ספר הלימוד המקיף והחדשני שחיבר בתחום המוזיקה הכנסייתית _ היסוד התאורטי והשימושי של המוזיקה הכנסייתית או הדקדוק של המנגינה" (Bazul teoretic şi practic al muzicii bisericeşti) זכה באישורו הרשמי של המיטרופוליט, היה לספר הלימוד בסמינר הכמרים של המיטרופוליה בבוקרשט אחרי שנת 1845 ושימש כדגם לספרים דומים בעתיד. בית הדפוס של פאן התחיל למכור גם עותקים זולים של הרומנים הפופולריים כגון רומן אלכסנדר, אלף לילה ולילה, טיל אוילנשפיגל וסיפורה של גנובפה מברבנט.
במרץ 1847 פרסם פאן כרוניקה על הדליקה הגדולה בבוקרשט. בעת אסון זה בית הדפוס שלו ניזוק קשות והוא הצליח בקושי להציל את מכבשי הדפוס. הוא חידש את פעילותו רק ב-1849 כשהעביר את העסק לבית בבעלות קטנקה פאן ברחוב טאורולוי.
שנות חייו האחרונות.
בשנת 1848 פרסם פאן מילון למלים וביטויים בשפות רומנית, רוסית וטורקית עות'מאנית. יותר מאוחר באותה שנה התלהב פאן מרוח התנועה הליברלית המהפכנית של אביב העמים בוולאכיה שבאה לידי ביטוי במחאות נגד שלטון הנסיך גאורגה ביבסקו.
הוא השתתף באספות עממיות בערים קראיובה ורמניקו ולצ'ה. ב-1849 נפל אנטון פאן למשכב וניסח את הגרסה הראשונה לצוואתו בחרוזים ("Adiata"), שבה ביקש להיקבר אחרי מותו במנזר ויפוראטה (Viforâta), בה קיווה שאלמנתו קטניקה תישאר כנזירה. הוא כתב גם אפיטף לעצמו:
אחרי סדרה של יצירות סטיריות הוא אסף סיפורים מצחיקים ומחכימים על דמותו האגדית של נסרדין הוג'ה, ברומנית "נסטרטין הוג'ה", לפי מקורות מן הפולקלור הטורקי והמוסלמי. הספר פורסם ב-1853.
בסתיו 1854 חלה פאן שוב בטיפוס ובזיהום נשימתי במהלך ביקור ברמניקו ולצ'ה והלך לעולמו זמן קצר אחרי שובו לביתו בבוקרשט. הוא הובא לקבורה בכנסיית לוקאץ' בעיר, על אף שבצוואתו האחרונה מאוגוסט 1854 ביקש שיקברו אותו במנזר רוזיאורה. סבורים שלא מילאו בקשה זו בגלל קשיי הובלה.
אלמנתו קטינקה התחתנה שוב אחרי מותו.
בשנות ה-1900 המוקדמות הוקם בכנסיית לוקאץ' אנדרטה לזכרו, בתרומת האיגוד הכללי של זמרי הכנסייה, בראשות יון פופסקו-פאסריה.
כתיבתו הספרותית.
יצירתו הספרותית של אנטון פאן בלטה בהסתמכותה על מסורת בעל פה רחבה שהוא ביקש לעבדה תוך לקיחת דוגמה מקודמים ענקים כמו רבלה, ג'ובאני בוקאצ'ו ומיגל דה סרוואנטס. מבקר הספרות ג'ורג'ה קלינסקו עשה השוואה ישירה בינו לבין בן תקופתו, הרוכל המספר צ'יליבי מויסה, שמבלי שישאיר יצירה כתובה התפרסם בסדרת סיפורים מצחיקים ומרים שבהם התייחס לעצמו בגוף שלישי (כמו "לפני כמה שנים התחנן צ'יליבי מויסה בפני העוני שיעזוב את ביתו לפחות לכמה רגעים הנדרשים לו להתלבש")
יחד עם יון קריאנגה ופטרה איספירסקו פאן היה לאחד הפרשנים הראשונים של הסיפור העממי הרומני במאה ה-19.
