מנסחי האמנה היו חברי הפורום לאחריות לאומית:
עו"ד עידו אוחיון, אדר אזנקוט, אירנה אולבינסקי, תא"ל (מיל.) אפי איתם, ד"ר ישי אלמוג, פרופ' עוזי ארד, אלוף (מיל.) הרצל בודינגר, ד"ר מאיר בוזגלו, מאשה בומן, דוד בועז, הרב אליהו בירנבוים, פרופ' מיכל בלר, נועה בן-ארצי, פרופ' דן בן-דוד, הרב יואל בן-נון, הרב אליהו בן שלמה, הרב מוטי בראור, דוד ברודט, שוש ברלינסקי, עו"ד תמר ברק, רותי בר-שליו, יונתן בשיא, ענת גוב, הרב יהודה גלעד, אלוף עוזי דיין, ד"ר אריאל הלפרין, הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ, ד"ר יורם חזוני, מאיר יפה, עו"ד בן-דרור ימיני, אל"ם (מיל.) אהובה ינאי, ד"ר אלכסנדר יעקובסון, חווה פנחס כהן, אהרון כהן, ד"ר הנרייט דהאן כלב, גיורא מיוחס, הלל מלוא, עו"ד ד"ר עמרם מליץ, שמואל מרחב, פרופ' זאב סגל, פרופ' ארנון סופר, פרופ' שי פלדמן, עו"ד סיגל פעיל, דליה פרשקר, ד"ר צבי צמרת, הרב מרדכי קרליץ, שלום קיטל, הרב ד"ר אורי רגב, צבי רמות, ארי שביט, שבתי שביט, במבי שלג, ד"ר זכי שלום, מרדכי שקלאר, פרופ' זאב תדמור, פרופ' יולי תמיר.
תגובות לאמנת כנרת.
אישים רבים מיהרו להצהיר על תמיכה באמנה, ובכללם נשיא המדינה משה קצב, הרמטכ"ל משה יעלון, אנשי אקדמיה כמו הפרופסורים רות גביזון ואביעזר רביצקי וכן דמויות מעולם התרבות כמו המשוררות נעמי שמר ודליה רביקוביץ והזמר אביב גפן.עלו גם התנגדויות לנוסח האמנה. היו שתהו על הצורך בה לאור העובדה שאין בה חידושים רבים מעבר למה שכבר נכתב במגילת העצמאות. בימין רואים בה ויתור על חזון ארץ ישראל השלמה (עו"ד אליקים העצני ועוד), ובשמאל מבקרים את יחסה למיעוטים (ערבים אף לא הוזמנו להשתתף בניסוחה).
גם בקרב חוגי החרדים וגם בקרב החילונים היו שהתנגדו מכיוון שלא הסכימו לפשרות המוצעות בה, כמו מנהיגי הציבור החרדי הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן שהתנגדו אף לעצם רעיון ההידברות ושולמית אלוני שטענה שאין באמנה אלא חיקוי עלוב של מגילת העצמאות. העיתונאית אבירמה גולן כינתה את האמנה "מכבסת מילים מפוארת" אשר באי שיתופם של נציגי הקהילה הערבית בישראל מטשטשת את ההשתייכות האזרחית לטובת ההשתייכות האתנית. גם העיתון "יתד נאמן" כינה את האמנה "ניסיון ליצור פיוס בין הטוב והרע" וציין שדיאלוג בין יהודים דתיים לחילוניים עומד "בניגוד מוחלט למה שקיבלנו מפי רבותינו מעתיקי השמועה בדורות האחרונים".
הרב אלישיב
נגמחו&quot;ן
נגמפו&quot;פ
בשר בחלב
בשר בחלב הוא איסור מהתורה בהלכות כשרות ביהדות, על אכילת בשר וחלב שהתבשלו יחדיו. איסור זה כולל בנוסף לאיסור על האכילה גם איסור על הנאה מתערובת בשר וחלב מבושלת, ואף איסור ייחודי על עצם הבישול.
האיסור העקרוני הוא מצווה מהתורה, וכולל מיני בישול שונים, ובמהלך הדורות נוספו לו חלקים נוספים שתוקפם דרבנן ומנהג, כדוגמת איסור על אכילת בשר וחלב יחדיו גם כאשר לא התבשלו יחדיו, חובת הפרדה בין מוצרי חלב למוצרי בשר, חובת המתנה בין אכילת מוצרי בשר למוצרי חלב ולפי שיטות מסוימות גם הוספת בשר חיה ובשר עוף לאיסור זה.
מזון שאינו נחשב בשרי או חלבי ומותר לאכילה עם כל אחד מהם נקרא "פרווה". איסור בשר וחלב שונה מרוב האיסורים שבתורה בכך ששני מרכיביו (הבשר והחלב) הם מרכיבי היתר, ורק התערובת שלהם אסורה. בכך דומה איסור זה לאיסור שעטנז (תערובת צמר ופשתים) ולאיסור חרישה בשור וחמור יחדיו. מאפיין ייחודי נוסף הוא האיסור על פעולת הבישול מעבר לאיסור האכילה וההנאה. בספרות חז"ל, נחשב איסור בשר בחלב כ"חידוש" שאין להסיק מדיניו לגבי תחומים הלכתיים אחרים.
האיסור במקרא.
במקרא מופיע איסור זה 3 פעמים תחת הביטוי "לא תבשל גדי בחלב אימו":
מהות האיסור.
לשון הפסוק עצמה מדברת על איסור במעשה הבישול. עם זאת, לאור החזרה עליה שלוש פעמים, נכללת בה גם אכילת התבשיל או הנאה ממנו, למשל באופן של מכירתו לגוי.
שני האזכורים הראשונים במקרא הם בסמיכות לדיני בית המקדש, דבר המלמד כי האיסור כולל את הקרבת התבשיל לה'. האזכור השלישי סמוך לדיני מאכלות אסורות, דבר המלמד כי האיסור כולל את אכילת התבשיל. על פי תורה שבעל פה התבשיל גם אסור בכל הנאה שהיא.
משמעות המונח "גדי".
הגמרא מסבירה, שהביטוי "גדי" במקרא הוא כינוי לוולד רך, ולא מכוון בהכרח למין בהמה מסוים. כאשר המקרא מבקש לתאר את מין הבהמה, הוא כותב למשל "גדי עיזים". לפי דעות אחרות הגדי הוא דוגמה, למשל: "מפני מה דיבר הכתוב בגדי? מפני שהחלב מרובה באמו", או שהאזכור החוזר והמשולש על גדי בא לרבות בעלי חיים נוספים.
בנוסף, לפי התורה שבעל פה, כאשר הגדי גדל לא הופך בישולו בחלב אמו למותר, והתורה דיברה על 'גדי' בתור דוגמה, כמו מצוות רבות בפרשה (למשל לֹא תַטֶּה מִשְׁפַּט אֶבְיֹנְךָ בְּרִיבוֹ (שמות ).
תרגום השבעים מתרגם "לא תבשל גדי בחלב אמו" כ"לא תבשל/תביא טלה בחלב אמו", לפי הפסוקים השונים.
משמעות המונח "אם הגדי".
על פי התורה שבעל פה לשון הפסוק אינה מדברת על הגדי והאם המסוימים, אלא על כל 'אם', למשל גדי העזים אסור לבשלו בחלב כל עז שהיא, לא רק אמו מולידתו. חז"ל הרחיבו את האיסור גם למשמעות כללית יותר של כל גדי בכל חלב, למשל לבשל גדי עזים בחלב פרה.
איסורי חז"ל.
חז"ל הוסיפו מדרבנן איסור לאכול (להוציא בישול והנאה שמותר) גם בשר עוף בחלב, ובשר חיה טהורה בחלב, אך לא אסרו בשר דגים וחגבים בחלב. עוד הוסיפו לאסור אכילת בשר עם חלב אף בלא בישול, וגם הרחיקו הרחקות שונות שיפורטו למטה.
בקרב יהודי אתיופיה נשמר איסור בשר בחלב, אך בשר עוף לא נחשב לבשר לעניין זה.
דעת הקראים.
הקראים מפרשים שהגדי הוא כל יונק המותר לאכילה מפריס פרסה ומעלה גירה. לדעתם אסור לקחת אותו תחת עטיני אימו ולבשלו בחלב שהיה מיועד להניק אותו, ואולם לאחר שהיונק ניגמל הם מתירים את בישול בשרו בחלב.
הקשר בין האיסור לשלושת הרגלים.
בשני המופעים הראשונים, הכתובים בספר שמות, נכתב האיסור בהקשר של שלושת הרגלים. ובמקור השלישי, בספר דברים, הוא נכתב יחד עם איסורים הנובעים מקדושתם של ישראל. הרמב"ם הבין מההקשר של שלושת הרגלים שהאיסור קשור לעבודה זרה. הרשב"ם מסביר כי ברגלים (כולם) "היו אוכלים בהמות הרבה" ועל כן הזהירה התורה בפרשת הרגלים שלא לבשל ולא לאכול גדי בחלב אמו. על פי דבריהם אין האיסור קשור לרגל מסוים.
