ויליאם ויפל הבן (באנגלית: William Whipple; 14 בינואר 1730 – 28 בינואר 1785), מחותמי הכרזת העצמאות האמריקנית, כנציג ניו המפשייר.
ביוגרפיה.
ויליאם ויפל נולד בעיר קיטרי, מיין, וחונך בבית הספר הציבורי עד נעוריו, כאשר עזב את בית הספר ויצא לים. הוא הפך לאדון של אונייה כבר בגיל 21. ב-1759 נחת ויפל בפורטסמות', ניו המפשייר וביחד עם אחיו ביסס עצמו כסוחר.
ב-1775 נבחר ויפל לייצג את עירו בקונגרס הפרובנציונלי. ב-1776 פירקה ניו המפשייר את השלטון המלוכני ופתחה את בית המחוקקים שלה ואת המועצה המבצעת. ויפל הפך לחבר המועצה וחבר ועדת הביטחון, ונבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1777 התמנה ויפל לדרגת תת-אלוף (בריגדיר-ג'נרל) המיליציה של ניו המפשייר והשתתף במשלחת המוצלחת שיצאה להילחם בגנרל בורגוניי בקרב סטילווטר וסרטוגה. ויפל גיבש ופיקד על הבריגדות ה-2, ה-10, ה-13 וה-16 של המליציה של ניו המפשייר, לאורך כל המערכה.
לאחר המלחמה, הפך ויפל לשופט עמית בבית המשפט העליון של ניו המפשייר. ויפל, שסבל ממחלת לב, מת לאחר שהתעלף ונפל מסוסו בזמן שרכב אל בית המשפט שבו שירת.
מתיו תורנטון
מתיו תורנטון (באנגלית: Matthew Thornton; 1714 - 24 ביוני 1803), מחותמי הכרזת העצמאות האמריקנית כנציג ניו המפשייר.
חייו.
משפחתו של תורנטון, יליד אירלנד, היגרה לארצות הברית כשהיה בן שלוש. המשפחה התיישבה בתחילה בוויסקוט, מיין, ולאחר תקופה קצרה עברה לווסטר, מסצ'וסטס.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה התמנה תורנטון לרופא ומנתח במשלחת המיליציה של ניו המפשייר שיצאה כנגד מבצר לויסברג. בנוסף התמנה תורנטון גם לאלוף-משנה (קולונל) ושופט במיליצה.
הוא נבחר למייצג של העיר לונדונברי באספה הפרובנציונלית ולאחר מכן לנשיא האספה, והיה חבר בוועדת הביטחון שלה.
תורנטון היה ממעצבי הממשל בניו המפשייר שלאחר עזיבת הממשל שמונה על ידי הבריטים. הממשלה החוקתית, אותה עזר תורנטון לעצב, הייתה הראשונה שהוקמה לאחר תחילת הסכסוך עם הבריטים.
ב-1780 פרש תורנטון מעיסוקיו כרופא ועבר לניו המפשייר, שם הקים חווה והפעיל מעבורת ביחד עם משפחתו.
תורנטון מת בניובריפורט, ניו המפשייר, במהלך ביקור בביתו. הוא קבור בבית הקברות על שמו במרימק, ניו המפשייר, ועל מצבת קברו כתוב: "איש ישר".
קומפוסטציה
קשיון רולפסי
קשיון רולפסי (שם מדעי: "Sclerotium Rolfsii") הוא פטריית קרקע המהווה פתוגן צמחים. הפטרייה היא טפיל פאקולטטיבי, כלומר – ניזונה בעיקר מגוף חי אך יכולה להתקיים גם על חומר אורגני מת המשמש לה כמקור פחמן. הקשיון מצוי בישראל ומזיק לגידולי מאכל רבים, בהם עגבניות ותפוחי אדמה, בעמק החולה.
לפטרייה שתי צורות הופעה בקרקע – תפטיר וקשיונות. תפטיר הפטרייה הוא לבן ובעל צורות שונות של קורים. על הקורים נוצרים לאחר זמן מה קשיונות כדוריים שגודלם מגיע עד 2 מ"מ והם יחידות התפוצה של הפטרייה. הקרום החיצוני של הקשיונות מורכב ממספר שכבות של תאים בעלי דופן עבה העשירים במלנין. קרום זה אוטם את הקשיון ומגן עליו מפני תנאים קשים, מפני חדירת מיקרואורגניזמים ומפני מפרקים. מתחת לקרום נמצאות מספר שכבות של תאים בעלי דופן דק המלאים בחומרי תשמורת המשמש להזנת הקשיון בזמן תרדמה ומספקים מקור אנרגיה בעת נביטתו. במרכז הקשיון ישנם תאים מנוונים בעלי דופן עבה מאוד המשמשים כרקמת תמך. מבנה הקשיון מאפשר לו עמידות טובה מאוד לפירוק כימי או ביולוגי ולכן מקשה על הדברתו.
