אל-עומארי הגיע לארצות הברית בחודש יוני 2001 עם ויזת תייר. ב-11 בספטמבר 2001 עלה לטיסה 11 של אמריקן איירליינס ועזר בחטיפת המטוס, שהתרסק לבניין הצפוני של מגדלי התאומים.
חייו.
מעט מאוד ידוע על חייו של אל-עומארי, ולא ברור אם חלק מהמידע מתייחס לאל-עומארי או לאדם אחר בעל שם זהה. אל-עומארי השתמש בשני תאריכי לידה: 24 בדצמבר 1972 ו-28 במאי 1979.
אל-עומארי כיהן לכאורה כאימאם במסגד בערב הסעודית, והרשויות האמריקאיות מאמינות כי הוא היה תלמידו של איש דת סעודי בשם סולימאן אל-עלוואן, שמסגדו נמצא במחוז אל-קסים.
לפי וליד בן עטאש, אל-עומארי היה חלק מקבוצה של חוטפים עתידיים שמילאו תפקידי ביטחון בנמל התעופה הבינלאומי קנדהאר שבקנדהאר, אפגניסטן, לאחר אימון בסיסי במחנה של אל-קאעידה. במהלך ועידת פסגה של אל-קאעידה בקואלה לומפור, מלזיה, בשנת 2000, טענו הרשויות האמריקאיות שרשומות ההגירה מראות שאדם בשם עבד אל-עזיז אל-עומארי מבקר במדינה, אך אמרו שהן לא בטוחות שזה אותו האדם.
פיגועי 11 בספטמבר.
ב-10 בספטמבר 2001 אסף מוחמד עטא, מפקד החוטפים ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, את אל-עומארי ממלון מילנר שבבוסטון, מסצ'וסטס, ושניהם נסעו במכונית ניסאן ששכרו למלון קומפורט אין שבפורטלנד, מיין, בו העבירו את הלילה בחדר מספר 232.
בשעות המוקדמות של 11 בספטמבר 2001 עלו עטא ואל-עומארי על טיסה בחזרה לבוסטון כדי לעלות על טיסה 11 של אמריקן איירליינס. הטיסה נחטפה כרבע שעה לאחר ההמראה על ידי אל-עומארי וארבעה חוטפים נוספים, שאפשרו למוחמד עטא, שהתאמן כטייס, לרסק את המטוס לתוך הבניין הצפוני של מגדלי התאומים כחלק ממתקפת טרור מתוכננת.
אחרית דבר.
בסתיו 2001, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שידרה רשת אל-ג'זירה קלטת שלטענתה הוכנה על ידי אל-עומארי. בקלטת נשמע אדם בנאום פרידה לקראת התאבדות. "אני מקליט זאת במצפון שלם ועם ציפייה לסוף הקרוב... אלוהים יברך את כל מי שהכשיר אותי ועזר לי, בעיקר את השייח' אוסאמה בן לאדן", נאמר בקלטת.
מחלוקת הזיהוי.
מחלוקת בנוגע לזהותו של אל-עומארי פרצה זמן קצר לאחר הפיגועים. תחילה, ה-FBI נקב בשמו של עבד א-רחמן אל-עומארי, טייס בחברת התעופה סעודיה, כטייס של טיסה 11 של אמריקן איירליינס. במהרה הוכח כי האיש עודנו בחיים, וה-FBI פרסם התנצלות. לאחר מכן נקבע כי מוחמד עטא היה הטייס מבין החוטפים, וכי עבד אל-עזיז אל-עומארי הוא אחד מהחוטפים.
אדם בעל שם דומה לזה שפרסם ה-FBI נמצא בחיים בערב הסעודית ואמר שהוא למד באוניברסיטת דנבר ושהדרכון שלו נגנב שם בשנת 1995. השם, המוצא ותאריך הלידה של האדם פורסמו על ידי ה-FBI, אך התמונה לא הייתה שלו. "אני לא מסוגל להאמין שה-FBI הציב אותי ברשימה שלו", אמר האדם. "הם נתנו את שמי ואת תאריך הלידה שלי, אך אני לא מחבל מתאבד. אני כאן. אני בחיים. אני לא יודע כיצד להטיס מטוס. אני לא קשור לעניין".
ממצאי החקירה.