הוא פנה לקהל בעל השכלה מוגבלת שנהנה מהנימה הפמיליארית של סיפוריו והשפה הרומנית המדוברת, בזמנים שבהם השפה הספרותית הרומנית התחילה להתבסס על פורמליזם ועל מספר עצום של נאולוגיזמים. הסופר עצמו התנצל תכופות בפני המשכילים שבקוראיו על כל פגם שימצאו בכתביו, תוך ציון העובדה שחסרה לו הכשרה פורמלית. בעשורים האחרונים לחייו, כמה מספריו המודפסים, ובמיוחד "Memorialul focului mare" ("תזכיר הדליקה הגדולה") ואוסף ה"מנלות" הליריות "Spitalul amorului" (בית החולים של האהבה) מצאו הערכה בעיני בויארים מן הדור החדש.
המשורר וסילה אלכסנדרי המולדובני העיר במכתב מצוטט על ידי מבקר הספרות גאראבט איבראיליאנו:אנטון פאן לא הוערך כראוי לערכו האמיתי ואף יתרה מזו, בוולאכיה כישוריו זכו לזלזול של מרבית אנשי הספרות המודרניים.
שפתו השירית של פאן מתבססת על רצפים של דימויים, מטפורות או אמרות שפר
לפי קלינסקו "שיטת היסוד" שפאן השתמש בה היא "גודש כמעט מפלצתי של אפוריזמים, מסביב לרעיון מרכזי ועל ידי תהליך אסוציאטיבי רחב מאוד" המביא ל"אפקט בורלסקי".
כמעט כל יצירותיו הספרותיות של פאן שואבות ממקורות ישנים או חדשים, שאותם פירש מחדש כדי להתאימם לטעם הקהל בן תקופתו.
בשנות ה-1880 הבהיר המלומד משה גסטר שאחת מיצירותיו החשובות של אנטון פאן "Înţeleptul Archir şi nepotul său Anadam" (ארקיר החכם ואחיינו אנאדם) השתמש בצורה מתוחכמת בביוגרפיה עתיקה ונפוצה של איסופוס.
תוך כדי חקר המשלים שנתנו השראה לפאן בפתגמיו, מצא גסטר שהם הד לחומר פחות מוכר מימי הביניים, (לרבות "גסטה רומנורום", "התעלולים המתוחכמים של ברטולדו"
(Le sottilissime astutie di Bertoldo) מאת ג'וליו צ'זאריה קרוצ'ה ואף פולקלור של עמים טורקיים מסיביר).
אחד מסיפוריו העיקריים, משל העכבר המדמיין את עצמו למלך החיות, מקורו אולי ב"פנצ'טנטרה"
טודור ויאנו מצא ש, בכתיבת ספר המוסר שלו "חריסטואיטיה " (Hristoitia) שילב פאן טקסט מה" "Adagia" מאת ארסמוס מרוטרדם.
מקוריותו של פאן באה לידי ביטוי, בין היתר, בשימוש שעשה במקורות השונים, כדי לאייר את השקפת עולמו שלו עצמו. לפי ויאנו, מאפייניה היו בעיקר הלהט והסובלנות הדתית, וכן התייחסותו המזרחית לסוגיות החברתיות. קלינסקו הגדיר את "Povestea vorbei" (סיפור הדיבור) כ"אוסף כוזב של פולקלור, מכיוון שפאן "אינו מביא אותנטיות כפרית אלא מיפה את השפה העממית בשפה תרבותית, ומשיג תכופות על ידי כך, אפקט צבעוני מדהים". כפי שציין קלינסקו, התמקדותו של פאן בתהליכים החברתיים בני זמנו נעזרת ב"קלות הלגמרי מכנית שבה הוא מעלה את סוגיות היום לחרוזים".
קלינסקו ציין שה"חריסטואיטיה" כוללת גם "עצות המניחות מצב של פראות עילאית". כדי להדגים זאת מציין קלינסקו את הבית שבו מבקש הסופר מהאנשים שלא לגעת באיבריהם המוצנעים. אולם ייתכן שזה טאבו צועני או אחר.
