האבק נשאב ונכנס אל השקית העשויה בד או נייר סינון מיוחד. כל האבק/ליכלוך נשאר בשקית שלוכדת אותו ואילו האוויר יוצא החוצה. איכות השקית נמדדת ביכולת שלה לסנן חלקיקי אבק. ככל שהשקית מסננת חלקיקים קטנים יותר, כך היא איכותית יותר. בנוסף, איכות השקית נמדדת ביכולת הזרמת אוויר. ככל שלשקית ישנה יכולת להזרים כמות גדולה יותר של אוויר, כך השקית איכותית יותר.
שילוב של חורי סינון קטנים (מיקרוניים) בכמות גדולה ככל האפשר, מעלה את איכות השקית ומחירה.
מכל.
האוויר המלוכלך נכנס אל מכל פלסטיק, פח או נירוסטה. בראש המכל יש פתחי יציאה עליהם מורכב פילטר.
ציקלון.
האוויר נכנס לתעלות סיבוביות וכתוצאה מהסיבוב חלקיקי האוויר ניזרקים לדפנות המכל. עיקר הסינון נעשה בדרך זאת והסינון הסופי נעשה על ידי פילטר כמו במכל.
סינון מים.
האוויר המלוכלך נכנס לתוך מכל מים. המים לוכדים את הליכלוך והאוויר הנקי נפלט החוצה. גם בשיטה זאת, כמו הציקלון, לא תמיד נעשית עבודת סינון מושלמת וחלקיקים שאינם נדבקים למים מסוננים בפילטר נוסף.
שאיבה ללא פילטרים.
בשנות ה-20 של המאה הקודמת פותחה על ידי חברת סקוט אנד פצר וג'נרל אלקטריק מערכת מתקדמת לניקוי ששונה ממערכות הסינון הקיימות שהוזכרו. בכל שיטות הסינון הללו, נכנס האוויר המלוכלך לתוך מתקן הסינון, והאוויר הנקי שיוצא משמש לקירור המנוע ועובר דרכו. בדרך זאת הפילטרים נסתמים במהירות גבוהה יחסית וגורמים לנצילות נמוכה של השאיבה. בשיטה שפיתחו, האוויר המלוכלך נכנס ישר למנוע וניזרק לשקית.
הזכות לפרטיות
הזכות לפרטיות היא זכותו של אדם למרחב פרטי פיזי או וירטואלי הנתון לשליטתו, מתוך ההכרה כי ישנם תחומים בחיי אדם שאינם אמורים להיות ברשות הרבים ללא הסכמתו המפורשת. הזכות לפרטיות היא חלק מזכויות האדם הטבעיות, להן זכאי כל אדם באשר הוא, משום שכל אדם זקוק לפרטיות על מנת לפתח ולממש את האוטונומיה שלו כפרט. הפרטיות מאפשרת לאדם לחיות את חייו ולשלוט על מידת החשיפה, ההתערבות או החדירה לחייו בהתאם לרצונו.
מקובל לראות בזכות זו אחת משתי נגזרות של הזכות לכבוד (נגזרת נוספת היא הזכות לשם טוב - לשון הרע) אך יש הרואים בה זכות עצמאית. כך או כך, מדובר בזכות יסוד, המוגנת באמנות ובהסכמים בין-לאומיים, כמו גם בחקיקה בישראל ובעולם. מרבית החוקים בעולם מגבילים את הפרטיות כאשר היא מתנגשת בזכויות ובאינטרסים ציבוריים אחרים, למשל: חופש הביטוי, חופש המידע, זכות הציבור לדעת, ביטחון ציבורי ואף מיסוי (תחום המחייב לרוב גילוי של מידע על הכנסות או רווחים אישיים).
לעיתים אנשים בוחרים לוותר על פרטיותם, לטובת הטבה פוטנציאלית שעשויה לצמוח מכך (כמו הגנה, פרסום או כסף).
הגדרה.
פרטיות היא יכולתו של אדם או קבוצה לבודד את עצמם או מידע לגביהם. הגבולות והתוכן של מה שנחשב לפרטי משתנים ממדינה למדינה ובין אנשים, אך ישנם מספר תחומים שמקובל לראותם כפרטיים. פרטיות קשורה לעיתים לאנונימיות, כלומר הרצון להישאר לא מזוהה במרחב הציבורי.
