אל-אזארקה (בערבית: الازارقة) הוא הזרם הרדיקלי ביותר אשר התפלג מכת הח'וארג'. בני הזרם קרויים על שמו של נאפע בן אל-אזרק אשר חי ומת בעיראק בשנת 688 לספירה. האזארקה הקימו להם ישות פוליטית בעיר בצרה בדרום עיראק. מהעיר בצרה ניהלו פשיטות צבאיות נגד הערים הסמוכות והצליחו לכבוש ערים מרכזיות באיראן כגון העיר אהוואז והעיר כרמאן עוד בסוף המאה השביעית לספירה. בכך הפך אזור ח'וזיסטאן למקום התיישבותם העיקרי עד המאה השמינית כאשר הוכנעו לבסוף על ידי השלטון העבאסי. האזארקה ראו שהשימוש בכוח הצבאי הוא האמצעי החשוב כדי להשיג את מטרותיהם הפוליטיות והדתיות. בכך הם התמרדו ללא הרף נגד השלטונות המרכזיים לאורך המאה השביעית והשמינית לספירה. אי רצונם להתאים את האידאולוגיה שלהם למציאות הפוליטית ורצונם לאכוף את האידאולוגיה שלהם בכוח על שאר המוסלמים ואמונתם ששאר המוסלמים הם כופרים, גרמה לכך שהשלטון המרכזי הצליח להצדיק את המלחמות נגדם גם בסיוע מצד חכמי דת סונים ושיעים. בנסיבות כאלה, בני הזרם נכחדו עוד לפני המאה ה-12 לספירה.
אמונתם הדתית והפוליטית.
בני הזרם ראו בפסוקי הקוראן חוקים אלוהיים שחייבים כלל המוסלמים ליישם אותם כלשונם. לפיכך הם לא קיבלו עליהם את הפרשנויות הפוליטיות והחברתיות של הקוראן שקיימות אצל הסונים והשיעים. האזארקה ראו בפרשנויות אלה סטייה מן האסלאם עצמו, כאשר טענו שהסונים והשיעים רצו להתאים את הקוראן למציאות הפוליטית והחברתית של המוסלמים באותה תקופה. לטענתם, כדי להתמודד עם המציאות הקיימת, חייבים המוסלמים לאכוף את חוקי הקוראן כלשונם. אולם אין להם להתאים אותם לפי שיקולים חברתיים ופוליטיים. לפיכך, ראו את עצמם שהם המוסלמים היחידים בעולם וראו שאר בני הזרמים ככופרים אשר המירו את דתם מאסלאם. בנוסף לכך, טענו שחייב כל אדם שמעוניין לקבל על עצמו את האידיאלוגיה הדתית של האזארקה להגר לתחומי שלטונם הדתי ולהילחם באויביהם השיעים והסונים. אמונתם בקוראן כמקור יחידי לחוקי האסלאם גרם להם לשלול מצוות דתיות רבות שהתגבשו במשפט המוסלמי ובכך הפכו החוקים הדתיים שלהם שונים בהרבה מן החוקים הדתיים של השיעים ושל הסונים.
מורשתם כיום.
בעת החדשה, האזארקה מופיעים בשיח הפוליטי בעולם המוסלמי, בעיקר כדי לתקוף תנועות רדיקליות. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, נטען על ידי חכמי דת שהתנגדו לאוסאמה בן לאדן, שבן לאדן אימץ את האידאולוגיה של האזארקה. חלק מן השיעים בעיראק טענו שאבו מוסעב א-זרקאווי השתייך לאזארקה כאשר ניצלו את הדמיון המילולי בין השם שהתפרסם בו ובין המילה אזארקה.
מיונז
מיונז (צרפתית Mayonnaise; בעברית: מיונית) הוא רוטב סמיך המורכב בעיקר משמן צמחי ומחלמוני ביצה. השמן והחלמונים יוצרים תחליב יציב בצבע לבן-צהבהב המתובל בדרך כלל במלח, פלפל, חומץ מיץ לימון, ולעיתים חרדל.
בנוסף קיימים עוד מספר סוגי מיונז, וביניהם מיונז מתובל,ירוק, סגול ועוד.
מקור.
תאוריות למקור השם הן הפועל הצרפתי "manier" שיכול להתפרש כ"ערבול" או "טריפה", וכן עיר הנמל הספרדית "Mahón", שבה ניצחו הצרפתים את הבריטים ב-1756.
הכנה.
