ב-5 באוקטובר 1764 ניתנה פריווילגיה לעיר בידי הקיסרית יקתרינה השנייה; בעקבות זאת, עד סוף המאה ה-18 נבנו בוולגה בנייני האבן הראשונים - כנסייה, בית-ספר, ומשרדים מחוזיים. מאז החלה העיר להתפתח במהירות, וב-1876, הוצא לאור העיתון הראשון בוולגה, "וָלְקְשֵר אָנְצַייגֶר" ("Walkscher Anzeiger"), אשר נכתב בשפה הגרמנית.
ב-22 ביולי 1889 נסללה מסילת רכבת בין ולגה לטרטו וב-1896 הוארכה המסילה לפרנו. אלו תרמו משמעותית לחשיבותה של העיר. ב-1902 נסללה המסילה המחברת את ולגה לעיר אלוקסנה שבלטביה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נשארה ולגה מחוץ לשדה הקרב, אך ב-1917 צפלין גרמני הטיל, על פי ההערכות, ארבעים פצצות, אך הן החטיאו את המטרה המרכזית: תחנת הרכבת.
חלוקת העיר התרחשה ב-1920 בעקבות התקפת לטביה ב-7 באוקטובר 1919 על ידי כוחותיו של ברמונדט-אבלוב בניסיונו להגיע לחזית מלחמת האזרחים ברוסיה על מנת להילחם בצבא האדום ובאי הכרתו בעצמאותה של לטביה. לצורך בלימת המתקפה, פנתה הממשלה הלטבית לממשלת אסטוניה ממקום מנוסתה בוונדן. בעקבות הצעה להפסקת אש מטעמו של ברמונט-אבלוב והפגזת כוחותיו על ידי פלגת סיירות בריטיות ורכבות ממוגנות אסטוניות שגרמו לו לסגת מלטביה. בעקבות העזרה שסיפקה, אסטוניה דרשה החזר כספי על ההוצאות ורוב שטחה של העיר.
קו הגבול בין אסטוניה ללטביה נקבע על ידי ועדת בוררות בריטית והותירה את כל שטח העיר ותחנת הרכבת בצד האסטוני. רק שכונה אחת בדרום-מערב העיר נותרה בצד הלטבי. בעקבות חלוקת העיר עברו כ-2,500 לטבים תושבי העיר את הגבול והרחיבו את הצד הלטבי תוך הקמת שכונות חדשות.
ב-11 בפברואר 1921, על פי צו מממשלת אסטוניה, הוקם מחוז ולגה, על שם העיר המרכזית שהפכה לבירתו.
ב-17 באוגוסט 1940, על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם שנה קודם לכן, נכבשה העיר בידי ברית המועצות, ובמהלך הכיבוש סולקו אסטונים ולטבים רבים מהעיר. כעבור שנה, ב-9 ביולי 1941, כבשה גרמניה את ולגה. ב-19 בספטמבר 1944 שוחררה העיר משלטון גרמני ונשלטה בידי ברית המועצות פעם נוספת.
ב-24 במאי 1992 השתלטו כוחות אסטונים על הבסיס הצבאי הסובייטי שמחוץ לעיר, וזה נהפך מאוחר יותר למוצב של משמר הגבול האסטוני.
תרבות.
מאז 1944 המקומון "ולגמאלנה" ("Valgamaalane") מפורסם שלוש פעמים בשבוע, ומאז 2003 "ולק" ("«Валкъ»") מפורסם בשפה הרוסית. כמו כן פעילים בוולגה משרד מקומי של הטלוויזיה האסטונית ("Eesti Televisoon", ידועה כ-ETV), ותחנת רדיו מקומית ("Raadio Ruut").
תחבורה.
ולגה ממוקמת בצומת חשובה של מסילות רכבת וכבישים מהירים, ועוברת דרכה מסילת טאלין-טרטו-ריגה.
ואלגה
שיכוך כאב
שיכוך כאב (בלועזית: אַנַלגֶזיה או אנלגטיקה) היא דרך (לרוב תרופתית) להעלאת סף הרגישות לכאב אצל אדם הסובל מכאבים, מבלי שהאדם יגיע למצב אובדן הכרה ומבלי לפגוע בתחושת המגע. כאב הוא תגובה חושית של הגוף לנזק פיזי או לדלקת. שיכוך הכאב יכול להיעשות בדרך פרמקולוגית, או באחת ממגוון הדרכים המשלימות, והוא יכול להיות מקומי או לכלול את כל הגוף.
