ה-M89SR הוצג לראשונה כ"Sardius M36 Sniper Weapon System" בשנות ה-80 של המאה ה-20. את הרובה תכנן ד"ר נחמיה סירקיס. הרובה התבסס על מנגנון הפעולה והקנה של רובה ה-M14 האמריקני המדויק, ומשתמש באותה תחמושת (קליבר (7.62x51mm NATO) אך נבדל ממנו בכך שהורכב בתצורת bullpup (ראו בהמשך) ומתפסי הרובה מעץ הוחלפו במתפסים מפלסטיק. הרובה יועד להחליף את רובי ה-M14 כרובה הצלפים התקני של צה"ל והצבא אף הזמין 1,300 יחידות, אך הדבר לא יצא לפועל עקב קשיי מימון של החברה, שלא יכלה לעמוד בעסקה. בסופו של דבר צה"ל רכש רק 50 רובים, ונשאר עם ה-M14 כרובה הצלפים הסטנדרטי עד 1997 (אז אומץ הרמינגטון M-24).
כאשר סרדיוס פשט את הרגל, חברת Technical Consulting International (בקיצור: TCI) קנתה את הרישיון לייצר את ה-M36. החברה ביצעה מספר שינויים ותיקונים בנשק (כגון הוספת קת מסיבי פחמן), וקראה לרובה M89SR, ראשי תיבות של Model 89 Sniper Rifle (דגם 89 רובה צלפים).
משום שהרובה יוצר בכמויות קטנות, נעשה בו שימוש רק ביחידות המיוחדות של צה"ל, בכוחות מסתערבים (יחידת דובדבן של צה"ל וביחידות הימ"ס של משמר הגבול), וגם בהם השימוש מועט. ה-M89SR נחשב לרובה צלפים מצוין, עם דיוק לא רע בכלל עבור רובה חצי-אוטומטי, אך עם היתרונות של אורך קצר יחסית (לרבות עם משתיק קול) וקצב אש מהיר, דבר שהופך אותו למצוין עבור לוחמה בשטח בנוי. הרובה נמכר בהצלחה ליחידות מיוחדות בחו"ל.
כאמור, ה-M89SR עלה באופן ניכר על רוב רובי הצלפים של צה"ל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (ובפרט על הגליל צלפים) הן בדיוק והן בקומפקטיות. קשיי תקציב של החברות המייצרות מנעו ממנו להפך לרובה העתיד של צה"ל, למרות איכויותיו. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל להתבסס על רובה צלפים בריחי על מנת לשפר את היכולות ואת הדיוק של צלפים, ורובה הרמינגטון M-24 נבחר בתור נשק הצלפים התקני של צה"ל. כדי למלא את הצורך ברובה צלפים/קלעים חצי-אוטומטי הוחלט לרכוש את רובה M82A1 בארט (זהו רובה כבד בקליבר 12.7 מ"מ שבסופו של דבר יועד לשימוש כנגד מטרות קשות ולא כרובה צלפים רגיל) ומאוחר יותר את רובה ה-SR-25, שנחשב לאחד הטובים מסוגו בעולם (דיוק של 0.75 דקות הקשת). על אף ש-SR-25 אומץ רשמית ב-2001, קיימים עדיין מספר רובי M89SR שנמצאים בשימוש ביחידות המיוחדות.
אלמור לנארד
אלמור ג'ון לנארד (באנגלית: Elmore John Leonard; 11 באוקטובר 1925 – 20 באוגוסט 2013) היה סופר ותסריטאי אמריקאי.
ביוגרפיה.
אביו עבד בחברת ג'נרל מוטורס (GM) באיתור מקומות מתאימים למתקני GM, תפקיד שגרם למעברים תכופים של המשפחה. לנארד נולד אומנם בניו אורלינס, לואיזיאנה, אבל מגוריו שם לא נמשכו לזמן רב. המשפחה עקרה דירה מספר פעמים עד שמלאו לו תשע, בשנת 1934, כאשר השתקעו בדטרויט שבמישיגן.
בערך באותו זמן קרו שני דברים, שהשפעתם ניכרת במידה רבה ברבות מיצירותיו. גנגסטרים כדוגמת בוני וקלייד הגיעו לכותרות ראשיות בעיתונות הארצית, וכמוהם גם קבוצת הבייסבול הדטרויט טייגרס. בראשית שנות ה-30, בוני וקלייד יצאו למסעות השוד שלהם ונהרגו במאי, 1934. הנמרים הגיעו לאליפות בשנת 1934. בעקבות האירועים האלה הפכו הן ספורט והן אקדחים לנושאים, שריתקו את לנארד לכל ימי חייו.
לנארד סיים את לימודיו בתיכון הישועי של אוניברסיטת דטרויט בשנת 1943. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת לנארד בצי האמריקני בשייטת "דבורי הים" (Seabees) ולחם בחזית האוקיינוס השקט.
פריצת הדרך הראשונה של לנארד בשוק הסיפורת התרחשה בשנות ה-50, כאשר פרסם באופן סדיר מערבונים באיכות נמוכה. מאז ניסה את כוחו בספרי מתח, פשע וסוגות אקטואליות יותר, כמו גם בתסריטאות. המבקרים משבחים את הריאליזם המחוספס ואת הדיאלוג החזק שלו. בסגנון כתיבתו הוא מתיר לעצמו חירויות בסטייה מדקדוק ומתחביר נכון, לטובת שטף ורהיטות. בשנת 1959 פרסם את הרומן "עומד אחרון בנהר סאבר" שעובד לסרט טלוויזיוני ב-1997 לרשת TNT.
כמה מן הרומנים והסיפורים הקצרים שלו עובדו לסרטים, שהידועים ביותר ביניהם הם אולי תפוס את שורטי בשנת 1995, Rum Punch כסרט ג'קי בראון, משנת 1997, הסיפור הקצר שלוש - עשר ליומה שעובד לסרט פעמיים ב-1957 וב־2007 והסיפור הקצר Fire in the hole שעובד לסדרה צדק פרטי על קורותיו של המרשל ריילן גיבנס.
בשנת 1984 זכה בפרס אדגר על ספרו "לה בראבה".
בערוב ימיו התגורר לנארד במחוז אוקלנד, מישיגן. רבים מספריו המאוחרים יותר מתרחשים בדטרויט.
נפטר בדטרויט, מישיגן ב-20 באוגוסט 2013 בגיל 87.
מכללת בית ברל
פריק (סלנג)
פְרִיק (מאנגלית Freak) הוא כינוי סלנגי המשמש לתיאור אדם שהתנהגותו, הופעתו או טעמו האישי חורגים בצורה בולטת מהנהגים החברתיים המקובלים. בהקשרים מסוימים המילה פריק משמשת ככינוי גנאי המתאר התנהגות או הופעה כמעט חולנית, ובהקשרים אחרים המילה מציינת בסך הכול חריגה מהמיינסטרים, לאו דווקא בעלת קונוטציה שלילית.
לצד זאת, משמש הביטוי לתיאור אדם בעל חיבה אובססיבית ולעיתים אף כפייתית לדבר מסוים.
היסטוריה.
המילה מגיעה מהשפה האנגלית, בה היא שימשה במקור לתאר אנשים בעלי עיוותים גופניים בולטים לעין. אנשים כאלה הוצגו לקהל ב"הופעות פריקים", בקרקסים הנודדים, שהיו מפותחים לפני המצאת הקולנוע וגן החיות, ובמופעי שוליים. הם הוצגו לצד חיות מאולפות, חיות ראווה, ליצנים ולוליינים. ביטוי תרבותי להופעות הפריקים הללו ניתן בסרט האימה "פריקים" משנת 1932.
עם המהפכה הערכית של שנות השישים, חריגות חברתית ועמה המושגים המתארים אותה החלו להיתפס באופן פחות שלילי. ההגדרה של המושג "פריק" גם התרחבה והחלה לכלול גם חריגות חברתיות. המושג פריק משמש במשמעות רחבה ביותר, לתיאור מגוון גדול של מתבדלים חברתיים מסוגים שונים, ותחת הגדרה רחבה זו עשויים להיכנס בני תת-תרבויות שונות, כגון היפים, פאנקיסטים או מטאליסטים. המילה שימשה בתחילה ככינוי מבזה, אבל עם הזמן, כפי שקרה לכינויי גנאי רבים, היא אומצה על ידי הציבור לו הופנתה, וכיום אנשים רבים, בעיקר ילדים ובני נוער, מזהים עצמם כפריקים מיוזמתם ולא רואים את הכינוי כעלבון. כיום, המונח פריק בעיקר מתייחס לאנשים שלבושם לא-מיינסטרימי, בדרך כלל בגדים שחורים וצמודים או לבוש היפסטרי, האזנה למוזיקה שונה, כמו ג'אז, קייפופ ומטאל, אומנות גוף כגון קעקוע ופירסינג, תספורות וצבעי-שיער בלתי מקובלים או השקפות חריגות לגבי העולם והחברה.
