ב-2 ביולי 2013, מגרסה חתם בהפועל רמת השרון. ב-24 באוגוסט 2013, ערך את הופעתו היחידה בקבוצה בהפסד 0–2 להפועל חיפה, בו הורחק בדקה ה-41 לאחר שקיבל צהוב שני. ב-28 באוגוסט 2013, שוחרר מהמועדון.
לאחר תקופה כשחקן חופשי, מגרסה חתם בדשאן ביר גונדד. בהמשך הקריירה שיחק גם בדדביט אדיס אבבה ובקיץ חתם באוניברסיטת וולוואלו אדיגרט.
ב-28 במאי 2011, מגרסה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה בהפסד 1–2 ל. ב-14 ביולי 2013, מגרסה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד . מגרסה, נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2013.
ג'יי בי פריצקר
ג'יי רוברט פריצקר
משרד ראש הממשלה החליפי
קארויהאזה
קארויהאזה (בהונגרית: Károlyháza) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. בשנת 2002 הוקם הכפר קארויהאזה לאחר פיצול מקימלה כפר שהוקם בשנת 1966 על ידי איחוד שני כפרים הורוואטקימלה (Horvátkimle), קימלה הקרואטית, ומגיארקימלה (Magyarkimle), קימלה ההונגרית.
יהודי קארויהאזה.
בהורוואטקימלה ובמגיארקימלה חיו יהודים שככל הנראה היו חלק מקהילת מושונמגיארובאר, כפי שניתן לראות ברישומים באתר JewishGen
להקת פנצ'ר
קרייג הוג'ס
מושיע לבן
מושיע לבן (באנגלית: White savior), או תסביך המושיע הלבן (מעין "תסביך משיח"), הוא אדם לבן המספק עזרה לאנשים שאינם לבנים בצורה אנוכית. המושיע הלבן נחשב לגרסה המודרנית של המתואר בשיר "משא האדם הלבן" (1899) מאת רודיארד קיפלינג. המונח נקשר לאפריקה, ומספר דמויות בקולנוע ובטלוויזיה תוארו בביקורתיות כ"מושיעים לבנים".
"מושיע לבן" ואפריקה.
לאפריקה היסטוריה של עבדות ושל קולוניאליזם. לדברי דמיאן זיין מחדשות ה-BBC, האפריקאים מרגישים שהסיוע להם מתוך גישת "מושיעים לבנים" היא "פטרונית מאוד ופוגענית", ו"יש הטוענים כי הסיוע יכול להביא לתוצאה הפוכה מהתוצאה המבוקשת, מכיוון שמשמעותו היא שמדינות אפריקה ימשיכו להסתמך על עזרה מבחוץ". בהקטי שרינגרפור כתבה ב"גרדיאן" כי מערביים שמנסים לסייע למדינות עניות ופגיעות פועלים כ"מושיעים לבנים", מונח שנקשר לפעילות האירופית 'לתרבת' את יבשת אפריקה בתקופה הקולוניאליסטית. לדברי העיתונאי האוסטרלי אמל עוואד, במאה ה-21 ישנה מגמה של תיירות התנדבותית, שבה "'מושיעים לבנים' משתמשים באנשים שמזלם לא שפר עליהם כאביזרים בפרופילי המדיה החברתית שלהם". עוואד אמר כי ההתעניינות בהתנדבות עודדה מודל עסקי הממנף את הבעיות החברתיות במדינה מסוימת כדי לקחת את כספם של תיירים, המתנדבים להיות "מושיעים לבנים".
כתבת "וושינגטון פוסט" קרן אטיה ציינה כמה דוגמאות תרבותיות ל"תסביך המושיע הלבן", שבמסגרתו "מוצגת אפריקה כפי שהיא נראית דרך עדשותיהן של דמויות לבנות או זרות". לדבריה, הנובלה "לב המאפליה" (1899) מאת ג'וזף קונרד החלה את המסורת הזו; בין הדוגמאות העדכניות יותר שהביאה היו הסרט "נשק של תקווה" ( 2011), קמפיין יחסי הציבור של הסרט התיעודי "קוני 2012" (2012) וכתביו של העיתונאי ניקולאס כריסטוף. ב-"Foreign Affairs" תואר סרט תיעודי משנת 2014 על הפארק הלאומי וירונגה שבקונגו ועל עבודת השימור של עובדי הפארק כסובל מ"תסביך המושיע הלבן". מחברי המאמר כתבו ש"בסרט תמונות אינסופיות של שומר בפארק מתחבק ומשחק עם הגורילות, ובכך מעורר את הרעיון של 'הפרא האציל' הקרוב לטבע, ישר ותמים, שהצלתו תלויה באדם הלבן. הסרט כמעט ואינו מציג פעילות פוליטית של הקונגולזים, אף על פי שיש באזור פעילי חברה אזרחית רבים, העובדים לעיתים קרובות תוך סיכון אישי גדול".
