העלילה מתרחשת ברומא, במהלך המאה ה-2. לאחר ניצחון בקרב נגד הברברים בגרמאניה בפיקודו של הגנרל מקסימוס מרידיוס, מחליט הקיסר מרקוס אורליוס (ריצ'רד האריס) למנות את מקסימוס לקיסר לאחר מותו, מקסימוס מסרב אך הקיסר אומר לו שיהרהר בהחלטה ויודיע לו בערב (לא הקיסר יהרהר אלא מקסימוס). בינתיים הקיסר קורא לבנו קומודוס (חואקין פיניקס) ומודיע לו שהחליט למנות את מקסימוס לקיסר, קומודוס בתגובה חונק אותו ומתמנה לקיסר. קומודוס מורה לקחת את מקסימוס ולרצוח אותו ואת משפחתו. במהלך ההוצאה להורג, מקסימוס מצליח לפגוע באלה שניסו להרוג אותו ולברוח עם 2 סוסים. מקסימוס מתחיל לדהור אל ביתו על מנת להציל את משפחתו. כאשר הוא מגיע אל ביתו הוא מגלה שאיחר ורואה את הריסות ביתו ואת גופות אשתו ובנו תלויות, הוא קובר אותם ומתעלף. כעבור כמה זמן הוא מתעורר ומגלה שנלקח בשבי על ידי סוחרי עבדים. הוא נקנה בידי פרוקסימו, סוחר גלדיאטורים.
בינתיים, ברומא, הקיסר החדש קומודוס חוזר לעיר ומתקבל בקריאות גנאי מהעם ובזלזול מצד הסאנט, קומודוס, במטרה לזכות באהדת העם מכריז על 150 ימי חגיגות לזכרו של אביו. במשך 5 שנים, הגנרל מקסימוס מצליח מאוד בתור גלדיאטור וזוכה באהדת הקהל המחליט לכנות אותו "הספרדי". לאחר מכן פרוקסימו מקבל הודעה לשלוח גלדיאטורים להילחם בחגיגות של הקיסר בקולוסאום ברומא, הוא מחליט לשלוח קבוצה לוחמים, ביניהם מקסימוס. בקרב הראשון מקסימוס וחבורת הגלדיאטורים משחזרים את טבח קרתגו בתפקיד הברברים שנהרגו בקרב האמיתי, אך מקסימוס (שלא כמו בקרב האמיתי) מצליח לנצח את הרומאים וזוכה באהדת הקהל. קומודוס מבקש לראות את הגלדיאטור ומורה למקסימוס להוריד את הקסדה, מקסימוס מוריד ומגלה לו שהוא לא מת כפי שתכנן. הקיסר זועם ומנסה למצוא תוכנית להרוג את מקסימוס מבלי לעורר את זעם העם, הוא מחליט לערוך קרב בין מקסימוס לאחד הגלדיאטורים הטובים ביותר ברומא המכונה ה"גאלי". במהלך הקרב הוצאו מ-4 כיוונים שונים 4 טיגריסים קשורים מכלובים מתחת לאדמה לכיוונו של מקסימוס כאשר הקרב מוטה לטובתו, מקסימוס מצליח להביס אותו, והקיסר קומודוס מצווה עליו להרוג את ה"גאלי". מקסימוס מחליט להפר את דבר הקיסר, לרחם על אויבו ולא להורגו. כתוצאה מכך הקהל מעריץ את מקסימוס עוד יותר ומכנה אותו "מקסימוס הרחום", מה שמגביר את קנאתו של קומודוס ואת שנאתו למקסימוס.
הוא פוגש את משרתו המודיע לו שהצבא ממתין באוסטיה, ומציע לו לברוח ולחזור עם הצבא לעיר. הגנרל מבקש ממנו למסור הודעה ללוסילה, אחותו של קומודוס, להפגיש אותו עם הסאנטור גראיקוס המתכנן הפיכה ומנסה להדיח את הקיסר (שם זה אגב, אירוני, שכן גריאקוס בלטינית פירושו בוגד). ביחד הם מחליטים שבעוד יומיים מקסימוס יברח לשער העיר, שם יחכה לו משרתו שיוביל אותו לצבא ולאחר מכן הם יחזרו לעיר ויכבשו אותה, ידיחו את הקיסר ויחזירו את השלטון לסאנט. בינתיים קומודוס שומע את בנה של לוסילה, לוציוס אומר שהוא יהיה כמו מקסימוס "מושיע רומא", קומודוס כועס כאשר מגלה שלוציוס שמע זאת מלוסילה. קומודוס מאיים על לוסילה שאם היא לא תגלה לו מה היא מתכננת הוא יהרוג את בנה לוציוס. לוסילה בוכה ולבסוף מגלה לו הכול, קומודוס שולח חיילים לאסור את מקסימוס אך הגלדיאטורים האחרים נלחמים בהם ומאפשרים למקסימוס לברוח. מקסימוס בורח ומגיע לשער העיר, אך מגלה שנכנס למלכודת ונלכד בידי חיילי הקיסר.
