כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל פרט ללחני השירים "זרעי קיץ" ו"סתם אחד" אותם כתבו אריאל ושלום חנוך יחד. חנוך גם עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום, ובהפקה לצד אריק קנלר השתתף גם בנו של אריאל שחר אריאל. הסגנון המוזיקלי של האלבום שונה מעט מקודמיו בכך שהוא ניחן במלודיות בלוזיות שלא נשמעו באלבומיו הקודמים של אריאל. למרות זאת, מאפייני היצירה הקבועים של אריאל – סגנון הפולק רוק והשפעותיו של בוב דילן – עדיין מלווים גם את האלבום הזה. אריאל אף כינה את עצמו בהופעה של שירי האלבום "בוב דילן הצ'כי".
עטיפת האלבום.
את עטיפת האלבום ציירה שירז, בתו של אריאל, בעת לימודי עיצוב בחו"ל. מאיר ביקש ממנה שתיקח פלפל, תחצה אותו בחזית ומאחור, ותצייר דרכו את השמש. עטיפת האלבום עוררה סערה בארץ, כאשר אנשים התלוננו כי הציור של הפלפל על העטיפה, מזכיר וגינה.
הקונספט.
האלבום ניתן להגדרה כאלבום קונספט. הוא רך ונעים מקודמיו, אולי כביטוי לתחושות החופש והאהבה העומדות במרכז האלבום. אותה רוח מתבטאת גם בשם האלבום ועטיפתו (ראו לעיל), וכן בשמות שירי האלבום – ששונו במסגרת איסוף השירים לאלבום כדי שיתאימו לרעיון המרכזי שלו. עם זאת, חוברת האלבום כוללת גם את רשימת השירים בשמותיהם המקוריים, יחד עם הערות והארות בנוגע לשינויי השמות:
ס&quot;ס
דיוויד מאמט
ס&quot;א
פדרציית המדענים האמריקנים
קופת חולים מכבי
אריתרופויאטין
אריתרופויאטין (Erythropoietin, בקיצור EPO או המופויאטין; hemopoietin) הוא הורמון המופק בכליה. לתאים במח העצם יש קולטנים להורמון זה וקישור ההורמון לקולטן מעודד יצירת תאי דם אדומים. לאריתרופויאטין תפקידים ביולוגיים נוספים, ודוגמה לכך היא חשיבותו בתגובה לפגיעה נוירונית.
ההורמון מופק כתגובה להיפוקסיה (מחסור בחמצן).
שימוש באריתרופויאטין מלאכותי נעשה כיום לצורך טיפול באנמיה מסוגים שונים. באריתרופויאטין נעשה גם שימוש בספורט, שימוש אסור, אותו ניתן לגלות בדם בשל הבדלים בין אריתרופויאטין אנדוגני לבין אקסוגני, כגון שינויים לאחר תרגום המופיעים רק באנדוגני. שימוש באריתרופויאטין רקומביננטי, הניתן בהזרקות תת-עוריות או במתן תוך-ורידי, מיועד לעידוד אריתרופויאזיס במח העצמות. המינון נקבע על פי משקל המטופל ועל פי מידת התגובה שלו לטיפול. הטיפול בתרופה בדרך כלל משולב בטיפול בברזל, לרוב בהעמסה תוך-ורידית, ולאחריה טיפול פומי בתוספי ברזל.
היסטוריה.
ב-1906 פאול קרנוט, פרופסור לרפואה בפריז, והאסיסטנט שלו דהפלנדר (DeFlandre) העלו את הרעיון כי הורמונים מבקרים את הייצור של תאי דם אדומים. לאחר ניסויים בארנבות שהקיזו את דמן, הבחינו השניים בעלייה בתאי הדם האדומים בארנבות הודות להמופויטין (hemopoietin). אווה בונסדורף ואווה ילביסטו שחקרו את ייצור תאי הדם האדומים העניקו להורמון את השם אריתרופויאטין. מחקרים נוספים נערכו על ידי ריזמן (Reissman) וארסלב (Erslev) הראו כי חומר מסוים במחזור הדם מסוגל לעודד יצירה של תאים אדומים ומגדיל את ההמטוקריט. החומר בודד וזוהה כאריתרופויאטין, ובכך נפתחה הדלת לשימושים העתידיים בו לטיפול במחלות כאנמיה.
