, (2007). ערך את היומן של המשורר האמריקאי ארתור קרו אינמן (1895–1963): 1919 to 1963. כתב מאמרים עבור " New York Review of Books ".
ספרו "Writers on the Left" (סופרים בשמאל), ספרו הידוע ביותר, מציג את אליטת הסופרים הקומוניסטים או אוהדי האידאולוגיה הקומוניסטית בארצות הברית שפעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ביניהם מקס איסטמן, גרנוויל היקס, פלויד דל, ג'ון ריד, מייק גולד, הווארד פאסט, ג'וזף פרימן (עורך העיתון New Masses), אדמונד וילסון, מלקולם קאולי, תאודור דרייזר או לנגסטון יוז.
בשנת 1985 פרסם אהרן את The Inman Diaries, מבחר בשני כרכים מיומנו של ארתור קרו אינמנן (שבמקור כלל 155 כרכים)
מוציא לאור.
בשנת 1979, עזר אהרן בהקמת ההוצאה לאור Library of America ושימש כיושב ראש שלה וכחבר במועצת המנהלים שלה עד 1985 ובהמשך כחבר אמריטוס במועצת המנהלים.
חייו הפרטיים.
בנו, ג'ונתן אהרן, הוא משורר מוכר, בעל דוקטורט מאוניברסיטת ייל ופרופסור במכללת אמרסון בבוסטון.
דניאל אהרן נפטר בגיל 103 בבית חולים בקיימברידג' (מסצ'וסטס), בשנת 2012, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות.
פרסים ואותות הוקרה.
דניאל אהרן: חוקר ספרות על תרומותיו לספרות ולתרבות האמריקאית. כיושב ראש מייסד של Library of America, סייע בשמירת מורשת אומתנו האמצעות פרסומם של כתבי אמריקה המשמעותיים ביותר במהדורות יוקרתיות.
ויליאם ג'ון דואן
ויליאם ג'ון דואן (באנגלית: William John Duane; 9 במאי 1780 - 27 בספטמבר 1865) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מפנסילבניה. הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנת 1833. סירובו למשוך את הפיקדונות הפדרליים מ הוביל לפיטוריו על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
ראשית חייו.
ויליאם דואן נולד בקלונמל שבמחוז טיפררי, אירלנד. ב-1796 הוא היגר עם אביו, העיתונאי ויליאם דואן, ועם אמו קתרין קורקורן, והתיישב בפילדלפיה. עד 1806 הוא סייע לאביו בהוצאה לאור של Aurora, עיתון בפילדלפיה שתמך בתומאס ג'פרסון. הוא היה לעורך דין משפיע, כיהן מספר תקופות כהונה באספה הכללית של פנסילבניה, והיה לאחד מהפוליטיקאים החזקים במדינה באותה תקופה.
בדצמבר 1805 הוא נשא לאישה את דבורה פרנקלין בצ'י, בתם של ריצ'רד בצ'י, חתם ביטוח ימי ויבואן מפילדלפיה, שכיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1776–1782, ושל שרה פרנקלין בצ'י, בתו של בנג'מין פרנקלין.
בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828 תמך דואן באנדרו ג'קסון. הוא דחה לשמש כמנהל הכללי של וכתובע מחוזי.
מזכיר האוצר.
ב-1833 בעיצומה של מה שנקרא "מלחמת הבנק" , ניסה הנשיא ג'קסון להעביר את הפיקדונות הפדרליים מהבנק השני של ארצות הברית, שהמוני בנקים מקומיים ומדינתיים לקחו על עצמם את פונקציות ההלוואות שלו בכל רחבי ארצות הברית. צעדיו של ג'קסון היו שנויים במחלוקת קשה. הוא העביר מתפקידו את מזכיר האוצר המתון תומך הבנק, לואיס מקליין ומינה אותו כמזכיר המדינה במקומו של אדוארד ליווינגסטון. במאי אותה שנה הוא מינה במקומו של מקליין את דואן. אף על פי כן, גם דואן סירב להעביר את הפיקדונות. כתוצאה מכך פיטר ג'קסון גם אותו בספטמבר והחליפו בתובע הכללי רוג'ר טוני, מתנגד נחוש של הבנק. בתקופתו של טוני החלו הפיקדונות להיות מועברים.
