משלחת חדשה למציאת מפרץ מונטריי ולהקמת מיסיון אורגנה על ידי פורטולה ב-1770 בסן דייגו והכילה פחות ממחצית האנשים בהשוואה למשלחת הראשונה. המשלחת החדשה כללה את פדרו פאז'ס ועמו תריסר חיילים מהמתנדבים הקטלאניים, שבעה חיילים ספרדיים, שני נהגי פרדות, חמישה אינדיאנים, המשרת של פורטולה והנזיר קרספי. ריברה שב לבאחה קליפורניה כדי לארגן שליחת אספקה לסן דייגו. ב-17 באפריל עזבה משלחת פורטולה את סן דייגו, נעה צפונה באותו נתיב בו עברה המשלחת הקודמת ולאחר חמישה שבועות של צעידה ויומיים בלבד למנוחה הגיעו למפרץ מונטריי ב-24 במאי. אף אחד מאנשי המשלחת לא מת או סבל ממחלה כלשהי, למעט קרספי ופאז'ס, שכל אחד מהם לקה בזיהום באחת מעיניו.
בשעות אחר הצהריים של ב-24 במאי, יצאו פורטולה וקרספי בליווי שומר אל הקצה הצפוני של חצי האי מונטריי שכונה פויינט פינוס ואז דרומה לעבר הגבעה במקום בו הוצב הצלב על ידי המשלחת הקודמת בדצמבר האחרון. הם מצאו שם נוצות וחצים שבורים שננעצו באדמה, וסרדינים ובשר שהונחו לפני הצלב, אך לא נראו אינדיאנים בסביבה. במי המפרץ נראו מאות כלבי ים ולוטרות ששחו או התחממו בשמש וקרספי ציין מאוחר יותר ביומנו כי "זהו הנמל של מונטריי, ללא שום ספק". שלושת האנשים הוסיפו ללכת דרומה לאורך החוף הסלעי עד למפרץ כרמל, מספר אינדיאנים קרבו אליהם ושני הצדדים החליפו ביניהם מתנות.
בינתיים, הפליגה ב-16 באפריל הסן אנטוניו מסן דייגו לעבר מונטריי בפיקודו של חואן פרס. על הספינה היו גם חוניפרו סרה, מיגל קוסטאנסו ואספקה וחומרי בנייה עבור הקמת המיסיון החדש במונטריי. בשל רוחות נגד עזות הוסטה הספינה עד לאזור באחה קליפורניה, ורק משם הפליגה צפונה עד איי פאראלון, כ-160 ק"מ צפונית-מערבית למונטריי. במהלך ההפלגה חלו מספר מלחים בצפדינה והסן אנטוניו נכנסה לבסוף למפרץ מונטריי ב-31 במאי והתקבלה על ידי אנשי משלחת פורטולה שהגיעו למקום שבוע לפני כן.
אנשי המשלחת שבו אל הגבעה עליה הציבו את צלב העץ בשנה שעברה והפעם (אולי בזכות ראות טובה יותר באותו יום) הבינו כי האתר אכן צפה לעבר המקום אותו תיאר ויסקאינו. על גבעה זו יסד פורטולה את הפרסידיו של מונטריי וסרה יסד את מיסיון סן קרלוס בורומרו (שהועבר בשנה שלאחר מכן מעט דרומה לכרמל). ב-9 ביולי 1770 עלו פורטולה וקוסטאנסו על הסן אנטוניו והפליגו בחזרה למקסיקו.
היחס לאינדיאנים.
במרבית המפגשים בין הספרדים לאינדיאנים לא נרשמו עימותים חריגים והמגעים ביניהם התנהלו בדרכי שלום. הדיווחים תיארו את האינדיאנים כמכניסי אורחים ונכונים לעזור כאשר הציעו הדרכה ומזון לחוקרים הספרדים בדרכם. שמירה על יחסי שלום עם האוכלוסייה המקומית הייתה מטרה חשובה מתחילתה של המשלחת, והספרדים נשאו עימם חפצי נוי קטנים ותכשיטים זולים רבים במטרה לסחור עם האינדיאנים בתמורה למזון, וחשוב מכך, כדי ליצור קשרים ידידותיים. העובדה כי המשלחת נשאה עמה כמות גדולה של חרוזי זכוכית וחפצים דומים אחרים במקום מזון או אספקה מועילה אחרת, מלמדת עד כמה היו הספרדים מחויבים לרצון לשמור על יחסי שלום. המטרות ארוכות הטווח של המשלחת היו יצירת מקומות יישוב, הכנסת חקלאות לאזור והמרת האוכלוסייה המקומית לנצרות, כך שהייתה חשיבות רבה לשמירה על דו-קיום במהלך מסע ראשוני זה.
