החילוק בין פסיק רישא לאינו פסיק רישא הוא רק בדבר שאינו מתכוין, אך כאשר קיימת כוונה מכוונת הפעולה אסורה גם אם אינה פסיק רישא.
פסיק רישא דלא ניחא ליה.
כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך ברור שבפעולתו שהמלאכה תעשה בוודאות. במקרה בו ברור שהמלאכה תעשה בוודאות, אך תוצאת המלאכה האסורה אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה. רובם המכריע של הפוסקים הכריעו כדעה הראשונה, שהדבר אסור מדרבנן.
פסיק רישא באיסור דרבנן.
אם פעולת האדם תגרום בוודאות לאיסור דרבנן להיעשות, לדעת רוב הפוסקים גם פעולה זו אסורה. לכן אסור לגרור ספסל כשוודאי שיעשה חריץ בקרקע, אף על פי שעשיית החריץ נעשית בשינוי, וממילא האיסור הוא רק מדרבנן.
לעומת זה, ב"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקלים.
פסיק רישא לשעבר - ספק פסיק רישא.
"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא כאשר קיים ספק בידיעת אדם לגבי המציאות. לדוגמה, אדם סוגר את דלת ביתו, ולא יודע אם יש בבית בהמה או לא. אם יש - אז סגירת הדלת היא מלאכת צד מדין פסיק רישא. אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת מלכתחילה.
הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר לא נחשב "פסיק רישא". אך לדעת רבי עקיבא איגר הדבר אינו בכלל דבר שאינו מתכוון והוא אסור. להלכה הסכים המשנה ברורה עם דברי הט"ז וכתב להתיר ספיק פסיק רישא אף באיסורי דאורייתא.
דני ויי
דני ויי (באנגלית: Danny Way; נולד ב-15 באפריל 1974) הוא גולש סקייטבורד שזכה בפרסים רבים וערך גלישות הרפתקניות במקומות שונים בעולם. הוא נולד בפורטלנד, אורגון, אשר בארצות הברית.
דני ויי החל לגלוש בסקייטבורד בגיל שש. הוא זכה פעמיים בתואר גולש הסקייטבורד של השנה מטעם כתב העת "טראשר", וכן הוכתר כגולש "רמפות הוורט" הטוב ביותר על ידי כתב העת "טראנסוורלד סקייטבורדינג". ויי זכה במדליות זהב במשחקי ה"איקס גימס" והתפרסם בקפיצות ממסוק, בקפיצות מעל החומה הסינית ומעל ה"גיטרה" בלאס וגאס.
מעבורת החלל פטיצ'קה
מעבורת החלל פטיצ'קה (ברוסית: Птичка משמעו ציפור קטנה) הוא השם הלא-רשמי למעבורת חלל סובייטית שנבנתה על ידי ברית המועצות, השנייה מתוך 5 המעבורות הסובייטיות שלא קיבלו שם רשמי. מעבורת זו התייחדה משאר המעבורות בקונסטרוקציה אדומה שהוצמדה לגגה.
בנייתה של ה"פטיצ'קה" החלה בשנת 1988, והיא תוכננה להסתיים בסמוך למועד סיום בנייתה של מעבורת החלל בוראן (1.01), אולם בנייתה מעולם לא הושלמה. בנייתה הופסקה עם פירוקה של ברית המועצות ועצירת המימון לפרויקט, לאחר ש-97% ממנה כבר הושלמו, והתוכנית בוטלה רשמית בשנת 1993.
טיסתה הראשונה של המעבורת תוכננה ל־1992, זו הייתה אמורה להיות טיסה לא מאוישת לשבעה/שמונה ימים לתחנת החלל מיר.
המעבורת נמצאת היום בבייקונור שבקזחסטן, ונכון להיום היא נמצאת בבעלות חברה רוסית-קזחית.
מעלות לרקיע
הפרייה מלאכותית
אחריות לאומית
מדינת הלכה
מדינת הלכה היא מדינה שחוקיה נחקקים ונאכפים בהתאם להלכה היהודית.
בשיח הפוליטי בישראל.
בשיח הפוליטי והתרבותי בישראל, המונח 'מדינת הלכה' בא רבות לידי ביטוי.
