שמו העברי של המקום ניתן על רקע הפסוק .
שמו הערבי של המקום - שׁג'רת אל-עשׁרה (עץ העשרה) קשור באגדה ערבית לפיה עשרה ממלווי מוחמד חנו בפלגי הדן, אך לא היו באזור עצים לקשור אליהם את הסוסים. לפיכך תקעו המלווים את מקלותיהם באדמה וקשרו אליהם את הסוסים, והמקלות הכו שורשים והפכו לעצים גדולים, מהם התפתחה החורשה.
במערב השמורה, בקרבת גדר קיבוץ הגושרים, נובע עין טל.
לטריזם
לטריזם (Lettrism או Letterism) היה זרם באמנות ששאף לזקק את האולטרה-מינימליזם לצורתו הפשוטה והטהורה ביותר.
על פי ז'אן-פול קורטה (Jean-Paul Curtay) בספרו "השירה הלטריסטית", שהופיע בפריז בשנת 1974, הלטריזם נוצר ברומניה, בשנת 1942, על ידי איזידור איזו, שהיה באותה עת בן 16 בלבד.
הלטריסם נמנע ומסתלק מרצון משימוש במילים ככלי לביטוי העצמי. ומעדיף להתחבר ולבטא את עצמו דרך שימוש באונומטופיה, ובפיוט שנשמע מאחורי מהמילים.
הלטריזם היא אמנות המבוססת על הארגון של אותיות וסימנים, אשר מציע לכל רכיב (טקסט, תמונות, חפצים ...) מעבר למשמעות המיידית, כמו תמיכה ופיתוח של עובד נפש טהורה, דמיוניים או בלתי נתפסת, המבוסס על התערבויות יצירתיות, נפשית או הטון.
אפשר לומר שהלטריזם מבוסס ושואב את הבסיס הרעיוני שלו ממקורות יהודיים שכן מייסדיו למעשה היו יהודים.
איזידור איזו ששם משפחתו הוא למעשה גולדשיין נולד ברומניה והתחבר בפריז לאומנים נוספים ביניהם רוברדהי (Roberdhay) שגם הוא יהודי ממוצא אלג'יראי.
הגרעין של הלטריזם מקדש את השימוש באותיות מאשר את המילים ועושה העדפה מתקנת וכבוד לאות הכתובה מאשר למילה הכתובה. הספרות מקדשת את המילה הכתובה והלטריזם את האות הכתובה.
לפי המסורת היהודית בורא העולם ברא את העולם בצירופי אותיות, מפורסמת יצירתו כביכול של הגולם, שעל פי המסורת יצר המהר"ל מפראג באמצעות שימוש באותיות הקודש. גם הגר"א, לדברי תלמידו ר' חיים מוולוז'ין, התחיל ביצירת גולם, אולם הפסיק לאחר שראה אות משמים.
מקור לזה נמצא אף בדברי הגמרא על מספר אמוראים שיצרו אף הם אדם כל זה מצירופי אותיות [סנהדרין סה:].
הלטריזם בעצם חוזר אחורה לבריאת העולם לוקח בהשאלה את האותיות בהם נברא העולם אלא הפעם לא כדי ליצור את העולם או את הגולם מפראג אלא כדי ליצור את האמנות האנושית.
רפובליקת קרליה
מחנה הריכוז דראנסי
מחנה דראנסי (בצרפתית: Camp d'internement de Drancy) היה מחנה ריכוז שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז על ידי הנאצים כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם והשמדתם של יהודי העיר.
תולדות המחנה.
המחנה הוקם במבנה גדול, שנבנה למטרות דיור ציבורי, ובפועל שימש את המשטרה. מחנות דומים הוקמו בכל רחבי צרפת של וישי ונוהלו על ידי המשטרה הצרפתית תחת פיקוחם של כוחות הכיבוש הנאצי. במחנה נאסרו גם שבוי מלחמה בריטים ומתנגדים צרפתיים למשטר הנאצי.
כ-70,000 אסירים נכלאו במחנה דראנסי, רובם בשל היותם יהודים. קצתם היו פעילי המחתרת הצרפתית. עד שחרור המחנה בידי בעלות הברית ב-17 באוגוסט 1944, נשלחו ממנו 64,759 יהודים ב-64 טרנספורטים למחנות השמדה, רובם לאושוויץ ומיעוטם לסוביבור. רק כ-2,000 מהם ניצלו. כ-1,500 נותרו במחנה ביום השחרור. בין הנרצחים היו כ-6,000 ילדים.
