הפטריארכליות נמנות עם שבע הבזיליקות העיקריות (לטינית Basilicae Maiores) הכפופות ישירות לאפיפיור בכובעו כפטריארך המערב (השימוש בתואר זה הופסק בשנת 2006).
ארבע הבזיליקות הפטריארכליות.
ארבע הבזילקות הפטריארכליות ואחת מהבזיליקות העיקריות מייצגות באופן מסורתי את הפנטארכיה - חמש הפטריארכיות המסורתיות של הכנסייה העולמית לפני הפילוג הגדול, ואלה הן:
כל ארבע הבזיליקות שייכות למדינת קריית הוותיקן למרות שרק הראשונה שוכנת בתחומי הקריה. יתר השלוש הוכרו בהסכמים הלטרניים ב-1929 כשטחים אקס-טריטורייליים של המדינה, בדומה למעמדן של שגרירויות, והאבטחה בתוכן נעשית על ידי חיילי המשמר השווייצרי.
בכל אחת מהבזיליקות הפריארכליות ישנה דלת קדושה (Porta Santa) הנפתחת על ידי האפיפיור רק בשנות יובל, ומזבח אפיפיורי, המיועד לעריכת מיסות על ידי האפיפיור לבדו, ובמקרים יוצאי דופן, על ידי עוזרו.
שלוש הבזיליקות העיקריות.
אחת משלוש הבזיליקות העיקריות, בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Lorenzo fuori le mura) ברומא, מייצגת את הפטריארכיה ההיסטורית החמישית, היינו, הפטריארכיה הלטינית בירושלים. שתי הבזיליקות העיקריות האחרות אינן מייצגות מי מחמש הפטריארכיות, והן שוכנות באסיזי:
כנסיות פטריארכליות בהקשרים אחרים.
התואר "כנסייה פטריארכלית" רווח בהקשרן של כנסיות נוספות ברחבי העולם המשמשות בהווה או ששימשו בעבר כמושבו של פטריארך. בין אלה נמנות כנסיות בליסבון, ונציה, אקוויליה, גואה ועוד.
טכסאט
גורווין טכסאט 2 (TechSat Gurwin II) הוא לוויין קטן שפותח בטכניון ושוגר לחלל ב-10 ביולי 1998, באמצעות משגר לוויינים רוסי מטיפוס סטארט. הלוויין תפקד בהצלחה עד 2010 ובכך שבר את שיא הפעילות של מיקרו לוויינים מסוגו - כ-12 שנות פעילות רצופות. הלוויין מכונה גם GO-32 או OSCAR-32 על ידי חובבי רדיו. הלוויין נקרא על שמם של יוסף ורוזלין גורווין, אשר תרמו רבות לפרויקט זה.
מיזם הלוויינות בטכניון.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו סטודנטים בטכניון במאמץ פיתוח לוויין זעיר אשר יעשה שימוש בטכנולוגיות חלל חדישות. הסטודנטים, בליווי של אנשי הסגל, בנו לוויין שמשקלו 50 ק"ג, גודלו 50 X 50 ס"מ וצורך פחות מ-17 ואט. מרבית החומרה ללוויין נתרמה על ידי חברות ישראליות, אשר רצו לבחון רעיונות חדשים ופיתוחים מקוריים בסביבת חלל על גבי לוויין.
עלות הפיתוח של הלוויין עמדה על כ-3.5 מיליון דולר. הלוויין הראשון שנבנה שוגר על גבי טיל רוסי בחודש מרץ 1995. השיגור נכשל והלוויין לא הגיע למסלול. הלוויין גורווין טכסאט-2 שנבנה בעקבותיו שוגר בהצלחה ביולי 1998 לגובה של 820 ק"מ. באפריל 2010, לאחר 11 שנים של פעילות במסלול, הושלמה משימת הלוויין והופסקה פעילותו. זהו שיא ללוויין אוניברסיטאי שתוכנן למספר שנים בודדות.
לוויין הטכסאט הוא פרי פיתוח של הטכניון, במסגרת מכון אשר לחקר החלל, בשיתוף עם המחלקה לפיזיקה, הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל, סוכנות החלל הישראלית, מפא"ת ותעשיות חלל שונות בארץ, בראשן התעשייה האווירית. בתכנון הלוויין ובבניית מערכותיו השתתפו מספר מומחים וסטודנטים מהטכניון.
