משבר כלכלי חמור שהתחולל ביישוב, שהחל בשלהי 1925 והעמיק ב-1926, הגיע לשיאו ב-1927. האבטלה בעיקר בתל אביב הייתה כבדה. פן נוסף של המשבר היו פשיטות הרגל, רובן של עסקים הקשורים בענף הבניה, ששותק כמעט כליל. שיאו של המשבר היה באמצע 1927, כשחברת סולל בונה שהעסיקה עובדים רבים נאלצה להפסיק את פעילותה. גם המשביר, שסיפק מזון ומוצרים לפועלים ולנקודות ההתיישבות, עמד על סף קריסה. המשבר בסולל בונה הועמק כאשר קבוצות קבלניות שאחרי תקופת הכשרה ארוכה התמחו בעבודות הבניין עזבו לטובת התיישבות (שהייתה מטרתן מלכתחילה) והשאירו את החברה כמעט ללא כוח אדם מקצועי מיומן.
בשנת 1927 הוערכו הפסדי החברה בסכום עצום של 50,000 לירות מצריות. הבנקים, שהיו בעלי החוב הגדולים, הקימו קונסורציום למניעת פשיטת רגל. מלבד הכישלונות הפיננסיים, נתגלה גם שלמנהלי החברה שולמו משכורות חריגות והוענקו להם "אוואנסים" (מקדמות) בסכומים גבוהים הרבה יותר מסכום המשכורת, שהיו למעשה הלוואות ללא ריבית, שבמקרים רבים גם לא הוחזרו. הפרשה עוררה זעם בקרב פועלי החברה, שהלינה את שכרם בטענה שאין לה כסף. הוקמה ועדת חקירה פנימית ופרשת השחיתות הייתה אחד הנושאים המרכזיים בוועידה השלישית של ההסתדרות באותה שנה.
לקראת סוף העשור החלה יציאה איטית מן המשבר, וחברת סולל בונה חזרה לפעילות ב-1935 והתאוששה כתוצאה מעבודות שסופקו לה על ידי שלטונות המנדט בזמן המרד הערבי הגדול, בין היתר בנתה החברה את גדר הצפון בשנת 1938. בראשית מלחמת העולם השנייה ולפניה קיבלה על עצמה סולל בונה עבודות במדינות השכנות ובנתה גשרים, שדות תעופה, עמדות וביצורים עבור הצבא הבריטי ופרויקטים צבאיים בעיראק, במצרים, בבחריין ובקפריסין וגם אחד מארמונותיו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. בשנים אלו היה דוד הכהן איש מפתח בהנהלת החברה. בשנת 1942 התנדבו אנשי סולל בונה לצבא הבריטי ופעלו במסגרת פלוגת הנדסה 745 בלוב ובאיטליה. מפקד היחידה היה המהנדס הראשי של סולל בונה באזור הצפון, שמואל וילנסקי.
סולל בונה עזרה בחיזוק הצבא במלחמת העצמאות, ובנתה ביצורים ומערכות אספקת מים, והייתה למעשה הבסיס לחיל הלוגיסטיקה של צבא הגנה לישראל.
בשנת 1961 הונפקו מניותיה של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ב-1972 רכשה סולל בונה ממקורות את חברת הבת "ורד" (W.R.D), לפיתוח מקורות מים, שהוקמה על ידי חברת מקורות בתמיכת ממשלת ישראל ופיתחה מפעלי המים בארצות זרות, בעיקר ארצות מתפתחות.
מיזוג עם שיכון עובדים.
בשנת 1984 הוקמה "סולל בונה בניין ותשתיות" כחברה-בת בבעלות מלאה של סולל בונה. בסוף שנות ה-80 התחולל משבר כלכלי בחברת העובדים ובשנת 1989, כחלק מתוכנית ההבראה שלה, הוקמה "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ" שריכזה את הפעילות בתחומי הבניה והתשתית של חברת העובדים, והשליטה בסולל בונה הועברה לידיה.
מכירת החברה.
בשנת 1996, במסגרת פירוק חברת העובדים, הועברה השליטה בקונצרן שיכון ובינוי, כולל השליטה ב"סולל בונה", לידי תד אריסון.
