האריה של אל-לאת (או אללאת) היה פסל עתיק של אריה המחזיק בין שתי רגליו הקדמיות איילה כורעת. הפסל ניצב במקדש לאלה אל-לאת בתדמור, סוריה והיה חלק מאתר מורשת עולמית של תדמור.
האלה הייתה אחת משלוש האלות הראשיות של מכה בתקופה הערבית הקדם אסלמית. הפסל היה עשוי מאבני גזית עשויות אבן גיר והוא מתוארך למאה הראשונה לספירה. גובהו של הפסל היה 3.5 מטר ומשקלו היה 15 טון. האריה נחשב כבן זוגה של האלה אל-לאת. האיילה סימלה את תכונותיה של האלה שהיו רכּוּת ואהבה. שפיכות דמים הייתה אסורה והייתה נתונה לנקמתה של האלה. על הכף השמאלית של האריה הייתה כתובת בתדמורית שניזוקה בחלקה שמשמעותה הייתה: אל-לאת תברך מי שלא ישפוך דם במקדש. הפסל הוא תבליט היוצא מתוך קיר אבני גזית.
היסטוריה.
הפסל התגלה בשנת 1977 על ידי משלחת ארכאולוגית פולנית בראשותו של הארכאולוג מיכאל גאבליקובסקי (Michał Gawlikowski). הפסל נמצא מפורק על חלקיו השונים. כבר בעת העתיקה נעשה בפסל שימוש משני בבניית יסודות מקדש. בהמשך הוחלט להרכיב את הפסל מחדש ולהציבו בכניסה למוזיאון תדמור. השיפוץ נעשה על ידי המשחזר יוסף גאזי בשנת 2005 כשהכוונה הייתה להחזירו למראה הפסל המקורי למרות הבעיות שנוצרו בעקבות פירוקו בעת העתיקה.
בעת מלחמת האזרחים בסוריה נבנתה הגנה על הפסל באמצעות לוחות מתכת ושקי חול כדי למנוע פגיעה בו בעקבות המלחמה. ב-27 ביוני 2015 לאחר כיבוש תדמור, הפסל נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
יומנו של חנון - משחקי מזל
יומנו של חנון - משחקי מזל (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid: Hard Luck) הוא הספר השמיני בסדרת יומנו של חנון, שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והמאייר האמריקאי, ג'ף קיני.
עלילה.
מבוא.
ספר זה הוא חלק ב' של הספר השביעי בסדרה, יומנו של חנון: הצלע השלישית. גם כאן מתלבט גרג באותה שאלה כמו בספר הקודם: מה יותר חשוב, חברים או משפחה? בעוד שבספר השביעי השאלה מוצגת, בספר זה מובאת תשובתו של גרג לשאלה: חברים. שלא כמו בספר הקודם, שבו גרג סבל ממזל רע, בספר הזה יש לגרג מזל חמקמק. הספר מתרחש באביב (החל ב-1 במרץ ועד 30 באפריל, כאשר מדלגים על הראשון באפריל).
הפתיחה.
גרג פותח באמירה שאמא שלו תמיד אומרת: חברים באים והולכים אבל משפחה זה לתמיד. אחר כך הוא מונה את כל הקשיים במשפחה, ומתברר שיש עשרה קשיים. אחר כך גרג מזכיר לנו את מה שקרה בסוף הספר השביעי, בו ראולי עוזב את גרג לטובת אביגיל, ומספר לנו על הקשיים שלו בלי ראולי, ובכך נגמרת הפתיחה.
שאיפותיו של גרג והכדור תשובות.
גרג מספר על שאיפותיו: להיות שוב חבר של ראולי, להיות מקובל חברתית, למצוא את הטבעת של מימו הפלי שהלכה לאיבוד, להיות חבר של פרגלי. לאחר שגרג משיג את הכדור תשובות, דברים מסתדרים בחייו: הוא חוזר להיות חבר של ראולי, מוצא את הטבעת שאבדה, אך עדין אינו מקובל חברתית.
