בתחילת מלחמת העולם השנייה הועסקו אסירים יהודים בעבודות כפייה בעיקר בחוות ובעבודות בכבישים. מאוחר יותר, בעיקר לאחר הפלישה לברית המועצות, הועסקו אלה ששרדו מהרצח ההמוני בבורות הירי, ונכלאו בגטאות, בעיקר במפעלי תעשייה וחימוש, בין אם של הרייך הגרמני, בין אם מפעלים פרטיים.
במקביל להשמדת היהודים, עליה הוחלט באביב 1941 ואת ביצועה החלו הגרמנים ביוני, בירי, עם הפלישה לברית המועצות, וביתר שאת עם הקמת מחנה ההשמדה חלמנו בדצמבר 1941, הועסקו במחנות עבודה וריכוז רבים מיהודי הגטאות שהוקמו בתהליך זה. העסקתם בעבודה לא עמדה בסתירה לתוכנית ההשמדה הכוללת. במחנות העבודה עבדו היהודים כדי למלא את צורכי המשק והמלחמה הגרמניים, בעוד שאלה מהם שלא יכלו יותר לעבוד, עקב התנאים, נרצחו. לעיתים, בעיקר בשנים האחרונות של המלחמה, נרצחו כל פועליהם של מפעלים שלמים, וזאת כדי לממש את תוכנית הרצח הטוטלי של היהודים.
בנוסף לכך, גם תהליך העבודה היה רצחני. יהודים רבים נספו בעת העבודה, וכך הגשימו הנאצים שתי מטרות בו זמנית: ניצול הפועלים מצד אחד, והמתה על ידי עבודה של אלה שכבר לא יכלו לעבוד. באמצעות עבודת כפייה חסרת רחמים. השיטה, שכונתה "השמדה באמצעות עבודה", היוותה מעין פשרה בין הזרם האידאולוגי בגרמניה הנאצית, שביקש רצח כל היהודים באופן מהיר ככל האפשר, לבין הזרם הפרקטי, שביקש להשתמש בכוח עבודתם לשם הגשמת צורכי המשק והמלחמה של גרמניה.
עקב התנאים הקשים מתו למעלה מחצי מיליון יהודים במחנות העבודה. עם זאת, התגייסות או גיוס לעבודת כפייה הייתה דרך של רבים מהיהודים להישרד, לפחות באופן זמני. כמו כן, המגע עם אסירים שאינם יהודים אפשר ליהודים רבים להוסיף על מזונם הדל ואף ליצור קשר עם העולם החיצון.
בחירות 2014
מרגיט מלש
מרגיט מלאס אאוגניה (בהונגרית: Mallász Margit Eugénia; 1907, ליובליאנה - 1992, אמפוי , צרפת) הייתה ציירת, מעצבת גרפית וחסידת אומות העולם מהונגריה.
קורות חיים.
אביה של מלש היה אציל הונגרי וקצין גבוה בצבא ההונגרי. אמה הייתה ילידת ליובליאנה. בשנת 1926 החלה מלש ללמוד אמנות בבודפשט והתמחתה בעיצוב תפאורה לתיאטרון. כמו כן הייתה שחיינית מצטיינת ואלופת הונגריה בסגנון גב. בשנת 1931 ייצגה את הונגריה באליפות אירופה בשחייה וזכתה במדליית ארד במשחה שליחים למאה מטר.
במהלך קריירת השחייה שלה התיידדה עם לילי שטראוס, יהודייה ומורה לספורט. בשנת 1943 הצטרפו השתיים לסטודיו לעיצוב גרפי שהיה בבעלות שני יהודים בבודליגט (Budaliget), כפר ליד בודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נפסקה פעילותו של הסטודיו והארבעה שבו לבודפשט.
ביוני 1944 הצטוו יהודי בודפשט לעבור ל"בתים יהודיים" והוקם גטו בודפשט. אחד מידידיה היהודיים של מלש, שהיה שותף עמה בסטודיו, נעצר ונעלם. היא יצרה קשר עם הכומר פאל קלינדה (Pal Klinda) שלימים הוכר אף הוא בתור חסיד אומות העולם. הוא נתן מחסה ליהודיות במכללה שהוסבה לסדנת תפירה עבור מדי צבא. קלינדה ביקש ממלש לפקח על הסדנה והיא הסכימה בתנאי שתוכל להביא לשם את שתי ידידותיה היהודיות, אחת מהן לילי שטראוס. היהודיות עבדו באישור מכיוון שבעבודתן הייתה תרומה למאמץ המלחמתי ההונגרי, אך לסדנה הובאו גם יהודים שלא היה להם אישור, כגון ילדיהן של העובדות.
