בתחילת 1942, בעקבות המתקפה על פרל הארבור דייוויס עסקה בלמכור איגרות מלחמה. היא הופיעה לצד לנה הורן, את'ל ווטרס והאטי מקדניאל כחברת צוות הלבנה היחידה עבור גדודים של אפרו אמריקאים.
בעקבות הצעתו של ג'ון גארפילד, דייוויס הקימה מועדון ערב בשם "Hollywood Canteen" לאנשי צבא בעזרת ג'ק וורנר, ג'וול שטיין וקרי גרנט. דייוויס ציינה שזהו אחד מהישגיה הבולטים בחייה. בנוסף, היא קיבלה עיטור גבוה ממחלקת ההגנה של ארצות הברית עקב פועלה.
בשנת 1942 דייוויס שיחקה בסרט "ועתה, הנוסע" שזיכתה אותה בביקורות מהללות ומועמדות נוספת לפרס אוסקר. בתחילת שנות ה-40 היא שיחקה בסרטים הקשורים למלחמה כמו "שמור על הריין" ו"להודות לכוכבי המזל שלך" (שניהם בשנת 1943). באותה שנה היא השתתפה בסרט "מכר ישן" לצד מרים הופקינס. במהלך הסרט השתיים צברו טינה זו לזו.
באוגוסט באותה שנה בעלה, ארת'ור פארנסוורת', נפטר משבר בגולגולת. בעקבות כך דייוויס ניסתה לפרוש מהסרט "מר סקפינגטון" (1944) אך ג'ק וורנר שכנע אותה להישאר. במהלך צילומי הסרט היא שינתה דיאלוגים עם שחקנים וביקשה לערוך מחדש סצנות. דייוויס קיבלה ביקורות מעורבות לגבי הופעתה בסרט, אך בכל זאת היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
דעיכת הקריירה (1945-1949).
בשנת 1945 דייוויס נישאה לויליאם גרנט שרי. באותה שנה היא ויתרה על תפקיד בסרט "מילדרד פירס" שזיכה את ג'ואן קרופורד בפרס אוסקר ושיחקה בסרט "התירס הירוק". אף על פי שמפיקי הסרט רצו שהדמות של דייוויס תהיה צעירה, האחרונה התעקשה לדבוק במקור ולהיות מבוגרת. הסרט זכה להצלחה כלכלית וביקורתית גדולה.
סרטה הבא "חיים גנובים" (1946) נעשה בהפקתה. הסרט קיבל ביקורות שליליות אך הכניס כ-2.5 מיליון דולר. בשנת 1947 משרד האוצר האמריקאי החשיב אותה לאישה המרוויחה ביותר בארצות הברית.
דייוויס ויתרה על תפקיד בסרט "נרדפת" (1947) שזיכה את קרופורד במועמדות לפרס אוסקר עקב היותה בהריון. באותה שנה היא ילדה את בתה, ברברה דייוויס שרי, ושקלה לפרוש מעולם הבידור. אך לאחר שיחסיה עם בעלה עלו על שרטון היא החליטה להמשיך בעבודתה.
במהלך השנים הבאות ויתרה דייוויס על תפקידים כמו רות' סוויר ב"מלכה אפריקאית" (1951). בשנת 1948 היא השתתפה בסרט "פגישה בחורף" לצד ג'ים דייוויס שנכשל בקופות. באותה שנה היא גם שיחקה ב"ג'ון ברידג'" שהיה הצלחה סבירה. שנה לאחר מכן היא שיחקה ב"מעבר ליער" שנקטל בביקורות. דייוויס לא רצתה לשחק בסרט אך ג'ק וורנר חייב אותה להישאר בסרט. כשיצא הסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966) המשפט שדמותה של דייוויס אמרה ב"מעבר ליער" - "What a dump!" - שוחזר על ידי אליזבת' טיילור והפך לאחד המשפטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
קריירה עצמאית (1949-1960).
לאחר פרידתה מבעלה, דייוויס נחשבה לשחקנית דועכת עד שהחליפה את קלודט קולבר שנפצעה בסרט "הכל אודות חוה" (1950), בו גילמה כוכבת תיאטרון ותיקה המרגישה ששחקנית צעירה מאיימת על מקומה. על משחקה זה היא זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל קאן. הסרט היה הצלחה כבירה וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בסט הסרט היא פגשה את מי שהפכה לחברתה הטובה, אן בקסטר, ואת בעלה לעתיד, גארי מריל. משפטה מהסרט - "Fasten your seatbelts, it's going to be a bumpy night." - נחשב לאחד מהציטוטים הידועים ביותר בתולדות הקולנוע.
