כמו הרים אחרים בפארק הלאומי גליישר, פסגת צ'פמן מורכבת מסלעי משקע שמקורם החל מתקופת הפרקמבריון ועד תקופת היורה. רכס ליווינגסטון נוצר לפני 170 מיליון שנים, כאשר העתק לואיס דחף לוח סלע ענק (שעוביו 4.8 קילומטרים, אורכו 260 קילומטרים, ורוחבו 80 קילומטרים) מתקופת הפריקמבריון, מעל סלעים צעירים יותר מתקופת הקרטיקון.
לקריאה נוספת.
• Andrew W. Nugara, More Scrambles in the Canadian Rockies: 2nd Edition, PP 64, 67
• שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, Guide to National Parks and Monuments West of the Mississippi River, P 54
ריפוי מצורע
עתיד (פירושונים)
ועדת פיילין
וועדת פיילין הייתה ועדת החקירה הבריטית הראשונה בארץ ישראל, שהוקמה בעקבות מאורעות תר"פ בירושלים.
מאורעות תר"פ.
בשנים הראשונות של המנדט נוהלה ארץ ישראל על ידי ממשל צבאי בריטי בראשותו של הגנרל לואי ג'ין בולס. בולס היה מתנגד חריף לציונות, אותה ראה כאיום ישיר על האינטרס הבריטי, וראה את הצהרת בלפור כטעות אסטרטגית. רוב המושלים שכיהנו תחתיו במחוזות השונים של הארץ, ובראשם רונלד סטורס, מושל ירושלים, החזיקו בעמדות דומות.
המשטרה הייתה סוג של אלתור, וכללה שוטרים ששירתו עוד מהתקופה העות'מאנית, שוטרים שגויסו על ידי הממשל הצבאי וטרם עברו הכשרה כלשהו, ושוטרים שהוכשרו באופן מזורז בבית הספר לשוטרים שהוקם במצרים.
כבר בשנת 1919 שיגר מפקד המשטרה, קולונל פרסי בראמלי, אזהרות בנוגע לכשירותו של הכוח. במהלך המאורעות, שוטרים, רובם ככולם ערבים, פעלו בצורה לא-אפקטיבית לנוכח ההתפרעויות, ובמספר מקרים היו שוטרים שהצטרפו לפורעים באופן פעיל.
השלטון הצבאי נועד מלכתחילה להיות זמני, והפיקוד בארץ לא הקדיש מחשבה רבה לדרך שבה יישמרו חוק וסדר בארץ. חיילים הגיבו בעוצמה כאשר נעשו ניסיונות לפגוע בהם.
ראשית מאורעות תר"פ, באפריל 1920, בעצרת המונית לקראת חגיגות נבי מוסא - עלייה לרגל מירושלים לאתר נבי מוסא במדבר יהודה. צעיר מוסלמי ממשפחה מפורסמת, אמין אל חוסייני, המופתי לעתיד ונכבדים נוספים נשאו דברים בגנות היהודים והציונות, וקראו לפגוע בהם במטרה לסכל את תוכניותיהם, שלדברי הנואמים, היוו איום ישיר על הערבים בארץ.
הערבים תקפו יהודים, בעיקר בירושלים, רצחו שבעה, פצעו למעלה מ-200, וגרמו לנזק רב ברכוש.
מאורעות אלה נמשכו שלושה ימים, בין ה-4 באפריל ל-6 באפריל.
באין מדיניות אחידה, כאשר התחוללו אירועי אפריל 1920, מצא עצמו זאב ז'בוטינסקי, קצין משוחרר מהגדודים העבריים, מארגן יחידות הגנה עצמית בירושלים, מכיוון שהבריטים נמנעו מלפעול בנחרצות לבלימת הפורעים. בסיום המאורעות ז'בוטינסקי וכמה מאנשיו אף נעצרו ועמדו למשפט צבאי, שהסתיים בהרשעה ועונשי מאסר ממושכים.
הועדה.
