בתהליך הייבוש הפירות מאבדים מים רבים ומצטמקים עד כדי שביעית ממשקלם המקורי. עקב איבוד המים טעמם מודגש ועז יותר משל פרי טרי. תהליך הייבוש גורם לאובדן מרבית ויטמין C שהיה בפרי. ריכוז הסוכר בפרי יבש גבוה הרבה יותר מזה שבפרי טרי, כך שהם מקור מזון עתיר אנרגיה ולפיכך גם עתיר קלוריות.
לפירות יבשים המשווקים לצרכנים מוסיפים לעיתים גופרית דו-חמצנית, ל"תיקון" צבעו של הפרי. תוסף זה עלול לעורר אסתמה אצל הרגישים לו. פירות יבשים אורגניים מיוצרים בלעדיו, ולכן צבעם כהה יותר וטעמם דומה יותר לזה של הפרי הטרי. ישנם פירות שניתן "לתקן" את צבעם על ידי הוספת מיץ לימון, העשיר בוויטמין C, לפני ייבושם.
תוסף אחר שמוסיפים לפירות יבשים כגון צימוקים הוא חומר זיגוג, למשל E905 – תוצר של תעשיית הנפט. תוסף זה נקשר לסרטן הקיבה.
פירות יבשים נחשבים מאכל מסורתי בט"ו בשבט, כיוון שבעבר, לפני שהיו קיימים אמצעי קירור, הייתה זו הדרך היחידה בה יהודי הגולה יכלו לאכול מפירות ארץ ישראל בחג. יש האופים בט"ו בשבט עוגת פירות יבשים דחוסה מאוד, שלאחר אפייתה פורסים אותה לפרוסות דקיקות.
עוגיות פלורנטין מהמטבח האיטלקי מבוססות על שקדים ופירות יבשים.
הרפובליקה היוגולסבית לשעבר של מקדוניה
גבינה מעושנת
גבינה מעושנת היא גבינה קשה שעברה תהליך עישון. כתוצאה מתהליך זה, צבעה החיצוני של הגבינה בדרך כלל זהוב. עם הגבינות שמקובל לעשן ניתן למנות את הגאודה, הסקאמורצה והצ'דר. בישראל מייצרת חברת "תנובה" את הגבינה המעושנת "בשן" שהיא גרסה מקומית לגבינת הפרובולונה האיטלקית.
עישון גבינות מתבצע בשתי דרכים אפשריות - עישון קר (בטמפרטורה של 32°-21°) ועישון חם (בטמפרטורה של 88°-38°). על מנת להוזיל את העלויות, יצרנים מסוימים כלל לא מעבירים את הגבינות בתהליך עישון, אלא מוסיפים חומרי טעם וצבעי מאכל שמעניקים לגבינה ארומה של עשן ומראה של גבינה מעושנת.
גת גבעת חיים
גת גבעת חיים היא חברה לעיבוד ירקות ופירות שהוקמה בקיבוץ גבעת חיים. בשנות התשעים עברה בהדרגה השליטה בחברה לידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים. החברה ידועה בעיקר במותג פריגת שהיא מייצרת, וכולל מיצים ונקטרים, המיוצרים בקיבוץ גבעת חיים, ומשקאות קלים, המיוצרים באשקלון.
היסטוריה.
בשנת 1940 התקבלה בקיבוץ גבעת חיים החלטה על הקמת מפעל תעשייה לשימורי ירקות ופרי הדר. הנסיבות שהובילו להחלטה זו היו, בין השאר, ההכנסות הדלות של הקיבוץ והמחסור במקורות אספקה של מוצרי מזון בצבא הבריטי בשל המלחמה בגרמניה הנאצית. בשנת 1941 הוחלט באחת האסיפות כי בית החרושת לשימורים ייקרא "גת". בקיץ הועמד המבנה הראשון, ולעת סוכות באותה שנה, ה'תש"ב, שיווק המפעל ריבות, רסק עגבניות ורסק תפוחי עץ.