הכנת מיונז מתבצעת על ידי הוספה איטית של שמן לתוך תערובת של חלמונים, חרדל, חומץ ומלח תוך טריפה נמרצת של התערובת. הלציטין שבחלמונים ובחרדל פועל כחומר מתחלב. הוספה של המלח בסיום התהליך במקום בתחילתו עלולה לגרום להיווצרות כתמים לבנים. ניתן להשתמש במעבד מזון אך יש הטוענים כי מיונז שנטרף ביד עולה באיכותו על מיונז שהוכן במכונה.
במתכון הצרפתי המקורי נעשה שימוש בשמן ובחומץ האיכותיים ביותר, והוא חריף או חזק בהרבה מהמיונז התעשייתי. מיונז ביתי עשוי להגיע לרמת שומן של 85%, ומיונז תעשייתי טיפוסי לרמה של 70% עד 80%. מיונז "דל-שומן" מכיל עמילנים וחומרים מייצבים מלאכותיים אחרים על מנת לדמות את מרקמו של המיונז האמיתי.
שימוש.
במטבח הצרפתי מיונז הוא בסיס חשוב לרטבים קרים. נהוג להגישו עם בשר עוף קר או ביצים קשות. בארצות השפלה נהוג להגיש מיונז עם צ'יפס. ברחבי העולם נהוג למרוח אותו על לחם כבסיס לכריך, להכין ממנו סלט תפוחי אדמה, סלט טונה ועוד.
סלמונלה.
סלמונלה אנטריטידיס הוא זיהום חיידקי קשה. מקור התחלואה העיקרי מסלמונלה הוא אכילת ביצים לא מבושלות. בישראל תועדו מספר מקרים של הרעלת סלמונלה כתוצאה מאכילת מיונז מקולקל. האירוע הקשה ביותר אירע בבסיס צה"ל בדרום ב-1995 בו 260 חיילים נפגעו ואדם אחד נפטר כתוצאה מאכילת מיונז נגוע בסלמונלה שהוכן במטבח הבסיס.
על פי המלצות ה-FDA, מיונז ביתי מותר לשימוש ליומיים-שלושה בלבד מרגע ההכנה ואינו מומלץ לקשישים, תינוקות ונשים בהריון.
ברכת קדושת ה'
מוקאוומה
מֻקַאוַמַה (בערבית مقاومة , תעתיק חופשי: מוּקאוומה), מילה ערבית שפירושה "התנגדות". משמשת בעיקר לתיאור ארגוני טרור כדוגמת החמאס, אך בהקשר מדיני, המילה משמשת לכל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה, למשטר כיבוש או דיכוי. בעברית היא משמשת בדרך כלל ככינוי לדוקטרינה צבאית שהתגבשה בקרב ארגונים אסלאמיים נגד ישראל והעולם המערבי, ולעיתים גם נגד מדינות הלאום הערביות.
התגבשות ואימוץ הדוקטרינה.
דוקטרינת המוקאוומה התגבשה מתוך הבנה כי האסלאם אינו מסוגל להילחם בשיטות, בטכנולוגיות מתקדמות ובציוד מתקדם של "מדינות הכופרים" (מדינות המערב). ראשיתה של המוקאוומה הותוותה בתנועת המוג'הידין באפגניסטן שבסיוע אמריקני-סעודי הצליחה להביס את הצבא האדום למרות עדיפותו בכמות ואיכות, לעומת מלחמות קונבנציונליות כנגד צבאות המערב שכשלו פעם אחר פעם.
דוקטרינה זאת אומצה (בווריאנטים קלים) על ידי ארגוני טרור אסלאמיסטיים דוגמת אל-קאעִדה, חזבאללה (שמפלגתה הפוליטית מכונה "ההתנגדות הלבנונית"), חמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית") ועוד. הדוקטרינה מיושמת כיום הלכה למעשה במלחמת אפגניסטן, במלחמה בעיראק, בלבנון, ברשות הפלסטינית, בצ'צ'ניה ובסומאליה.
צורת לחימה זאת מוגדרת במערב לעיתים כ"מלחמה רשתית" (net warfare), שבה פגיעה בתא אחד אינה קטלנית בשל ביזור פעילי הטרור בתאים רבים שכמעט ואינם קשרים ביניהם. שיטת לחימה זאת מופעלת על ידי הצד הנחות כ"לחימה אסימטרית" (Asymmetric warfare).
עקרונות הדוקטרינה.
על פי הפרשן הצבאי רון בן ישי, המוּקאוומה היא לוחמת גרילה משולבת טרור העושה שימוש סלקטיבי בטכנולוגיות מתקדמות ובשיטות ארגון של צבא סדיר שעקרונותיה ארבעה:
יש הסוברים כי הדוקטרינה מתמצה בעקרונות הבאים:
שימושים בדוקטרינה והתמודדות איתה.
