וילה אנכית היא וילה הבנויה על שטח קרקע מצומצם ועל פני קומות רבות. הווילה אמורה לספק יחידת דיור המקבילה בשטחה הפונקציונלי לבית צמוד קרקע על שמינית מהשטח המקובל, כדי לנצל ביעילות את רבה יותר את משאבי הקרקע. את הפרויקט הגו האדריכלים הישראלים יוסי קורי ואייל מלכא והוא זכה במקום שלישי בתחרות ביפן. וכן ב"פרס פרויקט השנה" בישראל לשנת 2006, בקטגוריית המבנים הרעיוניים.
תיאור.
הקומות נערמות אחת על השנייה כאשר שטח כל קומה הוא 36 מ"ר, שטח שאמור להספיק למטבח, פינת אוכל וסלון. הדבר מאפשר בניית יחידת מגורים פרטית על שטח של שמינית דונם, לעומת הבנייה המקובלת הדורשת לפחות חצי דונם - כלומר ניצול של 25% מהשטח בלבד. לטענת המתכננים עלות הקרקע יכולה להגיע ל 50% מעלות הבניה הכוללת (דבר זה משתנה בהתחשב במיקום הבית). כלומר הווילה אמורה להביא לחיסכון של כ 37% מעלות הבית.
שאר הקומות יכולות להיבנות ולהתפרק בהתאם לצרכים. לבניין מערכת קירור פאסיבית המבוססת על מלכודת רוח שמקובלת בבניה המזרח תיכונית והפרסית במשך מאות שנים.
תכנון הבית חסכוני באנרגיה: בראש הבית ישנה קובייה המצופה בתאים פוטו-וולטאים המספקים חשמל, ומותקן בה מכל לאיסוף מי גשם. הבית אמור להיות עצמאי מבחינת צריכת האנרגיה ומי הקולחין שלו.
השלכות חברתיות וסביבתיות.
הבניין מאפשר חיסכון בקרקע על ידי בנייה צפופה יותר יחסית לווילות רגילות ובכך להקטין בעיות סביבתיות וחברתיות של הפרבור. הגדלת צפיפות של שכונה פרברית יכולה לאפשר הגדלת היעילות של שירותים תלויי שטח כמו תחבורה, ביוב, מים, חשמל, שיטור, תובלה, רפואה וכו'. מצד שני, הוזלת עלות ההקמה עלולה לעודד פרבור.
הבניין יביל ומודולרי, דבר המאפשר להעתיק אותו ממקום למקום, לשנות את העיצוב שלו ולהוסיף או להוריד או לשנות חלקים משמעותיים במבנה הבית בקלות רבה יחסית. דבר זה מאפשר גיוון אפשרויות הדיור הניצבות בפני האנשים, מראה מגוון וחי יותר של השכונה ובאופן כללי מהווה מעבר למודל ביזורי יותר של מגורים. ייתכן חיסכון משמעותי בהוצאות הכרוכות במעבר בין דירות על ידי שינוע כל הבית הקודם למיקום החדש.
השימוש בארבעה יסודות בלבד, מאפשר לשלב בוילה האנכית פתרונות כמו יסודות סופגים (base isolation foundation) בעלות נמוכה יותר מבמבנים אחרים. מסיבה זו הבית עשוי לספק תשובה זולה לרעידות אדמה גם לאוכלוסייה ענייה יחסית.
המטרה המקורית של המתכננים הייתה לאפשר צדק חלוקתי על ידי מתן האפשרות לדירה יוקרתית לחלקים נרחבים באוכלוסייה ולאפשר קיימות אקולוגית.
יפה גבאי
יפה גבאי (נולדה ב-4 באוגוסט 1955) היא שחקנית, מדבבת ובמאית דיבוב ישראלית. מבכירי המדבבים בישראל; בין היתר דיבבה גבאי את הדמויות המונפשות מרקו, בינבה, פומיקי, עליסה בארץ הפלאות ודני שובבני.
ביוגרפיה.
נולדה במושב פעמי תש"ז, ובגיל שבע עברה עם משפחתה לגור בשכונת הרכבת בלוד.
כבר מגיל צעיר רצתה גבאי להיות שחקנית. את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב החלה במקרה, לאחר שהצטרפה לידיד לאודישן במהלכו התגלתה על ידי ניסן נתיב, אשר על מנת לאפשר את לימודיה העניק לה מלגת לימודים בבית הספר. בהמשך, עברה גם קורס קריינים ב"קול ישראל" והשתתפה בתסכיתים שהוקלטו ושודרו בקול ישראל.
