יחסיה של הודו עם מדינות העולם התפתחו מאז הראג' הבריטי (1857–1947), כאשר האימפריה הבריטית הייתה בעלת מונופול ביחסי חוץ והביטחון. כאשר זכתה הודו בעצמאותה בשנת 1947, הייתה הודו עודנה חסרת ניסיון בתכנון, ניהול ויישום מדיניות חוץ. עם זאת, המפלגה הקומוניסטית הוותיקה ביותר במדינה, הקונגרס הלאומי ההינדי, הקימה מחלקת חוץ קטנה ב-1925 כדי ליצור קשרים בחו"ל ולפרסם את מאבק העצמאות שלה. בשנות העשרים המאוחרות של המאה העשרים, ג'ווהרלל נהרו, שהיה בעל עניין רב שנים בענייני העולם בין מנהיגים עצמאיים, ניסח את עמדת הקונגרס בסוגיות בינלאומיות. כחבר בממשלת הביניים ב-1946, נהרו ביטא את הגישה של הודו לעולם.
השפעתה הבינלאומית של הודו השתנתה במהלך השנים שלאחר קבלת עצמאותה. היוקרה ההודית והסמכות המוסרית היו גבוהות בשנות החמישים, והקלו על רכישת סיוע התפתחותי, ממזרח וממערב כאחד. על אף שהיוקרה נבעה מעמדתה הנייטרלית של הודו, לא הייתה המדינה מסוגלת למנוע מהפוליטיקה של המלחמה הקרה לפגוע ביחסיה הבינלאומיים בדרום אסיה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נבלם מעמדה הבין-לאומי של הודו בין המדינות המפותחות והמתפתחות במהלך המלחמות עם סין ופקיסטן, סכסוכים עם מדינות אחרות בדרום אסיה וניסיון בהודו לאזן את תמיכתה של פקיסטן בארצות הברית ובסין על ידי חתימה על הסכם הודו-ברית המועצות של ידידות ושיתוף פעולה באוגוסט 1971. אף על פי שהודו השיגה סיוע צבאי סובייטי משמעותי, אשר סייע לחיזוק האומה, השפעתה של הודו נתעצמה מבחינה אזורית ובינלאומית על ידי התפיסה כי ידידותה עם ברית המועצות מנעה גינוי חד יותר של הנוכחות הסובייטית באפגניסטן. בסוף שנות ה-80 שיפרה הודו את היחסים עם ארצות הברית, עם מדינות מפותחות אחרות ועם סין, תוך המשך הקשר ההדוק עם ברית המועצות. היחסים עם שכנותיה בדרום אסיה, ובפרט פקיסטן, סרי לנקה ונפאל, היו מעורבים ברבים מעיסוקיו של משרד החוץ.
בשנות התשעים, הבעיות הכלכליות בהודו ופטירתה של המערכת הפוליטית הדו-קוטבית העולמית אילצו את הודו לבחון מחדש את מדיניות החוץ שלה ולהתאים את קשרי החוץ שלה. המדיניות הקודמת לא הוכיחה את עצמה כדי להתמודד עם הבעיות הפנימיות והבינלאומיות החמורות שעמדו בפני הודו. סופה של המלחמה הקרה פגע במשמעות הליבה והותיר את מדיניות החוץ ההודית ללא כיוון משמעותי. השיקולים הקשים והפרגמטיים של ראשית שנות התשעים של המאה התשע-עשרה, עדיין נראו בתוך מסגרת העבר הלא-מלוכדת, אך התפוררותה של ברית המועצות הסירה את רוב המינוף הבין-לאומי של הודו, שהיחסים עם רוסיה ועם המדינות הפוסט-סובייטיות האחרות לא יכלו לפצות. לאחר פירוק ברית המועצות שיפרה הודו את קשריה עם ארצות הברית, קנדה, צרפת, יפן וגרמניה. בשנת 1992 כוננה הודו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל, והיחסים גדלו במהלך כהונתה של מפלגת העם ההודית והממשלות המאוחדות של ה-UPA (הברית המתקדמת).
