אוברון שם לב למהומה שנוצרה, ואומר לפאק: "כל זה הוא פרי רשלנותך: טעית, או שיוצרות החלפת בזדון?" פּאק מסביר כיצד נגרמה טעותו, ואוברון מצווה עליו להסיר את הכישוף מליסנדר, אך לא מדמטריוס. לאחר שקיבל את האסופי מטיטניה, הסיר ממנה אוברון את הכישוף. גם "מחט" מוחזר למראהו האנושי. כל המעורבים הניחו שמאורעות הלילה היו רק חלום.
תסאוס והיפוליטה, ואתם אגאוס, מגיעים ליער במהלך מסע ציד עם שחר, ופוגשים את שני הזוגות המאוהבים. דמטריוס מבקש לבטל את השידוך שלו עם הרמיה, ובהתאם להחלטת תסאוס שני הזוגות - ליסנדר והרמיה, דמטריוס והלנה - נישאים במקביל לנישואי תסאוס והיפוליטה, תוך שהכול צופים במחזה "פירמוס ותיסבי" בביצועם החובבני של ששת בעלי המלאכה.
בסוף המחזה עומד פּאק על הבמה עם מטאטא ו"מנקה" אותה מכל ההתרחשויות ופונה ישירות אל הקהל:
הדמויות.
בני אתונה:
ממלכת הפיות:
בעלי המלאכה המציגים את "פירמוס ותיסבי" (השמות בתרגומו של דן אלמגור, ראו להלן תרגומים אחרים):
פּאק מציג לאוברון את בעלי המלאכה כ"מין חבוּרת לֵצים של פועלים גסים, שאיכשהו בעיר מתפרנסים". פילוסטראטוס מציג אותם לתסאוס באופן דומה: "אנשי עמל קשֵי-יום מבּנֵי העיר, שעד היום מוחם אף פעם לא עמל, אך סחטו כעת כמו לימון את דמיונם המנוּון בַּמחזה הזה לכבוד החג שלך". אברהם עוז מציין כי "בעלי המלאכה מהווים פארודיה ישירה על דמויות מן המעמד החברתי הנמוך בחיי היומיום הלונדוניים".
הרקע למחזה.
בשנת 1598 הוזכר המחזה לראשונה ברשימתו של פרנסיס מירס. המחזה נדפס לראשונה במהדורת קוורטו בשנת 1600, ובשנת 1623 הודפס במהדורת הפוליו הראשונה בנוסח מתוקן. התאריך המדויק בו נכתב המחזה, או הועלה לראשונה על במה, אינו ידוע. התאריך המשוער הוא בין השנים 1594 ו-1596. על פי תאוריות אחדות, המחזה נכתב לרגל חתונה של אדם מהמעמד הגבוה. ידוע כי חתונות רבות נערכו בקרב בני המעמד הגבוה בשנת 1596, אבל אין עדות המקשרת את המחזה לאחת מהן במיוחד. אחרים סוברים כי המחזה חובר לרגל יום הולדתה של המלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, אך גם לכך לא קיימות עדויות מוצקות (את סיפורו של אוברון, על "בתולה, יושבת על כס מערב", רואים פרשנים כמרמז לאליזבת הראשונה, "המלכה הבתולה"). ככל הנראה המחזה הועלה על במת 'התיאטרון' ועל במת תיאטרון הגלוב.
לא ידוע על מקור ממנו נלקחה עלילתו העיקרית של המחזה, והיא כנראה פרי רוחו של שייקספיר. עם זאת, יש במחזה מוטיבים אחדים הלקוחים מהספרות הקלאסית:
העלאת המחזה.
עמוד השער של מהדורת הקוורטו של המחזה, משנת 1600, מציין שהמחזה הוצג בפומבי פעמים אחדות. עם זאת, ההופעה הראשונה המתועדת בוודאות נערכה ב-1 בינואר 1605.
בימות מלחמת האזרחים האנגלית, בשנים 1642-1660, היו התיאטראות באנגליה סגורים. בתקופה זו הוצגה עלילת המשנה של בעלי המלאכה כמערכון קומי מלווה בפעלולים (droll). עם פתיחתם מחדש של התיאטראות בשנת 1660, הועלה עיבוד של המחזה, בדומה לגורלם של מחזות שייקספיריים נוספים. סמיואל פיפס, שצפה במחזה ב-29 בספטמבר 1662, כתב ביומנו: "זהו המחזה המגוחך והתפל ביותר שאי פעם ראיתי בחיי".
