ישנם כ -20,000 עד 32,000 דרוזים המתגוררים בעיקר בצפון ירדן, ואילו ישנם פחות מ-800 ירדנים בהאים, בעיקר גרים בכפר אדסיה ליד בקעת הירדן.
אין מגבלות חוקיות על יהודים, אך בשנת 2006 דווח כי אין אזרחים יהודים. הבהאים ומיעוטים דתיים אחרים לא מוכרים עומדים בפני כמה הגבלות.
תפוצה.
האחוזים משתנים מעט בערים ואזורים שונים, למשל בדרום ירדן ובערים כמו זרקא יש את האחוז הגבוה ביותר של מוסלמים, ואילו בעמאן, אירביד, מידבא, סלט וכרכ יש קהילות נוצריות גדולות מהממוצע הארצי, והעיירות פוח'ייס, אל חוסן ואלג'ון יש רוב נוצרי או קהילה נוצרית גדולה יותר מהממוצע הארצי. בכפרים אחדים היו אוכלוסיות נוצריות/מוסלמיות מעורבות, כמו קופראנג'ה וריימון בצפון.
אנגליקנים / אפיסקופלים בירדן נמצאים תחת פיקוחו של הבישוף האנגליקני בירושלים. כנסיית הגואל בעמאן היא הקהילה הגדולה ביותר מכל הבישופות האנגליקניות בירושלים. כנסיות אפיסקופליות אחרות נמצאות באשראפייה, סלט, זרקא, מחנה הפליטים מארקה, אירביד, אל חוסן ועקבה.
חיי חברה.
באופן כללי, מוסלמים ונוצרים חיים יחד ללא בעיות משמעותיות ביחס להבדלים ואפליה. עם זאת, המיעוטים הקטנים ביותר, המורכבים משיעיים, דרוזים ובהאיים, חווים את מידת האפליה הדתית הגדולה ביותר מצד הממשלה. דוגמאות כוללות מקרים של דחיית ממשלת ירדן להכיר בבני האמונה הבהאית ובכנסייה האנגליקנית.
חופש דת.
דת המדינה הלאומית היא אסלאם, אך החוקה הירדנית מאפשרת את החופש לעסוק בדת אחרת בהתאם למנהגים הנשמרים בממלכה, אלא אם כן הם מפרים את הסדר הציבורי או את המוסר.
נושאים מסוימים, כגון המרת דת, שנויים במחלוקת. אף על פי שהתאסלמות נקייה יחסית מסיבוכים משפטיים, מי שרוצה לעזוב את דת האסלאם מסתכן באובדן זכויות אזרח ומתמודד עם לחץ חברתי עצום. בין המגבלות נגד מיעוטים דתיים ניתן למנות:
ביוני 2006, פרסמה הממשלה את "האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ומדיניות" בעיתון הרשמי של הממשלה. סעיף 18 באמנה זו מספק חופש דת.
צ'ופק
צ'ופק (בהונגרית: Csopak) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בשנת 1940 התאחד צ'ופק עם בלטונקוושד (Balatonkövesd).
יהודי צ'ופק.
בצ'ופק חיו יהודים בתקופות זמן שונות. בחורשה ליד הכפר קיים בית קברות יהודי עתיק.
המטפיזיקה של המידות
המטפיזיקה של המידות (בגרמנית: Die Metaphysik der Sitten) הוא חיבור פילוסופי מאוחר של עמנואל קאנט משנת 1797, העוסק בפילוסופיה של המוסר, פילוסופיה פוליטית ופילוסופיה של המשפט. החיבור מהווה פיתוח לתיאוריה המוסרית של קאנט. בחיבורו המוקדם יותר "הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות", קאנט יצק את היסודות לתורת המוסר שלו, ובמרכזה הצו הקטגורי, והעמיק אותם ב"ביקורת התבונה המעשית". ב"המטפיזיקה של המידות" המאוחר יותר, קאנט ״פורט״ את הצו הקטגורי למערכת שלמה של חובות וזכויות, וחקור את ההשלכות של התייחסות לאנושות כיצורים רציונליים במסגרת חובות.
מבנה הספר.
החיבור מחולק לשני חלקים:
חוקרת קאנט, מרי ג'יי גרגור פירשה שהחלוקה בספר היא ל"תורת הזכות", העוסקת בזכויות שיש לאנשים או שביכולתם לרכוש, ו"תורת המידה" עוסקת במידות שהם צריכים לרכוש.
