בשנת 2013 הונהגה שיטת דירוג חדשה ב-MotoGP. עשרת הרוכבים בעלי זמני ההקפה המהירים ביותר באימונים החופשיים התחרו במקצה דירוג בשם Q2. לפני כן, התחרו שאר הרוכבים במקצה דירוג נפרד בשם Q1. שני הרוכבים המהירים ב-Q1 זכו להצטרף לעשרת הרוכבים המהירים ולהתחרות גם הם על דירוג 12 הרוכבים המהירים ב-Q2.
זינוק מהעמדה הבכירה ביותר, המכונה פול פוזישן (באנגלית: pole position), נחשב להישג משמעותי והוא משמש כאחד המדדים בהערכת הצלחתו של רוכב במהלך השנים.
מרוצי הגרנד פרי אורכים בדרך כלל עד כשעה. נתון זה נגזר מאורך הדרך שצריכה לנוע מ-95 עד 130 קילומטר. מספר ההקפות משתנה ממסלול למסלול בהתאם לאורך ההקפה וכמו כן הוא משתנה בין הקטגוריות כאשר בקטגוריה הבכירה מספר ההקפות הוא הרב ביותר. בסיום המרוץ מובלים שלושת האופנועים המנצחים במרוץ לאזור המכונה "פארק פֵרְמֶה" לבדיקת עמידה בתקנות.
שיטת הניקוד לרוכבים במרוץ התעדכנה במהלך השנים וכיום הרוכבים שסיימו בחמישה עשר המקומות הראשונים מקבלים ניקוד כדלקמן:
במסגרת הכללים החלים על מבנה האופנוע ניתן למנות הגבלות על משקל האופנוע, מבנה המנוע (שתיים או ארבע פעימות, מספר צילינדרים), כמות דלק מותר, מידות חישוקי גלגל, סוגי דלק, סוגי שמנים, רמת רעש מקסימלית ועוד. חלות גם מגבלות על שימוש בחומרים אקזוטיים לדוגמה השימוש בטיטניום אסור בחלקי שלדה מסוימים.
מגבלות החלות על אופנועים בקטגוריות השונות כפי שהיו בעונת 2012 (סקירה חלקית):
MotoGP.
החל מ-2012 הונהגה תת-קטגוריה חדשה בשם CRT המתחרה ביחד עם אופנועי MotoGP. על אופנועים אלו חלות רוב המגבלות של אופנועי MotoGP אך הם מיועדים לקבוצות עצמאיות המתחרות בעלויות נמוכות יותר מקבוצות היצרן. העלויות הנמוכות מושגות באמצעות חוק המחייב את קבוצות ה-CRT למכור לפחות ארבעה ממנועיהן ותיבת ההילוכים במחיר של 20,000 אירו. מגבלה זו היא המקור לשם CRT המוצמד לקבוצות אלו ב-MotoGP (השם CRT הוא ראשי תיבות של Claiming Rule Team).
האופנועים.
האופנועים המתחרים במרוצי גרנד פרי הם הטובים בתחומם. הם מיוצרים ממיטב החומרים ומיישמים את הטכנולוגיות החדישות ביותר זמן רב לפני שהן מגיעות, אם בכלל, לכביש הציבורי. אופנועים אלו אף עשויים לכלול מרכיבים שיעילותם מוטלת מראש בספק והם נועדו רק לצורך ניסוי או הדגמת יכולת טכנולוגית של יצרן. מבחינה טכנולוגית אופנועי הקטגוריות הנמוכות נחשבים צנועים יחסית לאופנועי ה-MotoGP. הם נמכרים גם לתחרויות מקומיות ואליפויות לאומיות. לעומתם, אופנועי ה-MotoGP הם אבות טיפוס שאינם מיועדים לשום שימוש מלבד התחרות בגרנד פרי.
