הקתדרלה הגותית והמודחארית.
בשנת 1318 הקים האפיפיור יוחנן העשרים ושניים את ה, מה שהפך אותה לבלתי תלויה בארכידיוקסיה של טרגונה, החלטה שהפכה את הבניין לקתדרלה מטרופוליטנית. מרגע זה ואילך, ההרחבות בוצעו באמצעות חומרים נגישים יותר לאזור גאוגרפי זה ושימשו באופן מסורתי את אומני המודחאר: לבנים וגבס.
בהשגחתו של הארכיבישוף פדרו לופס דה לונה (Pedro López de Luna; 1317–1345) נבנתה כנסייה גותית הכוללת שלוש ספינות תוך שמירה על האפסיסים הרומנסקיים. הספינה המרכזית הייתה גבוהה יותר מהספינות הצדדיות, ואפשרה לפתוח חלונות שבשנת 1447 שולבו בהם ויטראז'ים. בשנת 1346 החלה כיפה בסגנון מודחאר להעניק אור לקצה הכנסייה והיא הוחלפה בכיפה דקה יותר בשנת 1520.
בשנת 1360, במהלך כהונת הארכיבישוף לופה פרננדס דה לונה (Lope Fernández de Luna), הוגבהה החזית הראשית של שער פבוסטריה, אשר למעט כמה שרידים לא נשמרה. אותו ארכיבישוף הורה לבנות קפלה המוקדשת למלאך מיכאל, המכונה "לה פרוקייטה" (Parroquieta), והכול בסגנון מודחאר. זהו חלל מלבני וצר שנבנה כקפלה סגורה ועצמאית בתוך הבניין ושדון לופה עיצב כקפלה לקברו. הבנייה, שהחלה כבר בשנת 1374 על ידי מיגל דל סיירו (Miguel del Cellero), היא דוגמה ייחודית לעבודתם של אומנים אראגונים ובנאים מסביליה, אשר חיפו את הקיר החיצוני בלבנים חלקות ומזוגגות בדוגמאות גאומטריות.
עם סיום העבודות בשנת 1376 הפכה הכנסייה לקתדרלה גותית מרווחת ומוארת יותר.
בשנת 1403 איימה הכיפה העתיקה להתמוטט. האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, המכונה האפיפיור לונה, יליד אראגון, תמך בשיפורים נוספים במבנה. האפסיסים הרומנסקיים הוגבהו והוכנה כיפה חדשה בצורת כתר אפיפיורי. הכיפה עוטרה בשנת 1409 על ידי האומן מוחמד רמי, ובנדיקטוס השלושה עשר יכול היה לראות בשלמותה בביקורו בעיר בשנת 1410.
הקישוט מאחורי המזבח הראשי נוצר במהלך כהונתו של דון דלמאו דה מור אי סרביו (Dalmau de Mur y Cervelló; 1431–1456), והוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לפיסול גותי באירופה. ארכיבישוף זה התמקד בקישוט פנים הבניין, והזמין, בנוסף לקישוט המזבח הראשי, מושבים לבית המקהלה, חלונות ויטראז' לתאורת הספינה המרכזית, הכיסוי שנעלם מאז של שער הפבוסטריה ושיפורים קטנים אחרים.
תקופת הרנסאנס הסוערת.
ב-14 בספטמבר 1485 נרצח בקתדרלה האינקוויזיטור הראשון של אראגון פדרו ארבואס (Pedro Arbués), תוך כדי תפילה, אף על פי שהיה מוגן על ידי קסדה ושריון. בעקבות אירוע זה הוא הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פיוס התשיעי בשנת 1867. האירוע היה תוצאה של ההתנגדות לאינקוויזיציה באראגון, שנראתה כמתקפה של ממלכת ספרד על החוקים הפרטיים של אראגון. בפרט נראה כי כמה מהמשפחות החזקות ביותר של יהודים מומרים כמו סאנצ'ס, מונטסה, פטרנוי או סנטאנחל, שידעו שיהיו הקורבנות החביבים על האינקוויזיציה, היו מעורבים ברצח. כתוצאה מכך התרחשו פרעות נגד היהודים, ולבסוף "תשעה הוצאו להורג, באופן אישי, מלבד שניים שהתאבדו, בובות של שלוש עשרה נשרפו וארבעה נענשו כשותפים לדבר עברה", על פי חרונימו סוריטה (Jerónimo Zurita). קבר הקדוש, שנעשה על ידי חיל מורלנס (Gil Morlanes) האב, ממוקם בבניין, בקפלה של סן פדרו ארבואס.
