החל מקיץ 1943, לאחר קרב קורסק, לקח הצבא האדום את היוזמה עד לתום המלחמה. כל השטחים הסובייטיים שוחררו מכיבוש כוחות הציר עד ל-1944. לאחר שמיגר את כוחות הציר מכל מזרח אירופה החל הצבא האדום במאי 1945 את הקרב על ברלין, שלמעשה היה השלב האחרון במלחמה באירופה. שטחים נרחבים ממזרח אירופה ומברית המועצות עצמה נחרבו על ידי הצבא האדום במסגרת שיטת האדמה החרוכה. מרגע שגרמניה נכנעה הצטרפה ברית המועצות למלחמה כנגד יפן ובקיץ 1945 היא שיגרה מתקפה כנגד הכוחות היפנים שהיו מוצבים בצפון מנצ'וריה. הצבא האדום סיים את המלחמה כאחד מצבאות היבשה רבי העוצמה ביותר בהיסטוריה, כשהוא מונה חמישה מיליון חיילים ומצויד בטנקים ובקני ארטילריה רבים יותר מכל צבא שהשתתף במלחמה.
עם זאת, ניצחונה של ברית המועצות על גרמניה עלה במחיר כבד של 8 מיליון חיילים סובייטים הרוגים ו-15 מיליון אזרחי ברית המועצות שקיפחו את חייהם, מחיר גבוה יותר ממחיר הדמים ששילמה מדינה כל שהיא שהשתתפה במלחמה. מקובל בקרב החוקרים שזהו מחיר הדמים הגבוה ביותר שנגבה ממדינה כל שהיא בעימות צבאי בהיסטוריה האנושית.
המלחמה הקרה.
עם תום מלחמת העולם השנייה מנה הצבא האדום 10 עד 13 מיליון חיילים. במהלך המלחמה ומיד עם סיומה, היה הצבא האדום הכוח הצבאי רב העוצמה ביותר בעולם. מיד לאחר כניעת גרמניה הופחת מספר זה ל-5 מיליון חיילים. מהלך זה לא נבע בהכרח מהצורך להקטין את הצבא, אלא יותר להפוך אותו לצבא נייד ומודרני. במסגרת מדיניות זו הוכנס ב-1951 לשימוש רובה הסער AK-47 (הקלשניקוב) שייצורו החל ארבע שנים קודם לכן כשיפור של תת-מקלע שהיווה עבור חיל הרגלים הסובייטי כלי נשק קצר טווח בעל אמינות גבוהה. הכנסתו לשירות ב-1967 של ה-BMP-1 היוותה גם היא מהלך חשוב שבמסגרתו צוידו כוחות היבשה בנגמ"ש הלחימה הראשון בעולם. שיפורים אלו עמדו במרכז פעילותו של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
כוחות הצבא האדום סייעו לרפובליקה השנייה של מזרח טורקסטן במהלך המרידה שהתחוללה שם ב-1944.
בשנים 1946 – 1948 הייתה מונגוליה מעורבת בסכסוך גבולות עם סין במה שנקרא "תקרית פיי טא שאן". כוחות סובייטים ומונגולים ניסו לכבוש שטחים סינים ובתגובה נשלח רגימנט של סינים מוסלמים על ידי ממשלת סין לתקוף את עמדות המונגולים והסובייטים.
רבות מיחידות הצבא האדום שלקחו חלק בשחרור ארצות מזרח אירופה מעול הכיבוש הנאצי נותרו בהן גם לאחר כניעת גרמניה ב-1945. סטלין עשה שימוש בכיבוש צבאי זה כדי להקים מדינות לוויין שיהוו אזור חיץ בין גרמניה לבין ברית המועצות. עד מהרה הייתה לסובייטים השפעה פוליטית וכלכלית עצומה באזור וברית המועצות סייעה למפלגות הקומוניסטיות המקומיות לעלות לשלטון. ב-1948 היו כבר לשבע מדינות אירופאיות ממשלות קומוניסטיות.
במצב דברים זה החלה המלחמה הקרה כהתפתחות של העימות בין סטלין לבין נשיא ארצות הברית, הארי טרומן בנוגע לעתידה של מזרח אירופה במהלך ועידת פוטסדאם ב-1945.
