על פי המוסד הלאומי לסטטיסטיקה בספרד, התמ"ג לנפש באנדלוסיה הוא €17,401 (נכון ל-2006), עדיין השני הנמוך בספרד. אך הצמיחה הכלכלית משנת 2000 עד 2006 הייתה כ-3.72%, אחת מהגבוהות במדינה.
בל יראה
בל יימצא
מועצה הציונית לנוער
סון זי
פרס פריצקר
פרס פריצקר לאדריכלות (באנגלית: The Pritzker Architecture Prize) מוענק מדי שנה, מאז היווסדו בשנת 1979, לאדריכל שתרם באופן בולט לתחום.
הפרס נהגה בשנת 1979 על ידי , מנוהל על ידי משפחת פריצקר, ומוענק על ידי "קרן הייאט". הפרס מוגדר כפרס האדריכלות הבכיר ביותר וזוכה לרוב לכינוי "פרס נובל לאדריכלות".
זוכה הפרס מקבל 100,000 דולר, תעודת ציון ומשנת 1987 מדליון ארד. חתני וכלות הפרס זוכים לתהילה והכרה בינלאומית, לצד עניין רב מבעלי דעה בתחום הבנייה, האקדמיה והאדריכלות. בכל שנה מוענק הפרס בתוך או בסמוך למבנה אדריכלי בעל חשיבות. בשנת 2000 הוענק הפרס לרם קולהאס בטקס שנערך ברחוב ההרודיאני הסמוך לכותל המערבי של הר הבית בירושלים.
זהא חדיד הייתה לאשה הראשונה שזכתה בפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 2004.
מבין זוכי הפרס, הרבים ביותר הם אדריכלים אמריקאים - שמונה במספר נכון ל־2022, שישה יפנים וארבעה יהודים.
קארל פרידריך שינקל
קארל פרידריך שינקל (בגרמנית: Karl Friedrich Schinkel; 13 במרץ 1781 - 9 באוקטובר 1841) היה צייר ואדריכל גרמני, מחשובי האדריכלים הנאו-קלאסיציסטים בפרוסיה.
חייו.
קארל פרידריך שינקל נולד בעיר (במדינה ברנדנבורג בגרמניה של ימינו). בגיל 6 הוא התייתם מאביו שהיה משנה לבישוף. בשנת 1794 החליטה משפחתו לעבור לברלין. את שנותיו עד 1798 בילה שינקל בלמידה בבית הספר Zum Grauen Kloster. במהלך הזמן הפך לתלמידו של האדריכל (תלמידו של פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, בשנים 1798–1800) ואביו , ואף התגורר בביתם והפך לחבר קרוב. היכרותם נעשתה עקב פגישה בתערוכת אומנות בנערותו. בשנת 1800 המשיך ולמד ב. ב-1805 חזר לברלין אחרי מסע לפריז, שם הפך לצייר והתמחה במקצוע זה רבות. בשנת 1809 קיבל משימה חשובה והיא לעצב מחדש את חדר השינה בארמון המלוכה לכבוד המלכה לואיזה. בשנת 1815 התמנה לאדריכל המלכותי של כל פרוסיה, וזכה בתואר נשגב זה.
שינקל ערך כמה מסעות במהלך חייו, בהם ביקר בצרפת, איטליה (מסע זה ארך כשנתיים, והוא חזר ממנו רק בשנת 1805), סקוטלנד ואנגליה.
שינקל נחשף ב-1810 לציורו של קספר דויד פרידריך, "הטייל מעל לים הערפילים", בתערוכת אמנות בברלין, והגיע למסקנה שעתידו כצייר אינו מזהיר, וכי לעולם לא יוכל להשתוות ברמתו לצייר כפרידריך, והחליט להתמחות כאדריכל.
לאחר תבוסת נפוליאון הפך שינקל למנהל ועדת הבניה הפרוסית. בתפקיד זה, לא רק שדאג לתכנן מחדש את ברלין (שהייתה בתקופה זו עיר מרשימה פחות מערים אירופאיות ראשיות אחרות, כדוגמת פריז, לונדון או רומא) ולהפוך אותה לבירה הייצוגית של פרוסיה, אלא גם פיקח על הפרויקטים שהתפשטו לשאר הטריטוריות הפרוסיות, מחבל הריין במערב ועד קניגסברג במזרח.
ב-9 באוקטובר 1841 נפטר שינקל ונקבר בבית הקברות דורותנשטדטישר בברלין.
יצירתו.
