ספינות משוטים בזמן הרנסאנס.
ספינות המשוטים זכו לעדנה מחודשת במאה ה-14, עם התרחבות השפעתה של ונציה בים התיכון, כתגובה לנוכחות הימית הגוברת והולכת של טורקיה אחרי שנת 1470. ספינות המשוטים של ימי הביניים היו פשוטות יותר, עם שורה אחת של משוטים, ושלושה חותרים לכל משוט.
הגליאסה (מהון בטורקית) הייתה ספינת משוטים גדולה, שפותחה מספינות משוטים משא. ספינות המשוטים המסחריות כבר לא היו כלכליות בתקופה זו, לאחר הכנסתן לשירות של ספינות מסחר מונעות במפרשים. מכיוון שכך, הוסבו ספינות משוטים אלה לשימוש צבאי, וככאלה היו גדולות יותר מספינות המשוטים הרגילות, שהיו קלות יותר וקטנות יותר. הגליאסות נשאו מספר רב יחסית של תותחים, כ – 50, שהיו ממוקמים בצידי הספינות, בין המשוטים. היו להן עד 32 משוטים, כשכל משוט הופעל על ידי מספר חותרים, עד חמישה. היו להן, בדרך כלל, שלושה תרנים; ונציה השקיעה מאמץ רב בניסיון להקנות לגליאסות מהירות רבה ככל האפשר, כדי שתוכל להתמודד עם ספינות משוטים רגילות. לגליאסה היו הרבה יותר מפרשים מספינת משוטים רגילה, והיה לה כוח אש רב יחסית לספינת משוטים רגילה. הגליאסה הייתה יכולה להתמודד עם ספינת אויב צד מול צד, כמו ספינות הקו, דבר שספינת משוטים רגילה לא הייתה יכולה לעשות. למעשה, זה היה דגם מעבר בין ספינת משוטים לספינת המלחמה המונעת בידי מפרש, אוניית הקו.
יחסית נבנו מעט גליאסות, אך תרומתן לקרב לפנטו הייתה משמעותית וסייעה מאוד לצי הנוצרי לנצח; כמה גליאסות שהיו יכולות לעמוד במסע באוקיינוס הצטרפו לארמדה הספרדית ב – 1588.
בים התיכון, שבו מזג האוויר נוח יותר והרוחות חזקות פחות, המשיך השימוש בספינות משוטים ובגליאסות זמן רב לאחר שנחשבו למיושנות, במיוחד בוונציה ובטורקיה. זאת, גם בשל הצורך להפליג במים רדודים, צורך העולה רבות בים התיכון ופחות בחופי האוקיינוס האטלנטי. ואולם, עם השנים, יצאו גם אלה משימוש, וספינות הקו החלו לתפוס את מקומן. ספינת הקו הוונציאנית הראשונה נבנתה ב-1660.
סופן של ספינות המשוטים.
במאה ה-15 הופיעה ספינת המלחמה המונעת בכוח הרוח שבמפרשיה, אונייה שהייתה יכולה להפליג באוקיינוס, לשאת חימוש כבד, ולהפליג – בכוח מפרשיה המתקדמים – גם בזוויות קרובות לכיוון הרוח. ספינת המלחמה דחקה את רגליה של ספינת המשוטים עד שהפכה אותה למיושנת, למעט בפעולות שדרשו קרבה לחוף, וגם אז רק במזג אוויר שקט.
ספינות המשוטים השתתפו בפעם האחרונה בקרב ימי בים התיכון בשנת 1770, בקרב בין הצי הרוסי לצי הטורקי. במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בשנת 1776, השתתפו ספינות משוטים בקרבות ימיים בודדים; ובמלחמה בין רוסיה לשוודיה ב – 1790 הופיעו ספינות משוטים בקרב בפעם האחרונה, בים הבלטי.
עבדים ואסירים בספינות משוטים.
בספינות המשוטים העתיקות הופעל כל משוט על ידי אדם אחד. לפיכך, החתירה דרשה מקצועיות, ולא רק כוח פיזי, ולכן החותרים היו מתנדבים שאומנו לכך. גם כאשר נעשה שימוש בעבדים הם שוחררו לפני כן ואומנו לתפקידם. ואולם, בספינות המשוטים המאוחרות יותר, שבהן אחזו בכל משוט 3 עד 7 חותרים, המקצועיות האישית הייתה פחות חשובה, ולכן ניתן היה להשתמש בעבדים ואף בשוט.