אגודת חובבי הרדיו בישראל הייתה גורם מרכזי בפיתוח מערכות הקשר של הלוויין. חובבי רדיו השתתפו באופן פעיל בתכנון מערכות הקשר על הלוויין ומערכות הקשר בתחנת הקרקע. חובבי רדיו הפעילו את תחנת הקרקע ושידורי הלוויין נעשו בתדרי החובבים הבינלאומיים. דבר זה איפשר האזנה ושידור אל הלוויין וממנו על ידי קהילת החובבים בעולם כולו. שלושה תחומי תדרים הוקצו לצורך זה: בתחומים של 2 מטר, 70 ס"מ ו-23 ס"מ.
מבנה הלוויין.
הלוויין בתצורת קובייה של 445 mm x 445 mm x 445 mm ממנה בולטת אנטנה. הלוויין שוקל 48 ק"ג, ומצופה פאנלים סולרים.
הלוויין מיוצב בבקרה תלת-צירית, בעזרת גלגל תנע ושלושה מגנטוטורקרים, ומשתמש במגנטומטרים כחיישנים. הבקרה נעשית על ידי מדידת השדה המגנטי הנמצא במסלול הלוויין והשוואתו למודל שדה מגנטי חזוי שהועלה ללוויין מהקרקע.
לוויין טכסאט הראשון הכיל גם מד אופק, אולם מסיבות תקציביות לא היה ניתן להוסיף אותו ללוויין השני.
משימות הלוויין.
טכסאט נועד לשימושים מדעיים, והכיל שישה ניסויים: מצלמה, מד אוזון (OM-2), גלאי חלקיקים כבדים (SOREQ), ניסוי הולכת על (SUPEX), גלאי קרינת קרני X, וניסוי למדידת מרחק באמצעות החזרת קרני לייזר (SLRRE)
מצלמה לחישה מרחוק (ERIP).
מצלמת הלוויין שנועדה לחישה מרחוק (Earth Remote Sensing Imaging Package) היא מצלמת CCD, אשר נתנה תמונות ברוחב מיפתח המטעד על הקרקע בק"מ (swath) של 25X31 ק"מ, וברזולוציה של בערך 52–60 מ' לפיקסל.
OM-2 - OZONE METER 2 הוא מדיד לבדיקת מצב שכבת האוזון. הגלאי בדק את רמת קרינת העל-סגול המוחזרת משכבת האוזון: ככל שיותר קרינה נפלטת - כך השכבה גדולה יותר. הגלאי שוקל 1.8 ק"ג
תחנת הרכבת ראש העין – צפון
תחנת הרכבת ראש העין – צפון היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל בפאתי העיר ראש העין. התחנה ממוקמת בסמוך למחלף קסם. התחנה משרתת את האוכלוסייה במרחב הסובב – תושבי העיר ראש העין, כפר קאסם, אורנית והיישובים ממזרח ומצפון המתנקזים לתחנה דרך כביש 5 וכביש 444.
בשנת 2020, תוך כדי משבר מגפת הקורונה והשבתת התחבורה הציבורית, במסגרת פרויקט המסילה המזרחית פורק מקטע המסילה הצפוני לתחנה עד לאזור צומת חמד. המקטע פורק כדי לאפשר הנחתן של 4 מסילות בתוואי ולהתגבר על פערים בגאומטריה של המסילות הקיימות.
לתחנה מתוכנן להתווסף לתחנה רציף רביעי וכל רציפי התחנה יוארכו ל-350 מטרים. בתצורה זו שני הרציפים המזרחיים ישרתו את קווי נוסעים של המסילה המזרחית והשניים המערביים ישרתו את קו הנוסעים של לולאת השרון.
היסטוריה.
