עם ייסוד היישוב ניקולאי והנמל על נחל האלסטר (יובל של הנהר האלבה) במאה ה-11, הוקמה קפלה המוקדשת לניקולאוס הקדוש, הפטרון של המלחים. בניין עץ זה היה הכנסייה השנייה בהמבורג, אחרי קתדרלת המבורג.
ב-1335, מספר שנים לפני הקטל של המוות השחור, החל בניין של כנסייה מלבנים. המבנה היה כנסיית היכל (כנסייה שכל ספינותיה/אגפיה בגובה שווה) בת 3 ספינות, הבנויה בסגנון גותיקת לבנים האופייני לצפון גרמניה. הבניין עמד עד המאה ה-19, ועבר שינויים והרחבות, כולל מספר הריסות. המגדל, שהוקם ב-1517, נשרף ב-1589. המגדל שהחליף אותו קרס ב-1644. המגדל האחרון של הכנסייה תוכנן בידי פטר מארקוארדט. מגדל זה התנשא לגובה 122 מטר ובסיומו כיפה שנהפכה לנקודת ציון עירונית ומונומנט ניכר בשמיה.
במרכז אחת מארבע הקהילות הנוצריות של המבורג, כנסיית ניקולאי הקדוש הייתה מעורבת בכל הוויכוחים והעימותים התאולוגיים שאירעו בעיר, בייחוד בזמן הרפורמציה. אחרי שהמיניסטר הנינג קיסנבריגה (Henning Kissenbrügge) התפטר ב-1524 התושבים בחרו במיניסטר יוהאן בוגנהאגן (Johannes Bugenhagen), רפורמי בולט ואיש סודו של מרטין לותר. מועצת העיר הצליחה למנוע את מינויו בכך שהשאירה את קיסנברוגה אבל לא יכלו למנוע בחירה של מיניסטרים לותרנים נוספים. בכנסיית ניקולאי הקדוש, יוהאן צגנהאגן (Johann Zegenhagen) מונה אחרי עזיבתו הסופית של קיסנברוגה. הרפורמציה הושלמה בשלום, וב-1528 באגנהאגן הופיע בהמבורג ונהייה מטיף בכנסיית ניקולאי הקדוש. הוא הקים מסדר כנסייתי שניהל ענייני כספים ומנהל, וגם את בית הספר הכנסייתי. המסדר התקיים כ-200 שנה.
מבנה הכנסייה של ניקולאי הקדוש היה הבניין הציבורי הגדול הראשון להישרף בשריפה הגדולה של מאי 1842. עליית הקתדרלה בלהבות והריסתה מתוארת ברשומות כאירוע מרגש בעייני האזרחים. כאמור, זה היה הבניין הציבורי הגדול הראשון להישרף, והיווה אינדיקציה לכמה קטסטרופלית השריפה תהייה. ב-5 במאי 1842, תפילת הצהריים נערכה על ידי המטיף ונדט (Wendt) שהחליף את המיניסטר קרל מנקברג (Carl Moenckeberg), והתקצרה בעקבות השריפה והתחלפה בתפילה להצלת הכנסייה. כתוצאה מהשריפה נהרסו גם אוצרות אמנות.
הצריח היה אפוף בלהבות בשעה 4 אחר הצהריים. למרות מאמצים נואשים, לא היה ניתן להכיל את האש, וזאת עקב מגבלות הציוד של אז, שלא אפשרו העברת מים בכמויות מספיקות. לבסוף, הצריח קרס, והצית את הספינה הראשית בלהבות, דבר שגרם לשריפתה.
בנייה נאו-גותית.
זמן קצר לאחר השריפה, החלה הבנייה מחדש. ב-1843, החל מבצע גיוס תרומות, ונערכה תחרות אדריכלית לתכנן מבנה חדש לכנסייה, בה זכה גוטפריד סמפר (יליד אלטונה הסמוכה) ב-1844 עם טיוטה של מגדל רומי עטור בכיפה. למרות זאת, תכנונו לא מומש, מאחר שלא התאים למרקם העירוני, וכן בזכות גל התחייה הגותית ששטף את גרמניה עם חידוש בנייתה של קתדרלת קלן מימי הביניים ב-1842. קתדרלת המבורג נהרסה ב-1805.
