אהרון בארט
דוג'ה
דוג'ה (באיטלקית: Doge) הוא תואר איטלקי למנהיג, צבאי או אחר, מן המקור הלטיני DUX (שממנו צמחו גם התארים דוצ'ה ודוכס). התואר הוענק במקור למנהיגים נבחרים של מדינות במספר רפובליקות-מלוכניות באיטליה, כגון ונציה, ג'נובה, אמאלפי וסנאריקה.
עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון ב-1797, הופסק השימוש בתואר ונשלל מעמדו.
הדוג'ה של ונציה.
במשך יותר מאלף שנים שלט ברפובליקה של ונציה דוג'ה אשר נבחר לתפקיד לתקופת חיים והיה מוגדר כ"ראשון בן שווים". בדרך כלל הדוג'ה הנבחר היה ממכובדי וזקני ונציה. הדוג'ה היה השליט העליון של הצבא, הכנסייה והמדינה ברפובליקה. עם זאת הדוג'ה היה מחויב בבקרה ודיווח שוטפים על פעולותיו למועצה הגדולה של ונציה והשתכר משכורת צנועה יחסית למעמדו. כמו כן, חל איסור על הדוג'ה למנות את בני משפחתו לתפקידים לצידו או לבחור לעצמו יורש.
משרת הדוג'ה נוסדה בתחילת המאה ה-8 והחליפה את הטריבונים אשר שלטו בלגונה הוונציאנית באותה תקופה. הדוג'ה נבחר על ידי ועדה של 41 חברים שנבחרה בעצמה מתוך חברי המועצה הגדולה של ונציה בשיטה מורכבת ביותר, אשר נועדה לצמצם השפעת אינטרסים זרים על הליך הבחירה. הדוג'ה הוכתר בטקס חתונה עם הים האדריאטי על ידי השלכת טבעת זהב אל הגלים.
הדוג'ה התגורר בארמון הדוג'ה, אשר צופה על הכניסה לתעלה הגדולה של ונציה ועל כיכר סן מרקו המרכזית. הארמון היווה את המרכז המסחרי ושלטוני של הרפובליקה ובו התכנסה המועצה הגדולה של אצילי העיר, נערכו משפטים ונקבעו גזרי דין.
אזכור ידוע לדוג'ה ולתפקידו כשופט העליון ברפובליקה הוונציאנית, מופיע במחזהו של שייקספיר, "הסוחר מוונציה". במחזה זה משמש הדוג'ה כשופט בסצנת השיא במחזה ובורר במחלוקת בין שתי הדמויות המרכזיות - אנטוניו, הסוחר הוונציאני, ושיילוק, המלווה בריבית היהודי.
הדוג'ה של ג'נובה.
בג'נובה נוסד מוסד הדוג'ה לראשונה בשנת 1339 עם מינויו של סימון בוקנגרה לתפקיד. חייו של בוקנגרה אף הונצחו במחזהו של ורדי, הנקרא על שמו. בדומה לוונציה, גם בג'נובה נבחר הדוג'ה בשיטה מורכבת על ידי חברי המועצה הגדולה של הרפובליקה. אולם סמכויותיו של הדוג'ה בג'נובה היו מוגבלות יותר והחל משנת 1528 אף קוצרה כהונת הדוג'ה לשנתיים בלבד. עם זאת התפקיד משך מאבקי כוח רבים בין משפחות האצולה בעיר, אשר לעיתים אף הסלימו לגילויי אלימות ואף לקרבות של ממש.
לוח לשנת ה'תשס&quot;ו
הגטו היהודי בוונציה
הגטו היהודי בוונציה (באיטלקית: Ghetto Ebraico di Venezia) הוא אזור ברובע קאנארג'ו בעיר ונציה שבאיטליה. מאז המאה ה-16 שימש הגטו כאזור מגורים ליהודי ונציה. הגטו הוא רובע המגורים היהודי מהעתיקים בעולם הקיימים עד ימינו, והמונח "גטו" ששימש לתיאור שכונה יהודית נגזר משמו האיטלקי של הרובע.
השם גטו.
מקורו של השם אינו ידוע במלואו, אך הוא נובע כנראה מכך שבסמוך לגטו היה בית יציקה (באיטלקית: ג'טו). האפיפיור פיוס הרביעי השתמש בשנת 1562 בפעם הראשונה במילה גטו לתיאור רובע יהודי סגור. מאוחר יותר השתרש כינוי זה בשפה ומאז הפך למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל.