עד לשנות ה-40 של המאה ה-19 לא הוצג המחזה בשלמותו, אך הוצגו עיבודים שלו. דוגמה לכך היא העיבוד של הנרי פרסל, "מלכת הפיות" (The Fairy Queen), משנת 1692. הסצנות של פירמוס ותיסבי עובדו על ידי ריצ'רד לוורידג' לבורלסקה אופראית, שהוצגה בשנת 1716. ג'ון פרדריק לאמפ יצר גרסה משלו לעיבוד זה בשנת 1745. בשנת 1755 העלה דייוויד גריק גרסה של המחזה, בשם "הפיות" (The Fairies) שממנה הושמט חלקם של בעלי המלאכה. בשנת 1816 העלה פרדריק ריינולדס גרסה אופראית של המחזה.
בשנת 1840 העלתה לוסיה אליזבת וסטריס בקובנט גארדן גרסה שלמה למדי של המחזה, שלה נוספו קטעי מוזיקה ובלט. וסטריס גילמה את אוברון, ובמשך 70 השנים הבאות גילמו נשים את תפקידי אוברון ופאק. בעקבות הצלחת הפקתה של וסטריס, במהלך המאה ה-19 עלו הפקות גרנדיוזיות של המחזה, שכללו עד מאה משתתפים, שלהן הוכנו תפאורות מדוקדקות של הארמון והיער, ואת הפיות גילמו בלרינות דקות כנפיים. ב-1895 עלתה בלונדון הפקה של אוגוסטין דאלי, שאת האפקטים המיוחדים בה סיפקה חבורת הקוסמים "מרטינקה".
מקס ריינהרדט ביים את ההצגה 13 פעמים בין השנים 1905–1934, ובין השאר השתמש בבמה מסתובבת. בשנת 1934 העלה את המחזה בהוליווד בול, בהפקה שבה השתתפו סטרלינג הולוויי, אוליביה דה הבילנד ומיקי רוני. הצלחת ההפקה הניעה את האחים וורנר להזמין אצל ריינהרדט גרסה קולנועית למחזה. בסרט השתתפו שניים משחקני המחזה - מיקי רוני (בתפקיד פאק) ואוליביה דה הבילנד (בתפקיד הרמיה וזארה), וכן ג'יימס קאגני, ג'ו בראון ודיק פאוול. המלחין אריך וולפגנג קורנגולד הוזמן מאוסטריה לשם עיבוד המוזיקה של פליקס מנדלסון-ברתולדי לסרט. הנאצים החרימו את הסרט עקב יהדותו של הבמאי, והשימוש במוזיקה של מנדלסון-ברתולדי, אף הוא ממוצא יהודי.
הבמאי הארלי גרנוויל-בארקר ביים בשנת 1914 גרסה פשוטה וחסכונית יותר של המחזה. גרסה זו השפיעה על הפקות מאוחרות יותר של המחזה.
בשנת 1970 ביים פיטר ברוק את המחזה במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית. ברוק ליהק שחקן אחד לתפקידים של תזאוס ואוברון, ושחקנית אחת לתפקידים של היפוליטה וטיטניה, כרמז לכך שעולם הפיות הוא תמונת ראי של עולם בני האדם. בהפקה זו השתתפו פטריק סטיוארט ובן קינגסלי. את הפיות גילמו גברים, והופעתם כללה פעלולי קרקס. בעקבות גרסתו של ברוק, במאים נתנו דרור לדמיונם בבימוי המחזה. בפרט, עלה משקלה של המיניות במחזה, ובמאים רבים ראו את הארמון כסמל להתאפקות והדחקה, ואת היער כסמל למיניות לא מרוסנת, חופשייה ומפחידה בעת ובעונה אחת. ההפקה של ברוק הושפעה רבות מספרו של יאן קוט שייקספיר, בן-זמננו שפורסם ב-1964.
פרשנות.
שם המחזה.
שמו המקורי של המחזה הוא A Midsummer Night's Dream, שם שתרגומו המדויק לעברית הוא "חלום ליל אמצע-קיץ", אך בעברית נתקבע השם "חלום ליל קיץ". רק תרגומו של דורי פרנס נצמד לשם המקורי, וקרוי "חלום של לילה בלב קיץ". בעלילת המחזה מוזכר שהוא מתרחש ביום חג האביב הפגאני (Rite of May), החל ב-1 במאי. אפרים ברוידא התייחס, במבוא לתרגומו, לחוסר התאמה זה בזמנים, והעלה שתי השערות מקובלות:
מבנה העלילה.
במחזה, המתרחש באתונה וביער הסמוך לה, מסופרים שלושה סיפורים מקבילים, המשתלבים זה בזה: סיפורם של ארבעה צעירים הקשורים ביניהם בקשרי אהבה מורכבים, סיפורה של חבורת שחקנים חובבים וסיפורם של הפיות ושאר שוכני היער.
אפרים ברוידא ציין: "מעגלות מעגלות עשויה קומדיה מכושפת זו, אשר ריח בוסר רענן וחריף נודף ממנה – מעגל משיק במעגל ומעגל לפנים ממעגל, מעגלות נושכים וחוצים זה את זה, וסופם, כבאורח פלא, משתלבים זה בזה בנועם ושלום". הוא ממשיך ומפרט את המעגלים:
אנכרוניזם.
המחזה מתרחש באתונה שביוון העתיקה, אך עולמו הוא עולמה של אנגליה האליזבתנית, שהיא תקופתו של שייקספיר – שלהי המאה ה-16. כתוצאה מכך פעמים אחדות נתקל הקורא באנכרוניזם. "אין מוקדם ומאוחר בשקספיר, כידוע", מעיר על כך ברוידא.
פירמוס ותיסבי - מחזה בתוך מחזה.
"פירמוס ותיסבי" הוא סיפור על זוג אוהבים שהוריהם התנגדו לאהבתם. השניים קבעו פגישה במקום סתר, אך כשפירמוס הגיע לשם נוצר אצלו רושם שאהובתו נטרפה, ומרוב צער התאבד. כאשר תיסבי הגיעה וראתה זאת, התאבדה אף היא על גופתו.
סיפור טראגי זה, שקל לראות את הדמיון בינו ובין המחזה "רומיאו ויוליה", שאותו כתב שייקספיר בסמוך לכתיבת "חלום ליל קיץ", הפך, בביצועם של ששת בעלי המלאכה, לפארסה המעוררת את צחוקם ולעגם של הצופים, בני אתונה. במידה מסוימת, סיפור "פירמוס ותיסבי" המוצג כאן הוא פרודיה של שייקספיר על מחזהו האחר. דן אלמגור העיר על כך (במבוא לתרגומו למחזה): "נראה שרק בעל הומור כשקספיר היה יכול לכתוב בעת ובעונה אחת שתי גירסות שונות כל כך לאותו סיפור עצמו".
מחזה-בתוך-מחזה זה נותן מקום לשלל הערות ארס פואטיות על אמנות התיאטרון, בעת החזרות על הצגתו, במהלך הדיון שקודם להצגתו ובמהלך הצגתו, בהערותיהם של הצופים, כגון הערתו של תסאוס: "גם המחזות הטובים ביותר הם רק צל חולף. והטובים-פחות הם לא גרועים-יותר, אם הדמיון משלים את החסר".
סוגיות העולות במחזה.
זוגיות.
במחזה פועלים ארבעה זוגות. הזוגיות של תסאוס והיפוליטה היא זוגיות אידילית – השניים אוהבים זה את זה ומחכים בקוצר רוח לחתונתם הקרבה. הזוגיות של שלושת הזוגות הנותרים מורכבת יותר, ועוברת תהפוכות במהלך המחזה. אהבתם של תסאוס והיפוליטה "היא בבחינת מגדלור לשאר הנפשות במחזה המגששות דרכן, בתוך החשכה והמבוכה, אל האהבה", מעיר ברוידא.
בתחילת המחזה ליסנדר ודמטריוס אוהבים את הרמיה, האוהבת רק את ליסנדר; הלנה, האוהבת את דמטריוס, אינה זוכה לאהבה. אוברון מורה לפּאק להסדיר את יחסי האהבה בין דמטריוס והלנה, שאינם סימטריים, אך פּאק מתבלבל, וגורם לליסנדר ולדמטריוס לאהוב את הלנה, וכעת הרמיה נותרת זנוחה. תוצאה זו משעשעת את פּאק, האומר לאוברון:
רק בסופו של דבר מיישר פּאק את ההדורים, ומביא את ארבעת הצעירים לזוגיות אידילית: ליסנדר והרמיה, דמטריוס והלנה. זוגיות זו מקבלת את אישורו של השליט, תסאוס, הקובע:
בכל התהפוכות שעברו ארבעת הצעירים, שתי הנשים היו יציבות באהבתן, ואילו שני הגברים היו הפכפכים: תחילה דמטריוס, שחדל לאהוב את הלנה ובחר בהרמיה (ללא השפעה על-טבעית) ואחר כך השינויים באהבתם של דמטריוס וליסנדר שנבעו מהתערבותו של פּאק.
מאבק בין המינים.