בסרט תמונות נוף מרהיבות של איי שלמה, המצולמות בצורה סוריאליסטית אופיינית לסרטי טרנס מאליק ובאות בניגוד לסצנות המלחמתיות האלימות. גם בסרט הזה מאליק משתמש בקריינות, של כל דמות ודמות כדי לתאר את רגשותיה ותהיותיה.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה, של הסופר האמריקני ג'יימס ג'ונס, אשר היה חייל בחיל הרגלים האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. ג'ונס לחם ואף נפצע בקרב גוודלקנל. ג'ונס כתב מספר ספרים על חוויותיו ובהם גם את "הקו האדום הדק", עליו ביסס מאליק את הסרט, שתורגם בארץ לשם "הקו האדום".
הליהוק לסרט כלל כוכבי קולנוע רבים, בין השאר השתתפו בו: שון פן, ג'יימס קאבייזל, ג'ון קיוזאק, ניק נולטה, וודי הארלסון, ג'ארד לטו, בן צ'אפלין, ג'ון ס. ריילי, דאש מיהוק ואדריאן ברודי. ג'ורג' קלוני וג'ון טרבולטה מופיעים לזמן קצר בסרט, בתפקידי משנה.
ככל הנראה, ארכה הגרסה הראשונה של הסרט כחמש שעות. מאליק ערך שינויים מפליגים בסרט במהלך חודשי העריכה הארוכים, וסצינות רבות מצאו עצמן לבסוף על רצפת חדר העריכה. שחקנים רבים שהשתתפו בצילומי הסרט אינם מופיעים בגרסה הסופית, ביניהם: בילי בוב ת'ורנטון, מרטין שין, גארי אולדמן, ביל פולמן, לוקאס האס, ג'ייסון פטריק, ויגו מורטנסן ומיקי רורק. אדריאן ברודי, שאמור היה לגלם את התפקיד הגדול והמשמעותי בסרט, גילה לתדהמתו בהקרנת הבכורה, שתפקידו התכווץ לכשתי שורות טקסט וכחמש דקות זמן מסך.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי האקדמיה האמריקנית לקולנוע (האוסקר), אך לא זכה בפרס. הסרט נבחר לסרט השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בשנת 1999.
המוזיקה לסרט, שהייתה גם היא מועמדת לאוסקר, הולחנה על ידי הנס צימר, ג'ון פאוואל, קלאוס באדלט ואחרים, וכוללת גם קטעי מקהלה מלנזית מהוניארה, קטע לפי "נבואת הכפר קרמנה" מאת ארסניה יובנוביץ', קטע "אין פרדיזום" מתוך הרקוויאם מאת פורה והרגעים הפותחים את "השאלה ללא מענה" מאת צ'ארלס אייבס.
Let Go
Let Go (בתרגום חופשי: לשחרר) הוא אלבום האולפן הבכורה של הזמרת אבריל לאבין, אשר יצא לאור ב-4 ביוני 2002. האלבום זכה להצלחה גדולה וזכה לשישה תקליטי פלטינה בארצות הברית ושבעה באוסטרליה.
נכון ל-2014, האלבום מכר 7 מיליון עותקים בארצות הברית, ויותר מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים.
מילים לשירי האלבום
תמיס (סדרת לוויינים)
תמיס (באנגלית: THEMIS) היא סדרת לוויינים של נאס"א המיועדים לחקור את תופעת תת-הסופות (substorms) - תופעה מגנטית המגבירה את אורות זוהר הקוטב בקרבת קטבי כדור הארץ. שם החללית, מלבד שמו של אחד מאלי יוון, הוא גם ראשי תיבות של Time History of Events and Macroscale Interactions during Substorms.
THEMIS שוגרה ב-17 בפברואר 2007 על גבי משגר מדגם דלתא 2 מבסיס חיל האוויר בכף קנוורל.
המשימה כוללת חמישה לוויינים נפרדים הנעים ביחד במבנה המכונה קונסטלציה, כדי לחקור את האנרגיה הנפלטת מהמגנטוספירה של כדור הארץ. תופעה זו היא המכונה תת-סופות. בעוד הלוויינים יצפו בתופעה מלמעלה, ינטרו כ-20 תחנות קרקע בצפון אמריקה את זוהר הקטבים.
כל לוויין מכיל שני סוגי מגנטומטרים, מכשירים למדידת שדות חשמליים וטלסקופ מצב מוצק. פיקוד הקרקע של הלוויינים והתפעול המדעי שלהם יבוצעו על ידי המעבדה למדעי החלל של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
תגליות.
ב-23 במרץ 2007 התרחשה התפרצות סולרית שגרמה לסערה גאומגנטית מעל קנדה ואלסקה, ויצרה זוהר בשמיים שנמשך כשעתיים. במקביל ללוויינים, שמדדו את שטף החלקיקים ואת השדות המגנטיים, צולם הזוהר מפני כדור הארץ על ידי רשת מצלמות.
התנהגות הסערה הייתה בלתי צפויה, הזוהר נע לכיוון מערב במהירות כפולה מהמהירות שחשבוה לאפשרית, כשהוא חוצה 15 מעלות אורך בפחות מדקה, כלומר עובר כ-700 ק"מ ב-60 שניות.
ניתוח המידע מכל המקורות, כולל לוויין נוסף של נאס"א, הראה סדרת התפרצויות, באורך כ-10 דקות כל אחת, שניתוחן הוכיח השערה בדבר קיום "מיתרים מגנטיים" המקשרים את אטמוספירת כדור הארץ אל השמש.
"מיתר מגנטי" או "חבל מגנטי" הוא אוסף של מספר שדות מגנטיים המאוגדים יחדיו. עד כה לא הצליחו למפות מיתר מגנטי היות שמבנהו הוא תלת-ממדי. חמש החלליות יחד עם התצפיות מכדור הארץ הצליחו לראשונה לבצע מיפוי מדויק.
המיתר המגנטי הראשון התגלה במגנוטופאוזה בחודש מאי 2007.
תמיס
THEMIS
לאונה בטיסטה אלברטי
לאון בטיסטה אלברטי (איטלקית: Leon Battista Alberti) (18 בפברואר 1404 – 25 באפריל 1472) היה איש אשכולות איטלקי של תקופת הרנסאנס, יליד העיר ג'נובה. אלברטי היה סופר, משורר, פילוסוף, אדריכל, צייר, בלשן וקריפטוגרף.
חייו.
אלברטי הוא בנו של בנקאי עשיר מפירנצה שהוגלה מן העיר, ונולד יחד עם אחיו מחוץ למסגרת הנישואין מהאלמנה ביאנקה די קרלו פיאֶסקי, שהשתייכה למשפחה מהבולטות והנכבדות באצולה הבורגנית של ג'נובה. התחנך בפנימייה בפדובה שליד ונציה על ערכי ההומניזם. כמו כן למד מתמטיקה בפנימייה ומשפטים באוניברסיטת בולוניה. עוד בשנותיו הצעירות החל לכתוב שירה ומחזות בלטינית. אביו נפטר עוד בהיותו בלימודים ורכושו נגזל ממנו והוא נשאר חסר כל. עם זאת, הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו בגיל 25 וקיבל משרה אצל אחד מראשי הכנסייה כ"מזכיר ספרותי", דהיינו, אחראי על ניסוח וסגנון מכתבים, משרה אשר לא הייתה לה כל נגיעה לתחום המשפטי.
בשנת 1432, לאחר 4 שנים במשרה, הצליח אלברטי להתקדם ומונה ליועץ האפיפיור אבל עסק בעיקר בכתיבת חיי הקדושים הנוצרים בלטינית קלאסית. הוא הצליח לפתח קריירה מרשימה במשרות שונות בכנסייה ובמקביל עסק בעבודות "חילוניות", בכתיבה ובאדריכלות. בתקופה זו גם החל לחבר סדרה של דיאלוגים באיטלקית על נושאים של חיי היום-יום אשר נקראה "על המשפחה" ("Della famiglia"). דיאלוגים אלו אשר התבססו על ספרות רומית עתיקה היו בעיקרם בעלי גוון מעשי ותכליתי ולא גלשו לתחום הפילוסופיה המופשטת.
