ג'מיסון הצטרפה לחיל השלום בין השנים 1983–1985. במסגרת ההתנדבות הוצבה בליבריה ובסיירה לאון. שם דאגה לטיפול הרפואי וניהול הצוות הרפואי. היא פיתחה נהלים וחוברות הדרכה המשמשות לאימון מתנדבים. במהלך עבודתה שם עבדה בשיתוף עם המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) במחקרים למציאת חיסונים לכלבת ולהפטיטיס B.
לאחר חזרתה, המשיכה לעסוק ברפואה ולמדה לתואר שני בהנדסה כאשר נבחרה להפוך לאסטרונאוטית.
שירות בנאס"א.
לאחר טיסתה של סאלי רייד לחלל (האישה האמריקאית הראשונה בחלל) ב-1983, הגישה ג'מיסון בקשה להצטרף לנאס"א. הגיוסים לנאס"א הוקפאו לאחר התפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר ב-1986, אולם היא הגישה בקשה חוזרת בשנת 1987, והתקבלה, אחת מ-15 שנבחרו מתוך כ-2,000 מועמדים.
במסגרת האימונים וההכנות לפני שיגורה לחלל היא עסקה גם בפעילויות צוות התמיכה הקרקעי במרכז החלל קנדי בפלורידה, ובאימות ובדיקה של תוכנות המעבורת במעבדת האינטרגציה של המעבורת (Shuttle Avionics Integration Laboratory) במרכז החלל ג'ונסון.
ג'מיסון טסה לחלל ב-12 בספטמבר 1992, בתור מומחית משימה על טיסת STS-47. הטיסה, שהתקיימה בין ה-12 ל–20 בספטמבר, הייתה הטיסה ה-50 של מעבורות החלל, כמו גם שיתוף פעולה בין סוכנות החלל היפנית ונאס"א.
על המעבורת היו 43 ניסויים. ג'מיסון הייתה מעורבת בשני ניסויים לחקר תאי העצם במיקרו כבידה. כמו כן בוצעו ניסויים לבחון את השפעת מיקרו כבידה ומחלת נסיעה על כל שבעת משתתפי הטיסה. את משמרותיה הייתה מתחילה בקריאה "ערוצי התקשורת פתוחים" ("Hailing frequencies open") כמחווה לסדרה "מסע בין כוכבים" - משפט אותו נהגה לאמר ניוטה אוהורה, שהייתה קצינת התקשורת בסדרה.
ג'מיסון לקחה עימה לטיסה פוסטר של תיאטרון המחול אלווין איילי כדי לציין את אהבתה לריקוד. כמו כן היא הביאה עימה מספר קטן של חפצי אמנות ממדינות אפריקה המערבית כדי לסמל שהחלל שייך לכל העמים, ולקחה לחלל תמונה של בסי קולמן, שהייתה הטייסת האפרו-אמריקאית הראשונה.
בסך הכול שהתה ג'מיסון בחלל במשך 190 שעות, 30 דקות ו-23 שניות.
בחודש מרץ 1993, הודיעה על פרישתה מנאס"א כדי לראות "איך ניתן לשלב בין טכנולוגיות מתקדמות ומדעי החברה". מצד נאס"א, יש שהביעו צער על פרישתה גם מכיוון שג'מיסון מילאה נישה של ייצוג מיעוטים.
לאחר נאס"א.
בין השנים 1995–2002 לימדה כפרופסור ללימודי הסביבה בדארטמות' קולג'.
כיום משמשת כפרופסור באוניברסיטת קורנל.
ב-1993 ייסדה את קבוצת ג'מיסון אשר חוקרת ומפתחת מוצרי מדע וטכנולוגיה לשימוש יום יומי. כמו כן ייסדה את קרן דורות'י ג'מיסון למצוינות על שם אמה. אחד הפרויקטים שהקרן תומכת בהם הוא מחנה קיץ בינלאומי למדע לגילאי 12–16, הנקרא TEWS (ראשי תיבות של The Earth We Share) לעודד חינוך למדע ומעורבות חברתית.
בשנת 1999 ייסדה ג'מיסון את חברת "ביוסנשין" (BioSentient Corp), הפועלת לפתח מכשיר נייד אשר יוכל לנתר פעילויות לא רצוניות של מערכת העצבים. לחברה אישור לפתח מסחרית טכנולוגיה של נאס"א בשם אימון משוב אוטוגני (Autogenic Feedback Training Exercise או AFTE), אשר משמש בטיפול אוטוגני וביופידבק כדי לאפשר לחולים לשלוט ולפקח על מצבם. זאת כחלק מטיפול אפשרי בהפרעות של חרדה ומתח. ביוסנשיין בוחנת אפשרויות טיפול נגד חרדה, בחילות, כאב כרוני והפרעות חרדה.
ב-2006 ייסדה את "Reality Leads Fantasy" כדי לשמר ולתעד מורשת נשים שאינן לבנות (Women of color) בתחומי האווירונאוטיקה והחלל, במציאות ובתרבות.
בשנת 2012 זכתה קרן ג'מיסון ב-500,000 דולר במסגרת מכרז חללית ה-100 שנים (Year starship 100) של DARPA. דרישות המכרז, הן הצורך להעריך מה התשתית הטכנולוגית והארגונית, ומפת הדרכים הנדרשת, כדי להגיע לפרויקט לחללית המסוגלת לבצע מסע בין כוכבי. לאחר המכרז הראשון, הוקם גוף הנקרא "חללית ה-100 שנים" אשר, נכון ל-2016, נוהל על ידי ג'מיסון.
הופעות בטלוויזיה.
