ביום עבודתו הראשון ניקו דיקובסקי ופועל נוסף את שטח החצר מקוצים ומעשבים ולאחר מכן גידרו את המקום. לכשהושלמה הגדר עסק דיקוסבקי בסחיבת ארגזים כבדים שהכילו חלקי מכונות שנועדו להקמת התחנה. העבודה השחורה לא הרתיעה מחד את דיקובסקי שראה בה עבודה נעלה התואמת את החלוציות העברית, אך הכריעה מאידך את גופו שלא הורגל לעבודות פיזיות קשות והוא נאלץ לעבור ניתוח שבר. לכשהחלים הפגיש קגרליצקי את דיקובסקי עם רוטנברג במטרה לקבע את עבודתו בחברת החשמל. "אעשה כל מה שתטיל עלי" אמר דיקובסקי לרוטנברג בעת פגישתם, "אלמד כל דבר. כל חלומי היה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בתור פועל פשוט, ואני נכון לכל עבודה, לא אתחשב בשום קושי ואעבוד גם ביום וגם בלילה".דבריו של דיקובסקי שכנעו את רוטנברג לקבלו לעבודה והוא הורה לשלם לו שכר של שלושים גרוש ביום.
בחודש יוני 1923, התכנסו תושבי תל אביב בפינת הרחובות אלנבי ונחלת בנימין וצפו כיצד רוטנברג מדליק בלחיצת כפתור את פנסי הרחובות הללו. דיקובסקי תיאר את השמחה שאחזה בכל במילים הבאות: "...בבת אחת הוארו כל פנסי הרחוב ברחובות אלנבי ונחלת בנימין. איזו התרגשות, איזו שמחה! כולנו הרמנו אותו על כפיים ופתחנו בריקודים שנמשכו עד אור הבוקר: חזון האלקטריפיקציה של ארץ ישראל מתגשם לעינינו".
נחום גוטמן התייחס שנים רבות לאחר מכן בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט" להדלקת הפנסים בתל אביב וכך כתב: אלפי פנסים נדלקים ערב-ערב נדלקים ברחובות תל אביב. בחשמל, בלחיצת כפתור. אין הם מעמעמים את אור הפנס הראשון."
עבודתו בשיווק החשמל.
לאחר שתחנת הכוח הושלמה, הגיע העת להשיג לקוחות שירכשו חשמל. כבר ב-10 ביוני 1923, פרסמה 'חברת החשמל ליפו', מודעה גדולה שהתנוססה על השער של עיתון הארץ, שבה היא מבשרת לקוראיה כי "תתחיל בקרוב להספיק זרם חשמלי" לתושבי העיר. בהמשך פנתה לקוראים בזו הלשון:"הרוצים לקבל זרם צריכים לפנות למשרד החברה בתחנת החשמל". פירוט שעות הקבלה לשירות פורסם בהמשך המודעה ולסיום הוזהרו תושבי העיר כי "שום אינסטלציה פנימית לא תחובר אל רשת החברה בטרם שתיבחן על ידה" וכי "החיבורים אל הרשת ייעשו לפי סדר קבלת הבקשות".
בעקבות פרסום המודעה, התפתו רבים לגשת למשרדי חברת החשמל ובחנו את האפשרות לחבר את דירותיהם לרשת החשמל שזה עתה הגיחה לעולם. דיקובסקי תיעד בספר זיכרונותיו, "ימי אור" את הנהירה למשרדי חברת החשמל לאחר פרסום המודעה: "באותם ימים החלה התעוררות, ואנשים החלו להגיע למשרד שלנו... היה לנו שם חדר אחד גדול ובו ישבו המהנדסים שתכננו את חיבורי החשמל לבתים ואת הקווים החדשים ברחובות ופקידים שקיבלו את הזמנות החשמל". חברת החשמל לא הסתפקה בפרסום מודעות בעיתונים והחלה לנסות לגייס ידוענים שישמשו מודל לחיקוי בקרב אנשיי החברה הגבוהה בתל אביב. "תפקידי היה להפיץ תודעת השימוש בחשמל בין התושבים. הצרכן הראשון שהחתמתי אותו על חוזה לאספקת חשמל היה מאיר דיזנגוף, או יותר נכון - אשתו", כתב דיקובסקי בספרו. הוא תיאר את מפגשו עם הגברת צינה דיזנגוף ואת השיחה שניהלו "על תה ועוגה" במילים הבאות: "כל זמן השיחה הייתי במתח - האם היא תסכים להזמין אספקת חשמל מאתנו?" ..."לא הייתי צריך לעמול הרבה לשכנע את הגברת בחיוניות המפעל הציוני הזה, ובסוף אותו מפגש יצאתי מביתה כשבכיסי חוזה האספקה הראשון בתל אביב".
