עם זאת, מציין השופט כי אין חולק שמעשהו של הסרבן ראוי לכל גינוי וכי ייתכן ובנסיבות אחרות ראוי היה להטיל על שכמו את עונש הפיצוי נוכח זדוניות המעשה.
פסק דין מסיקה - תביעה כנגד שני גברים שהורשעו בתקיפתו של אדם, כיוון שרצו לנקום בו. השניים תקפו את התובע באמצעות סכין ודקרו אותו מספר פעמים רב בכל חלקי גופו. נפסק כי אשמים בעוולת התקיפה.
השופט מציין כי מפסק דין אטינגר עולה כי לבית המשפט ישנה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בנסיבות המתאימות, בעיקר בעבירות כוונה וכאשר יש לגנות את התנהגות המזיק. המקרה דנן כה חמור - השופט מגדיר אותו כ"שחיטה", ולכן השופט סבור כי יש לגיטימציה לפסוק פיצויים עונשיים ופוסק כאלו בסך של 300,000 ש"ח.
פסק דין פלד נגד הרשות- משפחות של נרצחים בפיגוע חבלני תובעות את הרשות הפלסטינית.
גם כאן מאזכר השופט את פסק דין אטינגר שבו לטענתו נקבע כי לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים מתאימים, במקרה הנדון אין ספק כי קיימת כוונת זדון. השופט סבר כי הסכום העונשי הנפסק במקרה כה קשה גבוה בהרבה מהסכום שהיה נפסק במקרה רגיל נגד מזיק רשלן, ופסק פיצויים בסך 12 מיליון שקל לכל אחד מהתובעים.
פסק דין לאורנס גולדברגר נגד חברת ביטוח ישיר- רכבו של גולדברגר נגנב בעת שאשתו העמיסה עציצים לתוכו. בעת שהאשה הסבה את ראשה נכנס גנב לרכב, התניע אותו באמצעות המפתח שהיה מצוי בפנים ונסע. חברת הביטוח סירבה לשלם את התגמולים שכן לטענתה הרכב היה מאויש בזמן הגנבה והאשמה מוטלת על האישה שהשאירה את המפתח במכונית. כמו כן טענה חברת הביטוח כי האישה מסרה גרסאות סותרות באשר למקרה.
בית המשפט קבע כי חברת הביטוח הפרה בחוסר תום לב את חובותיה לפי הפוליסה ועשתה ככל שביכולתה על מנת לא לשלם את תגמולי הביטוח, תוך העלאת טענות עובדתיות חסרות בסיס, וחייב את ביטוח ישיר, בנוסף למלוא התגמולים המגיעים לתובעים על פי הפוליסה, לשלם גם ריבית עונשית מקסימלית בסכום של כמאה וחמישים אלף שקל.
קודיפיקציה.
הצעת חוק דיני ממונות מתייחסת לעניין הפיצויים העונשיים בסעיף 461.
פיצויים לדוגמה -&lt;BR&gt;
בית המשפט רשאי לפסוק לנפגע פיצויים שאינם תלויים בנזק, אם מצא שההפרה נעשתה בזדון.
בדברי ההסבר לסעיף נאמר שמדובר בהוראה חדשה המקנה לבתי המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים (המוכרים גם בשם "פיצויים לדוגמה") אשר אינם תלויים בנזק, ועל מנת לקבל אין צורך בהוכחת נזק, אך אלו ייפסקו רק במקרים חמורים ביותר בהם הוכח שהמפר נהג בזדון. בדברי ההסבר מוגדרים שיקולים שונים שבית המשפט יכול להביא בחשבון בבואו לפסוק פיצויים עונשיים, בהם חומרת העבירה, ניצול חולשת הנפגע, הרווח שצמח מההפרה, האינטרס המוגן וכדומה.
נראה כי הסעיף יפתור את בעיית הסמכות הקיימת היום, כיוון ומעגן סמכות חוקית לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים.
הסעיף מאמץ את ההלכות שנקבעו בפסיקה באשר לפסיקת הפיצויים רק בעבירות בהן הוכחה כוונה וזדון, ואינו מעניק סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בעבירות של רשלנות.