האדריכל האנגלי ג'ורג' גילברט סקוט, שהיה מומחה בשחזור כנסיות מימי הביניים ותומך נלהב של הסגנון הגותי, מונה להתוות תכנון חדש לכנסייה. הוא תכנן ספינה ראשית באורך 86 מטר, עם קמרונות בגובה 28 מטר. האדריכלות שלו הושפעה מהגותיקה הצרפתית והגותיקה האנגלית, אם כי הצריח המחודד היה גרמני באופיו. כמות הפסלים שנעשו מאבן חול בפנים המבנה ועל הצריח הייתה בלתי רגילה. הכנסייה החדשה נבנתה דרומית-מזרחית למבנה הישן שנשרף, מרחק קצר ממנו, במקום בו"Neue Burg" (הטירה החדשה) עמדה פעם.
הבנייה עצמה החלה ב-1846 וב-27 בספטמבר 1863 נחנכה הכנסייה. בניית הצריח המחודד, בגובה 147.3 מטר, הסתיימה ב-1874, דבר שהפך אותה לבניין הגבוה ביותר בעולם, עד להשלמת צריח המצלב בקתדרלת רואן ב-1876. מגדל הכנסייה הוא עד היום המבנה השני בגובהו בעיר, אחרי מגדל הטלוויזיה.
במלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הצריח הבולט של כנסיית ניקולאי שימש כמטרה ונקודת ציון לניווטים עבור טייסי בעלות הברית בזמן ההפצצות על המבורג. ב-28 ביולי 1943 הכנסייה ניזוקה קשות מהפצצה אווירית. הגג קרס ופנים הספינה הראשית סבל מנזק קשה. הקירות החלו להיסדק, אך כמו הצריח, הם לא קרסו.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
המבנה הבסיסי של הכנסייה הגותית נשאר די שלם ובנייה מחדש הייתה אפשרות מציאותית. למרות זאת, הוחלט להרוס את הספינה הראשית ולהשאיר את הצריח כמו שהוא. מאחר שהאזור שמסביב לכנסייה לא שימש עוד למגורים, הוחלט על בניית כנסייה חדשה ברובע Harvestehude. ב-1951 הרסו הרשויות את הספינה הראשית, והחומרים שבהריסות שימשו בחלקם לתגבור הגדות של נהר אלבה.
האובדן של מונומנט של אדריכלות התחייה הגותית גרם לצער וחרטה אצל רבים, אך אחרי המלחמה היו עדיפויות קודמות לפני בנייה מחדש. בניגוד לכנסיית מיכאל הקדוש, כנסיית ניקולאי הקדוש לא זכתה ליחס של מונומנט חשוב מצד הרשויות.
המצב הנוכחי של שרידי הכנסייה הוא תוצאה של ההפצצות האוויריות את המבורג במלחמת העולם השנייה, הריסה מתוכננת ב-1951 ועבודות שחזור בשנות ה-90 של המאה ה-20. קרן "Rettet die Nikolaikirche e.V." (הצילו את כנסיית ניקולאי) היא האחראית לשחזור שרידי הכנסייה. הקרן נתמכת בידי עיריית המבורג, הקונגרס של כנסיית ניקולאי הקדוש, מספר חברות ומספר תורמים פרטיים. הארגון אחראי על תחזוקת שרידי המבנה, שחזור, ארגון אירועים ותצוגות בכנסייה והפעלת מרכז מידע שנמצא בקריפטה של הכנסייה.
המגדל והצריח, ועוד מספר שרידים, נשמרו כיד זיכרון נגד המלחמה, אך לא זכו לטיפול במשך מספר עשורים ומצבם החל להתדרדר. זה השתנה ב-1987 כאשר קרן "Rettet die Nikolaikirche e.V." החלה בשחזור האריג של המבנה והקימה את "מקום המפגשים" - חדר לאירועים ותערוכות בקריפטה. בניסיון להציל חלקים מפסולת הבניין שסולקה ב-1951, הם הצליחו להחזיר מספר שרידים מהספינה הראשית בשנת 2000. בנייה מחדש של הכנסייה, כפי שנעשה בפראואנקירכה בדרזדן, לא מתוכננת. לעומת זאת, קריון של 51 פעמונים הותקן ב-1993 כיד זיכרון.
מאז ה-1 בספטמבר 2005, מעלית מעלה את המבקרים לגובה 75.3 מטר בתוך המגדל, בה הם יכולים לראות פנלים היסטוריים ונוף פנורמי של העיר, ובפרט של ה-"Speicherstadt" ("עיר המחסנים").
ניסור מנהטן
לפיס
שמות פאונים
מרדכי אריאלי
מרדכי אריאלי (1909, פולין - 9 באוקטובר 1993, ישראל) היה צייר ישראלי.
