תת-מין זה מצוי בעיקר ברכסי ההרים המזרחיים והדרומיים של ספרד, אולם הובא גם לצפון-מזרח ולמרכז ספרד, וייתכן שבעתיד ישוחרר אף בתחומי המחיה ההיסטוריים של יעל הפירנאים שנכחד. פירוש שמו המדעי "hispanica" הוא "ספרדי", ומתייחס לכך שזהו תת-המין הנפוץ בספרד. לעיתים קרוי "יעל ספרדי מזרחי" על מנת להבדילו מיעל גראדוס המכונה גם "יעל ספרדי מערבי".
ליעל הספרדי זוג קרניים גדולות, ארוכות וספירליות, כשקרני הנקבות קטנות וישרות יותר. יש לו פרווה בעלת צבע חום-אפרפר, או חום בהיר עם גוון אדמדם, והיא משתנה בין בהיר לכהה בין העונות. לזכר היעל סימונים שחורים בינוניים סביב החזה, המותניים, ארבעת הרגליים, החרטום והלוע, - קטנים משל יעל גראדוס אך גדולים משל יעל פורטוגזי. הנקבה חסרת סימונים ופרוותה בצבע אחיד יותר.
התפוצה הטבעית של היעל הספרדי היא בקהילות האוטונומיות הספרדיות: אנדלוסיה, מורסיה, קסטיליה-לה מנצ'ה, ולנסיה ודרום קטלוניה ואראגון. הוא הובאה גם לאזורים צפוניים יותר בשני המחוזות האחרונים.
בין רכסי ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: סיירה נבדה, סיירה אלקרס, סיירה מורנה, סיירה דה קזורלה, סיירה דה גראזאלמה, סרניה דה קוונקה, הרי אנדלוסיה, מזרח הרי איבריה ובמונטס דה טולדו.
ההעדפות בית הגידול והאקולוגיה שלו זהים לתת-המינים האחרים.
יעל גראדוס
יעל גראדוס (שם מדעי: "Capra pyrenaica victoriae"; קרוי גם יעל ספרדי מערבי), הוא אחד מארבעת תת-המינים של יעל איברי החי במרכז-מערב חצי האי האיברי. תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי חוקרת הטבע הספרדייה אנג'ל קבררה.
באופן טבעי תת-מין היה מוגבל לרכסי ההרים המערביים של ספרד, אולם בתקופות מוקדמות או מאוחרות הוא הובאה גם לצפון ספרד וכן לפורטוגל בה הוא מיישב את תחומי המחייה ההיסטוריים של יעל פורטוגזי שנכחד. שמו הנפוץ ניתן לו על שם האזור העיקרי שבו הוא מצוי - רכס ההרים סיירה דה גראדוס.
מאפיינים.
ליעל גראדוס זוג קרניים גדולות וארוכות בעלות צורה ספיראלית, וקרני הנקבות קטנות וישרות יותר משל הזכרים. הוא מתאפיין בפרווה בעלת צבע חום-אפרפר/אדמדם/צהבהב בהיר או כהה, ובחורף היא נוטה להיות עבה עם צבעים ברורים יותר. לזכר היעל יש סימונים שחורים גדולים סביב החזה, המותניים, ארבעת הרגליים, החרטום והלוע, והם גדולים וברורים יותר מאלו של יעל ספרדי. הנקבה חסרת סימונים ופרוותה בצבע אחיד יותר.
התפוצה הטבעית של יעל גראדוס היא בקהילות האוטונומיות הספרדיות: קסטיליה ולאון, קסטיליה-לה מנצ'ה, אקסטרמדורה, ומדריד. בין האזורים שעליהם הוא הובאה ניתן למנות את הקהילות גליסיה, אסטוריאס, וקנטבריה שבספרד וכן את המחוזות הצפוניים בפורטוגל.
בין רכסי ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: סיירה דה גראדוס, סיירה דה גטה, סיירה דה פרנקייה, סיירה דה סיירה דה גוואדארמה, ההרים הקנטבריים, סרה דה אשטרלה, סרה דה גרס, פיקוס דה אירופה, ורכסי הרים קטנים נוספים במערב ובצפון-מערב ספרד.
ההעדפות בית הגידול והאקולוגיה שלו זהים לתת-המינים האחרים.
