גולדשמידט פיקח על התרחבות גדולה של מערכת הכליאה של המדינה. במאי 1987 הוא שכר את מייקל פרנק, שפיקח מערכת בתי הסוהר של ניו מקסיקו בשנים 1983–1987, על מנת לחדש את בתי הסוהר של המדינה, אשר תוארו על ידו כצפופים וטעוני שיפור רב.על פרנק הוטל לפקח על תוכנית להוספת יותר מ-1,000 מיטות חדשות למערכת בתי הסוהר. פרנק נרצח במגרש החנייה של מחלקת בתי הסוהר בשנת 1989.
ב-1990 עסק גולדשמידט בעסקים, עבודה וביטוח, ששינו את תקנות הפיצויים של עובדי המדינה. פיצוי עובדים היה נושא שנוי במחלוקת באורגון למשך זמן מה, לדוגמה קופת הביטוח הלאומי לתאונות דרכים (SAIF), שביטחה כ-35% מכוח העבודה. בית המחוקקים העביר חוק כתוצאה מכך. השינויים נחשבו לטובת ענף הביטוח והאינטרסים העסקיים, על חשבונם של התובעים, אשר נדרשו לקבוע ביתר הרחבה כי מעסיקיהם היו אחראים לפגיעה בעבודה. גם שנים לאחר שנחקק החוק הנושא נשאר שרוי במחלוקות, אשר הובאו לידי ביטוי בין היתר בתביעות משפטיות ומאמצים שונים לשינוי החוק.
גולדשמידט סירב להתמודד מחדש בבחירות 1990, למרות התפיסה הרווחת כי יכול היה בקלות להיבחר מחדש; הוא הזכיר אז קשיים בחיי הנישואין. ברני ג'וסטו, שהיה הנהג של גולדשמידט בתחילת כהונתו ולאחר מכן הפך לשריף של מחוז מולטנומה, היה, לפי שמועות, בקשר רומנטי עם אשתו של גולדשמידט מארגי (ומאוחר יותר היה יצא איתה בגלוי לאחר שהתגרשו).
לאחר החיים הציבוריים.
ב-1991, גולדשמידט ייסד משרד עורכי דין וייעוץ בשם "ניל גולדשמידט בערבון מוגבל", ארבעה ימים לאחר שסיים את תפקידו כמושל. בין לקוחותיו נמנו שניצר השקעות, נייקי, פאסיפי קורפ, פול אלן, בכטל אנטרפרייז (חברה בת של חברת ההנדסה בכטל) ו-SAIF.
אפילו מחוץ למשרה ציבורית נבחרת, הוא נחשב לדמות הפוליטית החזקה ביותר במדינה במשך שנים רבות. השפעתו התפשטה בכל רחבי המדינה והאומה. הוא נשאר פעיל בפורטלנד, דגל בהרחבת סאות' פארק בלוקס (רצועה של שטח פארק פתוח העובר דרך מרכז העיר פורטלנד). גולדשמידט סייע בעסקה שהובילה לבניית "מקס רד ליין", תחבורה מסילתית לנמל התעופה הבינלאומי של פורטלנד שנפתחה בשנת 2001.
גולדשמידט מתח בשנים האחרונות ביקורת עבור חלק מפעילותיו העסקיות. ב-2002 הוא שִדְל את המנהיגים העסקיים והמדיניים בפורטלנד לתמוך בהשתלטותו העוינת על תעשיות ווילאמט, שהייתה אז החברה היחידה בפורטלנד שדורגה ב-500 החברות הראשונות על ידי כתב העת Fortune. הביקורת על פעילותו העסקית של גולדשמידט הגיעה לשיאה כאשר ב-13 בנובמבר 2003 מינה אותו המושל טד קולונגוסקי למועצה להשכלה גבוהה של אורגון.
מינויו של גולדשמידט היה צפוי תחילה להיתקל בהתנגדות מועטה. עם זאת, מספר חברי הסנאט של אורגון הביעו דאגה בנוגע למעורבותו של גולדשמידט ב-SAIF, בשל חוסר הגינות אפשרי בעסקאות שהיו לו ולאשתו עם חברת "טקסס פסיפיק". הסנאטורית ויקי ווקר, בפרט, הייתה מבקרת גלויה של גולדשמידט. הביקורת הגוברת על הקריירה של גולדשמידט, נוסף על קשיים של עיתונאים להשיג גישה לרשומות מימיו כמושל, הובילו בסופו של דבר לגילוי שערורייה שבה קיים יחסי מין בלתי חוקיים עם קטינה. שערורייה זו התרחשה לפני עשרות שנים, בתקופתו כראש עיריית פורטלנד. גילויים אלה שמו סוף לקריירה של גולדשמידט במרכז הפוליטיקה והעשייה הפוליטית של אורגון.