עם עליית "צלב החץ" לשלטון באוקטובר 1944 השתכנו אנשי אס אס בווילה ליד הסדנה. ב-5 בנובמבר 1944 פרצו לסדנה אנשי צלב החץ בראשות אנדרש קון . קון ציווה על מלש למסור רשימת שמות של היהודיות העובדות בסדנה. חלק המעובדות ברחו קודם לכן, ומלש, שידעה זאת, מסרה רשימה ובה פחות שמות. הנשים שהיו ברשימה נלקחו, אך האב קלינדה הצליח להחזירן. מלש אף הצליחה לקבל אישור מאנשי האס אס שבווילה הסמוכה על כך שהסדנה נמצאת תחת הגנתם, וזאת כדי להתגונן מהפשיטות של אנשי צלב החץ.
בתחילת דצמבר שבו אנשי צלב החץ לסדנה ותפסו 16 נשים. כולם למעט אחת נספו בשואה.
לאחר המלחמה.
בשנת 1960 ברחה מלש מהונגריה ועברה לצרפת, שם חידשה את הקריירה שלה בתור מעצבת גרפית. היא נישאה ללאצי ולדר (Laci Walder), יהודי קומוניסט ולוחם לשעבר בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד. מחברות שכתבה עם חברות בהונגריה בשנת 1943, ובהן תעתיקי שיחות שלטענתה ביצעה חברתה חנה דלוס (Hanna Dallos) עם גורמים שמימיים, תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בתור ספר ב-1976. הספר, "שיחות עם מלאכים" , הפך לרב-מכר ותורגם לכ-20 שפות.
הכרה.
בשנת 2011 הוכרה מלש בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
מנשנגלדבאך
מנשנגלאדבך
טורינו (פירושונים)
אוניברסיאדת טורינו
לייבלי
יוסף נייגו
יוסף נייגו (1863–1945) היה אגרונום אשר שימש כמנהל מקוה ישראל בשנים 1891–1904 ותרם רבות לפיתוחו. בשנים 1904–1923 שימש כיועץ של חברת יק"א ישראל (החברה היהודית להתיישבות) ועסק בעידוד התיישבות יהודית חקלאית במזרח התיכון. הגה את רעיון הקמת חוות סג'רה מטעם כל ישראל חברים (כי"ח) והביא לארץ ישראל את מטעי האבוקדו וההדרים. מנהל לשכת "בני ברית" באיסטנבול ומייסדה. סייע בהקמתו של בית הספר התיכון היהודי הראשון באיסטנבול והיה מנהלו הראשון.
משפחה.
נולד באדריאנופול (היום: אדירנה) לעזרא נייגו ואשתו, שהייתה בתו של הרב הראשי משה רחמים במוירס. התחתן עם לאה פאולינה מיטרני, יוצאת בולגריה ובוגרת כי"ח.
נולדו להם בן ובת שמתו בגיל צעיר. הבן הבכור יצחק יעקב נייגו נולד בטורקיה ונפטר בגיל שנה במקוה ישראל בשנת 1895. בתו חנה נולדה במקוה ישראל ונפטרה בגיל שלוש בשנת 1899. שניהם נקברו בבית העלמין העתיק היהודי ביפו.
השכלה.
למד בחדר ולאחר שהתייתם מאביו החל ללמוד בישיבתו הפרטית של דודו, הרב רפאל, בעיר אדירנה. בגיל 15 עבר נייגו ללמוד בבית ספר של כי"ח, ברוח האמנציפציה הצרפתית, ולמד עברית מפי ר' מנחם פרחי. למד תורה בבית ספר "Ecole Normale Orientale" מפיו של המזרחן יוסף הלוי. עקב הצטיינותו בלימודים נבחר על ידי כי"ח ללמוד בפקולטה לאגרונומיה בבית ספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת. נייגו סיים את לימודיו בהצטיינות, ונשלח על ידי כי"ח לארץ ישראל כדי למלא את תפקיד מנהל בי"ס מקוה ישראל.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904.
עם הגיעו בשנת 1886 למקוה ישראל מונה נייגו לסגן מנהל בית הספר, שמואל הירש. לאחר ארבע שנות עבודה כמורה לחקלאות, הוא מונה ב-1891 למנהל. השכלתו כאגרונום סייעה להצלחתו להכשיר את תלמידיו, באמצעות לימודים תאורטיים ועבודה מעשית, כחקלאים טובים במקצועות חקלאיים רבים.