בקולנוע.
"המושיע הלבן" היא גם תבנית קולנועית חוזרת, שבה דמות לבנה מצילה אנשים של צבע ממצוקה. "המושיע הלבן" מוצג כבעל תכונות משיחיות, ולעיתים קרובות לומד משהו על עצמו בתהליך ההצלה. זוהי דוגמה לייצוג את היחסים בין גזעים באמצעות שיוכם של מושגים כמו מוסר לגזעים מסוימים, במקרה זה ל"אדם הלבן". "מושיעים לבנים" הם לרוב גברים, ולעיתים הם אינם מוצאים את מקומם בחברה שלהם, עד שהם מסייעים למיעוטים או לזרים. הספר "Screen Saviors: Hollywood Fictions of Whiteness" מתייגים את הסיפורים כפנטזיות "גרנדיוזיות, אקסהיביציוניסטיות ונרקיסיסטיות במהותן". עלילות ה"מושיעים הלבנים" כוללות מסעות של לבנים למקומות אסייתיים "אקזוטיים"; לבנים המגינים על שחורים מפני גזענות בדרום האמריקאי; או גיבורים לבנים שיש להם עוזרים "בעלי גזע מגוון".
סרטים שמזוהים עם הז'אנר הם "רוקד עם זאבים", "הזדמנות שנייה", "העזרה", ג'מייקה מתחת לאפס", "לינקולן" ו"12 שנים של עבדות". מבקרים הבחינו בתדירות הגבוהה שבה זוכים סרטים שמכילים את הז'אנר הזה בפרס אוסקר.
האודליסק הגדולה
האודליסק הגדולה (בצרפתית: La Grande Odalisque) הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר משנת 1814 המתאר אודליסק או פילגש. היצירה מסמנת מפנה עבור אנגר במעבר מסגנון הנאו-קלאסיציזם לסגנון הרומנטיציזם. הציור עורר ביקורות רבות בעת הצגתו לראשונה. בנוסף, היצירה ידועה בפרופורציות המוארכות ובחוסר הריאליזם בתיאור האנטומי של גוף האישה. הציור מוצג בלובר מרכישתו בשנת 1899.
אודות היצירה.
מלכת נאפולי קרוליין בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה, הזמינה את הציור מאנגר. הציור הושלם בשנת 1814. בעבודתו על גופה העירום של האישה בציור, אנגר הושפע מהציורים "ונוס מאורבינו" של טיציאן ו-"ונוס הישנה" של ג'ורג'ונה. הוא שאב גם השראה מ-"דיוקנה של מאדאם רקמייה" של ז'אק-לואי דויד בציור תנוחתה הייחודית של האישה - גב כלפי הצופה וראש מופנה. הצייר תיאר את האנטומיה של הפילגש בצורה מעוותת. הראש הקטן והאיברים המוארכים הם רק חלק מטכניקות המזוהות עם המנייריזם, כמו ציורו של פארמיג'אנינו, "המדונה בעלת הצוואר הארוך" שגם בו הדמות המצוירת סובלת מחוסר פרופורציה בחלקי גופה.
השילוב בין אלמנטים קלאסיים לבין טכניקות מזרם הרומנטיציזם עורר ביקורות חריפות בעת הצגת הציור לראשונה בשנת 1814. רבים ממבקריו של אנגר סברו כי הוא קורא תיגר על הסגנון האמנותי העכשווי. כאשר היצירה הוצגה בסלון בפריז בשנת 1819, אחד המבקרים טען שלדמות אין עצמות, שרירים, דם, חיות או כל משהו אחר שמאפשר דמיון. הדעה הכללית על אנגר הייתה שהוא מתעלם מהאנטומיה הגופנית שהייתה מאופיינת עם סגנון הריאליזם. הצייר העדיף קווים ארוכים, עקמומיות וכן שימוש בשפע במוטיבי תאורה. רבים המשיכו לבקר אותו גם במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19.
