מעשה הצלת יהודי נורווגיה על ידי המחתרת הנורווגית נותר שנוי במחלוקת. במהלך המלחמה, בעיקר בשנת 1942, כ-1,100 מהם הצליחו לברוח דרך חציית הגבול השוודי. חלקם נעזרו בחבריהם ושכניהם ונמלטו באופן פרטני, אך רובם, כ-900, נעזרו בארגונים מתנועת ההתנגדות בצורה כזאת או אחרת, וכך ניצלו. לאורך השנים, הדיון הפנים-נורווגי גיבש מגוון דעות לגבי פעילות המחתרת בנושא זה, אשר מתאפיינים בקוטביות יחסית נחרצת. מצד אחד, יש הטוענים כי בהתחשב בנסיבות הקשות של המצב, חברי תנועת ההתנגדות עשו מה שהיה ביכולתם לטובת היהודים והצלתם, תוך סיכון עצמי וניצול משאבים. מנגד, ישנם אלה המביעים ביקורת קשה כלפי פעילותם, באומרם כי פעילותה של המחתרת בנושא זה הייתה לא מספיק יעילה, והיא לא הייתה במקום גבוה מספיק בסדר העדיפויות של תנועת ההתנגדות. נושאים כגון אנטישמיות וקבלת ה'יהודי' באופן שווה ושייך בחברה הנורווגית לפני המלחמה ובמהלכה, אף מגדילים מורכבותו של דיון זה במרחב הנורווגי, ואין הסכמה הגמוניית בנושא זה.
הכרה.
בספטמבר 1945 הנפיקה ממשלת נורווגיה את מדליית ההגנה (1945-1940) שהוענקה בין היתר ללוחמי המחתרת הנורווגית.
מאציוב
סיירות המערכה מסדרת קונגו
סיירות המערכה מסדרת קונגו (ביפנית: 金剛型巡洋戦艦) הייתה סדרת סיירות מערכה, שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני לפני מלחמת העולם הראשונה. האונייה הראשונה בסדרה, קונגו, הייתה אוניית קו-ראשון היפנית האחרונה שנבנתה מחוץ ליפן.
במהלך שנות ה-20 עברו כל אוניות הסדרה שיפוצים נרחבים, וכולן מלבד היאיי סווגו מחדש כאוניית מערכה, ולאחר החתימה על אמנת לונדון ב-1930 הפכה היאיי לאוניית אימונים. פרישת יפן מחבר הלאומים ב-1933 הסירה למעשה את כל מגבלות החימוש שהיו מוטלות עליה, וכל אוניות הסדרה עברו סבב שיפורים נוסף, שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות.
אוניות המערכה מסדרת קונגו היו אוניות המערכה הפעילות ביותר בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, ולקחו חלק בקרבות ימיים רבים במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. היאיי ואוניית המערכה קירישימה ליוו את נושאות המטוסים היפניות במהלך ההתקפה על פרל הארבור, בעוד קונגו והרונה ליוו את כוח הפלישה הדרומי לסינגפור. כל ארבע אוניות המערכה השתתפו בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, במהלכו אבדו היאיי וקירישימה בקרב הימי על גוודלקנל. שתי אוניות הסדרה הנותרות עסקו במשך 1943 במעבר בין בסיסים שונים ברחבי האוקיינוס השקט, וב-1944 שבו להשתתף בקרבות גדולים כנגד צי ארצות הברית בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. קונגו טבעה לאחר שטורפדו פגע בה בנובמבר 1944, והרונה טובעה בנמל קורה ביולי 1945 על ידי מטוסי בעלות הברית.
עיצוב.
תכנון סיירות המערכה מסדרת קונגו החלה עם תוכניות המודרניזציה בהם פתח הצי הקיסרי, ועם הצורך להתחרות בצי המלכותי הבריטי. במרץ 1908 הושקה סיירת המערכה אה"מ אינווינסיבל בבריטניה, חמושה בשמונה תותחי 300 מ"מ (12 אינץ'), שהיו גדולים בהרבה מכל סוללות התותחים הימיים שהיו ברשות הצי היפני באותה עת. ב-1911 העביר הדיאט של יפן את חוק החירום להתרחבות הצי, בו אישר בניית אוניית מערכה אחת וארבע סיירות משוריינות, שתכנונן הופקד בידי הארכיטקט הימי הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
ממשלת יפן חתמה על הסכם עם חברת הספנות הבריטית ויקרס לבניית האונייה הראשונה בסדרה — קונגו — באנגליה, ולאחר מכן התכוונה להשלים את בניית הסדרה ביפן, תוך שימוש בטכנולוגיות שייובאו מאנגליה בקונגו. התכנון המקורי כלל שמונה עד עשרה תותחי 305 מ"מ (12 אינץ'), 16 תותחי 152 מ"מ (6 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. עם זאת, לאחר זמן קצר החליטו היפנים לחמש את אוניות הסדרה בתותחי 356 מ"מ (14 אינץ') חדשים.
