בלילה שבין 31 ביולי ל-1 באוגוסט 1948, נערך מבצע גי"ס 2 שכלל העברת שיירת אספקה תוך הדרכה של סיירים מ'גבעתי' וליווי צמוד של שועלי שמשון מ'גבעתי', ולבסוף, מדרום, חבר לשיירה כוח של גדוד 9 מחטיבת 'הנגב'. הגדוד מחטיבה 8 שימש כעתודה מבצעית. מעבר השיירה כלל תפיסה זמנית של שני משלטים פלוגתיים, על ידי 'יפתח', לצידי הדרך, והסתננות דרך קווי המצרים, באזור בו היה מערכם דליל. השיירה, ובה 30 משאיות, יצאה מזיתא, צפונית מזרחית לקבוץ גת, חצתה את כביש מג'דל-בית ג'וברין, ממזרח לעיראק אל-מנשייה, והגיעה בשלום לרוחמה, למרות חילופי אש עם המצרים. חלקה האחרון של תנועת השיירה התנהל לאור יום, ולשם הגנה עליה הוזעקו מטוסים של חיל האוויר. שתי משאיות נתקעו בשטח, ובסופו של דבר נגררו על ידי המצרים. משאית נוספת עלתה על מוקש ואחד המלווים נהרג. הרעיון לנצל את הנתיב ליצירת מסדרון קבוע, ושליטה קבועה על הנתיב, נזנח בשל העדר כוחות לשם כך.
אחרית דבר.
הכוח המקובץ שכונס לשם מבצע 'גי"ס' פוזר ב-2 באוגוסט. בימים הראשונים שלאחר המבצע ניסה צה"ל להטריד את המצרים בכביש מג'דל-בית ג'וברין, כקלף מיקוח לחסימת הדרך לנגב, אולם המצרים היו נחושים להתמיד בניתוק הדרך, והדבר הביא, בנוסף, להפצצות גמול של חיל האוויר המצרי. צה"ל למד מן המבצע כי לצורך פתיחת הדרך לנגב דרוש סדר כוחות גדול בהרבה. הדרך לנגב נותרה חסומה עד לשבוע השלישי של אוקטובר, עת נפתחה במהלך מבצע יואב. בלילה שבין 19 ל-20 באוגוסט נעשה ניסיון להעביר שיירה לנגב בדומה ל'גי"ס 2', אלא שזה צלח פחות. השיירה נתגלתה והותקפה, חמישה מנוסעיה נפצעו, אחד מהם קשה. ראש השיירה ובו חמישה ג'יפים, זחל"ם ומשאית אחת, הצליח להיחלץ ולעבור, אך רובה של השיירה הוסג וחזר על עקבותיו. מהשבוע הרביעי של אוגוסט ועד לסיום מבצע יואב, הועברה לנגב אספקה על ידי מטוסי תובלה של חיל האוויר, אשר הוציא לפועל את מבצע אבק. בנוסף, אם כי המצרים ניתקו את הנגב באשר למעבר כלי רכב, הרי התנועה הרגלית נותרה כמעט בלתי מופרעת.
סינאן פאשא
סינאן פאשא, הידוע כקוג'ה סינאן פאשא, כלומר סינאן פאשא "הזקן" (טורקית: Koca Sinan Paşa, באלבנית Sinan Pashë Topojani, 1506 - 3 באפריל 1596) היה מצביא ומדינאי עות'מאני שנולד באלבניה.
ביוגרפיה.
סינאן נולד באלבניה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, ביישוב טופויאן, על ידי קוקה, במשפחה עניה וגויס בצעירותו לחיל היניצ'רים. ייתכן כי הלך בעקבות אחיו איאז, שהגיע לתפקיד של ביילרביי. בשנת 1569 מונה למושל מצרים ועד שנת 1571 ניהל קרבות לכיבוש תימן. בשנת 1574 הוביל חיל משלוח גדול נגד תוניס והצליח לכבוש אותה מידי חיל המצב שהיה מורכב מאיטלקים וספרדים.
בשנת 1580 עמד סינאן בראש המלחמה נגד ממלכת פרס ועוד באותה שנה מונה לתפקיד "הווזיר הגדול" (מקביל לראש ממשלה). כישלון של סגנו, מוחמד פאשא, בהבאת אספקה לחיל המצב בטביליסי גרם לפיטורי סינאן מתפקידו. סינאן מונה למושל דמשק ובשנת 1589, לאחר "מרד היניצ'רים הגדול", מונה בפעם שנייה לתפקיד הווזיר הגדול. בשנת 1591, לאחר עוד מרד יניצ'רים, פוטר מתפקידו, אך בשנת 1593 נקרא בפעם שלישית לתפקיד הווזיר הגדול וניהל את המערכה נגד הונגריה. למרות הצלחתו במערכה נגד הונגריה הודח מתפקידו בשנת 1595 והוגלה, זמן קצר לאחר עלייתו לכס השלטון של מהמט השלישי. באוגוסט של אותה שנה נקרא לנהל את המערכה במונטניה, נגד מיכאי האמיץ. תבוסתו
בידי הרומנים בקרב קלוגרן הביאה להדחה נוספת, אך מותו של יורשו בתפקיד, שלושה ימים לאחר המינוי, פורש כאות משמים וסינאן מונה בפעם החמישית לתפקיד הווזיר הגדול.
