בתרופה נערכו בעבר, ונערכים עד היום, ניסויים קליניים בשימושים שונים. בין הניסויים ניתן למצוא השפעות של התרופה על חולי סרטן עור וחולי סרטן ריאות.
המחקר הקליני הראשון בתרופת הקיטרודה היה בסרטן העור. במחקר לקחו חלק 89 חולי סרטן העור אשר קיבלו את התרופה במינון מומלץ כל שלושה שבועות. אצל 37-38% מסך כל הנבדקים נצפתה תגובה לטיפול. ב-24% מסך כל הנבדקים הייתה התכווצות חלקית או מלאה של הגידולים הסרטניים. 86% מאותם מטופלים שנצפתה בהם התכווצות מסוימת, המשיכו להגיב לטיפול גם לאחר למעלה מ6-36 שבועות.
במחקר קליני שנערך בישראל נבדקה יעילות התרופה לגידול מוח מסוג גליובסטומה אולם התרופה לא הצליחה להוכיח יעילות נגד סרטן זה.
ב 23.5.2017 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) כי טיפול בקיטרודה יאושר לשימוש לפי מאפיינים גנומיים של הגידול הסרטני.
בית הספר עהד למצוינות במדעים
בית הספר עהד למצוינות במדעים הוא בית ספר בחורה, המיועד לבני ובנות נוער מחוננים ומצטיינים מהחברה הבדואית בנגב.
בית הספר הוא מוסד מוכר שאינו רשמי, הפועל תחת הנחייתו ופיקוחו של האגף למחוננים ולמצטיינים. המוסד שייך לזרם הממלכתי והוא הראשון מסוגו במגזר הבדואי. בית הספר הוקם בשנת 2011, שפת ההוראה בו היא ערבית ב-2020, לומדים בבית הספר כ-450 תלמידים.
היסטוריה.
מספר אישים יזמו את הקמת בית הספר בתחילת שנות ה-2000, בהם פרופ' ג'יהאד אל-סאנע, מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוחמד אלנבארי ואחרים.
הישגים.
בית הספר זכה לפרסום בעקבות ייחודיותו במגזר הבדואי, וביקרו בו סטנלי פישר בעת היותו נגיד בנק ישראל ונשיא המדינה שמעון פרס.
תלמידי בית הספר משתתפים בתחרויות מדעיות. התלמידים זכו בפרס "רוקחים עתיד", במקום שני ושני מקומות שלישיים בתחרות של עבודות גמר במחוז הדרום, בתחרות ארצית לפיזיקה בשם "צעד ראשון לפרס נובל בפיזיקה" ובמקום שלישי בתחרות למדענים צעירים במחוז הדרום. פיתחו את מרכז בקרת המשימה של הלווין דוכיפת-2.
תוכנית הלימודים.
תוכנית הלימודים כוללת תחומי לימוד ממדעי הטבע, הטכנולוגיה, הפיזיקה והמתמטיקה.
מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש
במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא, מדיניות החוץ של הממשל האמריקני ידעה התרחשויות מרחיקות לכת, אשר האפילו על ענייני מדיניות הפנים.
הקווים המרכזיים שהתוו את מדיניות החוץ של בוש היו הנהגת קו קשוח מול מדינות שארצות הברית ראתה אותן כעוינות וכמסוכנות. ארצות הברית כבשה את אפגניסטן ועיראק, והגבירה את הלחץ הדיפלומטי על מדינות כאיראן, סוריה, קוריאה הצפונית, לוב וקובה. לנוכח מדיניות החוץ האקטיבית האמריקנית, היחסים עם בנות בריתה של ארצות הברית באירופה ידעו עליות ומורדות. ובעוד זאת, היחסים עם רוסיה וסין היו יציבים יחסית, אם כי ידעו מתחים מפעם לפעם. מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופת בוש נחשבת למייצגת מובהקת של הנאו קונסרבטיזם, כאשר האישים המשמעותיים ביותר בממשל, לרבות בוש עצמו נחשבים לנמנים עם זרם זה. תחת בוש כיהנו שני מזכירי הגנה: דונלד רמספלד (2001–2006) ורוברט גייטס (2006–2009), כאשר לצדם כיהנו שני מזכירי מדינה: קולין פאוול (2001–2005) וקונדוליזה רייס (2005–2009). בעוד סגן הנשיא דיק צ'ייני ומזכיר ההגנה רמספלד נחשבו לבעלי השפעה משמעותית בקרב בנשיא, מזכיר המדינה פאוול נתפס כמי שמצוי בעיקר מחוץ למעגל מקבלי ההחלטות.
