זוהי תופעה הטרוגנית, המשתנה בין אדם לאדם ואצל אותו אדם. הגמגום שכיח יותר בקרב בנים מאשר בנות, והוא לרוב מתפרץ בין גיל שנתיים לגיל 5 שנים. גמגום יכול להופיע כחלק מן ההתפתחות השפתית הנורמלית, והוא מכונה "חוסר שטף התפתחותי", וקיים אצל כ-5% מן הילדים. חוסר השטף עשוי להימשך מספר חודשים (אפילו עד שנה), והוא כאמור תנודתי ומשתנה באופיו.
קיימות השלכות שונות לגמגום, הוא יכול להשפיע על השפה, כך שהאדם ידבר דיבור טלגרפי, יעוות את סדר המילים במשפט או יפיק משפט לא גמור ועוד, ולאו דווקא בשל חוסר עושר שפתי, אלא בשל החשש שהוא יגמגם במהלך המשפט. עוד, יכולים להיווצר שיבושי היגוי בשל הגמגום, והשפעה על הקול, כך שקולו של אדם מגמגם לעיתים יהיה חלש או צרוד. ולבסוף, גמגום עלול לגרום להפרעות פסיכולוגיות ורגשיות כגון: חוסר הסתגלות רגשית, קושי בוויסות רגשי, תגובה רגשית מוגזמת, חרדה, הפרעות אישיות ועוד.
סיבות להפרעה.
אין סיבה ידועה לגמגום, וישנן גורמים שונים באנשים שונים, כגון גורמים נוירו-פיזיולוגים, גנטיים, התפתחותיים וסביבתיים, ולפעמים גם מרכיב תורשתי. גמגום אינו בהכרח נגרם מבעיה פסיכולוגית (כמו חרדה, ביישנות ועוד), אך הוא בהכרח יכול לייצור קשיים רגשיים כגון לחץ ומבוכה. קיימים גורמים רבים היכולים לשמר ולהחריף את הגמגום. ההתנסות בדיבור עם גמגום, ניסיונות להתגבר עליו, תגובות הסביבה אליו, ופער בין יכולות לדרישות שפתיות. בנוסף לכך, אין קשר בין אינטליגנציה לגמגום, כך שלא נמצא הבדל באינטליגנציה של ילדים מגמגמים לבין ילדים שאינם מגמגמים.
טיפול.
במרבית המקרים (70-90%) חוסר השטף חולף לחלוטין, ואינו מצריך התערבות טיפולית. אם התופעה נמשכת פרק זמן ארוך (לפחות 6 חודשים), ייתכן והילד יזקק לטיפול כאשר, נכון להיום, הטיפול הנפוץ ביותר הוא דרך הדרכת הורים. ההורים לומדים טכניקות של שיחה העוזרות לילדים לדבר שוטף (כגון דיבור איטי), בלי דרישה ישרה לילד, על מנת לא להעלות את המודעות שלו לגמגום, וככל שהילד גדל הטיפול נעשה יותר ישיר. מטרת הטיפול היא למנוע מהילד תחושת חוסר אונים והחמרה נוספת של הגמגום, לדבר יותר שוטף, ולאפשר לו תקשורת חיובית .
השפעה חברתית להפרעות דיבור בגיל הרך.
להפרעות דיבור יכולות להתלוות תופעות חברתיות שליליות, במיוחד בקרב ילדים צעירים, כאשר הם יכולים לסבול מהטרדות, ועקב כך לפגוע בביטחונם העצמי . למשל נמצא שילדים עם גמגום סובלים מסטיגמה שלילית, כאשר כבר בגיל ארבע, ילדים ללא בעיית גמגום יודעים לזהות תופעה זו בקרב בני גילם, כתוצאה מכך ילדים עם גמגום עלולים לחוות דחייה חברתית, הקנטות, בריונות, וסטריאוטיפים שליליים הנמשכים לאורך שנות בית הספר, בנוסף לזה, ילדים עם גמגום עלולים להתקשות בדיבור מול קהל, כתוצאה מהחשיפה לביקורות שליליות רבות שקיבלו מהסביבה,
השפעת הפרעות דיבור על התפתחות ולמידה.
ילדים עם הפרעות פונולוגית חווים לרוב קושי בתחומים אחרים של שפה, ילדים רבים שבגיל צעיר חוו קשיים שפתיים, מתקשים בהמשך בלימודים.