במהלך המאות ה-15 וה-16 היו רבים מבין הארכיבישופים של סרגוסה בני משפחת המלוכה של אראגון. בהם:
המאות האחרונות.
העימות ארוך השנים בין הכמרים של הקתדרלות הסמוכות של אל פילאר ולה סאו נודע לשמצה במאה ה-17. עד כדי כך, שמועצת הכנסייה של אל פילאר הגישה תביעה לקבלת הסמכות של הכס האפיסקופלי (הדיוקסיה), שהסתיימה בהכרעה של פליפה הרביעי, מלך ספרד לטובת לה סאו. המחלוקות לא נפתרו עד שבשנת 1676 החליט האפיפיור קלמנס העשירי לבחור במשפט שלמה ובפרסום בולה אפיפיורית הורה למזג את שתי המועצות. שישה מכובדים ו-15 כמרים ישכנו בלה סאו, כמו באל פילאר, והדקאן יגור שישה חודשים בכל אחת מהן.
כמו כן, במאה השבע-עשרה נהרס מגדל מודחאר הישן, שמצבו התדרדר מאוד, והחלה בנייתו של מגדל חדש. מגדל הפעמון הבארוקי החדש, שתוכנן על ידי ג'ובאני בטיסטה קונטיני (Giovanni Battista Contini) ברומא בשנת 1683, החל להיבנות בשנת 1686, ובנייתו הסתיימה בשנת 1704 עם הצבת הצריח, שמגיע לגובה של 90 מטרים.
החזית הבארוקית הקלאסית החדשה נבנתה על ידי האדריכל חוליאן יארסה (Julián Yarza) בין השנים 1763 ל-1767 לבקשתו של הארכיבישוף פרנסיסקו איגנסיו אניואה אי בוסטו (Francisco Ignacio Añoa y Busto). מעל הדלת הראשית נמצא שלט האצולה של הארכיבישוף אניואה והדלת בצד שמאל מעניקה גישה לקפלת סן מיגל, הידועה בשם הפופולרי "לה פרוקייטה".
בין 1960 ל-1965 התרחשה סדרת מעשי שוד בספרייה של לה סאו, מהחשובות באירופה. התגלה כי כ-583 ספרים, קודקסים, אינקונבולות וכתבי יד נעלמו, בשווי של 13,295,500 פסו של אותה תקופה. הגורם העיקרי היה הרשלנות שבה טופלה הספרייה מאז אמצע המאה התשע-עשרה על ידי המועצה, מה שהקל את העבודה באופן משמעותי על הגנבים כמו אנצו פראג'ולי דה רי, איטלקי שנולד בנאפולי בשנת 1913, עם תעודות ללא דופי וקשרים רבים במשטר פרנקו, אשר החרים כ-110 ספרים. בקושי הוחזר כרך אחד מתנ"ך הפוליגלוטה הקומפלוטנסית וה"מניפולוס קוראטורום" (Manipulos curatorum) שנחשב במשך זמן רב לספר הראשון שהודפס בספרד. השאר, ביניהם היה למשל ספר שהוקדש לאראגון ונחתם על ידי חואן דה קולומה (Juan de Coloma), המזכיר של פרננדו השני, מלך אראגון, ב-2 בינואר 1492, יום כיבוש ממלכת גרנדה המוסלמית, צצו במקומות שונים, כמו המוזיאון הבריטי ואוניברסיטת ייל, או במכירה פומבית של סותבי'ס, שסירבו להחזירם, בטענה כי קנו אותם "בתום לב, בהליכים מקובלים ומאנשים מהימנים".
במחצית השנייה של המאה העשרים בוצע שיקום מעמיק של הבניין שנמשך כ-23 שנים. ניתן לחלק את הפרויקט לארבעה שלבים:
בסך הכול הוצאו יותר משני מיליארד פסו, ששולמו על ידי המועצה הכללית של אראגון, הארכידיוקסיה של סרגוסה והמועצה המטרופוליטנית, משרד החינוך והתרבות, בנק איברקחה (Ibercaja Banco) ובנק אינמקולדה (Caja Inmaculada). בשנת 2005 היה חדר תשמישי הקדושה עדיין בתהליך שיקום.
סגנונות אדריכלות.
