בדיני הגנת הפרטיות, מי שפגע בפרטיות אך לא ידע ולא היה עליו לדעת על הפגיעה זוכה להגנה בחוק. בשפה המשפטית זהו הנוסח המקובל לאמת מידה של רשלנות. משמעותה של הגדרה זו היא שלעוולת הפגיעה בפרטיות מיוחסת אשמה, אך אין זו אשמה מוסרית. אף אם אדם כלל לא ידע על כך שהוא פוגע, הוא נושא באשמה חברתית על העוול שנוצר בשל מעשיו. משטר אחריות זה משקף גישה מחמירה ביחס לפגיעה בפרטיות, שכן הפוגע אחראי לנזק גם אם לא ידע בפועל על הפגיעה.
הגנה במשטר אחריות של רשלנות איננה המחמירה ביותר. ניתן היה לקבוע, כמו בעוולת לשון הרע, משטר של אחריות חמורה, בה אין נדרשים לשאלה אם היה עליו לדעת על הפגיעה. ייתכן שבשל העובדה שהפגיעה בתחושת הפרטיות היא רגשית ומנטלית, קשה להטיל אחריות נזיקית על פוגע שעשה זאת ללא כל אשמה.
אשם תורם.
פקודת הנזיקין מצביעה על האפשרות הנתונה בידי הנתבע בתביעת נזיקין, לטעון שגם הנפגע אחראי לחלק מהנזק. תוצאתה של טענה כזו, אם תתקבל, היא שסכום הפיצוי יופחת, בשל האשם של הנפגע.
לפי , מנגנון נזיקי זה חל גם דיני הגנת הפרטיות. בדרך כלל מדובר בהתנהגות שמעודדת את הפוגע לחשוב שפרטיותו של הנפגע הופקעה. כמקובל בדיני הנזיקין, בית המשפט בוחן אם התנהגותו של הנפגע חורגת מהדרך שבה היה נוהג האדם הסביר.
בבית משפט השלום נדון מקרה שבו התפרסמה תמונתו של מנשה דרוד צדיק, חרדי ירושלמי, לצד דוכן ברחוב בתל אביב, כשמאחוריו ניבטת כרזה פרובוקטיבית של חנות. נפסק שפרסום התמונה בעיתון היה פגיעה בפרטיותו, שכן נסיבות הצילום עלולות לבזותו, אך סכום הפיצוי הופחת בשליש בשל טענת אשם תורם; האיש שותף לאשם שכן את מיקום דוכנו הוא בחר בעצמו.
חישוב הפיצויים הנזיקיים.
בהערכת סכום הפיצוי, מתבקש בית המשפט להעריך את הנזק של הפגיעה בפרטיות. הפיצוי ניתן על נזק בלבד ואינו אמור להוות קנס או עונש לפוגע. ההנחה המקובלת היא שעצם הפגיעה בפרטיות גורמת לנזק, ואין צורך להוכיח בפני בית המשפט שאכן נגרם נזק.
הערכת הפיצויים נעשית בעיקר לפי אומדן של השופט, אך גם לפי התנהגות התובע. החוק מצביע במפורש על מצבים שבהם יש להתחשב בתובע בחישוב הפיצוי:
בפועל, בית המשפט נוקט בגישה מצמצמת בחישוב פיצויי פגיעה בפרטיות. ייתכן שהדבר נובע מכך שמדובר בנזק רגשי בלבד, שקשה לכמת אותו. כך למשל, בעניין נוימן, פסיכיאטר שהתרשל במשלוח תיק הטיפול של חולה נפש, ותוכנו הגיע לידיים לא רצויות - חויב ב-12,000 ש"ח בלבד.
עם זאת, כאשר הפגיעה בפרטיות גרמה לנזק משמעותי נוסף על הנזק הרגשי, ייתכן וסכום הפיצוי יוגדל.
מבט לעתיד.
ההתפתחויות הטכנולוגיות הנמרצות מנביעות בחינה מחודשת של דיני הגנת הפרטיות, כמו גם של הזכות לפרטיות עצמה. יש המוצאים בהתקדמות הטכנולוגית איום על הזכות לפרטיות, וטוענים כי ראוי להרחיב בהקשר זה את היקף ההגנה והפיקוח על הפרטיות, כפי שעולה מדברי השופטת ביניש בפרשת בן דוד. לעומת זאת, אחרים מדגישים את הברכה הטמונה בהישגים הטכנולוגיים, וקוראים להגמשה זהירה של דיני הפרטיות. כך, מדגיש השופט אשר גרוניס בעניין האגודה לזכויות האזרח את הנחיצות של שיתוף מאגרי המידע בין משרדי הממשלה.
