ביום חג המולד 1964 חתיכה קטנה בת ה-13 עוזרת לדוד פק לשטוף את הכלים. חתיכה קטנה שואלת איפה פק היה במהלך חג ההודיה, ורומזת על כך שהוא נכנס לגמילה בגלל האלכוהוליזם שלו. פק מגלה כי השתייה עזרה לו להתמודד עם כאב סמוי שאיש, אפילו לא הדודה מרי, לא הצליח לתקן. חתיכה קטנה מציעה לבלות יום אחד בשבוע עם הדוד פק, כל עוד הוא לעולם לא "חוצה קו". כך מתחילים שיעורי הנהיגה.
הסצנה מהבהבת קדימה לשנת 1969, שנת הלימודים הראשונה של חתיכה קטנה בקולג'. הפזמון היווני מפרטים את המכתבים והמתנות שפק שולח לה, כאשר כל פתק מונה כמה ימים נותרו עד יום הולדתה ה-18. בהתחשב בעובדה שדודה הפך לכל כך מעורער, חתיכה קטנה מארגנת פגישה בחדר מלון בפילדלפיה ב-10 בדצמבר 1969. חתיכה קטנה צועקת על הדוד פק שהוא הפך לכל כך רכושני כלפיה, בעוד שהוא מתעקש שאחייניתו היא אהבת חייו. חתיכה קטנה חושפת ששנות הטראומה מפק ברורות לה סוף סוף, מה שהוביל לכך שהיא לא מתרכזת בלימודים ונכשלת בקורסים שלה. לאחר שהוא כורע ברך ומציע נישואים לחתיכה קטנה, ונשבע להתגרש מדודה מרי, חתיכה קטנה מסרבת לו ומנתקת איתו כל קשר לתמיד. היא לא רואה שוב את פק אחרי שהיא עוזבת את חדר המלון.
חתיכה קטנה חוזרת להווה כדי להסביר מה עלה בגורלו של פק לאחר שעזבה: הוא פנה לאלכוהול לאחר שנים של פיכחון, מה שהוביל לאובדן מקום עבודתו, נישואיו ורישיון הנהיגה שלו. הוא מת לאחר שנפל בשכרות במורד המדרגות במרתף ביתו. חתיכה קטנה משקפת מדוע ייתכן שדודה הטריד אותה, ותוהה אם מישהו עשה לו את זה כשהיה ילד.
לחתיכה קטנה יש עוד זיכרון לחלוק: קיץ 1962. חתיכה קטנה בת 11 נלחמת עם אמה על יציאה לטיול של שבע שעות ברכב לחוף הים עם הדוד פק. אמא חוששת ממנו, אך לבסוף מסכימה ואומרת לחתיכה קטנה שהיא מחזיקה באחריות לכל מעשה עוולה. חתיכה קטנה יושבת במכונית עם הדוד פק, ולא אומרת את השורות שלה בקול רם. נערת המקהלה היוונית, בתור חתיכה קטנה הצעירה, אומרת את השורות שלה. פק מנצל את אחייניתו לראשונה.
לאחר מכן חוזר התסריט להווה. חתיכה קטנה תוהה כיצד היא מוכנה להמשיך בחייה, וכי למרות כל מה שעבר עליה, היא יכולה להודות לדודה פק על דבר אחד: החופש שהיא חשה כשהיא נוהגת. בסצנת הסיום חתיכה קטנה לבדה במכוניתה, וכשהיא מכוונת את המראה האחורית שלה, היא מבחינה בדוד פק במושב האחורי. לאחר שהיא מחייכת אליו היא לוחצת על דוושת הגז ונוסעת משם, כשסוף סוף היא מותירה את פק בעבר ונוסעת לפרק חדש בחייה.
רקע.
פוגל כתב את המחזה בתיאטרון ה-Perseverance באלסקה, שם התגוררה באופן זמני. התיאטרון העלה קריאה ראשונה של המחזה. ווגל כתבה את המחזה בהשראת "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב. היא סיפרה היא הייתה המומה למצוא את עצמה אוהדת את המספר, הומברט הומברט, שמטריד מינית נערה מתבגרת.
ווגל הסבירה:
הפקות.
