עם הקמת ליגת ה-WUSA המקצוענית ב-2001, הצטרפה לילי לקבוצת בוסטון בריקרס, שם שיחקה לצידן של מארן מיינרט ודאגני מלגרן. בעונתה הראשונה בליגה, היא סיימה כמלכת הבישולים, בצוותא עם סיסי הברזילאית, אך קבוצתה לא הצליחה להגיע לפלייאוף. גם בעונה השנייה בלטה לילי לטובה, ואף נבחרה בפעם השנייה ברציפות להרכב המצטיינות של העונה. בשנה השלישית והאחרונה של הליגה, הצליחו לילי ובוסטון לסיים במקום הראשון בתום העונה הסדירה, אך הקבוצה הפסידה בחצי הגמר לוושינגטון פרידום. לילי נבחרה בפעם השלישית להרכב העונה, והייתה לכדורגלנית היחידה שהגיעה להישג כזה. לאחר התפרקות הליגה, הלכה לילי אחרי פיה סונדהאגה (שהייתה המאמנת שלה בבוסטון), והצטרפה לקבוצת ארברו השוודית. היא שיחקה שם שנה אחת בלבד, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית.
במרץ 2009, חתמה לילי בקבוצת בוסטון בריקרס החדשה, שקמה במסגרת ליגת ה-WPS. היא שימשה כקפטנית הקבוצה, שיחקה בכל משחקי הקבוצה בעונה הראשונה ולא החמיצה אפילו דקת משחק אחת. בסיום עונתה השנייה בבוסטון, היא הודיעה על פרישה מכדורגל. שנתיים לאחר מכן, חזרה לילי לקבוצה, אך הפעם כעוזרת-מאמן.
נבחרת ארצות הברית.
השנים הראשונות.
כבר בזמן לימודיה בתיכון בלטה לילי בזכות כישוריה בכדורגל, וזומנה לנבחרת ארצות הברית הבוגרת בהיותה בת 16 בלבד. את משחק הבכורה שלה בנבחרת היא ערכה ביחד עם מיה האם (הכדורגלנית הצעירה ביותר תולדות נבחרת ארצות הברית) ב-3 באוגוסט 1987, במפגש נגד סין. שער הבכורה שלה הגיע עשרה ימים לאחר מכן, גם במשחק נגד סין.
בנובמבר 1991 שיחקה לילי בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם. את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם, וברבע הגמר הביסו את נבחרת טאיוואן 0-7. בחצי הגמר פגשה ארצות הברית את גרמניה, ניצחה אותה 2-5, והעפילה לגמר הטורניר נגד נורווגיה. במשחק הגמר ההיסטורי, שנערך אל מול קהל של 63,000 צופים בגואנגג'ואו, ניצחה ארצות הברית 1-2 וזכתה בטורניר.
ביולי 1993 היא שיחקה לצידן של מיה האם וג'ולי פוודי בטורניר הכדורגל של האוניברסיאדה, והשלוש הובילו את ארצות הברית לזכייה במדליית הכסף. באותה שנה, כשהיא בת 20 בלבד, זכתה לילי בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית מטעם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית.
בקיץ 1995 כבשה לילי שלושה שערים במשחקי בגביע העולם שנערכו בשוודיה, אך בחצי הגמר הפסידו האמריקאיות 1-0 לנורווגיה. בסופו של דבר, הן סיימו במקום השלישי לאחר שניצחו 0-2 את סין. מספר חודשים לאחר מכן, ב-16 בינואר 1996, במשחק נגד ברזיל, הפכה לילי לכדורגלנית האמריקאית הראשונה שמגיעה למאה הופעות בנבחרת.
ביולי של אותה שנה, נערך באולימפיאדת אטלנטה טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. האמריקאיות סיימו את שלב הבתים במאזן מושלם של תשע נקודות וגברו בחצי הגמר 1-2 על נורווגיה. במשחק הגמר של הטורניר הן שיחקו נגד סין, ניצחו 1-2 וזכו במדליית הזהב. לילי פתחה בכל המשחקים בהרכב הראשון, בדיוק כמו בטורנירים הגדולים הקודמים של הנבחרת.
שבירת שיאים וזכייה שנייה בגביע העולם.
