תהליך ההזדהות ההשלכתית מתרחש לא רק במערכות יחסים פתולוגיות, שבהן התכונות המושלכות עשויות להיות שליליות (מחשבות רדיפה, התעללות, התקרבנות ופרנויה), אלא גם במערכות יחסים נורמטיביות, כבסיס לתקשורת בין-אישית. התפיסה המקובלת היא כי צדדים למערכות יחסים ארוכות טווח שבים ו"משחקים" באופן בלתי מודע בהזדהות השלכתית וב"הזדהות השלכתית שכנגד", ובאופן כזה מכניסים ליחסים תכנים הלקוחים מתקופת התפתחותם ומהדיאדות הראשונות שחוו.
התייחסות תאורטיקנים אחרים למושג.
וילפרד ביון הפך את מושג ההזדהות ההשלכתית מתהליך תוך-אישי לתהליך בין-אישי. לדבריו, התינוק משליך את ה"אני הרע" שלו על האם, והיא יכולה לארגן עבורו את החוויה של האני הרע באופן שיוכל להפנימו בחזרה כשהוא מעובד יותר, ולהכילו יחד עם האני הטוב. כאשר האם נכשלת במשימה, האני הרע מופנם באופן מאיים ומעורר חרדה אצל התינוק.
תומאס אוגדן רואה בהזדהות ההשלכתית תהליך נורמלי שיכול לשרת את מנגנוני ההגנה, וכן ממסד תקשורת ויחסי אובייקט. תהליך זה מאפשר שינוי כאשר התכנים מושלכים בחזרה אחרי שעברו שינוי. ההזדהות ההשלכתית ככלי טיפולי מקבילה להעברה נגדית בפסיכותרפיה פרוידיאנית. לדעתו, המטפל צריך לא רק לפרש למטופל את התכנים המושלכים, אלא גם להתנהג באופן שונה מזה שהמטופל מצפה לו ובכך לשבור את מעגל הקסמים.
סטיבן מיטשל תיאר את ההזדהות ההשלכתית כאחד המנגנונים שיוצרים חוויה משותפת של אפקט עז וגבולות חדירים. על פי הגישה ההתייחסותית זהו השני מבין ארבעה אופני ארגון של ההתייחסותיות לפיו רגשות עזים של תשוקה, כאב, צער ועוררות מינית יכולים לחלחל באחר ולעורר אצלו רגשות דומים. רגשות על-אישיים (Transpersonal) מתעוררים בנו בלי לדעת אצל מי התעורר הרגש לראשונה.
בלדווין הרביעי, מלך ירושלים
בלדווין הרביעי מלך ירושלים (Baldwin IV of Jerusalem, 1161 – 16 במרץ 1185) ידוע בתור "המלך המצורע", היה מלך ממלכת ירושלים בשנים 1185-1174. בלדווין הרביעי מלך בדור האחרון של הממלכה הצלבנית והיה המלך האחרון המשמעותי של ממלכת ירושלים.
שנותיו הראשונות.
בולדווין היה בנם של אמלריך הראשון, מלך ירושלים, ואשתו הראשונה אגנס מקורטניי. הוא בילה את מרבית ילדותו בחצר אביו בירושלים וחונך בידי ההיסטוריון ויליאם מצור, שגילה לחרדתו כי הנסיך הצעיר אינו חש כל כאב בשעה שהוא משחק בצביטות עם חבריו. שנים ספורות לאחר מכן, לאחר ניסיונות טיפול שונים, אובחנה אצלו מחלת הצרעת. בגיל ההתבגרות החריפה המחלה והופיעה בצורה החריפה ביותר שלה. אביו של בלדווין נפטר ב-1174 ובלדווין בן השלוש עשרה הוכתר כמלך ירושלים.
שלטונו.
כמצורע לא אמור היה בלדווין הרביעי למלוך זמן רב ולהעמיד יורשים, עובדה שתרמה להיווצרות תככים ומחלוקות פוליטיות בחצר המלוכה באשר לזהות היורש.
מונו לו שני עוצרים, הראשון שבהם היה מילו מפלנסי, לורד מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן והשני היה רמון השלישי מטריפולי.
על אף מחלתו התמודד בלדווין הרביעי בגבורה מול צבאו של צלאח א-דין, ואף ניצח בארבעה קרבות. לקרב האחרון שלו בקרק נישא המלך על גבי אלונקה.