בשנת 1975 היא הופיעה בשניים מפרקי הסדרה "גם אנו שופטים", בטלוויזיה הלימודית.
בשנת 1982 בחרה במאית הדיבוב הבכירה שפרירה זכאי ביפה גבאי לדבב את קולו של הילד מרקו מהסדרה "הלב" ובהמשך הן שיתפו פעולה בעוד סדרות כמו "עליסה בארץ הפלאות" (עליסה), "פומיקי" (פומיקי), "ניצנץ מארץ החלומות" (ניצנץ) ו"דובוני אכפת לי". בנוסף יפה דיבבה בסדרות "דני שובבני" (דני), "היי! בינבה" (בינבה), "קופידו" (קופידו), "קוסמים קטנים" (דוראל), "ג'ימבו" (ג'ימבו), "באי הקסום" (תני).
יפה גבאי ביימה ושיחקה (גם כיום) במספר רב של הצגות תיאטרון לילדים, בהן: "האריה והעכבר – השועל והעורב", "מפלצת מותק", "הלב", "סימבה", "דובי לא לא", "טרופותי", "רציתי שתדע" שירי עוזי חיטמן.
כיום יפה גבאי מנהלת תיאטרון ילדים, מנחה קורס דיבוב באולפני ביאליק בת"א,
מביימת סדרות, סרטים מצוירים ומשחקי מחשב וכמו כן משתתפת במפגשים בנושא דיבוב.
בין הסדרות שביימה: "פוקימון", "בובספוג מכנסמרובע", "סוניק X", "קפטן פלמינגו", "סופר פיג", "סופרמן", "רובוקופ", "מרווין הסוס המרקד", "הברווזון המכוער", "וולטר מלון" ועוד.
סרטי קולנוע: "מפצח האגוזים", "מקס בעולם המים", "קואלה קיד", "הרוח הקטנה", "אלמ"ו, "פרדי שיגועים" ועוד.
גבאי שיחקה בתור אלכסנדרה מגדת העתידות בכמה פרקים בעונה השנייה והשלישית בסדרה "השמיניה", בה כיכבה בתה.
חיים אישיים.
גבאי נשואה ואם לארבעה, בהם השחקניות והמדבבות דון לני-גבאי וטומיקה לני-גבאי.
OLPC (באנגלית: One Laptop Per Child, מילולית: מחשב נייד לכל ילד) הוא מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי שנוסד בשנת 2005 על ידי חוקרים מאוניברסיטת MIT במטרה לפתח ולייצר מחשב נייד בעלות ייצור של 100 דולר אמריקני ולהפיץ אותו לילדים ברחבי העולם. ההפצה נעשית בעיקר לילדים במדינות מתפתחות, כדי לחשוף אותם לידע, לטכנולוגיה ולחינוך מודרני. מאז פיתוח הדגם הראשון, החלו גם פיתוחים של דגמי המשך, גם בתצורת מחשב לוח.
היסטוריה.
המחשב הראשון אותו פיתחה החברה התאפיין בצריכת חשמל נמוכה, עמידות גבוהה לנזקים ובטיחות גבוהה. הוא כונה בהמשך XO-1 והשתמש בזיכרון פלאש במקום בדיסק קשיח, במערכת ההפעלה לינוקס ובתוכנות חופשיות נוספות. בנוסף, למחשבים יכולת לתקשר זה עם זה באופן אלחוטי ובכך התאפשר שימוש באינטרנט עבור מחשבים רבים בעזרת קישור אחד בלבד.
הפצת המחשבים החלה בסוף שנת 2007. על פי התכנון המקורי, המחשב אינו זמין למכירה לצרכנים פרטיים אלא מיוצר בהיקף נרחב על מנת להימכר לממשלות בלבד, המחלקות אותו בחינם לילדים. עם זאת, לשם סיוע במימון התקיימו מפעם לפעם מבצעי חלוקה בהם המחשבים התקבלו כתרומה מאזרחי מדינות מפותחות במסגרת מבצע של "תן אחד קבל אחד", כלומר, התורם קיבל יחידה אחת לשימושו ותרם את השנייה. גובה התרומה עמד על כ־400 דולר ונועד לסייע למדינות עניות במימון המחשב שעלות ייצורו לא ירדה מעולם לרמת 100 דולר ולעיתים אף הוערכה ככפולה.