טרומן האשים את סטלין בהפרת ההסכם שנחתם בועידת יאלטה. כשמזרח אירופה נמצאת תחת כיבוש סובייטי, ניצבה ברית המועצות מול ניסיונו של טרומן לעצור את ההתפשטות הקומוניסטית וב-1955 ייסדה ברית המועצות את ברית ורשה כמשקל נגד לברית נאט"ו.
כוחות הצבא הקונבנציונליים המשיכו להוות גורם משפיע כאשר פלשה ברית המועצות להונגריה ב-1956 ולצ'כוסולובקיה ב-1968 כדי לדכא את השאיפות הדמוקרטיות של אומות אלו ולשמור אותן בתחום ההשפעה הסובייטית. ברית המועצות ומדינות המערב בהנהגת ארצות הברית עמדו בכמה מצבים של מבוי סתום מדיני שאיימו להפוך לעימותים ישירים, כמו הסגר על ברלין ב-1948 – 1949 ומשבר הטילים בקובה ב-1962, בו דחפו ה"ניצים" משני צדי המתרס את יריביהם למצב של סף מלחמה בצעדי מדיניות של עברי פי פחת. גישה זו מותנה עקב החששות מפני עימות גרעיני והשאיפה של המתונים לדטאנט.
תחת מנהיגותו של חרושצ'וב שוקמו לבסוף יחסיה של ברית המועצות עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו לאחר פירוק הקומינפורם ב-1956. החלטה זו גרמה לקרע נוסף בין ברית המועצות לבין הרפובליקה העממית של סין, שהייתה מדינה קומוניסטית שכנה שחשה שהסובייטים מפנים כלפיה את הגב במסגרת המאבק הפונדמנטליסטי העולמי המרקסיסטי-לניניסטי לניצחון הקומוניזם.
הפיצול הסיני-סובייטי אירע ב-1967, כאשר המשמרות האדומים צרו על שגרירות ברית המועצות בבייג'ינג. עימותים נוספים בין שתי המדינות אירעו סביב לסכסוכי גבול ב-1969.
המתחים בין הכוחות הפוליטיים במוסקבה ובבייג'ינג השפיעו רבות על הפוליטיקה האסיאתית במהלך שנות השישים והשבעים והמיקרוקוסמוס של הפיצול הסיני-סובייטי צץ כאשר וייטנאם, שנתמכה על ידי ברית המועצות, פלשה ב-1978 לקמבודיה שבשליטת פול פוט שנתמך על ידי סין. הסובייטים הבטיחו את נאמנותן של וייטנאם ושל לאוס באמצעות מערכה אגרסיבית פוליטית וכלכלית ובאמצעות סיוע צבאי למדינות אלו, טקטיקה דומה לתחרות של ברית המועצות מול ארצות הברית על השליטה על המדינות החדשות באפריקה ובמזרח התיכון. מכירות נשק נרחבות הפכו כלי נשק כמו רובי הקשלניקוב וטנקי ה-T-55 כסמלים של המלחמות שהתנהלו באותה תקופה בין ישראל לבין מדינות ערב.
צעד משמעותי נוסף הייתה ההכרזה ב-1968 על דוקטרינת ברז'נייב, שבאופן רשמי הצדיקה את זכותה של ברית המועצות להתערב בענייניהם הפנימיים של מדינות אחרות לצורך הבטחת המשטרים הסוציאליסטיים שלהן מפני התנגדות של כוחות קפיטליסטים. בדוקטרינה זו נעשה שימוש להצדקת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. באפגניסטן נתקלו כוחות הצבא הסובייטי בהתנגדות עזה של אפגנים שנתמכו על ידי ה-CIA. הלחימה בהתנגדות שנסמכה על לוחמת גרילה ועל לוחמה אסימטרית, גרמה למכונת המלחמה הסובייטית להיכשל בהשגת ניצחונות החלטיים ועד מהרה התפתחה כל המערכה באפגניסטן ללוחמה באדמת בוץ טובענית בדומה למצב שאתו התמודדו כוחותיה של ארצות הברית עשור קודם לכן במלחמת וייטנאם. לאחר עשור של לחימה שעלתה במחיר משוער של 20 מיליארד דולר ו-15,000 אבדות בנפש, נכנע גורבצ'וב לדעת הקהל ובראשית 1989 הורה על הוצאת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן.
המרוץ הגרעיני.
ברית המועצות ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה, שכונה RDS-1 ושם הקוד שלו היה "ברק ראשון" (ברוסית: Первая молния), ב-29 באוגוסט 1949, ארבע שנים לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והפתיעה פרשנים רבים במערב שציפו שהמונופול הגרעיני של ארצות הברית יישמר למשך זמן רב יותר. עד מהרה התברר שמיזם הפצצה האטומית הסובייטי נסמך על היקף נרחב של פעילות ריגול שנשאב מפרויקט מנהטן בתקופת מלחמת העולם השנייה ושפצצת האטום הסובייטית הראשונה הייתה העתק של הפצצה האמריקאית איש שמן, שהוטלה על נגסאקי. הבט חשוב של מהירות הפיתוח של הפצצה הגרעינית של הסובייטים היה שהם הצליחו לאגור כמויות אורניום גדולות יותר בהשוואה להערכות של המומחים במערכת הצבאית האמריקאית. החל מסוף שנות הארבעים התמקדו הכוחות המזוינים של ברית המועצות בהפיכתה של המלחמה הקרה לכזאת שבמרכזה יעמוד מאגר הנשק הגרעיני באמצעות השגת שוויון מול ארצות הברית בתחום זה.
אף על פי שלאחר פיתוחו של הנשק הגרעיני על ידי ארצות הברית הציעה ברית המועצות כמה וכמה תוכניות לפירוק הנשק הגרעיני, המלחמה הקרה עמדה בסימן של ייצור ופריסת עוד ועוד כלי נשק גרעיניים. רק בשנות השישים הסכימו לבסוף שתי המעצמות על איסור אגירת כלי נשק באנטארקטיקה ועל עריכת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון ומתחת לפני הים.
בסוף שנות השישים הגיעו שתי המעצמות למידה מסוימת של איזון בכמה מסוגי כלי הנשק הגרעיניים ובאותה תקופה עלו הצעות לקיום משא ומתן על הגבלת פרישתם של כלי נשק אסטרטגיים. ברית המועצות שאפה להגביל את פרישת מערכות הטיל נגד טילים האמריקאים ולהמשיך להיות מסוגלת לפרוש מערכים עצמאיים של טילים מרובי ראשי נפץ.
שיחות סאל"ט הראשונות החלו בנובמבר 1969 בהלסינקי. הסכם הביניים שנחתם במוסקבה במאי 1972 הקפיא את פיתוחם רמת פיתוחם של הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים וויסת את כמות הטילים הבליסטיים המשוגרים מצוללות. כחלק מתהליך סאל"ט נחתם גם הסכם הטילים האנטי-בליסטיים.
במערב נתפשו הסכמי סאל"ט ככאלה שקיבעו את התפישה של השמדה הדדית מובטחת. הן ארצות הברית והן ברית המועצות הכירו בקיומה של הפגיעה ההדדית ללא תלות בזהות הצד שישגר את המתקפה הראשונית. השני מבין הסכמי סאל"ט נחתם ביוני 1979 בווינה. בין סעיפי ההסכם הזה נקבעה מגבלה לכמויות הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים ומשגרי הטילים מצוללות. ההסכם לא אושרר מעולם על ידי הסנאט של ארצות הברית, בעיקר בשל התמוטטות הדטאנט בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים.
בנקודת זמן מסוימת החזיקה ברית המועצות במאגר כלי הנשק הגרעיניים הגדול ביותר בהיסטוריה. על פי הערכות של "מועצת ההגנה על משאבי הטבע" (Natural Resources Defense Council) עמד השיא של מספר ראשי הנפץ על 45,000 ב-1986. כ-20,000 מתוכם היו ככל הנראה כלי נשק גרעיניים טקטיים ובכך השתקפה הדוקטרינה של הצבא האדם שהעדיפה את השימוש בכלי נשק אלו במקרה של מלחמה באירופה. שאר ראשי הנפץ, כ-25,000, היו טילים בליסטיים בין יבשתיים אסטרטגיים. כלי נשק אלו נחשבו הן כהגנתיים והן כהתקפיים. ייצורם של כלי נשק אלו הוא אחד הגורמים שהובילו לקריסתה של ברית המועצות.
התעשייה הצבאית והכלכלה.