באמצע שנות ה-90, הודו משכה את תשומת הלב העולמית כלפי הטרור הנתמך בפקיסטן בקשמיר. מלחמת קרגיל גרמה לניצחון דיפלומטי גדול בהודו. ארצות הברית והאיחוד האירופי הכירו בעובדה כי הצבא הפקיסטני הסתנן באופן בלתי חוקי לשטח ההודי ולחצו על פקיסטן לסגת מקרגיל. בנוסף, מספר קבוצות אנטי-הודיות לוחמות בפקיסטן כונו כקבוצות טרור על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
בשנת 1998 בדקה הודו את הנשק הגרעיני בפעם השנייה, והובילה להטלת מספר סנקציות אמריקניות, יפניות ואירופיות עליה. שר ההגנה של הודו לשעבר, ג'ורג' פרננדס, אמר כי תוכנית הגרעין של הודו נחוצה משום שהיא מספקת הרתעה לאיום גרעיני סיני פוטנציאלי. רוב הסנקציות שהוטלו על הודו הוסרו עד שנת 2001.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, סוכנויות המודיעין ההודיות סיפקו לארצות הברית מידע משמעותי על פעילות אל-קאעידה ופעילויות הקשורות בפקיסטן ובאפגניסטן. תרומתה הנרחבת של הודו למלחמה בטרור, יחד עם צמיחתה בתחום הכלכלי, סייעה ליחסים הדיפלומטיים של הודו עם כמה מדינות. במהלך שלוש השנים האחרונות, הודו קיימה מספר רב של תרגילים צבאיים משותפים עם ארצות הברית והאיחוד האירופי, אשר הביאו לחיזוק היחסים בין ארצות הברית להודו והאיחוד האירופי והודו. הסחר הדו-צדדי של הודו עם אירופה וארצות הברית גדל פי שניים בחמש השנים האחרונות.
מועמדותה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם נתמכת כיום על ידי מספר מדינות, בהן צרפת, רוסיה, הממלכה המאוחדת, גרמניה, יפן, ברזיל, אוסטרליה ואיחוד האמירויות הערביות. ב-2004 חתמה ארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה גרעיני עם הודו, אף שהאחרונה אינה חלק מהאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. ארצות הברית טענה כי שיא ההתרבות הגרעינית של הודו הפכה אותה לחריגה, אולם זה לא שכנע ספקיות גרעין אחרות מתוך חברות הקבוצה לחתום על עסקאות דומות עם הודו. במהלך ביקור ממשלתי בהודו בנובמבר 2010, הודיע נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, על תמיכתה של ארצות הברית בהצטרפותה של הודו למועצת הביטחון של האו"ם, כמו גם לכניסתה של הודו לקבוצת הספקים הגרעיניים, להסדר וסנאר, לקבוצת אוסטרליה ולשליטה בטכנולוגיית הטילים. נכון לינואר 2018, הודו חברה בהסדר וסנר, קבוצת אוסטרליה ושליטה בטכנולוגיה של הטילים.
שותפים אסטרטגיים.
כלכלתה המתפתחת של הודו, מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי, מדיניות החוץ הידידותית והדיפלומטית עם מדינות רבות, ומושבות הינדיות גדולות, רבות ותוססות בכל רחבי העולם - סייעו להודו לזכות בבעלי ברית רבים יותר - מאשר אויבים. הודו מקיימת יחסי ידידות עם מספר מדינות מתפתחות. על אף שהיא אינה נוטלת חלק בברית צבאית רב לאומית, היא עודנה מקיימת קשרים צבאיים הדוקים עם רוב המעצמות הגדולות.
מדינות הנחשבות קרובות ביותר להודו, בפרט בפן הצבאי, הן: רוסיה, ישראל, אפגניסטן, צרפת, בהוטן, בנגלדש וארצות הברית. רוסיה היא הספקית הגדולה ביותר של ציוד צבאי להודו, ואחריה ישראל וצרפת. על פי תחזיותיהם והערכותיהם של מספר אנליסטים, ישראל צפויה לעקוף את רוסיה בהיקף הסחר הצבאי עם הודו, בהיותה שותפתה הצבאית הגדולה ביותר. יחסיהן האמיצים של הודו וישראל נפרשים גם מעבר למישור הצבאי, בעשותן יד אחת בתחום הלוחמה בטרור, ובפיתוח, סחר ושיתוף פעולה הדדי והעברת מידע, בכל הקשור לייצור ציוד טכנולוגי, אזרחי כצבאי - בתחום החלל. הודו מפיקה תועלת גם מקשרים צבאיים איתנים עם מספר מדינות נוספות, ביניהן בריטניה, יפן, סינגפור, ברזיל, דרום אפריקה ואיטליה. בנוסף, מפעילה הודו ומתחזקת בסיס טיסה בטג'יקיסטן, וחתמה על הסכם הגנה היסטורי עם קטר ב-2008.
