שירת בצה"ל כקצין בגדוד סיור והשתחרר בדרגת סגן. כחלק משירות המילואים, שירת בתחנת גלי צה"ל.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית שימש במספר תפקידים שונים בעיריית ירושלים, ביו היתר היה סגן הממונה על מזרח ירושלים ועוזרו של ראש העיר טדי קולק. בנוסף נהג לכתוב מאמרים בעיתון "אל-אנבא" ומשנת 1973 פרסם מאמרים בעיתון "דבר".
בשנת 1974 הצטרף לטלוויזיה הישראלית למבט לחדשות, ככתב לענייני השטחים. בשנת 1977 קיבל קביעות. חלבי עשה כתבות רבות על הדרוזים ועמד מאחורי חשיפות רבות כגון העסקת קטינים ברפיח, מצב הפועלים הערבים בתל אביב, הוועדה להכוונה לאומית בשטחים, ליווה את השתלטות אש"ף על השטחים במשך שבע שנים וסיקר את המהומות הקשות שאירעו באותם ימים.
הפיק את רוב משדרי השלום מעמאן, קהיר, עזה, עין עברונה, ירושלים, קטר ועומאן. ביים וערך סרטים לתוכנית מבט שני. היה כתב בעיתונות הערבית המקומית, והיה בעל פינה בקול ישראל בערבית; בשנת 1981 יצא לחופשה ללא תשלום, והיה שותף להקמת השבועון 'כותרת ראשית' בעריכת הכתב נחום ברנע.
בשנת 1985 כיהן כמרצה לתקשורת באוניברסיטת תל אביב למשך שלוש שנים. בשנים האחרונות היה מרצה לתקשורת במכללה למנהל, מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה, מרצה לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן, ומרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה במכללת ספיר.
בין תפקידיו ברשות השידור: כתב שטחים כולל סיני והגולן במערכת "מבט", חבר מערכת "כותרת ראשית" בעריכת נחום ברנע, עורך משנה "מבט", עורך תוכנית הבוקר ושידורי מלחמת המפרץ, עורך "מבט" לחדשות, עורך ראשי "מבט" ומפיק שידורי ועידות השלום, מנהל חטיבת החדשות וממלא מקום מנהל הטלוויזיה בערוץ הראשון.
בשנת 2001, בית הדין המשמעתי של עובדי רשות השידור מצא את חלבי אשם בכך שסייע לחבר שעבד במערכת הבחירות של ש"ס, ובכך סיכן את מעמדה של רשות השידור.
ב-2003 התפטר מתפקידו כמנהל חטיבת החדשות של רשות השידור לאחר שבקשותיו לתגבור כוח אדם לא נענו, בנוסף טען להתערבות בתכנים.
חלבי הוא הבעלים של חברת החדשות "קונקט 100", אשר הפיקה את "רפיק חלבי בשטח" עבור זכיינית ערוץ 2 רשת. חלבי ערך והגיש את תוכנית.
מונה לעורך סוכנות הידיעות הישראלית - עתי"ם ביולי 2004.
בשנת 2007, במסגרת הסדר טיעון, הורשע חלבי בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה בהתנהגות בלתי הולמת כלפי עובדת מדינה ובהטרדה מינית. בגזר הדין נכתב "אמנם מעשי הנאשם במישור המילולי, אך גם לאמירות בעלות גוון מיני יש מידת חומרה". חלבי אמר שהסכים להסדר הטיעון כי רצה לראות את הפרשה מאחוריו. בריאיון לתוכנית "אנשים" בשנת 2014 הכחיש שוב את הדברים ואמר "לא היה כלום, מעולם לא הודיתי, בשום דבר, מעולם לא היה שום דבר, וזה היה תפירת תיק על הסטייל של דרום אמריקה".
במהלך הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2013 התמודד חלבי לראשות המועצה המקומית דלית אל-כרמל. ב-22 באוקטובר 2013 זכה בבחירות עם 57.1% אחוזים מקולות הבוחרים. בבחירות 2018 התמודד פעם נוספת לראשות המועצה, וב-30 באוקטובר נבחר לכהונה שנייה לאחר שזכה בבחירות עם % 57.5 מקולות הבוחרים.