הזכות המשפטית לפרטיות נזכרה לראשונה במאמרם של עורכי הדין סמואל וורן ולואיס ברנדייס "The Right to Privacy". לימים היה ברנדייס לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנת 1890 פרסמו השניים את המאמר שנתן לזכות לפרטיות במשפט האמריקני את השם "הזכות להיעזב במנוחה".
יש להבחין בין פרטיות כזכות משפטית (ראו בהמשך: הזכות לפרטיות בישראל) לבין היותה נורמה חברתית. עם זאת, בין הזכות המשפטית לפרטיות לבין הנורמה החברתית של מושג הפרטיות קיימים קשרי גומלין מורכבים. לעיתים החברה משפיעה על המשפט כך שנורמה חברתית קיימת נהפכת לכלל משפטי חדש של הגנה על הפרטיות ולעיתים להפך (הכלל משפטי משנה נורמה קיימת), לעיתים הכלל המשפטי והנורמה החברתית מתקיימים זה לצד זה ולעיתים הם מתחרים זה בזה.
הסוציולוג אלן וסטין הדגיש את ההיבט החברתי שבפרטיות וטען שהפרטיות היא צורך אנושי. וסטין הגדיר פרטיות כך: "the claims of individuals, groups, or institutions to determine for themselves, how and to what extent information about them is communicated to others".
המשפטן האמריקני דניאל סולוב מציע טקסונומיה של קטגוריות של מצבי פגיעה בפרטיות במטרה להסיט את הדיון התאורטי והמשפטי בהגדרת מושג ה-"פרטיות" אל עבר ציון הפעילויות שמציבות איום על הפרטיות:
הפילוסופית הלן ניסנבאום מציעה גישה של "פרטיות הקשרית" לפיה הזכות לפרטיות היא הזכות לזרימה ראויה של מידע אישי. כלומר, הפרה של פרטיות לא מתרחשת כאשר נאסף מידע רב מדי על אודות הפרט, אלא כאשר חל שינוי בתהליך העברת המידע - בין אם בצד השולח ובין אם בצד המקבל. לדוגמה, עצם העובדה שהבנק מחזיק פרטים פיננסיים רבים על לקוחותיו אינה מהווה פגיעה או סכנה לפגיעה בפרטיות, כך גם לגבי מרפאה השומרת מידע רפואי אודות המטופלים במרפאה. אולם אם פרטים פיננסיים מהבנק יועברו למרפאה ולהפך, אזי תתרחש פגיעה בפרטיות. השינוי שחל בזרימת המידע הפר את התנאים שהתירו את החזקת המידע והוא שמהווה את הפגיעה בפרטיות.
על פי המשפטנית רות גביזון הפרטיות היא מניעת גישה לא רצויה לאדם, ומורכבת משלושה תחומים:
סוגים של פרטיות.
ניתן להבחין בין פרטיות פיזית ופרטיות במידע:
ביקורת.
ביקורות כנגד הזכות לפרטיות או החשיבות המוענקת לה:
היחס בין הזכות לפרטיות לבין זכויות אחרות.
דוגמה להעדפת הזכות לפרטיות ניתן למצוא ביחס לעיקרון פומביות הדיון אשר מזה שנים רבות הושרש גם בפסיקה כעקרון חוקתי על חוקי, זאת בהסתמך על סעיף 3 ל. לאחר כינון חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, קבע בית המשפט העליון, כי עקרון הפומביות, חרף חשיבותו, נסוג מפני הזכות לפרטיות: "אין לראות בפומביות הדיון עיקרון מוחלט. זהו עיקרון יחסי. עליו לסגת לעיתים מפני זכויות ואינטרסים נוגדים. אחד מאותם זכויות ואינטרסים הוא הפרטיות. אף זכות זו היא בעלת מעמד חוקתי-על-חוקי (סעיף 7 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו)".
במקרה אחר איזן בית המשפט בין הזכות לפרטיות לבין האינטרס הציבורי בהעמדה לדין של חשודים בעבירות פליליות: "ביזוי וביוש אלה מותרים הם רק כאשר נועדו לתכלית ראויה, משמדובר בחשד של עבירה פלילית, שיש למונעה או לגלותה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש: הכול לפי נסיבות כל מקרה ומקרה - כגון מטרת עריכתו של החיפוש, טיבה של העבירה בה הוא נחשד, קיומה של שעת חירום, ההצדקה לעריכתו של החיפוש, אופן עריכתו, מקום עריכתו וכיוצא באלה."
