יחסי בוסניה והרצגובינה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית.
ב-1996 הוציאו שתי המדינות הצהרה על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ההצהרה לא סונכרנה בין שתי המדינות ולא הופיעה באותו הזמן (סן מרינו ב-11 באפריל, בוסניה והרצגובינה ב-31 במאי).
ב-2 באוגוסט 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם לקידום השקעות אזרחי מדינה אחת בשנייה ועיגונן. ב-28 בנובמבר 2013 הסכם בנוגע לתובלה במרחב הבינלאומי אומץ על ידי שתי המדינות.
פורד טאונוס G93A
פורד טאונוס G93A (בגרמנית: Ford Taunus G93A) היא מכונית משפחתית, 2 דלתות, מתוצרת חברת "פורד גרמניה" חברת בת של קונצרן פורד, אשר יוצרה בין השנים 1939–1942, ובין השנים 1948–1952.
הדגם שיוצר בין השנים 1948-1952 היה קרוי "פורד טאונוס G73A".
תאוצות.
תאוצת דגם "פורד טאונוס G93A" בין 0-100 קמ"ש היא 57.3 שניות (דגם "De Luxe")
תאוצת דגם "פורד טאונוס G93A" בין 0-100 קמ"ש היא 55.3 שניות (דגם "Standard")
תאוצת דגם "פורד טאונוס G93A" בין 0-100 קמ"ש היא 54.9 שניות (דגם "Spezial")
הערות שוליים.
New York City
Toronto
מיכאל שטיך
מיכאל שטיך (בגרמנית: Michael Detlef Stich; נולד ב-18 באוקטובר 1968) הוא טניסאי עבר גרמני שהיה אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשיאו (1993) דורג במקום שני בעולם.
קריירה.
שטיך זכה פעם אחת בטורניר גראנד סלאם באליפות וימבלדון ב-1991. הוא זכה פעם אחת בגראנד סלאם לזוגות, וזכה במדליית זהב בתחרות הזוגות באולימפיאדת ברצלונה (1992). בסך הכול הוא זכה ב-28 תחרויות, מהן 18 תחרויות יחידים ו-10 תחרויות זוגות.
שטיך החל לשחק טניס בגיל שש. בשנת 1988 הוא התחיל לשחק כמקצוען, ובשנת 1990 זכה בתחרות הראשונה שלו. הוא פרץ בשנת 1991 כאשר ניצח באליפות וימבלדון. בשנת 1992 הוא זכה בתחרות זוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה (ביחד עם ג'ון מקנרו) ובמשחקים האולימפיים (ביחד עם בוריס בקר). בשנת 1993 זכה בגביע דייוויס כחלק מנבחרת גרמניה.
במחצית שנות ה-90 יכולתו ירדה בעקבות הפציעות ובשנת 1997 הוא סיים להשתתף בתחרויות.
לאחר הפרישה הוא הקים קרן למלחמה ב-HIV. כמו כן, הוא עוסק בפרשנות טניס.
יחסי אוקראינה–צרפת
יחסי אוקראינה–צרפת, הם היחסים בין צרפת לאוקראינה, אשר קיימים כבר מאות שנים, וקיים ביניהם שיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
היסטוריה.
היחסים בין שתי המדינות החלו באמצע המאה ה-11, כאשר בשנת 1048 משלחת דיפלומטית צרפתית נשלחה לקייב, כדי לקבל את ידה של אנה מקייב, בתו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, שהתחתנה בשנת 1051 עם אנרי, נסיך צרפת, בנו של רובר השני, מלך צרפת.
לאחר מכן כמעט ולא התקיימו יחסים מסוימים בין שתי המדינות. עם זאת, יש לציין את הגעתו של מפקד הזרוע הצבאית של בוגדן חמלניצקי לפונטנבלו באפריל 1645, ופגישתו עם הרוזן דה ברז'י שגריר צרפת בפולין, כדי לדון באפשרות של גיוס חיילים קוזאקים לצבא הצרפתי, ואכן, זה מ-2000 קוזאקים השתתפו במצור על דנקרק בשנת 1646, עם צבאו של נסיך קונדה.