הקמת התחנה החלה במאי 2002, כחלק מפרויקט מסילת השרון. בחודשים הראשונים להפעלתה, התחנה כללה מבנה זמני. במהלך 2003 נבנה אולם הנוסעים של התחנה והוא נפתח רשמית ב-13 בספטמבר של אותה שנה. כמו כן הוכשר בסמוך לתחנה מגרש חנייה. עד שנת 2019 עוברו בה רכבות לרעננה והחל מ-2020 לתחנת הרכבת הרצליה ונוצרה מסילה טבעתית סביב ערי דרום השרון. את מבנה התחנה תכננה האדריכלית בת-שבע שרמן. התחנה מחופה לבני טרה קוטה אדומות ומעוטרת בפסים אופקיים אפורים. גג המבנה מתכתי ומקומר ובחזיתו מגדל שעון המשמש לחדרי מכונות וחשמל:
מוטיבים אדריכליים דומים – לבנים אדומות ומגדל שעון – מופיעים גם בתחנת הרכבת יוספטל שתוכננה על ידי אותו משרד.
ב-19 בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
ב-25 בדצמבר 2021 החל לפעול בתחנה קו נוסעים חשמלי מהרצליה לאשקלון במקום קו הנוסעים שפעל מהרצליה ועד באר שבע מרכז דרך קו הנגב המערבי.
מבנה התחנה.
לתחנה רציף צד אחד ושני רציפי אי. היציאה מהתחנה אפשרית רק מצידה המזרחי הסמוך לרציף 1. בין הרציפים מקשר מעבר תת-קרקעי. רציף מס' 3 אינו פעיל באופן שוטף.
קווי אוטובוס לתחנה.
בקרבת התחנה ישנו מסוף אוטובוסים ממנו יוצאים עוברים מספר קווי אוטובוס לראש העין, פתח תקווה, יישובי האזור, אריאל ויו"ש.
הקווים במסוף מופעלים על ידי חברות תנופה, אלקטרה-אפיקים, מטרופולין וקווים.
אז'ן עמנואל ויולה לה דוק
אילדבראנדו פיצטי
אילדבראנדו פיצטי (באיטלקית: Ildebrando Pizzetti; 20 בספטמבר 1880 - 13 בפברואר 1968) היה מלחין איטלקי.
פיצטי היה חלק מ"דור 1880", יחד עם אוטורינו רספיגי וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו. הם היו בין המלחינים האיטלקים הראשונים מזה זמן, שתרומותיהם העיקריות לא היו באופרה. (מסורות המוזיקה האינסטרומנטלית ושירת א'קאפלה מעולם לא מתו באיטליה והפיקו, למשל, את רביעיות המיתרים של אנטוניו סקונטרינו (1850 - 1922) ואת היצירות שכתב מורו של רספיגי, מרטוצ'י; אבל עם הופעת "דור 1880" התחזקו מסורות אלה).
ביוגרפיה.
אילדבראנדו פיצטי נולד בפארמה, בנו של אודוארדו פיצטי, פסנתרן ומורה לפסנתר שהיה מורו הראשון של אילדבראנדו. תחילה נראה, שדרכו של פיצטי הצעיר מובילה לקריירה של מחזאי - הוא כתב מחזות אחדים, ששניים מהם הגיעו לכלל הפקה - לפני שהחליט בשנת 1895 על קריירה מוזיקלית ונרשם לקונסרבטוריון של פארמה.
בקונסרבטוריון למד, החל בשנת 1897, אצל ג'ובאני טבאלדיני ורכש את ניצני ההתעניינות, שלא פגה עד יומו האחרון, במוזיקה העתיקה של איטליה ומצאה ביטוי במוזיקה שלו עצמו ובכתביו.
פיצטי לימד בקונסרבטוריון בפירנצה, שאותו ניהל משנת 1917 עד 1923. משנה זו ואילך היה מנהל הקונסרבטוריון של מילאנו. עם תלמידיו נמנו מריו קסטלנואובו, אולגה רודג' ופרנקו דונאטוני. בתפקידו האחר כמבקר מוזיקה כתב ספרים אחדים על המוזיקה של איטליה ושל יוון והיה בין מייסדיו של כתב-עת למוזיקה.
פיצטי, תלמיד של המשורר, המחזאי והמהפכן גבריאלה ד'אנונציו, כתב מוזיקה נלווית למחזותיו והושפע מאוד מן הנושאים הנאו-קלאסיים האפלים של ד'אנונציו. אחת האופרות המאוחרות של פיצטי נכתבה ל-La Figlia Di Jorio של ד'אנונציו.