רוב הפעולות הסתיימו בשלום. הכוח של יגאל אלון הצליח לתפוס את הגשרים על הליטאני באזור מרג' עיון, אך הסתבכותו של הכוח האוסטרלי מנעה את חבירת האוסטרלים והשימוש בגשרים, ולאחר שהחזיקו בגשרים כ-24 שעות, נאלצו לסגת, והצבא הצרפתי המגן פוצץ את הגשרים. אנשי וישי החזיקו בעמדותיהם באזור מרג' עיון כנגד התקפות אוסטרליות עזות ממש עד לסיום הלחימה ב-14 ביולי, והעיר עצמה עברה מספר פעמים מיד ליד.
הכוח של משה דיין נשלח לתפוס גשרים אסטרטגיים באזור הכפר איסקנדרון, כעשרה קילומטרים צפונית לראש הנקרה. הם נתקלו ביחידה צרפתית, וכבשו מבנה של תחנת משטרה. למקום הגיעו תגבורות רבות, ובחילופי האש נפצע דיין ואיבד את עינו. הכוח החזיק במקום עד שהגיעו אליו אנשי הצבא האוסטרלי בדרכם צפונה.
בתוככי סוריה פעלה החוליה של ישראל בן-יהודה. עד לתחילת הלחימה לא היה לאנשי החוליה קשר עם מפקדת בעלות הברית, אך לאחר תחילת הלחימה חודש הקשר ואנשי החוליה - ישראל בן-יהודה וחיים לבקוב נשלחו לאזור חלב כדי לפגוע במתקנים של הצרפתים, שגילו עדיין התנגדות. כאשר הגיעו אנשי החוליה לשדה התעופה בחלב גילו כי המטוסים המוצבים שם הם מטוסי דמה. הם החליטו לפגוע במטרות אחרות וחיבלו בתחנת רכבת ובמאגרי דלק.
ההתקדמות הראשונית.
לאחר ביצוע הפעולות המקדמיות החלה ההתקדמות בשלושת הצירים השכם בבוקר ה-8 ביוני. בגזרה המזרחית התקדמו ההודים והצרפתים עד חמישה עשר קילומטרים מדמשק בתוך ארבעה ימים, והגיעו עד סמוך לעיר אל כיסווה סביבה נערכו קרבות קשים. בגזרה המרכזית התקדמו האוסטרלים עד מרג' עיון וכבשו שם את עמדות הצרפתים. בגזרה המערבית הצליחו האוסטרלים להתגבר על מכשולים שהוצבו בכביש החוף, ואף לחצות את נהר הליטאני.
בקרב בנהר הליטני נעזרו האוסטרלים בכוח הקומנדו הסקוטי מספר 11. הכוח יצא לדרכו ב-7 ביוני, יום לפני הפלישה המתוכננת, כשהוא מפליג בספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, ומטרתו לנחות בשפך הליטני ולהכשיר את מעבר הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בנהר. ברגע האחרון בוטלה המשימה, והספינות שבו לפורט סעיד. מיד עם הגיען לפורט סעיד קיבלו את הפקודה לשוב, והכוח הונחת בשפך נהר הליטני בלילה שבין ה-8 ביוני וה-9 ביוני. כאשר נחת הכוח בשפך הנהר, חלה טעות. מחצית הכוח נחתה מדרום לנהר ומחצית מצפונו. עקב העיכוב במשימה החלה בינתיים הדיוויזיה האוסטרלית את התקדמותה, והכוח לא מצא עצמו בעורף האויב, אלא בלב אזור הלחימה כשהוא מנותק לשניים על ידי הנהר. הכוח הצליח לגבור על אנשי וישי, ולחבור אל האוסטרלים, במחיר של 231 הרוגים ופצועים, כחצי מהכוח שנחת. מפקד הכוח, ריצ'רד פדר, נהרג אף הוא בפעולה.
בכל הגזרות הייתה ההתקדמות קשה ורצופת נפגעים ואבדות. הכוח התוקף ציפה למצוא התנגדות סמלית, ולכניעה המונית של אנשי וישי. בפועל ניהלו אנשי וישי מגננה אגרסיבית, תוך שהם מכירים היטב את השטח, נשענים על עמדות שולטות, ונעזרים בטנקים שלא עמדו לרשות התוקפים. בימים הראשונים של המתקפה נפצע קשה מפקד הכוחות הצרפתים, לז'נטיום, וקצינים בכירים בכוח הצרפתי נהרגו. גם הכוחות ההודים והאוסטרלים סבלו מאבדות בקנה מידה דומה.
מתקפות הנגד של וישי.
לאחר כשבוע של לחימה, התקדמו הכוחות הפולשים ונסמכו על קווי אספקה ארוכים. האוסטרלים באזור מערב לבנון נלחמו בקרב צידון ובקרב ג'זין, בעוד שההודים והצרפתים נלחמו באל-כיסווה ומטרתם להגיע לדמשק. הערכת המצב של אנשי וישי הייתה כי ניתן להכריע את הפולשים באמצעות ניתוק קווי האספקה שלהם מאחור, תוך שימוש בטנקים שלא עמדו לרשות הכוח הפולש. ב-16 ביוני, כשבוע לאחר תחילת המתקפה, החל דנץ בסדרה של מתקפות נגד. האוסטרלים במרג' עיון הותקפו, ונסוגו מהעיר. באזור ג'בל דרוז הותקפו קווי האספקה של הצרפתים וההודים, וכן הותקפו האוסטרלים בכביש החוף הלבנוני. התקפת הנגד הקשה ביותר הייתה בקוניטרה, שם הותקף גדוד הקלעים המלכותי הראשון. הגדוד החזיק בקוניטרה בכוח של 570 חיילי רגלים, שהנשק הכבד ביותר שלהם היה תותח נ"מ ברדה מודל 35 איטלקי בקוטר 20 מילימטרים. אלו הותקפו במפתיע על ידי 1,500 צרפתים שנעזרו באחד עשר טנקים, עשר שריוניות, וארטילריית שדה. חלק גדול מהגדוד הושמד. בשעה 7 נכנעו 13 הקצינים ו-164 החיילים שנותרו בחיים. כיבושה של קונייטרה היה מכה קשה לכוח התוקף, אך הוא לא הצליח לנתק את קווי האספקה של יתר החטיבה, ושל הצרפתים החופשיים, שהמשיכו בהסתערותם על דמשק.
המתקפה של כוח עיראק.
בעקבות מתקפת הנגד הצרפתית היה ברור כי ההערכה הראשונית באשר להתנגדות הצרפתית הייתה שגויה, וכי הכוח שהוקם בחופזה והורכב מגורמים שונים לא יספיק על מנת להשלים בהצלחה את המשימה. ויוול החליט להעמיד לרשות המתקפה כוחות רבים נוספים.
בתחילה הקצה לגנרל וילסון שתי חטיבות הודיות מדיוויזיית הרגלים הבריטית השישית, וגדוד תותחנים. לאחר מכן הורה למפקד כוח עיראק, הגנרל אדוארד קינאן כי יעמיד את כל הכוחות העודפים העומדים לרשותו לצורך המתקפה בסוריה.
ב-21 ביוני הצליחו אנשי החטיבה ההודית והצרפתים החופשיים לכבוש את דמשק לאחר קרב קשה, וזאת על אף הפעולות של אנשי וישי באגפם וכיבושה הזמני של קונייטרה. בשלב זה החלה המתקפה של כוח עיראק.
שני גדודים הודים נשלחו לכבוש את אזור "צוואר הברווז" שבצפון מזרח סוריה, על מנת להגן על דרכי התחבורה בין טורקיה ועיראק שעברו שם. שתי חטיבות מדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, בפיקודו של הגנרל ויליאם סלים נעו דרך אבו קמאל אל דיר א-זור לאורך הפרת, כשמטרתן הסופית חלב. "כוח חבניה" שהוקם במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית, בסדר גודל של חטיבה מתוגברת בכוחות ארטילריה ואוויר, לרבות יחידה של הלגיון הערבי, נע לכיוון תדמור וכבש אותה, ב-3 ביולי לאחר קרב קשה שנמשך תשעה ימים. מתדמור התקדם "כוח חבניה" לחומס, כאשר במקביל התקדם טור של הצרפתים החופשיים מדמשק לחומס.
יחידות הדיוויזיה השישית התקדמו, במקביל, מדמשק לשדה התעופה ריאק שבלבנון, שהיה שדה התעופה הצבאי החשוב ביותר בלבאנט. אנשי הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, לאחר קרבות קשים באזור דאמור ובג'זין הצליחו להתגבר על הקשיים, ועמדו להתקיף את ביירות. ביירות הייתה מקום מושבו של דנץ, והבירה האדמיניסטרטיבית והצבאית של הלבאנט הצרפתי. נפילתה משמעה נפילת הלבאנט הצרפתי כולו. לאחר השבוע הראשון של יולי עמד דנץ בפני הכרעה קשה, האם להמשיך בלחימה עד הסוף, או להיכנע, כשמרבית הכוח העומד לרשותו טרם הושמד.
