מזח סנט קילדה מהווה ציון דרך נוסף ועיקרי כאתר משיכה תיירותי. המזח מסתיים בביתן סנט קילדה, בניין אדוארדי משונה בעל עיצוב חשוב לתושבי מלבורן. הבניין שופץ לאחרונה לאחר שעלה באש. למזח ישנו שובר גלים אשר מהווה משכנו של נמל סנט קילדה ומושבת פינגווינים.
המזח הוא גם נקודת ההתחלה של המעבורת הפועלת בין סנט קילדה וויליאמסטאון.
חוף סנט קילדה הוא חוף פופולרי בעל גלי מפרץ עדינים עם שחיינים ומשתזפים במהלך חודשי הקיץ. החוף אמור לעבור בקרוב תכנון מחודש כדי לשפר את חוויית המטיילים.
אמבטיות הים של סנט קילדה, בניין בסגנון מורי אשר נבנה בסוף שנות 1920 ונהרס בשנות 1990. הבניין נבנה מחדש בסגנון מורי, הממשיך מסורת של אמבטיות ים בסנט קילדה מאז 1850.
רחוב אקלנד הוא אזור קניות ומסעדות מפורסם בזכות חנויות לעוגות ובתי קפה. האזור מאופיין גם בעבודות אומנות ציבוריות.
בית העירייה של סנט קילדה הוא בניין מרשים אשר תוכנן על ידי ויליאם פיט.
הספרייה הציבורית של סנט קילדה, נבנתה בין 1971-73 ברחוב קרלייל 150, הוא מבנה אשר נבנה בסגנון הברוטליזם על ידי האדריכל אנריקו טגלייטי, ותוכנן להיפתח כספר. הבניין כולל גם את ההרחבה זוכת הפרסים של אשטון רגט מקדוגל (1994).
תיאטראות / בתי קולנוע.
סנט קילדה בעלת שלושה תיאטראות עיקריים, כל אחד עוסק בנישה שונה.
התיאטרון הלאומי בפינת רחובות ברקלי וקרלייל נבנה בסגנון Beaux-Arts ומהווה מקום מפגש החל משנות 1920 וביתו של בית הספר לבלט של אוסטרליה (נוסד ב-1939).
תיאטרון הפאלאייס ממוקם בטיילת החוף ונבנה ב-1927 בעיצובו של הנרי וויאט כקולנוע.
משמש כיום להשמעת מוזיקה חיה וקונצרטים.
תיאטרון אסטור ברחוב צ'אפל נבנה כקולנוע בסגנון אר דקו מודרני בשנת 1935 על ידי ריי מורטון טיילור. בעל המרקע הגדול ביותר בדרום המפשייר ופועל כקולנוע אומנותי עם פסטיבל סרטים משלו.
אתרי פולחן דתי.
סנט קילדה היא ביתם של אתרי פולחן דתי רבים אשר נבנו לאורך השנים כדי לשרת בעיקר את האמונות הנוצריות והיהודיות, אף על פי שמספר גדול של הכנסיות הישנות הוסבו לשימושים אחרים.
בית הכנסת של סנט קילדה הוא אחד מהמבנים העתיקים ביותר, נבנה בין 1872-1880 והוא ממוקם בחורשת צ'רנוורד.
הכנסייה הבפטיסטית לשעבר, נבנתה ב-1876 ברחוב קרמייה 16 ושימש כאולם הבונים החופשיים לפני שנרכש על ידי בית הספר לדקדוק של סט מייקל.
כנסיית קהילת המיסיון המאוחד של סנט קילדה, נבנתה ב-1877 בפינת הרחובות צ'אפל וקרלייל וידועה בגלל הלבנים הרב גווניות וגג הצפחה במבנה.
הכנסייה הפרסביטריאנית של סנט קילדה, נבנתה ב-1878 בפינת דרך אלמה ורחוב ברקלי ותוכננה על ידי האדריכלים ווילסון ובאסוויק.
כנסיית הלב המקודש היא ציון דרך בסנט קילדה עם מגדלו הגבוהה אשר נבנה ברחוב גריי ב-1890 בעיצוב קולוניאלי על ידי האדריכל ג'וסף ריד בשותפות עם האדריכלים אנדרסון וסמארט.
הכנסייה המאוחדת לשעבר של סנט קילדה בפינת הרחובות פיצרויי ופרינסס הפכה לחלק ממתחם דירות בסוף 1990.
כנסיית השילוש המקודש נבנתה בין השנים 1882 ו-1889 בפינת דרך ברייטון ורחוב דיקנס ותוכננה גם כן על ידי ג'וסף ריד.
בילוי ופנאי.
בילוי בחופי סנט קילדה כולל ספורט מים, גלישת רוח, גלישת קיט, רולרבליידס, כדורעף וסקי מים. פארק החלקה בשלבי תכנון ברחוב פיצרוי .
תחבורה.
סנט קילדה מחוברת כראוי למרכז העסקים של מלבורן באמצעות חשמליות וקו הרכבת הקלה לאורך קו מסילת רכבת סנט קילדה לשעבר אשר מסתיים בטרמינוס – לשעבר תחנת הרכבת של סנט קילדה לפני החיבור למערכת הכבישים.
קו החשמלית 96 נוסע מרחוב בורק, קו חשמלית 112 מרחוב קולינס וקו החשמלית 16 מרחוב סוואנסטון. כל הקווים האלו משרתים את סנט קילדה והסביבה ומגיעים תוך 25 דקות אל מרכז העיר.
תחנת מוניות גדולה ממוקמת ברחוב פיצרויי.
אוטובוסים נוסעים גם כן בפרוור.
רשת שבילי רכיבת אופניים עוברת לאורכו ורוחבו של הפרוור.
דב כרמי
דב כרמי (1905 – 14 במאי 1962) היה אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשי"ז.
קורות חיים.
כרמי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה) בשנת 1905, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1921. הוא החל בלימודי אמנות בבצלאל ועסק רבות בציור אך משיכתו לתחום האדריכלות הביאה אותו ללמוד את המקצוע. הוא השלים את השכלתו בשנת 1930 באוניברסיטת גנט שבבלגיה.
נישא לחיה, בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
עד שנת 1932 עבד בירושלים עם מאיר רובין, ולאחר מכן עבר לתל אביב ופעל בשותפות עם אליהו פיטלסון (אביו של יונה פיטלסון) עד 1936 ועד 1940 עם צבי ברק. הוא עבד בשותפות עם מספר אדריכלים נוספים, בעיקר בתל אביב, ותכנן במהלך הקריירה המקצועית שלו יותר ממאתיים מבנים. בשנות השלושים והארבעים תכנן בעיקר בתי מגורים בתל אביב, אך גם כאלה ברמת גן ובירושלים. בהמשך תכנן מבני משרדים ומבני ציבור כשהבולטים שבהם היו היכל התרבות (בשיתוף האדריכל זאב רכטר) ובית הוועד הפועל של ההסתדרות.
סגנונו העיקרי של כרמי היה מודרניסטי, והוא השפיע רבות על דור של אדריכלים ישראלים. התמחותו הייתה ביצירת פרופורציות הרמוניות, מתוחכמות ועדינות ששילבו בין צורת הבניין וגושניותו ובין פרטיו (פתחי חלונות, מרפסות, כניסות).
כרמי זכה בפרס ישראל לאדריכלות בשנת 1957, והיה הראשון שקיבל את הפרס בתחום זה. מאוחר יותר קיבלו את הפרס גם שני ילדיו, האדריכלים רם כרמי (ה'תשס"ב) ועדה כרמי-מלמד (ה'תשס"ז). נכדתו, יעל מלמד, בתה של עדה כרמי-מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
נפטר מהתקף לב ב-1962, בגיל 57, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 2010 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו תערוכה רטרוספקטיבית לכרמי. ב-2018 פרסמה בתו, האדריכלית עדה כרמי-מלמד את הספר "אבא שלי, דב כרמי" המציג עבודות נבחרות שיצר בלוויית טקסטים קצרים ואישיים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
אני האגדה
אני האגדה (באנגלית: I Am Legend) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007 מסוגת מותחן מדע בדיוני ואימה, בבימויו של פרנסיס לורנס ובכיכובו של ויל סמית'. הסרט הוא העיבוד הקולנועי השלישי לרומן של ריצ'רד מתיסון "אני האגדה" משנת 1954, וקדמו לו "האיש האחרון על פני כדור הארץ "משנת 1964 בכיכובו של וינסנט פרייס, ו"איש האומגה" משנת 1971 בכיכובו של צ'רלטון הסטון. הקרנת הבכורה של "אני האגדה" בארצות הברית נערכה ב-11 בדצמבר 2007.
