בשנות ה-80 המונח שימש סוציאל-ליברלים מהמפלגה הדמוקרטית בארצות הברית אשר ביקשו לבדל עצמם כמתונים יותר בעמדתם הכלכלית (כלומר, נוטים פחות למדיניות אטטיסטית, אך עדיין בגבולות השמאל הכלכלי). המונח היה במידת מה מקביל משמאל למונח נאו-קונסרבטיזם בימין אשר תיאר עמדות שמרניות מתונות יותר. בשנות ה-90 החל לשמש המונח לתיאור רפורמות השוק החופשי בממשלותיהם של רונלד רייגן, מרגרט תאצ'ר, דנג שיאופינג ואוגוסטו פינושה ובזירה האקדמית את צמיחתן של אסכולת שיקגו, האסכולה האוסטרית והתנועה הליברטריאנית בארצות הברית. מילטון פרידמן, מייסדה של אסכולת שיקגו והבולט בחבריה שימש כיועץ כלכלי לממשלתו של רונלד רייגן וכן סמינר שהעביר ל"נערי שיקגו" השפיע רבות על המדיניות הכלכלית בצ'ילה והתרחשויות "הנס הצ'יליאני". ספרו של פרידריך האייק "הדרך לשעבוד" (The Road to Serfdom), בו קשר בין חירות כלכלית לחירות אזרחית, השפיע רבות על משנתה של מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1979–1990. הנאו-ליברליזם מקושר גם לאגודת מונט פלרין, קונצנזוס וושינגטון וזרם האורדו-ליברליזם בגרמניה. מדיניותם של מוסדות כגון קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי תוארה פעמים רבות כנאו-ליברלית, שכן אלו נוהגים לדרוש ממדינות לנקוט בצעדי ליברליזציה כתנאי לסיוע כספי מצידם (למשל ראו התניות של קרן המטבע הבינלאומית). מדיניותו של ארגון הסחר העולמי תוארה גם היא כנאו-ליברלית שכן זה נתפס כמקדם סחר חופשי ובכך מקדם את הגלובליזציה.
המונח.
המונח "ניאו ליברליזם" מקורו בקשר בין ההגות הניאוליברלית לרעיונות הליברליזם הקלאסי. על-פי תפיסת הליברלית הקלאסית, חירות וקניין פרטי קשורים בקשר גורדי. מהמאה ה-18 ועד היום, הוגים המזוהים עם הליברליזם הקלאסי גורסים כי מערכת כלכלית המבוססת על קניין פרטי הולמת את חירות הפרט ואין בלתה, משהיא מאפשרת לכל פרט לממש את חייה - כולל כוח העבודה וההון שלה - על פי רצונה ומאוויה. ליברטריאנים/ניאוליברליים וליברלים קלאסיים נוטים לטעון שחירות וקניין הם למעשה אותו הדבר. מבין ההוגים הליברליים, יש שטענו אף כי כל הזכויות, כולל החירות, הם צורות של קניין, ואילו אחרים ביקשו לזהות את הקניין כסוג של חירות. (Gaus, Gerald F. (1994). ‘Property, Rights, and Freedom,’ Social Philosophy and Policy, 11: 209–40.)(Steiner, Hillel (1994). An Essay on Rights, Oxford: Basil Blackwell.)
המלומד רובינס אף טוען כי שוק המתבסס על קניין פרטי הוא התממשותה של החירות. (Robbins, L. (1961). The Theory of Economic Policy in English Classical Political Economy, London: Macmillan.) אליבא דליברית הקלאסית אפוא, ככל שאנשים אינם יכולים להיקשר בחוזים למכירת כוח עבודתם ולהשקיע את הונם ללא מגבלות, הם אינם חופשיים.