אחת מיצירותיו הנחשבות ביותר, O şezătoare la ţară - "מסיבת סיפורים בכפר" כתובה כסיפור מסגרת אפי בחרוזים ומהווה סאטירה על החיים בוולאכיה באמצע המאה ה-19. כתובה מנקודת מבט של אדם פשוט, השיר בולט בהערות סרקסטיות על הפערים החברתיים, על ההתמערבות, האמונות התפלות וכן על מתחים שבין המחכירים לאיכרים, כשהראשונים מיוצגים באופן סטריאטיפי כיוונים שהתנחלו בארצות הרומניות. חלקה הסופי, עם פתרון העלילה, לא פורסם. "O şezătoare la ţară" בלטה גם באורכו של כל סיפור, ומוסר השכל מפורט בקפידה, המראה על סגנון מושאל מאמנות הסיפורים העממית. ויאנו טען שהשיר הוא מעין אקוויואלנט רומני של הדקמרון, "טיל אוילנשפיגל" או זימפליציוס זימפלציסימוס
החל מתחילת המאה ה-20 נמתחה בקורת על אנטון פאן בגלל חולשתו לסוגה המוזיקלית של ה"מאנלה", שירים עירוניים סנטימנטליים, לרוב בעלי מנגינות מאזור הבלקן, והחביבים עד היום על הצוענים הרומנים ועל חלק מהקהל. פאן נתן מקום לשירים כאלה בספרו "בית החולים של האהבה" וחוברות שהדפיס. טודור ויאנו ייחס אותם לאופנת "מוזיקת העם ההמונית של תקופתו" (עירונית) וקלינסקו דחה אותם כ"קינות ספוגות וולגריות וארוטיקה".
מורשתו.
אנטון פאן קידם את הזמרה בשפה הרומנית בתקופה שבה האליטה העדיפה את היוונית ואת הצרפתית. הוא רשם מספר גדול של שירים בעזרת תווים פסלטיים של המוזיקה הכנסייתית, התאים לשירה הכנסייתית טקסטים ברומנית, ביצע לצורך זה פישוטים ועיבודים. על ידי הדפסת השירים תרם להפצתם בקרב העם. היה מורה לדור שלם של מבצעי מוזיקה כנסייתית ברומנית.
השפעת המוזיקה בסגנון מזרחי יוונית-טורקית נשמרה חלקית בשיריו, במיוחד על ידי השימוש התדיר של ה"סקונדה המוגדלת" והכרומטיזציה המזרחית.
לאנטון פאן מיוחס לחן ההמנון הלאומי הנוכחי של רומניה, "התעורר, רומני!".
תלמידו ושותפו, גאורגה אוצ'נסקו, היה זה שהתאים את הלחן למילות השיר של המשורר הרומני הטרנסילבני אנדריי מורשאנו
מעורבותו האישית של פאן ביצירת הלחן לכאורה לא אושרה לגמרי על ידי מקורות.
לפי אחת העדויות, השתמש אוצ'נסקו ברומנסה (ברומנית - רומנצה) שהלחין פאן בשנת 1839 בהשראת שיר של המשורר גריגורה אלכסנדרסקו והפך לשיר הסמנטימנטלי "מחיק אמי" (Din sânul maicii mele). נטען כי המנגינה פורסמה באחד מקבצי ה"מאנלות" של פאן. מחקר אתנוגרפי של דימיטריה גוסטי אישר שאותה המנגינה הייתה זהה לזו של שיר עם המושר על ידי טורקים מדרום דוברוג'ה בשנות ה-1930
המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו בפתיחת שירו "האפיגונים" (1870) עושה סקירה בחרוזים של התפתחות הספרות הרומנית המוקדמת השפעת הזרם הרומנטי. לצד שמות של סופרים כמו דימיטריה קנטמיר, דימיטריה ציקינדיאל, וסילה קרלובה, ינקיצה וקרסקו, אלכסנדרו סיחליאנו, יון הליאדה רדולסקו, צ'זאר בוליאק ואחרים, הזכיר גם את פאן, כ"בנו של פפליה", הגבור השנון של הספרות העממית והחמיא לו בהשוואה "חכם כמו פתגם".
בין שתי מלחמות העולם יצירתו של פאן נתנה השראה לאמנותו השירית המודרניסטית של יון בארבו
שירו של יון בארבו Nastratin Hogea la Isarlâk' (נסטרטין הוג'ה באיסרליק) השתמש בגבור הראשי של פאן כדי ליצור אפקט טרגי, על ידי תיאור הקרבה עצמית אלימה של נסטרטין בניגוד להקשר הרגיל, הקומי, שבו נהוג להציג את תעלוליו. ג. קלינסקו
ציין "בליל של ליצנות ורצינות" האופיינית לאנטון פאן ניתנת להבחנה גם ביצירות המשורר טודור ארגזי, כהמשך למורשתו של פאן.
יצירות ספרותיות.
(תרגום מגרסה ביוונית של ספרו של ארסמוס מרוטרדם -“De civilitate morum puerilium”.
אוספי שירי עם ואחרים.
Sărbători ale anului" (חרוזים מוזיקליים המושרים ביום הולדת מושיענו ישו המשיח ובחגים אחרים של השנה)