העיירה נוצרה באזור מוגבה לאורך הדרך הצבאית שהובילה מהגדה הדרומית של אגם בלטון למרכז עיר המחוז העתיק, לשומוג'וואר, ובהמשך לדרומה. האזור מהווה היום חלק מאזור היין של בלטונבוגלאר.
מקור השם.
טוטי, במינוח ההונגרי הישן, היה שם עממי שחל גם על הסלאבים הדרומיים (ולא על הצפוניים כגון הסלובקים). זה ככל הנראה מרמז כי בתקופת ארפד היה הכפר מיושב בסלאבונים - טוטים.
היסטוריה.
שמו של היישוב הוזכר לראשונה בתעודה משנת 1116, לימים מופיע השם בצורת "תוטי" בשנת 1331. לאורך ימי הביניים היה היישוב הקן והרכוש העתיק של משפחת לנדיאל המפורסמת מטוטי, שממנה קיבל היישוב את שמו הנוכחי לנדיאלטוטי. על משפחה לנדיאל הטוטי אנו שומעים ממסמך מהמאה ה-13, מתקופת בלה הרביעי, מלך הונגריה; השם מוריץ דה טוטי מוזכר בתעודה כבר בשנת 1249. במאה ה -14 היה הכפר הקרוב סיגליגט כבר אחת האחוזות של משפחת טוטי.
לנדיאלטוטי הייתה שייכ לטירת סיגליגט בשנת 1660 עדיין, טירה שהייתה גם בבעלות משפחת לנדיאל דה טוטי. בשנת 1860, האחוזה הגיעה לידי משפחת הרוזן זיצ'י. הכנסייה הרומית-קתולית כאן הורחבה בשנת 1882 על ידי הרוזן יאנוש זיצ'י נפומוק.
אתרים בעלי חשיבות.
כנסיית הקהילה הקתולית היא אנדרטה מיוחדת. אפילו בשנות ה-90 של המאה ה-20 לא ידעו על הכנסייה הארפדיאנית (מתקופת ארפד) שהוחבאה בתוך הכנסייה בסגנון אקלקטי שנבנתה בשנת 1882, אך במהלך השיפוץ שהחל בשנת 1989, התברר כי שרידי כנסייה עתיקה בהרבה היוו את חלקה הדרומי של הכנסייה. לאחר החפירה הארכאולוגית ושיקום האנדרטה, נתגלתה כנסייה מהמאה ה -12. בתוכנית הכנסייה ניתן להבחין בשני מגדלים מערביים ובחלק מקדש השילוש הקדוש. הכנסייה נבנתה בשנות ה 1100 על סימני ותווי אדריכלות שלה. מכיוון שרישומי המעשרות האפיפיוריוריות שנערכו בסביבות שנת 1333 לא מציינות את שם המקום, ההנחה היא כי ייתכן שהכנסייה הייתה כנסייה של מסדר נזירים הונגרי כלשהו.
בקוניבאנק
בקוניבאנק (בהונגרית: Bakonybánk) הוא כפר בן כ-450 תושבים במחוז קומארום-אסטרגום, בנפת קישבר, שבהונגריה.
מיקום.
הכפר ממוקם לרגליו המזרחיים של הבקוני ((הבקוני (יער בקוני) הוא צוק קארסט בשטח של כ -4,000 קמ"ר, החלק המערבי ביותר והגדול ביותר בהרי המרכז הטרנסדנובי)), נמצא על גבול המישור ההונגרי הקטן (Kisalföld). ליד הכפר זורם נחל שנקר "וריד-צוהה-בקוני" והוא אחד אחד הנחלים המשמעותיים ביותר של הבקוני, יובלו הימני של הדנובה בהונגריה.
היסטוריה.
האזכור הראשון הכתוב של היישוב הוא משנת 1340. שמו בא מימי הביניים, מהשם והתואר של אדם מכובד "באן" (משהו דומה ל"דון" בספרדית ובאיטלקית). הכפר נהרס במהלך הכיבוש הטורקי במאות 16–17. באמצע המאה ה -18 החל להתאכלס להיות מחדש. מאותו זמן ואילך היו באזור אחוזות למשפחות אסטרהאזי, הונקאר, שטרובל, פוטיונדי.
בזמן מלחמת העצמאות של ראקוצי, היישוב היה בבעלות הבריגדיר אימרה בזרדי.
תחנת הרכבת המקומית, סניף הדואר ומשרדי הטלגרף שנבנו בתחילת המאה (1901-1902) העניקו תנופה משמעותית להתפתחות הכפר. עד 1950 היה הכפר שייך למחוז וספרם.