מקסימוס נלקח לקומודוס שמודיע לו שילחם נגדו בקרב האחרון. קומודוס דוקר אותו ומורה לשומרים להלביש אותו בשריון כדי שהקהל לא יראה את הדקירה. על אף פציעתו מצליח מקסימוס להעיף את חרבו של קומודוס במהלך הקרב, והמשמר הפרטוריאני מסרב לסייע לקיסר . קומודוס שולף סכין נסתרת אך מקסימוס נועץ אותה בגרונו של קומודוס והורגו. לאחר מכן מת מקסימוס מפצעיו כתוצאה מהדקירה של קומודוס מלפני הקרב.
הסרט מתבסס באופן רופף ביותר על דמויות ואירועים אמיתיים באימפריה הרומית מסוף המאה השנייה.
הפקה.
הסרט הופק על ידי דאגלס ויק, דייוויד פרנזוני וברנקו לוסטיג, וצולם באנגליה וברזאזאת - "עיר הסרטים" של מרוקו ומלטה - בתקציב של 103 מיליון דולר.
הנס צימר, מלחין הסרט, תכנן לצרף להפקת הפסקול את הזמרת עפרה חזה לאחר עבודתם על הפסקול "נסיך מצרים", אך מותה הפתאומי של חזה בפברואר 2000 גנז את הרעיון.
הכנסות.
הסרט הוקרן לראשונה ב-5 במאי 2000, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 458 מיליון דולר.
קישורים חיצוניים.
ערכו בוויקיפדיה: יהודה לופשיץ ונבו זגיר
מקס בלכר
מקס בלכר (רומנית: Max Blecher; 8 בספטמבר 1909 - 31 במאי 1938) היה סופר ומשורר יהודי-רומני.
חייו.
מקס (קראו לו גם "מרצ'ל" Marcel) נולד בבוטושאן, רומניה לאב, לאזאר בלכר, שהיה בעליו האמיד של בית חרושת לזכוכית. הוא למד רפואה בפריז, אך הפסיק בגלל מחלתו, שחפת של חוט השדרה. הוא אושפז בכמה מקומות מרפא, בצרפת, בשווייץ וברומניה, אך מחלתו באותה תקופה הייתה חשוכת מרפא והוא נפטר ברומן.
כתיבתו של בלכר הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה.
בנוסף להיותו סופר הוא היה גם לדמות ספרותית, כי מיכאיל סבסטיאן נתן ביטוי רב לדמותו בספרו "יומן".
מרצ'ל בלכר
9M123 כריזנטמה
9M123 כריזנטמה (ברוסית: Хризантема (חרצית), קוד דיווח נאט"ו: AT-15) הוא טיל נגד טנקים דור ב' מונחה מכ"ם מילימטרי או רוכב קרן לייזר מתוצרת רוסיה. הטיל נועד לפגוע בטנקים, כולל טנקי מערכה מערביים חדישים, כגון ה-M1 אברהמס, המרכבה סימן 4 והלאופרד 2.
פיתוח.
פיתוח הטיל החל בשנת 1980 ותוכנן כטיל נגד טנקים מודרניים בעלי שריון עם מיגון ריאקטיבי. ביולי 1996 הוצג הטיל לראשונה.
הנחיה.
הטיל מצויד בראש ביות חצי-אקטיבי למכ"מ באורך גל מילימטרי. משדר אלומת המכ"ם מצוי בקרבת משגר הטיל, וראש הביות קולט את החזרי המכ"ם מהמטרה. בדומה לטיל הרוסי קורנט, גם לכריזנטמה גלאי לייזר בזנבו, המאפשר להנחותו למטרה ללא שימוש במכ"ם. בתצורה זו נעשה שימוש במשדר לייזר המותקן בקרבת המשגר. הטיל מתקן את מסלולו בהתאם לאותות הנקלטים בגלאי שבזנבו וכך "רוכב" על אלומת הלייזר עד הגעתו למטרה.
ז'אק נקר
ז'אק נקר (צרפתית: Jacques Necker; 30 בספטמבר 1732 - 9 באפריל 1804) היה מדינאי וכלכלן צרפתי ממוצא שווייצרי, ששימש כשר האוצר של לואי השישה עשר והיה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית.
חייו.
נעוריו ותחילת דרכו.