החלק הראשון מבוסס על פרשנות רפובליקנית למקורותיה של הקהילה הפוליטית כחברה אזרחית וכינון המשפט הפוזיטיבי. החלק הראשון פורסם בנפרד בשנת 1797, והוא מהווה את אחת הדוגמאות האחרונות לרפובליקניזם הקלאסי בפילוסופיה הפוליטית. החלק הראשון הוא ההתייחסות הרחבה ביותר של קאנט לפרויקט השלום ולמערכת החוק להבטחת זכויות הפרט.
החלק השני מפתח את התיאוריה האתית של קאנט. קאנט מדגיש במיוחד את ההתייחסות לאנושות כאל תכלית בפני עצמה; למעשה חזרתו של קאנט מהניסוח השני של הציווי הקטגורי מאפשרים להסיק חובות. החובות מטופלות באופן אנליטי על ידי קאנט, המבדיל בין חובות כלפי עצמנו לבין חובות כלפי אחרים. החובות מסווגות כחובות מושלמות וחובות לא מושלמות. קאנט חושב שחובות לא מושלמות מאפשרות לבחור במקסימום. החובות המושלמות במקום זאת אינן קובעות בדיוק את מקסימום הפעולות.
קאנט מבחין בין "מידה" ו"זכות" מפני ש"תורת הזכות" מכילה זכויות כחובות מושלמות כלפי אחרים בלבד.
השפעה ותגובות.
החיבור "המטפיזיקה של המוסר" אינו ידוע כמו עבודותיו הקודמות של קאנט בתחום המוסר: "הנחות יסוד למטפיזיקה של המידות" (1785) ו"ביקורת התבונה המעשית" (1788), אך זכה להתעיינות מחודשת.
הגל התנגד לרבות מהמסקנות אליהן הגיע הקאנט בחיבור זה, בראשון להבנת מערכת הנישואין כמבוססים על חוזה פורמלי.
יהודה מלצר קיבץ כמה מן המסקנות מעוררת המחלוקת ביותר שקאנט מעלה בחיבור זה:
ליהוא הכהן
ליהוא הכהן הוא טייס וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כמפקד בסיס נבטים.
ביוגרפיה.
הכהן סיים קורס טיס ב-1990 ושירת כטייס תובלה בחיל האוויר. בשנים 2003–2006 פיקד על טייסת 120, בשנים 2006–2008 פיקד על טייסת 103. ב-2010 מונה למפקד כנף 15 (בסיס שדה דב). במאי 2013 מונה למפקד בסיס נבטים ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2016.
ביוני 2020 מונה לסמנכ"ל מבצעי אוויר בחברת אל על.
מטפיזיקה של המידות
Selena Etc.
היה בוטיק, סלון יופי, וחנות בגדים, בדרום טקסס, שנוסד על ידי הזמרת-יוצרת סלינה. החברה נוסדה ב-27 בינואר 1994 בקורפוס כריסטי, טקסס, שם גם היה בניין המטה הראשי. סלינה פתחה בוטיק נוסף בסן אנטוניו, טקסס בערך באותו הזמן בו בניית בניין המטה הושלמה; שניהם היו מצוידים במכוני יופי פנימיים.
סלינה החלה לייצר בגדים ביחד עם המעצב מרטין גומז, שהפכו לסימן המסחרי שלה. העיצוב של הבגדים היה בהשראת העולם הלטיני והאקזוטי.
היסטוריה.
לאחר שזכתה להצלחה בינלאומית כזמרת, החליטה סלינה לפתוח בוטיק במטרה למכור את מוצריה. אביה ומנהלה, אברהם קינטנייה ג'וניור, מינה את יולנדה סלדיבר לנשיאת מועדון המעריצים שלה בשנת 1991 לאחר שסלדיבר ביקשה שוב ושוב שיאשרו לה להקים אחד כזה. בינואר 1994 הפכה סלדיבר למנהלת הבוטיקים של הזמרת. העובדים, מעצבת האופנה ובת דודתה של סלינה, החלו להתלונן על סגנון הניהול הבעייתי של סלדיבר.
