על הטבעת להיות שייכת לחתן ומקובל שלא לשלם על הטבעת בכרטיס אשראי או בהמחאה אלא רק בכסף מזומן, כדי שלא יהיה מצב שהמוכר עדיין לא קיבל את התשלום, ואז עלול להתעורר ספק אם הטבעת אכן שייכת לחתן. יש פוסקים הסבורים שעל עורך החופה לוודא שהטבעת שנרכשת לעיתים על ידי ההורים הוקנתה לחתן כהלכה.
במהלך החופה, כאשר מבצעים את הקידושים, נהוג לענוד את הטבעת על האצבע המורה ולאחר מכן להעביר אותה לקמיצה ביד שמאל.
לגבר.
ביהדות האורתודוקסית אין נתינת טבעת מקבילה על ידי הכלה, ורבנים רבים אף אוסרים על הכלה לתת טבעת לחתן במעמד החופה, כדי למנוע מראית עין של קידוש החתן. עם זאת, רבות מעניקות טבעת בחדר הייחוד או במועד מאוחר יותר, וכן המנהג שהאישה מעניקה טבעת במתנה לגבר תחת החופה לאחר טקס הקידושין, תוך הדגשה שמדובר במתנה ולא בקידושין, מקובל גם על ידי רבנים אורתודוקסיים. בחתונות המתקיימות בתנועות הקונסרבטיבית והרפורמית מקובל לקיים קידושין הדדיים בטבעת וכך גם בחתונות פרטיות רבות.
ישנם גברים העונדים טבעת כסמל להיותם נשואים. בציבור הדתי יש המתנגדים לנוהג זה, ורואים בטבעת הנישואים תכשיט המיוחד לנשים, ובענידתה על ידי גברים מנהג של גויים. הרב משה פיינשטיין פסק שאין בכך איסור, אך זה דבר "מכוער ליראי ה'". מאידך, יש רבנים המעודדים גברים המצויים בחברת נשים, לענוד טבעות נישואים בשביל לסמן שהם נשואים.
אסקרגו
אסקרגו (בצרפתית: escargots) הוא מתאבן עשוי מחילזון במטבח הצרפתי הנאכל באירועים חגיגיים.
השם הנפוץ בעולם של המאכל הגיע מצרפתית, אשר קלטה אותו מהמילה האוקסיטנית escaragol, שמשערים שהגיעה ממילה קדם-לטינית "*karakauseli".
מבין מיני החלזונות הרבים, 116 זנים ניתנים לאכילה. הזן המקובל לאכילה הוא חלזון הגינה. במצבם הטבעי, ובשל העובדה שהחלזונות אוכלים עלים נרקבים ובוץ, הם רעילים לבני אדם. על מנת לאכול את החלזונות יש לנקותם מרעלנים אלה באמצעות דיאטה של מאכלים שאינם רעילים במשך מספר ימים. כיום מרבית חלזונות המאכל גדלים בחוות גידול, בהם מאכילים אותם דגנים.
הכנת האסקרגו מבוצעת על ידי הוצאת החילזון מקונכייתו, ניקויו, בישולו עם חמאת שום ועשבי תיבול (לרוב פטרוזיליה) והחזרת החילזון המבושל לתוך קונכייתו. המנה מוגשת על צלחת מיוחדת בצורת שבלול, עם כלי הגשה תואמים - מלקחיים המשמשים להחזקת השבלול ומזלג מיוחד (מזלג שבלולים) לצורך הוצאת בשר השבלול.
החלזונות עשירים בחלבונים וכמות השומן בהם מועטה, אולם בשל הבישול בחמאה, המאכל עתיר בשומן ובכולסטרול.
רמון מטריפולי
ריימונד השלישי מטריפולי
Good Morning Revival!
אנציקלופדיית ynet
רמון השלישי מטריפולי
רמון השלישי מטריפולי, רוזן טריפולי ונסיך הגליל (1140–1187) היה מבכירי האריסטוקרטים בממלכת ירושלים הצלבנית, ושימש כדמות מפתח פוליטית בתקופת שלטונם של בלדווין הרביעי, בלדווין החמישי וגי דה ליזיניאן מלכי ירושלים.
רקע.
