לארס, יליד קופנהגן, הוא בנה היחיד של אינגה טרייר, עובדת בשירות הציבורי ופעילת זכויות נשים, ובנו החורג של אולף טרייר, יהודי דני שנמלט לשוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1989 גילתה לו אמו את זהותו הביולוגית של אביו, פריץ מיכאל הרטמן (1909-2000), גרמני שהעסיק את אמו אינגה. הרטמן היה נצר לשושלת ארוכה של מוזיקאים, ואינגה רצתה שיוריש לבנה "גנים אמנותיים". המשפחה בה גדל טרייר דגלה בקומוניזם ועל פי דבריו לא הוקירה "רגשות, דת או הנאה". מאז ילדותו סבל מדיכאון ופוביות, והוא מצא מפלט בקולנוע על ידי צילום סרטים משל עצמו בגיל 11, עת קיבל במתנה מצלמת סופר 8. הוא המשיך ביצירת סרטים קצרים עצמאיים גם בשנות לימודיו בתיכון.
ב-1979 התקבל ללימודים בבית הספר הדני לקולנוע. שם יצר את סרטיו Nocture ו- Befrielsesbilleder ("תמונת חירות"), שניהם ב-1982) שזכו בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל מינכן לקולנוע. ידידיו בבית הספר לקולנוע כינו אותו בלצון "פון טרייר" (הקידומת "פון" נפוצה בשמות אצילים גרמנים, בעוד לארס וטרייר הם שמות עממיים ונפוצים בדנמרק). כינוי זה נתחבב עליו והוא שמר אותו גם כשסיים את לימודיו ב-1983.
קריירה קולנועית.
פון טרייר החל לעבוד על טרילוגיית "אירופה" שלו, עם סיום לימודיו. זו החלה בסרט הקולנוע Forbrydelsens element ("אלמנט הפשע", 1984). הסרט הצטיין ברמה טכנית גבוהה וזכה בפרס על כך בפסטיבל קאן. הסרט הבא בטרילוגיה היה Epidemic ("מגפה", 1987), שהוצג גם הוא בקאן. עבור הטלוויזיה, ביים פון טרייר את הסרט "מדיאה" (1988), שזכה בפרס ז'אן ד'ארסי בצרפת. הסרט שסיים את הטרילוגיה ב-1991 היה Europa (בעברית - "רכבות לילה", בארצות הברית נקרא Zentropa), שזכה בפרס השופטים בקאן, באותה שנה, ובפרסים חשובים אחרים בפסטיבלי קולנוע בעולם.
פון טרייר גם ביים את הקליפ ללהיט "Bakerman" של Laid Back בשנת 1990. בשנת 1992 ייסד עם שותפו פטר ינסן את חברת ההפקה "זנטרופה", במטרה להשיג עצמאות פיננסית ואמנותית מוחלטת בהפקת סרטיו. במטרה לגייס כסף הפיקה החברה את "הממלכה" (1994) ו"הממלכה 2" (1997), מיני סדרות טלוויזיה המתרחשות בבית חולים ממלכתי דני (ומכאן שם הסדרה). חלק שלישי בסדרת "הממלכה" עמד על הפרק אך בוטל בשל מותו של ארנסט-הוגו ירגור, ששיחק את תפקיד הרופא הלמאר, שהיה אחת הדמויות הראשיות בסדרה.
"הממלכה" הביאה לפון טרייר פרסום רב יחסית בקרב הקהל הרחב, וקנתה לו אוהדים רבים בשל השילוב הייחודי של אימה, קומדיה וסמליות שבה וסגנון צילומה המיוחד, שרובו התבצע ממצלמת כתף.
סרטו "לשבור את הגלים" מ-1996 זכה בפרס הראשי בפסטיבל קאן באותה שנה. כוכבת הסרט, אמילי ווטסון, הייתה מועמדת לפרס אוסקר עבור "השחקנית הטובה ביותר" על תפקידה. ב-1998 התגבר פון טרייר על הפוביה מנסיעות שהייתה לו, והציג את הסרט השני של חבורת "דוגמה", "האידיוטים" (1998) בקאן, לאחר שנהג במכונית מדנמרק לצרפת, מפאת סירובו לטוס. בהיותו הרוח החיה בקבוצת דוגמה 95, הצליח פון טרייר לעורר עניין רב בקולנוע הדני בכלל, ובקבוצתו בפרט.
