במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים. ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון.
לאחר ההתנתקות.
היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא-עומרים שבדרום הר חברון. השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן.
ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג.
שליו (יישוב)
שליו היה התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה.
היישוב הוקם בשנת 1980 כהיאחזות נח"ל שננטשה אחרי זמן קצר. אחרי הנסיגה מסיני בשנת תשמ"ב (1982), עברו למקום מפוני היישוב עצמונה, והמקום קיבל את השם "מצפה עצמונה". אנשי עצמונה עברו ליישוב הקבע בשנת תשמ"ז, והמקום הפך למחנה צבאי. בשנת 1989 הוקם בתוך המחנה הצבאי היישוב פאת שדה, שעבר בשנת 1993 למקום הקבע שלו. לאחר מכן ננטש המקום שוב, עד שיושב מחדש בחודש אלול תשס"א (2001).
היישוב נקרא על שמו של השליו, אותו אכלו בני-ישראל במהלך מסעם במדבר כאשר עלו ממצרים.
היישוב פונה בשנת 2005, כחלק מתוכנית ההתנתקות. מהיישוב פונו אחת עשרה משפחות. משפחה אחת עברה לניצן, ארבע משפחות גרות כיום ב"יתד", משפחה נוספת עברה ליד בנימין ומשפחה נוספת הצטרפה לקהילת נצרים באריאל. שאר המשפחות התפזרו אף הן.
גן אור
גן אור הייתה התנחלות ומושב עובדים דתי במרכז גוש קטיף אשר השתייכה למועצה אזורית חוף עזה.
היסטוריה.
במרץ 1979 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור. בחודש יולי 1980 הגיעו חברי גרעין גן אור ליישוב נצרים, ששימש אז מחנה מעבר לגרעיני התיישבות, ונשארו במקום במשך שלוש שנים עד שעברו ליישוב הקבע בשנת 1983.
היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי חברי בני עקיבא ותלמידי ישיבות ההסדר, והיה מושב עובדים חקלאי שנמנה עם מושבי "הפועל המזרחי" בעל צביון דתי לאומי.
ביישוב התגוררו לפני פינויו למעלה מ-50 משפחות.
רוב תושבי גן אור התפרנסו מגידולי ירקות ועלים בחממות, מקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים.
ביישוב פעלו גני ילדים ומעונות יום. ילדי בית הספר למדו בנווה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף".
ב-8 במרץ 1993 נרצח תושב היישוב אורי מגידיש בדקירות סכין על ידי שניים מן הפועלים הפלסטינים שהעסיק בחממה. במחאה על הרצח, יצאו לאחר ההלוויה רבים מתושבי גן אור וחסמו את הכביש בקרבת מחסום ארז. בעקבות כך פרץ עימות קשה עם פלסטינים רבים שלא יכלו להמשיך בדרכם הביתה ובמהלכו נורה למוות נעים מחמוד אלמדהון, תושב מחנה הפליטים ג'באליה.
בשנת 2000 הוקמה בגן אור מדרשת טהר לבנות כחלק מישיבת תורת החיים. המדרשה שילבה לימודי קודש, שבהם לימדו רבנים מגוש קטיף, עם לימודים אקדמאים, שנערכו בשלוחת אשקלון של אוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית. לאחר שלוש שנים עברה המדרשה לנווה דקלים. מאוחר יותר נבנו ביישוב גם בית כנסת מפואר ואולם אירועים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות מ-2004, הקימו מתיישבים מגן אור, גדיד ובדולח בתחילת שנת 2005 את "הפורום החקלאי" במטרה להגיע להדברות על הפינוי. נציגי הפורום אף נפגשו עם ראש הממשלה שרון באפריל אותה שנה.
גן אור פונה ב-18 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. 20 משפחות עזבו מרצון עוד לפני יום הפינוי, לאחר שקיבלו פיצויים. במהלך הפינוי כ-200 איש הסתגרו בבית הכנסת ביישוב ופונו בכוח על ידי כוחות הביטחון.
לאחר הפינוי פוזרו המשפחות בבתי מלון שונים, ומאוחר יותר פוצלו בין אתרי הקרווילות בניצן ויד בנימין. מרבית תושבי גן אור מתגוררים מ-2012 ביישוב באר גנים, בו הוקם מחדש בית הכנסת של היישוב.
