באתר יש תקצירי וידאו של ליגת העל בכדורגל, הליגה הלאומית בכדורגל, גביע המדינה בכדורגל, ליגת העל בכדורסל, גביע המדינה בכדורסל, היורוליג, הליגה הספרדית, הליגה האיטלקית, ליגת התיכונים, ליגת המכללות ועוד. ב-ONE מספר כותבי טורים כגון: אייל ברקוביץ', חיים רביבו, אלון חזן, צביקה שרף ועוד.
היסטוריה.
אתר ONE הוקם על ידי אודי מילנר וגיל מנקין, בשיאה של בועת הדוט-קום בשנת 1998, האתר הוקם במטרה לגבות ולסקר את התוכנית של יורם ארבל, "הדקה ה-91", ששודרה אז בערוץ 2, ועסקה בסיכום מחזור ליגת העל. השניים פנו לארבל וביקשו להקים עבורו (בחינם) את אתר האינטרנט לתוכנית, על ידי חברת האינטרנט שלהם "סיטינט". מילנר היה אז בן 25, ומנקין היה בן 22. שם האתר היה תחילה "הדקה ה-91". לאחר ירידת התוכנית מהמרקע, ארבל עצמו נכנס לשותפות עימם והשקיע כמה עשרות אלפי דולרים בתמורה למניות באתר, שהושק תחת השם החדש "ONE". השם נבחר משם שהוא קליט ופשוט, והיה פנוי ברישום שמות האתרים עם סיומת ישראלית.
במאי 2000, רכשה חברת ההפקות וזכיינית ערוץ 2 "טלעד" כ-40% ממניות חברת האינטרנט "סיטינט" בעלת האתר, תמורת מיליון דולר, על פי שווי חברה של כ-3 מיליון דולר. לאחר רכישה מילנר ומנקין החזיקו כל אחד כ-25% מהמניות ויורם ארבל כ-9%. חברת טלעד הודיעה כי "עסקת רכישת חברת סיטינט תהווה פלטפורמה התחלתית לפעילות בתחום האינטרנט והמסחר האלקטרוני, המשלימה את פעילותה כחברה בתחום התוכן". חברת "סיטינט" הייתה אומרה גם להקים עבור טלעד אתרים נוספים שאינם קשורים לספורט.
לאחר התפוצצת בועת הדוט-קום, במהלך שנת 2001, אתרי אינטרנט רבים בתחום הספורט בישראל נסגרו והאתר הפך למוביל בישראל. באותה שנה הצטרפה אופירה אסייג לאתר ככתבת מבזקים, ועד מהרה הפכה לרכזת הכתבים ומנהלת התוכן של האתר.
באפריל 2002, היה "ONE" אחד אתרי התוכן הראשונים בישראל שהפעיל חומת תשלום. האתר השיק מגזין מקוון בשם BIG ONE, בשיתוף עם חברת "נטוויז'ן", באתר חדש, אליו ניתן היה להגיע בקישור מהאתר הראשי, דרך הכתובת big.one.co.il, והיה מיועד למנויים משלמים בלבד. האתר כלל תחקירים, פרשנויות, טורים אישיים ורכילות מקהילת הספורט, והגישה אליו הייתה תמורת 2.99 דולר לחודש או מנוי שנתי תמורת 29.99 דולר. האתר בתשלום לא הצליח לגייס כמות משמעותית של מנויים, ונסגר לאחר מספר שנים. עיקר ההכנסות האתר בתקופה זו היו מפרסום, שהיווה כ-50% מסך ההכנסות, מקור הכנסה נוסף היה מכירת תכנים לאתרים אחרים ולחברות הסלולר. לחברות הסלולר נמכר בעיקר שירות של עדכונים שוטפים בזמן אמת וכותרות המתעדכנות כל דקה, בשירות סלולרי קולי ובהודעות כתובות באמצעות SMS.
עבור מונדיאל 2002 הקימה ONE בהצלחה רבה אתר שעסק במונדיאל בלבד, בחסות חברת בזק בינלאומי, בשיתוף פעולה עם סוכנות הידיעות רויטרס, שסיפקה את התכנים מ-150 הכתבים והצלמים שלה שסקרו את המונדיאל.
בתחילת 2004 נכנס האתר לראשונה להפקות טלוויזיה. שהפיק את סרטה של אופירה אסייג, "ההחמצה הגדולה", על שחקן הכדורגל שהורשע בפלילים פליקס חלפון.
