ב-1433 העניק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר מרקיז מנטובה לג'אנפרנצ'סקו הראשון (Gianfrancesco I). בנו, לודביקו השלישי ונינו, פרנצ'סקו השני, היו משליטיה הבולטים של התקופה ועסקו בבניה ופיאור ארמון הדוכסות בעוד נכדו פדריקו הראשון הצטיין כקונדוטיירי (מצביא) צבאו של לודוביקו ספורצה. יחד עם רעייתו הראשונה, איזבלה ד'אסטה, כונן פרנצ'סקו השני במנטובה חצר תרבותית ותמך באמנים ומוזיקאים, בהם אנדראה מנטניה (אצלו הזמין את הסדרה המונומנטלית "הטריומפים של קיסר"). בעודו נשוי קיים פרנצ'סקו מערכת יחסים ארוכה עם לוקרציה בורג'ה. בתו הבכורה, אלאונורה, נישאה לפרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו. בנו השלישי, פרנטה (Ferrante), היה לדוכס גואסטלה (Guastalla).
בנו הבכור של פרנצ'סקו השני, פדריקו השני הועלה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לתואר דוכס ב-1530, לאחר שהתארח אצלו בארמון טה. שנה לאחר מכן נשא לאשה את מרגרטה פלאולוגה וזכה בירושת מרקיזות מונטפראט. יורשו, גוליאלמו (Guglielmo), המשיך את החצר האמנותית במטובה כפטרון למוזיקאים, בהם ג'ובאני פלסטרינה וז'אק דה ורט. בנו השני של פדריקו השני, לואיג'י, פיתח שושלת ששלטה בנוור (Nevers) שבצרפת, לאחר נישואיו עם יורשת השולשת.
מלחמת הירושה של מנטובה.
יורש דוכסות מנטובה, ויצ'נצו, היה אף הוא פטרון אמנות ומדעים. בין היתר העסיק ויצ'נצו את המלחין קלאודיו מונטוורדי, את הצייר פטר פאול רובנס, את המשורר טורקוואטו טאסו ואת האסטרונום גלילאו גליליי. את בתו הצעירה, אלאונורה, השיא לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשתו השנייה. במותו בשנת 1612 ירש אותו בנו פרנצ'סקו הרביעי, שנפטר באותה שנה. לאחר מכן ירש את התואר אחיו של פרנצ'סקו, בנו השני של ויצ'נצו, פרדיננדו, שנפטר ב-1626, ואת התואר ירש אחיו (בנו השלישי של ויצ'נצו) ויצ'נצו השני, שנפטר שנה לאחר מכן.
עם מות אחרון ניניו של פדריקו השני משושלת מנטובה ב-1627 ללא יורשים, טען נינו (בנו של לואיג'י מנוור), קרלו, לירושת כתר דוכסות מנטובה. טוען נוסף היה פרנטנה השני, דוכס גואסטלה (שהיה אף הוא נינו של פדריקו השני). הסכסוך בין היורשים הפך למערכה בתוך מלחמת שלושים השנים, כאשר הצדדים הלוחמים צידדו כל אחד ביורש אחר ועילת המלחמה נסובה סביב זהותו של הכוח שישלוט בצפון איטליה, בית הבסבורג או צרפת. בתביעתו של קרלו מנוור תמכו צרפת והרפובליקה של ונציה בעוד שבתביעתו של פרנטה מגואסטלה תמכו האימפריה הרומית הקדושה, ספרד ודוכסות סבויה. המלחמה נמשכה למעלה משלוש שנים והסתיימה בחוזה פיימונטה שנחתם ב-19 ביוני 1631, בהסכמה שקרלו מנוור יהיה דוכס מנטובה בעוד גואסטלה תועלה לדרגת דוכסות. בתו של קרלו, מריה-לואיזה, נישאה לולדיסלאב הרביעי, מלך פולין.
תום השושלת.
