כוחם של הבויהים נסמך על הצבא החזק שלהם, שבראשיתו היה מורכב מחיילים רגלים מדיילם. כבר בתחילת עלייתם לגדולה הבינו הבויהים, כי לא כדאי להם לבסס את צבאם על קבוצה אתנית אחת. הבויהים הוסיפו בהדרגה לצבאם, לוחמים מקבוצות אתניות שונות, אך המרכיב החשוב ביותר היה זה של ממלוכים טורקים. בדומה לשושלות ששלטו לפניהם ולשושלות ששלטו אחריהם, מצאו השליטים הבויהים את החיילים הממלוכים כמתאימים ביותר למטרותיהם. הממלוכים היו לוחמים מיומנים ביותר, אשר לחמו כקשתים רכובים. חשובה לא פחות, הייתה נאמנותם האישית של הממלוכים לשליט שרכש אותם כחיילים-עבדים (נאמנות שלא עברה הלאה ליורשיו של אותו שליט). הצבא הבויהי התבסס בסופו של דבר על שני מרכיבים עיקריים, הדיילמים והממלוכים, שהמאבק ביניהם היה אחד מהבעיות העיקריות, שטרדו את השלטון הבויהי. הצורך לבסס עצמם על צבא חזק דרש כסף רב והבויהים לא הצליחו לגבות מספיק מיסים כדי לממן זאת. כתוצאה מכך, הואצה בתקופה הבויהית התפתחותה של שיטת האקטאע. בשיטה זו קיבלו קציני הצבא את משכורתם בצורה של הכנסות מקרקעות חקלאיות, שהוקצו להם. בדרך כלל, לא היו מקבלי האקטאעאת מתיישבים בקרקע החקלאית שהוקצתה להם, אלא רק דואגים לגבות את הכנסתם בעודם יושבים בערים. שיטת האקטאע, יצרה מעגל קסמים שהנציח עצמה שכן השימוש בשיטה הביא לירידה בהכנסות הישירות של השלטון המרכזי, מה שהגביר את הצורך בחלוקת קרקעות נוספת.
הקונפליקט במחקר אודות השיעיות של הבויהים.
בניגוד למה שאמר המזרחן המפורסם קלוד כאהן, נכון לתחילת המאה ה-21, מקובל על רוב החוקרים כי זהותם הדתית של הבויהים, בזמן כיבוש בגדאד, לא הייתה שיעית באופן חד משמעי. הבויהים היו אמנם מזוהים עם השקפות השיעה, כבר מעת בואם לבגדאד, אך אף על פי שעודדו את התפתחותה של סיעה שיעית בבגדאד, לא היו השליטים הראשונים לשושלת שיעים במובהק (בייחוד עצ'ד אל-דולה). השיעה התרי-עשרית, שתורתה התגבשה בבגדאד באותה תקופה, קיבלה את חסותם רק של חלק מהשליטים הבויהים. כאהן עצמו מציין כי הגישה של הבויהים הייתה תמיד יותר פוליטית מאשר דתית-כיתתית. לפיכך, הקביעה של המזרחן הצרפתי כי הבויהים לא הכירו להלכה "בחוקיות שלטונה של הח'ליפות העבאסית", כבר מקובלת פחות במחקר.
הרמ&quot;א
ניר ברעם
ניר ברעם (נולד ב-2 ביוני 1976) הוא סופר, עורך ספרותי ופובליציסט ישראלי. חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2010.
ביוגרפיה.
ברעם נולד וגדל בשכונת בית הכרם בירושלים, בוגר התיכון ליד"ה. הוא בנו של השר וחבר הכנסת לשעבר עוזי ברעם ונכדו של השר לשעבר משה ברעם. אמו רות נפטרה מסרטן כשהיה בן 19. בעל תואר ראשון בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב. נשוי ואב לבן, מתגורר בתל אביב.
יצירתו הספרותית.
