Clostridium botulinum (קְלוֹסְטְרִידִיוּם בוֹטוּלִינוּם) הוא מין של חיידקים מתג גראם-חיובי אל-אווירני היוצר נבגים, השייך לסוג "Clostridium". מייצר רעלן מופרש - רעלן הבוטולינום, שהוא הרעלן החזק ביותר בטבע. הרעלן גורם למחלת הבוטוליזם העלולה להסתיים בשיתוק קטלני של השרירים.
הרעלן מיוצר גם כנשק ביולוגי (ראו פירוט בהמשך), וכן - החל מסוף שנות ה-80 - לשימוש רפואי רעלן הבוטולינום (שהמוצר הידוע ביותר מסוג זה הוא הבוטוקס של חברת אלרגן), בעיקר עבור ניתוחים קוסמטיים לישור קמטים, אך גם עבור פזילה, הזעת יתר בבית השחי, כיווצי שרירים ועוד.
מאפיינים נוספים של צורת המתג: אורכו נע בין 1.6 מיקרומטר ל-22 מיקרומטר, צורתו ישרה או מעוקמת קלות, בקצהו שוטון.
היסטוריה.
מקור השם "בוטולינום" הוא במילה היוונית Botulus (נקניק), ומכאן שמה העברי של המחלה "נקנקת". לאורך מאות שנים (יש מרחיקים עד קיסר ביזנטיון במאה העשירית) הייתה ידועה מחלה מסתורית העוברת באכילת נקניק דם.
התפרצות של בוטוליזם ב־1793 בגרמניה שגבתה 6 קורבנות גרמה לעניין מחודש במחלה, ובמחקר שעשה הרופא הגרמני קרנר (Justinus Kerner, 1786–1862) בתפקידו כמנהל בריאות מחוזי בין השנים 1817–1829, הסיק שהמחלה נגרמת בשל "רעל הנקניקיות" (Sausage Poison).
החיידק עצמו התגלה ובודד לראשונה על ידי החוקר הבלגי אמיל ון ארמנגם (Emile Van Ermengem) בשנת 1897.
זנים.
ידועים שבעה זנים שונים של חיידקים השייכים לאותו מין (species) שכל אחד מהם מפריש רעלן שונה במקצת, והם מסומנים באותיות A-G. הסוגים השונים נבדלים זה מזה באימונוגניות ועל כן נדרש למצוא סם שכנגד (antidote) וחיסון נפרד לכל אחד מהם.
הסוג הראשון שהתגלה על ידי ון ארמנגם ב-1897 קיבל דווקא את הסימון B. הסוג השני (שקיבל את האות A) התגלה ב-1904. C התגלה כגורם תמותה של תרנגולות ב-1922, D התגלה כגורם תמותה של בקר ב-1929, E ב-1936, F ב-1960 ו-G ב-1978. הנפוצים ביותר כגורמי מחלות של בני אדם הם A, B ו-E ועל כן מתמקדים בעיקר בהם בניסיונות למציאת סמים שכנגד וחיסונים.
הרעלן מסוג A משמש בתעשייה הרפואית ליצור הבוטוקס, אך התפרסמו מספר מאמרים הטוענים שרעלן מסוג B מבטיח אף יותר מבחינת האפקטיביות של הטיפול הקוסמטי, והעדר תופעות הלוואי.
החיידק ונבגיו נפוצים ביותר ונמצא בעיקר באדמה, אך גם באגמים, ובמעי יונקים ודגים (בעיקר סוג E). ניתן למצוא נבגים גם על קליפות פירות וירקות. הנבגים מסוגלים להישאר בצורה רדומה עד שבשלים התנאים האידיאלים לגדילת והתרבות החיידק ולהפרשת הרעלן. התנאים האידיאליים הם סביבה מעט חומצית ברמת pH שבטווח 4.8-7.0 (pH 4.6 בסוג A), העדר או מעט חמצן וטמפרטורה של 4.5 עד 49 מעלות צלזיוס (עדיפות לטווח של 35–40 מעלות בסוגים A ו B). החיידקים והנבגים כשלעצמם אינם מזיקים כלל.
השוני בין הזנים בא לידי ביטוי בחלבון אותו הם חותכים ואשר גורם לכך שהאצטילכולין לא יוכל לצאת מתא העצב למרווח הסינפטי.
מחלת הבוטוליזם.