מתוך רצון להבין את הגורמים להתפרצות האלימה ולתוצאותיה הקשות, מינה הצבא שלושה קצינים לחקור את האירועים. בראש הוועדה עמד מייג'ור גנרל פיליפ פיילין (), שבמהלך כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, פיקד על דיוויזיה מס' 75 . לצידו כיהנו בוועדה בריגדיר אדוורד הרולד ווילדבלאד (Wildblood) ולוטננט קולונל כריסטופר וון אדוורדס (Edwards).
הוועדה פעלה במשך 50 יום, חקרה 152 עדים בשמונה שפות, גבתה עדויות מבכירי הממשל הצבאי בארץ, מנציגים של התנועה הציונית וממספר מנהיגים ערבים.
העדות המקיפה והבוטה ביותר נגד ההתנהלות הבריטית בטיפול בפרעות, הגיעה מאיש הממשל הצבאי, קולונל ריצ'רד מיינרצהגן.
מסקנות הוועדה הוגשו ב-1 ביולי 1920 ופורסמו במהלך אוגוסט.
דו"ח הוועדה.
הוועדה הטיחה ביקורת נוקבת בממשל הצבאי, שלטעמה לקה הן בחד-צדדיות והן בחוסר שליטה מספקת במצב. חברי הוועדה סברו שהיה מקום לפעול לתיקונה של המשטרה, וציינו שבדיונים פנימיים של בכירי הממשל הצבאי, המשטרה תוארה כסיכון פוטנציאלי לכוחות הביטחון הבריטיים, אם יפרצו מהומות. הם ראו בחומרה את העובדה שלא נעשה דבר כדי להתמודד עם אפשרות זו מבעוד מועד. הוועדה ביקרה בנחרצות גם את המנהיגים הערבים שהתסיסו את הפורעים, וגם את ז'בוטינסקי והארגון שהקים, ושפעילותו נראתה להם פרובוקטיבית ומסוכנת.
כאשר הוגשו מסקנות הוועדה, הממשל בארץ כבר היה בידי הנציב העליון הראשון, סר הרברט סמואל, יהודי ותומך בתנועה הציונית. סמואל, שרצה לקדם פיוס, הכריז על חנינה כללית הן למעורבים בפרעות והן לז'בוטינסקי ואנשיו.
המסקנות האופרטיביות של הוועדה, בעיקר אלה שתמכו ברפורמה במשטרה, לא זכו להתייחסות משמעותית, ושנה מאוחר יותר, במאי 1921, פרצו מאורעות תרפ"א, התפרצות אלימה, רחבה וקטלנית יותר, שגם בה ניכר היה שהמשטרה אינה כשירה. אירועים אלה הביאו להקמתה של ועדת חקירה חדשה, ועדת הייקראפט.
יעקב יהודה זילברליכט
הרב יעקב יהודה זילברליכט (ו' שבט ה'תשל"ג 9 בינואר 1973) הוא רב קהילה, ראש כולל, ר"מ, מנהל ומייסד (יחד עם הרב צבי רייזמן) ארגון עולמות ומוציא לאור של סדרת הספרים "שֹם דרך" על פירוש הרמב"ן על התורה מאת הרב שמחה זיסל ברוידא, ראש ישיבת חברון.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לאליקים גצל ונעמי ניצולי השואה שמוצאם מפולין. למד בישיבה התיכונית היישוב החדש עד לשנת תשנ"א ובהמשך בישיבת חברון כנסת ישראל, מאז ועד לשנת תש"ס. בישיבה למד בחברותא עם ראש הישיבה, רבי שמחה זיסל ברוידא ואף שימשו קרוב לשבע שנים ונסמך על ידו לרבנות.
לרב זילברליכט שלושה ילדים (שניים מהם נשואים). מתגורר בבני ברק ונמנה עם חברי מערכת אוצר הפוסקים בירושלים. כיהן במשך כעשור כראש כולל בבית המדרש הגבוה להוראה ורבנות "שירת דבורה" בתל אביב, וכיום משמש כר"מ לעיון והלכה לשיעור ד' (בשנים האחרונות) בישיבת נהורא שביישוב מבוא חורון, בנוסף מרצה למקצועות היהדות בסמינר בית יעקב "החדש" בתל אביב. בנוסף מכהן כרב קהילת 'הגבעה' במערב בני ברק.
עריכה וכתיבת ספרים.
