קורות עלייתו.
סוקולינסקי נולד בניקולייב, שבאוקראינה, לזאב וטובה סוקלינסקי. אביו עסק בהוראת השפה העברית כך שנספגה בו עוד מימי ילדותו השפה העברית, אווירת ציונות ואהבה למולדת וכבר בגיל צעיר הדריך את ילדי הפרברים העזובים והעניים. בשנת 1917 לאחר סיום חוק-לימודיו בטכניקום שבניקולייב עבד כמהנדס אוניות ועם תום מלחמת העולם הראשונה, נשלח מטעם המשרד המקומי לחינוך ולוועידת מחנכים לנוער שנערכה במוסקבה. כמו כן, היה פעיל בוועד צעירי ציון והיה מייסד הסתדרות הצופים העבריים שנקראה "המכבי", רבים מחניכיו עלו ארצה.
בשנת 1919, סוקלינסקי ורעייתו (חיה סולקין) לעלות לארץ ישראל, בשל מחלה פתאומית הם הפסידו את הפלגתם באונייה "רוסלן" ונסיעתם נדחתה. מאז, במשך שלוש שנים חיפשו דרכים להגיע ארצה. הדרך היחידה שנותרה לעלות ארצה באותם ימים הייתה גניבת גבול, שלוש ארבע פעמים ניסו הזוג את מזלם, אך נתפסו, הוחזרו ולבסוף אף נאסרו.
בין מאסר אחד לשני הספיקו שניהם לייסד מוסד נאה - בית לילדים עיוורים עזובים בעיר טירספול שעל הגבול בו עבדו במסירות.
במקביל, נולדה בתו הבכורה שנקראה הרצליה, ע"ש חוזה המדינה (הייתה מחנכת וסופרת לאחר נישואיה, הרצליה רז). סוקולינסקי ואשתו נתפסו שוב בניסיון לעלות ארצה בפעם הזו נידונו שניהם למוות אך בנס הצליחו להתחמק ולהגיע לעיר קישינוב שברומניה, שם הם חיו כפליטים ונאלצו להחליף את שם משפחתם מפחד הלשנה. שם גם נולדה בתם השנייה, מרים, שלימים הייתה חברה ומייסדת בקיבוץ מנרה שבצפון הארץ.
בשנת 1923 עלו לארץ ישראל חיים סוקולינסקי ומשפחתו. בארץ השתכנו תחילה בצריף פח ובו חדר אחד בלבד ללא ריהוט.
פועלו בארץ ישראל.
בארץ ישראל החל סקולינסקי לעבוד בעבודות שונות. עבד תקופה קצרה כפועל בסולל בונה, משם עבר לסוכנות היהודית כמהנדס בניין, מים וכבישים, לאחר תקופה בת שנתיים במחלקת ההנדסה של הסוכנות היהודית, יצא ללימודי הנדסת מים בעיר קאן בצרפת בעידודו של ידידו, האדריכל זאב רכטר. על מנת לממן את לימודיו ומחייתו בצרפת, חיה אשתו הייתה עובדת כעוזרת בית בשרונה ושכרה היה 5 לירות לשבוע, 3 לירות הייתה שולחת לסוקלינסקי לצרפת ומשפחתו הייתה מתקיימת משתי הלירות הנותרות. עם שובו לארץ בראשית שנות ה-30 חזר לעבוד בסוכנות, הפעם כמהנדס בכיר. בסוכנות היהודית עבד 23 שנים במהלכן קודם למהנדס ראשי, במסגרתו עבודתו תכנן מפעלי מים וארגן נקודות התיישבות בכל רחבי הארץ, במאורעות 1936 היה בין מקימי חומה ומגדל. בינתיים נולד בן הזקונים רם, (היה לחבר בפלוגת הקיבוץ המאוחד שבאילת).
בשנת 1947 בעקבות השיפור הכלכלי בארץ החליט סוקלינסקי להתפטר מתפקידו ולפתוח משרד עצמאי. במשרדו תכנן כ-20 פרויקטים במשך שש שנים בלבד, המשיך לשרת את ההתיישבות העובדת ותכנן מערכות מים לערי פיתוח עבור משרד השיכון והבינוי.
במקביל לפועלו (בכל הארץ) כאדריכל, מהנדס בניין ומהנדס מים, סוקלינסקי תרם רבות למוסדות המטפלים בילדים עם שיתוק מוחין (לאחר שנולדה לו נכדה עם שיתוק מוחין) והיה פעיל בארגון "ההגנה".
