לאחר מכן, המשיך לעבוד על האינסולין, הפעם יחד עם האנס טופי (Hans Tuppy). השניים החלו לפרק את השרשרת לקטעי חומצות אמינו קצרות יותר. תחילה, חשפו את האינסולין לאנזימים פפסין, טריפסין וכימוטריפסין, אשר חתכו אותו לפפטידים קצרים, כלומר למקטעים בחלקים שונים של השרשרת. הפפטידים הופרדו בעזרת אלקטרופורזה, כלומר לפי מטען המקטע, ולאחר מכן בעזרת שיטות שונות של כרומטוגרפיה שהפרידו את המקטעים על פי מסיסותם. מקטעי האינסולין נעו לכיוונים שונים על פי תכונותיהם כאשר הופעל עליהם שדה חשמלי. הפרדה זאת יצרה דפוס קבוע וייחודי לאותו חלבון, אותו הוא כינה "טביעות האצבע" של החלבון, כיוון שבדומה לטביעות אצבע של בני אדם, כל חלבון מניב בשיטה זו דפוס ייחודי. סנגר קבע את הרצף של המקטעים השונים, וחזר על התהליך עם מגיבים שונים ושיטות שונות, שחתכו את החלבון אחרי חומצות אמינו ספציפיות. בשנת 1955, באמצעות חיבור המקטעים השונים שרוצפו, סנגר הצליח לקבוע את הרצף המלא של חומצות האמינו בחלבון האינסולין. היה זה החלבון הראשון שרוצף במלואו, וכך הוכחה הטענה שלאינסולין רצף קבוע, ובהרחבה — שלכל החלבונים יש רצף קבוע. תגלית זאת זיכתה אותו בפרס נובל הראשון שלו בתחום הכימיה בשנת 1958.
על RNA.
החל מ-1951, היה סנגר חבר חיצוני של מועצת המחקר הרפואי, וב-1962, כאשר נפתחו המעבדות לביולוגיה מולקולרית (LMB), עבר מהמעבדות בהן עבד באוניברסיטה למעבדות החדשות, שם מונה לראש המעבדות לחקר כימיה של חלבונים. זמן קצר לאחר שעבר, החל לפתח שיטות שיאפשרו לבודד ריבונוקלאוטידים שנוצרו על ידי מקטע ספציפי של נוקלאוטידים של DNA. במסגרת מאמצים אלה גילה ב-1964 את הפורמילמתיונין (formylmethionine) RNA אשר התחיל את תהליך תרגום החלבון של ה-"E.coli". סנגר גם ניסה לרצף מבנים של tRNA, אולם רוברט הולי הקדימו כאשר ב-1965 פרסם את הרצף של ה-tRNA של אלאנין משמר האפייה. ב-1967 הצליחה המעבדה של סנגר בפיצוח הרצף של ה-RNA הריבוזומלי 5S (5S rRNA) מ-"E.coli".
על DNA.
לאחר מחקריו על ה-RNA, פנה סנגר למחקר על DNA שדרש גישה שונה. הוא בחן תחילה בדרכים שונים שימוש ב-DNA פולימראז 1 מ-"E.coli" לשכפול גדיל יחיד של DNA. במחקר זה השתמש בדה-אוקסי-ריבונוקלאוטידים שסומנו בצורה רדיואקטיבית, ובחן את הפעילות "in vitro". המחקר היה ההתחלה של פיתוח שיטת ריצוף ל-DNA אותה כינה "Plus and Minus", שפרסם בשנת 1975.
בניסוייו שילב שתי שיטות דומות שנמצאו בניסויים קודמים, שאפשרו להגדיר את קצה ה-3'. בניסויים קודמים שערכו וו (Wu) וקייזר (Kaiser) ב-1968, ובהם הראו שכאשר לא שמים בתמיסה מספיק נוקלאוטידים עם 3 פוספטים (dATP, dTTP, dGTP או dCTP), תהליך השכפול ממשיך עד הגעה לנוקלאוטיד החסר. הוא השתמש בשיטות דומות, לאלה על מנת למצוא את הנוקלאוטיד הקודם לנוקלאוטיד החסר (מצד ה-3'). את השימוש בשיטה זו כינה "שיטת המינוס". כמו כן, השתמש בניסויים שערך אנגלונד (Englund) ב-1971–1972, ובהם הראה שאם שמים נוקלאוטיד בודד, השרשרת תתארך מקצה 3', וכך היה ניתן לזהות את הנוקלאוטיד בצד ה-3'. באמצעות שילוב שימוש בשתי השיטות, ואחרי הרצה בג'ל אלקטרופורזה ריצף מולקולות DNA קצרות (עד 80 נוקלאוטידים). על אף הסרבול שהיה בשיטה, ב-1977 הצליחו במעבדה של סנגר לרצף את 5,375 הנוקלאוטידים הנמצאים ב-DNA החד-גדילי של הבקטריופאג' φX174. היה זה הגנום הראשון שרוצף במלואו. באותו מחקר, גילו להפתעתם שחלק מהאקסונים חופפים אלה לאלה.
