"ברנרד ולואיז" הוא אלבום האולפן השישי של הזמר מאיר אריאל ואלבום האולפן האחרון שהוציא אריאל בחייו.
כל המילים והלחנים לשירי האלבום נכתבו על ידי אריאל. העיבוד וההפקה המוזיקלית נעשו בידי משה לוי והוא גם ניגן בפסנתר, קלידים, גיטרות, בס, אקורדיון, ופעמונים בשירי האלבום. בנוסף השתתפו בנגינה מוזיקאים ידועים כגון מיקי שביב בגיטרות ובבס, ז'אן פול זימבריס בתופים וכלי הקשה, אריאל זילבר בחצוצרה, ושלום חנוך בקולות הרקע.
בניגוד לקודמו, האלבום רישומי פחם, הושקעה באלבום זה הפקה רחבת היקף. לארבעה משירי האלבום, "היכנסי כבר לאוטו וניסע", "לא יכול להוריד ממך את העיניים", "אף אחד לא יודע" ושיר הנושא "ברנרד ולואיז", הופקו וידאו קליפים, ושירים אלה יצאו כסינגלים. שני הראשונים זכו להצלחה והם מהשירים הידועים של אריאל, אף כי "היכנסי כבר לאוטו וניסע" זכה בתואר "השיר הגרוע של השנה" על ידי צוות של עורכי גל"צ.
הקונספט.
"ברנרד ולואיז" מתואר לעיתים כאלבום קונספט העוסק באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות. בכך תומכת העובדה שאריאל הקדיש את האלבום לאשתו תרצה אריאל, שאף הפיקה את האלבום. עטיפתו האחורית של האלבום מהווה תצלום תקריב של פניהם המחייכות של תרצה ומאיר אריאל, כאשר שמות השירים מסודרים בהתאם לתווי פניה של תרצה אריאל. כמו כן מכילה החוברת המצורפת לאלבום תצלומים נוספים של השניים.
במהלך העבודה על האלבום כתב אריאל סיפור מסגרת על ברנרד ולואיז, שלא פורסם מעולם. אריאל שאף להעלות את הסיפור כמחזמר או סדרת טלוויזיה.
שם האלבום הוא שמם של גבר ואישה אשר מתוארים בשיר "ברנרד ולואיז" כזוג בעל ניסיון כאשר בני הזוג מכירים זה את מגרעותיו של זה היטב, אך בכל זאת אהבתם גדולה. הזוג מופיע לראשונה אצל אריאל באלבום "רישומי פחם", בשיר "זנב הלטאה של שיר המקצוע". עוד קודם לכן, כבר עשה אריאל שימוש בשם "לואיז" באלבומו מ-1984, ...וגלוי עיניים, בשם השיר "שפריץ חרוזים ללואיז" המתאר חשבון נפש פנימי של גבר.
השיר החותם את האלבום, "המרגל שהתרגל", מתאר את קסם שיגרת החיים הפשוטים המתגלה אל בעל שכל חייו ראה את עצמו כבול בנישואים חונקים ("הרי אויב המתראה כאוהב, יש סיכוי שיתרגל ויתאהב").
שם האלבום רומז לדמותו של פייר אבלר, נזיר ופילוסוף בן המאה ה-12 ולאהבתו לאלואיז, אשר אהבתם היוותה מודל של אהבה מושלמת ואלוהית בתרבות האירופית.
טוב
טוב הוא דבר או מצב רצוי, מהנה, נחשק או כזה המוגדר כעדיף מבחינה מוסרית על דבר או מצב אחר. טוב הוא גם היפוכו של רע.
לעיתים דבר או מצב טוב מוגדר באופן יחסי לדברים או מצבים אחרים, או שהגדרתו תלויה בהקשר של זמן, מרחב ויחסים בין בני אדם. לדוגמה, ישנם אנשים המגדירים נישואים דבר טוב, אך אותם אנשים יגדירו נישואים דבר רע אם הנישאים יהיו צעירים מגיל מסוים, או שאחד הנישאים יהיה נשוי לאדם אחר בעת הנישואים, או כאשר טקס הנישואים לא יבוצע באופן המועדף עליהם.
"טוב" בדתות.
טענה מקובלת אצל המאמינים בדתות שונות היא כי במסגרת דתית, ניתן להגדיר דברים או מצבים מסוימים כטובים באופן מוחלט, לא אישי ואובייקטיבי. טענת מוחלטות זו שואבת את כוחה מן הטענה כי ישנה ישות על, המתווה ציר מוסרי מוחלט המגדיר כ"טוב" או כ"רע" את מה שנמצא משני עבריו של הציר.
