מקור המילה פאניקה הוא מהמילה היוונית πανικός, מהאל פאן מהמיתולוגיה היוונית. ייתכן כי מקורה באגדות אודות השתעשעותו של האל פאן בהפחדה פתאומית של עדרי עזים וכבשים, או בפחד הפתאומי שחש מי שנתקל באל פאן באזור שומם, או הפחד שעלה משמיעת קולות מוזרים ומעוררי אימה שהיו אנשים שומעים בלילות, אשר יוחסו לאל פאן.
כבר בתקופה הפרהיסטורית השתמש האדם בהשפעותיה של התבהלה למטרות ציד. על ידי שימוש ברעש פתאומי, או באובייקט בולט ומאיים כלשהו, נהגו בני האדם הקדמונים לתמרן עדרים שלמים אל תוך מלכודות שהוכנו על ידם מראש.
הסוציולוג ניל סמלסר, שעסק בהתנהגות קולקטיבית, תיאר בספרו "Theory of Collective Behavior" דרכים להתמודדות עם תבהלה המונית. מחקרים רבים בתחום נועדו לפתח דרכים להתמודדות עם תבהלה שניתנות ליישום בצבאות ושירותי חירום ברחבי העולם.
עוד לפני כן, שימשו השפעותיה של התבהלה ככלי חשוב במהפכות חברתיות רבות במהלך ההיסטוריה. ההבנה שגם בני אדם פועלים בשיטת העדר, גרמה למנהיגים רבים לנצל עובדה זו למטרותיהם הפוליטיות.
במצבים קיצוניים, אדם החווה התקפי תבהלה חוזרים ונשנים לעיתים תכופות, וחש דאגה רבה מהישנותם, עשוי להיות מאובחן כלוקה בהפרעת פאניקה.
החוקר הבריטי סטנלי כהן תיאר בשנת 1972 את התאוריה שלו בהקשר לפאניקה מוסרית.
אנמיה ממאירה
המגדלור של אלכסנדריה
שוואביה
שוואביה (בגרמנית: Schwaben) הוא אזור היסטורי-תרבותי בגרמניה המתאפיין בייחוד לשוני (גרמנית שוואבית). אזור שוואביה נמצא ברובו במדינת באדן-וירטמברג של ימינו (בעיקר אזור וירטמברג ההיסטורית והפרובינציה ההיסטורית של שושלת הוהנצולרן), אך גם באזור במדינת בוואריה של ימינו, שם קיים אזור מנהלי בשם זה. במהלך ימי הביניים הייתה שוואביה מדינה גדולה, שכללה גם חלקים מבאדן, את פורארלברג, נסיכות ליכטנשטיין, שווייץ (בחלקים דוברי הגרמנית שלה) ואלזאס (כיום חלק מצרפת).
הדעות חלוקות בשאלה האם השוואבית היא רק ניב של גרמנית, או שהיא שפה עצמאית. השוואבית מדוברת על ידי כ-850 אלף דוברים בגרמניה, והיא מהשפות או הניבים המדוברים ביותר בגרמניה. השוואבית דומה מאוד לשפה המדוברת בשווייץ. המוטו הרשמי וההיתולי של באדן-וירטמברג הוא: "Wir können alles. Außer Hochdeutsch" ("אנחנו יכולים הכל. חוץ מלדבר גרמנית תקנית").
השוואבים מקשרים עצמם לשבט גרמאני עתיק, ה"סואבים" . שבט זה נדד מאזור הים הבלטי לאזור ימת קונסטנץ, שם הפכו לחלק מן הקונפדרציה האלמאנית. הסואבים הגיעו אף עד לחצי האי האיברי, והקימו שם בשנת 410 ממלכה עצמאית באזור צפון פורטוגל, גליסיה ומערב אסטוריאס של ימינו. הממלכה התקיימה עד שנת 558 ומרכזה היה העיר בראגה בפורטוגל.
לאחר קרב טולביאק בשנת 496 הפכה שוואביה לדוכסות של האימפריה הפרנקית. שוואביה הייתה אחת הדוכסויות המקוריות של האימפריה של לואי הגרמני, שהפכה מאוחר יותר, במאות התשיעית והעשירית לאימפריה הרומית הקדושה (בתקופה זו נודעה שוואביה כאלמניה). במאות ה-12 וה-13, שליטי האימפריה היו שוואבים - בני שושלת הוהנשטאופן; אבל לאחר הוצאתו להורג של קונראדין ב-12 באוקטובר 1268, התפוררה הדוכסות ליחידות קטנות.
