ג'ים בראון (באנגלית: Jim Brown; 31 בדצמבר 1908 – 9 בנובמבר 1994) היה כדורגלן ומאמן סקוטי-אמריקאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה.
בראון נולד ב-31 בדצמבר 1908 בקילמרנוק שבסקוטלנד. הוא היה לבכור מבין ארבעת אחיו, כששניים מהם היו לשוערים בעתיד. בשנת 1920 נטש אביו את המשפחה ועבר לגור בארצות הברית, כששבע שנים אחר כך עזב גם בראון במטרה למצוא את אביו שהתגורר בווסטפילד שבניו ג'רזי.
תחילת הקריירה של בראון הייתה חובבנית עד שנת 1930 בה התחיל לשחק בקבוצות מהליגות האמריקניות. הוא שיחק בקבוצת ניו יורק ג'איינטס ולאחר שחזר מלשחק במונדיאל 1930 הוא חזר לאותה קבוצה ששינתה את שמה למועדון הכדורגל של ניו יורק. לאחר מכן הוא וחברו הוותיק לקבוצת ניו יורק, רצו קרול, שיחקו בקבוצה וונדררס שבברוקלין. בעקבות הסכסוכים שהיו באותה העת בין ליגות הכדורגל האמריקניות, ASL ו-USFA, והשפל הגדול שהתרחש בשנת 1929, הביא לסגירתה של ליגת ה-ASL בשנת 1932 ובראון החליט לשחק בבריטניה.
כשהגיע לבריטניה הוא הראה עניין בעיני כמה קבוצות בשל הופעותיו הטובות כששיחק בארצות הברית, כשאחד מהן היא מנצ'סטר יונייטד. הוא שיחק בה משנת 1932 עד 1934 וכבש בה את שערו הראשון מנקודת הקרן בהופעתו הראשונה, וזכה עימה בגביע מנצ'סטר של 1933/34 כשבגמר הוא כובש את שער הניצחון נגד מנצ'סטר סיטי רגע לפני עזיבתו. לאחר מכן שיחק בברנטפורד בה זכה בגביע הלונדוני של 1934/35, ובשנת 1937 עבר לשחק בגילדפולד עימה זכה בתואר הליגה הדרומית של 1937/38 לאחר תקופה בה מיעט לשחק בטוטנהאם. בסיום הקריירה שלו שיחק בקבוצה קלייד הסקוטית בה שיחק שני משחקים עם אחיו ג'ון וממש כמו בהופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה מנקודת הקרן. זמן קצר לאחר מכן פרש בראון מקריירת משחק בשנת 1941.
בשנת 1930 זומן בראון לשחק במדי הנבחרת של ארצות הברית לקראת מונדיאל 1930 שנערך באורוגוואי. באותה עת, הדרישות בשביל לשחק במדי הנבחרת היו פחות מחמירות ובראון זומן על סמך אזרחותו של אביו, ולא על סמך אזרחותו האישית. בראון שיחק בכל משחקי הטורניר עבור הנבחרת וכבש שער אחד, נגד ארגנטינה בחצי הגמר בדקה ה-89. תוצאת הסיום של משחק זה הייתה 6–1 לטובת הארגנטינאים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בראון חזר לאמריקה ואימן קבוצות חובבניות וקבוצות של בתי ספר. בשנת 1986 בראון נכנס להיכל התהילה האמריקני בכדורגל. בנו, ג'ורג' בראון, הוא כדורגלן עבר. ב-9 בנובמבר 1994 נפטר בראון בגיל 85.
שמואל רזניק
אסטורגוסוכוס
אסטורגוסוכוס (שם מדעי: Astorgosuchus) הוא סוג נכחד של תנינאי אשר התקיים בסוף האוליגוקן של אסיה. המאובנים שלו נמצאו בפקיסטן. סוג זה תואר ב-2019 והוא כלל מין אחד - "Astorgosuchus bugtiensis". מין זה כבר תואר ב-1908 כשייך לסוג תנין, בו התנינים החיים. עם זאת הוא לא השתייך למשפחת התניניים אלא לקבוצה קרובה.
האסטורגוסוכוס היה טורף באורך של 7 עד 8 מטרים והיה טורף-על בתקופתו. עקב גודלו הוא יכל לצוד אפילו פרצרתריום. הדבר ידוע עקב סימני נשיכה שנמצאו על עצמות של פרקרתריומים שנמצאו. עם זאת חיות אלה היו יונקי היבשה הגדולים מעולם, עם אורך של מעל 8 מטרים, גובה של 5.5 מטר בכתפיים ומשקל של בין עשר לעשרים טון, כך שהם לא היו טרף פשוט. התנין הענקי ניזון כנראה רק מפרטים צעירים או חולים שהתקרבו למים.
