חידושי הפקה ותגובות הקהל.
על אף מאבקי השליטה מאחורי הקלעים, מושך הפסטיבל אלפי חסידי וגנר אל ביירוית מדי קיץ. הביקוש לכרטיסים לפסטיבל (כ-500,000, על פי ההערכה) עולה בהרבה על ההיצע (58,000 כרטיסים), ועל כן זמן ההמתנה של המבקשים לרכוש כרטיסים נע בין חמש לעשר שנים. אף כי הכרטיסים מחולקים על פי הגרלה, ישנה העדפה לחברים באגודת ידידי ביירוית התורמים פיננסית לפסטיבל, לתומכים מפורסמים ולחסידי וגנר מובהקים.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת. בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות. הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2006.
הצגות ה"טבעת" באוגוסט 2006 היו רצופות חידושי בימוי, שלא התקבלו בעין יפה מצד הקהל השמרני הפוקד את הפסטיבל בקביעות. הבמאי, טנקרד דורסט, נחשב לאחד הבמאים הגדולים בגרמניה, אך לא ביים אופרה קודם לכן. וולפגנג וגנר פנה אליו לאחר שבמאי הקולנוע הדני לארס פון טריר נסוג מהסכמתו לביים את מחזור האופרות, שנראה לו כ"מבצע מונומנטלי, מעל לכוחותיו". דורסט שילב בבימוי את תפיסותיו הייחודיות לגבי ממלכת האלים, הממשיכה להתקיים, על פי השקפתו, ברקע החיים המודרניים היום-יומיים, ושאיננו מודעים לה. הקהל לא שבע נחת, בלשון המעטה, מהטיפול החדשני, ודורסט וצוותו התקבלו בשריקות בוז וברקיעות רגליים. טיפול דומה קיבל מן הקהל גם הבמאי כריסטוף שלינגנזיף על הבימוי החדשני של "פרסיפאל", שבו שילב את האסלאם הקנאי ואיומו על הנצרות. קונדרי, המכשפה שווגנר רמז בעקיפין ליהדותה, הפכה אצל שלינגנזיף למוסלמית פונדמנטליסטית, הנושעת ומושבת לנצרות בתוקף אהבתו של פרסיפאל. שלינגנזיף לא היסס להעלות על הבמה מאבטחים בודקי תיקים, שערים אלקטרוניים ושאר אביזרים מודרניים, שהקהל דחה בשאט נפש.
בהפקת מחזור "הטבעת" של 2013 הזמינו מנהלות הפסטיבל את פרנק קסטורף, במאי שנודע כדקונסטרונקטיביסט, כנראה בעיקר בשל חדשנותו. כדי למנוע מראש תקריות חמורות, הכניסו בחוזה סעיף שאסר עליו לשנות דבר במוזיקה או בלברית של וגנר. הוא שמר אפוא על המוזיקה והלברית, אך יצר עלילה חדשה, שלא עלתה בקנה אחד עמן ולעיתים אף פעלה נגדן. החידושים והשינויים הקיצוניים שהכניס לעלילת האופרה עוררו את מורת רוחו של הקהל, שרובו חסידיו הנאמנים של ריכרד וגנר ושל מסורת הפסטיבל, מהם באים ממרחקים מדי שנה. היו שעזבו במחאה את המחזור במחציתו ושטחו את טענותיהם לפני ההנהלה. אלה שנשארו עד תום ההצגה האחרונה ביטאו את שאט נפשם מן הבימוי בצעקות בוז, רקיעות רגליים ודברי גינוי חמורים כשהבמאי ועוזריו עלו על הבמה. בניגוד לכך, תגובתם לתזמורת, לסולנים ולמקהלה הייתה אוהדת ומכבדת. הבמאי התייחס לביטויי הזעם והגינוי בבדיחות דעת, ואולי אף ראה בהם מחמאה לחדשנותו. המנהלות לא התרגשו מתגובת הקהל ומן הירידה הצפויה במכירות הכרטיסים לפסטיבלים העתידיים.
ציידים-לקטים
חברת ציידים-לַקָּטִים היא חברת נוודים שהמערכת הכלכלית שלה מבוססת על איסוף מזון מצמחי בר, וכן ציד של בעלי חיים, ואינה עוסקת בחקלאות או בגידול בעלי חיים מבויתים.
