נאוויה שעסק במתמטיקה ובאנליזה הצליח בתאוריית הזרימה, הגם שלא הבין לגמרי את הפיזיקה של התופעות. בשנת 1826 הודפס ספרו של נאוויה על חוזק חומרים. הוא זיהה את מודול האלסטיות כתכונה של החומר הנפרדת ממומנט ההתמד של השטח המתנגד לכפיפה. בשנת 1821 פיתח את המשוואות הכלליות בתורת האלסטיות בצורה מתמטית שימושית למהנדסים ובדיוק סביר. יש הרואים בנאוויה מייסד תורת המבנים המודרנית.
נאוויה נסע לאנגליה פעמיים בשנים 1821 ו-1823 בשליחות ממשלת צרפת כדי ללמוד שם על גשרים תלויים ועל מבנים תלויים. הוא כתב סיכום מקיף הכולל תיאור גשרים שכבר נבנו, ההיסטוריה של בניית גשרים והמתמטיקה הדרושה לחישוב שלהם. נאוויה השתמש במשוואות של לאונרד אוילר ובחשבון הדיפרנציאלי לחישוב קווי השקיעה של קורות בצורות תמיכה שונות ובעומסים בצורות שונות.
נאוויה פיתח שיטה כללית לפתרון בעיות בלתי מסוימות של חוזק חומרים. הוא היה הראשון שפתר קורות עם עומס לאורך ציר הקורה בנוסף לעומס הניצב לקורה. הוא ערך ניסיונות בכדורי מתכת אותם העמיס בעומס של לחץ פנימי כאשר קוטר הכדור היה בסביבות 30 סנטימטר ועובי הדופן 2.5 מילימטר. נאוויה העלה את הלחץ הפנימי בכדור עד שגרם לו להסדק ומצא שזה קורה במאמץ דומה למאמץ המתיחה של החומר, ממצא זה מתאים להבנתנו היום שהמאמץ במכל הוא מאמץ מתיחה.
הושפע משני פילוסופים בני זמנו והם אוגוסט קונט (Auguste Comt) וקלוד-אנרי דה סן-סימון (Henri de Saint-Simon), בתקופה רבת שינויים באירופה בכלל ובצרפת בפרט.
נאוויה
נבייה
חבל אמור
אובלסט צ'יטה
סטוורופול
נדידת ציפורים
סוזן מובארכ
בומבוס האדמה
בומבוס האדמה (שם מדעי: "Bombus terrestris") היא מין של דבורה בסוג בומבוס. המין נפוץ באופן טבעי בחלקים גדולים של אירופה והלבנט. במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא הופיע לראשונה גם בישראל, בגליל העליון, ומאז מתפשט באופן קבוע דרומה. בשל חשיבותו כמאביק מסחרי, הוא הופץ לארצות רבות שמחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, ובחלק ניכר מהן הוא התאזרח ואף הפך למין פולש.
מאפיינים.
בומבוס האדמה היא דבורה חברתית. אורך הפועלות בין 1.5 ל-2 ס"מ ואילו אורך המלכה בין 2 ל-2.7 ס"מ. היא מאופיינת בגוף עבה בהשוואה לדבורים אחרות, חזה ובטנה שחורים, ובחלק התחתון של הבטן יש פס צהוב ופס לבן.
לבומבוס האדמה חשיבות מסחרית רבה בישראל, בשל תרומתה להאבקת מגוון גידולים חקלאיים, לצד דבורת הדבש או במקומה. חשיבות מיוחדת יש לבומבוס בהאבקת גידולי פירות ממשפחת הסולניים, כמו עגבנייה, פלפל וחציל. פרחי הסולניים מואבקים בהאבקת זמזום, האבקה שדבורת הדבש אינה יכולה לבצע, אך הבומבוס יכולה. גידולים נוספים המואבקים מסחרית על ידי בומבוס בישראל כוללים מיני דלועיים (כגון מלון וקישוא) וורדיים (שקד, אגס) וכן אבוקדו.