צורך בשיכוך כאב - הכאב הוא תשדורת של הגוף המיועדת להפנות את התודעה לבעיה גופנית. אולם לעיתים האדם מעדיף שהכאב ייפסק או שרמת הכאב תפחת באופן מלאכותי, לכן פותחו שיטות לשיכוך כאב. התייחסות לכאב כאל מחלה או בעיה בפני עצמה תורמת לתחושת הצורך בשיכוכו גם בקרב אנשי רפואה.
הרדמה - (או אלחוש; בלועזית: אנסתזיה) היא פעולה מכוונת של ערפול כל החושים לעיתים עד למצב של חוסר הכרה (הרדמה מלאה). ההרדמה נועדה לחסום תחושות בכלל וכאב בפרט. הרדמה שונה מאלחוש בכך שהיא פוגעת בכל התשדורת החושית ולא רק בחישת כאב. ביצוע ההרדמה מתבצע ברפואה המערבית בעזרת תרופות. גישות משלימות מציעות הרדמה על ידי דיקור, היפנוזה רפואית או שילוב של כמה מן השיטות.
קיימת גישה משלימה של ניהול כאב המציעה דרכים להפחית את רמת הכאב על ידי פעולות כגון היפנוזה או דמיון מודרך.
החלוקה הפרמקולוגית של תרופות לשיכוך כאב.
אופיואיד.
האופיואידים נקראים גם תרופות נרקוטיות, אלו הן נגזרות תרופתיות של אופיום: מורפין, קודאין, אוקסיקודון, אקטיק, מתדון ועוד. האופיואידים גורמים לתחושת אופוריה, שיכוך כאבים, דיכוי נשימתי (כולל שיכוך שיעול) דיכוי תנועתיות המעי (כולל עצירות) ותלות פיזית (התמכרות פיזית).
האופיואידים עוברים את מחסום דם מוח ופועלים בצורה ישירה על מערכת העצבים המרכזית על מנת לשכך כאב.
מנגנון: האופיואידים פועלים על חוט השדרה על ידי עיכוב של שחרור מתווכי כאב למוח. וישירות על סינפסות של הגרעין הקשתי (arcuate nucleus) במוח. פעולה כפולה זו הופכת אותם מאוד יעילים בדיכוי כאב. הם מפעילים רצפטורים לאופיאטים, בעיקר מסוג μ - מדכאי GABA. רצפטורים אלה אחראים על שיכוך כאב ותחושה טובה גם באופן פיזיולוגי. אופיואידים אנדוגניים (endogenous opioids) הם חומרים המופיעים באופן טבעי במוח, לדוגמה אנדורפינים.
אופיואידים משמשים בעיקר לטיפול בכאבים שאינם ניתנים לבלימה באמצעים אחרים, כטיפול ראשוני לפציעות טראומטיות קשות (למשל לפצועים בשדה הקרב), לחולי סרטן בשלבים מסוימים או סופניים של המחלה, בזמן ניתוח וכדומה. שיווק מאסיבי של אופיואידים בשיטות מפוקפקות מוכר כתורם למגפת האופיואידים, בה נפטרו כ-47,600 אמריקנים ממנת יתר ב-2017.
מדכאי דלקת שאינם סטרואידים.
NonSteroidal Anti-Inflammatory Drugs נקראים בקיצור NSAIDs. הקבוצה העיקרית והנפוצה של משככי כאבים. בהם: אספירין, איבופרופן (אדוויל, נורופן, אדקס ועוד), דיקלופנק (ולטרן, אביטרן ועוד) נפרוקסן (נקסין, פוינט וכו') ועוד רבים. כשמם כן הם, אינם רק משככי כאב אלא גם מדכאים את שאר התגובות הדלקתיות ובעיקר מורידים חום (אנטיפיורטיים).
מנגנון: ה-NSAIDs פועלים על ידי עיכוב (חלקם עיכוב תחרותי וחלקם עיכוב קבוע) של האנזימים ממשפחת ציקלואוקסיגנאז - Cyclooxygenase או בקיצור COX. אנזים זה הכרחי ביצור האנדוגני של פפטידים קצרים בשם פרוסטגלנדינים. הפרוסטגלנדינים אחראים על גירוי תחושת כאב, הגדלת חדירות הרקמה (בצקת), כיווץ הברונכי והצמדות טסיות דם (הגורמת לקרישת דם).
NSAIDs משמשים בעיקר לשיכוך כאבים קלים עד בינוניים והורדת חום. שימושים נוספים:
מאלחשים (חומרי הרדמה).