בספרו "סיפורים ותכתובות על העברת הפיקדונות, והאירועים הקשורים בהם" (Narrative and Correspondence Concerning the Removal of the Deposites, and Occurrences Connected Therewith), שיצא לאור ב-1838, הגן דואן על עמדתו.
הביוגרף של ג'קסון, ג'יימס פרטון, הרבה במתן שבחים לדואן. הוא שיבח את מזכיר האוצר על כך שסירב להיכנע לעמדה שהוא לא יכול היה לקבלה, ולפיכך שמר על יושרתו וכבודו. "בכך שלא נכנע", אמר פרטון, "הוא הפגין גבורה מוסרית טהורה". לימים התייחס לדואן ביוגרף אחר של ג'קסון, רוברט רמיני, בצורה פחות סלחנית. הוא מצא פגם הן בהתנהלותו של ג'קסון והן בזו של דואן, על המבוכה שאפיינה את כהונתו הקצרה של דואן כמזכיר האוצר. הוא מותח ביקורת על ג'קסון על כך שלא הבהיר את הדברים היטב בפני דואן לפני מינויו, על כך שאפשר לממשל שלו לטפל בדואן בצורה לקויה כאשר נכנס לתפקידו, ועל כך שפיטר את דואן. רמיני ממשיך, "אבל דואן לא יוצא נקי. כאשר הכול נאמר ונעשה, הוא העדיף את שיקול דעתו מעל זה של הנשיא. והכול בשל שיקולי גאווה, הוא קרא תיגר לא רק על מדיניותו של ג'קסון, אלא אף על סמכותו לקבוע את המדיניות. הוא היה בירוקרט צר אופקים וחסר חשיבות שהיה ראוי שיפוטר".
ויליאם דואן נפטר בפילדלפיה ב-27 בספטמבר 1865 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר.
המוזיאון הארכאולוגי של מקדוניה הצפונית
יחידה 516
מתקן יחידה 516 (ביפנית: 第五 一 六 部隊) היה מתקן אשר ייצר נשק כימי יפני ועסק בכללי בתחום הלוחמה הכימית, המתקן הופעל על ידי קמפייטאי, של העיר צ'יצ'יהאר , אשר כיום שוכנת בצפון מזרח סין. במקור שם היחידה 516 היה אחת משמות קוד אשר שימשו את הצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה (Tsūshōgō) של היחידה, שם היחידה נקרא באופן רשמי מדור הנשק הכימי של צבא קוואנטונג. המתקן הוקם באוגוסט 1937 ונסגר עם כניעת האימפריה היפנית ותום מלחמת העולם השנייה.
במקום שירתו כ-516 חיילים אשר ביצעו בדיקות בגז עצבים, גז חרדל וחומצה.
נפגעי הנשק הכימי שהיה בשימוש היפנים במלחמת העולם השנייה היו מנשקים אשר יוצרו במקום, על פי ההערכות בסך הכל נרצחו בסין 700,000 (הערכה יפנית) אנשים, עם זאת קיימת ההערכה שונה והיא בכלל שנרצחו עד 2,000,000 (אומדן סיני) אנשים. עד 1995 סירבה ממשלת יפן להכיר בכך שהטילה נשק כימי בנהר הנן שבין חיילונגג'יאנג לחולונבייאר, והשאירה אחריה כמויות אדירות של פסולת כימית.
כאשר היפנים כבר ראו את הנולד וניסו להעלים ראיות, בדומה להעלמת מחנות השמדה שהרסה גרמניה הנאצית הרס הצבא את כל המתקנים אשר שוכנו במקום והשמיד את המתקן, קבר את הפגזים שיוצרו במקום או זרק אותם לנהר אשר שכן בסמוך למתקן.
היחידה והמתקן היו תיקח פיקוחה של יחידה 731.
ועידת הנשק הכימי.
אחד מהעקרונות באמנת הנשק הכימי הייתה שממשלת יפן תיקח אחראיות על הפשעי מלחמה שביצעה במקום, להשמיד את כל הנשק הכימי שייצרה המדינה. מלבד זאת במסגרת האמנה בונה הממשלה היפנית מתקן להשמדה נשק כימי בסין.
העגורים
העגורים הוא שיר עברי שנכתב על ידי דן אלמגור ללחן של שיר ברוסית, שהולחן על ידי אדוארד קולמנובסקי (1923–1994). השיר בוצע לראשונה בשנת 1971 על ידי אמנון ברנזון במסגרת המופע השטן ואשת האיכר.
