היוזמה יצאה לפועל כשנמצאו שלוש משפחות צעירות, שמתוך מפגשן עם האנתרופוסופיה והיכרותן עם "בית אליהו", גילו עניין ביוזמת ההורים והחליטו להכשיר עצמן להקמת כפר - מרפא. היוזמה הייתה חלוצית בישראל ולכן הכשרתן נעשתה בעיקר בזוננהוף שבשווייץ ובאירלנד.
רק בשנת 1978, לאחר שבע שנות חיפוש, ובעזרת משרד הרווחה, אותר המקום שהוקם בו הכפר: שטח בבאר שבע, שהיה שומם ומדברי. בשנת 1979, באמצעות קרן היסוד, התקבלה תרומה משמעותית, ירושת אישה יהודייה מהולנד, הנרייטה פולק, שאיבדה את כל משפחתה בשואה. תרומה זו אפשרה להתחיל בהקמת הכפר. ביום ה-4.4.1979 הונחה אבן הפינה לבניינים הראשונים, בהשתתפות ידידים רבים ונציגי רשויות שלטוניות. במקביל החלה הכנת השטח למטעים וגן ירק בעיבוד ביולוגי - דינמי.
מעט שנים לאחר מכן, בפסח 1981, נכנסו לכפר שלוש המשפחות הראשונות עם ילדיהן. ב־18.5.1981 נכנסו לכפר שמונת הדיירים הראשונים, ובמרוצת השנים התפתח כפר רפאל וצמח.
התנהלות הכפר.
משפחה.
חברי הכפר מחולקים ליחידות "משפחתיות": חיות ועובדות בו שבע משפחות אומנה עם ילדיהן. כל זוג הורי בית (אם בית ואב בית) אחראי על שבעה או שמונה חברים (דיירים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית). מטרת מבנה זה היא שהחברים ירגישו שהם חיים במסגרת משפחתית שבה הם שותפים חיוניים ביצירת מרקם החיים בבית ובאחזקה השוטפת. ליווי החברים לאורך כל היום נעשה על ידי הורי הבית והצוות המטפל. בכפר חיות עוד כמה משפחות אשר שותפות מלאות לעבודה, לעשייה ולאחזקת הכפר במיני רבדים.
עבודה.
במשך היום, עובדים החברים במגוון בתי מלאכה: נוי, מכבסה, מאפיה, אריגה, עיבוד מזון, מחזור נייר, נרות שעווה, בישול, מטעים וגן ירק אורגני ביו - דינמי. בתי המלאכה מותאמים למגבלות החברים וליכולותיהם, ומאפשרים להם למידה, התפתחות, סיפוק ועניין.
חיי תרבות.
בכפר מוצע לחברים מגוון של תרפיות: רכיבה טיפולית, תרפיה באומנות, תרפיה במוזיקה, אוריתמיה מרפאת, עיצוב דיבור ודרמה, טיפול בבעלי חיים, פיזיותרפיה, רפואה סינית ועיסוי ריתמי. בנוסף, בשעות הערב, מתקיימות פעילויות העשרה: לימודי שפות וחשבון, פעילות גופנית, פיסול, ציור ועוד. החגים בכפר נחגגים יחד עם כל הקהילה בשותפות מלאה.
חזון המעון.
החזון של כפר רפאל הוא לבנות קהילה הבנויה ומעוצבת סביב הדאגה להתפתחותם המיטבית של החברים (הדיירים): "הקהילה הכפרית מכוונת לתת מענה לצורכיהם המורכבים והמשתנים של החברים, ומאפשרת השתלבות בסביבה חברתית מגוונת ומעניינת, תוך שמירה על אורח חיים בריא". כמו כן, החברים שותפים מלאים לעבודה ולעשייה בכפר.
התנדבות בכפר.