הפוטנציאל הגבוה של בומבוס האדמה להתאקלם ולהתפשט במקומות רבים ברחבי העולם אליהם היא הוכנסה, נובע ממספר תכונות אופייניות, ביניהן אורח חיים חברתי, גוף גדול, יכולת למידה גבוהה, יכולת לנצל מגוון רחב ביותר של צמחי אבקה וצוף, ויכולת שיחור גם בתנאי טמפרטורה נמוכה ולחות גבוהה יחסית. על פי מחקר שביצעו אמוץ דפני ואבישי שמידע בפארק הכרמל, ישנן עדויות לתחרות על משאבי שיחור בין דבורי בומבוס האדמה לדבורי בר אחרות. שכיחות דבורי הבר על צמחי הניסוי ירדה באופן הדרגתי עם התפשטות דבורי הבומבוס בכרמל ושיחורן על אותם צמחים. דבורי הבומבוס משחרות בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות, בזמן שבו רוב מיני הדבורים עדיין לא פעילים. כאשר מינים אלו יוצאים לשחר, כמות הצוף בפרחים קטנה באופן משמעותי עקב ניצולם על ידי הבומבוס. הדבר עלול לגרום לפגיעה באוכלוסיותיהן של דבורים אלו, ואולי אף לסייע להכחדת מינים מסוימים. בנוסף, ריבוי הביקורים של דבורי הבומבוס בצמחי הבר על חשבון מינים אחרים של דבורים עלול לפגוע בהצלחה הרבייתית של מינים מסוימים של צמחים, אשר אינם מותאמים מבחינה מורפולוגית להאבקה על ידי בומבוסים, בעוד האחרונות מנצלות אותם כמקור אבקה או צוף.
בומבוס האדמה הגיעה לארץ ישראל מלבנון, ועם השנים היא ממשיכה להתפשט דרומה. לא ברור עדיין מה גרם להתפשטות המין בישראל דווקא במאה העשרים, אולם ייתכן מאוד שהדבר קשור בפעילות האדם. למשל, עם התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל במאה העשרים, חלה עלייה משמעותית בשטחי הגינון באזור זה. שטחים אלו מספקים לבומבוס מגוון פרחי שיחור גם בעונת הקיץ, שבה משאבי השיחור בשטחים הטבעיים הם דלים, אך הבומבוס עודנה פעילה. כמו כן, הבומבוסים שגשגו במיוחד בשטחים שנשרפו בפארק הכרמל, וייתכן שגם ריבוי השריפות מסייע להתפשטותן. השימוש המסחרי בדבורי בומבוס להאבקת גידולים חקלאיים ברחבי הארץ עלול לסייע גם כן להתפשטות המין בישראל.
משה שניאורי
משה שניאורי (בערך 1784 - לפני 1878), היה בנו הצעיר של מייסד שושלת חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי. הוא סבל ממחלת נפש ולפי כמה גרסאות, התנצר. חסידי חב"ד מיעטו לעסוק בו עד שדמותו התפרסמה במאה ה-21.
תולדותיו.
שנת לידתו אינה ברורה. ידוע כי התחתן בשנת 1797, ומאחר שרוב בני משפחתו נישאו בהיותם בני 14, יש המשערים שנולד בשנת 1784. רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד) כותב במקום אחד שנולד בעיר ליאזנא בשנת תקמ"ד (1784), אך במקום אחר הוא כותב שנולד בשנת תקל"ט (1779).
בהיותו בן שמונה התגלו בו סימנים של אי שפיות. אביו דאג שיטופל בידי רופאים ומחלתו רוסנה ופרצה חליפות. בשנת 1801 לקחו אביו לריפוי בויטבסק, סנקט פטרבורג וסמולנסק. בהיותו בגיל נישואיו אוזנה מחלתו, ובחנוכה שנת תקנ"ח (1797) נשא לאשה את שפרה, בתו של רבי צבי הירש מאולה (Ula), הקרובה לליאדי. משה עבר להתגורר בבית חותנו, וככל הנראה התמנה לאחר מכן לרב באולה.
החל משנת תקס"ב, בהגיעו לגיל 18, רשם בקביעות את הדרושים שאמר אביו בשבתות. מספר כרכים מכתבי ידו נמצאים בספריית חב"ד. באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה מהם, וכן פרסמו כתב יד של דרוש של משה עצמו. במסורת חב"ד מיוחס לו ידע בניגוני חב"ד.
בתקופת מלחמות נפוליאון ופלישתו לרוסיה (1812), נסוגו אביו ובני ביתו עם צבא רוסיה לרוסיה הפנימית, מסע שבמהלכו נפטר רבי שניאור זלמן. משה ובני משפחתו לא הצטרפו למסע. כאשר ניסה משה להגיע לשקלוב נפל בשבי הצבא הצרפתי. הוא הואשם בריגול ונידון למוות אך שוחרר. משערים כי שהותו בשבי הביאה להתפרצות מחודשת של אי השפיות שממנה סבל בצעירותו. ממכתב שכתבה אמו בשנת 1817 עולה לכאורה כי בשנה זו כבר היה מצבו הנפשי מעורער.
