העלילה עוקבת אחר חייו של קאופמן מילדות עד למותו מסרטן הריאות. קאופמן מנסה להעלות מופעים קומיים אך אינו מצליח בתחילה משום שאינו מספר בדיחות שגרתיות ובמקום זאת שר שירי ילדים על הבמה, דבר שמשעמם את הקהל. באחת מהופעותיו, שבמהלכה עשה חיקוי של אלביס פרסלי מבחין בו האמרגן ג'ורג' שפירו (דה ויטו) שמתרשם ממנו ומחתים אותו על חוזה לסיטקום טלוויזיוני בשם "Taxi" בתחילה נראה שקאופמן יסרב היות שהוא סולד מסיטקומים, אך לבסוף קאופמן מגלם את התפקיד שהוצע לו משום שהובטח כי יוכל ליצור פרק ספיישל משלו והובטח לו שיהיו בתוכנית כמה הופעות אורח של "טוני קליפטון" (דמות אשר קאופמן המציא ומגלם ולפעמים מגלם אותה גם חברו של קאופמן בוב זמודה. דמות זו נוטה להתנהג בפראות ובגסות והיא ההפך הגמור של קאופמן).
קאופמן נוטל חלק בתוכנית סאטרדיי נייט לייב וזוכה בשבחי הקהל על מופעיו, אך כאשר הוא מנסה להעלות מופעים עם הומור ייחודי משלו, המותח את גבולות הקומדיה, הקהל משתעמם ודורש שיגלם דמויות שמוכרות לו יותר. באחת ההופעות קאופמן כועס על דרישת הקהל ומקריא את גטסבי הגדול מתחילתו ועד סופו, עד שלא נשאר איש בקהל.
דמותו של אנדי בסדרה "Taxi" זוכה בהצלחה רבה, אך קאופמן לא מרוצה מצילומי התוכנית, מהערצת הקהל ומההגבלה על החופש האומנותי שהוא חווה מההפקה. לדוגמה, כאשר קאופמן רוצה שבספיישל שלו ייכללו כמה דקות של רעש לבן, המפיקים מסרבים לבקשתו, על אף שהובטח שתהיה לו שליטה מלאה על הספיישל. קאופמן מחולל מהומה על הסט בגילום דמותו של טוני קליפטון, דבר המביא להוצאת דמותו של קליפטון מהתוכנית.
קאופמן מחליט להעלות מופע חדש ובו יגלם דמות מרושעת יותר של עצמו וייאבק בנשים. הקהל, שלא מצליח להבדיל בין קאופמן לדמות שהוא מגלם, נגעל מקאופמן וסולד ממנו. באחת מהופעותיו, שבה הכריז כי האישה שתביס אותו תזכה להיות אשתו (ובוחר מהקהל את חברתו ליני מרגוליס המגולמת על ידי קורטני לאב), מתפרץ לזירה המתאבק המקצועי ג'ארי לולר ומאתגר את קאופמן לקרב מולו. קאופמן נענה לאתגר ונאבק בלולר, אך לולר מביס אותו בקלות והקרב נגמר כשקאופמן מובל פצוע אל אמבולנס עם חבלה בצוואר.
לאחר כמה ימים, לולר וקאופמן הפצוע מתראיינים לתוכנית טלוויזיה, שבמהלכה קאופמן אמור להתנצל לפני הצופים על מופעי ההיאבקות שערך. במקום זאת קאופמן רב עם לולר, וכשזה האחרון סוטר לו, קאופמן שופך עליו קפה ומקלל אותו.
קאופמן, שפירו ולולר מגיעים להחלטה שכדאי שקאופמן יפסיק לשתף פעולה עם לולר בהופעותיו, דבר המגלה לצופים שבעצם כל הזמן הזה קאופמן ולולר עבדו יחד ושכל הקרבות ביניהם היו מבוימים (קאופמן נהג לעיתים קרובות לביים את הקרבות כדי להתל בקהל).
קאופמן, המשוכנע כי הקהל עדיין אוהב אותו ומצליח להבדיל בינו לבין הדמויות שהוא מגלם, מציע שהקהל יערוך הצבעה על ההחלטה אם להשאיר אותו בסאטרדיי נייט לייב. אך לדאבונו, הקהל מצביע נגדו והוא נאלץ לעזוב את התוכנית. בייאושו, קאופמן פונה למדיטציה טרנסצנדנטלית כדי למצוא בה שלווה, אך מגלה שהוא אינו רצוי שם בגלל ההופעות השנויות במחלוקת שהוא מעלה.
