בתקופת כהונתו היה על שמידט להתמודד נוכח משברי אנרגיה וסטגפלציה כלכלית, הסלמה בפעולות הטרור של כנופיית באדר מיינהוף וארגוני טרור אחרים ששיתפו פעולה עמה, כגון אש"ף וספטמבר השחור. בתחום מדיניות החוץ פעל להמשיך את מדיניות הפתיחות המדינית כלפי מזרח אירופה שהחל קודמו, האוסטפוליטיק, ונפגש פעמיים עם מנהיג גרמניה המזרחית אריך הונקר. ב-1975 חתם שמידט, מטעם גרמניה המערבית, על הסכמי הלסינקי שקודמו ביוזמת נשיא פינלנד, אורהו קקונן. היו אלו הסכמי מסגרת לשיתוף פעולה ולהסדרים דיפלומטיים באירופה וכל ארצותיה (מלבד אלבניה) ובנוסף גם ארצות הברית וקנדה, חתמו על ההסכמים, שהשתמרו למעשה עד הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. המגעים עם המזרח קפאו לקראת סוף העשור, עקב המלחמה הקרה השנייה - הסלמה ביחסים בין מזרח למערב לאחר תקופה של רגיעה (דטאנט).
בסתיו 1977 זועזעה גרמניה המערבית כתוצאה מסדרת רציחות פוליטיות שבוצעו בידי כנופיית באדר מיינהוף. בין היתר, הכנופיה חטפה את האנס-מרטין שלייר, נשיא התאחדות המעסיקים, בניסיון לסחוט את הרשויות לשחרר אסירים ביטחוניים. במקביל, אש"ף, בתיאום עם כנופיית באדר-מיינהוף, חטף את טיסה אזרחית 181 של לופטהאנזה והסיט את מסלולו לעבר מוגדישו בתור פיגוע מיקוח נגד גרמניה המערבית. הממשלה הרוויחה זמן דרך מגעים עם ארגוני הטרור שלא הובילו לפריצת דרך, ובמקביל ה-GSG9, יחידה מיוחדת של המשטרה הפדרלית, שחררה את הנוסעים במטוס שנחטף בדרכו למוגדישו. מחבלי כנופיית באדר-מיינהוף רצחו לאחר מכן את נשיא התאחדות המעסיקים החטוף. כשהובהר שפיגוע המיקוח נכשל, המחבלים הכלואים התאבדו בתאיהם. בזכות הפעולה הנחרצת של שמידט ושיתוף הפעולה עם ה"איחוד" בפרלמנט, מעמדה של הממשלה ומעמדה של גרמניה בכלל התחזק בזירה הבינלאומית, על שהיא אינה נכנעת במלחמה בטרור.
ב-1979, לנוכח סדרת משברים ברחבי העולם, בהם תסיסה אזרחית בטורקיה, תחילת המהפכה באיראן, הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, והמלחמה בין קמבודיה לווייטנאם, נערך כינוס של מנהיגי המעצמות המערביות בגוואדלופ בו נכחו שמידט, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, ג'ימי קרטר וג'יימס קלהאן. בין ההחלטות שהושגו בועידת גוואדלופ הייתה ההחלטה שלא לתמוך צבאית במשטר השאה באיראן, מחשש כי הדבר יוביל למלחמת אזרחים ויאפשר חתרנות סובייטית דרך אפגניסטן. ההחלטה תרמה ל"המהפכה השחורה" ולעליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון באיראן.
רפורמות ומדיניות כלכלית.
שמידט התעניין מאוד בכלכלת פנים אך גם התמודד עם קשיים שהגבילו את תחום הפעולה שלו, כולל העלייה הדרמטית במחירי הנפט. התמ"ג של גרמניה המערבית ב-1975 ירד ב-1.4 ​​אחוזים, הירידה החדה ביותר מאז הקמתה. מאזן הסחר של גרמניה הסתחרר גם הוא עם ירידה בביקוש העולמי נוכח הסטגפלציה. נכון ל-1976 הצמיחה הכלכלית התחדשה, ושיעור האינפלציה החל לרדת. אף על פי שהמדדים לא שבו לימי הזוהר של הפריחה הכלכלית משנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, הם התקבלו כנסבלים לאחר הטלטלות של השנים הקודמות והצמיחה האיטית הוגדרה כהצלחה של הממשלה. שמידט תמך בשימוש באנרגיה גרעינית כחלק מקידום עצמאות אנרגטית של גרמניה, תהליך שהואץ נוכח המשברים הכלכליים. פיתוח האנרגיה הגרעינית נעשה למרות התנגדות ממושכת של סביבתנים שחששו מההשפעות של פסולת גרעינית על האקלים. ב-1977 נמכר מפעל עיבוד גרעיני מחודש לאנרגיה אטומית לידי . המכירה עמדה בסך 4 מיליארד דולר והיא העסקה הגרעינית הגדולה ביותר מאז ומעולם. שמידט קידם את המכירה על אף התנגדות דיפלומטית למהלך מצד בעלות ברית ויריבות כאחד, שחששו מהאפשרות של ברזיל גרעינית.