העיצוב הסופי של סיירות המערכה הביא להדחק של 27,500 טון, ולהוספת ארבעה תותחי 356 מ"מ, עם מהירות של 27 קשרים (50.9 קמ"ש).
תיאור.
אוניות הסדרה היו באורך 214.58 מטרים, וברוחב 28.04 מטרים, עם שוקע 8.2 מטרים והדחק של 27,500 טון.
הנעה.
מערכת ההנעה של אוניות הסדרה כללה שתי טורבינות קיטור שהניעו שני מדחפים, כל אחת, והן ניצבו בשני מדורים נפרדים בחלקה האחורי של האוניה, בין צריחי התותחים האחוריים. את הקיטור לטורבינות סיפקו 36 דוודים מונעים בדלק ובפחם, שהפיקו 65,000 כוחות סוס. מחסני האוניות יכלו להכיל כ-4,000 טונות פחם וכ-1,000 טון דלק, כמות שאיפשרה להן טווח שיוט של 8,000 מילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות 14 קשרים (26 קמ"ש). במקור נועדו אוניות הסדרה להגיע למהירות של 27.5 קשרים, אך במבחני הים עברו כל האוניות סף זה במעט.
בסבב השיפוצים הראשון בסוף שנות ה-20 הוחלפה מערכת הדוודים בעשרה או 11 דוודים חדשים, שפינו מקום לאחסנת שמן ופחם נוספים, שבתורם העלו את טווח השיוט של האוניות ל-8,930 מילים ימיים (16,540 קמ"ש) ב-14 קשרים. אולם תוספות אלה, בנוסף על אמצעי מיגון נגד טורפדו שנבנו על גוף האוניות, הורידו את מהירותן המקסימלית ל-26 קשרים, ולכן הן סווגו מחדש כאוניות מערכה. בשנות ה-30 עברו אוניות הסדרה סבב שיפוצים נוסף שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות. מערכת הדוודים עברה ריענון, ובכל האוניות הותקנו 11 דוודי קמפון הפועלים על דלק, דבר שהעלה את מהירותן המקסימלית ל-30.5 קשרים (56 קמ"ש), ואיפשר להן ללוות את נושאות המטוסים היפניות המהירות.
חימוש.
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה היה שמונה תותחים בקוטר 356 מ"מ בארבעה צריחים כפולים, בעלי צידוד של 20+/5- מעלות, וקצב ירי של 2-1.5 פגזים לדקה. במהלך השנים עברה סוללה ראשית זו מספר סבבי שיפוצים בכל אחת מהאוניות: בסבב הראשון הורחב טווח הצידוד של התותחים עד 33 מעלות, ומנגנון הרתע ההידראולי הוחלף במנגנון פנאומטי שאיפשר קצב אש גבוה יותר.
במלחמת העולם השנייה הייתה התחמושת העיקרית של תותחים אלה לקרבות ימיים פגזים חודרי שריון במשקל 673.5 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 775 מטרים לשנייה, וטווח מקסימלי של 25,000 מטרים בצידוד של 20+ מעלות, ו-35,450 מטרים בצידוד של 43+ מעלות. בנוסף השתמשו היפנים בפגזים נפיצים במשקל 625 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 805 מטרים לשנייה. בשנות ה-30 נכנסו לשימוש גם פגזי רסס נגד מטוסים.
הסוללה המשנית של אוניות הסדרה כללה 16 תותחים בקוטר 152 מ"מ שנפרסו בצורה שווה לאורך צידי האוניה. לכל אחד מהתותחים הייתה קשת פעולה של 130 מעלות, וצידוד של 15+ מעלות. תותחים אלה ירו פגזים במשקל 45 קילוגרם לטווח מקסימלי של 21,000 מטרים, בקצב אש של 4–6 פגזים בדקה. בשנות ה-30, במסגרת עבודות השיפוצים, צידוד התותחים עלה ל-30+ מעלות, דבר שהאריך את הטווח המקסימלי שלהם ב-900 מטרים. במהלך סבב השיפוצים השני הוסרו שני תותחים כדי לפנות מקום לתותחי נ"מ.