רוזנות טריפולי הייתה רוזנות עצמאית צלבנית בצפון ממלכת ירושלים הצלבנית, ובתקופות מסוימות היה לה קשר הדוק עם ממלכת ירושלים; תקופה כזו הייתה תקופת שלטונו של רמון השלישי (1152 - 1187), אשר החזיק בתואר נסיך הגליל  כוואסאל של הממלכה זמן  ממושך מחייו; רמון השלישי היה ראשון רוזני טריפולי אשר היה קשור קשר דם על מלכי ירושלים, כבן דודו של המלך בלדווין השלישי - אמו הודיירנה, בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים, הייתה אחותה של מליסנדה, מלכת ירושלים. הוריו של רמון היו רמון השני מטריפולי והודיירנה מטריפולי; רמון השני התקוטט תדיר עם אשתו בעלת המזג העצמאי, כאחותה מליסנדה, מריבות שבשיאן הובאו המלכה מליסנדה ובנה בלדווין השלישי כדי לפשר ביניהם, ב-1152.
מסתבר שהמריבות לא היו רק על עניינים של שלטון – שמועות עיקשות גרסו כי אחותו של רמון השלישי, מליסנדה מטריפולי, אינה בתו של רמון השני, אלא של הודיירנה ואדם זר; שמועות אלו גרמו לכך שכאשר הוצעה מאוחר יותר מליסנדה לקיסר הביזנטי מנואל קומננוס לאשה, ואף כונתה הקיסרית העתידית של ביזנטיון, בחר הקיסר לאשה דווקא את מריה מאנטיוכיה. אחיה רמון השלישי חש עלבון כל ימיו מהאירוע, וכנקמה תקף רבות את קפריסין.
לאחר התיווך בין רמון השני והודיירנה טענה מליסנדה שמוטב שהודיירנה תשוב עמם לירושלים לזמן קצר, אך כאשר יצא רמון השני ללוותם בדרך למרחק קצר, נקטל הרוזן על ידי מתנקשים אלמוניים מכת החשישיים לצד שניים מאביריו. הרוזן רמון השני היה הלא-מוסלמי הראשון שנהרג בידי החשישיים, כנראה בתגובה על מאמציו של רמון לבסס כוח הוספיטלרי ברוזנות, כאשר העניק בשנת 1142 אוטונומיה לאבירי המסדר ההוספיטלרי לבנות לעצמם בשטח הרוזנות את המבצר האדיר של קראק דה שבלייה.
בלדווין מלך ירושלים רצה בתחילה לתבוע את כס הרוזנות כעוצר, אך הודיירנה מיהרה להכריז על עצמה כעוצרת למען בנה התינוק, רמון השלישי. בלדווין הבטיח לה את תמיכתם של אצילי המחוז, ובהמשך אף נתנה לו הודיירנה את הזכות להעניק את מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים, כדי להגן על הרוזנות מפני התקפה של נור א-דין זנגי הסלג'וקי, שמיהר לפלוש אליה לאחר ששמע על מותו של רמון השני. הגנה טמפלרית זו צלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188. הודיירנה נותרה העוצרת והשליטה בפועל במשך שלוש שנים, עד שהגיע רמון השלישי לבגרות ב-1155.
כרוזן וכעוצר.
עוצר ממלכת ירושלים.
רמון לקח לידיו את מושכות השלטון ברוזנות, וניהל אותה בהצלחה; מאוחר יותר ניתן הגליל כולו ניתן לידיו כפיאודום, ורמון הפך לשליט נסיכות הגליל, שבירתה בטבריה. רמון הביא לפריחה ושגשוג בטבריה, ודאג לרווחתה גם במישור המדיני, כפי שעוד יוזכר.
בינתיים נפטר המלך בלדווין השלישי מירושלים חסר ילדים ב-1162, ואחיו, המלך אמלריך, שלט בממלכה עד למותו ב-1174; לאחר מכן עלה לשלטון בנו בן ה-13, המלך בלדווין הרביעי "המצורע". בלדווין הרביעי היה חולה כל ימיו בצרעת, ולכן החליטה אספת גדולי הממלכה למנות לו שני עוצרים: האציל מילון דה פלאנסי, רוזן מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן, ורמון השלישי רוזן טריפולי. המינוי נעשה בתמיכת משפחות האצולה, שרמון נהנה מקרבתן. רמון שלט למעשה בממלכת ירושלים עד לשנת 1176 , בה הגיע בלדווין לבגרות ונטל לידיו את הגה השלטון בממלכת ירושלים, ככל הנראה בעזרתו של רנו משאטיון רוזן עבר הירדן והמלכה האם, אגנס מקורטניי, שיחדיו קיבלו כעת לידיהם את ציר הכוח של השלטון הלכה למעשה בממלכת ירושלים; במחקר על ממלכת ירושלים מציין ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט-בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם, אם כי בהחלט היה לו יד בהחלטות השלטון בתקופות בהן התחזק ממחלתו.
