במהלך התכנון המבצע כונה אנוויל (באנגלית: סדן) ונועד למשוך כוחות גרמנים מהמבצע העיקרי - האמר (באנגלית: פטיש), שהיה הכינוי שניתן לפלישה לנורמנדי. מאוחר יותר שמות שני המבצעים שונו, אנוויל לדרגון והאמר לאוברלורד. על פי התכנון המקורי, הנחיתה הייתה אמורה להתבצע במקביל לנחיתה בנורמנדי באמצעות כח שיתפצל מהארמייה החמישית שנלחם באיטליה תחת פיקודו של הגנרל הרולד אלכסנדר הבריטי, שיתפנה לאחר שיכבוש את רומא. מכיוון שההתנגדות הגרמנית באיטליה הייתה חזקה מהצפוי, התעקש צ'רצ'יל לדחות את המבצע עד להשלמת כיבוש רומא. רומא נכבשה לבסוף במסגרת קרב אנציו ב־4 ביוני 1944, יומיים לפני הנחיתה בנורמנדי, והוחמצה ההזדמנות לנחיתה סימולטנית בדרום ובצפון צרפת. בעקבות זאת דרש צ'רצ'יל לבטלו ולהמשיך בהתקדמות צפונה, מכיוון שעצם השהייה בצפון איטליה הייתה מושכת כוחות גרמניים להגנה מפני דרגון אפשרי, ומאידך, הארמייה החמישית תוכל לפרוץ דרך טריאסטה ו"פרצת לובליאנה" ולאיים על וינה ואף על גרמניה. בנקודה זאת נחלקו הדעות בינו לבין רוזוולט שדרש להצמד למתווה טהראן. לאחר ניסיונות כושלים לשכנע את רוזוולט, נכנע צ'רצ'יל והמבצע יצא לדרך.
סדר הכוחות.
בעלות הברית.
כוחות בעלות הברית שהוקצו למבצע כללו את קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, אשר כללה את הכוחות הבאים:
המבצע כלל 880 כלי שיט של בעלות הברית, כולל תשע נושאות ליווי, שש ספינות קרב, 21 סיירות ויותר מ-100 משחתות, סך הכל 34 אוניות צרפתיות ו-1,370 ספינות נחיתה, וכ-5,000 מטוסים. סגן אדמירל הנרי קנט יואיט (Henry Kent Hewitt), מפקד הצי השמיני של ארצות הברית, פיקד על כל הפעולות הימיות. לשם כך הוקם כוח משימה מיוחד (Western Naval Task Force). עבור המבצעים האוויריים לתמיכה בנחיתות היה אחראי מייג'ור גנרל ג'ון ק. קנון (John K. Cannon), מפקד חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית, כאשר המשימה העיקרית הייתה של פיקוד האוויר הטקטי ה-12 בפיקודו של גורדון פ. סאוויל (Gordon P. Saville).
גרמניה הנאצית.
הכוחות הגרמניים שהיו בגזרה פעלו תחת פיקוד קבוצת ארמיות G בפיקודו של יוהנס בלסקוביץ, אשר כללה את היחידות הבאות:
הנחיתה.
הכוחות נחתו ב־15 באוגוסט ונתקלו בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר להם לפרוץ צפונה במהירות. במקביל כוח המשימה המוטס ה־1, בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט פרדריק, אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה־509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה־517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה־2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה־550 וגדוד הצנחנים ה־551 בקרבת ניס וסן טרופה. הצניחה, כמו גם הנחתת הדאונים, עברה בהצלחה וכוחותיו של פרדריק נתקלו בתחילה בהתנגדות קלה בלבד. לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים וחברו לכוחות שנחתו מן הים.
הצלחת המבצע.
פרובנס שוחררה שבועיים בלבד לאחר תחילת מבצע הנחיתה ב-15 באוגוסט. ב-17 באוגוסט, ה-OKW נתן לקבוצת ארמיות G את ההוראה לפנות את דרום צרפת, לאחר שהכוחות בצפון צרפת יכלו לנסות לסגת מעבר לנהר הסן רק עם הכי פחות נפגעים אפשריים לאחר היווצרות כיס פאלז.
נמלים גדולים יותר בחופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון היו אמורים להישמר ולהיות חסרי תועלת במצבים חסרי תקווה. עם זאת, כוחות צרפת הצליחו לשחרר את טולון ב-23 באוגוסט ואת מרסיי ב-29 באוגוסט ללא נזק גדול. בטולון, רגימנט הקלעים הסנגלים ה-6 בפיקודו של קולונל ראול סלאן (Raoul Salan) נלחם בקו הקדמי.
