גרמניה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, דובר, אדינבורו, גלאזגו, גרנזי, האל, ג'רזי, קירקוול, לידס, לרוויק, ליברפול, לונדונדרי, מידלסברו, ניוקאסל, פלימות', וסאות'המפטון. מאידך, בריטניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קיל, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
שלום שוורץ
הסקיתי (סרט)
הסקיתי (ברוסית: Скиф; שווק במדינות המערב בשם "The Last Warrior") הוא סרט ביוגרפי רוסי העוסק במורשת הסקיתים. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-18 בינואר 2018 במוסקבה, רוסיה.
תקציר עלילת הסרט.
המאה הראשונה לספירה. עידן חדש מתחיל ביבשת אירואסיה. הסקיתים בסכנת הכחדה, וצאצאיהם הופכים ללוחמים ושכירי חרב, המכונים "זאבי ארס".
רטניק ליוטבור עומד בפני משימה קשה. הוא יוצא למסע מסוכן בליווי סקיתי שבוי בשם קוניצה, על מנת להציל את משפחתו.
המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן
המרכז לתיעוד הנאציזם (בגרמנית: NS-Dokumentationszentrum München – Lern- und Erinnerungsort zur Geschichte des Nationalsozialismus- "המרכז לתיעוד ולימוד ההיסטוריה של הנאציונאל סוציאליזם במינכן") הוא מוזיאון בעיר מינכן המוקדש ללימוד ותיעוד ההיסטוריה וההתפתחות של התנועה הנאצית בעיר, והתפשטותה בגרמניה עד לתפיסת השלטון במדינה, השלכותיו ותוצאותיו.
המוזיאון ממוקם באתר שבו ניצב הבית החום, אשר שימש כמטה המפלגה הנאצית במינכן ומדגיש את תפקידה של העיר מינכן כבירה האידאולוגית של המפלגה והמשטר, לעומת ברלין אשר שימשה כבירה הפוליטית והמדינית של המדינה.
היסטוריה.
העיר מינכן הייתה בעלת חשיבות רבה בתהליך ההתפתחות של המפלגה הנאצית בגרמניה. העיר שימשה כערש היווצרותה של הלאומנות הגרמנית שלאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה וממנה צמחה התנועה הנאצית. במינכן התרחשו מספר אירועים מכוננים בתולדות המפלגה וביניהם טקס היסוד, נאומי ההסתה ואירועי האלימות הראשונים שיזמה המפלגה, הפוטש בבית הבירה וניסיון ההפיכה הראשון. במינכן שכן מרכז המפלגה הנאצית והאדמיניסטרציה שלה גם לאורך כל תקופת השלטון הפורמלי של המשטר הנאצי בגרמניה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש העיר בידי הכוחות האמריקנים, הוסרו כל סמלי השלטון והמשטר הנאצי ממבנים שלא נחרבו בהפצצות, ואילו מבנים שנפגעו והיו בעלי קשר סימבולי למשטר הקודם, נהרסו. בתקופה זו החלו דיונים בדבר הצורך להנציח וללמוד את אירועי התקופה אך הנושא לא התקדם.
במשך השנים הבאות התנהל תהליך איטי ומסורבל לקידום הנושא. בשנת 1988 פתחה קבוצת אזרחים ביוזמה להקמת אתר הנצחה לתקופת השלטון הנאצי. בשנת 1989 הציעה העירייה להקים מוזיאון להיסטוריה עכשווית באתר ההריסות של הבית החום ברחוב בריינר.
בשנת 2001 התקבלה החלטה במועצת העיר לבנות מרכז לתיעוד ההיסטוריה הנאצית באתר המוצע במרכז העיר ובסמוך לכיכר המלכים שהיה אתר בעל משמעות סמלית עמוקה בתקופה הנאצית. בשנת 2005 הוסכם על כינונו של גוף פיקוח, מועצת נאמנים שהורכבה מגורמים פוליטיים ומדעיים. קידום הפרויקט המשיך להתנהל בעצלתיים ורק בשנת 2008 העבירה ממשלת בוואריה את השטח עליו עמד הבית החום שהיה בבעלותה, ללא תמורה לטובת הקמת הפרויקט. בשנה זו גם הוסכם במועצת העיר על צורתו האדריכלית של המבנה. הבנייה החלה בפועל בשנת 2011 ורק לאחר מכן התקיים הטקס הרשמי של הנחת אבן הפינה, לאחר שגובשו ההסכמות על המקורות למימון ההקמה והתחזוקה השוטפת של המרכז. כמו לגבי הקמת המרכז עצמו, כך גם לגבי השם שישא המרכז והתכנים ההיסטוריים שיוצגו בו, התקיימו ויכוחים עזים שבהם היו מעורבים גורמים פוליטיים וחברתיים רבים. השם המסורבל והארוך שנבחר לבסוף מהווה סוג של פשרה המשקפת את התהליך רב השנים להקמתו. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 2015.
הרעיון החינוכי.
למיקומו של המרכז בסמיכות לכיכר המלכים ולמבנים ששימשו כלשכת הפיהרר ומרכז המפלגה הנאצית יש משמעות סמלית רבה. המרכז מנסה ליצור קשר בין המיקום הפיזי בעל המשמעות ההיסטורית שלו לבין ההיבט החינוכי של מהות קיומו ותוצאות פעילותו של המשטר הנאצי בהקשר הפוליטי וההיסטורי שלו.
במרכז בא לידי ביטוי ובהדגשה רבה מיקומה של העיר מינכן כבירה האידאולוגית של המשטר ושל גרמניה בכלל, במטרה לקדם סיעור מוחות ביקורתי בדבר חשיבות קיומה של חברה אזרחית המגנה על זכויות האדם. המטרה החינוכית העיקרית ששם לעצמו המרכז הוא לקדם בקרב הדורות הבאים את חשיבות הסובלנות והדמוקרטיה. בדומה לתהליך ההקמה, כך גם בנושא התכנים המוצגים התקיימו ועדיין מתקיימות מחלוקות רבות בין גורמים פוליטיים וחברתיים המקשות על קבלת החלטות, ומסתכמות בפשרה המשתקפת בתכני התצוגה.
המבנה.
לצורך תכנון ועיצוב המבנה נערכה תחרות שבה הוגשו 48 תוכניות. ההצעה שנבחרה בתום ההליך הייתה בתכנון משרד האדריכלים וצל (Georg Scheel Wetzel) מברלין, וגם היא נדרשה למספר שינויים על פי דרישת הוועדה העירונית.
המבנה הוא בצורת קובייה בת ארבע קומות מעל פני הקרקע וקומת מבואה, שאורך צלעה 22.5 ועוד שתי קומות תת-קרקעיות כפולות באורכן. הקירות החיצוניים והפנימיים מכוסים בבטון חשוף בצבע לבן. החזית כוללת מפתחי חלונות גדולים בין כל שתי קומות, המאפשרים יצירת קשר ויזואלי בין המבנה לסביבתו.
תערוכת המוצגים ממוקמת בארבע הקומות העליונות כך שמסלול התצוגה מתחיל בקומה הרביעית ויורד כלפי מטה. בקומות המרתף ממוקם אולם כנסים וכן ספרייה ועמדות למידה ועיון מתוקשבות.
התצוגה.
במוזיאון בן ארבע הקומות מוצגת תערוכת קבע של מסמכים, וצילומים, בצורה נגישה במיוחד על גבי מסכי תאורה שולחניים, ולוחות דו צדדיים בחלל האולמות ועל הקירות. על חלק מן הקירות מוקרנים סרטונים תקופתיים. מסלול התערוכה בנוי בצורה ליניארית החל מסוף מלחמת העולם הראשונה וראשיתה של התנועה הנאצית, ועד לסוף מלחמת העולם השנייה וכיבוש גרמניה. המבקר בתערוכה מתקדם בין הקומות תוך חוויית התהליך הרציף של האירועים לאורך השנים.
יחסי ישראל–לסוטו
יחסי ישראל–לסוטו הם היחסים הדו-צדדיים, השיתופיים, המדיניים, ההיסטוריים והפוליטיים אשר מתנהלים בין מדינת ישראל לממלכת לסוטו. היחסים עם לסוטו כוננו באוגוסט 1986.
