הכנות למבצע.
מבין המתנדבים למבצע, נבחרו שישה אנשי חטיבת גבעתי:
אהרון לברן סיפר:
כחלק מההכנות למבצע נדרשו הלוחמים להיכנס לכושר, להתאמן בתנאי מדבר קשים וללמוד את האזור בו הם עתידים לסייר. הם ערכו מסעות רגליים ארוכים במדבר יהודה והנגב וסיור ימי באזור הנחיתה המתוכנן (על-מנת לזהותו). ציודם כלל תת-מקלע עוזי אחד, רובי קרבין קלים, מזון ומימיות מים שחולקו בין כל חברי החוליה פרט לסגן תלמי, שסחב על גבו מ"ק 300 כבד, שמשקלו 17 ק"ג. נוסף על כך, קיבל מפקד החוליה סא"ל לוי גם כמה מטבעות זהב אנגליים, לצורך מתן שוחד למקרה שייתפסו.
כתוצאה מהצלחת מבצע שנונית ב-3 באפריל 1954, בו חולצו אנשי ספינת חיל-הים "אלמוגית" באמצעות שבעה מטוסי פייפר, דרש המח"ט בר-לב לתכנן את חילוץ הסיירים באותו אופן. הרמטכ"ל משה דיין התנגד לכך, עקב חששו מכך שהמטוסים עלולים להיתקע בחולות ולהיתפס על ידי המצרים. לבסוף הוחלט להשתמש במטוסי הפייפר לצורך החילוץ, וסרן חנוך קרת (קרטר) מהטייסת הקלה נקרא להובילם. קרת תכנן סיור אווירי באזור הפינוי המתוכנן ויצא עם אחד הסיירים לאתר מסלולי-חירום לנחיתה, אולם מסיבות טכניות נאלץ לחזור מבלי לאתר מסלולים שכאלה.
מהלך המבצע.
בשעות אחר-הצהריים של יום חמישי, 9 ביוני 1955, יצאו ששת הסיירים מנמל אילת בסירת דיג קטנה שנקראה 'אילת'. הסירה פנתה מאילת לכיוון הגדה המזרחית של המפרץ, והושטה דרומה עד לאזור דהב. הכוח התעכב בדרכו מספר פעמים עקב היתקלות באוניות מלחמה מצריות (אחת מהן סטתה מכיוונה לאחר שהוזנקו אליה שני מטוסי מוסקיטו, בהוראת המטכ"ל). לבסוף, בשעה 2:15 בליל ה-10 ביוני, נחת על חוף דהב השומם, כ-4 שעות מאוחר יותר מהמתוכנן.
עם הנחיתה על החוף נע הכוח לכיוון פתח הוואדי, אליו הגיע בערך ב-5:00 בבוקר, והתמקם במסתור בין הנקיקים שבסלע. עד אור היום הגיע להצטלבות הדרכים המובילה למנזר סנטה קתרינה. עקב החום הרב ששרר באזור במהלך שעות היום (טמפרטורה של כ-50 מעלות צלזיוס) והחשש מפני גילוי, התבצע הסיור בשעות החשכה בלבד.
את הקשר החיצוני קיים הכוח עם מטוס דקוטה מטייסת 103 ששימש כחפ"ק אווירי, ובו טס המח"ט בר-לב. על-מנת לשמור על דממת-אלחוט, החפ"ק יצר קשר עם הכוח פעמיים ביום: עם אור ראשון ועם רדת החשכה, והוא שקישר אותו למפקדה העורפית באילת. אף שעם הכוח נע קַשָר מצויד במכשיר קשר ארוך-טווח, מסיבות טכניות וטופוגרפיות לא היה קשר רציף מהכוח אל החפ"ק או אל הארץ, ולכן לא היה בו מענה למקרה של היתקלות בכוח אויב. בנוסף, החפ"ק האווירי הוא שהיה אחראי על אספקת המים החיונית לכוח. אספקת המים היוותה בעיה בפני עצמה, והפתרון שנבחר הוא הצנחת מכלי-מים. אף על פי שאלו הוצנחו מגובה נמוך מהרגיל (500 רגל במקום 1200 רגל), רק האחרון מחמשת המכלים הגיע לקרקע מבלי שהתפוצץ, והוא ששימש את הסיירים עד סיום המבצע. את המכל השלם ואת שבריהם של האחרים אספו הסיירים וקברו בחולות המצר.