המחנה הוקם ב-20 באוגוסט 1941, לאחר מעצרם של 3,477 יהודים בעלי אזרחות זרה שנתפסו במצוד הגדול שברבעים 11–12 בפריס.
תנאי החיים במחנה דראנסי היו קשים. המבנה רב הקומות יועד לאכלס כ-700 איש אולם למעלה מ-7,000 אסירים נכלאו בו בשיאו. הילדים הקטנים הופרדו מהוריהם מיד עם הגעתם למחנה. השומרים התנהגו באכזריות רבה כלפי הכלואים. בדצמבר 1941 הוצאו להורג 40 יהודים בדראנסי על פי הוראת הנאצים כתגמול על התקפת המחתרת הצרפתית שכוונה נגד שוטרים גרמנים.
החל ממרץ 1942 החלו גירושים של יושבי המחנה למחנות השמדה במזרח. ביוני 1943 נתמנה איש האס.אס אלויס ברונר למפקד המחנה. כשליש מיהודי המחנה שנשלחו להשמדה במזרח היו אזרחים צרפתים. אחרים היו מהגרים יהודים בעלי נתינות זרה גרמנית, פולנית ואחרת שחיו בצרפת. בין המפורסמים שבאסירי דראנסי היו מקס ז'אקוב, מדלן דרייפוס, טריסטאן ברנאר ורנה בלום.
המחנה שוחרר באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה.
ב-1976 הוצבה במקום האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת של הפסל ניצול השואה שלמה זלינגר.
בשנת 1996 הופק סרט תיעודי על החיים במחנה דראנסי בשנים 1944-1941 בבימויו של סטפן טרומבלי.
ב-20 בינואר 2005 הציתו אלמונים קרון רכבת במתחם המחנה, והותירו אחריהם מנשר החתום כביכול על ידי אוסאמה בן לאדן ועליו צלב קרס הפוך.
הים של יפן
דראנסי
דראנסי (בצרפתית: Drancy) היא רשות מקומית בצרפת הממוקמת בפרברים הצפון-מזרחיים של פריז רבתי, חבל איל-דה-פראנס מחוז סיין-סן-דני. היא מרוחקת 10.8 ק"מ ממרכז פריז. אוכלוסייתה כ-66,400 נפש.
מקור השם.
השם "דראנסי" מגיע מהמילה הלטינית של ימי הביניים "Derenciacum", ולפני זה "Terentiacum", ומשמעותה "אחוזת טרנטיוס", בעל אדמות גאלי-רומי.
היסטוריה.
במאה ה-17 הייתה דראנסי מפוצלת לשני כפרים נפרדים: דראנסי לה גראנד, ולה פטי דראנסי. המחוז של הכפר הפריזאי שוכן במיקומו העתיק של הכפר הקטן גְרוֹלֶה (Groslay), שהיה מוקף ביער בונדי, מכאן שם הרחוב "בואה דה גרולה".
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם במקום מחנה דראנסי שאליו הובלו יהודים, צוענים ואחרים, והוחזקו שם במעבר לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
ב-1976, הוקמה אנדרטה במקום בידי הפסל שלמה זלינגר לזכר האסירים היהודים ששהו במחנה, ממנו נשלחו רובם אל מותם.
מבצר מונפור
כורסי
גן לאומי כורסי הוא אתר ארכאולוגי לחופה המזרחי של הכנרת, ובו שרידיו של מנזר נוצרי, המתוארך למחצית המאה ה-5 לספירה. על פי המסורת הנוצרית מזוהה האתר עם מקום התרחשותו של "נס החזירים" שביצע ישו. המקום התגלה תוך כדי הכנות לסלילת כביש עוקף כנרת, בדרך למעלה גמלא. ב-1980 נפתח המקום כגן לאומי.
המקום במקורות.
המסורת הנוצרית מזהה בכורסי (הנקראת גם "גרגרסה" או "גרסה"), את המקום שבו ביצע ישו את "נס החזירים" בו ריפא שני אחוזי שד משגעונם. הנס מתואר בברית החדשה בספרי הבשורה על-פי מתי () והבשורה על-פי לוקאס ():
על פי השערת החוקרים זוהה מקום זה כ"קורשי" הקדומה, מקום הנזכר בתלמוד ארבע פעמים, תמיד כמקום של עבודה זרה.
