וליד אחמד עידו (ערבית: وليد أحمد عيدو; 2 באפריל 1942 - 13 ביוני 2007) היה פוליטיקאי סוני לבנוני וחבר פרלמנט מטעם זרם העתיד של סעד אל-חרירי בפרלמנט הלבנוני, החברה בקואליציית 14 במרץ. הוא נרצח בפיצוץ מכונית תופת יחד עם בנו ח'אלד ועוד שמונה אחרים. עידו היה מן המתנגדים הבולטים לסוריה ולמעורבותה בענייני לבנון, לנשיאה בשאר אל-אסד ולמקורבו בלבנון הנשיא אמיל לחוד.
ביוגרפיה.
עידו נולד ב-1942 בביירות. הוא סיים את לימודיו ב-1966 והפך לשופט שנה לאחר מכן. בשנות ה-90 המאוחרות הוא היה התובע הציבורי בצפון לבנון, תפקיד שממנו אולץ להתפטר לאחר שנתגלה כי קיבל שוחד. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בין השנים 1975–1990 הוא היה חבר במיליציה הסונית אל-מוראביטון, שממנה סולק מסיבות לא ברורות.
קריירה פוליטית.
עידו הצליח לזכות במושב בפרלמנט בבחירות שנת 2000 (בחירות שנערכו בתקופת הסדר הסורי בלבנון). בבחירות 2005 נבחר שוב, ברשימתו החדשה של סעד אל-חרירי. במהלך השנתיים בהן כיהן בקואליציה הוא היה חבר במספר ועדות פרלמנטריות. עידו התנגד להתפטרות השרים השיעים מממשלת סניורה וקרא להחליפם בשרים אחרים. הוא תמך בהקמת בית דין בינלאומי לשיפוט החשודים ברצח רפיק אל-חרירי. במהלך מלחמת לבנון השנייה טען כי הוא "היה מוכן למכור את דמו כדי לקנות נשק ולהילחם בשיעים מוסלמים".
עידו היה חבר הפרלמנט השלישי מן הקואליציה הלבנונית שנרצח מאז 2005. מותו הותיר את הרוב של הקואליציה האנטי-סורית בפרלמנט על שלושה מושבים בלבד.
חיים אישיים.
וליד עידו היה נשוי ואביהם של שלושה ילדים: ח'אלד, זהר ומאזן. פיצוץ מכונית התופת שהרג את עידו ובנו ח'לאד פצע גם את בנו האחר מאזן. עידו היה שחיין נלהב, והפיצוץ אירע לאחר שחזר מחוף הים של ביירות במהלך הסכסוך בלבנון.
חוה יערי
קלודיה בלק
תחנת הרכבת לוד
תחנת הרכבת לוד היא תחנת נוסעים ומשא של רכבת ישראל המשרתת את העיר לוד ואת המושבים הסמוכים. בצמוד אל התחנה נמצאים משרדי הנהלת רכבת ישראל.
התחנה מהווה צומת רכבות חשוב, אליו מגיעות מסילות מנהריה, מאשקלון, מבאר שבע, מראש העין ומירושלים.
התחנה הישנה (העות'מאנית).
בניין "תחנת א-ליד" (השם המקורי של המבנה) ממוקם על מסילת הרכבת יפו–ירושלים, אשר נחנכה בחודש ספטמבר 1892 וקישרה בין יפו לירושלים.
תחנת הרכבת שכנה ממערב לשטח הבנוי של הכפר א-ליד בלב השטחים החקלאיים בהם גדלו גני-ירק, בוסתני פרי וכרמי זית. עם הפעלת הרכבת, השתפרה הנגישות של תושבי לוד והכפרים שבקרבתה ובשוליה אל המרכזים העירוניים יפו-ירושלים וכן אל היישובים ששכנו לאורך המסילה.
את הפירמאן (רשות) לבנות את מסילת הברזל מסר הסולטאן העות'מאני ליוסף נבון שהיה יליד ירושלים והתחנך בצרפת. הסולטאן העדיף אותו על פני יזמים מגרמניה, בריטניה וצרפת שממשלותיהם שאפו לקנות אחיזה בארץ-ישראל בשל מיקומה בין יבשת אירופה לארצות צפון אפריקה ואסיה הרחוקה.