בסוף המאה ה-15, התאחדו רוזנויות ודוכסויות רבות באזור שוואביה לקונפדרציית הליגה השוואבית. ליגה זו כבשה את וירטמברג וסילקה את אולריך, דוכס וירטמברג מכסאו. לאחר מכן התפרקה הליגה, במסגרת המאבקים בתוך הכנסייה ועליית תנועת הרפורמציה, לא לפני שהספיקה לדכא את אחת מן המרידות הגדולות בתולדות אירופה הפיאודלית, מרד האיכרים של 1525. הליגה התפרקה והאזור שב להיות מפורד ומפוצל בין דוכסויות, נסיכויות ורוזנויות.
לאחר פירוק ‘הליגה השוואבית’, חזר הדוכס של וירטמברג למשול באזור. תקופה זו התאפיינה בחלוקת שוואביה בין הזרם הקתולי ובין הזרם הפרוטסטנטי, בעקבות המהפך שחוללה תנועת הרפורמציה. נסיכים חילוניים כמו דוכס וירטמברג והמרקיז של באדן כמו גם רוב הערים החופשיות, הפכו לפרוטסטנטים, בעוד הקתוליות המשיכה לאחוז בשטחים כנסייתיים וכן באזורים שבשליטת ההבסבורגים והוהנצולרנים.
בעקבות ארגון מחדש של טריטוריות האימפריה הרומית הקדושה ב-1803, השתנה אזור שוואביה לחלוטין. מרבית השטחים הכנסייתיים, המחוזות הקטנים והערים החופשיות, איבדו מתוקפם, ונבלעו בתוך ממלכות גדולות יותר. רק דוכסויות וירטמברג, באדן והוהנצולרן נותרו מדינות ריבוניות. חלק גדול ממזרח שוואביה סופח לבוואריה, והפך למה שמכונה כיום, האזור המינהלי השוואבי של בוואריה.
בכך למעשה פוצלה שוואביה למחוזות ומדינות שונות, כאשר מצב זה מתקיים עד היום.
שוואביה העמידה אישי רוח וספר רבים, ולה תפקיד מכריע בהתפתחות התרבותית והספרותית במרחב הדובר גרמנית. בין אישים אלה ניתן למנות את פרידריך שילר, פרידריך הלדרלין, אדוארד מריקה, גאורג וילהלם פרידריך הגל ורבים אחרים.
גרמניה הנאצית טענה בתקופת קיומה לשטח באנטארקטיקה, לו היא העניקה את השם "נוי שוואבנלאנד" (NeuSchwabenland), כלומר "שוואביה החדשה".
המטבח ההולנדי
המטבח ההולנדי מושפע מההיצע החקלאי של הולנד ומההיסטוריה של המדינה. הוא מוגבל יחסית בהיצע המאכלים שלו ומאופיין בצריכה רבה של ירקות לעומת בשר ובמאכלים מלאים גדולים. בשל העבר הקולוניאליסטי של הולנד קיימות השפעות מ"איי הודו המזרחיים ההולנדיים", כפי שנקראה אינדונזיה בעבר. השפעת המטבח האינדונזי ניכרת בתיבול המקובל בדרום-מזרח אסיה (על מאכלים הולנדיים "מסורתיים") ובהחדרת מאכלים אינדונזיים מסורתיים לתפריט ההולנדי, בייחוד הנאסי גורנג, אורז מטוגן עם בשר עוף או חזיר או ארוחות "רייסטאפל" (מילולית: שולחן אורז, מספר מנות קטנות הנאכלות עם קדרת אורז מרכזית). מסעדות מזון מהיר רבות מגישות אוכל אינדונזי כחלק משירות המשלוחים שלהן.
ההיצע החקלאי המקומי - חלב, חמאה, גבינה ודגים - ממלאים תפקיד חשוב במטבח ההולנדי המסורתי. בין הגבינות ההולנדיות הידועות, ניתן למנות את האדם (Edammer) ואת הגאודה (Gouda, מבוטאת בהולנדית "חאודה").
מבחינה היסטורית, קיימות מעבר להשפעות הגאוגרפיות, גם השפעות רבות של המטבח הצרפתי, בעיקר על מטבחם של בני האצולה ההולנדית החל מן המאה ה-15, ששאף להידמות ל"מטבח העילית" הצרפתי, ה-Haute cuisine.
