אדמונד י. ספרא היה מהתומכים החשובים ביותר של האוניברסיטה האמריקנית בביירות, וזכה למספר תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים וישיבה יוניברסיטי בניו יורק (שם ייסד את המכון ללימודי יהדות ספרד על שם יעקב ספרא), כהוקרה על תמיכתו המתמשכת במוסדות לימוד אלה.
אדמונד ספרא ייחס חשיבות לחינוך הבסיסי לילדים ובמיוחד דאג לבתי ספר בערים שבהן גר. כך לדוגמה, הוא ייסד בז'נבה את בית הספר היהודי הראשון והגדול ביותר – École Girsa. הוא היה גאה במיוחד בבית הספר "בית יעקב" שאותו ייסד בבת ים, שזוכה בקביעות לדירוג גבוה מבין בתי הספר בישראל. כמו כן, הוא היה מהתורמים הגדולים ביותר לישיבות בכל רחבי העולם.
אותות כבוד והנצחה.
אדמונד י. ספרא זכה להכרה והוקרה בינלאומית רחבה בזכות נדבנותו. ממשלת צרפת העניקה לו את אות "לגיון הכבוד" ואת תואר מפקד של מסדר האמנויות והספרות; הדוכס הגדול של לוקסמבורג העניק לספרא את תואר Commandeur de l’Ordre de Merite וממשלת ברזיל העניקה לו את תואר Commandeur d l’Ordre de Rio Branco.
שמו של אדמונד ספרא הונצח באתרים רבים בישראל בזכות תרומתו לעם היהודי ולמדינת ישראל.
בין האתרים המנציחים את שמו של ספרא בישראל: בתי כנסת במודיעין ופתח תקווה, ובירושלים כיכר ספרא וקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בארצות הברית נבנו בתי כנסת במנהטן בניו יורק, במיאמי בפלורידה ובעיירת הנופש Deal בניו ג'רזי. כמו כן בית הכנסת הגדול והעתיק בפטרבורג, שופץ על ידו ונקרא גם הוא על שמו. ספרא הקים גם מרכז תרבות וספורט בברוקלין אשר מיועד לקהילה יהודי סוריה ולבנון, קהילה שתמיד הרגיש חלק ממנה.
בנוסף גם בית חולים ספרא והאגף למומי לב בבית החולים שיבא נקראים על שמו ועל שם רעייתו לילי ספרא.
חיים אישיים.
היה נשוי ללילי ספרא לה נישא בגיל מאוחר ולא הותיר ילדים.
גולגולות וודו זוהרות
Voodoo Glow Skulls
וודו גלו סקאלס
וודו גלו סקלס
תקליטי קונג פו
בית סאנדרינגהאם
בית סאנדרינגהאם (באנגלית: Sandringham House) הוא אחוזה ששטחה כ-32 קמ"ר, הסמוכה לכפר סאנדרינגהאם שבמחוז נורפוק, באנגליה.
האחוזה נמצאת בבעלות המלכה אליזבת' השנייה שירשה אותו אחרי מות המלכה האם ב-2002. בשונה מאחזות אחרות בבעלות כתר הממלכה המאוחדת, בית סאנדרינגהאם לצד טירת בלמורל, הוא מעון פרטי של המונרך.
היסטוריה.
האזור בו נמצאת האחוזה היה מיושב מאז התקופה האליזבתנית. בשנת 1771 הרס האדריכל קורניש הנלי את המבנים שהיו במקום והחל לבנות את בית האחוזה. מבנה בית האחוזה הורחב במאה ה-19 ביוזמת צ'ארלס ספנסר קואופר, אשר הורה על הוספת רחבת כניסה וחממה, על-פי תכנון של האדריכל סמיואל סנדרס טאולון.
בשנת 1862 רכשה את האחוזה המלכה ויקטוריה לבקשת בנה, נסיך ויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), בעלות של 22,000 ליש"ט. בשנת 1865, שנתיים לאחר שעבר אדוארד להתגורר באחוזה, הורה אדוארד לאדריכל א. ג'. יומברט להרוס את מבנה האחוזה ולהקים מבנה גדול יותר, בשל היות המבנה הקיים קטן מדי לצרכיו.
המבנה שתכנן יומברט הושלם בשנת 1870 והיה בנוי בסגנון מעורב מלבנים אדומות. מבנה האחוזה אינו מרשים, אולם היה מודרני יחסית לתקופתו - והיו בו תאורת גז, מים זורמים ואף מקלחות.
חלק מבית האחוזה ניזוק בשריפה שאירעה בעת ההכנות לחגיגות יום ההולדת החמישים של אדוארד השביעי, בשנת 1891. לאחר השריפה שופץ המבנה.
המלכה אלכסנדרה, ובנה ג'ורג' החמישי מלך אנגליה, נפטרו בעת שהותם באחוזה; אלכסנדרה בשנת 1925 וג'ורג' החמישי ב-20 בינואר 1936. גם נכדה של אלכסנדרה, ג'ורג' השישי נפטר באחוזה ב-6 בפברואר 1952. מאז מותו, נוהגת המלכה אליזבת השנייה להתגורר במבנה בכל יום שנה למותו של אביה, ובתקופה הסמוכה לתאריך זה. משפחת המלוכה הבריטית נוהגת לחגוג את השנה האזרחית החדשה באחוזה, והמלכה אליזבת שוהה בה עד חודש פברואר מדי שנה.
בשנת 1977 נפתח המבנה לציבור, והוקם בו מוזיאון המציג את תולדות המבנה.
שלום סבא
זיגפריד שלום סֶבָּא (Siegfried Shalom Sebba; 14 בינואר 1897, גרמניה – 12 בפברואר 1975, גרמניה) היה צייר, מעצב תפאורה, צלם ומאייר ספרים ישראלי.
תולדות חייו ויצירתו.
סבא נולד בטילזיט שבמזרח פרוסיה ליעקב ומרים (לבית מייזל). היה בן הזקונים מבין חמשת ילדיהם. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני, שירת בחזית המערבית ואף נפצע. לאחר שחרורו מן הצבא למד ארכיטקטורה, מתמטיקה ופיזיקה בדנציג וקניגסברג ורכש את הכשרתו האמנותית בקניגסברג ובברלין. באמצע שנות העשרים וראשית שנות השלושים ערך מסעות בדרום-מזרח אסיה (אינדונזיה וחצי האי המלאי) (1924), אירופה וצפון אפריקה. לחלק מן המסעות יצא ככתב מאייר ומדווח בשליחות העיתון פרנקפורטר צייטונג (למשל, פינלנד בשנת 1925) וכן התלווה למשלחת המחקר של האנתרופולוג לאו פרובניוס (Leo Frobenius) למצרים העליונה ולנוביה (1926). בשנת 1927 יצא יחד עם הסופר יוזף רות לסיור בחבל הבלקן ואלבניה, שוב מטעם הפרנקפורטר צייטונג. כן ביקר בצרפת ובאלג'יריה (1930). עסק בציור, איור ספרים ועיצוב תפאורות במה להצגות בברלין, מינכן ודרמשטאדט. בשנותיו בגרמניה צייר בעיקר נופים ודיוקנאות (ובהם קורפוס מרשים של דיוקנאות עצמיים). בין השאר צייר דיוקנאות של חבריו היהודים פריץ אלברט ליפמן שזכה לימים בפרס נובל לרפואה ואחיו הדרמטורג הנודע, היינץ (1926), ושל השחקן והבמאי היהודי קורט גירון (1929). כן פרסם מאמרים בנושא עיצוב חלל הבמה בתיאטרון ובאופרה. עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לבזל ומשם לסטוקהולם, שם המשיך לעצב תפאורות לבמה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והשתקע בגבעתיים, שם התגורר ברחוב הפסגה 28 (כיום רחוב עמל). עזב את הארץ בשלהי שנת 1967 והשתקע בהופהיים-אם-טאונוס שבמערב גרמניה שם חי עד יום מותו.
עם עלייתו לארץ ישראל זנח זמנית את הציור (למעט ציורים ורישומי הכנה שעשה לתלבושות הצגות בתיאטרון הבימה) ופתח בתל אביב (רחוב רנ"ק 13) סדנה לצילום ולייצור כלי נחושת דקורטיביים. חזר לציור בשנת 1944. בשנותיו בארץ צייר מספר ציורי קיר שהגדול שבהם, "אחווה" (1956-8), הושמד עם הריסת בית המלין בתל אביב בשנת 2018. ציור קיר קרמי גדול שעשה בשנת 1948 במלון השרון בהרצליה ("הדייגים העליזים") כוסה לפני מספר שנים בלוחות גבס מצופים בטפט ונחשף שוב לעין הציבור באוגוסט 2022. מעבודותיו הקירוניות שרדו גם שלוש יצירות בטכניון בחיפה (שני ציורי פרסקו בנושאי "הבריחה מהטבע" ו"אילוף הטבע" ועבודת מוזאיקה, "השומר", בבניין פישבך, הפקולטה להנדסת חשמל (הטכניון), ועבודה לזכר הנופלים בבית יד-לבנים בגבעתיים. כן יצר קיר פסיפס גדול מלבנים הניצב במתחם הגן הארכאולוגי אשקלון (1954) וסורג מתכת דקורטיבי בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב (1955). סבא עיצב את התפאורה והתלבושות לארבע הצגות בתיאטרון הבימה בשנות השלושים והארבעים: "וילהלם טל" על פי מחזהו של פרידריך שילר (1936); "מרד המתים" של אירווין שו (1937); "המגפה הלבנה" של קארל צ'אפק (1938); "אדיפוס המלך" של סופוקלס (1947). החל משנת 1959 ועד שנת 1966 עיצב ואייר את כריכותיהם של תשעה ספרים שראו אור בהוצאת עם עובד (ספריה לעם).
סגנונו של שלום סבא מגלה השפעה חזקה של תנועת "החפציות החדשה" (Neue Sachlichkeit) הגרמנית ובמיוחד של מקס בקמן (Max Beckmann). משנות העשרים ועד ראשית שנות החמישים מופיעים בציוריו דמויות ועצמים כבדים ומסיביים בעלי נפחיות עגלגלה המודגשת בקווי מתאר עבים וברורים.
במסגרת מסורת הציור הישראלית, ניתן לראות בסבא את אחד האמנים הטרום-כנעניים הבולטים באותן השנים. ציורו המפורסם "הגז" משנת 1947 (אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; הציור זכה בפרס דיזנגוף בשנת 1952) מחבר בין תפיסה כנענית אודות הקשר הפולחני בין אדם לאדמה ולחקלאות, לבין תפיסת "היהודי החדש" ("יהדות השרירים" של מקס נורדאו; "בראש ובראשונה – ידיים" של מאיר יערי). בציור אחר משנת 1946, "הרועה הצעיר" (גרסה נוספת של ציור זה נעשתה בשנת 1960), מופיע רועה צאן המחזיק בידיו טלה. הציור משתלב עם מוטיב "הרועה הנאמן" הנפוץ בתרבויות האזור: מדמותו של הרועה בתבליטים מסופוטמיים, ועד דמותו בדתות המונותאיסטיות (משה רבנו, ישו). ציורים אלה נעשו בהשראת ביקוריו התכופים של סבא בקיבוץ אפיקים שם התגורר ידידו הצייר לאו רוט.