בקיץ 1853 החל (גיסה של אנטואנט בראון בלאקוול), פעיל במאבק לביטול העבדות, לחזר אחר סטון. סטון הודיעה לו שאין ברצונה להינשא כיוון שאינה מוכנה להיות נתונה תחת שליטתו של איש וחסרת זכויות קניין. בלקוול אמר שניתן לערוך הסכם נישואין אחר, שוויוני, העוקף את המצב הקיים בחוק. הוא הציע לחתום על הסכם חלופי המגן על זכויותיה, ובהמשך סייע בארגון מסע ההרצאות שלה במערב המדינה. במהלך הסיור החליפו סטון ובלקוול מכתבים בהם דנו במשמעות הנישואין, התוכן הנוצק לתוכם, ברצונות משותפים ויעדים למימוש בהמשך הדרך. בנובמבר 1854 החליטו להינשא. הם חתמו על הסכם שעיקרו הגנה על רכושה ומעמדה של סטון כאישה עצמאית. על פי ההסכם שניהם בעלים משותפים של כל רכוש שייצבר מרגע הנישואין, ואילו רכוש שנצבר לפני אינו משותף. כל אחד מהצדדים בהסכם רשאי להוריש את נכסיו למי שיחפוץ מלבד אם יהיו להם ילדים משותפים ואז הרכוש יועבר אליהם. סטון התעקשה לשלם מחצית מהוצאות הבית, למורת רוחו של בעלה. בהסכם הוסכם כי סטון תחליט אם ומתי תרצה ללדת כחלק משמירה על אוטונומיה ועצמאות של כל אחד מהצדדים. איש לא ינסה לשנות את אורח חייו, אמונתו או דרכו של האחר. ההסכם היווה השראה לנשים רבות שראו בו אבן דרך להגעה לשוויון במישור האישי והמשפחתי. לסטון ובלקוול נולדה בת, אליס סטון בלקוול , פעילה אף היא למען זכויות נשים.
טקס החתונה נערך בבית סטון, ב-1 במאי 1855. לאחר הנישואין המשיכה סטון לחתום את שמה כלוסי סטון. בהעברת נכס על שמה נתקלה בדרישה לחתום כלוסי סטון בלקוול ועשתה כן. בתכתובת רשמית התעקשה סטון לחתום כלוסי סטון בלבד אף על פי שנדרשה להוסיף את שם בעלה. לאחר התייעצות עם עורך דין, שהודה בפניה כי אין חוק המחייב נשים לאחר הנישואין לשנות את שמן היא הכריזה בנאומה למאבק בעבדות בשנת 1856, כי היא שומרת על שם משפחתה המקורי ונקראת לוסי סטון.
ילדים.
ב-14 בספטמבר 1857 נולדה בתם היחידה אליס סטון בלאקוול . סטון בלקוול הפכה למנהיגת התנועה הסופרג'יסטית, ואף כתבה את הביוגרפיה הראשונה על אמה "Pioneer Woman Suffragist". שנה לאחר מכן הרתה סטון שוב, היריון שהסתיים בהפלה טבעית.
המשך המאבק.
לאחר נישואיה, עד שנת 1857, המשיכה סטון במאבקה. היא הואשמה במשפט בכך שסיפקה סכין לשפחה לשעבר, במטרה להרוג את בנה, על מנת למנוע ממנו חיי עבדות. עם דחיית התביעה הגיבה סטון באומרה שהיא עצמה הייתה מעדיפה להתאבד ולהיות חופשיה, עם אלוהים ומלאכים מאשר להיות כבולה בשלשלאות ברזל כשפחה. לאחר הולדת בתה, שסבלה ממצב בריאותי ירוד בשנותיה המוקדמות, הפחיתה סטון את מעורבותה במטה המאבק והשתתפה רק בשני כנסים פומביים במהלך מלחמת האזרחים כולה. בסיומה חזרה לפעול במלוא הפעילות. ב-1869, במהלך המחלוקת שקמה בין הסופרג'יסטיות לגבי התיקון ה-14, אשר העניק זכות הצבעה לגברים שחורים אך לא לנשים לבנות, היא ואנטואנט בראון בלאקוול התפצלו מן האקטיביסטיות האחרות והקימו את האגודה האמריקאית לזכות בחירה לנשים, כאלטרנטיבה לארגון של סוזן ב. אנתוני, האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים. בשנת 1870 ייסדה את הקמת שבועון לנשים שהפך לשופר למאבקה של תנועת הסופרג'יסטיות. סטון