בהגיעו לפרקו, יצא בלדווין הרביעי למסע פלישה לדמשק ולבקעה שבלבנון, ותכנן מתקפה על בסיס הכוח של צלאח א-דין במצרים. בנובמבר 1177 הביסו בלדווין ורנו משטיון את כוחות צלאח א-דין בקרב גזר. בשנת 1179 בשעה שהוביל פשיטה לשם שוד בקר באזור הבניאס, הופתע על ידי כוחות צלאח א-דין במקום ובקושי הצליח לחמוק מן הקרב. באותה שנה הוביל פלישה לעבר מארג' עיון, אך צבאו נלכד בידי הכוח העיקרי של צלאח א-דין. המלך, שבשל מחלתו לא יכול היה לרדת ללא עזרה מסוסו, הופל מעל הסוס והיה צריך להתפנות משדה הקרב על גבו של אביר אחר.
בלדווין וגי דה ליזיניאן.
בקיץ 1180 השיא בלדווין את אחותו סיביל לגי דה ליזיניאן. גי נקשר בעבר לרנו משטיון, שניצל עתה את אחיזתו בכָּרָךּ כדי לפשוט על שיירות המסחר הנעות בין מצרים לדמשק. לאחר שצלאח א-דין הגיב בתגמול על פשיטות אלה מינה בלדווין, עתה כבר עיוור וחסר יכולת ללכת בגלל מחלתו הקשה, את גי דה ליזיניאן לעוצר המלוכה. אך ב-1183, כאשר יצא בלדווין להסיר מצור שצלאח א-דין הטיל על כרך, סירב גי ללחום נגד צבאות המוסלמים ואלה נסוגו ללא הפרעה. כתוצאה מכך הדיח בלדווין את גי מתפקידו כעוצר.
מלוכה משותפת עם בלדווין החמישי ומותו.
בולדווין מינה כיורשו את אחיינו בן החמש, בנה של סיבילה, בתמיכת רבים מן הברונים בממלכה. הילד הוכתר בשנת 1183 כשליט לצד בלדווין הרביעי, ושמו נקבע כבלדווין החמישי.
בראשית 1184 ניסה בלדווין לבטל את נישואי סיבילה אחותו לגי דה ליזיניאן, אך נכשל. מסעות המלחמה האחרונים ומאבקי חצר המלכות החלישו את בלדווין הרביעי מאוד. הוא נפטר בירושלים באביב 1185 ממחלת הצרעת. כצפוי, ירש בלדווין החמישי את דודו, ורמון השלישי, רוזן טריפולי שימש כעוצר.
דמותו בתרבות.
הוא גולם על ידי אדוארד נורטון בסרט ממלכת גן עדן משנת 2005.
האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס
האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס (בקטלאנית: Estadi Olímpic Lluís Companys), המכונה גם אצטדיון מונז'ואיק (בקטלאנית: Estadi de Montjuïc), הוא אצטדיון רב-תכליתי הממוקם בעיר ברצלונה, בקטלוניה שבספרד. האצטדיון מכיל 60,713 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון החמישי בגודלו בספרד.
היסטוריה.
האצטדיון הוקם בשנת 1927 עבור התערוכה העולמית של ברצלונה (1929). בשנת 1989 עבר האצטדיון שיפוץ נרחב על מנת לשמש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת ברצלונה שנערכה בשנת 1992.
האצטדיון, הקרוי על שם הפוליטיקאי הקטלאני ליואיס קומפאניס, ממוקם על פסגת גבעת המונז'ואיק הנמצאת בדרום-מרב העיר, וצופה אל נמל ברצלונה. בשנת 1940 הוצא קומפאניס להורג במצודת מונז'ואיק המצויה בקרבת המקום בו נמצא כיום האצטדיון, על ידי "הפרנקיסטים", תומכי פרנסיסקו פרנקו, בשל תמיכתו של קומפאניס בעצמאותה של קטלוניה מספרד.
באצטדיון 60,713 מושבים, והוא שימש את קבוצת אספניול מאז שנת 1998 ועד 2009. עד שנת 2003 האצטדיון שימש גם את קבוצת הפוטבול דרקוני ברצלונה, אולם הקבוצה הפסיקה להשתמש בו מאחר שהאצטדיון קצר בכשלושה מטרים מהנדרש על פי תקנות הפוטבול האמריקאי. החל משנת 2009 משמש אצטדיון קורנליה-לה פראט כמגרשה הביתי של קבוצת אספניול.
בשנת 2010 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה.