במסגרת המאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה נסללה המסילה המזרחית, מסילת אורך בין טולכרם לקוסיימה שהתחברה דרך מסילת השומרון ורכבת העמק אל מסילת הרכבת החיג'אזית שנסללה בעבר הירדן וחיברה את טורקיה עם ערב הסעודית. בזמן המלחמה פרקו הטורקים את קטע המסילה יפו-לוד כדי להרחיק את מסילת הברזל האסטרטגית מטווח הארטילריה של הימיה הבריטית ששלטה בים התיכון. בתחנת הרכבת נחל שורק היא תחנת הצומת, התפצל מן הקו שירד לבאר-שבע וחצי האי סיני הקו מזרחה לכיוון ירושלים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עם שיקום הקו יפו-לוד-ירושלים שימשה לוד כצומת למסילת האורך מחיפה עד לקנטרה ולמסילת הרוחב לירושלים.
עם הקמת לוד העברית שימש בניין של התחנה העות'מאנית כתחנת מגן דוד אדום של אגד הערים לוד-רמלה. כיום משמש הבניין את מרכז הצעירים העירוני של עיריית לוד וכן הוא משתלב במדרחוב שמקשר את "כיכר-הקומנדו" עם "כיכר העצמאות". עצי אקליפטוס ענקיים הם שריד לשדרה שהייתה נטועה לאורך המסילה.
התחנה הישנה (הבריטית).
לאחר שהסתיימה המלחמה חידשו הבריטים את קטע המסילה יפו-ירושלים וכך תופעלה מחדש תחנת א-ליד. בד בבד עם התקדמותם ממצרים לארץ-ישראל הניחו הבריטים מסילת ברזל חדשה שלאורכה ובשוליה נבנו מחנות צבא. בלידא (LYDDA) ממערב לשטח המבונה בנו הבריטים תחנת רכבת גדולה וחדשה שענתה על צורכי הצבא והיישוב האזרחי. הבריטים ביטלו את קטע המסילה לידא-רמלה בשל היותו ארוך ומפותל ובמקומו הונחה מסילה חדשה קצרה יותר שקישרה את תחנת LYDDA עם התחנה שהייתה ברמלה. כתוצאה מכך בוטלה תחנת א-ליד ומבנה התחנה הוסב לבית-ספר עירוני.
התחנה הבריטית נפתחה לראשונה בשנת 1917 כחלק מהפיכת לוד למוקד תחבורה הארצי, על ידי בניית נמל תעופה, תחנת רכבת, וכבישים עורקיים העוברים בלוד.
במרץ 1920, הרב המקובל נפתלי חנהל'ס, צאצא של רבי נחמן מברסלב נהרג בתאונה בתחנה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, עם חיבור מסילת הברזל בין ארץ ישראל ללבנון (דרך ראש הנקרה) לביירות ודמשק, הייתה התחנה לצומת לרכבות מאירופה למצרים. תחנת לוד הייתה העמוסה והפעילה ביותר בארץ ישראל בימים ההם. עברו בה נוסעים מקנטרה, מירושלים, מיפו ומחיפה ונוסעים החליפו רכבות לכוונים השונים.
בלוד עברו הגדודים העבריים, גדודי צבא בריטיים, הבריגדה העברית, שבויים גרמניים ואיטלקיים. נשיאים וראשי הממשלות ואישים אחרים מהאזור והעולם עברו או שהו כמה שעות בתחנה בדרכם ליעד הבא, ביניהם: בנימין זאב הרצל, וילהלם השני, קיסר גרמניה, היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, הלורד בלפור, גנרל אלנבי, וינסטון צ'רצ'יל, דוד בן-גוריון והברון רוטשילד.
ב-26 בנובמבר 2020 יצאה מהתחנה הישנה הרכבת האחרונה, טרם פתיחתה לשימוש של הרכבת החדשה.
תיאור התחנה הישנה (הבריטית).
בתחנה קיימים שני אי רציפים (ארבעה רציפים רגילים), ושני מעברים תת-קרקעיים.
אחד בין הרציפים, והשני בין רציף 1–2 לכניסה של התחנה. כמו כן מגשר בין הרציפים גשר הולכי רגל המצויד במעליות.
התחנה החדשה.
במרץ 2016 החלה בנייתה של תחנת הרכבת החדשה בסמוך למקום בו שכנה הישנה. לצד מבנה התחנה החדשה הוקם "בית הנהלת הרכבת", בו שוכן מטה החברה ולמעלה מ-500 עובדי החברה מגיעים אליו מדי יום.
התחנה החדשה נפתחה לשירות נוסעים ב-29 בנובמבר 2020.
