תואר ראשון בביולוגיה מאוניברסיטת ברנדייס, 1969. דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD) - 1974. את הפוסטדוקטורט התחילה ב-1975 באוניברסיטת אורגון, והמשיכה בשנים 1976–1978 באקול נורמל סופרייר בפריז. ב-1980 חזרה לארצות הברית שם קיבלה משרת פרופסור משנה באוניבסיטת ברנדייס, בה היא ממשיכה לפעול עד היום. ב-1984 מרדר קיבלה קביעות. ב-1990 קודמה לדרגת פרופסור מן מניין.
פעילותה המדעית.
נושא הדוקטורט שלה היה תפקיד מולקולת האצטילכולין ברשת עצבית של מערכת העיכול STG של הלובסטר. מרדר פיתחה נושא זה לעבודת חייה. מדובר אמנם ברשת עצבית קטנה בת 30 נוירונים בלבד, אולם מחקריה ברשת זאת הביאו לגילויים חדשניים בעלי השלכות לכלל הרשתות העצביות כולל אלו של בני אדם. מרדר גילתה שרשתות עצביות אינן בעלות מבנה קשיח הנותן תוצאה קבועה, אלא שהן משתנות על ידי מה שמרדר קוראת "נוירומודולטורים" (neuromodulators) מה שמאפשר תוצאות משתנות.
במקביל לעבודתה הניסויית, מרדר הייתה שותפה לפיתוח מדעי העצב התאורטיים המנצלים כלים חישוביים לניתוח פעילות מערכת העצבים.
פרסומים.
ראו רשימת פרסומים מתעדכנת של מרדר https://scholar.google.com/citations?user=WUWmiBcAAAAJ&amp;hl=en
פעילותה הציבורית.
בנעוריה הצטרפה מרדר לפעילות התנועה לזכויות האזרח ובהשפעת פעילות זאת החליטה ללמוד משפטים במטרה לעסוק בליטיגציה בתחום זכויות האזרח. כוונה שנטשה כבר בשנת הלימודים הראשונה לטובת הביולוגיה.
לביבות (אידיליה)
"לביבות" היא אידיליה מאת שאול טשרניחובסקי, אותה פרסם בשנת 1903 בהיותו סטודנט לרפואה בהיידלברג.
האידיליה, שהיא סוגה ספרותית המאופיינת בליריקה אפית בצורתה, אך עשויה גם לשלב תכנים טראגיים בשירתה, מספרת על תהליך ההכנה של הזקנה גיטל את המאכל לביבות, אשר בשיר זה מתייחס למה שמכונה בעברית בת-זמננו כיסונים, או בלשון העם: "קרעפלאך", או "ווריניקס", ממולאים בגבינה, או ל"חרעמזאלאך" (יידיש) בימי המשורר.
התיאורים האפיים, השלווים של חיי הכפר באוקראינה, והכנותיה של הזקנה החביבה את המאכל שחשקה בו נפשה, משתלבים כאילו מבלי משים בסיפור הטראגי על נכדתה האהובה, רייזלה, שנתפסה בידי השלטון הצאריסטי, ונכלאה על חלקה במהפכה.
עלילה.
יוסף חיים ברנר מיטיב לתאר בכמה מילים את עלילת האידיליה:
"רטט ההווייה" כפי שמכנה זאת ברנר, או תיאור אפי ושליו של הבוקר המתעורר באחד מימיו הראשונים האביב, מאפיין את הבית הראשון של האידיליה. בבוקר יפה זה התעורר תחילה העפרוני המזמר, לאחריו הקיצה השמש, הממהרת למלאכתה הרבה להאיר, ליפות ולחמם את כל הדורש אור וחום, ולבסוף מתעוררת אשת הרב האלמנה, גיטל, פוקחת את עיני התכלת המאירות שלה "ושלוה חולמת בכל".
המשורר ממשיך ומתאר בניחותא את השכמתה של גיטל, את רהיטיה ואת חתולה, אותו היא משקה חלב. הנאתו של החתול מהחלב מעוררת בגיטל את התאווה למאכל הטעים, לביבות, שהן כיסונים ממולאים בגבינה ושמנת, והיא מתחילה להתעסק בהכנתן. דומחה, שכנתה הנוצרית, מבקרת את גיטל בדרכה לכנסייה, ומתלוננת על הדור שהולך ופוחת וממעיט לקיים את הטקסים הדתיים – יהודים ונוצרים כאחד.