ספרו השלישי, מחזיר החלומות, הפך בשנת 2006 לרב-מכר, זכה לשבחים רבים, וזיכה אותו במועמדות לפרס ספיר בשנת 2007. במרכז הספר עומדות שתי דמויות: יואל, מחזיר החלומות, הניחן ביכולת לחדור לתודעות של בני אדם ולהחזיר להם את חלומותיהם, כישרון שבהדרגה מתפתח גם ליכולת לשחק בזיכרונותיהם של אנשים, ואלון, הצעיר, העסוק במסע חסר סיכוי להפוך את זיכרונו לספרייה ולהתנתק ממערכת היחסים התובענית עם תאומתו ליאור. שניהם חשודים ברציחתו של מנהיג ארגון הקבצנים של תל אביב. אחת הפרשנויות לספר היא שברגע שמחזיר החלומות החל להחזיר חלומות לתושבי העיר תל אביב הוא הזמין סופה קשה המאיימת להחריב את העיר. הרומן משלב בין קטעים ריאליסטים כמו תיאור ילדותו של מחזיר החלומות בשכונה הבורגנית בית הכרם שבירושלים, ואלמנטים עתידניים ופנטסטים.
בשנת 2010 ראה אור "אנשים טובים", ספרו הרביעי, בהוצאת "עם עובד". זהו רומן רחב יריעה, המושפע במבנהו מן הרומן האירופי הקלאסי, ומתמקד בהתנהגותם של אנשים רגילים בימי מלחמת העולם השנייה. "אנשים טובים" מגולל את סיפורם של חוקר השווקים תומאס הייזלברג מברלין, מניפולטור בעל כישרון רב בהמצאת מודלים לחקר הפסיכולוגיה של עמים שונים באירופה, והצעירה אלכסנדרה וייסברג מלנינגרד, בת למשפחת אינטלקטואלים הנחשדת בסיוע לגורמי האופוזיציה. במהלך הספר מחליטים תומאס ואלכסנדרה לשתף פעולה עם המשטרים בארצותיהם ובמהרה עולים לגדולה: תומאס במשרד החוץ הנאצי (כהוגה "מודל האדם הפולני") ואלכסנדרה במשטרה החשאית הסובייטית (כעורכת הודאות של נאשמים). אך בעודם אחראים, מתוקף תפקידם, למעשים מזוויעים, השניים עדיין מאמינים שהם עושים את הרע במיעוטו. "אנשים טובים" עורר פולמוס רחב בישראל, היה לרב מכר, ונבחר לרשימה הקצרה של פרס ספיר לשנת 2010.
ברעם עורך את סדרת 972 בהוצאת "עם עובד". סדרה זו עוסקת בספרי עיון מנקודת מבט ביקורתית. שני הספרים האחרונים שראו אור בסדרה הם ספריהם של גלעד צוקרמן העוסק בשפה הישראלית, וספרו של יהודה שנהב העוסק בתודעת השמאל הישראלי. בנוסף, עורך ברעם את סדרת הקלאסיקה ב"עם עובד", ששמה לה מטרה להוציא ולערוך מחדש קלאסיקות מערביות ספרותיות.
ברעם כתב במוסף "ספרים" של העיתון "הארץ" וראיין אנשי ספרות שונים.
הסרט "הארץ שמעבר להרים".
ב-2018 יצר ברעם סרט דוקומנטרי בהשראת ספרו "הארץ שמעבר להרים", יחד עם הבמאי מיכאל אללו. הסרט שודר בערוץ הוט 8, וזכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2018. בסרט יצא ברעם למסע בגדה המערבית ובמזרח ירושלים, בהן לא ביקר מזה שנים, פגש וריאיין פלסטינים, אנשי פת"ח וחמאס, וכן ישראלים מתנחלים, והאזין לעמדותיהם ביחס לפתרון אפשרי לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עמדותיו הפוליטיות.
ברעם מזוהה עם מחנה השמאל הן בתחום המדיני והן בתחום החברתי. הוא כותב לעיתים טורי דעות, בין השאר בעיתון הארץ, ומרבה להופיע בתקשורת ולהציג את עמדותיו.
בקיץ 2006 היה ברעם אחד מיוזמי עצומת הסופרים הצעירים יחד עם דודו בוסי, יחזקאל נפשי, מתי שמואלוף, שמעון אדף ואחרים, שיצאו בקריאה להפסיק את הלחימה במהלך מלחמת לבנון השנייה. אחת ממטרות העצומה הייתה לצאת נגד מה שנתפס בעיניהם כסופרים השייכים לממסד ותומכים בהמשך הלחימה, ולהשמיע קריאה "רעננה" של הדור הספרותי הצעיר. ברעם היה ממקימי "התנועה החדשה", גוף פוליטי שמאלני שהוקם למטרת איחוד עם מפלגת מרצ, אולם לאחר מכן נסוג מתמיכתו וטען שתמיכת התנועה החדשה-מרצ במבצע עופרת יצוקה מהווה כישלון מוסרי, והטיל ספק ביכולתה להביא את השינוי בפוליטיקה שעליו הכריזו בעת הקמת המפלגה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
הנרי האברשאם גודווין אוסטן
הנרי האברשאם גודווין אוסטן (באנגלית: Henry Haversham Godwin-Austen;
6 ביולי 1834 - 2 בדצמבר 1923) היה טופוגרף, גאולוג, מודד וזואולוג אנגלי חשוב.