יעל סיבירי
יעל סיבירי (שם מדעי: "Capra sibirica"; קרוי גם יעל אסייתי), הוא מין של פרסתן גדול בסוג יעל החי באזורים ההררים של מרכז אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי הזואולוג הבריטי פיטר סימון פאלאס. המעמד הטקסונומי של מין זה אינו מוסכם על חלק מהחוקרים, ויש המחשיבים אותו עדיין כתת-מין של יעל האלפים. מבחינה גנטית הוא קרוב בעיקר ליעל האלפיני וליעל האתיופי.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capra" = "תיש" - מתייחס לדמיון ביניהם במבנה הגוף ובזקן. "sibirica" = "בסיביר", ומתייחס לכך שזהו מין היעל היחיד שנפוץ באזור סיביר. בניגוד למשמעות של השם הרשמי והשם המדעי, היעל הסיבירי נפוץ בעיקר לאורך רכסי ההרים המרכז אסייתים - מהימלאיה שבהודו ועד לאלטאי שבמונגוליה, ועל כן הכינוי המתאים לו יותר הוא "יעל מרכז-אסייתי". מבחינת אורך ומשקל, היעל הסיבירי הוא הגדול שביעלים, אך בגובה הכתפיים הוא קטן באופן ניכר מיעל בורג.
יש המחלקים את היעל הסיבירי לתת-המינים הבאים:
אנטומיה.
קרניים.
זכר היעל הסיבירי מתאפיין בזוג קרניים מאסיביות ועבות בעלות מבנה של קשת, והן מהגדולות שבמיני היעלים. צורת קרניו היא אופיינית לרוב היעלים: הקרן צומחת לכיוון מעלה ולצדדים, ובשלב מסוים היא מתחילה להתעגל בהדרגה לאחור עד שיוצרת מראה של רבע עיגול שפעמים רבות נוגע בכתפיו של היעל. מכיוון שהקרניים של מין זה הן ארוכות ביותר, בגיל מבוגר הן עשויות להמשיך ולהתעגל למטה וחזרה פנימה בדומה לקרני המופלון, ליצור למעלה מחצי עיגול; במקרים כאלה הקרן תראה במבט מלפנים בצורת "M" מעוגלת ורחבה. הקצוות של הקרן יהיו מעוקמות בדרך כלל כלפי פנים. מיקום קרני היעל הוא לאורך הקרקפת והחלק הקדמי של המצח, סמוכות יותר לאוזניים מאשר לעיניים. בבסיס יש בין הקרניים רווח ברור של כ-6 ס"מ, ומכיוון שהקרן צומחות גם לצדדים, בקצוות המרחק בין קרן לחברתה עשוי לעלות על חצי מטר (50 ס"מ). ביחס לעיזי בר כסרו או גוראל, הקרניים של היעל עבות במיוחד לכל אורכם, אולם בסופו של דבר גם קרניהם יהיו עם מבנה חרוטי - רחב בבסיס וצר בקצוות; השפיצים של הקרניים עבים אף הם ביחס לעיזי בר. לאורך המשטח הקדמי של קרן היעל, ישנם כפתורים גדולים ורחבים שיוצרים מעין רכסים, בעוד שבצדדי הקרן ומאחוריה יהיו תחת זאת חריצים בולטים.
קרני הנקבות שונות לגמרי מקרני הזכרים; בדרך כלל הן צומחות לכיוון מעלה בצורה ישרה לחלוטין ואז מתעגלות מעט לאחור בעדינות בצורת חרב קצרה (אם כי די נפוץ שהן צומחות גם לכיוון הצדדים). במקרים כאלה הרווח בין קרניהן בבסיס ובקצוות יהיה שווה. קרני הנקבות מתאפיינות בחריצים בולטים דמויי-טבעת לכל אורכן ואין להם כלל כפתורים במשטח הקדמי. קרני הנקבות יהיו דקות מאוד ביחס לקרני הזכרים, ועל כן ניתן להבדיל בקלות רבה בין הזוויגים. צבע קרני היעל הסיבירי הוא אפור כהה, אפור בהיר, חום, חום-אפרפר וצהבהב.
כסות ומראה חיצוני.