לה סאו נבנתה באתר הפורום הרומי העתיק של אוגוסטוס קיסר, והמסגד הראשי של העיר המורית סארקוסטה, שחלקים של המינרט שלו מהווים חלק מהמגדל הנוכחי. הבנייה החלה במאה ה-12 בסגנון רומנסקי, והקתדרלה עברה שינויים והרחבות רבים עד 1704, אז השלים את הצריח המחודד בסגנון הבארוק את המגדל.
הקתדרלה היא תערובת של סגנונות, החל מהאפסיס הרומנסקי (המאה ה-12) וכלה במגדל הבארוקי והדלת הראשית הנאו-קלאסית (המאה ה-18), ודרך סגנון מודחאר ואדריכלות גותית. מבין הסגנונות המגוונים המרכיבים את קתדרלת לה סאו, האלמנטים החשובים ביותר הם:
מוזיאון הקתדרלה שוחזר בעשור הראשון של המאה ה-21 והוא פתוח לקהל. זהו מוזיאון שטיחי קיר המציג את אחד האוספים הטובים ביותר של שטיחי קיר בעולם.
החלק החיצוני של הקתדרלה.
האפסיס המרכזי.
מבחוץ ניתן לראות את המבנה המצולע עם פאות שבהן פעורים שלושה חלונות בשתי הקומות הראשונות. הראשונה, בסגנון רומנסקי, בנויה מאבני גזית, והיא בהשראת הדגם של קתדרלת חאקה. השנייה, גותית ומודחארית ובנויה בלבנים, היא מהמאה הארבע עשרה ויש בה חלונות גדולים המסתיימים בקשת מחודדת ומכוסים בחלקם העליון בתחרת אבן של רוזטה. הקשתות נתמכות בעמודים יפים ויוצרים סריג בתוך הקשת. על קומה שנייה זו יש כרכוב של שינות מעוטרות בקרמיקה מזוגגת (כחול, ירוק ולבן) ומעליהן פירמידות.
החזית הקדמית והשער.
הגישה לקתדרלה היא דרך שלושה פתחים: זה של השער המערבי בחזית הנאו-קלאסית, זה של סן ברטולומה וזה של רחוב פבוסטריה. יש גישה קטנה נוספת לתחתית בית המועצה ולפני חדר תשמישי הקדושה המשקיפה על פלאסה דה סן ברונו. השער הפשוט הזה, שבאגפיו עמודים יוניים מקושטים בזרים מגבס וגמלון משולש, הושלם בשנת 1806 על ידי חוסה ירסה אי לאופנטה.
השער הראשי, שנמצא בקיר המערבי ומשמש את המתפללים, הוא בחזית הנאו-קלאסית המשקיפה על רחבת הכיכר פלאסה דה לה סאו, שם גם הייתה הגישה למסגד. השער הוזמן על ידי הארכיבישוף אניואה מחוליאן ירסה, תלמידו של ונטורה רודריגס (Ventura Rodríguez). הוא הציג את הרעיון לפרויקט בשנת 1763, מבוסס על השער שתוכנן לדלת סן ברטולומה על ידי ונטורה רודריגס, שמעולם לא בוצע. העבודות נמשכו עד 1767 והשער נבנה באבן, לבנים וגבס. הצבע הלבן הנוכחי של הטיח מסתיר את הניגודים של החומריים המקוריים. מימין ובאותו צד כניסה קטנה יותר נותנת גישה ישירה לקפלה הקרויה "לה פרוקייטה".
ממזרח נמצא שער סן ברטולומה, דרכו נכנסים מבקרים, הכניסה מוגבלת לשעות בהן אין פולחן. הוא לא מעוטר, אף על פי שהפרויקט האמור הוזמן מוונטורה רודריגס.
השער השלישי, הכניסה לכנסייה הנוצרית מימי הביניים נמצא למרגלות הכנסייה בצד הדרומי, וקרוי "פוארטה דה לה פבוסטריה" (Puerta de la Pabostría), והוא מוביל לרחוב הצר בעל אותו שם. בנייתו היא יוזמה של ארננדו דה אראגון לאחר השיפוצים האחרונים במתחם והוא מתוארך לשנת 1558. מאז המאה ה-18 הוא היה מוסתר מאחורי שער עץ בארוק משנת 1783, אך השיקום שהושלם בשנת 1998 החזיר אותו למצבו המקורי. דלת הבארוק הועברה לשמש כשוברת רוח לשער סן ברטולומה.
מגדל הפעמונים.
מגדל הפעמונים תוכנן בסגנון הבארוק הרומי בשנת 1683 על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קונטיני כדי להחליף את מגדל מודחאר הישן. העבודות הסתיימו בשנת 1704.