"כְּאַבְקוֹת הַשֶּׁלֶג הַצַּח נִתְחֲבוּ בְּנִקְבֵי הַנָּפָה, גַּרְגֵּר וְגַרְגֵּר לְבָד, נוֹפְלִים וְיוֹרְדִים לְאִטָּם" מתאר המשורר את ניפוי גרגרי הקמח בתהליך ההכנה של גיטל ושנותיה חולפים בראשה גרגר אחר גרגר. החלק הראשון של האידיליה מסתיים בהופעתה לראשונה של נכדתה רייזלה.
החלק השני של האידיליה מתמקד ברייזלה התינוקת, הילדה והנערה, תוך כדי אנלוגיה ברורה בין שלבי צמיחתה של הנכדה לתהליך ההכנה של הלביבות, שהוא נמצא כל הזמן בקדמת הבמה של השיר, כביכול עניינה של האידיליה בלביבות. אך לקוראים אין שום ספק שסיפורה של הנכדה הוא לבה העיקרי של גיטל ושל האידיליה, בעוד הכנת הלביבות היא רק התפאורה האידילית.
רייזלה הופכת בהדרגה מילדה חמודה בעלת חינוך יהודי טוב, לנערה עירונית שהיא תלמידת גימנסיה ממושמעת השוקעת בכתביו של פושקין, אותו שמה הזקנה ביראת כבוד מהולה ברתיעה מהסופר ה"גוי", בארון הספרים היהודי שלה. אך העיצוב הנוקשה מדי של החינוך הרוסי גורם לריאקציה הולכת ומקצינה של הנערה, שכנראה חוברת לתנועה מהפכנית כנגד השלטון. האידיליה מסתיימת בכך שהדוור מביא לגיטל מכתב מנכדתה המודיע לה שהיא כלואה במצודה ומצפה למשפטה.
גיטל מוכת היגון, צונחת חסרת הכרה על הכיסא, על רקע הרחש והבעבוע של הלביבות בתוך המים הרותחים.
שילוב היסודות האידיליים והטראגיים.
טשרניחובסקי כתב אידיליות לאורך כל חייו, ורובן ככולן מסתמכות על זכרונות ילדותו. בשיר אמנותי, טוענת גיטה אבינור, חייב להיות קשר מהותי בין צורת השיר לתוכנו. הנוף הגאוגרפי של ערבות אוקראינה והאנשים הפשוטים הדבקים בשלווה במסורת חייהם, ללא שמץ של צפי לבאות, משכו את לבו. לתיאור רקע שכזה נחוצה ליריקה אפית של אידיליה, בה נקט טשרניחובסקי ב"לביבות", וביצירות רבות אחרות. משקל אטי, תיאור מתעכב על פרטים, רוחב היריעה, איטיות העלילה - כל אלו מספקים את הסגנון האפי באידיליה, ומעניקים לקורא תחושה "מזויפת" של שלווה ונועם.
"לביבות" לדעת אבינור, היא המושלמת בין האידיליות של טשרניחובסקי, בדרך שבה הוא שילב בין היסודות האידיליים והטרגיים. הפעילות הפשוטה והיומיומית של הבישול מדגישה ביתר שאת את היסוד הטרגי בחיי האדם. השנים החולפות הן גרגרי הקמח הדק, המערוך לש ומעצב את חייה של רייזלה הנכדה, יחד עם פעולתו על הבצק, "צְבַת הַמִּשְׁמַעַת וְהַחֹק, הַמְּעִיקָה עַל נֶפֶשׁ הַתַּלְמִיד", מתבטאת אצל גיטל ב"מִדָּה אַחַת לְכָל הָעִגּוּלִים הָרַבִּים עָשָׂתָה". אלא שהלחץ הגדול, יצר דווקא ריאקציה בלב התלמידה הממשומעת והיא נתפסת ונכלאת בעוד המים בסיר רותחים בזעף ובתוכם מבעבעים לביבות מבושלות.
חלקה הראשון של האידיליה מתמקד ביום של אביב מקסים, שכולם מתנהלים בו בשלווה וניחותא, אך גם בו מופיעים ניצנים ראשונים המוסווים היטב של אי-נחת. כבר בבית הראשון, בעיצומו של תיאור היום המקסים, מזכירה השלווה למשורר "דּוּמִיַּת בֵּית-מִקְדָּשׁ שֶׁשָּׁמֵם". הביטוי הזה, שנחבא בין התיאור האפי של היופי והשלווה, מעורר מעין שמץ של אי נחת, של תזכורת לאכזבה שעדיין לא ברורה לקורא. במהלך השיר מופיעה דומחה ה"גויה" שמתלוננת ומבכה את הדור שהולך ופוחת, ואינו מכבד את חגיו, נוצרים ויהודים כאחד. הצעירים נטשו גירסא דינקותא. לא הכל מושלם, אם כן.