השיר העברי.
דן אלמגור העיד כי כתב את השיר יומיים לפני הצגת הבכורה של מופע השטן ואשת האיכר, לאחר שקיבל קלטת ובה שני שירים רוסיים. היה זה זמן קצר לאחר תחילת עליית ראשוני מסורבי העלייה מברית המועצות לישראל. אלמגור איננו דובר רוסית. נאמר לו שאחד השירים עוסק בעגורים והוא חיבר לו מילים עבריות ברוח זו.
לדברי אלמגור הוא כתב את המילים בהשראת השיר אל הציפור מאת חיים נחמן ביאליק. הדובר בשירו של אלמגור מייחל לעוף ולצאת בהמונים כמו העגורים, אך בשונה מן הציפור בשירו של ביאליק, השבה למקומה מארצות החום, מסתיים השיר בשורה "אנחנו, אם נצא - כבר לא נחזור". אפשר שבכך התכוון אלמגור למסורבי העלייה המייחלים שתתגשם תקוותם לצאת את ברית המועצות.
השיר הרוסי.
לימים התברר כי מילות השיר המקוריות ברוסית שונות לחלוטין מהמילים שחיבר אלמגור ואף אין נזכרים בהן עגורים. המילים נכתבו על ידי יבגני דולמטובסקי (1915–1994), שהיה יהודי כמו המלחין קולמנובסקי. הוא כתב את השיר בעקבות חוויותיו במלחמת העולם השנייה, שבה שירת ככתב צבאי ואף נפל בשבי הגרמני, שממנו נמלט. קולמנובסקי חיבר את הלחן למילות השיר בשנת 1958.
השיר של דולמטובסקי נקרא ידיד יקר (טובאריש מוי - Товарищ мой). מילותיו עוסקות באחוות רעים שחושלה בקרב ובקשר בין ותיקי המלחמה עם חלוף השנים:
שילינג סומלי
שילינג סומלי (בסומלית: Shilin; בערבית: شلن; באיטלקית: scellino; סימון: Sh.So) הוא המטבע הלאומי של סומליה, המשמש שם מאז 1921. המטבע מסומן כ"שילינג" כהשפעה של השלטון הבריטי בסומליה במאה ה-20. המטבע מחולק ל-100 סנט (בסומלית: Senti; בערבית: سنت).
היסטוריה.
בסוף שנות האלפיים, ממשלת המעבר החדשה של סומליה שהוקמה מחדש החייתה את הבנק המרכזי של סומליה . עד אותו הזמן המטבע שהיה בשימוש במדינה התחלף כל הזמן, ורוב הזמן היה בשימוש הדולר האמריקאי. בגלל חוסר אמון ציבורי בכלכלה הסומלית, ומחשש לאינפלציה, המטבע הנפוץ ביותר בסומליה כיום הוא הדולר האמריקאי, ורק אחריו השילינג הסומלי. השילינג הסומלי היה נתון לאינפלציה מתמשכת, בגלל ההנפקה הגדולה שלו וריבוי ההדפסה של המטבע. הבנק המרכזי החדש של סומליה מצפה כי האינפלציה תסתיים ברגע שהבנק המרכזי יקבל שליטה מלאה על המדיניות המוניטרית בשוק ויחליף את הדולר האמריקאי לצמיתות. בעשור השני של המאה ה-21, שילוב של השקעות מהמגזר הפרטי וזרימת כסף ממשקיעים ובעלי מניות בחו"ל גרם לעלייה ניכרת בערכו של השילינג הסומלי, כאשר בחודש מרץ 2014 התחזק המטבע בכמעט 60% מול הדולר האמריקאי.
קובי פינקלר
יעקב (קובי) פינקלר (נולד ב-1953) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב ופרשן צבאי ברדיו קול חי ובערוץ 7. בנוסף, פינקלר משמש גם כמנהל כתבי תחום התיירות והתרבות ברדיו קול חי, עיתון בשבע, ערוץ 7 ו'נופשים'. כמו כן, משמש פינקלר כמרצה לתנ"ך, צבא וביטחון, תקשורת ותחומים נוספים.
בעבר שימש ככתב ופרשן בערוץ 20.
ביוגרפיה.
פינקלר נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מבשרת במשך 12 שנים. בהמשך למד בישיבת ההסדר באלון שבות.