ישנו מידע מועט בנוגע למבנה הראשון שעמד במקום הכנסייה. בשנת 1724 חפירות שנעשו באזור הכנסייה חשפו מצבת קבורה מהמאה העשירית, והוכיחו כי במקום היו לפני מאות בשנים בית-תפילה ובית-קברות בסמוך לו. מהמאה ה-12 ועד המאה ה-14 כנסייה רומנסקית נבנתה במקום בית-התפילה הישן, ובמהלך השנים נוספו למבנה חלקים שונים. הגידול באוכלוסיית עיירות סן ז'רמן וסן ז'רמן דה פרה בתקופתו של פרנסואה הראשון חייב בסופו של דבר את הריסת הכנסייה הישנה, לשם בניית כנסייה גדולה יותר. בשנת 1646 החל להיבנות המבנה החדש על ידי הכומר ז'אן-ז'אק אוליה (Jean-Jacques Olier 1608-1657), שייסד את אגודת סן-סולפיס, וכן קהילה קְלֶרִיקָלִית וסמינר שהיו צמודים לכנסייה.
עבודות הבנייה על הכנסייה הנוכחית נמשכו כמאה וארבעים שנה: הכנסייה הושלמה ברובה עד שנת 1732, אך בניית החזית המערבית החלה רק בשנת 1776.
למבנה חזית מערבית פשוטה בעלת שתי קומות עם שתי שורות של עמודים מסוגננים. יש הטוענים כי המראה ההרמוני של המבנה נפגם בשל חוסר ההתאמה שבין זוג המגדלים המתנשאים מעל לכנסייה, מגדלים שהוספו על ידי האדריכל ז'אן פראנסואה שלגרן (Jean François Chalgrin, מתכנן שער הניצחון שבפריז) זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
אזור המזבח נבנה על ידי כריסטוף גמר (Christophe Gamard), לואי לה וו (Louis Le Vau) ודניאל ז'יטאר (Daniel Gittard), אך העבודה הושלמה על ידי ז'יל-מארי אופנור (Gilles-Marie Oppenord). הפסאדה, שתוכננה במקורה על ידי ג'ובאני סרוונדוני (Giovanni Servandoni), שונתה לבסוף על ידי ז'אן שלגרן ואחרים. חלון מקושת גדול מידות ממלא את חלל הפנים באור טבעי. בכל אחד מצדי דלת הכניסה מוצבים צדפים עצומים שהרפובליקה הוונציאנית נתנה למלך פרנסואה הראשון. הצדפים מונחים על בסיס דמוי סלע, שפיסל ז'אן-בפטיסט פיגאל (Jean-Baptiste Pigalle). במאה ה-18 נבנה בכנסייה גנומון (שעון-שמש).
הכנסייה ידועה בעוגב המעולה בעל 6,588 הקנים, אותם בנה אריסטיד קאוויי-קול (Aristide Cavaille-Coll) בשנת 1862. העוגב הגדול של סן-סולפיס הוא אחד משלושת עוגבי "מאה התחנות" שקיימים בכל אירופה. מלבד שיפורים ושינויים הכרחיים של המנגנונים האלקטרוניים והמכניים, הכלי שמור כיום כמעט במצב בו הותיר אותו קאוויי-קול. מפורסמים גם הנגנים שנגנו עליו, החל מניקולא סז'ן (Nicolas Séjan) במאה ה-18. שארל-מארי וידור (Charles-Marie Widor, נגן העוגב בשנים 1870–1933) ומרסל די-פרה (Marcel Dupré, נגן העוגב בשנים 1934–1971) הם מגדולי נגני העוגב במאה ה-20.
במאה ה-19, בעקבות נזקי המהפכה, עוצב מחדש פנים הכנסייה, שהפכה כעת ל"מקדש הניצחון", והוספו לה ציורי קיר מאת אז'ן דלקרואה, אשר מעטרים את קירות הקפלה הצדדית. הציורים המפורסמים ביותר מבינם הם יעקוב נלחם עם המלאך ו"הליודורוס מוצא מהמקדש".
המרקיז דה סאד ושארל בודלר הוטבלו בסן-סולפיס (הראשון בשנת 1740, השני ב-1821), וכמו כן, בין כתליה נישא ויקטור הוגו לאדל פושה (Adèle Foucher) בשנת 1794.
שעון השמש.
בשנת 1727 במהלך הבנייה מחדש של המבנה, הורה לנגה דה גרסי (Languet de Gercy), אז הכומר של סן סולפיס, להקים שעון שמש בכנסייה, במטרה לסייע לו לקבוע את מועד השוויון הסתווי (שוויון היום והלילה) ובכך, לסייע לו לקבוע את מועד חג הפסחא (שכן חג הפסחא נחוג תמיד ביום ראשון הראשון שלאחר הופעת ירח-מלא מיד אחרי יום השוויון האביבי). קו מִצְהָר (מֶרִידְיָאן) עשוי פליז נמתח לרוחב הרצפה כשבסופו הוא מטפס על עמוד דמוי אובליסק העשוי שיש לבן, אחד-עשר מטרים גובהו, ובראשו כדור שעליו צלב. העמוד מתוארך לשנת 1743.
בחלון הדרומי הורכבה מערכת עדשות, כך שקרן השמש זורחת על פני קו הפליז. בצהרי יום היפוך החורף (21 בדצמבר), קרן השמש נוגעת בקו הפליז שעל האובליסק. בצהרי יומי השוויון בין היום והלילה (21 במרץ, ו21 בספטמבר), קרן השמש נוגעת בלוח סגלגל מנחושת שמצוי ברצפה, בסמוך למזבח.
שעון השמש, אשר נבנה על ידי בונה השעונים והאסטרונום האנגלי הנרי סולי (Henry Sully), שימש גם למגוון ניסויים מדעיים: ייתכן וזו אחת הסיבות שהגנה על סן סולפיס מפני הרס במהלך המהפכה הצרפתית, בעת שכנסיות רבות אחרות נפגעו ואף נהרסו.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
הסצנה השנייה במאנון ("Manon") של ז'יל מאסנה מתרחשת בכנסיית סן-סולפיס, בה מאנון משכנעת את דה גריו לברוח עימה שוב. ז'וריס-קרל וויסמנס מיקם בכנסייה, באופן מעט פרוורטי, את התרחשות הרומן שָם (Là-Bas) מ-1891, אשר עוסק בכת השטן. סן-סולפיס היא אחד האתרים בהם ממוקמת עלילת ספרו רב-המכר של דן בראון, צופן דה וינצ'י, וכן הסרט שנעשה על-פיו.
יוונית דורית
יוונית דורית היא קבוצת ניבים יווניים עתיקים. בזמנים עתיקים הניבים מקבוצה זו דוברו בדרום ובמזרח הפלופונסוס, בכרתים, רודוס, ובאיים אחרים בים האגאי.
בעבר הייתה מסורת שלפיה הדורית הגיעה לראשונה לאזורים הללו מן הצפון, על ידי פלישה דורית שהתרחשה בערך ב-1150 לפנה"ס. נוכחותה של מדינה דורית (דוריס) ביוון, מצפון למפרץ קורינתוס, הובילה לתאוריה שמקורות הניב הדורי נמצאים בצפון-מערב יוון ואפילו בחבל הבלקן. כל מקום שבו דוברה השפה הדורית חייב להשתייך ליוון, מכיוון שאין אף עדות ארכאולוגית או מסורת עתיקה שמראה שהיוונים נכנסו ליוון ממדינה אחרת. למרות זאת, הגבול העתיק המדויק בין דוברי הדורית לבין דוברי המקדונית אינו ידוע.
ניבים.
יש מספר תאוריות שונות על סיווג ומיון היוונית הדורית. הדעה הרווחת היא שדורית היא תת-קבוצה של היוונית המערבית. חלק מהמומחים משתמשים במונחים יוונית צפונית או יוונית צפון-מערבית. עם זאת, ההבחנה הגאוגרפית היא מילולית בלבד ומכונה בשם שגוי למראית עין: כל הניבים המסווגים כדורים דוברו דווקא באזורים הדרומיים של יוון (ראו מפה).
ה"יוונית צפונית" מבוססת על ההנחה שהדורים הגיעו מהצפון ומהעובדה שהדורית קרובה ביותר לשפה היוונית הצפון-מערבית. מועד ההפרדה בין שני הניבים אינו ידוע. רוב תושבי צפון-יוון דיברו כנראה ניב אחד בזמן הפלישה הדורית; ללא ספק, הדורית יכלה להיבדל עוד יותר לניבים הקלאסיים שלה כשהדורים הגיעו למקומם בדרום יוון. לכן יוונית מערבית היא השם המדויק ביותר לניבים הקלאסיים.
יוונית טסאקונית, צאצא של הניב הדורי, עדיין מדוברת על ידי תושבים בדרום החוף הארגולי של הפלופונסוס במחוז ארקאדיה, ומהווה מקור עניין רב ללשונאים.
