אליס היה בנו של המתמטיקאי והפילולוג אלכסנדר ג'ון אליס. הוא ואחותו התאומה, מרים אן, נולדו ב-2 ביולי 1844. הוא היה מוכר במשפחתו כ"טריסטי" ובילה את שנותיו הראשונות בבאת', בקליפטון ובאדינבורו, לאחר מכן נשלח לבית הספר בקווינווד קולג' בהמפשייר.
בבית הספר אליס הצטיין במתמטיקה, ולמד גם רישום, הוא לא אהב את הדגש שהושם על העתקה במקום על אמנות מקורית. בשנת 1862 נסע אליס לקינגס קולג', לונדון, שם זכה במהלך השנה השנייה להצטיינות הגבוהה ביותר במחלקה למדעים שימושיים בתולדות הקולג'. הוא זכה בכל המלגות שהציעה המכללה וזכה בתואר נספח אקדמי בקולג' לאחר לימוד של שנתיים בלבד, כהוקרה על הישגיו יוצאי הדופן.
לאחר הלימודים באוניברסיטה, אליס השלים התמחות בפיקוח מהנדס הרכבת סר ג'ון פאולר והפך לשותף בחברת מהנדסים. לאחר מספר שנים החליט אליס כי הייעוד שלו טמון באמנות. מכיוון שהיו לו אמצעים מספיקים לפרנס את עצמו, נטש את ההנדסה והקדיש את זמנו לציור שמן.
קריירה אמנותית.
כמה מציורי השמן המוקדמים של אליס הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות. למרות זאת, הוא הרגיש כי הטכניקה שלו זקוקה לשיפור ועבר לפריז כדי להיות תלמידו של לאון בונה, והתאמן 12 שעות ביום. אליס היה אחד מ-170 תלמידים מ-43 מדינות בסטודיו של בונה באותה תקופה, אך נראה כי פיתח ידידות עם מורו, שיעץ לו להתמקד בציור היסטורי. אליס, לעומת זאת, התעניין יותר בציור נוף ודחה את הצעתו של בונה.
לאחר לימודיו בפריז, החל אליס לנסוע לרשום סצינות ממסעותיו. בשנת 1878 בילה שישה חודשים בקפריסין, שהייתה תחת הכיבוש הבריטי, שם הוא חלה בקדחת. למרות זאת, הוא חזר עם 50–60 רישומי צבעי מים שנמכרו כולם לאחר תערוכה ברחוב בונד באפריל 1879. הצלחה זו עודדה אותו לתכנן טיול שאפתני יותר, וכך ב-1 באוקטובר 1879 עלה על ספינת קיטור לאלכסנדריה במטרה לבקר בסוריה, אסיה הקטנה ומסופוטמיה.
אליס הצליח לנסוע מחוף סוריה, בדרך יבשתית לדיארבקיר בדרום-מזרח טורקיה ולאחר מכן ברפסודה במורד החידקל למוסול ולבגדאד בעיראק. מבגדאד, אליס נסע דרך היבשה לתדמור ולדמשק בסוריה ואז לביירות, לבנון.
לאחר שובו הציג כ-90 סקיצות ממסעותיו, ומכר אותם מיד.
אליס כתב גם תיאור מאויר של שני כרכים על מסעו, "על רפסודה ודרך המדבר", שראה אור בשנת 1881.
המסע הבא של אליס היה למצרים באביב 1882.
הוא בילה שלושה שבועות בפירמידות, שם שהה אצל האגיפטולוג פלינדרס פיטרי, ועזב את המדינה בחודש מאי, רגע לפני הטבח באלכסנדריה ב-11 ביוני 1882, שזירז את המלחמה האנגלו-מצרית.
כעבור מספר שנים, אליס ערך טיול נוסף במזרח הים התיכון, ביקר באתונה, ושלוש סקיצות שצייר נבחרו על ידי ג'ורג' הראשון מיוון. לאחר מכן, ערך שלושה ביקורים באזור הארקטי, כולל בשפיצברגן, וחזר שוב לים התיכון.
בשנת 1896 נישא אליס והתגורר בנוחות בלונדון.
13 יום
קנדידו פורטינרי
קנדידו פורטינרי (בפורטוגזית: Candido Portinari; 29 בדצמבר 1903 – 6 בפברואר 1962) היה צייר ברזילאי. הוא נחשב לאחד הציירים הברזילאים החשובים ביותר, כמו גם לבולט והמשפיע ביותר על סגנון הנאו-ריאליזם בציור.
