הגזרה התגבשה ועוגנה בחוות דעת דתיות מוסלמיות-זיידיות במהלך המאה ה-18 ונאכפה החל מסוף אותה מאה. על פי החוק הזיידי, כל הילדים נולדו לפִיטְרָה , דהיינו "דת טבעית" – אסלאם – והפכו נוצרים או יהודים בידי הוריהם; אצל ילדים שהתייתמו מהוריהם לא הושלם התהליך, ולפיכך יכולה המדינה לקחתם תחת חסותה ולגדלם כמוסלמים. העות'מאנים שכבשו את תימן ב-1872 הפסיקו את אכיפת הגזרה אך היא חודשה שוב בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כשביסס האימאם יחיא את שלטונו על רוב מחוזות תימן. החוק נאכף בעיקר בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20. קיימת מחלוקת במחקר על היקף ותחום אכיפת הגזירה. בת ציון עראקי קלורמן טענה כי היא נאכפה בעיקר באזורים שבשליטת האימאם יחיא, שליט תימן, ואילו באזורים השבטיים, הכפריים יותר, שלטו שייח'ים מקומיים בעלי אוטונומיה, ולכן הגזירה נאכפה בצורה ספורדית יותר. לעומתה סבר ארי אריאל כי הגזירה נאכפה באזורים שהשליטה עליהם לא הייתה ברורה, כחלק ממאבק בין האימאם לשייח'ים המקומיים, שהיהודים שימשו בו כלי להצגת כוח וסמכות.
הרקע לתקנה הייחודית לתימן הוא שכיחות התופעה של ילדים יתומים, כתוצאה מפגעי טבע, רעב ומגפות. המדינה המוסלמית ראתה כחובה את תפקידה כאחראית על כלכלתם וחינוכם של אותם יתומים, ומכיוון שאסור לממשלה לסייע לגידול יהודים, "השונא הגדול ביותר" של האסלאם, היא איסלמה את היתומים. הגזירה הוחלה על יתומים שלא הגיעו לכדי בגרות, שנקבעה במסורת המוסלמית שנהגה בתימן כך: אצל הזכרים – "לַומֵא יְנטֻל", כלומר עד שיגיעו שני אשכיו לגובה זהה, שכן אצל הילדים "אחד גבוה מחברו"; אצל נקבות – "משיבלטו שדיה ויצמח שערה".
בשנים הראשונות של חידוש אכיפת התקנה, ודרך ביצועה הנוקשה, התעוררה דאגה בקרב היהודים לגורל אותם יתומים. היהודים נהגו להשיא יתומים בגיל צעיר ובכך להוכיח את בגרותם ולמנוע את התאסלמותם. לרוב נישאו יתומים צעירים בני אותו גיל זה לזה, וכך ניצלו שניהם; נערות יתומות יכלו גם להינשא לגברים מבוגרים יותר, כנשותיהם הראשונות או השניות. דרך נוספת להימנע מאכיפת הגזרה הייתה להבריח את היתומים מחוץ לתימן, או לאזורים בתוך תימן שבהם לא נשקפה להם סכנה.
בשנות ה-30 ובשנות ה-40 התפתחה גישה פשרנית של השלטונות כלפי התקנה, ויותר משהיא הייתה חוק שהתקיים בפועל, היא הפכה להצהרה אידאולוגית. אף על פי שמשנות ה-30 אוסלמו רק יתומים בודדים, גזרה זו הפכה למרכיב חשוב בהיסטוריוגרפיה היהודית-תימנית ובזיכרון הקולקטיבי של יוצאי תימן בישראל. במחזה "חיים חדשים" מאת שלמה דורי (1927) מעלה אחת הדמויות, סעיד, חשש לכליאה בעקבות הסתרת יתומים יהודים; במרכז המחזמר "המבשר", שהוצג בשנת 1957 בתיאטרון אוהל, העמיד המחבר סעדיה דמארי את היתום היהודי ציון שנאלץ להמיר דתו לאסלאם. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 ברחו מאות יתומים מתימן, והם הועלו במהירות מעדן לארץ ישראל. בתיאור השירי של שלמה מדליה: "לְךָ רֵעַ קטֹן
בעולים // לא עוד תדע // גזירות תימן על עוללים // וצום עדה". היו שראו בה גזרה קשה מגזירתו של פרעה להשליך ליאור כל בן שנולד לבני ישראל בימי יציאת מצרים, שכן גזירתו של פרעה התייחסה לזכרים בלבד, ואילו "גזירת היתומים" פגעה בזכרים ונקבות כאחד.