הנאפי (השק"ם הבריטי) פרסם מכרז גדול לייצור עשרה מיליון בקבוקי סירופ ממותק. גת ניגשה למכרז ובינואר 1943 התבשרה על זכייה בנתח של 775,000 בקבוקים בסכום של 55,000 לירה ארץ ישראלית. במקביל התקבלה הזמנה גדולה לייצור תרכיזי הדרים עבור רשות ההזנה באנגליה. חודשים ספורים לאחר מכן הגיעה ההזמנה הראשונה מהצבא הבריטי - 600 טון ריבה.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה עזב הצבא הבריטי את ארץ ישראל וכך נעלם מקור ההכנסה העיקרי של החברה. בשנתיים הבאות חידש המפעל את פניו ופנה לעיבוד מוצרים חקלאיים נוספים בהיקף רחב. בשנת 1947 פיתחה החברה מערכת סחיטה מכנית שהחליפה את הסחיטה הידנית. בשנת 1952, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית התפלג הקיבוץ לשני קיבוצים, גבעת חיים מאוחד וגבעת חיים איחוד, אך מפעל "גת גבעת חיים" המשיך להיות בבעלות משותפת של שני הקיבוצים.
ב-1957 החלה החברה בייצור גרעיני תירס מתוקים בקופסאות שימורים. שנה לאחר מכן נרשם סימן המסחר "Jaffa Champion". מגוון המוצרים של חברת גת כולל כעת את כל סוגי הירקות והפירות הניתנים לעיבוד תעשייתי, וקו מוצרים של משקאות קלים ("הדרן"), ממותקים ומוגזים כאחד.
בשנת 1959 נחנך מפעל הפיצוחים וב-1962 הוקמה המחלקה לייצור ירקות ותרכיזי מיץ קפואים. עשור לאחר מכן, ב-1972, זכתה החברה בפרס היצואן המצטיין לשנת 1971.
ב-1976 הוקם מפעל פלסטיק לקופסאות לתרכיזים קפואים במשקל 6 אונקיות. ב-1977 הומצא המותג "פריגת". בשנת 1982 הוקם קו למילוי אספטי של תרכיזים בשקים ובשנת 1987 קו למילוי אספטי של מיצים בקרטוניות. הסכם זיכיון במותג "פריגת" נחתם עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים בשנת 1992, בין סוגי המשקאות הייחודיים של פריגת הם מיץ ענביי מרלו, מיץ ענבים מוסקט ומיץ מנדרינות.
שנה לאחר מכן החל פעילות במותג "פריגת" ברומניה. ב-1995 הוקם באשקלון פס ייצור של מחלקת הסחוטים במפעל "מבשלות בירה ישראל", שבשליטת החברה המרכזית לייצור משקאות קלים. בשנים שלאחר מכן נכנסה חברת "מבשלות בירה ישראל" לשותפות במפעל "גת גבעת חיים", ובשנת 2003 אוחדו החברות לחברה אחת המייצרת באשקלון משקאות קלים ובירה. באותה שנה חתמה החברה על הסכם זיכיון למיתוג משותף (Co-Branding) עם חברת אושן ספריי, ובמסגרתו מיוצר נקטר חמוציות במפעל "מבשלות
בירה ישראל", ומופץ בבקבוקים שעליהם המיתוג של אושן ספריי ופריגת גם יחד. בשנת 2007 רכשה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים את יתרת האחוזים מן ההסכם הראשון ועמדה על 51 אחוזים מהמניות ובשאר האחוזים החזיקו הקיבוצים באופן שווה, בנוסף בהסכם זה היה סעיף בו החברה המרכזית יכולה בבוא העת לפי צרכיה ורצונותיה לרכוש את יתרת האחוזים המוחזקים על ידי הקיבוצים. בשנת 2018 מימשה החברה המרכזית את סעיף זה ורכשה את יתרת האחוזים בשווי של 200 מיליון שקלים ובכך מפעל פריגת אינו מוחזק יותר בידי הקיבוצים.
מוצרי החברה משווקים בישראל ומיוצאים גם למדינות העולם, בטיסות של חברת התעופה אל על מוגשים מיצים וסוגי שתייה קלה אחרים של פריגת. החל מהקמתו של ערוץ 2 בשנות התשעים, פריגת הרבתה לפרסם בערוץ.
המותג פריגת.
המותג 'פריגת' הושק לקראת סוף שנות ה-70, בתהליך מיתוג מחדש ונחל הצלחה בפיתוח, ייצור ושיווק תרכיזים מבוססי פירות.
בשנת 1980 נחנכה במפעל מערכת משוכללת לטיהור שפכים, המטפלת בשימוש חוזר של שפכים למחזור, אנרגיות מתחדשות וחקלאות, במהלך שסימן את מחויבותה של החברה לשמירה על איכות הסביבה עד ליום זה. על הקפדה זו לשימוש באנרגיות מתחדשות, קיבל המפעל מענק ותעודת
הוקרה ממשרד התשתיות הלאומיות.
