במהלך הלילה שמנוצל על ידי הוולבי לחיפוש מזון, הוא עובר לבית גידול דליל יותר המכיל בעיקר מרעה ומנוקד בשיטות צעירות. אף שהוולבי נכנס במהלך הרעייה לתוך אחו ומרעה פתוח, הוא נוטה להישאר קרוב ככל האפשר לשולי החורש או מקלטי הסבך, כדי שיוכל להימלט אליהם במקרה הצורך. מבחינה היסטורית, הוולבי המרוסן אכלס בעבר גם בתי גידול צחיחים למחצה בשולי המדבריות האוסטרלים.
בחלק הצפון-מערבי של הפארק הלאומי טאונטון, הוולבי המרוסן מאכלס את כל ארבעת סוגי בתי הגידול שבפארק: חורש אקליפטוס שבקרקעיתו עשב נמוך, חורש משולב של מיני פיגמיים ושיטה צפופה, רצועת המנשק (אזור מעבר) בין חורשי אקליפטוס לחורשי שיטה, ובאזור עם צמיחה מחודשת של שיטת בריגאלוב (Acacia harpophylla) אשר יוצרת במהלך הצמיחה שלה מעין כיסי סבך צפופים וגדולים עם חופה נמוכה בגובה מטר אחד אשר מסתירה את כל מה שתחתיה. כאשר השיטות הצעירות מתנשאות לגובה של 2–3 מטר, הן כבר אינן בהישג ידו של הוולבי, והצמחייה הקרקעית שתחתיהן דלילה עקב חסימת קרני השמש; בעקבות זאת, הוולבי עוזב את האזור ומחפש שוב אזור עם צמיחה מחודשת של שיטה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
הוולבי המרוסן הוא יונק יחידאי הפעיל רוב הזמן בבדידות. בתקופות בצורת כשיש מחסור במרעה, עשויים להיווצר קבוצות קטנות של עד 5 פרטים הרועים יחדיו. במהלך היום, הוולבי מבלה את מרבית הזמן במנוחה בשקעים רדודים בתוך עשב גבוה וכיסי שיחים; בשעות הדמדומים, הוא יוצא ממקום מחבואו לשטחי המרעה, ומבלה את הזמן באכילה לאורך הלילה עד שעות הבוקר המוקדמות. הוולבי המרוסן הוא יונק צמחוני, הניזון בעיקר מעשבים ועלים; הצמחים האהובים עליו הם רגלת הגינה, ירבוז, כף אווז לבנה, טריאנתמה, ומינים שונים של מורכבים ודגניים; הרכב התזונה משתנה בהתאם לזמינות ולעונה. המתחרים העיקריים של הוולבי המרוסן על מקורות המזון הם וולבי שחור-פס וכבש הבית.
הוולבי המרוסן אינו טריטוריאלי, אך פעיל בתוך שטח קבוע שמשתנה בגודלו בין הזוויגים: 60 דונם לזכר ו-25 דונם לנקבה. גודל השטח תלוי בזמינות המזון. אף שהוולבי עשוי לנוע במהלך היום, התנועה שלו עדיין מוגבלת ביותר מחשש לטורפים וקשורה בעיקר להחלפת מקומות מסתור. בלילה לעומת זאת, הוא עשוי לנוע בין 10 ל-200 מטר בשעה. הטורפים הפוטנציאליים של הוולבי המרוסן הם הדינגו והשועל האדום, והגורים פגיעים במיוחד לטריפה מצד חתול הבית בתקופה שלאחר עזיבת הכיס.
הוולבי הוא יונק ביישן וזהיר, ויש לו שתי דרכים להימנע מסכנות: הסתתרות בתוך בולי עץ חלולים, וזחילה מתחת לשיחים צפופים שבהם התנועה קשה עבור טורף גדול. כאשר הוולבי חש מאוים בשטח הפתוח, הוא עשוי לשכב על הצמחייה הנמוכה עד הרגע האחרון בתקווה שלא יבחינו בו. התנהגות זאת מנוגדת לרוב הקנגורים אשר מעדיפים להימלט מאשר להסתתר. הזואולוג הבריטי ג'ון גולד שכתב את התיאור המדעי של המין, צפה כיצד הילידים האבוריג'ינים צדים את הוולבי באמצעות רשתות או בסיוע כלבים; הוא ציין שהוולבי היה זריז-תנועה, ועל מנת להתחמק מהכלבים טיפס בזריזות במעלה עץ רקוב וחלול וקפץ לתוכו במטרה למצוא בו מחסה עד יעבור זעם.