ראסל שוויקארט
ראסל לואיס "ראסטי" שוויקארט (באנגלית: Russell Louis "Rusty" Schweickart; נולד ב-25 באוקטובר 1935), נולד בנפטון, ניו ג'רזי. אסטרונאוט בתוכנית אפולו. שירת בנאס"א בשנים 1963–1979. השתתף כטייס מודול הירח של משימת אפולו 9.
השכלה.
בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית ומוסמך במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. למד במעבדה לאסטרונומיה ניסויית של המכון, ועבודתו שם כללה מחקרים בפיזיקה של האטמוספירה העליונה, מעקב אחרי כוכבים, וייצוב של תמונות של כוכבים.
שירות צבאי.
היה טייס בחיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי, משנת 1956 עד שהצטרף לנאס"א.
שירות בנאס"א.
היה אחד מ-14 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר 1963, בקבוצה השלישית. היה טייס מודול הירח של אפולו 9, במרץ 1969. במשימה זו, במהלך פעילות חוץ רכבית שנמשכה 46 דקות, בדק את ציוד תמיכת החיים שהותקן במינשא הגב שלו, ציוד ששימש מאוחר יותר במשימות שנחתו על הירח. היה מפקד גיבוי של משימת סקיילאב הראשונה ב-1973. בעקבות אובדן מגן החום של סקיילאב בזמן השיגור, קיבל את האחריות על פיתוח רכיבים ותהליכים הקשורים להרמת מגן השמש ופריסת לוחות התאים הסולריים שנפגעו.
בסיום תוכנית סקיילאב עבר שוויקארט למפקדת נאס"א בוושינגטון, שם היה מנהל יחסי משתמשים במשרד היישומים. בתפקיד זה היה אחראי על העברת טכנולוגיית נאס"א אל השוק האזרחי ועבודה עם משתמשי טכנולוגיה כדי להכניס את צורכיהם אל תוכניות נאס"א. עבד גם על מדיניות באשר למטען מעבורת החלל.
לאחר נאס"א.
בשנת 1977 הצטרף לצוות של מושל קליפורניה ג'רי בראון, ובמשך שנתיים היה עוזרו לענייני מדע וטכנולוגיה. בתפקיד זה, הוביל אימוץ של טכנולוגיות חדשות על ידי סוכנויות המדינה. היה גם איש קשר לתעשיית האלקטרוניקה והחלל של המדינה, כמו גם סוכנויות מחקר פדרליות. היה אחראי על שירותי החרום והמשמר הלאומי של המדינה. בעקבות התקרית בכור הגרעיני באי שלושת המיילים, היה ראש כוח משימה שקבע המלצות למוכנות לשעת חירום במקרה של תאונות בכורים גרעיניים.
במהלך שירותו במשרד המושל היה בחופשה מנאס"א. הוא התפטר סופית משירות ביולי 1979.
לאחר התפטרותו, מונה ליו"ר נציבות האנרגיה של קליפורניה, באוגוסט אותה שנה. נציבות זו, המורכבת מחמישה נציבים ועובדים אחרים, אחראית על קביעת מיקום של תחנות כוח, תחזיות היצע וביקוש של אנרגיה, שימור, ופיתוח מקורות אנרגיה חלופיים. הוא שירת בנציבות במשך חמש שנים וחצי, מתוכן שלוש וחצי כיו"ר.
בשנים 1988–1989 היה יו"ר פאנל ביקורת בטיחות של תוכנית אנטארקטיקה של ארצות הברית עבור מנהל קרן המדע הלאומית. הדו"ח הביא לבנייה מחדש של התוכנית האמריקאית באנטארקטיקה, כדי לשפר את הבטיחות שם. בשנים 1997–1998 היה יו"ר של ועדה דומה, שדיווחה לבית הלבן והקונגרס, והביאה לבניה מחדש של תחנת אמונדסון-סקוט בקוטב.
היה מייסד ויו"ר של קורייר סאטלייט סרביסס, חברה שעסקה בפיתוח לווייני תקשורת זולים במסלול נמוך. לאחר מכן היה סמנכ"ל של CTA, ומנהל מערכות מסלול נמוך שם.
ייסד והיה נשיא של עמותת מגלי החלל, המאגדת 300 אסטרונאוטים מ-29 מדינות.