באופנועי ה-MotoGP ניתן למצוא שימוש בחומרים כדוגמת טיטניום, סיבי פחמן וחומרים מרוכבים אחרים (היכן שמתירה החוקה). המוטיבציה לשימוש בחומרים היקרים הללו היא השגת עמידות וקשיחות במשקל נמוך יותר. סיבי פחמן משמשים למשל את בלמי הפחמן. ייחודם הוא בכך שבניגוד לבלמי הפלדה המוכרים מאופנועי הכביש הסדרתיים, הם משפרים את עוצמת הבלימה ככל שהם מתחממים. הספקי אופנועי ה-MotoGP מגיעים ל-240 כוחות סוס. בשנת 2008 היו שיאני הכוח והמהירות אופנועי דוקאטי שעשו שימוש בשסתומים פניאומטיים המוכרים מעולם מרוצי המכוניות של פורמולה 1. המבנה הבסיסי של אופנוע מקשה על ניצול כוח המנוע הרב עקב חתימת הגומי המינימלית של צמיג האופנוע המניע (האחורי). לשם כך משולבות באופנועי ה-MotoGP מערכות בקרת משיכה המווסתות באופן ממוחשב את כח המנוע בתנאי האצה. בנוסף, באופנועים משולבים אמצעי ניטור (טלמטריה) המאפשרים למכונאי הקבוצות לעקוב תוך כדי מרוץ אחר פרמטרים שונים בהתנהגות המנוע והמתלים.
היבטים כלכליים.
רמת התחרותיות חשובה מאוד עבור המארגנים כדי לקדם את רמת ההתעניינות של הקהל. היכולת לשמור על פופולריות סדרה גבוהה חשובה כמובן לשמירה על תקציבים גדולים שהם בסופו של דבר הכוח המניע את המרוצים. בדומה לכל ספורט מקצועני גם כאן משחקים תפקיד חשוב נותני החסויות, זכויות השידור והפרסום, היצרנים, וגם הקהל במסלולי המרוץ וההוצאה הנלווית שלו. כדי לקדם את הצלחת הגרנד פרי, ה-FIM מעביר את ניהול המרוצים לחברה מסחרית. כיום זו היא חברה איטלקית בשם "דורנה".
קבוצות המרוצים מזוהות כמעט תמיד עם נותן חסות ראשי שבדרך כלל נותן את שמו לקבוצת המרוץ. במשך עונת מרוצים הקבוצה מעסיקה מספר רוכבים קבועים (מרוכב בודד בקבוצה קטנה ועד לארבעה רוכבים בקבוצות גדולות). כל רוכב מלווה בצוות מכונאים המטפלים בצמד האופנועים של הרוכב כאשר עלויות אחזקת קבוצה בקטגוריה הבכירה עשויות לנוע בין מיליוני דולר לעשרות מיליוני דולר לעונה.
ניתן להבחין בין קבוצות יצרן רשמיות שמנוהלות על ידי יצרן האופנועים לבין קבוצות פרטיות שמנוהלות באופן עצמאי ומתחרות עם אופנוע של יצרן שממנו הן מקבלות שרות בתשלום. בתווך ניתן למנות קבוצות לוויין חצי רשמיות שמאפשרות בין השאר קשר בין נותן חסות עשיר לקבוצה המעסיקה רוכבים הפופולריים בשוקי היעד של נותן החסות. תופעה נדירה יחסית כיום ונפוצה בהרבה בעבר, הייתה השתתפות של רוכבים פרטיים שהתחרו בתקציבים זעומים ואף הצליחו לעיתים להכות את הרוכבים הרשמיים. גם כיום הישגים כאלו הם אפשריים ומתרחשים מדי פעם. אולם זה נעשה קשה מכיוון שהיצרנים מעורבים מאוד בקבוצות המרוץ שלהם ואינם משחררים טכנולוגיות וחלקי אופנוע חדשים לקבוצות הפרטיות. בקבוצות הפרטיות מתחרים בדרך כלל עם דגמי אופנועים ששימשו בעונות קודמות את קבוצות היצרן.
איסורוקו ימאמוטו
איסורוקו יממוטו
איסורוקו יממוטו ("Yamamoto Isoroku" :山本 五十六; 4 באפריל 1884 – 18 באפריל 1943) היה מרשל-גנרל ימי ("gensui kaigun-taishō" :元帥海軍大将; מקביל לדרגת אדמירל צי) והמפקד העליון של הצי היפני המשולב במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו מילא מספר תפקידים בכירים בצי הקיסרי היפני, והיה אחראי על מספר רב של שינויים וארגונים מחדש בצי, בעיקר בתחום התעופה הימית. בראשית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היה המפקד העליון של הצי המשולב וככזה עמד מאחורי קרבות גדולים, בהם ההתקפה על פרל הארבור וקרב מידוויי. הוא נהרג בעת טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה כשהמטוס בו טס נפל למארב ויורט על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים. מותו היה מכה קשה למורל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי.