בחברת הציידים-לקטים, חלוקת העבודה על פי רוב מתחלקת בצורה מגדרית: הנשים עוסקות בליקוט של קטניות, פירות, ירקות ועוד (מאחר שזו פעולה שלא דרושה לה תשומת לב מלאה, וניתן להפסיקה ולחדשה בנקל, ולהתפנות לטיפול בילדים ולעיסוקים אחרים) ואילו הגברים עוסקים לרוב בציד בעלי חיים, ונעדרים לעיתים תקופות ארוכות מביתם.
ציידים-לקטים חיים בדרך כלל בקבוצות חברתיות קטנות ומבודדות יחסית, המונות לא יותר מכמה עשרות בני אדם.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שעד לפני 12,000 שנה, כל בני האדם היו ציידים-לקטים. המהפכה הנאוליתית ("המהפכה החקלאית"), שהתרחשה בדרום-מערב אסיה בין האלף ה-8 ל-7 לפנה"ס, מסמלת את המעבר מחברות ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות יצרניות בתקופת האבן החדשה. הצעד המכריע במעבר לחיי קבע היה ביות צמחים ובעלי החיים. התפתחות זו הייתה איטית, והמעבר מתלות גמורה בצמחי בר לייצור ועיבוד מזון נמשך אלפי שנים.
שבטים המקיימים אורח חיים של ציידים-לקטים ממשיכים להתקיים, נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, בעיקר באזורים מבודדים באפריקה ואוסטרליה.
היסטוריה.
על פי המחקרים בתחום, הציד והלקט היו, קרוב לוודאי, אסטרטגיית הקיום העיקרית של חברות אנושיות, החל מלפני כ-1.8 מיליון שנה בימיו של ההומו ארקטוס, וכן החל מהופעתו של ההומו ספייאנס לפני כ-200 אלף שנים. היא נותרה צורת הקיום העיקרית, ואולי אף היחידה, עד סוף התקופה המזוליתית לפני כ-10,000 שנה, ולאחר מכן נעלמה בהדרגה עם התפשטות המהפכה הנאוליתית.
החל מהמעבר בין התקופה הפלאוליתית התיכונה לעליונה, לפני כ-80,000 עד 70,000 שנה, החלו כמה תרבויות של ציידים-לקטים להתמחות ולהתרכז בציד של מבחר קטן יותר של בעלי חיים (לעיתים קרובות גדולים יותר) ולאסוף מבחר קטן יותר של מזון. התמחות זו באה לידי ביטוי גם ביצירת כלים מיוחדים כגון רשתות דיג, ווים, וצלצלי עצם. המעבר לתקופה הנאוליתית שלאחר מכן באה לידי ביטוי בעיקר על ידי התפתחות חסרת תקדים של שיטות החקלאיות המתהווה. החקלאות הלכה והתפשטה במקביל בכמה אזורים גאוגרפים שונים, כולל המזרח התיכון, אסיה, מסו-אמריקה, והאנדים החל מלפני כ-12,000 שנה.
באותה התקופה של תחילת המהפכה הנאוליתית, גינון יערות היה אף הוא בשימוש כשיטה לייצור מזון בחלקים שונים של העולם. השיטה ככל הנראה התפתחה בתקופות פרהיסטוריות באזורים טרופיים ובעלי מונסון. בתהליך הדרגתי של משפחות המשפרות את סביבתן המידית, זוהו מינים שימושיים של עצים וצמחים שימושיים, ששודרגו וגודלו בסביבה מוגנת יותר, ואילו מינים בלתי רצויים נדחקו החוצה מהשיטה. בסופו של דבר נבחרו המינים המתאימים ביותר ושולבו בגידולים חקלאיים.
