מדיניות הפרסטרויקה שהונהגה על ידי מיכאיל גורבצ'וב הביאה עמה מפנה ביחסה של המדינה לכנסייה. גם בתוך החברה הרוסית הסתמנה מגמה ברורה של חזרה אל הדת, שבאה לאחר עשרות שנים של חינוך ותעמולה אתאיסטית. חגיגות "1000 שנים לניצורה של רוסיה" שנערכו ב-
1989 סימלו יותר מכל את השינוי. במסגרת זו נערכו חגיגות ביוזמת השלטון, כנסיות רבות נפתחו מחדש, והוסר החרם התקשורתי על הכנסייה.
לאחר קריסת ברית המועצות הכיר השלטון הרוסי בכנסייה ככוח חשוב בחברה הרוסית. מדיניות זו כוננה בידי בוריס ילצין והיא מונהגת ביתר שאת בידי יורשו, ולדימיר פוטין. מגמתה הלאומנית המסורתית של הכנסייה הרוסית משתלבת היטב עם מדיניות הפנים והחוץ של פוטין.
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה.
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (רוסית: Русская православная церковь заграницей) היה בין השנים 1917 ל-2007 חלק חצי-אוטונומי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שהוקמה כתגובה למדיניות הבולשביקים נגד הדת לאחר מהפכת 1917. בשנת 1927 הכנסייה הגולה נפרדה מהכנסייה הרוסית לאחר שהפטריארך סרגיי הראשון ביקש שהכנסייה תביע את נאמנותה למדינה הבולשביקית. לאחר עשורים של הפרדה, הכנסייה חתמה על הסכם לשיתוף פעולה קאנוני עם הפטריארך המוסקבאי ב-17 במאי 2007 ובכך שוקם הקשר הקאנוני בין הכנסיות. מרכזהּ של הכנסייה הגולה הוא בקתדרלת גבירתנו בעלת החותם במנהטן, ניו יורק.
הסכסוך עם הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול.
ב-15 באוקטובר 2018 השהתה הכנסייה הרוסית את שיתוף הפעולה עם הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול וניתקה את היחסים איתו בעקבות הקמת הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה, שהוכרה רשמית ב־5 בינואר 2019 על ידי הפטריארכיה האקומנית.
טקסים וחגים.
הכנסייה הנוצרית הפרבוסלאבית אינה מכירה בלוח הגרגוריאני, אלא משתמשת לחישוב תאריכי מועדי החגים והטקסים בלוח השנה היוליאני.
חגי הנצרות האורתודקסית כוללים שילוב של חגים מהאמונות הפגניות, שרווחו בקרב הסלאבים לפני התנצרותם, ובהם חג "המאסליניצה" וחג "אמצע הקיץ הסלאבי" הידוע בשם Kupala, אשר מצוין בכל שנה ב-21 ביוני על פי הלוח היוליאני.
מחזור החגים בכנסייה הפרובסלאבים ומנהגי החג שונים מעט מאלו של המערב.
עונת חג המולד.
בנצרות האורתודוקסית מתחילה עונת חג המולד בצום המולד ארבעים יום לפני חג המולד, שמסתיים ב-25 בדצמבר על פי הלוח היוליאני או ב-7 בינואר על פי הלוח הגריאגוראני. עונת חג המולד הפרובוסלבי מסתיימת בחג ההתגלות ב-19 בינואר על פי הלוח הגראגוראני, המוכר יותר בקרב הפרובוסלאבים כ"חג הטבילה", שמציין את טבילתו של ישו בידי יוחנן המטביל. לציון מועד זה נוהגים לקפוץ למים, ולטבול באופן סמלי תוך כדי חיפוש אחר הצלב האבוד שאותו זורק הכומר למים לאחר שבירך אותם.
עונת הפסחא.
מתחילה ביום שני הנקי ומסתיימת לאחר השבוע הקדוש, ביום שבת האור לאחר טקס הדלקת האש שמציין את עליית ישו מהשאול לחיים. חג הפסחא עצמו נמשך שבוע החל מיום ראשון של פסחא לאורך השבוע המבורך ומסתיים בחג הפנטקוסט.
ראש השנה.