קאופמן שם לב לגידולים על עורו, הולך לבדיקות ומאובחן עם סרטן הריאה. הוא אוסף את משפחתו וחבריו ומספר להם, אך הם בטוחים שהוא מותח אותם כחלק מהופעותיו. לאחר שהם מבינים שאין זו מתיחה, הם מחליטים להעלות מופע אחרון באולם הקונצרטים קרנגי הול, מופע שנחשב מוצלח.
במהלך כל תקופת מחלתו מנסה קאופמן למצוא תרופה באמצעות רפואה אלטרנטיבית, נוסף על ההליכים הרפואיים השגרתיים של טיפול בסרטן. לבסוף קאופמן ובת זוגו טסים לפיליפינים, שם יש מדיום המבצע "ניתוחים" שהם בגדר אשליה, אך קאופמן מאמין כי הוא יוכל לרפאו.
לבסוף, קאופמן מת ממחלתו, ושנה לאחר מותו טוני קליפטון עורך מופע בו הוא שר את I Will Survive. הצופים חושבים כי את קליפטון מגלם חברו של קאופמן, בוב זמודה, משום שבמהלך הסרט זמודה גילם את קליפטון במספר הזדמנויות, אך זמודה נמצא בקהל, דבר שגורם לצופים לתהות אם אנדי קאופמן עדיין חי וזו רק מתיחה אחת גדולה.
אי דיוקים היסטוריים.
בסרט מספר עובדות היסטוריות וביוגרפיות שונו למטרות מסוימות, המודעות של הסרט למצב זה ניכרת כאשר קאופמן (קארי) אומר בתחילת הסרט:
"All the most important things in my life are changed around and mixed up for dramatic purposes." כחלק מהניסיון שלו לעבוד על הצופים שלא לצפות בסרט.
מספר אי דיוקים הם:
בנוסף לאי דיוקים, מספר מהאנשים אשר היו מקורבים לקאופמן (ואביו ביניהם) התרעמו על קטעים שלא נכללו בסרט
הפקה.
במהלך הפקת הסרט ניכרה מחויבותו של קארי לתפקיד, קארי בא לסט כקאופמן ועזב את הסרט כקאופמן. קארי אף פיתח טיקים והבעות פנים מיוחדות כדי להעלות את רמת הדמיון בינו לבין קאופמן. המחויבות של קארי לתפקיד באה לידי ביטוי כאשר פורמן אמר בראיון "אני מודה שבזמן צילום הסרט פגשתי את ג'ים קארי רק פעמיים, בכל שאר הפעמים זה היה או קאופמן או קליפטון..." המשחק המתודי שקארי הפגין הוביל לבעיות רבות על הסט, כגון בעיות תקשורת בינו לבין הבמאי ויתר השחקנים, על נושא זה נעשה סרט דוקומונטרי בשם "" שיצא ישירות לנטפליקס
פסקול.
את הפסקול לסרט כתבו והלחינו R.E.M ששמו של הסרט נגזר משם שירם "man on the moon" שהוא שיר מחווה לקאופמן שיצא בשנת 1992
ביקורת.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט מהמבקרים ציון של 63% ומהקהל ציון של 79% בהסתמך על 119 ביקורות עם ציון ממוצע של 6.2 מתוך 10 לביקורת מבקר הסרטים רוג'ר איברט שיבח את הסרט ואף אמר שהסרט משקף את חזונו של קאופמן
על אף הביקורות המעורבות, על תפקידו בסרט זה קארי זכה לשבחים.
רוז היילברון
רוז היילברון (באנגלית: Rose Heilbron, נולדה ב-19 באוגוסט 1914, נפטרה ב-8 בדצמבר 2005) הייתה יהודיה בריטית, שכיהנה כשופטת בבית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת. הקריירה שלה כללה הרבה הישגים ראשוניים בהיותה אישה - היא הייתה האישה הראשונה אשר קיבלה תואר ראשון בתחום המשפט באוניברסיטת ליברפול, האישה הראשונה אשר קיבלה את מלגת הקבלה ל"גרייז אין", אחת מבין שתי הנשים הראשונות אשר התמנתה לחברה במועצת המלך באנגליה, האישה הראשונה אשר הייתה עורכת דין ראשית בתיק רצח, השופטת במשרה חלקית הראשונה, השופטת הראשונה אשר כיהנה ב"אולד ביילי", והאישה הראשונה הגיזברית ב"גרייס אין". בנוסף, הייתה האישה השנייה אשר התמנתה בתור שופטת בית המשפט העליון אחרי אליזבת' ליין .
