צחוק מוקלט (Laugh Track) הוא פסקול של צחוק או של מחיאות כפיים אותו מוסיפים בעריכה לתוכניות טלוויזיה, בעיקר קומדיות מצבים, ובתוכניות רדיו. את הרעיון לפסקול הגה מהנדס הצליל צ'ארלס דגלאס בשנות ה-40 של המאה ה-20, בזמן שעבד עבור CBS. את הפסקול, שנדגם מראש בנפרד מהפסקול של הסדרה, נהוג להצמיד לקטעים משעשעים בתוכנית כתחליף לצחוק חי של קהל באולפן.
היסטוריה של הצחוק המוקלט.
אף שהוא מזוהה ביותר עם המדיום הטלוויזיוני, הצחוק המוקלט הופיע לראשונה בתוכניות רדיו בארצות הברית לקראת סוף שנות ה-40.
תוכנית הטלוויזיה הראשונה שעשתה שימוש בפסקול של צחוק מוקלט הייתה "המופע של האנק מק'קיון" (The Hank McCune Show) בשנת 1950. באותה תקופה תוכניות הטלוויזיה שלא היו מועברות בשידור חי היו מצולמות בטכניקה של מצלמה אחת, בדומה לקולנוע. שיטת צילום זו לא אפשרה להקליט את התוכניות מול קהל חי, כפי שהיה נהוג בתוכניות טלוויזיה ורדיו אחרות, כך שהפסקול של התוכנית לא כלל צחוק של הקהל באולפן. מהנדס הקול צ'ארלס דגלאס לקח על עצמו לתקן את המצב: הוא דגם קטעי צחוק רבים, מחיאות כפיים וקולות נוספים, אותם ערך לתוך פסקול שדימה את התגובות של הקהל.
מעט לאחר הצגתו של הצחוק המוקלט פיתחו לוסיל בול ודזי ארנאס שיטה לצילום מול קהל חי, על ידי שימוש בכמה מצלמות במקביל. התוכנית "לוסי אהובתי" (I Love Lucy) בכיכובם, שעלתה לשידור בשנת 1951, צולמה מול קהל חי. עם זאת, תוכניות מאוחרות יותר שצולמו מול קהל חי נהגו להוסיף צחוק מוקלט על מנת לחזק ולהדגיש את הצחוק "הטבעי" של הקהל באולפן.
למרות ההצלחה של "לוסי אהובתי", מרבית הקומדיות בארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 עדיין צולמו בטכניקה של מצלמה אחת, ונהגו לעשות שימוש נרחב בפסקול של צחוק מוקלט. ברשתות השידור אף החלו להתייחס לצחוק המוקלט כאל אמצעי למיתוג תוכניות טלוויזיה כקומדיות, לאחר שמבחני צפייה הראו כי הקהל מגיב באופן חיובי הרבה יותר לתוכניות עם צחוק מוקלט.
למרות זאת, השימוש בצחוק מוקלט עורר גם התנגדות בקרב חלק מהיוצרים והצופים. יוצר סדרת הטלוויזיה מ.א.ש, לארי גלברט, רצה להקליטה ללא צחוק מלאכותי, "כפי שהיה במלחמת קוריאה האמיתית", אך רשת CBS התנגדה לכך. בסופו של דבר הושגה פשרה, לפיה רוב הסצינות שצולמו בחדרי הניתוח לא לוו בצחוק מוקלט. גם צ'ארלס מ. שולץ, יוצר הקומיקס "פינאטס" והדמויות של סנופי וצ'רלי בראון, התבקש להוסיף צחוק מוקלט לספיישל הטלוויזיוני הראשון של הקומיקס, אך הוא סירב. למרות זאת, התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב מבקרים ובקרב הקהל הרחב.
, מפיק הסדרה "הכל נשאר במשפחה" ששודרה בשנות ה-70, מתגאה בהזדמנויות רבות בכך שהסדרה הוקלטה בפני קהל, והצחוקים שנשמעים הם תגובות לסצנות בסדרה, ללא שימוש בצחוק מוקלט. הדבר אף הוכרז בקולו של רוב ריינר בזמן כתוביות הסיום של כל פרק. העונה התשיעית והאחרונה צולמה ללא קהל, והפרקים הערוכים הוקרנו לקהל כדי לקבל תגובות אותנטיות. ההכרזה בסוף הפרק שונתה בהתאם.
