עקב מחסור חמור באמצעי לחימה, ניסו 'ההגנה', כמו גם יתר ארגוני המחתרת, ולאחריהם צה"ל, להשיג נשק מכל מקום אפשרי. הם רכשו נשק מכל הבא ליד, כולל, בדרכים שונות, מן הבריטים ואף מערבים, וכן ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, מרגמות, רימוני יד, חומרי נפץ ותחמושת.
בימים שלפני פרוץ הלחימה הייתה מצבת החימוש של 'ההגנה' כדלהלן: מרגמות 3 אינץ' - 102, מרגמות 2 אינץ' - 596, רובי נ"ט - 19, מקלעים בינוניים - כ-200, מקלעים קלים - כ-700, רובים - כ-6,600 ותת-מקלעים - כ-3,600. לאלה ניתן להוסיף כמויות נשק אשר הוחזקו ביישובים ולא נרשמו. בשל האופי האקלקטי של צבירתו, מגוון הסוגים והדגמים של כלי הנשק הקלים היה גדול יחסית לכמות הכלים, דבר שהקשה מאוד על אחזקתם ועל השגת התחמושת הדרושה. תחמושת הייתה מגבלה חשובה לא פחות מכלי הירי. כדי לנסות לתת מענה לדבר זה הקימה ההגנה בשנת 1945 את מכון איילון שייצר עד הקמת המדינה כ-2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ, דבר שהיה חיוני לכוחות הלוחמים בשלב הראשון של המלחמה.
בתחילת המלחמה לא עמדו לרשות ה'יישוב' כלי נשק כבדים, כגון תותחים, טנקים, מטוסים או ספינות מלחמה. במהלך חודשי המלחמה הראשונים הוגדלה מאוד מצבת כלי הנשק, הן באמצעות הברחה מסיבית בדרכים שונות לארץ ישראל, והן באמצעות ייצור עצמי במפעלים מחתרתיים. מספר רב יחסית של כלי נשק קלים (בעיקר רובים ומקלעים) הגיעו מצ'כוסלובקיה, ומספר תותחים קלים הוברחו בשבועות האחרונים לפני תום המנדט הבריטי. כן יוצרו משוריינים מאולתרים, כגון (משוריין סנדביץ' או משוריין פרפר). אלה שימשו בעיקר במסגרת המלחמה על הדרכים.
הצד הערבי.
על הכוחות הערביים נמנו אנשי צבא ההצלה, אלה כללו מתנדבים מטעם הליגה הערבית, רובם מארצות ערב הסמוכות ומיעוטם מקרב ערביי ארץ ישראל, אשר התארגנו בסוריה קודם כניסתם לארץ. אלה מנו כ-3,000 עד 4,000 לוחמים וחדרו לארץ ישראל, על ציודם, אשר כלל גם משוריינים ותותחים, בתחילת 1948, תוך עצימת עיניים של הבריטים. צבא ההצלה פעל בצפון הארץ ובמרכזה.
הג'יהאד הקדוש התארגן בקרב ערביי ארץ ישראל. לוחמיו פעלו בעיקר במרכז הארץ. חטיבה אחת, לא אורגנית, באזור ירושלים, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, וחטיבה אחרת, אף היא לא אורגנית, בשפלה, בפיקודו של חסן סלאמה. כח נוסף של הג'יהאד הקדוש, בגודל פלוגה מוגברת, פעל בנצרת ובסביבתה. אלה היו מצוידים בנשק קל ובמשוריינים, שמקורם היה בריטי, או שלל יהודי שנפל בידיהם. לאלה נוספו מתנדבים של האחים המוסלמים ממצרים שפעלו בדרום. 'האחים', שאורגנו על ידי הצבא המצרי עוד בטרם פלישתו, מנו במקובץ כמה גדודים.
לכוחות שתוארו נוסף מספר בלתי קבוע של אנשי מיליציה, או תושבים ערביים חמושים בלתי מאורגנים, או מאורגנים למחצה, ביישובים הערביים השונים, אשר עסקו בעיקר בתפקידי משמר, או שהוזעקו להגנת יישובם בעתות חירום. אלה הוזעקו לעיתים גם לצורך התקפה באזורים סמוכים, אליהם הגיעו או נקלעו כוחות יהודיים ('פאזעה'). כמה אלפים מבין ערבי הארץ התנדבו לצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה, וכך קיבלו אימון צבאי בסיסי. לחלק מן המבוגרים יותר שבין הלוחמים הערבים היה ניסיון צבאי בלוחמה זעירה מימי המרד הערבי הגדול.
הגורם הבריטי.
עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר 'החלטת החלוקה', המשיכו הבריטים למנוע כניסת יהודים לארץ, מעבר לכמות ה'סרטיפיקטים', והמשיכו להילחם במפעל ההעפלה. הפיקוח היעיל על דרכי הים שיבש באופן חמור את יכולתם של היהודים להתחמש. לעומת זאת, ערבים, כולל כוחות צבאיים בלתי סדירים וסדירים למחצה, על נשקם, יכלו להיכנס לארץ באופן חופשי כמעט דרך גבולותיה היבשתיים הפרוצים. עם זאת, הבריטים הבהירו בתקיפות שלא יאפשרו כניסת צבאות סדירים לארץ, כל עוד המנדט בתוקפו.