ניבים דורים
הניב הדורי
לינאר B
הפלישה הדורית
גביע אופא
מתיו מקונוהיי
מתיו דייוויד מקונוהיי (באנגלית: Matthew David McConaughey; נולד ב-4 בנובמבר 1969) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. את תפקיד הפריצה שלו עשה בדרמה המשפטית של ג'ואל שומאכר "עת להרוג" (1996), לאחר מכן קיבל תפקידים ראשיים בסרט המדע-בדיוני של רוברט זמקיס "קונטקט" (1997), בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג "אמיסטאד", (1997) ובסרט המלחמה "צוללת U-571" (2000).
בשנות ה-2000, מקונוהיי כיכב בקומדיות רומנטיות כמו "מארגנת החתונות" (2001), "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים" (2003), "אין כמו בבית" (2006), "המרוץ לזהב" (2008) ו"אקסיות לכל הרוחות" (2009), מה שביסס אותו כסמל מין. בשנת 2011, לאחר הפסקה של שנתיים ממשחק קולנועי, מקונוהיי החל להופיע בתפקידים דרמטיים יותר, החל מהדרמה המשפטית "סנגור במבחן" (2011), הקומדיה האפלה "ברני" (2011) וסרט הפשע "קילר ג'ו" (2012). הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בסרט הדרמה "מג'יק מייק" (2012) ובסרט ההתבגרות "הסיפור של מאד" (2012).
בשנת 2013 נבחר לגלם את רון וודרוף קאובוי שאובחן כחולה איידס, בסרט הביוגרפי "מועדון הלקוחות של דאלאס"; תפקיד אשר זיכה אותו בשבחים רבים, כולל פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
מקונוהיי נולד ביובלדי, טקסס שבארצות הברית. הצעיר מבין ילדיהם של מרי קתלין (לבית מקייב), סופרת וגננת בגן ילדים, ושל ג'יימס דונלד "ג'ים" מקונוהיי, יליד מיסיסיפי אשר גדל בלואיזיאנה, שם ניהל עסק לאספקת צינורות נפט; אשר מאוחר יותר שיחק פוטבול באוניברסיטת קנטקי ובאוניברסיטת יוסטון. הוא נבחר במקום ה-27 בדראפט של 1953 על ידי גרין ביי פאקרס, אך שוחרר לפני תחילת העונה ומעולם לא שיחק במשחק פוטבול רשמי ב-NFL.
הוריו של מקונוהיי נישאו זה לזה שלוש פעמים, לאחר שהתגרשו פעמיים. יש לו שני אחים גדולים יותר, מייקל ופטריק (שאומץ). מייקל, המכונה "תרנגול", הוא מיליונר שכיכב בסדרת הדוקו של CNBC ""West Texas Investors Club" ובתוכנית המציאות "Rooster &amp; Butch"" משנת 2018 בערוץ A&amp;E.
לאחר שהוריו התגרשו כשהיה בן 10, עבר לעיר לונגוויו שבמזרח טקסס, ולאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר להתגורר למשך שנה באוסטרליה, שם עבד כעוזר עורך דין וכפקיד בנק.
לאחר שובו לארצות הברית למד לתואר ראשון בלימודי קולנוע באוניברסיטת טקסס באוסטין וסיים את לימודיו ב-1993.
קריירה.
מקונוהיי החל את קריירת המשחק שלו ב-1991 כאשר הופיע בסרטי סטודנטים ובפרסומות טלוויזיה בטקסס. לאחר מכן הוא לוהק לסרטו הראשון, הקומדיה "טריפ נעורים", כשלצידו הופיעו בסרט עוד שני כוכבים עתידיים: בן אפלק ומילה יובוביץ'. לאחר מכן הופיע בתפקידי משנה במספר סרטים, אך הפריצה הגיעה כשגילם עורך דין ב"עת להרוג" (1996), עיבוד לספרו של ג'ון גרישם. מאז רכש מוניטין והחל להופיע בתפקידים ראשיים, בסרטים כדוגמת "קונטקט", "אמיסטאד", "החיים בשידור חי" ו-"U-571". הוא גם כיכב במספר קומדיות רומנטיות, וביניהן "מארגנת החתונות", "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים" ו"אין כמו בבית".
בשנת 2005, כיכב מקונוהיי בסרט "סהרה" (שגרף הכנסות של כ-130 מיליון דולר).