בשנת 1981 שבר המפעל שיא ייצוא חדש, עליו קיבל ציון לשבח מנשיא המדינה, יצחק נבון. במהלך
אותה השנה קלט ועיבד המפעל כ-87 אלף טון פרי הדר גולמי, והטמיע שיטה חדשנית לשימור מוצרי
פרי הדר.
בשנת 1985 בהחלטה אסטרטגית, אוחדו כלל מוצרי המפעל המיועדים לשוק המקומי תחת המותג
'פריגת', ובשנת 1987 הוקמה במפעל מערכת PKL למילוי, סגירה ואריזת קרטונים מעוקרים.
בשנת 1991 החל המותג לשווק חומרי גלם ומוצרים למדינות מזרח אירופה עם נפילת הגוש הקומוניסטי.
לקראת סוף שנות ה-90 ייצרה החברה את ה"סחוטרי" - המשקה הראשון בישראל ללא חומרים
משמרים, העשוי 100% פרי במהלך טכנולוגי מתקדם. בשנת 1995 עם הקמת מבשלת הבירה, עברה פריגת לייצור בקו מילוי חדשני ללא חומרים משמרים, וזאת לראשונה בישראל ועומד בכשרות הכשר הרב לנדא וOK.
פריגת כיום פעילה בשווקים המקומיים וברחבי העולם, ולה רשת הפצה ענפה בלמעלה מ-50 מדינות,
להן מוכרת החברה מוצרים, חומרי גלם, טכנולוגיות וידע בעולמות השיווק.
עיר כרמל
משגר לוויינים
חסימת לוחמה אלקטרונית
מצנם
מצנם, הנקרא גם מקלה, או טוסטר (מאנגלית: Toaster), הוא מכשיר חשמלי ביתי המשמש לקליית פרוסות לחם והפיכתן לקלי. המקלה מכיל חריץ או שניים, המותאמים בגודלם לפרוסת לחם. הפרוסה מוכנסת אל החריץ, ומחוממת לפרק זמן קצוב באמצעות גופי חימום הנמצאים בתוך המקלה. באמצעות תרמוסטט, הניתן לכיול על ידי המשתמש, מופסקת פעילותו של המקלה כאשר הקלי מוכן - והפעולה מלווה בדרך כלל ב"הקפצת" הקלי אל מחוץ למתקן.
במקורה, יוחדה המילה מצנם בעברית למכשיר להכנת צנימים במאפייה, ואילו שמו של המכשיר החשמלי הביתי לקליית פרוסות היה "מקלה". תנור ביתי קטן המאפשר גם הכנת קלי נקרא תנור מקלה. יחד עם זאת, עקב ההטמעה בקרב ציבור דוברי העברית של המושג "מצנם", החליטה האקדמיה לעברית להכיר בשימוש במושג "מצנם" על פני "מקלה", ולפיכך להפוך את "טוסטר הלחיצה" ל"מצנם לחיצה".
ההיסטוריה של המצנם.
לפני פיתוח המצנם החשמלי היה נהוג השימוש במסגרת מתכת שהייתה מונחת על האש, ועליה היו מניחים את פרוסות הלחם. לחלופין, ניתן היה לקלות את הפרוסות מעל אש, באמצעות שימוש במזלגות מיוחדים. נראה כי עזרי שימוש אלו לקליית לחם, קיימים לפחות 200 שנה.
את המצנם החשמלי המציאו פרומפטון ושות' בלידס, בשנת 1893. הם יצרו טכנולוגיה המאפשרת את פעילות המצנם החשמלי, בעזרת חוט ניקל-כרום שיכול לעמוד בחום גבוה, מבלי שיתחמצן וייקרע, בדומה לחוט להט של נורת ליבון.
במהלך שנת 1913 רשמו לויד גרופ קופמן ורעייתו הייזל, פטנטים רבים על מקלים שונים. באותה שנה נוסדה חברת "קופמן ובניו מוצרי חשמל". קופמן המציא מנגנון חשמלי שמסוגל להפוך את הקלי באופן אוטומטי. עד אז הפיכת הלחם במקלה נעשתה באופן ידני. קופמן המציא גם את התנור החשמלי ומגש הקרח הגמיש מגומי, שגם הם יוצרו במפעלו.
הפיתוח הבא היה המצנם האוטומטי למחצה, שאיפשר לקבוע את זמן הקלייה על ידי טיימר ו/או תרמוסטט. המכניקה שלו לא כללה קפיץ, הקלי הוצא בעזרת מנוף. את המצנם המקפיץ הראשון המציא צ'ארלס סטרייט ב-1919.