במקרה קיצוני, אף נערך איזון מעניין בין הזכות לפרטיות לבין הזכות לחיים: "מכאן, שגם לחולה במחלה העלולה לסכן נפשות - ואוסיף משל עצמי; על אחת כמה וכמה לחולה שכזה - שרירה, קיימת ועומדת זכות בסיסית לחיות חייו בכבוד, לבוא במגע עם אחרים ולקיים יחסי-מין כאוות נפשו, ובלבד שהדבר אינו אסור בחוק. אין זאת אומרת שזכותו המכובדת של זה גוברת על זכותם הבסיסית של אלה הבאים עמו במגע להוסיף לחיות ולהתקיים, להיות מעודכנים מפני מחלתו הקשה שבהתפשטותה עלולה ממש לאוכלם עד נפש". ניתן לראות שלאחר חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בתי המשפט נדרשו לפרשנות שיפוטית רחבה יותר באשר לחקיקה הקיימת של הכנסת (למשל חוק הגנת הפרטיות). כמו כן, הם נדרשו לתת לזכות לפרטיות משקל רב יותר ולהתחשב בה יתר על המידה כאשר התנגשה עם זכויות אחרות .
הזכות לפרטיות במשפט הבינלאומי.
הזכות לפרטיות קבועה בסעיף 12, בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם 1948, ״לא יהא אדם נתון להתערבות שרירותית בחייו הפרטיים, במשפחתו, במעונו, בחליפת מכתבים שלו ולא לפגיעה בכבודו או בשמו הטוב, כל אדם זכאי להגנת החוק בפני התערבות או פגיעה באלה״. כמו כן, הזכות לפרטיות מפורטת בסעיף 17 באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות 1966, וכתובה באופן זהה להצהרה הבינלאומית משנת 1948.
הזכות לפרטיות במשפט הישראלי.
הזכות לפרטיות כזכות חוקתית.
המשפט הישראלי מכיר בהגנה על הזכות לפרטיות, שזכתה למעמד של זכות יסוד המנויה ב, וכן בחוק הגנת הפרטיות. חוקים שונים מוסיפים הגנות נוספות בהקשרים מסוימים, בעוד שחוקים אחרים, בעיקר בקשר לפעילות של אכיפת חוק ופעולות שלטוניות, מצמצמים או מסייגים את ההגנה על הזכות לפרטיות, לשם הגנה על אינטרסים ציבוריים שונים.
ב, עוגנה חוקתית זכותו של האזרח בישראל לפרטיות כפי שמופיע :
ביטוי למעמד החוקתי של הזכות ניתן למצוא בפס"ד גנימאת: "הזכות לפרטיות היא בישראל זכות יסוד. כיום היא מעוגנת בסעיף 7 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. פגיעה בפרטיות על ידי רשויות שלטוניות מותרת רק בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסכמה מפורשת בו. הוראת סעיף 11 לחוק היסוד, המטילה על רשויות המדינה את החובה לכבד את הזכויות המעוגנות בו, אף מחייבת את בית המשפט לתת פירוש דווקני לחוקים הפוגעים בפרטיות, לרבות לחוקים שתוקפם נשמר מכוח סעיף 10 לחוק היסוד". התייחסות נוספת למעמדה החשוב של הזכות לפרטיות ניתן למצוא בדבריו של השופט ברק בבג"ץ דיין:"כל אדם בישראל 'זכאי לפרטיות' (סעיף 7 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). היקפה של זכות זו אינו נקי מספקות. רבות נכתב עליה. עתה, משניתן לה בסיס חוקתי חקוק, יש לפרשה מתוך 'מבט רחב כי עניין לנו בהוראה הקובעת אורחות חיים. עניין לנו בניסיון אנושי החייב להתאים את עצמו למציאות חיים משתנה. על כן יש לפרש הוראה חוקתית' מתוך תפיסה רחבה, ולא באופן טכני'".
הזכות לפרטיות בחקיקה הרגילה.
חוק הגנת הפרטיות.