בספטמבר 1946 פוצצה תחנת חיפה מזרח על ידי חברי האצ"ל, כחלק מהמאבק במנדט הבריטי, ונגרמו למבנה נזקים כבדים. לאחר פתיחת תחנת הרכבת חיפה מרכז, ובהמשך תחנות נוספות בחיפה ירד מעמדה, ובשנות ה־90 של המאה ה־20 נסגרה התחנה לתנועת נוסעים. מתחם התחנה משמש כיום כמשכן למשרדי רכבת ישראל בחיפה, כתחנת ניתוב, וכמוזיאון להיסטוריה של הרכבות בישראל.
הרכבות הנוסעות על הקו הראשי של רכבת ישראל חולפות בתחנה, אך אינן עוצרות בה. כמו כן, התחנה היא אחת הגדולות שבתחנות התפעוליות של רכבת ישראל, ומסילותיה הרבות משמשות, בין היתר, לדיור רכבות, לתחזוקת הציוד הנייד ולעריכת רכבות.
שימוש נוסף ייחודי לתחנה הוא היותה נקודת האפס של רכבת ישראל לצורך מדידת מרחקים (אם כי בפועל נמצאת היום התחנה 83 מטר מצפון לנקודת האפס). כל התחנות שלאורך הקו הראשי של רכבת ישראל מציינות את מיקומן על הקו ביחס לתחנה. למשל, תחנת הרכבת קריית מוצקין נמצאת בקילומטר ה־10.409 של הקו הראשי, משמע 10 קילומטר ו-409 מטרים מתחנת חיפה מזרח.
התחנה נקראת על שם משה פייקוביץ', המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל.
חיפה מזרח
טלמכוס
מסתערבים
מִסְתַּעַרְבִים הוא כינוי לאנשי כוחות הביטחון המסווים את עצמם כערבים על מנת להיטמע בקרב אוכלוסייה ערבית טיפוסית, בדרך כלל לצורך השגת מטרות ביטחוניות כלשהן. בישראל יש מספר יחידות מסתערבים המשתייכות לגופי ביטחון שונים.
לא כל פעילותן של היחידות המסוערבות נעשית תחת תחפושת חשאית. גם בפעילויות בהם משתמשים בהתחפשות וההיטמעות משמשים חלקים נרחבים מהיחידה הלוחמת ככוחות גיבוי שנכנסים לפעולה רק לאחר היחשפות הכוחות - ומשכך, אינם מתחפשים.
מקור המילה בערבית, שורש ע-ר-ב בבניין עשירי. שם זה ניתן לעדת המסתערבים היהודים שחיו בארצות ערב ולא נבדלו משכניהם. פירושו היטמעות בין הערבים בלבוש, שפה ואורח חיים.
מסתערבים לפני הקמת המדינה.
יצחק נבון הקים יחידת מסתערבים ב-1946. כשהיה בן 25, הוטל על יצחק נבון לשמש ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות הידיעות של ה'הגנה', באזור ירושלים, שהשתרע מחברון בדרום עד רמאללה בצפון, ומיריחו במזרח עד לטרון במערב. נבון הפעיל מודיעים יהודים וערבים, אך המרחב הגדול שהיה נתון לאחריותו היה מעל כוחותיו של אדם אחד. לפיכך, כעבור שנה הוא קיבל עוזר. נבון אף הקים יחידת מסתערבים קטנה. עם פרוץ הקרבות אחרי 29 בנובמבר 1947, נסתם כמעט לחלוטין מאגר המידע שסיפקו המודיעים הערבים, שחששו להגיע לפגישות. כך החלה התקופה השנייה בפעילות מחלקת המודיעין, שבמהלכה נאסף המידע המודיעיני בעיקר מהאזנה לטלפונים של מפקדות הערביות. קרבות קשים בירושלים, דוגמת הקרב על מנזר סן סימון באפריל 1948 והקרב על מחנה אלנבי במאי 1948, הוכרעו הודות למידע שהגיע לאנשי המחלקה אשר האזינו לתשדורות שהחליפו הערבים.
פרשת המסתערבים בשנות החמישים והשישים.