בסוף שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים, ההימנעות המכוונת משימוש בצחוק מוקלט הפכה נפוצה יותר, בעיקר בסדרות שהפקתן יקרה יותר, ושלא צולמו באולפן אחד, כגון "מלקולם באמצע", "סקראבס", "בטי" או "המשרד". לצדן, נמשך שידורן של סדרות טלוויזיה שהשתמשו בצחוק מוקלט, כגון "כולם אוהבים את ריימונד" ו"מופע שנות ה-70".
צחוק מוקלט בטלוויזיה הישראלית.
בקומדיות מצבים ישראליות, כמו קרובים קרובים, "החיים זה לא הכל", "בנות הזהב (סדרת טלוויזיה ישראלית)" או "ייסורי אפרים", החברים של נאור,
הפיג'מות ועוד, נעשה שימוש בצחוק מוקלט. בסדרות קומיות אחרות שאינן קומדיות מצבים בחרו גם באופציות אחרות: ב"קצרים" משתמשים בצחוק מוקלט, "זהו זה!" צולמה בפני קהל חי, ואילו הפסקול של "החמישייה הקאמרית" לא לווה בצחוק.
אגוז (פירושונים)
בילבורד
בִּילְבּוֹרְד (באנגלית: Billboard, בעברית מילולית: שלט חוצות) הוא מגזין אמריקאי העוסק בתעשיית המוזיקה. במגזין מוצגים מצעדי מוזיקה במגוון דירוגים וסגנונות מוזיקה, לדירוג מצעדי הבילבורד מיוחסת חשיבות רבה.
מצעדים.
בילבורד מחלקת את מצעדיה לפי ז'אנרים ומקום. המפורסמים מבין המצעדים הם המצעדים הכלליים (all-genre) הכוללים את ההוט 100 והבילבורד 200, וכן גם מצעדים עונתיים, כגון מצעד שירי הקיץ הפופולריים. בנוסף, יש לבילבורד מצעדים בינלאומיים, ומצעדים לז'אנרים הבאים: מוזיקת פופ, רוק, קאנטרי, R&amp;B והיפ-הופ, דאנס ומוזיקה אלקטרונית, ג'אז, מוזיקה לטינית, ומוזיקה נוצרית וגוספל. מצעדי מוזיקה עכשווית למבוגרים כוללים את מצעד השירים העכשוויים למבוגרים ואת מצעד 40 השירים למבוגרים. במצעדי האלבומים מוצגים ז'אנרים הכוללים מוזיקה קלאסית, קומדיה, אינדי ואלבומים לילדים. ב-2004 נוספה רשימת רינגטונים לטלפונים סלולריים, וב-2010 החל בילבורד למדוד פופולריות של אמנים גם באתרי מדיה חברתית ברשימת ה-Social 50 שמודדת לייקים, חברויות, שיתופים והאזנה לשירים בפייסבוק, מייספייס יוטיוב ואחרים.
המצעדים המובילים.
ב-1958 פורסם מצעד הסינגלים הרשמי, הוט-100, המתבסס על מכירות סינגלים ושידורי רדיו של השבוע האחרון בארצות הברית. מצעד האלבומים של המגזין נקרא בילבורד 200 ומציג את 200 האלבומים הנמכרים ביותר בשבוע האחרון. מצעד זה מתבסס על מכירות כלליות בארצות הברית.
בילבורד הוט 100.
בילבורד הוט 100 הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית המתעדכן מדי שבוע על ידי מגזין הבילבורד. במצעד משוקללים נתוני המכירות בארצות הברית ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו האמריקאיות. מדי שנה מקיים המצעד גם מצעד שנתי, המציין את הלהיטים הגדולים של אותה השנה.
למצעד קיימת גם גרסה המשקללת את הנתונים באירופה, בקנדה, בברזיל ובטורקיה.
בילבורד 200.
בילבורד 200 הוא מצעד האלבומים של הבילבורד. המצעד מתבסס על נתוני מכירות בלבד. מלבד מצעד הבילבורד 200, עורך מגזין הבילבורד גם מצעדי אלבומים המחולקים לפי ז'אנרים.
פרסי המוזיקה של בילבורד.
פרס המוזיקה של בילבורד הוא עיטור המוענק על ידי המגזין. תוכנית פרסי המוזיקה של בילבורד נערכה מדי שנה בחודש דצמבר, החל משנת 1989, עד שהושהתה בשנת 2007. התוכנית חזרה בשנת 2011, והיא נערכת מדי שנה בחודש מאי.
