טלק הוא מינרל מותמר שהוא תוצאה של התמרה של סיליקטים של מגנזיום כדוגמת הפירוקסן, האמפיבול, האוליבין ומינרלים דומים נוספים. הטלק מצוי בדרך כלל בסלעים מותמרים בסיסיים כתוצאה מהתמרה של המינרלים שהוזכרו.
טלק הוא המינרל עם הקשיות הנמוכה ביותר (דרגה 1 מתוך 10 בסולם מוס). ותכונות אלה מנוצלות לשימושים רבים.
מקומות בהם מוצאים את הטלק כוללים מכרות במחוז ארייז' בצרפת, הרי האפלצ'ים, קליפורניה וטקסס שבארצות הברית, גרמניה, פירנצה באיטליה, טירול באוסטריה, טרנסוואל בדרום אפריקה ואיי שטלנד בסקוטלנד.
מקור השם מפרסית ואליה הגיע מהערבית.
שימושים.
סלע הבנוי מטלק אפרפר מחוספס קרוי אבן-סבון או סטיאטיט ובשימוש לתנורים, כיורים, משטחי עבודה, לוחות מיתוג חשמל וכו'. בטלק נעשה שימוש בקוסמטיקה (כאבקת טלק), כאחד המרכיבים בהכנת צבעים, כחומר סיכה, כחומר מילוי בתעשיית הנייר. טלק הוא אחד המרכיבים באבקה לתינוקות, אבקה עוצרת דימום שתפקידה למנוע פריחות באזור המכוסה על ידי החיתול. הגיר בו משתמשים חייטים עשוי מטלק כמו גם הגיר בו נעשה שימוש בעבודות מתכת. כמו כן נעשה שימוש בטלק כתוסף מזון או בתרופות.
בעבר היו חששות שמא הטלק גורם למחלות ריאות אולם מנהל המזון והתרופות בארצות הברית (ה-FDA) מסווג את הטלק שאינו מכיל סיבי אזבסט כחומר בטוח.
פאט סאליבן
פאט (פאטריק) סאליבן (באנגלית: Patrick Sullivan; 2 בפברואר 1887 - 17 בפברואר 1933), מפיק קולנוע ואנימטור אוסטרלי-אמריקאי. ידוע בעיקר בשל סרטוני הראינוע המצוירים של פליקס החתול שהפיק בין השנים 1919–1930.
חייו.
סאליבן נולד בסידני (ניו סאות' ויילס, אוסטרליה). בין השנים 1905–1907 צייר קומיקס עבור העיתון "העובד". ב-1909 היגר לאנגליה וניסה את מזלו בתחומים שונים: איגרוף, שירה, ריקוד, כמו גם ציור קומיקס. ב-1914 היגר לארצות הברית. תחילה עסק בציור רצועות קומיקס, מאוחר יותר עבר לאנימציה ואף הקים אולפן משלו.
דמותו של פליקס החתול הופיעה לראשונה בסרטון "השטויות של פלין" שהופק באולפנו של סאליבן בשנת 1919.
קיימת מחלוקת אם סאליבן יצר את דמותו של פליקס, או האנימטור אוטו מסמר שעבד באולפנו. פליקס החתול היה הדמות המצוירת הפופולרית ביותר בקרב צופי הראינוע בשנות ה-20. הקרדיט לדמות יוחס לסאליבן מאז היווצרה, בין השאר הוא טען זאת בריאיון עיתונאי וחתימתו הופיעה על רצועות הקומיקס. כמקובל אז, עקב היותו בעליו של האולפן, הוא היה בעל זכויות היוצרים על יצירותיהם של עובדיו. רק שנים רבות לאחר מותו טענו מסמר, אנשי צוות מאולפנו של סאליבן והיסטוריונים של קומיקס, כי מסמר הוא שהיה יוצרו של פליקס.
ב-1928 המפיצים ביטלו את חוזהו של סאליבן עקב סירובו להתקדם מראינוע לקולנוע. כששינה את דעתו ב-1930 הפיק שני סרטונים מדובבים שנחלו כישלון בקופות. בעקבות כישלונותיו הידרדר מצבו הבריאותי והנפשי. מותה של אשתו מרג'ורי במרץ 1932, מוטט אותו וכשנפטר ב-1933 הותיר את אולפנו בקריסה.
