אות בן-גוריון כהוקרה על תרומה ייחודית לחברה הישראלית הוענק לראשונה לרגל חגיגות שנת ה-50 של אוניברסיטת בן-גוריון ב-4 בדצמבר 2019, ו' בכסלו תש"ף, בשנת 2019 ביום בן-גוריון.
בין השנים 2012–2016 העניקה "אוניברסיטת בן-גוריון" את "אות בן-גוריון למנהיגות".
אות בן-גוריון למנהיגות.
"אות בן-גוריון למנהיגות" הוענק בין השנים 2012–2016 לארבעה אישים.
אות בן-גוריון למנהיגות מוקיר את המנהיגים שרואים את הפוטנציאל לצמיחה ולהתפתחות ברעיונות שרק זה עתה צצים. אנשים אלה הופכים את הרגע היחיד הזה לעתיד
הופ לארסון
הופ ראו לארסון (באנגלית: Hope Raue Larson; נולדה ב-17 בספטמבר 1982) היא מאיירת וקומיקסאית אמריקאית זוכת פרס אייזנר. תחום העיסוק העיקרי שלה הוא רומנים גרפיים.
ביוגרפיה.
לארסון גדלה באשוויל, צפון קרוליינה. עם סיום לימודיה בתיכון, עברה ללמוד במכון הטכנולוגי ברוצ'סטר ומשם עברה למכון בית הספר לאמנות בשיקגו, שם סיימה לימודי BFA בשנת 2004. לאחר מכן עברה לטורונטו עם בעלה, הקומיקסאי הקנדי בריאן לי או'מאלי. בשנת 2005 הם עברו להליפקס (נובה סקוטיה), נובה סקוטיה.
בין השנים 2008–2010 גרו לארסון ואו'מאלי באשוויל, צפון קרוליינה ומשם עברו להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה. לארסון ואו'מאלי התגרשו בשנת 2014. היא חזרה לאשוויל, שם היא מתגוררת כיום.
קריירה.
כאשר לארסון למדה בקולג', סקוט מקלאוד התעניין ברישומיה, ועודד אותה ליצור קומיקס. זמן קצר לאחר מכן, היא הוזמנה לאתר האנתולוגיות של וובקומיקס "Girlamatic" שם הפיקה את הקומיקס המקצועי הראשון שלה, סדרת רשת בשם "I Was There &amp; Just Return". לאחר מכן, לארסון התרכזה במספר מיני-קומיקס קטנים בעבודת יד, ששילבו את תחומי העניין שלה בקומיקס, הדפסת מסך ויצירת ספרים.
היא תרמה לאנתולוגיות הקומיקס "Flight" ,"True Porn 2" ו- "You Ain't No Dancer" בזמן שעבדה על רומן גרפי בפורסם בחלקים ברשת, "Salamander Dream". בסופו של דבר זה הפך לספרה באורך מלא הראשון, שיצא לאור בידי AdHouse Books בספטמבר 2005; עבור הרומן הגרפי השני שלה היא עברה לאוני פרס ו"Gray Horses" שוחרר במרץ 2006.
בשנת 2006 חתמה לארסון על חוזה בן שני ספרים עם הוצאת הספרים סיימון אנד שוסטרר בניו יורק. הספר הראשון במסגרת עסקה זו, "Chiggers" (שפורסם ב-18 ביוני 2008), הוא רומן גרפי העוסק ב"נערות חנוניות" שנפגשות במחנה קיץ ויועד לקהל בגילאי 9–12.
בשנת 2006 זכתה לארסון בפרס איגנץ בקטגוריה "כישרון חדש ומבטיח".
בשנת 2007 זכתה לארסון בפרס אייזנר להכרה מיוחדת (מה שהיה ידוע בעבר בכינוי "כישרון הראוי להכרה רחבה יותר").
בשנת 2012 עיבדה לארסון את עבודתה של מדלן ל'אנגל "קמט בזמן: הרומן הגרפי", שפורסם בהוצאת ספרים מרגרט פרגוסון. היא זכתה בפרס אייזנר שני בשנת 2012 עבור עיבוד זה.
בשנת 2016, לארסון הפכה לכותבת החדשה של באטגירל בהוצאת די סי קומיקס ריצה שראתה את הדמות יוצאת למסע תרמילים באסיה במסע של גילוי עצמי.
בנוסף לקומיקס, לארסון עבדה כמאיירת פרילנסרית עבור לקוחות שונים, כולל הניו יורק טיימס.
היא עבדה כלטרר על ספרים כמו "Local" מאת בריאן ווד וריאן קלי.
ספרה של לארסון "All Summer Long" יצא לאור על ידי פראר שטראוס ג'ירו באביב 2018.