"איך למדתי לנהוג" עלה בבכורה באוף-ברודוויי בהפקה של תיאטרון הוויניארד ב-6 במאי 1997 וירד ב-19 באפריל 1998 במרכז המאה לאמנויות הבמה. את המחזה ביים מארק ברוקו. המחזה הועלה בהרצה על ידי תיאטרון הוויניארד בין פברואר לאפריל 1997. ההפקה של תיאטרון הוויניארד עברה לתיאטרון המאה באפריל 1997. צוות השחקנים המקורי:
בשנת 2012 תיאטרון הבמה השנייה באוף-ברודוויי הפיק את ההפקה המקצועית הראשונה של המחזה בעיר ניו יורק מאז עלייתו בשנת 1997. ההצגה בוימה על ידי קייט ווריסקי וכיכבו בה נורברט ליאו בוץ בתפקיד הדוד פק ואליזבת ריזר בתור חתיכה קטנה. ההפקה נפתחה ב-13 בפברואר 2012 וקיבלה ביקורות חיוביות מ"הניו יורק טיימס".
ההצגה תעלה בבכורה בברודוויי להרצה ב-27 במרץ 2020 ובאופן רשמי ב-22 באפריל. מרי-לואיז פרקר ודייוויד מורס יחזרו על תפקידיהם מההפקה המקורית באוף-ברודוויי, וכן הבמאי המקורי מארק ברוקו יעמוד בראש ההפקה.
בישראל.
בישראל המחזה עלה בתיאטרון באר שבע ב-1 בדצמבר 1998 בתרגומו ובבימויו של איצ'ו אביטל, בכיכובם של עמוס לביא (הדוד פק), קארין אופיר (חתיכה קטנה), מירב גרי, חן אלון ונטלי נאמן (מקהלה יוונית).
ביקורות.
ג'יל דולן, בסקירתה ב"ג'ורנל התיאטרון", הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כתבה על ההפקה המקורית של אוף-ברודוויי משנת 1997: "הבחירה של ווגל להיזכר ביחסיו של חתיכה קטנה ופק באופן לא כרונולוגי ממחישה את מורכבותה, ומאפשרת למחזאית לבנות אהדה לאדם שאולי יבוזו לו ויקטלגו אותו כמטריד ילדים. ווגל בונה את מערכת היחסים בסצינות המופסלות בזהירות רבה על ידי ברוקאו (הבמאי) המגבשות רגעים של אמון, אכזבה, געגוע ותשוקה."
המבקר של המגזין "CurtainUp" על ההפקה המקורית באוף ברודוויי משנת 1997 כתב: "גברת פוגל השיגה את הבלתי אפשרי לכאורה: סיפור על נושא מטריד, פדופיליה, זה מצחיק - כן, באמת - כמו שהוא מטריד. חתיכה קטנה (מרי-לואיז פרקר) והדוד פק (דייוויד מורס) צבועים במשיכות המכחול העדינות של ציור סומי, באופן יותר עדין ממסעיר, וקורבן ופושע לא-סטראוטיפיים כמו לוליטה והומברט הומברט (מלוליטה של נבוקוב שהמחזאית כתבה בהשראתה)... לפני שאגיד מילה אחת נוספת, זה אחד מאירועי החובה של העונה..."
המבקרת של "בולטימור סאן" כתבה על הפקת המחזה בוושינגטון די.סי משנת 1998: "המתנה המפתיעה שהעניקה ווגל לשתי הדמויות הראשיות היא שבמקום לתייג אותם טוב ורע, או קורבן ופושע, היא מתייחסת לשניהם בכבוד."
בן ברנטלי, בסקירתו ב"הניו יורק טיימס" על ההפקה המקורית משנת 1997, כתב:" הכרונולוגיה המקושקשת, המציעה את הדרכים בהן זיכרונות תוקפים בהתגנבות וללא כל רצף, מקשים על הקהל ליצור שיפוט קונבנציונלי. באופן מפתיע, זה מבהיר את הדפוסים במערכת היחסים בין האחיינית לדוד: של דרגות אחריות, רגשות אשם ותזוזות כוח. גברת ווגל אינטליגנטית מכדי להציג את זה פשוט כמחקר של קורבן לעומת נבל או להיכשל בהכרה בכך שמה שקורה הוא, באופן איום כלשהו, סיפור אהבה אמיתי." ברנטלי, בסקירתו "ניו יורק טיימס על ההפקה הבמתית השנייה ב-2012, כתב: "זו הופעה הלוכדת את האמפתיה המדהימה והברורה של גברת ווגל בהצגת הנזק הבלתי ניתן להערכה שנגרם על ידי אנשים פגועים".