בשנת 1952 הקים שמואל מוריה, בהוראת איסר הראל, את יחידת המסתערבים בשב"כ. הראל ביקש כי תהיה זו יחידה של צעירים שייטמעו באוכלוסייה הערבית כסוכנים רדומים, ויחיו בקרבה לאורך זמן, לשם הפעלתם בעתיד, לכשיידרש הדבר. מוריה גייס ליחידה כמה עשרות צעירים, רובם עולים חדשים ממדינות ערב. הכשרתם של הסוכנים נמשכה כשנה, בה התאמנו והתגוררו בבסיס הדרכה ברמלה ונשלחו לעבודה במפעלים שונים בארץ, שם למדו ערבית פלסטינית ודרכי התנהגות מקומיים. בתום שנה של הכשרה הוחדרו המסתערבים, בזהותם החדשה, לישובי הערבים בישראל.
מרביתם נישאו לנשים מוסלמיות שלא היו מודעות לזהותם האמיתית. בשנת 1964, כשפורקה היחידה, הוחלט לגלות את הסוד לבני משפחותיהם הערבים וליישב את המשפחות מחדש בסביבה יהודית בישראל. הדבר נפל כתדהמה על הנשים. על פי בקשת השב"כ הקים הרב הראשי לצה"ל, האלוף שלמה גורן, בית דין של שלושה רבנים בראשותו, שהציעו לנשים להתגייר בהליך מהיר, אך לא כל הנשים הסכימו לכך.
ההחלטה לפרק את היחידה התקבלה לאחר שראשי השב"כ והמוסד הבינו שהיא איננה מביאה תועלת רבה. מיכאל בר-זוהר ונסים משעל כותבים על כך בספרם "לוחמות המוסד":
המכונים הלאומיים לבריאות
המכונים הלאומיים לבריאות (באנגלית: The National Institutes of Health; בראשי תיבות: NIH) הם סוכנות של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש בממשלת ארצות הברית והסוכנות הממשלתית העיקרית האחראית למחקר ביו-רפואי. המכונים אחראיים ל-28% - כ-28 מיליארד דולר – מן ההוצאה הכללית בארצות הברית על מחקר ביו-רפואי.
סוכנות ה-NIH פועלת בשני מישורים: הראשון, פונה אל מחוץ לסוכנות ומכיל את תחומי האחריות של ה-NIH למימון מחקר ביו-רפואי המתבצע מחוץ למכוני ה-NIH, בעוד שהשני עוסק בניהול המחקר במכונים. המחקר של ה-NIH מנוהל ברובו בקמפוס המרכזי הנמצא בבת'סדה, מרילנד, הסמוכה לוושינגטון הבירה. שאר מעבדות ומשרדי המכון נמצאים ברובם במדינת מרילנד, במיוחד בערים רוקוויל ופרדריק. המכון הלאומי לזקנה והמכון הלאומי לחקר התמכרות לסמים נמצאים בבולטימור שבמרילנד והמכון למדעי בריאות הסביבה נמצא בקרוליינה הצפונית. למכון הלאומי לאלרגיה ולמחלות מידבקות יש מעבדות בהרי הרוקי ובהמילטון שבמונטנה.
תחילתו של ה-NIH במוסד שנקרא "המעבדה להיגיינה" ואשר נוסד בשנת 1887. משגדל המוסד, הוא עבר ארגון מחדש בשנת 1930, ונקרא על פי חוק המכון הלאומי לבריאות (עדיין בלשון יחיד). היום ה-NIH הוא אחד ממכוני המחקר הביו-רפואי המובילים בעולם ומשמש מוקד לפעילות ממשלתית אמריקאית בתחום מחקרי בריאות. ה-NIH מורכב מ-27 מוסדות מחקר, מרכזי מחקר ולשכת מנהל ומהווה חלק מן המשרד הממשלתי לבריאות ושירותי אנוש. המנהל הנוכחי של ה-NIH הוא פרנסיס קולינס.
מטרת מחקרי ה-NIH היא לרכוש ידע חדש כדי למנוע, לאתר, לאבחן ולטפל במחלות ובנכויות. מחד מתבצעים ב-NIH מחקרים על מומים גנטיים נדירים ביותר, ומאידך חוקרים אף תופעות בריאותיות נפוצות כמו הצטננות. משימת ה-NIH היא לחשוף ידע חדש אשר יוביל לחיים בריאים יותר לכל. ה-NIH מנסה להגשים את משימתו על ידי ניהול מחקר במעבדותיו, תמיכה במחקר של מדענים, אוניברסיטאות, בתי ספר לרפואה, בתי חולים ומוסדות מחקר בארצות הברית ומחוצה לה, אשר אינם חלק מן המנגנון הממשלתי. ה-NIH פועל להכשרת חוקרים במדע ולעידוד והפצת מידע מתחום הרפואה ומדעי הבריאות.