בשנת 1434 ערך מספר מסעות עם פמליית האפיפיור בצפון איטליה והחל להתעניין בנושאים טכנולוגיים ואמנותיים. בביקור בפירנצה, הכיר והתיידד עם דונאטלו וברונלסקי. בשיתוף פעולה עמם עזר לקדם את החישוב המתמטי של הפרספקטיבה - אחד הכלים החדשים שהתפתחו בתקופה זו והשפיעו רבות על האמנות והאדריכלות. בספרו "על הציור" אף פרסם את פרטי הטכניקה החדשה. עוד בפירנצה, התיידד גם עם הגאוגרף והאסטרונום פאולו טוסקנלי.
ב-1438, בעת שהותו בחצר משפחת ד'אסטה (D'Este), שליטי פרארה שליד בולוניה קיבל מהנסיך ליונלו את ההזמנה הראשונה של פרויקט תכנון אדריכלי - שער ניצחון קטן בסגנון רומי שנועד לשמש כבסיס לפסל להנצחת אביו. כמו כן, הוזמן על ידו לתרגם את כתביו של ויטרוביוס לאיטלקית ובאותה תקופה החל להקדיש את מירב זמנו ללימודי האדריכלות הקלאסית.
ב-1447 מונה ליועצו של האפיפיור ניקולאס החמישי וזכה למשרה אשר במסגרתה היה שותף למלאכת שיקומה של רומא ובנייתה המחודשת של כנסיית פטרוס הקדוש ובניינים נוספים בוותיקן. ב-1452 פרסם ספר נוסף "על הבנייה" (De re aedificatoria) שהיה מבוסס על כתביו של ויטרוביוס. ספר זה השפיע רבות על אדריכלות הרנסאנס באיטליה וזיכה את אלברטי בכינוי "ויטרוביוס הפיורנטיני".
מסוף שנות ה-40 של המאה ה-15 ועד מותו הקדיש אלברטי בעיקר לעיסוק בבנייה. עבודותיו הידועות ביותר מתקופה זו הם ארמון רוצ'לאי וחזית כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
מבין יצירותיו בציור, עליהן אנו יודעים ממקורות שונים, לא זוהתה אף תמונה בביטחה. שני תבליטים ובהם מופיע דיוקנו של אלברטי, נחשבים על פי רוב כעבודותיו. הם שמורים כיום באוסף מוזיאון הלובר ובגלריה הלאומית בוושינגטון.
הביוגרפיה של אלברטי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אלברטי והאסתטיקה של אמנות הרנסאנס.
אף כמחברן של יצירות ספרותיות ותאורטיות הציג אלברטי את יכולותיו המגוונות. קומדיה בשם (Philodoxios), לדוגמה, אשר חיבר בסגנון עתיק, אכן נחשבה לכזו במשך זמן רב. לצד יצירות ספרותיות כאלו כתב אלברטי חיבורים בנושאי משפחה, בנושאי משפט וחוקים ועוד. אולם, את התפוצה הגדולה ביותר של יצירתו העיונית קיבלו החיבורים העוסקים באסתטיקה של האמנויות השונות. שלושת חיבוריו המרכזיים בנושא זה היו "על הציור" (Della Pittura,1435), "על הבנייה", ו"על הפיסול" (De statua), אשר נכתב לאחר שנת 1464.
בחיבורים אלו הציג אלברטי את השקפותיו המהפכניות בקשר לאסתטיקה של האמנויות. גם אלברטי, כמו הוגים קודמים במסורת ימי הביניים, הציג את האמנות כחיקוי של הטבע. אולם הוא טען כי בנוסף לייצוג ה"נכון" של הטבע, על התיאור האמנותי לייצג גם את "היפה" ולחשוף את הטבע עצמו הטמון ביצירה. הדרך לחשיפה זו מבוססת על מסורת העשייה הציורית ועל הקשר של האמן עם הטבע עצמו. "הטבע הוא הנותן לנו את המידות", כותב אלברטי ב"על הציור". "ומאחר שתועלת רבה צומחת מהכרתן, יקדישו נא הציירים השקדנים מאמצים ללימודן מן הטבע, וישקיעו-נא עיון ועמל כדי לשמר בזכרונם את הידע ששאבו ממנו. ...אחר-כך יש לדאוג, שכל איבר יהיה נאמן לייעודו ולתפקודו.".