ב-1977 הציגו סנגר ועמיתיו לעבודה שיטה לריצוף DNA באמצעות אנלוגים של ה-dNTPs הרגילים (dATP, dTTP, dCTP ו-dGTP). הייתה זו שיטה שהתבססה על שיטת ה-"Plus and Minus", אולם הייתה מהירה ומדויקת יותר ממנה. השיטה החדשה השתמשה במעכבים שלא מאפשרים המשך סנתוז של המולקולה לאחר נוקלאוטיד מסוים, באמצעות החלפתו באנלוג שלא נגמר בקבוצת הידרוקסיל, ולכן לא יכול להתחבר לנוקלאוטיד הבא. על ידי שימוש במצע עשיר במעכבים ובנוקלאוטידים הרגילים, מתאפשר מיפוי של מיקומם של הנוקלאוטידים וכך ריצוף של ה-DNA. על מחקר זה זכה יחד עם וולטר גילברט ועם פול ברג, בפרס נובל השני שלו בכימיה בשנת 1980. הייתה זו אבן דרך חשובה בהתקדמות של המדע ששימשה גם למיפוי הגנום האנושי.
סנגר הוא היחיד שזכה בשני פרסי נובל לכימיה, והרביעי שזכה בשני פרסי נובל בכלל יחד עם מארי קירי, ג'ון ברדין ולינוס פאולינג.
הוא פרש בשנת 1983, אך המשיך לעזור לחוקרים בעזרת הידע הנרחב שלו בנושא הגנום.
ב-1992 הקימה מועצת המחקר הרפואי את מרכז סנגר על שמו (לימים מכון סנגר). המכון שוכן באנגליה סמוך לביתו של סנגר, והוא נפתח ב-1993 ומנה כ-50 אנשים. כיום מונה המכון 900 אנשים, והוא אחד ממכוני המחקר הגדולים ביותר לחקר הגנום. סנגר סירב לקבל תואר אבירות, אולם בהמשך הסכים להצטרף למסדר ההצטיינות.
מלח הארץ (חברה)
תעשיות מלח לישראל בע"מ היא חברה לייצור מלח בישראל, שהרחיבה פעילותה לתחומים נוספים והפכה לחברת החזקות. בשנת 2011 שינתה את שמה למלח הארץ בע"מ.
היסטוריה.
זיכיון ראשוני להקמת מפעל מלח בארץ ישראל ניתן ל"חברת התיישבות היהודים" (יק"א) באוקטובר 1921 על–ידי וינסטון צ'רצ'יל. הקמת המפעל יצאה לדרך אחרי שניתן אישור סופי לכך מטעם הנציב העליון של בריטניה, הרברט סמואל.
הגורם הבולט, שהגה, יזם וניהל את המפעל בראשיתו היה מרדכי סורדין, שניהל מפעל מלח ברוסיה וביקש להקים מפעל דומה בארץ ישראל. בדחיפתו הנמרצת של סורדין ושותפו להקמת הפרויקט ישראל קסל, הוקמה ב-13 באוגוסט 1922 "חברת המלח בארץ-ישראל", בהשקעה של ארבעים אלף לירות מצריות, כשכל לירה מצרית שווה בערכה למניה אחת. עשרים אלף מן המניות הוקצו ליק"א, חמישה עשר אלף ל'מועצה הכלכלית באנגליה', אלפיים מניות לסורדין וקסל וארבעת אלפים מניות לשותפים נוספים.
"חברת המלח" קיבלה את האדמות לצורך הקמת המפעל סמוך למושבה עתלית, לפי הסכם חכירה ל-99 שנים. הסדר נוסף, חשוב לא פחות, הבטיח לחברה חוזה לאספקת מלח לממשל המנדט הבריטי למשך שלוש שנים. יק"א התחייבה לספק את צורכיהם של פועלי המפעל, כולל טיפול רפואי, חינוך וחדר אוכל, ככל הנראה תמורת הסדר שקבע העדפה להעסקת תושבי המושבה עתלית במפעל.