ההמטולוג ג'ון אדמסון והנפרולוג ג'וזף אשבך (Eschbach) בחנו סוגים שונים של כשלים כלייתיים ואת תפקידו של ההורמון הטבעי אריתרופויאטין בייצור תאי דם אדומים. השניים שחקרו כבשים וחיות נוספות במהלך שנות השבעים תרמו להבנה כי אריתרופויאטין מעודד ייצור של תאי דם אדומים במח העצמות ועשוי לסייע בטיפול באנמיה בבני אדם. ב-1968 גולדווסר (Goldwasser) וקנג (Kung) התחילו בניסיונות לטיהור אריתרופויאטין אנושי, וכעבור תשע שנים הצליחו השניים לטהר 10 מ"ל. האריתרופויאטין המנוקה איפשר לרצף את חומצות האמינו באופן חלקי ולזהות את הגן המקודד להורמון זה. מאוחר יותר מחקר במימון NIH שנעשה באוניברסיטת קולומביה גילה דרך לסנתז אריתרופויאטין. על בסיס מחקר זה החלה חברת אמג'ן בייצור אריתרופויאטין מלאכותי בשם אפוגן (Epogen), שזכה לאישור ה-FDA ב-1989.
ישו כוכב עליון (סרט)
ישו כוכב עליון (באנגלית Jesus Christ superstar) הוא סרט מוזיקלי משנת 1973, שהתבסס על אופרת הרוק ישו כוכב עליון, פרי עטם של אנדרו לויד ובר וטים רייס, שחוברה שנים ספורות קודם לכן וזכתה להצלחה בימתית גדולה בברודוויי ולאחר מכן בלונדון. אופרת הרוק הופקה לראשונה בשנת 1970 על גבי אלבום מוזיקה תקליט כפול אריך-נגן ולאחר מכן הועלתה כמחזמר בשנת 1972.
הסרט.
העלילה מבוססת על סיפור השבוע האחרון בחיי ישו על פי המסופר ב"ספרי הבשורה" (האוונגליונים), הכלולים בברית החדשה, בתוספת פרשנות מקורית ו"השלמות" פרי דמיונם של המחברים. העלילה משלבת מוטיבים קומיים ואספקטים מודרניסטיים. הסרט זכה להצלחה קופתית לא רק בזכות הפסקול המקורי שלו, אלא גם הודות לרוח "ילדי הפרחים" המנשבת בו, האלמנטים הקומיים-פארודיים, והשחקנים המשתתפים בו. חלקם זכו לתהילה עוד קודם לכן כשחקנים הראשיים הן בהפקה הבימתית והן באלבום האולפן מ-1970.
בסרט מוטיבים אנכרוניסטיים מכוונים. כך למשל נעשה שימוש בכלי נשק מודרניים כטנקים ומסוקי קרב לצד חניתות ומגינים, מטוסים לצד אתר ארכאולוגי מימי הורדוס וכן פרטי לבוש, מיקרופונים, ואף ראיונות עיתונאיים.
הסרט צולם בישראל ב-1973 וניתן לזהות בו לא מעט אתרים מוכרים כגון עבדת, בית שאן, בית גוברין - מראשה והרודיון.
נימות גזעניות.
בסצנה המתבססת על הבשורה על-פי מתי כ"ז ויוחנן י"ט, מתכנס האספסוף היהודי מול חצר לשכתו של הנציב הרומי פונטיוס פילטוס ותובע בתקיפות: "צלוב אותו!". הם אף מאיימים על פילטוס שאם לא יעשה כן, הם ידווחו לרומא כי הוא אינו נאמן לקיסר ולכן יודח. במילים אחרות, פילטוס מוצג (כמסופר בברית החדשה) כמי שנכפה עליו לצלוב את ישו בגלל שנאה עיוורת של אספסוף יהודי, ולא משום שישו נתפס כמורד במלכות. אם לא די בכך, שתי דמויות שנויות במחלוקת אינן מגולמות על ידי שחקנים לבנים: מרים המגדלית המוצגת כזונה מגולמת על ידי איבון אלימן (Yvonne Elliman), ילידת הוואי, ויהודה איש קריות הבוגד מגולם על ידי שחקן שחור. ישו לעומת זאת, המגולם על ידי טד נילי, הוא בעל תווי פנים צפון אירופיים - עורו לבן ושיערו בהיר.
אוקראיני
תנועה קיבוצית
איי החברה
איי החברה (בצרפתית: Îles de la Société או Archipel de la Société, באופן רשמי; בטהיטית: Tōtaiete mā) היא קבוצת איים געשיים בדרום האוקיינוס השקט הנמצאים תחת שליטת פולינזיה הצרפתית.