וכך בהדרגה, ותוך כדי הכנת הלביבות עובר טשרניחובסקי בין העצב הכללי, אל העצב והכאב הפרטיים של גיטל ונכדתה האהובה, ההולכת ומתרחקת ממנה, ככל שמתקדם תהליך הכנת הלביבות. והשיר מסתיים בשילוב האחרון בין הטרגדיה והאידיליה.
הביקורת.
אברהם רגלסון כתב על כלל האידיליות של טשרניחובסקי, דברים התואמים בדיוק את "לביבות": "האידיליות של טשרניחובסקי מצטיינות במומנטים אֶפִּיים שבהן. כי הסגולה האפית לא רק בגודל-ממדים ובתימה נשגבה תתגלה, כי-אם גם בגישה מיוחדת, שיש בה כדי להעניק גם לזוטות שבמפעלי-אנוש מרחב וגדוּלה.". כאמור לעיל, ברנר מכנה את ה"זוטות שבמפעלי אנוש" במילים: "רטט ההוויה". שני המבקרים התפעלו מהכישרון המיוחד של המשורר לתאר את הוויות החיים הזניחות כביכול, כמו זריחת השמש, הכנת לביבות, תיאור של ספל עתיק, מונולוג של זקנה מתלוננת וכדומה, במילים אחרות, את כשרון התיאור האפי של המשורר.
לחובר טוען שטשרניחובסקי היה המחייב הגדול של השירה והיופי, שעמל במיוחד להכניס לשירתנו את הצורות האפיות: הבלדה והאידיליה. הוא דוחה את אבחנתו של יוסף קלוזנר כאילו ב"לביבות" יש ניסיון להביע מחאה נגד החינוך המדכא של הנוער. לדעתו של לחובר אין ב"לביבות", או אידיליות אחרות של טשרניחובסקי, כל מחאה, אלא הרבה יופי, הומור ועליזות.
עדי צמח ניגש ליצירה מכיוון אחר, פיענוח הסמלים שבה. היצירה פותחת במשפטים רגועים ונינוחים ויוצרת מעין הרמוניה בין השמש הזורחת, העפרוני המצייץ והזקנה המתעוררת. קיימת כאן אחדות מעגלית של הקוסמוס ללא כל בקע. רק בהמשך היצירה נוצר הפרדוקס במהלך הכנת הלביבות, כשנוצרת ההשוואה הברורה בין חייה של גיטל ונכדתה ומעשה הלביבות. יש כאן תיאור אירוני מר ברצון של האדם לקרוץ את חייו של הנוער כפי שקורצים לביבות, ולעצב את החברה במערוך ולישה. התוצאה ההכרחית היא בית כלא, כפי שאף הייתה התוצאה באידיליה "כחום היום". "לביבות", מוסיף צמח, פתחה בהרמוניה בין האדם לטבע והמשיכה בהקבלה פרדוקסלית בין האדם והטבע. הסיום, שאופייני למשורר, הוא התהום שנפערה בין השמש, הקמח והדגן, לבין העולם האנושי שמסתיים בסופו של דבר במצודה.
הבקיאות בתיאורי הטבע של טשרניחובסקי, אומרת אילנית סבלסקי, מגיעה מלימודי הרפואה שלו ועיסוקיו בעריכות מדעיות בנושאי טבע. הריאליה בתיאורים של חיי הכפר מגיעה מנופי ילדותו. ההשראה לקורות חייה של רייזלה הנכדה התקבלה מגורלה של דודתו, שנתפסה וגורשה לסיביר עקב פעילות מהפכנית. גם קריאתה הנלהבת של רייזלה בספריו של פושקין תואמת את ירושת הספרים ברוסית שקיבל ממנה. סבלסקי מסכמת את חדשנותו של טשרניחובסקי בשתי נקודות: "האחת, טשרניחובסקי מציג לראשונה את האידיליה על הפירוט הריאלי־פרוזאי שלה לעולם הספרות העברית, השנייה: בה בעת הוא מציע מגוון דרכים לניצול המבנה החדש והמינון של היחס בין הריאלי למטאפורי בתוך הסוגה עצמה"