התערוכות הנערכות במוזיאון מתמקדות במרכיבים שונים בתרבות היפנית. הן מציגות חתך רחב של האמנות היפנית, המסורתית והמודרנית, ומדגישות את ערכיה האסתטיים הייחודיים.
היסטוריה.
בשנת 1956 הגיע פליקס טיקוטין לישראל כדי לתרום את אוספו לאחד המוזיאונים. בעת ביקורו בחיפה נפגש עם אבא חושי והביע נכונות לתרום את האוסף לעיריית חיפה, ולבנות מוזיאון נפרד שיוקדש כולו לתצוגת האוסף שלו.
ב־18 במאי 1958, החליטה מועצת העיר חיפה לרכוש את "בית קיש" ואת השטח סביבו לשמש את המוזיאון היפני.
בחודש פברואר 1959 אושרה תוכנית הבנייה של המוזיאון לאמנות יפנית והחלה בניית אגף התצוגות בהתאם לרעיונותיו ותוכניותיו של טיקוטין ובפיקוח האדריכל מ. לב. אולם התצוגות של המוזיאון עוצב ברוח יפנית.
ביום רביעי, 25 במאי 1960, נפתח המוזיאון לקהל לראשונה ובתערוכת הפתיחה הוצגו יצירות אמנות מאוספו של טיקוטין. כמו כן, הוקם חבר נאמנים, אשר בראשו עומדת היום אילנה דרוקר־טיקוטין, בתו.
פרופסור יאמאדה צ'יסאבורו (Yamada Chisaburoh; 1908-1984) מאוניברסיטת טוקיו לאמנויות, היה מנהלו הראשון של המוזיאון.
בשנים 1966–1992 נוהל המוזיאון על ידי אלי לנצמן והמוזיאון זכה להכרה בינלאומית ולקבלת תרומות שהביאו להרחבתו. עם זאת, בין השנים 1979 ועד פטירתו בשנת 1986, פליקס טיקוטין נמנע מלהגיע למוזיאון, ואף שכנע תורמים פוטנציאליים שלא לתרום למוזיאון. כעסו של טיקוטין נבע מכך, שהוא גילה כי פריטים שונים מהאוסף שלו נעלמו. בשנת 1988 אירעה פריצה למוזיאון, ונגנבו מהאוסף כ- 200 פריטים, שרובם לא נמצאו עד עצם היום הזה. הפריצה אירעה על רקע סידורי אבטחה לקויים. מאוחר יותר רוב הפריטים אותרו על ידי מנהל המוזיאון אלי לנצמן כאשר הוצאו למכירה על ידי בית המכירות סותבי'ס בלונדון. כל הפריטים שאותרו הוחזרו לאוסף המוזיאון והפורצים נעצרו. אירוע הפריצה גרם לקרע עמוק בין הנהלת המוזיאון לראש עיריית חיפה דאז, אריה גוראל, ושנים ספורות לאחר מכן ההנהלה הוחלפה.
בשנת 1995 נחנך האגף החדש ע"ש קרן ניפון מיפן. האגף החדש תוכנן בידי האדריכל היפני יושימורה ג'ונזו (Yoshimura Junzo; 1908-1997) מטוקיו, ביחד עם האדריכל הישראלי פרופסור אל מנספלד (2004-1912) מחיפה, בתמיכת הקרן ע"ש אווה טיקוטין־ליכט ותרומת המיליונר היפני ריושי ססאקווה.
במבנה החדש שתי קומות וקומת חניה. בקומה השנייה הוקם באמצע שנות 2000 אודיטוריום ע"ש רפאל אנג'ל באמצעות תרומה של בנו אודי אנג'ל (אדריכלים: מנספלד-קהת). באודיטוריום 200 מקומות ישיבה. חיבור הבניין הישן בעל הקומה האחת עם המבנה החדש יצר יחידה הומוגנית אחת בעזרת גרם מדרגות מתון המעוצב ברוח המבנה המקורי. בימים אלו שוקד המוזיאון על הכנת תוכנית להרחבת המבנה בעוד שתי קומות, שתיועדנה בעיקר לתצוגת קבע וחדרי ספח.