טיעון נלווה לטיעון זה הוא הטיעון כי ההוכחה לכך שמידת הטוב והרע הדתית היא מוחלטת, מצויה בטיעון כי ישנה מערכת תגמול אלוהית למי שעושה את הטוב או למי שעושה את הרע. טיעונים הם לגמול שיבוא במקום שאינו ניתן לבדיקה (מדעית) (קיום "גן עדן" או "גיהנום"). בפילוסופיה היהודית מבואר שהטוב הוא הטוב האלוהי וההידבקות ברצון האלוהים. ולכן, ביחס לאדם הטוב הוא קיום רצון ומצוות אלוהים, והרע הוא היפוכן. זהו בדרך הפשט, בתורת החסידות ובקבלה מבואר שהעניינים מורכבים יותר ובתוך הרע ישנם ניצוצות שנוצרו משבירת הכלים, והעלאתם למקורם הטוב הוא תיקון הרע. כמו כן ישנו עניין ה"רשע שחוזר בתשובה מאהבה כל עבירותיו נהפכים לו לזכויות". כלומר היחס אל הרע הוא לא כרע מוחלט העומד בפני עצמו, אלא גם הוא נברא על ידי האלוהים ומשמש חלק בתיקון עולם.
"טוב" כמהנה.
הגדרה אחרת של טוב, כפי שהייתה קיימת אצל האפיקוראים, גורסת כי הטוב הוא מה שמעורר תחושות של הנאה או סיפוק אצל בני אדם, או שהוא נחשק אצל רבים בגלל הסברה שהוא יכול לעורר תחושות כאלו. לפי הגדרה זו, הטוב הוא המהנה. גם כאן, הניסיון לקבוע נקודה מוחלטת של טוב (ושל ניגודו, הרע) נסמכת על ההשערה כי הגדרות המהנה או המספק משותפות לכל בני האדם וכי בתנאים מסוימים הן מוחלטות.
הבעיה העיקרית בהגדרה זו היא כי קשה להגדיר את המהנה או המספק באופן מוחלט, משום שכל הגדרה כזו נותרת תלויה תמיד בנסיבות. כך, לדוגמה, האמירה כי אוכל טעים הוא טוב משום שאכילתו מהנה את רוב בני האדם, לא תהיה נכונה עבור אותו חלק מן האנושות שסיים כרגע את ארוחתו, עבור כאלו המצויים בתהליך של הרזיה, או עבור כל מי שאינו מסכים עם מה שמוגדר "אוכל טוב" בעיני אלו שהגדירוהו כך במקור. נוסף על–כך, הגדרת הטוב כמהנה אינה כוללת מנגנון הסברי כלשהו, המבאר מדוע המהנה הוא טוב, לבד מהסבר מעגלי בנוסח: המהנה הוא טוב כי מה שטוב מהנה.
"טוב" כמועיל.
הגדרה שלישית של טוב נסמכת על התועלת: הטוב מוגדר כמה שמניב תועלת. ג'רמי בנת'ם הגדיר את המועיל כמה שמניב את ה"אושר הרב ביותר למספר הגדול ביותר" של אנשים. בנתהם גרס כי ניתן לבנות חישוב הדוני שיקבע מהי מידת האושר שמניב כל מעשה, ועל פיה לקבוע את מידת הטוב המוסרי (או, התועלת) שלו.
הגדרה זו של טוב מבוססת על כמה הנחות. הראשונה שבהן היא כי הידיעה מהו הדבר המניב את האושר הרב ביותר למספר הגדול ביותר של אנשים מצויה בידי אדם כלשהו באופן שאינו סובייקטיבי. כלומר, שידיעה זו אינה ידיעתו הסובייקטיבית, החלקית והמוטה של אדם מסוים, אלא ידיעה אובייקטיבית, על-אנושית. טיעון זה שווה ערך לטיעון שבידי בני אדם מסוימים יכולת לרכוש להם ידע אלוהי, על-אנושי, ושהם מממשים את היכולת הזו. כמו ביחס לטיעון הדתי, גם כאן, עבור מי שאינו מכיר בכך שלבני אדם מסוימים יכולת לרכוש ידע אלוהי אין להגדרה כל משמעות.
הנחה נלווית להנחה הראשונה היא שלא רק שלבני אדם מסוימים דרך לרכוש ידע אלוהי, הם גם מצוידים ביכולת אלוהית לממש את הידע הזה כך שהגדרת הטוב והרע שלהם אכן תביא לכך שתיווצר כמות האושר הגדולה ביותר עבור המספר הגדול ביותר של אנשים. העדויות שהמציאו חסידי התועלתנות למסלול מימוש כזה הן, לפי שעה, דלות למדי.
חוכמה
חוכמה היא תכונה המתבטאת בהבנה מהירה יחסית לאחרים, והיכולת לנתח דברים מסובכים ולהגיע למסקנות הנכונות. הגדרות נוספות של חכמה מדגישות את חשיבות היישום הנכון בפעולה של ניסיון וידע צבורים; את היכולת להתחשב בגורמים שונים ובמסלולי פעולה אפשריים שונים ולברור מתוכם את המסלול המיטבי. הקשר בין חכמה לניסיון הוביל לקישור מסורתי של החכמה כתכונה מאפיינת של גיל מבוגר.
חוכמה.
אדם יוגדר חכם, בדרך כלל, אם הוא מבין ומנתח במהירות רבה יחסית לקבוצת הייחוס שלו, בתחום המדובר.
חוכמה, גאונות ופיקחות.
תכונה הנחשבת לעיתים תכופות לקרובה או מקושרת לחוכמה היא הגאונות - היכולת האנושית לבצע משימות מסוימות במיומנות רבה מאוד. אף שחלק מן הגאונים הם גם חכמים, אין קשר הכרחי בין התכונות. כך, לדוגמה, אדם הנחשב גאון בתחום מקצועי מסוים כמו ציור, שירה או מוזיקה, לא ייחשב בהכרח לחכם בתחומים שאינם קשורים בתחום מיומנותו החריגה כמו ניהול ענייני משק ביתו, יחסיו עם בני אדם אחרים, הבנת מצבו ומגבלותיו, וכן הלאה.
אבחנה מורכבת יותר נדרשת כאשר מבקשים להבחין בין חוכמה לבין "פיקחות" או "עורמה". אמרה מוכרת גורסת כי "פיקח הוא מי שנחלץ מצרה שחכם נמנע ממנה מלכתחילה". הפעולה הפיקחית היא סוג של 'חכמה לטווח קצר': בעוד שהאדם החכם בוחן מראש את המידע הרלוונטי בהקשרו הרחב, ויודע לחזות את מה שעשוי להתרחש בעתיד, הפיקח אינו עושה זאת, אך כשהוא נקלע לצרה, הוא מסוגל לבחון את המידע הרלוונטי הנוגע למצבו ולנקוט פעולה מהירה כדי לשפרו. אמרות אחרות הן ו ו"אין חכם כְּבַעל ניסיון".
מקורות החוכמה.
הוגים לאורך כל הדורות ניסו לעמוד על המקורות החשובים ביותר לחכמה. על רבים מקובל כי אחד המקורות העיקריים, הקיים כמעט אצל כל אדם חכם, הוא הניסיון - הצבירה ההדרגתית של מידע רלוונטי על תחומי פעולה רבים.
תרומתו העיקרית של הניסיון לחוכמה היא בכך שהוא מאפשר לאדם בעל ניסיון לפעול כאילו עמד לרשותו מידע רלוונטי, גם כאשר המידע הרלוונטי העומד לרשותו דל יחסית. כך, לדוגמה, כאשר שוקל בעל מפעל אם לייצר מוצר מסוים ובאיזו כמות, ניסיון העבר יכול ללמדו אם בני אדם נטו בעבר לצרוך מוצר מסוים ובאיזו כמות. כך, אף שלא עומד לרשותו מידע רלוונטי כלשהו ביחס למוצר הנבחן, ניסיונו במוצרים דומים ובתכונות אנושיות כלליות יכול להתברר לעיתים כרלוונטי להצלחת החלטותיו גם בנוגע למוצר זה.
מקור עיקרי נוסף, המקובל אצל רבים כמקושר לחכמה, הוא יכולת לחשיבה היקשית והיסקית. יכולת זו מתבטאת בעיקר בהסקת היקשים או מסקנות רטרודוקטיביות נכונות מהמידע הרלוונטי שלוקט או שנצבר בעקבות הניסיון. בעיני רבים, שני מקורות אלו מקושרים. כלומר, חוכמה היא היכולת להקיש היקשים ולהסיק מסקנות באופן שיטתי ועקבי מנתונים רלוונטיים שלוקטו או נצברו.