הפרעה התפתחותית נרחבת
נוהל סיר לחץ
נוהל סיר לחץ הוא טקטיקה צה"לית המיועדת לטיפול באויב המתבצר בבית. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 יוחד הנוהל למקרים בהם מחבל מתבצר בבית עם בני ערובה, והגדיר את מדרג האמצעים בהם יש לנקוט על מנת לשחרר את בני הערובה בשלום ולפתור את המשבר. במהלך שנות האינתיפאדה, וביתר שאת לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, השתנה הנוהל והותאם למצב השכיח יותר, בו מחבל מתבצר בבית ללא בני ערובה. מטרת הנוהל היא פתרון המשבר על ידי כניעת המתבצר, או בלית ברירה הריגתו, וזאת מבלי לפגוע בחפים מפשע ותוך מזעור הסיכון לחיילי צה"ל. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה מרכיב עיקרי בטקטיקה הוא מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל ציוד מכני הנדסי ממוגן להריסת הבית בו מתבצרים המחבלים.
השיטה.
נוהל סיר לחץ הוא שיטה בת מספר שלבים להכרעת מחבל מבוקש המתבצר בבית. כל שלב מהווה החרפה של השלב הקודם אם השלב הקודם לא עזר, כלומר המבוקש המשיך לסרב להסגיר את עצמו.
להלן שלבי השיטה:
ברוב המקרים, המחבלים נכנעים בשלב בו הדחפורים מגיעים ומתחילים בהריסת הבית, ובמיעוטם המחבלים ממשיכים לירות לעבר הכוח, ולא נכנעים. במקרים נדירים יותר המחבלים נכנעים בשלב מוקדם יותר. נוהל סיר לחץ הוכיח את עצמו כיעיל ביותר: מספר גדול של מבוקשים, חלקם בכירים, נעצרו בדרך זו. כמו כן מספר מחבלים בכירים נהרגו במהלך ביצוע הנוהל, על ידי לוחמי הצמ"ה, כאשר סירבו להסגיר את עצמם והמשיכו לירות על הדחפור בעת הריסתו את הבית.
מפעיל D9 שלחם בקרב בג'נין ב-2002 תיאר את יעילות השיטה בהכנעת מחבלים:
לוחם הימ"מ רועי כריסי, שהשתתף בסיכול קייס עדואן במהלך מבצע חומת מגן, העיד שהשימוש בדחפורים מציל את חיי הלוחמים: .
היסטוריה.
נוהל "סיר לחץ" המקורי נועד לפתור מצבי משבר בהם מחבל מתבצר בבית עם בני ערובה. לכיתור, הצבת צלפים ומשא ומתן, היה השלב האחרון בנוהל כניסה רגלית של כוח פריצה לבית, על מנת לשחרר את בני הערובה. הנוהל, אשר פותח לאחר מספר מקרי השתלטות על בני ערובה, בעיקר בגבול הצפון, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 היווה את הבסיס הראשוני לתרגולות דומות בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. אולם, ניתוח של מספר פיגועים העלה כי שיטת פעולת המחבלים השתנתה, וכי אין הם מחזיקים עוד בבני ערובה על מנת להציב דרישות כאלו או אחרות למדינת ישראל. מכיוון שכך, ובעקבות מספר מקרים בהם נהרגו חיילי צה"ל (לעיתים קרובות לוחמי ימ"ס או יחידות שמשון ודובדבן. המקרה המשמעותי היה בהיתקלות בח'אן יונס של המסתערבים ב-1 באוגוסט 1992 בה נהרג דורון דניאל דרזי ושני חיילים נוספים נפצעו קשה בעת הפריצה לבית), הוחלט כי מכיוון שלא מדובר עוד בסיכון בני ערובה, יש לשנות את התרגולת.
התרגולת בגרסתה החדשה השתכללה והתעצבה בעיקר במהלך האינתיפאדה השנייה. מדרג הפעולות השתנה, כאשר השינוי העיקרי הוא הנכונות להחריף את המצב עד לכדי שימוש בירי פגזי טנקים בכינון ישיר ושימוש בדחפורי D9 משוריינים או כלי צמ"ה אחרים למיטוט המבנה על המתבצר בו.