היסטוריה.
כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים ומשבר הנפט העולמי, מרבית מדינות אפריקה ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל בעיקר על סמך סיוע כספי ממדינות ערב ומתן נפט זול אשר הובטח. מבין המדינות היחידות שלא ניתקו את יחסיהן עם ישראל הייתה לסוטו, שהותירה את יחסיה הדיפלומטיים המלאים עם ישראל.
יחסים דיפלומטיים.
שגרירות ישראל בלסוטו נמצאת בפרטוריה, דרום אפריקה.
הרפובליקה הראשונה של קוריאה הדרומית
הקמה.
ב-15 באוגוסט 1948, קמה באופן רשמי הרפובליקה של קוריאה תחת הנהגתו של סינגמן רי כנשיאה הראשון. עם הקמת ממשלתו של רי, ריבונותה של קוריאה עברה דה יורה לשליטתה. ב-9 בספטמבר 1948 הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה קמה תחת שלטונו של קים איל-סונג. ב-17 ביולי 1948 נכתבה החוקה של קוריאה הדרומית על ידי בית המחוקקים הראשון. החוקה יצרה ממשל עם נשיא חזק שנבחר בעקיפין על ידי בית המחוקקים.
מהפכת אפריל.
ב-15 במרץ 1960, התרחשו מאורעות, המכונות גם מהפכת אפריל, שהתאפיינו בדיכוי אלים של הפגנות סטודנטים בעיר מסן, ביום הבחירות לנשיאות. תחילה, המפגינים דוכאו על ידי המשטרה המקומית אך, המהומות פרצו שוב אחרי שנמצאה בנמל גופה צפה של סטודנט שהפגין. בהמשך החלו להתפשט מחאות לא אלימות בבירה וברחבי המדינה כולה. המהומות הובילו להתפטרותו של רי ב-26 באפריל 1960.
יחסי ישראל–קוסטה ריקה
יחסי ישראל–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
היסטוריה.
קוסטה ריקה התאפיינה בתמיכה בעם היהודי עוד בטרם הקמת המדינה. בשל תמיכתה בהצבעה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 בזמן ההצבעה על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית וערבית (תוכנית החלוקה), נקרא שם רחוב בשכונת עיר גנים בירושלים על שמה של הרפובליקה. בלב הבירה סן חוסה נבנה מונומנט של הכותל המערבי בגן ״ירושלים״ הנמצא על שדרות מדינת ישראל בעיר, לרגל 50 שנה לאיחוד בירת ישראל.
בשנת 1962 ביקר נשיא קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 1963 הודיעה קוסטה ריקה על הקמת שגרירותה בירושלים, והייתה אחת המדינות היחידות שמיקמו את שגרירותן הרשמית בישראל בעיר. באותה שנה ביקר שר החוץ הקוסטה ריקני דניאל אודובר קירוס בישראל ונפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון. השגרירות הישראלית במדינה נפתחה ב-7 בדצמבר 1966.
לאורך השנים קוסטה ריקה הוגדרה בתקשורת הישראלית כ-"ידידתה הגדולה של ישראל". היא תמכה בעמדת ישראל בשאלת הגבולות ובנושא הפלסטיני, התנגדה לאש"ף והתנגדה להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בשנת 1976 ביקר שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, בקוסטה ריקה ונאם בפרלמנט, ולאחר שובו לישראל, אירח בגנוסר את נשיא קוסטה ריקה, דניאל אודובר. בשנת 1983 ביקר שר הביטחון של קוסטה ריקה בישראל.
בשנת 2006, עקב לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה קוסטה ריקה את שגרירותה מירושלים לרמת גן (בכל המסמכים הרשמיים מצוין כי השגרירות נמצאת בתל אביב). בכך, הייתה יחד עם אל סלוודור (שהעבירה את השגרירות שלה מהעיר זמן קצר לפני כן) לאחת משתי המדינות האחרונות שהחזיקו בשגרירותן בישראל בשטחה.