להקת פיקוד הדרום
להקת פיקוד הדרום היא להקה צבאית ישראלית. בין שיריה הידועים ניתן למצוא את הלהיטים "לילה בדרום", "חיל רגלים", "ויסעו ויחנו", "אני מת", "בסיירת שקד", "להתראות" ,"שבחי מעוז", "אבשלום", "והיה ביום ההוא","בית חלומותי", "יונה עם עלה של זית", "לדרום", "מדרום תיפתח הטובה", "ארץ ישראל יפה", "מכת חשמל", "אלעד ירד אל הירדן", "לאילת" ו"וגמרנו".
בין חבריה של הלהקה לאורך השנים נמנים בין היתר יעקב בודו, אלברט כהן, ציפי שביט, אביבה אבידן, מתי כספי, נגה שלם-כהן, יונית שהם-אורון, גד אורון, דדי בן-עמי, רוני בראון, לירון נירגד, שמעון ברק, חנה לסלאו, דני גרנות, יובב כץ, יוריק בן-דוד, ציפי מור, ליליאן ברטו, נתן דטנר, רחלי חיים, חיה סמיר, רמה מסינגר, עינת ארליך, אייל בוחבוט, ירון כפכפי ועוד רבים.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
הלהקה הוקמה בסוף שנת 1951 על ידי אברהם צביון והבמאי יעקב מגבלות.
להקה זו זכתה לכינוי "להקת הבולגרים" מאחר שרוב חבריה היו עולים חדשים מבולגריה כמו אלברט כהן האקורדיוניסט ומדלן רחמימוב. חברים נוספים בלהקה היו יעקב בודו, רפאל שחר, משה בכר, יוסף טויל, לילי ורסנו, ליאון גרשון, משה חורש, אהובה דקל, אליקים יאיר, שולמית לפיד, מלכה זילברברג, משה רוזנבלום, אביבה צוברי, ויהודה סגל (אקורדיון).
התוכנית הראשונה, שהועלתה ב-1952, הייתה "קזבלנקה עלה בדרגה", שכתב וביים יעקב מגבלות. מתוך כתבה שהתפרסמה ב 1952 בעיתון דבר על ידי י.מ. ניימן - "קזבלנקה עולה בדרגה" כתוב מתוך ידיעה ומתוך מגמה חינוכית. עולה חדש ממרוקו מתרברב תחילה, אך אחרי הרפתקאות וגלגולים שונים הוא בא לידי הכרה כי לא הדרגה העיקר אלא האדם והוא מתנדב למשלט בנגב. תוכו של המחזה רצוף ביקורת עצמית והומור והעיקר, להקה זו אינה חוששת לשחות נגד הזרם, היא מטיפה לציונות בלי מירכאות".
ההצגה השנייה הייתה "קריינית גלי צה"ל". מנהלה המוזיקלי ומלחינה של הלהקה היה מאיר נוי, ששנתיים קודם לכן היה האקורדיוניסט של להקת הצ'יזבטרון. נוי הביא שני שירים של הצ'יזבטרון לתוכנית "קריינית גלי צה"ל", "כושי כושי" ו"היי דרומה" שאת שניהם הלחין בעצמו למילים של חיים חפר.
שנה לאחר מכן (1953) העלתה הלהקה את התוכנית השלישית "בדרום אין כל חדש". אחד משירי התוכנית, "חיל רגלים", התפרסם מאוד באותה תקופה והיה הסולו הראשון שקיבל לשיר יעקב בודו, לצד שיר נוסף שהתפרסם, "שלושה חיילים", שניהם היו בלחניו של מאיר נוי.
הלהקה התפרקה בסוף 1954 כשעוד הספיקה להפיק באותה שנה את התוכנית "ארץ בלי בנות" ואת התוכנית "זהו הג'וב", שבה הופיע השיר "המנון להקת הדרום" שכתב חיים חפר. בתקופה זו של הלהקה נכללו גם השירים "מקומך ידידי בדרום", "השריונים" ועוד. לאורך כל חמש התוכניות הללו שימש מאיר נוי כמנהל המוזיקלי של הלהקה וגם כמלחין השירים.
