האיים המלדיביים.
להודו השפעה ניכרת על מדיניות החוץ של האיים המלדיביים וזו מספקת שיתוף פעולה ביטחוני נרחב במיוחד לאחר מבצע קקטוס ב-1988, במהלכו דחתה הודו את שכירי החרב הטמיליים שפלשו לארץ.
כחברה מייסדת ב-1985 של אגודת דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי, המפגיש בין אפגניסטן, בנגלדש, בהוטן, הודו, האיים המלדיביים, נפאל, פקיסטן וסרי לנקה, ממלאת מדינה זו תפקיד מרכזי ב-SAARC. האיים המלדיביים הובילו את הקריאה להסכם סחר חופשי בין מדינות דרום אסיה, ניסוח אמנה חברתית, העלאת יוזמות לשיתוף פעולה פוליטי לא רשמי במסגרת תחום פעילותה של אגודת דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי, הרחבת הפעילות הבין-מדינתית בנושאי איכות הסביבה ונקיטת צעדים ויוזמות רבים לקידום זכויות אדם. על אלו נמנים: האמנה האזורית לזכויות הילד והקמת מרכז משאבי זכויות אדם של SAARC. מדינת האיים המלדיביים תומכת בקידום היוזמה עבור אגודת דרום אסיה, לקידום שיתוף פעולה אזורי רב-מדינתי נרחב יותר, כמו גם העלאת המודעות הכלל עולמית באשר לסוגיה זו, בהשתמשה בקמפייני הסברה נרחבים, בעיקר במסגרת האו"ם, המשמש כלי שרת למען קידום מטרות אלה.
הודו מתחילה בתהליך להביא את מדינת האי לרשת האבטחה של הודו. המהלך מגיע לאחר שאומת האסלאם המתונה התקרבה לניו דלהי מוקדם יותר השנה בעקבות חששות כי אחד מאיי הנופש של המדינה נשלט על ידי מחבלים, בשל היעדר נכסים צבאיים ויכולות מעקב.
הודו אף חתמה על הסכם עם האיים המלדיביים בשנת 2011, אשר עקרונותיו מתמקדים סביב:
הרפובליקה העממית של סין.
למרות החששות המתמשכים מצד שתי המדינות, בעקבות מלחמת הודו–סין ותקריות נאט'ו לה וצ'ו לה בשנת 1962, כמו גם סכסוכי הגבולות המתמשכים על אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש, יחסי סין-הודו השתפרו בהדרגה מאז 1988. שתי המדינות שאפו לצמצם את המתיחות ארוכת השנים, אשר שררה לאורכם של גבולותיהם המשותפים, כמו גם להרחיב את קשריהן התרבותיים ולמטב את יחסיהן הדיפלומטיים.
סדרה של ביקורים מדרג גבוה בין שתי המדינות סייעה לשפר את היחסים. בדצמבר 1996, נשיא הרפובליקה העממית של סין ג'יאנג דזה-מין ביקר בהודו במהלך סיור בדרום אסיה. בביקורו בניו דלהי, הוא חתם עם ראש ממשלת הודו על שורה של צעדים לבניית אמון בגבולות השנויים במחלוקת. יחסי סין-הודו סבלו מהפסגה קצרה במאי 1998, כאשר שר ההגנה ההינדי הצדיק את הניסויים הגרעיניים של המדינה על ידי ציטוט האיומים הפוטנציאליים של סין. עם זאת, בחודש יוני 1999, במהלך משבר קרגיל, שר החוץ, יאסוואנט סינג, ביקר בבייג'ינג ואמר כי הודו אינה רואה בסין איום. בשנת 2001, היחסים בין הודו לבין סין היו בעיצומם, ושני הצדדים טיפלו במעבר מטיבט להודו של הקרמאפה ב-17 בינואר 2000 באופן עדין ומנומס. ב-2003 הכירה הודו רשמית בטיבט כחלק מסין, וסין הכירה בסיקים כחלק רשמי של הודו ב-2004.