ביולי 2018 נמכרה סולל בונה כחלק ממכירת שיכון ובינוי לידי נתי סיידוף וכיום נקראת החברה "שיכון ובינוי- סולל בונה תשתיות".
ספרות ההיכלות
מועצה אזורית אונו
למידת הימנעות
הימנעות היא מושג פסיכולוגי המתאר התנהגות שמתרחשת על מנת למנוע גירוי בלתי נעים.
להבדיל מלמידת בריחה, אשר מציינת הפסקת גירוי בלתי נעים, ההימנעות מציינת שהגירוי הבלתי נעים נמנע כליל. הבדל נוסף הוא, שבהימנעות תמיד יש סימן מקדים לגירוי הבלתי נעים, ואילו בבריחה אין.
ניתן להדגים למידת הימנעות בתהליך הביהביוריסטי של התניה אופרנטית, על פי הניסוי הנודע של תיבת סקינר: חולדה מושמת בתיבה. הבודק מפעיל נורה, וזמן קצר לאחר מכן מפעיל זרם חשמלי בצידה האחד של התיבה. החולדה קופצת לצידה השני של התיבה (למידת בריחה). לאחר מספר ניסיונות, בכל פעם שהבודק מפעיל רק את הנורה, לומדת החולדה לקפוץ לצידה השני של התיבה, כדי להימנע מהזרם החשמלי עוד בטרם הופיע (למידת הימנעות).
רפאל סבטיני
רפאל סבטיני (איטלקית: Rafael Sabatini; 29 באפריל 1875 - 13 בפברואר 1950) היה סופר אנגלי.
חייו.
נולד ביזי, איטליה, לאם אנגליה, אנה טראפורד, ולאב איטלקי, וינצ'נצו סבטיני, שהיו זמרי אופרה, שהפכו בהמשך למורים. הוא נדד איתם, למד בפורטוגל ובשווייץ ושלט בשש שפות. בגיל 17 הגיע לאנגליה ושם כתב את יצירותיו הספרותיות באנגלית. בשנת 1890 פרסם סיפורים קצרים ובשנת 1902 את הנובלה הראשונה, אך להצלחה ופרסום זכה רק בשנת 1921 עם פרסום הרומן ההיסטורי סקרמוש. לאחר שנה יצא קפיטן בלד שגם הוא הצליח ולאחר מכן הודפסו מחדש כל יצירות העבר שלו. הספר הפופולרי ביותר היה נץ הים שפורסם לראשונה בשנת 1915. סבטיני נפטר בשנת 1950 בשווייץ. רעייתו הפסלת יצרה מצבה המראה אדם נופל עם פניו ארצה ובידו עט. על מצבתו כתבה: "He was born with a gift of laughter and a sense that the world was mad" את השורה הראשונה מתוך "סקרמוש". בחייו היו לסבטיני שני תחביבים, דיג וסקי.
משפחתו.
ב-1905 סבטיני נשא לאישה את Ruth Goad Dixon, בתו של סוחר מליברפול. בנם היחיד, Rafael-Angelo, נהרג בתאונת דרכים ב-1927. בני הזוג התגרשו ב-1931. ב-1935 הוא נשא לאישה את הפסלת Christine Dixon, גיסתה לשעבר של רעיתו הראשונה. בנה של רעיתו החדשה, Lancelot Dixon, התגייס לחיל האוויר הבריטי וביום בו קיבל את כנפי הטיס טס מעל ביתם, איבד את השליטה על המטוס, התרסק ועלה בלהבות לעיניהם.
ב. טראוון
ב. טראוון (B. Traven; נולד ב-1882 או ב-1890, נפטר ב-26 במרץ 1969) הוא שם עט של סופר שכתב בגרמנית והתפרסם בארצות הברית בזכות ספרו, "האוצר מסיירה מדרה", אשר היווה בסיס לסרט בו כיכב המפרי בוגארט. רוב ההיסטוריונים מעריכים שטראוון היה למעשה רט מרוט, שחקן במה ואנרכיסט, שברח מאירופה למקסיקו בסביבות שנת 1924.
טראוון נחשב לאיש המסתורין בעולם הספרות של המאה ה-20. הוא נולד למשפחה גרמנית באזור שהיה אז גרמני והיום הוא חלק מפולין. הוא היה מעורב בפוליטיקה ובתקופה הסוערת, שלאחר מלחמת העולם הראשונה, מספרים שהיה לזמן קצר ראשה של ממשלה מהפכנית במדינת בווריה. מסופר גם שנידון למות ומאז נמלט ושוטט בעולם. הוא נאסר באנגליה בגלל חוסר תעודות ולאחר שהשתחרר הפליג משם כמלח בספינת סוחר נורווגית לכיוון אמריקה וליד טמפיקו שבמקסיקו קפץ מהספינה וכנראה נשאר במקסיקו עד מותו בשנת 1969. על שמו האמיתי ומוצאו יש ספקולציות רבות כולל אחת הטוענת שהוא בן בלתי חוקי של הקיסר וילהלם השני. טראוון כתב 12 ספרים שתורגמו לשפות רבות ופורסמו בכל רחבי העולם.
בשנת 1929 פורסם הרומן "הוורד הלבן", על ניסיונותיה של חברת נפט אמריקאית לרכוש חווה מקסיקנית, בניגוד לרצונו של בעל החווה. רומן זה שימש, בין השאר, השראה לשמה של מחתרת "הוורד הלבן" שהתנגדה לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
בשנת 1948 הסריט ג'ון יוסטון במקסיקו את הסרט "האוצר מסיירה מדרה" על פי הספר. לביצוע המלאכה עזר יועץ טכני בשם האל קרובס שלאחר מכן זוהה כטראוון עצמו.
בשנת 1954 הוסרט ספרו "מרד התלויים" במקסיקו. בשנת 1960 הוסרט "מקריו" על ידי רוברטו גאוולדון (Roberto Gavaldón) בשם "הזמנה למקריו".
בגלל חייו ההרפתקניים, כונה טראוון בארצות הברית, "ג'ק לונדון הגרמני".
מספריו.
סיפורי הג'ונגל
סיירת דובדבן
ח'וארג'
החַ'וַארִג' (בערבית: خوارج, מילולית: "החורגים" או "הפורשים") הוא שמה של הקבוצה הדתית הקדומה ביותר שפרשה מן האסלאם, עוד קודם לפרישת הזרם השיעי, לזרם אסלאמי עצמאי. בשם זה נקראים גם כמה זרמים אסלאמיים (חלקם אינם קיימים עוד) החולקים עם קבוצה זו כמה קווים כלליים מבחינה פילוסופית או הלכתית, ונחשבים על פי חוקרים מסוימים לכאלה שלמעשה מקורם ממנה.
רקע.
בשנת 657 התייצבו בצִפין, על הגדה המערבית של נהר פרת בצפון עיראק על גבול סוריה, שני צבאות מוסלמים - צבאו של עלי בן אבו טאלבּ, מול צבאו של מועאויה הראשון. מקור העימות היה רציחת הח'ליף השלישי של האסלאם, עות'מאן בן עפאן, שנתיים קודם לכן, כאשר החשד באשר לתכנון הרצח נפל על עלי, שהתמנה תחתיו כח'ליף רביעי, ואשר רבים מהחשודים בביצועו של הרצח עצמו היו ממקורביו. מועאויה שהיה קרוב משפחה של עת'מאן ומשל על סוריה, נדרש על ידי מקורביו לנקום את מות עת'מאן מידי עלי. ביום הקרב, צבאו של מועאויה היה מאומן הרבה יותר מצבאו הקטן של עלי, אך בכל זאת היה זה עלי שכמעט והביס את יריבו. ברגע המכריע, אחד מיועצי מועאויה ייעץ לו להרים ספרי קוראן על רומחיהם. משמעות המעשה הייתה - ההכרעה בידי אלוהים. עלי סירב בתחילה להיכנע לתחבולה זו, אולם אנשיו, אשר היו בטוחים בצדקתם, הפסיקו להילחם. הבוררות התגלתה בדיעבד כמזימה לנשל את עלי מכיסאו - הוא נאלץ להתמודד על תואר הח'ליף מול מועאויה, כאילו לא נבחר כבר.