הפרעות פונולוגית בגיל הרך מקושרות בהמשך ליכולות כמו קריאה, כתיבה, איות, קשיים מתמטיים ועוד, וילדים עם הפרעות פונולוגיות עלולים להראות קושי אקדמי כללי עד כיתה י"ב, למשל, ילדים עם גמגום, מתקשים לעבור בין מטלות, בשל התמקדות יתר במטלה הנוכחית. יותר מזה, הפרעות הדיבור מהוות אחוז משמעותי מסיבות הפניה לטיפול של קלינאי התקשורת בבית הספר, כך שיותר מ-90% מקלינאי התקשורת בבתי הספר מטפלים בילדים המאובחנים עם הפרעות דיבור.
להפרעות דיבור בגיל הרך השפעה על שלבי התפתחות הילד, כך למשל, 70% מהילדים עם אפרקסיה התפתחותית סובלים מרכישה יותר איטית למיומנויות של עצמאות, הם עלולים לדלג על שלב הזחילה, לאחר בהליכה, ובעיקר סובלים גם מקשיי קשב וריכוז, ומאחרים ברכישת השפה.
תורית זנבנית
תורית זנבנית (שם מדעי: "Oena capensis") היא מין יחיד בסוג של יונה החיה באפריקה שמדרום לסהרה וכן במזרח התיכון וגם בישראל.
מאפיינים.
תורית זנבנית קטנה יחסית למשפחתה, אורכה 22 ס"מ בממוצע ומוטת כנפיה 28-33 ס"מ. משקלה עד 40 גרם. כמו ששמה מרמז יש לתורית זנב ארוך מאוד. לזכרים יש פנים וחזה שחורים מלפנים ולבנים מאחור, עם מקור ורוד שקצהו צהוב. הרגליים ורודות וקצה הכנפיים כהה מאוד. הנקבות דומות לתור רגיל וצבען אפור-ורדרד. הם אינם עופות קולניים ביותר, אך נוטים להשמיע צלילים בזוגות כששיר אחד הוא קצר וחלש ושני גבוה וממושך.
תוריות אלה חיות במגוון בתי גידול מערבות, סוואנות, ביצות ואזורים תת-מדבריים לאורך אפריקה, מדגסקר והמזרח התיכון והן מצפינות עד לטורקיה.
הן נודדות מרחקים גדולים כדי למצוא מזון. כמו רוב היונים הן ניזונות מזרעים שונים, למשל של עשבים ועצי סוואנות, פרחים וחרקים. במקווי מים הן נמצאות בלהקות גדולות, אך מחוץ להם הן חיות בבדידות יחסית. התוריות לא מגביהות ביותר עוף במעופן, אך הן מהירות מאוד ויכולת זו עוזרת להן לברוח טורפים כמו בזים ונצים.
נהר אל-בארד
נהר אל-בארד (בערבית: مخيم نهر البارد, מילולית: "הנהר הקר") הוא מחנה פליטים פלסטינים הנמצא במחוז צפון לבנון שבלבנון, 16 קילומטר מצפון לעיר טריפולי.
עד 2007 חיו במחנה כ-30,000 תושבים – פליטים פלסטינים מ-1948 וצאצאיהם. לאחר העימות במחנה בין צבא לבנון בפיקודו של פרנסואה אל-חאג' לבין ארגון הטרור הסוני פתח אל-אסלאם, שנמשך מספר חודשים באמצע 2007, ושבמהלכו נמלטו כל תושבי המחנה וחלק גדול ממנו נהרס, שבו אליו כ-6,000 מתושביו (נכון לינואר 2014).
המחנה, הנמצא על שפת הים התיכון, נקרא על שם הנהר העובר מדרומו. על פי הסכם קהיר מ-1969, הצבא הלבנוני אינו נכנס בדרך כלל לשטח מחנות הפליטים הפלסטיניים וביטחון הפנים במחנות הוא באחריות הארגונים הפלסטיניים.
המחנה הוקם בדצמבר 1949 על ידי הצלב האדום במטרה לתת דיור לפליטים פלסטינים שהתמקמו בבקעת הלבנון ובפרברי טריפולי וסבלו מתנאי החורף הקשים שם. בניגוד לרוב מחנות הפליטים בלבנון, שהוקמו בצמוד לעריה המרכזיות של לבנון, נהר אל-בארד הוקם במקום המרוחק מערים לבנוניות מרכזיות, והעיר הקרובה אליו - טריפולי, מרוחקת כ-16 ק"מ ממנו. למרות זאת, בשל מיקומו על הכביש המוביל לסוריה וקרבתו היחסית לגבול הסורי, הפך אזור המחנה עם השנים למרכז מסחרי לתושבי נפת עכאר, בה שוכן המחנה.
