מאז צאתו זכה האלבום לביקורות חיוביות. אתר Metacritic, המאגד ביקורות שונות, נתן לאלבום ציון 86 מתוך 100 משקלול של 26 ביקורות. תום ג'ורק מאתר AllMusic כתב כי בגיל שמונים, כהן מראה שעוד יש לו מה להציע, וטען שזהו אלבומו הטוב ביותר מאז "The Future" שאותו הוציא ב-1992. הניו יורק טיימס כתב סקירה חיובית אך מתונה. כהן מכונה בה "אחד כותבי האפוריזם הטובים ביותר". באותה סקירה טענו המבקרים ג'ון פרלס, נייט צ'ינן וג'ון קרמניקה (Jon Pareles, Nate Chinen &amp; Jon Caramanica), כי השיר "Did I Ever Love You" הוא פיספוס וטעות גדולה, בשל קולות הרקע הקופצניים שליוו את כהן. ניק מקורמיק מאתר הטלגרף כינה את האלבום "יצירת מופת".
גם בעיתונות הישראלית זכה האלבום לביקורות טובות. רז ישראלי מאתר nrg כתב בביקורתו כי "לאונרד כהן חותם קריירה עילאית באלבום מופת. האלבום החדש של לאונרד כהן לא צפוי כשם שהוא עצוב, מרתק ומפתיע כפי שהגיח לעולם, בסמוך ליום הולדתו ה-80. ההשלמה של המשורר הדגול עם המוות מקבלת פנים של אלבום פרידה מופתי של אמן שלא היה ולא יהיה כמוהו לעולם". מני אבירם מאתר "וואלה!" ציין כי האלבום "מרגש עד דמעות". באתר "יוסמיוסיק" קיבל האלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וצוין כי "יש בו [=באלבום] זרימה מופלאה של יוצר שממזג תבונה ותחושה".
מצעדים ומכירות.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי, ומכר 20,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בשבוע השני ירד למקום השני, לאחר אלבומו של בריאן אדמס "Tracks of My Years", ומכר 10,500 עותקים. נכון לינואר 2015, נמכרו 68,000 עותקים של האלבום בקנדה.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום ה-15 במצעד בילבורד 200, למקום הראשון במצעד הפולק ולמקום הרביעי במצעד אלבומי הרוק, ומכר 20,000 עותקים. נכון למאי 2015, האלבום מכר 67,000 עותקים בארצות הברית.
לגונת גאראבוגאזקול
לגונת גאראבוגאזקול (בטורקמנית: Garabogazköl Aylagy, אגם המצר השחור) היא שקע טופוגרפי ממזרח לים הכספי, בשטחה של טורקמניסטן, המהווה לגונה של ים זה. הלגונה משתרעת על פני שטח של 18,000 קילומטר מרובע.
בין הלגונה לבין הים הכספי מפריד רכס סלעי נמוך, שבו תעלה צרה שדרכה זורמים מי הים אל הלגונה. מפלס מי הלגונה משתנה מעת לעת בהתאם למפלס מי הים הכספי, ולעיתים הופכת הלגונה לרדודה מאוד. על גבי הרכס, כ-50 קילומטרים מצפון לתעלה, שוכנת העיירה גאראבוגאז (Garabogaz) ובה כ-10,000 תושבים.
רמת המליחות של מי הלגונה - 35% - היא גבוהה מאוד, בדומה למימי ים המלח (מליחות מי הים הכספי היא 1.2% ושל מרבית הימים על פני כדור הארץ - 3-4%). בשל מליחותה אין בלגונה צמחייה מימית. הפקת מלח מהלגונה החלה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1973 הסתיימה הקמתו בגאראבוגאז של מפעל מודרני להפקת מלחים מהלגונה.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל הלגונה. עד 1984 התייבשה הלגונה כליל. עקב כך התעוררו בעיות סביבתיות קשות, כאשר מלח שנישא ברוח מהלגונה היבשה המליח את הקרקע על פני שטח נרחב ממזרח לה. ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
ישיבת ההסדר מחנים
ישיבת או&quot;ת מחנים
ישיבת או&quot;ת מחניים
ישיבת מחניים
אוניברסיטת מיינץ
אוניברסיטת מיינץ על שם יוהאן גוטנברג (בגרמנית: Johannes Gutenberg-Universität Mainz) היא אוניברסיטה במיינץ, בירת מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. האוניברסיטה נקראת על שם יוהאן גוטנברג, ממציא הדפוס, אשר נולד וחי במיינץ. באוניברסיטה לומדים, נכון ל-2014, כ-36,500 תלמידים ב-11 פקולטות, והיא אחת מעשר האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה).