המזרח התיכון.
פרוץ המלחמה העולמית בטרור.
פיגועי 11 בספטמבר 2001 בניו יורק ובוושינגטון הבירה היו נקודה מכרעת בהתווית מדיניותו של בוש. תשעה עשר טרוריסטים שהשתייכו לארגון אל-קאעידה חטפו ארבעה מטוסי נוסעים וריסקו שניים מהם במגדלי התאומים ואחד בבניין הפנטגון. המטוס הרביעי התרסק בשדה פתוח בפנסילבניה. בכלל האירועים נהרגו 2,977 בני אדם. בעת שהתרחשו הפיגועים, ביקר בוש בבית ספר יסודי בפלורידה. בוש הוטס לבסיסים צבאיים בלואיזיאנה ובנברסקה וחזר לוושינגטון בערב. שלושה ימים לאחר המתקפה, ביקר בוש ב"גראונד זירו", המקום שבו עמדו מגדלי התאומים בניו יורק, ועודד את אנשי החילוץ שעבדו במקום. על רקע השידורים שבהם נראה בוש מחבק את הכבאים ונואם במקום במגפון, התאחד הציבור האמריקאי סביב נשיאו, ובשבועות שלאחר ה-11 בספטמבר המריאה הפופולריות שלו לכ-90%.
בנאומים שנשא לאחר פיגועי 11 בספטמבר, התווה בוש את המרכיבים העיקריים של מדיניות החוץ האמריקנית בשנותיו הבאות בבית הלבן. כבר בערב יום מתקפת הטרור הכריז בוש כי "אנחנו עומדים יחד לנצח במלחמה נגד הטרור". תשעה ימים לאחר מכן, ב-20 בספטמבר, בנאום שנשא בפני שני בתי הקונגרס, שהיה אולי נאומו החשוב ביותר כנשיא, ניסח בוש בצורה מפורטת את מדיניות התגובה שלו לפיגועים. כבר בתחילת נאום זה הכריז בוש: "אנחנו הולכים להביא את אויבינו לצדק, או שנביא את הצדק לאויבינו. הצדק ייעשה". בהמשך קבע בוש שהראיות קושרות את הפיגועים לארגון אל-קאעידה, וסימן את משטר הטליבאן באפגניסטן כנותן החסות העיקרי של הארגון, וככזה הוא נושא באחריות ישירה לאירועים. לאחר שורה של דרישות שהציג לטליבאן כאולטימטום, קבע בוש ש"דרישות אלה אינן פתוחות למשא ומתן", והכריז גם ש"הם (הטליבאן) ימסרו לנו את הטרוריסטים או שהם יחלקו איתם את גורלם". עוד אמר בוש ש"המלחמה שלנו בטרור מתחילה עם אל-קאעידה, אבל היא לא תסתיים שם. היא לא תסתיים עד שכל ארגוני הטרור יבלמו ויובסו." בנאום מצב האומה הראשון שנשא ב-29 בינואר 2002, הכריז הנשיא בוש כי קוריאה הצפונית, איראן ועיראק הן מדינות "ציר הרשע". בכך סימן בוש והגדיר בצורה ברורה את האויב, וכלפי מי מופנים המאמצים הצבאיים והמדיניים של ארצות הברית. המכנה המשותף של מדינות ציר הרשע הוא תמיכתם בארגוני הטרור וחתירתם לפיתוח נשק להשמדה המונית, ולפיכך הם מהווים את מוקדי הסיכון המרכזיים לשלום העולם. מאוחר יותר הכליל בוש גם את סוריה, לוב וקובה כחברות במדינות ציר הרשע. ב-1 ביוני 2002, נשא בוש נאום בפני צוערי המכללה הצבאית בוסט פוינט, שבו הציג ביתר פירוט את עקרונות המלחמה העולמית בטרור, כמה שנודע לימים כ"דוקטרינת בוש". בנאום זה קבע שארצות הברית לא תהסס לפתוח במלחמת מנע אם היא או בעלות בריתה יהיו מאוימות על ידי טרוריסטים או "מדינות פורעות חוק" המייצרות נשק להשמדה המונית. הוא הוסיף שארצות הברית בראשותו תציב את עניין הביטחון הלאומי בראש סדרי העדיפויות, וכי הוא מתכוון לקדם את הדמוקרטיה והחירות בכל אזורי העולם.
