בני משפחת בלום לא עזבו את ירושלים בימי מלחמת העצמאות. חרף גילם, התנדבו לסייע למתנדבי משמר העם וללוחמי ההגנה וצה"ל. לודוויג בלום מילא תפקידי שמירה, ולכל גִזרה ועמדה ששמר בה הביא עמו פנקס רישומים ופעל כמעין "צלם צבאי" המתאר דיוקנאות לוחמים ואתרי לחימה. מן הרישומים יצר ציורים בצבעי מים ובצבעי שמן. חלק מיצירות אלו מוצגות בתצוגת קבע במוזיאון שבבית הפלמ"ח. לאחר נפילת העיר העתיקה, המשיך בלום לציירה מתוך זכרונו. עיתוני התקופה כתבו כי"בסטודיו של בלום ניתן היה להמשיך ולבקר בסמטאות העיר העתיקה".
מעט טרם סיומו של המנדט הבריטי, כאשר הנציב העליון סר אלן גורדון קנינגהם, החל בהכנות לעזיבת ישראל, הוא שלח להביא אליו את בלום לארמון הנציב, כדי לצייר משם תמונת נוף של ירושלים, אותה יתלה בביתו בלונדון, ובה יצפה ויוכל להיזכר בתקופת שירותו בעיר. בלום אכן צייר את התמונה אשר מצאה חן בעיני קנינגהם, והוא לקחה עימו ללונדון. להצעתו של הנציב לצייר, לעבור לגור בלונדון תחת חסותו, סירב בלום בנימוס תוך שהוא אומר: "מקומי בירושלים".
בנו, אליהו בלום, היה לוחם בפלמ"ח ונפל בליל הגשרים, ב-17 ביוני 1946 בקרב על גשר א-זיב, בגיל 19.5. בעקבות נפילת בנו, הקדיש בלום את כל אוסף תמונות מלחמת השחרור לזכר בנו.
בלום היה מהיוזמים הראשיים להקמת בית האמנים בירושלים, במבנה ששכן ליד מלון המלך דוד ושימש כמועדון קצינים בריטיים. לאחר מכן שימש כיו"ר אגודת אמני ירושלים. בשנת 1968, הוענק לבלום אות יקיר ירושלים.
בשנת 2000 נערך טקס בעיר ברנו ובו נקבע שלט על קיר הבית בו נולד וגדל בלום. על השלט, מתחת לשמו ולתאריכי חייו, נכתב באנגלית Painter of Jerusalem - הצייר של ירושלים.
באוגוסט 2014, נקבע בירושלים, בסיבוב מוצא, רחוב הנושא את שמו.
מתערוכותיו.
תערוכות קבוצתיות.
1928-1924 - אגודת האמנים, מגדל דויד, ירושלים
1930 - תערוכת אמנים יהודים מהמאות 19–20, פראג
1932 - אמני ישראל, מגדל דויד, ירושלים
1934 - הפוטרט בארץ ישראל, בצלאל, ירושלים
1936 - אמני ישראל, מוזיאון תל אביב
1938 - האקדמיה המלכותית, לונדון
1938 - תערוכה שנתית של אגודת בן אורי, לונדון
1950 - ים באמנות, בית האמנים, תל אביב
1958-1957 - תערוכת אביב של אמני ירושלים, בית האמנים, ירושלים
1969 - פסטיבל ציור ופיסול, גני התערוכה, תל אביב
1984 - ציורי נוף באמנות ישראלית: מאה שנות יצירה, משכן נשיאי ישראל, ירושלים
1986 - טריטוריות של צבע, ביתן ישראל, ביאנלה ונציה
1987 - נופי צפת - תור הזהב, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
1988 - דור תש"ח באמנות ישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
1988 - על אחד ההרים: ירושלים באמנות ישראלית, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב
1993 - על שפת ים כנרת: מבחר ציורים של אמני ישראל, בית גבריאל, צמח
1996 - חלונות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1998 - 90 שנה של אמנות ישראלית: מבחר מאוסף יוסף חכמי - הפניקס ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2002 - שיבת ציון: מעבר לעקרון המקום, גלריה זמן לאמנות, תל אביב
2003 - מחורבותייך אבנך: דימוי החורבה בישראל 1803–2003, גלריה זמן לאמנות, תל אביב
2004 - נופי ארצינו: הערות על ציור הנוף בישראל, הגלריה לאמנות אוניברסיטת חיפה, חיפה
2005 - העברים החדשים: מאות שנות אמנות בישראל, מרטין גרופיוס באו, ברלין
2008 - 1948: אמנות עברית ארצישראלית מובילה אל המחר, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
2008 - העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
2008 - אשת חיל מי יצמא: דימויי נשים לוחמות בשנות הקמת המדינה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
2013 - דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2019 - פולין: גדיניה-תל אביב, מוזיאון גדיניה יהדות פולין, גדיניה.