משפחת תרופות גדולה בפני עצמה. המאלחשים גורמים ל-4 שלבים של אלחוש:
מאלחש נפוץ הוא הלידוקאין הנמצא כמרכיב פעיל בסוגים של קרם עורי לטיפול בכוויות או כהכנה למתן זריקות, בג'ל לשיניים, ובהזרקה מקומית ליולדות על מנת להקהות את כאבי צירי הלידה ("אפידורל").
הקוקאין שימש בעבר כמאלחש, אך כיום כמעט אינו משמש בטיפול רפואי. כיום ניתן למצוא אותו כמרכיב כטיפות עיניים לשימוש בבתי חולים בלבד.
מנגנון: רוב המאלחשים באינהלציה ובהזרקה פועלים על ידי דיכוי לא סלקטיבי של מערכת העצבים. בהיותם מולקולות שומניות הם חודרים למשתית (Matrix) השומנית של תאי העצב ומונעים הולכה חשמלית. חלקם מעכבים ישירות תעלות יונים מופעלות נוירוטרנסמיטורים.
המאלחשים משמשים לשיכוך תחושה וכאב לזמן קצר. בעיקר בביצוע ניתוחים. הרדמה בניתוח דורשת רופא מרדים מומחה. מאלחשים משמשים לשיכוך כאב במינון נמוך יותר ולהרדמה חלקית או מלאה במינונים גבוהים יותר.
סדר הטיפול.
על פי המלצת ארגון הבריאות העולמי, סדר הטיפול נקבע על פי שיטת "מעלית הכאב" על ידי מדידת עוצמת הכאב באמצעות סרגל כאב ומתן טיפול לפי העוצמה הנמדדת.
הטיפול התרופתי ניתן מסביב לשעון בפרקי זמן קבועים, וטיפול בכאב מתפרץ נעשה באמצעות מנות הצלה (תוספת קטנה של משככי כאבים נוספים). מתן התרופה עשוי להיות משולב במתן אדג'וונטים או נוגדי דלקת.
לכאב קל, נהוג להתחיל במתן תרופה שאינה נרקוטית, אם לא חלה הקלה או בכאב בינוני, משלבים מתן תרופה שאינה נרקוטית עם תרופה נרקוטית חלשה, והיה וגם שילוב זה לא גורם שיכוך הכאב, עוברים למתן אופיאטים חזקים.
בכאב אקוטי חזק, ניתן להתחיל באופיואידים חזקים כבר בשלב הראשון, לשיכוך כאב מיידי.
ויקטור עידה
ויקטור עידה (נולד ב-1934) הוא נגן קאנון, כלי פריטה מסורתי ערבי, ואחד מנגני הקאנון המקצועיים היחידים בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בארץ ישראל לאביו, נגן עוד ובונה כלי נגינה, ואמו, עקרת בית, שעלו מבגדאד. כשהיה בן 3 חודשים חזרה המשפחה לעיראק למשך 5 שנים. בדרך חזרה לארץ נפטר האב, ועידה נשלח לבית יתומים.
בגיל 19 החל להופיע כנגן קאנון ובמקביל התפרנס כפועל בניין.
עידה הופיע ברחבי העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם אנסמבל מזרח מערב.
עידה גם בונה קאנונים. עידה הוא אחת הדמויות הידועות בקהילה העיראקית היהודית-מסורתית בישראל.
קריירת משחק.
את מרבית פרסומו קנה ויקטור עידה בהשתתפותו בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק" (כתיבה ובימוי דוד אופק ויוסי מדמוני), סדרה עטורת פרסים שהציגה, בפעם הראשונה על מרקע הטלוויזיה הישראלי, חיי משפחה מזרחית ישראלית באופן נטורליסטי. עידה גילם את שלמה זלאייט, נגן קאנון ואב משפחה פטריארכלי המתמודד עם התפוררות התא המשפחתי בחברה הישראלית המודרנית. לאחר מכן שיחק בתפקיד דומה גם בסרטם של אופק ומדמוני - המנגליסטים. ויקטור עידה הפך למייצג הסדרה ומזוהה עימה, וכך גם למעין מייצג של התרבות העיראקית המסורתית בתקשורת הישראלית.
עידה מתגורר בחולון. נשוי לכוכבה ולהם 5 ילדים, וכן נכדים נינים וצאצאים.
אלפייה
אַלְפִיָּה (בערבית: ألفية; בתעתיק מזרחני: ʾalfiyya) היא ז'אנר בספרות הערבית הקלאסית. הריבוי של המילה הוא "אלפיאת" (ألفيات, ʾalfiyyāt).