בתחום תרומת האיברים, נהוג בישראל המודל של "הסכמה מדעת". לפי מודל זה, על התורם להסכים במהלך חייו לתרום מאיבריו במקרה שימות, וזאת על בסיס מידע רלוונטי שקיבל על ההליך והשלכותיו. מודל זה מוביל לצורך ביצירת "כרטיס תורם" שיבטא את הסכמת התורם לתרומת איבריו. כמו כרטיס אדי, גם כרטיס בלבבי הוא כרטיס אשר מי שחותם עליו מביע את רצונו לתרום חלק מאיבריו, לאחר מותו, לשם השתלת איברים. התרומה מותנית בהסכמת משפחת הנפטר.
נוהל ההתרמה למחזיק בכרטיס של עמותת "בלבבי" דומה לנוהל ההתרמה של המחזיק בכרטיס של עמותת אדי, אך בהליך מעורב נציג של "ערבים" - גוף רפואי-רבני המפקח על התהליך ומוודא שהוא מתבצע על פי ההלכה היהודית.
ההבדלים בין "כרטיס אדי" ל"כרטיס בלבבי".
ב"כרטיס אדי" הנוסח היה:
כמו כן ניתנת אופציה להתניית התרומה באישור "איש דת".
ב"כרטיס בלבבי" נכתב:
כמו כן מודגש שהתרומה מותנית באישור "ערבים"- גוף רפואי- רבני המפקח על התהליך ומוודא שהוא מתבצע על פי ההלכה היהודית.
ניסוחים אלה משקפים את ההבדלים העיקריים שהיו בין שני הכרטיסים:
לטענת ראשי העמותה, הבדלים אלו מצביעים על כך ש"כרטיס בלבבי" מתאים יותר לציבור המסורתי-דתי, דבר העשוי להגביר את החתימה על "כרטיס תורם" בקרב ציבור זה.
הפולמוס על "כרטיס בלבבי".
השקת "כרטיס בלבבי" לוותה בפולמוס חריף:
טענות אלו הוביל לפעולה מעשית: שלילת זכות הקדימה בהשתלות מחותמי כרטיס "בלבבי", עקב התנגדות המרכז הלאומי להשתלות איברים של משרד הבריאות הישראלי, שבמסגרתו פועלת עמותת אד"י.
ב"עמותת בלבבי" דחו את הדברים תוך האשמת מתנגדיהם:
יוסי גרין דן בפולמוס ומתקשה לקבל את טענות שני הצדדים. לדבריו, "תומכי כרטיס "בלבבי" מטילים דופי, גם אם לא במתכוון, באמינותם, ביושר, במצפונם ובהגינותם של הרופאים...", ומנגד, לא מובנת התעקשותו של הממסד הרפואי: "שהרי לא הרב קובע... את המוות המוחי אלא הרופא. האם הדרישה שרופא זה יהיה אמון גם על הרבנות הראשית פוגמת?... האם בקשתם של תורמים המבקשים להחמיר בהחלטה איננה סבירה ולגיטימית?". לטענתו, נראה שבבסיס הפולמוס סביב כרטיס "בלבבי" עומד עניין יסודי יותר: חוסר האמון העמוק השורר בין הממסד הרפואי לממסד הרבני.
במשך שנים רבות שנעשו ניסיונות לפשר בין הצדדים ללא הצלחה. בשנים האחרונות הושג הסכמה בין רבנים בתחום למרכז להשתלות נוסח תואם לכרטיס, ובמקביל גם הוכשרו רבנים שיפסקו בנוגע לתחום קביעת המוות בשעת הצורך. בהתאם לכך יצאו רבנים מהציונות הדתית בקריאה לחתום על כרטיס אדי וכרטיס הבלבבי של הרבה חותמים הומר לכרטיס אדי,
פח הצתה
לואי, הדופן הגדול
לואי, הדופן הגדול (בצרפתית: Louis de France; 1 בנובמבר 1661 - 11 באפריל 1711) היה דופן צרפת בין השנים 1661 ל-1711.
ביוגרפיה.
לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-1 בנובמבר 1661 ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה תרסה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואליזבת מצרפת. עם לידתו מונה לואי לדופן צרפת, וב-24 במרץ 1662 הוטבל בכנסיית שאטו דה סן ז'רמן-אן-לייה. לואי היה בן נאמן וכנוע, וחונך בצורה מעולה, אולם לא גילה שום עניין בפוליטיקה. בשנת 1685 התרעם לואי על האדיקט של פונטנבלו, שביטל את האדיקט של נאנט - כתב הזכויות של ההוגנוטים.
בשנת 1688 מונה לואי למפקד הכוחות באזור הריין, ופיקד עליהם בהצלחה במלחמת תשע השנים. בשנת 1691 מונה לואי כחבר במועצה המלכותית, אולם הוא השתתף רק פעמיים בישיבותיה.
בשנת 1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא יורשים, ולואי היה היורש הישיר והלגיטימי ביותר, שכן אמו הייתה אחותו הבכירה של קרלוס השני. אולם, מכיוון שהיה גם יורש העצר הצרפתי, היוותה בחירתו אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה. יתר על כן, גם אן וגם מריה תרסה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן. באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של לואי, פיליפ, דוכס אנז'ו. עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי. אולם קרל, ארכידוכס אוסטריה טען אף הוא לזכותו לכתר, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
ב-11 באפריל 1711 מת לואי מאבעבועות שחורות, ובנו לואי, דוכס בורגונדיה מונה לדופן צרפת. אולם הוא מת כעבור שנה, ונכדו לואי החמישה עשר, מלך צרפת הוא שירש לבסוף את השלטון לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בשנת 1715.
משפחתו.
בשנת 1680 התחתן לואי עם מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
בשנת 1695 התחתן לואי בחשאי עם מארי אמילי דה ז'ולי דה שואן, ממנה היה לו בן אחד, שמת בגיל שנתיים.
לואי, יורש העצר של צרפת (1711-1661)
Google Apps
בית העלמין העתיק בצפת
בית הקברות הישן בטבריה
מתיאס קליינהיישטרקאמפ
לואי, דוכס בורגונדיה (1712-1682)
הארמייה השלישית (מצרים)
ארמיית השדה השלישית (בערבית: الجيش الثالث الميداني) היא ארמייה של צבא מצרים שהוקמה ב-1968 ומפקדתה נמצאת בסואץ. החל מ-31 בינואר 2015 הארמייה משויכת לפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ, שהוקם בתאריך זה. מפקדה הקודם של הארמייה השלישית, אוסאמה עסכר, מונה למפקד הפיקוד המאוחד. למפקד הארמייה השלישית מונה מוחמד עבדולה.
מלחמת יום הכיפורים.
סדר הכוחות.
יחידות הארמייה:
השתתפות במלחמה.
כחלק ממבצע בדר שפתח את מלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום, הייתה הארמייה השלישית אחראית בצבא המצרי על חלקה הדרומי של חזית תעלת סואץ: ממפרץ סואץ ועד החלק הצפוני של האגם המר הגדול (על החלק הצפוני בחזית הייתה אחראית הארמייה השנייה). במהלך המבצע צלחו יחידות של הארמייה את תעלת סואץ והשתלטו על חלקו הדרומי של קו בר-לב.
לקראת סיום המלחמה, בימים 24-22 באוקטובר 1973, כיתרו כוחות צה"ל את הארמייה השלישית בשטח שזו כבשה ממזרח לתעלת סואץ, לאחר שאוגדה 162 הצליחה להשתלט על המרחב שממערב לתעלת סואץ עד לנמל עדביה. כיתור הכוח המצרי, שנותר עם מזון ומים לארבעה ימים בלבד, הביא למתיחות גבוהה ביותר בין ארצות הברית וברית המועצות. לחצה של ארצות הברית על ישראל לאפשר מעבר מים ומזון לארמייה הנצורה הוביל בהמשך להתקרבות מדינית בין מצרים וארצות הברית.
