בשנת 2010 הציג מטלון תערוכת יחיד בשם "צפון אמיתית דרום בהירה" בגלריה גולקונדה לאמנות עכשווית בתל אביב באוצרות של עירית כרמן פפר. סדרת הצילומים של מטלון עסקה ביצירת עולם חלומי אטונומי, הזוי ומרומז המשתמש בדימויים חיצוניים ומעבד אותם לצרכיו על מנת לספר סיפור שעוסק בהתהוות וביש ובו בזמן גם באין ובריק. מסע החיפוש מתגבש וצומח באינוונטר פרטי של דימויים שצבר במסעות צילום מסביב לעולם. האינוונטר כולל דימויים ארכיטקטוניים, פני שטח של בטון, עזובה, מבנים פיסוליים, פרטים של צמחייה, קרעים של כרזות חלקי וחזיתות בתים הרוסים. המצלמה מתעכבת על מה שחי את חייו מעבר לפונקציונליות הברורה שלו. כך נוצרת קרינה פנימית של הדימויים הגוררת אותם הרחק מנקודת המוצא שלהם. הפונקציונלית שלהם התפוגגה והותירה אותם במעמד עירום וחשוף שאינו יכול לתבוע לעצמו דבר. המעמד הקריטי של מבנים אילו הוא בקו התפר שבין מטפיזי לבין אסתטי בין מחוה גאומטרית מופשטת ושרירותית לבין מטען היסטורי ופוליטי. למטלון אין עניין משי בנרטיב ההיסטורי פוליטי המסורתי והוא אינו עוסק בצילום פוליטי במובן המקובל הטוען טענה נגד הממסד או הכח. מטלון עוסק באפשרות להתבונן דרך המסך הפוליטי ומבע לעבר ההיסטורי בהוויה אחרת. בהמשך לשיטת חשיבה זו מטלון וויתר על המימד החפצי של הצילום כאובייקט המכין עצמו לרכישה. הוא מציע במקום 10 דימויי סטילס מוקרנים בחלל הגלריה החבים נשמתם לקרני האור החשמלי בטרם יוחשכו כליל. בעבודתו של מטלון יש טון מדוד של דרמה הנוצרת על ידי ריצוד דק בהקרנה המזכיר קולנוע ומעורר מתח מרומז ש משהו שעומד לזוז ולהשתנות אך בעצם נותר קפוא. בעבודות של מטלון אין יצורים אנושים הדימויים שצולמו במקומות שונים בעולם נהפכו לאחד, חסרי זהות או שפה, מקומות אוטופיים של דיסאוטופיה, של גילוי בלי ההכרה של ההיסטוריה. מטלון טורף את הדימויים ודורש מהצופה להתבוננות מעמיקה ולא מבט חטוף. על ידי כך הוא לוקח את הצופה למקום של תעתוע ובעיקר ספק. העבודה היפה בתערוכה THE SCHOOL מציגה הכפלה של דימוי של מדרגות מתפתלות שהיו פעם מלכותיות ובארוקיות וכעט הן מצבה בבנין רפאים. הצופה מנסה לחפש אחיזה אך מוצא רק הרס והתמוטטות וניתוץ החיפוש אחר סיבה לאופטימיות בים השברים מעלה חרס. בהגד כולל התערוכה היא הרהור על תקוות, חלומות ואשליות של הדימוי הצילומי בשלב שעדין נתפס במעגלים רחבים כדימוי "אמיתי".
