בין הספרים שפרסם, היו גם "לזכרונך", שכתב לזכר אשתו, ו"סרי", הכולל מכתבי לימוד והדרכה הכתובים אל בנו.
החל מ-1948 חיה משפחת סכאכיני בגלות. בשנת 1953 נפטר בנו סרי באופן פתאומי מדום לב ושלושה חודשים מאוחר יותר נפטר סכאכיני עצמו. שתי בנותיו של סכאכיני, דומיה והאלה, התגוררו ברמאללה שבגדה המערבית (באותה עת תחת שלטון ירדן), ולשתיהן הייתה קריירה ארוכה בתחום החינוך.
סכאכיני כתב יומן מפורט, החל מתחילת פועלו בתנועת התחייה האורתודוקסית ועד לבריחתו מקטמון ב-1948. במהלך הבריחה מהירה, לא נשמר בידיו היומן בשלמותו. בשנת 1955 ערכה האלה את יומנו של סכאכיני ופרסמה אותו בשם "כזה אני, רבותי" (בערבית: כאד'א אנא יא דניא; יומיאת ח'ליל אל-סכאכיני).
אמרה זו, של המשורר אל-מתנבי שהיה נערץ על סכאכיני, מסכמת את אחת הרשומות ביומנו, והייתה שגורה בפיו. האלה חשבה שיש באמרה לסמל משהו מאביה, האיש שעל כרטיס הביקור שלו נכתב:
היומן מתאפיין בעושר של מידע, בכנות ויושר אינטלקטואלי ובמחשבה ביקורתית על הבעיות שעל סדר היום של הציבור הערבי והפלסטיני. היומן מפורט במיוחד לגבי שנת 1919, מכיוון שהיומן של שנה זו נשתמר כולו. היומן כולל תיאור מעניין במיוחד של השבועות האחרונים בקטמון בזמן מלחמת העצמאות ושל נטישת המשפחות את השכונה.
ב-1967, חודש לאחר מלחמת ששת הימים, שבו דומיה והאלה סכאכיני לבית המשפחה בקטמון לביקור, 19 שנה לאחר שנטשוהו. את החוויה תיארה האלה סכאכיני כ. נחמה פורתא מצאו האחיות בעובדה שהבית הוסב לשמש כגן ילדים, שכן אהבה לילדים הנחתה את דרכו של אביהן, איש החינוך, שהרבה לצטט את דברי ישו: .
הנצחה.
על שמו רחוב בבית חנינא, בית ספר לבנות בעיר העתיקה בירושלים ומרכז תרבות ברמאללה.
קריאת הגבר
קריאת הגבר הוא ציון זמן הלכתי קודם לעלות השחר, לקראת סוף הלילה.
מקור המונח.
על מקור ופירוש השם "קריאת הגבר" נחלקו אמוראים בתלמוד בבלי. לדעת רב, גבר הוא "גברא" בארמית כלומר אדם, והכוונה לאיש מסוים שהיה ממונה על לוח הזמנים בבית המקדש וקורא אותם בקול. לדעת רב שילא, גבר הוא תרנגול, והכוונה לזמן קריאתו של התרנגול סמוך לאור היום.
דיני קריאת הגבר.
בתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ, א נכתב:
זמן קריאת הגבר שימש לביצוע פעולות אחדות בבית המקדש:
בתלמוד אף נזכר זמן קריאת הגבר כציון זמן המומלץ לצאת לדרך ארוכה.
זמן 'קרות הגבר'.
הרמב"ם ב'משנה תורה' פוסק שקרות הגבר הוא בשעה הנקראת גם 'עלות השחר'.
לעומתו רש"י וכן בעלי התוספות סוברים שהוא מוקדם יותר מעלות השחר בפרק זמן קצר.
מזבח החיצון
פול טורטלייה
פול טורטלייה (בצרפתית: Paul Tortelier; 21 במרץ 1914 - 18 בדצמבר 1990) היה צ'לן, מלחין ומורה למוזיקה צרפתי.
חייו.
טורטלייה נולד בפריז, אביו היה נגר (שניגן בכינור ובמנדולינה). טורטלייה הצעיר החל לנגן בצ'לו לאחר שאמו האזינה לרביעיית מיתרים מאת בטהובן ובחרה עבורו הכלי. בגיל 12 החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז. בגיל 16 קטף את הפרס הראשון של הקונסרבטואר ובכך סיים את לימודיו.