הטקטיקה של התשת החברה הדמוקרטית באמצעות הקזת דם נעשתה בגל אירועים אלימים לאחר מלחמת עיראק, באמצעות פיגועים רבים שגבו את חייהם של אלפי חיילים אמריקנים, והצליחה לגרום ללחץ בדעת הקהל האמריקנית לסגת מעיראק. גם ארגון חזבאללה השתמש ברצועת הביטחון בטקטיקה זו, במסגרת הלחימה בדרום לבנון (1982 - 2000), והצליח להביא להפלת צד"ל ולנסיגת צה"ל מדרום לבנון. מאוחר יותר הרשות הפלסטינית השתמשה בטקטיקה זו באמצעות גלים של מחבלים מתאבדים שהתפוצצו בערי ישראל באינתיפאדה השנייה, וחזבאללה וחמאס באמצעות ירי אקראי ובלתי מכוון של רקטות, אבל הם הביאו לשורת מבצעים ישראליים (מבצע חומת מגן, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, ומבצע צוק איתן), שהניבו תוצאות הפוכות ממה שקוו על ידי תנועות ההתנגדות.
טקטיקה נוספת שרוב הארגונים משתמשים בה, היא חטיפת אזרחים או חיילים, כדי להגיע להישגים פוליטיים. יש ארגונים (כמו אל-קאעידה בעיראק) שחטפו אזרחים והוציאו אותם להורג, כדי להטיל מורא על האויבים, ויש ארגונים שחטפו אזרחים או חיילים כבני ערובה במטרה להגיע להישגים, כמו למשל לשחרר לוחמים שלהם (חזבאללה וחמאס), או לנסות לגרום למדינות מסוימות להפסיק פעילות כזו או אחרת בתחום מסוים (טליבאן).
הטקטיקה של ההסתתרות והחמיקה הופעלה על ידי חזבאללה כבר בזמן רצועת הביטחון, ושוכללה בצורה טובה מול צה"ל במלחמת לבנון השנייה באמצעות בונקרים בשטחים פתוחים, שכונו בצה"ל "שמורות טבע". לעומת זאת במבצע עופרת יצוקה טקטיקה זו הצליחה פחות, לאחר שצה"ל נערך מראש לסוג כזה של לוחמה. למול הטקטיקה של החמיקה וההסתתרות של הלוחמים, האמריקנים פיתחו שיטה שבה מזל"טי RQ-1 פרדטור חמושים בטילי נ"ט הלפייר חיסלו מגובה רב פעילי בכירים רבים של ארגון אל-קאעידה. גם צה"ל משתמש בשיטה זו.
הטקטיקה של ניסיון לקשירת ידי הצבא באמצעות אזרחים הופעלה על ידי חמאס ב"מבצע עופרת יצוקה" באינטנסיביות רבה, כאשר רוב הלחימה נעשתה בשטחים אזרחיים, ואף מתוך מקומות אזרחיים מובהקים כבתי ספר ומסגדים, והניסיון התעמולתי עלה יפה (ובמיוחד לאור התגייסותן של רשתות ערביות כרשת אל ג'זירה שהציגה תמונות של הרס אזרחי וילדים מתים), והצליחה ליצור לחץ בינלאומי חזק, שהביא בסופו של דבר לעצירת המבצע. לעומת זאת טקטיקה זאת כשלה כישלון מובהק בצ'צ'ניה, בשל רגישותם הנמוכה של הרוסים לחיי אדם, אף כלפי אזרחיהם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי באירועים של משבר בני הערובה בבסלאן ומשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה, והשימוש באגרסיביות רבה כלפי אזרחים צ'צ'נים רבים, ביחד עם אדישות רוסית לדעת הקהל העולמית.
מדינות המערב מתאמצות לתת מענה לדוקטרינה זו. נראה שבהיבטים צבאיים שונים המדינות מצליחות לפתח כלים וטכנולוגיות שנותנות מענה טוב לטקטיקות השונות, אך עם זאת נראה שרגישותה הרבה של החברה המערבית למותם של אנשים, הן אזרחים חפים מפשע שנקלעו למלחמה והן חיילים שלה עצמם, לעומת הזלזול בחיי האדם בתנועות אסלאמיות קיצוניות שאף מקדשות את המוות, הנה סוגיה שהיא עקב אכילס של החברה המערבית, שמקשה מאוד להתמודד עם דוקטרינה זו.