המכונים הלאומיים לבריאות ידועים בקרב מדענים ישראליים רבים, שכן בשורותיהם מספר רב של פוסט-דוקטורנטים מישראל. ברוב המקרים, תוכנית הפוסט-דוקטורט כוללת שלוש-ארבע שנים של מחקר באחת ממעבדות המכונים, כאשר ממשלת ארצות הברית מנפיקה ויזת-עבודה למועמדים המתאימים. מלבד פוסט-דוקטורנטים, קיימת במכונים הלאומיים לבריאות תוכנית השתלמות לבעלי תואר ראשון הכוללת שנה או שנתיים של מחקר ביו-רפואי.
דירוג: המכונים הלאומיים לבריאות מדורגים במקום ה־17 בשנת 2019 על ידי Nature Index המודד את התורמים הגדולים ביותר למאמרי מחקר שפורסמו ב־82 כתבי עת מובילים.
מכוני ומרכזי ה-NIH.
ה-NIH מורכב מ-27 מכונים ומרכזים נפרדים המקיימים ומתאמים מחקר בתחומים שונים של מדע ביו-רפואי. להלן רשימת המכונים והמרכזים:
קובה סיפור אהבה
"קובה סיפור אהבה" (באנגלית: The Lost City) הוא הסרט הראשון שביים השחקן אנדי גרסיה, העוסק במהפכה הקובנית של סוף שנות ה-50, בה כבש פידל קסטרו את השלטון בקובה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006.
הסרט מהווה מחווה למולדתו של גרסיה, ומשלב בתוכו מוזיקה קובנית מקורית.
תקציר העלילה.
הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אמידה בקובה, והשפעת המהפכה של 1958 עליה. במשפחה שלושה אחים: לואיס, ריקרדו ופיקו (אנדי גרסיה), אשר שונים בתפיסתם את הדרך הנכונה להיאבק בשלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה. האח הבכור, לואיס, מצטרף לתנועה המהפכנית הפועלת לסילוק בטיסטה מהשלטון, ולמען קובה דמוקרטית. קבוצה זו נפרדה מתנועתו של פידל קסטרו תנועת ה-26 ביולי כיוון שלא סמכה על טוהר כוונותיו ועל שאיפתו לדמוקרטיה קובנית. האח השני, ריקרדו, פונה דווקא לקבוצתו של פידל קסטרו. פיקו, אשר בסיפורו מתרכז הסרט, הולך בדרכו של אבי המשפחה פדריקו, פרופסור מכובד באוניברסיטת הוואנה, ומאמין בהחלפת השלטון בדרך חוקית, תוך שהוא מנסה לקדם את המאבק דרך הפרלמנט.
המחתרת לה שייך לואיס מנסה להתנקש בחייו של בטיסטה, אך הניסיון נכשל וחברי המחתרת השורדים מחוסלים על ידי אנשי המשטרה החשאית יחד עם מספר איומים נוספים על שלטון הנשיא; ביניהם גם חבר הפרלמנט בו נעזר פדריקו בניסיון להסיר את בטיסטה מהשלטון באופן חוקי.
בעידוד אמו, פותח פיקו במערכת יחסים עם אלמנתו של לואיס אחיו, אורורה, והם מתאהבים. זמן מה לאחר ההתנקשות ובעקבות הפגנות עזות למען עזיבתו מהארץ, מבין בטיסטה שחייו בסכנה בקובה ומחליט לעזוב את הארץ. הקובנים חוגגים ברחובות, ופידל קסטרו ממהר לתפוס את השלטון במדינה, מכריז על ביטול הבחירות ומוציא להורג את כל תומכי המשטר הישן.
ריקרדו, אשר הרחיק עצמו מהמשפחה והפך להיות קצין בכיר בשלטון החדש, מבקר את דודו מגדל הטבק ומודיע לו שהשטח שלו יוחרם לצורכי המהפכה. דודו זועם ונסער, פרץ רגשות שגורם לו להתקף לב, והוא מת לפני שאחיינו ריקרדו מצליח לקרוא לעזרה. חברי המשפחה מאשימים את ריקרדו במות הדוד, ומגנים אותו על כך ששם את מפלגתו לפני משפחתו. ריקרדו מתקשה לשאת באשמה, ומתאבד. בכך הוא מותיר את פיקו בן יחיד להוריו.