רבייה ומחזור חיים.
הוולבי המרוסן הוא יונק פוליגמי. הזכר משוטט על פני שטחים גדולים בתורו אחר נקבות מיוחמות באמצעות חוש הריח. כאשר מצא נקבה שעומדת לקראת יחום, הוא ממתין לצידה עד כשבוע, ובמהלך ההמתנה, עשויים להצטבר סביב הנקבה מספר זכרים נוספים. כאשר הנקבה נכנסת ליחום, הזכר הגדול והכבד מקבל גישה לנקבה ומגן עליה מפני זכרים אחרים לזמן קצר.
הבדל בולט בין הוולבי המרוסן לקנגורים אחרים, הוא העדר מדרג חברתי אצל הזכרים לפני המפגש עם הנקבה. הסיבה לכך נובעת מהיותו מין סוליטרי הפעיל בגפו, כך שהמפגשים הראשונים בין הזכרים מתרחשים רק ליד נקבות. אף על פי כן, אין זה מחייב שהזכרים ילחמו ביניהם במשך זמן ההמתנה ליחום הנקבה. המדרג נקבע מלכתחילה על בסיס משקל וגודל, ובנוסף, הזכרים מסוגלים לזהות את המדרג החברתי שנקבע במפגש הקודם ביניהם, וכך למנוע בזבוז אנרגיה על לחימה מיותרת. הנקבות מצידן, מגדילות את שטח הפעילות שלהן בתקופת הייחום ונפגשות עם מספר רב של זכרים. טקס החיזור קצר וכולל מרדף איטי של הזכר אחרי הנקבה.
ההיריון נמשך 23 יום בממוצע, לאחריהם נולד וולד זעיר יחיד הזוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמות של האם. הגור מבלה 119–126 ימים בכיס. לאחר שהגור גדל דיו, האם נוהגת להחביא אותו בתוך השיחים כאשר היא נחה או מסתתרת. גם לאחר שגור עוזב את הכיס לצמיתות, הוא עדיין נשאר לצד אימו פרק זמן מסוים. הזכר מגיע לבגרות בגיל 270 יום, והנקבה בגיל 136 יום. בתקופות של שפע במזון, נקבת הוולבי יכולה להמליט עד 3 גורים בשנה. תוחלת החיים הממוצעת של הוולבי המרוסן היא 5 וחצי שנים, ובשבי הוא עשוי לחיות עד 7.4 שנים.
מצב שימור.
הוולבי המרוסן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל אוכלוסייתו הקטנה וטווח התפוצה המצומצם שלו. כתוצאה מכך, הוא רגיש במיוחד לבצורות ופעילות אנושיות, ועשוי להגיע למצב קריטי או אף להיכחד לחלוטין בתוך פרק זמן קצר. במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21, לא חלו תנודות חדות באוכלוסיית המין, ולכן מצבו נחשב ליציב יחסית.
בעוד שבעבר הוא ניצוד בהרחבה עבור פרוותו ובשרו ובשל דימויו כמזיק, כיום, האיומים העיקריים על הוולבי המרוסן הם מצד המינים הפולשים שהוכנסו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה, כדוגמת השועל האדום וחתול הבית אשר מהווים איום חמור עבור האוכלוסיות הקטנות שלו. ממחקרים שנעשו בשמורות הבודדות שבהן הוולבי חי, נמצא שהאוכלוסייה שלו גודלת במהירות בשמורות מגודרות שנוקו משועלים ומחתולים, לעומת קריסה מהירה בשמורות לא מגודרות. כלבי בר מהווים אף הם איום משמעותי לוולבי. איומים אחרים כוללים אובדן בית גידול בעקבות הכנסת מיני צמחים פולשים, רעיית יתר של עדרי בקר וצאן, ובצורות ממושכות. שלושת האיומים האחרונים, נחשבים לגורמים העיקריים לירידה הקטסטרופלית של הוולבי המרוסן בשלהי המאה ה-20, והם עדיין עשויים לפגוע באוכלוסיות המבודדות והקטנות שלו.