התשובה לשאלה.
גרג מסכם את הספר הקודם ואת זה באמירה:
" אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר. אני בטוח שבהמשך ראולי ואני שוב נריב בגלל משהו, אבל נכון לעכשיו אנחנו בסדר גמור או לפחות עד שהספר מחזור יפורסם. אבל נראה שעם זה כבר נתמודד"
זו היא גם התשובה לשאלה שנשאלת: מה יותר חשוב, חברים או משפחה?
נושאים אחרים.
מוסר השכל.
מושר ההשכל של הספר הוא: חברים יותר חשובים ממשפחה. כמו שמתואר בסוף:
"אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר."
מקור השם.
מקורו של השם משחקי מזל הוא בכינויי של גרג לקמע: משהו שגורם למזל לשחק לי.
חוק הפרלמנט 1911
חוק הפרלמנט 1911 (באנגלית: Parliament Act 1911) הוא חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של בריטניה. חוק זה חשוב מבחינת חוקתית ומגדיר באופן חלקי את מערכת היחסים בין בית הנבחרים לבין בית הלורדים. את החוק הזה יש לפרש יחד עם "חוק הפרלמנט 1949" ושני החוקים מצוטטים יחדיו כ"חוקי הפרלמנט של 1911 ו-1949".
בעקבות דחיית אישורו של "תקציב העם" ב-1909, שאף בית הנבחרים לבסס את עליונותו כלפי בית הלורדים, שפגע במוסכמות כאשר התנגד לאישורו של התקציב. התקציב הועבר בסופו של דבר על ידי בית הלורדים, לאחר שאושר מחדש המנדט הדמוקרטי של בית הנבחרים בבחירות הכלליות שנערכו בינואר 1910. חוק הפרלמנט, שנועד למנוע הישנות מקרים כאלה של אי אישור תקציב, זכה גם הוא להתנגדות רחבה בבית הלורדים ודיון חוצה מפלגות נכשל, בעיקר בגלל שהחוק איפשר להעביר גם את הצעת החוק לשלטון בית לאירלנד. לאחר בחירות כלליות נוספות שנערכו בדצמבר, הועבר החוק בתמיכתו של המלך ג'ורג' החמישי, שאיים להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה לאישים מהמפלגה הליברלית כדי להפיל את הרוב של המפלגה השמרנית.
החוק שלל לחלוטין באופן מעשי את הזכות של בית הלורדים להטיל וטו על חוקים בעלי משמעות כספית והגביל את זכות הווטו לסוגי חוקים אחרים לתקופה מרבית של שנתיים. החוק גם הגביל את משך תקופת הכהונה של הפרלמנט משבע שנים לחמש.
רקע.
עד לחקיקתו של חוק זה, לא הייתה שום דרך לפתור את חילוקי הדעות בין שני בתי הפרלמנט אלא באמצעות הענקת תוארי אצולה נוספים על ידי המונרך. המלכה אן העניקה 12 תוארי אצולה לאנשי המפלגה הטורית כדי שיאושר הסכם אוטרכט ב-1713. חוק הרפורמה של 1832 עבר רק כאשר בית הלורדים הסיר את התנגדותו לאחר שויליאם הרביעי איים להעניק 80 תוארי אצולה חדשים על פי בקשתו של ראש ממשלת בריטניה, ארל גריי ובכך יצר תקדים שבית הלורדים לא יעמוד בהתנגדותו למהלך של בית הנבחרים שהציבור עומד מאחוריו. לדוגמה, חוק הכנסייה האירית 1869 (Irish Church Act 1869), שהיה סלע מחלוקת עיקרי בין שתי המפלגות הראשיות בבריטניה מאז שנות השלושים של המאה ה-19, הועבר בבית הלורדים לאחר שוויליאם גלאדסטון ניצח בבחירות, שנושא זה היה העיקרי בהן, שנה קודם לכן ובעקבות התערבותה האישית של המלכה ויקטוריה. עם זאת, באופן מעשי תקדים זה נתן לבית הלורדים את הזכות לדרוש את קיומה בפועל של התמיכה הציבורית במקרים כאלו ואת היכולת לקבוע את עיתוי הבחירות הכלליות.
הדעה הרווחת הייתה שבית הלורדים לא יוכל להכניס תיקונים בחוקים בעלי משמעות כספית, מאחר שרק לבית הנבחרים הייתה את הזכות להחליט על המשאבים הכספיים שיוכלו לעמוד לרשותו של המונרך. עם זאת, למרות המחלוקת לכאורה, הדבר לא מנע מבית הלורדים לדחות חוקים כאלו על הסף. ב-1860, עם ביטול המס על הנייר, כל החוקים בעלי המשמעות הכספית גובשו לתוך חוק תקציב אחד. כך נמנעה מבית הלורדים האפשרות לדחות מרכיב מסוים של התקציב והאפשרות להצביע נגד התקציב בשלמותו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. אפשרות זו עמדה על הפרק רק ב-1909. עד קבלתו של חוק הפרלמנט, היו זכויות החקיקה של בית הנבחרים ובית הלורדים שוות, אך זה האחרון לא יישם את זכותו בנוגע לצעדים כספיים.
מאז הפיצול במפלגה הליברלית ב-1886, היה רוב מוחלט בבית הלורדים למפלגה השמרנית. כאשר ניסתה המפלגה הליברלית לדחוף לביצוען של רפורמות חברתיות משמעותיות עם תמיכה ציבורית ראויה לציון, נראה שעקב כך יתגלעו סכסוכים בין שני בתי הפרלמנט. החל מ-1906 ועד 1909, צעדים חשובים רבים כאלה ירדו מעל הפרק או נדחו על הסף. לדוגמה: ב-1906 הגיש שר החינוך, אוגוסטין בירל, את הצעת חוק החינוך שמטרתו הייתה לענות על טענות שהועלו כלפי חוק החינוך של 1902. בית הלורדים הכניס בהצעת חוק זה שינויים כה רבים עד שזו שינתה את פניה בצורה כה משמעותית ובית הנבחרים משך אותה. מהלך זה הוביל להחלטה של בית הנבחרים שהתקבלה ביוני 1907 להכריז שיש לקצץ בסמכויותיו של בית הלורדים, על פי הצעתו של ראש הממשלה מהמפלגה הליברלית, הנרי קמפבל-באנרמן. ב-1909, מתוך תקווה לגרום לעריכתן של בחירות חדשות, דחו חברי בית הלורדים את חוק התקציב שהוגש על ידי שר האוצר דאז, דייוויד לויד ג'ורג' ברוב של 350 תומכים מול 75 מתנגדים. מבחינתו של בית הנבחרים הייתה החלטה זו "מנוגדת לחוקה והפרת זכויותיו של בית הנבחרים". בית הלורדים הציע שבית הנבחרים יצדיק את עמדתו כהצגת רצונו של העם והוא עשה זאת בינואר 1910 במערכת הבחירות שהתקיימה אז. הממשלה הליברלית נחלה תבוסה בבחירות, אך שמרה על הרוב שלה בסיועם של חברי פרלמנט לאומנים אירים וחברי הפרלמנט של מפלגת הלייבור. הלאומנים האירים ראו בכוחם המתמשך של חברי בית הלורדים כדבר שעלול להזיק להבטחת שלטון הבית בארצם. לאחר הבחירות, אישר בית הלורדים את התקציב, לאחר שזה הוגש מחדש על ידי הממשלה וב-28 באפריל, יום לאחר שאושר בבית הנבחרים, הוא עבר בבית הלורדים.
אישור החוק.