הוצאה לאור.
בשנת 2006 השיקה לארסון הוצאת לאור אינדי משלה, "Tulip Tree Press". היא הוציאה מספר מיני-קומיקס והדפסים דרך אתר ההוצאה; הספר היחיד שיצא בהוצאה היה "House of Sugar", אוסף עטור פרסים של רצועת הקומיקס של רבקה קראץ, שיצא ב-15 בנובמבר 2006. הספר זכה בפרס דאג רייט לשנת 2007 עבור "הכישרון המתהווה הטוב ביותר".
קונאן (עיר)
קונאן (ביפנית: 江南市) היא עיר הממוקמת במחוז אאיצ'י, יפן.
היסטוריה.
קונאן הייתה ממוקמת במחוז אואורי העתיק, אשר נשלט על ידי שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו. בראשית תקופת מייג'י, לאחר הקמה של מערכת עיריות מודרנית, מקבץ של כפרים התקבץ באזור. ב-26 בנובמבר 1894, הכפרים באזור התמזגו לעיירה הוטיי וב-1 ביוני 1954, הוטיי, ושלוש העיירות הסמוכות אליה (קוצ'נו, מיאטה וקוסאי) התמזגו לעיר קונאן.
גאוגרפיה.
העיר קונאן ממוקמת על הגדה הדרומית של נהר קיסו. העיר ממוקמת כ-20 קילומטרים ממטרופולין נגויה.
כלכלה.
קונאן היא מרכז סחר והשקעה של מספר חברות יפניות גדולות, דוגמת טויוטה ומיצובישי.
חינוך.
בעיר פועלים עשרה בתי ספר יסודיים ציבוריים וחמישה בתי ספר תיכוניים ציבוריים. בעיר קיימות גם חטיבת ביניים פרטית אחת ובית ספר תיכון פרטי אחד. בנוסף, בעיר פועלת מכללה אקדמאית אחת, "אאיצ'י".
ליבוכוביצה
ליבכוביצה (בצ'כית: Libochovice; בגרמנית: Libochowitz) היא עיירה בצפון-מערב צ'כיה, בנפת ליטומז'יצה שבמחוז אוסטי נאד לאבם בחבל בוהמיה, ברפובליקה הצ'כית. היא שוכנת 15 ק"מ מערבית מרודניצה נאד לאבם על הנהר אוהז'ה, יובל של האלבה ובקרבת ההר האזמבורק. נכון לשנת 2020, אוכלוסייתה 3,500 תושבים.
גאוגרפיה.
העיירה נמצאת על הגדה השמאלית של הנהר אוהז'ה. מצפון-מערב מתרומם ההר האזמבורק (בגרמנית:האזנבורג). ליבוכוביצה היא צומת שבו מצטלבים הכביש 237 בין טז'בניצה לרקבוניק והכביש 246 בין רודניצה ללאבם נאך לוני.
היישובים הקרובים הם סלטינה פוד האזמבורקם בצפון, כוטיישוב או ורביצ'אן בצפון-מזרח, רדובסיצה במזרח, קוסטלץ נאד אוהז'י בדרום-מזרח, פופלזה וראדלובקה בדרום, אוואן בדרום-מערב, דובאני במערב וקלאפי בצפון-מערב.
היסטוריה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים ניתן להיווכח שהאזור יושב בתחילת האלף הראשון על ידי שבט המרקומנים הגרמאני ועל ידי שבט הבוים הקלטי
האזור ליבוכוביצה מוזכר לראשונה ב-1272 כשייך למנזר של נזירים פרמונסטרטים בטפלה. בשנת 1292 היינריך פון ליכטנבורג העניק ליישוב את זכויות מגדבורג לממשל עצמי. בסוף המאה ה-13 ירש אותו הינקו מז'לבי וליכטנבורג. הינקו בנה על גבעה את מצודת קלפי (שנקראה אחר כך האזנבורג או האזמבורק). בשנת 1314 יאן מלוקסמבורג רכש את המקום מבנו של הינקו. באותה תקופה היישוב היה כבר על כנו מכיוון שב-1282 תועדה משפחה אצילית "מלובוכוביץ" ב-1336 מכר המלך יאן מלוקסמבורג את מצודת קלאפי יחד עם היישוב והמבצר ליבוכוביצה ועם הכפרים קלאפי, להוטו, רדובסיצה ופולזה לאדם בשם זבינק זאיץ מוואלדק. המצודה נודעה כ"האזנבורג" -מצודת הארנב, לפי שם משפחת זאיץ, שמשמעות שמה הוא "ארנב".