לכפר רפאל מגיעים כל שנה כשלושים מתנדבים צעירים וצעירות לשנת שירות, שירות לאומי, עבודה מועדפת וכן מתנדבים מחוץ לישראל. המתנדבים משתלבים בחיי הקהילה ובעבודה בבתים, מלווים את החברים ומעשירים את חייהם יחד עם הורי הבית ושאר אנשי הצוות. הם משתלבים גם בעבודה בבתי המלאכה. בכפר, המתנדבים מוזמנים לתרום מכישוריהם הייחודיים להעשרת חיי התרבות בכפר וההווי החברתי.
תפעול ומימון.
הכפר פועל בפיקוח של מנהלת מוגבלויות במשרד הרווחה, שגם מתקצב את מרבית פעילותו השוטפת. השקעות ההקמה והפיתוח מגיעות מתורמים פרטיים ומתמיכות של מוסדות ציבור.
אות בן-גוריון.
אות בן-גוריון על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2020 יוענק ביום בן-גוריון לנציגי כפר רפאל, שהקימו קהילת מרפא ייחודית בלבו של הנגב, יעוטרו אף הם לאות תודה על מסירותם העמוקה לקידום חברה מגוונת, פתוחה וסובלנית המעניקה הזדמנות אמיתית לכל אדם באשר הוא
חטיבה 5692
יהודה בן קלונימוס משפירא
גאן (אטול)
גאן (בדיבהי: ގަން) הוא אטול שנמצא ב.
גאוגרפיה.
האטול נמצא כ-250 ק"מ מבירת האיים המלדיביים, מאלה.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (27 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (26 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,587 מילימטרים בשנה. חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (417 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (23 מ"מ גשם).
פסגת צ'פמן (אנטארקטיקה)
פסגת צ'פמן (באנגלית: Chapman Peak) היא פסגה ברמת מאגלניק, במרכז רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,230 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת לגדתו המזרחית של קרחון אלן, ולגדתו המערבית של קרחון אראפיה.
הפסגה ממוקמת 8 קילומטרים צפונית-מזרחית להר ג'מפר.
היסטוריה.
גילוי הרכס.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
מקור השם.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של ג'ון ה. צ'פמן (John H. Chapman), מחיל האוויר של ארצות הברית, שהשתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי במהלך השנה הביולוגית הגיאופיזית הבינלאומית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
בית הספר לרפואה בגטו ורשה היה מוסד אקדמי מחתרתי שפעל בגטו ורשה שבפולין מחודש מאי 1941 ועד יולי 1942. הוא היה אחד מבתי הספר המחתרתיים לרפואה שפעלו בפולין בתקופת השואה והכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, והיה חלק מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה. בבית הספר בגטו למדו כ-500 תלמידים ותלמידות.
רקע.
בנובמבר 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, אסר שלטון הכיבוש על קיום לימודים אקדמיים בה. האוניברסיטאות נסגרו וחלק ממוריהן נאסרו.
כמעט מיד החלו להתארגן ברחבי פולין לימודי רפואה ורוקחות שנערכו במחתרת בתמיכת ממשלת פולין הגולה ששכנה בלונדון שבבריטניה. הלימודים התקיימו בארבע ערים, ופרק הלימודים הקליניים התקיים בבתי חולים ברחבי פולין. הלימודים נערכו תחת שלטון הטרור הנאצי תוך סכנה מתמדת למורים ולתלמידים, שמקצתם נתפסו ונרצחו.
אוניברסיטת ורשה קיימה אף היא לימודי רפואה במחתרת. תוכנית הלימודים בה נבנתה כדי לאפשר לתלמידים ללמוד חומר לימודים של שלוש שנים בתוך שנתיים. קרוב לוודאי שהפעילות הרבה של מורי בית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה הייתה מקור של עידוד לרופאים ולמרצים לרפואה בגטו.
בית הספר לרפואה בגטו.
