יצירות בצורת נושא ווריאציות מופיעות לראשונה בתולדות המוזיקה הקלאסית החל מן המאה ה-16. צורה נפוצה של וריאציות ברנסאנס נקראת "חלוקה" (Division), בה הנושא מתחלק למקצבים בערכים הולכים וקטנים עם חזרותיו. פתיחה בווריאציות פשוטות ומעבר לווריאציות מורכבות ו"מרוחקות" יותר היה רעיון בסיסי עוד מראשית ימיה של הצורה, מאחר שהוא תורם לאחדות הצורנית של סט הווריאציות באופן משכנע יותר מאשר הופעתן של וריאציות ברצף שרירותי.
שני סטים מייצגים של הצורה מתקופת הבארוק הם הרמוניוס בלאקסמית', פרק בצורת נושא ווריאציות (על פי מודל של חלוקת המקצב) מאת גאורג פרידריך הנדל, ואחת היצירות הידועות ביותר, וריאציות גולדברג מאת יוהאן סבסטיאן באך. באותה עת הייתה נפוצה כתיבה של וריאציות על נושא ספרדי בשם "La Folia", כשסטים מפורסמים על נושא זה נכתבו על ידי ארכאנג'לו קורלי ומרן מארה. בתקופת הבארוק ישנם עדיין פרקי וריאציות מז'אנר השאקון והפסקאליה, שהיו משולבים מפעם לפעם בסוויטות ובפרטיטות. הופעת פרק בצורת נושא ווריאציות לא הייתה תדירה בתקופה זו, כמו בתקופות שיבואו אחריה.
קלאסיקה.
התקופה הקלאסית במוזיקה משופעת יותר ביצירות עצמאיות של נושא ווריאציות, וכן בפרקי וריאציות מתוך יצירות רב-פרקיות. בתקופה הקלאסית התקבעו מספר כללים ונוצרו שני סוגים (כמעט זהים) של צורת נושא ווריאציות. לרוב, הנושא המופיע בפתיחת הפרק מורכב משני משפטים מוזיקליים שכל אחד מהם חוזר בנפרד. אחרי הופעת הנושא, ובין כל וריאציה, יופיע קו כפול לציון סיום הווריאציה והתחלת הווריאציה הבאה. לעיתים אף יופיע מספור לטיני מעל כל וריאציה. וריאציות העוברות לסולם המז'ורי או המינורי המקביל יצוינו גם הם בעזרת כיתוב מעל אותה וריאציה. קיימת צורת וריאציות כמעט זהה אשר מופיעה בפרקים איטיים כחלק מיצירה מרובת פרקים. בצורת נושא ווריאציות זו, הפיסוק המוזיקלי בין שני חלקי הנושא ובין הווריאציות השונות מטשטש, ולא מופיע ביניהם קו כפול או מספור. פרקים כאלו שכיחים מאוד ביצירות רב פרקיות של יוזף היידן.
כתיבת סטים בודדים של נושא ווריאציות הייתה נפוצה בעיקר ברפרטואר לפסנתר. מתוך הסטים הידועים ביותר בתקופה זו ניתן למנות את הסטים הרבים והידועים של לודוויג ואן בטהובן (וריאציות ארואיקה, וריאציות דיאבלי, וריאציות על ההמנון "God save the King" וכו'), הנושא ווריאציות בפה מינור מאת היידן (שהוא למעשה בצורת וריאציות כפולות), וכן סטים רבים לפסנתר של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
מתוך יצירותיו הרבות של מוצרט, ניתן למנות כמה פרקי וריאציות ידועים ולעמוד על ייחודם. הפרק הפותח של הסונטה בלה מז'ור קכל 331 פותח בנושא סיציליאני ידוע. חמישיית הקלרינט הידועה מסיימת בפרק של נושא ווריאציות. הדפוס החביב על מוצרט היה כתיבת הווריאציה הלפני-אחרונה בטמפו איטי, אשר לעיתים נשמע כמו פרק איטי נוסף מתוך יצירה רב-פרקית. לאחריו בא פרק מהיר ווירטואוזי. כמו כן, ניתן למצוא סטים של וריאציות אצל מוצרט בכמה מן הסונטות לפסנתר ולכינור.