במלחמת ההוסיטים השתתפו בני זאיץ מהאזנבורג לצד הקתוליים ובשנת 1424 ההוסיטים בראשות יאן ז'יז'קה עברו מלוני לליבוכוביצה והציתו את היישוב. בעת הכיבוש העלו ההוסיטים על המוקד מול בית העירייה ארבעה כמרים קתוליים ועוד שניים ממגיני ליבוכוביצה. אחרי המלחמה ירדה חשיבות המצודה שעל האזנבורג ובמשך הזמן חרבה.
במהלך ארבע מאות השנים הבאות החליף היישוב בעלים רבים. לפי בקשת יאן השלישי זאיץ פון האזנבורג קיבלה העיירה מהמלך ולדיסלב השני לבית יאגלו זכות לקיים ירידים שנתיים ושבועיים. אחרי מות יאן השלישי זאיץ בשנת 1553 החלקות בהאזנבורג חולקו. ב-1558 מכרו קרישטוף זאיץ וב-1564 גם אחיו ייזי' את חלקם ליאן הזקן מבית לובקוביץ. עם עסקה זאת נעלם תואר האצולה האזנבורג.
בימי יאן הזקן הייתה אחוזת ליבוכוביצה מורכבת מעיר השוק בעלת אותו השם ומהכפרים דובאני, הורקה, קלאפי, קז'סין, לבוסי, לקאן, פולפזה, רדובסיצה, סדלץ, טז'טנו ווייניצה. ב-7 באוגוסט 1560 העלה הקיסר פרדיננד הראשון את היישוב למעמד עיר.
יאן הזקן החריב את הביצורים הישנים בליבוכוביצה ובשנים 1560–1564 בנה במקומם ארמון בסגנון רנסאנס. אחרי מותו של יאן ירש בנו גאורג פופל פון לובקוביץ את האחוזה. בשנת 1591 הוא העניק לעיר זכויות נוספות, ביניהן הזכות לייצר בירה.. ב-1594 הוא הסתבך בקשר נגד הקיסר רודולף השני, נעצר והוחזק עד יום מותו בשנת 1613 בטירת לוקט. נכסיו הופקעו.
בשנת 1606 ירש ז'יגמונד באטורי את האחוזה וב-1610 היא עברה לידי האציל הבוהמי אדם פון שטרנברג. ב-1676 מכר אותה ונצל ווייטך פו שטרנברג לגונדאקר פון דיטריכשטיין. הבעלים החדש פנה ב-1683 לאדריכל השווייצרי אנטוניו דלה פורטה ששיפץ את הארמון והרחיב אותו בסגנון בארוקי מוקדם.
לפי דרישותיו, ב-1685 תכנן יאן טוליפן אחר בסביבת הארמון גן צרפתי ובתוכו פרדס עצי הדר (אוראנז'רי). ב-1847 הוקם בליבוכוביצה גם בית חרושת לסוכר.
ב-1850 נפתח בעיירה בית משפט. אחרי שבשנת 1858 נשארה משפחת דיטריכשטיין ללא יורשים זכרים, את הטירה ירשו הרוזנים הרברשטייון.
ב-1882 חוברה ליבוכוביצה על ידי מסילת ברזל עם היישוב לובוסיצה וב-1902 נבנה קטע נוסף של פסי רכבת בין ליבוכוביצה ללוני.
ב-1893 נבנה גשר מברזל מעל הנהר אגר.
ב-1907 נבנו מסילות ברזל נוספות לכיוון ינישוביצ' ויאבלונצה נד ניסו, ואחר כך הוארכו עד לוראנאני. ב-1910 מנתה העיירה 2280 תושבים.
ב-1912 הוקמו גם בית חרושת לזכוכית ומפעל לרעפים מעגליים.
בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית התארגנו הפועלים ביישוב, רובם דוברי צ'כית, ונאבקו על שיפור תנאי עבודתם. בשנים 1939–1945 הפכה העיירה לחלק מהפרטקטורט בוהמיה ומורביה תחת השלטון הנאצי. בתקופה זו התנהלו רדיפות נגד האקדמאים הצ'כים והמיעוט היהודי נרדף באכזריות והושמד. במאי 1945 חזרה ליבוכוביצה להיות חלק מצ'כוסלובקיה. באותה שנה הפקיעה הממשלה הצ'כוסלובקית המחודשת את הטירה מידי הרוזן פרידריך פון הרברשטיין. ב-1949 הועבר בית המשפט ללובוסיצה.
חלוקה מנהלית.
העיירה ליבוכוביצה מורכבת משלוש שכונות: דובאני (Dubany בעבר בגרמנית - Duban, Duben), ליבוכוביצה ופופלזה (בעבר בגרמנית Popels) על הגדה הימנית של הנהר אוהז'ה.
דמוגרפיה.