התנין הענקי נכחד עם סיום האוליגוקן, אז שינויי האקלים ייבשו את היערות והמישורים והכחידו את הקרנפים הענקיים וכך גם את התנינים.
דמנאת
דמנאת (נכתבת גם: דימנט, דמנאט, דמנת; בערבית: دمنات; בברברית: ⴷⴻⵎⵏⴰⵜ; באנגלית: demnate) היא עיר במרכז מרוקו.
מיקום והיסטוריה.
העיר ממוקמת למרגלות הרי האטלס, בערך 110 ק"מ מזרחית לעיר מרקש.
נוסדה בשנת 1060. בסוף המאה ה-19 נסע שארל דה פוקולד למגרב וביקר בדמנאת, הוא מזכיר רובע יהודי גדול ומצא רק מילות שבח לעיירה הקטנה המונה כ-3,000 תושבים.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2014 חיים בדמנאת 29,504 איש. הם דוברים שתי שפות עיקריות: ברברית וערבית, אך חלקם דובר גם צרפתית. האוכלוסייה משתייכת לדת האסלאם.
כלכלה.
תעסוקת אנשי המקום מגוונת, אך המלאכות הנפוצות הן קדרות ואריגה. ויש העובדים בערי צפון מרוקו ובאירופה, כך שכלכת המקום תלויה גם בשירותי העברת כספים.
מראות טבע.
ההרים המקיפים את דמנאת בעלי מראות טבע היפים ביותר בדרום כולו. העיר מוקפת הרים יפהפיים, כרמי זיתים, ואטרקציות טבעיות מצויות בקרבת מקום, בהן עקבות של דינוזאורים ומפלי אוזוד.
קהילת יהודי דמנאת.
ראשית התיישבות היהודים בדמנאת.
המסורת של יהודי דמנאת גורסת כי אבותיהם הגיעו לשם סביב שנת 1100. כלומר, כ-40 שנה לאחר יסודה של העיר. לפי רשימה שנערכה במקנס בשנת 1728, נמנית דמנאת בין עשרים ושישה המקומות במרוקו שבהם מצויות קהילות יהודיות. בכתובות ובגיטין כינו החכמים את עירם בשם "צור מוסא" (=חומת משה / מוסא), לפי המסורת המקומית ניתן השם הזה לעיר כבר מעת ייסודה, על שמו של חכם יהודי בשם מוסא בן ישי. דבר מסורת זו תועד בקונטרס שכונה "מעשה ניסים" (קזבלנקה ה'תרצ"ו) ותורגם ממרוקאית לעברית על ידי החוקר יששכר בן עמי.
המלאח.
המלאח בדמנאת נבנה בעקבות פרעות ביהודים בשנת 1887, אז ציווה הסולטאן חסן הראשון לבנות מלאח חדש ליהודים על חשבון האוצר. בנייתו הושלמה ב־1893 והוא כלל באותה העת חמישה בתי כנסת. לפי רשמיו של החוקר נחום סלושץ בעת ששהה בדמנאת באוגוסט 1913, גם המלאח החדש נבזז בפרעות שאירעו מספר שנים לפני ביקורו, ובית הכנסת הגדול ושורה של בתים היו עדיין בחורבנם.
בעיניו של החוקר הצרפתי פייר פלאמאן, שכיהן כמנהל בית ספר בדמנאת והקדיש למלאח שבעיר חיבור שיצא לאור מספר פעמים החל מ-1950, הטיפוס היהודי בדמנאת אופייני ליהודי ספרד, יש מהם ששערותיהם בלונדיות ועיניהם כחולות, אבל רובם בעלי עיניים שחורות. פאותיהם של הגברים ארוכות והם מגדלים את זקנים ואת ראשיהם הם מכסים בכובעי ברט או בכיפות.
בתי הכנסת.
על מספרם של בתי הכנסת במקום מצויות ידיעות שונות: בעת ביקורו של נחום סלושץ בדמנאת היו מצויים במלאח שבעה בתי כנסת, אחד מהם הנושא את השם 'אלג'מאעה אלמוריסקוס' כלומר, בית הכנסת של מגורשי ספרד. כמו כן האדריכל יעקב פינקרפלד, שביקר בעיר במסגרת סיוריו בצפון אפריקה במטרה להנציח את הארכיטקטורה של בתי הכנסת, כתב כי העיר מחולקת לשני חלקים: 'המדינה' המוסלמית והמלאח היהודי, ובו מצויים שבעה בתי כנסת. הוא ביקר בארבעה מהם והתוכניות של שניים מהם מתוארות בספרו: "בית הכנסת ר' שלמה בן יעקב" ו"של יעקב בן איבגי". כאמור, בשנת 1893 בנה הסולטאן חסן הראשון חמישה בתי כנסת, אותם הוא הקיף בחומת מגן.