יממוטו נולד בשם איסורוקו טקאנו ("Takano Isoroku" 高野 五十六) בעיר נגאוקה שבמחוז ניאיגטה, בנו של סדיושי טקאנו, סמוראי ממחוז נגאוקה. משמעות השם "איסורוקו" היא "56" ביפנית עתיקה, והיא הצביעה על גילו של האב כשנולד איסורוקו.
ב-19 במאי 1915, לאחר מות הוריו, אימצה משפחת יממוטו, משפחת סמוראים גדולה מנגאוקה, את איסורוקו וכך קיבל את שם המשפחה. מנהג זה של אימוץ גברים צעירים היה נפוץ בקרב משפחות סמוראים ללא בנים, וזאת על מנת לדאוג להמשכיות שם המשפחה. ב-1918 נישא יממוטו לרייקו מיהאשי, איתה הביא לעולם שני בנים ושתי בנות.
קריירה מוקדמת.
לאחר שסיים את לימודיו במחזור ה-32 של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1904 שירת יממוטו כאיש צוות על הסיירת "נישין" במהלך מלחמת רוסיה–יפן. ב-27 במאי 1905, הוא נפצע במהלך קרב צושימה, בו איבד שתי אצבעות (אצבע מורה ואמה) בידו השמאלית, ובנוסף, נפצע ברגלו הימנית. לאחר הפציעה, היה מאושפז כחודשיים. בשנים הבאות הרבה להדריך צוערים בהפלגות אימונים לקוריאה, סין ופעם אחת, במרץ 1909, גם לחוף המערבי של ארצות הברית. הוא שב למכללת המטה הימי ב-1914 וסיים את לימודיו ב-1916 בדרגת לוטננט קומנדר.
ב-5 באפריל 1919 נשלח יממוטו לארצות הברית כדי ללמוד אנגלית. ביוזמתו, הוסיף ללימודים אלה משימה נוספת, מחקר בענייני נפט, גורם חשוב ביותר לתפעול ציים מודרניים. בעת שהותו בארצות הברית, קבע את מגוריו בבוסטון. יממוטו עשה זמן זמן קצר, באביב 1920, כתלמיד לאנגלית בהרוורד. לאחר שסיים את לימודיו ב-1921, חזר ליפן ובאוגוסט, התמנה לקצין מבצעים של סיירת קלה. בדצמבר של אותה שנה, התמנה למדריך במכללת המטה של הצי.
שנות ה-20 וה-30.
ב-1923 התקדם יממוטו לדרגת קפטן, וב-13 בפברואר 1924 היה לחלק מהמשלחת היפנית שביקרה במכללת הלוחמה הימית האמריקאית. מאוחר יותר באותה שנה, שינה יממוטו את תחום התמחותו מתותחנות ימית לתעופה ימית. בשנת 1926, יממוטו התמנה לתפקיד הנספח הימי בארצות הברית. תפקידו הפיקודי הראשון היה על הסיירת "איסוזו" ב-1928, ולאחריה פיקד על נושאת המטוסים אקאגי.
יממוטו השתתף בוועידה הימית השנייה בלונדון ב-1930 בדרגת אדמירל-משנה, ובוועידה הימית בלונדון של שנת 1934 בדרגת תת-אדמירל, מפני שהממשלה היפנית חשה שמומחה צבאי צריך ללוות את הנציגים הדיפלומטים לשיחות בנושא הגבלת החימוש. יממוטו היה תומך נלהב של תעופה ימית ומילא את תפקיד ראש מחלקת האווירונאוטיקה בצי לפני שקיבל מינוי למפקד שייטת נושאות המטוסים הראשונה. הוא אף התנגד לפלישה למנצ'וריה ב-1931, למלחמה עם סין שבאה בעקבותיה ב-1937 ולהסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית ועם איטליה הפשיסטית. כסגן שר הצי, התנצל יממוטו בפני שגריר ארצות הברית ביפן ג'וזף גרו על הפצצת ספינת התותחים האמריקאית "פָּנַאי" בנהר היאנגצה בדצמבר 1937. עמדותיו אלה הפכו אותו למטרה להתנקשויות פוליטיות בעיני גורמים מיליטנטיים ביפן.