בשנת 2012 הציג מטלון בגלריה PODBIELSKI CONREMPORARY BERLIN את התערוכה THE ZONE ובמקביל לה פורסם ספר הנושא אותו שם. בעבודות שהוצגו בתערוכה הוכיח מטלון יכולת ייחודית לחבר באופן סימולטני מספר מרכיבים שלכולם מעמד שווה ויוצרים דימוי רב שכבתי. כך בעבודות "שרון ורועי קריית מלאכי" ו"משפחת הופמן בית שמש" בשתי העבודות לרקע ולדמויות מעמד שווה. רק במבט מדוקדק ניתן להבחין שחלק מהאלמנטים נשתלו או טופלו על מנת ליצור את האשליה של המעמד השווה שמשכנע את הדמיון בצורה כה חדה. מטלון באמצעות המצלמה חושף את כל המרחב הגאוגרפי, חברתי ופוליטי של ישראל ועל ידי כך חושף גם את הצדדים המיוחדים והאישיים של מושאי הצילום שלו. מושאי הצילום שלו הם אנשים אך גם גזרי עיתונים, בתים וטקסים. האוסף המוצג צולם כולו בישראל אך יש לו מעמד אוניברסלי בכך שהוא מאתגר את המסרים החזותיים הפורמליים של הממשלות. שפת התקשורת החזותית היא אל מקומית ותקפה לכל מקום. כך ניתן בעצם לכנס את העבודות תחת שלוש קבוצות נושא: פורטרט קבוצתי, מזרח ומערב, סמליות מקומית. בראיון סיפר מטלון על השימוש שלו בסימבולים בסדרת הצילומים שחלקם נוטים לקילשאות. לטענתו בפרויקט זה הוא אימץ את השפה של צילום ישיר אשר מתאר את האובייקטים בצורה ריאליסטית שלטענתו זה בדיוק מה שהוא כצלם רואה אין שום מחיצה בין המצלמה לפרינט עד כדי דוקומנטציה ולכן הגישה הייתה אם זה שם אקח את זה ואם לא אז אצור את זה. העובדה שמציגה 70 שנות היסטוריה של צילום בתוספת החוויות האישות שלו מהמקום בו הוא גדל. באותו ראיון פירט מטלון את טכניקת ההצגה של הצילומים באמצעות מקרן וידאו היוצר אשליה של התבוננות בצילומים כאילו נמצאים בסרט או בהצגה. הרעיון לכך בה מהחשיבה שלו על השינוי שעבר עולם הצילום מאנלוגי לדיגיטלי והצורך שלו לפתח פורמט שישקף שינוי זה.
בשנים 2014–2015 הוצגה תערוכת היחיד של מטלון, "POP UP", במוזאון תל אביב באוצרות של נילי גורן. התערוכה מתמקדת בתנאי האפשרויות של הצילום ומבקשת לבודד אותם מנסיבות היומיום ומתזמונן, להתבסס עליהם כמקורות היצירה ולהעמידם במרכז עיסוקה בתבנת מעגלית שחוקרת ובו בזמן מייצרת את עצמה.
ענבל הופמן
ענבל הופמן (נולדה ב-1973) היא אמנית, מאיירת ומעצבת ישראלית. חיה ויוצרת בתל אביב-יפו.
ביוגרפיה.
הופמן נולדה בחיפה ב-1973. ב-1999 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
אמנית רב-תחומית היוצרת במדיומים שונים, ביניהם, פיסול, וידאו, צילום, רישום, מיצב וגינון.
הופמן עוסקת בנשגב שביומיומי באמצעות שימוש ברדי-מייד ובחומרי גלם זולים וזמינים. עבודותיה מתאפיינות בעמלנות ובפרטנות. היא עוסקת במתיחות בין טכניקות ומדיומים מרוחקים ובמפגש בין צורות עבודה מסורתיות למתועשות, בין אורגניות לדיגיטליות, בין חומר לדימוי. הופמן, הציגה חמש תערוכת יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות ובפרויקטים שונים, בגלריות ובמוזיאונים בישראל ומחוצה לה ואף זכתה בפרסים ומענקים על יצירתה.
