גם בלונדון, בירת האימפריה הבריטית, גונה המעשה בחריפות ואף הושווה למעשה נאצי. עיתון ה"דיילי אקספרס" הדפיס את תמונות התלויים על פני כל העמוד הראשון של העיתון. הוועד הערבי העליון, בראשותו של ג'מאל אל-חוסייני, גינה אף הוא את התליות ובהצהרה שפרסם הציע לעולם, בין השאר, "שישווה טרור זה עם המהומות הערביות בשנים 1936–1939 שהוכיחו את אצילותם של הערבים. מהומות אלו היו לוחמת פנים אל פנים ולא היו בהן מעשי זוועה כאלה". הפרשה גם השפיעה על דעת הקהל הבריטית על השהות בארץ ישראל. כך לדוגמה במאמר מערכת של המאנצ'סטר גארדיאן נכתב: "הגיע הזמן שהממשלה תחליט לעזוב את פלשתינה".
התפרעויות של חיילים בריטים והתפרצויות אנטישמיות.
מיד באותו הערב בו נמצאו שני הסמלים החלה ברחובות תל אביב השתוללות נרחבת של כוחות צבא ומשטרה בריטיים. שוטרים וחיילים הסתערו באלות על אזרחים עוברי-אורח, וחבטו קשות בכל מי שנזדמן תחת ידיהם. משנמלטו האזרחים מהאזור, החלו השוטרים והחיילים לנפץ חלונות ראווה. במהלך ההתפרעויות נרצחו חמישה יהודים ביריות ועשרים ושבעה נפצעו, וכל זאת מבלי שרשויות המנדט התערבו.
בבריטניה פרצו מהומות אנטישמיות. חנויות שבעליהן יהודים הותקפו, חלונות ראווה נופצו והבעלים נסקלו באבנים. בתי קברות חוללו, בית כנסת אחד הוצת וחלונותיהם של בתי כנסת נוספים נופצו. הפגנות פרועות נערכו, כתובות נאצה רוססו, ויהודים נפצעו. המקרה העמיד במבחן קשה את נאמנותם של יהודי בריטניה למלך.
יום לאחר גילוי גופותיהם של הסמלים הבריטים, יום שישי, 1 באוגוסט, הובאו לקבורה מרווין פייס וקליפורד מרטין בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה. באותו יום נקברו בתל אביב חמשת היהודים שנרצחו בהתפרעויות השוטרים והחיילים הבריטים.
בספטמבר, למעלה מחודש לאחר תלייתם של הסרג'נטים, נרצחו סמוך לפרדס חנה מאיר וראובן פלסקובסקי, אב ובנו תושבי המושבה כרכור שהיו פעילים בארגון ההגנה, בעת שהיו בדרכם מחדרה חזרה לביתם. הם נדרסו במזיד על ידי פטרול של הצבא הבריטי ומעשה זה מיוחס כנקמה על פרשת הסרג'נטים.
השלכות והתייחסויות.
פרשת תליית הסרג'נטים נמנית, ביחד עם פיצוץ מלון המלך דוד וליל ההלקאות, כאחת הפעולות שפגעו ביותר ביוקרת השלטון הבריטי. על-פי דעות שונות פעולות אלו היוו אחד הגורמים להסתלקות או לזירוז פינויים של הבריטים מארץ ישראל. אחרים רואים בה גורם שפגע בעמדות היישוב ובסיכוייו למדינה. הוועדה המיוחדת של האו"ם לעניין ארץ-ישראל, ועדת אונסקו"פ, שפעלה בארץ באותו הזמן וביקשה מכל הצדדים שלא להיגרר לפרובוקציות שישפיעו על עבודתה, לא יכלה להתעלם ממאורעות אלו. בנוסף, בזמן שבו התרחשה פרשת הסרג'נטים, התרחשה פרשה אחרת - פרשת אוניית המעפילים "אקסודוס", שעל סיפונה הטלטלו כ-4,500 ניצולי השואה יהודים אשר לא הורשו להיכנס לארץ. שתי הפרשות הללו, שהתחרו ביניהן על תשומת הלב התקשורתית ודעת הקהל העולמית, תרמו ככל הנראה להחלטת הוועדה המיוחדת על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
חודש לאחר הפרשה התכנס הפרלמנט הבריטי למושב מיוחד של הבית התחתון על מנת לדון בה. במהלך הדיון שררה "תמימות דעים כל-מפלגתית לגבי נטישת ארץ ישראל במהירות". שנתיים מאוחר יותר אמר מזכ"ל ה"רויאל אמפייר סוסייטי", הקולונל ארצ'ר קאסט, שהיה משנה למזכיר הכללי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים, בהרצאה בפני ה"רויאל אמפייר סוסייטי" (Royal Empire Society) (1949): "תליית שני הסרג'נטים הבריטים גרמה ליציאתנו (מארץ ישראל) יותר מכל דבר אחר".
