לוק קובע מספר תנאים ללגיטימיות של ניכוס דברים מרשות הכלל והפיכתם לקניין פרטי, אך המשמעות של התנאים שהוא קובע לא מוסכמת על כלל פרשניו. התנאי הראשון שלוק מציג הוא שהזכות להפקיע קניין פרטי באופן אקסקלוסיבי קיימת "על כל פנים כאשר כמות מספקת, באיכות לא פחות טובה, נותרה במשותף בשביל אחרים". לפי סי.בי. מקפירסון המוטיבציה המרכזית של לוק היא להצדיק קניין פרטי ברוח "האינדיבידואל הרכושני", ולכן הוא מבקש להתגבר על התנאי הזה ועל כל מגבלה אחרת לקניין פרטי. קרל מרקס הביע טענה דומה כשכתב שהתאוריה של לוק היא "הביטוי הקלאסי לרעיונות של החברה הבורגנית לגבי זכותם כנגד החברה הפאודלית" ושהפילוסופיה שלו "שימשה אחריו כבסיס לכל הרעיונות האנגלים לגבי כלכלה פוליטית". לוק, לפי מקפירסון, מתגבר על התנאי שהציב באמצעות הטיעון שניכוס קרקעות מגדיל את הפריון וכך מיטיב עם כולם. לפי ג'יימס טולי הפרשנות של מקפירסון אינה נכונה, ולוק משתמש בטיעון של הגדלת הפיריון כדי להראות שקניין פרטי על קרקעות יביא לכך שבני אדם יזדקקו לפחות קרקעות כדי לענות על צורכיהם. מקפירסון טוען גם שלוק מצדיק רכישת קרקעות כהון. לפי טולי, טיעון זה עומד בסתירה לדברים שלוק כתב במפורש. ברגע שהתנאי שלכולם יישאר כמות מספקת ובאיכות לא פחות טובה אינו עומד, אין יותר הצדקה להפקעת קרקעות כקניין פרטי. ג'רמי וולדרון מציע עמדה שלישית. הוא מתמקד בביטוי "על כל פנים כאשר" (at least where) וטוען שלוק כלל לא התכוון להציג את היכולת להשאיר לאחרים כמות מספקת ובאיכות טובה כתנאי הכרחי, אלא כתנאי מספיק בלבד. הוא טוען גם שעבור לוק תנאי מעין זה הוא מיותר, כיוון שחוק הטבע, שמחייב כל אדם לדאוג לשימור אחרים כשהוא יכול לדאוג לשימור עצמו, מהווה מגבלה חמורה יותר על הקניין הפרטי.
התנאי השני של לוק מציב גבול לכמות הקניין הפרטי שאדם יכול לנכס. הזכות לקניין פרטי היא ל"כל כמות שיכול היחיד להשתמש בה לתועלת חייו בטרם יתקלקל הדבר". לפי מקפירסון לוק מבקש להתגבר גם על תנאי זה, והוא עושה זאת באמצעות טיעון לגבי תפקידו של המטבע וההסכמה להשתמש בו כאמצעי לסחר חליפין. היות שמטבעות מתכת לא מתקלקלים, הם מאפשרים לבני אדם לצבור קניין מבלי שיתקלקל. לפי טולי, לוק אכן מודה שהמצאת המטבע מאפשרת לבני אדם לאגור קניין מעבר ליכולתם, אך הוא לא מתאר התפתחות זו כחיובית, אלא מבקר אותה כגישה חמדנית שלא עולה בקנה אחד עם חוק הטבע.
מקפירסון הציע תנאי שלישי, שלדבריו עשוי להשתמע מתאוריית הקניין של לוק, אך לוק עצמו סותר ולא טורח להפריך. תנאי זה הוא שניתן לנכס כקניין פרטי רק מה שהאדם עצמו שינה באמצעות "עבודת גופו ועמל כפיו", ולא מה ששונה באמצעות עבודה של אדם אחר, כגון משרתו. לוק כותב בפירוש שהדברים שנוצרו באמצעות משרתים שייכים לבעליהם. לפי מקפירסון, לוק מקבל למעשה את הטענה שעבודת הכפיים והגוף יכולה להיות מנוכרת מבעליה, והוא מייחס למצב הטבע את התנאים שקיימים בחברה בה יש עבודה בשכר. לפי טולי היחס שלוק מניח בין אדון למשרת הוא יחס בין שני אנשים חופשיים (בניגוד לעבדות), שפועלים מכוח הרצון שלהם ולא מצורך נואש או בעקבות הפעלת כוח, ואשר מסכימים על חוזה שבמסגרתו המוצר או השירות, ולא העבודה, נמכרים.
