באביב 1896 החלו המתיישבים בשתילת ירקות והתכוננו לזריעת החיטה הראשונה. במקביל נמצאה באר מים ישנה אשר לפרקים היו בה מים. התושבים סבלו הן מגנבות כפריי ערטוף והן ממכת הארבה שניחתה על הארץ בשנה זו. המתיישבים פנו לשלטונות העות'מאניים שהצליחו לצמצם את הגנבות. ב-1898 נרשמה הקרקע על שם המתיישבים וחולקה ל-50 חלקות כמספרן המיועד של משפחות המתיישבים, אשר חלקן היו עדיין בבולגריה. בעת הזו נמנו בהר-טוב 58 נפשות. החקלאות הייתה דלה והם התפרנסו מגידול תירס, ייצור גבינות מחלב צאן ועצירת שמן אזוב (זעתר).
ב-1897 הכתה ביישוב מחלת המלריה. במקביל הצטרפו עוד 2 משפחות שהעלו את מניין התושבים ל-75. בחורף של אותה השנה עשו פגעי מזג האוויר שמות במושבה והתושבים נסמכו על סיוע מאגודת חובבי ציון ביפו כדי לתקנם. מטעם אגודה זו נשלח מורה ונפתח בית ספר לילדי הר-טוב. ב-1899 העבירה יק"א מלווה למתיישבים ובסיועו ניטעו עצי פרי ונשתל טבק. מקצת מבני המתיישבים נשלחו ללמוד במקוה ישראל ובבית הספר למלאכה בירושלים. ב-1901 נמנו 101 מתיישבים ביישוב. בשנה זו החלו בגידול סלק ובייבוש פרחים כמתנות לחגים שיוצאו לארצות הברית. המחסור החמור במים ואי הצטרפות חלק מגרעין המתיישבים מבולגריה הביא שוב להידרדרות במצב הכלכלי ועד ל-1909 נותרו במקום 9 משפחות בלבד.
חוות גולדברג והתבססות המושבה.
בשנת 1910 חלה התפתחות מפתיעה בהר-טוב. הנדבן יצחק גולדברג קנה שליש מאדמת המקום והקים חווה חקלאית. הכסף שנתקבל יועד לקניית חלקם של המשפחות שנשארו בבולגריה. החווה גם סיפקה מקומות עבודה למתיישבים. בעזרת הלוואה מיק"א, פותחו אמצעי ייצור נוספים כמו טחנת קמח, בית בד וכבשני סיד. את ניהול החווה מסר גולדברג לידי משה בקר שעלה לשם כך לארץ מווילנה והקים בה את הרפת המודרני הראשון והנהיג בו את "ספר העדר" בו נרשמה תנובת החלב של כל פרה ופרה ושושלת היוחסין שלה. ב-1912 הכינה יק"א תוכנית מיתאר ליישוב ובכלל זה הקמת מבני מגורים. לראשונה נבחר ועד מושבה. ב-1914 הקימו השלטונות העות'מאנים במקום משתלה ושדה ניסוי חקלאי, במסגרתו נעשה ניסיונות לגידול קפה, עצי קאוצ'וק ואקליפטוס שלא עלו יפה.
מלחמת העולם הראשונה עיכבה את התפתחות המושבה אבל לאחריה חלה בה התפתחות ניכרת. לאחר 25 שנות מגורים בבית המיסיון הוחל בבניית בתים והמושבה התבססה מבחינה כלכלית. נבנו בית כנסת ומרפאה ונסלל כביש משער הגיא. כן הוקמה מחצבה שהתפתחה אחר כך למחצבת שמשון. בראשית שנות ה-20 פרעה המושבה את חובותיה ליק"א וב-1923 הוקם מבנה לבית ספר יסודי. חנוכת בית הספר הייתה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל.
מאורעות תרפ"ט.
התפתחות המושבה נקטעה בחטף במאורעות תרפ"ט, עד אז היה היחס עם הערבים המקומיים תקין, והמושבה לא הייתה מאורגנת להגנה. בליל 24 באוגוסט 1929 נודע למרדכי לובצקי, מפקד בהגנה שהתגורר ביישוב, על ידי הגנן הערבי שעבד אצלו, כי ערביי הכפר דיר-אבאן הסמוך (מאז 1950 נמצא במקום המושב מחסיה) מתכוננים להתקפה. התושבים התרכזו בבית משפחת לוי. הערבים תקפו ושרפו את חוות גולדברג. ניסיונות הערבים להתקרב לבניין נהדפו. עם בוקר הוחלט לפנות את המושבה. במסע מהיר הלכו התושבים לתחנת הרכבת הסמוכה והתבצרו בה. כאשר הגיעה הרכבת מירושלים עלו עליה וראו דרך החלונות את מושבתם עולה באש.