עד לשנת 1918 היה שטח אוקראינה תחת שליטה אוסטרית ורוסית, אולם לאחר תבוסתם במלחמה בשנת 1918, נחתו חיילים צרפתים בנמל אודסה בדצמבר 1918, על מנת לתמוך בצבא הלבן בהתנגדותו לבולשביקים.
היחסים לא התחדשו עד דצמבר 1991 עם הכרזת העצמאות של אוקראינה, וב-3 ביוני 1992 נחתם בין המדינות הסכם הבנה ושיתוף פעולה הדדי. בעקבות אירועי המהפכה הכתומה שהתקיימו באוקראינה מנובמבר 2004 עד ינואר 2005, השתפרו היחסים בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים.
בשנת 2011 עם למעלה מ-2 מיליארד דולרים שהושקעו ויותר מ-300 חברות צרפתיות שפעלו באוקראינה, ניצבה צרפת במקום השביעי בהשקעות הזרות באוקראינה. היצוא הצרפתי לאוקראינה מוערך בשנת 2012 ב-1.058 מיליארד אירו. באותה השנה, היצוא אוקראיני אל צרפת הסתכם ב-539 מיליון אירו.
בשנת 1994 הוקמה לשכת המסחר והתעשייה הפרנקו-אוקראינית (CCIFU; Chambre de commerce et d'industrie franco-ukrainienne) בשם איגוד הקהילה העסקית הצרפתית באוקראינה, אשר בנוסף מבטיחה את הייצוג וההגנה של חברות צרפתיות באוקראינה, ומנסה לפתח סחר בין שתי המדינות.
יחסים דיפלומטיים.
צרפת מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-2 קונסוליות בחרקוב ולבוב. מאידך, אוקראינה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד.
הקבוע הסולרי
התפרצות סולרית
Bloomberg.com
יולי קושרובסקי
יולי קושרובסקי (ברוסית: Юлий Кошаровский, 22 בנובמבר 1941 - 15 באפריל 2014) היה בשנות השבעים והשמונים מראשי מסורבי העלייה מברית המועצות לשעבר, ואסיר ציון חמש פעמים. ב-1996 היה מועמדו של ראש ממשלת ישראל החדש בנימין נתניהו, לתפקיד שגריר ישראל ברוסיה, אך מועמדותו נדחתה על ידי הרוסים בשל עברו. היה מועמד לכנסת פעמיים, פעם אחת בראשות רשימה עצמאית ופעם שנייה ברשימת הליכוד, אך בשתי הפעמים לא נבחר.
קורות חיים.
נולד ב-1941, הבן השני (מתוך שלושה) של זוג יהודים אוקראינים מתבוללים, מיכאיל ניסונוביץ' קושרובסקי וסימה מרקובנה גלינסקאיה. שם המשפחה קושרובסקי מרמז על מוצא משפחת האב מהכפר קושרובקה שבאזור קייב, אוקראינה.
ההורים הכירו בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של קייב ושניהם עבדו במפעל לייצור נייר בעיר. כשהייתה האם בהריון עם בנה השני, יולי, ארעה הפלישה הנאצית לברית המועצות והזוג עם בנם הבכור הועברו מקייב לתוככי ברית המועצות, בהיותם עובדים חיוניים. בנם השני, קושרובסקי עצמו נולד בנובאיה ליאליה ("Novaia Lialia"), 300 קילומטר צפונית לסברדלובסק, אז "עיר סגורה", המיועדת לבני המעמד הביטחוני הגבוה בברית המועצות, ושם נולד גם הבן השלישי.
עם השנים עזבו שני ההורים את תעשיית הנייר והאב הפך למרצה במכון ליערנות של סברדלובסק, מנהל מחלקה ולבסוף דיקן ומזכיר המפלגה הקומוניסטית במכון.
קושרובסקי למד הנדסה ואוטומציה, סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של סברדלובסק ב-1964 והפך למומחה במערכות אלקטרוניות של מטוסים וטילים. עבד בתכנון מערכות הבקרה של הטילים האסטרטגיים הסובייטיים, שהתחרו אותה עת מול טילי פולאריס האסטרטגיים האמריקאיים. ב-1965 נישא לאשתו הראשונה סוניה, שלא הייתה יהודיה וממנה נולדה לו בתו הבכורה אניה. בסך הכל חי עד גיל 26, כחלק מהמעמד הביטחוני, הכלכלי והחברתי הגבוה והיה רחוק מיהדות ומנושאים יהודיים.