על מנת להשיג את מטרתו, ניסה הפרויקט להתגבר על קשיים טכנולוגיים, שיאפשרו ייצור מחשב שיהיה נוח לשימוש, עמיד לנזקים, בעל צריכת חשמל נמוכה וזול. השפעה עקיפה של הפרויקט כתוצאה מצרכים אלו היא פיתוח טכנולוגיות שאפשרו להאריך את חיי הסוללה של המחשב ולהפחית את משקלו.
עד לשנת 2010 הופצו ברחבי העולם כ־1.8 מיליון מחשבי XO, בעיקר במדינות אמריקה הדרומית ובהן פרו שרכשה 870 אלף יחידות.
מטרת הפרויקט.
המיזם ניסה לצמצם את הפער הדיגיטלי. על פי דברי ארגון OLPC, מטרתו אינה טכנולוגית, אלא חינוכית. על פי גישתם, מדינות העולם השלישי לכודות במעגל עוני שאחד הגורמים לו הוא חוסר ההשכלה של תושביהן – חוסר השכלה שנגרם בשל התקציב הנמוך שאותן מדינות יכולות להקצות לחינוך. השימוש במחשב נייד אמור להוות שיפור איכותי ברמת החינוך של הילדים המשתמשים בו ולסייע להם "ללמוד כיצד ללמוד", ובכך לסייע להם לצאת ממעגל העוני. במחשב מותקנות תוכנות המאפשרות לילדים ללמוד ביחד ברשת, להחליף מידע ולשתף פעולה למטרות לימודיות. תוכנת הלימודים כוללת שירה, דקלום ותרגול. על פי הפרויקט, הלמידה צריכה להיות חווייתית ומבוססת בעיקר על עבודת צוות של התלמידים.
בעיות המיזם.
חלק מהבעיות במיזם OLPC הוא הפער הדיגיטלי הקיים בין סוגי האוכלוסיות השונות שאליהם הגיעו המחשבים, מכיוון שבמרבית המדינות שאליהם הגיעו המחשבים של המיזם סובלים מחוסר בתשתיות אינטרנט בשונה מן העולם המערבי המפותח.
נוסף על הפער הדיגיטלי, אשר נובע מריחוק והקושי בבניית תשתיות מסודרות של קווי טלפון ואינטרנט, קיים פער מדרגה שנייה אשר גורס כי גם לאחר קבלה של אמצעים טכנולוגים כגון המחשבים של המיזם, עדיין אין לילדים את הכלים המספקים כדי להבין כיצד ואיך ניתן לנצל את היכולות המלאות של המחשבים האלו. לכן במקרים רבים התגלה כי המחשבים משמשים כמנורות אשר נתלו מן התקרה בחדרי הילדים.
בעיית התקציב והקושי לשמור על עלויות נמוכות עבור המחשבים מהווים את המכשול הגדול מכולם. על המחשבים להיות כמה שיותר עמידים, זולים וקלים לשימוש על ידי הילדים, ובכך יש צורך במשאבים רבים ואנשי מקצוע מהטובים ביותר בענף ההייטק והמחשבים. היכולת של כל אחד לתרום ולעזור לטובת המיזם היא כלי מועיל מאוד אשר עוזר לצמצם את הקושי הכלכלי, אך גם ארגונים גדולים משתפים פעולה עם המיזם כדי לעזור לו להמשיך ולהתקיים.
מגמה ירוקה.
מחשבי XO משלבים חיסכון בחשמל, הם מצוידים במערכת מנואלה, כלומר מופעלים ידנית לטעינת המחשב במקומות ללא חשמל. מערכת זו, מביאה ליצירה נקייה של אנרגיה חלופית כתוצאה מסיבוב ידני של ידית ההפעלה, הסיבוב הידני הוא תחליף נקי לסיבוב הדינמו ומוביל לתוצאה של חשמל נקי מזיהום. פתרון מנואלה נוח למדינות עולם שלישי, משום שלא בכל מקום קיים חיבור לחשמל שממנו ניתן להזין את סוללת המחשב. עם השנים נמצאו מספר בעיות במערכת זו כגון שבירת הידית ואף סיבובה הגס אשר עלול לגרום נזק למחשב עצמו. עקב כך, עובדים במעבדות פיתוח על גרסה חדשה של מערכת הפעלה אשר תספק את אותם יתרונות של חשמל ירוק ואפשרויות טעינה נוספות. הפתרון המוצע הוא פדל־רגל.
דור העתיד XO4.