הוולבי המרוסן נחשב לבעל חיים נדיר ומוגן על פי החוק האוסטרלי וחל איסור לצודו, והוא רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר במין זה ובמוצריו. כיום הוא נמצא אך ורק באזורים מוגנים. תוכניות השימור עבור הוולבי המרוסן כוללות: שימור בית הגידול והגדלת האוכלוסיות הקיימות, איתור מקומות נוספים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי שלו עבור שחרור בעתיד, ניטור שריפות בשמורות הטבע שבהם הוא מצוי, והקמת אוכלוסיות שבויות במטרה לשחרר פרטים נוספים לשמורות הטבע הקיימות. על מנת לשלוט במינים פולשים, חטיבת הציד והשימור של קווינסלנד, מבצעת סיורים בשמורות הטבע במטרה לחסל שועלים, חתולים, ובמקרה הצורך גם ארנבים ודינגואים.
האוכלוסייה העולמית של הוולבי המרוסן נאמדת בסביבות 1,100-800 פרטים.
וולבי זנב-מסמר סהרוני
וולבי זנב-מסמר סהרוני (שם מדעי: Onychogalea lunata; מכונה גם וורונג) הוא מין נכחד של כיסאי אוסטרלי קטן בסוג וולבי זנב-מסמר. הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד והיה אחד מתוך 3 המינים בסוגו והקטן שבהם. הוא תואר כיונק זהיר וחששן, אשר דומה בהרגלים מסוימים לכיסאים מהסוג בטונג. התפוצה ההיסטורית שלו השתרעה על פני כל מרכז, דרום ומערב אוסטרליה לפני שנעלם משם עד תחילת המאה ה-20, והוא שרד עד אמצע המאה ה-20 במדבריות במרכז היבשת. הוולבי הסהרוני, הוא הכיסאי הנכחד השלישי בגודלו באוסטרליה לאחר וולבי גריי והזאב הטסמני.
טקסונומיה.
התיאור והדגימות הראשונות של המין, הוצגו על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד בפני האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1840, והתיאור המדעי שלו פורסם בשנת 1841 בתור מין של קנגורו; שמו המדעי שנבחר היה "לונאטה" ("lunata") שמשמעותו ירח, בגלל סימני הסהר הבולטים שהיו לו בצדדי הגוף. כאשר גולד השלים את כתיבת הכרך השני של "יונקי אוסטרליה" (1849), הוא צרף ליתוגרפיה המתארת זכר ונקבה של וולבי סהרוני שנוצרה על ידי הנרי סי ריכטר (מתנוססת בראש הערך), וסיווג אותו בתור מין בסוג וולבי זנב-מסמר ("Onychogalea") שהוקם על ידי ג'ורג' ווטרהאוס. במהלך עדכונים טקסונומים עבור היונקים האוסטרלים שנעשו על ידי הזואולוג אולדפילד תומאס בשנת 1888, תומאס הכיר בתיאורו של גולד ככזה המייצג מין בפני עצמו, והוא בחן דגימות נוספות של וולבים סהרונים ממערב ודרום אוסטרליה שהוחזקו במוזיאון בריטי.
ג'ון גולד העניק למין את שמו הנפוץ "וולבי סהרוני", וצטט את דיווחי האספן ג'ון גילברט שהמין מכונה ווארונג בשפת הניונגאר של הילידים האבוריג'ינים במערב היבשת. גילברט מצא שמות מקומיים נוספים עבור המין ברחבי טווח התפוצה הרחב שלו, כמו "טוואלה", "אונקאלדה", "ורלפרטו" ו"ת'אוואלפה". במערב אוסטרליה, המתיישבים הלבנים כינו אותו "ארנב הקנגורו" בגלל הדמיון לארנב בפרווה הרכה, באוזניים הארוכות ובטעם בשרו.
תיאור.
הוולבי הסהרוני היה כיסאי קטן דמוי ארנב, אשר הזכיר במובנים רבים את קרובו הוולבי המרוסן. היה לו מבנה גוף קומפקטי וגוצי, ראש בינוני, ואוזניים גדולות וארוכות. פניו הצרות הסתיימו בחוטם קטן, ועיניו היו גדולות במיוחד. למין זה היו גפיים קצרות וקטנות, וגופו נתמך על זוג רגליים דקיקות וארוכות. זנבו הגלילי הסתיים בקצהו במסמר כהה קטן שייחודי למינים בסוג זה. משקלו של הוולבי הסהרוני היה כ-3.5 קילוגרם לכל היותר, ובכך הוא היה הנציג הקטן ביותר של הסוג. אורך ראשו וגופו היה 37–51 סנטימטרים, וזנבו היה קצר יחסית עם אורך של 15–33 סנטימטרים.