את מחלת הבוטוליזם מקובל לחלק לשלושה סוגים עיקריים מבחינת מקור המחלה ותסמיניה, והם:
מקרה נוסף של המחלה, השכיח פחות, הוא בשאיפה של הרעלן מהאוויר, דבר הקורה בדרך כלל בעקבות תאונה מחקרית או טרור ביולוגי. בכל המקרים פעולת הרעלן דומה – הוא מגיע למחזור הדם ומשם לקצה העצב המפעיל את השריר (עצב כולינרגי). בקצה הפרה-סינפטי הוא מונע את השתחררות האצטיל כולין לסינפסה וכך מביא לשיתוק.
שיעורי התמותה מהמחלה ירדו מכ-70% ב-1919 לכ-2% ב-1993 והשיעור ממשיך לרדת אך לאט. הירידה הדרסטית בשיעור התמותה הייתה בשלושים השנה האחרונות של המאה ה-20 אך מספר הקורבנות בפועל עדיין עומד על מספר עשרות בשנה בארצות הברית בלבד, רובם תינוקות.
התסמינים (סימפטומים) הראשוניים הם לעיתים במערכת העצבים והשרירים (כגון קושי בדיבור ובליעה, שיתוק וחולשה), ולעיתים במערכת העיכול כגון בחילה, הקאה, כאב בטן ועוד. ילד חולה יכול להגיע תוך שעות ספורות מתסמינים קלים יחסית לשיתוק מלא, אך לעיתים המעבר אורך מספר ימים. במקרה של "בוטוליזם במזון" תסמיני מערכת העיכול בדרך כלל יקדימו את השאר.
קשה יחסית לאבחן בוטוליזם על סמך התסמינים. האבחון קל יותר אם ידוע על תסמינים דומים לקבוצת אנשים שאכלו מאותו מזון, ובמיוחד אם מדובר בשימורי מזון. מקובל לחשוד בבוטוליזם אם החולה מתלונן על שלושה מתוך חמשת התסמינים הבאים:
סם שכנגד.
הסם שכנגד (אנטידוט) הקיים אינו מסוגל לפרק את הרעלן שהצליח כבר להקשר, אלא רק את הרעלן שטרם נקשר. ההחלמה מהמחלה תלויה בהצלחת תאי העצב שנפגעו להצמיח סינפסות חדשות, פעולה שיכולה לקחת שבועות עד חודשים.
האנטידוט הידוע ביותר הוא נסיוב המופק מסוסים, אך עקב תופעות לוואי שונות כגון אלרגיה המסוגלת לגרום לרגישות-יתר לחלבונים (anaphylaxis) הוא אינו ניתן לתינוקות מתחת לגיל שנה. נעשים ניסיונות גם למתן חיסון פעיל, כלומר רעלן בוטולינום שעבר תהליך כימי להפחתת רעילותו.
תרומה למחקר הרפואי.
המחקר הרפואי הגובר סביב פעולת הרעלן לסוגיו השונים, מעבר להבטחות המסחריות עבור פיתוח מוצרים רפואיים שונים, גם תורם ידע רב להבנה של הפעילות הסינפטית, ובכך יכול לעזור להתקדמות הרפואה גם במחלות נוירולוגיות אחרות כגון פרקינסון ועוד.
הרעלן הקטלני בעולם אף יכול – לאחר טיפול כימי מתאים - לשמש כ"רכב" מוצלח לתרכיבי חיסון שונים, הניתנים דרך הפה.
בואינג 717
בואינג 717 הוא מטוס נוסעים צר-גוף דו מנועי לטווח קצר עד בינוני של חברת בואינג. המטוס יוצר בדגם אחד מרכזי, ה-200–717. הוא תוכנן ושווק במקור על ידי חברת מקדונל דאגלס כ-MD-95, נגזרת של משפחת DC-9. הוא מסוגל להכיל עד 134 נוסעים, עם טווח של עד 3,820 ק"מ. הוא מופעל על ידי שני מנועי רולס-רויס BR715 טורבו-מניפה, המורכבים בחלק האחורי של גוף המטוס. המטוס יוצר בשנים 1997–2006.
פיתוח וייצור.
המטוס תוכנן באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי חברת מקדונל דאגלס, תחת הכינוי MD-95, כדור שלישי של סדרת מטוסי ה-DC-9 המוצלחת של מקדונל-דאגלס. שממנה נבנו כמעט 2,500 יחידות מדגמי DC-9, MD-80, ו-MD-90 משנת 1965 עד שנת 2006.