המחקר המדעי הראשון באשר למיקומו של נס החזירים, נערך על ידי המלומד והתאולוג הנוצרי אוריגנס. הוא פסל על הסף את הנוסח המופיע במתי ("ארץ הגדריים"), בטענה ש"גדרה" היא עיר ביהודה שלידה מרחצאות מפורסמים, ובקרבתה אין לא אגם ולא ים. גם את הנוסח "גרשה" המופיע במרקוס הוא דחה מטעמים דומים. לטענתו שם העיר הוא "גרגשה" ומדובר בעיר קדומה שנקראה על שם תושביה, ואשר גרשו את ישו לאחר מעשה הנס.
האתר.
במקום נמצאים שרידי יישוב שבמרכזו מנזר נוצרי גדול, באורך של 145 מטר וברוחב של 123 מטר. המנזר מהתקופה הביזנטית הוא הגדול במנזרי ארץ ישראל. היישוב מוקף בחומה ובו, מלבד המנזר, גם בית בד וחדרי עזר שונים. על פי הערכת החוקרים הוא נבנה במחצית המאה ה-5. מחוץ לשטח המנזר התגלו שרידיו של בית מרחץ גדול. בנוסף התגלו שרידי מעגן בחוף הכנרת הסמוך לאתר.
כנסיית המנזר נבנתה במתכונת של בזיליקה. שתי שורות של עמודי שיש לבנים מחלקים את אולם הכנסייה לשלוש ספינות. העמודים, בעלי כותרות בסגנון הסדר הקורינתי נשאו קשתות אבן, ושרידים של קשתות אלה משוחזרים במקום. האפסיס של הכנסייה הכיל במה גדולה. במקום נמצאו גם עמודי שיש קטנים ששימשו כחלק מסורג שהקיף, כנראה, את הבמה.
בכנסייה ובחדרים הצמודים אליה השתמרו פסיפסים מעוטרים בדגמים גאומטריים ודגמים מן החי והצומח. רצפת האולם המרכזי נהרסה כליל, אולם הפסיפסים של שתי הסטראות נותרו שלמים ברובם, והם מרשימים ביופיים, ייחודם ודיוק התיאורים שבהם. פסיפס הכנסייה מתוארך למאה שישית (שנת 585/6 לפי הכתובת), והוא מונח באתרו. גודל הפסיפס: 45X28 מטר (1260 מ"ר) בכנסייה, 8X18 מ' (144 מ"ר) באולם, 18X3 מ' (54 מ"ר) בכל אחת מהסטרות; סך הכול: 252 מ"ר. צבעי האבנים: לבן, שחור, אפור, אדום, חום, צהוב, חרדל, כתום, ורוד. צפיפות אבני הפסיפס: 90–100 אבנים בדצמ"ר בסטראות. פסיפס האולם המרכזי נהרס כמעט כולו. הפסיפסים של שתי הסטראות מעוטרים ב-296 מדליונים מעוינים המאכלסים עופות, דגים, סלים, פרות, עלים ופרחים. החפצים והפירות המתוארים היו נפוצים ומצויים, ושיטת עיטור בשטיח המחולק לתאים רבועים בהם עיטורי צמחים ובעלי חיים נפוץ מאוד באומנות התקופה הביזנטית. הגידולים החקלאיים המיוצגים בפסיפס הם: תאנה, רימון, עוזרר, גפן, אתרוג, לופה בשלה להכנת ספוג לרחצה, דלעת הבקבוק לאכילה או לשימוש ככלי לאגירת נוזלים – בעיטור יחידאי בכל ארץ ישראל, מלון עגול, מלון עג'ור, תפוח, דובדבן, שיזף, גרעיני דלועיים מוגשים למאכל על עלה של קולקס הקדמונים, אפרסק.
בצמוד לאפסיס נבנה בפטיסטריום המעוטר בפסיפסים. בכניסה לחדר נמצאת כתובת הקדשה המתארכת את בנייתו לסוף המאה ה-6 לספירה:
מדרום, בצמוד אל הכנסייה נמצאת קריפטה ובה נמצאו שרידיהם של כשלושים שלדי גברים. ניתן לשער כי היו אלו נזירים שנקברו במקום.
על גבעה מדרום למנזר התגלו שרידי מערה ובה קפלה קטנה. הקפלה, רוצפה בשלוש שכבות של פסיפסים, דבר המעיד על חשיבותה. בנוסף נמצאו בה שרידי אפסיס ועמודים שונים. על פי השערת החוקרים, הקפלה מציינת את מיקום הסלע שלידו התרחש הנס.