לאחר שקיבלה את התואר השני שלה מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1967 וקיבלה את ההחלטה להתגרש מבעלה, הצטרפה ברטיק לתאגיד אוורבך שם כתבה וערכה דוחות טכניים על מיני-מחשבים. ברטיק נשארה עם אוורבך למשך שמונה שנים ולאחר מכן עברה למשרות עם מספר חברות אחרות למשך שארית הקריירה שלה כמנהלת, סופרת ומהנדסת. בשנת 1968 התגרשו ויליאם ברטיק וג'ין ברטיק. ברטיק פרשה לחלוטין מתעשיית המחשוב בשנת 1986, כאשר המעסיק האחרון שלה, "דטא דסיז'ונס" (חברת פרסום של זיף דייוויס), נמכר; ברטיק בילתה את 25 השנים הבאות כסוכנת נדל"ן.
החל מ-1996, לאחר שחשיבותם בפיתוח המחשוב התגלתה מחדש - ברטיק יחד עם בטי הולברטון וחברתה השנייה של ברטיק במשך יותר מ-60 שנה, קטלין אנטונלי (מתכנתת אניאק ואשתו של הממציא השותף של האניאק, ג'ון מאוצ'לי), החלו לבסוף לקבל את ההכרה והכבוד על עבודתן החלוצית בתחום המחשוב המוקדם. ברטיק ואנטונלי הוזמנו כדוברות, בארצן ובחו"ל, כדי לחלוק את חוויותיהן בעבודה עם מחשבי האניאק, בינאק ואוניבאק. ברטיק, במיוחד, קיבלה פרסים רבים על תפקידה החלוצי בתכנות של "אניאק", "בינאק" ו"אוניבאק", כאשר האחרון מביניהם עזר להשיק את תעשיית המחשבים המסחרית, ועל הפיכתו של האניאק למחשב בעל התוכנה המאוחסנת הראשון בעולם. מוזיאון המחשוב ג'ין ג'נינגס ברטיק נפתח בשנת 2002 בקמפוס של אוניברסיטת צפון-מערב מיזורי, האוניברסיטה בה למדה בארטיק, לכבודה. בשנת 2008 נכנסה ברטיק להיכל הנכבדים של מוזיאון היסטוריית המחשב יחד עם לינוס טורבאלדס, היוצר והמפתח הראשי של ליבת לינוקס, בנוסף לרוברט מטקאלף, ממציא האתרנט. ברטיק כתבה את האוטוביוגרפיה שלה "מתכנתת חלוצה: ג'ין ג'נינגס ברטיק והמחשב ששינה את העולם" לפני מותה בשנת 2011, בעזרתם של עמיתיה הוותיקים, ד"ר ג'ון טי. ריקמן וקים ד. טוד. האוטוביוגרפיה יצאה לאור בשנת 2013 על ידי "טרומן סטייט פרס" וקיבלה ביקורות חיוביות. ברטיק מתה מאי-ספיקת לב בבית אבות בעיר פוקיפסי שבניו יורק ב-23 במרץ 2011.
ברטיק כתבה כי אחת העצות הטובות ביותר שקיבלה הייתה: "אף פעם אל תיתני למישהו לומר לך שאת לא מסוגלת לעשות משהו, רק כי הם חושבים שאת לא מסוגלת. את יכולה לעשות כל דבר, להשיג כל דבר, אם את מאמינה שאת יכולה, ואת מלמדת את עצמך להצליח." כאשר היא מעודדת בנות ונשים ללכת אחרי החלומות שלהן, היא אמרה: "אם החיים שלי הוכיחו משהו, זה שנשים (ובנות) לא צריכות לפחד לקחת סיכונים ולנסות דברים חדשים."
פרסים ומורשת.
מוזיאון המחשוב על שם ג'ין ג'נינגס ברטיק באוניברסיטת צפון-מערב מיזורי מוקדש להיסטורית המחשוב ולקריירה של ברטיק.
ערכת נושא ברירת המחדל של מערכת ניהול תוכן החופשית דרופל נקראת "ברטיק" על שמה.
רישה טירמן
רישה טירמן (10 במרץ 1921 – 24 בספטמבר 2009) הייתה מפיקה ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה.
רישה טירמן נולדה ב-1921 בוורשה בירת פולין. בשנת 1970 עלתה לישראל. בעת עלייתה הייתה כבר מפיקת טלוויזיה מנוסה ומוערכת, והיא החלה לעבוד כמפיקה בטלוויזיה הישראלית.
ב-1975 הפיקה את הסדרה "גם אנו שופטים".
