עד סוף המאה ה-18, הסוחרים היהודים השתמשו בעיקר בשפות ספרדית ופורטוגזית. השפה הפורטוגזית הייתה שפת הפעולות העסקיות, שפת החוק וההוראות. בשפה הספרדית (קסטיליאנית) שהייתה לה עדיפות תרבותית נכתבו ספרות החול, השירה וההוראה. בפניות לרשויות השלטון דיברו היהודים בשפת המדינה, איטלקית. ממועד איחוד איטליה 1861 נשללה השיחה בספרדית. בקהילה עצמה, דלת העם דיברו בניב מיוחד - "באז'יטו" במקביל ללדינו. אפילו חלק מתושבי המקום נהגו לשוחח בניב היהודי-ליבורנזי, באז'יטו. מקורו של השם הוא בשפה הספרדית, השם "bajito" הוא כינוי חיבה ל"bajo", באיטלקית "basso - bassino/bassetto", שפרושו מהתחתית, נחות לעומת האחרים. השם באז'יטו הוא גם מקור לשמות משפחה באיטליה. מהטיות קלות של השם מתקבלים שמות המשפחה הבאים: בגיטו, בגיטומה ובגיטטה (bagitto, bagittume, bagittate). השפה לא הייתה שפה כתובה, אך נכתבו בה יצירות להצגה.
יצירה לדוגמה היא לה גנורה לונה, גברת לונה, ( La Gnora Luna ). המיוחד לבלדה העממית הוא הניב שבו היא נכתבה, באז'יטו לפי גרסה אחת ופיורנטיני, דהיינו מפירנצה, לפי גרסה אחרת; ייתכן שמדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם. היצירה עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה בשנות האמצע של המאה ה-18. המחזה מתאר בשפעת פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים. למחזה התלוותה נעימה מלבבת, המינואט של מלך סרדיניה, שהפכה לשיר מקובל, שצליליו הושמעו בפי האספסוף, בראותו יהודי, ליד שערי הגטו או מתחת לחלונות בתי יהודים.
לניב המקומי, הבאז'יטו, היו שני מקורות "נחותים": שפת הספנים - הניב הליבורנזי המקומי ושפת העם היהודי הפשוט. דוגמאות למילים בשפה זו הם: אנונימו (Anonimo) - לא יהודי, בתוליה (Betulia) - חופשיה, אקלארה (aklare) - לאכול, גנבארי (gannaveare) - לגנוב, אינזיקיארה (inzekkenire) - להזדקן וסמנג'וי (smengói) - מזומן. הייתה זו איטליזציה של מונחים עבריים. לשפה היו גם מקורות לא-יהודיים: מספרדית - טומרה (tomare) - לקחת ורושאטה (roschetta)- כעך, מפורטוגזית - גנורה (gnora) - לעולם ומוציקו (mucicco) - ילד ואפילו בערבית קוסקוסו (cuscussú).
יוצאי ליבורנו.
צאצאי יהודי ספרד היו עשירים ובעלי קשרים בינלאומיים. הקהילות הספרדיות והפורטוגזיות היו קשורות בינן לבין עצמן בקשרי משפחה ובקשרי מסחר. קהילות חשובות היו בערים: אמסטרדם, טריפולי, אלג'יר, תוניס, אלכסנדריה, איסטנבול, ונציה, ומאוחר יותר גם לונדון (משה מונטפיורי) ובליבורנו.
בחלק מקהילות התפוצה הליבורנזית, כינויים היה 'פראנקוס'. בני הקהילות היו לרוב עשירים ובעלי זכויות יתר מטעם האימפריה העות'מאנית (קפיטולציות) ונהנו מהגנת הקונסול האיטלקי.
הסוחרים היהודים של ליבורנו נטלו חלק גם בסחר עבדים אשר התנהל באגן הים התיכון ובייחוד בצפון אפריקה. במקביל, הסוחרים עסקו בתיווך בין המשפחות שבניהם נחטפו על ידי שודדי ים לבין שודדי הים, שפעלו בים התיכון. הם העבירו את הכופר מטעם המשפחות לשודדים והחזירו את בן המשפחה לביתו. הם עסקו גם בשחרור חטופים יהודים בהתאם לפדיון שבויים של יהודים מגלות ספרד ופורטוגל שנפלו בשבי בעת הגירוש ממולדתם.