האוניברסיטה נחשבת לאחת האוניברסיטאות הטובות בגרמניה, במיוחד במדעי הטבע ובכלכלה.
היסטוריה.
רעיון הקמתה של אוניברסיטה במיינץ החל בזמנו של אדולף השני מנסאו, ארכיבישוף מיינץ. באותו זמן, היה נדרש אישור של האפיפיור על מנת להקים מוסד לימודי, ואדולף השני יזם את קבלת האישור.
עם זאת, בזמנו של אדולף לא הקומה האוניברסיטה, אלא בזמן כהונתו של יורשו בתפקיד הארכיבישוף, דיטר מאיזנבורג, בשנת 1477. החל משנת 1784 הותרה למידתם של פרוטסטנטים ויהודים באוניברסיטה. במהרה הפכה לאחת האוניברסיטאות הקתוליות הגדולות באירופה, עם עשר מחלקות רק בתאולוגיה. בעקבות הקמת רפובליקת מיינץ ב-1792 וכיבוש מיינץ על ידי הפרוסים שנה לאחר מכן, הפעילות האקדמית במיינץ נעצרה. ב-1798 האוניברסיטה חזרה לפעילות תחת הממשל הצרפתי. רק פקולטה אחת לתאולוגיה מתוך העשר שהיו באוניברסיטה בעבר המשיכה לפעול לאורך המאה ה-19, בתוך "הסמינר התאולוגי", ומאז 1877 בתור "המכללה לפילוסופיה ולתאולוגיה".
האוניברסיטה הנושאת את השם "אוניברסיטת מיינץ" הוקמה בשנת 1946 על ידי כוחות צרפת ששלטו אז באזור. שרידי צריפים של נ"מ ממלחמת העולם השנייה שימשו כמבנה הראשון של האוניברסיטה, וממשיכים לשמש אותה גם כיום.
הקשר בין המוסד שהוקם במיינץ בימי הביניים לבין המוסד שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה שנוי במחלוקת. בין שני המוסדות ישנן מאה שנים שבהן לא התקיים מוסד אקדמי זה, מלבד סמינר תאולוגי ומכללה למיילדות.
פקולטות.
פקולטות אוניברסיטת מיינץ כוללות:
בוגרים ידועים.
בין בוגרי האוניברסיטה נכללים שני זוכי פרס נובל:
בין בוגרי האוניברסיטה נכללים:
החל משנת 1946:
ראו
תורת החוזים
תורת החוזים היא ענף בכלכלה העוסק בדרכים בהן על שחקנים לנהוג ובדרכים שהם בפועל נוהגים בהן כשהם חותמים על חוזים, בדרך כלל במצבים של מידע א-סימטרי. בשל הקשר של ענף זה ליחסי סוכנות ולתמריצים, נהוג לסווג ענף זה בתוך התחום הנקרא "ניתוח כלכלי של המשפט". אחד השימושים החשובים של תורת החוזים הוא עיצוב תוכניות אופטימליות לשכר מנהלים בהתאם לביצועיהם.
העבודה הפורמלית הראשונה בתחום זה נעשתה על ידי הכלכלן קנת' ארו בשנות ה-60. בשנת 2016 קיבלו הכלכלנים אוליבר הארט ובנגט הולמסטרום פרס נובל לכלכלה על עבודותיהם בתחום תורת החוזים.
