בהמשך אותה שנה עוצב המקום מחדש. אולם התפילה הגדול רוהט מחדש בספסלים. בימה מרכזית חדשה החליפה את המקורית שנמצאה ישירות מול ארון הקודש. בהמשך נסגר המקום לצורך שיפוץ רציני יותר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית.
מתוך עשרות אלפי יהודים שחיו בחלק זה של ברלין לפני המלחמה, נותרו כמה אלפים. היהודים שבו ממחנות המוות, כולם לאחר שאיבדו את יקיריהם, ורובם לאחר ניצלו בעור שיניהם ובמצב פוסט טראומטי. בית הכנסת רייקה שטראסה היה היחידי שעמד על תילו בברלין המזרחית, והיהודים באזור, מכל הזרמים, שביקשו להתפלל, הגיעו אליו. בשנת 1952, כאשר ההפרדה בין שני חלקי העיר ברלין עדיין לא הייתה מוחלטת, הזמין היינץ גלינסקי, נשיא הקהילה היהודית בברלין מאז שנת 1949, את היינץ יוליוסברגר, ראש מחלקת הבנייה של העיר, במטרה להכין ולפקח על שיפוץ נרחב של בית הכנסת, שהיה בית הכנסת היחיד המתפקד בגזרה המזרחית של ברלין. חומרים שלא היו זמינים למערכת הבניין הקומוניסטית, כגון אבץ לתיקון הגג, נרכשו במערב ברלין והועברו.
במהלך הקמפיינים האנטישמיים בצ'כוסלובקיה במהלך משפטי פראג עצרו וחקרו שלטונות גרמניה המזרחית יהודים החיים במזרח גרמניה. השטאזי חיפש במשרדי הקהילה יהודים שנחשדו כתומכים במערב, מה שהוביל ליציאה המונית של יהודים ממזרח העיר. מערב ברלין התירה את הכניסה למהגרים אלה ותוך מספר חודשים עברו בין 500 ל-600 יהודים.
הרב הראשי של ברלין, נתן לוינסון, דחק אז בגלינסקי, ששמר על פרופיל פוליטי נמוך לאחר שהסובייטים גירשו את קודמו, להזהיר את היהודים במזרח מפני הרדיפה הקרובה, דבר שעשה באמצעות מסיבת עיתונאים שהתקיימה במערב ברלין. סגן פולקסקאמר הקומוניסטי, (1909–1979), נשיא איגוד הקהילות היהודיות במזרח גרמניה, נחקר ופקידי גרמניה המזרחית הניעו אותו להכריז בשם הקהילה היהודית, כי אין אנטישמיות במדינות קומוניסטיות, שישראל היא מדינה פשיסטית ושהוא מכיר במשפטי פראג. הוא סירב ונמלט למערב ברלין בלילה לאחר תחילת משפט הרופאים ב־13 בינואר 1953 ועמו בכירים יהודים נוספים מהקהילה היהודית.
בתקווה להימנע מהמשך הרדיפות, התנתקו חברי הקהילה במזרח ברלין מהקהילה היהודית בברלין, והקימו מועצה מנהלת זמנית חדשה המוסמכת רק למגזר המזרחי. ב־25 בינואר 1953 החל השטאזי בגל מעצרים של יהודים.
ביום ראשון, 30 באוגוסט 1953, נחנך מחדש בית הכנסת רייקה שטראסה, וניתן לו השם "Friedenstempel" (מקדש השלום). גאורג היילברון וישראל רוטמן נשאו נאומים, האחרון שיבח את ברית המועצות הגדולה ואת ממשלת גרמניה המזרחית. נאמו בטקס גם ארנולד צווייג ורוברט האוומן כנציגי הקהילה היהודית. השם "Friedenstempel" לא השתרש ובפועל לא נעשה בו שימוש.
שיפוצים נוספים בבית הכנסת נעשו בשנת 1957, 1967, אך הממשלה המזרח גרמנית, שהגדירה עצמה כגוף קומוניסטי אתאיסטי, סירבה להקצות כספים לבתי תפילה (כולל לכנסיות). לאחר הקמת חומת ברלין, הסתכם מספר חברי הקהילה היהודית בגזרה המזרחית של ברלין בכ-3,000 נפש.
ביום ראשון, 11 במרץ 1962, חנך הרב ריזנבורגר, שידע גם לנגן בעוגב. העוגב הותקן לראשונה במקום המשופץ.