יהודי ליבורנו, שהיגרו לתוניסיה וללוב במאה ה-17 עד המאה ה-19, הקימו בה קהילה נפרדת וכונו בפי יהודי תוניסיה ויהודי לוב בשם גראנה (Grana או Gornim). קהילה זו פעלה בחלק מהזמן בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. למהגרים מליבורנו היה סטטוס חוקי כמו לשאר המהגרים מאירופה, הדומה לזכויות שהיו למוסלמים, זכויות שעלו על אלה שהיו ליהודים המקומיים. הגורני לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים משלהם ואף שלטונות המכס העניקו להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
שפה נטולת מגדר
מדפסת סיכות
מדפסת סיכות היא סוג מדפסת שהייתה נפוצה בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים בשימוש ביתי ועסקי. המדפסת פועלת באמצעות הקשה של פינים על נייר, ומתאפיינת באיכות ביצוע נמוכה יחסית ורמת רעש גבוהה.
ההדפסה מתבצעת על ידי מעבר של ראש ההדפסה הלוך ושוב לרוחב הדף המודפס, כאשר פינים (מכונים גם "סיכות") נוקשים בצורה מתואמת על גבי סרט בד הספוג בדיו וצמוד לנייר המודפס. הקשת הפין סוחטת מן הסרט מעט דיו שעובר לנייר ויוצר נקודה. התנועה החוזרת של ראש ההדפסה המתואמת עם תנועת הנייר המדורגת יוצרת מערך נקודות צפופות שיוצרות טקסט או תמונה. סרט הבד מצוי בדרך כלל במארז פלסטיק שמאפשר תנועה מתמדת של הסרט, כך שסחיטת הדיו תהיה מכל אורכו. כמו כן שומר המארז על הסרט מפני התייבשות.
ראש המדפסת בו ממוקמים הפינים מתחמם בזמן ההדפסה, ועל פי רוב מותקנות בו צלעות קירור. המדפסת משמיעה רעש אופייני שמהווה סימן הכר של המדפסת ואחד מחסרונותיה הבולטים.
גודל מטריצת הפינים ומספר הפינים במטריצה קובעים את איכות ההדפסה. במדפסות סיכות הראשונות (כמו ה-LA30 של חברת דיגיטל) היו 7 פינים. מספרי הפינים הנפוצים הם 9 (איכות נמוכה יחסית), 18, ו-24.
ניתן לקבל איכות גבוהה יותר ממדפסת נתונה בעזרת חזרה על אותה שורה פעמיים או שלוש, כאשר הנייר מקודם בין החזרות בשיעור מחצית או שליש המרחק בין שתי סיכות. באופן זה מתקבלת הכפלה או שילוש הרזולוציה. פעולה זו כמובן גם מכפילה (או משלשת) את כמות הדיו הנצרכת ואת זמן ההדפסה. רוב המדפסות תומכות לפחות בשני מודי פעולה: "טיוטה" (או draft) עם מעבר הדפסה יחיד, ו"איכות" (או NLQ - Near Letter Quality). מדפסות בעלות 24 סיכות מדפיסות באיכות גבוהה גם במעבר יחיד.
רוב המדפסות תומכות בהדפסה "גרפית" בה המחשב שולח למדפסת תמונת "רסטר" של השטח המודפס, וכן בהדפסת טקסט, בה המחשב שולח למדפסת את התווים שיש להדפיס, כשהגופנים המתארים את צורת האותיות באים מהמדפסת עצמה.
מחשבים מסוימים, ובפרט המקינטוש של חברת אפל משתמשים בהדפסה גרפית גם לצורך הדפסת טקסט, ובאופן זה שולטים בצורה מלאה על צורת הדף המודפס (WYSIWYG).
הדפסות צבע.
בשנות השמונים בחלק ממדפסות הסיכות היה סרט דיו שחור או שחור ואדום. בתחילת שנות התשעים נפוצו מדפסות צבעוניות שבהן סרט דיו שבו ארבעה צבעים ומנוף, אשר מכוון את הסרט לפס הצבע הנכון בכל שורת הדפסה.
מדפסות אלו שווקו בעיקר לצרכים ביתיים נוכח מחירו הגבוה של סרט הדיו ואיטיות ההדפסה.