לפי מנהל ה-FBI, רוברט מולר, והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, ב-29 ביוני 2001 נכנס אל-עומארי לארצות הברית דרך טיסה מדובאי (איחוד האמירויות) לניו יורק, יחד עם סאלם אל-חאזמי. הוא נעזר בתוכנית שנויה במחלוקת לקבלת ויזה לכניסה לארצות הברית. ככל הנראה הוא שהה עם מספר חוטפים נוספים בפטרסון, ניו ג'רזי, לפני שעבר לבית ב-וורו ביץ', פלורידה. בהסכם השכרת הבית שלו, נתן אל-עומארי מספרי רישוי של שני כלי רכב להם הוא מאשר לחנות בשטח הבית, אחד מהם של מוחמד עטא. אל-עומארי התאמן לעיתים בסימולטור טיסה בוורו ביץ' יחד עם מוהנד א-שחרי וסעיד אל-גאמדי.
אל-עומארי קיבל תעודת זהות אמריקאית מזויפת מחברת All Services Plus שבפסאיק, ניו ג'רזי, שעסקה במכירת מסמכים מזויפים ומכרה בנוסף גם תעודה מזויפת לח'אלד אל-מיחדאר (אחד מחוטפי הטיסה שבסופה המטוס החטוף התרסק על מבנה הפנטגון) .
דוד הרדן
דוד הרדן (הלפרין) (1926 – 9 במרץ 2014) היה מורה, פעיל תרבות, סופר, מתרגם וצייר ישראלי.
ביוגרפיה.
דוד הרדן (הלפרין) נולד ב-1926 בגליציה שבפולין, ובגיל ארבע היגר עם הוריו לאורוגוואי. בשנת 1948 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ מפלסים.
בשנת 1951 עלו גם הוריו ואחיו והצטרפו לקיבוץ. הרדן נשלח ללמד עברית בטנג'יר שבמרוקו, ולהדריך מדריכי-נוער יהודים בצרפת. למד הוראה במדרשה לחינוך בבית ברל. בשנת 1962 עזב עם משפחתו את הקיבוץ ועבר ללמד בכפר הנוער בן שמן. התגורר בירושלים משנת 1966 ועד מותו ב-9 במרץ 2014.
הרדן לחם במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים. בעקבות מעשי התעללות וביזה שהיה עד להם במלחמת סיני, פרסם ברבעון קשת מסה ביקורתית בשם "כובשי כנען בסופה", שזכתה לשבחיו של נתן אלתרמן, אך נדחתה על ידי העיתונים היומיים בנימוק שהתיאורים בה מוגזמים.
לימד עברית באולפן לאקדמאים בקיבוצו, והשתמש לשם כך בשיטתו של עוזי אורנן. עבד כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע, שם ניסה לקדם את דרכו הפדגוגית, שהדגישה חשיבה עצמאית ומופשטת, על חשבון משמעת נוקשה, ונאלץ להתמודד עם ביקורת קשה ופיקוח הדוק מצד מנהל בית הספר. שימש מדריך לעולים מבוגרים בעיירה שדרות הסמוכה לקיבוצו. עבד בבית הספר התיכון האזורי שער הנגב, שם לימד כיתות נפרדות של ילדי הקיבוצים ושל ילדי שדרות, וארגן מפגשי אירוח ראשונים בין שתי הקבוצות.
קריירה ספרותית.
פרסם רשימות וסיפורים ב"ניב הקבוצה", ב"קשת", "אמות", "שדמות", "מולד", "פתחים" וב"האומה".
רשימותיו הראשונות עסקו בחיי הקיבוץ, וכללו גם רשימות ביקורתיות על מנהגי הקיבוץ.
על פי בקשתו של אהרן אמיר, עורך הרבעון "קשת" והוצאת "עם הספר", הרדן ערך ותרגם לעברית אנתולוגיה בשם "סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו", שיצאה ב-1964. עיבד חלק מהיצירות לשידור בתחנת קול ישראל.
בעקבות שיחות רבות עם אליעזר שביד, פרסם את הספר "מקורות המחשבה הלאומית היהודית בת זמננו".
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון, "משיחים במונטבידאו", שזכה לשבחי הביקורת, בין היתר מהסופרים אהרן אפלפלד ודוד שחר. בעקבות ההתעוררות של המחאה המזרחית, כתב את ספרו "אשכנזי בעולמה של ספרד", המתאר את ניסיונו כשליח במרוקו וכמורה לילדי עדות צפון-אפריקה בבאר שבע, ואת דעותיו על הבדלי התרבויות בין מזרח ומערב, ועל הניכור בין התרבויות. הספר כולל ביקורת אוהדת ויחד עם זה נוקבת על האחריות של בני עדות המזרח עצמם לאפלייתם. למרות הביקורת, הספר זכה לשבחים מפי סופרים בני עדות המזרח, דוגמת סמי מיכאל וארז ביטון.
