בשנים הראשונות לאחר המלחמה, להקת האופרה קובנט גארדן (כפי שנקראה במקור) תכננה להציג רק אופרות באנגלית ולהשתמש בכשרונותיהם של זמרים בריטיים ותושבי חבר העמים הבריטי. אך כמה זמרים בעלי שם עולמי, ברמתם של אליזבת שוורצקופף והנס הוטר, גילו נכונות ללמוד את תפקידיהם באנגלית ואכן הופיעו בתפקידי מימי (בלה בוהם) וווטאן בשנת 1948. נוסף לכך, האופרה המלכותית ביצעה יצירות חשובות מאת מלחינים בריטיים כמו בנג'מין בריטן ("בילי באד", דצמבר 1951 ו"גלוריאנה", בשנת 1953 להכתרת המלכה אליזבת השנייה), רייף וון ויליאמס, ארתור בליס ומייקל טיפט.
כמה זמרים בריטיים הופיעו לראשונה בקובנט גארדן בשנים שלפני 1955, ביניהם כאלה שהתפרסמו מאז, כמו ג'ואן סתרלנד, ג'ון ויקרס וג'ריינט אוונס, אבל "פריחה זו של כישרון בריטי החלה בתקופה, שעקרון האופרה באנגלית החל להתערער בהדרגה" (דרוהדה ואחרים), וככל שהתברר בהדרגה, שקובנט גארדן איננה יכולה למשוך כישרון בינלאומי בהיותה להקה אנגלית בלבד, "הנסיגה מלשון המקום, שמעולם לא פורסמה ולא הוכרזה באופן רשמי, עוררה אי-אילו ריטונים בשדולת האופרה-באנגלית..." אבל לא נתקלה בהתנגדות של ממש מכל כיוון אחר, מציין נורמן לברכט. עם זאת, בתקופת כהונתו של רפאל קובליק כמנהל מוזיקלי התגלו לא מעט זמרים בריטיים.
משנת 1958, יובל המאה לתיאטרון הנוכחי, לאחר ההצלחה שקצרה ההפקה הבינלאומית הגדולה של לוקינו ויסקונטי לדון קרלוס של ורדי, עם זמרים ברמתם של טיטו גובי, בוריס כריסטוף ופדורה ברביירי ובניצוחו של קרלו מריה ג'וליני, יש לקובנט גארדן מקום של כבוד בעולם האופרה הבינלאומי. מריה קאלאס הופיעה עוד קודם לכן, אבל חזרה בשנת 1957 בלה טרוויאטה, בשנת 1959 ב "מדיאה" ובשנים 1964 ו-1965 בטוסקה. סתרלנד עשתה לה שם עולמי, וכמוה ויקרס ואוונס.
בשנת 1961, כאשר גאורג שולטי היה למנהל המוזיקלי, הוא טען שאינו יודע דבר על מטרותיה המקוריות של הלהקה ובראיון במגזין "אופרה", פסק, ש"סדלר'ס וולס לקחה על עצמה, לפי כל הסימנים, את המשימה להיות להקת האופרה הלאומית והיא ממלאת תפקיד זה בהצלחה רבה" (מצוטט אצל רוזנטל).
האופרה המלכותית שותפה ל"תזמורת בית האופרה המלכותית", שהיא תזמורת סימפונית מלאה, עם הבלט המלכותי. יש לה מקהלה קבועה עם יותר מארבעים וחמישה זמרים. בקבוצה שלישית של מוזיקאים מקבלי משכורת נמצאים זמרים בתוכנית הכשרה לצעירים, העוברים השתלמות מקצועית מתקדמת. אין מדובר בסטודנטים במובן המקובל של המילה, כיוון שרובם כבר הופיעו באופן מקצועי בבתי אופרה ידועים קודם לכן, אבל התוכנית מכוונת לקדם את הקריירות שלהם על ידי רכישת ניסיון באחת מלהקות האופרה המובילות בעולם. תוכנית ההשתלמות נמשכת שנתיים. רוב המשתתפים הם זמרים, אבל יש ביניהם גם מנצחים, מדריכים ומנהלי במה.
בית האופרה המלכותי, קובנט גארדן
ג'ורג'טו ג'יוג'יארו
ריצ'רץ' (תכנית טלויזיה)
תכנית בילטמור
תכנית T4 - אותנסיה
תכנית באזל
טיוטצ'יב
פיודור טיוטצ'ב
פיודור איבאנוביץ' טיוטצ'ב (; 5 בדצמבר 1803 - 27 ביולי 1873) היה משורר ודיפלומט רוסי.
חייו ויצירתו.