במעצמות הים-תיכוניות היה נהוג שפושעים שהורשעו נשלחו, כעונש, לחתור בספינות משוטים. עקבות של נוהג זה מופיעים בצרפת כבר בשנת 1532, אך כהוראה רשמית מופיעה ענישה זו בשנת 1561. בשנת 1564 אסר מלך צרפת, שארל התשיעי, לשלוח אסירים לחתירה בספינות משוטים לתקופה של פחות מעשר שנים. האסירים שנידונו לחתירה סומנו בכתובת קעקע מיוחדת, באותיות GAL. המלך לואי ה-14, שרצה צי גדול, הורה שבתי המשפט יפסקו עונש של חתירה בספינות משוטים לעיתים קרובות ככל האפשר, גם בעיתות שלום. הוא אף שאף להמיר את עונש המוות בעונש חתירה בספינות משוטים לכל החיים.
תנאי החיים של אסירים חותרים היו קשים, ולמרות שגזרי הדין בדרך כלל פסקו תקופת זמן קצובה לעונש, הרי שרוב החותרים מתו לפני שהשתחררו, גם אם הצליחו לשרוד אסונות בים וטבח ועינויים בידי האויב או בידי פיראטים.
לקראת סוף תקופת שלטונו של לואי ה-14, ב-1715, כבר היו ספינות המשוטים מיושנות והשימוש בהן למטרות צבאיות למעשה הסתיים, אך הצי הצרפתי פירק את חיל ספינות המשוטים רק ב-1748. מרסיי הייתה בסיסן של ספינות המשוטים, ולאחר פירוק החיל הועברו החותרים לטולון, שהייתה הבסיס הימי הצבאי הראשי של צרפת. הם הועסקו שם במחסני התחמושת. אסירים חותרים, שנקראו בצרפתית galériens, היו גם בערי נמל צרפתיות אחרות, אך בעיקר היו בטולון, בברסט וברושפור. האסירים היו כבולים בדרך כלל באוניות כלא – ספינות משוטים, שעגנו בנמל, ללא תרנים וללא משוטים. אסירי ספינות משוטים אחרים נכלאו בבתי כלא על החוף שנקראו בצרפתית bagnes, שמשמעו "אמבטיה", ומקורו בשם האיטלקי (bagno) בעל אותה המשמעות (הטענה היא שהשם בא מבית הסוהר בקונסטנטינופול שהיה ליד בתי המרחץ הגדולים שם, ומכאן כינוי לכל בית סוהר). האסירים הצרפתיים נקראו galériens זמן רב לאחר שספינות המשוטים כבר לא היו בשימוש, ורק לאחר המהפכה הצרפתית שונה השם השנוא, אך השימוש בכינוי המשיך עד לסגירת ה bagne האחרון בצרפת, בטולון, בשנת 1873. בספרד המשיך השימוש במילה galera עד תחילת המאה ה-19 כדי לתאר פושע שנידון לעונש עם עבודת כפיים.
רובע החלונות האדומים
רובע החלונות האדומים הוא כינוי לאזור עירוני, המשתרע על רחוב או מספר רחובות, שבו מתמקד עיסוק בזנות והיבטים אחרים של תעשיית המין.
מקור השם.
על פי מילון אוקספורד האנגלי, ההופעה המוקדמת ביותר של המונח "מחוז אור אדום" מודפסת בכתבה משנת 1894, מפרסומי Sandusky, עיתון בסנדסקי, אוהיו.
המחבר פול וולמן מציע כי מונח זה קשור למערב האמריקאי הישן ומקורו בדודג' סיטי, קנזס, ביתו של מחוז זנות ידוע במהלך המאה ה-19, שכלל את סלון בית האור האדום (Red Light House saloon). קשר זה לא הוכח, אך עובדה זו הייתה אחראית ככל הנראה להפצת המונח.
האטימולוגיה העממית טוענת כי עובדי הרכבת הראשונים לקחו איתם פנסים אדומים כאשר ביקרו בבתי בושת כדי שהצוות שלהם יוכל למצוא אותם במקרה חירום. עם זאת, הפולקלוריסטית ברברה מיקלסון רואה בטענה זו מופרכת.
בביטוי "רובע החלונות האדומים" נעשה לראשונה שימוש בארצות הברית בסביבות 1890 לערך, והוא משקף את המנהג של הנחת אור אדום או עששית נייר אדומה בחלון, על מנת לסמן ללקוחות את אופיו של העסק.