ב-2000 זכה סרטו "רוקדת בחשכה", בכיכובה של ביורק, בפרס דקל הזהב שהוא החלק השלישי בטרילוגיית לב-הזהב יחד עם "האידיוטים" ו-"לשבור את הגלים". ב-2003 יצא סרטו "דוגוויל" בכיכובה של ניקול קידמן. ב-2005 סרט ההמשך "מנדרליי" בכיכובה של ברייס דאלאס הווארד שהחליפה את קידמן שלא הסכימה לחזור לעבוד עם פון טרייר. שני סרטים אלו נחשבים כחלקים הראשונים בטרילוגיה "ארצות הברית - ארץ האפשרויות" של פון טרייר. החלק האחרון בטרילוגיה האמריקאית, שעתיד להקרא "וושינגטון" נדחה מספר פעמים וכרגע אין לו תאריך הפקה.
בסוף 2006 יצא סרטו "הבוס הגדול" (Direktøren for det hele), קומדיה ברכטיאנית העונה לחלק מחוקי דוגמה (שימוש בתאורה טבעית) וצוחקת במופגן על חוקים אחרים. הסרט צולם בטכניקת Automavision, כאשר פון טרייר הזין למחשב את ה"שוטים" שהוא רצה, ותוכנת מחשב בחרה בצורה אקראית את התנועות של המצלמה.
ב-2009 יצא סרטו "אנטי-כרייסט", בכיכובם של וילם דפו ושארלוט גינסבורג, שזכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, ב"פסטיבל קאן". הסרט עורר מחלוקות רבות בעולם, בשל התכנים הפרובוקטיביים שבו. בתי קולנוע רבים לא הקרינו את הסרט, והוא נחל כישלון קופתי.
ב 2011 יצא סרטו "מלנכוליה" (Melancholia) בכיכובם של קירסטן דנסט, קיפר סאת'רלנד, שארלוט גינסבורג, ואלכסנדר סקארסגארד. המספר על ההתמודדות של קבוצת אנשים עם סופו הקרב של כדור הארץ, בעקבות התנגשות עם גוף זר מהחלל החיצון.
באוגוסט 2012 לקראת צילומי סרטו "נימפומנית" (2013), סיפר השחקן שיה לה-באף, כי פון טרייר דרש ממנו ומשאר השחקנים לקיים יחסי מין אמיתיים במהלך הצילומים, בהתאם ל"סעיף בראש התסריט שאומר שכל מה שכתוב בו נעשה במציאות. כל מה שלא חוקי יצולם באפקט מטושטש". זאת בניגוד למקובל בסרטי קולנוע שאינם פורנוגרפיים. בין שאר שחקני הסרט גם שארלוט גינסבורג, וילם דפו ואומה ת'ורמן.
פרט לעבודתו כבמאי, פון טרייר שימש כצלם ברבים מסרטיו, הפיק וכתב ואותם. וכן כתב סרטים לאחרים, בין היתר את "Dear Wendy" אותו ביים חברו לדוגמה תומאס וינטרברג. בנוסף לכך הוא היה שותף בסרט הדוקומנטרי "חמש מכשלות" (De fem benspænd) בו הוא הציב לבמאי הדני יורגן לית' (Jørgen Leth) מגבלות שונות לעשייה מחודשת של הסרט הקצר שלו משנת 67 "האדם המושלם" (Det perfekte menneske).
חיים אישים ודעותיו.
טרייר קיים מספר מפגשים טעונים עם אביו הביולוגי, אך זה סירב להכיר בו או לשוחח עמו. הוא המיר את דתו לקתוליות כשהיה בן 30 כ"מרד טיפוסי במקום שהגעתי ממנו" ו"כסוג של כייף". כיום הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט.