למעשה להערכתו של הכרוניקון סלאניקי הסיבה האמיתית למינויו החוזר היה "בורסתו הגדולה וקשריו הרבים".
הוא סיים את חייו בפתאומיות בהשאירו אחריו הון עצום ללא יורשים.
מבצע יורם
מבצע יורם היה הניסיון השלישי של ישראל לכבוש את לטרון במלחמת העצמאות, ובכך לנסות ולפתוח את הדרך לירושלים (ראו רקע בקרבות לטרון). הוא נערך בלילה שבין ה-8 ל-9 ביוני 1948, לקראת כניסת ההפוגה הראשונה. כמו כל קודמיו, וכמו אלה שאחריו, ניסיון זה נכשל אף הוא, אך נחשב לזה שהיה הקרוב ביותר להשגת המטרה.
רקע.
קיומו של היישוב היהודי בירושלים, שמנה כמאה אלף איש ערב פרוץ מלחמת העצמאות, היה תלוי באספקת מים ומזון משפלת החוף. הערבים, שהבינו היטב שניתוק התחבורה היהודית מהשפלה לירושלים עשוי להכריע את המערכה על העיר, ריכזו את עיקר מאמציהם בחסימת צירי התנועה לירושלים, החל מראשית המלחמה. בשורה של מבצעים צבאיים, במהלך החודשים אפריל-מאי 1948, הצליחה ההגנה להשתלט כמעט על כל אורכו של הכביש הראשי מהשפלה לירושלים, אולם קטע הדרך שבין לטרון לשער הגיא, נותר בשליטת הצבא הבריטי עד לסיום המנדט, ולכן לא ניתן היה לפעול בו. בחודש שקדם לסיום המנדט הבריטי נכנס לאזור זה גם כוח מ"צבא ההצלה", השתלט על הנקודות השולטות בחלקו המזרחי של רכס לטרון, ומנע המשך מעבר שיירות אספקה לירושלים.
אחרי עזיבת הבריטים בליל ה-14 במאי 1948, הוצאו גם כוחות "צבא ההצלה" מאזור לטרון, והועברו להתארגנות מחדש בסוריה. ב-18 במאי נשלח גדוד 4 של הלגיון לאזור לטרון, ותפס את כל קו הרכס שבין לטרון לשער הגיא. ב-23 בחודש תוגבר כוח זה בגדוד נוסף של הלגיון, בסיוע ארטילריה ושיריוניות. הניסיונות לעקור את הלגיון, במבצע בן נון א' ומבצע בן נון ב', אשר נערכו בשבוע האחרון של מאי, נכשלו, תוך אבדות כבדות לכוחות צה"ל. לנוכח החשיבות שייחס דוד בן-גוריון לפתיחת הדרך לירושלים, לפני ההפוגה הראשונה שכבר התקיימו מגעים להשגתה, הוא עמד על כך שחטיבת יפתח תרד מן הגליל העליון המזרחי (כדי להחליפה הוקמה בחפזון חטיבת עודד), ותצטרף לכוחות המיועדים לפריצת הדרך. בתחילת יוני הורדו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של חטיבת יפתח לאזור מחנות סרפנד והחלו בהכנות למבצע.
תוכנית 'מבצע יורם'.
המבצע הוטל על גדוד 5 מחטיבת הראל (גדוד "שער הגיא") וגדוד 3 מחטיבת יפתח (גדוד "הגליל"). על המבצע פיקד יגאל אלון, ובמטה המבצע שניהל את הקרב נכחו מיטב מפקדי חטיבות הפלמ"ח 'יפתח' ו'הראל'. אלה בחרו לעקור את הלגיון מלטרון תוך שנקטו בגישה עקיפה, מה גם שהתקפות המצח שנערכו במבצעים הקודמים לכיבוש המקום, נחלו כישלון חרוץ. משום כך כיוון הפלמ"ח את התקפתו לשני משלטים החולשים על לטרון ממזרח. משלטים שכונו בשם משלט י"ג ומשלט י"ד, בהנחה שכיבושם יערער את אחיזת הלגיון בלטרון. על כוח מחטיבת הראל היה לכבוש את משלט י"ג, עליו הגנה מחלקה ירדנית אחת, ועל הגדוד השלישי מחטיבת יפתח היה לעבור דרך המשלט שנכבש ולכבוש את משלט י"ד שהיה הגדול והמבוצר מבין השניים. כיבוש כל מתחם הלגיון בלטרון נועד לשלב הבא של המבצע.