ב־21 בספטמבר 1976 רשמה מזרח ברלין את בית הכנסת רייקה שטראסה כאנדרטה, ולכן החלו להגיע אליו סובסידיות ציבוריות לצורך שיפוצים, שהחלו בשנת 1986/1987. ב־25 בפברואר 1988 ביטלה ממשלת גרמניה המזרחית את תקנות העברת הרכוש משנת 1944, ובית הכנסת חזר להיות רכוש הקהילה היהודית בברלין. אמנם, היה מדובר בתואר בלבד, מאחר שהשלטונות המזרח גרמניים הם ששלטו באישורים לבניה ושיפוצים, אך היה זה תואר בעל משמעות ציבורית רבה. בשנות הקומוניזם קטנה מאוד הקהילה, ועד 1990 מנתה קהילת בית הכנסת רייקה שטראסה כ־200 חברים בלבד וכבר לא היה לה רב. ב־1 בינואר 1991 התאחדו קהילת יהודי מזרח ברלין עם קהילת המערב, הגדולה בהרבה.
לאחר האיחוד.
איחוד גרמניה התרחש באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית. שערי בית הכנסת, שעד אז לא היו פתוחים למבקרים מהמערב, נפתחו.
ב־12 בספטמבר 2004 נחגגו באירוע חגיגי מאה שנה לבית הכנסת של רייקשטראסה. החזן יואכין פהלנקמפ שר את "אדושם מלך" מאת המנצח ומלחין המקהלה לשעבר של רייקשטראסה, יעקב דיאמונט (1860–1956).
כיום, זהו בית הכנסת הגדול ביותר בברלין. בחלל בית הכנסת יש כיום 1,074 מושבים, כאשר במקור היו בו 2,000. לאחר יותר משנה של עבודה להחזרת הפאר שהיה לפני המלחמה, הוא נחנך מחדש ב־31 באוגוסט 2007, הפעם כבית כנסת אורתודוקסי, עם מקומות ישיבה נפרדים ומניין אורתודוקסי. בטקס הבאת ספרי התורה לבית הכנסת, השתתפו מנהיגים פוליטיים וניצולי השואה מרחבי העולם.
כיום נמצאת בברלין הקהילה היהודית (הדתית) הגדולה ביותר בגרמניה, עם 12,000 חברים רשומים ושמונה בתי כנסת.
ביקור בבית הכנסת.
סיורים ציבוריים בבית הכנסת Rykestrasse זמינים בימי חמישי ובימי ראשון. הסיורים מוצעים בגרמנית ובאנגלית. בשאר הזמן, בית הכנסת מאובטח, ואנשים שאינם חברי קהילה רשומים אינם רשאים להיכנס אליו.
ניתן להגיע לבית הכנסת באמצעות תחבורה ציבורית דרך קו U2 (התחנות Senefelderplatz ו-Eberswalder Strasse) וקו החשמלית M2 (תחנות Knaackstrasse ו-Marienburger Strasse).
Troublemaker
Troublemaker (בעברית: עושה צרות) הוא שיר של הזמר האנגלי אולי מארס, בהשתתפות הראפר האמריקאי פלו ריידה, שיצא כסינגל המוביל מאלבום האולפן השלישי של מארס, Right Place Right Time. השיר נכתב על ידי מארס, סטיב רובסון, קלוד קלי ופלו ריידה, והופק על ידי רובסון. השיר הושמע בבכורה ב-8 באוקטובר 2012, בבריטניה בתחנת הרדיו קפיטל FM, והיה זמין להורדה החל מה-12 באוקטובר.
השיר זכה להצלחה מסחרית גדולה. במצעד הסינגלים הבריטי נכנס השיר ישר למקום הראשון, מה שהפך אותו לסינגל הסולו הרביעי של מארס שהגיע לראש המצעד, והראשון ששהה במקום זה למעלה משבוע אחד. השיר שימש גם כשיר הסיום של סיבוב ההופעות של מארס בשנת 2013. נכון לנובמבר 2016, זהו הסינגל הנמכר ביותר של מארס עד כה.
רקע ופרסום.
Troublemaker נכתב על ידי אולי מארס, יחד עם קלוד קלי וסטיב רובסון, איתם כתב גם את להיטיו הקודמים "Please Don't Let Me Go" ו- " Dance with Me Tonight ". מבחינה לירית, אמר מארס כי השיר עוסק ב-"בחורה המיוחדת שאתה לא יכול להתנער ממנה, גם אם אתה יודע שאתה צריך, כי בוא נודה בזה, יש לה צד קצת פרוע".
