את לימודיה האקדמיים התחילה בשנת 1962 באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לפילוסופיה ולספרות אנגלית, ובשנה זו גם נישאה לסמיון מירסקי. ב-1963 המשיכה בלימודיה באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות אנגלית ולספרות עברית. בשנת 1964 הפסיקה את לימודיה בירושלים ונסעה עם בעלה למינכן, גרמניה, שם למדה באוניברסיטת מינכן, בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה.
בלי לסיים את התואר חזרה ב-1967 ארצה והתחילה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לספרות אנגלית ולתורת הספרות הכללית, וקיבלה תואר ראשון (בהצטיינות) ב-1971. בשנת 1971 חזרה לאוניברסיטת מינכן, והפעם למדה בחוג ללימודים סלאבים, עם התמקדות בספרות רוסית (חוג ראשי), ובחוגים לספרות גרמנית ואנגלית (חוגים משניים), וכעבור ארבע שנים קיבלה תואר שני, וחזרה לישראל.
ב-1971 פנה אליה מנחם פרי, עורכו של כתב-העת המתוכנן 'סימן קריאה', והציע לה להיות מתרגמת קבועה של הרבעון העתידי. עבודות התרגום הראשונות שלה פורסמו בכתב-העת (בגיליון הראשון, בספטמבר 1972, הופיע תרגומה לסיפור "סמיון" מאת אנדריי פלאטונוב) ובשובה ארצה היא הצטרפה אל בין עורכי המשנה שלו. בין תרגומיה אלה: סיפורת של היינריך בל, אנדריי פלאטונוב, בוריס פסטרנק, אנדריי ביילי, ועוד רבים.
בשנים 1976–1979 לימדה ספרות רוסית וספרות גרמנית בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1979 החליטה לעזוב את החיים האקדמיים ולהתמסר לתרגום, מרוסית ומגרמנית, וקיבלה משרה של מתרגמת ועורכת בהוצאת עם עובד.
עם ייסודה של "הספרייה" (שהתגלגלה אחר-כך ל"הספרייה החדשה") בהוצאת סימן-קריאה/הקיבוץ המאוחד, עברה לעבוד כ"מתרגמת הבית" במסגרת החדשה הזאת. כן העבירה סדנאות לתרגום באוניברסיטת תל אביב, במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית.
מירסקי, בעלת השקפות שמאליות, תקפה בעיתונות בשנת 1992 את מאיה קגנסקיה, מבקרת הספרות שעלתה מברית המועצות. ההתקפה החריפה של מירסקי, שהסתמכה על קריאת מאמריה של קגנסקיה ברוסית, הביאה למעשה לשקיעת מעמדה של קגנסקיה כדמות אינטלקטואלית משפיעה, והיא נותרה עד מותה בשולי המערכת האינטלקטואלית והפוליטית.
בשנת 1994 חזרה לעבוד בהוצאת עם עובד, שם קיבלה עליה, יחד עם אילנה המרמן, את עריכת סדרת-הדגל של ההוצאה, "ספריה לעם". שימשה כעורכת הסדרה לצידם של תרזה בירון-פריד ומשה רון. בסוף 2011 פרשה מ"עם עובד" והצטרפה להוצאת "אחוזת בית".
במשך שנים פרסמה רשימות ומאמרים בענייני ספרות, בין השאר בכתב-העת האקדמי "הספרות", בחוברות הרבעון "סימן קריאה" (שנמנתה עם חברי המערכת שלו) ובמוספים הספרותיים של "הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב"; כן כתבה את הערכים בספרות רוסית, החל באות סמ"ך, ב"אנציקלופדיה העברית".
פרסים והוקרה.
בשנת 1989 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום, ובשנת 1997 – בפרס משרד החינוך למתרגמים, שבו זכתה בשנית בשנת 2007. באותה השנה הוענק למירסקי פרס על מפעל חיים ליצירה בתחום התרגום, במסגרת פרסי שר התרבות לספרות. ובשנת תשס"ח 2008, זכתה בפרס ישראל בספרות, בתחום התרגום:
על מלאכת התרגום העידה:
מירסקי, שהייתה פסנתרנית נלהבת מאז ילדותה, ראתה דמיון רב בין התרגום לבין הנגינה.
לאחר מותה עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה לזכרה בכניסה לביתה בסימטת גן מאיר 8. בנוסף זכתה בפרס שרת התרבות לתרגום עבור תרגום הספר "פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים" מאת תומאס מאן.
