לאחר מלחמת העולם השנייה שיגרו האומות המאוחדות משלחת מיוחדת לברזיל על מנת ללמוד על היחסים הבין-גזעיים במדינה זו, לאור האמונה בנכונותו של המיתוס. החוקרים שבאו זיהו את הפער בין המעמדות של השחורים והלבנים אבל הם הגיעו ממדינות שבהן התופעה כלפי חוץ הייתה אלימה ולעומת זאת בברזיל השחורים קיבלו את העובדה שהם היו במעמד חברתי ירוד ורצו לדמות ללבנים. לכן, הם הסבירו את הבדלי המעמדות הללו לא כגזענות אלא כתולדה של הבדלים כלכליים גדולים במשך דורות רבים. בשנות ה-60 האנתרופולוג מרווין הריס טען שבהיעדר הסכמות לגבי הגזעים בברזיל, אי אפשר היה לקטלג לפי הגזע. קביעה זו שמשה כסיבה רשמית לכך שמרשמי אוכלוסין בברזיל היו נערכים ללא קטגוריה של גזע. הסכמה על הגדרות ברורות לגזעים בברזיל נמנעה בעיקר על ידי שרצה לדכא כל מושג או הגדרה שמהווים תפיסה מנוגדת לזו של"הדמוקרטיה הגזעית". לטענת המצדדים בדמוקרטיה הגזעית כל ההבדלים בין בני גזעים שונים, כלומר הגזענות לכאורה, היו תלויים במצבם הכלכלי הירוד של הלא לבנים וגזענות לא הייתה סיבה בפני עצמה להבדלים אלה. נראה שחוסר העניין של השלטונות בהגדרות כאלה נבע מכך שאפילו הדיון היה לתועלת האפרו-ברזיליים באופן ישיר.
בשנות ה-80 במרשם אוכלוסין שנערך בברזיל משתתפי המרשם נדרשו לראשונה לציין את צבעם. נראה שתושבים לא לבנים רבים התחמקו מהתשובות שחורים ומעורבים, ובמרשם התקבלו בסעיף הצבע 136 תשובות שונות. ניתוח המרשם הצביע על דפוס גזעני ברור נגד האפרו-ברזילאים. פרסומים אלה ושל מחקרים רבים שהפריכו את אמיתותו של מיתוס הדמוקרטיה הגזעית הצביעו על האופנים השונים בהם קיימת גזענות בברזיל. אף על פי כן המיתוס אודות קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל עדיין נפוץ למדי בשיח העממי.
דמוקרטיה גזעית בברזיל
התזמורת הסימפונית ירושלים
התזמורת הסימפונית ירושלים נוסדה בשנת 1938 כתזמורת של תחנת הרדיו שהפעיל שירות השידור של פלשתינה (א"י) "קול ירושלים" ("תזמורת שירות השידור של פלשתינה (א"י)" - The Palestine Broadcasting Service Orchestra) . מנהלה המוזיקלי הראשון היה קראל שלמון. לאחר קום המדינה שונה שמה ל"תזמורת קול ישראל", ולצידה פעלה גם מקהלה. בשנות ה-70 הורחבה ושמה שונה ל"התזמורת הסימפונית ירושלים, רשות השידור". זמן מה לאחר סגירתה של רשות השידור במאי 2017, קוצר שם התזמורת לשמה הנוכחי.
אולם הבית של התזמורת, לקונצרטים והקלטות, הוא אולם הקונצרטים ע"ש הנרי קראון שנחנך בשנת 1986 בתיאטרון ירושלים. בתקופה שהתזמורת הייתה חלק מרשות השידור היא הרבתה להקליט קונצרטים חיים ויצירות לתחנת הרדיו קול המוסיקה.