היידן התייחד בכך שפיתח צורה של וריאציות כפולות, אשר, כנזכר לעיל, לפיהן כתובות הווריאציות לפסנתר בפה מינור. וריאציות כפולות מושתתות על עיקרון של שני נושאים קרובים, האחד בסולם מינורי והשני בסולם מז'ורי (לרוב לפי סדר זה), חוזרים ומתפתחים לסירוגין לפי עקרון כתיבת וריאציות. ניתן למצוא סטים של נושא ווריאציות אצל היידן גם בכתיבה סימפונית; בפרק האחרון בסימפוניה מס' 33 ("תרועת הקרן"), וכן בפרקים איטיים רבים (אשר מתוכן, בסימפוניות מס' 88 ו-103, לדוגמה, הם וריאציות כפולות).
פרט לסטים העצמאיים שכתב בטהובן לפסנתר, ניתן למצוא סטים רבים שכתב להרכבים של דואו פסנתר, בין היתר עם כינור, עם צ'לו ואף עם חליל. פרקים בצורת נושא ווריאציות מתוך יצירות גדולות וידועות הם, למשל, הפרק הראשון מתוך הסונאטה לפסנתר אופוס 26. חלק מן הפרקים האיטיים מיצירותיו המאוחרות כתובים בצורת נושא ווריאציות, כגון זה מרביעיית המיתרים אופוס 127, הפרק השני מתוך הסונאטה לפסנתר אופוס 111, והפרק האיטי מתוך הסימפוניה התשיעית, אשר כתובים במתכונת הלא-מפוסקת. הפינאלה של הסימפוניה השלישית כתוב אף הוא בצורת נושא ווריאציות, בשילוב של אלמנטים מתורת הווריאציות הכפולות.
ברשימת יצירותיו של פרנץ שוברט ניתן למצוא סטים ידועים של נושא ווריאציות, שכתב על נושאים מתוך שיריו המפורסמים והאהובים. לאותן יצירות אף ניתן כינוי בעקבות פרק הווריאציות שבהן. מתוך אותן יצירות ידועות ניתן למנות את חמישיית הפסנתר דג השמך" דויטש 667 שפרקה הרביעי הוא סט של וריאציות על אותו שיר מפורסם (דג השמך, דויטש 550). שוברט אף התבקש לכתוב את היצירה כך שתכלול וריאציות על אותו נושא ידוע. יצירה מפורסמת נוספת היא רביעיית המיתרים המוות והעלמה, דויטש 810, אשר בה פרק וריאציות על-פי שירו הקודר "העלמה והמוות" דויטש 531. שוברט כתב סטים עצמאיים רבים, ובהם ידועים האימפרומפטו מס' 3 לפסנתר דויטש 935 (בקובץ השמע) שהוא סט של וריאציות על נושא מתוך "רוזמונדה" של שוברט עצמו, וכן ההקדמה, נושא ווריאציות על שירו "פרחים יבשים" לחליל ופסנתר, שכתב על אותו שיר ידוע מתוך מחזור השירים "הטוחנת היפה".
רומנטיקה.
צורת הווריאציות המשיכה להתפתח בתקופה הרומנטית. פרדריק שופן כתב סטים ידועים, בהם וריאציות על שיר עם גרמני (Der Schweizerbub) מ-1826, וריאציות על נושא מתוך האופרה "לכלוכית" של רוסיני להרכב של חליל ופסנתר (הרכב נפוץ באותה תקופה לכתיבת וריאציות פשוטות), וריאציות על "קרנבל בוונציה" של ניקולו פגניני (נושא הקרנבל בוונציה שימש לסטים רבים של וריאציות לכלים שונים), וכן וריאציות על נושא מתוך "דון ג'ובאני" של מוצרט לפסנתר ולתזמורת, משנת 1827 (אופוס 2).
ניתן להבחין גם, שעם השנים הפכו הווריאציות, בעיקר אלו הקרובות לסיום הסט, למרוחקות מאוד מהנושא המקורי, עד כי המאזין עשוי שלא למצוא נקודות זיהוי בין הווריאציות לבין הנושא המקורי. התרחקות זו מן הנושא הגיעה לשיאה בפרקי וריאציות שנכתבו במאה ה-20.
המלחין יוהנס ברהמס, עם נטיותיו הקלסיציסטיות, בלט אף הוא ביצירות שכתב בצורת נושא ווריאציות. כמה מן הסטים המפורסמים שלו נכתבו על נושאים של מלחיני-עבר גדולים (בניגוד לנטייה לכתוב על נושאים מתוך אופרות של מלחינים בני זמנם), לדוגמה, וריאציות ופוגה לפסנתר על נושא של הנדל (משנת 1861), וכן יצירתו הנודעת לתזמורת, וריאציות על נושא של היידן (משנת 1873), שהיא הסט העצמאי הראשון להרכב זה (בניגוד לסט עם הפסנתר שכתב שופן). סטים של וריאציות לתזמורת הפכו להיות נפוצים החל מאמצע המאה ה-19. יצירתו של אדוארד אלגר "וריאציות אניגמה" (משנת 1899) לתזמורת, היא בין יצירותיו הנודעות ביותר של המלחין. כמו כן, הווריאציות והפוגה על נושא של מוצרט (מתוך הסונטה לפסנתר בלה מז'ור) לתזמורת של מקס רגר, היא מיצירותיו התזמורתיות המבוצעות.