יישוב מחדש.
התושבים פונו לתל אביב. חלקם נשארו בעיר, וחלקם נמנו על מייסדי אבן יהודה. לאחר סיום המאורעות הציע המופתי לתושבים לקבל מידיהם את שטחי הר-טוב ובתמורה למסור להם אדמות חלופיות ליד היישוב בית חנן של ימינו. בקרב המתיישבים נתגלו חילוקי דעות ביחס להצעה, הן בשל סמכותו הלא רשמית של המופתי בעניין מחד גיסא והן בשל העובדה שהאזור המוצע היה עשיר במים, מאידך גיסא. המתיישבים החליטו ברוב קולות, לשוב לאדמות הר-טוב. המושבה שוקמה ובשנת 1930 חזרו אליה חלק מהמשפחות. המושבה החלה להתפתח שוב. ב-1935 הוחל בבניית בית חרושת למלט שמשון בסמוך למושבה.
מאורעות 1936–1939 עברו בשקט יחסי. עם זאת הוקפאה המשך בניית בית החרושת למלט וחוסל ענף הלול בשל הקושי לנוע בדרכים ולשווק את התוצרת. המושבה הוקפה בגדר תיל ובמקום הייתה כיתת תגבור של ההגנה. כשהחלו התקפות פזורות על המושבה נשלחו למקום כוחות צבא בריטים שהביאו להרגעת המצב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנה היישוב 69 תושבים. ב-1940 הסתיימה בנייתו של בנין המשטרה מדגם טגארט והוא תרם לביטחון התושבים. ב-1941 הסתיימה בנייתו של מפעל המלט שמשון, אך הוא לא החל לפעול בשל המלחמה. בעת הזו מונה אברהם בכר למוח'תאר המושבה. במהלך המלחמה חויבו התושבים למכור במחירי הפסד חלק מתוצרתם החקלאית. ב-1945 החל לפעול מפעל המלט ובנוסף חזרו התושבים להפעיל את הלולים ולשתול ירקות.
מלחמת העצמאות.
כבר מתחילת מלחמת העצמאות הייתה הר-טוב במצור. ב-20 בדצמבר 1947 הותקף טנדר נוטרים בדרכו להר-טוב ושלושת נוסעיו נהרגו. מאז התנהלה התחבורה להר-טוב בשיירות מאובטחות של כלי רכב מוגנים בשכבת שריון קלה.
ב-13 בינואר 1948 הותקפה המושבה הנצורה ובהתקפה זו נהרג בן המושבה שמואל בן-בסט (בסת). הוא נקבר באותו לילה בהר-הזיתים אך קברו אותר רק ב-2008.
מבית הספר הר-טוב יצאה מחלקת הל"ה לדרכה האחרונה 15.01.1948.באותה תקופה, מפקד הרטוב היה רפאל בן ארויה. הוא בקש מדני מס, מפקד הל"ה לדחות את היציאה לגוש עציון למחרת עקב השעה המאוחרת. דני מס החליט לצאת בכל זאת.
ב-18 במרץ 1948 אירע אסון שיירת הר-טוב. שיירה הצליחה להביא אספקה להר-טוב. בדרך חזרה לירושלים הותקפו על ידי מאות ערבים מכוחותיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. שני משוריינים נלכדו ושאר השיירה הצליחה לחזור להר-טוב. בקרב נספו אחד עשר ממגיני השיירה. למחרת הקרב הותקף ופוצץ בית החרושת "שמשון".
ב-22 במרץ 1948 נערכה התקפה כבדה על המושבה. המגינים ושתי מחלקות של חטיבת גבעתי הצליחו להדוף את התוקפים ולגרום להם אבדות כבדות.
פינוי המושבה.
עם התקרב הפינוי הבריטי הוחלט על פינוי הר-טוב גם לאור תקדים נפילת גוש עציון.
המשימה הוטלה על כוח מגדוד 52 של גבעתי בפיקודו של שלמה להט (צ'יץ'). הכוח יצא מכפר אוריה במסע לילי להר-טוב. התושבים השחיתו את הציוד והרגו את בעלי החיים, ובלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1948 יצאו במסע לילי מאובטח של כחמישה ק"מ. אלה הגיעו לכפר אוריה עם שחר.