באייר תקע"ד חתם עם אחיו דובער וחיים אברהם על הסכמה להדפסת הראשונה של 'אגרת הקודש' החלק הרביעי של ספר התניא שכתב אביהם
אשתו, שתי בנותיו, בעליהם ונכדיו עלו לארץ ישראל והתיישבו בקהילת חב"ד בחברון בסביבות השנים תר"ג-תר"ד, לאחר כמה שנים, בשנת תרי"ב, הם עברו לירושלים
חסיד חב"ד שנפטר בסוף המאה ה-20 סיפר כי בתקופת כהונתו כאדמו"ר של נכד אחיו, רבי שמואל שניאורסון, הופיע בעיר לובביץ' לכמה ימים, וביקר את הרבי ובני משפחתו. זהותו נודעה לאנשי העיירה רק לאחר שעזב את העיר. באותה תקופה הוא נראה כחסיד חב"ד זקן וותיק.
פרשת ההתנצרות.
המשכילים שלחמו בחסידות, טענו כי בעקבות מאבק ירושה בין משה לבין אחיו האדמו"ר האמצעי, שהסתיים בכישלונו של משה, החליט משה להמיר את דתו. לדבריהם, החסידים שלא ידעו כיצד להתמודד עם הפרשה, סיפרו שהוא מעורער בנפשו.
החסידים טענו כי רובן של השמועות אינן אלא בדיות. הספר "בית רבי", שנכתב בידי חסיד חב"ד מענף קאפוסט, נמנע מלעסוק במחלתו ובשאלת ההתנצרות, באמרו שהנעשה עמו ידוע, והתמקד בסיפור נדודיו שלאחר המעשה.
גרסת הריי"ץ.
גרסת הריי"ץ היא כי בשנת 1815 התלווה משה אל אחיו, האדמו"ר האמצעי, לריאיון עם קיסר רוסיה בנושא יישוב היהודים במושבות. סגנון דיבורו הפתוח של משה עורר עניין אצל הקיסר והוא ביקשו להתווכח עם הכומר הראשי. משה נענה להצעה וניצח בוויכוח. הנוצרים, שהתקשו לשאת את העלבון, אסרו את משה בכפייה, הביאוהו למנזר והחתימוהו על כורחו על מסמך שבו הוא מבקש להמיר את דתו. לאחר שסירב לשתף עימם פעולה הם הכניסו אותו למאסר. בי"ט בכסלו תקע"ו מת אחד האסירים ובחסות המהומה שנוצרה הצליח משה לברוח מהמאסר (במקום אחר כתב הריי"ץ כי במהלך הובלתו למאסר לפתע "נפלה תרדמה על כולם" וכך הוא הצליח לברוח). לאחר ריצה של כמעט 24 שעות בשלג הוא הגיע למקום יישוב יהודי, אך כיוון שחשש שיתפסוהו שוב, המשיך לנדוד במשך 62 שנה בזהות מוסתרת, עד שנפטר בשנת תרל"ח (1878).
גרסת דוד אסף.
בשנת תש"ס פרסם דוד אסף מאמר בנושא בכתב העת "ציון", שהורחב במידה רבה בפרק הראשון של ספרו נאחז בסבך (תשס"ו). אסף מסתמך על מסמכים שנחשפו לאחרונה, סוקר את ההמרה מכל היבטיה ומצביע על השכתובים ההיסטוריים שנעשו בפרשה זו. הספר זכה לפרסום נרחב בעיתונות. בפורום עצור כאן חושבים התפתח דיון ער בנושא, בהשתתפותם של דוד אסף וחוקרים חב"דיים ואחרים, ובו תיעוד רב והפניות למאמרים אחרים בפרשה.
לדברי אסף, בעקבות סכסוך ממוני בין משה לבין מיכאיול אלכסייביץ פוזנוב, קצין ארטילריה שהתגורר באולה, החליט מיכאיול לנקום במשה ולהעבירו על דתו. הוא הזמינו למסיבת תה ובה השקה אותו לשכרה בפונץ', החתים אותו על מסמך שבו הביע את רצונו להתנצר ולהפוך לקתולי, גזז את פאותיו וזקנו ושלח אותו אל הכומר המקומי בליווי חיילים. הכומר הטבילו לנצרות כמה ימים לאחר מכן.