הצטרף לצבא ב-1851 והגיע לדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף). בחלק ניכר משירותו הצבאי השתתף במיפוי הטריגונומטרי הגדול של הודו. הפנה מרץ רב לגאולוגיה אך נודע בעיקר בשל מחקריו על החי והצומח של הודו. כתב את הספרים "רכיכות היבשה והמים המתוקים של הודו (1882-1887)" ו"ציפורי אסאם (1870-1878)".
פסגת K2, הפיסגה השנייה בגובהה בעולם, אשר ברכס קארקוראם בהימליה נקראה לכבודו במקור פסגת גודווין-אוסטן. קרחון ליד K2 קרוי גם הוא על שמו.
לותרנים
בלאגן ועד אילת
מארק גרמני
מארק גרמני או דויטשה מארק (בגרמנית: Deutsche Mark, בסימון מקוצר: DM) היה ההילך החוקי בגרמניה מחודש יוני 1948, במערב גרמניה, ומשנת 1990, עם איחוד גרמניה, עד כניסתו של מטבע האירו למחזור ב-2002. הדויטש מארק החליף את הרייכסמארק, שנהג בגרמניה משנות העשרים עד 1948.
היום המרק הגרמני אינו במחזור ולא ניתן להשתמש בו, אך ניתן עדיין להחליף מרקים ישנים באירו בסניפי הבנק המרכזי הגרמני, ואף לשלוח שטרות ומטבעות בדואר.
ערכים נקובים.
המרק הגרמני חולק ל-100 פפניג (Pfennig) והיה נפוץ במטבעות של 1, 2 ו-5 מארק, וכן 1, 2, 5, 10, 20 ו-50 פפניג. השטרות במחזור היו בני 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500 ו-1,000 מארק.
היסטוריה.
המארק היה המטבע הרשמי של גרמניה מאז איחודה הראשון על ידי אוטו פון ביסמרק. הוא הוצג לראשונה ב-1873 כ"גולדמרק" (מרק זהב) והמטבעות במחזור גובו במתכת היקרה לפי תקן הזהב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפסיקו לייצר מטבעות מגובים בזהב בשל מחיר הזהב היקר והדפסת הכסף התנתקה מגיבוי פיזי. בשל כך נקרא המטבע "פאפירמארק" ("שטרות נייר") שהלך והפך חסר ערך עם התמוטטות הכלכלה הגרמנית והדפסת הכסף הבלתי מבוקרת שגררה את ההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בה ערכי השטרות זינקו למיליונים ומיליארדים.
בסוף 1923, כשהאינפלציה הפכה להיפר-אינפלציה והפפירמרק איבד מערכו מדי יום ביומו, הוא הוחלף ברנטנמרק, שגובה בסחורות ובנדל"ן. שנה אחר כך, ב-1924, הוחלף לרייכסמארק שהיה בשימוש עד תום מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 התחזקה מאוד הכלכלה הגרמנית והמרק הפך לסמל לאומי ליציבות ולחוזקה של הכלכלה המקומית. החל משנות ה-60 נחשב למטבע הסחיר החזק ביותר באירופה לצד הליש"ט הבריטי ולאחד המטבעות החזקים והיציבים בעולם כולו.
להלכה, הוחלף המארק הגרמני במטבע האירו כבר ב-1999, אז הפך האירו להילך החוקי ב-13 ממדינות האיחוד האירופי, וגרמניה בכללן. שערו של המארק מול האירו (1.955830 מרק גרמני לאירו אחד) נקבע על ידי הבנק המרכזי האירופי ב-31 בדצמבר 1998. כמו כן, חלה חובה על הצגת מחירים גם באירו.
באופן תאורטי, ניתן היה לדוגמה לרשום המחאות באירו. למעשה, הופצו שטרות האירו ומטבעותיו ב-1 בינואר 2002, והמארק הגרמני נסחר והומר בבנקי גרמניה ומדינות האיחוד האירופי עד אמצע אותה שנה.