באותה שנה היא התגרשה מבעלה, ויליאם שרי, והתחתנה עם מריל. מריל אימץ את ביתה והם עברו לבריטניה. בנוסף, הם אימצו ילדה נוספת בשם מארגוט. ביחד הם הצטלמו לסרט "רעל נוסף לאדם" (1951) שהיה כישלון חרוץ. למרות מועמדות נוספת לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "הכוכבת", רבים טענו שהקריירה שלה עדיין בנסיגה.
בשנת 1952 היא הופיעה בתיאטרון לאחר שנים של היעדרות ממנו. דייוויס לא הייתה מרוצה מחזרתה לשם עקב חוסר ניסיונה בתחום זה. בנוסף, היא נותחה עקב דלקת העצם שבה היא לקתה. בתה, מארגוט, סבלה מנזק מוחי ונשלחה למוסד מיוחד. דייוויס ומריל החלו לריב ובתה ברברה שרי דייוויס העידה, שנים לאחר מכן, על התעללות מצד אימה.
במהלך שנות ה-50, דייוויס לא הצליחה לשחזר את הצלחתה הקודמת למרות כמה הצלחות סבירות באמצע העשור. בשנת 1960 היא התגרשה ממריל ושנה לאחר מכן אמה נפטרה. בסוף העשור היא ניסתה את מזלה בתוכניות טלוויזיה כגון "Wagon Train".
חידוש הקריירה (1961-1970).
אחרי ניסיונות נוספים בתיאטרון כמו המחזה "ליל האיגואנה", דייוויס שיחקה בסרטו של פרנק קפרה "ניסים רבים" (1961) לצד גלן פורד ואן מרגרט. שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט האימה "מה קרה לבייבי ג'יין?". דייוויס קיוותה לשחזר את הצלחת הסרט "פסיכו" (1960) של אלפרד היצ'קוק שהיה להיט. הסרט נהיה אחד הסרטים הכי רווחים לאותה שנה. בסרט זה היא ניהלה מערכת יחסים עוינת עם עמיתתה השחקנית ג'ואן קרופורד. על סרט זה קיבלה דייוויס את המועמדות העשירית והאחרונה ששלה לפרס אוסקר.
בשנת 1963 דייוויס שיחקה בפרק של הסדרה "פרי מייסון" במקום ריימונד בר שעבר ניתוח. בספטמבר 1962 היא פרסמה במגזין "וראייטי" הודעה היתולית שבה היא ביקשה עבודה כיוון שהיא מובטלת.
בשנת 1964 היא שיחקה בסרטים "מי קבר את הקבר שלי?" ו"להיכן שהאהבה נגמרה". באותה שנה היא שיחקה בסרט "שרלוט המתוקה" של רוברט אולדריץ' שרצה לאחד בין דייוויס לקרופורד מהסרט "מה קרה לבייבי ג'יין?". קרופורד החלה להצטלם לסרט אך עזבה את הסט בטענה שהיא חולה. אוליביה דה הבילנד החליפה אותה, לאחר שוויוויאן לי סרבה לתפקיד, סירוב אותו היא הסבירה לאחר שנים בחוסר רצון לעבוד עם דייוויס. הסרט היה הצלחה ענקית והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
סרט זה החיה את הקריירה של דייוויס והיא החלה לשחק בסרטים בריטיים כמו "האומנת" (1965), "יום השנה" (1968) ו"חדרים מקושרים" (1970). בנוסף, היא ניסתה את מזלה בסדרת טלוויזיה שלא צלחה.
קריירה מאוחרת (1971-1983).
בשנות ה-70 דייוויס שיחקה בשתי סדרות טלוויזיה שנכשלו עקב רייטינג נמוך. בנוסף היא שיחקה בתפקידי משנה בסרטים "קורבן שרוף" ו"היעלמותה של איימי" (שניהם בשנת 1976). בסרטים היא שיחקה לצד קארן בלק ופיי דאנאוויי בהתאמה. במהלך צילומי הסרטים היא כינתה אותן לא מקצועיות.
