צבל מרבה לעסוק בסוגיות מתודולוגיות של מחקר על בעלי-חיים. לדבריו יש קושי מיוחד להשיג ידע חברתי-היסטורי על בעלי-חיים, אך הקושי נובע פחות מתכונות מהותיות למינים השונים (כגון היעדר שפה) ויותר מההתייחסות שלנו להבדלים בינינו ובין החיות, התייחסות המשקפת ומאשררת את השליטה בהן ואת ניצולן בידי בני-אדם בתנאים חברתיים-היסטוריים נתונים. שיטות הלמידה המקובלות על בעלי-חיים טעונות אפוא שיפור בהשראת שיטות המקובלות ללמידה על בני-אדם, כגון כתיבה ביוגרפית.
צבל עוסק במעמדם של בעלי-חיים במסגרת המקצועית של טיפול בעזרת בעלי חיים. לטענתו, הפגיעה בבעלי-חיים נפוצה במקצוע אך אינה מהותית לו. על רקע זה הצטרף לתוכנית הכשרה מקצועית ה"מציבה את טובתם של בעלי-החיים המשתתפים בטיפולים במקום גבוה הרבה יותר מן המקובל במסגרות ההכשרה המקצועית המקבילות בישראל ובעולם." עם זאת, צבל טוען שסימטריה אתית בין הצדדים המעורבים בטיפול בעזרת בעלי-חיים מחייבת שינוי יסודי במקצוע, לרבות שינוי בהגדרת מטרותיו כטיפול ושיקום דו-תכליתי (של האדם ושל החיה המעורבת).
צבל עוסק בבעלי-חיים בחינוך, למשל ב"אסטרטגיות החינוכיות הננקטות על מנת להרחיק מתודעת הילדים את הסבל שאנו גורמים לחיות." בביקורתו על ניצול בעלי-חיים במוסדות חינוך הוא טוען שרוב ההערכות שהתפרסמו בנושא השימוש בחיות שבויות למטרות חינוכיות הן מסמכים מוטים מיסודם לטובת השימוש הנצלני בחיות, ולמעשה התוצאה הסבירה ביותר של מפגש תלמידים עם בעלי-חיים שבויים היא מתן הכשר לניצולם.
יחסי ליכטנשטיין–מקסיקו
יחסי ליכטנשטיין–מקסיקו הם יחסי החוץ בין ליכטנשטיין לבין מקסיקו.
סקירה כללית.
היחסים בין המדינות כוננו ב-1 ביולי 1994.
לליכטנשטיין אין שגרירות שהוסמכה למקסיקו.
מקסיקו מוסמכת לליכטנשטיין משגרירותה בברן, שווייץ, ובנוסף היא מחזיקה בקונסוליית כבוד בוואדוץ.
מונאר
מונאר (במלאיאלאם: മൂന്നാർ, באנגלית: Munnar) היא עיירה במדינת קרלה, הודו, אשר ידועה בזכות מטעי התה הרבים בשטחה המעניקים לה מראה ייחודי. העיירה נמצאת כ-1,600 מטרים מעל גובה פני הים, על הרי הגהט המערביים.
מונאר מהווה את אחד ממוקדי התיירות המרכזיים של מדינת קרלה, ואף מוכרת בקרב תרמילאים ישראלים ומהווה חלק משביל החומוס בדרום הודו.
אטימולוגיה.
בשתי השפות, מלאיאלאם וטמילית, השם מונאר משמעותו "שלושה נהרות". השם נובע ממיקומה של העיירה, הנמצאת בסמוך לנהרות מודיראפוז'ה, נלאת'ני, וקונדלי.
היסטוריה.
לפני תקופת הודו הבריטית והגעת הבריטים לאזור בשנת 1870, הוא היה שייך לבני השבט מוטהובן שהגיעו לשם, ככל הנראה, עוד במהלך המאה ה-10 מאזור מאדוראי. מעט ידוע על השבט ועל ההיסטוריה שלהם.
בשנת 1877 הבריטים החלו ליישב את האזור והקימו מטעי גידול שונים, כגון קפה, הל, סיסל. אולם, כל הגידולים ננטשו לאחר שהתגלה שגידול תה היה היעיל ביותר, ועד שנת 1915 העיירת הבריטית מנתה יותר מ-16 מפעלי תה. למעשה מאז ועד היום, גם לאחר שהבריטים עזבו את העיירה והודו הכריזה על עצמאותה, הכלכלת של האזור מתבססת בעיקר על גידולי תה. כיום, רוב מטעי התה בעיירה הם בשליטת קבוצת טאטא.