כל אונייה הייתה חמושה גם בארבעה תותחי נ"מ בקוטר 76 מ"מ. הצידוד של תותחים אלה הגיע ל-75+ מעלות, וחימושם היה פגזים במשקל 6 קילוגרם, מהירות לוע של 680 מטרים לשנייה, וגובה מקסימלי של 7,500 מטרים. כמו כן, היו האוניות מצוידות בשמונה צינורות טורפדו, ארבעה בכל דופן.
לאורך חיי אוניות הסדרה השתנה הסוללה המשנית מספר פעמים. במהלך שנות ה-30 הוחלפו תותחי ה-76 מ"מ בשמונה תותחי 127 מ"מ, שניצבו בזוגות לפני ואחרי המבנה העילי של האוניות. תותחים אלה היו בעלי יעוד כפול: תותח ימי ותותח נ"מ. כשירו על מטרות שטח, היה טווח התותחים 14,700 מטרים, וכשירו על מטוסים היה הטווח המקסימלי 9,440 מטרים בצידוד של עד 90+ מעלות. קצב האש המקסימלי של תותחים אלה היה 14 פגזים בדקה, אך הקצב האפקטיבי היה כשמונה פגזים בדקה. בסבב השיפוצים השני הוסרו שני התותחים הקדמיים כדי לפנות מקום לאמצעי נ"מ נוספים.
אמצעי הנ"מ הקלים של אוניות הסדרה השתנו רבות במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40. בסבב השיפוצים השני הותקנו על האוניות 4–8 מקלעים כבדים בקוטר 13.2 מ"מ (0.52 אינץ'), שלאחר מכן הוחלפו בתותחי 25 מ"מ. אף על פי שהיפנים השתמשו בתותח זה בתור תותח הנ"מ העיקרי שלהם, סבל הנשק מליקויים והיה לרוב בלתי אפקטיבי נגד התקפות מטוסים. צידוד התותח היה איטי מדי, והכוונות לא התאימו ליירוט מטרות מהירות כמטוסים. כמו כן, בעת ירי הפיק התותח רתע חזק ביותר, רשף מוגזם והמחסנית שלו הייתה קטנה מדי. ב-1944 נשאה אוניית הסדרה הרונה 118 תותחים כאלה.
שריון.
סיירות המערכה מסדרת קונגו נועדו להיות מהירות מאוד ובעלות יכולות תמרון גבוהות, ולפיכך התכנון המקורי קרא לשריון קל בלבד כדי לא להכביד על האונייה. אף על פי כן, בעת בנייתן הרכיבו עליהן היפנים שריון כבד, ובסבבי השיפוצים שלאחר מכן נוסף עוד שריון. לאחר בנייתן הגנה חגורת שריון בעובי 152 מ"מ על גוף האונייה מעל קו המים, וחגורת שריון בעובי 203 מ"מ בקו המים. בעוד השריון של קונגו נבנה על ידי מספנת ויקרס באנגליה, שריונן של שאר אוניות הסדרה נבנה בגרמניה על ידי תאגיד קרופ, ובהמשך השתמשו היפנים בהכלאה של שני סוגי שריון אלה כדי לשריין את אוניותיהם, עד פיתוח שריון חדש עבור אוניות המערכה מסדרת יאמטו ב-1938. תוספת לוחות שריון בעובי 76 מ"מ הגנו על חרטום האונייה ועל ירכתיה, ולוחות בעובי 360 מ"מ הגנו על תורן התצפית. על צריחי התותחים הגנו לוחות שריון בעובי של עד 229 מ"מ, ועובי השריון שהגן על הסיפונים הראשיים נע בין 38 ל-70 מ"מ.
בשיפוצים שעברו בין מלחמות העולם עבר שריון האוניות שדרוג משמעותי. חגורת השריון התחתונה קיבלה חיזוק בדמות לוחות שריון בעובי 127–203 מ"מ. עובי שריון צריחי התותחים עלה ל-254 מ"מ, ושריון הסיפונים תפח ב-102 מ"מ
במקומות מסוימים. תוספות השריון האלה העלו את משקל האוניות בכ-4,000 טונות לכל אונייה, ובכך הייתה הפרה של אמנת וושינגטון.