פורטינרי צייר יותר מחמשת אלפים ציורי קנבאס, משרטוטים קטנים ועד עבודות מונומנטליות כמו לוחות "מלחמה ושלום", שנתרמו למטה האו"ם בשנת 1956. פורטינרי פיתח מודעות חברתית לאורך כל ימי יצירתו ושמר על חיים פעילים בעולמות התרבות והפוליטיקה הברזילאית.
ביוגרפיה.
מהלך חיים וקריירה.
הוא נולד לז'יובאן בטיסטה פורטינרי ודומניקה טורקאטו, מהגרים איטלקים מצ'יאימפו ויצ'נצה, וונטו, במטע קפה ליד ברודובסקי בסאו פאולו. תוך שגדל במטע קפה עם אדמה כהה ושמיים כחולים, פורטנרי צבר את השראתו מהמולדת שאהב. ברוב הציורים המאוחרים שלו, ציורי קיר ופרסקו, הוא השתמש בצבע כחול והרבה חומים ואדומים מכיוון שזה היה צבע ביתו.
אחת העבודות הראשונות של פורטינרי הייתה לצלם צילומים שבהם תפס מקרוב את התמונה המדויקת ואת צבעיה ואז להגדיל אותה. הן נמכרו בהצלחה מכיוון שהדמיון למציאות היה מדהים. לאחר מכן למד פורטינרי בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בריו דה ז'ניירו אצל רודולפו אמאדו. בשנים 1923, 1925 ו-1927 זכה פורטינרי בפרסים בסלון האמנות של בית הספר ובשנת 1928 קיבל מלגה מטעם ממשלת ברזיל ללימודים באירופה במשך שלוש שנים. שהות זו השפיעה באופן משמעותי על פורטינרי. הוא חקר יצירות אמנות אירופאיות שונות, ביקר במוזיאונים ובמהלך מסעותיו פגש את אשתו לעתיד, מריה מרטינלי. לאורך כל נסיעותיו הוא לא צייר הרבה אלא למד והתבונן על החיים מנקודה אחרת, בתקווה לתרום כך גם לשיפור מולדתו. הוא חזר לברזיל והתמסר באופן מלא למתן ביטוי אורח החיים הברזילאי האמיתי ולכידה מדויקת של הכאב והמאבקים של העם באמצעות האמנות שלו.
לאחר שובו החל פורטינרי להציג באמנותו את המציאות של ברזיל, החל מיופייה הטבעי וכלה בחייהם הקשים של האוכלוסיות העניות במדינה, תוך כדי מיזוג של הכשרתו האקדמית עם האוונגרדים המודרניסטיים. פורטינרי נשאר נאמן לעצמו ולא התיר לחוויותיו החדשות ולהשקפותיו העדכניות לשנות אותו. שורשיו נותרו חשובים לו והוא שאף להציג בציוריו את הרוח הברזילאית האמיתית. הוא רצה שהעולם יראה את המציאות הקשה של תנאי החיים בברזיל ואת מאבק ההישרדות. כוח, עבודה קשה, עצמאות ואותנטיות מופיעים כמעט בכל אחת מיצירותיו.
בשנת 1939 הציג פורטינרי בתערוכה העולמית של ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הציג פורטינרי לראשונה ציור קנבס במוזיאון לאמנות מודרנית. עליית הפשיזם באירופה, המלחמות והמגע ההדוק עם החברה הבעייתית הברזילאית, אישרו מחדש את אופייה החברתי של עבודתו, שגם הובילה אותו למעורבות פוליטית.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הברזילאית ונבחר לחבר קונגרס בשנת 1945 ולסנטור בשנת 1947, אך נאלץ לברוח לאורוגוואי בגלל רדיפת הקומוניסטים במהלך ממשלת גספאר דוטרה. בשנת 1951 הקדישה הביאנלה האמנותית הראשונה בסאו פאולו חדר מיוחד ליצירותיו. הוא שב לברזיל בשנה שלאחר מכן, לאחר הצהרת הממשלה על חנינה כללית. בשנת 1956, לאחר שהאו"ם פנה למדינות החברות בבקשה לתרום יצירת אמנות למטה החדש של הארגון. ברזיל בחרה בפורטינרי למשימה, שנמשכה ארבע שנים וכללה כ־180 טיוטות עד השלמת הציור. דאג המרשלד, מזכ"ל האו"ם, כינה את היצירה "יצירת האמנות המונומנטלית החשובה ביותר שנתרמה לאו"ם".
