צמיחה הייתה מאפיין עיקרי של התקופה הקולוניאלית. הכפרים התרחבו, כשלמקבצים של בתים יש חצר משותפת. יש גם עדויות להופעת שיכוב חברתי - בתים גדולים יותר וחפצי קבורה מקושטים יותר. האזורים החקלאיים ורשתות התעלות התרחבו, והחל ייצור של טבק ואגבה. ההשפעה של התרבויות הקדומות של מקסיקו התגברה. בקהילות הגדולות יותר נבנו החצרות הראשונות של משחק הכדור ששימשו כאתרים מרכזיים למשחקים וטקסים. כדי חרס קושטו בעזרת הוספת ציפוי עשיר בברזל, תוך יצירת כלי חרס מובהקים בגוון אדום על חום-צהבהב (red-on-buff).
תקופת ההתיישבות / שלב סקטון (1150/1050-950).
גידול נוסף באוכלוסייה הביא שינויים משמעותיים במהלך תקופה זו. תעלות ההשקיה והמבנים גדלו ודרשו תחזוקה גדולה יותר. שטחי הקרקעות המעובדים התרחבו, וגידלו בהם את הצמח "Amaranthus palmeri" שעליו, גבעולו וזרעיו אכילים. תכנון הבית התפתח לבתים חפורים מחוזקים במוטות המכוסים בטיט מנארי. כפרים דמויי רנצ'ריה התפתחו סביב חצרות פנימיות, כשהממצאים מעידים על פעילות קהילתית מתגברת. תנורים גדולים משותפים שימשו לאפות לחם ולבשל בשר.
האומנויות השתפרו באופן דרמטי. בהגיע שנת 1000, היו בני ההוהוקם לתרבות הראשונה שהשתלטה על טכנולוגיית תצריב בעזרת חומצה. האמנים ייצרו תכשיטים מצדפים, אבנים ועצמות והחלו לגלף צלמיות מאבן. ייצור בדים מכותנה פרח. קדרות של אדום על חום-צהבהב יוצרה בכמויות גדולות.
גידול זה באוכלוסייה חייב התארגנות הולכת וגדלה במסגרת קהילתית, וייתכן שגרמה להופעת שליטים מקומיים. התרבות האזורית התפשטה בצורה נרחבת, כשהיא השתרעה מסמוך לגבול מקסיקו של ימינו בדרום ועד לנהר ורדה בצפון. נראה כי היה נוצר מעמד עליון ושחל שיפור במעמדם החברתי של האמנים. החלו להופיע תילים שפסגתם שטוחה הדומים לאלו של מרכז מקסיקו, וייתכן כי היו קשורים למעמד הגבוה ושימשו למטרות דתיות. פריטי הסחר עם מרכז מקסיקו כללו פעמוני נחושת, מוזאיקה, מראות אבן וציפורים ססגוניות כדוגמת מיני הארה.
התקופה הקלאסית (1450-1150/1050).
תקופה זו נחשבת תקופה של צמיחה ושינויים חברתיים. היישוב סנייקטאון (Snaketown), שפעם היה היישוב המרכזי בתרבות, ננטש בפתאומיות. נראה שחלקים בכפר גדול זה עלו באש, ואחר-כך הוא לא יושב מחדש. תקופה זו הייתה עדה לבניית מבני יוקרה גדולים באגן חילה-סולט. אלו כללו מתחמי מגורים מלבניים גדולים מוקפי חומה הבנויים מטיט ותילים שטוחים ובתים גדולים, דוגמת זה המצוי במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה (Casa Grande Ruins National Monument). בנוסף, קיימות עדויות להצטמצמות משמעותית של האזורים בהם מגלים השפעה של תרבות ההוהוקם.
שלב סנטן (1150-1050).