ערכה את כתב העת לשארית חייה בסיוע בעלה ובתה. בשנת 1877 נבחרה לנשיאת האגודה הסופרג'יסטית של ניו אנגלנד . שחרת על דגלו להיאבק למען זכות הצבעה לנשים וכיהנה בתפקיד עד מותה. בשנת 1879 הוענקה לנשות מסצ'וסטס זכות הצבעה מוגבלת. הנשים הבוחרות נדרשו להוכיח כישורים ויכולות זהים הגברים, ואם יעמדו בכך, תוכלנה לבחור בבחירות על ידי הגשת שם המועמד שלהן לוועד המנהל של בית הספר. סטון נדרשה לחתום על בחירתה כבלקוול ובחרה לוותר על האופציה לבחור בשל כך. בשנת 1887 פעלה סטון לאיחוד שתי תנועות נשים מרכזיות, יריבות עד כה, על מנת לפעול יחד לקידום המאבק. היא נבחרה ליו"ר בפועל של התנועה החדשה שנקראה NAWSA. אף שלא השתתפה בכנס הראשון בשל מחלות בדרכי הנשימה. בינואר 1892, בוושינגטון, הוזמנה סטון, יחד עם פעילות נוספות, לדיון בנושא זכויות בחירה לנשים, בפני ועדת השיפוט של הקונגרס האמריקאי . בנאומה טענה סטון כי כל מאבקן של הנשים למען קידום מצבן חסר תוחלת, בשל העובדה שהן אינן בעלות זכות בחירה. היא טענה שיש לשנות את החוק ולאפשר זכויות קניין לנשים נשואות ושעל גברים לפעול למען שינוי החוק המקפח. במאי 1893 עברה סטון עם בתה לשיקגו, שם נאמה את נאומיה הפומביים האחרונים ב בהשתתפות למעלה מ-500 נשים מ-27 מדינות. סטון נאמה תחת הכותרת "ההתקדמות במהלך 50 שנים" ובו תיארה את רצף ההישגים שהשיגו נשים בשנים הללו. היא אף הטילה ספק בכך שנשים צעירות מסוגלות להבין איזה מחיר שולם על מנת שהן תוכלנה כיום לנאום בפומבי ולממש את זכות הביטוי שלהן. עם זאת מצבה הבריאותי של סטון הלך והידרדר. היא אובחנה כחולה בסרטן קיבה מתקדם וכתבה מכתבי פרדה לחברים ולמשפחה. במכתבים הפצירה בהם סטון להמשיך במאבק למען נשים.
סטון נפטרה ב-18 באוקטובר 1893 בגיל 75. בלווייתה גדשו את הכנסייה מעל 1000 איש ומאות נוספים המתינו בחוץ. מותה סוקר בהרחבה בכל העיתונים, וגופתה נשרפה על פי בקשתה ובכך הפכה לאדם הראשון שגופתו נשרפה במסצ'וסטס.
מורשתה.
לוסי סטון זכורה בארצות הברית בעיקר בשל סירובה לשאת את שמו של בעלה. בשנת 1921 הקימה רות הל את הליגה למען לוסי סטון בעיר ניו יורק הפועלת לעידוד נשים לשמור על שם נעוריהן לאחר נישואיהן. שימור שם נעוריה כל כך הוטבע בשפה האנגלית עד כי אדם התומך בכך שנשים תוכלנה לעשות כן נקרא "לוסיסטונר" על שם חלוצת המהלך. בשנת 1968, 18 באוגוסט, לציון יום הולדתה ה-150 של סטון, הנפיקה רשות הדואר של ארצות הברית בול עם דיוקנה. עד שנת 1999 הציגה מדינת מסצ'וסטס דיוקנות של מנהיגים גבריים בלבד שהשפיעו על ההיסטוריה שלה. כחלק מפרויקט הנקרא "לשמוע אותנו" החלו להציג דיוקנאות של שש נשים משפיעות ולוסי סטון זכתה אף היא לכבוד זה. בשנת 2000 איימי ריי מלהקת אינדיגו גירלס כללה באלבומה הראשון שיר בשם לוסיסטונרס. באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי נקרא הבניין ללימודי ממשל על שמה של לוסי סטון ואף נבנה פארק על שמה במסצ'וסטס. ביתה במסצ'וסטס מנוהל כיום על ידי מנהל אתרי המורשת במדינה ובו 61 דונם קרקע מיוערת. חורבות החווה שבה גדלה, שנשרפה עד היסוד, עומדות במרכז הנכס ולידו לוח ועליו הכיתוב המתאר בקצרה את לוסי סטון ופועלה.