בוריס ברזובסקי
בוריס אבּרמוביץ' בַּרַזובְסְקי (ברוסית: Борис Абра́мович Березо́вский; שמו הרשמי באנגליה: פלאטון אלנין; באנגלית: Platon Elenin; 23 בינואר 1946 – 23 במרץ 2013) היה איש עסקים רוסי ממוצא יהודי, אחד מהאוליגרכים הרוסים - אנשי עסקים שצברו עושר רב אחרי התמוטטות ברית המועצות.
ברזובסקי החזיק בין השאר בערוץ הטלוויזיה המרכזי במדינה, הערוץ הראשון של רוסיה. בשנת 1997 העריך המגזין "פורבס" את הונו של ברזובסקי בכ-3 מיליארד דולר. ברזובסקי עזר לממן את מפלגת "אחדות", המפלגה הפוליטית שתהווה את הבסיס הפרלמנטרי הראשון של ולדימיר פוטין. עם זאת, בעקבות הבחירות לנשיאות רוסיה במרץ 2000, הפך ברזובסקי למבקר קולני של פוטין בעקבות הצעדים האנטי-דמוקרטיים שנקט.
בסוף שנת 2000, לאחר שסגן התובע הכללי הרוסי דרש מברזובסקי להתייצב לחקירה, הוא לא חזר מנסיעה מחוץ למדינה ועבר ל, שהעניקה לו מקלט מדיני ב-2003. לאחר שעבר לבריטניה, ממשלת רוסיה השתלטה על נכסי הטלוויזיה שלו. ברוסיה הורשע ברזובסקי מאוחר יותר בהיעדרו בהונאה ומעילה.
ברזובסקי נמצא מת באחוזתו, שליד העיירה אסקוט במחוז ברקשייר, ב-23 במרץ 2013. בבדיקה שלאחר המוות נמצא כי מותו נגרם מתלייה וכי לא היו סימנים למאבק אלים. אולם חוקר מקרי המוות, בחקירה על מותו של ברזובסקי, פסק כי לא ניתן להגיע מסקנה חד משמעית לגבי מותו (פסק ).
ביוגרפיה.
ברזובסקי נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית לאב יהודי שהיה מהנדס אזרחי. בשנת 1967 סיים לימודים במכון ליערנות במוסקבה במגמת מחשבים, ובשנת 1973 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה במגמת מתמטיקה שימושית. קיבל תואר דוקטור בשנת 1983. בשנים 1967־1987 עבד כמהנדס ועוזר מחקר באקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1991, מונה לראש מעבדה במכון לבעיות ניהוליות של האקדמיה. באותה התקופה פרסם מעל 100 עבודות מחקר מדעיות בתורת הבקרה ואופטימיזציה.
קריירה עסקית וצבירת הונו.
ברזובסקי נכנס לעולם העסקים בשנת 1989 בתקופת ה"פרסטרויקה". ברזובסקי ייסד את LogoVAZ, עם בדרי פטרקצישווילי ומנהלים בכירים מיצרנית הרכב הרוסית AutoVAZ (יצרנית הרכב" לאדה"). חברת "LogoVAZ" פיתחה תוכנה עבור AvtoVAZ, מכרה מכוניות מתוצרת סובייטית וטיפלה במכוניות זרות. הסוכנות הרוויחה מהיפר-אינפלציה ששררה באותה עת ברוסיה, בכך שלקחה מכוניות מהמפעל, אך שילמה עליהם במועד מאוחר יותר, כשהכסף איבד חלק ניכר מערכו.