למונח מדינת הלכה אין מקור בספרות ההלכתית (תומכי מדינת הלכה לרוב אינם משתמשים במונח זה, אלא במונחים אחרים כדוגמת 'מדינת התורה' ו'מדינת המשיח'.) ומשמש בעיקר כדי להביע ביקורת על שילוב דומיננטי מדי של מאפיינים דתיים במדינת ישראל, ולרוב הוא ממוסגר בקונוטציה שלילית, תוך הדגשת ממד הכפייה הדתית שתהיה, לטענתם במדינת הלכה, ובהדגשת החוקים הפליליים הנוקשים שקיימים בהלכה (כגון, עונש סקילה למחלל שבת).
השימוש הבולט הראשון במונח זה נעשה על ידי דוד בן-גוריון במסגרת הוויכוח הציבורי על חוק מיהו יהודי בשנת 1958, כאשר אמר (איגרת לרב מימון, י"ב תמוז תשי"ח, גנזך צד): "ידוע לך כי בהכרזת העצמאות הודענו על חופש דת ומצפון ולא קבענו שמדינת היהודים תהיה מדינת-הלכה, והרבנים ישלטו בה. להפך הכרזנו שזו לא תהיה מדינה תיאוקרטית".המונח מדינת הלכה החליף את המונח תיאוקרטיה שבו נעשה שימוש בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה. המונח מדינת הלכה חדר לשיח הציבורי בעיקר בשנות ה-90 אז החלו לעשות בו שימוש במאמרים עיתונאיים.
משמעותה של מדינת הלכה.
במסגרת הדיון ההלכתי בשנים שלאחר הקמת המדינה התקיים דיון תורני ער בשאלת המשטר היהודי הראוי על פי ההלכה. במסגרת זו קבעו מספר רבנים בולטים כי המדינה היהודית צריכה להיות כפופה לאל ולתורתו, בכלל זה, הרבנים הראשים יצחק הרצוג, ושלמה גורן, והרב אליעזר וולדינברג, דיין בבית הדין הרבני הגדול. העמדה המקובלת בקרב רבנים אלה היא שהמשטר היהודי הרצוי הוא משטר שבו התורה היא החוק העליון של המדינה, והחוקים שמחוקקים נבחרי הציבור כפופים לחוקיה.
רמת החיבור הראויה בין ההלכה למדינה, שנויה במחלוקת רבת שנים: ישנם התומכים במדינה דמוקרטית כמו בת זמננו, ללא שינוי שיטת הממשל למונרכיה או תיאוקרטיה יהודית. לשיטתם, המדינה לא תונהג על ידי חוקי האל בבלעדיות ועל ידי נביא או מלך מבית דוד, אלא שהמדינה תשלב כחלק מחוקתה מאפיינים דתיים מובהקים (בעיקר בתחומי הציבוריות). לעומתם יש שתומכים במדינה שונה לחלוטין מהדמוקרטיה של היום, בה יקום מלך שישלוט בבלעדיות לפי חוקי התורה. יש מנעד רחב בין הקצוות, כמו גם מחלוקות בתוך ההלכה מה צריכה להיות דרכה בהנהגת המדינה.
יש תומכי משפט עברי טוענים כי בגלל הגבלות פנים-הלכתיות, המשפט הפלילי ההלכתי איננו נועד ליישום, ומטרתו בעיקר חינוכית. לכן במדינת ההלכה החוק הפלילי שיחול הוא חוק הכנסת, כגרסה מודרנית של משפט המלך המוכר בהלכה, והמשפט העברי ייושם בעיקר בתחום הממוני. כמו כן, ישנה הסכמה בין פוסקי ההלכה, על בסיס דברי החזון איש (יורה דעה, הלכות שחיטה, ב, טז), שיש להימנע מכפייה דתית אלימה בימינו, ויש אף הטוענים כי ההלכה עצמה מתנגדת לכפייה דתית ברשות היחיד. יש אנשי אקדמיה דתיים שאף טענו כי המונח מדינת הלכה ריק מתוכן, כיוון שההלכה לא עוסקת בניהול מדינה אלא רק באורח חייו של הפרט. כמו יש טענה שמשמעותה של תיאוקרטיה יהודית היא קיומה של עדה יהודית תחת שלטון זר.