היסטוריה.
כבר במאה החמישית והשישית לספירה חיו יהודים בוונציה, אך רק כסוחרים, ללא אפשרות להתאזרח. במאה ה-14 הייתה העיר במצב כלכלי גרוע, עקב מלחמות עם ורונה וג'נובה (1350–1355). בעקבות זאת הוחלט לאפשר התיישבות סוחרים ומלווים בריבית יהודים. במרץ 1516 הוגבל תחום מגורי היהודים לרובע מיוחד, שהיה פחוּת ערך בוונציה. בסמוך לרובע שכנו בית סוהר וכן בתי יציקה.
בשנת 1516 אוכלס השטח הראשון של הגטו, שכונה Ghetto nuovo (הגטו החדש), וגרו בו כ-700 יהודים איטלקים וגרמנים. בשנת 1541 נוסף המתחם Ghetto Vecchio (הגטו הישן), וה"הגטו החדש ביותר" (Ghetto Novissimo), נוסף בשנת 1633. אוכלוסיית הגטו מנתה כ-700 נפש בשנת הקמתו, וכ-5,000 נפש בעת שגשוגו בשנת 1630. במשך 250 שנה, עד כיבוש העיר על ידי נפוליאון בשנת 1797, שאז הותר שוב ליהודים לגור בכל תחום ונציה, היה הגטו המקום היחיד שבו הותר להם להתגורר בעיר. עם סיום ההפרדה של היהודים, הם השתלבו במערך האזרחי וכשוונציה הכריזה על עצמאותה מעול הכיבוש האוסטרי ב-1848, כיהנו יהודים רבים כיהנו כשרים בממשלתו של דניאלה מנין . בשנת 1938 חיו בוונציה 1,200 יהודים.
בזמן הרפובליקה של סאלו, הוצאה פקודה שעל היהודים להתייצב בתחנת המשטרה עם ציודם על מנת להשלח למקומות ריכוז. מרבית היהודים לא התייצבו במשטרה והסתתרו אצל מכרים לא-יהודים, בעיקר באזורים הכפריים. רוב היהודים שנתפסו על ידי הגרמנים היו אלה שנשארו בבתיהם. בשנים 1943–1944 נשלחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש בעיר. הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי, גורש ונרצח. בסוף המלחמה נותרו בעיר 560 יהודים.
החיים בגטו.
יחד עם ההכרזה על הקמת הגטו הוגבלו חיי היהודים בסדרה של תקנות. היהודים הורשו לצאת מהגטו רק משעת צלצול הפעמונים בבוקר בבזיליקת סן מרקו ועד חצות הלילה. היציאה והכניסה לגטו הייתה משני שערים, הניתנים לזיהוי עד היום, בפיקוחם של ארבעה שומרים נוצרים, שמשכורתם שולמה מקופת הקהילה היהודית. המלווים בריבית הורשו לצאת העירה רק לשעות אחדות, ובתנאי שישאו טלאי צהוב על גלימותיהם, ובהמשך הומרה החובה בנשיאת כובע צהוב ואחר כך אדום. אולם למלווים היו תחבולות רבות להסרת הסימנים בהיותם בריאלטו, המרכז המסחרי של העיר, ולא הייתה אכיפה של תקנה זו. בנוסף, היהודים הורשו לעסוק רק במקצועות מוגדרים: רופאים (שהיו חופשיים לצאת ולבוא), מלווים בריבית, סוחרים ומוכרי בגדים משומשים, בעגה מקומית "strazzarioli".
למרות המגבלות שהוטלו על היהודים בגטו היו החיים היהודים בעיר תוססים ומעניינים. היהודים בנו שבעה בתי כנסת ובתי מדרשות אחדים, מהם מפוארים ובעלי ערך ארכיטקטוני ואומנותי. בגטו חיו ופעלו רבנים בעלי שם, ובהם רבי יהודה אריה ממודינה, רבי שמחה לוצאטו, רבי משה זכות ועוד.
בגטו היו גם מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, אקדמיה למוזיקה, סלוני הופעה של סופרים וחנויות ספרים. בגטו אף הוקם בית הדפוס העברי הראשון. אפשר להבחין בבנין מפואר ב-Corte dei Barucchi ששימש בימי הגטו אכסניה ובית חולים והיום הוא המרכז הקהילתי של קהילת ונציה. רחוב אחר נקרא עד היום Calle del Forno על שם המאפייה שבו, ובנוסף אליה התקיימה גם מאפיית מצות.