המלחמה באפגניסטן.
מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר הציב ממשל בוש אולטימטום לטליבאן. באולטימטום דרש הממשל את הסגרתם של אוסאמה בן לאדן ואנשי אל-קאעידה נוספים. במקביל, החל ממשל בוש בהכנה למלחמה. הוא הורה לצבא האמריקני לגבש תוכנית פלישה לאפגניסטן כשהוא זוכה לגיבוי ציבורי רחב בארצו ולתמיכה בינלאומית רחבה ברחבי העולם. כחלק מההכנות לפלישה, רקם בוש שיתוף פעולה עם ממשלו של פרווז מושארף בפקיסטן הגובלת באפגניסטן מדרום-מזרח וכן עם כמה ממדינות מרכז אסיה הגובלות באפגניסטן מצפון. בנוסף, יזם בוש ברית צבאית עם הברית הצפונית – האופוזיציה האפגנית החמושה אשר כללה שורה של ארגונים ששלטו במדינה לפני השתלטות הטליבאן. הברית הצפונית הייתה אמורה, על פי התוכנית האמריקאית, להוות בסיס לשלטון החדש. במקביל שקד הנשיא בוש על הקמת קואליציה בינלאומית רחבה ככל האפשר של מדינות שיסכימו להשתתף בלחימה לצד ארצות הברית. 43 מדינות התחייבו להעמיד את כוחותיהם למלחמה, כאשר המובילות שבהן היו הממלכה המאוחדת, צרפת וגרמניה.
מלחמת אפגניסטן החלה ב-7 באוקטובר. ב-13 בנובמבר השתלטו כוחות הברית הצפונית, ארצות הברית ושאר מדינות הקואליציה על הבירה קאבול. הנשיא הגולה רבאני הוחזר, וב-22 בדצמבר העביר את השלטון לידי ממשל זמני בראשות חאמיד כרזאי שהפך לבעל בריתו הקרוב של בוש ולאורח הכבוד בנאום מצב האומה הראשון שלו ב-29 בינואר 2002. הלחימה במעוזי הטליבאן בדרום המדינה ובמזרחה נמשכה. ב-7 בדצמבר נפלה קנדהאר – העיר האחרונה שהייתה תחת שלטון הטליבאן, ומנהיגם, המולא מוחמד עומאר נמלט מהעיר. בכך, הושלמה המטרה הראשונה של המלחמה, הפלת משטר הטליבאן.
במהלך דצמבר התקיימה גם הלחימה בהרי טורה בורה במזרח המדינה, בסמוך לגבול עם פקיסטן. האמריקאים ובעלי בריתם ניסו לאתר את אוסאמה בן לאדן, אך כשלו בכך. עם זאת, חלק גדול מלוחמי אל-קאעידה והטליבאן נפלו בשבי האמריקאי. כמה מאות מהם הועברו לבסיס הצבאי אמריקאי גואנטנמו שבקובה, שם הם הוחזקו שנים רבות במעמד של "לוחמים בלתי חוקיים", דבר שהביא על ממשל בוש ביקורת קשה מצד ארגוני זכויות אדם. מכל מקום, בשורה התחתונה כיבושה של אפגניסטן הסתיים במהירות ומשטר הטליבאן הופל. עם זאת, העיבה על כך הידרדרותה של אפגניסטן למלחמת גרילה ממושכת בין הכוחות האמריקניים לכוחות הטליבאן שירדו למחתרת. בשנים 2002, 2003 ו-2004, לחימה זו גבתה את חייהם של כחמישים לוחמים אמריקניים מדי שנה.
באוקטובר 2004, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, נערכו באפגניסטן הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדותיה. בבחירות לנשיאות זכה מנהיגה הזמני של אפגניסטן, חאמיד כרזאי. בכך התבססה עוד יותר האחיזה האמריקנית במדינה.