פיודור טיוטצ'ב נולד למשפחה אריסטוקרטית ותיקה באחוזה שלה ליד בריאנסק. הוא למד בפקולטה לספרות של אוניברסיטת מוסקבה, לאחר מכן במשך יותר מעשרים שנה שירת כדיפלומט רוסי במינכן, שם נכח בהרצאותיו של פרידריך וילהלם שלינג במינכן וקשר קשרים עם היינה. לאחר מכן היה דיפלומט בטורינו. עם שיבתו לרוסיה התחיל את שירותו כצנזור. הוא תרגם מכתבי פרידריך שילר, היינריך היינה ויוהאן וולפגנג פון גתה לרוסית.
טיוטצ'ב כתב כארבע מאות שירים. שירתו של העשור השני של המאה התשע-עשרה היא שירה מסורתית בסוגת אודה של המאה השמונה-עשרה ברוסיה. בשירים של שנות השלושים נראים מוטיבים רומנטיים, בעיקר רומנטיזם גרמני (תמונת הלילה, כאוס). זאת שירה שגורמת למחשבות. הנושאים העיקריים הם הרהורים על מערכת העולם, גורלו של האדם וטבע. בשנות הארבעים טיוטצ'ב כמעט שלא חיבר שירים, אבל כתב כמה מאמרים על היחסים בין רוסיה והתרבות המערבית.
בשנת 1854 הוצאה לאור אוסף שיריו הראשון על ידי ידידיו, ללא השתתפות המחבר. ב-1860–1870 רווחים בשירתו של טיוטצ'ב המוטיבים הפוליטיים. השיר המפורסם ביותר של טיוטצ'ב הוא "!Silentium".
ב-1850 התאהב באצילה רוסית שירדה מנכסיה – ילנה אלכסנדרובנה דניסייבה. הוא הקדיש לה כמה שירים שנונים, שבהם תיאר את האהבה כאסון גורלי. מאוחר יותר החוקרים והעורכים קיבצו את השירים האלה באוסף 'דניסייבסקיי'. דניסייבה נפטרה ב-1864.
אחד משיריו מתאר את רוסיה:
הערכה.
טיוטצ'ב נחשב לאחד מגדולי משוררי רוסיה במאה ה-19 ושמו מוזכר בהקשר זה בסמיכות לשמו של אלכסנדר פושקין. טיוטצ'ב היה פטריוט רוסי וביחד עם ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב היה ידוע כמבטא העליונות של העם הרוסי, אותו מכנה זאב ז'בוטינסקי האתה בחרתנו של העם הרוסי. אל מול הקדמה המערבית הוא טען את אמרתו המפורסמת ש"בשכל לבדו לא ניתן להבין את רוסיה, שום אמת מידה רגילה אינה מקיפה את גדולתה והיא עומדת לבדה בייחודיותה - ברוסיה ניתן רק להאמין". כן טען טיוטצ'ב לעליונות רוחנית ושליחות משיחית של רוסיה.
רחל כצנלסון-שזר כתבה עליו: "טיוטצ'ב בשיריו, שאין דוגמתם ברוסית לחופש האינטלקט ולחדירה האימפרסיוניסטית ליפי הטבע, כפר במוסריותן הנעלה של הופעות הטבע, וחי בייאוש בטוח של הוגה דעות ושל משורר, השואב את אמתו מכל מעיינות ההכרה".
כתביו שראו אור בעברית.
בדור עתיד אמצא קורא (תרגמה: אלה סוד, פתח דבר ומבואות: זויה קופלמן), אנתולוגיה הכוללת תרגומים לשירים נבחרים של ארבעה משוררים רוסים מן המאה ה-19.תל אביב: גוונים, תשע"ז.
תומאס קרומוול
תומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס (באנגלית: Thomas Cromwell; סביבות 1485 - 28 ביולי 1540), היה מדינאי אנגלי, אחת הדמויות הפוליטיות החשובות ביותר תחת שלטונו של הנרי השמיני מלך אנגליה.
חייו.
קרומוול נולד בעיר פאטני בממלכת אנגליה (כיום חלק מרובע וונדסוורת'). אביו, וולטר קרומוול (1463–1510), היה נפח, בעל מבטשה, סוחר בדים והבעלים של פונדק ומבשלה. לקרומוול היו שתי אחיות. המבוגרת בהן, קתרין, נישאה למורגן ויליאמס, עורך דין מוויילס. אליזבת, האחות הצעירה, נישאה לאיכר. בנה של קתרין, ריצ'רד ויליאמס, עבד אצל דודו (תומאס) ושינה את שמו לריצ'רד קרומוול. אותו ריצ'רד הוא סבא-רבא של אוליבר קרומוול.