ב-1935 הצטרף טורטלייה לשורותיה של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו וניגן שם עד לשנת 1937, בין השאר תחת שרביטם של ארטורו טוסקניני וברונו ולטר. טורטלייה אף שימש כסולן במהלך ביצוע יצירתו של ריכרד שטראוס - הסימפוניה "דון קישוט" בניצוחו של המלחין. יצירה זו הפכה ברבות השנים מזוהה עם טורטלייה בשל אהבתו אליה. טורטלייה הרבה לבצעה ואף הקליט את ביצועיו אותה מספר פעמים.
ב-1939 הצטרף טורטלייה לתזמורת הסימפונית של בוסטון.
ב-1947 הופיע לראשונה על אדמת בריטניה, שהפכה עם השנים למרכז פעילותו העיקרי. תחת שרביטו של תומאס ביצ'ם ביצע טורטלייה שוב את דון-קישוט של שטראוס.
בשנת 1950 הזמין אותו פאבלו קאזאלס לשמש בתפקיד צ'לן מוביל של תזמורת פסטיבל פראד. באותה שנה גם הלחין טורטלייה קונצ'רטו לשני צ'לים ותזמורת.
טורטלייה הושפע מאוד מהקמתה של מדינת ישראל וגילה מעורבות ועניין רבים בהתפתחותם של המדינה והאידיאלים שעיצבו אותה. הגשמתו הגיעה לשיא כאשר בחר בסתיו 1955 להגיע לישראל עם אשתו ושני ילדיו ולגור למשך כשנה בקיבוץ מעברות.
בהשראת השהות בקיבוץ הלחין טורטלייה את "סימפוניית ישראל", אותה הקדיש למדינה הצעירה ולעם היהודי מקימה. בחודש יוני 1966, עת הופיע בישראל כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ניגן שני קונצרטים בקיבוץ מעברות, בו שהה עשר שנים קודם לכן.
עם השנים הפך לאחד ממורי הצ'לו המוערכים בעולם. טורטלייה לימד שנים רבות בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיו נמנו, בין השאר, הצ'לנית הבריטית הווירטואוזית ז'קלין די-פרה, הצ'לנית הצ'כית מיכאלה פוקאצ'ובה והצ'לנית הישראלית-צרפתייה שולמית לורין המנגנת עד היום בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנות ה-70 הוקלטה לטלוויזיה סדרת כיתות אמן שהעביר לתלמידיו. זו הפכה עד מהרה לדוגמה ומופת של הוראת מוזיקה והדגימה לצופים את סגנון נגינתו הדינאמי והאמוציונאלי.
נפטר בפריז בשנת 1990.
משפחתו.
ב-1944 התגרש מאשתו הראשונה מאדלן גסטו (Madeleine Gaston). אשתו השנייה מוד מוניק מארטה (Maud Monique Martin), צ'לנית בעצמה שהופיעה בצוותא עם טורטלייה. בנו, יאן פסקל, הוא מנצח מוכר בעל שם עולמי ובתו מריה דה לה פו היא פסנתרנית.
דיאמינציה
דיאמינציה (באנגלית: Deamination) היא תגובת חמצון שבמהלכה ניתקת קבוצת אמינו (NH2) מתרכובת מסוימת. אנזימים שמזרזים תגובות דיאמינציה נקראים דיאמינצים (באנגלית: Deaminases).
בגוף האדם, דיאמינציה מתרחשת בעיקר בכבד, אך היא יכולה להתרחש גם בכליות. במצבים בהם הגוף צורך יותר מדי חלבונים, דיאמינציה משמשת כדי לפרק את חומצת האמינו מהם עשויים החלבונים לאנרגיה כימית. קבוצת האמינו שמוסרת מחומצת האמינו הופכת לאמוניה. שאר החומצת אמינו עשויה בעיקר מפחמנים ומימנים והיא תעבור חמצון או חיזור ותהפוך לאנרגיה. האמוניה היא רעילה לגוף האדם ולכן אנזימים ממירים אותה לשתנן או חומצת שתן על ידי הוספת מולקולות פחמן דו-חמצני כשלב הראשוני במעגל האוריאה, שגם הוא מתרחש בכבד. לאחר מכן השתנן וחומצת השתן יכולים בבטיחות לפעפע לדם ומשם לצאת בשתן.
תגובות דיאמינציה בDNA.
ציטוזין (C).
תגובת דיאמינציה ספונטנית היא תגובה ההידרוליזה של ציטוזין (C) לאורציל (U), בה משתחררת מולקולת אמוניה. במעבדה תהליך זה יכול להתרחש באמצעות ביסולפיט שיכול לעשות דיאמינציה לציטוזין, אבל לא ל- (צורה מתילטית של ציטוזין). תכונה זו אפשרה לחוקרים לרצף DNA שעבר מתילציה.
פטירה
גפן (ישוב)
פצצת גרעין
הסנגוריה הציבורית
תלת טוריות
משרד הבינוי והשיכון
משרד הבינוי והשיכון הוא המשרד האחראי על תחום הבנייה והדיור בישראל, כמו גם על יצירת תנאים שיאפשרו למשקי הבית בה אפשרות סבירה לדיור. בין השאר, המשרד מעודד הגברת הבנייה למגורים, אכיפת תקני בנייה, שיקום שכונות ותיקות והתחדשות עירונית.
היסטוריה.
בממשלה הזמנית, הופקדו ענייני משרד הבינוי בידי מרדכי בנטוב, שהיה שר העבודה והבינוי. עם זאת, המושג "משרד הבינוי" היה רווח. עם הקמת ממשלת ישראל הראשונה הועבר מנהל התכנון למשרד הפנים ושאר יחידות משרד הבינוי הוכללו באגף השיכון של משרד העבודה.
המשרד הוקם בשנת 1961, ובמשך השנים פוצל ושמו שונה מספר פעמים בין משרד הבינוי והשיכון לבין משרד השיכון. בשנת 2014 הוסב שמו לשם משרד הבינוי וב-2015 הוחזר השם משרד הבינוי והשיכון.
משרדים.
משרדי משרד הבינוי היו בתל אביב ובשנת 1950, עת עלתה משרד העבודה לירושלים הושאר אגף השיכון בתל אביב בקריה.
בעת הקמת המשרד בנובמבר 1961 החליט יוספטל להשאיר אותו בתל אביב למרות מחאות על מיקום משרד ממשלתי שלא בירושלים. בשנת 1970 עברה הנהלת המשרד למגדל ירושלים. בהמשך עברו יחידות המשרד לקריית הממשלה במזרח ירושלים.
פעילות.
משרד הבינוי והשיכון אחראי לביצוע מדיניות הממשלה בנושאי פתרונות דיור לכלל האוכלוסייה, שיקום שכונות ומשכנתאות (פיקוח על הבנקים למשכנתאות וטיפול בקבוצות חריגות). במסגרת הטיפול באוכלוסיות חלשות מעניק המשרד סובסידיות לרכישת דירה, לבניית דירה או להרחבתה, וכן משתתף בתשלומי שכר דירה ומתן דירות בשיכון הציבורי לאוכלוסיות משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות. נושאים אלו מטופלים על ידי מינהל לסיוע בדיור.
יעד נוסף של המשרד הוא שיפור איכות הבנייה בישראל, עידוד יזמות עסקית ופעילות למניעת כשלי בנייה. אחת מן התוכניות המרכזיות של המשרד היא שיקום שכונות ותיקות: במסגרת תוכנית זו פועל המשרד לשפץ את המבנים ולפתח את תשתיותיהם, תוך שימת דגש על שיפור השירותים החברתיים ועל ההשתלבות החברתית-כלכלית של האוכלוסיות החלשות בזירה המקומית. דוגמה לכך היא תוכנית "פינוי בינוי", הפועלת לרווחת הדיירים הוותיקים של שכונות אלה ולשיפור החזות המקומית.
מאז 1977 למשרד הבינוי והשיכון יש גם השפעה מדינית מכיוון שבניה בהתנחלויות ובשכונות בירושלים מעבר לקו הירוק נמצאת בתחום פעילותו. עמדתו הפוליטית של השר המכהן בתפקיד והשתייכותו לשמאל או לימין יכולה להשפיע על היקף הבניה מסוג זה שיזום משרד הבינוי בתקופת כהונתו.
למשרד הבינוי והשיכון תאגידים וחברות ממשלתיות הכפופות לו מקצועית ומיניסטריאלית, כגון:
שר הבינוי
שר השיכון
שר הבינוי והשיכון
משרד השיכון
המשרד לקליטת עליה
ז'קלין די-פרה
פול טורטליה
מוזיאון אגד
ג'יימס גאלאווי
לוגוגרמה
לוגוגרמה או לוגוגרף היא סימן אורתוגרפי שמבטא מילה שלמה, או מורפמה (רכיב דקדוקי), להבדיל מסימנים המייצגים פונמות, או הברות. לדוגמה, הביטוי: 3% מורכב משתי לוגוגרמות, שמייצגות את הביטוי בעברית: שלושה אחוזים.