יהודי בקוניבאנק.
יהודים חיו בבקוניבאנק במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 מספר יהודים מהכפר נרצחו בשואה. בכפר היה בית קברות יהודי שעדיין קיים שם.
דייוויד מילן
דייוויד מילן (באנגלית: David Milne; 1882-1953) היה צייר נוף קנדי, שהשתמש הרבה בצבעי שחור ולבן, פיתח טכניקות הדפסים בצבע. חי וצייר בארצות הברית ובקנדה.
ביוגרפיה.
דייוויד מילן נולד בכפר בורגוניה (דרום-מערב אונטריו) ב-8 בינואר שנת 1882. הוא היה הצעיר מבין 10 הילדים שנולדו להורים מהגרים סקוטים. השכלתו המוקדמת הייתה בעיר הולדתו ואחריה הלך לתיכון בווקררטון. הוא הצליח מאוד בבית הספר וזמן קצר לאחר סיום הלימודים הוא החל ללמד בבית ספר כפרי ליד פייסלי.
במהלך 1902 ו- 1903 הוא למד אמנות באמצעות התכתבות, ובסופו של דבר החליט לעבור לעיר ניו יורק בשנת 1903 בגיל 21.
בניו יורק הוא למד בליגה לסטודנטים לאמנות. היו לו חמישה ציורים שהוצגו בתערוכת הארמורי משנת 1913, והוא גם היה מיוצג על ידי גלריה נ' מונטרוס (שייצגה גם את "השמונה" ואמני אסכולת אשקאן). בשנת 1912 הוא התחתן עם פרנסס מאי ובהמשך הם עברו לכפר ליד בוסטון, בו צייר מילן בשמנים וצבעי מים. מילן עזב את אזור בוסטון בשנת 1917 לאימונים צבאיים בטורונטו, למלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב בקוויבק ומשם נסע לאנגליה, ולאחר חודש, הסתיימה מלחמת העולם הראשונה. בגלל הרקע שלו כאמן, הוא התבקש להכין ציורים כאמן מלחמה. מילן ייצר יצירות אמנות של שדות קרב בצרפת ובבלגיה וכן של חיילים במחנה פארק קינמל באנגליה.
בין השנים 1919 - 1929, מילן חזר להתגורר באזור בוסטון, והתמקד ביצירתו בציורי נוף. בשנת 1929 חזר מילן לקנדה לצייר. הוא נפרד מאשתו בשנת 1933, עבר לפורט סברן, אונטריו ומכר רבים מציוריו לפטרוני האמנות הבולטים וינסנט מאסי ואליס מאסי. בסוף שנות השלושים של המאה הקודמת, מילן התמקם באוקסברידג' באונטריו עם קתלין פאווי, ולשניים נולד בן בשנת 1941. במהלך השנים המאוחרות של חייו, מילן עבד שוב בצבעי מים ושינה את נושאי ציורו לפנטזיות וילדותיות יותר. עם זאת הוא המשיך לנסוע לטבע, כדי לצייר את הנוף הקנדי.
ב־14 בנובמבר 1952 קיבל אירוע מוחי. במהלך השנה שלאחר מכן הוא המשיך לסבול ומת בבית החולים בבנקרופט, אונטריו ב־26 בדצמבר 1953.
אומנות וטכניקה.
דייוויד מילן עבד בעיקר בצבעי שמן, צבעי מים והדפסים. מילן בחר בעיקר בנוף כנושא לציוריו. עם זאת, גישתו לנושא הייתה פחות משמעותית "אימפרסיוניסטית" מזו של קבוצת השבעה והייתה לו תחושה "מודרניסטית" יותר. מילן הושפע בחלקו מהמודרניסטים האירופאים והאמריקאים שהוצגו דרך הגלריה של אלפרד שטיגליץ, 291. הוא גם דחף את עצמו לפתח את הסגנון הספציפי שלו והיה נחוש לממשו.
מילן בחר בנושאים פשוטים ורגילים שהוא התייחס אליהם בכבוד ובמשמעות. נופיו והטבע הדומם חושפים תחושה דקורטיבית ווזרימה של מגע. השימוש התכוף שלו בשחור בציוריו היא תכונה אופיינית. לעיתים קרובות סוג אחד של אובייקטים, למשל עצים, מתואר בשחור בחלק אחד של התמונה ולבן בחלק האחר ויוצר מתח פנימי מסקרן ביצירה. מבחינת מילן, הצבע הלבן היה הרחבה של לוח הצבעים - דרך לבטא את השקט בנוף בו הוא צפה. בשתי טכניקותיו בצבעי מים וגם בציור שמן, מילן היה ניסיוני בגישתו. הוא הקדיש תשומת לב רבה להרכב וגם לאיכויות הקו, הצבע והמרקם שנחשפו בעבודתו.