באוגוסט 2005, לאחר ההפסד של חברת "טלעד" במכרז החדש של ערוץ 2, היא מימשה את אחזקותיה בחברת "סיטינט", שמכרה את המניות שלה לחברת ההשקעות קיידן-מדיה-גרופ.
באפריל 2006 חנך האתר, במגדלי בסר ליד קניון איילון, אולפנים להפקת תוכניות טלוויזיה ותכני וידאו לסלולר ולאינטרנט. האולפן פעל לראשונה במהלך תחרות הפיינל-פור של היורוליג בכדורסל.
לקראת מונדיאל 2006, פתח האתר במאבק נגד חברת צ'רלטון, שרכשה את זכויות השידור שלו בישראל, וביקשה למכור חבילות צפייה ללקוחות הכבלים והלוויין במחיר של 492 שקל. באתר יזמו קמפיין מחאה ועצומה הפונה אל ראש הממשלה בבקשה שיטיל וטו, באמצעות חקיקה או כל דרך אחרת, על שידורי המונדיאל בתשלום. לטענת מנהלי האתר הדבר נעשה לאחר פניות רבות של גולשים ולא משיקולים מסחריים. לאחר מכן הודיעה צ'רלטון שהיא מורידה את מחיר החבילה ל-309 שקל, ובעזרת סבסוד של מספר חברות מסחריות ניתן היה לרכוש את החבילה לבסוף ב-189 שקל בלבד.
ביולי 2007, רכשה קבוצת ידיעות אחרונות כחצי מהבעלות על האתר, והפכה לבעלת השליטה בו. באותה תקופה גם החל האתר לסבול מתחרות צמודה יותר של אתר ערוץ הספורט, לאחר שעבר שדרוג ומשך מספר דומה של גולשים.
מדורי האתר.
מדורים קיימים:
מדורים בעבר:
תוכנית הרדיו.
התוכנית משודרת בין השעות 18:00 ל-20:00 בערב, ב-2007 הועלתה התוכנית ושודרה ברדיו 99 את התוכנית הגישו אופירה אסייג ואייל ברקוביץ'. ב-2009 התוכנית עברה לרדיו ללא הפסקה וב-2011 התוכנית עברה לשדר ברדיו תל אביב, בנוסף התוכנית משודרת בסינדקציה ברדיו חיפה, רדיו ירושלים, רדיו דרום, רדיו אשקלון ואשדוד ב-101.5FM, רדיו חם אש 99.5FM, ורדיו גלי ישראל.
את התוכנית מגישה אופירה אסייג, יחד עם הפרשנים אייל ברקוביץ' ואיציק זוהר. לעיתים מוחלפת אסייג ביורם ארבל, שרון ניסים או לירן שכנר. פרשנים נוספים כמו חיים רביבו, אלון חזן, פיני גרשון, דורון ג'מצ'י שידרו בעבר בתחנה. עם מינויו של ברקוביץ' למנג'ר הפועל תל אביב פרש מהשידור ברדיו, אך שב לשדר לאחר שסיים את תפקידו בקבוצה.
ערוץ הטלוויזיה.
בינואר 2011 עלה לאוויר "ערוץ ONE". שידורי הערוץ באפיק 50 ב-HOT וב-yes. בנוסף, הועלה גם ערוץ "ONE HD" המשדר ב-HD ב-HOT, באוגוסט 2015 הועלה ערוץ ה-HD גם ב-yes. בערוץ משודרים תוכניות ספורט ואקטואליה, ותוכניות מגזין מהעולם. הערוץ משדר משחקים ממגוון ליגות בשידורים ישירים, אירועי ספורט ומסיבות עיתונאים שונות. בינואר 2016 עלה הערוץ לשידור בסלקום tv ב-HD, וב-29 באפריל 2018 עלה הערוץ לשידור בפרטנר TV ב-HD.
מקדש שלמה
בית המקדש הראשון
בית המקדש הראשון או מקדש שלמה היה מקדש, אשר נבנה בהר המוריה בירושלים על ידי שלמה המלך, לפי המקובל במחקר במחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס, ועמד על מכונו עד לשנת 586 לפנה"ס לערך, 410 שנה. על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית עמד מחודש אייר שנת (אפריל 833 לפנה"ס) עד חודש אב שנת (אוגוסט 422 לפנה"ס). נחרב בידי נבוכדנצר השני מלך בבל.
מבנה המקדש.
רכישת הקרקע וחומרי הבנייה.