ב-1978 יצרה את התוכנית "זהו זה!", שלימים נהפכה לאחת מתוכניות הטלוויזיה המצליחות בישראל. טירמן גם ערכה והפיקה את התוכנית בשנותיה הראשונות.
ב-1982 יצרה ביחד עם יצחק שאולי את הסדרה "קרובים קרובים". שם הרחוב בו שוכן הבניין בסדרה, "ויטק", מקורו בשמו הפרטי של בעלה של טירמן, שהלך לעולמו מספר חודשים לפני תחילת ההפקה. טירמן ערכה והפיקה את הסדרה עד לסיומה ב-1986. ב-1999 זכתה טירמן בפרס מסך הזהב במסגרת הצדעה ל"קרובים קרובים".
בשנות השמונים, לאחר שנות עבודה רבות כמפיקה בטלוויזיה החינוכית, פרשה לגמלאות.
ב-2004 הייתה טירמן בין האחראים לפרק האיחוד של "קרובים קרובים" ששודר במרץ 2005.
טירמן נפטרה ב-2009, בגיל 88.
מלכוד 22 (סרט, 1970)
מלכוד 22 (באנגלית: Catch-22) הוא סרט מלחמה אמריקאי, קומדיה שחורה משנת 1970 שעובד מרומן בעל אותו שם מאת ג'וזף הלר. העלילה נסובה סביב דמויות מטורללות בבסיס ים תיכוני בדיוני במלחמת העולם השנייה, ועובדה לתסריט על ידי הבמאי מייק ניקולס והתסריטאי באק הנרי (גם גילם תפקיד).
צוות השחקנים כלל את אלן ארקין, בוב בלבן, מרטין בלסם, ריצ'רד בנג'מין, השחקנית האיטלקית אולימפיה קרליסי, הקומיקאי הצרפתי מרסל דליו, ארט גרפונקל (בהופעת הבכורה שלו), ג'ק גילפורד, צ'ארלס גרודין, בוב ניוהרט, אנתוני פרקינס, אוסטין פנדלטון, פאולה פרנטיס, מרטין שין, ג'ון ווייט ואורסון וולס.
עלילה.
האי פּיאנוֹזָה בים התיכון, כשלושה-עשר קילומטרים דרומית לאֶלְבָּה. קפטן ג'ון יוסאריאן, הוא חיל בחיל האוויר האמריקני, המשרת במפציץ B-25, מוצב בבסיס הים תיכוני בפיאנוסה במהלך מלחמת העולם השנייה. יחד עם חברי הטייסת שלו, יוסאריאן מחויב להטיס משימות מסוכנות, אך לאחר שצפה בחבריו מתים, הוא מחפש אמצעי מילוט.
בפנייה מוחלטת לקצין המפקד שלו, אל"ם קת'קארט, שמגדיל ללא הרף את מספר המשימות הנדרשות. יוסאריאן לומד שאפילו התמוטטות נפשית אינה סיבה לשחרור מהשירות כאשר דוק דאניקה מסביר לו את "מלכוד - 22" ששורר בחיל האוויר. עצם הבקשה להשתחרר משירות בטענה לאי שפיות כדי לא למות מהווה בעצמה בקשה שפויה.
בעוד שמרבית הצוותים חוזרים אחרי עשרים וחמש, המספר המינימלי של המשימות המספר מוקפץ בסופו של דבר לשמונים משימות בלתי ניתנות להשגה; זאת בשל השתוקקותו של קולונל קת'קארט לפרסום. הציות למספר המטורף הזה קורא לתקנה 22 שלשמה, כפי שהוסבר על ידי דוק דאניקה, יש מלכוד: טייס צריך להיות משוגע כדי להטיס עוד משימות, ואם הוא משוגע הוא לא יהיה כשיר לטוס. עם זאת, אם טייס יסרב להטיס משימות נוספות, זה מעיד שהוא שפוי, מה שאומר שהוא יהיה כשיר להטיס את המשימות.
"מלכוד" מוזר נוסף בסרט כוללת את סרן מייג'ור, שקודם לאחרונה על ידי תא"ל דריידל, שלא מצא חן בעיניו הכינוי "קפטן מייג'ור "במסדר. סמל מייג'ור הועלה לדרגת מייג'ור והופקד על טייסת, מאוד בניגוד לרצונו. מייג'ור לא רצה להיות מוטרד, אז הוא אומר לסגנו כי אם מישהו רוצה לדבר עם מייג'ור, עליו לחכות בחדר ההמתנה עד לסיום שעות המשרד, אלא אם כן מייג'ור לא במשרדו ואז האורח יכול היה להיכנס, אבל מייג'ור כבר לא שם.