שינקל יצר בעיקר בסגנון האדריכלות של יוון העתיקה המכונה גם התחייה היוונית. סגנון זה היה עדיף בעיניו על הסגנון של רומא הקיסרית שהתקשר אצלו עם כוחות הכיבוש הצרפתיים בגרמניה.
בין השנים 1808–1817 שיחזר ושיפץ את בקרבת אשר בבוואריה בסגנון התחייה הגותית. עבודותיו המפורסמות ביותר ממוקמות בברלין וסביבתה, כגון בית המשמר החדש באונטר דן לינדן, בז'נדארמנמארקט, והמוזיאון הישן באי המוזיאונים. בשנים שלאחר מכן אימץ שינקל את הסגנון הנאו גותי באדריכלות, ובסגנון זה בנה בברלין את ואת מבנה האקדמיה לבנייה.
בנוסף ליצירתו כאדריכל, ידוע שינקל גם בזכות ההיבט התאורטי של עבודותיו. תרשימים ושרטוטים שלו, שימשו בסיס למבנים נוספים אחרים, שחלקם לא יצאו אל הפועל. הדוגמה הבולטת ביותר לתוכנית גרנדיוזית שכזו היא תוכניתו להפוך את שרידי האקרופוליס באתונה לארמון המלכותי של יוון המודרנית, או לבנות ארמון בחצי האי קרים.
שינקל הוא גם המעצב של צלב הברזל - אות הגבורה וההצטיינות של פרוסיה וגרמניה.
סגנונו.
סגנונו של שינקל באומנות, בעיצוב ובאדריכלות היה מגוון למדי והכיל תחומים הנתפסים כמנוגדים בעולם האדריכלות והאומנות במיוחד- האדריכלות הגותית והאדריכלות הנאו-קלאסית. ביצירותיו לא שילב בדרך כלל את החיבה לשני סגנונות אלו באופן מאוחד, אלא הראה לרוב את תשוקתו אל כל אחד מהם בנפרד. כבר בהיותו נער בן 14, בלטה חיבתו לאומנות כחובב תערוכות אומנות נלהב. היצירתיות ששפעה ממנו אובחנה לראשונה על ידי גורם רשמי בתפאורת המחזה "חליל הקסם" של וולפגנג אמדאוס מוצרט, שם גילתה אותו המלכה לואיזה של פרוסיה.
קונרד ון הוטן
אנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו
האנדרטה ליהודי אירופה שנרצחו (בגרמנית: Denkmal für die ermordeten Juden Europas), הידועה גם כאנדרטת השואה, היא יד זיכרון שהוקמה בברלין ליהודים שנרצחו בשואה, ותוכננה על ידי האדריכל פיטר אייזנמן. האנדרטה נחנכה בתאריך 10 במאי 2005, והיא ממוקמת בצידה המזרחי של העיר, מעט דרומית לשער ברנדנבורג, מול בניין השגרירות האמריקאית בברלין, במקום שבו שכן בימי הרייך השלישי בניין משרדי הקאנצלר של אדולף היטלר.
האנדרטה משתרעת על שטח של 19,000 מ"ר וכוללת 2,711 קוביות בטון, המסודרות בתבנית משבצות על גבי מישור אשר שקוע במרכזו, ומזכיר סידור של מצבות בבית עלמין. מספר האבנים זהה למספר דפי התלמוד הבבלי ויש הרואים בכך סמל לנצחיות התרבות היהודית לאחר השואה. קוביות הבטון הן באורך של 2.38 מ', ברוחב של 0.95 מ', ובגבהים שונים, בין 0.2 מ' ל-4.8 מ'. הצבת הקוביות תוכננה על מנת ליצור אווירה של אי נעימות ובלבול. המיקום שנבחר לאתר הזיכרון, בקרבת אזור עסקים, אשר בו מרוכזות גם מספר שגרירויות, יוצר מצב בו אנשים רבים חולפים על פני האנדרטה מדי יום ואינם יכולים להתעלם ממנה.
מרכז מידע תת-קרקעי המסונף לאתר כולל את שמותיהם של כל הקורבנות הידועים של השואה, אשר התקבלו ממוזיאון יד ושם, וכן תערוכה בנושא השואה.
עלות בניית האתר נאמדה בכ-25 מיליון אירו.
היסטוריה.