ב-21 במאי 1998, ערכה לילי את משחקה ה-152 שלה בנבחרת, ובכך שברה את שיא המשחקים הבינלאומיים לנשים, בו החזיקה היידי סטור. בנוסף, היא קבעה שיא אמריקאי של 62 משחקי נבחרת רצופים בהן היא פתחה בהרכב הראשון. בהמשך השנה, היא אף הייתה חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק.
בינואר 1999, היא כבר שברה את שיא המשחקים הבינלאומיים של הגברים, כאשר שיחקה את משחקה ה-165 בנבחרת ובכך עברה את שיאו של עדנאן אל טליאני. מספר חודשים אחר כך, הגיעה לילי לשיא הקריירה שלה, כשזכתה עם הנבחרת בגביע העולמי שנערך בארצות הברית. היא פתחה בכל ששת משחקיה של ארצות הברית בטורניר, לא החמיצה דקת משחק, כבשה שני שערים ובישלה אחד. משחק הגמר של הטורניר, שנערך אל מול קהל שיא של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבקליפורניה. במשחק עצמו, נגד סין, הגיעו הנבחרות לבעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין.
שנה לאחר מכן, זכתה לילי עם ארצות הברית במדליית הכסף באולימפיאדת סידני, לאחר שזו הפסידה 3-2 בגמר לנורווגיה. בשנת 2003, היא שיחקה בגביע העולם הרביעי שלה עם ארצות הברית וסיימה איתה במקום השלישי, לאחר הפסד בחצי הגמר לגרמניה. בקיץ 2004, לאחר שארצות הברית זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הודיעו מיה האם, ג'ולי פוודי, ג'וי פוסט וברנדי צ'סטיין על פרישתן מכדורגל פעיל. מהלך זה סימן את סוף "תור הזהב" של הנבחרת האמריקאית, אך לילי החליטה שלא להצטרף לחברותיה ואף מונתה לקפטנית הנבחרת במקומה של ג'ולי פוודי.
ההופעה ה-300 והפרישה.
ב-18 בינואר 2006, במשחק נגד נורווגיה, ערכה לילי את הופעתה ה-300 במדי הנבחרת. באותו משחק, היא כבשה את שערה ה-105 בנבחרת והשתוותה למישל אקרס במקום השני בטבלת המבקיעות האמריקאיות. באותה שנה, היא אף הייתה אחת משלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א, אך סיימה במקום השני אחרי מרטה הברזילאית. כפרס משני, היא זכתה בפעם השלישית בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית.
בגביע העולמי שנערך בסין בסוף 2007, הייתה לילי לכדורגלנית הראשונה שמשחקת בחמישה גביעי עולם שונים. באותו טורניר, היא אף כבשה שער נגד אנגליה, והפכה לכובשת המבוגרת ביותר בתולדות גביע העולם לנשים (שיא שמאוחר יותר נשבר על ידי פורמיגה).
בעקבות לידת ביתה הראשונה, החמיצה לילי את אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, אך חזרה לנבחרת בסוף שנה זו. שנתיים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר 2010, במשחק נגד מקסיקו, היא ערכה את הופעתה ה-352 והאחרונה בנבחרת ארצות הברית. ב-23 שנים בנבחרת, כבשה לילי 130 שערים ובישלה 105 בישולים.
בשנת 2014 נבחרה לילי כחברה בהיכל התהילה הלאומי לכדורגל, לצידם של בריאן מקברייד ובוב ברדלי.
משה טימור
משה (מושיק) טימור (לשעבר טרוים; נולד ב-24 ביוני 1936) הוא שדרן, קריין ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
יליד רמת גן. בצעירותו עברה משפחתו לתל אביב. במסגרת שירותו הצבאי בלהקת פיקוד מרכז ביצע, בין השאר, את השיר "ויבן עוזיהו" ללחן של יוחנן זראי.
קריירה מקצועית.
טלוויזיה.
משנת 1957 עובד טימור ברשות השידור. הוא היה שדר הטלוויזיה הראשון ששידר מאולפן הטלוויזיה במעגל סגור שהוקם במסגרת תערוכת היובל לתל אביב ב-1959, ובו אירח את שרי הממשלה לוי אשכול, פנחס ספיר ואחרים. התחנה שידרה מדי ערב במשך חודש ימים חדשות, פרסומות חיות ושעשועונים בשיתוף קהל הצופים, שראו את השידור על מסכים ברחבי התערוכה בשידור חי. מאחורי הפרויקט עמדו חברת "אמקור" ומשרד הפרסום "טל-אריאלי".