מבט לעתיד.
מתוך הסקירה לעיל ניתן לראות כי אף שקיים דיון בנושא, שאלת הסמכות באשר לפיצויים העונשיים לא הוכרעה באופן חד משמעי בפסיקה ובחקיקה.
בתי משפט בישראל הכירו בסמכותם בהתבסס על בתי משפט באנגליה, אך ספק אם זו אכן קיימת באופן גורף לאחר פסק דין Rooks. נראה כי אף שקיימת לבתי המשפט באנגליה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים, סמכות זו מצומצמת ומוגבלת למקרים חריגים המוגדרים על ידי הפסיקה.
עיון בפסק דין אטינגר מעלה ספק האם אכן הוכרע בו שלבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. נראה כי השאלה נותרה פתוחה. פסק דין מסיקה וכן פסק דין פלד מתבססים על ההלכה שכביכול נקבעה בפסק דין אטינגר באשר לפיצויים עונשיים, אך ספק אם אכן נקבעה הלכה כזו, ועל כן ייתכן והתבססות השופטים על פסק הדין בפסיקת פיצויים עונשיים אינה ראויה.
בארץ כיום אין הסדר המעוגן בחוק הקובע סמכות לבית המשפט. כפי שנאמר לעיל, ייתכן ושתיקת המחוקק מהווה הסדר שלילי, ואם אכן כך הוא הדבר הרי שבתי המשפט נטלו לעצמם סמכות אשר אינה בידם במכוון. מאידך ייתכן כי המחוקק בחר להשאיר נושא זה מעומעם בכוונה על מנת לא להכריע חד-משמעית, או לחלופין שמדובר בחקיקה שיפוטית או פרשנות חוק לגיטימית.
ייתכן והמחוקק בחר שלא להידרש לנושא לאור הצעת חוק דיני ממונות העתידה להיכנס למשפטנו.
כמו כן, אף אם קיימת הסמכות לבית המשפט, ראוי לקבוע מהם הקריטריונים לפיצוי, באלו מקרים יוטל הפיצוי - האם רק בעוולות הדורשות כוונה, במקרים חמורים וברורים (למשל פסק דין מסיקה)? האם אפשרי להטיל פיצויים בכל עבירות הכוונה? ומה באשר למקרים של רשלנות פושעת? ואף אם מוטלים פיצויים, כיצד יחושבו?
בארצות הברית לדוגמה, קיימת חקיקה הן של הקונגרס והן מדינתית המסדירה את הנושא ומעניקה סמכות מפורשת לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים.
לעניין חישוב הפיצויים בארצות הברית, נקבעו על ידי בית המשפט העליון קריטריונים לפסיקת הפיצויים העונשיים בפרשות BMW ו-State Farm. עם זאת, חשוב לציין כי גם בארצות הברית נמנעו בתי המשפט לקבוע מהו היחס הסביר שבין הפיצוי על הנזק הרגיל לבין הפיצוי העונשי המותר. בפרשת State Farm ציין בית המשפט העליון קו מנחה, לפיו יחס של יותר מאשר 1:10 יהיה חשוד בעיניו. עם זאת הדגיש כי לא ניתן לקבוע מסמרות מתמטיות בשאלה זו. בית המשפט העליון בארצות הברית סירב ליצור הסדר שלם לעניין והעדיף להשאיר זאת למחוקק. עם זאת, אמרת האגב שלו בפסק הדין צמצמה באופן משמעותי את הפערים הגדולים שהיו עד אז.