השימוש בנוהל גבר אחרי מבצע חומת מגן, בעיקר אחרי הצלחתו הרבה בטיהור מחנה הפליטים ג'נין ממחבלים ללא אבדות נוספות לכוחות, אחרי ש-23 חיילים נפלו בקרב על מחנה הפליטים לפני הפעלה מסיבית של הנוהל. במבצע חומת מגן גבר גם השימוש ב"נוהל שכן", בו שכן של המבוקש נשלח אל הבית כדי לשכנע את המחבל להסגיר את עצמו. לטענת ארגוני זכויות אדם, "נוהל שכן" היה שם קוד צה"לי לשיטה בה החיילים למעשה השתמשו באזרחים פלסטינים כ"מגן אנושי". הארגונים, ובראשם בצלם עתרו לבג"ץ על מנת למנוע מצה"ל את שימוש בנוהל. בג"ץ קיבל את העתירה, ובמשך כמעט שנתיים צה"ל השתמש בגרסה מרוככת של נוהל שכן, שנועדה לעקוף את האיסור שהטיל בג"ץ. ברם, מפקדים בצה"ל הבינו ש"נוהל שכן" המרוכך בעייתי גם הוא ולכן עברו להשתמש יותר בנוהל "סיר לחץ" - נוהל אגרסיבי יותר בו בדרך כלל נהרס הבית שבו התבצר המבוקש, אך הרבה יותר תקין מבחינה משפטית. בשנת 2005, כאשר בג"ץ פסל גם את נוהל שכן המרוכך הגביר צה"ל עוד יותר את השימוש ב"נוהל סיר לחץ".
בשנים 2002–2005 ברוב האירועים שבו בוצע נוהל סיר לחץ, כלי הצמ"ה שבשימוש היו דחפורי D9 המשוריינים בכבדות, וזאת עקב סכנה לכוחות, בעיקר מירי ומטעני חבלה, הן בדרך לזירת האירוע והן בזירה עצמה (מחבל חמוש או מבנה ממולכד). בעקבות הדעיכה בגל הטרור והפגיעה הקשה במחבלים, בשנים 2005 ו-2006 גדל מספר האירועים בו כלי הצמ"ה שבשימוש היו יעים אופניים ומחפר כאשר היה מדובר בבניין רב-קומות. השימוש ביעים האופניים נעשה בגלל ניידותם, עלות הפעלתם הנמוכה יותר (מאשר כלים זחליים) והעובדה שהם לא גורמים נזק לתשתיות הכבישים עליהם הם נוסעים (בניגוד לכלים זחליים כמו ה-D9). דחפור הדי-9 המשוריין נשמר למקרים הקשים יותר. כמו כן, לעיתים נעשה שימוש משולב במספר כלי צמ"ה, כאשר השילוב הנפוץ הוא דחפור D9 ומחפר ממוגן.
אירועים מפורסמים בהם בוצע הנוהל (בגרסתו החדשה).
להלן רשימה חלקית של מחבלים בכירים שנהרגו או נעצרו על ידי לוחמי הצמ"ה:
האיים הקנריים
האיים הקנריים (בספרדית: Las Islas Canarias) הם ארכיפלג ספרדי הנמצא באוקיינוס האטלנטי, מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו, והם נמנים בין 17 הקהילות האוטונומיות של ספרד. שטחם הכולל הוא 7,447 קילומטרים רבועים, אורך החופים הכולל הוא 1,583 קילומטרים ומספר התושבים בשנת 2006 היה 1,995,833 נפש (כ-4.5% מאוכלוסיית ספרד). כלכלת האיים מבוססת בעיקר על תיירות. לעיתים האיים הקנריים קרויים גם בשם הארכיפלג הקנרי (בספרדית: El Archipiélago Canario).
האיים.
הארכיפלג מורכב משבעה איים: טנריפה (Tenerife), לה פלמה (La Palma), לה גומרה , אל איירו , שמרכיבים את מחוז סנטה קרוס דה טנריפה , ומנגד גראן קנריה (Gran Canaria), פוארטוונטורה (Fuerteventura) ולנסרוטה וכן שישה איונים שמרכיבים את מחוז לאס פאלמס . האי טנריפה הוא הגדול ביותר (2,059 קילומטרים רבועים). אל איירו הוא הקטן והמערבי ביותר. הנקודה הגבוהה ביותר היא הפסגה של הר הגעש טיידה - 3,718 מטרים מעל פני הים והיא גם הנקודה הגבוהה ביותר בספרד.
לקהילה האוטונומית הקנרית שתי ערי בירה המתחלקות בתואר ובסמכויות: סנטה קרוס דה טנריפה, בירת מחוז סנטה קרוס דה טנריפה ולאס פאלמאס דה גראן קנריה, בירת מחוז לאס פאלמס .
האיים מתאפיינים בהרי געש רבים, חלקם פעילים, ובשמורות טבע של יערות מחט ויערות סובטרופיים. חופי הדיונות מספלומס (Maspalomas) הוא אתר תיירות מפורסם.