גם לאחר שהוזהר על ידי הרופא מהסיכונים שברעלנים, הוא לא ויתר והמשיך לצייר. פורטינרי סבל מבריאות לקויה בעשור האחרון לחייו. הוא נפטר בריו דה ז'ניירו בשנת 1962 כתוצאה מהרעלת עופרת מצבעיו.
ב-20 בדצמבר 2007, ציורו "שוטף הקפה" "O lavrador de café" נגנב ממוזיאון האמנות של סאו פאולו יחד עם ציורו של פבלו פיקאסו "פורטרט של סוזן בלוך". הציורים לא אותרו עד 8 בינואר 2008, עת נמצאו בעיירה פראז דה וסקונצ'לוס על ידי משטרת סאו פאולו והוחזרו ללא פגם, למוזיאון האמנות של סאו פאולו.
בשנת 2003 התקיימו מספר אירועי זיכרון במהלך שנת המאה להולדתו, כולל תערוכה של עבודותיו בלונדון.
סגנון.
בעבודותיו של פורטינרי יש רצון עז לייצג את האנשים הברזילאים ואת תכונותיהם המאפיינות. פורטינרי עצמו אמר שהוא "יצייר את האנשים האלה עם הבגדים והצבע הזה". על פי דברי העיתונאי אנטוניו קלאדו, יצירותיו של פורטינרי מדגימות "ספר אמנות מונומנטלי המלמד את הברזילאים לאהוב יותר את מולדתם".
פורטינרי היה מסוגל להתעלות מעל הכשרתו האקדמית המקורית על ידי התנסות וקליטת טכניקות וסגנונות מודרניסטיים, מה שיצר באופן בסיסי את סגנון הציור שלו. טווח התפוקה והיקף יצירתו כוללים ציורים המתארים עבודה כפרית ועירונית, פליטים שנמלטים מתלאות צפון מזרח ברזיל. למרות זאת, ההיבטים העיקריים והמוכרים יותר של עבודתו, עוסקים באירועי מפתח בתולדות ברזיל מאז בואם של הפורטוגלים בשנת 1500, תמונות ילדות, דיוקנאות של בני משפחתו ואנשי רוח ברזילאים מובילים, איורים לספרים ואריחים לקישוט כנסיית סאו פרנסיסקו בפמפוליה, בלו הוריזונטה.
הקריירה שלו הקבילה לזו של אוסקר נימאייר וכללה בין היתר גם שיתוף פעולה ביניהם. ניתן למצוא את עבודותיו של פורטינרי בגלריות ובמוסדות בברזיל ומחוצה לה, החל מקפלה משפחתית בבית ילדותו בברודובסקי וכלה בלוחות הקיר שלו "מלחמה ושלום" בבניין האו"ם בניו יורק וארבעה ציורי קיר באולם הקריאה ההיספני של ספריית הקונגרס בוושינגטון די. סי..
תרומה למודרניזם הברזילאי.
קנדידו פורטינרי הגיע ממשפחת מהגרים עניים, ולכן הייתה לו נקודת מבט ייחודית על התרבות הברזילאית.
פורטינרי היה אמן בולט בעידן המודרניזם הברזילאי. ככזה, נקודת ראותו הביטה בגאווה ובכבוד על הפועלים הברזילאים באותה תקופה. בעוד אמנים אחרים כמו לזאר סגל, "בננאל" וטרסילה דו אמארל סיפקו תמונה של הפועלים שהסירה את אישיותם והפכה כל פרט אינדיבידואלי לאנונימי, פורטינרי עשה את ההפך. לדוגמה, בציור שלו, "המסטיסו", הוא מצייר דמות שנראית חזקה, מוכשרת ואצילית ומדגים בכך שהעובדים לא נשברו. תחת זאת, הם נותרו גאים ועצמאיים. פורטינרי השתמש בתרבותו ובניסיון חייו כדי להוסיף את ההסבר על מהי ברזיל בסגנון ייחודי.
ציורי קיר.
ביצירתו "קקאו (1938)" פורטינרי מתאר עובדים במטעי הקפה. אשה נראית מאחור מאזנת ארגז על ראשה וכן יש דמות ילד בציור. זה נועד לסמן שילדים לקחו אף הם חלק בעבודה קשה זו, ועודדו לעזור להוריהם. אדמות ניתנו למשפחות תמורת עבודתן במטעים שבהם דאגו לחלקן. גם כאן ניכר השימוש בכחולים ובכתומים שנועד לתפיסתו, לתפוס באמת את משמעותה של ברזיל, כפי שאכן שאף. יצירה זו תוארה באמירה "ברזיל נחלצת מהאפלה באמצעות 'הקפה של פורטינרי'."