כאדריכל, תרם תרומה משמעותית לפריחה של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל וקשר קשרי חברות עם אדריכלי התקופה הבולטים: זאב רכטר, אריה שרון ומהנדס עיריית תל אביב בשנות ה-30 וה-40 יעקב בן-סירה. נוסף למבנים שבנה סוקולינסקי בפריפריה, כמה מיצירותיו הידועות נמצאות במרכז תל אביב. על עבודותיו אומרת האדריכלית נעמי עשת "כמו אצל אדריכלים אחרים שפעלו באותה תקופה, גם בעבודתו של סוקולינסקי ניכרת השפעה של האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון".
כמהנדס, היה רב גוני בעבודותיו, תכנן חלקים נכבדים מהמוביל הארצי, כבישים, תשתיות ליישובים חדשים, עבודתו הנמרצת נגעה בתחומים ומוסדות רבים.
פטירתו.
ב19/6/1961 במהלך נסיעה לאזור טבריה בנושא הנדסת מים והשקייה באזור, לקה בהתקף לב ונפטר כתוצאה מכך.
הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ונכדים. לאחר מותו נתרמה גופותו למדע בהתאם לבקשתו ונפתחה קרן על שמו לתרומות לילדים נכים.
עם מותו של סוקולינסקי ב-1961 ספד לו בן סירה: "את עבודתו ראה כייעוד ולא כמקצוע כי דמות חלוצית היה. חרוץ ולא יודע לאות. בשנה האחרונה חש עייפות גדולה וכשפקד עליו הרופא להימנע ממאמץ יתר בעבודה אמר: 'את העבודה לא אפסיק ואם נגזר עלי למות - אמות על משמרתי' ".
אישה אחת
אישה אחת היא סדרת רשת ישראלית, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, החושפת סיפורים אמיתיים של נשים העוסקים במיניותן, באמצעות שחקנית אחת.
את הסדרה יצרה והפיקה נילי צרויה, שחקנית תיאטרון וקולנוע, בעקבות ראיונות שקיימה עם עשרות נשים, מתוכן בחרה את הסיפורים המובילים. כל פרק בסדרה מבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופרת באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
הסדרה צולמה בסגנון דוקומנטרי, הופקה באופן עצמאי, וכוללת שישה פרקים באורך של כחמש דקות לפרק, כולם זמינים לצפייה חופשית ביוטיוב.
הרקע לסדרה.
אישה אחת מפנה זרקור אל מגוון גישות, תשוקות והעדפות מיניות של נשים בדרך ישירה ואינטימית.
הרעיון שהנחה את יוצרת הסדרה הוא שמיניות נשית היא נושא מורכב ודרמטי שטומן בחובו השפעה סביבתית נרחבת – הן על ידי ההורים והן על ידי הסביבה והתרבות שבה אנו חיים, ושאינו זוכה ליצוג הולם מנקודת מבט נשית. הסדרה מאירה בזרקור מגוון רחב של בחירות והעדפות מיניות בעקבות חוויות של נשים בשנות הארבעים לחייהן, ונותנת לגיטימציה לשיח חופשי בנושא.
בין הפרקים ניתן למצוא כאלו העוסקים בתדירות קיום יחסי מין, וכאלו העוסקים בדרכים המגוונות שבהן הנאה באה לידי ביטוי אצל נשים שונות.
בטור שכתבה לאתר onlife אמרה צרויה: "תהליך היצירה של הסדרה אפשר לי לתת קול לעונג הנשי, לייצר אמירה של אחדות ושותפות בין נשים, למצוא את הדומה והשווה ובכך לעודד חופש מיני ללא קשר לנטייה או העדפה מינית".
יצירת הסדרה.
לצורך יצירת הסדרה ראיינה צרויה עשרות נשים, שלא הכירה קודם, שהסכימו לדבר בפניה בגילוי לב על המיניות שלהן ובתנאי שתשארנה אנונימיות. מתוך עשרות הראיונות בחרה שישה סיפורים יוצאי דופן, אותם בחרה להציג בדיוק כפי שסופרו לה. כל הטקסטים זהים למילותיהן של הנשים שאותן ראיינה, תוך שימור הניואנסים המילוליים וסגנון הדיבור הספציפי המאפיין ומבדיל בין כל הדמויות.
בכל פרק מוצג סיפור המתמקד באישה אחת, וכדי לשמור על אנונימיות הנשים עליהן מבוססים הפרקים, נעשה שימוש בשם בדוי ובמקצוע שונה ממקצועה האמיתי של אותה אישה.