מורשת.
משלחת פורטולה הייתה המשלחת האירופית הראשונה שחקרה את אזור קליפורניה בדרך היבשה. תגליתה החשובה ביותר של המשלחת הייתה מפרץ סן פרנסיסקו, אך כמעט כל אתר בו חנתה המשלחת היה גילוי ראשון. הישג נוסף למשלחת היה חניכתו של נתיב שהגיע לסן פרנסיסקו ונודע מאוחר יותר כ"אל קאמינו ריאל", שהיה חיוני לתחילת ההתיישבות הספרדית ואפשר את הקמתם של 21 המיסיונים שהיוו את הגרעין ליישובי הקבע בקליפורניה, שפיתחו את ענף חוות הבקר והמירו את דתם של אלפי אינדיאנים.
שלושה יומנים שנכתבו על ידי חברים במשלחת שרדו עד ימינו, ונותנים תמונה שלמה ובלתי רגילה לגבי תנועותיה היומיות של המשלחת והניסיון שרכשה בדרכה: היומן שכתב פורטולה, היומן שכתב מיגל קוסטאנסו והיומן של חואן קרספי, (השלם והמפורט ביותר מבין השלושה).
כאשר עזב פורטולה את אלטה קליפורניה ושב למקסיקו ב-1770 קודם לוטננט פדרו פאז'ס לדרגת קפטן ומונה כמושל האזור, כאשר מפקדתו שכנה בפרסידיו של מונטריי. פאז'ס הוביל משלחות נוספות לחקר צידו המזרחי של מזרח מפרץ סן פרנסיסקו והותיר אחריו יומני מסע משלו.
קרל-מרקס-שטאדט
יוסי אלמוג
יוסי אלמוג (נולד ב-1944) הוא פרופסור לכימיה פורנסית באוניברסיטה העברית בירושלים וקצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב שכיהן כראש המחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל.
ביוגרפיה.
אלמוג נולד בתל אביב. הוא בעל תואר דוקטור לכימיה אורגנית מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של ארנסט דוד ברגמן. עבר השתלמות באימפריאל קולג' לונדון אצל דרק ברטון, זוכה פרס נובל לכימיה. לאחר מכן היה עמית מחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וחקר את מנגנון הקשירה ההפיכה של חמצן להמוגלובין שבדם.
ב-1974 התגייס לשורות משטרת ישראל ושימש כסגן ראש המחקר והפיתוח במשטרה. ב-1984 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ) באגף החקירות, ב-1987 קודם לדרגת תת-ניצב ושירת בתפקיד עד שנת 2000. בתקופת כהונתו קיבלה המחלקה הכרה בינלאומית.
מאז 1977 לימד אלמוג כימיה פורנסית ומדע פורנסי באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. לאחר פרישתו מהמשטרה מונה לפרופסור לכימיה פורנסית במכון קזאלי לכימיה יישומית של האוניברסיטה העברית. הוא פיתח בדיקות שדה לחוקרי זירות עבירה, פיתח שיטות מתקדמות לגילוי טביעות אצבע סמויות ועוסק במחקר בתחום גילוי וזיהוי של חומרי נפץ.
ב-2005 הוענקה לו מדליית לוקאס, אות ההצטיינות החשוב ביותר של האקדמיה האמריקאית למדעים הפורנסיים, והוא היה לישראלי הראשון הזוכה לכבוד זה. ב-2007 נבחר כחבר הלא-אמריקאי הראשון במערכת כתב העת המדעי Journal of Forensic Sciences. שימש כראש הוועדה המדעית של המטה ללוחמה בטרור.
ראלף פאהרמן
ראלף פאהרמן (בגרמנית: Ralf Fährmann; נולד ב-27 בספטמבר 1988 בקרל-מרקס-שטאדט שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בשאלקה 04.
קריירת מועדונים.
שאלקה 04.