מאז חנוכתו מחדש של המוזיאון בדצמבר 1995, התקיימו בו כ־150 תערוכות חדשות, מרביתן נאצרו על ידי האוצרת הראשית של המוזיאון, ד"ר אילנה זינגר בליין, שאף זכתה על כך בפרס אוצר השנה מטעם שר המדע התרבות והספורט (לשנת 2007), באות שר החוץ של יפן (2014) ובאות קיסר יפן, עיטור מסדר השמש העולה קרני זהב עם שושנת צוואר (2021). בזכות מגוון רב של תערוכות ופעילות חינוכית ותרבותית ענפה, המוזיאון הפך למרכז להפצת תרבות יפן, להבנת תרבות ייחודית זו, ולידידות בין שני העמים. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס קרן יפן. פרס זה מוענק אחת לשנה לאישים ומוסדות שתורמים לקידום חילופי תרבות עם יפן. בשנת 2003 דירגה ועדת האיכות של משרד החינוך והתרבות בישראל ומועצת המוזיאונים את מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית במקום שני בין המוזיאונים בישראל, אחרי מוזיאון ישראל בירושלים. בשנת 2009 זכה המוזיאון באות הוקרה מטעם שר החוץ של יפן.
המוזיאון מקיים באודיטוריום רפאל אנג'ל אירועים שונים בנושא תרבות ואמנות יפן ובהם ערבי הרצאות, הקרנת סרטים, טקסי תה, חגיגות ופסטיבלים מיוחדים, וכן אירועי תרבות ואמנות ישראלית ובינלאומית.
המוזיאון מקיים פעילות חינוכית ענפה בשיתוף פעולה עם שגרירות יפן בישראל.
קוסינוס היפרבולי
טנגנס היפרבולי
מטר־מרובע
גבעת שפירא (מושב)
גִּבְעַת שַׁפִּירָא הוא מושב בעמק חפר ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית עמק חפר.
מהבחינה הארגונית המושב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היישוב נקרא על שם צבי הרמן שפירא שהיה מהוגי רעיון הקמת הקרן הקיימת לישראל. היישוב ממוקם בסמוך וממזרח לכביש 2.
היסטוריה.
היישוב הוקם כיישוב של המעמד הבינוני על ידי ארגון "הגואל" שכלל בעיקר את חברי מרכז סוחרים הזעירים בתל אביב. בשנת 1934 תואר בעיתון דבר: "מגרשי הנקודה הוגרלו כבר והשטח כולו נגדר. הבאר נותנת למעלה מ-150 מטר מעוקב לשעה. במקום נמצאת משתלה ...". אולם בעקבות מותו בטרם עת של משה שוער, הרוח החיה מאחורי ההתיישבות, חל עיכוב בהתפתחות המקום. בסוף 1939 טרם נבנה בו אף בית מגורים ובאוקטובר 1943 המקום היה נטוש. נתן שוער, בנו של משה שוער, שמר על המקום ממקום מושבו בנתניה, החזיק במקום את הפרדס, ודרבן את חברי הגואל להקים את היישוב, עד מותו בשנת 1954. בשנת 1954 נכרת הסכם עם רסקו והוקמו במקום בתים, תוך שהמתיישבים מתחייבים לעבור לגור במקום עם תום בניית המקום. בתחילת 1959, לאחר שבמשך מספר שנים נותרו רבים מהבתים ריקים, פרצו אנשי ועד המושב לשישה מהבתים ושיכנו בהם משפחות חדשות.
פייט הרלן
פייט הרלן (בגרמנית: Veit Harlan; 22 בספטמבר 1899 - 13 באפריל 1964) שחקן ובמאי קולנוע גרמני. ידוע כיוצרו של סרט התעמולה הנאצי האנטישמי "היהודי זיס".