משפחה ונישואים.
פרק 6 במסכת השנייה מוקדש ליחסים בין הורים לילדים. לוק חוזר על טענתו נגד פילמר, שאין זכות טבעית של האב על ילדיו. הוא מודה שהשוויון בין כל בני האדם לא תקף לגבי ילדים, כיוון שהם לא נולדים עם היכולת להשתמש בתבונתם ולהבין את חוק הטבע או את חוקי המדינה, אך המשמורת של ההורים על הילדים היא זמנית ופגה כאשר הילדים מגיעים לגיל בו הם יכולים להשתמש בתבונתם. רק במהלך המשמורת הזו הורים - גם האב וגם האם - יכולים לדרוש מהילדים לציית. רק במקרים מסוימים, כגון זה של "משוגעים ורפי שכל" (Lunaticks and Ideots), שלטון ההורים יכול להימשך לכל החיים.
היחסים בין ההורים לילדים לא מבוססים על זכויות וחובות טבעיות, אלא על צרכים של הילד ועל הרגש הטבעי של ההורים כלפי הילדים. מתוך רגש זה נולדת מחויבות (duty) של ההורים, שכוללת לא רק את הדאגה לצרכים הפיזיים של הילדים אלא גם את המחויבות לספק להם חינוך ומשמעת. הילדים מצדם חייבים לכבד את הוריהם, כפי שכתוב בתורה. החובה של הילדים לא נעלמת כאשר הילד מגיע לבגרות, אך אין משמעותה חובת ציות. עם זאת, לוק קובע שההורים לא מחויבים להוריש את רכושם לילדים והם (בדרך כלל האב) יכולים להוריש על פי רצונם ומתוך התחשבות במידה שבה הם זכו לכבוד ולציות מהילדים. הזכות להוריש יכולה להוביל בדרך זו לדרישה אפקטיבית לציות, אך הילד לא מחויב לציית.
לוק אומר שהחברה הראשונה שהתקיימה בין בני אדם היא זו שבין איש ואישה ושמתוכה צמחה החברה שנקראת משפחה. החברה שבני זוג מקימים (conjugal society) מבוססת על הסכמה רצונית. התכלית הראשונית של חברה זו היא רבייה, שהאמצעי לה הוא הזכות על הגוף של השותף לחוזה הנישואים. זכות כזו, שניתנת בהסכמה, היא התנאי לקיום יחסי מין. תכלית ראשונית זו מובילה לתכליות נוספות, כגון תמיכה הדדית, שותפות אינטרסים, חיבה ודאגה לילדים. תכלית נוספת היא ההמשכיות של המין האנושי. לרוב, שותפות בין זכר לנקבה אצל בני אדם נמשכת זמן רב יותר מאצל חיות אחרות, אך לוק קובע שהיות שהברית בין בני הזוג מבוססת על הסכמה, אין סיבה לחייב שהיא תימשך לכל החיים.
באשר לשאלת הסמכות שמתעוררת במשפחה כאשר יש רצונות חלוקים בין גבר לאישה, לוק טוען ש"באופן טבעי" השלטון (rule) הוא מנת חלקו של הגבר, כיוון שהוא חזק וכשיר יותר מהאישה. הכוח של הגבר נוגע לענייני קניין ואינטרסים ולא על חייה או גופה של האישה. טענה זו הביאה לביקורת של הוגות פמיניסטיות בנוגע למושג ההסכמה ולאופן בו יחסי כוחות יכולים להיות חלק מהסכמה חוזית. הידועה שבביקורות אלה היא זו של קרול פייטמן בספרה "האמנה המינית" (The Sexual Contract).
ההסכמה הראשונית.