בעקבות עליית האינפלציה מחדש במשבר הנפט השני לקראת סוף העשור, שמידט הציע ב-1978 תוכנית לחיזוק ההתקשרות הכלכלית בין מדינות הקהילה הכלכלית האירופית כך שהסדר שערי החליפין בתוך מדינות הקהילה יעוצב מחדש להחליש את השפעת המטבע האמריקאי על היבשת ולמנוע את המשך האינפלציה (השימוש בדולר עלה על חשבון המארק הגרמני, ובכך החליש ופיחת את ערכו, והוסיף לאינפלציה). "המערכת המוניטרית האירופית" (EMS) שהציע, נחשבה לתובענית ביחס להתקשרות הכלכלית הפנימית שקדמה לה בין חברי הקהילה. לפי המערכת תתקיים רשת שערי חליפין שכל חבריה יקושרו באמצעות אמת מידה מושגית - 'יחידת המטבע האירופית'. בטווח הקצר המערכת החדשה נועדה להחליף את הדולר במארק גרמני בתור מטבע ההתייחסות העיקרי בשערי החליפין ובטווח הארוך הובילה המערכת ליצירת מטבע אחיד בעבור חברות הקהילה; האירו.
הכלכלה המשיכה לדשדש לקראת סוף העשור, וזאת למרות המאמצים לעורר צמיחה במחיר של הגדלת הגירעון התקציבי על בסיס המודל של כלכלה קיינסיאנית. רק באמצע 1978 הצליחו שמידט והבנק הפדרלי להביא את הכלכלה לאיזון. לאחר מכן, הכלכלה המשיכה להתרחב ב-1979 ובחלק ניכר משנת 1980, ועזרה לשמידט להיבחר מחדש ב-1980. אבל העלייה התבררה כלא אחידה ולא מאיצה, שכן הבעיות של אמצע שנות ה-70 חזרו במהירות. בתחילת 1981, בין היתר בהשפעת משבר נפט שני שנגרם כתוצאה מהמהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק, שמידט עמד בפני ירידה בצמיחה ועלייה באבטלה, אך האינפלציה נותרה בעלייה.
משבר הטילים.
בסוף שנות השבעים הציבה ברית המועצות טילי SS-20 Saber בעלי ראש נפץ גרעיני ברחבי מדינות ברית ורשה, ובכך איימה על מערב אירופה. שמידט קידם בתגובה את הצבתם של טילי פרשינג 2 אמריקאים בגרמניה בכדי לשמר את ההרתעה של נאט"ו על ברית ורשה ביבשת האירופאית ובמקביל הציע משא ומתן בגובה העיניים על הגבלת הנשק הגרעיני מול הקרמלין. בהמשך להצבת טילי הפרשינג 2, ממשל רונלד רייגן קידם את יוזמת ההגנה האסטרטגית, שבתגובה לו ברית המועצות רשמה הוצאות חימוש שלא יכלה לעמוד בהן. בעקבות הצבת טילי פרשינג 2 לטווח בינוני במערב אירופה בידי ארצות הברית, כחלק ממדיניות ההתחמשות לנוכח האיום של ברית המועצות, האחרונה נגררה להוצאות כספיות חריגות על תקציב הביטחון שערערו את הכלכלה הסובייטית עוד יותר ובסופו של יום היו אחד הגורמים להתפרקות ברית המועצות.