נראה כי הצעת הקודיפיקציה נותנת מענה לחלק מהבעיות לעיל. היא מעגנת את סמכות בית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים ומגדירה את פסיקתם בהפרות שנעשו בזדון. עם זאת, ההצעה משאירה במעומעם יחסית את הקריטריונים לפסיקת הפיצויים ואינה מגדירה כלים לחישובם. פתרון לבעיה זו ניתן למצוא במאמרו של אהרן ברק, בו הוא מציין כי על אף שפקודת הנזיקין קובעת זכאות לפיצויים, היא אינה קובעת את דיני הפיצויים. ברק סבור כי אין מדובר בלקונה בדין הישראלי, וכי הנחיה חקיקתית קיימת אלא שהיא כללית וסתומה. משום שאין מדובר בלקונה, אין בית המשפט נדרש להשלמת הדין על פי המקורות הקבועים בחוק יסודות המשפט. הדין קובע נורמה, ועל הרשות השופטת, בדרך הפרשנות השיפוטית, למלא נורמה זו תוכן. לאור ההכוונה החקיקתית הסתומה והכללית, רב שיקול הדעת הנתון לרשות השופטת בקביעת הפיצויים. על השופט לפרש ולהכריע על פי המטרה החקיקתית העומדת לנגד עיניו. ברק מודע לכך כי דיני הפיצויים אינם דינים שהפתרון על פיהם הוא חד וחלק, ולרוב ניצבים בפני השופט מספר פתרונות אפשריים, ולפיו ההכרעה ביניהם צריכה להיקבע על פי המדיניות המשפטית, אשר בה רואה בית המשפט משום הגשמת מטרת החקיקה.
נפנף
סימס 2
דוד טניירס הבן
משה גל
משה גל (נולד ב-1950), כיהן כשופט וכמנהל בתי המשפט בישראל.
ביוגרפיה.
משה גל נולד בירושלים וגדל בשכונת מקור ברוך. למד בבית הספר היסודי על שם ברל כצנלסון, ובשנים 1967–1964 למד בבית הספר התיכון, בית חינוך בירושלים. בתיכון היה שחמטאי מצטיין ושיחק בקבוצות השחמט של הפועל ירושלים ושל אס"א ירושלים. בתחום זה הגיע לדרגת מועמד בכיר לאמן וכיום יש לו מד כושר 2214. בשנת 1967 הפך לשוחר ועבר ללמוד בבית הספר לאלקטרוניקה של בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
לאחר טירונות שנערכה בבית הספר הטכני, חויל ושירת כאלקטרונאי במסגרת יחידת נ"מ בין השנים 1969-1972. עיקר שירותו היה בחצי האי סיני.
לאחר השלמת תעודת בגרות החל גל את לימודיו האקדמיים בפקולטה לגאולוגיה, אולם בהמשך עבר ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1979.
תקופת התמחותו הייתה בין השנים 1978–1980. את שנת ההתמחות הראשונה עשה אצל רנאטו יאראק ממחלקת בג"ץ בפרקליטות המדינה. בשנת ההתמחות השנייה עבד במשרד עורכי הדין יגאל ארנון.
בשנת 1980 הוסמך גל כעורך דין והחל לעבוד במשרדו של עורך הדין הירושלמי גד רוה. לאחר שלוש שנים פתח גל משרד עורכי דין עצמאי בשותפות עם עוה"ד עמי פולמן, משרד שעסק בתחום המסחרי-אזרחי. בשנת 1985 התמזג משרד פולמן-גל עם משרדו של עו"ד גד רוה, אליו עבר המשרד פיזית, והוקמה שותפות עם עוה"ד יורם בורלא משרד גד רוה, בשם רוה, גל-פולמן-בורלא ושות' ולאחר מכן גל-פולמן-בורלא בלבד.
מינוי כשופט.
בחודש אפריל 1989 הגיש גל מועמדות לכהונת שופט, ובחודש יולי באותה שנה בחרה בו הוועדה לבחירת שופטים לכהונה כשופט בית משפט השלום בירושלים.
בפברואר 1997 מונה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים, לתקופה של שנה ובמרץ 1998 מונה במינוי קבע לכהונת שופט של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בחודש ספטמבר 2006 מונה גל לכהונת מנהל בתי המשפט בפועל על ידי ממלא מקום שר המשפטים, מאיר שטרית. ביום 1 ביוני 2007 מונה גל לתפקיד מנהל בתי המשפט וכנשיא של בית משפט מחוזי, לקדנציה של 4 שנים, עד ליום 31.5.2011. ביום 31.3.2011 הוארכה כהונתו לשנה נוספת עד ליום 31.5.2012.
מועמדות ליועץ משפטי לממשלה.