קרב מרג' עיון (ערך מורחב: קרב מרג' עיון (1179)).
בשנת 1179, לאחר קרב גזר, התחוללה סדרת קרבות, התנגשויות ומצורים בין צבא ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים והצבא האיובי-מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין; המערכה השתוללה באינטנסיביות במשך ארבעה חודשים רצופים, מאפריל עד לאוגוסט 1179, ושיאה היה בקרב מרג' עיון. הקרב אירע לאחר שיצאו מבסיסו של צלאח א-דין (דרומית לתל דן) פשיטות מוסלמיות שיטתיות לכיוון הגליל, צור וביירות, שהשמידו את כל יבולי שנת 1179 בכל החלק הצפוני של ממלכת ירושלים; בתגובה, גייס בלדווין הרביעי את צבאו ויצא לקרב מירושלים, לצד עוצר הממלכה הרוזן רמון מטריפולי (כעת נושא בתפקיד כבעל כוח פוליטי מועט). הם נשאו עמם את "הצלב האמיתי", ועמם צעדו האבירים הטמפלרים בראשות מפקדם  אד דה סנט אמאן. הצלבנים רכבו  מטבריה אל צפת ותבנין, שם המתינו לשעת כושר ולקבלת ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי; לבסוף החליטו לצאת למתקפה ביום 10 ביוני 1179, ויצאו לעמק  המוביל למבואות הדרומיים של מרג' עיון, כאשר גדודי חיל הרגלים מפגרים מאחור בעוד הפרשים הצלבניים דוהרים קדימה. בהתנגשות הראשונה הכו הפרשים הצלבניים בעוצמה בגדודים שבפיקודו של פראח שאה המוסלמי, והמשיכו לדהור בביטחון שהקרב הסתיים בניצחון; אך זמן קצר לאחר מכן נבלם חיל הרגלים לאחר ירידתו לעמק, ונכנס לעימות עם הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי שהגיע לשדה הקרב. החיילים חסרי ההגנה נמלטו בחוסר סדר, תוך שהם יוצרים בלבול בשורות חיל הפרשים, התקפה צלבנית ראשונה של הטמפלרים נהדפה והתקפת נגד מוסלמית שברה את שורות הצבא הצלבני וגרמה לנסיגה מבוהלת. חלק מן הצלבנים, ובהם המלך ורמון מטריפולי, הצליחו להימלט ולמצוא מקלט במבצר הבופור במרחק של כ 5 מייל משדה הקרב; כל שאר החיילים הצלבניים, שנלכדו בין נהר הליטאני לצבא המוסלמי, נהרגו או נשבו על ידי הצבא המוסלמי. הקרב הסתיים בתבוסה נוצרית מוחצת.
רמון שב לטריפולי, וגדודים שיצאו מטריפולי ואנטיוכיה ותקפו את חומס וחמאת שבסוריה ניסו להביא לסיום הפשיטות, אך לא הצליחו להביא לשינוי המומנטום המוסלמי או להפסקת פעולות  ההרס. ויליאם מצור[4] סיפר כי
"הרוזן של טריפולי [רמון השלישי] עבר עם אנשיו לערקא, בצפותו שמא תינתן לו הזדמנות להילחם באויבים בלי שתישקף לו סכנה קשה. האבירים הטמפלרים שחיו בשטח זה, גם הם הסתגרו בתוך מבצריהם, מצפים בכל שעה להינתן במצור על ידי צלאח א-דין, ולא העזו לצאת כנגד הפולשים. אבירי מסדר ההוספיטלרים עברו מתוך פחד לתוך מבצרם, קראק דה שבליה, וסברו שדי אם במבוכה הזאת יצליחו לשמור על מבצר זה מהתקפת האויבים. וכך יכול היה צלאח א-דין לצעוד דרך המישורים - ובייחוד דרך שטחים מעובדים - מאחר שאיש לא עמד כנגדו, ולכן עבר באין מפריע ממקום למקום, מצית את היבולים שכבר נאספו לגורן, אלה שעדיין נמצאו בשדות ואף את התבואה בקמה".