יחידות מקדימות של הקורפוס האמריקאי ה-6 הגיע לגרנובל ב-23 באוגוסט - 83 ימים לפני המועד. בסוף אוגוסט פרץ קרב גדול ליד מונטלימאר בעמק הרון לאחר שכוחות של בעלות הברית חסמו את הנסיגה הגרמנית דרך עמק הרון. הארמייה הגרמנית ה-19 פרצה דרך תוך שהיא סופגת אבדות כבדות. ב-1 בספטמבר, לאחר קרבות רחוב עזים בין הרזיסטנס לכוחות הגרמנים, גם ניס שוחררה, יומיים לאחר מכן יחידות צרפתיות נכנסו לליון. הנסיגה המהירה של הארמייה ה-19, שעוכבה זמנית על ידי כוחות של דיוויזיית הפאנצר ה-11, נתנה לקרב ריח של מרוץ לכיוון צפון דרך עמק הרון.
ב־11 בספטמבר, פחות מחודש לאחר הנחיתה בדרום, מערבית לעיר דיז'ון נפגשו אנשי הדיוויזיה הצרפתית ה-1 מהארמייה הצרפתית הראשונה ממבצע דרגון עם כוחות דיוויזיית השריון ה-6 הארמייה האמריקאית השלישית ממבצע אוברלורד (הנחיתה בנורמנדי). במקביל, האגף הימני של הארמייה האמריקנית השביעית הגיע לשערי בורגונדיה במובליאר (Montbéliard).
יש הטוענים שאת השם דרגון בחר וינסטון צ'רצ'יל שהתנגד למבצע (Dragoon באנגלית גם התנגדות).
בית הכנסת הישן (היילברון)
בית הכנסת הישן בהיילברון היה בית כנסת מרכזי בהיילברון והיה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בגרמניה בשלהי המאה ה-19.
בית הכנסת הוקם בין השנים 1873–1877, שאז נקרא "בית הכנסת החדש". המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדולף וולף בסגנון מורי. סגנון הבנייה הזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או את ארמון האלהמברה. בית הכנסת שימש את קהילת יהודי היילברון עד החרבתו באירועי ליל הבדולח ב-1938.
הרב ד"ר מקס בארמן היה רב בצ'רניאחובסק ובהיילברון.
העתק סן אנדראס
העתק סן אנדראס (San Andreas Fault) או שבר סן אנדראס הוא העתק גאולוגי בדרום-מערב קליפורניה שבארצות הברית, המהווה קו השקה בין שני לוחות טקטוניים – הלוח הפסיפי והלוח הצפון-אמריקאי. תזוזת לוחות אלה לאורך קו השבר היא הגורם העיקרי לרעידות אדמה תכופות באזור זה, אשר הגדולה והקטלנית בהן התחוללה ב-18 באפריל 1906 בסן פרנסיסקו.
מסלול השבר.
אורכו של העתק סן אנדראס כ- 1,300 קילומטר, אותם מקובל לחלק לשלושה חלקים:
תנועת הלוחות הטקטוניים לאורך השבר.
העתק סן אנדראס מסווג כשבר תזוזה אופקי ימני: התזוזה בין שני הלוחות הטקטוניים היא בעיקר אופקית, כאשר השטח ממערב לשבר הנמצא על הלוח הפסיפי נע באיטיות לכיוון צפון-מערב, בעוד השטח ממזרח לשבר הנמצא על הלוח הצפון-אמריקני נע לכיוון דרום-מזרח.
תזוזה זו אינה מתרחשת באופן אחיד לאורך קו השבר.
בחלקו המרכזי, כאמור, היא מתרחשת כזחילה רציפה המכונה aseismic creep (זחילה ללא רעידות אדמה), בעוד בחלקים אחרים של השבר, כמו למשל ב"קימור הגדול" בחלקו הדרומי, "כולאים" הלוחות זה את זה, התזוזה האיטית והחלקה נבלמת, הלחץ שגרם לתזוזה מלכתחילה מצטבר והולך עד שלבסוף גובר על החיכוך וגורם לקפיצה פתאומית. רוב רעידות האדמה מתרחשות עקב תופעה זו.