אולם פרשנים מודרניים עמדו על כך שמבנה הפסוקים רומז לכך שהאיסור מתייחס לחג הביכורים דווקא, המוזכר בתחילת הפסוק: רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ - לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ. (שמות כ"ג יט). ככלל, התורה אוסרת להקריב עם הקורבן חמץ, דבש ושׂאור (ויקרא ב' יא). חמץ, שׂאור ודבש הפירות הם הצורות העשירות, הבשלות והמושלמות של הלחם ושל הפירות. עבור הקורבנות מבקשת התורה דווקא את הפשוט והראשוני. לכן נאפים הלחמים המלווים את הקורבנות כמצות ולא כחמץ. אך לכלל הזה יש יוצא מן הכלל. בחג הביכורים מותר להביא שׂאור ודבש וגם חמץ (ויקרא ב' יב, ויקרא כ"ג יז). לכן, היה מקום לחשוב שכפי שמותר ואף רצוי להביא שׂאור ודבש בחג הביכורים, כך יהיה מותר ואולי אף רצוי להעשיר את קורבנות החג באמצעות בישולם בחלב ולא במים. שהרי גם הבישול בחלב, כמו השׂאור והדבש, מבטא את העושר ואת השפע אשר נתן לנו אלוהים. אלא שהתורה אסרה זאת מפאת האיסור המוסרי ומתוקף הקדושה שהצטוו בה ישראל.
בשר בחלב במקרא.
במקרא עצמו מופיעות עדויות לכך שבתקופה הקדומה היה מקובל מנהג של בישול או לפחות עירוב בין בשר לחלב.
דוגמה ידועה מופיעה במקרא בספר בראשית, שם מסופר על אברהם שהגיש למלאכים שבאו לבקרו חלב ובשר יחד.או דוגמה נוספת בה הוגש לדוד ארוחה הכוללת בשר וחלב (צאן וחמאה ושפות בקר):
טעם האיסור.
במקרא עצמו לא פורש טעם האיסור, וכך גם במשנת חז"ל לא נאמר כל הסבר לכך, וההתייחסות אליו הוא אל גזרת הכתוב. פרשני המקרא והמצוות החל מפילון האלכסנדרוני עבור בפרשני ימי הביניים ועד להוגי זמנינו ניסו למצוא טעם לאיסור זה.
קדושת האדם מתאוותיו.
פילון האלכסנדרוני, רשב"ם, רמב"ן ואחרים, נימקו איסור זה בהרחקה מהאכזריות הסמלית המתבטאת במעשה בישול הגדי דווקא בחלב אמו, כשעל בסיס טעם זה הסביר האבן עזרא גם הרחבת האיסור לבשר שאינו גדי ולכל חלב.
הרשב"ם נימק איסור זה בהרחקה מ"רעבתנות" מגונה המתבטאת באכילת חלב האם עם הבנים.
הראי"ה קוק הסביר שאיסור זה נועד לברר את האמיתה שכל החיים נועדו לחיות ולא למלא את תאוותו של האדם, שבכוחניות רוצה ליצור מאכל מעודן בבישול הגדי בחלב. על פי הראי"ה קוק, האיסור מזכיר לאדם את הבעייתיות הקיימת בניצול בעלי החיים לצרכיו (הן באכילת בשר והן בשימוש בחלב), המונעת מבעלי החיים לחיות את חייהם הטבעיים:
בישול גדי בחלב אמו כפולחן אלילי.
הסבר נוסף שזכה לתשומת לב רבה בחקר המקרא המודרני, הוא ההצעה לפרש את האיסור כהתרחקות מפולחן קדום משוער, בו היה נהוג לטבוח גדי בחלב אמו. אסורים רבים שנאמרו בתורה מפורש טעמם במקרא עצמו כהרחקה מהפולחן האלילי ששרר באותה תקופה במרחב ארץ ישראל. דוגמה לכך היא ההרחקה מפולחן האשרה. הצעה זו מובאת בכתבי מפרשי המקרא בימי הביניים ואילך, רשב"א, אבן עזרא, רמב"ם, אבן כמונה, אהרן בן אליהו, ספורנו ואברבנאל.