המאה ה-20.
מלחינים בולטים במאה ה-20 כתבו יצירות בצורת נושא ווריאציות, בין אם כיצירה עצמאית או כחלק מיצירה גדולה יותר, בהם:
Hosts file
הכתרת מלכי בריטניה
הכתרת מלכי בריטניה הוא טקס מעבר, דתי במהותו, שבו מלך בריטניה וממלכות חבר העמים הבריטי מוכתר באופן רשמי ומולבש בבגדי מלכות. טקסי הכתרה דומים היו נהוגים בעבר גם במדינות אחרות באירופה שבהן מלכו מלכים. אולם, כל שאר המדינות – כולל הוותיקן הרומי במדינת הוותיקן – הפסיקו את מסורת טקסי ההכתרה והחליפו אותם בטקסי מינוי צנועים יותר. טקס ההכתרה מתקיים בדרך כלל מספר חודשים לאחר מות המלך הקודם, זאת כיוון שהטקס נחשב לאירוע משמח שאיננו מתאים לתקופת האבל (פער הזמנים מאפשר גם להשלים את ארגון הטקס). המלכה אליזבת השנייה, לדוגמה, הוכתרה ב-2 ביוני 1953, אף על פי שעלתה לכס המלכות ב-6 בפברואר 1952, ביום שבו נפטר אביה.
את הטקס מבצע הארכיבישוף מקנטרברי, שהוא איש הכמורה הבכיר בכנסייה האנגליקנית. בטקס משתתפים גם ראשי השלטון בבריטניה, ראשי מדינות זרות ואורחים רבים אחרים.
היסטוריה.
מלכה הנורמני הראשון של בריטניה, ויליאם הראשון, הוכתר ביום שבו הפך למלך – 25 בדצמבר 1066. רוב ממשיכי דרכו הוכתרו בתוך שבועות, או אפילו ימים, מעת שעלו לשלטון. אדוארד הראשון היה בעיצומו של מסע הצלב התשיעי כאשר עלה לשלטון בשנת 1272. טקס הכתרתו נערך בשנת 1274, זמן קצר לאחר ששב ממסעו. הכתרתו של אדוארד השני נדחתה אף היא בנסיבות דומות, היות שהיה בעיצומה של מערכה בסקוטלנד, בשנת 1307. הנרי השישי היה עדיין תינוק בן חודשים ספורים כאשר ירש את הכתר בשנת 1422, הוא הוכתר בשנת 1429, אבל לא תפס את מושכות השלטון אלא כאשר הוחלט כי הגיע לגיל בגרות מתאים, בשנת 1437. תחת מלכי בית הנובר בסוף המאה השמונה-עשרה והתשע-עשרה, היה מקובל להאריך את תקופת האבל למשך חודשים מספר. בנוסף, מתוך תקווה למזג אוויר נוח להכתרה, למצעד המלווה אותה ולשאר החגיגות, הטקס תוכנן כמעט תמיד לעונת האביב או הקיץ. מאז הכתרת המלך ג'ורג' הרביעי, חלפה לפחות שנה מיום שהמלך עלה לכס המלכות ועד לטקס ההכתרה הרשמי. זאת, ביוצא דופן אחד והוא הכתרת המלך ג'ורג' השישי, אשר קודמו לא נפטר אלא ויתר על כיסאו בטרם נערך הטקס וכך הוכתר ג'ורג' השישי במועד הטקס שתוכנן במקור לקודמו בתפקיד.
כיוון שנהוג לחכות תקופת מה בין העלייה לכס המלכות ובין טקס ההכתרה עצמו, מספר מלכים בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת מעולם לא הוכתרו. אדוארד החמישי וג'יין גריי הודחו שניהם מן המלכות עוד בטרם הוכתרו בטקס רשמי, זאת בשנים 1483 ו-1553 בהתאמה. גם אדוארד השמיני לא זכה להיות מוכתר בטקס רשמי כיוון שוויתר על מלכותו בשנת 1936, בטרם תמה שנת האבל.