שמעי
שמעי הוא שמם הפרטי של מספר גברים בתנ"ך:
שורשי עץ (ואן גוך)
שורשי עץ (בצרפתית: Racines d'arbres) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1890 באובר-סור-אואז שבצרפת. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. זוהי אחת מהיצירות האחרונות שואן גוך יצר.
אודות היצירה.
ואן גוך התגורר בעיירה אובר-סור-אואז אשר צפונית לפריז במשך כמה חודשים לפני מותו ולאחר שעזב את המוסד לבריאות הנפש בסן רמי במאי 1890. ואן גוך השתמש בקנבס שבו הרוחב כפול פי שניים מהאורך. הוא השתמש בסגנון הזה לכמה מיצירותיו האחרונות. ביצירה ניתן לזהות את שורשי וגזעי העצים, אך קשה להבין מהו הנושא של היצירה.
כבר ב-1882, כאשר הצייר התגורר בהאג, הוא יצר רישום ל-"שורשי עץ" בתקופה שבה הוא השלים גרסה אבודה ליצירה, "צער". במכתב לאחיו תיאו, ואן גוך כתב כי הוא רצה להמחיש באמצעות הרישום את קשיי החיים. לא ברור אם גם היצירה משנת 1890 בעלת אותה משמעות כמו לרישום, אך סביר להניח שאין קשר לתחושה זו מפני הצבעים הבהירים בציור שאפיינו יצירות יותר אופטימיות של הצייר.
בשנת 2020, חוקרים ממוזיאון ואן גוך גילו את המקום המדויק שבו נמצאים שורשי העץ המוצגים ביצירה. הם התבססו על גלויה היסטורית של אזור אובר-סור-אואז. המיקום הוא כ-150 מטר מאכסניית ראבו, היכן שהתגורר ואן גוך בחודשים האחרונים לחייו.
ארז מזרחי
ארז מזרחי (נולד ב-7 ביוני 1980) הוא במאי ועורך טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
ארז מזרחי גדל בבת ים, בן לאב פנסיונר של צבא הקבע
ואם העוסקת בהוראה. בצה"ל שירת כפקח טיסה ומבצעים בחיל האוויר. בעל תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה ממכללת ספיר,
מזרחי יוצר בטלוויזיה הישראלית מאז שנת 2008.
בשנים 2008–2011 שימש כבמאי ועורך כתבות צבע בערוץ הספורט, בשנים 2011–2012 שימש במאי כתבות חוץ בערוץ 8. ערך את "מאסטר שף 4" (קשת), "בייבי בום" (ערוץ 10), "כחולים" (קשת), "המתמחים" (קשת), "ארבע חתונות" (רשת), הסדרה הדוקומנטרית "מקדש מעט" (כאן 11), "כפולים 2" (קשת), "בואו לאכול איתי" עונות 1–4 (כאן 11), "שמונים וארבע" (כאן 11), "האח הגדול" (רשת) ו"אמא מחליפה" (רשת).
בינואר 2018 יצא סרטו הראשון של מזרחי באורך מלא, "הלומים" והוקרן בבתי קולנוע ברחבי הארץ. בסרט משחקים בתפקידים הראשיים עמוס תמם ואדוה בולה והוא השתתף ב־15 פסטיבלים ברחבי העולם ואף זכה בפרסים, ביניהם פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של שאנגחאי;
פרס הסרט האירופי הטוב ביותר בפסטיבל טיראנה, אלבניה;
פרס השחקן ופרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל סלנטו, איטליה;
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סומרוויל, ארצות הברית ובפסטיבל ורונה, איטליה.
את הסרט יצר, ביים והפיק יחד עם סהר שביט, אותו הכיר בלימודיו במכללת ספיר.
והוא זכה לתמיכה מקרן הקולנוע הישראלי,
קרן מקור,
הקרן לעידוד קולנוע ישראלי ומפעל הפיס.
ב-2008 יצר וביים יחד עם סהר שביט את "צלקות", סרט דרמה בן ה-42 דקות שהועלה בפסטיבל קולנוע דרום. ב-2018 הפיק וביים סרט הדרכה עלילתי בן 30 דקות עבור מרכז יצחק רבין.