קצב תזוזת הלוחות בהעתק סן אנדראס עומד על 0.6 ס"מ בשנה. במהלך רעידת האדמה הגדולה בשנת 1906 חלה קפיצה של יותר מ-6 מטרים בין שני הלוחות, התזוזה הגדולה ביותר שנרשמה עד כה ואשר ניתן היה להבחין בה היטב בהטיית מסלולי הכבישים שחצו את קו השבר. צופים כי תוך פרק זמן של כ-20 מיליון שנה, כתוצאה מתזוזת השבר, יתרחב מפרץ קליפורניה צפונה, חצי האי קליפורניה יתנתק מהיבשת וינדוד צפונה לכיוון מערב אלסקה.
היסטוריה.
גילו של העתק סן אנדראס מוערך ב-15 עד 20 מיליון שנה. חלקו הצפוני של השבר זוהה בשנת 1895 על ידי הגאולוג האמריקני אנדרו לאוסון, אשר קרא לו על שם אגם לאגונה דה סן אנדראס הממוקם דרומית לסן פרנסיסקו. רק לאחר הרעש הגדול של שנת 1906 גילה לוסון את מלוא אורכו.
אלפי רעידות אדמה קטנות מתרחשות בכל שנה בקליפורניה לאורך העתק סן אנדראס. באזור העיירה פארקפילד, הנמצאת בגבול בין חלקו המרכזי והדרומי של השבר, מתחוללת רעידת אדמה בעוצמה בינונית (5-6) בתדירות קבועה יחסית של 20-22 שנים בממוצע במהלך 100 השנים האחרונות. בהסתמך על יציבות זו, צפו כי תתרחש רעידת אדמה באזור בשנת 1993, אך זו ארעה לבסוף בשנת 2004, באיחור של 11 שנים אך ללא שינוי בעוצמה.
שלש רעידות אדמה עזות נרשמו במהלך 150 השנים האחרונות לאורך שבר סן-אנדראס:
תחזית.
מחקרים גאולוגיים מראים כי במהלך 1,400-1,500 השנים האחרונות התרחשו רעידות אדמה גדולות בתדירות ממוצעת של כ-150 שנה בכל אזור נתון. התזוזות הפתאומיות לאורך העתק סן אנדראס הגורמות לרעידות אדמה אינן מתרחשות באופן אחיד אלא בחלק אחד בכל פעם, בעוד בחלקיו האחרים ממשיך הלחץ הגובר להיבנות עד לשבירה. בחלקו הצפוני של העתק סן אנדראס התרחשה רעידת אדמה חזקה לפני כ-100 שנים (1906), רעידת האדמה בשנת 1857 התרחשה בחלקו הדרומי העליון, אך בחלקו הדרומי ביותר לא התרחשה רעידת אדמה גדולה מזה יותר מ-300 שנה.
לאור נתונים אלה ועל פי מחקרים אחרונים, נכון ל-2007, הלחץ המצטבר לאורך קו השבר נמצא על סף שבירה שתביא לרעידת האדמה הגדולה (בעוצמה 7 ויותר) הבאה - The Big One - כפי שנוהגים לכנותה. צופים כי רעידת אדמה כזו תגרום נזק עצום לאזור פאלם ספרינגס וערים אחרות באזור סן ברנרדינו, ריברסייד ואימפריאל, ותורגש היטב בכל דרום קליפורניה, כולל אזורים צפופי אוכלוסייה כלוס אנג'לס וסן דייגו.
בקולנוע.
החשש מהתרחשותה של רעידת האדמה הגדולה הבאה היה השראה לסרט אסונות אמריקאי משנת 2015 בשם "סאן אנדראס", שעלילתו מתרחשת על רקע שרשרת רעידות אדמה שהורסות את קליפורניה בעקבות תזוזה חריגה של שני הלוחות הטקטוניים היוצרים את ההעתק, ועוצמת הרעידה החזקה ביותר מגיעה ל-9.6 בסולם ריכטר.
בסרט הקולנוע סופרמן", הפושע לקס לות'ר זומם תוכנית להתעשר מקניית שטחי נדל"ן חסרי ערך במדבר, תוך הריסת קליפורניה על ידי שני טילים גרעיניים, שאותם הוא מתכוון להטיל על העתק סן אנדראס. התוצאה ההרסנית תגרום לשטחי הנדל"ן שאותם הוא קנה להעלות את ערכם באופן ניכר כמוקד התיישבות מחודש.
דולפין הנהרות הסיני