במשך שלוש יממות שהה הכוח בשטח האויב וחקר את עבירות הדרך. ב-11 ביוני, יום לפני זמן-סיום המשימה לפי התכנון, קיבל המטכ"ל ידיעה לפיה חיילים מצריים מחפשים את החוליה, כנראה בגלל בדואי שדיווח כי ראה אותם נוחתים בחוף. באותו היום הגיע הכוח לרמת א-ג'יבי אשר על קו פרשת המים בין ואדי ותיר לואדי דהב (כ-30 ק"מ מנואיבה).
פינוי מוטס.
בצהרי יום ה-11 ביוני הגיעו ששת מטוסי הפייפר מטייסת 100 למנחת ביטבתה. כיוון שלא היה שטח מוגדר מראש, נשלחה לכוח-הסיור הודעה באמצעות הדקוטה לאלתר שטח נחיתה באופן מיידי. המסלול הוקם במישור הקרוב ביותר, שהיה זרוע אבנים וסגור משלושה כיוונים באזור ראשו של ואדי ע'זלה.
ב-12 ביוני לפנות בוקר המריאו הפייפרים בשתי שלישיות לפינוי הסיירים. שני המבנים טסו מעל המפרץ כשעה, ללא אורות ניווט ובדממת אלחוט, על-מנת להימנע ככל האפשר מגילוי נוכחותם לפני סיום הפינוי. משימת הפינוי הייתה מורכבת וקשה במיוחד בגלל תנאי השטח הקשים, עומק החדירה לשטח מצרים (כ-90 ק"מ), החשיכה והאמצעים הדלים.
בשעה 4:00 בבוקר נחתו שני מטוסי פייפר מהמבנה הראשון בעזרת נר עשן שהדליקו הסיירים, אספו שניים מהם והמריאו מיד. כעבור זמן קצר הגיעה השלישייה השנייה ובעקבותיה הטייס השלישי מהשלישייה הראשונה, שאיבד את המבנה שלו וניווט אל היעד בכוחות עצמו. אז נאספו ארבעת הסיירים הנותרים, והמטוסים המריאו בדרכם ארצה. בתיאורו את שלב הנחיתה סיפר מפקד כוח החילוץ של חיל-האוויר, סרן חנוך קרת:
מאוחר יותר התברר כי כוח של משמר-הגבול המצרי הגיע למקום מספר שעות מאוחר יותר, והסיירים היו קרובים מאוד להיתפס על ידיו.
תוצאות.
המידע שאסף הכוח התברר כמועיל ביותר, ומסקנת פעולתו הייתה כי הדרך עבירה לרכב מצפון לדרום. לעובדה זו הייתה חשיבות מכרעת בתכנון מסעה של חטיבה 9 ("חטיבת עודד") בציר הדרום-מזרחי מאילת לשארם א-שייח' במבצע קדש (29 באוקטובר-5 בנובמבר 1956), בדרכה לפתוח את מצרי טיראן.
לימים סיפר על הפעולה רס"ן עמנואל שקד:
ציונים לשבח.
מספר שבועות לאחר המבצע ערך הרמטכ"ל משה דיין מסיבה בביתו לציון סיומו המוצלח. על ביצוע המשימה העניק לכל אחד מששת הסיירים צל"ש (שהפך לעיטור המופת והוענק שנית על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באפריל 1973), נוסח כתבי העיטור דומה :
סגן יגאל תלמי היה איש חיל הקשר הראשון שעוטר בעיטור כלשהו.
ברזיל (אגוז)
ביחאץ'
ביחאץ' (בבוסנית: Bihać) היא עיר ורשות מקומית השוכנת בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, על גבול קרואטיה בשטח קנטון אונה-סאנה.
היסטוריה.