מינויו של נייגו למנהל הביא לגידול משמעותי במספר התלמידים. בשנים 1893–1896 הגיע מספרם ל-100, בשנת 1897 הגיע מספרם ל-150 ובשנים 1898–1901 הגיע מספר התלמידים ל-200. בשנים האלה נפתחו שערי בית הספר בפני בני המושבות. הנהלת בית הספר העדיפה תלמידים מהערים בארץ ומחו"ל ואילו האיכרים במושבות טענו שהם בנו את משקיהם בהדרכת אנשים מבחוץ והעדר ידע בחקלאות יגרום לסבל ולאובדן מרץ ואמצעים רבים. הושגה פשרה לפיה בית הספר יקלוט שני תלמידים מכל מושבה. עם התרבות התלמידים במקוה, פחתו שנות הלימוד משבע לחמש ואחר כך לארבע. התלמידים מהמושבות למדו רק שנתיים.
דאגתו המיוחדת כמנהל מקוה ישראל הייתה להבטיח עתיד טוב ובטוח לבוגרי המוסד. הוא הקפיד לקלוט את תלמידיו מכל אחד מהיישובים החלוציים של "חובבי ציון", כדי שיוכלו, בבוא הזמן, להכניס שיטות חדישות של עיבוד חקלאי ביישוביהם.
סייע בהקמת בית הספר העברי הראשון ביפו בשנת תרנ"ג, 1893.
בעקבות הוראה מהנהלת חברת כי"ח, שמניעיה לא ידועים, נפסק התשלום לתלמידים עבור עבודתם בשדות, ובתגובה התלמידים החלו בשביתה. השלטונות הטורקיים חשבו שמדובר במרד ואיימו לסגור את המוסד ולכן התלמידים הפסיקו את השביתה.
שינויים במקוה ישראל.
נייגו הוסיף מבנים רבים למקוה ישראל וכך שיפר משמעותית את איכות ההוראה-הלמידה במוסד. הקים בניינים ומשרדים למורים ולפקידים, וחדרי שינה מרווחים בשביל התלמידים. הקים בית כנסת ואולמות מיוחדים לעיון וללימודים. בנה יקב, רפתות ואורוות, מעבדות לניסיונות כימיים, לולים ובית מרקחת. הרחיב את הפרדסים וגני הירקות. נטע עצי סרק והרבה לנטוע עצי פרי, כמו שקדים, זיתים, רימונים, בננות ואפרסקים. יזם ייעור אדמות יבשות ואדמת ביצות ועודד את נטיעת עצי אקליפטוס, האזדרכת, הברוש והרוביניה, המתאימים לאקלימה ולאדמתה של ארץ ישראל.
בית הכנסת.
בית הכנסת נבנה בשנת 1896 כאשר נייגו היה מנהל מקוה ישראל.
היקב.
היקב נבנה בשנת 1877 על ידי קבוצת חוצבים מומחים שהובאו מאיטליה.
ביקורו של הרצל במקוה ישראל ב-1898.
ב-27 באוקטובר 1898 הגיע הרצל לבקר במקוה ישראל. נייגו הופתע מביקור הפתע של המנהיג הציוני ומתוכניתו לפגוש למחרת את הקיסר הגרמני בשער בית הספר. תחילה היסס, כי כי"ח לא תמכה בעמדותיו הציוניות של הרצל, אבל אחר כך קיבל את הרצל בכבוד ובחיבה יחד עם אשתו וערך לו סיור נרחב בבית ספרו. הרצל גילה התעניינות רבה בכל דבר שהוצג לפניו. לאחר ביקורו במקוה כתב הרצל ביומנו "זהו בית ספר חקלאי מצוין".
לאחר מכן נייגו החל לארגן את בית הספר לקראת המפגש הצפוי של הרצל עם הקיסר הגרמני למחרת, 28 בחודש. נייגו דאג ששער יפו יהיה מקושט ומהודר בפרחים ושתלמידי בית הספר יעמדו בשער בית הספר בקבלת הפנים לקיסר ולפמלייתו. הרצל דאג שמקהלת בית הספר תשיר לפני הקיסר את ההמנון הגרמני.
המפגש בין הרצל לקיסר הגרמני נערך ב-28 באוקטובר 1898 והשאיר רושם רב על הנוכחים.
סיוע למושבה נס ציונה כנציג יק"א 1897.