בשנת 2001 הוא הגיע לדירוג השיא שלו, 30, לאחר שהגיע עד לגמר טורניר נוטינגהאם. במהלך משחק חצי הגמר נגד אנדי רודיק נפל, נפגע במפרק הירך וקרע את הסחוס. מאז הפציעה התקשה לשחזר את יכולתו אך בשנת 2004 חזר שוב למאיה הראשונה.
לוי הוכיח עצמו גם כשחקן זוגות מעולה. באליפות וימבלדון 2007 התחרה ברבע גמר טורניר הזוגות כשהוא בן 29.
לוי המשיך את תקופתו הטובה לאחר כשלושה שבועות כשזכה בטורניר הצ'לנג'ר במנצ'סטר.
ב-1 בדצמבר 2007 זכה בטורניר הפיוצ'ר ע"ש אייזנברג ברמת השרון ובכך סיים שנה בה התקדם מאוד בדירוג ה-ATP, והגיע למקום ה-165 בעולם.
ב-18 במאי 2008 זכה לוי ושותפו האמריקאי ג'ים תומאס בטורניר הזוגות בסן רמו, איטליה. בעקבות כך עלה לדירוג שיא בסבב הזוגות - מקום 71 בעולם.
ב-26 ביולי 2009 זכה הראל בטורניר לקסינגטון שבצפון אמריקה לאחר ניצחון 4-6 6-4 2-6 על אלכס קוזנצוב.
במשחקו הראשון בשנת 2010 ניצח לוי בטורניר בריסביין. היה זה ניצחונו הראשון של לוי בטורניר ATP מאז פציעתו בשנת 2004.
בטורניר יוהנסבורג שבדרום אפריקה העפיל לוי יחד עם שותפו, הסלובקי קארול בק, לגמר הזוגות אך נכנעו במשחק על התואר 2:6, 6:3, 10:5 מול רוהאן בופאנה מהודו והישאם אל קורשי מפקיסטן.
ב-12 בפברואר 2003, ניצח לוי את המדורג ראשון פיט סמפרס, בטורניר ויניה דל מאר, צילה וזכה בטורניר
ב-27 בפברואר 2011 הודיע לוי על פרישתו מטניס מקצועני.
גביע דייוויס.
באפריל 2008 חזר לסגל נבחרת ישראל בגביע דייוויס לאחר היעדרות של כשלוש שנים כמחבט מספר 2, במשחק נגד נבחרת שוודיה. ב-8 במרץ 2009 הוביל את הנבחרת למעמד רבע הגמר, לאחר ניצחון במפגש החמישי והמכריע עם שוודיה בבית העליון. ב-10 ביולי 2009 לוי ניצח את איגור אנדרייב (שדורג 24 בעולם בדירוג ה-ATP) ואת איגור קוניצין (מדורג 35 בדירוג ה-ATP), במסגרת רבע גמר גביע דייוויס. בסיום המפגש נצחה ישראל את רוסיה בתוצאה 1-4, ועלתה לחצי הגמר לראשונה בתולדותיה.
באוקטובר 2017 מונה לקפטן נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
המודל הפלנטרי
המודל הפלנטרי הוא מודל שהציג ארנסט רתרפורד בשנת 1911 לתיאור האטום לאחר ניסוי רתרפורד שהפריך את מודל עוגת הצימוקים. במודל זה הוצג לראשונה הרעיון של גרעין האטום.
המודל הפלנטרי מדמה את האטום למערכת השמש שלנו, על-פי המודל ההליוצנטרי המקובל כיום. רוב חללו של האטום הוא ריק. במרכז האטום נמצא גרעין האטום, בו כלואים הפרוטונים והנייטרונים, ובו נמצאת רוב המסה של האטום. סביב גרעין מסיבי זה מסתובבים האלקטרונים במסלולים דומים למסלולי כוכבי הלכת במערכת השמש.
שלא כמו במערכת פלנטרית הכח העיקרי המחזיק את האלקטרונים אינו כח הכבידה אלא הכח החשמלי (בין החלקיקים באטום יש כוחות של כבידה, אלא שהשפעתם זניחה בסדרי גודל רבים ביחס להשפעת הכוחות האחרים).