ג'מיסון הופיעה מספר פעמים בטלוויזיה. ב-1993 הופיעה בפרק של "" בפרק "הזדמנות שנייה". היא האסטרונאוטית האמיתית הראשונה שהופיעה ב"מסע בין כוכבים". לימים הופיעה גם בסרטים התיעודיים "מסע בין כוכבים - 30 שנה" (1996) ו"איך ויליאם שטנר שינה את העולם" (2005).
כמו כן הופיעה כמנחה ויועצת טכנית של סדרת "עולם של פלא" בערוץ דיסקברי.
ג'מיסון מרבה להופיע בציבור כדי לעודד אנשים צעירים להתקדם בתחומי המדע והטכנולוגיה.
פרסים והוקרה.
על שמה נקראו מספר מוסדות ובתי ספר ברחבי ארצות הברית, ולה תשעה תוארי ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות.
בשנת 2017, הונצחה דמותה על ידי חברת לגו בסרט "נשות נאס"א", יחד עם סאלי רייד, מרגרט המילטון, קתרין ג'ונסון וננסי גרייס רומן.
משבר המאה ה-3
משבר המאה ה-3 (235–284 לספירה), הידוע גם בשמות האנרכיה הצבאית והמשבר האימפריאלי, הוא תקופה בהיסטוריה של האימפריה הרומית שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
היסטוריה.
המשבר החל עם ההתנקשות בחייו של הקיסר אלכסנדר סוורוס על ידי חייליו בשנת 235. ההתנקשות פתחה תקופה בת חמישים שנה, שבה עשרים ושישה אנשים התקבלו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי כקיסרים, ובכך הפכו לקיסרים לגיטמיים. רובם היו מצביאים בולטים בצבא הרומי.
בשיאו של המשבר, בשנת 268, האימפריה הייתה מחולקת לשלוש מדינות מתחרות: האימפריה הגאלית, הכוללת את הפרובינקיות של גאליה, בריטניה ולתקופה קצרה גם היספניה; האימפריה התדמורית, הכוללת את הפרובינקיות המזרחיות: סוריה פלשתינה ומצרים; והאימפריה הרומית העצמאית במרכז איטליה, בין שתי האימפריות האחרות. מאוחר יותר, אורליאנוס (270–275) איחד מחדש את האימפריה. המשבר הסתיים עם עלייתו של דיוקלטיאנוס והרפורמות שביצע בשנת 284.
המשבר הביא לשינויים עמוקים במוסדות האימפריה, בחברה, בחיים הכלכליים, ובסופו של דבר, בדת. התקופה נתפסת, בעיני רוב ההיסטוריונים, כתקופת המעבר בין העת העתיקה הקלאסית, לבין שלהי העת העתיקה.
מרים נופך
מרים נופך (20 בדצמבר 1878 - 26 בפברואר 1935) הייתה רופאת העיניים הראשונה בתל אביב, ממייסדי אגודת רופאים מדברי עברית, פעילה למתן שוויון זכויות לנשים בארץ ישראל, ממקימות הארגון התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
קורות חיים.
מרים נופך לבית שפרנוב נולדה בשנת 1878 בטביליסי, גאורגיה. למדה רפואה בברן ובלוזאן שבשווייץ.
בתום לימודיה שבה לרוסיה, עסקה במלחמה במחלת הכולרה בנפת הוולגה.
בדרכה לארץ ישראל התעכבה בקושטא, שם עבדה כ-4 שנים, במלחמת הבלקן הראשונה, בבית חולים טורקי.
בקושטא הכירה את בעלה, ד"ר יצחק נופך. בקושטא נולדה בתם חמדה נופך-מוזס. בשנת 1913 עלתה לארץ ישראל עם בתה. התיישבה בירושלים.
נופך עבדה בתחנת הבריאות העברית של נתן שטראוס, עם רופאי העיניים אריה פייגנבאום ואריה לייב שמעוני-מקלר. בתחנת הבריאות התמחתה ברפואת עיניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבדה בשכונת אוהל משה בבית מרפא לעניים, שהיה באחריות תחנת הבריאות .
נופך הייתה מהמייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית.
תקופה מסוימת סייעה לד"ר אברהם טיכו.
ב-1914 השתתפה בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים. במהלכה התקיימו חמש ישיבות ובוצעו הדגמות של ניתוחים בבית החולים, "למען ציון". בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, ובהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ומאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ונפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים. לוועידה הוזמנו גם מורים. ד"ר הלל יפה, מעמודי התווך במאבק בגרענת, שהיה פעיל בגיבוש המדיניות להדברת המחלה וממוקירי רעיון הוועידה, לא נכח בה והרצאתו הוקראה על ידי ד"ר יעקב סגל.
בקיץ 1914 לפני כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה באו לארץ קצינים גרמנים כדי לסייע לטורקים במלחמתם נגד הבריטים במצרים, לשם כך גויסו לשירות צבאי רוב הרופאים היהודים, ובירושלים נשארו לפעול הרופאות הלנה כגן ומרים נופך..
ב-1918 עלה בעלה, ד"ר יצחק נופך, לארץ-ישראל, והיה מראשוני השופטים היהודים בארץ ישראל המנדטורית, שופט השלום העברי הראשון ביפו, והוא שהנהיג את השפה העברית במשפט והוציא פסקי דין בעברית ונופך עברה בעקבותיו לתל אביב.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות העשרים בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו. רופא עיניים נודך ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
נופך עבדה במרפאה של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל" (הר"ע), שיועדה לטיפול בחולים עניים, ומאחוז ניכר ממטופליה לא גבתה תשלום.
מרים נופך נפטרה ב-26 בפברואר 1935 ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ואלדוסטה
מבקר יינות
ביקורת יינות
מלאכי (פירושונים)
לוגאן (סרט)