פועל זה שנים רבות בפרויקטים לדמוקרטיה, למלחמה בגזענות ולמען שוויון חברתי. במסגרת פעילותו הנחה מאות מפגשים של בני נוער, תלמידי בתי ספר והציבור הרחב בבית הגפן בחיפה, בסינמטק בירושלים ובעמותת סיכוי. חבר אגודת שוחרי אוניברסיטת חיפה, חבר הנהלת האוניברסיטה וקרן אברהם לסיוע לפרויקטים משותפים בין יהודים וערבים.
חלבי פועל לקידום נושאים חברתיים וייצוג מיעוטים בתקשורת, כיהן כחבר הנהלה בארגון אג'נדה.
חיים אישיים.
חלבי מתגורר בדלית אל-כרמל, נשוי ואב לילדים. בת משפחתו, נור זידאן חלבי, נשואה לשיבל כרמי מנסור.
הסכמי סאלט
ארצ'יבלד לייטץ'
ארצ'יבלד לייטץ' (באנגלית: Archibald Leitch;
27 באפריל 1865, גלאזגו, סקוטלנד – 25 באפריל 1939) היה אדריכל סקוטי. הוא מפורסם בעיקר בשל תכנונם של אצטדיוני כדורגל ברחבי הממלכה המאוחדת.
עבודתו המוקדמת של לייטץ' התמקדה לרוב בבניית בתי חרושת ומפעלים בעיר הולדתו, גלאזגו. הוא החל בתכנון אצטדיונים בשנת 1899, כאשר נקרא לתכנן את אצטדיון אייברוקס, אצטדיונה החדש של גלאזגו ריינג'רס. האצטדיונים שתוכננו על ידיו נחשבו בתחילה ליותר מעשיים מאשר אלגנטיים או מעוצבים, וללא ספק הושפעו מעבודותיו המוקדמות בתכנון מבנים תעשייתיים. באופן טיפוסי, היציעים של לייטץ' נבנו בשתי דרגות, כאשר מעקות מוצלבים הותקנו בקדמת היציע העליון וכן נבנו גגות מכוסים זפת שקצותיהם פנו לעבר כר הדשא. מקטע הגג המרכזי היה בדרך כלל גדול באופן ניכר מהאחרים וכן שולב בו גמלון בולט.
גם לאחר אסון אייברוקס ב-1902, בו נהרגו עשרים ושישה אוהדים כאשר קרס מקטע באחד היציעים, לייטץ' נותר אדריכל מבוקש. במהלך ארבעת העשורים הבאים הפך לייטץ' לשם דבר בתחום אדריכלות הכדורגל בבריטניה ונטל חלק בתכנונם של יותר מעשרים אצטדיונים גדולים, ביניהם:
רבות מעבודותיו של לייטץ' נהרסו מאז הקמתן (מרביתן בעקבות פרסום דו"ח טיילור והמעבר לאצטדיונים כל-מושביים, כלומר ללא יציעי עמידה), ביניהן יציע טריניטי רואד בווילה פארק, שנחשב לאחת מעבודותיו הטובות ביותר ונהרס בשנת 2000. היציע המרכזי בקרייבן קוטג' וחזית היציע המרכזי באייברוקס עומדים על כנם עד עצם היום ורשומים כמבנים המיועדים לשימור.
ז'אן-ז'ק גולדברג
אולגה קפליוק
אולגה קָפֶּלְיוּק (Kapeliuk; נולדה ב-10 ביוני 1932) היא פרופסור אמריטה לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים, כלת פרס ישראל לחקר הבלשנות הכללית לשנת תשס"ה.
ביוגרפיה.
קפליוק נולדה בשנת 1932 בעיר קרקוב שבפולין כבת לשני רופאים, ד"ר אוגוסטה וד"ר וולף-זאב מנדל. בילדותה למדה בבית ספר עברי. בשנת 1942 הועברה המשפחה לגטו, שממנו נמלטה תוך שימוש בזהות נוצרית בדויה. ב-1946 עברה המשפחה לפריז, שם למדה קפליוק בבית ספר תיכון.
בשנת 1948 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה ביהוד. ב-1950 התגייסה לצה"ל. ב-1952 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית ערבית; מורה היה פרופ' יעקב פולוצקי, מקים החוג לבלשנות באוניברסיטה העברית, אשר עורר בה את העניין בלימוד שפות שנחקרו במידה פחותה. קפליוק החלה ללמוד אתיופית עתיקה, אמהרית, את שפת אריתריאה תיגרינית וארמית, וסיימה את התואר הראשון בשנת 1956. היא עבדה כקריינית, ולתואר השני למדה בשנים 1956 עד 1958. קפליוק קיבלה מלגת השתלמות מטעם ממשלת צרפת, ולמדה במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ) בפריז.