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
הרלן נולד בברלין, ולמד משחק בסטודיו של הבמאי המפורסם מקס ריינהרדט. הוא הופיע לראשונה על במת התיאטרון בשנת 1915. בשנת 1916 התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק במקומות שונים בברלין ומחוצה לה. בשנת 1922 נישא לשחקנית היהודייה דורה גרשון, אשר ממנה התגרש לאחר שנתיים (גרשון נספתה בשנת 1943 במחנה אושוויץ). לאחר מכן נישא בשנת 1929 בשנית לשחקנית הילדה קרבר. נישואים אלו החזיקו מעמד תשע שנים, עד לגירושיו. גירושים אלו באו על רקע פוליטי, בשל אהדתו של הרלן למפלגה הנאצית. הרלן נישא בשלישית, בשנת 1939 לשחקנית השוודית קריסטינה סודרבאום, אשר הייתה לכוכבת סרטיו, וילדה לו שני בנים.
בשנת 1958, אחייניתו של פייט הרלן, כריסטיאן סוזאן הארלן, התחתנה עם יוצר הסרטים היהודי סטנלי קובריק. היא הופיעה בסרטו של קובריק "שבילי התהילה" (1957) תחת שם הבמה "סוזאן כריסטיאן", ושם פגשה את הבמאי המפורסם. הם נשארו יחדיו עד מותו של קובריק בשנת 1999.
קריירת הבימוי.
בשנת 1927 החל הרלן להופיע בסרטי קולנוע, ולאחר מכן, בשנת 1934 החל לביים. סרטיו הותאמו לרוח התקופה, ולאידאולוגיה הנאצית. לעיתים קרובות היו אלו דרמות ומלודרמות בהן הופיעה אשתו, קריסטינה סודרבאום, בתפקיד ראשי טראגי. בשנת 1937 יצר את הסרט "השליט". את התסריט לסרט כתבה התסריטאית תיאה פון הארבו, וכיכב בו אמיל יאנינגס. הסרט, המתאר את הכניעה המוחלטת למשטר הדיקטטורי, ואת התהילה והניצחון האמורים לבוא בעקבותיה, זכה ב"פרס הסרט הלאומי" ולשבחיו של שר התעמולה הנאצי, הממונה הכול יכול על תקשורת ההמונים ברייך השלישי יוזף גבלס.
גבלס ביקש מהרלן לביים את היצירה האנטישמית החריפה "היהודי זיס" על פי ספרו של ליון פויכטוונגר המספר את סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר. הרלן היה מעורב בכתיבת התסריט, ולקח על עצמו את עבודת הבימוי. הסרט שיצא אל אולמות הקולנוע בשנת 1940 היה להצלחה גדולה, והדימוי שנוצר בסרט, של היהודי השנוא, התככן והזומם, שימש היטב את התעמולה הנאצית, בשנים אלו, בהן התרחשה השואה. הסרט הוביל לגל של מהומות אנטישמיות בכל מקום בו הוצג, ויש אומרים כי היה לו תפקיד חשוב בהכשרת הלבבות של העם הגרמני לקראת השלב ההשמדתי בשואת יהודי אירופה.
הרלן המשיך ליצור סרטים אף בעת מלחמת העולם השנייה, בהדרכתו של גבלס. בשנת 1942 ביים אפוס היסטורי בשם "המלך הגדול" שעסק בחיי המלך פרידריך הגדול, ובמשך שלוש השנים האחרונות של המלחמה עסק ביצירת האפוס הנאצי "קולברג". סרט תעמולה זה, אשר יצירתו החלה כאשר נראה כבר כי הניצחון במלחמה מתרחק מהישג ידם של הנאצים, נועד להגביר את תחושת המאבק בקרב העם הגרמני, החי בערים חרבות המופצצות ביום ובליל, והמצפה מדי יום לפלישה מן המזרח ומן המערב. גבלס ניסה להחדיר בעם הגרמני רוח לחימה והקרבה פנאטית. "קולברג" היה סיפורה של עיירה פרוסית (כיום קולובז'ג בפולין) המורדת כנגד צבאו הכובש של נפוליאון. הסרט, שליצירתו הועמדו כל משאבי הרייך השלישי, לרבות תחמושת לפעלולים, וחיילים כניצבים, בתקופה בה כל חייל היה דרוש בחזית המזרח, היה אכן היצירה היקרה ביותר שהופקה באותם הזמנים, בעלות של שמונה מיליון מארקים. בתפקיד הראשי שיחקה אשתו, קריסטינה סודרבאום.
לאחר המלחמה.