בינואר 1995 החל קינטנייה ג'וניור לקבל שיחות טלפון ומכתבים ממעריצים זועמים ששילמו דמי חברות במועדון המעריצים שלה ולא קיבלו בתמורה כלום. הוא החל לחקור את תלונותיהם ומצא ראיות לכך שסלדיבר מעלה בכספי מועדון המעריצים והבוטיקים של סלינה, בסך של 60,000 דולר באמצעות שקים מזויפים. לאחר שמשפחת קינטנייה התעמתה איתה, קנתה סלדיבר אקדח, פיתתה את סלינה להגיע למוטל בו שהתה ולבסוף ירתה בגבה. אף על פי שרופאים ניסו להחיות את סלינה, נקבע מותה מאובדן דם ודום לב. הבוטיקים נסגרו באופן רשמי ביולי 2009.
הצלחה וסגירה.
המגזין "Hispanic Business" דיווח כי הזמרת הרוויחה מעל 5 מיליון דולר מהבוטיקים האלה. בוטיק נוסף אמור היה להיפתח במונטריי שבמקסיקו בשנת 1995, אך בשל רצח סלינה הוא לא נפתח. הבוטיק בסן אנטוניו נסגר זמן מה לאחר שנת 1999. לאחר מותה של סלינה, כריס פרס, בעלה ואלמנה של סלינה, היה אחראי על העסק.
לאחר יום השנה ה-16 לפתיחת הבוטיק בקורפוס כריסטי, הוא נסגר באופן רשמי החל מיולי 2009. שבוע לאחר סגירת החנות, כריס פרס תלה "שלט למכירה" וביקש 91,454 אלף דולרים עבור הבוטיק. מחיר המכירה הסופי היה 165,000 אלף דולר. זמן קצר לאחר המכירה, כל הסחורה והאביזרים שנותרו החלו להימכר במוזיאון סלינה, שנמצא מספר קילומטרים מהמקום בו היה פעם הבניין הראשי של .
יוסף אליהו וינוגרד
רבי יוסף אליהו וינוגרד (ג' בכסלו ה'תרי"ד, 1853 – י"ט בטבת ה'תרע"ח, 1918) היה ראש ישיבת תורת חיים בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בפינסק שבבלארוס, בנו של רבי אברהם חיים (שכונה "ר' חיים מתמיד"). למד תורה אצל אביו. נשא את פלטה בת ישראל אברהם לוי (נפטרה בירושלים, י"ב באייר ה'תרע"ח).
בשנת ה'תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל עם אביו ואחיו רבי שמחה והם השתקעו בירושלים. אחרי פטירת האב, בשנת ה'תרמ"ו (1886), עלה אחיו רבי יצחק וינוגרד לארץ ישראל ועם בואו ייסד את ישיבת "תורת חיים". רבי יוסף אליהו עמד לימין אחיו בייסוד הישיבה ובניהולה. בשנים הראשונות הוא כיהן כמשגיח בישיבה.
לאחר פטירת אחיו רבי יצחק, בשנת ה'תרע"ג (1913), התמנה רבי יוסף אליהו לעמוד בראשות הישיבה ונטל על עצמו גם את העול הכלכלי.
הרב אריה לוין, שלאחר עלותו ארצה, בשנת 1905, למד בישיבת תורת חיים, כותב עליו בזיכרונותיו: "הרב הגאון הצדיק, איש חמודות, שכל דרכיו במעגל יושר ודבריו מנויים וספורים למטרתם, הלא הוא ר' יוסף אליהו וינוגרד", והוא מכיר לו טובה על "אשר גילה לי התקרבות כה אמיצה שאין לשערה".
הרב וינוגרד נפטר בירושלים בשנת ה'תרע"ח (1918) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חיבורו.
בשנת ה'תר"ע (1910) הוציא את ספרו "נתיבות החיים" ואת ההכנסות הקדיש לישיבה. הוא הוציא את הספר בעילום שם. בשנת ה'תשט"ו (1955) הוציאו נכדיו הוצאה שנייה מהודרת וציינו בה את שמו.
בהקדמת המהדורה השנייה כותב עליו אחיינו, הרב שמעון וינוגרד, כי "היה גאון נפלא בים הגדול של שני התלמודים והראשונים, והיה הוגה דעות בכל ספרות הפילוסופיה הדתית, חכמת הנסתר וספרי הקבלה... כן הייתה לנס בקיאותו בכתבי הקודש והפרשנים הראשונים. גם ידיעותיו הרחבות בכל מכמני השפה העברית, ספרותה ודקדוקה, היו למופת".
משפחתו.
בנו: רבי משה וינוגרד, ממנהלי ישיבת תורת חיים. בתו מרים נישאה לבן דודה יהושע ליב, בן הרב יצחק וינוגרד. נינו הוא הביבליוגרף ישעיהו וינוגרד.
רפינו