שלב סנטן (Santan Phase) הוצע תחילה בסכמה הגלדווינית, אך הוא אינו מקובל יותר בקרב ארכאולוגים מודרניים המתמחים בתרבות הוהוקם. הסיבה העיקרית לכך היא ההשקפה שכלי החרס החומים-צהבהבים של ההוהוקם שפעם סווגו כאדום על חום-צהבהב של סנטן מסווגים כיום או כצורה מאוחרת של אדום על חום-צהבהב של סקטון (Sacaton) או אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה. המגוון הנרחב של צורות כלים מקושטים בשימוש בקדרות ננטש לטובות כדים כדוריים עם צוואר, בעוד שבסך הכול יש הפתחה משמעותית בייצור כלי החרס אצל ההוהוקם. כמו כן חל צמצום גדול ברכש ומסחר של צדפים מצפון מקסיקו והשימוש בהם לייצור תכשיטים. מאפיין נוסף של שלב זה היה המעבר מבתים חפורים לחדרים חפורים (pitrooms), והופעת פלך עם משקולות דומה לדוגמאות שנתגלו בצפון מקסיקו. בתקופת שלב זה ננטשו כפרים רבים לפתע והועברו למקומות אחרים וחלה ירידה לזמן קצר בגודל האוכלוסייה. השינויים הפנימיים הנרחבים, הפסקת השימוש במערכת חצרות משחק הכדור של ההוהוקם, הסימנים הגלויים לעוינות מצד בני הוהוקם בפריפריה כלפי אזור הליבה, שבעקבותיה התרחשה ההיערכות חדשה של תרבותם, מעידים שהייתה זו אפיזודה חשובה.
שלב סוהו (1300-1150/1050).
סגנון הקדרות המאפיין את שלב סוהו (Soho Phase) היה אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה. כלי חרס חומים-צהבהבים אלו התאפיינו באופן בלעדי בכדים בעלי צוואר, המקושטים במגוון מצומצם של צורות גאומטריות. סגנון קדרות זה התפתח בכמה אתרים השוכנים באגן הנהר חילה בין פלורנס (Florence) לסקטון (Sacaton). כללית התאפיין שלב זה בהתכווצות של אזור התרבות ובשני אירועים משמעותיים של ארגון מחדש. הארגון מחדש הראשון התרחש סביב שנת 1150 והתאפיין בגידול צנוע בגודל האוכלוסייה ואימוץ כמעט מוחלט של ארכיטקטורת החדר החפור. חדרים חפורים ראשונים אלו נבנו מחומרים מתכלים המכוסים בטיט עבה, והחלק התחתון של הקירות הפנימיים היה מרוצף בלוחות אבן עומדים. בדומה לכפרים מהתקופה הפרה-קלאסית, היו מבני מגורים ראשונים אלו מהתקופה הקלאסית מקובצים סביב חצרות פנימיות פתוחות. מקבצי חצרות פנימיות אלו היו מקובצים סביב אתר מרכזי גדול, שכלל לעיתים קרובות תילים שטוחים קטנים. תילים שטוחים אלו היו מלבניים, מחופים בקירות טיט המחוזקים בקורות, ונבנו מאדמה עקרה או פסולת מאתרי אשפה מהתקופה הפרה-קלאסית. נראה שמספר היישובים הקטנים והבינוניים הצטמצם ככל שהיישובים הגדולים יותר הפכו מאוכלסים יותר ויותר בצפיפות.
שלב סיוואנו (1375/1350-1300).
