בשנת 1991 נערכו לראשונה הבחירות לראשות העיר והקומוניסטים כבר אינם מהווים רוב בזרועות השלטון המקומי. בשנת 2018 הוענק לעיר מעמד של עיר בעלת חשיבות מחוזית.
ממשל ופוליטיקה.
עד 2018 אורחובו זויבו שימשה בתור המרכז המינהלי של מחוז אורחובו זויבו, אף שלא היוותה כחלק ממנו. החל משנת 2018 אורחובו-זויבו היא עיר בעלת סמכות שיפוטית עצמאית — ומהווה יחידה מינהלית נפרדת בעלת מעמד של מחוז.
בראש העיר עומד גנאדי פאנין, עומד בראש האדמיניסטרציה של המחוז העירוני אורחובו זויבו (Администрация городского округа Орехово-Зуево), שמה של הגוף הניהולי של העיר. בית המחוקקים העירוני הוא מועצת הנבחרים (Совет депутатов), בראשה עומדת טטיאנה רונזינה.
חלוקה מינהלית.
החל מינואר 2018 העיר היא בעלת חשיבות מחוזית, שטחה הוגדל ואל תחומי השיפוט שלה הוכנסו הכפרים ורייסקויה, דמיחובסקויה ומלודובנסקויה, בעוד שטח העיר מגיע ל-36.38 קמ"ר, שטח המחוז העירוני של אורחובו זויבו מגיע ל-508.73 קמ"ר והיא גובלת עם מחוז המשנה פטושינסקי שבמחוז ולדימיר.
כלכלה.
במשך כמעט שני עשורים כלכלת העיר נבנתה על תעשיית הטקסטיל והפקת כותנה הביאו את העיר להפוך לעיר השלישית בגודלה בתחום זה ולמרכז תעשייתי גדול ברוסיה של תחילת המאה ה-20. לאחר מהפכת 1917, מפעלי הטקסטיל של מורוזוב הולאמו ונודעו בשם "מרכז הכותנה של אורחובו זויבו" (Ореховский хлопчатобумажный комбинат). ייצור טקסטיל נמשך עד שנות התשעים של המאה העשרים, כאשר ברית המועצות נפלה, תעשיית הטקסטיל קרסה בשל ניהול כושל וחוסר יכולת להתחרות עם טקסטיל מיובא, אשר היו באיכות טובה יותר ובעלות פחותה. כמעט כל הייצור נסגר ואולמות המפעל הפכו לשוק מקורה ונבנו סביבו שטחי מסחר.
כיום העיר נשענת על מפעלים בתחום ייצור רכיבים לתעשיית החלל, לשירותי הכבאות ושירותי רפואה, תחנת כוח שנחנכה ב-1930 בבעלות חברת מוסאנרגו הפועלת בתחומי העיר ומפעל Glass-Decor לזכוכית, אחד הגדולים מסוגו באירופה.
ספורט.
כדורגל.
העיר היא ביתו של מועדון הכדורגל הוותיק ביותר ברוסיה. קבוצת הכדורגל הראשונה של אורחובו זויבו נוסדה על ידי הבריטי הארי צ'רנוק, שהיה סגן נשיא ליגת הכדורגל של מוסקבה. המועדון שיחק תחת מספר שמות שונים. בשנים הראשונות נודע כ"מורוזובצי" (על שם משפחת מורוזוב שהייתה הבעלים של מפעל טקסטיל בעיר). במהלך העידן הסובייטי, הקבוצה שיחקה תחת השם זנאמיה טרודה ("דגל העמל", בתרגום מילולי). לאחר פירוקה של ברית המועצות, הקבוצה נרכשה על ידי קבוצת ספרטק מוסקבה והפכה לאחת מקבוצות המילואים שלה ונקרא "ספרטק אורחובו". ב-2003, הקבוצה שינתה את שמה בחזרה לזנאמיה טרודה.
ב-1962, הקבוצה העפילה לגמר הגביע הסובייטי, אך הפסידה בתוצאה 0:2 לשחטאר דונייצק. בעונת 2007, הקבוצה שיחקה באזור המרכז של הליגה השנייה. ברם בעונת 2018 נשרה לליגה החובבנית, לאחר שסיימה במקום האחרון.
בדמינטון.
העיר מפורסמת בבית הספר לבדמינטון הנמצא בעיר, העיר גם בדרך כלל מארחת את אליפות הבדמינטון הארצית.
מתקני ספורט.
ישנם שלושה אצטדיוני כדורגל בעיר: "זנאמיה טרודה'", "טורפדו", ו"חימיק". קומפלקס השחייה "נפטון" נמצא בסמוך לאצטדיון "זנאמיה טרודה". בריכת השחייה כוללת נתיבים באורך 25 מטרים.
מתחם ספורט חדש בשם "ווסטוק" נפתח בשנת 2007 על ידי בוריס גרומוב, אז מושל מחוז מוסקבה.
ערים תאומות.
לעיר הסכם ערים תאומות עם:
ולרי ביים
ולרי ביים (נולד ב-17 במרץ 1950 באודסה) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי-אוסטרי, בדרגת רב-אמן.
ביוגרפיה.
ולרי ביים נולד באודסה. למד במכון הפוליטכני בעירו. לאחר סיום הלימודים ביים גויס לצבא ברית המועצות. במהלך השרות השתתף בתחרויות שחמט צבאיות. בשנת 1972 הוא חלק מקומות 2–4 באליפות אוקראינה הסובייטית.
כבר בצעירותו ביים התחיל לאמן וחידש את הקריירה השחמטאית לאחר עלייה לישראל בשנת 1989. הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1990. לאחר השתתפות במספר תחרויות בינלאומיות הוענקה לו דרגת רב אמן בשנת 1994.
בהיותו בישראל הוא אימן את ערן ליס.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 ביים היגר לווינה, שבאוסטריה, והמשיך להשתתף בתחרויות.
בשנת 2005 הוא חזר לאודסה וסיים במקום השלישי בתחרות לזכר יפים גלר.
ביים כתב מספר ספרי שחמט.
ולרי ביים באולימפיאדת השחמט.
בשנת 1990 השתתף ביים באולימפיאדת שחמט:
עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל
עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל החלה מסוף המאה ה-19 אז החלו יהודי אפגניסטן להגשים את חלומם היהודי והציוני ולעלות לארץ ישראל. המסורות הקדומות של יהודי אפגניסטן מייחסות את מוצאם לשבט בנימין ולנסיך אפגנה, נכדו של המלך "שארול בן-קאיס"- שאול בן קיש. הם מגדירים את עצמם חלק מעשרת השבטים שהוגלו בחורבן בית המקדש הראשון. בימי הביניים היו באפגניסטן כמה מרכזים יהודים, החשובים שבהם ביישובים מרב, באלך, קאבול, נישאפור, גאזני והראת.
באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית באפגניסטן כ-40,000 נפש.
גל העלייה הראשון מאפגניסטן (1882–1914).
הקבוצות הראשונות של עולי אפגניסטן הגיעו לארץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ומספרם בארץ ישראל עד ערב מלחמת העולם הראשונה הגיע ל-100 נפש. הם היו הגרעין הקהילתי הראשון שרכש אדמות, וחברו לעולי משהאד ובוכרה. ביחד הם בנו את שכונת הבוכרים בירושלים. חלקם חזרו כעבור זמן מה לאפגניסטן והעלו את שאר בני משפחתם לארץ הקודש. אותם עולים, היו הראשונים שעלו לארץ ישראל וסיפרו ליהודים באפגניסטן על ארץ ישראל. נתיב העלייה של יהודי אפגניסטן לארץ היה דרך רוסיה, אודסה, טורקיה, וארץ ישראל.
מניעי העלייה היו בעיקר דתיים. הם נבעו מאהבת ציון והתקרבות אל מקום השכינה, כמו כן, השאיפה להתחדשות החיים היהודיים בארץ ישראל.
גל העלייה השני מאפגניסטן (1933–1939).
בזמן גל העלייה השני מאפגניסטן נחסם נתיב העלייה הצפוני (ראה לעיל) בפני יהודי אפגניסטן. בעקבות כך החליטו יהודי אפגניסטן לעלות לארץ ישראל דרך הנתיב הדרומי:
נתיב העלייה הדרומי עבר דרך מעבר ח'יבר, פישאוואר, קאראצ'י, בומביי, ומשם דרך הים באחת הדרכים הבאות:
בזמן גל העלייה השני של יהודי אפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946, היו גם אנשים שעלו באופן לא חוקי בעקבות גזרות הספר הלבן של השלטון המנדטורי שהגבילו את העלייה לארץ. ברשומות המנדט רשומים בזמן גל העלייה השני 721 עולים שעלו מאפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946,אך סביר להניח שעוד כ-1000 נפש עלו בעלייה בלתי חוקית כגונבי גבול, כתיירים שהגיעו לתקופה קצובה ונשארו מעבר למועד העזיבה המובטח.
גל העלייה השלישי, שנות ה-50 ואילך.
החל מיוני 1950 אפשרו השלטונות האפגניים ל-200 מיהודי אפגניסטן לעזוב מדי חודש את אפגניסטן ולהגיע לארץ. משנת 1951 ועד 1990 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן.
מנזר סנט קלייר בירושלים
המנזר סנט קלייר בירושלים נקרא על שמה של "הנזירה קלרה הקדושה". קלרה פעלה במרכז איטליה במאה ה-13 וייסדה את מסדר האחיות הקלאריסיות. המנזר נבנה בשני שלבים: הראשון בשנת 1888–1889 והשני בתחילת המאה ה-20. זהו המנזר הקלריסי היחיד בארץ.
את המנזר בנו צרפתים בסגנון בנייה צרפתי. המנזר נמצא בשכונת אבו תור בירושלים, על גבי גבעה, סמוך לכביש המוביל אל בית לחם ולכביש המוביל אל בניין מטה האו"ם (ארמון הנציב) בשולי רמת תלפיות.
ביוגרפיה על קלייר הקדושה.
קלייר (קלרה הקדושה) חיה באסיזי שבאיטליה בין השנים 1194 – 1253. קלייר נולדה למשפחה אמידה ונחשפה בצעירותה לדרשותיו של פרנציסקוס מאסיזי מייסד מסדר הפרנציסקנים שהטיף לחיי עוני ואהבת האל. משפחתה לא אהבה את הדרך בה בחרה, ולכן בגיל 18 ברחה מביתה בעזרתו של פרנציסקוס והפכה לנזירה במנזר הבנדיקטיות..למרות הלחצים שהפעילו עליה דבקה קלרה בדרכה – דרך הנזירות, ובעקבותיה הלכה גם אחותה אגנס.
פרנציסקוס החליט להקים מסדר נזירות באסיזי באיטליה. הוא רצה כי הן  ילכו בדרך שבה הוא מאמין, ובראש המסדר העמיד את קלרה. קלרה חייתה במנזר 42 שנה ושנתיים לאחר מותה הוכרזה כקדושה. קלרה נהגה להתעמק בסבל של ישו.
פרנציסקוס המורה שלה ביקש מהנזירות שתי בקשות: האחת להרגיש את הסבל של ישו, לקחת חלק בנשיאה שלו. והשנייה להרגיש בו זמנית את האהבה שהייתה בליבו למרות כל הקושי שחווה.
קלרה הייתה שותפה לאותה שאיפה. לקראת השבוע הקדוש היא חוותה בגופה את סבלו של ישו ופעם אחת אף התעלפה למשך 24 שעות. קלרה נהגה להתפלל עבור אנשים וכן לרפא בעזרת סמל הצלב אותו הייתה מתווה באוויר למולם ומעליהם. קלרה גם התפללה עבור אסיזי ויש אומרים שהצילה אותה מכיבוש של צבאות זרים.
תיאור המנזר.
המנזר הוקם בסוף המאה ה-19. את המנזר בנו במשך כמעט שלושים שנה. צורת הבניין ממחישה את מטרת הקמתו ועיקר פעילותו-עבודת האל ותפילה לשמה, תוך התכנסות, הסתגרות והתנתקות מוחלטת כמעט מן העולם החיצון.
רווח קבוע של חלונות קמורים תואמים את אופיים של בנייני פרנציסקנים באירופה, המצטיינים אף הם בפשטות ובצניעות מודגשת.
כשנכנסים למתחם רואים משעול ארוך מוביל לחצר המנזר ולגינה, שני מבנים עיקריים בשטח הגן: מבנה מגורים והכנסייה בת שתי הקומות ומבנה למגורים ואוכל. בשטח הגן היו מפוזרים כיסאות פלסטיק, שולחנות ופסל מרים במשעול ואחד נוסף תלוי בחזית המבנה משמאל לכניסה לכנסייה. במשעול הכניסה ממוקם שער ברזל ומעל לקשת שמעל לשער ניצב צלב ומתחתיו כתובית קטנה של שם הכנסייה. משמאל לשער, ידית משיכה המחוברת בחוט ברזל ארוך, לפעמון התלוי בסוף המשעול ליד חדר האוכל, המשמש את הרוצים להיכנס.
שער נעול נוסף בקצה הגינה  מחבר את המנזר לכנסייה איטלקית בשם בית הלבבות הקדושים.