רפרטואר התזמורת מקיף יצירות מהבארוק עד ימינו. חלק מהיצירות בנות זמננו ניגנה התזמורת בביצוע בכורה עולמי, בהן יצירות משל סופיה גוביידולינה, אנרי דיטייה, אלפרד שניטקה ואחרים. התזמורת מעודדת מלחינים ישראלים, הן בביצוע יצירותיהם והן בהזמנת יצירות חדשות. במשך השנים הופיעו עם התזמורת מוזיקאים מהנודעים בעולם, בהם המנצחים איגור מרקביץ' ואוטו קלמפרר, הפסנתרנים ארתור רובינשטיין, ראדו לופו ויפים ברונפמן, הכנרים אייזק שטרן והנריק שרינג והויולנית טביאה צימרמן.
בחגיגות שנת ה-3000 לירושלים בוצעה בנגינת בכורה יצירתו של קשישטוף פנדרצקי, "שבעת שערי ירושלים". על הקונצרט, שהיה מיזם משותף עם תזמורת רדיו בוואריה, ניצח לורין מאזל. הצלחת היצירה הביאה לביצועה בשנית במינכן, לחגיגות היובל לרדיו בוואריה באפריל 2000.
התזמורת יוצאת לסיורים בינלאומיים באירופה ובארצות הברית ומופיעה מדי שנה בפסטיבל ישראל. כן הוזמנה להשתתף בפסטיבל האופרה הבינלאומי, ב"טורנדוט" מאת פוצ'יני וב"כוחו של גורל" מאת ורדי.
המנצח הצרפתי פרדריק שאזלן נכנס בשנת 2011 לתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, ושם הוא החליף בתפקיד את המנצח האמריקאי ליאון בוטשטיין שכיהן בין השנים 2003–2011 וכיום מכהן כמנצח אורח בר כבוד. שאזלן סיים את כהונתו כמנהל מוזיקלי בתום חוזהו בסוף עונת 2018/19. בפברואר 2019 התמנה המנצח האמריקאי-ישראלי סטיבן סלואן לתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת.
מנכ"ל התזמורת בין השנים 2009–2020 היה יאיר שטרן. במאי 2020 החליף אותו בתפקיד עופר אמסלם, שהיה המנהל של התזמורת האנדלוסית הישראלית.
חיים מרגליות קלווריסקי
חיים מרגליות-קלווריסקי (1868 - 19 בינואר 1947) היה אגרונום, ממונה על ההתיישבות בגליל מטעם חברת יק"א. במסגרת תפקידו רכש 80,000 דונם בגליל התחתון, והקים עליהם שבע מושבות. כן רכש אדמות באזור שבו נשפכים מי הכנרת לנהר הירדן, ועליהן נבנו כנרת ודגניה א'. בתפקידו הרחיב את היישוב היהודי בגליל, טיפח את העבודה העברית ואת מערכת החינוך.
השתדל ליצור קשרים ידידותיים עם השכנים הערבים. יצר קשר בין הנהלת התנועה הציונית לבין המלך פייסל בשנת 1914. אחרי מלחמת העולם הראשונה יצר קשר עם ממשלת סוריה. בסוכנות היהודית ובוועד הלאומי עסק בקשרים עם האוכלוסייה הערבית. תמך בהקמתה של מדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בארץ ישראל; ממייסדיה של ברית שלום. סבר כי ארץ ישראל תוכל להיות חלק מפדרציה במזרח התיכון.
קורות חיים.
נולד בפלך סובאלק בליטא ההיסטורית, אז באימפריה הרוסית (היום בפולין), לאשר ו-שיינה-בלה (לבית מישקובסקי). הוא השלים את לימודי האגרונומיה במונפלייה בצרפת ונשא לאישה את אסתר לבית גליקשטיין, אחותה של רבקה, רעייתו של ד"ר הלל יפה.
בשנת 1895 עלה לארץ ישראל והגיע ליפו. היה מזכיר המסדר הציוני החשאי "בני משה", מיסודו של אחד העם, ביפו. במשך שנתיים עבד כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. הוא יסד את החווה בסֵגֵ'רָה, לימים אילניה ובנה את המושבה משמר הירדן.