ההזמנה הראשונה של המטוס התקבלה על ידי מקדונל דאגלס באוקטובר 1995 על ידי חברת ValuJet Airlines (לימים AirTran Airways). לאחר המיזוג של החברות מקדונל דאגלס ובואינג בתחילת 1997, עוד לפני שייצורו החל, הוחלט לשנות את שם המטוס ל"בואינג 717". הדגם סימן את כניסתה של בואינג לשוק מטוסי הסילון האזוריים לטווח קצר. שוק בו בואינג לא הייתה פעילה, בעיקר בשל שולי רווח נמוכים. שוק בו התחרתה עם הדגם איירבוס A318, שגם היה בפיתוח באותה עת.
ייצור המטוס החל ב-1 במאי 1997, במפעל מקדונל דאגלס בלונג ביץ' בדרום קליפורניה. טקס ההשקה שלו נערך ב-10 ביוני 1998. טיסת הבכורה של ה-717 התקיימה ב-2 בספטמבר 1998. לאחר בדיקות, הוענק למטוס הסמכה ב-1 בספטמבר 1999. המסירה הראשונה שלו הייתה בספטמבר 1999 לחברת "אייר-טראן" (AirTran Airways), שהזמינה 50 מטוסי 717 עם אופציה ל-50 מטוסים נוספים. השירות המסחרי החל חודש אחר כך. חברת טראנס וורלד איירליינס גם מסרה הזמנה של 50 מטוסים עם השקת הדגם. ב-1998 חתמה חטיבת בדק של התעשייה האווירית לישראל על חוזה תחזוקה עם אייר-טראן, חוזה שהורחב ב-2002 לכולל את מטוסי ה"בואינג 717", וחודש שוב ב-2005. מפעל שה״ל (שירותים הידראוליים לוד), של התעשייה האווירית, סיפק כני־נסע עבור המטוס.
ההחלטה של בואינג להמשיך עם פרויקט ה-717 החלה לאט לאט להשתלם, שהמפעילים הראשונים שלה היו מרוצים מהאמינות של המטוס והחליטו לבצע הזמנות נוספות. בין השאר חברת התעופה האזורית האוסטרלית הקטנה "אימפולס", חתמה על חוזה חכירה לטווח ארוך של חמישה מטוסי 717 בתחילת 2000. אימפולס נמכר לחברת קוואנטס במאי 2001. וקוואנטס החליטה להשתמש בו במקום במטוסי BAe-146 שהחזיקה. בשנת 2000 גם הציעה בואינג את המטוס, במסגרת מכרז לאספקת שלושה מטוסי מודיעין חדשים עבור חיל האוויר הישראלי. מכרז בו הפסידה חברת אלתא מערכות.
במרץ 2001 הודיעה חברת ארקיע, כי היא מתעניינת ברכישת מטוסי נוסעים מדגם בואינג 717-200. היא הסבירה את התעניינותה במטוסי הבואינג 717-200 ברצונה לשלב מטוסים גדולים יותר בקווים הפנים-ארציים שלה, בעיקר בקו לאילת. ההזמנה לא בוצעה לבסוף.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 הודיעה בואינג כי היא שוקלת להפסיק את הייצור של המטוס. בשלב זה היו לה הזמנות לעוד 55 מטוסים, כאשר 82 כבר נמסרו ללקוחות, אך היא הייתה זקוקה ל-200 הזמנות בסך הכול, כדי שפרויקט יגיע לאיזון וייצור הדגם יהיה רווחי בדצמבר 2001, הודיעה בואינג כי תמשיך להפעיל את קוו הייצור של ה-717.
בשנת 2002 הזמינה חברת התעופה "מידווסט אקספרס" 25 מטוסי בואינג 717.
בשנת 2003 הזמינה החברה לטיסות חסך ג'טסטאר איירווייז מאוסטרליה 14 מטוסי בואינג 717.
ייצור הבואינג 717 הופסק במאי 2006, לאחר שנבנו 156 מטוסים. נכון למרץ 2022, ישנם 102 מטוסי בואינג 717-200 בשירות עם שלוש חברות תעופה: דלתא איירליינס, QantasLink, והוויאן איירליינס.
לוח הזמנים.
לדגם הרגיל:
נתונים טכניים.
לדגם הרגיל:
המלאך גבריאל
חוק שימור החומר
חוק שימור החומר (מכונה גם חוק שימור המסה) הוא חוק שימור מקורב, הקובע כי מסה במערכת חומרים אינה יכולה להופיע או להיעלם, אלא רק לשנות צורה.
החוק נוסח לראשונה על ידי לבואזיה בן המאה ה-18, אם כי מדענים אחרים (כדוגמת לומונוסוב) הביעו אף הם רעיונות דומים מספר עשורים לפניו.