פרשת ההתעללות המינית.
במאי 2004, סדרת אירועים וגילויים מתמשכים גרמו לגולדשמידט להודות כי קיים מערכת יחסים מינית עם נערה צעירה בשנות ה-70 של המאה ה-20; הקץ המהיר של הקריירה הפוליטית שלו, כולל התפטרותו מכמה ארגונים בולטים הובילו להעברת מסמכיו הרבים מן החברה ההיסטורית של אורגון הפרטית לגנזך המדינה של מדינת אורגון.
ב-6 במאי, תחת לחץ של העיתון "וילאמט וויק", גולדשמידט הכריז בפומבי כי קיים יחסי מין עם נערה בת 14 (הקורבן ציינה מאוחר יותר שהיא הייתה אז בת 13) במשך תקופה ארוכה במהלך כהונתו הראשונה כראש עיריית פורטלנד. יחסי מין עם אדם מתחת לגיל 16 מהווה אונס סטטוטורי על פי החוק באורגון, עבירה שהעונש עליה הוא עד חמש שנות מאסר. אך עם פרסום קיום יחסי המין, חלה התיישנות על השערורייה, מה שהפך את גולדשמידט לחסין מכל תביעה או משפט בנדון.
לפי החוק באורגון, גולדשמידט היה נדרש להירשם כעבריין מין, אילו הורשע באונס סטטוטורי. העובדה שחוק ההרשמה לא עבר עד שנת 1997, לאחר שהסתיימו יחסי המין האסורים, לא פטרה אותו מהרישום. נקבע כי רישום העבריינים שפעולותיהם בוצעו בטרם חלוף החוק אינו מפר את חוקת אורגון או את איסור החוקה של ארצות הברית על חקיקה למפרע.
מכתב הווידוי של גולדשמידט פורסם בעמוד הראשי של עיתון "האורגוניאן" ("The Oregonian"). מכתב זה היה שונה מהתיאור של העיתון "וילאמט וויק", בעיקר בנוגע למשך מערכת היחסים ("כמעט שנה" על פי גולדשמידט, אבל שלוש שנים על פי וילאמט וויק) ובשימוש של גולדשמידט במונח "פרשה" כדי לאפיין אותו. האורגוניאן זכו לביקורת על הסיקור והשימוש במונח "רומן". מחברים ועורכים באורגוניאן הודו כי נפלו טעויות בטיפולם במקרה, אך הכחישו כי רצון לכאורה להגן על גולדשמידט הביא לטעויות. וילאמט וויק זכה בפרס פוליצר לדיווחי חקירה לשנת 2005.
במשא ומתן הראשוני שלו עם וילאמט וויק, גולדשמידט הסכים להתפטר מתפקידו בקבוצת טקסס פסיפיק ובמועצה להשכלה גבוהה, מה שעשה. החלטתו ב-1990 שלא לרוץ לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר זמן רב של השערות, הוסברה לבסוף. התפתחויות נוספות גילו כי גולדשמידט נעזר באיש העסקים רוברט ק. בורטצ'ל, תוך שמירה על ההתעללות בנערה בחשאיות. בתמורה, גולדשמידט נתן את תמיכתו בהצעתו של ברטצ'ל (שלא הצליחה) להאריך את החכירה של ספינות המגורים על נהר וילאמט.
רבו של גולדשמידט פנה לעיתון האורגוניאן בבקשת סליחה. על אף שלא היה ניתן עוד להעמיד את גולדשמידט לדין על העבירה, החל בר המשפטים של אורגון לחקור את העניין. גולדשמידט הגיש התפטרות מהבר, אשר התקבלה ב-13 במאי, בה כתב כי הוא מודע לכך שהוא לא יהיה זכאי לחברות בבר.