ברוסיה ומדינות עם השפעה תרבותית רוסית פרבוסלאבית ישנם שני מועדים לציון תחילת השנה. האחד נחגג מימיו של פיוטר הראשון ב-1 בינואר על פי הלוח הגריגוראני, הלא הוא הנובי גוד אשר נחגג מאז המהפכה הקומוניסטית באופן אזרחי בלבד, והיה לחג החשוב ביותר בתקופה הקומוניסטית. בניגוד לתקופה שקדמה למהפכה בה לחג היה גם אופי דתי ומשכך נפתח החג בטקס דתי בנוכחות הצאר וראשי הכנסייה. לעומתו ראש השנה הפרבוסלאבי הנחגג ב-13 בינואר (שהוא ה-1 בינואר בלוח היוליאני), מוכר ברוסיה "כראש השנה הישן". מנהגיו של חג זה כוללים בעיקר נשיאת כוכב בית לחם המציין את בואו של ישו כתחילת תקופת "החסד" בהיסטוריה של העולם.
מנהגי חגים נוספים.
"חג ההשתנות" נפוץ בקרב אורתודוקסים, בעיקר מזרחיים, כיום הביכורים.
"אמצע הקיץ" (Kupala) הוא חג פאגאני סלאבי קדום המסמל את היום הארוך ביותר בשנה בקרב עמים סלאבים קדומים, אך כיום בעקבות השפעת הכנסייה מציין את יום הולדתו של יוחנן המטביל.
טקסים.
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מכירה בכל שבעת הסקרמנטים של הכנסייה האורתודקסית הכללית על פי המסורת היוונית. בנוסף לכך ישנו שימוש במספר מנהגי סקרמנטלים נוספים, בהם חבל תפילה, איקונן וקטורת. הכנסייה הפרבוסלאבית מעדיפה אומנם כמה שפחות להשתמש באמצעים להעביר את החסד שהם אינם חלק מהסקרמנטים.
ראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
פטריארך מוסקבה ורוס כולה.
עם עליית פיוטר הגדול לשלטון הוא ביטל את מוסד הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית ובמקומה הקים את הסינוד הקדוש כגוף ממלכתי בחסות הצאר, האחראי על שירותי הכנסייה. הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הוקמה מחדש באוגוסט 1917, על ידי המועצה המקומית של הכנסייה.
החברה האורתודוקסית הרוסית הקיסרית בארץ ישראל.
בשלהי המאה ה-19 עסק הפלג הארצישראלי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בקניית קרקעות ונכסים בארץ ישראל, כמו לחוף הכנרת וביפו. בירושלים רכשו עסקני הכנסייה, בעידודו ובמימונו של הצאר ניקולאי השני את מגרש הרוסים, ובנו עליו מבני ציבור גדולים, ששימשו בעיקר צליינים רוסיים. פלג זה של הכנסייה נקרא בשם "החברה האורתודוקסית הרוסית הקיסרית בארץ ישראל", וסמלו המיוחד מופיע על כל המבנים שנרכשו או נבנו ביוזמתו. הסמל מעוצב בצורת אליפסה וכולל במרכזו את האותיות היווניות כִי ורוֹ. אותיות אלו מסמלות את ראשית שמו של ישו - כריסטוס. כן מופיעות על הסמל האותיות היווניות אלפא ואומגה, האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני המסמלות את דברי ישו בברית החדשה: "אני הראשית ואני האחרית". סביב הסמל מופיע בסלאבונית כנסייתית הפסוק מספר ישעיהו: "למען ציון לא אחשה, ולמען ירושלים לא אשקוט".
נשיא החברה היה הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, שפורסם בעקבות בניית חצר סרגיי.
המטבח היפני
השקפות רבות קיימות לגבי מה מאפיין מטבח יפני, שגיוונו רב מאוד. ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
אוכל ביפן ידוע בשימת הדגש על עונתיות האוכל, איכות המרכיבים ואופן ההגשה.
אוכל ייחודי למדינה.
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה שמיועדים להוסיף טעם למנה. למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן.
