לקראת השקת האלבום החלה מושקוביץ להעלות סדרת רשת מוקמנטרית שבועית בשם "סולדאאוט". הסדרה, שאותה כתבה וביימה ובה היא מגלמת את עצמה, מתארת את המסע שלה כיוצרת צעירה בדרך להכרה ומציגה את אחורי הקלעים של עולם המוזיקה העצמאית בישראל. העונה הראשונה של סולדאאוט כוללת עשרה פרקים. בחודש מאי 2021 החלה העונה השנייה של הסדרה.
באוגוסט 2020 הוציאה מושקוביץ גרסה חדשה ללהיט "קולנוע" של שרון ליפשיץ (מילים: דן תורן) במסגרת פרויקט "אז. עכשיו" - גרסאות חדשות לאלבומי מופת ישראליים - שיזם המפיק והמנהל המוזיקלי חיים שמש.
בפברואר 2021 הוציאה גרסה מחודשת לשיר "ימי הפרח והאהבה" (מילים: יעקב רוטבליט. לחן: קורין אלאל) במסגרת האלבום "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט". בפרויקט השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, האחים צברי, תמר אפק, אור אדרי ואמנים אלטרנטיבים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
עומר מושקוביץ הופיעה, בין היתר, בפסטיבל הפסנתר בתל אביב, שבו אירחה את עלמה זהר ובפסטיבל אינדינגב.
ביולי 2022 הופיעה במועדון Madame Claude בברלין.
לבד מיצירתה והופעותיה היא מלמדת פיתוח קול ונמנית עם צוות המרצים של בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר. הטקסטים של כמה משיריה פורסמו בכתב העת לספרות עכשווית "גג".
חיים אישיים.
עומר מושקוביץ היא בתם של במאית התיאטרון דדי ברון ושל המחזאי שלומי מושקוביץ. סבה, ראובן מושקוביץ, היה ממקימי היישוב היהודי-ערבי נווה שלום שליד לטרון. יש לה שלוש אחיות למחצה: מיכל בלנקשטיין וטל בלנקשטיין – שתיהן שחקניות ויוצרות בתיאטרון הקאמרי, ודנה בלנקשטיין, במאית קולנוע וטלוויזיה, שמנהלת את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מושקוביץ נשואה למוזיקאי יוני דויטש והם חיים בתל אביב.
התפרצות נגיף הקורונה בסין
יחסי יפן–סינגפור
יחסי יפן–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סינגפור. שתי המדינות הן מדינות אסייתיות החולקות קשר היסטורי, פוליטי וכלכלי. שתי המדינות יצרו קשרים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1966, אבל היחסים הראשוניים בין היפנים לסינגפורים התרחשו במאה ה-15. האינטראקציה הבולטת ביותר בין יפן לסינגפור, לפני החלת היחסים הרשמיים, התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה כאשר האימפריה היפנית כבשה את סינגפור במשך ארבע שנים.
שתי המדינות מסתמכות זו על זו בעיקר בתחום הכלכלה בעקבות הסכם השותפות הכלכלית של יפן-סינגפור אשר נחתם בשנת 2002 (JSEPA).
יפן מחזיקה שגרירות בסינגפור. ואילו לסינגפור יש שגרירות בטוקיו, בירת יפן, בנוסף לקונסוליות הכלליות בערים: אוסקה ונגויה. השגריר היפני הנוכחי בסינגפור הוא ג'ון יאמאזאקי, והשגריר הסינגפורי הנוכחי ביפן הוא לואי טאק יו.
היסטוריה.
מגעים ראשוניים.
ממלכת ריוקיו (קבוצת איים בשליטת יפן) קיימה קשרי מסחר הדוקים מאוד עם ממלכת סינגפור כשהייתה תחת סולטנות מלאקה במאה ה-15. המסחר הימי של ממלכת מלאקה עם ממלכת סינגפור כלל מוצרים יפניים- כסף, חרבות, מניפות, לכה ועוד - ומוצרים סיניים- צמחי מרפא, מטבעות טבעיים, קרמיקה מזוגגת, ברוקדות, טקסטיל ועוד. כמות מסעות המסחר שנערכו בקרב שתי הממלכות עמד על כ-150 מסעות מסחר.