יוצרות הסדרה.
כל הנשים שעסקו במלאכת יצירת הסדרה הן נשים, החל מהצילום, ההפקה, והבימוי ועד הסאונד, התאורה והעיצוב הגרפי. כל פרק נוצר על ידי הרכב צוות קולנועניות שונה, למעט השחקנית ויוצרת הסדרה, נילי צרויה - שמשתתפת בכל הפרקים.
הרעיון שהנחה את הבחירה ביצירת הסדרה על ידי נשים בלבד הוא שעיסוק בנושא מיניות של נשים בהכרח צריך להיות מסופר על ידי נשים. בנוסף, הסדרה נותנת הזדמנות לנשים לאייש תפקידים מובילים בעולם יצירת הקולנוע.
הצלחת הסדרה.
הסדרה אישה אחת יצאה לרשת לרגל יום האישה הבינלאומי בחודש מרץ 2020, גרפה למעלה משלושה מיליון צפיות, וסוקרה בהרחבה בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה. הסדרה זמינה לצפייה ברחבי הרשת לרבות בפייסבוק, באינסטגרם וביוטיוב.
פרסים ופסטיבלים.
אישה אחת זכתה בפרסים:
הסדרה התמודדה בקטגוריית "תיעודי קצר" בתחרות פרסי קולנוע דוקומנטרי לשנת 2019 של פורום הקולנוע הדוקומנטרי בישראל, עם הפרק 'אישה אחת שלא עושה סקס'. כמו כן נבחרה להשתתף בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם:
בננדין
בננדין (באנגלית: Bananadine) הוא חומר פסיכואקטיבי בדיוני, אותו לכאורה ניתן למצות מקליפת בננה. ידיעה כוזבת על החומר ודרכי הפקתו פורסמו בעיתון מחתרתי בארצות הברית במרץ 1967.
מידע נוסף.
חודשים ספורים לפני פרסום ידיעת המתיחה, הזמר דונובן פרסם את להיטו "Mellow Yellow" (בתרגום חופשי: צהוב רך). ברוח התקופה שבו התפרסם השיר, שנת 1966, הניחו שהשיר עסק בעישון של קליפות בננה. ב-6 באוגוסט 1967, זמן קצר לאחר הצלחת השיר, התפרסה ידיעה במגזין של הניו יורק טיימס שעסקה בסמים "החמים" של התקופה.
ייעודה של הכתבה הכוזבת הייתה להעלות את השאלה על האתיות של הפקת סמים פסיכואקטיביים והעמדתם לדין של אלו שצורכים אותם ("אם בבננה פשוטה ישנם רכיבים פסיכואקטיביים, כיצד הממשל יגיב?"). ססיל אדמס, שם העט של כתב בעיתון "שיקגו רידר" הגיב לידיעה וטען כי השירותים הפדרליים בארצות הברית החלו לעקוב אחר אנשים שרכשו כמויות גדולות של בננות באותה תקופה.
האגדה על קיומו של הבננדין התפשטה לאחר שהתפרסם ספר בשם "ספר הבישול של האנרכיסט" (The Anarchist Cookbook) בשנת 1970 ובו צוין שמו המדעי הישן של הבננה (Musa sapientum Bananadine). הבננדין אפילו קיבל רפרנס תרבותי בקומיקס משנת 1971, בו נראה נער צעיר מגיש לגורילה בננות ואומר "אחי, תשאיר את הקליפות כשאתה מסיים".
המלך בבר (סרט)
המלך בבר: הסרט (באנגלית: Babar: The Movie) הוא סרט אנימציה צרפתי-קנדי משנת 1989. הסרט מבוסס על הסדרה הקנדית מסיפורי המלך בבר ועל ספרי הילדים מאת הסופר הצרפתי ז'אן דה ברונוף. בישראל, הסרט שודר בדיבוב העברי בערוץ הילדים.
עלילה.
בלילה של מצעד הניצחון בארץ הפילים, מספר בבר לילדיו על ימיו הראשונים בתור מלך הפילים. ביומו הראשון כמלך, הוא נאלץ לבחור שם למצעד השנתי. בבר הציע שם, אולם יועציו, קורניליוס ופומפדור, אמרו לו שהעניין צריך ועדה. בת דודתו של בבר, סלסט, נכנסה בריצה וסיפרה לבבר שביתה מותקף בידי רטקסס, מנהיג הקרנפים, וצבאו הרב. המשרתים לעגו לה, אולם בבר ציווה על צבא הפילים לצאת מיד לדרך ולחסל את הקרנפים.