פאהרמן נולד בקרל-מרקס-שטאדט שבגרמניה המזרחית. בצעירותו שיחק במחלקות הנוער של המועדונים המקומיים פורטונה קמניץ וקמניצר, ובשנת 2003 עבר למחלקת הנוער של שאלקה 04. ב-13 בספטמבר 2008 ערך פאהרמן את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כששיחק 90 דקות בתיקו 3-3 נגד בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור הרביעי. בהמשך העונה ערך פאהרמן שתי הופעות ליגה נוספות.
איינטרכט פרנקפורט.
בסוף עונת עבר פאהרמן לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה וחתם על חוזה עד ל-30 ביוני 2012. ב-6 בנובמבר 2009 ערך פאהרמן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–4 לבאייר לברקוזן במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בהמשך העונה הוא ערך 2 הופעות ליגה נוספות, ובעונת ערך 15 הופעות ליגה נוספות.
החזרה לשאלקה 04.
לקראת עונת חזר פאהרמן לשאלקה 04 בשל מכירתו של מנואל נוייר לבאיירן מינכן. במשחק הסופר קאפ הגרמני לשנת נבחר פאהרמן לאיש המשחק. בתום 90 דקות תוצאת המשחק הייתה 0-0, מה שהוביל לדו-קרב בעיטות עונשין. פאהרמן עצר שתי בעיטות, אחת מרגלי קווין גרוסקרויץ ואחת מרגלי איבן פרישיץ', ובתום הבעיטות זכתה שאלקה 04 בתואר בפעם הראשונה בהיסטורית המועדון.
בתחילת עונת היווה פאהרמן שוער שני לטימו הילדברנד. בשל פציעתו של הילדברנד חזר פאהרמן להיות השוער הראשון של הקבוצה, ובשל הופעותיו המרשימות נשאר בתפקיד עד לסיום העונה. ב-4 במאי 2014 הודיעה שאלקה 04 כי פאהרמן האריך את חוזהו במועדון עד ל-30 ביוני 2019.
ב-5 ביולי 2019 הושאל פאהרמן לנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג לעונה אחת.
במשחק הפתיחה של עונת 2020/2021, עמד פאהרמן בשערה של שאלקה 04 נגד באיירן מינכן, משחק אשר ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 0–8.
מכתב זהב
סימון אלפסי (כדורגלן)
סימון אלפסי (8 באוקטובר 1923 – 2004) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים. אלפסי נחשב לאחד השחקנים המשמעותיים בשנותיו הראשונות של המועדון, ולאחר מכן שימש כמאמן-שחקן והוביל את בית"ר ירושלים לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה.
ביוגרפיה.
אלפסי נולד בירושלים, ובשנים שקדמו להקמת בית"ר ירושלים שיחק בקבוצת בית"ר ימין משה.
אלפסי נחשב לשחקן וירטואוז ולאחד החלוצים הבכירים בארץ ישראל בתקופתו. לאחר ביצועים מרשימים בבית"ר ירושלים בין השנים 1942–1945 ביקשה ממנו בית"ר תל אביב, שנחשבה לקבוצה חזקה בשנות הארבעים, לחזק אותה במשחקיה הבינלאומיים. ב-6 במאי 1945 ניצחה בית"ר תל אביב 2–4 את היידוק ספליט, ואלפסי כבש את השער השלישי.
ב-29 בנובמבר 1947 כבש אלפסי 6 שערים בניצחון 1–8 על קבוצת דגל ציון, והוא שיאן השערים למשחק אחד בקבוצת בית"ר ירושלים.
בעונת 1952/1953 עבר לשחק בהפועל חיפה, אך לאחר עונה אחת החליט לחזור כשחקן-מאמן לבית"ר ירושלים, והוביל אותה בעונת 1953/1954, לראשונה בתולדותיה, לליגה הבכירה דאז ליגה א', בעזרתו של לוניה דבורין ששימש עוזר מאמן ואף לקח את שרביט האימון במשחקים האחרונים של העונה, כיוון שאלפסי ששימש גם כשחקן ביקש ממנו לאמן את הקבוצה במשחקיה האחרונים על מנת שיוכל להתרכז במשחק.
בשנת 1948 היה אלפסי לשחקן הראשון מקבוצת בית"ר ירושלים שזומן לסגל נבחרת ישראל אך לא הספיק לרשום הופעת בכורה.
מנחם בגין אמר עליו בשנת 1955: "שער אחד של אלפסי שווה כמה נאומים שלי".