בשנת 1931 החל למעשה העידן המקצועי של הכדורגל בארגנטינה. את המשחק הראשון של הקבוצה בעידן זה היא סיימה בתיקו 1-1 מול קבוצת ארחנטינוס ג'וניורס. את ניצחונה הראשון השיגה במשחקה השני, אחרי שגברה 1-3 על קבוצת הורקאן. באותה עונה חוותה את הפסדה הקשה ביותר בדרבי של אבז'אנדה כשנכנעה לראסינג קלוב בתוצאה 7-4.
בשנת 1937, השחקן ויסנטה "אל קאפוטה" דה לה-מאטה, שנבחר לאחד מהשחקנים הגדולים בהיסטוריה של הקבוצה, הגיע למועדון ואיתו זכה בתארים הראשונים שלו בעידן המקצועני, שתי אליפויות בשנים 1938 ו-1939. בחוד ההתקפה של הקבוצה היה את השחקן הפראגוואני, ארסניו אריקו שעם ממוצע של 40 שערים לעונה ו-295 בכל הזמנים, נחשב לשיאן הכיבושים של הליגה הארגנטינאית עד היום. אריקו סיים כמלך השערים בשנים 1937, 1938 ו-1939.
שנות ה-40.
בשנים אלו ויסנטה דה לה מאטה שהיה לכוכב הקבוצה הוביל אותה ביחד עם סלסטינו מרטינס, קרלוס קאסונוטו וארנסטו חריליו הובילו את הקבוצה לניצחונות מרשימים כמו 1-8 על אסטודיאנטס, 1-7 על בוקה ג'וניורס ו0-7 על ראסינג קלוב שגם היום היא נחשבת לתוצאה היסטורית
במשחקי הדרבי של אבז'אנדה .
שנות ה-50.
בשנת 1953 הקבוצה יצאה למספר משחקי ראווה באירופה שהבולט מהם הוא ניצחון 0-6 על קבוצת ריאל מדריד .
למרות ההצלחה בתקופה זו אלו הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר משמעותי בשנים אלו .
שנות ה-60.
אינדפנדיינטה החלה את שנות השישים עם זכייה באליפות, וזכתה שוב באליפות בשנת 1963. באותה עת, היו לקבוצה מעל 4,500 חברי מועדון, כמות שנחשבה לגדולה באותן שנים. שנת השיא של הקבוצה הייתה בשנת 1964, אז הפכה אינדפנדיינטה לקבוצה הארגנטינאית הראשונה שזוכה בתואר גביע ליברטדורס. אינדפנדיינטה שמרה על תוארה גם בשנת 1965. בשנת 1967, זכתה הקבוצה באליפות הליגה. הקבוצה הייתה מבין הקבוצות האחרונות שהשתמשו במערך של 5-3-2 (שני שחקני הגנה, שלושה קשרים וחמישה חלוצים).
שנות ה-70.
שנות ה-70 היו המוצלחות מבחינת הקבוצה, היא זכתה בתארים רבים ביניהם תואר האליפות מטרופוליטנו בשנים 1970 ו-1971, גביע ליברטדורס בשנים 1972, 1973, 1974 ו-1975, הגביע הביניבשתי בשנת 1973 עם ניצחון על יובנטוס וגביע אינטראמריקנה בשנים 1973, 1974 ו-1976. ריקרדו בוצ'יני, שהתפרסם בזכות יכולת המסירה שלו (מסירותיו זכו לכינוי "מסירות בוצ'יניות"), היה כוכב הקבוצה בשנים אלו. הוא שיתף פעולה עם דניאל ברטוני והשניים הרכיבו צמד ההתקפה שנחשב לאחד הטובים בעולם.
למרות הישגיה המרשימים של הקבוצה בעת ששיחקו בה, המשחק הזכור ביותר מאותה תקופה היה בגמר של אליפות הנסיונל בשנת 1978 מול קבוצת טאז'רס דה קורדובה. המשחק הראשון נערך ב-25 בינואר נערך באצטדיונה של אינדפנדיינטה והסתיים בתיקו 1:1. במשחק הגומלין בקורדובה הצליחה טאז'רס לעלות ליתרון 1:2 כשנותרו 15 דקות לסיום. בעקבות השער, התפתח ויכוח בין שחקני הקבוצה לשופט המשחק בסיומו הרחיק השופט שלושה שחקנים. למרות שנותרה עם 8 שחקנים בלבד ונותרו דקות אחדות לסיום המשחק, הצליחה אנדפנדיינטה להשיג את השוויון בזכות שער של בוצ'יני מבישול של ברטוני. בסיום חגגה הקבוצה את הזכייה בתואר הודות לחוק שערי החוץ.