בסרט מגלם סמית' את רוברט נוויל, וירולוג החסין לנגיף מעשה ידי אדם שנועד לרפא סרטן, אך עבר מוטציה וגרם לפריצת מגפה קשה, במנהטן הפוסט-אפוקליפטית של שנת 2012. נוויל מנסה למצוא תרופה לנגיף בעודו מתגונן מפני בני אדם אשר נפגעו ממנו גנטית. משחקו בסרט זיכה את סמית' בפרס סאטורן בקטגוריית השחקן.
עלילה.
בשנת 2009, נגיף חצבת שהונדס גנטית בידי ד"ר אליס קריפין (אמה תומפסון) במטרה לרפא סרטן, עבר מוטציה וגרם לפריצת מגפה קשה. בדצמבר 2009 הורה נשיא ארצות הברית על הטלת הסגר על האי מנהטן. במהלך המהומות שפרצו עקב כך ניסה הווירולוג הצבאי לויטננט קולונל רוברט נוויל (ויל סמית') לחלץ את אשתו זואי (סאלי ריצ'רדסון) ובתו מארלי (וילו סמית') מן האי, תוך שהוא מתעקש להישאר במקום כדי לנסות למצוא תרופה לנגיף. בסדרת פלאשבקים מתגלה כי נוויל הצליח להעביר את משפחתו למסוק, אך זה התנגש במסוק אחר אשר יצא מכלל שליטה בגלל המהומות.
כשלוש שנים לאחר מכן, בספטמבר 2012, נוויל הוא בן האנוש האחרון בעיר ניו יורק ובין האחרונים בעולם. את שגרת יומו מעביר נוויל בשיטוט ברחבי מנהטן הנטושה עם כלבתו סמנתה (סאם) ובציד של עדרי חיות קטנים השועטים ברחובותיה ההרוסים. בעזרת שדר חוזר ברדיו הוא קורא לכל ניצול נוסף אשר אולי יקלע למקום לבוא ולפגוש בו במזח, בו הוא מחכה בשעה קבועה מדי יום. נוויל מתקשה להתמודד עם הבדידות. הוא מדבר אל כלבתו ומתייחס אליה כאל ילדה, רואה סרטי וידאו לפי סדר מחנות השכרה, בה עמל וסידר בובות ראווה כדי ש"יארחו לו לחברה", אליהן הוא אף מדבר ונותן שמות. הוא עובר בית-בית ברחבי העיר, אוסף מצרכים וחושף את חלונות הבית לאור. על ביתו שלו מגן נוויל באדיקות באמצעות לוחות מתכת כבדים למראה אותם הוא מגיף מדי ערב, לקראת שקיעת השמש, בנוסף למנעולים רבים ונשק רב, אותו הוא גם נושא מחוץ למחסה. בעוד שנדמה בתחילה כי מטרת הנשק היא לציד בלבד, הרי שעם הזמן מתגלה שנוויל איננו כה לבד.
במהלך הסרט מתגלה כי הווירוס הקטלני מועבר גם באוויר וגם מדם לדם והרג 90% מאוכלוסיית העולם, וכ-1% בלבד, לרבות נוויל עצמו, היה מחוסן. תשעת האחוזים הנותרים הפכו ליצורים אחרים, המזכירים ערפדים או זומבים. הם גדולים, חזקים ותוקפניים, חסרי שיער, חיוורים ותזזיתיים ובעלי עיניים אדומות. אותם יצורים, המכונים בסרט "האפלים" (Darkseekers), רודפים אחר דם טרי ונפגעים בקלות מאור שמש ומאור אולטרה סגול. נוויל מאמין כי הם פראים שאיבדו כל צלם אנוש וכל אינסטינקט או אינטליגנציה.
נוויל ממשיך לחקור ולנסות למצוא תרופה לנגיף במעבדה מאובזרת בביתו. הוא תופס עכברים, מדביק אותם בווירוס ואז מנסה עליהם חיסונים שונים אותם הוא ממציא. כאשר אחד מהם מראה סימני החלמה הוא תופס אחת מ"האפלים", לאחר שפיתה אותה בעזרת דם טרי למלכודת, אשר נכרכת על רגליה באמצעות מכונית המשמשת כמשקולת ועוטפת אותה בבד שחור כהגנה מפני השמש. כאשר הוא לוכד את "האפלה" מופתע נוויל לראות "אפל" זכר יוצא אל השמש ושואג לעברו. נוויל מפרש התנהגות זו כאובדן אינסטינקט ההישרדות.