אחד מהמיזמים המוקדמים של ברזובסקי היה "All-Russia Automobile Alliance", קרן הון סיכון שהקים ב-1993 עם אלכסנדר וולושין (שהיה אחר כך הרמטכ"ל בתקופתו של בוריס ילצין) ויו"ר AvtoVAZ ולדימיר קדניקוב. ברזובסקי שלט בכ-30% מהחברה, שגייסה כמעט 50 מיליון דולר ממשקיעים פרטיים, למימון בניית מפעל לייצור "מכונית עממית". הפרויקט לא גייס מספיק כספים עבור המפעל, והכספים הושקעו במקום זאת בהנפקת AvtoVAZ בבורסה, בעוד שהחוב למשקיעים הוחלף להון עצמי. עד שנת 2000, AVVA החזיקה כשליש מ-AvtoVAZ.
בשנת 1994 היה ברזובסקי יעד לניסיון התנקשות בפיצוץ מכוניתו, אך שרד, נהגו נהרג והוא עצמו נפצע. אלכסנדר ליטוויננקו הוביל את חקירת הפ.ס.ב של האירוע וקישר אותו להתנגדות הנהלת AvtoVaz מהתקופה הסובייטית להשפעתו הגוברת של ברזובסקי בשוק הרכב הרוסי.
מעורבותו של ברזובסקי בתקשורת הרוסית החלה בדצמבר 1994, כאשר השיג שליטה על חברת הטלוויזיה הרוסית ORT ("הטלוויזיה הציבורית הרוסית") (מפעילת הערוץ הראשון של רוסיה) כדי להחליף את הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות הכושלת. הוא מינה את המגיש והמפיק הפופולרי ולדיסלב ליסטייב למנכ"ל ORT. שלושה חודשים לאחר מכן נרצח ליסטייב על רקע מאבק עז על שליטה במכירות הפרסום. ברזובסקי נחקר במשטרה, בין חשודים רבים אחרים, אך הרוצחים מעולם לא נמצאו. תחת ניהולו של ברזובסקי, ORT הפכה לנכס מרכזי של המחנה הרפורמיסטי ברוסיה, כשהם התכוננו להתמודד מול קומוניסטים ולאומנים בבחירות הקרובות לנשיאות. בפברואר 1997 הגיש ברזובסקי, בבית המשפט הגבוה בלונדון, תביעת דיבה נגד ירחון העסקים האמריקני "פורבס". לאחר שפרסם חודשיים קודם מאמר בו נטען שלברזובסקי קשרים עם המאפיה הרוסית, והוא קשור לרצח של ליסטייב. תביעת הדיבה הוגשה גם בשמו של סמנכ"ל חברת התעופה אירופלוט, ניקולאי גלושקוב, שגם עליו נטען בכתבת "פורבס" שהוא בעל קשרים עם המאפיה.
בשנים 1995–1997, באמצעות מכרזי הפרטה שנויים במחלוקת ותוכנית הלוואות תמורת מניות , ברזובסקי ופטרקצישווילי סייעו לרומן אברמוביץ' ברכישת השליטה ב"סיבנפט", חברת הנפט הרוסית השישית בגודלה ברוסיה, שהיוותה אז את עיקר הונו. אברמוביץ', הודה אחר כך שהסכים לשלם מיליוני דולרים עבור טובות פוליטיות ו"פרוטקשן" כדי להשיג את השליטה על "סיבנפט" וחברות נוספות.
בשנת 1995, הוא שיחק תפקיד מפתח בשינוי ההנהלת חברת התעופה "אירופלוט" והשתתף בהתאגדותה כחברה חדשה, כאשר מקורבו ניקולאי גלושקוב הפך לסמנכ"ל הכספים שלה. בינואר 1998, הוכרז ש"סיבנפט" תתמזג עם חברת "יוקוס" של מיכאיל חודורקובסקי כדי ליצור את חברת הנפט השלישית בגודלה בעולם. אך המיזוג נזנח חמישה חודשים לאחר מכן על רקע ירידת מחירי הנפט.
מעורבות בבחירת ילצין ב-1996.
ברזובסקי נכנס למעגל הפנימי של הקרמלין ב-1993, באמצעות מימון פרסום ספר זיכרונותיו של הנשיא בוריס ילצין, והתיידד עם ולנטין יומשב, סופר הצללים של הנשיא. הוא היה תומך מוביל בליברליזציה ורפורמה בכלכלת רוסיה ובפוליטיקה של רוסיה.