רכטר הלחין ועיבד את מרבית שירי האלבום, למעט השירים "עוד יהיה", שכתב והלחין איינשטיין, והשירים "זה לא בושה להיות עצוב" ו"לא היה מה שהיה", שהולחנו על ידי רכטר יחד עם שותפו הקודם של איינשטיין ושל רכטר עצמו, המוזיקאי אבנר קנר. האלבום כולל גם גרסה עברית לא מלאה לשירו של אלביס פרסלי "Love Me Tender", שעוברת לשם "נגמרו לי המילים" וכולל גם שירה באנגלית.
איינשטיין כתב 6 מ-10 שירי האלבום. ארבעה שירים הולחנו למילים של לאה גולדברג, רכטר וגידי רוזנטל.
לצד רכטר מנגנים באלבום יוצאי להקת כוורת נוספים: יצחק קלפטר, מאיר פניגשטיין ואלון אולארצ'יק (התקליטון הראשון שהוציא איינשטיין בשנת 1960 כלל שיר שנכתב לו על ידי אביו של אולארצ'יק, אדוארד: "היא הייתה בת 17").
את עטיפת האלבום ציירה בתו של איינשטיין, שירי, שציירה שנתיים קודם (ב-1974) גם את עטיפת האלבום "סע לאט".
את שיר הנושא של האלבום כתב גדעון (גידי) רוזנטל (אחיו הצעיר של הלשונאי רוביק רוזנטל) שנהרג במלחמת יום הכיפורים והיה בן 23 במותו.
צמד רעים
צמד רעים הוא הרכב מוזיקלי של שני זמרים, ישראל גוטסדינר ובני רוזנבאום (שניהם ילידי 1948), השרים בעיקר מוזיקה יהודית וחסידית. הצמד פעיל למעלה מ-50 שנה ונכון לשנת 2022 הוא הצמד היחיד בהיסטוריה שעשה זאת עד כה.
היסטוריה.
גוטסדינר ורוזנבאום היו חברי להקת הרבנות הצבאית. כשהשתחררו מצה"ל, בשנת 1969, החלו להופיע יחד בשם "צמד רעים". הם הופיעו ברוב פסטיבלי הזמר החסידי. בסוף 1971 זכו במקום השלישי עם השיר "והבא עלינו". בשנת 1971 זכו במקום הראשון בפסטיבל שירי התנ"ך עם השיר "אשת לוט". שנה לאחר מכן זכו בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "עוד יישמע" במקום השני. בשנת 1975 זכו שוב במקום השני כששרו את "ולירושלים עירך" יחד עם גלי עטרי. בשנת 1974 יצאו לסבב הופעות בדרום אמריקה ובשנת 1975 הופיעו בקנדה ובארצות הברית.
זכו באות הוקרה על תרומה ייחודית לזמר העברי מטעם אוניברסיטת בר-אילן במאי 2009. ב-2019 קיבלו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה.
בטלוויזיה.
בסוף 1969 הופיעו במוצאי שבת בטלוויזיה בתוכנית "המבדיל בין קודש לחול". בהמשך, הגישו תוכניות מסורת שונות במשבצת ערב שבת/מוצאי שבת. בשנים 1972–1973 הגישו את התוכנית "יום השישי". בשנים 1975–1976 הגישו את התוכנית "שלום לבוא שבת". בשנים 1977–1980 הגישו את התוכנית "בצאת השבת".
80 (מספר)
80 (במילים: שמונים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 79 ולפני 81.
חטיבה 2
הולשטיין (גזע בקר)
הולשטיין (בגרמנית: Holstein) הוא זן של בקר שמקורו בפריזלנד, הולנד. ההולשטיין הוא הזן הנפוץ בעולם של פרות המיועדות לייצור חלב. הצבע העיקרי של הפרה מזן זה הוא שחור ולבן, אך ישנו גם זן אדום ולבן, הקרוי "הולשטיין אדום".
בארצות הברית בלבד פרות ההולשטיין מהוות 90% מאוכלוסיית הפרות לחלב. בישראל היה נפוץ עד ראשית המאה ה-20 הזן הדמשקאי, אך יבוא מסיבי של פרות הולשטיין בעשורים הראשונים של המאה הביא לדומיננטיות של זן זה במשק החלב הישראלי. פרת החלב הישראלית אף הוגדרה כתת-גזע הנקרא "הולשטיין פריזי ישראלי". כיום כמעט כל פרות החלב בישראל הן מזן הולשטיין.
