ההמנונים ההומריים הם פואמות המוקדשות לאל ספציפי, אך הסיפורים שהן מתארות אינם מתיימרים להיות מקיפים או מהימנים.
בתאוגוניה של הסיודוס, המציגה מיתוס בריאה שממוקד בהפשטות שסגדו להן כגון הלילה והזמן, ניתן למצוא ניסיון לבסס הנמקות מקיפות פחות או יותר באשר למקורם של האלים וכיצד הם השיגו את כיבודיהם. אולם הסטייה הארוכה בסיפור לכבוד האלה הקטה, שבשום אופן לא הייתה אלה חשובה בדת היוונית, מוכיחה כי הפואמה לא התיימרה להיות ביטוי של סמכות דתית.
ההחלטה אילו אלים חשובים מספיק כדי להיכלל בין שנים עשר האלים האולימפיים, שהיו מנהיגי הפנתאון, הייתה ללא ספק החלטה פוליטית, לפחות בחלקה. כיוון שרוב האלים היו אלים מקומיים, והסיפורים שסופרו עליהם במקומות שונים לא היו עקביים, לא הייתה הסדרה שיטתית של המסורת, לפחות לא מלכתחילה. הפופוליסטים של אתונה האשימו את סוקרטס ופילוסופים אחרים באתאיזם כאשר הם הצביעו על הבעייתיות בקבלת הרעיונות הנפוצים אודות האלים כשלמות. אולם השקפתו של סוקרטס לגבי האלים היא שעתידה הייתה לנצח. עם חלוף הזמן, הדבקות המסורתית של פולחני הקורבנות קיבלה יחס מבטל כסוג של פולקלור בעוד מי שהיו בעלי גישה פילוסופית נטו להאמין באלים מופשטים, מרוחקים ומעודנים שתמכו במעורפל בנורמות החברתיות ובמעלות הציבוריות.
בין המעלות שהדת היוונית עודדה היה בראש ובראשונה כבוד לאלים, שנתפסו כמלכותיים ונשגבים. עקב מגוון הפולחנים והמסורות במדינת יוון, הסוגדים לאל בעיר מסוימת נאלצו לנהוג בזהירות בבקרם בערים אחרות. זרים לא יכלו להשתתף בקלות בהעלאת קורבנות, כמתואר בסיפור מיתי בו זר הקריב שור תוך הפרת המסורת וחשף כך את האתונאים לסכנה גדולה, עד אשר הזר התאזרח וקיבל את השם "סופטר" ("אב מציל").
חובת הדת העיקרית לגברים בוגרים הייתה ניהול חייהם באופן צודק וטהור. היה חשוב שכולם ימנעו ממעשים שיזהמו וירעילו את חיי הפרט ומשק הבית. דוגמה לכך היא סיפורו של אורסטס שנרדף על ידי הפוריות בשל רצח אמו קליטמנסטרה, אותה רצח כדי לנקום את רצח אביו אגממנון. אורסטס נרדף למרות שרצח את קליטמנסטרה כיוון שתפס זאת כחובתו. למרות זאת, יש לשמור על הגבולות והחוקים ואורסטס לא יכל להשתחרר מהפוריות עד אשר אתנה סלחה לו והוא ביצע מסע שנכפה עליו על ידי אפולו.
סכנות הזיהום היו בלתי אישיות. ב"אאותיפרו", אחד הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס פוגש צעיר התובע את אביו על רצח: לאחר שאחד מעבדי משק הבית רצח בשכרותו עבד אחר, האב כבל את הרוצח והשליך אותו לתעלה שם העבד מת בעוד המשפחה ממתינה לתשובת הפרשן המשפטי באשר לשאלה כיצד להמשיך. משפחתו של אאותיפרו חשבה שתביעת הבן את אביו היא שערורייתית אך אאותיפרו טוען בהיגיון כי זיהום הוא זיהום, ולא משנה מי הורג ומי מת. בכך הוא נהג על פי המסורת היוונית, למרות שהיו בהחלט דרכים אחרות לטהר את המשפחה, אולם הזיהום של אדם אחד מסכן את כל מי שבא עמו במגע.