הכניעה.
המשא ומתן שקדם לכניעה.
בתחילת יולי, כאשר ראה כי מצבו הצבאי מחמיר, החל דנץ במגעים קדחתניים עם גורמים שונים. ממשלת וישי שלחה את ז'אק בנואה מאשן לאנקרה על מנת לנסות לקבל את הסכמת הטורקים למשלוח כוחות צרפתים דרך טורקיה הנייטרלית לחזית הלחימה בלבאנט. בנואה מאשן נתקל בסירוב. בשלב זה החל דנץ במגעים דרך קונסול ארצות הברית בביירות, על מנת להביא להפסקת אש. ב-9 ביולי הודיע צ'רצ'יל בפרלמנט כי התקבלה בקשה מדנץ להפסקת אש, וכי הוא מקבל את המגעים בברכה. וילסון, מצידו, שעמד במצור על ביירות, הציב לדנץ אולטימטום לפנות את ביירות בתוך 24 שעות. ב-10 ביולי הודיעה ממשלת וישי כי אין ביכולת חייליה בלבאנט להמשיך בהתנגדות
ב-11 ביולי התקבלה אצל קלוד אוקינלק, המפקד החדש של פיקוד המזרח התיכון, שנכנס לתפקידו ב-5 ביולי, הצעה מאת דנץ להפסקת אש מיידית ודיונים על בסיס מזכר שהעבירה ממשלת בריטניה לקונסול האמריקאי בביירות. דנץ התנה את ההצעה בכך שלא יישא וייתן עם אנשי צרפת החופשית. אוקינלק, שקיבל מהקונסול האמריקני חוות דעת כי דנץ אינו כן בדרישותיו, סבר כי ייתכן שהמדובר בניסיון למשוך זמן על מנת לאפשר קבלת סיוע גרמני והמשך המערכה, וסירב. הוא דרש כי נציגים של צרפת של וישי יגיעו למחסום בדאמור על מנת לשאת ולתת על כניעה, עד למחרת היום בשעה 09:00 שאם לא כן יחדש את המתקפה.
הסכם עכו.
ב-12 ביולי הגיעו הנושאים ונותנים משני הצדדים למחנה על שם סידני סמית בעכו, לאחר שהנציגים הצרפתים נאספו מהמחסום בדאמור בשעה היעודה. מצד הצרפתים ניהל את המשא ומתן הגנרל דה-ורדיליאק, שכן דנץ סירב לשבת לשולחן אחד עם אנשי צרפת החופשית. אלו, מצידם, נכחו במשא ומתן, במשלחת שעליה פיקד קאטרו, אך מנהל המשא ומתן מצד בעלות הברית, והקובע את תנאיו, היה הגנרל וילסון. עמו נשאו ונתנו מצד בעלות הברית אייר קומודור לזלי אוסוואלד בראון (Leslie Oswald Brown) מה-RAF, וקפטיין ג'ון אנטוני ויר מורס (John Anthony Vere Morse) מהצי. בתחילה נחתם הסכם זמני, ב-12 ביולי. יומיים לאחר מכן, ב-14 ביולי הוא יום הבסטיליה חתמו וילסון וורדיליאק על ההסכם שכונה "הסכם עכו".
עיקרי ההסכם היו כי השטח על כל אשר בו, מתקנים אסטרטגיים, נמלים, מסילות ברזל, וכיוצא בזה, יימסר בשלמותו לבריטים. הצרפתים שייכנעו יורשו לשוב לצרפת, כשנשקם עמם. שבויים שנלקחו על ידי שני הצדדים יוחזרו, אולם בשים לב לכך שישנם שבויים שהועברו לצרפת, שומרים הבריטים את הזכות להחזיק קצינים צרפתים במספר שווה כבני ערובה עד שובם. מי מהחיילים הצרפתים שירצה בכך, יוכל להצטרף לצד בעלות הברית. הכוחות המקומיים יועמדו בפיקוד הבריטים. הפיקוח על ביצוע ההסכם יינתן לוועדה בה שלושה בריטים ושני צרפתים.
קיום ההסכם על ידי הצדדים.