קבוצות רבות המשיכו את דרך החיים של ציד ולקט, אם כי מספרם ירד בהתמדה, בין היתר כתוצאה מהשפעות של התפשטות החקלאות והתגברות התלות בהתיישבות במקום קבוע. בהדרגה, החברה האנושית הלכה והתפתחה מסביב לקבוצות הללו. שטחים שעמדו בעבר לרשות ציידים-לקטים הפכו בהדרגה לנחלתם הקבועה של החקלאים. בתחרות על השימוש בקרקע, חברות של ציידים-לקטים לרוב נאלצו לבחור בין אימוץ שיטות חקלאיות לבין נדידה לאזורים אחרים. החוקר ג'ארד דיימונד האשים במעבר החברה האנושית לחקלאות את הירידה בזמינות של מזון בר, בעיקר בעלי חיים המתאימים לאכילה; באמריקה הצפונית והדרומית, למשל, רוב המינים הגדולים של היונקים נכחדו בסוף הפּלֶיסטוֹקֵן, על פי ההיפותזה של דיימונד, בגלל ניצול יתר של בני אדם. ישנן מספר היפותזות נוספות לגורם להכחדה של היונקים הגדולים, כמו שינויי אקלים, התפשטות מחלות, או שילוב מספר גורמים יחד, אך כך או אחרת נראה שהיעלמותם של מיני היונקים הללו הייתה אחד הגורמים שיצרו את ההכרח של הציידים-לקטים לעבור בהדרגה להתיישבות חקלאית.
ככל שעלו מספרן וגודלן של החברות החקלאיות, הן התפשטו אל אדמות ששימשו עד אז ציידים-לקטים. תהליך זה של התרחבות משיקולי חקלאות הוביל לפיתוח צורות הממשל הראשונות במרכזים של התיישבות חקלאית, כמו הסהר הפורה, הודו העתיקה, סין העתיקה, אולמק, אפריקה שמדרום לסהרה ותרבות הצ'יקה הצפונית.
כתוצאה מההסתמכות האנושית הגלובלית על החקלאות, מעט התרבויות של הציידים-לקטים שעדיין קיימות בימינו מתגוררות בדרך כלל באזורים שאינם מתאימים לשימוש חקלאי. חוקרים שונים מצביעים על הבדלים בין תרבויות הציידים-לקטים של היום לבין אלו שחיו בתקופה הפלאוליתית. למרות שאורח החיים שלהם מקביל לשל אבותיהם במאפיינים רבים, הרי שכבר היו להם קשרים שונים עם הציוויליזציה המודרנית והם אינם חיים בתנאים ה"טהורים" שהיו מנת חלקם של תרבויות שחיו בניתוק מוחלט.
כלכלת הציידים-לקטים.
הציידים-לקטים מאופיינים בעיקר על סמך הכלכלה שלהם, המבוססת, על פי הדעה הרווחת, על צייד ולקט, אולם מספר חוקרים הצביעו על אפשרות שציידים-לקטים הזינו עצמם גם בדרכים נוספות.
בשנות ה-70 העלה לואיס בינפורד את ההשערה כי בני אדם קדומים ניזונו מאכילת נבלות ולא מציד. על פי השערה זו, בני האדם הקדומים בהתקופה הפלאוליתית התחתונה חיו באזורים מיוערים, שאפשרו להם לאסוף מאכלי ים, ביצים, אגוזים ופירות, מלבד אכילת הנבלות. במקום להרוג בעלי חיים גדולים עבור בשר, לפי השקפה זו, ניזונו בני האדם הקדומים מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טורפים או שמתו מסיבות טבעיות. נתונים ארכאולוגיים וגנטיים מצביעים על כך שאוכלוסיות של ציידים-לקטים פלאוליתיים שרדו ושגשגו בעיקר באזורים מיוערים בדלילות, תוך הימנעות מכסות יער צפופה.
על פי השערת סיבולת הריצה, הצורך להתמחות בריצה למרחקים ארוכים כמו בציד בהתשה - שיטה שעדיין מיושמת על ידי קבוצות ציידים-לקטים בעת המודרנית - היה ככל הנראה הכוח האבולוציוני המניע המוביל להתפתחות של מאפיינים אנושיים מסוימים. השערה זו אינה בהכרח סותרת את השערת אכילת הנבלות: שתי אסטרטגיות הקיום היו יכולות להיות בשימוש - ברצף, לסירוגין או אפילו בעת ובעונה אחת.
חוקרים בראשית המאה ה-21 הצביעו על מצבי ביניים בין כלכלה של ציד ולקט, לבין כלכלה חקלאית. החוקרים הציגו מקרים שונים בהיסטוריה שבהם התרחשה ההתפתחות התרבותית של מה שמכונה "כלכלות מעורבות" או "כלכלות כפולות", שמשמעותן שילוב של השגת מזון (לקט וציד) וייצור מזון, או מקרים בהם ציידים-לקטים מקיימים קשרי מסחר עם תרבות חקלאית.
מאפיינים.
תרבות אוניברסלית.