מבנה זה מסביר באופן מלא את תוצאות ניסוי הפיזור של רתרפורד, אך במודל זה קיימת בעיה עיקרית והיא שהמודל לא מאפשר יציבות של האטום, וזאת מכיוון שכאשר מטען חשמלי מאיץ הוא פולט קרינה אלקטרומגנטית, ומאבד אנרגיה. כיוון שגם בתנועה סיבובית במהירות קבועה יש תאוצה (תאוצה רדיאלית), האלקטרונים כל הזמן יאבדו אנרגיה ויתנגשו בגרעין תוך פרק זמן קצר מאוד.
עם פיתוח תורת הקוונטים הוצגו לצורך מניעת ה"קטסטרופה" הזו רמות אנרגיה המתירות לאלקטרונים אך ורק רמות אנרגיות בדידות, וגויס עקרון האיסור של פאולי לצורך מניעת האלקטרונים מליפול כולם לרמה התחתונה.
ניתוח המודל.
כדי לנתח את המודל, המבוסס על פיזיקה קלאסית, משתמשים במכניקה ניוטונית ובאלקטרומגנטיות:
נציב שתי משוואות אלו לתוך החוק השני של ניוטון (formula_3) ונקבל את הקשר:
formula_4 או
formula_5.
מהצבה לתוך ביטוי האנרגיה הכוללת של האלקטרון:
formula_6
קשר זה מכיל גדלים שניתן היה להעריך בתקופה בה הוצע המודל, כאשר ידוע כי עבור אטום המימן אנרגיית הינון היא בקרוב formula_7, וכי רדיוס האטום הוא בקרוב formula_8. הקשר שהתקבל מתאים לגדלים מדודים אלו, ומראה על הצלחה מסוימת של המודל.
למול הצלחה זו מגיע כישלון, המתבטא בהערכת זמן הקריסה של האלקטרון לתוך הגרעין. קריסה זו נובעת מפליטת האנרגיה של גוף טעון במטען אלקטרומגנטי המאיץ. קצב פליטת האנרגיה של גוף בתאוצה הוא:
formula_9
מהצבת ביטוי האנרגיה שהתקבל למשוואה זו, ובשינוי סדר של האיברים מקבלים:
formula_10
זוהי משוואה דיפרנציאלית רגילה ב-r ו-t אשר פתרונה מניב את הקשר:
formula_11.
מהצבת אנרגיית הינון של אטום המימן formula_7 ושאר הגדלים הידועים (מהירות האור, מסת האלקטרון וכו') מתקבל כי זמן הקריסה המוערך הוא: formula_13. ידוע לנו כי אטום המימן הוא אטום יציב וכאן מתקיימת סתירה.
המודל בתרבות הפופולרית.
למרות היותו לא מדויק, שכן תורת הקוונטים מספקת מודל מדויק יותר למבנה האטום, המודל נתפס בדעת הקהל כאופן שבו אכן בנוי האטום, ואף נלמד בבתי ספר תיכונים. כמו כן הוא משמש כסמל במספר מקומות:
סמל האטום מופיע גם על גב השטר של 50,000 ריאל איראני, על רקע מפת איראן, כסמל לתוכנית הגרעין האיראנית.
דגובה
הות'
אולדראן
נעם אוקון
נעם אוקון (נולד ב-16 באפריל 1978) הוא טניסאי עבר ישראלי. הגיע בשיאו למקום ה-95 בדירוג העולמי.
קריירה.
אוקון גדל והתחנך בעיר חיפה. כבר מגיל צעיר החל לשחק טניס, הוא משחק כמקצוען משנת 1996. באפריל 2002 העפיל אל המקום ה-95 בדירוג העולמי, דבר המהווה את הישג השיא של הקריירה שלו. השיא שלו בתחרויות היה שלב רבע הגמר בטורניר אינדיאנפוליס אליו הגיע בשנת 2004, וזה נחשב להישג הטוב ביותר שלו בסבב ה-ATP.
במהלך שנת 2007 היה אוקון חלק מנבחרת גביע דייוויס של ישראל, תחילה כמחבט מספר 1 ולאחר מכן כמחבט מספר 2 שלה בשלושת המפגשים (שכולם הסתיימו בניצחונות) נגד נבחרות לוקסמבורג, איטליה וצ'ילה תוך כדי שהוא מציג טניס ברמה גבוהה וכמה ניצחונות מרשימים על יריבים בכירים ממנו.
לקראת סוף שנת 2007 הידרדר אוקון בדירוג העולמי אל מחוץ ל-200 השחקנים הבכירים בעולם תוך כדי שהראל לוי עוקף אותו והופך למחבט מספר 2 של ישראל.