מאז 2004, העלייה הכלכלית של סין והודו אף סייעה לקרב את היחסים בין השניים. הסחר הסיני-הינדי הגיע ל-65.47 מיליארדי דולרים בשנת 2014, מה שהופך את סין לשותפת הסחר הגדולה ביותר של בהודו. ההסתמכות הכלכלית הגוברת בין הודו לסין קירבה את שתי המדינות גם מבחינה פוליטית, כאשר נעשו הודו וסין להוטות לפתור את מחלוקת הגבול שלהם. הן אף שיתפו פעולה במספר נושאים החל מסבב ארגון הסחר העולמי של דוחה סבב בשנת 2008 להסכם הסחר החופשי האזורי. בדומה לעסקה הגרעינית בין הודו לארצות הברית, הודו וסין גם הסכימו לשתף פעולה בתחום האנרגיה הגרעינית. עם זאת, האינטרסים הכלכליים של סין מתנגשים עם האינטרסים הכלכליים של הודו. שתי המדינות הן המשקיעות האסייתיות הגדולות ביותר אפריקה ואלו אף התחרו על השליטה במשאבי הטבע הגדולים שלה.
נפאל.
היחסים בין הודו לנפאל קרובים אך עדיין כרוכים בקשיים הנובעים מסכסוכי גבולות, מחלוקות על רקע כלכלי, חוסר המידתיות בכל הקשור לכוחה הצבאי של הודו ביחס לזה של נפאל, והסוגיה לאיזו מהמדינות שייכות מספר קבוצות אתניות-לשוניות, אשר מבחינה היסטורית יושבות באזור מזה עידן ועידנים. ב-1950 פתחו בניו דלהי ובקטמנדו את קשריהם ההדוקים עם הסכם השלום והחברות, הנלווה במכתבים סודיים שהגדירו את יחסי הביטחון בין שתי המדינות, והסכם המסדיר הן את הסחר הדו-צדדי והן את הסחר באדמת הודו. אמנת 1950 והמכתבים קבעו כי "אף ממשלה לא תסבול כל איום על ביטחונו של האחר על ידי תוקפן זר", וחייבה את שני הצדדים "להינדיע זה לזה על כל חיכוך או אי-הבנה רציניים עם כל מדינה שכנה העלולה לגרום לכל הפרה של היחסים הידידותיים הקיימים בין שתי הממשלות", וכן העניקו לאזרחים ההינדים והנפאלים זכות להיות מעורבים בפעילות כלכלית כלשהי, כגון עבודה ופעולה הקשורות לעסקים בשטח של האחר. הסכמים אלה ביצרו "יחסים מיוחדים" בין הודו לנפאל שהעניקו לנפאל בהודו אותן הזדמנויות כלכליות וחינוכיות כמו לאזרחים ההינדים.
היחסים בין הודו לנפאל הגיעו לשיאם במהלך 1989, כאשר הודו הטילה מצור כלכלי של 13 חודשים בנפאל. ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי ביקר בנפאל ב-2014, ביקור ראש ממשלת הודו הראשון בנפאל, לאחר כמעט 17 שנים.
בשנת 2015, המצור על הגבול בין הודו לנפאל השפיעו גם הם על היחסים. המצור הובל על ידי קהילות אתניות אשר זעמו על החוקה החדשה של נפאל, שפורסמה לאחרונה. עם זאת, הממשלה הנפאלית מאשימה את הודו בהחרפה מכוונת של האמברגו, אך הודו מכחישה זאת.
סרי לנקה.
היחסים הדו-צדדיים בין סרי לנקה להודו היו ידידותיים למדי, אך הושפעו ממלחמת האזרחים בסרי לנקה ומכישלון ההתערבות ההינדית במהלך מלחמת האזרחים, כמו גם בתמיכתה של הודו בטיגריסי השחרור של טאמיל אילם. הודו היא השכנה היחידה של סרי לנקה, המופרדת על ידי מצר פלק; שתי המדינות תופסות עמדה אסטרטגית בדרום אסיה ושאפו לבניית אבטחה משותפת באוקיינוס ההינדי.
