פאל שומודי נולד במשפחה יהודית כבנם הרביעי של איגנץ שטיינר ובטי קוּנדלר. הוא סיים את שש הכיתות של בית הספר היסודי בשנת 1906 ואז נשלח להתלמד כשוליית רפד. בשנת 1912 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית והיה חבר באיגוד המקצועי. הוא הצטרף לתנועות שמאל במהלך מלחמת העולם הראשונה. ביוני 1915 נפל בשבי בידי כוחות רוסיה הצארית, משם ברח בחזרה להונגריה בדצמבר 1918. בשנת 1919 בזמן הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר פוליטי של הצבא האדום (הונגריה) וחבר במועצת הפועלים של עיר הולדתו קאפושוואר. הוא נידון לארבע שנות מאסר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אך ביוני 1920 נמלט מהכלא ועבר לוויבודינה. ב-1 במאי 1921 התפרסם ספרו הראשון בעיר פץ', שהייתה אז תחת כיבוש יוגוסלבי. באביב 1933 גורש מיוגוסלביה בשל מעורבותו בעיתונות השמאל. הוא בילה כמה חודשים בווינה, בפראג ובברלין בצורה בלתי חוקית ואז הגיע לברית המועצות בזכות ארגון הסיוע האדום הבינלאומי. בין השנים 1933–1946 התגורר במוסקבה, שם המשיך בקריירת הכתיבה והקים משפחה. הוא חזר להונגריה בשנת 1946 והתיישב בקאפושוואר, שם היה תחילה מנהל קולג' ולאחר מכן ראש מחלקת החינוך של מועצת מחוז שומודי. הוא פרש לגמלאות ממשרתו זו בשנת 1956, אך המשיך לעבוד כעיתונאי וכסופר. בין השנים 1960–1964 ערך את כתב העת "הכתיבה של שומודי" (Somogyi Írás). שיריו הופיעו בעיתוני הונגריה מאז שנות העשרים של המאה העשרים, כמו גם בעיתונים "הקול החדש" (Új Hang) ו"המגל והפטיש" (Sarló és Kalapács) כתבי עת בהונגרית שהופיעו במוסקבה.
חייו הפרטיים.
בין השנים 1924–1932, בת זוגו הייתה אנה קובאץ', פועלת. בשנת 1934 התחתן עם המורה קלרה גרובר במוסקבה, ממנה נולדה בתם ארז'בט שומודי (1936–?). אשתו נפטרה בשנת 1945. בשנת 1962 התחתן עם אנה קובאץ', בת זוגו לשעבר בקאפושוואר.
יחסי הולנד–קנדה
יחסי הולנד–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין הולנד. היחסים בין קנדה להולנד התהדקו רק לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הולנדים רבים היגרו לקנדה. שתי המדינות חברות בנאט"ו.
היסטוריה.
הקשר ההולנדי עם מה שלימים הפך לקנדה החל עם הקמת המושבות ההולנדיות בצפון אמריקה (הולנד החדשה) והסכסוך שלהם עם המושבות הצרפתיות השכנות (צרפת החדשה). במהלך מלחמת הולנד–צרפת כבשה הולנד שטח שכיום הוא שטח קנדי. מאוגוסט 1674 עד אמצע 1675 אזור זה נותר ברשות ההולנדים. בשנת 1675 נכבש האזור על ידי האנגלים. היחסים בין קנדה להולנד התהדקו רק לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
אוטווה הייתה ביתם של הנסיכה יוליאנה וילדיה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולכן לעיר יש עדיין קשר מיוחד עם הולנד. בשנת 1945 הארמייה הקנדית הראשונה שחררה את שטחי הולנד, ולחמה בקרבות השונים, כולל במהלך קרב שפך הסכלדה וקרב ארנהם. משלוחי מזון (מבצע מאנה) ניסו להקל על הרעב החמור ביותר שפקד את הולנד. ב-4 במאי 1945 הגרמנים בהולנד נכנעו ללא תנאי ובעלות הברית הצליחו סוף סוף להיכנס למערב הולנד. מדי שנה, בחודש מאי, פסטיבל הצבעונים מתקיים באוטווה ומשפחת המלוכה ההולנדית שולחת לעיר 10,000 נורות צבעונים כמחוות תודה על שיכון בני משפחת המלוכה, כמו גם העזרה הקנדית במהלך שחרור הולנד.