ההמשך לא היה קל. מחיר ההתחברות לחשמל עלה שלוש לירות בעת חתימת החוזה ולירה נוספת כפיקדון והיה צורך להמתין כחודשיים לאספקת החשמל. אנשים רבים היססו ודיקובסקי שהיה אחראי על שיווק החשמל, נאלץ לכתת רגליים בבתי האזרחים ובמפעלים ולגייס עוד ועוד לקוחות. תוך שנתיים מיום פתיחת התחנה בתל אביב, צריכת החשמל עלתה באופן ניכר. בשנת 1925 היו חתומים בחברת החשמל 4400 צרכנים ומספר עובדיה גדל ל-140.
תרומתו לחיבורה של יפו לרשת החשמל.
בספטמבר 1921 העניקה ממשלת המנדט הבריטי לרוטנברג את הזיכיון לניצול מי הירקון לייצור חשמל, אך כיוון שאדמות הנחל היו בתחומה של עיריית יפו, הפך הנושא למאבק פוליטי בין היהודים והערבים שנמשך במשך שנתיים. בחודש אוגוסט 1921 פרסם העיתון 'פלסטין' כתבה על תוכניתו של רוטנברג לחבר את יפו לרשת החשמל ובה תיאר עורך העיתון עיסה אל עיסה, את סירובם של ערביי יפו לכך שהיהודים ישלטו על הזרמת החשמל והמים שלהם: "אם ירצו, ירוו את צימאוננו, ולא נשאר צמאים. אם ירצו, יאירו את מעונינו, ואם לא, נשאר שרויים בחשכה".
דיקובסקי ידע כי הנוצרים המתגוררים ביפו חפצים להתחבר לרשת החשמל, אך מסרבים לעשות כך, בשל חששם כי יוצגו כמשתפי פעולה עם היהודים. הוא החליט לנצל את קשריו החברתיים עם הגברת רוק, אשתו הצרפתייה של אלפרד רוק, נוצרי עשיר, שהיה סגן ראש העירייה שהשתייך למפלגתו של המופתי אמין אל-חוסייני. את הגברת רוק ואת אחותה הכיר באמצעות חאלדי, מהנדס ערבי שעבד בחברת החשמל שהיה בנו של הקונסול הטורקי בבורדו. דיקובסקי שדיבר צרפתית על בוריה הוזמן לקחת חלק עם חאלדי בערבים הספרותיים שנערכו בביתן שביפו, שבהם קראו מיצירותיו של פול ורלן. במהלך המפגשים הללו החל דיקובסקי ל"שווק" לגברת רוק את היתרונות הגלומים בחיבור למערכת החשמל שעתידה "להביא ברכה וקדמה לארץ כולה ולבני שני העמים" ... החשמל שנביא לכן יגרום למהפכה של ממש בחייכן. סוף סוף תוכלו לחיות כאנשים מתקדמים".
על רקע הידידות שהתפתחה במהלך הזמן עם שתי הנשים, והודות לפעולות ה"ריכוך" שנקט בהן כדי לשכנען להצטרף לעידן "הציוויליזציה", אזר דיקובסקי אומץ כדי לשכנע את אלפרד רוק לנקוט פעולה. הוא הציע לו להאיר את גן ביתו בחשמל בחגיגת יום הבסטיליה שנהג לערוך מדי שנה ב-14 ביולי, שאליה הוזמנו סלתה ושמנה של העיר, כולל קונסולים ונציגים של חברות זרות. כדי לבצע זאת, היה צריך להעמיד עמודי חשמל מתל אביב ליפו ולמתוח עליהם חוטי חשמל וכן להתקין טרנספורמטורים ומתקני תאורה בגנו של רוק בהשקעה של 500 לירות שטרלינג. לאחר מספר ימים נענה רוק להצעה ועובדי חברת החשמל עבדו ללא לאות כדי להספיק להאיר את הגן לקראת החגיגה.