שנות ה-80.
בשנת 1983 זכתה הקבוצה פעם נוספת בתואר אליפות המטרופוליטנו. בשנת 1984 השיגה הקבוצה את אחד מניצחונותיה המפורסמים ביותר לאחר שגברה בגמר הגביע הביניבשתי על קבוצת ליברפול, אז אלופת אירופה והקבוצה החזקה באירופה בתוצאה 0:1. התואר החשוב האחרון של הקבוצה בשנים אלו היה אליפות ארגנטינה בעונת 1988/1989.
שנות ה-90.
עם פרישתו של כוכב הקבוצה ריקרדו בוצ'יני, החלה דעיכתה של הקבוצה. הקבוצה לא הצליחה לזכות באף תואר משמעותי עד שנת 1994 אז זכתה באליפות הקלאוסורה, גביע הסופרקופה סודאמריקנה בשנים 1994 ו-1995 והרקופה סודאמריקנה גם כן ב-1995. זכייתה בתואר הרקופה ב-1995 הייתה התואר ה-15 של הקבוצה בזירה הבינלאומית ובכך השוותה שיא שהיה שייך למילאן, ריאל מדריד ובוקה ג'וניורס.
שנות ה-2000.
לאחר שבע שנים בהן לא הצליחה לזכות באליפות, הצליחה הקבוצה בהנהגתו של אמריקו גאז'גו לזכות פעם נוספת בתואר האפרטורה של שנת 2002. הקבוצה הציגה שחקנים צעירים רבים כדוגמת דניאל מונטנגרו, גבריאל מיליטו, לוקאס מולינה, פדריקו אינסואה ואנדרס סילברה. למרות הזכייה בתואר סבלה הקבוצה ממשבר ואף עמד בפני פירוק בשל חובות ענק שהסתכמו ב-50 מיליון דולר. הקבוצה ניצלה ב-ינואר 2006 הודות לקביעת בית המשפט הארגנטינאי שהקטין את חובתיה של הקבוצה. עם העברתו של הכוכב הצעיר סרחיו אגוארו לאתלטיקו מדריד תמורת 23 מיליון אירו, ההעברה הגדולה בהיסטוריית הכדורגל הארגנטינאי, קיוותה הקבוצה להתאושש. בשנת 2010 זכתה הקבוצה בגביע בינלאומי נוסף, גביע סודאמריקנה.
העשור השני של שנות ה-2000.
ב-15 ביוני 2013 ירדה הקבוצה, בפעם הראשונה בתולדותיה, לליגה השנייה בארגנטינה. ב-11 ביוני 2014 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר שניצחה את הורקאן 0-2 במשחק שובר שוויון.
האצטדיון.
עד עונת 2005 שיחקה הקבוצה באצטדיון הדובלה ויסרה המיושן שנחנך ב-4 במרץ 1928, במשחק נגד קבוצת פניארול מאורוגוואי והיה לאצטדיון הראשון בדרום אמריקה העשוי מבטון. ב-28 באוקטובר 2009, נחנך האצטדיון החדש של הקבוצה הליברטדורס דה אמריקה (בספרדית: Estadio Libertadores de América) על חורבות הדובלה ויסרה במשחק מול קולון שאותו ניצחה אינדפנדיינטה 2-3.
הדרבי של אבז'אנדה.
יריבתה המושבעת של אינדפנדיינטה היא השכנה מאבז'אנדה ראסינג קלוב. המרחק בין אצטדיונה של ראסינג לאצטדיונה של אינדפנדיינטה הוא כ-100 מטרים בלבד. באחד המשחקים המפורסמים ביותר, דרש דייגו מיליטו, אז שחקן ראסינג, את הרחקתו של אחיו גאבי במשחק בו צפתה אימם של השניים.
תלבושת.
החולצה המקורית של אינדפנדיינטה הייתה חצי כחולה וחצי לבנה, עם מכנסיים קצרים כחולים, אבל בשנת 1907, כאשר הנשיא אריסטידס הניגון צפה בקבוצת נוטינגהאם פורסט האנגלית, התלבושת האדומה משכה את תשומת לבו והוא החליט להעניק לקבוצה הצעירה מראה חדש וצעיר. ב-10 במאי 1908 שיחקה הקבוצה לראשונה בצבע האדום במשחק ביתי נגד באנפילד אותה הביסה בתוצאה 2-9. מאותו המשחק הצבע האדום אומץ גם בגלל זיהוי של מרבית ממייסדיה עם הסוציאליזם. באותה שנה במשחק מול קבוצת בריסטול מאורוגוואי שיחקה לראשונה הקבוצה עם המדים שמזוהים איתה עד היום (חולצה אדומה ומכנסים בצבע כחול). הקבוצה משתמשת עד היום בסמל המקורי בתלבושות החוץ והתלבושת השלישית שלה.