חייה המוקדמים.
היילברון נולדה בליברפול, הצעירה בשתי בנותיהם של זוג יהודים, נלי ומקס היילברון. האם, נלי (לבית סאמרס) הייתה בתם של זוג מהגרים יהודים, מפולין וגרמניה והאב, מקס היה גם הוא בנם של זוג מהגרים יהודים, מגרמניה ומארצות הברית. מקס היילברון היה מלונאי אשר נהג לארח פליטים - מהגרים יהודים.
היילברון התחנכה בבית הספר "בלבדיר" ואחר כך באוניברסיטת ליברפול, בה הייתה אחת משתי הנשים הראשונות לקבל תואר ראשון בתחום המשפט, בשנת 1935. היא קיבלה את מלגת הקבלה ל"גרייז אין" בשנת 1936, והייתה לאחת משתי הנשים היחידות אשר היו בעלות תואר שני בתחום המשפט, בשנת 1937. שנתיים לאחר מכן הורשתה לעסוק בדין בפועל בבית משפט ועל כן הצטרפה למחוז הצפוני ב-1940.
קריירה.
היילברון התמחתה בעיקר בתחומי דיני נזיקין, ודין פלילי. ניתן להניח כי עלייתה המהירה בדרגות בית המשפט מקורה בעובדה כי גברים רבים גויסו לצבא בעת מלחמת העולם השנייה, היות שבאותה עת הייתה עורכת דין למשך שש שנים.
היילברון שימשה בתור יועצת זוטרה במשפטו של שחקן הקריקט ההודי, לירי קונסטנטין, בשנת 1944 תחת השם "קונסטנטין נגד מלונות אימפריאל", לאחר שלא הורשה להיכנס למלון עקב צבע עורו. בשנת 1946, בתיק "אדמס נגד ניילור", היא ייצגה שני נערים אשר נפצעו בשדה מוקשים ברצועת החוף בין קרוסבי לסאות'פורת, כנגד קצין בצבא; הפנייה הכושלת לבית הלורדים תרמה לחקיקת חוק הליכי הכתר בשנת 1947.
עד 1946, היילברון לקחה חלק בעשרה משפטי רצח, ובשנת 1949, רק כמה חודשים לאחר הולדת ביתה, היא הייתה אחת משתי הנשים הראשונות אשר מונו ל"מועצת למלך" בתור עורכת דין (בעוד האישה השנייה הייתה הלנה נורמנטון). בגיל 34, הייתה היועצת למלך הצעירה ביותר מאז תומאס ארסקין בשנת 1783 כאשר היה בן 33. היילברון נהייתה לדמות מוכרת, במיוחד בעיר הולדתה כאשר בשנים 1949-50 הייתה האישה הראשונה להוביל בתיק רצח. בתיק זה שימשה בתור עורכת דין, מטעם ההגנה, של הפושע ג'ורג' קלי אשר הואשם בירי על מנהל בית קולנוע "קמאו" בליברפול, שם התיק לעת נקרא "הרצח בקמאו". לכאורה קלי אמר כי הוא אינו רוצה שאישה תגן עליו בתיקו אך לאחר מכן הילל אותה על הגנתה עליו במשפט. הליך המשפט הביא לכך כי עיתון ה"דיילי מירור" נקב בהיילברון בתור אשת השנה. היילברון לא יכלה להציל את קלי מן הגרדום אך בית המשפט לערעורים ביטל את הרשעתו בשנת 2003.
הצלחותיה של היילברון בשנים 1950-1955 כוללות הגנה משפטית במשפט עבור ארבעה גברים אשר הואשמו בתליית ילד במהלך שוד, אשר במהלכו היא הצליחה להראות כי מות הילד היה תאונה. כמו כן, היילברון שימשה כעורכת הדין של לואיס בלום, עורך דין מהעיר הרטלפול, אשר הואשם ברצח הפילגש שלו במשרדו, אך בסופו של דבר הורשע בהריגה. לעומת זאת, בשנת 1953 היא כשלה בהוכחת חפותו של ג'ון טוד עבור רצח של מוכר בחנות בעיר איינטרי. היילברון הובילה מספר תיקים חשובים נוספים במהלך הקריירה שלה.