בשנת 1977 דייוויס קיבלה פרס מפעל חיים מהמכון הסרטים האמריקאי, וכך הפכה לאישה הראשונה שהגיעה להישג זה. באירוע קבלת הפרס השתתפו שחקנים ובמאים כמו ויליאם ויילר, ג'יין פונדה, הנרי פונדה, נטלי ווד ואוליביה דה הבילנד. הכרה זו עוררה מחדש את קריירתה והיא השתתפה במיני סדרה "הסוד האפל של בית הקציר" והסרט "מוות על הנילוס" המבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי (שניהם בשנת 1978). היא קיבלה פרס אמי על משחקה לצד ג'ינה רולנדס בסרט טלוויזיה "" (1979) ומועמדויות נוספות לפרס על תפקידיה ב"אמא לבנה" (1980) ו"גלוריה הקטנה... סוף טוב" (1982). בנוסף, היא שיחקה בשני סרטי דיסני; "החזרה מהר הקסמים" (1978) ו"תעלומה ביער" (1980).
בשנת 1981 הזמרת קים קארנס הוציאה סינגל בשם "Bette Davis Eyes" שתיאר את השחקנית. הסינגל הפך ללהיט ושהה תשעה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי. השיר עצמו הוקלט לראשונה בשנת 1974 על ידי הזמרת ג'קי דה שאנון שגם הייתה אחת מכותבות השיר. דייוויס המשיכה לשחק בפרויקטים בטלוויזיה. בשנת 1983, היא קיבלה את פרס הקריסטל של אגודת הנשים בסרטים של לוס אנג'לס.
מחלתה ומותה (1983-1989).
בשנת 1983 אחרי שדייוויס צולמה לסדרת הטלוויזיה "בית מלון", היא אובחנה כחולת סרטן השד. לאחר ניתוח שהיא עברה, היא סבלה מארבעה התקפי לב ומשיתוק בחלקי גופה. בעזרת פיזיותרפיה היא הצליחה להשתקם באופן חלקי.
לאחר צילומי הסרט "רצח עם מראות" (1985), דייוויס הסתכסכה עם בתה ברברה דייוויס שרי עקב פרסום ספרה " My Mother's Keeper" שתיאר את דייוויס כאם מתעללת. ביקורת רבה הוטחה בדייוויס שרי בטענה שהיא הוציאה דברים מהקשרם. העיתונאי מייק וולאס מ"60 דקות" הראה קטע בו דייוויס שרי מודה שהיא מאמצת שיטות הוראה מאימה. גרושה של דייוויס, גארי מריל, הגן עליה וטען שדייוויס שרי מונעת מאכזריות ותאבת בצע. דייוויס אף נישלה את בתה מירושתה. ביומנה של דייוויס, היא ציינה את תדהמתה מבגידתה של בתה. היא אף הפריכה כמה טענות מהספר.
באותן שנים, דייוויס השתתפה בסרט הטלוויזיה "כשהקיץ נגמר" (1986) וסרטו של לינדסי אנדרסון "לווייתני אוגוסט" לצד ליליאן גיש (1987). הסרט זכה לביקורות חיוביות. הופעתה האחרונה של דייוויס הייתה בסרטו של לארי כהן "אם חורגת מרשעת" לצד ברברה קאררה (1989). בעקבות הידרדרות בבריאותה של דייוויס, כהן שכנע אותה לפרוש מהסרט שיצא רק לאחר מותה.
לאחר פרישתה מהקולנוע, דייוויס התארחה בתוכניות האירוח של ג'וני קרסון "The Tonight Show", ג'ואן ריברס, התוכנית של לארי קינג "לארי קינג לייב" ודייוויד לטרמן. בהם היא דיברה על הקריירה המפוארת שלה, אך היא סירבה לדבר על בתה.
בין השנים 1988 ל-1989 דייוויס קיבלה פרסים רבים על מפעל חיים; פרס מרכז קנדי, פרס לגיון הכבוד מצרפת, פרס "Campione d'Italia" מאיטליה ופרס מרכז לינקולן. בשנת 1989 היא התעלפה במהלך טקס פרסים, מאוחר יותר התברר לה שמחלת הסרטן חזרה לגופה.
לאחר קבלת מספר רב של פרסים, דייוויס טסה לצרפת, שם היא נפטרה בבית החולים בניי-סיר-סן בתאריך 6 באוקטובר 1989 בגיל 81. היא הובאה למנוחות בבית קברות בלוס אנג'לס לצד אמה ואחותה. על מצבתה נכתב "She did it the hard way" (בתרגום לעברית: היא עשתה זאת בדרך הקשה).
הוקרה ומורשת.