שנות ה-60.
מ-1954 לא פעלה הלהקה כלל, וחזרה לפעילות במתכונת של להקה גדולה רק בשנת 1968 לאחר שפעל בפיקוד צוות הווי פיקוד דרום. בשנת 1968 הקימו מחדש להקה גדולה בפיקוד שהפיקה את התוכנית "זמר בדרום", ובה בלטו הלהיטים "לילה בדרום", "והיה ביום ההוא", "עלומים", "אביב", "בימים שכאלה", "לך לעזה", "חלום ליל חורף", "חצי האי סיני", ו"הורה נגב". בין חברי ההרכב היו דני גרנות (ששר סולו את "לאהוב את החיים" ו"לך לעזה") אלכס טלמור (וולף), יעקב נוי, מתי כספי, בהירה שלום (כספי ושלום שרו דואט את "עלומים"), דדי בן-עמי והאקורדיוניסט ישראל רז. במאי התוכנית היה יובב כץ ומנהלה המוזיקלי היה אילן מוכיח. לתוכנית זו יצא תקליטה הראשון של הלהקה בשם זמר בדרום. חברי הלהקה הוותיקים ואלו שנשארו לתוכנית הבאה צולמו בחולות ראשון לציון עבור עטיפת התקליט, עם התלבושות והתפאורה, זמן רב לאחר שהתוכנית כבר ירדה מהפעילות בשטח. רוב חברי מחזור זה הגיעו מלהקות צבאיות אחרות כמו מתי כספי, גדי אורון ומיכל נדיבי מלהקת הנח"ל.
שנה לאחר מכן העלתה הלהקה את התוכנית "מסביב לסיבוב" בהדרכת בני נגרי, שממנה זכור הלהיט "שלך באהבה" (המוכר גם בשם "מרסל" - סולנית: רחל שטרקר). שירי התוכנית לא הוקלטו על-גבי תקליט אך כמה מהם הוקלטו על תקליטי שדרים ונשמרו ב"קול ישראל". שירים נוספים של התוכנית שהוקלטו ב"קול ישראל" היו: "בית חלומותיי"(סולנית-נגה שלם), "טהיטי" ו"גוליברה", לצד שירים שלא הוקלטו כמו "מוטל" ו"בלדה על הים".
שנות ה-70.
תקופת הזוהר של הלהקה הגיעה בשנות ה-70. התוכנית "מעוז א'-א'" שהופקה ב-1970 הייתה המוצלחת ביותר של הלהקה. בין חברי ההרכב היו נגה שלם, מתי כספי, אורי קריב, ג'ק הירש, מנחם שרייבר, רבקה'לה דרורי, אלי והבה, גליה, נינה מש, עמנואל הולנדר, דני טימור, איציק וינשטיין, אבי ברנד, גדי אורון, נורית זאבי (פרי), יונית שוהם ויעקב נוי. השירים הבולטים של התוכנית היו "לאילת", "שלוש רגליים" "אני אצבוט לך", "אני מת", "להתראות" ו"בסיירת שקד". לתוכנית זו יצא תקליט שנקרא על שם התוכנית. הלהיט "אני אצבוט לך" זכה בתקליטון הכסף הראשון של העיתון "להיטון", אותו שר סולו גדי אורון. במחזור זה קרמה עור וגידים שלישיית "לא אכפת להם" (מתי כספי, גדי אורון ויעקב נוי), שנקראה במקור "שלושת השמנים", שביצעה את "אני מת" ו"שלוש רגליים". "לא אכפת להם" פעלה גם לאחר השחרור והוציאה אריך נגן שלם. במאי התוכנית היה אברהם דוד ועל הצד המוזיקלי היה אחראי רפי בן-משה, שעבד קודם לכן עם להקת גייסות השריון. על הצד התנועתי היה אחראי יענקלה קלוסקי, שגרם לחברי הלהקות האחרות לקנא בלהקה הצעירה שתוך זמן קצר זכתה להצלחה אמנותית גדולה (כינור דוד). בתוכנית זו הלהקה יצרה לעצמה קו מוזיקלי מסוים שהפך מזוהה איתה לאורך השנים וכוריאוגרפיה ייחודית ומושקעת של יענקלה קלוסקי, שהפכה את התוכנית הזאת ואת התוכניות הבאות למיני מחזמר.