כנער, עזב קרומוול את משפחתו בפאטני וחצה את התעלה ליבשת. דיווחים על פעילותו בצרפת, באיטליה, ובארצות השפלה הם שטחיים וסותרים. נטען כי הוא הפך שכיר חרב וצעד עם הצבא הצרפתי לאיטליה, שם לחם בספרדים על גדות הגריגליאנו ב-28 בדצמבר 1503.
לאחר שלמד עריכת דין החל לשמש כעוזר לקרדינל תומאס וולזי ונעשה לחבר הפרלמנט האנגלי בשנת 1523. לאחר המשבר שגרמו גירושי המלך הנרי השמיני מקתרין מאראגון, עלתה קרנו של קרומוול על חשבונו של וולזי. בשנת 1533 הוא מונה למשרת מזכיר המדינה, וב-1536 למשרת הלורד שומר החותם.
עיקר פועלו של קרומוול היה בהקשר הרפורמות הדתיות באנגליה של אותה תקופה - הוא היה אחד ממעצבי הכנסייה האנגליקנית. הוא היה אחד התומכים הבולטים בהצעה להפוך את המלך הנרי השמיני לראש הכנסייה האנגליקנית ועזר להעביר את "חוק העליונות הראשון" שמיסד מעמד זה בפרלמנט. בשנת 1535 מינה המלך הנרי השמיני את קרומוול לשרו לענייני הרוח. משרה זו נתנה לו סמכות שיפוט עליונה בתחומי הדת ויצרה לראשונה רשות מאוחדת אחת על שני המחוזות של הכנסייה האנגליקנית. כשר הראשי של המלך פיקח קרומוול על פירוק המנזרים באנגליה. הוא ביקר במנזרים ובכנסיות רבות והחרים את רכושם כדי להעבירו לידי המלך, ראש הכנסייה החדש. כפרס על מעשיו בתהליך זה קבע הנרי השמיני עבור קרומוול את התואר רוזן אסקס, שהוענק לו בשנת 1540.
למרות שהלאמת המנזרים מתוארת לרוב כניסיונו של מלך חמדן לצבור לעצמו את אוצרות הכנסייה הנוצרית, קרומוול ראה זאת כפעולה אידאולוגית נגד תופעת הנזירים. כל עוד החזיק קרומוול בעמדת כוח, חצר המלוכה הייתה פתוחה לקבלת רפורמות דתיות.
מעבר לפועלו בהקשר לכנסייה האנגליקנית קידם קרומוול גם את איחוד ויילס ואנגליה בפרלמנט.
קרומוול תמך בהנרי השמיני כאשר זה הוציא להורג את אן בולין ובנישואיו לג'יין סימור. ביקורת על מעשה זה, או למעשה על החיפזון בנישואין, גרמה למעמדו להחל לאבד מיציבותו. לאחר מכן, כאשר עודד את המלך להינשא פעם נוספת (לאחר שסימור מתה מסיבוכי לידה), הפעם לאן מקליווס, הוגדרו הנישואין כאסון - הנרי התגרש ממנה לאחר שישה חודשים בלבד, ומתנגדיו של קרומוול ניצלו הזדמנות זו לדרוש את מעצרו. קרומוול הוצא להורג במצודת לונדון ב-28 ביולי 1540. נאמר שהנרי השמיני בחר בכוונה תחילה מוציא להורג בלתי מנוסה, שהצליח לערוף את ראשו של קרומוול רק לאחר שלושה ניסיונות. לאחר ההוצאה להורג הורתח ראשו של קרומוול והוצג בפומבי על גבי חנית, כשעורפו ללונדון.
מאיר פיינשטיין
מאיר פיינשטיין (5 באוקטובר 1927, ט' בתשרי ה'תרפ"ח – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בצינוק טרם הוצאתו להורג.
ביוגרפיה.
מאיר פיינשטיין נולד ב-ט' בתשרי, תרפ"ח, 5 באוקטובר 1927, בעיר העתיקה בירושלים. הוריו, בלה ואליעזר, היו שומרי מצוות אשר עלו מבריסק, אז בפולין. במשך עשר שנים למד בישיבת עץ חיים, והיה אחד מתלמידיו של הרב אריה לוין. בהיותו ילד נפטר אביו, ופיינשטיין נאלץ לסייע בפרנסת משפחתו. הוא עבר בין עבודות שונות בעירו, ולאחר מכן החל לעבוד כפועל ברמתיים, ובקיבוצים נגבה וגבעת השלושה. בגבעת השלושה החליט להצטרף לארגון "ההגנה".