ארוחה יפנית רגילה מורכבת לרוב ממספר אוקזו שונים מלווים בצלחת אורז לבן (גוהן), צלוחית מרק ומעט חמוצים (צוקמונו). המנה הרגילה מכילה שלושה אוקזו שונים ונקראת איצ'יו-סנסאי ("מרק אחד, שלוש תוספות"). טכניקות בישול שונות מוענקות לשלושת האוקזו: הם יכולים להיות נאים (סשימי), צלויים, מבושלים (או מורתחים), מאודים, מטוגנים או מכוסים ברוטב. השקפת החיים המיוצגת בארוחות אלו מודגשת בספרי בישול יפניים, בהם הפרקים מסודרים על פי שיטות בישול ולא על פי מרכיבי האוכל. יכולים להיות גם פרקים המוקדשים למרקים, סושי, אורז, אטריות ומתוקים.
כיון שיפן שוכנת על אי, אנשים צורכים יותר אוכל ימי. אכילת בשר הייתה דבר נדיר עד לא מזמן עקב מגבלות הבודהיזם. למרות זאת, אוכל צמחוני לחלוטין נדיר כיוון שרוב המנות מתובלות בדאשי, העשוי משבבי דגים. יוצאת דופן בהן היא מנה הנקראת שוז'ין ריורי, מנה צמחונית שפותחה על ידי נזירים בודהיסטיים שבמסעדות כיום, לרוב מציגה את עצמה כמנה רגילה עם תוספות שאינן צמחוניות.
אטריות (נודלס), שמקורן בסין, הפכו למרכיב עיקרי וחשוב במטבח היפני, לרוב (אבל לא תמיד) כתחליף למנה המבוססת על אורז. סובה (איטריות אפרפרות-חומות ודקיקות העשויות מקמח כוסמת) ואודון (איטריות חיטה עבות) הם סוגי האיטריות המסורתיים שמוגשות קרות או חמות עם רוטב סויה ודאשי. איטריות חיטה סיניות מסורתיות מוגשות לרוב במרק בשר ונקראות ראמן.
סידור שולחן מסורתי.
השולחן היפני המסורתי השתנה מאוד ברבות השנים, תוך השענות על סוג השולחן הנפוץ באותו עידן. לפני המאה ה-19, שולחן קופסאתי קטן או מגשוני רצפה שטוחים היו מסודרים לפני כל סועד. שולחנות גדולים המיועדים לסעידה של כל המשפחה הפכו להיות פופולריים רק בתחילת המאה ה-20, אבל אלה התחלפו בשולחנות מערביים עם כיסאות עד סוף אותה המאה.
באופן מסורתי, קערת האורז נמצאת משמאל וקערת המרק מימין. מאחוריהן, כל אוקזו מוגש בצלחת משלו שלה יש תחתית: אחת מאחורי האורז, השנייה מאחורי המרק והשלישית ביניהן. ירקות מוחמצים בדרך כלל מוגשים בצד אבל לא נחשבים כחלק משלושת האוקזו.
מקלות האכילה מונחים לרוב מול הסועד על מגש קטן מיוחד כשהקצוות המחודדים פונים שמאלה.
טעמים יפניים.
אוכל יפני אותנטי חייב לכלול את טעמי רוטב הסויה, הדאשי והמיסו.
מרכיבים פחות מסורתיים אך נפוצים:
אוכל יפני נפוץ (שושוקו).
אורז.
אורז המוגש ביפן הוא אורז בעל גרגרים קצרים. בעריכת שולחן מסורתית (כאשר מוגש בקערה) הוא נקרא גוהן או משי (נקרא כך בפי גברים). בארוחות המושפעות מתרבות המערב, כשהאורז מוגש על צלחת (כמו בקארי) הוא נקרא ראיזו (בעקבות המילה האנגלית Rice).
דונבורי.
ארוחת צהריים בקערה אחת, מלאה באורז חם עם אחת התוספות הבאות:
סושי.
סושי הוא אורז מצופה בחומץ אורז בתוספת של מרכיבים טריים כגון דגים וירקות.
סאקה.
סאקה הוא יין אורז שמכיל בין 12-20% אלכוהול המיוצר על ידי תסיסת אורז. הוא נחשב כמנת אורז בפני עצמו ולכן לא נצרך יחד עם מנות אורז מלבד סושי.
אטריות.