קורותיו.
נולד בשם מרדכי מורז'ינסקי בעיר סובאלקי שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית, למשפחה מסורתית. אביו היה צייר. למד ב"חדר" ובבית ספר עממי רוסי.
המשיך לימודיו במשך שבע שנים בבית ספר תיכון עברי. בעקבות הכרות עם הצייר בוריס שץ, שהמליץ לו לנסוע לארץ ישראל וללמוד בבצלאל, עלה ארצה ב-1926. בבצלאל למד עד סגירת המוסד ב-1928 ונחשב לאחד "המורדים", בשל נטיתו לציור מודרני. בעקבות אחיו, דוד מורז'ינסקי, נסע ב-1931 לפריז ולמד שם בגראנד שומייר ובאקול פופרייר דה דסון עד 1934.
לאחר שובו לארץ עבד בבניין ומאוחר יותר החל לעבוד כצייר שלטי הפרסומת לסרטים בקולנוע "מגדלור". התמיד במלאכה זו במשך 18 שנים.
בשנת 1937 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים וב-1949 חבר לקבוצת "אופקים חדשים", שימש כמזכיר הקבוצה בין השנים 57–1953 והציג בכל תערוכות הקבוצה בארץ ובעולם.
אריאלי התגורר ברחוב קרני ברמת-אביב.
נפטר בכ"ד בתשרי תשנ"ד ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו אסתר אריאלי, שני ילדים.
דיסטימיה
לאון פסטרנק
לאון פסטרנק (פולנית: Leon Pasternak; 12 באוגוסט 1910 או 1909– 14 בנובמבר 1969) היה משורר וסאטיריקן יהודי-פולני.
חייו.
לאון פסטרנק נולד בלמברג שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כעבור שנים אחדות עברה לרשות הרפובליקה הפולנית הצעירה; כיום לביב בתחומי אוקראינה של ימינו).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה פסטרנק צעיר חדור אידיאלים, שפרסם שירים סאטיריים בכתבי עת סוציאליסטיים. כתיבתו עוררה עליו את זעם השלטונות, ופסטרנק נאלץ לעזוב את לבוב לטובת ורשה. בוורשה הוא התפרסם עד מהרה, ויחד עם ידידו סטניסלב יז'י לץ ייסד תיאטרון סאטירי אנטי-ממסדי. התיאטרון נסגר על ידי השלטונות כעבור שמונה הופעות בלבד, ופסטרנק נשלח למאסר.
בשנת 1934 נשלח פסטרנק, שהיה אז בן 24, לכלא ברזה קרטוסקה, שבו כלאה ממשלת פולין אקטיביסטים קומוניסטים בשנות ה-30. בניסיון להקל עליו את תנאי המאסר הקשים, שרבים מהאסירים לא עמדו בהם, נהגו בנותיה של דודתו רגינה פסטרנק להביא לו מגליציה הרחוקה בגדים חמים ומזון. באותן השנים ממש שבהן נרדף לאון פסטרנק ונאסר בשל מאבקו האידאולוגי, נרדף מעבר לגבול הרוסי דודנו, המשורר בוריס פסטרנק, משום שסירב לתמוך ב"טיהורים" של סטלין. המזל האיר לו יותר מאשר לבן דודו הפולני – שמו של בוריס פסטרנק היה ברשימת המועמדים להישלח לסיביר, אך ברגע האחרון נמחק מהרשימה.
לאחר כשנה שוחרר לאון פסטרנק מהכלא. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לברית המועצות, הצטרף לצבא האדום, ולחם בנאצים בתור קצין בדיוויזיה הפולנית. פסטרנק חיבר גם רבים משירי הלכת שמילותיהן מרוממות הרוח שימשו השראה ומוטיבציה לחיילים במלחמתם העיקשת בנאצים. לאחר המלחמה נבחר לסגן יושב-הראש של איגוד הסופרים הפולנים. פסטרנק היה נשוי לשחקנית הקולנוע הפולנייה ממוצא יהודי רישרדה חנין (Ryszarda Hanin).
לאון פסטרנק נפטר ב-1969 בוורשה בירת פולין.
"לאון פסטרנק היה אידיאליסט עד לסוף, נאמן לעקרונותיו עד לנשימתו האחרונה", כך אמר עליו הסופר והסטיריקן הפולני המפורסם רישרד מארֶק גרונסקי (Groński).
אורי קלאוזנר
אורי קלאוזנר (נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.