בעקבות תלונות של התקשורת המקומית על גישה מוגבלת למסמכים הציבוריים של גולדשמידט המאוחסנים בחברה ההיסטורית של אורגון, הודיע גנזך המדינה כי ב-29 במאי ישתלט על 256 קופסאות שבהן מסמכיו של גולדשמידט במטרה להבטיח גישה ציבורית כהגדרתה בחוק המדינה אשר עבר בשנת 1973. חוק זה דרש לשמור על גישה ציבורית לרשומות מסוג זה, אך לא ציין היכן הרשומות צריך להתאכסן. בעקבות החלטתו של גולדשמידט למסור את המסמכים לטיפול בחברה ההיסטורית של אורגון, העביר בית המחוקקים חוק המחייב את מושלי העתיד להשאיר את מסמכיהם בארכיון המדינה. רשומות רבות פורסמו באתר האינטרנט של ארכיון מדינת אורגון בתחילת 2005.
השערורייה השפיעה על אנשים וארגונים רבים הקשורים לגולדשמידט. אנשים רבים הואשמו בידיעה על הפשע, ושלא פעלו בהתאם. דבי קנדי, שעבדה בשביל גולדשמידט בזמן שהיה מושל, נזכרה: "אני פשוט לא יכולה לספר לך כמה שמועות היו עליו אז". השריף של מחוז מולטנומה, ברני ג'וסטו, שהודה כי ידע על ההתעללות, הודיע על פרישתו המוקדמת בפברואר 2008.
ב-7 במרץ 2011 פרסם נשיא הסנאט של אורגון ויושב בית הנבחרים של אורגון הודעה לפיה הדיוקן של גולדשמידט כמושל המדינה הוסר מחומות בניין הקפיטול של המדינה בסיילם והועבר לאחסון, מתוך כבוד לקורבנות.
אניטה
לריסה ממקדו מאצ'אדו (באנגלית: Larissa de Macedo Machado; נולדה ב-30 במרץ 1993) הידועה בשם הבמה אניטה (Anitta), היא זמרת, פזמונאית, שחקנית, רקדנית, ומפיקה מוזיקלית ברזילאית. היא זכתה במספר פרסים, כשהבולטים ביותר מביניהם הם 6 פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ביוגרפיה וקריירה.
את הקריירה שלה החלה אניטה עוד בשנת 2010, כאשר הוציאה גרסאות כיסוי ורמיקסים לשירים שכבר יצאו. לאחר מכן בשנת 2013, הוציאה את אלבום הבכורה שלה הנקרא על שמה, Anitta. האלבום זכה להצלחה רבה בברזיל, כאשר מכירותיו שם עומדות על למעלה מ-200 אלף עותקים. מהאלבום הוציאה אניטה ארבעה סינגלים; "Meiga e Abusada", "Show das Poderosas", "Não Para", ו-"Zen". הבולט ביותר מביניהם היה "Show das Poderosa", שהצליח להגיע למקומות הראשונים בכל ארבעת המצעדים הרשמיים של ברזיל. באותו זמן הודיעה אניטה כי היא יוצאת לסיבוב ההופעות הראשון שלה "Show das Poderosas Tour", שיתחיל באותה שנה ויסתיים באמצע 2014. לאחר מכן בשנת 2014, הוציאה אניטה את "Blá Blá Blá", שזכה להצלחה רבה והגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד הרשמי שבברזיל. כמה חודשים לאחר שיצא, הודיעה אניטה כי הסינגל יהיה הראשון והיחידי מתוך אלבום ההופעה הראשון שלה, Meu Lugar.
בסמוך להוצאת אלבום ההופעה הראשון שלה, הוציאה אניטה את אלבומה השני Ritmo Perfeito. מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים שזכו להצלחה רבה בברזיל ואף חלקם הצליחו להעפיל לחמישייה הפותחת במצעדים רבים סביב רחבי העולם. הבולט ביותר מביניהם היה "Ritmo Perfeito", שהצליח להיכנס ל-7 מצעדים שונים בברזיל, מתוכם הצליח להעפיל לחמישה מהם. במצעד הרשמי של המדינה הגיע הסינגל בשיאו למקום ה-2. כשסיימה אניטה לקדם את כל ארבעת הסינגלים היא הכריזה ברשתות החברתיות כי היא יוצאת לסיבוב ההופעות השני שלה "Meu Lugar Tour", שיסתיים באמצע 2016.