הופמן מצהירה כי בשורש עבודתה קיים החיפוש אחר נקודות ההשקה בין הדו-ממד לתלת ממד. רישום ואיור הם עבורה כלי דומיננטי באמצעותו היא הופכת את המחשבות לדימויים, לאחר מכן ממירה את הרישום לאובייקט ממשי. היא נעה לרוחב קשת המדיומים השונים, צילום, וידאו, פיסול, רישום, מיצב וגינון  ומפגישה בין צורות עבודה מסורתיות לטכנולוגיה ודיגיטציה, בין אורגני לטבע מלאכותי.
בשנים האחרונות, הופמן בונה סביבות פיסוליות דאדאיסטיות המורכבות מאובייקטים זמינים, פשוטים, בנאליים המגיעים מהקשרים שונים המחוסרים כל הילה אמנותית. השימוש בחומרים זולים או בחפצים מצויים, טעון באספקט ביוגרפי, פרטי וציבורי. פריטים מקומיים המחברים את העבודה לתרבות הישראלית ולמכלול הצרכני של קיומנו המקומי והגלובלי, ישן מול חדש. עשייה הנובעת מהמצאות וחיבורים משובשים, משעשעים ובלתי צפויים. האובייקטים המרכיבים את הסביבה שהופמן יוצרת מתאפיינים בכושר המצאה, אלתור, הומור, משחקיות והגיון רצוף מוקשים קטנים, אשר בתוכם מגולמת חוויה של עונג אסתטי, הקפדה ועמלנות. חומרי הגלם הנאספים אל הסטודיו נעים מכלי-בית, כלי-מעבדה, חומרי ניקוי, צעצועי פלסטיק, כלי עבודה, ספרים משומשים, מכשירי כתיבה, ועד צמחים, השרשות, הנבטות או יציקות. כולם הופכים ל"שחקנים" בסביבה היומיומית של הופמן ונענים לשימושים החדשים שהיא מעניקה להם. לאקראיות ערך מוסף בתהליכי היצירה של הופמן, כמו גם לשאלות של שליטה מול חוסר שליטה. בעבודה עם חומר חי או אורגני (בעיקר סביב בוטניקה והנבטות) נדרשת היוצרת לא אחת לוותר על הצורך לביית או לשלוט בתהליכים, והופכת עצמה ל"צינור" המעבד מידע ומשאיר מקום להתרחשויות אקראיות או אפילו לטעויות, מבלי לוותר על הערכים האסתטיים של היצירה. בראיון משנת 2014 הופמן מוסיפה "אמנות עבורי היא מגרש משחקים אינסופי, מרחב שמאפשר לברוא עולמות פנטסטיים. אני מנסה לערער את מציאות הקיום שלי. לקחת את הסביבה הבסיסית, היסודית והמוכרת, לערבב ולהציג אותה מחדש. ניסיון להזכיר את הקסם בכל דבר שנתפס כרגיל וכסתמי". ניסיון המערבב בין גבוה לנמוך, בין רדי-מייד ל makers, בין מתח לתנועה, בין רגש פרטי לזיכרון קולקטיבי. זהו מרחב מתעתע המורכב מחומרים כל כך מוכרים ויומיומיים המעוררים בנו הזדהות, חיוך ואפילו חמלה, ומנגד- משהו במופרכות של החיבורים מעלה ספק או מעורר חשד במנגנון. מה שנדמה כמאורגן על פי שיטה, מתגלה כחסר סדר ופרוע. הופמן מנסה, בטכניקות ופרקטיקות שונות, לתפוס במשהו את פלא הבריאה, אם על ידי פירוק של יחידות והרכבתן מחדש למבנים אורגניים, ואם בחיפוש מתמיד אחר הגריד היושב בבסיס של הדברים. כדי ליצור סביבה אנטרופית באופייה, היא חוקרת את המבנה, או השיטה של המערכת, ורק אז מאפשרת לעצמה לשבש ולהחריב אותה.
יצירה.
הופמן עוסקת בקשת רחבה של נושאים ומדיומים. היא הציגה ארבע תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות, ביניהן במוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.