תאורת הלילה הפכה לשיחת היום בחוגים רחבים ביפו. זה היה "הסוס הטרויאני" שבעזרתו קיווה דיקובסקי לחדור ליפו המסתגרת. קשיים רבים ליוו את התהליך, שכן עיריית יפו עדיין עמדה בסירובה להתחבר לרשת החשמל. בסופו של דבר יוסף אליהו שלוש שכיהן כחבר ההנהלה של עיריית יפו וכחבר ועד בניין ערים של יפו ותל אביב, הצליח בעזרת קשריו הרבים להשלים את המשימה שבה החל דיקובסקי. ביום שישי, 16 בנובמבר 1923, נפגשו פנחס רוטנברג ומושל יפו אדוארד קמפבל ליד הטרנספורמטור שניצב בפינת שדרות המלך ג'ורג (היום שדרות ירושלים (יפו)), והפעילו את תאורת העיר ביפו.
נישואיו לצילה אפלבוים.
"אחת התקופות הנרגשות והנעימות החקוקות עד היום היטב בזכרוני היא תקופת ההיכרות, החיזורים והנישואים עם אשתי ססיל – צילה לבית אפלבוים".
במילים אלה תיאר דיקובסקי את ראשיתה של ההיכרות בשנת 1926 עם אשתו לעתיד שהחלה לדבריו ב"מקרה". הוא כתב כיצד ראה לפתע בחורה יפה פוסעת לעברו ולעבר ידידו המהנדס אליעזר ויינשל, חתנו של בצלאל יפה בעת שצעדו יחדיו ברחוב נחמני בתום יום עבודתם בחברת החשמל. הייתה זו צילה שכונתה ססיל, בחורה בת 18 שסיימה לא מכבר את לימודיה בגימנסיה הרצליה. וינשל שהכיר אותה ואת משפחתה אמר לחברו שהיה באותה עת בן 28, כי הגיע הזמן שיקים משפחה ושיכיר את כלתו לעתיד. הוא הציגם זה לזו והכריז כי הוא מקווה שהם יפגשו לעיתים קרובות. וכך כתב דיקובסקי בספרו: "צילה שזה עתה היכרתי ברחוב שבתה את ליבי. דברי השידול של ויינשל נפלו על קרקע פורייה – רציתי כבר להקים לי בית ומשפחה".
בן ציון הזמין את צילה לנשף פורים שאמור היה להתקיים בקולנוע אופיר שברחוב גרוזנברג ולאחר מכן תכפו פגישותיהם שהובילו לכך כי דיקובסקי יבקש את ידה מהוריה. אלה נתנו את הסכמתם רק לאחר שניסו לברר אצל יוסף שפירא, מנהל חברת החשמל בתל אביב מהו מעמדו של דיקובסקי בחברה ומהי משכורתו החודשית. שפירא ענה בקצרה כי אם הייתה לו בת, הוא לא היה מהסס לתתה לדיקובסקי.
לאחר שהוריהם של צילה ניאותו לתוכנית הנישואים של בתם, הם היו אמורים לצאת מחוץ לישראל עם בתם כמנהגם מדי שנה והציעו כי החתונה תיערך לאחר שובם. דיקובסקי התנגד לתוכנית והוחלט כי טרם נסיעתם יתחתן הזוג בטקס צנוע ברבנות ורק לאחר שובם מחוץ לישראל, תיערך קבלת פנים גדולה לכל מכריהם. ב-10 לחודש יוני 1928, שנתיים לאחר שנפגשו לראשונה, באו השניים בברית הנישואין.
לאחר שצילה נסעה עם הוריה, ביקש דיקובסקי חופשה מחברת החשמל בשל געגועיו לאשתו. הוא נסע בעקבותיה לפריז וטייל עימה ברחובות העיר, במוזיאונים ובהצגות תיאטרון. את הימים הללו בחברת אשתו הטריה תיאר דיקובסקי כתקופה היפה בחייו.
עם חזרתם לארץ, התגורר הזוג באופן זמני בביתם של הורי צילה ולאחר מכן רכשו במשותף עם ההורים מגרש בגודל דונם בתל בנימין שברמת גן, במחיר אלף לירות שטרלינג, שעליו בנו בית בן שתי קומות. ההורים התגוררו בקומה העליונה ואילו הזוג בקומה התחתונה. עם הגיע הקיץ, התברר שליקויי בנייה חמורים הפכו את ביתם לכבשן ובסופו של דבר מכרו את הבית וחזרו לתל אביב. הם שכרו דירת גג מרווחת ברחוב חובבי ציון 46 שבה התגוררו 42 שנה "כמעט כל ימי ביחד עם אשתי" כתב דיקובסקי. צילה דיקובסקי נפטרה בתל אביב בחודש אוקטובר 1982.
השתלמותו בשיווק בבורדו שבצרפת.