מבנה ואוכלוסיית הגטו.
בהתחלה גרו בגטו יהודים ממוצא איטלקי וגרמני, כשהדומיננטיות הייתה של יוצאי גרמניה. יהודים איטלקים, בעיקר ממרכז איטליה ודרומה, ביניהם יבואנים, סוכני אוניות וסטודנטים, עדיין המשיכו לגור בעיר עצמה. בשנת 1541 הגיעו לעיר יהודים מהלבנט, בחלקם סוחרים עשירים שבאו מהאימפריה העות'מאנית. כמו כן, הגיעו יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל. בעקבותיהם הורחב שטח הגטו, וכן הוקצו לו מעט שטחים ירוקים. המהגרים מהלבנט חויבו לשאת את סימני ההיכר של היהודים, אך הורשו לעסוק בכל עיסוק אפשרי.
רבי יהודה אריה ממודנה מתאר כך את המהגרים החדשים: מתפללים בנוסח הטורקים, הגברים לובשים תרבושים, הנשים לובשות בגדים יקרים, מקושטות ביהלומים יקרים ונושאות כובע מלא באבנים יקרות. הייתה להם הופעה שונה מהיהודים האשכנזים שהגיעו לעיר קודם לכן.
בשל מגבלת המקום בגטו וריבוי תושביו, הבניינים נבנו לגובה חריג בנוף, לעיתים עד תשע קומות. בתי המגורים הללו בולטים בגובהם בוונציה עד היום. ארובות ההסקה בנויות מחוץ למסגרת המבנה, וזאת על מנת למנוע שרפות תופעה שהייתה נפוצה בגטו. בבתים נבנו גם מדרגות בעלות צורה מיוחדת. ריצוף הרחוב נעשה מאבנים קלות במיוחד שיובאו ממחצבה מיוחדת.
כמו בכל ונציה, הבנייה כיום בגטו מבוצעת תחת פיקוח הדוק של השלטונות, וכל חריגה גוררת סנקציות חריפות. בין השאר קיימת הוראה ששלד בניין, יהיה גובהו אשר יהיה, יהיה בנוי רק מקורות עץ וזאת על מנת למנוע נטייה של המבנה, שיסודותיו הם קורות עץ, השקועות בלגונה של ונציה. בגטו יש רק מעלית אחת, שנבנתה בשנים האחרונות.
אתרי הגטו.
במרכז הגטו, בשכונת "הגטו החדש" כיכר רחבת ידיים עם באר. בבאר תבליט של אריה, שהוא הסמל של שבט יהודה (בניגוד לאריה של סן מרקו, שהוא סמל הקדוש המגן של ונציה). בגטו ישנם חמישה בתי כנסת עתיקים, ששניים מהם עודם פועלים. בתחום הגטו פועל כיום מוזאון וכן בית אבות יהודי, מוסדות חינוך זעירים, ומרכז קהילתי המצוי במבנה מרשים שהיה בעבר המרכז הציבורי, וכלל בעבר בית חולים ואכסניה למבקרים.
בתי הכנסת הם האתרים המרשימים ביותר בגטו. קווי האופי המיוחדים של בתי הכנסת הם:
במאה ה-17, ימי הזוהר של הגטו, היו בו שלושה עשר מקומות תפילה. אולמות בתי כנסת היו חמישה בלבד והם קיימים עד היום: בגטו נואובו: בית הכנסת הגרמני הגדול, קנטון והאיטלקי. בגטו וקיו היו שניים: הפוננטיני דהיינו המערבי, ספרדי-פורטוגלי והלוונטיני, כלומר המזרחי. בקומת הקרקע של בית הכנסת הלוונטיני נוסף הריהוט של בית כנסת לוצאטו שנהרס. בית כנסת זה שימש גם כתלמוד תורה לילדים היהודיים בעיר.
יהודי איטליה נהגו לבנות סוכה אחת עבור בני הקהילה ליד בית הכנסת. בסיום תפילת ערבית, נכנסו לסוכה, עשו קידוש, נטלו ידיים ובירכו ברכת המוציא על לחמנייה מיוחדת. לאחר מכו המשיכו את הסעודה בבתים. סוכה ישנה בת 200 שנה נמצאת כיום במוזיאון יהדות איטליה בירושלים. על דפנותיה צוירו חלונות רחבים שבתוכם מראות הקשורים לסיפור יציאת מצרים.