תחנת לוד החדשה היא תחנת הרכבת השלישית בגודלה בארץ (הראשונה היא תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון והשנייה היא תחנת הרכבת מודיעין מרכז) בשטח של כ-4,000 מ"ר, מחצית ממנו עבור מסחר. היא כוללת 6 רציפים (3 רציפי אי) באורך של 350 מטרים כל אחד, כל אחד מהם מכיל 2 דרגנועים ומעליות.
תיאור התחנה החדשה.
בתחנה קיימים שלושה איי רציפים (שישה רציפים רגילים), ומעבר עילי מעל המסילות והרציפים.
הגישה לכל רציף היא באמצעות דרגנוע לכיוון דרום, מעלית ומדרגות לכיוון צפון.
מיקום התחנה נמצא בסמוך לשכונת הרכבת בעיר.
שירות הרכבת בתחנה.
משך זמן הנסיעה (רכבות ישירות):
קווי אוטובוס העוברים בתחנה.
מקרא סימנים
כרוב חמוץ
דגי מאכל
דגי מאכל הם דגים הכלולים בתפריט האדם. דגים משמשים למאכל בכל רחבי העולם והם משמשים כמקור ראשי לחלבון ומהווים 16-14% של חלבון מן החי בתפריט אוכלוסיית העולם. עבור למעלה ממיליארד בני אדם מהווים דגי המאכל מקור ראשי לחלבון מן החי. בשר דג שומר על טריותו רק למשך זמן קצר ביותר ועל כן אכילת דגים טריים מקובלת בעיקר באוכלוסיות השוכנות בסמוך למקווי מים, או במדינות שבהן קיימת מערכת אספקה מודרנית בקירור. ניתן לשמר דגים באמצעות ייבוש, המלחה, הקפאה ושימור בקופסאות שימורים.
דגי מאכל מקובלים.
קיימים למעלה מ-27,000 מינים של דגים, עובדה שבזכותה הם הקבוצה המגוונת ביותר של בעלי חוליות. אולם, רק מספר קטן של דגים משמשים בדרך כלל למאכל.
כמה ממיני הדגים המקובלים יותר למאכל הם:
מקומו של הדג בתפריט האדם.
תושבי בנגלדש והודו, ובמיוחד תושבי מערב בנגל, אודישה, גואה, קרנאטקה, אנדרה פרדש, וקראלה, אוכלים דגים כחלק מן התפריט היומי. בהודו ובבנגלדש אוכלים דגי מים מתוקים ומלוחים גם יחד. תושבי איסלנד, יפן ופורטוגל הם צרכני הדגים הגדולים בעולם, ביחס לגודל האוכלוסייה.
מחלות הנובעות מאכילת דגים.
החיידק ויבריו וולניפיקוס (Vibrio vulnificus), הוא חיידק הלופילי (החי במים מליחים) גראם שלילי, השכיח בדגים ומהווה מקור תחלואה נפוץ עבור הבאים במגע ישיר עם דגים שאינם מבושלים. מינים המהווים מקור סיכון עיקרי הם: אמנון (מושט), קיפון בורי, סְפָּרוּס זָהוֹב (דניס) ולַברָק.
שימור דגים.
דגים מאבדים את טריותם בזמן קצר מאוד יחסית לאחר מותם. על כן לעיתים דגים משווקים כשהם חיים במכלי מים, אולם אופן שיווק זה יקר יחסית. ניתן אף לצנן דגים לצורך שיווקם, לזמן קצר יחסית.
קיימות שיטות מגוונות לשימור דגים: השיטה העתיקה ביותר לשימור דגים היא על ידי ייבושם או המלחתם. זוהי עדיין השיטה הנפוצה ביותר. חלק ממיני הדגים מבושלים ונארזים בקופסאות שימורים, למשל, דגי סלמון, טונה ומליח. דגי מליח אף משומרים בהמלחה (ומכאן שמם), כפי שנהוג גם לשמר דגי מקרל ומיני דגים נוספים.
בארצות מתועשות שיטת שימור הדגים המקובלת ביותר היא הקפאה.
הכנת דג למאכל.
קיימות דרכים מגוונות להכנת דגים למאכל, ביניהן ניקוי הדג ואכילתו נא, בישול, אפייה, טיגון, צלייה, אידוי והחמצה.
לדגים טריים מספר סימנים המעידים על טריותם:
מנת דג נחשבת בדרך כלל במשקל של בין 350 ל-500 גרם. על פי מחלקת החקלאות של ארצות הברית טמפרטורת פנים הדג המינימלית לצורך בטיחות מזון היא 62.8 מעלות צלזיוס.