הדלדלות כוחותיהם גרמה לכך שמעורבותם של הבריטים בשמירת הסדר פחתה והלכה. כך למשל, כוחות צבא ההצלה ערכו ניסיונות לכיבוש טירת צבי בפברואר 1948 ומשמר העמק באפריל, האחרון תוך שימוש בתותחים. מצד שני, לא מנעו הבריטים את כיבוש הערים המעורבות: טבריה, צפת וחיפה וכן את כיבושם של כפרים ערביים רבים, בידי היהודים, והתערבו רק ביפו (עד שהערבים עצמם נכנעו). למעשה, הם התרכזו יותר ויותר בשמירת צירי הפינוי, והתערבו רק משאלה עמדו בסכנה, לדעתם. בכל זאת, לעיתים מצאו עצמם הבריטים מעורבים בתקריות אש שונות משני הצדדים, שאף שאפו להצטייד בנשק רב ככל האפשר ממחסני הצבא המתפנה. כך, בחודשים ינואר-מאי 1948 נהרגו 144 בריטים. כוחות הלגיון הערבי, אשר כל עוד שרר שלטון המנדט נחשבו לחלק מן הכוחות הבריטיים, התערבו מספר פעמים לטובת הערבים.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 במאי ל-15 בו. גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. כן פינו הבריטים ציוד וחיילים למחנות באזור רפיח, על גבול ארץ ישראל ומצרים, אותם סיימו לפנות עד 26 ביולי.
שלבי המלחמה.
מקובל לחלק את מלחמת העצמאות למספר שלבים עיקריים:
מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'.
עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם על 'תוכנית החלוקה', תקפו כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ-ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, את היישוב היהודי. כיריית הפתיחה במלחמה זו נחשבת ההתקפה על אוטובוס 2094 של 'אגד', ב-30 בנובמבר 1947, שבה נהרגו חמישה יהודים מנוסעיו.
שלב זה במלחמה התנהל במקביל לפינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל. בחודשים הראשונים של מהלך הפינוי הבריטי פיקוד 'ההגנה' אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים. פעולות תגמול אלה כללו, למשל, מארבים לפגיעה בתחבורה הערבית, או פשיטות לשכונות (בלאד א-שייח', למשל) או כפרים ערביים (אל ח'סאס שבאצבע הגליל, או סעסע למשל). לעומת האיפוק בלחימה, הנהגת 'היישוב' ניצלה את אותם חודשים ראשונים למלחמה לצבירת כוח: מכ-10,000 מגויסים בינואר 1948, לכ-16,000 ב-1 במרץ, וכן לארגונם ולאימונם. כן לבשה 'ההגנה', יותר ויותר, צורה של צבא סדיר. כך, החל מפברואר החל 'היישוב' לגייס חיילים גיוס מלא (כלומר, מגורים במחנה צבאי). כן החל תהליך התמקצעות: באותו חודש הוקם 'שירות המשוריינים', קמו מחלקה משפטית, שירותי דת, משטרה צבאית, 'שירות התותחנים', 'השירות הימי', 'שירות המהנדסים', וחלק מאלה הפכו בחודשים הבאים לחילות של ממש.
במהלך הלחימה הבלתי סדירה התמקדו הקרבות בשלושה סוגי אזורים עיקריים:
בשלב זה של המלחמה ספג הצד היהודי כישלון מדיני, כאשר נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את 'תוכנית החלוקה' ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
הפעלת תוכנית ד'.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
המבצע הגדול הראשון, שנערך במסגרת המעבר של הכוח הצבאי של היישוב היהודי ממגננה למתקפה, היה מבצע נחשון אשר נערך בתחילת אפריל. מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך לירושלים על ידי השתלטות על הדרכים המובילות אליה. הוא נערך בכוח של מספר גדודים שפעלו תחת מסגרת חטיבתית לא-אורגנית. במהלך המבצע הועברו מספר שיירות מזון ואספקה לירושלים, אם כי הדרך לעיר נחסמה שוב, תוך זמן קצר. מבצע 'נחשון' היה נקודת המפנה לטובת היישוב היהודי במלחמתו נגד ערביי ארץ ישראל והכוחות שסייעו להם. בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח ומבצע מכבי להעברת שיירות נוספות ולהשתלטות על חלקים גדלים והולכים של הדרך לירושלים. כן הרחיבה 'ההגנה' מאוד את השטח שבשליטת היהודים בירושלים במבצע יבוסי ואחר כך במבצע קלשון. בה בעת נהדפו התקפות צבא ההצלה על קיבוץ משמר העמק, ושל גדוד דרוזי על קיבוץ רמת יוחנן, בעקבות התקפה זו הסכימו הדרוזים להצטרף כלוחמים לצד כוחות 'ההגנה'.
עד להכרזת המדינה נכבשה סביבת העיר יפו (מבצע חמץ), והחלקים הערביים של טבריה, חיפה וצפת, וכן עשרות כפרים ערביים בסביבת אותן ערים. כמו כן גברה מאוד מנוסה המונית של ערביי ארץ ישראל, וזו נחשבת כראשיתה של בעיית הפליטים הפלסטינים. בתחילת מאי נכבשו רוב הכפרים הערביים באזורי רחובות וגדרה (מבצע ברק), ובאמצע מאי נכבשו גם כפר סאבא (כפר סבא הערבית, מבצע מדינה), ביסאן (מבצע גדעון) ועכו (מבצע בן עמי). הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש, הן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה הפניית תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.
הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב.