המלכים של אימפריית מאלי היו לא רק מנהיגים פוליטיים ודתיים. אלא הם גם קיבלו יחס של קדושים (דבר שאסור באסלאם) ואפילו האצילים לא יכלו לגשת אליהם בקלות. ישנם תיאורים כיצד מוסא כאשר היה במסע העלייה לרגל אכל את ארוחותיו לבד - כדי שלא יחשבו שהוא אנושי. לפי התיאורים, כאשר המלך היה בקבלת פנים, אנשים נדרשו להשתטח ולפזר אפר על ראשיהם. אסור היה לנעול סנדלים בנוכחות המלך, והעובר על החוק היה צפוי לעונש מוות. אפילו כאשר המלך היה מתעטש או משתעל, אנשים היו דופקים עם ידיהם על חזם כדי לא לשמוע זאת. למלך היה כרוז שהיה חוזר על דבריו בקול רם בפני הנוכחים. לפי תיאורי הנוסע הערבי אבן-בטוטה: האולם של קבלת הפנים הכיל תצוגה של זהב, כסף ושנהב, שומרי ראש חמושים, אצילים ומכובדים, סוסים מוכנים בשביל המלך. לפני כניסת המלך היו מתופפים על תופים. הסגן של המלך "נאאב" הכניס את המכובדים "הפרארה" שהיו בעצם מפקדי הצבא ואנשי החצר של המלך לקבלת הפנים. הכוח של מאלי היה בצבאה, ולכן אנשי הצבא בחצר המלך היו חשובים. המלך היה מתגמל את מפקדי הצבא שלו בתמורה לנאמנותם בזהב, עבדים, כפרים, וסוסים, שהיו מעלים את המוניטין שלהם, אבל תמיד הממון של המלך עלה על כולם. בני השליטים של הממלכות תחת מרותם היו שבויים בחצר המלך. האיש הכי קרוב למוסא היה אדם בשם פרבה - עבד שהיה אחראי על העבדים ועל משק הבית של המלך. הוא היה המוציא לפועל של הוראות המלך. הרבה פעמים, עבדים התקדמו בהיררכיה של החצר על חשבון מכובדים בגלל שהם היו יותר נאמנים למלך. מלכי מאלי העתיקו חלק מסמלי המלכות של הממלוכים במצרים שאותם הם פגשו במסעות העלייה לרגל שלהם. הדגל של מנסא מוסא היה בצבעי צהוב ואדום. המקורות הערבים מציינים שמלכי מאלי היו לבושים בפאר והדר ונבדלים משאר העם, וכי הם לבשו בגדים מבד אירופי. למרות שלמלך היו לשכות וסופרים, רוב ההוראות עברו בעל-פה. אך התקשורת עם ממלכות אחרות התנהלה באמצעות איגרות. כך לדוגמה, מוסא שלח ספר (איגרת) שנכתב על ידי סופריו לסולטן מצרים.
מסע עלייה לרגל (חג').
עלייה לרגל הייתה גורם נוסף בחיזוק האוניברסליות של האסלאם ותחושת סולידריות מוסלמית. העלייה לרגל שימשה כמקור השראה לרפורמות באסלאם המקומי, כדי שידמה לאסלאם במרכזי הדת הגדולים: מכה, פאס, קהיר. מלומדים מוסלמים רבים עלו לרגל למכה דרך קהיר. לעלייה לרגל של מלכים מערב-אפריקנים היו השלכות מידיות: הרושם שהם השאירו, וההשפעה שהם קיבלו מהמלומדים שהם פגשו בדרך. כבר מלכים קדומים של מאלי, מלפני שושלת קייטה, ערכו מסעות עלייה לרגל למכה, כמו כן לפחות ארבעה שליטים משושלת קייטה של ממלכת מאלי עלו לרגל למכה במאות ה-13 וה-14 וביקרו גם בקהיר. ברם, עלייתו של מנסא מוסא בשנת 1324 היא הכי מפורסמת. המסע דרך הסהרה, מרוקו, מצרים ועד מכה נמשך למעלה משנה. רק מלכים בעלי יציבות שלטונית חזקה יכלו להרשות לעצמם היעדרות ארוכה כזאת. הביקור שלו בקהיר השאיר אחריו רושם כה רב, עד כי נרשם בספרי הזכרונות כאירוע הכי חשוב באותה שנה. "באותה שנה, מנסא מוסא - מלך תכרור הגיע לקהיר בדרכו לחאג'" (מספר מקורות ערביים שמצוטטים אצל לבציון).
השיירה.
עבור ההכנות למסע, אסף מנסא מוסא אספקה מכל רחבי הממלכה. נכבדי הממלכה, אשתו הבכירה, ואלפים רבים מנתיניו ליוו את מוסא במסעו. לפי התיאורים, השיירה המלכותית הורכבה מלא פחות מ-60 אלף איש. חלק מאנשי השיירה היו חיילים שתפקידם היה לשמור על השיירה בדרכה, וחלקם היו משרתים שנועדו לפאר את המלך: 12 אלף עבדים לבושים בגלימות של משי, 500 עבדים שהלכו לפניו במהלך רכיבתו והחזיקו, כל אחד מהם, מטה שעשוי מזהב טהור במשקל כולל של 500 מת'קל (Mithkal). כל השאר טיפלו בשיירת הגמלים והסוסים שנשאו את האספקה. 80 גמלים סחבו 3,600 אונקיות (כל אחד) של זהב טהור - כסף לקניות ותרומות. אשתו של מנסא מוסא, אינארי קונאטה, הייתה האישה הראשית בהרמון, ולכן גם היא ליוותה אותו במסע למכה, עם 500 משרתות ועבדים משלה.
קהיר.
כאשר הגיע למצרים, מנסא מוסא חנה ליד הפירמידות במשך שלושה ימים. שלח 50 אלף דינר במתנה לסולטן אל-נאצר מחמד אבן קלאון במצרים, כדי להודיע על בואו ועל גדולתו. לאחר מכן הוא נשאר בקהיר במשך שלושה חודשים (כולל את הרמדאן) לפני שהמשיך בדרכו למכה. הוא זכה לכבוד רב, והסולטן המצרי העמיד לרשותו ארמון למשך שהייתו בקהיר. הסולטן המצרי העניק למלך ונכבדיו בגדי כבוד מיוחדים, וציווה לצייד אותם באספקה שתספיק להם לשארית המסע למכה. מוסא העניק מנחות זהב לסולטן המצרי ולפקידי השלטון שטיפלו בו, ובעיקר לפקיד שהיה אחראי לביקורים של רמי דרג בממלכה. כל כך הרבה זהב הובא לקהיר וניתן במתנה או בוזבז בשווקים, עד כדי שערך הזהב ירד מאוד, בין 10 ל-25 אחוזים, לפי מקורות שונים. הסוחרים של קהיר עשו הון רב במסחר עם חברי המשלחת, הם ניצלו את תמימותם, וגבו מהם מחירים יקרים על הסחורה. אחד המקורות ציין כי כאשר חברי המשלחת הבינו זאת אחר-כך, הם החזירו יחס קשוח לסוחרים המצריים שהגיעו למאלי.
מכה.
המשלחת של מוסא הצטרפה לשיירה של עולי רגל מצריים בהנהגתו של אמר אל-חאג', שקיבל הוראה להתייחס למלך מאלי ביחס מיוחד. מנסא מוסא הביא איתו זהב רב כדי לשלם עבור הוצאות המסע, וכדי להראות את נדיבותו ועושרו הרב. מוסא חילק צדקה לכל השבטים שהוא פגש בדרך. כמו קהיר, כך גם בשתי הערים הקדושות לאסלאם בחיג'אז, מכה ומדינה, הוא חילק 20 אלף מטילי זהב בתור צדקה. אחד המקורות ציין כי בכל מקום שהשיירה חנתה בו ביום שישי, הוא בנה מסגד (ככל הראה סוג של מסגדים ארעיים). מנסא מוסא רצה להקיף את עצמו בתומכים ערבים, אשר יחזרו איתו למאלי. הוא ביקש מהשריף של מכה לקחת איתו כמה מצאצאי הנביא חזרה לארצו כדי שיכבדו את עמו בנוכחותם. בהתחלה הוא סורב, ולאחר שהפציר בו, הוא קיבל את מבוקשו. הוא הכריז במסגדים, שכל שריף (מכובד, מצאצאי הנביא) שיבוא עמו יקבל 1000 מת'קל זהב, ואכן ארבעה הצטרפו אליו. מוסא גם קרא למשכילים לחזור עמו למאלי, המשורר והאדריכל האנדלוסי אבו אסחאק (שנודע אחר כך בשם אל-סאהלי) חזר עמו למאלי. שם הוא זכה בכבוד וממון רב, לאחר שבנה למוסא ארמון עם אולם קבלת פנים מפואר.
משבר הזהב.
כל שפע הזהב שמוסא העתיר בכל מקום שעבר בו, גרם לירידת ערך הזהב, ועליית מחירי הסחורות. אולם הוא לא חישב נכון את כמויות הזהב, ואת האספקה שהוא יצטרך לקנות בדרכו חזרה. לכן, בעקבות הבזבוז הנוראי בקהיר, מנסא מוסא היה חסר-פרוטה בדרכו חזרה לקהיר ממכה, והוא נאלץ ללוות את אותו הזהב שהוא השאיר שם. מחירי הזהב נסקו, וההלוואות נשאו ריבית קצוצה. והמחירים ירדו בהתאם. כאשר הוא חזר למאלי הוא שילם בתשלום אחד את כל ההלוואות שלקח כולל את הריבית. מחירי הזהב צנחו והתרסקו. זאת הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה שאדם יחיד שיחק עם מחירי הזהב העולמיים.
אחרי המסע.
החזרה למאלי.
מסע העלייה לרגל של מנסא מוסא הפך לאבן דרך בהיסטוריה של מאלי ואת חשיבותו ניתן לראות במקורות שונים מוסלמים ושאינם מוסלמים למשל כרוניקות מצריות, מפות נוצריות ויהודיות. מאלי הפכה להיות מוכרת באירופה; המסחר עם מצרים גדל; חידושים הוצגו לחצר המלכותית על ידי הממלוכים ממצרים. כאשר חזר מנסא מוסא אל האימפריה, היה עליו החזיר לידיו את השליטה המתרופפת על האימפריה שלו. הסולטאן של מוסי כבש ובזז את טימבוקטו ואחד הגנרלים בצבאו של מוסא - סנגמביה, כבש את העיר גאו. לכן, כאשר מוסא חזר ממסעו, הוא כבש בחזרה את גאו ואת טימבוקטו, והפך את טימבוקטו לעיר הבירה שלו. במקורות בני התקופה נאמר שמוסא חזר לארצו במטרה להשאיר לבנו ממלכה כה חזקה, כדי שיוכל גם הוא לעלות לרגל למכה.
בניית מסגדים ומדרסות.
אבן בטוטה ציין בתיאוריו, כי הוא ראה בטימבוקטו שני קברים של מוסלמים זרים. אחד מהם, המצרי סראג' אל-דין אבן-קוואיק, היה סוחר מאלכסנדריה שבא כדי לגבות את החוב של ההלוואה של מנסא מוסא. הוא היה אורחו של האדריכל האנדלוסי המוסלמי אבו אסחאק אל-סאהלי. מוסא הורה לאדריכל אבו אסחאק לבנות מסגד בגאו, ארמון מפואר ואת המסגד הגדול של טימבוקטו, המסגד שופץ במאה ה-16, ושרד עד ימינו (המסגד והעיר כולה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון UNSCO של האו"ם). מנסא מוסא הציג מדיניות מוסלמית חזקה יותר: חיזק את הזהות המוסלמית של מאלי בכך שהוא בנה מסגדים ושלח עולמא ללמוד בפס בירת מרוקו כדי שיחזרו ויפתחו את לימודי האסלאם. מדרסת סנקור (מקבילה לאוניברסיטה בתרבות המערב), שקמה בטימבוקטו התמלאה במשפטנים, אסטרונומים ומתמטיקאים מהעיר פאס. שהפכו את מאלי למרכז תרבותי. המשפטנים של טימבוקטו הפכו להיות מומחים בעלי שם עולמי במשפט מוסלמי.
קשרים דיפלומטיים.
בשלהי שלטונו של מוסא, היו יחסים ידידותיים בין מאלי למרוקו, והממלכות החליפו ביניהם שגרירים. היוזמה לכך הגיעה מכיוונו של מנסא מוסא. הסולטן המרוקני, אבו אל-חסן עלי, היה ידוע ביומרה להתחרות עם שליטים חזקים אחרים, וברצון שלו להחליף מתנות עם מלכים אחרים. בגלל שמוסא נחשב כמלך הכי חזק במערב אפריקה, הסולטן אבו אל-חסן ראה יוזמה זאת בעין חיובית. שנים רבות לאחר מותו. סוחרים מרוקאים, ברברים ומצריים הגיעו תדיר למאלי.
פרסום עולמי.