סגל נוכחי.
נכון ל-19 בפברואר 2022
דודו פישר
דודו פישר (נולד ב-י"ט בחשוון ה'תשי"ב; 18 בנובמבר 1951) הוא זמר, שחקן וחזן ישראלי.
ביוגרפיה.
פישר נולד בפתח תקווה למשפחה דתית, בנם של מיכאל פישר, ניצול שואה שניצל על ידי חסיד אומות העולם, ומרים פישר. כאשר היה בן תשע עברו הוריו לקריית טבעון, ופישר נאלץ ללמוד בבית ספר חילוני. בתיכון למד בישיבת נחלים הסמוכה לפתח תקווה.
בצה"ל שירת שלוש שנים כסולן מקהלת הרבנות הצבאית בניצוחו של מנשה לב-רן. לאחר שחרורו מצה"ל למד כשנה וחצי באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. בגיל 19 החל ללמוד פיתוח קול אצל המורה רוזה דאמפוף. בגיל 21 החל ללמוד חזנות אצל החזן שלמה רביץ וזלמן פולק.
קריירה מוזיקלית.
כשהיה בן 22 כבר כיהן כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב, בנתניה וברמת גן. הופיע כחזן בפני קהילות יהודיות במדינות שונות בעולם, בהן בריטניה, ברזיל, קנדה, דרום אפריקה וארצות הברית.
כשהיה בן 25 הקליט את אלבומו הראשון "מאמיניו", שבו שילב מוזיקה חסידית ושירים ביידיש. האלבום זכה להצלחה ופישר החל להופיע כזמר חסידי, בין היתר לצד הרב שלמה קרליבך.
בשנת 1980, כשהיה בן 26, זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי. בגיל 27 זכה במקום ראשון בפסטיבל שירי ירושלים ובמקום ראשון בפסטיבל שירי יידיש.
בשנת 1981 הקליט את האלבום "שירי זהב" שבו חידש את היידישע מאמע. הוא הפך לזמר מפורסם והופיע בקהילות יהודיות רבות ברחבי העולם.
פישר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
ב-1987 השתתף פישר בקדם האירוויזיון עם השיר "כינור", שכתב אהוד מנור והלחין רוני וייס וזכה במקום השביעי. בשנת 1989 הופיע עם יפה ירקוני במוסקבה.
פישר הוציא 25 תקליטים מסחריים בעברית וביידיש.
דודו פישר הופיע בתפקידים ראשיים במחזות זמר: ב-1987 (וגם בהפקה השנייה ב-1999 לסירוגין עם יבגני שפובלוב) גילם את ז'אן ולז'אן במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי. מפיק העל של עלובי החיים, קמרון מקינטוש, הגיע לישראל כדי להכיר את החזן שקיבל את התפקיד של ז'אן ולז'אן. בתום ההצגה הוא פנה אל פישר והציע לו לעשות את התפקיד על במת ברודוויי. משום שבהיותו יהודי דתי אינו יכול להופיע בשבתות וחגים, נאלץ מקינטוש להילחם משפטית עם ארגוני השחקנים הבינלאומיים כדי שיאושר לשחקן להופיע בתפקיד ראשי על ברודוויי עם שחקן מחליף, שיופיע במקומו בשבתות. המאבק הצליח ופישר קיבל את התפקיד, ובכך הורשה לראשונה שחקן ראשי בברודוויי לא לשחק בשישי שבת. לאחר שנה בברודוויי עבר ללונדון והופיע בוסט אנד כז'אן ולז'אן.כמו כן גילם תפקידים ראשיים במחזות זמר נוספים בארץ ובעולם, בהם גברתי הנאווה, צלילי המוזיקה, הגיבן מנוטרדאם, הרוטשילדים, כנר על הגג, קול נדרי, ועוד. פישר הופיע בארמונות ואירועים מול מלכים ומושלים בעולם, וביניהם מלכת אנגליה, מלך תאילנד, ג'ורג' בוש, ביל קלינטון ועוד.
בשנת 1990 העלה הצגת יחיד בשם "לעולם לא בשבת" באוף ברודוויי המספרת את סיפור חייו.