טיעון נוסף האופייני למסורת הקלאסית מקשר אף הוא בין הקניין הפרטי לבין החירות. כך, נטען כי הקניין הפרטי מתפקד כשומר הטוב ביותר על חירותם של פרטים. זאת, להבדיל מהטיעון הראשון, לפיו ישנו יחס של זהות בין השניים, והקניין הוא למעשה מימוש של חירות זו. הרעיון מאחורי טיעון זה עניינו שפיזורו של הקניין הפרטי מגן על חירותם של הפרטים מפני ידה הארוכה של המדינה. פרידריך האייק טוען "There can be no freedom of press if the insturments of printing are under government control, no freedom of assembly if the needed rooms are so controlled, no freedom of movement if the means of transport are a government monopoly".
חרף ההסכמה בתוך הזרם הליברלי הקלאסי על החשיבות של קניין פרטי, עמדות ההוגים השונים בזרם נבדלות זו מזו עד מאוד ביחסן למקומה של המדינה. מקצתן של העמדות קרובות לאנרכיזם, ואילו הוגים אחרים מבקשים לתת מקום מרכזי יחסית למדינה בכלכלה ובמדיניות החברתית. (וראו גם Gaus, Gerald F.(2004). ‘The Diversity of Comprehensive Liberalisms,’ in The Handbook of Political Theory, Gerald F. Gaus and Chandran Kukathas (eds.), London: Sage, 100–114.).
בקצה הליברטריאני של עמדות אלו, יש הוגים הרואים במדינה כמונופול לגיטימי על כוח בתחומים מוגדרים ומבוררים בלבד. דוגמה לעמדה אופיינית בקצה הליברטריאני תהיה שהמדינה יכולה לגבות מיסים באופן לגיטימי אך ורק על-מנת להבטיח הגנה אפקטיבית על החירות והקניין. שמאלה בספקטרום ניתן למצוא הוגים שרואים במס שמטרתו הבטחת חינוך ציבורי כלגיטימי, ואף הבטחת רווחה סוציאלית מינימלית. מרבית ההוגים במאה ה-19 ראו את תפקידה של המדינה להבטחת החירויות והביטחון כמשרתע אל מעבר לתחומי המשפט הפלילי ודיני החוזים, כך שתפקידה כולל גם מתן רישיונות, רגולציה על בריאות ובנקאות, וכדומה.
אף שיש הנוטים כיום לזהות בין הליברליזם הקלאסי לליברטריאניות/ניאו ליברליזם, התפיסה הליברלית הקלאסית רחבה יותר, ומרכיב מרכזי בה שם דגש בשיפור מצבם של בני מעמד הפועלים, נשים, שחורים, מהגרים, וכדומה. המשותף לעמדות הליברליות הוא בעיקר בהוצאה של שיקולים של צדק מחלק מתחום ההצדקות לשימוש בכוחה הכופה של המדינה.
מאפייני הניאו ליברליזם.
מספר חוקרים מאפיינים את הנאו-ליברליזם במספר מרכיבים:
נאו-ליברליזם בישראל.
בשנותיה הראשונות נשלטה מדינת ישראל על ידי תנועת העבודה והתפיסה השלטת בה הייתה זו של מדינת הרווחה. החל משנות ה-80, ובמקביל לתהליכים דומים בבריטניה ובארצות הברית, הלכה וצברה תפיסת העולם הניאו ליברלית עצמה בישראל, והפכה למתוות מדיניות. רבים רואים בתוכנית הייצוב משנת 1985 את נקודת המפנה בתפיסה החברתית-כלכלית בחברה הישראלית - ואת תחילת יישומה של מדיניות ניאו ליברלית. תוכנית זו כללה בין היתר את קיצוץ ההוצאות הממשלתיות, הגבלת המדיניות המוניטרית, צמצום הסובסידיות על מוצרי יסוד וחקיקת חוק ההסדרים. נקודה מרכזית נוספת הייתה בשנת 1995, אז נבחר חיים רמון לראשות ההסתדרות - שהייתה לא רק איגוד עובדים, אלא הייתה גם בעלת עוצמה משקית והחזקות רבות באמצעות חברת העובדים. רמון פעל להפרדת קופת החולים הכללית מההסתדרות - וכתוצאה מכך הצטמצם הארגון בכשני שלישים מחבריו - ונאלץ למכור את מרבית נכסיו. מאז ועד היום הצטמצם משמעותית היקף העובדים המאורגנים במשק, וכוחם המשותף ירד אף הוא.