רכישת הקרקע מתוארת בספר שמואל. על פי הכתוב שם, רכש דוד המלך את השטח עליו עתיד היה להיבנות בית המקדש הראשון מארוונה, המלך היבוסי (ארוונה לא היה שמו של המלך אלא הביטוי "מלך" ביבוסית):
ספר דברי הימים, מוסיף כי דוד המלך, לפני מותו, סיפק את החומרים שנדרשו לבניית המקדש:
ובהמשכו נאמר עוד:
על פי ספר מלכים, שלמה המלך רכש עצי ארז וברוש מחירם מלך צור, שנשלחו דרך הים בתמורה למזון:
הבנייה.
תיאור בניית המקדש מפורט בספר מלכים. עבודות הבנייה בוצעו בהנחייתו של אומן בשם חירם ממטה נפתלי, שנשלח לשם כך בידי חירם מלך צור, בשנה הרביעית למלכותו של שלמה, במלאכה השתתפו כ-150,000 איש ביניהם 80,000 חוצבים ו-70,000 סבלים כמס אשר גבה שלמה. הבית נבנה מאבני גזית והתקרות ארזים. כמו כן צופו קירות הבית מבפנים ארזים על מנת שיוכלו לצפותם זהב.
בית המקדש החל להבנות בשנה הרביעית למלכותו של שלמה, ובחודש בול (חשוון) בשנה האחת עשרה למלכותו של שלמה, שבע שנים לאחר תחילת הבנייה, נשלמה בנייתו.
בניית המקדש מתוארת גם היא בספר מלכים. הכתוב מתאר את מידות המבנה, החדרים שבו, את החומרים שממנו הוא עשוי, את הקישוטים והכלים, ואת הכרובים הניצבים בו. מבנה המקדש מתואר כבעל גובה של 30 אמות, אורך של 60 אמות ורוחב של 20 אמות. ההערכות של גודל האמה נעות לרוב בין 43-57.6 סנטימטר, ועל פי כך גובהו כ-12.9-17.3 מטרים, אורכו כ-25.8–34.6 ורוחבו כ-8.6-11.5 מטרים.
חנוכת המקדש.
בית המקדש נחנך שבעה ימים מח' בתשרי ועד ערב חג הסוכות שנאמר:
לדעת רבי יוחנן נמשכה החגיגה גם במהלך יום הכיפורים, וזהו יום הכיפורים היחיד שבני ישראל אכלו ושתו.
חלקי המקדש.
בדומה לארכיטקטורה של מקדש מגדול, היו במקדש שלושה חלקים עיקריים:
הדביר עמד על "אבן השתייה", האבן הנמצאת כיום בתוך כיפת הסלע ושימשה לו כדוכן. בחצר המקדש עמד מזבח הנחושת להקרבת קורבנות, ובאמצע ההיכל עמד מזבח עצי שטים מצופה זהב (מזבח הקטורת), שעליו היו מקטירים קטורת.
בית המקדש היה סמוך לבית המלך שלמה ותפס חלק ניכר משטח העיר. הוא עלה בהדרו על כל בתי הפולחן בישראל. הבנייה באבנים מסותתות ומעצי ארז וכן מעשי האומנות בתוך המקדש ומערכת כלי המקדש, היוו חידוש באדריכלות בימים ההם.
האולם.
אולם הכניסה עמד במזרח המבנה. אורכו 20 אמות ורוחבו 10 אמות. גובהו של האולם 120 אמות. בקדמת האולם עמדו שני עמודים שנקראו יכין ובועז שגובהם 18 אמות וראשם 5 אמות סה"כ 23 אמות וראשם היה מגולף בצורת שושן ומעוטר ברימונים ושרשראות כמסופר בספר מלכים:
ההיכל.
רוחבו של ההיכל היה 20 אמות ואורכו 40 אמות. קירותיו צופו עצי ארז שצופו זהב. רצפתו של ההיכל הייתה עשויה עץ ברוש מצופה זהב וקיר ובו פתח עם פרוכת הפריד בין ההיכל לבין הדביר. דלתות ההיכל היו עשויות עץ שמן ומשקופיהם ברוש ומצופות גם הן זהב.
הדביר.
מידות הדביר (קדש הקדשים) היו מרובעות - 20 אמה רוחבו, 20 אמה גובהו, ו-20 אמה אורכו. אחד מההסברים שניתן להבדל בין גובה הדביר לגובה בית המקדש (30 אמה), היה שרצפת הדביר הייתה מוגבהת מעל רצפת ההיכל והאולם ב-10 אמות. רצפת הדביר וקירותיו ותקרתו היו מצופות בעץ ארז ובזהב.