גורמים פרטיים ייבאו זירמה של פרים מזנים שונים (בעיקר סימנטל, מונביליארד, וג'רזי), על מנת ליצור מכלוא בין זנים אלו לבין ההולשטיין. אגודת ההזרעה הקואופרטיבית השולטת בשוק ההזרעות, שיאון, מתנגדת למהלך זה בתוקף, מתוך טענה שהוא מהווה העדפה של יתרון קצר-טווח בצורת און כלאיים על פני טיפוח ארוך טווח ומסודר.
המאפיין הבולט ביותר בהולשטיין הוא השילוב בין נפח גבוה של ייצור חלב לבין אחוז השומן שבחלב. חלב אופייני של פרת הולשטיין יכיל בין 3%-4% של שומן חלב.
תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין בארצות הברית עומדת על כ-10,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין באירופה עומדת על 8,000-7,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין-פריזי-ישראלי בישראל עמדה ב-2018 על 12,010 ליטר בשנה.
משקלה של פרת הולשטיין בוגרת כ-700 ק"ג וגובהה (בכתפיים) כ-1.5 מטר, משקל הלידה של העגל כ-40 ק"ג.
שרשרת המזון
לאקי לוצ'יאנו
צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו (Charles "Lucky" Luciano; נולד בשם סלבטורה לוּקניה) (24 בנובמבר 1897 – 26 בינואר 1962) היה חבר במאפיה האמריקאית, מייסד המועצה ואחראי במידה רבה, עם עמיתו מאיר לנסקי, למבנה המודרני הכולל את חמש משפחות המאפיה בארצות הברית.
ראשית חייו.
נולד בסיציליה ב-1897, והיגר לארצות הברית ב-1906 והתערה בעולם הפשע הסיציליאני-אמריקני, הכרותו עם מאיר לנסקי החלה בתגרת רחוב ביניהם שלאחריה התיידדו.
ב-1927 הגרו לארצות הברית רבים מתושבי קסטלמרה שבסיציליה, מנהיגם היה סלבטורה מרנזנו, משהתבססו בניו יורק פרצה מלחמה בינם לבין כנופיית ג'ו מסריה, מלחמה זו נודעה בשם מלחמת הקסטלמרים, במהלך המלחמה לוצ'יאנו היה מהבכירים בצדו של ג'ו מסריה, ב-1929 נחטף לוצ'יאנו לרכב, הוכה, נדקר והושלך לחוף הים כשהוא פצוע קשה, למרות פציעתו החלים וזכה מאז לכינוי "לאקי" (בר מזל).
ב-1931 תכנן עם ידידו לנסקי את השתלטות הדור הצעיר על המאפיה, וכצעד ראשון החליט לרצוח את מפקדו ג'ו מסריה, הוא הזמין אותו למסעדה וכאשר לוצ'יאנו הלך לשירותים נכנסה קבוצת אנשים ורצחה את מסרייה. הרוצחים היו קבוצה מעורבת של איטלקים ויהודים, כשעליהם נמנים אלברט אנסטסיה, בן סיגל, ויטו ג'נובזה וג'ו אדוניס.
עלייתו לשלטון.
מותו של מסריה איפשר למרנזנו להשתלט על המאפיה, הוא מינה את עצמו ל"בוס כל הבוסים" והכריז על לוצ'יאנו כסגנו, בשבועות שלאחר מכן כינס אספה בה התווה את עתידו של העולם התחתון, כל ארגוני הפשע האיטלקי בניו יורק חולקו לחמש משפחות, באותה הזדמנות נבחרה מועצה (Commission) שתפקידה לגשר במריבות בין המשפחות, מרנזנו הכריז על שמות ראשי המשפחות, ולוצ'יאנו קיבל לידיו את השליטה בארגונו של מסריה. חצי שנה לאחר מכן החל לוצ'יאנו לחשוש שמרנזנו רוצה להיפטר ממנו ומחבריו, הוא שלח את לנסקי לתכנן את חיסולו של מרנזנו, לנסקי בחר קבוצה של פושעים יהודיים שאינם מוכרים לאנשיו של מרנזנו, ובמסווה של סוכני אלכוהול פדרליים הם נכנסו למפקדתו של מרנזנו, וירו בו למוות.