בקרב המתנגדים לרעיון מדינת ההלכה מקובל לטעון שישנו ניגוד בין מדינת הלכה ודמוקרטיה. אחרים טוענים כי תיתכן מדינת הלכה דמוקרטית.
מדינת הלכה בשדה הפוליטי.
למרבית חוקי מדינת ישראל אין כל זיקה להלכה, אולם חוקים מעטים נובעים ישירות מההלכה או שהם בעלי זיקה הדוקה אליה. דוגמאות לכך הם חוק חג המצות, האוסר על הצגה פומבית של חמץ בפסח לשם מכירתו, וחוק בשר ומוצריו, הקובע שניתן לייבא בשר לישראל רק אם ניתן לו הכשר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
חוק יסודות המשפט, התש"ם-1980, קבע זיקה ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל", ובתיקון משנת 2018 הורחבה זיקה זו ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל". על פי המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון, חוק יסודות המשפט הוא הצינור הפוזיטיבי המשלים חוסרים רבים סביב ההלכה. לעומתו נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, טען כי ההלכה היהודית אינה מקור מחייב, אלא מצוינת כמקור השראה, שהפירוש המקובל להם מפנה את השופט אל המשפט העברי.
בשנים 1949–1951 פעלה מחתרת ברית הקנאים להקים מדינת הלכה במדינת ישראל. המחתרת כללה כמה עשרות צעירים דתיים, נערים ונערות. חברי המחתרת גנבו נשק וחומרי נפץ, ביצעו פעולות כנגד רכוש של מחללי שבת ומוכרי טרפות, ונעצרו לאחר שנכשלה תוכניתם להטיל בכנסת פצצת עשן בעת דיון על גיוס נשים לצה"ל.
ד'ימי
דִ'ימִי (ערבית: ذمي, תעתיק מדויק: דִ'מִּי, רבים: أهل الذمة, תעתיק מדויק: אַהְל אלדִ'מָּה) הוא הכינוי לנתין לא מוסלמי של מדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, השריעה. המעמד של "דימי", או "בן-חסות", כפי שנהוג לתרגמו, ניתן לבני הדתות המונותאיסטיות (בעיקר "עמי הספר", נוצרים ויהודים וכן בני הדת הזורואסטרית).
המילה ذِمَّة בערבית פירושה –
מגבלות על הד'מים.
בפועל הייתה שונות רבה ברמת אכיפת חוזה עומר לאורך ההיסטוריה המוסלמית. שליטים מוסלמים הנהיגו מדיניות שונה בהתאם לצורכיהם והשקפתם. היו שליטים שהפרו את חוזה עומר לרעה ורדפו באלימות דִ'מים, היו שליטים שאכפו את מגבלות חוזה עומר באדיקות והיו שליטים שהקלו עם הדִ'מים ונמנעו מלאכוף חלק מההגבלות עליהם. האפליה הדתית (אך לא גזעית) העומדת בבסיס הדִ'מי עודדה קבלה הדרגתית של האסלאם על ידי בני החסות באופן של "כיבוש תרבותי זוחל" במסגרת הגִ'האד (המאבק הדתי המוסלמי). העקרון הפוליטי המנחה של האסלאם בנוגע לאהל הדִ'מה הוא שלאחר כיבוש טריטוריות שהוגדרו על פי חלוקת העולם על פי האסלאם כדָארֻ אלְ-חָרְבּ, התאסלמות של אוכלוסיית השטח הכבוש היא עניין של זמן, משום שהיא נתונה בתוך אוכלוסיות מוסלמיות שמקיימות משטר אסלאמי, ולכן אין צורך בהקצאת משאבים רבים לשעבוד או התאסלמות בכפייה.
מעמד הדִ'מי התבלט בארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני. כשבעולם המוסלמי יהודים ונוצרים "ירדו כרוכים יחדיו" וזכו להתייחסות משותפת בדין כבני חסות. כמו גם לרוב להתייחסות משותפת בפולמוסים הדתיים.
בעולם הסוני.