יחסי סין–צרפת
יחסי סין–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה.
ימי הביניים.
רבן בר סאומה הסיני ביקר בממלכת צרפת, ונפגש עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת. ויליאם מרוברוק נתקל בצורף הצרפתי גיום בושייה בעיר המונגולית קאראקורום.
המאות ה-17 וה-18.
ישועים רבים מצרפת היו פעילים בסין במאות ה-17 וה-18, ביניהם: ניקולה טריגו (1577–1629), אלכסנדר דה רודס (1591–1660, פעיל בווייטנאם), ז'אן-בטיסט רגיס (1663–1738), ז'אן דניס אטירט (1702) –1768), מישל בנויסט (1715–1774), ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793).
הישועים הצרפתים לחצו על המלך הצרפתי לשלוח אותם לסין במטרה לאזן את השפעת האימפריה העות'מאנית באירופה. הישועים שנשלחו על ידי לואי ה-14 היו: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן פרנסואה גרבילון (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה ויסדלו (1656–1656) 1737). כשחזרו לצרפת הם הבחינו בדמיון בין לואי ה-14 מצרפת לקאנגשי, קיסר סין. שניהם אמרו שהם משרתים של אלוהים, ושולטים באזורים שלהם: צרפת היא המדינה החזקה ביותר באירופה, וסין היא הכוח החזק ביותר במזרח אסיה. גורמים ביוגרפיים אחרים הצהירו שלואי ה-14 והקיסר קאנגקשי מוגנים על ידי אותו מלאך. (בילדות, הם התגברו על אותה מחלה; שניהם שלטו במשך זמן רב, עם כיבושים רבים).
בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עבודתם של חוקרים צרפתים אלו שנשלחו על ידי המלך השפיעה באופן בולט על המדעים הסיניים, אך המשיכה להיות משחק אינטלקטואלי גרידא, ולא כלים לשיפור כוחו של האדם על פני הטבע. מנגד, התרבות והסגנון הסיני הפכו לאופנתיים בצרפת, שהדגימו אותה אופנת "Chinoiserie" - האופנה הסינית, ולואי ה-14 בנה את טריאנון דה פורצלן בסגנון סיני בשנת 1670. צרפת הפכה למרכז האירופי לחרסינות סיניות, משי ולכות וחיקויים אירופיים של סחורות אלה.
במקביל, הגיעו לצרפת הסינים הראשונים שנודעו אי פעם. מישל סין הגיע לרסיילה בשנת 1684 לפני שהמשיך משם לאנגליה. בולט יותר היה ארקדיו הואנג, שחצה את צרפת בשנת 1702, בילה זמן מה ברומא, וחזר לפריז בשנת 1704, שם היה "המתורגמן הסיני של המלך" לפני שמת ב-1716. הוא התחיל את המילון הסיני-צרפתי הראשון אי פעם, ודקדוק סיני שעזר לחוקרים צרפתים ואירופאים להבין וללמוד סינית, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו.
גאוגרפים שהיו מבוססים בפריז עיבדו דוחות וחומרים קרטוגרפיים שסופקו על ידי צוותים ישועים צרפתים ברובם, שנסעו ברחבי אימפריית צ'ינג, ופרסמו מספר עבודות באיכות גבוהה, שהחשובה שבהן הייתה תיאור דה לה צ'יין ודה לה טרטארי צ'ינוייז בעריכת ז'אן בפטיסט דו האלדה (1736), עם מפות מאת ז'אן בטיסט בורגיניון ד'אנוויל.
במאה ה-18 סייע הישועי הצרפתי מישל בנוויס, יחד עם ג'וזפה קסטיליונה, לצ'יינלונג, קיסר סין לבנות אזור בסגנון אירופאי בארמון הקיץ הישן (לרוב קשור לארמונות בסגנון אירופאי הבנויים מאבן), כדי לספק את טעמו האקזוטי בבניינים וחפצים. ז'אן דניס אטרט הפך לצייר לקיסר צ'יינלונג. ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793) זכה אף הוא בביטחון הקיסר ובילה את שארית חייו בבייג'ינג. הוא היה מתרגם רשמי של שפות המערב לקיסר, והמנהיג הרוחני של המשלחת הצרפתית בפקין.
המאה ה-19.