מבנה המחנה.
המחנה מחולק למחנה הרשמי המכונה גם "המחנה הישן" ולחלק שרשמית איננו מצוי בתחומי המחנה ומכונה "המחנה החדש". שטח המחנה הרשמי הוא 0.2 קמ"ר בלבד והוא נמצא באחריות אונר"א. השטח שמסביב למחנה הרשמי, מתפרש בעיקר מצפון למחנה הרשמי, ובאופן פחות מדרום וממזרח למחנה הרשמי. הצפיפות בו פחותה מבמחנה הרשמי ומתגוררות בו בעיקר משפחות שנהנות מרווחה כלכלית יחסית.
המחנה הוא בצורת מלבן כשהכביש הראשי צפונה עובר בחלקו הדרומי של המחנה ורחוב השוק בניצב לו. החלקים השונים של המחנה נקראים על שם מקומות בגליל: ספוריה, סעסע, דמון , צפת וכדומה. אזורים אחרים קרויים על שם מקור המשפחות המתגוררת בהן. לדוגמה: אזור "אל-מגרבי", בו מתגוררות משפחות שמוצאן ממרוקו, תוניס ואלג'יריה והגיעו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20.
עימות 2007.
אור ל-20 במאי 2007 פשט כוח שהשתייך לכוחות ביטחון הפנים של לבנון על בית בטריפולי, שבו, על פי החשד, נמצאו אנשי ארגון פתח אל-אסלאם שביצעו יום לפני כן שוד בנק בעיר. בעקבות הפשיטה החל יום קרב ברחובות הסמוכים לאזור הפשיטה בין כוחות הממשלה ובין אנשי ארגון הטרור. בתגובה, פשטו אנשי פתח אל-אסלאם על נקודת ביקורת מעבר של צבא לבנון באזור מחנה נהר אל-בארד והרגו מספר חיילים בשנתם. צבא לבנון הגיב מידית בהרעשה ארטילרית של מחנה הפליטים.
במשך יותר משלושה חודשים ניהל צבא לבנון מצור על מחנה הפליטים בשילוב ירי ממסוקי תקיפה והרעשות ארטילריות שהסבו למחנה נזק כבד ולמעשה, הרסו אותו כליל. כל תושבי המחנה (כ-27,000 נפש) עזבו אותו; רובם לאל-בדאווי - מחנה פליטים קטן המצוי בפאתי טריפולי (שאוכלוסייתו הוכפלה תוך שבועות) וחלקם הדרימו עד אזורי ביירות וצידון. האזרחים האחרונים שנותרו במחנה, 25 נשים ו-37 ילדים ממשפחות אנשי פתח אל-אסלאם, פונו אף הם ב-24 באוגוסט 2007. ב-2 בספטמבר 2007 הסתיימה הלחימה לאחר שצבא לבנון השתלט על כל שטח המחנה והכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של אנשי פתח אל-אסלאם.
שיקום המחנה.
בזמן הלחימה ואחריה טיפלו בפליטים סוכנויות הסיוע של האו"ם, ובעיקר אונר"א. הפליטים שנעקרו מבתיהם התאכזבו מחוסר סיוע המדינות הערביות לשיקומם. נכון לסוף 2008, 88% מהסיוע הכספי לשיקום המחנה ולתמיכה בפליטי המחנה הגיע ממדינות המערב ובעיקר מארצות הברית ומנורווגיה. לאחר סיום הלחימה כל בתי המחנה נהרסו באופן יזום על ידי ציוד מכני הנדסי כדי לאפשר את בנייתו מחדש מן היסוד. פרויקט השיקום של המחנה הוא הפרויקט הגדול ביותר שעומד (נכון ל-2014) בפני אונר"א ועלותו הכללית היא 345 מיליון דולר.
נכון לינואר 2014, 1,321 משפחות (5,857 נפש) שבו לחיות בבתיהם החדשים במחנה, ו-284 חנויות חדשות במחנה סופקו לסוחרים. שאר המשפחות שנעקרו, 3,546 במספר (15,723 נפש), ממשיכות לחיות בדיור זמני שנבנה סביב למחנה ובמחנה הפליטים אל-בדאווי.
שיחות אולמרט–אבו מאזן