סמואל ואנג'ירו
סמואל קאמאו ואנג'ירו (באנגלית: Samuel Kamau Wanjiru; 10 בנובמבר 1986 - 15 במאי 2011) היה אתלט קנייתי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) בריצת מרתון ושיאן העולם בריצת חצי מרתון כאשר היה בן 18 בלבד. ב-2007, הוא שבר את שיא העולם בריצת כביש ל-20 ק"מ.
ואנג'ירו היה לקנייתי הראשון אשר זכה במדליית זהב אולימפית בריצת מרתון, ולזוכה מדליית הזהב הצעיר ביותר בריצת מרתון מאז לוס אנג'לס 1932.
ואנג'ירו זכה במרתון לונדון ובמרתון שיקגו, בהם ביצע את ריצות המרתון המהירות ביותר אשר נראו על אדמות בריטניה וארצות הברית, בהתאמה.
ב-2011, הוא מצא את מותו לאחר שנפל ממרפסת ביתו בקניה בעקבות סכסוך משפחתי. המשטרה המקומית עדיין איננה בטוחה אם מדובר בהתאבדות, רצח או מוות בעקבות טעות אנוש.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
סמואל ואנג'ירו נולד בניהורורו, מחוז לאיקיפיה שב-Rift Valley, כ-150 ק"מ צפון-מערבית לבירת קניה, ניירובי. הוא ואחיו סימון נ'ג'ורוג' גודלו וחונכו בעוני רב על ידי אימם האנה ואנג'ירו, בתו של סמואל קאמאו. מכיוון שהייתה אם חד-הורית, סמואל קיבל את שם משפחתה של אמו. בגיל 12 עזב ואנג'ירו את הלימודים מכיוון שמשפחתו לא יכלה לעמוד בעלויות בית הספר.
ואנג'ירו החל לרוץ בגיל 8. ב-2002, הוא עבר לגור ביפן והחל ללמוד בתיכון Ikuei Gakuen שבעיר סנדאי. הוא נחל הצלחה בריצות שדה ברחבי יפן, וזכה במרוץ השדה הבינלאומי שבפוקואוקה ב-2003, כשהיה בן 16 בלבד. הוא המשיך להתחרות במרוצי שדה והצליח לזכות בתחרויות הבינלאומיות בפוקואוקה ובעיר צ'יבה שנתיים ברציפות, בשנים 2004 ו-2005. לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה בשנת 2005, הוא הצטרף לנבחרת האתלטיקה של טויוטה, אשר מאמנה הוא קואיצ'י מורישיטה, זוכה מדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
באפריל 2004, כשהוא בן 17, השיג ואנג'ירו שיא אישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:12.40 דקות בהירושימה, יפן. בגיל 18 בלבד, הוא שבר את שיא העולם בריצת חצי מרתון במרוץ רוטרדם, ב-11 בספטמבר 2005, בתוצאה של 59:16 דקות. בכך הוא הקדים את השיא הקודם, אשר היה שייך לפול טרגאט, בשנייה אחת. שבועיים קודם לכן, ב-26 באוגוסט, שבר ואנג'ירו את שיא העולם לנוער בריצת 10,000 מטר בכמעט 23 שניות, במרוץ ה-Golden League על שם איבו ואן דאם של ארגון האתלטיקה הבינלאומי ה-IAAF. במרוץ זה, בו התחרה בקטגוריית הבוגרים, הוא קבע תוצאה של 26:41.75 דקות, וסיים במקום השלישי אחרי קנניסה בקלה אשר שבר את שיא העולם בזמן של 26:17.53, ובוניפס קיפרופ שהשיג תוצאה של 26:39.77 דקות. היה זה קיפרופ אשר החזיק בשיא העולם הקודם לנוער (27:04.00), שנקבע באותו מרוץ שנה קודם לכן.
שיאי העולם ומדליית הזהב האולימפית.
ב-9 בפברואר 2007 ואנג'ירו השיב לעצמו את שיא העולם בריצת חצי מרתון במרוץ ראס אל-ח'ימה שבאמירויות, בתוצאה של 58:53, לאחר ששיאו הקודם נשבר על ידי היילה גברסלאסי בתחילת 2006. במרוץ City Pier City שבהאג, ב-17 במרץ 2007, ואנג'ירו אף שיפר את שיאו עם תוצאה של 58:33. במהלך שיפור שיאו האישי, הוא קבע זמן לא רשמי של 55:31 דקות ל-20 ק"מ - זמן מהיר יותר משיא העולם של גברסלאסי למרחק זה, אך השיא מעולם לא אושר בשל שיטות המדידה של המרוץ.