הר-טוב נשלטה בידי כוח של האחים המוסלמים ושוחררה על ידי כוחות חטיבת הראל בלילה האחרון של מבצע דני (בין ה-17 וה-18 ביולי 1948). הכוח התבסס במשטרת הר-טוב ובמשלט המשותף (הנמצא בתחומי העיר בית שמש).
לאחר המלחמה ניסו 5 משפחות להיאחז מחדש על אדמות הרטוב, כאשר לצידן הוקם מושב עולים חדש של יוצאי תימן על חורבות כפר ערטוף. משום כך נקרא המושב בשם נחם, ולא הרטוב, שהתקיימה כיישוב נפרד עד 1955. אז עזבו המשפחות האחרונות, ועל אתר המושבה הוקמו בית הספר ומוסדות המועצה האזורית אבן העזר, כיום מועצה אזורית מטה יהודה. מאוחר יותר הוקם אזור התעשייה הרטוב על הקרקעות החקלאיות של המושבה. ביניהם ניתן למצוא גם היום את בית הקברות של בני המושבה ומייסדיה. . ב-6 בדצמבר 1950 הוקמה דרומית למושבה מעברת הרטוב.
מהמושבה הישנה נותרו שרידים בודדים, כמו בית המיסיון, בית הקברות ומספר בתי אבן, שבאחד מהם מוזיאון קטן לתולדות הר-טוב. לידו הוקמה יד למייסדי הר-טוב. המושבה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בתחילת המאה ה-21 מתקיים פרויקט רב שנתי, בו תלמידי כיתה ט' של בית ספר "הרטוב" בקיבוץ צרעה, מאמצים את מורשת המושבה. התלמידים לומדים על תולדות המושבה ומורשתה, עורכים עבודות חקר בנושא המושבה, נפגשים עם צאצאי אנשי המושבה, שומעים עדויות מפיהם ואחת לשנה עורכים "מוזיאון חי" בו התלמידים מחיים את המושבה ליום אחד.
בראהמגופטה
בראהמגופטה (בהינדית: ब्रह्मगुप्त) (598–668) היה מתמטיקאי ואסטרונום הודי חשוב. נודע בעיקר בזכות היותו הראשון שטבע כללי חישוב שיטתיים למספרים חיוביים ושליליים ופישוט המושג אפס.
בראהמגופטה נולד בעיר בהינאמל שבצפון מערב הודו, וכנראה חי שם כל חייו.
הוא היה ראש מצפה כוכבים באוג'אין שהיה אז המרכז של חקר המתמטיקה בהודו.
עם הישגיו בתחום האסטרונומיה ניתנים לציון חישובים למיקום השמש והירח, חישובי ליקוי חמה וליקוי ירח. הוא היה בדעה שכדור הארץ עגול ומסתובב.
פועלו במתמטיקה.
בראהמגופטה פישט מושג חשוב ביותר למתמטיקה: המושג אפס. ספרו "בראהמספהוטסידהאנטה"
הוא הטקסט המוקדם ביותר בו אפס מוצג כמספר בזכות עצמו, ולא "סתם" תוספת למספר אחר.
אך ספרו מגיע מעבר לזה, בקביעת חוקים אריתמטיים למספרים שליליים ואפס, שקרובים מאוד בתפיסתם לתפיסה המודרנית. כמו כן בספר זה מהתיעודים המוקדמים ביותר לפתרון כללי למשוואה ריבועית. על שמו קרואים נוסחת ברהמגופטה, משפט בראהמגופטה והזהות של בראהמגופטה, המופעים בספריו.
בשנת 665 כתב ספר נוסף 'קאנדאקאדיקה'- Khandakhadyaka.
פאראמגנטיות על
פאראמגנטיות על היא תופעה שבה חומרים מגנטיים עשויים להראות התנהגות דומה לפאראמגנטיות גם בטמפרטורות נמוכות מתחת לטמפרטורת קירי או טמפרטורת ניל שלהם. זוהי תופעה קצרת טווח, שבה האנרגיה הדרושה כדי לשנות את הכיוון של המומנט המגנטי של חלקיק הנה בת השוואה לאנרגיה התרמית הסביבתית. בנקודה זו, שיעור החלקיקים שיהפכו את כיוונם באופן אקראי יגדל.
בדרך כלל, כוחות מזווגים בחומרים פרומגנטיים גורמים למומנטים המגנטיים של אטומים שכנים להיערך באופן מסודר, מה שגורם לשדות מגנטיים פנימיים חזקים מאוד. זו התכונה המבדילה בין חומרים פרומגנטיים לחומרים פאראמגנטיים.