לאחר מותו השתלטו לנסקי ולוצ'יאנו על המאפיה ויצרו חוקים חדשים, המאפיה החלה לעבוד בשיתוף פעולה עם כנופיית פשע אחרות, ונוסדה מועצת מנהלים שההחלטות בה התקבלו בהצבעה. על חברי המועצה נמנו לנסקי, לוצ'יאנו, לואיס בוכהלטר, פרנק קוסטלו, ובן סיגל.
מעצר וגירוש.
ב-1936 נעצר לוצ'יאנו ובמשפט נידון למאסר של שלושים עד חמישים שנה. לנסקי ידידו הבטיח לשחררו. במלחמת העולם השנייה רקם לנסקי עסקה, לפיה לוצ'יאנו יסייע לפלישה האמריקנית לסיציליה על ידי קשריו עם חברי המאפיה בסיציליה, ותמורת זה ישוחרר מהכלא, ואכן, ב-1946 שוחרר לוצ'יאנו וגורש מארצות הברית לאיטליה. הוא מת בגיל 64 מבעיית לב.
בתרבות.
ב-1973 יצא סרט על דמותו. בסדרה "אימפריית הפשע" גילם את דמותו וינסנט פיאצה. בסרט "באגסי" משחק ביל גרהם בתפקיד לוצ'יאנו. יש הטוענים כי דמותו של ויטו קורליאונה בסרט "הסנדק" מבוססת על דמותו של לוצ'יאנו.
אנטוניו לופז דה סנטה אנה
הגרדיאן
הגרדיאן (באנגלית: The Guardian) הוא עיתון יומי בריטי. יחד עם העיתונים האובזרבר ו-"The Guardian Weekly" הוא חלק מ"קבוצת גרדיאן מדיה", שבבעלות "נאמנות סקוט". הנאמנות נוצרה בשנת 1936 כדי "להבטיח את עצמאותו הכלכלית והמערכתית של ה'גרדיאן' לנצח, ולשמור על החופש העיתונאי והערכים הליברליים של ה'גרדיאן' ללא התערבות מסחרית או פוליטית". הנאמנות הוסבה לחברה בע"מ בשנת 2008, עם חוקה שנכתבה כך שתשמור עבור הגרדיאן את אותן ההגנות שהובטחו ב"נאמנות סקוט" על ידי יוצריה. הרווחים שלה מושקעים מחדש בעיתונות ואינם מחולקים לבעלי מניות.
לגרדיאן יש מהדורה מקוונת, TheGuardian.com, וכן שני אתרים בינלאומיים, Guardian Australia (נוסד בשנת 2013) ו- Guardian US (נוסד בשנת 2011). קהל הקוראים של העיתון נוטה לכיוון השמאל הליברלי בבריטניה. לפי סקר משנת 2000, 80% מקוראיו הם מצביעי מפלגת הלייבור הבריטית. סקר דומה משנת 2004 מצא ש־44% מקוראיו הם מצביעי לייבור ו־37% הצביעו למפלגת הליברל דמוקרטים.
ב עבר העיתון בהדרגה למודל הכנסות דיגיטלי, כאשר חלקם של הכנסות מהמהדורה המודפסת ומפרסום ירד. למהדורה המקוונת של העיתון אין חומת תשלום, אך הקוראים מוזמנים לרכוש מינוי דיגיטלי, או לספק 'תמיכה' בסכום שהקורא יכול לבחור, באופן חד פעמי או קבוע. ביולי 2018 דיווח העיתון שההכנסות הדיגיטלית עקפו לראשונה את ההכנסות מהמהדורה המודפסת. בדצמבר 2021, דיווח העיתון על 1,000,035 מינויים ותומכים קבועים דיגיטליים, ו-114,251 מינויים למהדורה המודפסת.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
ה"גרדיאן" נוסד בשנת 1821 במנצ'סטר, בשם "Manchester Guardian", "הגרדיאן של מנצ'סטר", על ידי איש העסקים וסוחר הכותנה ג'ון אדוארד טיילור, עם גיבוי כספי של קבוצת "המעגל הקטן", קבוצת אנשי עסקים ליברלים ונון קונפורמיסטיים. הם השיקו את העיתון, ב-5 במאי 1821 (במקרה היה זה יום מותו של נפוליאון) לאחר שמשטרת מנצ'סטר סגרה את העיתון "מנצ'סטר אובזרבר" הקיצוני יותר, עיתון שתמך במפגיני טבח פיטרלו.