מראשי תנועת מסורבי העלייה.
מלחמת ששת הימים שינתה כליל את האווירה בברית המועצות וקושרובסקי סבל לפתע מאנטישמיות וחש שהוא חי במדינה שהיא האויבת של עמו. הוא עזב את משרתו הביטחונית והחל ללמוד עברית. ב-1970, בעקבות משפט לנינגרד הראשון היה בין כעשרה יהודים תושבי סברדלובסק, ששלחו מכתב מחאה לשלטונות הסובייטיים, חתום בגלוי בשמם ופרטיהם המלאים ושנה אחר כך היה היהודי הראשון בסברדלובסק שהגיש בקשת הגירה מברית המועצות לישראל. כדי שיהיה לבקשה סיכוי כלשהו להתקבל נאלץ קושרובסקי להתגרש מאשתו הלא יהודיה, בהסכמתה. הוא גונה בפומבי על ידי חבריו לעבודה לשעבר והוקע כ"סוכן הציונות והאימפריאליזם הבינלאומי". הותקף בעיתונות המקומית וכונה "בוגד". שבעה ימים בלבד לאחר הגשת הבקשה לעליה לישראל הוא נאסר לראשונה למשך 15 יום, באשמת "חוליגניזם", פתח בשביתת רעב שנמשכה 12 יום ונידון כתוצאה מכך ל-12 ימי מאסר נוספים, אחד בגין כל יום של שביתת רעב.
כשיצא מהכלא הוא הוזהר על ידי הק.ג.ב. המקומי, שמאסרו הבא יהיה למשך שנים ולא לכמה ימים בלבד. קושרובסקי עזב לפיכך את סברדלובסק וב-1971 עבר למוסקבה, בלי גרושתו ובתו. הוא הצטרף לקהילת "המסורבים" הגדלה, למד עברית ומהר מאוד החל ללמד את השפה ובמקביל גם לארגן סמינרים למהנדסים מסורבי עלייה וחסרי עבודה כמוהו. ב-1975 נישא לאשתו השנייה, אינה, מתמטיקאית גרושה אף היא, עם ילד מנישואיה הראשונים. לבני הזוג נולדו שני ילדים משותפים.
קושרובסקי הפך במשך כמעט עשרים שנות סירוב, לאחד ממנהיגי תנועת המסורבים ומדובריה הבולטים ואילו השלטונות הסובייטיים נקטו נגדו כל אותה עת בצעדים שונים, הן בחקירות, מעצרים ולפחות חמישה מאסרים והן בהטרדות קטנות אחרות, כאשר במקביל הם אוסרים עליו לצאת את המדינה. יולי אדלשטיין שהיה אז מראשי המסורבים במוסקבה תיאר את קושרובסקי שנים אחר כך, כ"איש מאחורי הקלעים" של התנועה, מי שארגן את שיעורי העברית, את התרבות ואפילו את מבנה התנועה כולה. בהחלט יכול להיות לדבריו, ש"בלי קושרובסקי דבר מכל אלה לא יכול היה לקרות".
ב-1988 פתחו קושרובסקי ואשתו אינה, בשביתת רעב ובעקבותיה הותר לו סוף סוף לצאת מברית המועצות. ב-11 במרץ 1989 הוא עלה עם משפחתו לישראל, כאשר בנמל התעופה בן-גוריון קיבלו את פניו באופן אישי ראש הממשלה יצחק שמיר יחד עם כמה וכמה משריו.
בישראל.
משפחת קושרובסקי התיישבה עם בואה לישראל, באלון שבות כחצי שנה, חולון כשנה ומ-1991 בבית אריה. קושרובסקי עצמו עבד תחילה בחברת טלוויזיה בכבלים, אך תוך זמן קצר קיבל משרה בסוכנות היהודית, עבד כיועץ לשמחה דיניץ, שכיהן אז כיו"ר הסוכנות ובמקביל מונה גם לחבר נשיאות הפורום הציוני, שהוקם על ידי נתן שרנסקי.