הציג מבחר מציוריו בגלריה "אלון" בירושלים ובמוזיאון ישראל, וזכה לשבחים מפי מבקר האמנות יונה פישר.
ניהול תוכניות תרבות.
הרדן עבד כ-11 שנים בההסתדרות הציונית העולמית, שם שימש מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה. הוא עסק בפרסום סיפורים וכתבים מתורגמים לספרדית על ההיסטוריה של מדינת ישראל: "עומר" - סדרת תרגומים לספרדית של הסיפורת העברית החדשה (בעזרת גרשון שקד). המבחר אומץ על ידי המכון לתרגום ספרות עברית. פרסם גם את האנתולוגיה "לקט מאוצר החסידות", ועוד. במטרה לספק לציבור היהודי בחו"ל מידע על האירועים בישראל, הפיק את סדרת הספרונים "חוליות בדברי ימי ישראל", שכתבו יהואש ביבר, אפרים תלמי (על מלחמת ששת הימים), שתורגמו לספרדית.
הרדן פרש מניהול המחלקה בעקבות חילופי השלטון ב-1977, ומינויו של נציג הליכוד למנהל המחלקה לחינוך של ההסתדרות הציונית.
ה'תש&quot;פ
רוברט גלבריית'
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד (בערבית: المدرسة العربية الثانوية للعلوم والهندسة – أورط اللد) הוא בית ספר מקצועי-טכנולוגי בעיר לוד.
על בית הספר.
שמו המלא של בית הספר הוא "בית הספר הערבי התיכון להנדסה ולמדעים - אורט לוד". הוקם בשנת 2009 כבית ספר שש-שנתי (חטיבת ביניים ותיכון), השייך לרשת אורט ישראל. שוכן בשכונת הרכבת, שכונה עם פרופיל סוציו-אקונומי נמוך בעיר לוד, עם רמת פשיעה גבוהה. מנהלת בית הספר מיום הקמתו היא שירין נטור חאפי, בעלת תואר בספרות עברית, שגדלה בשכונה בבית מוסלמי מסורתי והייתה הבוגרת הערביה היחידה בעיר של תיכון עברי.
בשנת 2012 נחנך הקמפוס החדש של בית הספר, בהשקעה מיוחדת של 30 מיליון ש"ח ממשרד החינוך. בקמפוס ספריה חדשה, אודיטוריום ומעבדות, המצוידים בציוד חדיש.
בבית הספר לומדים 1305 תלמידים (2017), במגמות ביולוגיה, כימיה, חינוך לגיל הרך, הנדסת בניין ואדריכלות, הנדסת חשמל, תקשורת, חקלאות וחינוך סביבתי. בית הספר מעניק תעודות גמר, תעודת בגרות לזכאים, ותעודות טכנולוגיות. בשנת הלימודים תשע"ז (2017) תפתחנה כיתות י"ג ו-י"ד, כמסלולים להנדסאים ולטכנאים.
פעילות העשרה.
בית הספר מקיים קשרים הדוקים עם גופים עסקיים וחינוכיים, שתורמים לבית הספר מתנדבים ומשאבים:
פעילות בין-תרבותית.
בית הספר משתתף במפגשים עם בתי ספר יהודיים, להכרת התרבות השונה. בפברואר 2016 נפגשו תלמידי בית הספר עם תלמידי אורט חולון, במפגש שיזם בית המדרש החילוני בינה.
ניקולאס גייג'
ניקולאס גייג' (באנגלית: Nicholas Gage; נולד ב-23 ביולי 1939) הוא סופר ועיתונאי חוקר אמריקני ממוצא יווני. ספרו "אֶלֶנִי" ראה אור בתרגום לעברית.
תולדות חייו.
גייג' נולד בכפר ליה (יוונית: Λια) שבמחוז אפירוס בצפון-מערב יוון בשם ניקולאוס (ניקוס) גאצויאניס (אנגלית: Nikolaos Gatzoyiannis; יוונית: Νίκόλαος Γκατζογιάννης) לחריסטוס (אנגלית: Christos; יוונית: Χρίστος) ואלני (אנגלית: Eleni; יוונית: Ελένη) גאצויאניס.