נכדתו של קרלו, אלאונורה, נישאה לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כאשתו השלישית. נינו של קרלו, פרדיננדו קרלו, היה הדוכס האחרון של מנטובה וחובב מושבע של מוזיקה (המלחין תומאזו אלבינוני, שעבד בחצר במנטובה ככנר, הקדיש לו מספר יצירות פרי עטו). הוא נשא לאשה את בת-משפחתו, אנה איזבלה, היורשת האחרונה של דוכסות גואסטלה (נינתו של פרנטה השני). הוא כרת ברית עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, מכר לו את העיר קזאלה מונפראטו ונלחם לצד צרפת במלחמת הירושה הספרדית. המחיר ששילם על התמיכה בצרפת היה כבד. ב-1701 הוא הוכרז כמורד על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1708 מת פרדיננדו קרלו ללא יורשים ודוכסות מנטובה סופחה לממלכת הבסבורג.
בתרבות.
השם גונזגה מוכר עקב המחזה "רצח גונזגו", מחזה אבוד (או מדומיין) המוצג כמחזה בתוך מחזה במסגרת מחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט ונקרא שם גם "מלכודת העכברים". לדברי החוקר ארתור מגי, מבוססת עלילת "רצח גונזגו" על אירוע בו רצח לואיג'י גונזגה את פרנצ'סקו מריה דלה רוברה, דוכס אורבינו ב-1538.
עשהאל לובוצקי
ד"ר עשהאל לובוצקי (נולד ב-1983) הוא רופא ילדים, חוקר, מחבר הספר "מן המדבר והלבנון" על שירותו בצה"ל.
ביוגרפיה.
שרות צבאי.
עשהאל לובוצקי נולד ב-1983, בן לירדנה ופרופ' אלכס לובוצקי, וגדל באפרת. למד בישיבת ההסדר במעלה אדומים, התקבל לשייטת 13 אך בחר להתגייס לגדוד 51 של חטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, נבחר למצטיין פלוגתי, ולאחריו עבר קורס מ"כים חי"ר אותו סיים בהצטיינות. שימש מפקד כיתה, יצא לקורס קציני חי"ר ושירת כמפקד מחלקה בגולני. הוביל את מחלקתו בלחימה ברצועת עזה ובמלחמת לבנון השנייה. לחם בקרבות בהם נהרגו ונפצעו חבריו לנשק, עד לפציעתו שלו בקרב בינת ג'בייל.
הפציעה הותירה אותו עם נכות בשתי רגליו, והוא מתנייד עם קביים.
שיקום ולימודי רפואה.
לאחר השיקום מהפציעה ובעקבותיה החל בלימודי רפואה בירושלים ובסיומם הוסמך לדוקטור לרפואה. לצד עבודתו כרופא, לובוצקי מרצה בנושאי גבורה והתמודדות. בשנת 2017 הוענק לו אות המופת השיקומי מטעם משרד הביטחון.
רפואה ומחקר.
לובוצקי התמחה כרופא ילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים. במקביל הצטרף למעבדתו של פרופ' חיים סידר במחלקה לביולוגיה התפתחותית וחקר הסרטן באוניברסיטה העברית, והיה לדוקטורנט במעבדה של פרופ' יובל דור ופרופ' רות שמר. בשנת 2019 זכה ד"ר לובוצקי בפרס סיוורסטן לחקר הסרטן (The Sivartsen Prize in Cancer Research) מטעם האוניברסיטה העברית, בזכות גילויים בעבודתו על מקטעי דנ"א חופשי בדם כסמנים לסרטן. בשנת 2020 זכתה קבוצת המחקר במענק מחקר מקרן ביל ומלינדה גייטס על סך 500 אלף דולר עבור מחקרם העוסק בזיהוי מוקדם של מחלת אלצהיימר באמצעות בדיקת דם. לובוצקי זכה בפרס לחקר מחלות מוח מטעם המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל (NIPI) והאיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית לשנת 2021.
בשנת 2021 הוענק לו תואר דוקטור (PhD), על עבודה שכותרתה "Liquid biopsies reveal collateral tissue damage in cancer and neurodegeneration".