לאחרונה עלתה בכנסת הצעת חוק המבקשת להוסיף לחוק הגנה על מכתבים אלקטרוניים. דומה שעמדה זו מבטאת את החשש שגורמים בעלי עמדת כוח ברשת האינטרנט ישתמשו במידע העובר דרכם לרעת המשתמש התמים.
כמו כן, אתגרים חדשים עומדים לפתחו של המחוקק לנוכח רשתות המידע והדרכים הקלות שבהן ניתן ללקט מידע על גולשי האינטרנט. ההסדר הכללי שמצוי בדמותו של חוק הגנת הפרטיות עלול להיות בלתי מספיק מול מצבים כאלו, ומן הראוי שהם יוסדרו בחקיקה ספציפית הולמת.
מבט ביקורתי: הפעלת איזונים חוקתיים.
התבססותו של המשפט החוקתי בדין הישראלי, מחייב בחינה מחודשת של איזוני האינטרסים בדיני הגנת הפרטיות.
התחזקות מעמדו של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, לא ניכרה בדיני הגנת הפרטיות אלא במצבים בודדים. כך למשל, הוכרע שתאגידים זוכים להגנת הפרטיות (אף על פי שהחוק מסתייג מכך), וכן זכה מושג ההסכמה לפגיעה בפרטיות בבית הדין לעבודה, לפרשנות מצמצמת ומגנה. ברם, נראה שבמרבית המקרים משמש חוק היסוד בדיני הגנת הפרטיות כעיטור מליצי בלבד.
עם זאת, כל דיני הגנת הפרטיות מורכבים מאיזון ערכי עמוק, בין אינטרסים מנוגדים ומתנגשים. האופק המשפטי לדיונים הערכיים הוא ללא ספק האופק החוקתי, והיעדרו של חוק היסוד מהנוף היישומי מפתיע.
תרומתו של חוק היסוד כבוד האדם וחירותו למערכת האיזונים היא ברורה. פסקת ההגבלה קובעת שפגיעה בזכות יסוד תיעשה לתכלית ראויה ובמידה שאינה עולה על הנדרש.
בענייננו, חוק הגנת הפרטיות מציג בחלק ההגנות רשימה נאה של תכליות ראויות לפגיעה בזכות לפרטיות: עניין ציבורי, הגנה מקצועית, חובה מוסרית ועוד. כל אלו ראוי שיפורשו לאור עקרון המידתיות.
לפי עקרון זה הפגיעה צריכה לענות על שלוש דרישות:
לגבי האיזונים של חוק הגנת הפרטיות, יושם עקרון זה עד כה בשני פסקי דין בלבד, וייתכן שהדבר מורה על חוסר איזון חוקתי. כאשר זכות יסוד הופכת להיות חובה חוקית לכל אזרח, מן הראוי שיעמדו על תוקפה כדין זכות יסוד.
מקאוומה
הפסיכולוגיה של הספורט
פוקינג (כפר)
פוּקִינְג (בגרמנית: Fugging , לפני 2021 נכתב Fucking) הוא כפר אוסטרי במערב מדינת אוסטריה עילית, המונה כמאה תושבים, ומשתייך לרשות המקומית טארסדורף במחוז בראונאו אם אין, בקרבת זלצבורג.
המקום נודע בשמו לפחות משנת 1070 ובכתיב Fucking החל משנת 1760. מקור השם הוא במנהיג בווארי בשם פוקו (Focko) שחי במאה השישית. "ינג" היא סיומת גרמאנית המציינת "אנשים", כך שהשם פוקינג משמעו "מושבם של אנשי פוקו".
שילוט הדרכים המציין את שם היישוב קרץ לתיירים דוברי אנגלית, עקב משמעותו הגסה כמילה באנגלית, אף כי הגייתו המקומית שונה מהגייתו באנגלית. רבים היו עוצרים כדי להצטלם לצדו, ומקרי גנבה נשנים הכבידו על הוצאות הרשות המקומית. בחודש אוגוסט 2005 הותקנו שלטים המרותכים ליסודות פלדה מבוטנים, כדי להקשות על גנבתם. הצעות להחליף את שם הכפר נדחו במשאלים שהתקיימו בקרב תושבי הרשות המקומית בשנים 1996, 2004 ו-2012.