עם זאת, בקרב פשוטי העם, המאכל הלאומי הוא הסטאמפוט, מחית תפוחי אדמה וירקות. גרסאות נפוצות לסטאמפוט הן עם כרוב חמוץ (zuurkool) ונקניקיית רוקוורסט – נקניקיית חזיר מעושנת – או עם כרוב עלים (הולנדית: Boerenkool) או גזר, בצל, נקניקיה וקוביות קותל חזיר. ירקות נפוצים נוספים בהם משתמשים לסטאמפוט הם האנדייבי (סוג של עולש) וסוגים שונים של כרוב. מאכל אופייני אחר למטבח ההולנדי הוא מרק אפונה (erwtensoep או "סְנֶרְט", snert) שדומה במרקמו הסמיך לתבשיל, אותו מכינים מגרגרי אפונה מיובשים שהושרו במים במהלך הלילה, קוביות נקניק או קותל חזיר וחתיכות תפוחי אדמה. מאכלים אלה מוגשים בעיקר בחורף או כשמזג האוויר קר.
מזון מהיר נפוץ, הנמכר בעגלות או דוכני רחוב כולל "קרוקטים" (kroket) - מגוון מיני בשר טחון או קצוץ המעוצבים ככדור או כסיגר, מצופים בשכבת ביצה ופירורי לחם ומטוגנים בשמן עמוק; צ'יפס (friet) מטוגן טרי הנאכל עם שפע מיונז; דג הרינג מעושן ופנקייקים קטנים (Poffertjes).
המטבח הסקנדינבי
המטבח הסקנדינבי הוא אוסף מטבחים עממיים מאזורים שונים בסקנדינביה: המטבח הדני, המטבח הנורווגי, המטבח השוודי, המטבח הפיני, המטבח האיסלנדי והמטבח הלאפי. מטבחי סקנדינביה מאופיינים במאכלים שמנים יחסית, עשירים בפחמימות, בבשר ובדגים. הדבר נובע מהגאוגרפיה של המדינות באזור ומהאקלים, הכולל חורף ארוך וקר.
Sum 41
המטבח הווייטנאמי
המטבח הווייטנאמי כולל את המאכלים והמשקאות ואת תרבות האכילה בווייטנאם ושל וייטנאמים. המטבח הווייטנאמי שם דגש על שילוב בין מרכיבי טעם המתכתבים עם חמשת היסודות וכל מנה מתייחסת לכל מרכיבים אלה ומדגישה אחד מהם - חריף, חמוץ, מר, מלוח ומתוק.
מרכיבים נפוצים במטבח הווייטנאמי כוללים מחית שרימפס, רוטב דגים, מחית שעועית, אורז, מגוון ירקות, ליים, זנגביל, פירות ועשבי תיבול טריים כגון עשב לימון, נענע וכוסברה. נהוג להגיש ירקות ועשבי תיבול טריים לצד המנות העיקריות. קיים מספר רב של מנות צמחוניות במטבח הווייטנאמי, אך נפוץ השימוש בבשר חזיר, בקר, פירות ים, דגים טרופיים ובשר עוף. פחות נפוץ השימוש בבשר ברווז או כבש ועז. לצד מנות מסוימות נהוג להגיש סיראצ'ה, למרות שמקורה בתאילנד.
קיימים הבדלים באופן הבישול באזורים השונים של וייטנאם - הצפון, המרכז והדרום. המטבח של צפון וייטנאם נחשב למטבח הווייטנאמי ה"קלאסי" ומאכלים רבים באים מצפון וייטנאם. המטבח בדרום וייטנאם הושפע מגלי ההגירה הסיניים למדינה ודומה למטבח בדרום סין, עם תיבול מתקתק למאכלים רבים. דוגמה למאכל שהגיע לדרום וייטנאם עם ההגירה מהצפון היא מרק הפו. במרכז וייטנאם הבישול שונה מזה שבשני האזורים האחרים ומתבסס על מנות קטנות רבות (במקום מנה עיקרית עם תוספות) ועל תיבול ייחודי.
בנוסף להשפעות אזוריות, המטבח הווייטנאמי הושפע רבות מהמטבח הצרפתי לאור הקולניאליזם הצרפתי בווייטנאם. ניתן לראות במטבח וייטנאמי שימוש בלחמים ובגטים בפרט, כולל בכריך הבאן מי. בנוסף, פופולריים במטבח הויינטמי קרם קרמל ופטה. הצרפתים גם החדירו למטבח הווייטנאמי את צריכת הקפה, ובמדינה התפתחה תרבות קפה ייחודית, הווייטנאמים נוהגים לשתות קפה, חם או קר, עם חלב מרוכז.
סלון ספרותי