לימודי הרפואה בגטו ורשה באו לעולם תחת מסווה של קורסים ללימודי סניטציה לשם מניעת מחלות מידבקות. קורסים אלו נערכו במסגרת פעולותיו של היודנראט בגטו לשם שיפור המצב הבריאותי הקשה ששרר בו. הרופא הגרמני הראשי בוורשה אישר את פתיחת הקורס, אך הגרמנים אישרו רק לימודים מעשיים וקיימו ביקורות בנדון. לימודים אלו החלו במאי 1941, מספר חודשים לאחר כניסת יהודי ורשה לגטו באוקטובר 1940.
המרצים הראשונים בבית הספר המחתרתי לרפואה היו פרופסור לודוויג הירשפלד ופרופסור יוליוש צווייבאום , אשר שימש כדיקן. שניהם לימדו בעבר באוניברסיטת ורשה והירשפלד היה מדען בעל שם עולמי. שניהם גויסו למשימה על ידי ראש מחלקת הבריאות של הגטו דוקטור ישראל מייליקובסקי וראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, שתמך בלימודי הרפואה ככל שיכול. צוויבאום ארגן את לימודי השנים הראשונות והירשפלד היה אחראי ללימודים המתקדמים. בסך הכל לימדו בבית הספר לפחות 14 מרצים.
דוקטור לודוויג שטבהולץ שימש לפני המלחמה כעוזרו של פרופסור אדוארד לוט הפולני, מומחה לאנטומיה. שטבהולץ פנה אל לוט ובסיועו הסכים סנאט אוניברסיטת ורשה להכיר בבית הספר לרפואה בגטו כמוסד אקדמי לכל דבר ותלמידיו הוכרו כתלמידי האוניברסיטה. האוניברסיטה קיימה עם בית הספר בגטו שיתוף פעולה מקצועי ומנהלי. פרופסור פרנצ'ישק צ'ובלסקי מונה כאחראי מטעם אוניברסיטת ורשה על בית הספר לרפואה בגטו.
לתלמידים נדרש על פי החוק בפולין אישור בחתימת מרצה בדרגת פרופסור על סיום הלימודים במקצועות הרפואה הבסיסיים. לצורך כך מינה פרופסור לוט באישור סנאט האוניברסיטה את שטבהולץ ומרצה נוסף לפרופסורים כדי שיוכלו לתת את האישורים הנדרשים. רשימות התלמידים הועברו אל משרדי האוניברסיטה ששכנו מחוץ לגטו.
בשל המחסור הכללי נגבה מהתלמידים שכר לימוד. הם שילמו כ-40–60 זלוטי לחודש וחלקם לא שילמו דבר. למרצים שולם שכר של 200–300 זלוטי לחודש.
פרופסור הירשפלד העיד כי עמיתו פרופסור צוויבאום התייחס לתפקידו הלימודי בצורה פורמלית והאמין שבהמשך לימודי התלמידים יובאו בחשבון הקורסים שילמדו. להירשפלד לעומתו הייתה לדבריו נבואת הלב שרוב תלמידיו לא יזכו לסיים את לימודיהם, והוא ביקש להעניק להם בהרצאותיו פיצוי על סבלותיהם וחוויה מדעית ורוחנית.
המניעים של מורי בית הספר לרפואה לקיים את הלימודים בו היו רגילים - קיום מאגר של מרצים מוכשרים ותלמידים מעוניינים ללמוד וכן מטופלים רבים שנזקקו לטיפול - אבל הם גם חשו אחריות רבה כלפי הצורך לפעול על מנת להכשיר רופאים נוספים ולבנות את דור העתיד של הרופאים היהודים והיו מסורים מאוד לתלמידיהם. לתלמידים בבית הספר היוו הלימודים מקור לתחושת נורמליות ולעניין בחייהם בגטו, מעין נחמה על המציאות הנוראה והמסוכנת סביבם ובריחה ממנה. מקצת הניצולים מבית הספר גם ראו בהקמתו צורה של מרד בדיכוי הגרמני. קיום בית הספר גם היווה תרומה לשמירת המוראל בגטו.
מורי בית הספר ותלמידיו היו שותפים בעריכת מחקר הרעב בגטו.
הלימודים.