בארכיפלג זה 14 איים, מהם 8 מיושבים. הם מחולקים לשתי קבוצות גאוגרפיות ושלטוניות על ידי תעלת מים ברוחב של כ-100 קילומטרים:
האיים נוצרו בהתפרצות געשית וסך שטחם הוא 1,598 קמ"ר.
היסטוריה.
ב-1767 הכריז הקפטן סמואל ואליס בעלות של בריטניה על האיים ובשנת 1769 ביקר בהם ג'יימס קוק עם משלחת מדעית מטעם החברה המלכותית של לונדון. ב-1786 הכריז לואי דה בוגנוויל כי האיים הם בבעלות צרפת. ב-1843 הוקמה באיים מדינת חסות של צרפת וב-1880 הם הוכרזו כקולוניה צרפתית. ב-1903 הוכרזו האיים כחלק מפולינזיה הצרפתית וב-1946 הוכרזו האיים הפונים אל הרוח והאיים המוגנים מפני הרוח כאזורים מנהליים.
אוכלוסייה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2002, היו באיי החברה 214,445 תושבים. מרבית התושבים הם פולינזים. העיר פפאטה שבאי טהיטי היא בירת פולינזיה הצרפתית. הגידולים העיקריים באיים הם טארו, עץ הלחם ובטטות. בנוסף לאלה, מגדלים התושבים פירות טרופיים, כותנה וקני סוכר. האיים מהווים מוקד משיכה תיירותי פופולרי.
איי סוסייטה
פוניקולר
פוניקולר (בצרפתית: Funiculaire) הוא כלי תחבורה הנמשך על ידי כבל במעלה מתלול (מדובר בכבל תחתי, בניגוד לרכבל בו נישא קרון הנוסעים על ידי כבל עילי מבלי מגע בקרקע). שיווי המשקל בין שני הקרונות מאפשר נסיעה תוך שימוש במנוע בעל הספק נמוך יחסית, שכן משקל הקרון היורד מושך כלפי מעלה את הקרון העולה. הקרונות עצמם אינם ממונעים, והמנועים המניעים את הכבל נמצאים בתחנות הקצה, בדומה לרכבל.
מקור השם.
מקור המילה במילה הלטינית "funiculus" שמשמעה "חבל דק".
אופן הפעולה.
במרבית סוגי הפוניקולרים שני קרונות רכבת מחוברים לכבל אחד ונעים לחלופין מעלה ומטה לרוב על מסילה אחת (המסילה מתפצלת במרכזה ומאפשרת מעבר הקרונות זה לצד זה), ולעיתים נדירות יותר - על שתי מסילות מקבילות זו לזו.
שימושים.
פוניקולרים משמשים בעיקר במקומות בהם מדובר במדרונות תלולים בהם אחוז השיפוע של המתלול אינו משתנה (אחוז השיפוע קבוע), אחרת לא ניתן להפעיל את הפוניקולר, ויש להשתמש ברכבל.
קרונותיו של הפוניקולר מתוכננים לשיפוע המתלול בהיותם מדורגים. על ידי שימוש בקרונות הנמשכים זה אחר זה כמדרגות, כיסאות הנוסעים בתוך הקרונות נותרים אופקיים ביחס לקרקע.
פוניקולרים משמשים לתחבורה ציבורית כגון הפוניקולר של מונמארטר בפריז, הפוניקולר של מונז'ואיק בברצלונה, הכרמלית בחיפה, הטונל ופוניקולר קבאטש-טקסים באיסטנבול ו-15 הפוניקולרים הפועלים בוולפראיסו שבצ'ילה.
פוניקולרים אחרים משמשים להעלאת נוסעים במעלה הרים - כגון הפוניקולר של מונטסראט בספרד וכן הפוניקולר בסקרבורו שבאנגליה.
היסטוריה.
הפוניקולרים הראשונים הונעו באמצעות לחץ מים ואפשרו העלאת והורדת אסדות נושאות סחורה במעלה ובמורד גבעות בהן נחצבו תעלות. פוניקולרים אלה נבנו במהלך המאה ה-19, בעיקר בשנות ה-30 של המאה בארצות הברית.
דוגמאות לתעלה בה עשו שימוש במנגנון זה היה רכבת אלייני פורטאג' במדינת פנסילבניה בשנת 1834 וכן בתעלת מוריס שחיברה את נהר דלאוור ונהר פאסאיק בניו ג'רזי.