המכתבה
הסלסלה
קל-בו PC
קול-בו
בית האמנים תל אביב
בית האמנים תל אביב ע"ש יוסף זריצקי מכיל מספר אולמות וגלריות בהן מוצגות תערוכות מתחלפות. כן כולל המבנה סדנאות ציור והדפס, משרדי אגודת הציירים והפסלים לתל אביב והמרכז וחנות למכירת חומרי אמנות.
במהלך השנים אמנים ישראלים מוכרים רבים הציגו תערוכות בבית האמנים.
בית האמנים שוכן ברחוב אלחריזי 9 ופועל בחסות ובמימון חלקי של עיריית תל אביב-יפו. המנהל והאוצר הראשי הוא אריה ברקוביץ'.
היסטוריה.
תחילתו של המבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20. המבנה שוקם ושופץ על ידי קומץ שחקנים שהקימו בו תיאטרון שוליים בשם תיאטרון אלחריזי. בראש הקבוצה עמדה השחקנית-זמרת בת-שבע צייזלר שניהלה את התיאטרון. הפסנתרן יונתן זק ניהל את התוכנית המוזיקלית. הבמה הגדולה שנשתמרה בין הגלריות של בית האמנים משמשת תזכורת לתקופה זו של המבנה..
בהמשך זכתה אגודת האמנים והפסלים בישראל להקים את מרכזה במבנה. לאחר מותו של יוסף זריצקי נקרא בית האמנים על שמו. ב-13 בינואר 1975 נחנך המבנה המחודש של בית האמנים, שכלל אולם תצוגה וסדנה להדפס.
קול-בו PC
קולבו
קולבו PC
טיל אויר-אויר
סלאחטין אולקומן
סלאחטין אולקומן (בטורקית: Selahattin Ülkümen; 14 בינואר 1914, אנטיוכיה, האימפריה העות'מאנית - 24 ביולי 2003, איסטנבול, טורקיה) היה דיפלומט טורקי, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בעת הכיבוש הנאצי של איי הדודקאנס והאי רודוס.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים.
אולקומן היה הקונסול הכללי של טורקיה באי רודוס שנכבש על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. ביולי 1944 הורה הגסטפו ליהודי האי להתייצב לשם "יישובם מחדש".
אולקומן ניצל את מעמדו, והסיר מן המשלוח 13 יהודים בעלי דרכונים טורקיים, ולמעלה מ-30 הנשואים לבעלי דרכונים טורקיים או קשורים לטורקיה בדרך זו או אחרת, בטענה, שלא הייתה נכונה, כי החוק הטורקי מגן עליהם ורואה בהם את אזרחיו.
1,700 היהודים שהתייצבו, נשלחו בתחילה לכלא באתונה ולאחר מכן לאושוויץ. מעטים מאוד שרדו.
הגרמנים סימנו את אולקומן כאויבם, והפציצו את הקונסוליה הטורקית ברודוס. בהפצצה נהרגה אשתו ההרה. הוא עצמו נשלח לפיראוס שביוון ושם נכלא. לאחר המלחמה שב לטורקיה.
הנצחה.
אולקומן הוכרז כחסיד אומות העולם בשנת 1990 והוא מופיע על בול של דואר ישראל המוקדש לחסידי אומות העולם. ביחד עם אולקומן מופיעים על הבול דמויותיהם של אריסצ'ידש די סוזה מנדש, צ'יאונה סוגיהארה, ג'ורג'ו פרלסקה וקרל לוץ.
ב-2012 נחנך בי"ס יסודי על ידי הקהילה היהודית בעיר הטורקית ואן שבמזרח טורקיה, אשר נפגעה ב-2011 ברעידת אדמה. בית הספר נקרא על שמו של אולקומן כהוקרה על פועלו בתקופת השואה.
פטרו גרוזה
ד"ר פטרו גרוזה (7 בדצמבר 1884 - 7 בינואר 1958) היה פוליטיקאי ממחנה השמאל, משפטן ואיש עסקים רומני, ראש ממשלת רומניה בתקופת המעבר למשטר הקומוניסטי ובשנים הראשונות של משטר זה, בין השנים 1945 ו-1952. ב-3 ביוני 1952 נבחר לתפקיד יושב ראש האספה הלאומית הגדולה של רומניה, תפקיד בו שימש עד יום מותו.