נקר נולד ברפובליקת ז'נבה (כיום בשווייץ). אביו נולד בעיירה קוסטרין שבפרוסיה (כיום בפולין). לאחר שהאב פרסם מספר עבודות בנושא משפט בינלאומי, הפך לפרופסור למשפט אזרחי בז'נבה, וקיבל אזרחות של ז'נבה.
ב-1747 נשלח נקר לפריז כדי לשמש כפקיד בבנק של איזק ורנה, חבר של אביו. ב-1762 הפך לשותף, והודות למספר תחזיות כלכליות מוצלחות התעשר עד מאוד. לאחר מכן, ייסד יחד עם פייר טלוסון, גם הוא יליד ז'נבה, את הבנק "טלוסון, נקר וסייה". טלוסון היה מנהל הבנק בלונדון, ונקר היה מנהלו בפריז.
ב-1763 התאהב נקר במאדאם דה ורמנו, אלמנתו של קצין צרפתי. בביקורה בז'נבה, פגשה ורמנו את סוזאן קירשו, בתו של כומר מאזור לוזאן שהייתה מאורסת לאדוארד גיבון, והתלוותה אליה בשובה לפריז ב-1764. כשחזרו השתיים, התאהב נקר בקירשו ונישא לה טרם סוף השנה. ב-22 באפריל 1766 נולדה להם בת, אן לואיז ז'רמן דה סטאל, שלימים נודעה כמאדאם דה סטאל.
אשתו של נקר עודדה אותו למצוא משרה ציבורית. בהתאם להמלצתה, התמנה נקר למנהלה של חברת הודו המזרחית הצרפתית, סביבה התפתח ויכוח נוקב בין מנהלי החברה, מחזיקי המניות והמיניסטריון המלכותי, בנוגע לאופן ניהולה ומידת עצמאותה של החברה. המיניסטריון, שחשש לערעור יציבותה הכלכלית של החברה, שכר את שירותיו של אנדרה מורלה, כדי שיכריע את הוויכוח לטובת חופש מסחרי באזור, על חשבון זכויותיהם של בעלי המניות והמונופול של החברה על הסחר. לאחר שהוכיח את יכולות הניהול הכלכליות שלו, הגן על עצמאותה של החברה מפני התקפותיו של מורלה במזכר שפרסם ב-1769.
במקביל, הלווה נקר כספים לממשל הצרפתי, ומונה לשגרירה של רפובליקת ז'נבה בפריז. ב-1773 זכה נקר בפרס האקדמיה הצרפתית, וב-1775 פרסם את ה"מאמר על החקיקה והמסחר בתבואה", בו תקף את מדיניות הסחר החופשי של אן רובר ז'אק טורגו, שר האוצר באותה עת. אשתו של נקר האמינה כי הוא יכול לזכות במשרה כלכלית חשובה, ולכן גרמה לו לוותר על חלקו בבנק, אותו העביר לאחיו לואי.
שר האוצר.
באוקטובר 1776 מונה נקר לשר האוצר של צרפת. כשמונה קיבל את התואר "מנהל האוצר" (Contrôleur des finances), ושנה לאחר מכן שונה שם התפקיד ל"מנהל הכללי של האוצר" (Contrôleur général des finances). נקר צבר פופולריות רבה בקרב העם, בעיקר הודות לניסיונו בביצוע רפורמה במס, במסגרתה ייגבה מס הגולגולת באופן שוויוני יותר. הישגו הכלכלי המרשים הגדול ביותר היו נסיונותיו לסגור את החוב הלאומי הצרפתי וכינון הבטחת ההכנסה על ידי המדינה. נקר התייחס לכלכלה הצרפתית כבנקאי ולא כפוליטיקאי, ולכן לא נחשב לגדול כמו טורגו, שהיה הכלכלן הגדול בדורו. מדיניותו, במסגרתה הועדפו הלוואות כספים על חשבון העלאת המיסים, כמעט והצעידה את המדינה, שתמכה ועזרה במימון מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לפשיטת רגל.
נקר לא פעל די למניעת המהפכה הצרפתית ההולכת וקרבה, והקמת הפרלמנטים האזוריים הייתה רק יישום חלקי של תוכנית טורגו לארגון אדמיניסטרטיבי מחודש של צרפת. ב-1781 פרסם את "דו"ח המלך" (compte rendu du roi), בו תואר מאזן כלכלי ורוד של צרפת. זמן לא רב לאחר מכן פוטר מתפקידו עקב השפעת האצולה שהתנגדה לרפורמות המתוכננות לכלכלת צרפת שכללו מס חדש שיוטל עליהם על מנת למנוע את המשבר הכלכלי ההולך וקרב.