פטריית הרולפסי מתרבה בקרקע על ידי התפטיר והקשיונות. היא תוקפת את צוואר השורש, שורשים ופקעות. על החלק הנגוע נראים קורים לבנים של תפטיר שעליהם נוצרים קשיונות חדשים. המחלה הנגרמת על ידי הרולפסי נקראת ריקבון דרומי ("Southern Wilt"). בצמח חולה ניתן לראות שצוואר השורש מתרכך, והצמח מתייבש וצונח. הפטרייה נמצאה על כ-200 מיני פונדקאים ביניהם גזר, סלק סוכר ושעועית.
הקשיונות נשמרים בקרקע בעונת המעבר במצב של תרדמה ועם שיפור תנאי הסביבה הם נובטים. בדרך כלל מתרחשת נביטת הקשיונות בקיץ, מפני שהטמפרטורה המיטבית עבורם היא כ-30 מעלות צלזיוס, אך הם זקוקים גם לתנאי לחות מתאימים. הפטרייה פעילה הן בקרקע חומצית והן בקרקע נייטרלית אך לא מתפתחת בקרקע בסיסית.
שבט אל הוזייל
שבט אל הוזייל הוא שבט בדואי בנגב שנחלתו מזה דורות צפונית לבאר שבע, בסמוך לקיבוץ שובל, כיום בתחום העיר רהט.
היסטוריה.
מקורו של השבט הבדואי אל הוזייל הוא ממטה תיהאה, אשר מוצאו מלב מדבר סיני, מאותו אזור הנקרא בערבית א-תיה, או בשמו המלא: תיה בני איסראיל, כלומר מדבר בני ישראל, הנקרא על שמו של עם ישראל אשר נדד במדבר זה בצאתו ממצרים. במטה זה כלולים 13 שבטים נוספים הנודדים בנגב, אשר הגדולים ביניהם הם: אבו קרינאת, אבו רוביעה ואבו רקיק. השבט כלל עד לפני התיישבות הקבע 17 משפחות ומנה כ-12,000 נפש.
בעבר נדד השבט בנחלתו בנגב - מעט צפונית לבאר שבע בקרבת קיבוץ שובל, מקום שבו שוכנת חורבה של עיר קדומה בשם ביר זבאלה. בתחום הנחלה ישנו אגם מלאכותי קטן שבו נקווים מי הגשמים שנבנה לפני שנים אחדות על ידי ממשלת ישראל והמים נאגרים הודות לסכר שנבנה לאורך הערוץ היורד מהרי חברון ומתחבר אל נחל גרר הקרוב. לשבט יש בלעדיות על אזור המקנה, כלומר רק לבעלים מותר לחנות, לרעות או להשתמש במי המעיינות, אך השבט בא לידי הסכמי שותפות עם מספר שבטים קרובים לגבי השימוש בשטח. שבט אל הוזייל הוא שבט נודד למחצה, כלומר נשאר בנחלתו זמן ממושך יחסית.
עד לפני קום מדינת ישראל חיו אנשי השבט בחופשיות על פי המסורת הבדואית, נדדו במדבר ופעלו על פי כל מנהגיהם. הם עסקו בעיקר בגידול גמלים וצאן, אך גם מעט בחקלאות עד כמה שהתאפשר במדבר - אזורם עשוי בעיקר אדמת לס וכמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ לשנה. הם זרעו בעיקר שעורה ודורה, וכן גידלו טבק פשוט לצרכיהם.
עם קום המדינה הוסב השלטון במקום לפיקוחו של הממשל הצבאי באזור ומשטרת באר שבע, ואלו הורו על הגבלת שטח הנדידה של השבטים הבדואים. עם זאת ניתנה לבדואים אוטונומיה מסוימת - לשבטי הבדואים בנגב ניתן בית דין משלו אשר ידון בענייניו הפנימיים ללא התערבות של הממשלה. בבית דין ישבו 9 מראשי השבטים הגדולים המוכרים על ידי המדינה. לבית הדין הבדואי ניתנה הסמכות להטיל עונש של קנס עד 5000 ₪ ומאסר עד לחצי שנה.