גנים
גנים הייתה התנחלות ויישוב קהילתי באזור השומרון, שהשתייכה למועצה אזורית שומרון, כ-5 ק"מ דרום - מזרחית לעיר ג'נין.
היישוב הוקם תחילה בתור היאחזות נח"ל בשם "גנים ב'" והתאזרח בשנת 1983 על ידי ארגון "העובד הלאומי".
שמו של היישוב ניתן לו על שם העיר המקראית עין גנים.
ב-יוני 2001 יקטרינה (קטיה) ויינטראוב נרצחה בפיגוע ירי בכביש הגישה לגנים - כדים.
היישוב פונה מיושביו וכל 77 המבנים שבו נהרסו ב-24 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה אזרחית וביטחונית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 6010) ממעבר גלבוע (מחסום ג'למה).
בשנת 2022 פורסם על בנייה של פלסטינים על אדמות היישוב ללא אישור ישראלי.
אורוגנזה
אורוגנזה (ביוונית: "יצירת הרים" Ορογένεσις) היא תהליך גאולוגי של יצירת רכסי הרים בטבע כתוצאה מהתכנסותם של לוחות טקטוניים. במהלך אורוגנזה נוצרים בקרום כדור הארץ מבנים אופייניים, דוגמת קמטים, גלישונים והעתקים.
תהליך האורוגנזה מתבטא בהיווצרות אורוגנים – רכסי הרים, דוגמת האלפים והאנדים. אורוגנים אלה מכסים על פי רוב שטחים נרחבים לאורך הגבול בין הלוחות הטקטוניים. במהלך היווצרותם ולאחריה חלים באורוגנים תהליכי שחיקה, בליה וסחיפה המסירים מעל פני הרכס את השכבות העליונות של המסלע – במרבית המקרים סלעי משקע צעירים, וחושפים שכבות פנימיות, בהן סלעי יסוד וסלעים מותמרים שנוצרו כתוצאה מהלחץ הרב שפעל על הרכס במהלך היווצרותו. הגובה הטופוגרפי של אורוגן תלוי באיזוסטזיה, ציפה של סלעים קלים על פני מעטפת כדור הארץ הצפופה.
אורוגנזה היא תהליך של בניית הרים ממישורים על פני שטח ואפילו מקרקעית האוקיינוס, תהליך האורך זמן רב. מדובר בפרקי זמן של מיליוני שנים במהלך התנגשות בין יבשות. הסלעים שבונים את האורוגן עוברים תהליכים של יצירה וגיבוש מחדש ואפילו התמרה חוזרת ונשנית.
אורוגנזה יוצרת בדרך כלל שרשרת הרים המורכבת מרצועות מקבילות וארוכות, בעלות תכונות ומאפיינים דומים לאורך הרצועה. דוגמה לכך ניתן לראות בהרי היורה שנוצרו בקדמת הרי האלפים במהלך הקימוט האלפיני.
צמר גפן מתוק
צמר גפן מתוק (נקרא גם: "שערות סבתא", "סוכר צמר גפן", "סוכר" (במלעיל), "ימבמבם" או "שמבלולו") הוא כינוי לממתק נפוץ העשוי מסוכר לבן.
הממתק הוצג לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ואופן ייצורו לא השתנה מאז באופן משמעותי. על אף חזותו הצמרירית של צמר הגפן המתוק, הוא דביק למגע, ומרקמו נפגע מלחות. לממתק אין ריח, אם כי במהלך ההכנה מוסיפים חומרי ריח.
עקב זמן-המדף הקצר שלו הוא לא מיוצר בייצור המוני ונמכר בחנויות אלא מיוצר במקום ונמכר במסגרת אירועים. נהוג לחלק צמר גפן מתוק לילדים במסיבות יום הולדת, וכן למכור אותו באירועים כדוגמת חגיגות יום העצמאות או חגיגות פורים, בפסטיבלים, בירידים, ובפארקי שעשועים.