בנוסף לעובדה שהדפסה צבעונית דורשת ארבעה מעברים של ראש ההדפסה לכל שורה, נוספת בעיה שנגרמת מהעובדה שבמהלך השימוש בסרט הדיו הפינים מעבירים דיו שחור לפסי הצבע האחרים וכך גורמים לאילוח הצבעים וירידה הדרגתית באיכות ההדפסה עד להחלפת הסרט הבאה.
מדפסת שורה.
קיימות מדפסות סיכות, שבהן ראש ההדפסה נמתח לכל רוחבו של הנייר, ואת הסיכות מחליפים פטישים קטנים רבים שמסודרים בשורה אופקית. בעת ההדפסה ראש ההדפסה רועד במהירות לשני הכיוונים, והפטישים מקישים על סרט הדיו, ובכך המדפסת מסוגלת להדפיס שורה שלמה בעת ובעונה אחת. מדפסות אלו נקראות .
יתרונות וחסרונות.
חסרונותיה של מדפסת הסיכות הם רעש עבודה גבוה, מהירות הדפסה נמוכה, ודעיכה הדרגתית באיכות ההדפסה במהלך חיי הסרט (בשונה מטכנולוגיות הדפסה אחרות בהן איכות ההדפסה נשמרת גם כשכמות הדיו או הטונר יורדת).
יתרונותיה של המדפסת הם פשטות, עמידות בסביבות עבודה קשות (לכלוך, טלטולים וכו'), מחיר, והיכולת להדפיס בעותקים (באמצעות הפעולה המכנית המפעילה לחץ על הדף, למשל על ידי שימוש בנייר פחם).
תאורית התלות
אורבניה
אורבניה היה כתב עת עצמאי לשירה שיצא לאור בתל אביב ממרץ 2005 ועד אוגוסט 2006.
כתב העת בעריכת המשורר שלמה קראוס, חולק חינם בחנויות ספרים, מוזיקה, אוניברסיטאות ומרכזי תרבות ברחבי ישראל. בכתב העת מודפסת אך ורק שירה, על נייר כתמתם ובהיקף של שמונה עמודים. אורבניה שמה לה למטרה להחזיר את העיסוק בשירה כאקט אומנותי ולשמש כמדף אסתטי ונגיש לאומנות זו.
בתחילה, כתב העת הודפס מדי חודשיים בכ-4000 עותקים, אך החל מהגיליון החמישי, פרקי הזמן בין הגיליונות הפסיקו להיות קבועים. הגיליון השישי והאחרון ראה אור בסוף חודש אוגוסט 2006 והעורך בפועל שלו היה המשורר מרחב ישורון. גיליון זה אופיין בקו שונה מן הגיליונות שקדמו לו.
אורבניה ערכה מספר אירועים, ביניהם ערבי שירה ואמנות וכן נטלה חלק בפרויקטים גדולים יותר כדוגמת "שוק קולטורה" בשיתוף גופים נוספים.
אוצ'יהא סאסקה
שנת אדוננו
קוברה
קוברה (מפורטוגזית: Cobra; "נחש") הוא שם כללי למספר מינים של נחשים ארסיים המשתייכים למספר סוגים שונים במשפחת הפתניים ("Elapidae"). מיני הקוברות השונים נפוצים בדרך כלל באזורים טרופיים ומדבריים או מדבריים-למחצה ביבשות אסיה ואפריקה. על אף שבמשפחת הפתניים סוג מסוים נקרא קוברה ("Naja"), ישנם מיני נחשים שאינם משתייכים לסוג זה אך למרות זאת מסווגים לרוב כקוברות.
המאפיין ההתנהגותי הבולט של רוב מיני הקוברה בעת סכנה הוא הרמת אזור הגוף העליון ומתיחת עור רפוי המצוי בשני צידי הצוואר (על ידי עצמות הצוואר), וזאת במטרה ליצור מראה מאיים ומרתיע. צבע מיני הקוברות השונים נע בין שחור או חום כהה לצהוב או קרם ולעיתים אף אדמדם. אורכם הממוצע של רוב המינים נע בין 1.5 ל-3 מטרים, אך הגדול ביותר, רב-פתן מלכותי, מגיע לאורך של יותר מחמישה מטרים.