בעקבות צמצום אזורי הנדידה ועקב כך צמצום חלקות המרעה והחקלאות השתנה אורח החיים של הבדואים. אט אט גם הוכנסו בנחלת שבט אל הוזייל מרכז עם חנויות לצרכיהם, בית ספר לילדים, מרכז רפואי ואף ניתנה הכשרה על ידי הממשלה להוראה וטיפול בחולים. כמו כן הוחדרו לחייהם שיטות מיכון בחקלאות והחלו לקום בנחלה בתי אבן קבועים במקום האוהלים המסורתיים. אספקת השירותים ובניית התשתית ביישובי הקבע - חינוך, בריאות, כבישים, מים ועוד - שימשו אף הם תמריץ למשיכת האוכלוסייה הבדווית ליישובים אלה.
בשנת 1972 השתכנעו ראשי השבט לנסות את חיי הקבע ביישוב בדואי חדש שנקרא רהט. רהט הוקמה על שטח הנחלה של שבט אל הוזייל. במהלך השנים, עם התפתחות העיר, הצטרפו אליה משפחות בדואיות נוספות משבטים שונים ברחבי הנגב, ונכון לשנת 2021 מונה העיר רהט כ-76,000 תושבים.
יש הטוענים, שבני שבט אל-הוזייל היו בעבר יהודים, והם נאלצו להתאסלם לאחר הכיבוש המוסלמי.
זורז' דיאמל
אלע'אד (עיתון)
ביכורים (אתר אינטרנט)
בִּכּוּרִים הוא אתר אינטרנט ומאגר יצירות אמנות, שהוקם במטרה לאפשר ליוצרים מתחומי היצירה השונים, לפרסם את יצירתם לעיני הגולשים באינטרנט.
האתר בִּכּוּרִים הוקם על ידי פורטל האינטרנט כיפה בשנת תשס"ג (2003), ונוהל במשך שנותיו הראשונות על ידי רחל נפרסטק. הקמתו היא חלק מהנביעה המחודשת של עולם השירה, האמנות והיצירה בציבור הדתי, במטרה להמציא במה חופשית לפרסום יצירה עברית-שורשית. כחלק מפורטל כיפה, האתר מהווה בעיקרו במה ליוצרים מן הציבור הציוני דתי. ככזה, האתר, בניגוד בולט לאתרי יצירה אחרים, מכיל יצירות רבות העוסקות בתחומים הדתיים השונים ובמתח שבין האדם לקונו, ומוביל, באמצעות עורכי התוכן באתר, קו אידאולוגי המונע מיצירות המכילות מסרים אלימים או מיניים, להתפרסם בו. עם זאת, באתר מפרסמים מיצירותיהם גם יוצרים שאינם דתיים.
באתר קיימים, נכון לשנת תשס"ח (2008), כ-1,600 יוצרים ולמעלה מ-48,500 יצירות מתחומי המלל, הסאונד והתחומים הוויזואליים השונים. לגולשים באתר מתאפשר ליהנות מן היצירות, ולמקד את גלישתם באמצעות המלצות העורכים, להגיב ליצירות, לדרג יצירות, ולהוסיף יצירות לרשימת המועדפות עליהם. במידה והם מעוניינים בכך, בהליך קצר ופשוט יכולים הגולשים באתר להירשם אליו בעצמם ולפרסם בו מיצירותיהם שלהם.
עם התפתחות קהילת היוצרים באתר, נוספו לאתר פורומים, המשמשים כסדנאות בתחומי הכתיבה, הסאונד, הצילום, והציור, אשר מונחות ומנוהלות על ידי יוצרים באתר, בעלי ידע בתחומם. כמו כן, האתר מקיים מפגשים קבועים בפסח, בסוכות ובחנוכה ליוצרים החברים בו. המפגשים כוללים, בדרך כלל, הרצאה מאת אמן כלשהו המוזמן אליהם, וקריאת קטעי שירה ופרוזה, מאת חברי האתר, כמו קטעי הופעות מוזיקליות, והצגת יצירות פלסטיות וויזואליות בתערוכה. במפגשים מתקיימת מסגרת ייחודית של שירת נשים, בשל המחויבות לצו ההלכתי, המאפשרת לזמרות לשיר בפני קהל הנוכחות במפגש.
גוגל וידאו
גוגל וידאו (באנגלית: Google Video) הוא מנוע חיפוש מבית גוגל, לחיפוש סרטון וידאו באינטרנט. המנוע משולב עם מנוע החיפוש העיקרי של החברה. השירות הושק ב-25 בינואר 2005. ב-9 באוקטובר 2006 גוגל רכשה את המתחרה Youtube