במרץ 2009, בהיותו במקום ה-393 בעולם עלה אוקון לחצי גמר טורניר בנגקוק ביחידים כאשר ברבע הגמר גבר על המדורג 1 בטורניר ו-86 בעולם בשתי מערכות: 6:4, 6:2 ועלה למקום ה-347 בעולם. באותו טורניר עלה אוקון לחצי גמר טורניר הזוגות עם הראל לוי מה שהכניס אותו בפעם הראשונה ל-200 הראשונים בעולם בזוגות, למקום ה-192.
אחרי טורניר בנגקוק הטוב של אוקון השתתף אוקון בעוד טורניר בתאילנד. הפעם הוא לא הצליח לשחזר את חצי הגמר בבנגקוק אבל הגיע לרבע הגמר ביחידים מה שקירב אותו עוד יותר אל 300 הראשונים בעולם. בטורניר המקביל לזוגות עלה אוקון לחצי הגמר ביחד עם שותפו החדש הראל לוי. בזה אוקון עלה למקום ה-175 בעולם לזוגות, דירוג שיא עבורו עד כה בזוגות.
ב-23 בדצמבר 2010 הודיע על פרישתו מטניס, לאחר שהפסיד לדודי סלע בחצי-גמר אליפות ישראל.
הופעות בגביע דייוויס.
אוקון ייצג את ישראל בגביע דייוויס 9 פעמים ביחידים:
1999, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008.
מאזנו של אוקון בגביע דייוויס: 17-16 (16-15 ביחידים, 1-1 בזוגות).
הנמן גדעון
דרור שדה
דרור שדה (25 בפברואר 1932 - 14 באוקטובר 1993) היה פיזיקאי ישראלי בעל שם בינלאומי. שימש כפרופסור באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעים מדויקים, בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה. עמד בראש סוכנות החלל הישראלית.
ביוגרפיה.
קריירה אקדמית.
שדה נולד בתל אביב, וסיים את לימודי התיכון בגימנסיה על-שם ביאליק בחיפה בשנת 1949. לאחר-מכן למד שנה בסמינר למורים. ב-1950 החל בלימודי פיזיקה, מתמטיקה וכימיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1955 סיים את לימודיו לתואר מוסמך, והתקבל לעבודה בוועדה לאנרגיה אטומית במכון ויצמן, שם חקר אנרגיה גרעינית.
ב-1957 נשלח שדה ללימודי דוקטורט בסורבון, פריז, ושלוש שנים לאחר מכן, ב-1960, קיבל את תואר הדוקטור. הוא חזר לישראל והמשיך לעסוק במחקרו בנושא אנרגיה גרעינית.
בשנות ה-60, הצטרף שדה לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב ועזר לייסד את בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטה. לאחר מכן עזר שדה להקים את מצפה הכוכבים של האוניברסיטה, והיה בין מנהליו הראשונים. שדה הקים מחלקה לפיזיקה רפואית בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה, בה עבד עד יום מותו, תוך שהוא מפרסם מאמרים חדשים ומדריך סטודנטים בעבודות המאסטר והדוקטורט שלהם.
הישגיו ותפקידיו.
בין הישגיו כפיזיקאי הוכחת חוק חיבור מהירויות בפיזיקה שימושית. במרץ 1972 הודיע שדה כי גילה את גלי הכבידה, גילוי שיאשש את תורת היחסות, אך לאחר בדיקה נוספת התברר כי הגילוי היה גילוי סרק.
אחת מעבודותיו המדעיות המפורסמות ביותר של דרור שדה מציעה דרך חדשה לאישוש תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין. עבודה זו התפרסמה רבות ברחבי ישראל ובעולם כולו, ואף צוטטה באחד מספרי הפיזיקה הידועים ביותר בעולם, הספר "מכניקה" של אוניברסיטת ברקלי שבארצות הברית.
שדה ניהל בין השנים 1975 ל 1977 את מצפה הכוכבים על שם וייז במצפה רמון ונמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער". עד ליום פטירתו שימש דרור שדה כפיזיקאי ואסטרונום באוניברסיטת תל אביב, כשבמקביל הוא גם שימש כמנהל במרכז הסוכנות הישראלית לניצול החלל, וכיועץ במחלקה לחקר החלל במעבדות הצי האמריקני בוושינגטון.
מחלתו ופטירתו.