הפרווה של היעל הסיבירי מורכבת משערות צפופות ועבות, והיא משתנה בין העונות: בקיץ היא תהיה קצרה למדי בעוד שבחורף היא הופכת לגסה ועבה יותר עם מראה צמרי. המראה של הפרווה משתנה אף הוא בין העונות: בקיץ הצבע של פרוות הזכרים הוא חום אדמוני, חום אפרפר כהה או חום מהגוני, בעוד שהנקבות עלולות להיות אפרפרות או חומות בהירות, או שהן יהיו זהות לזכרים. בתקופה זאת לשניהם יהיה גחון חיוור יותר בצבע אפרפר-לבנבן. בחורף צבע הפרווה של הזכרים הופך לכהה יותר אצל רוב תת-המינים, ולססגוני ביותר אצל תת-המין ההימלאי: הצוואר, הצלעות והחלק העליון של העכוז בצבע קפה עמוק או חום שוקולד כהה, ואילו לאורך העורף, הכתפיים והגב ישנו כתם אוכפי גדול ורחב בצבע לבן שמזכיר מאוד את קובוס הנילוס. לעיתים הכתפיים עלולות להיות חומות כהות ויפרידו בין הגב לעורף, ולאורך השדרה עד קצה הזנב יש בדרך כלל פס עבה בצבע חום כהה. המותניים, השוקיים והחלק התחתון של העכוז יהיו בצבע אוכרה או חאקי בהיר. הן בקיץ והן בחורף רגלי הזכרים יהיו בצבע חום כהה וחסרי סימוני שחורים ולבנים האופייניים לרוב היעלים.
לנקבות צבע הפרווה יהיה בז'-צהבהב עם גוון לבן, ולאורך הגב יהיה לבן פס בצבע חום דהוי. המותניים והגחון יהיו לבנים ומעל המותניים פס שחרחר דהוי כשל הצבי. רגלי הנקבות בחורף יתאפיינו בצבע שחור בחזית הרגל ולבן בוהק מאחוריה. בכל העונות זנבם של הזכרים והנקבות יהיה בצבע שחור או חום שוקולד כהה, והעכוז והמפשעה יהיו בצבע לבן בוהק.
צבע ראשו של היעל הסיבירי משתנה אף הוא בין הקיץ לחורף; בקיץ הראש והזקן של הזכרים יהיה בצבע אדמוני, חום כהה, חום מהגוני - עם גוון בהיר מעט בחרטום ובמצח, בעוד שלנקבות צבע הראש יהיה זהה לזכרים או בצבע בהיר יותר. בחורף, צבע הראש של הזכרים ססגוני בדומה לגוף: עצמות הלסת, והסנטר בצבע חום שוקולד כהה, הלחיים, הפנים וצדדי החרטום בצבע אוכרה או חאקי בהיר, והמצח יהיה בצבע לבן-חום קרמי. הלוע והזקן יהיו בצבע שוקולד-שחור וחזית השפתיים תהיה לבנה. לנקבות צבע הראש בחורף יהיה בז'-צהבהב עם פס שחרחר דהוי מהעין לאף, לוע כהה וחרטום בהיר מעט. לשני הזוויגים עלול להיות בחורף "גבות" לבנבנות מעל העין. צבע האוזניים של היעל הסיבירי מתחלק בין חום כהה בצד החיצוני לשחרחר, חום ולבנבן בצד הפנימי.
מבנה ומידות גוף.
מבנה הגוף של זכר יעל הסיבירי ארוך, עבה ומוצק, ויש לו צוואר וראש קצרים ועבים. הנקבה לעומתו תהיה צרה ופחות מאסיבית, וצווארה גם יהיה דק יותר. האוזניים שלהם באורך בינוני ועגלגלות או משולשות בקצוותיהן. זנבם קצר ושעיר ורגליהם קצרות יחסית וחזקות. הפרסות גדולות ועבות ומותאמות לטיפוס על הרים. העיניים של היעל זהובות ובינוניות והעצמות שמסביבן בולטות מעט על רקע הפנים. האף בינוני ושחור עם נחיריים מחורצים בצורת V עדינה. מעבר להבדלים בקרניים, במבנה הגוף ובצבע הפרווה, הדו-צורתיות זוויגית של היעל הסיבירי ניכרת גם בכך שלזכרים יש זקן ארוך ומדובלל בסנטר - מהארוכים שבמיני היעל, בעוד שלנקבות הוא ייעדר בדרך כלל או שיסתכם בקווצת שיער קטנות שכמעט ואינן נראות. הזכרים גם גדולים מהנקבות באופן ניכר במידות הגוף כדלהלן.
מידות הגוף של היעל הסיבירי:
גובה כתף הזכר: 125-92 ס"מ.
גובה כתף הנקבה: 89-67 ס"מ.
אורך ראש וגוף הזכר: 165-130 ס"מ.
אורך ראש וגוף הנקבה: עד 135 ס"מ.
אורך קרני הזכר: 148-100 ס"מ.
אורך קרני הנקבה: 38-37 ס"מ.
אורך האוזניים (לשני הזוויגים): 16-14 ס"מ.
אורך הזנב (לשני הזוויגים): 18-10 ס"מ.
משקל הזכר: 130-80 ק"ג.
משקל הנקבה: 40-30 ק"ג.
תפוצה ובית גידול.