אף שההוהוקם המשיכו לייצר כלי חרס בסגנון הקדרות של אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה היה סגנון הקדרות המאפיין של שלב סיוואנו (Civano Phase) פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), בעיקר פוליכרום חילה. כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין. בשלב זה הופיע כלי החרס המכונה קומאל דומה לכלים שנמצאו בצפון מקסיקו, ויצירת כלים בדמות ציפורים. דוגמאות של חפצים אקזוטיים מאבן ומצדפים הקשורים לאנשים מהמעמד הגבוה – כדוגמת פקקי אף, תליונים, עגילים, צמידים, מחרוזות לצוואר ושיבוצים מורכבים של צדפים – מציינים שעיצוב וייצור התכשיטים הגיע לשיאו במהלך שלב זה. התפתחויות חשובות אחרות היו התגברות הייצור והרכישה של כלי חרס אדומים, ואימוץ כמעט מוחלט של שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation) באזור צפונית לנהר חילה, שניהם דומים מאוד למנהגים ולמסורות שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
מיד לאחר שנת 1300 אורגנו כפרי ההוהוקם לפי קווי המתאר שהיו נהוגים במאה ה-13 באגן הוורדה התחתון, באגן טונטו (Tonto Basin) ובאגן ספורד (Safford Basin). מתחמים אלו היו בנויים מחומה מלבנית גדולה שסגרה בדרך כלל חלקית, או לעיתים לחלוטין, סדרה של חצרות פנימיות רצופות וכיכרות שהותוו על ידי חומות הפרדה פנימיות. כל חצר פנימית הכילה בין חדר חפור לארבעה חדרים חפורים מלבניים גדולים שקירותיהם עשויים טיט, קרוב לוודאי הקשורים לכמה מבני שירות. בסך הכול התאפיינו קהילות אלו במקבצים צפופים יחסית שבין חמישה לעשרים וחמישה מתחמים מוקפי חומה, שקובצו סביב מתחם גדול מאוד, בנוי היטב, שהיה בו לעיתים קרובות מבנה ציבורי גדול כדוגמת תל שטוח או בית גדול. מבני בתים גדולים, כמו זה שהשתמר במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה, נבנו רק בקהילות הגדולות ביותר. מבני טיט או אבן אלו היו בני ארבע קומות, ושימשו ככל הנראה את המעמד השליט או את הכוהנים. ייתכן גם שנבנו תוך התיישרות עם התצפיות אסטרונומיות. נראה שהמסחר עם מקסיקו הצטמצם, אבל חפצי מסחר רבים החלו להגיע מאנשי הפואבלו שמצפון וממזרח.
בין 1350 ל-1375 הלכה תרבות הוהוקם ודעכה ורבים מבין היישובים הגדולים ננטשו. נראה שתנאי האקלים המשתנים במהירות השפיעו בצורה משמעותית על הבסיס החקלאי של ההוהוקם ועקב כך לא ניתן היה לתמוך עוד בקהילות הגדולות שלהם. שיטפונות חוזרים ונשנים באמצע המאה ה-14 העמיקו מאוד את קרקעית הנהר סולט והחריבו את פתחי תעלות ההשקיה, ודרשו עבודת תחזוקה מתמשכת של הארכת התעלות במעלה הזרם. שיטפונות נוספים החריבו קטעים שלא ניתן היה לחפור מחדש של הארכות אלו, וגרמו למאות קילומטרים של תעלות השקיה להפוך לחסרות תועלת. בשל ההבדל בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה היו לתהליכים אלו השפעה קטנה יותר על מערכות ההשקיה שבשימוש בני ההוהוקם באגן הנהר חילה, ועם זאת, גם הן ננטשו.
שלב פולוורון (1375/1350-1450).
שלב פולוורון (Polvoron Phase) התאפיין בסגנון הקדרות המכונה פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), הן פוליכרום חילה והן פוליכרום טונטו. כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין. אחרי שנת 1375 נטשו בני ההוהוקם את הכפרים ותעלות ההשקיה באגן התחתון של הנהר סולט. האזור המשיך להיות מאוכלס, אם כי בקנה מידה קטן בהרבה. בינתיים, הכפרים המעטים מאוד שנותרו היו קטנים למדי, והיו מרוכזים לאורך הנהר חילה, למעט יוצא דופן ראוי לציון באגן הניקוז של קווין קריק (Queen Creek). שלב זה רלוונטי מאוד ובעל חשיבות היסטורית גדולה, כיוון שהוא מייצג את התולדה המידית של התמוטטות תרבות ההוהוקם. הוא מייצג שלב גורלי באתנוגנוסיס של בני האודהאם המודרניים.
מסורת הקדרות של ההוהוקם.