העיתונאית הגרמנייה לאה רוס הייתה הכוח המניע מאחורי בניית האנדרטה. בשנת 1989 היא ייסדה קבוצה על מנת להביא לבניית האנדרטה ולאסוף תרומות. כאשר הדרישה קיבלה תנופה ציבורית, הבונדסטאג החליט להביא ליישום הפרויקט, ובמאי 1994 החלה התחרות על תכנון האתר. ביוני 1995 התקבלה הצעתה של קריסטין ז'קוב-מרקס, ציירת מברלין, ליצירת מישור משופע מבטון בו ייחרתו שמות הקורבנות אך ההצעה העלתה ביקורת רבה, וחריטתם של מיליוני השמות באבן נראתה כבלתי ניתנת ליישום. לבסוף דחה הקאנצלר הלמוט קוהל את הצעתה של ז'קוב-מרקס. בתחרות נוספת שנערכה בנובמבר 1997 זכה האדריכל היהודי - אמריקני פיטר אייזנמן. בתחרות זו נדחתה הצעה להשאיר את האתר ריק למעט תחנת אוטובוס ממנה ייצאו אוטובוסים כל מספר דקות למחנה הריכוז זקסנהאוזן. ביוני 1998 רוב גדול של הבונדסטאג החליט על קבלת תוכניתו של אייזנמן, לה צורף מוזיאון תת-קרקעי "מקום המידע", אשר גם אותו תכנן אייזנמן. הבנייה בפועל החלה ב-1 באפריל 2003.
באוקטובר 2003 התברר כי חברת הכימיקלים הגרמנית "דגוסה", אשר סיפקה חומר כנגד גרפיטי על מנת להגן על הקוביות, הייתה שותפה בחברה "דגש" שייצרה את גז ציקלון B בימי השואה. לאחר שיקול דעת המשיכה מעורבות החברה בעבודה, כאשר זו התחייבה לספק את הצבע לצביעת הקוביות בלא עלות גם בעת ההקמה, וגם בכל צביעה עתידית של האנדרטה.
ב-15 בדצמבר 2004 הסתיימה עבודת הבנייה. ב-10 במאי 2005 נחנך האתר, כחלק מציון 60 שנה לתבוסת הנאצים במלחמת העולם השנייה. יומיים לאחר מכן נפתח האתר לקהל.
ביקורת.
הארגון הגרמני של הצוענים, "ארגון רומה וסינטי", ביקר את הקמת האתר שכן הוא בא להנציח את הקורבנות היהודים של השואה, מבלי להזכיר את רצח הצוענים ורצח לא-יהודים אחרים, אשר הומתו על ידי הנאצים בשל גזעם, נטייתם המינית או תמיכתם הפוליטית. במענה לביקורת זו הקימה ממשלת גרמניה קרוב לאנדרטה לזכר היהודים שתי אנדרטאות נוספות: האחת לזכר הצוענים (בצידו השני של הכביש הסמוך לאנדרטה לזכר היהודים), וכן אנדרטה נפרדת לזכר הנרצחים ההומוסקסואלים.
ריינהארט קוזלק טען כי לגרמניה כאומה יש "אחריות מיוחדת" להמשיך להכיר בשואה ולזכור אותה, אבל שהאנדרטה עצמה צריכה להנציח את כל קורבנות השואה ולא להתמקד רק בנרטיב היהודי.
ארגוני נכים ביקרו את חוסר הנגישות לכיסאות גלגלים בחלק ניכר מן האתר. ישנם מסלולים בעלי נגישות, ומעלית היורדת אל "מקום המידע", אך לא כל האתר נגיש לכיסאות גלגלים.
ביקורת נוספת מציינת כי מתכנן האתר לא בחר מעולם להבהיר במפורש את הרעיון העומד בבסיסו של העיצוב שלו. באף מקום באתר, או מסביבו, אין שלט המתאר את משמעות הסידור של קוביות הבטון. עם זאת, רבים סבורים כי לכך התכוון המתכנן, על מנת להוסיף לאווירת אי-הנוחות, ולעודד את המבקרים להסיק את מסקנותיהם האישיות.
די. סי. יונייטד
די.סי. יונייטד (באנגלית: D.C. United) היא קבוצת כדורגל מוושינגטון הבירה, המשחקת בליגת ה-MLS. כינויה הרשמי הוא "שחור ואדום", ומדי הקבוצה הם ברובם שחורים. די.סי. יונייטד נחשבת לאחת הקבוצות המצליחות ביותר ב-MLS וזכתה מספר פעמים באליפות.
האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא אאודי פילד. לקבוצה מספר מחנות אוהדים: בארה בראבה, סקרימינג איגלס, "לה-נורטה" ו"מועדון אוהדים יונייטד". קמע הקבוצה הוא "טלון", איש בחליפת נשר.
היסטוריה.