במהלך התקופה הארכאית והתקופה הקלאסית היו ליוונים פרוצדורות נוקשות לגבי שילוב אלים חדשים במסורות הסגידה, אך לאחר מותו של אלכסנדר הגדול שגרם להתפשטות השפה היוונית, החברה היוונית והפוליטיקה היוונית ברחבי העולם הים תיכוני, התמוטטות האוטונומיה של הערים היווניות וההתנתקות של הפולחנים מהמציאויות הפוליטיות המקומיות בהן נוצרו, התאפשרה פריחתו של סינקרטיזם ("תערובת מסורות"). אספקטים שונים של הדתות הפרסית, האנטולית, המצרית (ובסופו של דבר האטרוסקית-רומית) קיבלו מידות שונות של הכרה בעולם ההלניסטי, מחוץ לגבולות העמים שאצלם נוצרו. האלה המצרית איזיס הייתה פופולרית במיוחד, כפי שמעיד למשל השם "איזידור" ("מתנת איזיס") ששרד גם בעולם הנוצרי.
בשלב מאוחר מאוד בדתות הקלאסיות הנאופלאטונים, ביניהם יוליאנוס הכופר קיסר רומא, התיימרו לארגן את הפגניזם הקלאסי למערכת אמונה שיטתית, אותה כינו "הלניסמוס" - מערכת האמונות של היוונים. יוליאנוס הכופר אף ניסה לארגן את הפולחנים היוונים וההלניים להיררכיה בדומה לזו של הנצרות. מאמצים כאלו לא צלחו, הדת היוונית נותרה תמיד מקומית, מגוונת ובלתי עקבית.
חזונו של יוליאנוס הכופר אומץ במאה ה-14 על ידי גמיסטוס פלתון, ממבשרי הרנסאנס.
דתות מסתורין.
יוונים בעת העתיקה אשר הפולחנים הפומביים לאלים לא סיפקו את נטיותיהם הרוחניות יכלו לפנות למגוון דתות מסתורין. בדתות אלו ניתן היה למצוא נחמה שהדת המסורתית לא יכלה לספק: סיכוי להארה מיסטית, דוקטרינה דתית שיטתית, מפה לחיים לאחר המוות, סגידה קהילתית, וקבוצת אחווה רוחנית. חלק ממיסטריות אלו, כמו באלאוסינה ובסמותראקי היו קדומות ומקומיות. אחרות התפשטו ממקום למקום, כמו המיסטריות של דיוניסוס. במהלך התקופה ההלניסטית והאימפריה הרומית התרחבה התפשטותן של דתות מסתורין אקזוטיות כמו של אוזיריס ושל מיתרס.
הלניזם.
בתהליך היסטורי ממושך החלה מתגבשת לה במזרח ההלניסטי דת ממוזגת. המיזוג היתבטא במציאת קווי דמיון בין משפחות האלים היוונים והאלים של דתות המזרח. כך יצא שהתפתחו זהויות מהותיות וחיצוניות בין אלי יוון ודמויות מן המיתולוגיה היוונית לבין אלו שבמזרח. היוונים מצאו לעיתים בדתות המזרח את המיסטיות, את שלוות הנפש, את ההתבוננות אל מהויות הפרט ובעיקר את השונה מדתם ומפולחנם.
התנצרות.
במאה ה-4 חצרות הקיסרים היו נוצריות ברובן. בנצרות אין סובלנות רבה לוויכוחים פנימיים וקיים שכנוע עמוק כי לאלוהים חשובה האמונה הנכונה, קרי הנצרות האורתודוקסית.
הקיסרים הנוצרים סגרו את האורקלים והמקדשים הפגאניים והפסיקו בהדרגה את המשחקים הפגאניים באמצעות סדרת צווים הולכים ומחמירים. בסופו של דבר, הקיסר תאודוסיוס הראשון שלל את חוקיות המימוש הפומבי של הדת היוונית ויורשיו אכפו זאת. עם שקיעתה של אירופה אל ראשית ימי הביניים, הדת היוונית שתוייגה כ"פגאנית" - הדת של העם הכפרי ("פגאני"), שרדה רק באזורים כפריים ובתצורות שהתמזגו בפולחנים נוצריים.
הרנסאנס האירופאי כמעט לא נגע ליוון. ההומניזם של הרנסאנס באיטליה ומערב אירופה כלל גם גילוי מחדש של תרבות יוון העתיקה והתעוררות לימודי המחשבה והפילוסופיה של יוון העתיקה ובכלל זה הערכה מחודשת לדת ולמיתוסים העתיקים, שפורשו מחדש מנקודת המבט של ההומניזם.
תחיית הפוליתאיזם.