פרנסי העיירה ניצלו את העובדה שהמילה hell בגרמנית משמעותה בהיר ונתנו זיכיון למבשלת בירה אוסטרית לייצר בירה בשם "Fucking Hell".
ב-17 בנובמבר 2020 החליטה מועצת הכפר, לאחר הצבעת התושבים, על שינוי שם הכפר ל-Fugging, שם שהגייתו זהה לזו של Fucking בניב המדובר באותו אזור. השינוי נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2021.
האדם הנופל
האדם הנופל (באנגלית: "The Falling Man") הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי ריצ'רד דרו, כתב AP, ובו נראה אדם הקופץ אל מותו מהמגדל הצפוני של מגדלי התאומים בניו יורק, בפיגועי 11 בספטמבר.
התצלום.
בפיגוע במגדלי התאומים נחטפו ורוסקו שני מטוסי נוסעים אל תוך שני גורדי שחקים, שנשרפו, התמוטטו וגבו את חייהם של אלפי קרבנות שלא הספיקו להימלט על נפשם. לפחות 200 בני אדם בחרו לקפוץ אל מותם מן המגדלים הבוערים ולא למות בעשן ובאש. מבחינה משפטית, כולם הוכרו על ידי ה־OCME (המשרד לחקירת מקרי מוות של ניו יורק) כנרצחים (להבדיל ממתאבדים), מתוך ההגדרה כי "קופץ שבא להתאבד הוא אדם שמגיע למשרד בבוקר מתוך ידיעה שהוא הולך לשים קץ לחייו. אנשים אלו הוכרחו לקפוץ על ידי האש והלהבות, ולא - יישרפו".
תמונת האדם הנופל צולמה על ידי צלם סוכנות AP, ריצ'רד דרו , בשעה 9:41 בבוקר יום 11 בספטמבר 2001. תמונה זו הייתה אחת ממספר תמונות שצילם דרו, שהנציחו את הרגע שבו בחרו אותם אנשים לקפוץ אל מותם מהקומות הגבוהות של שני הבניינים בני מאה ועשר הקומות. זהותו של האדם בתמונה אינה ידועה.
התצלום זכה במקום השלישי לתמונות בודדות בקטגוריית "חדשות נקודתיות" בתחרות "World Press Photo" של שנת 2002.
בשנת 2006 הופק סרט תיעודי על אודות התצלום ועל הסיפור שמאחוריו.
בספרות ובשירה.
השיר "תצלום מ־11 בספטמבר".
המשוררת הפולנייה, כלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה, כתבה בעקבות תצלום זה את השיר "תצלום מ־11 בספטמבר". באחד מבתי השיר עמדה שימבורסקה על ייחודו של התצלום (תרגום: רפי וייכרט):
השיר "סוף טוב".
במאי 2021 יצא האלבום "עובדי נמל" של הראפר ג'ימבו ג'יי, ובו מופיע השיר "סוף טוב" ובו מופיע השורה:
בשורה הזאת מכוון הזמר לשיר שלו, אך גם לשיר "תצלום מ-11 בספטמבר" של המשוררת הפולנייה כלת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה.
הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד".
הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד", מאת ג'ונתן ספרן פויר, מספר על אוסקר בן התשע, שאביו נהרג בפיגוע במגדלי התאומים. במחברת של אוסקר ישנה סדרת תצלומים, שבהם מתועדת נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים. בסוף הרומן אוסקר תולש את התצלומים מהמחברת, והופך את סדרם, כך שהאיש נראה לא נופל אלא ממריא, ואוסקר מתאר: . בהמשך לתיאור זה מופיעים 15 דפים ובהם תצלומים שצילם הצלם לייל אוברקו, ומתעדים את נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים. כמתואר ברומן, התצלומים מוצגים בסדר הפוך, כך שהאיש נראה בהם לא נופל אלא ממריא.
סוכרייה
סֻכָּרִיָּה היא ממתק, עשויה בדרך כלל מתערובת של סוכר, מים, חומרי טעם שונים וצבעי מאכל.
היסטוריה.
לפני שהסוכר היה נגיש וזמין, נהגו להכין סוכריות מדבש. הסינים, אנשי המזרח התיכון, המצרים, היוונים והרומאים השתמשו בדבש, פירות ופרחים על מנת לייצר מיני ממתקים. גם היום עדיין מגישים פירות ודבש כקינוח.