לוק קובע שמקור הממשל המדיני הוא בהסכמה ראשונית בין בני אדם שהיו נתונים במצב הטבע ושביקשו לפתור את אי-הנוחות הקיימת במצב זה על ידי הסכם לכינון גוף מדיני. אי הנוחות במצב הטבע נובעת, כאמור, מכך שלא כולם מכבדים את חוקי ההגינות והצדק, ולכולם יש את הסמכות להוציא לפועל את חוק הטבע ולשפוט אחרים. התכלית הראשונה במעלה של הממשל המדיני היא, אם כן, להבטיח את הקניין של בני האדם במובנו הרחב - חיים, חירות ורכוש - באמצעות חוק, משפט וכוח אכיפה מוסכמים, ועל מנת שיוכלו לחיות יחד בבטחה, בשלום ובנוחות. ההסכמה הרצונית שעומדת בבסיסו של הממשל המדיני, והתכלית שלשמה היא נעשית, מבחינות את החברה האזרחית (civil society) או הפוליטית (political society) משאר החברות המוכרות לבני אדם, כגון המשפחה והשבט. הטענה שהסכמה כזו היא הבסיס לכינון המדינה היא הטענה שהופכת את התאוריה של לוק לחלק ממסורת האמנה החברתית בפילוסופיה הפוליטית המערבית.
הנרטיב שלוק מציג לגבי אופן ייסודו של הממשל המדיני כולל שני שלבים: בשלב הראשון בני אדם חופשיים שמעוניינים לצאת ממצב הטבע מסכימים לכונן עדה (באנגלית: community). במסגרת הסכמה זו, הצדדים מוותרים לחלוטין על זכותם להעניש זה את זה ומוסרים אותה לעדה. לוק אומר שהצדדים מוותרים גם באופן חלקי על הכוח לעשות כל שעולה בדעתם למען שימורם העצמי ושימור המין האנושי. הם מוותרים על כוח זה ומוסרים אותו לעדה אך רק במידה הנדרשת על מנת שהעדה תוכל להוציא לפועל את חוק הטבע. בשלב השני מסכימה העדה, על פי החלטת הרוב, על האופן בו יכוננו המסגרת החוקתית והרשויות שנדרשות לצורך חקיקה, אכיפה וביצוע של החוקים, וקידום טובת הכלל. מושג מפתח בשלב השני הוא מושג ה"אמון". הממשל של הקהיליה, שנוצר על ידי העדה, לא דומה לחוזה מכירה, אלא לנאמנות. הממשלה פועלת מכוח האמון שהעדה נתנה בה, והיא עשויה לאבד את סמכותה אם היא מועלת באמון שניתן בה.
לוק מסביר שהחלטה על פי רוב קולות בשלב השני היא הכרחית מבחינה פרגמטית, שכן בהינתן עדה עם פרטים בעלי אינטרסים, דעות וצרכים שונים, אם תידרש החלטה בתמימות דעים העדה לא תוכל לקבל החלטה כלשהי, התכלית שלשמה הוקם הגוף הפוליטי לא תתממש, והוא לא יהיה בר קיימא. פרשנים של לוק דנו בשאלה האם העיקרון לפיו דרושה הסכמה סותר את הרעיון שהחלטה ברוב קולות מחייבת את כולם. לשיטת לוק, לא קיימת סתירה, שכן בשלב הראשון, כאשר מתגבשת העדה, כולם נותנים את הסכמתם לקבל את החלטות הרוב. ביקורות מאוחרות יותר התמקדו בשאלת אפשרותה של עריצות הרוב כמכשול בפני החירות של פרטים וקבוצות.
לוק מבהיר שהתמיכה בשלטון הרוב בשלב זה של כינון הממשל המדיני, אין משמעותה תמיכה במשטר דמוקרטי. דמוקרטיה, לשיטתו, היא קהילה מדינית שבה הכוח לחוקק חוקים נתון בידי הרוב; אך האספה הראשונית, שמכוננת את הגוף הפוליטי, יכולה באופן לגיטימי גם להפקיד את הכוח הזה בידיהם של מספר אנשים מצומצם (אוליגרכיה) או בידיו של אדם אדם אחד (מלוכה). הסייג לאפשרות השלישית הוא שמשטר לגיטימי לעולם לא יכול להיות משטר מלוכני אבסולוטי, שבו המונרך ניצב מעל החוק. המידה בה לוק עצמו תמך במשטר דמוקרטי היא נושא עליו קיימת מחלוקת בין הפרשנים של לוק.