בתקופה הקולוניאלית.
על פי ההערכות, התושב הראשון בסינגפור ממוצא יפני הוא יממוטו אוטוקיצ'י. בשנת 1832, אוטוקיצ'י עבד כחבר צוות על סירה יפנית שנקלעה לסערה ונסחפה אל עבר האוקיינוס השקט; לאחר ניסיון כושל לחזור לביתו, בשנת 1862 הגיע אוטוקיצ'י לסינגפור והחל לעבוד שם כמתורגמן. בשנת 1867 אוטוקיצ'י נפטר ונקבר בבית הקברות היפני בסינגפור. בית הקברות היפני בסינגפור נפתח לראשונה בשנת 1891, בית קברות זה הוא בית הקברות הגדול ביותר מחוץ ליפן. שטחו של בית הקברות עומד על 29,359 מ"ר. בשנת 1987 ממשלת סינגפור הכריזה על בית הקברות היפני כגן זיכרון.
עם זאת, רוב התושבים היפנים הממוקמים בסינגפור היו מורכבים ברובם מנשים העוסקות בזנות, שלימים התפרסמו בשמן הקולקטיבי "קאראיוקי-סאן". על פי ההערכות, הזונות היפניות הקדומות ביותר הגיעו בין השנים 1870-1871; עד שנת 1889 היו 134 זונות יפניות בסינגפור. בין השנים 1895–1918, הרשויות היפניות העלימו עין מהגירתן של נשים יפניות על מנת לעבוד בבתי בושת באזורים אחרים באסיה. על פי הקונסול היפני בסינגפור כמעט כל אנשי יפן אשר גרו בסינגפור היו זונות וסרסורותיהן, או פילגשים. בשנת 1895 לא היו שום מוסדות או ארגונים ציבוריים יפניים בסינגפור חוץ מהקונסוליה היפנית (כיום השגרירות). הקונסוליה היפנית שמרה בצורה מינימליסטית על אזרחיהם וכתוצאה מכך בתי הבושת היו מכתיבים את אופייה של הקהילה היפנית בסינגפור. לצד הניצחון במלחמת סין–יפן, האסרטיביות הגוברת של המדינה היפנית הביאה שינויים במעמדם הרשמי של אזרחי יפן מעבר לים; בעקבות כך האזרחים היפנים בסינגפור השיגו שוויון משפטי פורמלי עם האירופאים. באותה שנה קיבלה הקהילה היפנית מממשלת סינגפור הרשאה רשמית על ידי הממשלה להקים בית קברות משלהם, על שתים-עשרה דונם של אדמה מחוץ לאזור העירוני; במציאות האתר כבר שימש כמקום קבורה ליפנים כבר בשנת 1888.
אך, גם עם שינויים אלה במעמדם הרשמי של אזרחי יפן בסינגפור, הקהילה עצמה נותרה מבוססת זנות. הקונסוליה היפנית ראתה זאת כדרך לפתח בסיס כלכלי יפני באזור. הרווחים שהופקו מסחר בזנות שימשו לצבירת הון ולגיוון האינטרסים הכלכליים היפניים. בזמן מלחמת רוסיה–יפן מספר הזונות היפניות בסינגפור היה גדול מ-700. עם זאת, כאשר דרום-מזרח אסיה נותקה מייבוא אירופאי בגלל מלחמת העולם הראשונה, החלו מוצרים יפניים להפוך כדרכים המחליפים את מוצרי אירופה, מה שהביא את המעבר מביסוס הכלכלה היפנית בסינגפור על זנות לקמעונאות וסחר כבסיס כלכלי של הקהילה היפנית.