יחסי הודו-סרי לנקה עברו שינוי איכותי וכמותי בעבר הקרוב. היחסים הפוליטיים קרובים, המסחר וההשקעות גדלו באופן דרמטי, הקשרים מתמשכים ומתחדדים באופן תמידי, שיתוף הפעולה הביטחוני גדל, וישנו שיפור כללי רחב בכל תחומי שיתוף הפעולה הדו-צדדי. הודו הייתה המדינה הראשונה שהגיעה לבקשת סרי לנקה לסיוע לאחר הצונאמי בדצמבר 2004. ביולי 2006 פינתה הודו 430 אזרחים סרי לנקים מלבנון, תחילה לקפריסין על ידי ספינות חיל הים ההינדי ולאחר מכן לדלהי ולקולומבו על ידי טיסות אייר אינדיה.
קיימת הסכמה רחבה בתוך שלטון סרי לנקה על עליונותה של הודו במטריצת יחסי החוץ של סרי לנקה. שתי המפלגות הגדולות בסרי לנקה, מפלגת החירות של סרי לנקה והמפלגה הלאומנית המאוחדת תרמו להתפתחות המהירה של היחסים הדו-צדדיים בעשר השנים האחרונות. סרי לנקה תמכה במועמדותה של הודו לחברות קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
פקיסטן.
למרות הקשרים ההיסטוריים, התרבותיים והאתניים שביניהם, היחסים בין הודו לפקיסטן סובלים כבר שנים רבות של חוסר אמון וחשדנות מאז חלוקת הודו ב-1947. מקור המחלוקת העיקרי בין הודו לשכנה המערבית הוא הסכסוך בקשמיר. לאחר פלישתם של השבטים הפשטונים והכוחות הפקיסטנים למחצה, חתמן המהרג'ה ההינדית של ממלכת הדוגרה של ג'אמו וקשמיר, הארי סינג, וראש ממשלתה המוסלמי, שייח' עבדאללה, על מסמך הצטרפות עם ניו דלהי. מלחמת קשמיר הראשונה החלה לאחר כניסת הצבא ההינדי לסרינגאר, בירת המדינה, על מנת לאבטח את השטח מהכוחות הפולשים. המלחמה הסתיימה בדצמבר 1948 עם קו השליטה שחילק את מדינות הנסיכים לשעבר לשטחים המנוהלים על ידי פקיסטן (צפון ומערב) והודו (דרום, מרכז וצפון מזרח). מלחמת הודו-פקיסטן ב-1965 החלה בעקבות כישלון מבצע גיברלטר בפקיסטן, שנועד להחדיר כוחות לג'אמו ולקשמיר כדי לעורר התקוממות נגד שלטון הודו. מלחמת חמשת השבועות גרמה לאלפי נפגעים בשני הצדדים. זו הסתיימה בהפסקת אש של מנדט האו"ם ובהנפקה שלאחר מכן של הצהרת טשקנט. הודו ופקיסטן יצאו למלחמה נוספת ב-1971, הפעם הסכסוך היה על מזרח פקיסטן. מעשי הזוועה הרבים בוצעו שם על ידי הצבא הפקיסטני הובילו למיליוני פליטים בנגלים שהפליגו להודו. הודו, יחד עם מוקטי בהני, הביסה את פקיסטן והכוחות הפקיסטנים נכנעו בחזית המזרחית. המלחמה הביאה ליצירתה של מדינת בנגלדש.
ב-1998 ביצעה הודו את הניסויים הגרעיניים פוקראן II, שאחריה בוצעו ניסויי צ'גאי I של פקיסטן. בעקבות הצהרת לאהור בפברואר 1999 השתפרו היחסים לתקופה קצרה. עם זאת, כמה חודשים לאחר מכן, כוחות צבאיים פקיסטניים הסתננו בכמויות רבות לתוך מחוז קרגיל של קשמיר ההינדית. אף על פי שהסכסוך לא הביא למלחמה מלאה בין הודו לפקיסטן, היחסים בין השניים הגיעו לשיא של כל הזמנים, שהחריפו עוד יותר בעקבות מעורבותם של טרוריסטים בפקיסטן בחטיפת מטוס 814 של אינדיאן איירליינס בדצמבר 1999. התקפה על הפרלמנט ההינדי בדצמבר 2001, אשר הואשמה בפקיסטן, שגינתה את הפיגוע, גרמה למבוי סתום בין שתי המדינות, שנמשך כמעט שנה, מחשש למלחמה גרעינית. עם זאת, תהליך שלום, שהוזם ב-2003, הביא לשיפור היחסים בשנים הבאות.