור עד שתא הלחץ של הכור הוקפץ לגובה של כשלושה מטרים באוויר ופגע בתקרת הכור לפני ששב למקומו. אדם אחד נהרג במקום כאשר גופו שופד מאחד מחלקי הכור. שני אנשים אחרים מתו מפצעיהם תוך שעות. השלושה נקברו בארונות קבורה עשויים מעופרת וכל החלק הזה של האתר נקבר. התכת הליבה לא גרמה לנזק סביבתי, אף על פי שכמה תוצרי ביקוע רדיואקטיבי נפלטו לאטמוספירה. אף על פי שעלות בנייתם ואחזקתם של כורים כאלו הייתה זולה יחסית, גנז הצבא את התוכניות להמשך בנייתם של כורים מסוג זה וגרט את הכורים הקיימים.
האתר, הקרוי "המעבדה הלאומית של איידהו" (Idaho National Laboratory), נותר כיום אחד מעמודי התווך של כלכלת איידהו פולס, מועסקים בו יותר מ-8,000 עובדים והוא מתפקד כמרכז מחקר בעל שם עולמי. במעבדה מנוהל ומופעל "הכור הניסיוני המתקדם" (Advanced Test Reactor) הידוע בכל העולם.
כלכלה.
איידהו פולס משמשת כמרכז האזורי של מזרח איידהו בהיבט הרפואי, התחבורתי והעסקי.
כלכלת העיר נשענה עד להקמת האתר הגרעיני בעיקר על חקלאות. כתוצאה משינוי זה עלתה רמת השכר הממוצעת בעיר והמעבדה הלאומית קרויה בפשטות על ידי תושבי העיר בשם "האתר" (The Site). ב-1993 בוצעו במעבדה כמה קיצוצים. מאז הוספו לעיר מקורות תעסוקה חלופיים כמו מוקדי שירות, מסחר קמעונאי, עסקי בידור ומסעדות ומרכז רפואי אזורי.
ב-2010 נמנתה איידהו פולס ברשימת השבועון ביזנסוויק ברשימת "המקומות הטובים ביותר לגידול ילדים". בנוסף, כלל האתר של המגזין פורבס את איידהו פולס ברשימת "המקומות הקטנים הטובים ביותר לעסקים ולקריירה". באותה שנה כללה רשת CNN את איידהו פולס כאחת מ"100 הערים הטובות שלהם לשנת 2010".
איידהו פולס הפכה להיות מרכז עסקים אזורי. בתחומה שוכנים המטה של איגוד מגדלי תפוחי האדמה של איידהו והמטה המחוזי של מחלקת הבריאות והרווחה של איידהו. העיר משמשת כמקום מושבן של כמה חברות ארציות.
אניקשצ'יאי
דאוג
אשה כושית
בלטוי ווקה
התיישנות מוצר
לי אברמוביץ
ביאלה ואקה
ביאווה ואקה
הקהילה הבהאית הבין לאומית
הוברט לאנץ
הוברט לאנץ (בגרמנית: Hubert Lanz; 22 במאי 1896 - 15 באוגוסט 1982), היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
לאנץ נולד ב-22 במאי 1896 באנטרינגן, לאביו אוטו לאנץ שהיה היערן המלכותי ואשתו ברטה. בשנת 1914 התגייס לאנץ לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השני, מלך פרוסיה), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע קשה באחד בקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לאנץ לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לאנץ לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בקורפוס ה-9. ב-1 במרץ 1937 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-100. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-5 בשטוטגרט.
מלחמת העולם השנייה.
ב-15 בפברואר 1940 מונה לאנץ לראש מטה הקורפוס ה-18, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ועל כך קיבל ב-1 באוקטובר 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-26 באוקטובר 1940 מונה לאנץ למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. בינואר 1941 הייתה אמורה הדיוויזיה להשתתף במבצע פליקס - כיבוש גיברלטר, אולם לבסוף בוטל המבצע. באפריל 1941 לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו במהלך המערכה בבלקן, כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה השנייה. במהלך מבצע ברברוסה לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה ה-17, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-23 בדצמבר 1942 קיבל לאנץ על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-28 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד פלגת הארמייה לאנץ, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחמה בקרב חרקוב השלישי, אולם הודח מתפקידו ב-20 בפברואר לאחר שהורה לכוחות בפיקודו לסגת ללא אישורו של היטלר, והוחלף על ידי ורנר קמפף. ב-25 ביוני 1943 מונה לאנץ למפקד הקורפוס ההררי ה-49, וב-12 באוגוסט 1943 מונה למפקד בשם הקורפוס ההררי ה-22 ביוון.
הקורפוס שבפיקודו פעל ברחבי יוון, ולאחר מכן ברחבי יוגוסלביה נגד הפרטיזנים, כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הורמאכט מהבלקן, נסוג הקורפוס שבפיקודו להונגריה, ולאחר מכן לאוסטריה, שם לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נשפט לאנץ במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוון וביוגוסלביה, ובשנת 1947 נדון ל-12 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר לאנץ במינכן עד למותו ב-15 באוגוסט 1982.
קיבוץ עקיבא
כפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי
טמני הול
משה מנחם יעקבזון
הרב משה מנחם יעקבזון (ו' בתמוז ה'תרפ"ז, 6 ביולי 1927 - כ"ט באב ה'תש"ס, 30 באוגוסט 2000) היה רבה של באר יעקב.
ביוגרפיה.
נולד בסטוקהולם שבשוודיה לבילא ולרב בנימין זאב יעקבזון, רבן של סטוקהולם וקופנהגן. בצעירותו למד בישיבה באנגליה ולאחר מכן נכנס ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל. לאחר נישואיו התגורר בירושלים.
בעת הקמת ישיבת באר יעקב נקרא על ידי מייסד הישיבה הרב שלמה וולבה שהיה ידידו של אביו משוודיה לכהן כר"מ בישיבה. בראשות הישיבה עמד הרב משה שמואל שפירא שכיהן במקביל כרב המושבה. בשנת ה'תשי"ט התפטר הרב שפירא מכהונת הרבנות בהוראת הרב מבריסק, ומינה את הרב יעקבזון לכהן כרב המקום, לצד הרב הספרדי יאיר חפוטא.
לאחר מינויו הקים הרב יעקבזון יחד עם רעייתו סמינר בית יעקב לבנות שיועד בעיקר להכשיר בנות מעדות המזרח לכהן כמורות בבית יעקב, בהקמת המוסד סייע לו אביו הרב בנימין זאב יעקבזון שנסע לארצות הברית לאיסוף כספים עבור הסמינר.
בשנת 1963 נקלע הסמינר לסערה בעקבות טביעת תשע תלמידות מהסמינר בחוף שרתון. מדריכות הסמינר נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבותו של הרב יעקבזון.