סינגפור נלחמה בזנות היפנית וביטלה אותה בשנת 1921. זה היה חלק מהתכנית הממשלתית של סינגפור להפסקה של חוקיות בזנות בכל חצי האי הסינגפורי. למרות האיסור, רבים ניסו להמשיך במקצועם בחשאי; אך, ממשלת סינגפור וממשלת יפן התאמצו לצמצם את הסחר בזנות. עד שנת 1927 נותרו בערך 126 זונות יפניות עצמאיות. רובן עזבו את סינגפור או עברו לעסקים אחרים. עזיבתן הייתה במקביל לשינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה היפנית שם: שלל עסקים קטנים, כגוון חייטים ומספרות, שמנוהלים ברובם על ידי גברים, סגרו את עצמם כדי שיוחלפו בשכירים העובדים בחברות סחר יפניות. רק כ-14 גברים יפנים עבדו במקצועות הסחר היפני בשנת 1914, אך בשנת 1921 מספרם של העובדים עלה, ועמד על כ-1,478 עובדי סחר יפני. המעבר החד של מנהלי עסקים קטנים לעובדים בחברות מסחר יפניות בסינגפור נמשך בעשור שלאחר מכן: בשנת 1919 38.5% מהיפנים בסינגפור היו סוחרי סחורות וכ-28.0% היו עובדי חברות ובנקים, אולם עד שנת 1927, הפרופורציות בין סוחרי הסחורות לעובדי בנקים וחברות יפניות בסינגפור רק עלה בהדרגה, לאחר כמה שנים כמות הסוחרים היפניים בסינגפור עמד על כ-9.7% סוחרים לעומת 62.9% עובדי בנקים וחברות יפניות.
האוכלוסייה היפנית בסינגפור הגיעה לשיאה בשנת 1929 אך, בשנת 1933 האוכלוסייה היפנית בסינגפור נחלה ירידה משמעותית בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר. אך, האוכלוסייה היפנית בחצי האי התאוששה אט אט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהפחתה בשוויו של המטבע הין היפני ותחרותיות של המוצרים היפניים בשווקים של דרום-מזרח אסיה.גם כאשר עסקים יפניים אחרים סבלו מירידות, מספר הדייגים היפנים עלה, ממספר קטן של כ-200 דייגים בשנת 1920 עד לשיא של 1,752 דייגים בשנת 1936, המהווה בין רבע לשליש מהאוכלוסייה היפנית התושבת לאורך שנות השלושים.
קרב סינגפור.
האינטראקציה המוקדמת ביותר של יפן כאומה עם סינגפור התרחשה בעוד שסינגפור הייתה עדיין חלק מהתנחלויות בריטניה בעולם. במקביל למתקפת ההפתעה ב-8 בדצמבר 1939 על בסיס חיל הים האמריקני וההתקפתה באותו היום על המושבה הבריטית הונג קונג, האימפריה היפנית פתחה גם במתקפה על סינגפור. יפן, אשר השתלטה על הודו-סין הצרפתית בשנת 1940, הצליחה לפתוח בהתקפות מרובות על סינגפור, והפצצתה בתדירות גבוהה מאוד. ב-31 בינואר 1941, מלאיה נכבשה על ידי היפנים, וכל כוחות בעלות הברית אשר היו במלאיה, נסוגו מן חצי האי המלאי ויפן השמידה את הגשר בין מלאיה לסינגפור והחלה להתכונן למתקפה מלאה על סינגפור.
אף על פי שזמן השמדת הגשר בין מלאיה לסינגפור יצרה עיכוב קל, הגיעו היפנים לסינגפור ב-8 בפברואר 1941, כאשר היפנים משוגרים לקרב הראשון עם סינגפור בחוף סרימבון. לאחר ניצחון מוצלח בקרב, יפן פתחה בשלב השני של המלחמה מול סינגפור, אשר במהלכה ספגו היפנים נפגעים כבדים אך עדיין האימפריה היפנית ניצחה בסופו של דבר בגלל תקשורת שגויה בין קציני בעלות הברית אשר עזרו לסינגפור בקרב. עד ה-15 בפברואר, מנות המזון והמים היו נמוכות, תחמושת הנשק כמעט מוצתה, ונערכה ישיבה סופית בה סיכמו קציני בעלות הברית שלא יתאפשר התקפת נגד. בשעה 17:15 נכנע סגן אלוף ארתור פרקיבל לכוחות היפנים והביא לסיום הקרב בן שבעת הימים. התבוסה תוארה על ידי וינסטון צ'רצ'יל כ"אסון החמור ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית, והיא בסופו של דבר הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית". לאחר כניעתן של כוחות בעלות הברית יפן כבשה את סינגפור במלואה.
הכיבוש היפני בסינגפור.