לכוד מהיגיון מפותל זה, צופה יוסאריאן כיצד חיילי הטייסת משתמשים האמצעים חריגים להתמודדות עם המצב; סא"ל מיילו מיינדרבינדר רקח תוכניות משוכללות עם השוק השחור בזמן שקפטן "ארפי" ארדווארק מבצע רצח כדי להשתיק נערה שאנס. סגן נייטלי מתאהב בזונה, רס"ן דנבי מנהל שיחות סרק לפני כל משימה וקפטן אור ממשיך להתרסק בים. בינתיים, האחות דוקט משכיבה מדי פעם את יוסריאן.
נייטלי מת כתוצאה מהסכם בין מיילו לגרמנים בנוגע לסחר עודפי כותנה בתמורה לטייסת שהפציצה את בסיסה שלה. תוך כדי המעבר, יוסאריאן משתף את החדשות עם הזונה של קפטן נייטלי, שמנסה לאחר מכן להרוג אותו.
בשל תלונותיו הבלתי פוסקות של יוסאריאן, בסופו של דבר מסכימים אל"ם קאת'קרט וסא"ל קורן לשלוח אותו הביתה, ומבטיחים לו קידום לדרגת מייג'ור והענקת מדליה על הצלתו הפיקטיבית של קאתקקרט; הדרישה היחידה היא שיוסריאן יסכים "לחבב" את הקולונלים ולשבח אותם בבואו הביתה.
מיד לאחר שהסכים לתוכניתם של קאת'קרט וקורן, יוסאריאן שורד ניסיון התנקשות על חייו כשנדקר על ידי הזונה של נייטלי, שהתחפשה לחייל. לאחר שהתאושש, יוסריאן לומד מהסרן דנבי כי מותו כביכול של סרן אור היה מתיחה וכי ה'התרסקויות' החוזרות ונשנות של אור היוותה תחבולה לתרגול ותכנון בריחה משלו מהשיגעון. ליוסאריאן נודע כי לאחר ההתרסקות האחרונה, אור סחב רפסודת הצלה כל הדרך לשוודיה.
יוסריאן מחליט לנתק את ההתקשרות עם קאת'קרט, מזנק מחלון בית החולים, מוציא רפסודה ממטוס פגום ובעוד הלהקת צועדת מתאמנת לטקס הענקת המדליה והקידום ליוסאריאן, הוא קופץ לים, מטפס לרפסודה ומתחיל לחתור.
ג'ורג' מרפי
ג'ורג' לויד מרפי (באנגלית: George Lloyd Murphy; 4 ביולי 1902 – 3 במאי 1992) היה פוליטיקאי ואיש קולנוע אמריקאי. בשנים 1965–1971 היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה. טרם היבחרו לסנאט, השתתף במחזות זמר ובסרטי קולנוע.
ביוגרפיה.
מרפי נולד בניו הייבן שבקונטיקט וגדל על ברכי המסורת הקתולית-אירית, בנם של נורה לונג ומאמן האתלטיקה מייק מרפי. הוא התחנך בבית הספר התיכון טריניטי-פולינג השוכן במדינת ניו יורק, אחר כך ב"בית הספר פדי" המכין ללימודים גבוהים ולבסוף באוניברסיטת ייל שבעיר הולדתו. הוא עבד כמכונאי בתאגיד הענק פורד, ובנוסף ככורה, סוכן נדל"ן ורקדן במועדון לילה.
בתעשיית הקולנוע, מרפי נודע כזמר-רקדן והופיע במחזות זמר גדולים עם תקציב גדול כמו מנגינת ברודוויי ב-1937 וב-1940 ובמחזמר "בבית שלך ושלי" (For Me and My Gal) ב-1942. את הופעת הבכורה שלו בקולנוע רשם זמן קצר לאחר שתם עידן הסרטים האילמים ב-1930, ונתיבתו המקצועית כזמר-רקדן נמשכה עד שפרש ממשחק ב-1952, בגיל 50. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף באירועי בידור עבור חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. ב-1951 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד, אם כי מעולם לא הועמד לטקס פרסי האוסקר בקטגוריה תחרותית. בשנים 1944–1946 היה נשיא גילדת שחקני המסך. כמו כן, מרפי היה סגן נשיא "דסילו הפקות" וזה של תאגיד הטכניקולור. בשנים 1953, 1957 ו-1961 היה מנהל הבידור במערך ההשבעות הנשיאותיות.