רובעי החלונות האדומים בולטים.
המפורסם באזורים מסוג זה הוא רובע החלונות האדומים באמסטרדם, בה הזנות חוקית, והרובע משרת, בנוסף לצרכני המין, גם את ענף התיירות. הרחוב מופיע בספרי תיירות של אמסטרדם מעל מאה שנה.
על אף היותה של זנות בלתי חוקית בתאילנד, רובע החלונות האדומים קיים גם בבנגקוק והופך את העיר ליעד פופולרי לתיירות מין. אחד הרבעים הגדולים בעיר הוא רובע "ננה פלזה" (על שם הפוליטיקאי לק ננה שבבעלותו נמצא השטח).
בתל אביב, רובע החלונות האדומים הראשי בעבר היה במתחם נווה שאנן רחוב פין.
יפנים בברזיל
וילה וליה
וילה וליה (בפורטוגזית: Vila Velha) היא עיר חוף באספיריטו סאנטו, ברזיל. היא שוכנת לרוחב עיר הבירה ויטוריה, אוכלוסייתה מונה 501,325 ושטחה 210.23 קמ"ר (2020).
וילה וליה היא חלק מאזור המטרופולין של ויטוריה הגדולה. מצפונה שוכנת ויטוריה, ממערב קריאסיקה וויאנה, מדרום גוארפארי, וממזרח האוקיינוס האטלנטי.
כמו כן, העיר כוללת גם את תאגיד גארוטו, אחד מיצרני השוקולד הגדולים בברזיל.
לוקה מרנציו
צופן דה וינצ'י (סרט)
צופן דה וינצ'י (באנגלית: The Da Vinci Code) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2006 המבוסס על רב-המכר צופן דה וינצ'י מאת דן בראון. הקרנת הבכורה שלו התקיימה בליל הפתיחה של פסטיבל קאן ב-17 במאי 2006. למחרת, ב-18 במאי, הוקרן ברחבי העולם, כאשר הקרנת הבכורה בארצות הברית התקיימה ב-19 במאי.
זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי רוברט לנגדון בכיכובם של טום הנקס, אודרי טוטו, סר איאן מקלן, אלפרד מולינה, יורגן פרוכנוב, ז'אן רנו ופול בטאני. בסרט, רוברט לנגדון, פרופסור לסמליות דתית באוניברסיטת הארוורד, הופך לחשוד מרכזי ברצח אוצר מוזיאון הלובר ז'אק סונייה. על הגופה המשטרה מוצאת צופן ופותחת בחקירה. לנגדון נמלט בעזרתה של הקריפטולוגית המשטרתית סופי נווה והם מתחילים במסע אחר הגביע הקדוש. היסטוריון בריטי בכיר בשם סר לי טיבינג מספר להם כי הגביע הקדוש האמיתי מוצפן בציורו של דה וינצ'י "הסעודה האחרונה". אלא שהם לא היחידים המחפשים את הגביע, אלא גם האופוס דאי מטעם הוותיקן שמעוניינים לשמור על טיבו של הגביע בסוד כדי למנוע את קריסת הנצרות.
בדומה לספר שעליו התבסס, הסרט ספג ביקורת נוקבת מהכנסייה הקתולית בשל פרשנויות שנויות במחלוקת להיסטוריה של הנצרות, כאשר מספר בישופים אף המליצו לקהילותיהם להחרים את הסרט. לרוב ההקרנות המוקדמות התלוו הפגנות מחאה מחוץ לאולמות הקולנוע והביקורות הראשוניות היו מעורבות. ברם, בשבוע הראשון לאחר תחילת ההקרנה הסרט הכניס למעלה מ-224 מיליוני דולרים בכל העולם, כאשר הסרט היחיד שעבר את צופן דה וינצ'י מבחינת הכנסות היה . הסרט ממוקם במקום השני מבחינת הכנסות לשנת 2006, ועד ל-2 בנובמבר של אותה שנה יוצריו הכניסו 756,270,019 דולרים. פסקול הסרט, שהולחן על ידי האנס צימר, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור היצירה המקורית ביותר בשנת 2007.
בעקבותיו יצאו סרטי ההמשך מלאכים ושדים (2009) והתופת (2016), המבוססים על ספריו של דן בראון באותם שמות.
עלילת הסרט.