ביים second unit של The Leak (פיילוט לסדרת טלוויזיה), "דוז פואה", סדרת דרמה שהוקרנה בכאן 11 ו"אביב נעורים", סרט דרמה שהוקרן בקשת.
כיום (2020) מסיים את כתיבת סרט הקולנוע השני שלו, "עלמא" שיופק על ידי חברת ההפקות "נורמה" (אסף אמיר) על השתלת איברים בין ישראלית לפלסטינית.
הרעיון לתסריט השתתף בתחרות הפיצ'ינג הבינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018.
ארז מזרחי מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשתי בנות.
ולדימיר ניקולייב
ולדימיר ניקולייביץ' ניקולייב (ברוסית: Владимир Николаевич Николаев; נולד ב-16 במרץ 1959) הוא רוצח וקניבל רוסי; בשנת 1997 הוא נידון למוות, עונשו הוחלף במאסר עולם בשנת 1999.
ביוגרפיה.
עוד לפני הרציחות בילה ניקולייב את רוב חייו במקומות כליאה על מקרים של גניבה, אלימות ושוד. את הקדנציה הראשונה הוא קיבל בשנת 1980, לאחר מכן נשפט פעמיים נוספות. הוא לא היה הרבה זמן בכלא: חודשיים-שלושה, והפעם האחרונה הייתה שבעה חודשים. בשבעת חודשי החופש האלה בשנת 1997 החל ניקולייב להרוג.
הרצח הראשון, כפי שאמר לימים ניקולייב, התרחש במקרה: במהלך מריבה שיכורה, הוא הרג את חברו לשתייה עם מכת אגרוף. לאחר מכן, ניקולייב, שלא ידע כי חברו לשתייה מת, לקח את הגופה לביתו, שם ניסה להחיות את חברו עם כמה מכות על לחייו ומים קרים מהמקלחת. לאחר שהבין שהוא מת, הוא החל לפרק אותו כדי להיפטר מהגופה, ואז החליט לטעום את מבשרו. הוא כרת חתיכה מרגלו, בישל אותה וטעם אותה. הוא לא אהב את זה, והוא טיגן את הביס הבא ואז סיים לאכול. חלק מהבשר הוא נתן לחברו. האחרון הביא את הבשר הביתה, אשתו הכינה פלמני, שלדברי ניקולייב היא אכלה בעצמה והאכילה את הילדים; ניקולייב החליף קצת מהבשר באלכוהול.
ניקולייב ביצע את הרצח השני בכוונה. הוא גם צרך חלק מגופתו של חבר לשתייה, וחלק מהבשר מכר בשוק. עד מהרה נחשף ניקולייב: מכרו, יחד עם אשתו, הכינו גם כיסונים, שניתנו גם לשכנים. טעמם של הכיסונים נראה לאלה חשוד, והם הראו לרופא את המוצר המוזר. הניתוח הפשוט ביותר הראה כי הבשר הטחון מכיל עקבות של דם אנושי. עד מהרה נעצר ניקולייב בחשד לרצח. הוא הודה במהירות בפשעים.
החל מאפריל 2020 הוא חי וממשיך לרצות את עונשו ב"הדולפין השחור".
ג'יימס סנט
ג'יימס סנט (באנגלית: James Sant; 1820 – 1916) היה צייר בריטי שהתמחה בפורטרטים ונודע בעיקר כצייר של נשים וילדים היה צייר חצר המלכות אחרי 1871.
ביוגרפיה.
סנט נולד בקרוידון, סורי, אנגליה, ב־23 באפריל 1820. הוא למד תחילה ציור בצבעי מים אצל ג'ון ורלי, אחר כך אצל אוגוסטוס וול קאלקוט, ומגיל עשרים למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
הוא חי עד גיל 96 והציג בתערוכה בגלריה גרוסוונור וכן ייצר כמעט שלוש מאות בדים לתערוכות באקדמיה. הראשון שבהם, דיוקן של אביו ויליאם סנט, שהוצג בשנת 1840; האחרון הוצג בשנת 1915.
בשנת 1851 התחתן עם אליזבת תומסון, בתו של ד"ר תומסון, רופא מנתח וחבר באגודה הגננות והחקלאות בהודו. תמונתו של הנביא שמואל משנת 1853 הייתה ההצלחה הראשונה שלו, וכן תחריטים של הציור "כיפה אדומה" נמכרו בכמויות גדולות.