אחרי פטירתו של מלך מרוקו הסולטאן חסן הראשון ב-9 ביוני 1894 (ששלט החל ב-1873), נשרפו בתי הכנסת בדמנאת כתוצאה מהמהומות והביזה במלאח וספרי התורה נמכרו במרקש, כפי שכתב אבנצור למונטגיו ב-4 בספטמבר 1894. הגדול מביניהם נותר בחורבנו גם בשנים הבאות. כשהאוכלוסייה מנתה מעל אלף נפש, בעת שנות החסות הצרפתית, היו ששה או שבעה בתי כנסת, ולפי מידע אחר היו שמונה. ביומנו של החוקר חיים זאב הירשברג שביקר במרוקו בשנת ה'תשט"ו, מצוי תצלום של בית כנסת בדמנאת (תשי"ז, עמ' 152).
חכמי המקום.
החל מהתקופה שסביב ראש המאה ה-18, ניתן להתוודע אל חכמים רבים שפעלו בדמנאת או שמוצאם ממנה. בין החכמים הראשונים שמוצאם מדמנאת הוא רבי מרדכי עטייא, בן ראש המאה ה-18, מחבר הספר "מר דרור" על מסכתות התלמוד. חכם זה קיבל את ראשית חינוכו בדמנאת, ואת לימודיו הגבוהים עשה במרקש, בה הוא שימש מאוחר יותר ר"מ. בעקבות לחצי המס הוא נדד ממרקש לאיזמיר שבטורקיה ושימש בה ר"מ, הוא חיבר שם ספרו על התלמוד "מר דרור" (דפו"ר איזמיר ה'ת"ץ).
חכם נוסף בן אותה התקופה הוא רבי לוי אביטבול שנודע לגדול בתורה בדמנאת שעלה לארץ והתיישב בחברון. הוא שב למרוקו בתפקיד שלוחא דרבנן האוסף תרומות עבור עניי חברון. רבי יעקב אבן צור כתב לו המלצה נלהבת ובראשה הוא הקדיש לו פיוט.
מהחכמים הנוספים שפעלו באותה התקופה: רבי יוסף הכהן ורבי שלמה עמאר, כנראה החכמים הראשיים של העיר, הם חתמו על מעשה ב"ד באלול ה'תע"א יחד עם רבי משה ישראל ששהה בדמנאת כשד"ר צפת. רבי שלמה בן יעקב בן הרוש, תואר על ידי הרב יעקב אבן צור "חכם דמנאת" ובשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" מובאת הסכמתו "לפסק הכתוב בח' טבת התע"ב" - פסקם של רבי מרדכי הכהן עם חכמי פאס, באותו פסק נזכר שרבי שלמה "היה מצוי בסאלי יע"א". רבי משה בן חיים ואענונו, שהוספד על ידי רבי אהרן אזולאי מחכמי מרקש ותיארו: "החכם השלם כמה"ר משה בן חיים ואענונו ז"ל מעיר דמנאת". רבי יהודה אלמאליח (נפטר ה'תקצ"ח) שפעל בדמנאת במאה ה-18 ולימים היה מחכמי העיר טיטואן, הותיר יצירה ענפה בכ"י והזכיר שלושה מהחכמים בדמנאת: יוסף אלמליח, יוסף אדהאן ומסעוד בן לולו.
בספר "מלכי רבנן" סוקר המחבר, רבי יוסף בן נאים, שושלות ארוכות של חכמים ומקובלים מדמנאת ממשפחות נחמיאס ו"בן לולו" (שכונתה גם "בלולו"). בין המשפחות הנוספות שהעמידו שושלות של רבנים בדמנאת הן: בוחבוט, קדוש, דהאן, תויזר, אוחנה, ועקנין. מבניה של האחרונה נודע רבי דוד ועקנין מחבר הספר "וידבר דוד", שהיה ר"מ ואב"ד טבריה, ואביו של רבי מאיר ועקנין ששימש באותו התפקיד.
בדרך כלל הרבנים היו נמנים עם שושלות רבנים שכיהנו במקום אך הדבר השתנה בשנות החמישים, בהן כיהנו שני רבנים שאינם מדמנאת: רבי חיים רפאל שושנה ורבי שמעון דיין.
בית הקברות.