ג'יימס קלארק, חבר, ופטרון של מילן, שלח לו מכבש דפוס בזמן שהותו בבוסטון בשנת 1926, ומילן הצליח להתנסות בהדפסות בדרכים חדשות ויוצאות דופן. הוא פיתח שיטה לייצור דפוס של הדפסת צבע אחד על גבי צבע אחר עם פלטות שונות לכל צבע. מילן ניסה תחילה הדפסים כשהיה סטודנט בליגת הסטודנטים לאמנות, והרעיון שלו לגבי הצבעוניות היו חסרות תקדים, שכן המסורת הייתה להשתמש רק בשחור ולבן כצבע של עיתון. שנים קודם לכן חשב ליצור הדפסים צבעוניים, אך לא היה לו את הציוד לבצע את הניסויים שלו, שכן טכניקת ההדפסה מחייבת לוחות מתכת וכן דיו, שבסופו של דבר עוברים לבית הדפוס. למילן לקח חודשים רבים להשיג את המראה שרצה עם הדפסיו, אך התוצאות היו מצוינות.
בשנותיו המאוחרות החל מילן להתנסות בתכנים רחוקים מהנופים הפשוטים,אך גם המקוריים ביותר, ומהווים את החלק הטוב של יצירתו. אף על פי שהוא דגל באסתטיקה טהורה בשנותיו הצעירות (והתעקש שתכני הציור הם משניים בלבד), הוא המשיך לייצר יצירות המזמינות פרשנות אלגורית.
הבד שנשאר על כן הציור בזמן מותו הראה קבוצת מלאכים שמשתעשעת בקוסמטיקה שנרכשה ממוכר נודד.
הכרה ומורשת.
מבקר האמנות האמריקני קלמנט גרינברג תיאר את מילן כאחד משלושת האמנים הגדולים בצפון אמריקה בדורו. אף על פי שהאפילה עליו "חבורת השבעה" במהלך הקריירה המוקדמת שלו, מילן מוכר כאחד האמנים המובילים בקנדה.
לאחר מותו, הגלריה הלאומית של קנדה ארגנה רטרוספקטיבה של עבודתו (1955-56), ואז הוצגה רטרוספקטיבה נוספת בטורונטו בבית הארט בשנת 1962. בשנת 2005, הוצגה תערוכה של צבעי המים של מילן מהמוזיאון הבריטי אל מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק ואחר כך בגלריה לאמנות באונטריו.
תערוכה מיצירותיו נערכה בשנת 2018 בגלריית התמונות של דוליץ' בלונדון.
גשר שלוסבריקה
גשר שלוסבריקה (בגרמנית: Schloßbrücke) הוא גשר באזור מיטה בברלין שבגרמניה, אשר נבנה בין השנים 1821 – 1824 בהתאם לתוכניות של קארל פרידריך שינקל, הגשר קיבל את שמו בשל סמיכותו לארמון הקיסרות הפרוסית ברלינר שטאדטשלוס הגשר מסמן את סופה המזרחי של שדרת אונטר דן לינדן.
היסטוריה.
במקום זה היה קיים גשר שחצה את תעלת השפרה כבר ב, שליטי בית הוהנצולרן חלפו עליו בדרכם לצייד בטירגארטן, גשר יסודות עמוקים שנבנה במקומו בשנת 1738 שימש מאוחר יותר את חילות נפוליאון כדרך ישירה למרכז העיר.
ב גשר העץ נחשב כבלתי מספק על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה והוא הזמין גשר ראוי יותר והטיל את המשימה על אדריכל החצר קארל פרידריך שינקל. מלאכת התכנון החלה בשנת 1819 והבניה עצמה החלה כעבור שנתיים, כחלק מחידוש כל אזור אונטר דן לינדן מהשפרה ועד כיכר בבל כולל את הלוסטגארטן ובית המשמר החדש. מגשר הקשתות שנבנה מאבן חול נבנתה דרך ישרה המובילה עד לשער ברנדנבורג.
ב-29 בנובמבר 1823, בזמן חגיגות הנישואים של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ואליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה, התאסף קהל רב על הגשר טרם השלמתו ועשרים ושניים אנשים טבעו בנהר. הגשר נפתח לתנועה בקיץ 1824.