הפועל בני נצרת
הפועל בני נצרת (בערבית: شباب الناصرة) הייתה קבוצת כדורגל, ששיחקה בשיאה בליגה א', כאשר זו הייתה הליגה השנייה בישראל בשנות השישים ושנות השבעים. הקבוצה התפרקה בסיום עונת הכדורגל 2014/2015.
היסטוריה.
טרם הקמת המדינה שיחקה בעיר יפו קבוצה ששמה "שבאב אל-עראב" (הנוער הערבי) שמגרשה הביתי היה אצטדיון באסה, ששימש גם את הקבוצה של המשטרה הבריטית שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד. במלחמת העצמאות חדלה קבוצת "שבאב אל-עראב" מלפעול ושחקניה ברחו לצפון הארץ והשתקעו באזור נצרת. אלו היוו את השלד לקבוצה שעליו תוקם לימים בני נצרת.
קבוצת "הפועל בני נצרת" נוסדה בשנת 1959 ושיחקה תחילה בליגה ג' שהייתה אז הליגה הרביעית בחשיבותה בישראל. היא העפילה לליגה ב' בשנת 1963 וכעבור שנה העפילה בני נצרת לליגה א' אז הליגה השנייה בחשיבותה, והשלימה עלייה של שתי ליגות בשנתיים.
בני נצרת הפכה לקבוצה השנייה במגזר הערבי, שהעפילה לליגת המשנה בישראל, והראשונה מאז קבוצת "אחווה נוצרית חיפה", ששיחקה בליגה השנייה מהקמת המדינה ועד אמצע שנות החמישים.
בני נצרת שיחקה בליגה השנייה בין השנים 1965–1976, ומיקום השיא שלה היה המקום העשירי בעונת 1969/1970 והמקום התשיעי בעונת 1970/1971. באותה תקופה הייתה הפועל בני נצרת הקבוצה הבכירה של העיר נצרת, ומכבי אחי נצרת הייתה הקבוצה הקטנה יותר.
בסיום עונת 1975/1976 ירדה הקבוצה ליגה מליגה א' צפון. בסיום אותה עונה הוקמה הליגה הארצית, אליה העפילו הקבוצות שסיימו במקומות 2-5 בליגה א' דרום וצפון. בני נצרת סיימה במקום ה-10 בליגה א' שהפכה לליגה השלישית בסיום אותה עונה, ולמעשה נשרה לליגה השלישית בישראל.
בהמשך בסיום עונת 1977/1978 נשרה בני נצרת לליגה ב' (הליגה הרביעית), אך חזרה לליגה א' כעבור עונה אחת, ושיחקה במסגרתה עוד 6 עונות ברציפות, כאשר בסיום עונת 1984/1985 נשרה שוב לליגה ב'.
בהמשך הקבוצה חזרה לליגה א' בסיום עונת 1986/1987 אחרי ניצחון במשחק הכרעה על מכבי עכו, וזאת לאחר ששתי הקבוצות סיימו את טבלת ליגה ב' עם אותו מספר נקודות - מה שהצריך משחק מכריע נוסף במגרש נייטרלי.
בסיום עונת 1989/1990 נשרה הפועל בני נצרת שוב לליגה ב' אחרי תיקו 2-2 במחזור הסיום מול הפועל עכו. באותה העונה הקבוצה הייתה תלויה רק בעצמה, וניצחון היה משאיר את הקבוצה בליגה א', אך היא סיימה בתיקו בלבד.
הקבוצה הייתה קרובה לחזור לליגה א' בסיום עונת 1995/1996, אך נוצחה במשחק הכרעה על ההעפלה לליגה א' בידי הפועל כרמיאל, לאחר שהשתיים סיימו עם מספר נקודות זהה. היא המשיכה לשחק בליגה ב' עד עונת 2003/2004 בסיומה נשרה חזרה לליגה ג'.
בסיום עונת 2014/2015 התפרקה הקבוצה לאחר עונת שפל, בה היא סיימה עם נקודה אחת בלבד (אחרי הפחתת 3 נקודות ליגה) וניצחון ליגה אחד בלבד.
מיה באיה
טקס פרסי אופיר לשנת 2010
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-21 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-21 בספטמבר 2010 בתיאטרון ירושלים, ירושלים. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.