לקראת סוף כהונתו, שמידט התרחק להוצאות שהרחיבו את הגירעון וממדיניות קיינסיאנית, עקב הידרדרות המצב הכלכלי, ובוצעו מספר קיצוצים בתוכניות רווחה. רבים בתוך ה-SPD התנגדו למדיניות הביטחונית שנקט שמידט, בעוד שרוב הפוליטיקאים של ה-FDP תמכו בתוקף במדיניות זו. בעוד שנציגיה הסוציאליסטים של ה-SPD התנגדו לצמצום ההוצאות, ה-FDP החלה להציע מדיניות כלכלית מוניטריסטית. ב-1990, בעקבות איחוד גרמניה מחדש, התברר ש-25 חברי בונדסטאג מטעם ה-SPD היו למעשה סוכנים בשירות גרמניה המזרחית שחיבלו בפעילות ממשלו של שמידט. בפברואר 1982 שרדה ממשלת שמידט הצבעת אמון בבונדסטאג; אולם ב-17 בספטמבר 1982, הקואליציה התפרקה, כאשר ארבעת שרי ה-FDP פרשו מממשלתו. שמידט המשיך להוביל ממשלת מיעוט שהורכבה רק מחברי SPD, בעוד שה-FDP ניהלה משא ומתן על קואליציה עם ה"איחוד". במהלך תקופה זו עמד שמידט גם בראש משרד החוץ. ב-1 באוקטובר 1982, הפרלמנט אישר הצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית ובחר ביו"ר ה-CDU הלמוט קוהל לקנצלר החדש. שמידט הוא הקנצלר היחיד בתולדות גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה אשר הודח מתפקידו בהצבעת אי-אמון.
הדחה ופרישה.
החל משנת 1983 שימש שמידט כעורך-שותף של העיתון השבועי הגרמני "די צייט." הוא פרש מן החיים הפוליטיים, אך נותר דמות בעלת השפעה, דבר שבה לידי ביטוי בנאומיו בעד איחוד גרמניה מחדש ובייעוץ שנתן לממשלות גרהרד שרדר ואנגלה מרקל. בנוסף הקרבה שמידט בכתיבת ספרים ובהופעות בציבור במסגרות חדשותיות. מאז פרישתו שב להתגורר בהמבורג. בשנת 2007 כי השיח הציבורי על אודות שינוי אקלים "מוקצן באופן היסטרי." ב-2014 הזהיר מפני הסכנה הגאופוליטית הטמונה בסכסוך האוקראיני-רוסי בטענה כי מנהיגי אירופה וארצות הברית מתנהגים בדיוק כמו קודמיהם ב-1914. בשנותיו האחרונות לקה שמידט במחלת העורקים הפריפריאליים ובעקבות כך היה מרותק לכיסא גלגלים. במשך זמן רב סבל ממחלת לב ועוד ב-1981 עבר השתלה של קוצב לב מלאכותי, שנועד להסדיר את קצב הפעימות של לבו. שמידט היה מעשן כבד כל חייו, דבר שהפך לסימן ההיכר הציבורי שלו. ב-2013, מתוך חשש שהאיחוד האירופי יאסור מכירת סיגריות, החליט שמידט לקנות מכסה לכל החיים של 38,000 סיגריות.
ב-2011 נפטרה רעייתו של שמידט, הנלורה. ב-2 בספטמבר 2015 עבר שמידט ניתוח להסרת קריש דם מעורק ברגלו. הניתוח עבר בהצלחה והוא שוחרר מבית החולים ב-17 בספטמבר. בנובמבר החמיר מצבו, בעקבות זיהום שנגרם כתוצאה מהניתוח. הלמוט שמידט נפטר באחר הצהריים ב-10 בנובמבר 2015, בביתו בהמבורג, בגיל 96 - ובכך היה לקנצלר שהאריך ימים יותר מכל האחרים. ב-23 בנובמבר נערכה הלוויה ממלכתית ושמידט נקבר בבית הקברות אולסדורף לצד רעייתו והוריו. בין 1,800 הנוכחים בטקס ההלוויה של שמידט היו נשיא גרמניה יואכים גאוק, הנשיאים לשעבר כריסטיאן וולף, הורסט קלר ורומן הרצוג, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, הנרי קיסינג'ר, ג'ימי קרטר, הקנצלרים גרהרד שרדר ואנגלה מרקל וראש עיריית המבורג (ולימים קנצלר גרמניה) אולף שולץ.
שמידט וישראל.
בשנת 1966 ביקרו שמידט ורעייתו בישראל בעקבות הזמנתה של שרת החוץ, גולדה מאיר, אותה כינה שמידט בחיבה, "סבתא". במהלך מלחמת ששת הימים, עת כיהן שמידט למנהיג סיעת מפלגתו בבונדסטאג, נשא נאום בעד פרו-ישראלי. ביולי 1975 קיים ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ביקור ממלכתי בגרמניה ונפגש עם שמידט. ביקור זה היה ביקור גומלין לאחר ביקורו של הקנצלר ברנדט בישראל.