אחרי תהליך של הכשרת שטח קרקע של 850 דונם, שהיה קודם לכן אדמת ביצות, הוזרמו מי ים אל הקרקע המוכשרת והחל תהליך אידוי המים. בקיץ 1924 נאסף "יבול" המלח הראשוני בהיקף של 2,117 טונות של מלח. היותו של מפעל זה מפעל המלח הראשון בישראל הוביל לכך ששמה של עתלית בשפת הסימנים הישראלית נגזר מהסימן למלה "מלח" בשפה, על שמו.
עד אמצע שנות הארבעים התבסס הייצור במפעל בעיקר על עבודת כפיים, כשהמיכון העיקרי הוא הפעלת משאבה להזרמת מי הים. כריית המלח התבצעה באמצעות אתי חפירה ומריצות. תפוקת המלח של חמש מאות העובדים שעבדו בחברה בסוף שנות הארבעים עמדה על כ-6,000 טונות בשנה.
הברון רוטשילד העביר את ניהול יק"א (אז כבר פיק"א) לבנו ג'יימס. זה הוריש בצוואתו את כל רכושו, כולל הבעלות על כמעט מחצית המניות ב"מפעל המלח", למדינת ישראל. בשנת 1957 נרכש המפעל על–ידי משפחות דנקנר וג'יניאו מממשלת ישראל. הבעלים החדשים המשיכו בתהליך המודרניזציה בייצור שהחל כבר עם קום המדינה: הוקמו בריכות חדשות בשטח של אלף דונמים, נסללו דרכי גישה לרכב והופעל ציוד מכני לאיסוף המלח, שאפשר לצמצם את תקופת האיסוף לפחות משבועיים, במקום שלושה חודשים קודם לכן. במקביל, צנח גם מספר העובדים במקום.
בשנת 1971 הצטרפו שותפים פלסטינים וישראלים לחברת המלח בחידוש העבודה במפעל האשלג הירדני בקלי"ה שבצפון ים המלח. באתר זה מופעלת שיטת אידוי סולרי להפקת מלח גולמי בהיקף פוטנציאלי של 60 אלף טון בשנה.
בשנת 1976 הוקם מפעל מלח שלישי באילת. מפעל זה התבסס על מפעל ניסיוני לייצור מלח בשיטת האידוי הסולרי, שהוקם כבר בשנות החמישים על–ידי משפחת דנקנר. אחרי פתרון הבעיות הטכניות הקשורות בייצור נמצא שטח מתאים במלחת אילת, מצפון למפעל הניסיוני ששכן על גבול ירדן. עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1978 עם הקמת 560 דונם של בריכות, והעבודה במתקני העיבוד החלה בשנת 1980. בשנים הראשונות ניזון מפעל המלח ממים שהוזרמו ממתקני ההתפלה (מפעל זרחין וחברת החשמל). לאחר מכן, סופקו המים על–ידי מפעלי ההתפלה החדשים, שהתפילו מים מליחים מקידוחים באזור, ומאוחר יותר גם במי ים ממפרץ אילת. משנת 1997 שולב בתהליך הייצור מערך ההתפלה החדש שהקימה חברת מקורות.
בשנות השמונים עבר המפעל בעתלית תהליך חידוש נוסף, כשהמבנים משנות העשרים והציוד משנות השישים פינו מקומם למבנים תעשייתיים וציוד מודרני לאריזת מלח. במפעל מועסקים כיום כארבעים וחמישה איש, המייצרים כ-16 אלף טונות של מלח בשנה. המפעל באילת מפיק היום את עיקר תפוקת המלח, בהיקף של 150 אלף טונות, בשיטת ייצור העושה שימוש במכונות מונחות לייזר. "תעשיות מלח לישראל" בכללה מייצרת כ-200 אלף טונות של מלח גולמי בשנה, לצריכה בישראל ולייצוא.
בעלות בחברה.
בשנת 1992 הונפקה "תעשיות מלח לישראל" בבורסה בתל–אביב. בשנת 1997 השתתפה החברה בקבוצת המשקיעים שרכשה את גרעין השליטה בבנק הפועלים ובכך הפכה למעשה מחברה לייצור מלח בלבד לחברת החזקות.
בשנת 2002 מכרו נוחי ויצחק דנקנר את חלקם בחברה תמורת כשמונים מיליון שקל. בשנת 2006 נכשלה עסקה למכירת כ-29 אחוז ממניות החברה ולאחריה כחמישה אחוזים נוספים לקבוצת "מבטח שמיר" תמורת 53 מיליון דולר.