הודו היא בעלת יחסים יציבים גם עם מספר מדינות מתפתחות, בעיקר דרום אפריקה, ברזיל ומקסיקו. מדינות אלה מייצגות לעיתים קרובות את האינטרסים של המדינות המתפתחות, באמצעות פורומים כלכליים כגון G8 + 5, IBSA ו-WTO. הודו נחשבת, במידה רבה, כמדינה "נושאת הדגל" של כלל המדינות המתפתחות בעולם, וטענה כי היא "מאמצת לחיקה" למעלה משלושים מדינות מתפתחות אחרות, בסבב הפיתוח של דוחה. מדיניות המזרח ההינדית סייעה לה לפתח שותפות כלכלית ואסטרטגית גדולה יותר עם מדינות דרום-מזרח אסיה, דרום קוריאה, יפן וטאיוואן. הודו אף נהנית מיחסים ידידותיים עם מדינות המפרץ הפרסי ועם רוב חברות האיחוד האפריקאי.
קרן המחקר הלאומי לביטחון בניו דלהי פרסמה את השותפים האסטרטגיים של הודו (הערכה השוואתית) ודירגה את השותפים האסטרטגיים המובילים בהודו עם ציון של 90 נקודות: רוסיה עם 62, ואחריה ארצות הברית (58), צרפת (51), הממלכה המאוחדת (41), גרמניה (37), ויפן (34).
הודו חתמה על הסכמי שותפות אסטרטגית עם יותר משני תריסר מדינות / ישויות על-לאומיות המפורטות בסדר כרונולוגי של הסכמים: צרפת (1998), רוסיה (2000), גרמניה (2001), מאוריציוס (2003), איראן (2003), הממלכה המאוחדת (2004), ארצות הברית (2004), האיחוד האירופי (2004), אינדונזיה (2005), סין (2005), ברזיל (2006), וייטנאם (2007), עומאן (2008), קזחסטן (2009), אוסטרליה (2009), מלזיה (2010), דרום קוריאה (2010), ערב הסעודית (2010), אוזבקיסטן (2011), אפגניסטן (2011), טג'יקיסטן (2012), איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (2012), יפן (2014), סיישל (2015), מונגוליה (2015), סינגפור (2015), איחוד האמירויות הערביות (2015), רואנדה (2017) וישראל (2017).
כיום, הודו נוקטת צעדים לקראת הקמת שותפויות אסטרטגיות עם קנדה וארגנטינה. אף על פי שהודו לא חתמה על הסכמי שותפות אסטרטגיים רשמיים עם בהוטן וקטר, משרד החוץ שלה מתאר לעיתים קרובות את היחסים עם מדינות אלה כ"אסטרטגיים".
יחסים דו-צדדיים ואזוריים.
הודו ושכנותיה.
SAARC.
היבטים מסוימים ביחסיה של הודו בתוך תת-היבשות מתבצעים באמצעות הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי (SAARC). מלבד הודו, חברותיה באיגוד הן: אפגניסטן, בנגלדש, בהוטן, האיים המלדיביים, נפאל, פקיסטן וסרי לנקה. הארגון, שהוקם בשנת 1985, מעודד שיתוף פעולה חקלאי, פיתוח אזורים כפריים, מדע וטכנולוגיה, תרבות, בריאות, בקרה על נתונים סטטיסטיים של האוכלוסייה (לדוגמה, בקרה על שיעורי הילודה והתמותה לכל אלף איש), אכיפה מוגברת של הסחר בסמים, כמו גם העלאת המודעות לנושא, וגישה המתנגדת לפעילות מיליטנטית או טרוריסטית.
SAARC הדגיש במכוון את "סוגיות הליבה" הללו ונמנע מבעיות פוליטיות חלוקות יותר, אם כי דיאלוג פוליטי מתנהל לעיתים קרובות בשולי פגישות האיגוד. ב-1993, חתמו הודו וחברות האיגוד על הסכם להפחתת תעריפים באזור באופן הדרגתי. פסגת ה-SAARC ה-14 התקיימה במהלך 3–4 באפריל 2007 בניו דלהי.
פסגת SAARC שהייתה אמורה להתקיים באסלאמאבאד, נדחתה בשל פעולות טרור, ובעיקרן .