האזור היה מיושב עוד בתקופת האימפריה הרומית. אזכור בכתובים ליישוב במקום קיים החל מ-1260 עת נשלט המקום על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1592 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של מוראט השלישי, סולטאן האימפריה העות'מאנית. שמה המודרני של העיר נגזר מהמילה Haç בטורקית שמשמעו צלב (חאג'). העות'מאנים העניקו את הכינוי לעיר אשר בשעתו לא נותרו בה סממנים נוצריים (צלבים וכנסיות). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה דה פקטו, ומ-1908 דה יורה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ביחאץ' בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואזור ביחאץ' סופח למדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. ב-1942 נערכה בעיר ביחאץ' הוועידה הראשונה של "המועצה האנטי-פאשיסטית לשחרור יוגוסלביה" (ארגון גג של הפרטיזנים של טיטו), ועידה שבמהלכה נקבעו עקרונות המשטר העתידי ביוגוסלביה: דמוקרטיה, מתן זכויות לקבוצות האתניות השונות, כיבוד הרכוש הפרטי והזכות ליזמות כלכלית. לאחר המלחמה נכללה ביחאץ' בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ברשאית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה ובמהלכו פרצו מלחמת בוסניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה. במהלך המלחמות התחוללו קרבות כבדים באזור ביחאץ' והעיר הייתה נתונה במצור. במהלך שנות הלחימה נפגעו כ-5,000 חיילים ואזרחים. לאחר תום הלחימה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליכי שיקום ופיתוח מדורגים.
הקהילה היהודית.
קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום ככל הנראה בשלהי המאה ה-18. במקום הוקם בית עלמין אשר המצבה הקדומה ביותר בו מתוארכת ל-1800. ב-1906 הוקם בית הכנסת. בני הקהילה עסקו במסחר וחלקם היו אומנים. בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לביחאץ' גם יהודים אשכנזים אשר חלקם בעלי איתנות כלכלית ועסקו במקצועות חופשיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה השתלבו היהודים גם בחיים הפוליטיים המקומיים לצד פעילות ציונית ענפה. ב-1928 נבחר בן הקהילה יעקב קביסון לחבר מועצת העיר ביחאץ'. ב-1931 התגוררו בביחאץ' 149 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 156 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי יוני 1941 נערכה בעיר אקציה בה נעצרו מרבית בני הקהילה. בהמשך נספו רובם במחנה ההשמדה יאסנובאץ. 25 מבני הקהילה ניצלו ועברו להתגורר בבלגרד וסרייבו. בית הכנסת ובית העלמין חרבו במהלך המלחמה. בראשית המאה ה-21 נותרו עדיין בשטח העיר שרידים מבית העלמין היהודי.
השושלת הקרולינגית
השושלת הקרולינגית (ידועה גם בשם "הקרלובינגים" או "הקרלינגים") הייתה משפחת מלוכה פרנקית שמוצאה בשבטי פפין וארנולף. השם "קרולינגים" בא מהשם של קרל מרטל. המשפחה גיבשה את כוחה בסוף המאה ה-7 והפכה למחזיקת התפקיד מאיור דומוס, התפקיד החשוב ביותר בחצר המלך שתחת הנהגת המשפחה הפך מתפקיד ממונה לתפקיד העובר בירושה לבני המשפחה, ובכך לשליטים למעשה של הפרנקים. בשנת 751 השושלת המרובינגית, ששלטה עד אז בפרנקים מתוקף זכות, נושלה מזכות זו עם הסכמת האפיפיור והאצולה, ופפין הגוץ, המלך הראשון מהשושלת הקרולינגית, הוכתר למלך הפרנקים.
היסטוריוגרפיה מסורתית ראתה בתפיסת המלוכה הזו של הקרולינגים תוצר של צבירת כוח ארוכה שהודגשה עם הניסיון הנמהר לתפוס את הכתר דרך כילדברט המאומץ. אולם כיום תפיסה זו מקובלת פחות, וההכתרה בשנת 751 נתפסת כתוצר שאיפותיו של אדם אחד, פפין עצמו, ושל הכנסייה, שתמיד חיפשה אחר מגינים חילוניים חזקים ואחר חיזוק השפעתה בעולם החילוני.