המטוסים שנבחרו לבצע את משימות ההפצצה היו מטוסי פנטום חדישים שנקלטו בחיל האוויר שנה קודם לכן. יכולות ההפצצה שלהם היו טובות משמעותית מאלה שהיו ברשות חיל האוויר עד אז. ביכולתו של מטוס פנטום יחיד לשאת עד שבעה טון פצצות לעומת טון אחד במטוס המיראז', וטווח טיסתו איפשר הפצצה של מטרה במצרים ללא תדלוק באוויר. הפנטומים הצטיינו גם ביכולות אוויר-אוויר ולפיכך לגיחות הפצצה אלה לא נדרש ליווי של מטוסי יירוט, מה שהקל עוד יותר על תכנון המבצעים ועל האפקטיביות שלהם.
המבצעים.
בסך הכל ביצע חיל האוויר עשרים מבצעי פריחה שבמסגרתם נערכו 80 גיחות של מטוסי פנטום מטייסות 69 ו-201 ושמונה גיחות של מטוסי סקייהוק. המבצע הראשון, "פריחה 1", בוצע ב-7 בינואר והאחרון, "פריחה 21" בוצע ב-13 באפריל 1970 (מבצע "פריחה 14" - בוטל טרם היציאה). במבצעים הופצצו 16 בסיסים עורפיים של צבא מצרים. בכל בסיס נבחרו היעדים בעלי ההשפעה המרבית על הצבא המצרי או כאלה בעלי השפעה ישירה על הלחימה בתעלה. חלק מהבסיסים הותקפו מספר פעמים. בנוסף הותקפו שש מערכות מכ"ם ושלוש סוללות טילי קרקע אוויר.
בשל יכולת נשיאת הפצצות הגדולה של מטוסי הפנטום (כל אחד מהם נשא מעל 5 טון פצצות) התקיפו זוגות מטוסים בלבד והצליחו לגרום לנזקים גדולים למטרות. מטוסי הפנטום הפציצו במתאר יעיל כאשר הפצצות כולן (ולעיתים אף מעל 10 פצצות) מוטלות ביעף יחיד על המטרות. בנסיקה מההפצצה הועברו המטוסים שהיו קלים ואווירודינמיים יותר למצב יירוט והיו ערוכים להגן על עצמם בקרבות אוויר במידת הצורך.
חלק גדול של ההפצצות היו קרובות מאוד לאזורי מגורים ותעשייה סמוך לערים. מיקום המטרות חייב תכנון מוקפד של המבצע וניווט מדויק. מסיבה זו אישור של מבצעי פריחה ניתן בדרג הממשלתי הבכיר ובדרך כלל על ידי ראש הממשלה עצמה, גולדה מאיר.
שינוי באופי המבצעים התרחש לאחר התקיפה השגויה של מפעל המתכת האזרחי באבו זעבל ב-12 בפברואר 1970 שבה נהרגו כשבעים פועלים מצריים. כתוצאה מטעות זו ירד קצב התקיפות מאחת לארבעה-חמישה ימים לאחת לעשרה ימים וגם סוג המטרות הוחלף מבסיסי צבא בעומק מצרים לסוללות טילים ומכ"מים מזרחית לקהיר בלבד.
בניגוד למצופה, ההתקפות ההרסניות הביאו לחיזוק מעמדו של נאצר ולשנאה גוברת של האוכלוסייה המצרית לישראל. במהלך ההפצצות שקלה ישראל לפזר ממטוסים כרוזים בערבית מעל לערי מצרים ולהסביר את הסיבות שהביאו להפצצות ובכך להקטין את התמיכה בנאצר אך פעולה זו לא בוצעה.
במהלך התקיפות הבינו המצרים כי מכיוון שאינם יכולים לבלום את חיל האוויר הישראלי לבדם, עליהם לפנות לברית המועצות לבקשת סיוע. לפיכך, במהלך חודשי ההפצצות בנו הסובייטים לפי בקשתו של נאצר על אדמת מצרים מערך מגננה מפני מטוסי חיל האוויר שכלל סוללות טילי קרקע-אוויר שהוצבו סביב קהיר ובנו אמ"ט כנגד חיל האוויר (סך כוח ההגנה האווירית היה דיוויזיוני) וכן טייסות של מיירטים חדישים מדגם מיג 21 שמופעלות כולן על ידי צוותים סובייטיים.
המגנן הסובייטי התקדם לאיטו עד שבסיום המלחמה באוגוסט 1970 הועמדו הסוללות קילומטרים ספורים מקו המים ועליונותו של חיל האוויר שהייתה כה ברורה במבצעי פריחה, נעלמה כלא הייתה.
לאחר מבצע פריחה 21 החליטה ממשלת ישראל להימנע מתקיפות נוספות של מטוסים במטרה להימנע מעימות עם טייסים סובייטים שהוצבו במצרים.
אף אחד מהמטוסים הישראלים לא הופל. תקופת מבצעי פריחה מינואר ועד אפריל 1970 הייתה תקופה בעלת הישגים לחיל האוויר במלחמת ההתשה. מומחים שונים טענו שהפסקת מבצעי פריחה בלב מצרים הייתה טעות — מאחר שנאצר עמד ממש לפני נקודת השבירה. הוערך שדי היה בכמה מהלומות נוספות כדי לגרום לזעזועים כבדים במצרים ולהפסקת מלחמת ההתשה.
במהלך מבצעי פריחה הציעו מספר קצינים מצריים לגמול לישראל ולהפציץ מהאוויר מטרות עומק. באפריל 1970 בחן חיל האוויר המצרי יעדים לתקיפה בדומה ליעדי מבצעי פריחה. ב-23 באפריל וב-25 באפריל ניסו המצרים לתקוף בסיסי צה"ל בעומק סיני אך שתי התקיפות נכשלו והמצרים לא חזרו לתקוף שוב יעדי עומק.
מבצע פריחה
הפארק הלאומי מאדידי
הפארק הלאומי מאדידי (בספרדית: Parque Nacional Madidi) הוא פארק בשטח של 18,958 קמ"ר באמזוניה הבוליביאנית.
הפארק משתרע מהפסגות מכוסות הקרחונים של הרי האנדים עד ליערות הגשם של נהר הטואיצ'י, והוא כולל מגוון רחב של צמחייה ובעלי חיים.
נקודת המוצא הפופולרית ביותר לביקור בפארק היא העיירה רורנבאקה.
הפארק הוא אזור אנדמי לטפיל לישמניה ברזילינסי נכון ל-2003 הסטטיסטיקה מראה כי מבין הישראלים שמבקרים בפארק אחד מכל 360 יפתח כיבים בעור כתוצאה מהתפרצות המחלה.
פול סיימון
פול פרדריק סיימון (באנגלית: Paul Frederic Simon; נולד ב-13 באוקטובר 1941) הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירי פולק ורוק יהודי אמריקאי. הוא התחיל להתפרסם בקריירה המוזיקלית שלו יחד עם האמן ארתור (ארט) גרפונקל, שקנו את פרסומם בשם ההרכב שלהם, סיימון וגרפונקל. הוא ידוע גם בזכות קריירת סולו עשירה. בתחילת 2018 הודיע על רצונו לפרוש מהופעות, ולהקדיש יותר זמן למשפחתו.
סיימון ידוע גם כמי שאחראי רבות לקידום מוזיקת העולם והפיכתה למוזיקה פופולרית. בשנת 2006, הכתיר אותו "טיים מגזין" כאחד מ-"100 האנשים שעיצבו את עולמנו".
תחילת דרכו.
סיימון נולד למשפחה יהודית ממוצא הונגרי בניוארק שבניו ג'רזי, ועבר במהרה לעיר ניו יורק, שם גדל. הוא נקרא על שם סבו, שנולד בשם פנחס זימן ושינה את שמו לפול סיימון אחרי שהיגר מאוקראינה לארצות הברית.
הוא התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו עוד בתיכון, כאשר הוא וחברו ארט גרפונקל ניגנו ביחד בבית הספר. אותו הרכב מפורסם שידוע היום בתור סיימון וגרפונקל כונה באותה תקופה "טום וג'רי".
ב-1957 הם הקליטו בחברת תקליטים קטנה בשם "ביג" את הסינגל הראשון שלהם, "Hey Schoolgirl". השיר זכה להצלחה יחסית והגיע למקום 49 במצעדי הפופ.
סיימון למד בקווינס קולג' שבניו יורק, ואילו גרפונקל למד באוניברסיטת קולומביה שבמנהטן. סיימון סיים תואר ראשון בספרות אנגלית.
בין 1957 ל-1964 עבד במשרדי ההפקה בבניין בריל, כתב, הקליט והוציא לאור יותר מ-30 שירים. את רוב השירים ביצע סיימון לבד תחת שם במה, ועם מוזיקאים אחרים מלבד גרפונקל.
באותה תקופה פגש סיימון את קרול קינג, איתה הקליט מספר הקלטות דמו. בנוסף, הפיק סיימון סינגלים רבים לאמנים אחרים, כגון ריצ'י קורדל, ג'יי ווקר והפדסטריאנס, והפסיונס. באותה תקופה התחיל סיימון להתחבר למוזיקת הפולק שצמחה בניו יורק, ועשה את צעדיו הראשונים בתחום. עדות לכך היא שירו "He Was My Brother". את השיר הקדיש לאנדרו גודמן, חבר שלמד בכיתתו שהיה בין שלושת הנרצחים בעת פעילות למען זכויות אדם במיסיסיפי ב-1964 עם שני פעילים נוספים - פרשת רצח שלושת פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי.
באמצע שנות השישים כתב סיימון שירים בשיתוף פעולה עם הלהקה האוסטרלית, המשחרים (The Seekers). בין השאר כתב באותה תקופה את שיריו "Cloudy" ו-"Red Rubber Ball".
סיימון וגרפונקל.
בתחילת 1964 נכנסו סיימון וגרפונקל לאודישן בחברת התקליטים קולומביה רקורדס. ההנהלה של חברת התקליטים החליטה להחתים אותם על חוזה להפקת אלבום. חברת התקליטים החליטה שהם יכונו פשוט סיימון וגרפונקל. סיימון טוען שזוהי הפעם הראשונה שמוזיקאי פופ השתמשו בשמם המקורי.
האלבום הראשון של השניים, "Wednesday morning, 3 A.M", יצא ב-19 באוקטובר 1964, וכלל 12 שירי פולק, שחמישה מתוכם נכתבו על ידי סיימון. בתחילת דרכו נחשב האלבום לכישלון, אך תחנות הרדיו התחילו לקבל גל גובר של בקשות להשמעת השיר "The Sound of Silence" ("צלילי השקט"). המפיק שלהם, תום וילסון, הוסיף להקלטה גיטרה חשמלית, בס חשמלי ותופים, והוציא אותו כסינגל, שהגיע למקום הראשון במצעדי הפופ של ארצות הברית. סיימון טס לאנגליה כדי להקליט אלבום סולו ב-1965, "Paul Simon's Song Book", אבל הוא חזר כדי להתאחד עם גרפונקל לאחר ההצלחה המסחרית של Sound Of Silence. ביחד הקליטו השניים אלבומים מפורסמים רבים, ביניהם "Parsley, Sage, Rosemary and Thyme" ("פטרוזיליה, מרווה, רוזמרין ותימין" – שורה מתוך השיר "יריד סקרבורו") ב-1966, "Bookends" (מחזיקי ספרים) ב-1968, ו-"Bridge Over Troubled Water" ("גשר על פני מים סוערים") ב-1970.
השיר "Mrs. Robinson" ("גברת רובינסון") שהפך לשיר הנושא בסרטו של מייק ניקולס, "הבוגר", נקרא במקור "Mrs. Roosevelt", ונכתב על אשת נשיא ארצות הברית לשעבר והפעילה הפוליטית, אלינור רוזוולט. כשמייק ניקולס, במאי הסרט, שמע את השיר לראשונה, הוא פקד על סיימון "מעכשיו זו גברת רובינסון".
על אף שסיימון פנה לקריירת הסולו שלו כעיסוקו העיקרי אחרי הוצאת "Bridge Over Troubled Water", הוא המשיך לנגן מדי פעם עם גרפונקל. ב-1975, הוציאו השניים את הלהיט "My Little Town" ("עירי הקטנה") וב-1977 הוציאו ביחד עם ג'יימס טיילור גרסת כיסוי לשירו המפורסם של סם קוק "What a Wonderful World" ("איזה עולם נפלא"). השיר נכתב במקור על ידי סיימון בשביל גרפונקל, אבל גרפונקל התעקש שהם ישירו אותו ביחד. ב-1981 התאחדו להופעתם המפורסמת בסנטרל פארק בה נכחו 500 אלף צופים, שאחריה התכוונו להוציא אלבום משותף שלבסוף הפך לאלבום הסולו של סיימון "Hearts And Bones" ("לבבות ועצמות"). עם זאת, הופעתם בסנטרל פארק הוקלטה ויצאה כאלבום הכפול . ב-1983 הופיעו סימון וגרפונקל לפני 50,000 צופים באצטדיון רמת גן בישראל. ההרכב סיימון וגרפונקל נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול ב-1990.