מבקריו של הצייר טענו כי הוא הוסיף מספר מיותר של חוליות לגבה של האודליסק. רבים תפסו את העיוות הזה כמשגה, אבל מחקרים הראו כי למעשה אנגר עשה זאת במכוון. נעשו מחקרים שמדדו נשים אמיתיות כדי לבדוק אם ניתן לסובב את הגוף בצורה המתוארת ביצירה. נמצא כי הגב של האישה עקום, סיבובו של האגן אינו אפשרי במציאות והיד השמאלית קצרה מהימנית. הפרשנות המקובלת לאותו עיוות היא שאנגר ידע שכל מטרתה של האישה בציור היא לספק את תאבותיו של הסולטן, ולכן הוא רצה לצייר עיוות סמלי. יתר על כן, המרחק הרב בין האגן לבין מבטה של האישה מסמל את רגשותיה העמוקים ואת מחשבותיה.
ססיליה בו
ססיליה בו (באנגלית: Cecilia Beaux; 1 במאי 1855 – 17 בספטמבר 1942) הייתה ציירת אמריקאית, שקיבלה הכשרה בפילדלפיה ובצרפת. הרישומים שלה של המעמד העליון והשליטים האמריקניים, הפכו אותה לאחת מציירי הדיוקנאות המצליחים ביותר בזמנה.
ביוגרפיה.
ראשית חיים.
אליזה ססיליה בו נולדה ב -1 במאי 1855 בפילדלפיה, פנסילבניה. היא הייתה בתם הצעירה ביותר של יצרן המשי הצרפתי ז'אן אדולף בו והמורה ססיליה קנט לאוויט. אמה הייתה בתם של איש העסקים הבולט ג'ון ווילר לאוויט מניו יורק ואשתו ססיליה קנט מספילד, קונטיקט. אמה נפטרה 12 יום לאחר שילדה בגיל 33. ססיליה "לילי" בו ואחותה אטה גודלו לאחר מכן על ידי סבתן ודודותיהן בעיקר בפילדלפיה. אביה, שלא היה מסוגל לשאת את צער אובדנו, שב לצרפת ארץ הולדתו. הוא חזר כשססיליה הייתה בת שנתיים, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן לאחר שעסקיו כשלו. לאביה הייתה היכולת הטבעית לשרטט. מאוחר יותר, ססיליה בו גילתה שהמורשת הצרפתית שלה תשמש אותה היטב במהלך הכשרתה בצרפת.
בפילדלפיה נישאה אמילי, דודתה של ססיליה בו, למהנדס הכרייה ויליאם פוסטר בידל, שבמשך חמישים שנה דאג לאחייניותיו בתשומת לב עקבית ותמיכה כלכלית. סבתה, לעומת זאת, סיפקה פיקוח יום-יומי בין אם בעבודות בית, בעבודות יד או בלימוד, הסבתא הציעה מסגרת פרגמטית, והדגישה כי "כל מה שקורה צריך להשלים איתו." שנות מלחמת האזרחים היו מאתגרות במיוחד, אך המשפחה המורחבת שרדה למרות מעט תמיכה רגשית או כלכלית מצד אביה של בו.
לאחר המלחמה החלה בו לבלות זמן במשפחתם של ווילי ואמילי, שניהם היו מוזיקאים. בו למדה לנגן בפסנתר אך העדיפה לשיר. האווירה המוזיקלית הוכיחה מאוחר יותר יתרון לשאיפותיה האמנותיות. בו נזכרה, "הם הבינו בצורה מושלמת את רוחם וצרכי ​​חייו של אמן." בשנות העשרה המוקדמות לחייה, הייתה לה חשיפה ראשונה לאמנות בביקורים עם ווילי באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, אחד מבתי ספר והמוזיאונים הטובים באמריקה. אף על פי שהייתה מוקסמת מהאלמנטים העלילתיים של חלק מהתמונות, ובמיוחד הנושאים התנ"כיים של הציורים המסיביים של בנג׳מין ווסט, בנקודת זמן זו לא היו לה לשאיפות להיות אמנית.