שיתוף פעולה.
קנדה והולנד פועלות בשיתוף פעולה הדוק ברמות זרות רבות. שתי המדינות הן חברות האו"ם, ארגון הסחר העולמי והאינטרפול, בין היתר. שתי המדינות הן המייסדות של נאט"ו והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
הגירה.
בקנדה חיו 1,035,965 קנדים ממוצא הולנדי בשנת 2006. יותר מ-400,000 אנשים ממוצא הולנדי הם תושבי קבע וב-1996 נולדו בהולנד 124,545 תושבי קנדה, אשר מהווים 0.4% מהאוכלוסייה הקנדית. אחרי סינית ואיטלקית, הולנדית היא השפה הלא-רשמית המדוברת ביותר בקנדה.
עמוס לוריא
עמוס לוריא (1 בספטמבר 1946 – 26 ביוני 2021) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן כמפקד עוצבת מרכבות הברזל. לאחר שחרורו שימש מנכ"ל עיריית רחובות, מנכ"ל עיריית בית שמש ומנכ"ל מגן דוד אדום.
ביוגרפיה.
לוריא נולד באשדות יעקב, בנם של אהובה ומשה, ממייסדי הקיבוץ. אחיו היה אברהם רותם שהיה קצין בצה"ל בדרגת אלוף. למד בבית ספר מקצועי בעמק הירדן.
לוריא התגייס ביולי 1964 לקורס טיס. הוא נשר מהקורס ב-1965 והוצב בחיל השריון. שירת כלוחם בגדוד 79 המחודש בטנקי פטון. במלחמת ששת הימים נפצע ביום הראשון ללחימה בכניסה לרפיח. שירת ביחידת ניסויים של חיל השריון וכקצין מבצעים של גדוד 46 בחטיבה 401. שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד סיור 189 וכמפקד פלוגה בגדוד 79. במלחמת ההתשה נפצע במאי 1970 באורח קשה מאש ארטילרית וידו הימנית נקטעה. הוא שוחרר רפואית והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב. במלחמת יום הכיפורים התנדב לשירות צבאי, היה בסגל המייסד של גדוד 71, ומונה לקמב"ץ הגדוד. הוא החליף את מפקד הגדוד עמוס כץ לאחר פציעתו בקרבות כיבוש המובלעת הסורית. ב-1975 חזר לשירות הקבע, שימש ראש ענף במפקדת חיל השריון, ובמינוי משנה כמפקד גדוד שריון במילואים. בהמשך מונה למפקד גדוד שריון סדיר, גדוד 195 בחטיבה 401. פיקד על עוצבת מרכבות הברזל במלחמת לבנון הראשונה, ושימש סגן מפקד אוגדה 252. השתחרר ב-1986. היה בוגר מחזור ט' של המכללה לביטחון לאומי ובוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
כיהן כמנכ"ל מגן דוד אדום בשתי קדנציות, הראשונה ב-1986 והשנייה ב-1995. כיהן בדירקטוריון חברת קו צינור אילת אשקלון, כמנכ"ל עיריית בית שמש וכמנכ"ל עיריית רחובות (נובמבר 1999 עד אוקטובר 2001).
נפטר ב-26 ביוני 2021. הותיר אחריו את רעייתו, זיוה, ובנו, נדב.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון (בצרפתית: Mandat français en Syrie et au Liban, בערבית: الانتداب الفرنسي على سوريا ولبنان) התקיים לאחר כיבוש והתפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ובין השנים 1923–1946. בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20 השליטה הבריטית והצרפתית בשטחים הללו במזרח התיכון הוכרה רשמית על ידי שיטת המנדטים של חבר הלאומים.
רעיון המנדטים היה לשלוט על טריטוריה מסוימת עד שאזרחיה יוכלו להקים מדינה עצמאית, והמנדט "יתפוגג" לאחר מכן. הבריטים קיבלו את המנדט על ארץ ישראל (כולל עבר הירדן) והמנדט על מסופוטמיה, והצרפתים קיבלו את אזורי סוריה ולבנון ואלכסנדרטה (כפי שהוסכם בין בריטניה וצרפת בהסכם סייקס–פיקו). בפועל, הממשל הצרפתי התערב לעיתים תכופות באזורים הללו והיחס היה יותר כאל קולוניה (שלטון ישיר) מאשר אל מנדט (שלטון רך יותר).
ב-29 בספטמבר 1923 נמסר לצרפת רשמית המנדט של חבר הלאומים על סוריה, שכלל את שטחן כיום של סוריה, לבנון ואלכסנדרטה. המנדט הצרפתי הסתיים בשנת 1943, ובתחומו הוקמו מדינות עצמאיות של סוריה ולבנון. הכוחות הצרפתיים עזבו לבסוף את סוריה ולבנון בשנת 1946.
סוריה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד השלטון המנדטורי הצרפתי.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, עתיד האזור כולו (בין מצרים לטורקיה של היום) היה נתון לשורה של הבטחות והסכמים סותרים בין צרפת לבריטניה (סיכומים בכתב בברית לונדון, הסכם סייקס–פיקו וכן סיכומים בין לויד ג'ורג' לז'ורז' קלמנסו), ובין האחרונה לעוד גורמים (פייצל הראשון - מכתבי חוסיין-מקמהון וכן התנועה הציונית - הצהרת בלפור). אמנם הבריטים דאגו לפזר הבטחות שניסוחן לא מחייב (בראייתם), אבל זה לא מנע ממקבלי ההבטחות לדרוש אותם, כמובטח. לפי חלופת המכתבים בין חוסיין למקמהון, סוריה הייתה אמורה להיות חלק מהמדינה הערבית הגדולה שתקיף את כל חצי האי ערב, עיראק ועד גבול טורקיה, בעוד שהבריטים, ראו עצמם מחויבים יותר לעמיתיהם הצרפתים, שלהם הובטחה סוריה ולבנון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית התפרקה.
ב-1 באוקטובר 1918 הגיע פייסל הראשון מהשושלת ההאשמית לדמשק והקים בה ממשלה ערבית עצמאית סורית. הבריטים העלימו עין מהצעד הזה, שכן הצרפתים עוד לא היו מוכנים לשלוח כוחות לממש את שלטונם על האזור מפני המחסור בחיילים ובתקציב, עקב המלחמה בשטחה נגד גרמניה, שאך זה הסתיימה.
בביירות הוקמה "ממשלה מקומית" מטעמו של פייסל. שליחו, שוכרי אל-איובי, כונן מחדש בעיירה בעבדא (בירתה בעבר של ה"מותצרפיה" הלבנונית) את "המועצה המנהלית של לבנון". אולם ב-7 באוקטובר 1918 הגיע הצי הצרפתי לנמל ביירות, וב-8 באוקטובר הגיע לביירות גם הצבא הבריטי. ב-23 באוקטובר הקימו הבריטים באזור מנהל צבאי זמני (O.E.T.A, ראשי תיבות: "מנהל השטחים שנכבשו מהאויב"), והגנרל אדמונד אלנבי חילק אותו לשלושה חלקים, דרום, מזרח ומערב, והפריד בכך בין לבנון לכל שאר סוריה. הממשלה המקומית שהוקמה מטעמו של פייסל בלבנון, גורשה, והשטח הוכרז אזור מנהל צבאי ("O.E.T.A מערב"), שמתוקף הסכם סייקס–פיקו היה מיועד לשליטה צרפתית. באוקטובר 1918 מונה פרנסואה ז'ורז'-פיקו לנציב עליון בלבנון. ב-7 בנובמבר 1918 נמסרה לפרסום בעיתוני ארץ ישראל, סוריה ועיראק "ההצהרה הבריטית-הצרפתית", שהדגישה את זכותם של תושבי האזור לעצמאות ולהגדרה עצמית. בדצמבר 1918 נערכו שיחות בין ראשי הממשלות דייוויד לויד ג'ורג' וז'ורז' קלמנסו, בהן הוחלט כי סוריה תהיה תחת שליטתה של צרפת. ב-13 בספטמבר 1919 נערך "הסכם דוביל" בין לויד ג'ורג' לקלמנסו על פינוי הצבא הבריטי מסוריה ומסירת שטחיה לצרפתים. הבריטים המשיכו לקיים באזור זה נוכחות סמלית, אך לא התערבו במהלכי הצרפתים, ובנובמבר 1919 פינו את צבאם משטחי סוריה ולבנון.