בשובה לישראל החלה לחקור וללמד באוניברסיטה העברית, ועשתה זאת במשך שלושים ושתיים שנים בחוגים לבלשנות ולימודי אפריקה. היא התמקדה בשפות, בהיסטוריה ובתרבות של אתיופיה ובבלשנות שמית. עבודת הדוקטור שלה, בהנחיית פולוצקי, הייתה בנושא "שפת השיחה בספרות האמהרית החדשה", ועליה קיבלה תואר דוקטור בשנת 1969.
בשנת 1970 הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה. ב-1972 התמנתה למרצה בכירה, ב-1981 לפרופסור חבר וב-1985 לפרופסור מן המניין. ב-1995 פרשה כפרופסור אמריטה.
בין 1976 ל-1979 לימדה קפליוק ניתוח תחבירי של אמהרית ותיגרינית במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח בפריז. בין 1985 ל-1986 שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת אדיס אבבה, והייתה המרצה הישראלית היחידה באתיופיה בשש עשרה השנים שבהן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-1990 יצאה לשנת שבתון במוסקבה, שם שימש בעלה אמנון קפליוק ככתב ידיעות אחרונות, ומצאה שם ספרים בארמית חדשה. בשנת 1994 יצאה לפרישה מוקדמת מן האוניברסיטה על מנת להקדיש את עצמה למחקר.
משנת 1994 עד שנת 1996 שימשה קפליוק חברת המערכת המדעית של כתב העת ללימודים אתיופיים "Journal of Ethiopian Studies" (אוניברסיטת אדיס אבבה). בשנת 2000 הייתה חברת המערכת המדעית של כתב העת "Aethiopica" (המבורג). בשנת 2003 כיהנה כיושבת ראש הוועדה המקצועית להוראת האמהרית כשפה זרה שנייה בבגרות בבתי הספר התיכוניים.
קפליוק סייעה בקליטת יהודי אתיופיה, ובין השנים 1980 ו-1982 שימשה יועצת בהתנדבות למחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך והתרבות בנושא הוראת עברית לעולים מאתיופיה, וחיברה מאמרים העוסקים בהשוואה בין הדקדוק העברי לבין הדקדוק האמהרי והטיגריני. בין השנים 1982 ו-1986 כיהנה כחברה במועצה הלאומית למען יהודי אתיופיה.
עובד בן עמי
עובד בן עמי (23 ביולי 1905 - 17 באוקטובר 1988) היה ראש עיריית נתניה ומייסד הערים נתניה ואשדוד; מראשי תעשיית היהלומים בישראל וממייסדי העיתון "מעריב".
ביוגרפיה.
בן עמי נולד בשם עובד דנקנר בפתח תקווה, למאיר דנקנר יליד רומניה, מראשוני פתח תקווה, ולשושנה רייזל צלליכין ממשפחות הביל"ויים. למד בבית הספר יק"א פיק"א בעיר. מנעוריו גילה נטייה לעיתונות. בגיל 15 החל לכתוב בעיתון "דואר היום" של איתמר בן-אב"י, בתור כתב העיתון, במושבה פתח תקווה. בגיל 17 נתמנה לעורך בעיתון. היה ממקימי חוג נוער, על פי עקרונות תנועת הצופים העולמית (חוגים כאלו התאחדו מאוחר יותר לתנועת הצופים העבריים בישראל).
פעילות ציבורית.
בשנת 1922 התהדקו היחסים בין בן עמי לבן אב"י, והשניים יזמו את הקמתו של ארגון ההתיישבות "בני בנימין", שנועד לתת מענה לילידי הארץ, שחשו שאינם מיוצגים מספיק בתנועה הציונית, אל מול "ההגמוניה הרוסית". במסגרת ארגון זה, פעלו בן עמי ובן אב"י להקמת היישוב הראשון של "בני בנימין", כפר אהרון (על שמו של אהרון אהרונסון, ממקימי ניל"י), ליד רחובות. נשיא הארגון היה אלכסנדר אהרנסון והמזכיר היה בן עמי. בן עמי ובן אב"י נסעו למסע גיוס תרומות בארצות הברית, על מנת להקים יישוב חדש בשרון. היישוב נקרא נתניה, על שם התורם נתן שטראוס.