פרקטיקה מקובלת בניתוח המיקרו כלכלי של תורת החוזים היא לייצג את העדפותיו של מקבל ההחלטה על ידי סוגים מסוימים של פונקציות תועלת מספריות, ואז להשתמש באלגוריתם של אופטימיזציה כדי למצוא את ההחלטה האופטימלית (הטובה ביותר) עבור מקבל ההחלטות. בשיטה זו נעשה שימוש בתורת החוזים בניתוח של מספר מקרים טיפוסיים הנפוצים במציאות, כמו סיכון מוסרי, מודל האיתות ובחירה שלילית . הרעיון של מודלים אלו הוא מציאת דרכים תאורטיות לתמרץ את הסוכנים כך שיבצעו את ההחלטות הטובות ביותר (עבור המנהל - זה שהסוכנים עובדים עבורו), אפילו תחת חוזה ביטוח. התוצאות העיקריות של מודלים אלו הן: מציאת התכונות המתמטיות של פונקציית התועלת של הסוכן ושל המפעיל של הסוכן; ניתוחים עבור הנחות-יסוד פחות קשיחות; גרסאות שונות של המבנה העיתי של היחסים החוזיים; ועוד. במודלים נהוג בדרך כלל להניח שניתן לראות את מקבלי ההחלטות כאילו הם ממקסמים פונקציית תועלת מטיפוס פון נוימן-מורגנשטרן.
המודלים העיקריים של בעיית הסוכן.
סיכון מוסרי.
במודלים של סיכון מוסרי, המידע הא-סימטרי הוא אי-היכולת של המנהל (זה שהסוכן עובד עבורו) לפקח אחר פעולותיו של הסוכן או לוודא אותן. חוזים מבוססי-ביצועים בהם התגמול מבוסס על תוצאות בפועל הניתנות לאימות בקלות יכולים במקרים רבים לשמש כתמריץ טוב לסוכן לפעול בצורה הטובה ביותר עבור המנהל, אך כשהסוכנים הם שונאי-סיכון חוזים מסוג זה אינם אופטימליים, מכיוון שמנגנון התמרוץ לא מספק להם ביטוח במקרה של כישלון.
המודל הטיפוסי של סיכון מוסרי מוצג להלן:
ההחלטה האופטימלית של המנהל נתונה על ידי מציאת המקסימום הבא:
תחת מגבלת ה-IR (individual rationality) של הסוכן:
וכן תחת מגבלת ה-IC (incentive compatibility) של הסוכן:
מקרא.
אם הסוכן אדיש לסיכון ואין מגבלות על התשלומים שמשולמים לסוכן, העובדה שהמנהל לא יכול לדעת את מידת המאמץ של הסוכן אינה מהווה בעיה. במקרה זה אם החוזה בין המנהל לסוכן קובע שכל הרווחים הולכים לסוכן, אלא שהסוכן משלם תשלום בגובה קבוע למנהל - הדבר יגרום לסוכן לקבל את ההחלטה שממקסמת את הרווח המצרפי שלו ושל המנהל ביחד, משום שרווח של הסוכן נבדל בקבוע (בגובה התשלום הקבוע) מהרווח הכולל, לכן ההחלטה שתמקסם את האחד תמקסם גם את השני. בשיווי משקל גובה התשלום הקבוע יהיה שווה בדיוק לתועלת המינימלית שעבורה מוכן הסוכן לעבוד (formula_8), כך שהמנהל ישיג את התועלת המקסימלית שאותה הוא יכול להשיג.
לעומת זאת, אם הסוכן שונא-סיכון, ישנו טרייד-אוף בין התמריצים לסוכן לבין הביטוח שלו מפני סיכונים, כך שלא ניתן ליצור חוזה שיביא בהכרח לכך שהסוכן יקבל רק את התועלת המינימלית (formula_8) ולא יותר מכך. כמו כן, גם אם הסוכן הוא אדיש לסיכון, אבל הוא בעל מגבלות תשלום (למשל, אין לו מספיק כסף התחלתי בשביל לשלם למנהל מראש את התשלום הקבוע), התוצאה תהיה שהתועלת של הסוכן תהיה גבוהה מהתועלת המינימלית (formula_8), על חשבון התועלת של המנהל.
המודל של סיכון מוסרי פותח לראשונה על ידי סטיבן שאוול, סטנפורד ג' גרוסמן, אוליבר הארט וכלכלנים נוספים בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20. המודל הורחב למקרים של משחקים חוזרים ונשנים של סיכון מוסרי על ידי ויליאם פ. רוג'רסון, והורחב למקרים של ריבוי משימות על הסוכן על ידי בגנט הולמסטרום ופול מילגרום. המודל שבו לסוכן יש מגבלות תשלום הורחב גם הוא בשני כיוונים אלו.