כמות הסוכר הטיפוסית הדרושה ליצור יחידה אחת של סוכר צמר גפן מתוק, היא רבע עד שליש כוס סוכר. המחיר ליחידה של צמר גפן מתוק עולה באלפי אחוזים על מחיר חומרי הגלם. דבר זה מאפשר רווח גולמי גבוה מאוד.
אופן הייצור.
מכונת ייצור צמר גפן מתוק, בנויה משלושה חלקים עיקריים:
הצילינדר המסתובב, מחורר בחורים זעירים. הסוכר מושם במרכז הצילינדר, וכתוצאה מהכוח הצנטריפוגלי, מוצמד בכוח לדפנות הצילינדר. גוף החימום מחמם את הסוכר הנמצא בצילנדר, עד להתכתו. עם ההתכה, נזרק הסוכר בכוח דרך החורים בצילינדר, ויוצר שערה. השערה מתקשה במהירות עקב מגע הסוכר עם האוויר הקר יחסית הנמצא מסביב. השערות מצטברות על דפנות הקערה ההיקפית, ונאספות על ידי המפעיל באמצעות מקל עץ מחוספס, ובאמצעות תנועה סיבובית משולבת של המקל ושל היד בדפנות הקערה. במכונות ביתיות קטנות, מקובל להחליף את הצילינדר המסתובב בשתי צלוחיות המוצמדות אחת לשנייה, כאשר הסוכר נזרק מהחריץ שנוצר ביניהן.
יש הנוהגים להוסיף צבע מאכל מבוסס אבקה, על מנת לצבוע את צמר הגפן בגוונים שונים, כגון ורוד, כחול או צהוב.
פעולת החימום יכולה להתבצע באופן חשמלי, או באמצעות גז בישול. דבר זה נוח כאשר מדובר במכונה ניידת. האנרגיה הדרושה לסיבוב אינה גדולה, ויכולה להגיע ממצבר.
צמר גפן מתוק בישראל.
בישראל, צמר גפן המתוק ידוע בשם שערות סבתא. המכונות הראשונות ליצור צמר גפן מתוק בישראל היו מחוממות בגז ומונעות על ידי גלגל תנופה. המוכר היה מסיע את המכונה על תלת אופן מהסוג המשמש להסעת סחורות, וגלגל התנופה של מכונת הסוכר היה מתחבר לדוושות לצורכי הנעה. המוכר היה מתנייד לרוב בין בתי ספר והקונים היו ילדים.
בשנות השמונים החלו להגיע לארץ מכונות בהן ההנעה והחימום היו באמצעות חשמל. מכונות אלה נפוצות בארץ עד היום והן דורשות חיבור לשקע חשמל ביתי או לגנרטור נייד, אך עקב כך ניידות פחות מהמכונות הישנות. מסיבה זו הממכר היום הוא בדרך כלל בדוכנים קבועים או במקומות בעלי חיבור לרשת החשמל. כיום בזכות התחרות בענף ירדו מחירי המכונות ומוסדות חינוך רבים קונים לעצמם מכונות אלו לתפעול עצמי.
בשנות התשעים החלו להופיע מכונות קטנות "ביתיות" אותן ניתן היה להפעיל במסיבות קטנות להנאת המשתתפים. לקראת סוף שנות התשעים החלו להופיע בשוק מקלות נייר, באיחור ניכר לשאר העולם. אלה מחליפים לאט את מקלות העץ, העלולים לפצוע ילדים. אך כיום למרות עלותו הנמוכה כמעט ולא ניתן למצוא בישראל מקלות מנייר משום שהצמר גפן מתוק נוטה להחליק ממנו ואינו נתפס עליו טוב.
בשנת 2022 נכנסה מכונה שמייצרת צמר גפן מתוק בתשלום, ויכולה לייצר מספר דוגמאות וצבעים.
חבל תפן
חבל תפן הוא אזור התיישבות בגליל המערבי.
מקור השם תפן הוא חדש, והוא צורה עברית לשמה הערבי של חורבת תפן 'חרבת א-טופאניה'.
החבל משתרע מהעיר מעלות תרשיחא על כביש נהריה-סאסא דרומה עד גבול בקעת בית הכרם והכביש עכו-צפת באזור כרמיאל. במערבו הכפרים הדרוזיים ירכא ויאנוח-ג'ת ובמזרח הכפרים הדרוזיים כסרא וסמיע.