הקרבות.
עקב טעות בניווט של סיירי גדוד 5, הסתערה חזיתית הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 ובראשה מפקדה על משלט י"ד, בו התבצר כוח לגיון ירדני העדיף עליה לאין שעור. גדוד 3 יפתח עלה דרך משלט י"ג, בהתאם לתוכנית המקורית, אך הגדוד הופתע באש של כוח הלגיון, ונסוג לנקודת היציאה שלו מבלי שניסה לכבוש את המשלט. נסיגת גדוד 3 הותירה את 'כוח זיוי צפרירי' מבודד בלב מערך אויב מבוצר, אשר לקראת הבוקר החל בהתקפת נגד.
'כוח זיוי צפרירי' המשיך לבדו בלחימה, ללא כל עזרה מצד כוחות צה"ל הגדולים שהיו מסביב למתחם לטרון, ועם בוקר, לאחר שבע שעות לחימה, השלים את כיבוש משלט י"ד. בקרב נפגעו כמעט כל הלוחמים (70 פצועים ו-16 הרוגים), אלא שאז הגיעה פקודת הנסיגה ממפקדת המבצע. צפרירי פיקד על הנסיגה ונאלץ להשאיר את החללים על המשלט, כשלוחמיו המעטים תומכים בחבריהם הפצועים במורד הגבעה, והוא האחרון שירד מהרכס. רק בתום המלחמה הוחזרו החללים לישראל.
לאחר הקרב.
בדיעבד, מקריאת דו"חות מפקדים ירדנים, התברר שהתקפת 'כוח זיו צפרירי' מן הגדוד החמישי של חטיבת הפלמ"ח הראל, יצרה איום ממשי על מערך הלגיון, שנאלץ להטיל לקרב את כל העתודות שעמדו לרשותו. ייתכן מאוד, שאילו גדוד 3 היה משתלט על משלט י"ג, הלגיון היה נאלץ לפנות את מתחם לטרון. למעשה, ניתן לומר, שמבצע "יורם", למרות כישלונו, היה ההתקפה המסוכנת ביותר מבין חמשת הקרבות שביצעו כוחות צה"ל על מתחם לטרון במהלך מלחמת העצמאות. לוחמי הפלוגה המתוגברת תחת פיקודו של זיו צפרירי היו היחידים שגברו על כוח הלגיון בלטרון במהלך מלחמת העצמאות.
מבצע יורם נכשל, לטרון נותרה בידי הלגיון הערבי והדרך הראשית לירושלים נותרה חסומה. למחרת הקרב, ב-10 ביוני 1948, נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה שנמשכה כחודש.
ב-11 ביוני עברה השיירה הראשונה בדרך החליפית שנפרצה אל ירושלים - דרך בורמה, ושיירות החלו לעבור לירושלים.
במבצע יורם באה לראשונה לידי ביטוי הקמתה של מפקדת "חזית ירושלים" שאת הקמתה יזם ובראשה עמד האלוף דוד מרקוס (שנהרג בלילה שבין 10 ו-11 ביוני), בשילוב של חטיבות קרביות ויחידות תומכות לחימה תחת פיקוד מרחבי אחד, שדמה לראשונה במלחמת העצמאות למפקדה דיוויזיונית. אמנם כבר במבצע בן נון ב', כשבוע לפני כן, שולבו מספר חטיבות תחת פיקוד אחד אלא שלא היה זה תחת מפקדת חזית מסודרת, אלא תחת מפקדה שהוקמה לצורך קרב מסוים. אמנם לאחר מספר ימים פורקה מפקדת חזית ירושלים, אך צורת ההפעלה של מפקדה מרחבית המשיכה במבצעים הגדולים בקרבות עשרת הימים ובמבצעים שמסיום ההפוגה השנייה ועד סיום מלחמת העצמאות.
תיאור המבצע בספרי העיון בישראל.
אליהו סלע ("רעננה") מחטיבת הראל, מתאר ב"ספר הפלמ"ח" את המבצע בקיצור נמרץ: "9.6.48 מבצע "יורם". יחידות "הראל" ו"יפתח" תוקפות את משלטי לטרון במגמת השתלטות. אחרי קרב-דמים נכשלת ההתקפה בגלל טעות בתפיסת משלט בשטח.