ל"הלניסמוס", כפי שכינה את הדת יוליאנוס הכופר, היו מספר התחדשויות - באמנות, ברוחניות ובהומניות של הרנסאנס כמו גם בתנועות נאו-פגניות בנות תקופתנו. דתות נאו-פגניות רבות, כגון ויקה, משתמשות באלמנטים מהדת היוונית העתיקה בפולחניהן. הדת פוליתאיזם הלני מתמקדת בה ממש, עד כמה שהדבר אפשרי לאור טבעם המקוטע של שרידי הכתבים המקוריים. היא משקפת את הספקנות הנאופלאטונית (המיוצגת על ידי פורפירי, ליבניוס ויוליאנוס הכופר) כמו גם את הפרקטיקה הפולחנית הקלאסית.
רובם המכריע של היוונים המודרניים הם יוונים אורתודוקסים, למרות שישנו מיעוט גדל ההולך בעקבות הדת היוונית העתיקה, בעיקר בקרב שכבות משכילות, החל משנות השמונים. מאמינים אלה מאורגנים בעמותות ללא מטרות רווח ולא בארגונים שמוכרים כדתיים, מכיוון שביוון אף דת מעבר לנצרות האורתודוקסית, האסלאם והיהדות לא זוכה להכרה מצד המדינה. קבוצות אלה נאבקות לחופש דת ביוון ולשימור אתרי פולחן עתיקים. כמו כן מקיימות טקסים וחגיגות ברוח היוונית העתיקה, תוך התאמתן לאורח החיים המודרני והעירוני של החברים בהן. למשל, חברי הקבוצות עורכים שינויים בהמנונים האורפאיים העתיקים ויוצרים מחזור חגיגות שנתי חדש, בו מירב הטקסים הם בסופי השבוע וללא ציון של פסטיבלים עתיקים שאינם רלוונטיים, כמו הפאנאתנאיה או האולימפיאדה. על פי הערכות כנסייתיות - ישנם כ-50,000 מאמינים כאלו מבין 10 מיליון תושבי יוון, אם כי חברי התנועות הנאו-פגאניות מעריכים כי רק 2,000 איש ביוון משתתפים באופן סדיר בפולחנים. לשם השוואה של סדרי גודל - ביוון ישנם כ-5,000 יהודים בלבד.
קישורים חיצוניים.
היוונים החדשים - פוסט על נאו-פגאניזם יווני בבלוג "אסכולת העלייה"
פתיתי תירס
בלאגובשצ'נסק
בלאגובשצ'נסק (ברוסית: Благовещенск; בסינית: 海兰泡, הַאיְלַאנְפַּאוֹ) היא עיר ברוסיה במזרח הרחוק הרוסי. נמצאת על גדתו הצפונית של הנהר אמור בשפך הנהר זיה. העיר משמשת כמרכז מחוז אמור ומהווה למרכז סחר חשוב על גבול רוסיה-סין, גבול העובר על נהר אמור. אוכלוסיית העיר מונה 225,757 תושבים (2021).
העיר נבנתה על פי עיקרון "רבעים רומא". כל הרחובות בו מצטלבים בזוויות ישרות ולרבעים צורה ריבועית או מלבנית.
היסטוריה.
היישוב הראשון הוקם בשנת 1856 כמאחז צבאי ונקרא בשם "אוסט זויסקי ווייני פוסט" (Усть-Зейский военный пост; המאחז הצבאי של שפך זיה). שנתיים לאחר מכן, שונה השם לשמו הנוכחי, על שם התאריך 9 במאי - יום ייסוד העיר, שהוא גם יום "הבשורה הטובה" של מרים אם ישו. ברוסית מבטאים את המילים "בשורה טובה" - "בלאגיה וסט" ולכן, שם העיר שונה לבלאגובשצ'נסק - עיר הבשורה הטובה.
ב-1858 ו-1860, נחתמו בהתאמה חוזה אייגון והסכם בייג'ינג בין רוסיה לסין שסיפחו את האזור סופית לתחומי רוסיה. כמו כן, באותה שנה הוקם חבל אמור והעיר הפכה לבירתו. ב-1900 הגיע לעיר צבא סין במסגרת מרד הבוקסרים וניסה לכבוש אותה, אך תוך זמן קצר, הצליחו הרוסים להדפו ולגרש את כל הסינים מהעיר. במהלך הגירוש טבעו כ-3,000 איש מבין הסינים בנהר אמור, או נהרגו על ידי הצבא הרוסי.
ב-1932 הוקם מחוז אמור בגבולותיו הנוכחיים והעיר המשיכה לשמש כבירתו.