בשנים מסוימות החל משנות ה-90, נמדדו בחלק מהמדדים קפיצות ברמת הפערים החברתיים-כלכליים במדינת ישראל, למרות הצמיחה הכלכלית באותה תקופה, יש הקושרים זאת ביישום קיצוני של מדיניות נאו-ליברלית, שהטיבה עם קבוצה מצומצמת של אנשי הון, תעשיינים ועובדים, בעיקר במגזרי ההייטק והפיננסים. כדי לעודד את הייצוא, ממשלת ישראל סיפקה הקלות מס והטבות למספר קטן של חברות גדולות, בעיקר בתעשיית ההייטק, המאופיינת בפריון עבודה גבוה ובשכר גבוה. מדיניות זו חיזקה את המגמה של ריכוזיות הייצוא: רוב הייצוא בארץ נעשה על ידי מספר קטן של חברות במגזר ההייטק שנהנות מתמיכה ממשלתית מסיבית. מדיניות זו יצרה העדפה לא רק לחברות אלא גם לעובדים במגזר היצוא, כך שגדל משמעותית הפער בין ענפי הייצוא, המאופיינים בפריון ייצור גבוה ובשכר גבוה, ובין ענפי הייצור לצריכה מקומית, המאופיינים בפריון ייצור נמוך ובשכר נמוך. כתוצאה מכך, קבוצה קטנה של תעשיינים ועובדים נהנתה משגשוג כלכלי בעוד שאר המגזרים נותרו מאחור. אחרים טוענים שהמדיניות הנאו ליברלית לא הייתה זו שהגדילה את הפערים אלא דווקא מדיניות ממשלתית המנוגדת לעקרונות השוק החופשי.
יש הטוענים שרבים מהפוליטיקאים בישראל, בימין ובשמאל המדיני, הם בעלי תפיסת עולם ניאו ליברלית. הפוליטיקאי המזוהה ביותר עם תפיסת עולם זו הוא בנימין נתניהו. בייחוד ניתן להצביע על מדיניות הקיצוצים העמוקה שהוביל ב-2003 בימיו כשר האוצר בממשלת שרון השנייה. זאת לצד קידום עקבי של מהלכי הפרטה, צמצום המגזר הציבורי ומאבק כנגד ארגוני העובדים.
ביקורת על ניאו ליברליזם.
פונדמנטליזם של שוק חופשי.
רבים ביקרו את הניאוליברליזם כנשען באופן בלתי רציונלי על "אמונה" ביעילות של שוק חופשי, ובעדיפות אימננטית שלו על-פני תכנון כלכלי מרכזי, אף בהיעדר ראיות לכך. על-פי הביקורת, הניאוליברל מייחס לשוק יכולות לתיקון-עצמי והבטחת חירות, אף בהיעדר ראיות של ממש. הכלכלן פול קרוגמן טען כי "laissez-fair absolutism תרם לאקלים אינטלקטואלי שבו ההאמנה בשוק החופשי מתעלמת מהראיות". ביקורות אלו מכנות אפוא את הניאליברליזם כ"פונדמנטליזם של שוק חופשי".
הפילוסופית הפוליטית ונדי בראון טענה שהניאלוברליזם הביא ל"כלכלת יתר של כל היבטי החיים", ומספר הוגים נוספים טענו כי "הפונדמנטליזם של השוק החופשי" הביא לכך שבפועל נזנחו ערכים חברתיים אחרים שלא ניתן למדוד אותם במדדים כלכליים. עוד נטען כי גישה זו הביאה לשחיקה של הדמוקרטיה, האדרה לא בריאה של אינדיבידואליזם קיצוני ודרוויניזם חברתי, ובסופו של יום אף לסדר יום כלכלי בלתי יעיל. מבין הדוגמאות הבולטות של טיעונים בדבר חוסר יעילות ישנם כשלי שוק, הצטברות של כוח והון בידי קבוצה קטנה, ריכוזיות משקית והזנחת ערכם של טובין ציבוריים וטובין פוזציונליים.
הביקורת של הליברליזם החדש.