טימור שימש משך מספר שנים כקריין בטלוויזיה, והשתתף בשעשועוני הטלוויזיה בערוץ הראשון - "זה הסוד שלי", "שחק אותה", "צא מזה", "תשע בריבוע" ועוד. כמו כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "קשר משפחתי".
רדיו.
במסגרת עבודתו ברדיו ערך והגיש תוכניות רבות, ביניהן: "בחצי היום", "במקצב יוצר", "כל צבעי הרשת", "טלרדיו", "משחקי לילה" (עם זאב ענר), "מחפשים את המטמון" (עם זאב ענר וגבי ינון) והתוכנית הסאטירית "לצון נופל על לצון".
לאחר פרישתו הרשמית מהגשת תוכניות ברדיו, המשיך להגיש בכל יום שישי ברשת ב' את התוכנית "שישי אישי" מחצות ועד שלוש לפנות בוקר. עם סיום פעילותה של רשות השידור, עברה התוכנית להיות משודרת בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי. ביוני 2021, ירדה התוכנית מהאוויר לאחר עשרים וחמש שנה, ובכך נפרד טימור מקול ישראל ומהתאגיד.
קולנוע.
טימור השתתף בקולנוע, במספר סרטי מתיחות של יהודה ברקן כגון "ניפגש בחוף", "גברת תפתחי זה אני" "חייך אכלת אותה" ועוד, וכן בסרטים "חמש חמש", "הגלולה" ו"הגמל המעופף".
עיתונאות.
משמש כיו"ר ועדת בית סוקולוב של אגודת העיתונאים, סגן יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב .
התנדבות.
טימור מגיש בהתנדבות, מדי חודש, את מגזין הטלוויזיה הקהילתית של נוה מונוסון, המשודר בערוץ 98 למנויי הטלוויזיה בכבלים ובלוויין.
חיים אישיים.
טימור אלמן, אב לשתי בנות וסב, ומתגורר בנוה מונוסון. אשתו, עליזה טימור, הייתה חברת המועצה המקומית. במשך עשרים שנה הפעילה בנוה מונסון תחנה לבדיקת סרטן השד. לאחר מותה נקראה התחנה על שמה.
אבוג'ה
אַבּוּגָ'ה (באנגלית: Abuja) היא עיר הבירה של ניגריה, אבוג'ה שוכנת במרכז הפדרציה במחוז הפדרלי של ניגריה, משתרעת על שטח של כ-250 קילומטרים רבועים ומונה 3,464,123 תושבים נכון לשנת 2021.
העיר נבנתה כעיר מתוכננת בעקבות החלטה ממשלתית משנת 1976, שקבעה כי יש לשנות את מיקום עיר הבירה ולהעביר אותה למרכז המדינה. הוחלט להקים עיר בירה חדשה, שתהיה נייטרלית לאור השסעים הדתיים והמפלגתיים בניגריה, ותהיה בסמיכות לכלל הארץ. לעיר הגיעו תושבים רבים מעיר הבירה הקודמת, לאגוס שסבלה מהתפוצצות אוכלוסין. באותה תקופה הייתה עיר החוף לאגוס בירת המדינה. העיר הוכרזה רשמית כבירה רק ב-12 בדצמבר 1991. תוכנית המתאר של העיר נכתבה בידי האדריכל היפני הנודע קנזו טנגה וצוותו. העיר תוכננה בצורת סהר כדי להדגיש את נאמנות התושבים לאסלאם. רוב הארצות אשר יש להן קשרים דיפלומטיים עם ניגריה העבירו את שגרירויותיהן לעיר זו. בין השאר, ניתן למצוא באבוג'ה את משכן הנשיאות, הפרלמנט הניגרי, בית-המשפט העליון, המסגד הלאומי של ניגריה, המטה האזורי של אופ"ק ונמל תעופה.
יוהל&quot;ן
גייל גודווין
גייל גודווין (אנגלית: Gail Godwin; נולדה ב-18 ביוני 1937 באלבמה שבארצות הברית) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה.