היינריך לואי ד'ארה (בגרמנית: Heinrich Louis d'Arrest; 13 באוגוסט 1822 – 14 ביוני 1875) היה אסטרונום גרמני. הוא ידוע בעיקר בזכות חלקו בגילוי כוכב הלכת נפטון, כעוזרו של האסטרונום יוהאן גלה בעודו סטודנט צעיר למתמטיקה באוניברסיטת ברלין. בהמשך עבודתו גילה ד'ארה מספר אסטרואידים, גלקסיות, כוכבי שביט וערפיליות. בחייו גילה כ־342 גרמי שמיים עמוקים. זוכה מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1875.
ביוגרפיה.
ד'ארה היה נצר של משפחת הוגנוטים צרפתים אשר נמלטו לגרמניה בשנת 1685 לאחר ביטול האדיקט של נאנט. אביו היה רואה חשבון במושבה הצרפתית "לואי ד'ארה".
בעודו סטודנט למתמטיקה באוניברסיטת ברלין, ד'ארה היה יד-ימינו של יוהאן גלה. השניים עבדו תחת הנחייתו של האסטרונום יוהאן פרנץ אנקה במצפה הכוכבים של ברלין. המתמטיקאי והאסטרונום הצרפתי אורבן לה-ורייה חישב את המיקום והקיום של נפטון בעזרת חקר הפרטורבציה במסלול הכבידתי של כוכב הלכת אורנוס. לה-ורייה שלח לגלה את הקואורדינטות, על מנת שיבדוק את ממצאיו התאורטיים. גלה, בסיוע ד'ארה הצעיר, מצא את הכוכב מיידית בו בלילה שקיבל את המכתב מלה-ורייה, ב-23 בספטמבר 1846. כוכב הלכת היה במרחק של מעלה אחת מן המיקום אותו לה-ורייה חישב. גילוי נפטון, בו ד'ארה לקח חלק, נחשב כאשרור דרמטי לענף המכניקה השמימית, ולאחד מהרגעים הראויים ביותר לציון במדע של המאה ה-19.
בשנת 1848 עבר ד'ארה לעבוד במצפה הכוכבים של אוניברסיטת לייפציג. בשנת 1850 הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת לייפציג. ב-28 ביוני 1851 הוא גילה כוכב שביט שנקרא על שמו, "6P / d'Arrest" (). באותה שנה פרסם מסה על מסלולי כוכבי לכת מינוריים. במצפה הוא חקר גם אסטרואידים, ערפיליות, וגלקסיות.
בספטמבר 1857 עזב ד'ארה את לייפציג ועבד כפרופסור מן המניין לאסטרונומיה באוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק. בעזרת הטלסקופ המשוכלל של מצפה הכוכבים בקופנהגן, הוא המשיך לתצפת וגילה כמה מאות גלקסיות, אשכולות כוכבים וערפיליות גז. הוא סיכם את תצפיותיו ביצירה "Siderum Nebulosorum Observationes Havnienses" אשר פורסמה בשנת 1867.
באוקטובר 1862 גילה את האסטרואיד "Freia 76" (). בנוסף, הוא גילה את הגלקסיה "NCG1" () ב-1861, ואת הגלקסיה "NFG26" ב-1865.
בשנת 1864 ד'ארה כשל בחיפוש אחר ירחים של מאדים, וחישב רף מקסימלי של 70 arcminutes כמרחק ממאדים בו ירחיו עשויים להימצא.
תרומה משמעותית של ד'ארה לאסטרונומיה הייתה מחקרו בנושא צביר-העל , אותו ניתח בשנים 1861–1867 באמצעות תצפיות שיטתיות. כשלושים שנה לאחר מכן, השלים האסטרונום מקס וולף מחקר זה והצליח לצלם את הצביר.
ד'ארה סבל קשות מהיפוכונדריה בשנים האחרונות לחייו. הוא מת בקופנהגן, דנמרק מאי ספיקת לב בגיל 52.
חיים אישיים.
בשנת 1851 נשא לאישה את אוגוסטה אמילי מביוס, בתו של המתמטיקאי הנודע אוגוסט פרדיננד מביוס. נולדו לזוג שני ילדים, דוריס סופי (1853) ולואי (1855).
פרסים והנצחה.