בעקבות ניסיון כושל לרכוש אדמות בגליל, שנעשה על ידי יהושע אוסוביצקי מטעם הברון רוטשילד, החליטה יק"א להטיל על קלווריסקי לרכוש אדמות להתיישבות יהודית בגליל. קלווריסקי, בעל הניסיון, ידע כי עם גמר רכישת הקרקע יש להקים על האדמה מושבה חדשה, אחרת הכסף ששולם על רכישת האדמה יונח על קרן הצבי. בחמש שנות פעילותו בגליל התחתון המזרחי רכש קלווריסקי בחבל ארץ זה כ-80,000 דונם.
לכן בשנים 1901–1908 הוקמו שבע מושבות על הקרקעות שטיפל ברכישתם: המושבה כנרת, "מִלְחָמִיָּה", לימים מנחמיה, ממערב לנהר הירדן, יבנאל ובית-גן בבקעת יבנאל (ימה) טבריה, כפר תבור בעבר מסחה שלמרגלות הר תבור, המושבה סג'רה היא אילניה, בצמוד לחוות סג'רה, כיום חוות השומר ומצפה בצמוד לדרך טבריה-נצרת. התכנון היה שהאיכרים יתפרנסו מפלחה ולכן כל אחד קיבל חלקה גדולה של 300 דונם וכן קרקע לבניית בית ולחצר המשק, שכללה רפת, מתבן, ציוד חקלאי ובעלי חיים. החלק האחורי של הבית והחצר שימש לגדולי ירקות ומזון לבעלי החיים, נקרא החצר האחורית "חכורה". כך תוך שנים אחדות נוספו כ-200 איכרים ליישוב היהודי בגליל.
המתיישבים היו מחוסרי קרקע, או בניהם של איכרים מהמושבות בגליל ובשומרון: מטולה, ראש פינה וזכרון יעקב.
אליהם נוספו גם מתיישבים שהתיישבו בגולן ובחורן ונאלצו לעזוב את מקומם בשל התנאים הקשים שבהם חיו, וכן קבוצות פועלים.
משבר המושבות בגליל ופתרונו.
על פניו, התנאים לקיום המושבות בגליל היו טובים: אדמה פורייה, שפע מים, רחוק מביצות, הקצאת כספים על ידי יק"א, איכרים צעירים ובעלי ניסיון בחקלאות, סביבה ערבית שקטה ובראש המפעל עמד "איש ציוני בלב ובנפש, מעורב עם הבריות, בעל שכל טוב ומזג נוח, ויחסו אל עבודתו ואל הפקידים היה יחס נלבב מאד".בפועל, תרס"ה 1905 הייתה שנת בצורת ולכן לא היה כמעט יבול. לא היה כסף לקניית זרעים ולמאכל הבהמות. הפועלים הערבים שעבדו אצל האיכרים, ה"חרתים", לא גילו חריצות יתרה. ואז נחתה עליהם מכה נוספת: תשלום מס לשלטון הטורקי. הביצוע ניתן לקבלנים. אלה דרשו כל שנה את כמות היבול שקיבלו שנה קודם. אם הייתה שנת בצורת, ניתן היה לערער, אבל ההוצאות הכרוכות בכך היו רבות. המושבות הגיעו לידי מצב של קפאון.
פקידות יק"א נחלצה לעזרת האכרים והציעה הסדר חדש:
האכרים לא הסכימו לתנאים. בסופו של דבר: "במרחבי השדות הפוריים ישבו אכרים שהגיעו לעניות מנוולת. והעבודה עברה לידיים של ה"חרתים", כמו במושבות הפלחה הישנות".
בעמק הירדן.
קלווריסקי המשיך בפעילות וקנה 18,000 דונם קרקע בעמק הירדן, מכפר דליקה ומכפר "און-גונה", במקום בו יוצא נהר הירדן מהכנרת. פקידות יק"א לא אישרה את כל הקנייה, היא הסכימה לרכוש שני שלישים מהקרקע. קלווריסקי שכנע את זלמן דוד ליבונטין, שבנק אנגלו-פלשתינה שבניהולו יהיה שותף לרכישה. על אדמות אלה נבנו חוות כנרת שממערב לירדן ודגניה א' שממזרח לירדן.
התיישבות בגליל המזרחי במהלך מלחמת העולם הראשונה.