החל מתקופתו בישיבה, ערך והוציא לאור את שיעוריו של ראש הישיבה בפירוש הרמב"ן על התורה, בסדרת הספרים 'שֹם דרך' (עשרה כרכים). כמו כן ערך את הספר חוקת הפסח של ראש ישיבת חברון דוד כהן, וספרי "דעת חיים" של משגיח ישיבת עטרת ישראל חיים וואלקין. ואת סדרת הספרים רץ כצבי (שמונה עשר כרכים).
בהמשך כתב את סדרת הספרים "עקבי דרך" על כתבי הרמב"ן, וספרים נוספים.
ארגון עולמות.
בשנת תשס"ח, יזם צבי רייזמן תוכנית לימוד של שיעורי תורה בעיון.
במסגרת פעילות הארגון, עורך הרב זילברליכט מדי שבוע שיעור עיוני בנושא הלכתי הקשור לפרשת השבוע או בנושא אחר הקשור לעניינא דיומא.
מוסר השיעור מקבל חוברות שבהן מודפסים המקורות של הסוגיא הנידונה לחלוקה למשתתפי השיעור (הדפים זמינים גם במהדורה מקוונת בפורמט PDF).
במסגרת הארגון מועברים מדי שבוע כ-200 שיעורים בעשרות יישובים בישראל ובעולם וכן בארגונים, כולל צה"ל והתעשייה האווירית לישראל. באתר הפרויקט כ-600 שיעורים בתוספת דפי מקורות ודפי עזר לסוגיות בהלכה, במחשבה ובפרשת השבוע.
ביל ברוק
ויליאם אמרסון ברוק השלישי (באנגלית: William Emerson Brock III; 23 בנובמבר 1930 – 25 במרץ 2021) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת טנסי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית ולאחר מכן היה חבר הקבינט של ארצות הברית במהלך שנות כהונתו של רונלד רייגן בשנות השמונים. סבו, ויליאם אמרסון ברוק, היה דמוקרטי שייצג את טנסי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1929–1931.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
ברוק נולד בצ'טנוגה שבדרום טנסי, שם שכנה חברת סוכריות ידועה בבעלות משפחתו. ב-1949 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקלי, וב-1953 היה לבוגר אוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה. עם תום לימודיו הגבוהים שירת בצי ארצות הברית עד לשנת 1956. כשהשתחרר מהצי עבד בעסקי הממתקים של משפחתו. ברוק גדל כדמוקרטי, אך בשנות ה-50 של המאה ה-20 עבר מהפך והחל להזדהות עם המפלגה הרפובליקנית. ב-1962 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של טנסי, שבסיסו שוכנת עיר הולדתו צ'טנוגה.
מחוז הקונגרס השלישי היה המעוז הדמוקרטי היחיד במזרח טנסי, אזור שנחשב לרפובליקני באופן מובהק. למעשה, ניצחונו של ברוק בייצוג המחוז במהלך בחירות אמצע הכהונה חתמו 40 שנות שליטה דמוקרטיות במחוז. הודות לנטייה השמרנית שהחלה להתחזק בגבולות מחוז קונגרס זה, ברוק נבחר מחדש ב-1964 בפער של כתשעה אחוזים מקולות הבוחרים בתוך ניצחונו של הנשיא לינדון ג'ונסון ב-44 מדינות ברחבי ארצות הברית. ברוק נבחר מחדש גם בשנים 1966 וב-1968. במהלך כהונתו בבית הנבחרים הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968, אך נגד חוק זכויות ההצבעה מ-1965 ונגד חוק זכויות האזרח 1964.
בסנאט של ארצות הברית.
ברוק כיהן בבית הנבחרים ארבע קדנציות, שהן שמונה שנים, ואז זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית בבחירות הכלליות ב-1970, כמי שיתמודד נגד הסנאטור המכהן אלברט גור. בבחירות המקדימות גבר על זמר הקאנטרי טקס ריטר. מסע הבחירות של ברוק הצליח להעלות על מוקד תשומת הלב את הידידות של גור עם משפחת קנדי ​​ואת דפוס הצבעותיו של גור, שהיה ליברלי מדי כמי שמייצג מדינה בדרום ארצות הברית, ובכך ניצח אותו ונבחר למושבו.