מורס אמר כי למרות שהוא ציפה בתחילה שיהיה קשה לשכנע את פלו ריידה להשתתף בשיר, זה היה "קצת קל, מבחינה מסוימת. [זה] לא היה קשה. . . פשוט שלחנו לו את הרצועה, הצוות שלו שמע את השיר, והם ממש אהבו את זה. ופלו רידה היה כמו, 'אני באמת רוצה לעשות את זה'. אז הוא הסכים". פלו ריידה דיבר על מארס ועל הופעתו בשיר במהלך ראיון קידום מכירות לסינגל שלו "I Cry" בתוכנית הבוקר Daybreak של ITV ב-26 בספטמבר 2012, באומרו: "אני מאוד מתרגש, [חברת התקליטים שלי אמרה] שיש לנו שיר של בחור בשם אולי. אני יודע לראות להיטים ברגע שאני שומע אותם. כנראה שתהיה לי הזדמנות לפגוש אותו בקרוב". Troublemaker הושמע בבכורה בתחנת קפיטל FM בבריטניה, ב-8 באוקטובר 2012. במסיבת השקה של האלבום חשף מארס כי Troublemaker אמור היה במקור להיות הסינגל השני מתוך האלבום כאשר "Army of Two" היה הסינגל הראשון.
הופעות חיות.
ב-5 בנובמבר 2012 פרסם מארס הופעה שלו בביצוע השיר לחשבון Vevo הרשמי שלו. טרנט מיינארד מ-4Music תיאר את ההופעה כ-"מדהימה" ושיבח את מארס. ב-18 בנובמבר 2012, ביצע מארס את השיר בעונה התשיעית של אקס פקטור בריטניה.
יחסי מלאווי–רואנדה
יחסי מלאווי–רואנדה הם היחסים בין-לאומיים בין מלאווי לרואנדה.
בשנת 1996 קיבלה מלאווי מספר פליטים מרואנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המבקשים מקלט. הממשלה לא דחתה פליטים, אך היא פנתה לעקרון "מדינת המקלט הראשונה". על פי עיקרון זה, לפליטים שביקשו מקלט במדינה אחרת תחילה, או שהייתה להם הזדמנות לעשות זאת לא יקבלו לאחר מכן מקלט במלאווי. לא היו דיווחים על חזרה כפויה של פליטים.
זיגפריד פמר
זיגפריד וולפגנג פמר (בגרמנית: Siegfried Wolfgang Fehmer; 10 בינואר 1911, מינכן – 16 במרץ 1948) היה קצין גסטפו גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב בנורווגיה במהלך כיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, ובתום המלחמה הוא היה ראש המשטרה הפלילית בנורווגיה ועמד בראש המחלקה הרביעית הידועה לשמצה ממפקדה בוויקטוריה טראס, אוסלו. הוא הגיע לדרגת האופטשטורמפיהרר אס אס. יחד עם יוזף טרבובן נחשב פמר לאחד האנשים הידועים לשמצה של כוחות הכיבוש הגרמניים בנורווגיה.
ביוגרפיה.
פמר הצטרף למפלגה הנאצית בינואר 1930 והועסק על ידי הגסטפו משנת 1934. הוא קודם מספר פעמים ומילא תפקידים שונים בארגון, עד שבאפריל 1940 נשלח לנורווגיה. שם עבד עם המודיעין הנגדי לדיכוי המחתרת הנורווגית.
פמר לבש מדי אס אס עם תגי אס דה, שהיה בעיקר שירות המודיעין של האס אס והמפלגה הנאצית בגרמניה הנאצית. עם מראה מדהים וקסם, הוא נתפס כחלומן של הנשים. למרות הופעה חיצונית זו, היה פמר חסר רחמים, ולא היסס להשתמש בעינויים בחקירת חשודים. הוא תואר על ידי קורבנותיו כמי שמסוגל לעבור משימוש ידידותי לעינויים סדיסטיים ללא שהות בעת ובעונה אחת.
מילורג (השלוחה הצבאית של תנועת המחתרת הנורווגית) ראתה בו איום חמור. כמה תוכניות להתנקש בחייו נערכו ופמר ניצל מהתקפה כזו עם כמה פצעי ירי בחזהו.