לאחר תליית הסרג'נטים, במהלך החודשים שנותרו לשלטונם, לא הוציאו להורג הבריטים אנשי מחתרת נוספים. מנחם בגין טען שתליית הסרג'נטים הצילה את חייהם של רבים מחברי אצ"ל ולח"י.
במכתב מנובמבר 1948, הדן במתן היתר כניסה לארצות הברית למנחם בגין, כתב סגן שר החוץ של ארצות הברית, רוברט לווט, כי ביקור כזה עלול ליצור עימות עם בריטניה משום שהאצ"ל היה אחראי למספר פעולות שנטען שהביאו ליציאת הבריטים מארץ ישראל.
בשנת 1981 התברר שאחד התלויים, קליפורד מרטין, הוא יהודי על פי ההלכה, משום שאמו, פרננדה, הייתה בת למשפחה יהודית שמוצאה מקהיר. ההנחה המקובלת היא שאנשי האצ"ל לא ידעו עובדה זו.
על רקע הפרשה ובהשראתה נכתב ספרו של אמנון רובינשטיין, "אהבות אסורות" (זמורה ביתן, 2010). חטיפת הסרג'נטים, ובייחוד מאסרם עד להוצאתם להורג, מתוארת בהרחבה מנקודת מבטם של החיילים הבריטיים גם באחד הפרקים של המיני-סדרה "ההבטחה".
חורשת הסרג'נטים.
חלק מהחורשה, המכונה כיום באופן רשמי בשם "יער נתניה", שוכן בין שכונת קריית השרון מדרום לשכונת קריית רבין מצפון. אורכה של החורשה ממזרח למערב כ-600 מטרים ורוחבה מצפון לדרום כ-450 מטרים. היא מוקפת ברחובות מכל ארבעת עבריה. אף שבמקום נסללו מספר שבילי הליכה, הוצבו ספסלים ופנסים והוכשרו פינות משחק ופיקניק, שמרה החורשה על צביונה הטבעי. פרשת הסרג'נטים איננה מאוזכרת במקום בשום צורה.
עם זאת, קיים ספק אם אכן נתלו הסרג'נטים באותה חורשה. יש המזהים את החורשה בה נתלו השניים ביער אילנות.
רגדול
גאנגק'אר פואנסום
גאנגק'אר פואנסום (בדזונגקה: གངས་དཀར་སྤུན་གསུམ་; פירוש השם "שלושה אחים הרריים") הוא ההר הגבוה ביותר בבהוטן ונחשב להר הגבוה ביותר שפסגתו לא נכבשה מעולם, בגובה 7,570 מטרים, כך על פי מדידות והערכות לא רשמיות. ההר הוא חלק מרכס הרי ההימלאיה.&lt;br&gt;לאחר שבהוטן פתחה את אתרי טיפוס ההרים שבשטחה למבקרים, בשנת 1983, יצאו 4 משלחות לנסות ולכבוש את הפסגה, אך כולן נכשלו. למרות זאת, משלחת אחרת בשנת 1988 הצליחה להעפיל לאחת הפסגות הנמוכות יותר של ההר כאשר יצאה מאזור טיבט.
גובהו של גאנגק'אר פואנסום נמדד לראשונה ב-1922, אבל מפות האזור אינן מדויקות כלל וכלל ומראות את ההר במקומות שונים ובגבהים שונים. מפות שכאלה היו הסיבה לכישלון המשלחת הראשונה שיצאה לטפס על ההר.
ממלכת בהוטן אסרה על טיפוס ההרים אשר גובהם מעל 6,000 מטר בשנת 1994 מתוך כבוד לאמונות האוכלוסייה המקומית. החל משנת 2003 טיפוס הרים נאסר כליל. מסיבה זו הר גאנגק'אר פואנסום צפוי לשמר את מעמדו הייחודי, שכן פסגות גבוהות יותר שלא נכבשו הן למעשה פסגות משניות של הרים גבוהים יותר - ולא הר נפרד בפני עצמו.