על הישגיו ד'ארה זכה במספר רב של פרסים, כולל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1875, ופרס לאלנד לשנת 1844. הוא היה חבר באקדמיה למדעים של דנמרק, שוודיה, סנט פטרסבורג, לייפציג ומינכן, באגודה המלכותית הבריטית לאסטרונומיה וכמו כן, הוענק לו תואר אבירות במסדר הדני.
לאחר מותו נקראו על שמו מכתש ד'ארה על הירח, מכתש ד'ארה על ירח המאדים פובוס, וכן האסטרואיד "ד'ארה 9133".
פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי
פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי (באנגלית: RAF Fighter Command) היה פיקוד שריכז את יחידות מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי.
הפיקוד הוקם ב-14 ביולי 1936 במהלך של ארגון מחדש של חיל האוויר המלכותי (לצד הקמה של מספר פיקודים נוספים) ושירת לאורך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה, הוא מוכר במיוחד על ניהול טייסות הקרב במהלך הקרב על בריטניה ב-1940. בנובמבר 1943 נסגר הפיקוד ומאחר והאיום האווירי על בריטניה ירד והמערכה האווירית התרחקה לזירות אחרות, הפיקוד על מטוסי הקרב התפצל למרכיב הגנה שהפך לפיקוד 'ההגנה האווירית של בריטניה הגדולה' (ADGB), ומרכיב התקפי שהפך לחיל האוויר הטקטי השני. באוקטובר 1944 פיקוד ההגנה האווירית שונה חזרה לפיקוד מטוסי הקרב שהמשיך לספק הגנה על שמי האי הבריטי עד לסוף המלחמה. לאחר המלחמה המשיך לפעול בשנים הראשונות של המלחמה הקרה עד אשר מוזג עם פיקודי לוחמה אווירית נוספים לכדי פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי ב-30 באפריל 1968.
מבנה הפיקוד (1940).
הפיקוד התחלק לשישה להקים שהתפרסו בשטחים גאוגרפיים ברחבי בריטניה. כל להק היה אמון בגזרתו על עד חמישה תאי שטח (מסומנים באותיות A עד Z) שחילקו את תחומי האחריות בין היחידות השונות והקלו על ניהול הגנה ומערכות אוויריות. כל להק כלל מספר בסיסים שהיוו מרכזי פיקודי אזוריים, תחת פיקוד כל להק היו מספר טייסות מסוגים שונים, אלו ישבו באחד מהבסיסים המרכזיים או במחנות סמוכים.
לוסינואוסטרובסקי
נפת לוסינואוסטרובסקי (ברוסית: Лосиноостровский район) היא נפה של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה 5.54 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 83,046 תושבים (2020).
בנפה ישנם מוסדות רפואיים גדולים (שני בתי הבראה, האחד מיועד לילדים, השני הוא בית הבראה סבטלנה; בית חולים לוותיקי מלחמה עם בית חולים ומרכז ייעוץ ואבחון; בית חולים ליולדות). שלוש קופות חולים.
ישנם כמה גנים ופארקים, כאשר הגדול שבהם הוא פארק בבריכת דז'אמגרובסקי, אשר הוקם באתר מחצבה בחול בשנות השישים כתוצאה מהקמת סכר בנחל איצ'קה. מבחינת השטח, בריכת דז'אמגרובסקי היא אחת הגדולות במוסקבה.
מריה־ז'ואאו פירש
מריה ז'ואאו פירש (בפורטוגזית: Maria João Pires; נולדה ב־23 ביולי 1944) היא פסנתרנית פורטוגלית, המופיעה עם תזמורות ומנצחים בעלי שם. הקליטה לחברות ההקלטה החשובות בעולם, ביניהן דויטשה גרמופון, ארטו, דנון ועוד.
שנים ראשונות.
פירש נולדה בליסבון, בירת פורטוגל. החלה את לימודי הנגינה בגיל שלוש, ושנתיים לאחר מכן הופיעה לראשונה בפומבי. בהיותה בת חמש הופיעה מול קהל בנגינת קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מאת מוצרט. בגיל תשע זכתה בפרס הראשון של פורטוגל למוזיקאים צעירים. היא למדה בקונסרבטוריון של ליסבון אצל קמפוס קואלו ופרנסין בנואה. בנוסף ללימודי הנגינה, היא גם למדה הלחנה, תאוריה והיסטוריה של המוזיקה. בגיל 16 סיימה את לימודיה ועברה לגרמניה, שם למדה אצל רסל שמידט במינכן, ועם קרל אנגל בהנובר. בשנת 1970 זכתה בתחרות המאתיים שנה להולדת בטהובן בבריסל, אירוע שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה.