במחקר פותחה בדיקת דם חדשה (ביופסיה נוזלית), המאתרת מקטעי דנ"א בדם של חולי סרטן מרקמות שונות ומאפשרת לזהות נזק שנגרם על ידי גרורות, גם ברקמות בהן לא ניתן לזהות נזק באמצעות בדיקות דם רגילות.
בשנת 2022 זכה לובוצקי במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
ביוני 2022 פורסם מחקר בהובלתו, לפיו נמצא קשר בין פסיכוזה שנגרמת מסכיזופרניה ומוות של תאי מוח. כמו כן אוששה שיטה לזהות נזק אקוטי שמתרחש תוך כדי התקף, באמצעות בדיקת דם. זאת על בסיס השיטה שפותחה במעבדה של המנחים של לובוצקי לדוקטורט, פרופ' יובל דור ופרופ' רות שמר, לזיהוי איברי מקור של מקטעי דנ"א בדם על סמך דגם המתילציה הייחודי להם.
כתיבה.
ספר הביכורים של לובוצקי, "מן המדבר והלבנון" המתאר את קורותיו בלחימה ברצועת עזה ובמלחמת לבנון השנייה ואת שיקומו לאחר פציעתו, יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת ידיעות ספרים, היה לרב-מכר, הוקלט לספר קולי ותורגם לאנגלית.
ספרו "לא דרכי האחרונה" המתעד את סיפור חייו של סבו, הפרטיזן וקצין האצ"ל איסר לובוצקי, יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים, בשיתוף מרכז מורשת מנחם בגין.
לובוצקי זכה בפרס לייטרסדורף לאומנויות לשנת 2017.
חיים אישיים.
לובוצקי הוא בנם של ירדנה (בתו של פרופ' מאיר רוסטון) וחתן פרס ישראל לחקר המתמטיקה, פרופ' אלכס לובוצקי (בנו של איסר לובוצקי). נשוי לאביטל (לבית שימל), פסיכולוגית רפואית, ולהם חמישה ילדים.
וישטיטיס
וישטיטיס (בליטאית: Vištytis; בפולנית: Wisztyniec, וישטינייץ; בגרמנית: Wystiten, ויסטיטן; ביידיש: ווישטינעץ) היא עיירה בדרום מערב ליטא. העיירה ממוקמת במחוז משנה וילקובישק במחוז מריאמפולה ושוכנת בין גבעות מיוערות לחוף אגם על גבול פולין. כבר במאה ה-18 החלו להתיישב בעיירה יהודים אך כיום לא נותרו בעיירה יהודים בעקבות השואה.
תולדות העיירה.
העיירה וישטיטיס הוזכרה לראשונה בשנת 1570 כאשר הוענקו לה זכויות מגדבורג והזכות לקיים במקום שוק מדי שבוע. בווישטיטיס היו אז שתי מבשלות כוהל, שני בתי מרזח ומספר בעלי מלאכה.
בין השנים 1795–1807 וישטיטיס הייתה תחת שלטונה של פרוסיה, ובמשך השנים 1807–1815 השתייכה לדוכסות ורשה. משנת 1815 השתייכה וישטיטיס וכלל האזור לתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1862 חדלה העיירה להתפתח בשל הנחת מסילת הברזל סנקט פטרבורג-ברלין. רב הפעילות המסחרית עם פרוסיה הועברה מווישטיטיס לעיירת הגבול קיברט ששכנה ליד מסילה זו. בעקבות כך היגרו רבים מתושבי וישטיטיס לאמריקה ופרוסיה ומספר התושבים בעיירה הלך וירד.
בתחילת המאה העשרים פרצה שרפה בעיירה אשר כילתה את רובה.
לאחר השרפה העיירה שוקמה, אך בקיץ 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא נהרסה בשנית על ידי צבא האימפריה הרוסית הנסוג. לאחר מכן, כבשו הגרמנים את וישטיטיס ושלטו בה עד הקמת מדינת ליטא בשנת 1918.
בתקופת ליטא העצמאית העיירה וישטיטיס הייתה מרכז נפה. בתקופת השלטון הסובייטי בשנים 1940–1941 הוגבלה מאוד תנועת התושבים שהתגוררו באזור הגבול.
הקהילה היהודית בעיירה.