בשנת 1998 הצליחה משלחת יפנית לקבל אישור לטפס על ההר מאגודת מטפסי ההרים הסינית, אך האישור נדחה על ידי בהוטן. במקום זאת יצאה המשלחת בשנת 1999 מטיבט וטיפסה בהצלחה לפסגה המשנית בהר, ליאנקאנג קאנגרי, שגובהה 7,535 מטרים. בניגוד למפות רבות, תיעוד המשלחת טוען שפסגה זו נמצאת בטיבט ושהגבול בין טיבט לבהוטן עובר בפסגתו הראשית של ההר, שגובהה 7,570 מטרים. גובה זה נתמך על ידי נתונים יפנים אשר מתבססים בתורם על נתונים סיניים. ממשלת בהוטן לא סקרה מעולם את ההר או מדדה את גובהו.
זעמן שחור
זַעֲמָן שָׁחור (שם מדעי: "Dolichophis jugularis") הוא מין של נחש במשפחת הזעמניים והארוך בנחשי ישראל, תפוצתו באזורים הלא מדבריים באיראן, עיראק, טורקיה, קפריסין, ירדן, סוריה וישראל. הזעמן השחור אינו ארסי, ובשל רעבתנותו הגדולה נחשב למועיל שבנחשים בהדבירו מכרסמים רבים, ואף נחשים ארסיים באזורי תפוצתו כגון צפע מצוי. זעמן שחור הוא נחש פעיל למדי ומהנפוצים בנחשי ישראל. ככל נחשי ישראל הוא בעל חיים מוגן, ואסור להחזיקו בשבי ללא היתר ממשלתי מיוחד.
תיאור ותפוצה.
צבעיו של זעמן שחור משתנים ללא היכר מצעירותו לבגרותו. בצעירותו ועד הגיעו לאורך של כ-1.2 מטר לערך צבעו יהיה חום-אפרפר כאשר גופו מנוקד בנקודות קטנות שחורות או אפורות באופן לא אחיד. בבגרותו אותן נקודות ישחירו ויגדלו עד אשר צבעו יהיה שחור אחיד ומבריק, ובטנו תהיה בצבע אפור. בישראל עשוי אורכו להגיע עד ולמשקל של כ-2 ק"ג, מחוץ לישראל נצפו גם פרטים באורך של עד 3 מטר. בישראל קרובים לאורך זה, אך קצרים במעט, כרכן הקרינים (שגופו עבה משל הזעמן) ותלום קשקשים מצוי. ראש הזעמן השחור אינו רחב בהרבה מצווארו, עיניו ואישוניו עגולים וגדולים יחסית וראייתו טובה. חוש הראייה המפותח מצביע כי עיקר פעילותו של נחש זה בשעות היום ומקצתה בשעות הלילה. זעמן שחור הוא נחש פעיל ומהיר למדי המגיע ל-. גופו הארוך עשוי מכ-400 חוליות המסייעות לפיתוליו האקרובטיים של הנחש כמו גם מערכת שריריו המפותחים ההופכות אותו למטפס מצוין, אם כי הוא שוכן קרקע רוב זמנו. זעמן שחור נפוץ מאזור קו באר שבע וצפונה, אינו שוכן באזורים חוליים, מדבריים או מדבריים למחצה.
בעבר נפוצה סברה מוטעית כי כל נחש שחור בארצנו אינו ארסי ואינו מסוכן ואף שם זה שימש כשם נרדף לזעמן השחור, אולם סברה זו אינה נכונה לגבי מיני נחשים שחורים אחרים. דומים לזעמן השחור בארצנו שני נחשים - פתן שחור מצוי ושרף עין גדי שאזור תפוצתם הוא מדברי או מדברי למחצה, והם נחשים ארסיים, שרף עין גדי אף נחשב לנחש הארסי ביותר בארצנו. דרושה עין מנוסה להבחין בין המינים. באופן כללי אזור מחייתם של שני נחשים ארסיים אלו אינו חופף בעיקרו לאזור מחייתו של זעמן שחור בישראל ובניגוד אליו הם נחשים הפעילים בעיקר בלילה, אולם לא באופן בלעדי ולכן אין להסתמך על כך כגורם מזהה. כאשר נחש שחור קצר ממטר הוא בהכרח יהיה ארסי, היות שזעמן שחור מחליף צבעו מחום-אפרפר לשחור רק כאשר הוא ארוך ממטר. הנחש הארסי שעיקר אזור תפוצתו חופף לזה של הזעמן השחור בישראל הוא הצפע המצוי.
התגוננות.