טרייר הוכרז כאישיות בלתי רצויה בפסטיבל הקולנוע בקאן, ב-19 במאי 2011. במסגרת מסיבת עיתונאים שנערכה במקום יום לאחר הקרנת סרטו "מלנכוליה", הוא נשאל לגבי השורשים הגרמניים שלו ועל התעניינותו באסתטיקה הנאצית, וענה בהבעת "סימפתיה והבנה" לאדולף היטלר ובהבעת הערצה לאלברט שפר. לאחר מכן הוסיף: "אני בעד היהודים - לא, לא יותר מדי, מאחר שישראל היא קוץ בתחת", ולבסוף הפטיר "אוקיי, אני נאצי". כשנשאל האם הוא מתכנן לעשות סרט בסדר גודל גדול יותר השיב: "כן, אנו הנאצים אוהבים לעשות דברים בקנה מידה גדול. אולי אוכל לעשות את הפתרון הסופי". מאוחר יותר התנצל פון טרייר וטען שהדברים נאמרו בבדיחות הדעת, "השואה היא הפשע הנורא ביותר שקרה אי פעם; אין לי שום דבר נגד יהודים; יש לי שם יהודי, ולכל ילדי שמות יהודיים [...] זה באמת נעשה בטיפשות ובפורום הלא נכון. במפגש עם עיתונאים דנים לא היו בעיות, אבל אני לא חושב שהעיתונאים הבינלאומיים מבינים את ההומור הדני שלי." מאוחר יותר הוסיף שהתכוון למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים ולא לאזרחי המדינה.
באוגוסט 2022 נמסר שפון טרייר חולה במחלת פרקינסון. למרות המחלה, בכוונתו להמשיך בעבודה על המיני-סדרה "The Kingdom Exodus", השלישית והאחרונה בטרילוגיית "הממלכה".
יוסי פלד
יוסי פלד (נולד ב-18 בינואר 1941) הוא יו"ר חברת קו צינור אילת אשקלון. כיהן בעבר כשר בממשלת ישראל, וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כאלוף פיקוד הצפון בשנים 1986–1991.
ביוגרפיה.
נולד באנטוורפן שבבלגיה בשם יוסף (ג'פקה) מנדלביץ' לשיינע ויענקל מנדלביץ'.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמסר עם שתי אחיותיו למשפחה נוצרית מאמצת. המשפחה גדלה אותם כקתולים ופלד למד להתפלל בפלמית ובימי ראשון היה מבקר בכנסייה. אביו נספה באושוויץ. אמו שרדה את השואה ולאחר המלחמה חזרה אל המשפחה הנוצרית באנטוורפן, כדי לקחת את ילדיה, אולם כעבור זמן קצר נוכחה לדעת שאין ביכולתה לטפל בו וכשהיה בן שש מסרה אותו לבית יתומים יהודי. כעבור שנה הועברו הילדים לצרפת, בדרך לארץ ישראל. הם עלו בעזרת הבריגדה היהודית, ללא אמם.
דודם חיכה להם בנמל חיפה ולקח אותם להתיישב בקיבוץ נגבה ב-1949.
פלד התגייס לצה"ל בשנת 1959. הוא שובץ בחרמ"ש ועבר הכשרה כלוחם, כמפקד כיתה וקורס קצינים. לאחר מכן שימש כמפקד מחלקת חרמ"ש וקמב"ץ בגדוד 9. במלחמת ששת הימים היה פלד מפקד פלוגת חרמ"ש בגדוד 9, של חטיבה 7 באוגדת הפלדה המשוריינת של האלוף ישראל טל. לאחר מכן עבר למסלול פיקודי על יחידות טנקים בחיל השריון. במלחמת ההתשה היה מפקד גדוד השריון 195 (גדוד אדם) בתעלת סואץ. ב-1971 מונה לסגן מפקד חטיבה 188.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד חטיבת שריון במילואים (חטיבה 205, "אגרוף הברזל") במסגרת אוגדה 146 של מוסה פלד. במהלך הלחימה נעה החטיבה על זחלים מירושלים ועד לרמת הגולן, שם השתתפה בקרבות קשים בדרום הרמה ובמרכזה. לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 460 עוצבת בני אור. בשנים 1977–1978 פיקד על מתקן האימונים בצאלים.
בנובמבר 1978 מונה למפקד אוגדה 252 בסיני ושירת בתפקיד עד 1980. לאחר שובו מלימודים באנגליה, מונה בתחילת 1982 לסגן מפקד המכללה לביטחון לאומי. במלחמת לבנון הראשונה נלחם בראש כוח מאולתר ("כוח יוסי"), שהורכב מגדוד שריון סדיר, גדוד צנחנים במילואים ויחידת המילואים של סיירת מטכ"ל. הכוח בפיקודו כבש את הכפר משע'רה ונלחם ממזרח לאגם קרעון. במהלך הקרבות נוספו לכוח יחידות נוספות שכללו כוח נ"ט חטיבתי ואת חטיבת השריון "אגרוף הברזל" ופעל נגד ריכוזי כוחות הצבא הסורי. בשנים 1983 עד 1986 כיהן כראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי בצה"ל.
אלוף פיקוד הצפון.