אסטאדי אולימפיק
עשרים אלף מייל מתחת למים
יהודי פיסא
אטואי
אטואי (נולד במהלך המאה ה-15 - הוצא להורג בשריפה ב-2 בפברואר 1512) היה מנהיג שבט הטאינו שלחם בספרדים בהיספניולה ובקובה בתקופת הכיבוש הספרדי באמריקה.
אטואי עמד בראש אימפריה אינדיאנית נרחבת שהשתרעה על פני רוב שטחה של קובה ומספר איים שכנים בים הקריבי. לאחר הכיבוש הספרדי עמד אטואי בראש מרד אינדיאני כנגד הכובשים. ההתנגדות המזוינת של אטואי החלה באי היספניולה (כיום האיטי והרפובליקה הדומיניקנית) בעידן קולומבוס, וככל הנראה התגברה לאחר 1502 כאשר צי של 30 ספינות ספרדיות הביא את המושל החדש ניקולה דה אובנדו. על אף שזכה להצלחה בתחילה, כאשר השתמש בלוחמת גרילה כנגד הצבא הספרדי, המרד נכשל בסופו של דבר ואטואי עצמו הוצא להורג. עם זאת אטואי היה לאינדיאני הראשון להרים נס מרד כנגד הכיבוש הקולוניאליסטי ובכך הפך לגיבור בעיני בני שבטו ושכניהם. כלוחם החופש הבולט הראשון של אמריקה, האטוי לא רק איחד אפריקאים ואנשים ילידים נגד הפולשים, אלא בהבאת עמו ולוחמיו מהיספניולה לקובה, הוא יזם את מאבק ההתנגדות הפאן-אמריקני הראשון. כיום פסל בקובה חוגג את אטואי כגיבור לאומי.
כתוצאה מדיכוי מרד שבטי הטאינו בהנהגתו של אטואי בידי הספרדים נטבחו מאות אלפי אינדיאנים והיתר מתו כתוצאה מעבודות פרך שהוטלו עליהם בידי הכובשים וכן ממגפות שהביאו הכובשים הזרים לעולם החדש, מפניהן תושבי האזור לא היו מחוסנים.
ממשלת ישראל ה-31
ג'וזף נידהם
ג'וזף נידהם (באנגלית: Joseph Needham, נולד: 9 בדצמבר 1900 – 24 במרץ 1995) היה ביוכימאי בריטי אשר זכה להכרה עולמית בשל מחקריו בתחום ההיסטוריה של המדע והטכנולוגיה בסין. נידהם היה בין הראשונים אשר חקרו את הנושא הזה וללא ספק זה שהעמיק בהם. פרסומו העיקרי היה סדרת הספרים "מדע וציוויליזציה בסין" (Science and Civilisation in China – מוכר לרוב בתור SCC), סדרת ספרים גדולה המתפרסת על פני שנות עבודה רבות. הסדרה עוסקת בהיבטים של התפתחות המדע הסיני.
ביוגרפיה.
ג'וזף נידהם נולד בלונדון והיה בן יחיד. אביו היה רופא סקוטי ואמו, אליסיה אדלייד נידהם לבית מונטגומרי הייתה מלחינה ומורה למוזיקה. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' ממנה קיבל תואר ראשון ב-1921, תואר שני בינואר 1925 ותואר דוקטור באוקטובר באותה השנה. לאחר תום לימודיו, עבד במעבדה על שם הופקינס שב-Gonville and Caius College שבקיימברידג', במחלקה לאמבריולוגיה ומורפוגנזה.
בשנת 1936, הצטרפו אליו שלושה חוקרים אורחים מסין: לו גווי-ג'ן (Lu Gwei-djen), וונג ינג-לאי (Wang Ying-lai) ו-צ'ן שי-שאנג (Chen Shi-chang). לו שהייתה בתו של רוקח בעיר ננג'ינג לימדה אותו סינית קלאסית. לימוד זה הצית את סקרנותו של נידהם כלפי העבר של הטכנולוגיה והמדע הסיניים.
תחת החברה המלכותית, התמנה נידהם למנהל המשרד לשיתוף פעולה מדעי סיני-בריטי בצ'ונגצ'ינג בין השנים 1942 ל-1946. במסגרת שהות זו בסין, שיתף נידהם פעולה עם רבים, כגון ההיסטוריון וונג-לינג (Wang Ling), הצייר וו זואורן (Wu Zuoren) ואינטלקטואלים סינים רבים. הוא ניצל את הזמן על מנת לבקר באתרים רבים בסין וכן במוסדות לימוד ומחקר רבים בהם אסף חומר רב ששימש לו לאחר מכן כבסיס ליצירתו "מדע וציוויליזציה בסין".