התפתחות הקרירה המוזיקלית.
בשל קשיים משפחתיים נטשה פירש את הנגינה ובמשך ארבע שנים נמנעה לחלוטין מנגינה. היא חזרה אליה לאחר מכן ובהצלחה רבה.
פירש הופיעה בלונדון לראשונה בשנת 1986, ושלוש שנים לאחר מכן בניו יורק. היא הופיע עם התזמורות הגדולות באירופה ובאמריקה, כולל התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועוד. משנת 1989 שמה פירש דגש על נגינת מוזיקה קאמרית. יחד עם הכנר אוגוסטין דומי והצ'לן ג'יאן וונג, יצרה שלישייה שהופיעה באירופה ובמזרח הרחוק, ברפרטואר קלאסי ורומנטי.
הרפרטואר של פירש כולל בעיקר מלחינים קלאסיים ורומנטיים כמוצרט, שוברט, שומאן, גריג, ברהמס ושופן וכן יצירות לפסנתר מאת י.ס. באך.
הקלטות.
פירש הקליטה במשך חמש-עשרה שנים עבור חברת "ארטו" ובמשך עשרים שנה עבור חברת "דויטשה גרמופון". הדיסקוגרפיה שלה מכילה כ־85 תקליטים ותקליטורים, רובם זכו לביקורות מעולות. פירש הקליטה קונצ'רטי של באך, קונצ'רטי וסונטות לפסנתר מאת מוצרט, קונצ'רטי, אטיודים ופרלודים של שופן, סונטות, אימרומפטי ויצירות נוספות מאת שוברט, מראות מהילדות, מראות יער ויצירות נוספות לפסנתר מאת שומאן, סונטות של גריג ועוד. ההקלטה של סונטות מוצרט זכתה בפרס הגדול לתקליטורים לשנת 1990. בשנת 1996 הגדיר כתב העת Gramophone את הקלטת כל הנוקטורנים של שופן בביצועה כהקלטה טובה ביותר הקיימת. הוא תיאר את פירש כפסנתרנית חסרת שמץ של נרקיסיזם – בין מוזיקאי העל הרהוטים ביותר של זמננו. בשנת 2015 הוענק לפירש פרס גרמופון, הנחשב לאוסקר של המוזיקה הקלאסית בקטגוריית "הקונצ'רטו", על הקלטת הקונצ'רטי של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של הרדיו השוודי תחת שרביטו של המנצח האנגלי דניאל הרדינג.
פרויקטים חינוכיים.
פירש יזמה וניהלה פרויקטים חינוכיים למוזיקאים צעירים. בשנת 1999, היא הקימה את מרכז Belgais לחקר האומנות בפורטוגל, בו הציעה באופן קבוע סדנאות בינתחומיות למוזיקאים מקצועיים ואוהבי מוזיקה. בשנת 2012, בבלגיה, יזמה שני פרויקטים משלימים. מקהלות הפרטיטורה, פרויקט היוצר ומפתח מקהלות לילדים מרקע מצוקה וסדנאות הפרטיטורה. מטרת פרויקטים אלה היא ליצור דינמיקה אוהבת אדם בין אמנים מדורות שונים, על ידי הצעת חלופות למציאות המתמקדת לעיתים קרובות מדי בתחרותיות. פילוסופיה זו מופצת ברחבי העולם בפרויקטים וסדנאות Partitura.
חיים אישיים.
פירש נישאה בגיל צעיר לגרמני ארנסט אורטווין נוט ונולדו להם שתי בנות. היא התגרשה ממנו ונישאה לאמן הפאדו הפורטוגלי ז'ואו פריירה-רוזה, וגם ממנו התגרשה. היא המשיכה במסעות הקונצרטים שלה ברחבי העולם, כאשר בנותיה אתה. היא נישאה שוב לד"ר וולף, רופא שיניים יהודי מציריך,שם התגוררו, אך עד מהרה חזרו לפורטוגל. בשנת 2006 עברו לברזיל, שם גרו עד שנת 2017 ואז חזרו שוב לפורטוגל.
פרסים ועיטורים.