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
לאחר מותה:
קונסטנטינוס הראשון
אמילי דונלסון ג'קסון
אחוז חסימה
דלת (חלק מבנה)
טבילה (נצרות)
קורט שושניג
קוּרְט אַלוֹיס יוֹזֶף יוֹהָן שׁוּשְׁנִיג (בגרמנית: Kurt Alois Josef Johann Schuschnigg; 14 בדצמבר 1897 - 18 בנובמבר 1977; קורט אדלר פון שושניג מ-1898 עד 1919) היה פוליטיקאי אוסטרי וקנצלר אוסטריה בשנים 1938-1934.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
שושניג נולד בעיירה ריבה דל גארדה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באיטליה) למשפחת קצינים ותיקה. המשפחה קיבלה תואר אצולה ב-1898. הוא התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי, הגיע לדרגת סגן (לויטננט) ונלחם בחזית האיטלקית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי האיטלקי ושהה באיטליה בשנים 1919-1918. עם ירידת בית הבסבורג מהשלטון, משפחתו איבדה את תואר האצולה. ב-1924, לאחר שסיים לימודי משפטים בפרייבורג ובאינסברוק, פתח משרד לעריכת דין באינסברוק. בשנת 1926 התחתן ונולד לו בן (קורט). אשתו נהרגה בתאונת דרכים ב-1935.
תחילת הקריירה הפוליטית.
שושניג הצטרף למפלגה הנוצרית-סוציאלית וב-1927 נבחר לציר הצעיר ביותר באותה עת בפרלמנט האוסטרי. כדי ליצור משקל נגד למיליצית היימווהר הקיצונית, הקים בשנת 1930 תנועה חדשה (Ostmärkische Sturmscharen). תנועה זו הייתה בעלת אוריינטציה ימנית-שמרנית-קתולית והיו לה שתי זרועות – תרבותית וצבאית. במרד פברואר השתתפה הזרוע הצבאית בדיכוי הרפובליקנים ושלחה כ-4900 איש לקרב. באפריל 1936 התפרקה הזרוע הצבאית מרצונה.
בשנת 1932 מינה הקנצלר קרל בורש את שושניג לשר המשפטים וחבר בוועדה לענייני חוקה.
בשנת 1933 התמנה על ידי הקנצלר אנגלברט דולפוס בנוסף גם לתפקיד שר החינוך.
באפריל 1934 תרם משמעותית לחקיקת צו חירום שביטל את סמכויות הפרלמנט והפך את אוסטריה לדיקטטורה.
ב-25 ביולי נרצח דולפוס על ידי הנאצים האוסטרים בעת ניסיון הפיכה. שושניג הצליח לדכא את ההפיכה ומונה ב-29 ביולי לתפקיד הקנצלר. בגיל 36 הפך לקנצלר הצעיר ביותר באוסטריה עד אותה עת.
קנצלר אוסטריה.
בתחילת שלטונו כקנצלר שימש גם כשר החוץ ושר הביטחון. שושניג המשיך את המשטר הפשיסטי-דיקטטורי, החד-מפלגתי, שהקים דולפוס וניהל מדיניות שעיקריה היו ניסיון לצאת מהמשבר הכלכלי ומאבק בו זמני נגד הסוציאל-דמוקרטים והנאצים (שתי תנועות אלה פעלו במחתרת). תמיכתה של איטליה הפשיסטית בעצמאותה של אוסטריה אל מול גרמניה הייתה הכרחית. אלא שב-1935 כבשה איטליה את אתיופיה וצעד זה הוביל לסנקציות בינלאומיות עליה. היטלר הבטיח לסייע לאיטליה בתמורה להסכמה איטלקית לסיפוח אוסטריה.
ב-1936, ב"הסכם יולי" נאלץ שושניג לקבל מספר דרישות של היטלר בתמורה להכרה גרמנית בעצמאות אוסטריה:
מינוי שני שרים המקורבים לנאצים וקבלת חברים נאצים לשורות "חזית המולדת" (דבר שאיפשר להם לקבל תפקידים בשירות המדינה). כמו כן, בנספח החשאי להסכם הותרה מחדש הופעתם של עיתונים פרו-נאציים. ניתן לומר שהסכם זה היה הצעד הראשון שסימן את סופה של אוסטריה הריבונית. כיוון ש"משמר המולדת" ומנהיגה, שטארהמברג (Ernst Rüdiger Starhemberg), לא שיתפו פעולה עם שושניג, הוא פירק את התנועה, מיזג את חבריה לתוך מפלגת "חזית המולדת" והפך למנהיגה של המפלגה. "חזית המולדת" הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר באוסטריה.
האנשלוס.
ב-12 בפברואר 1938, בהסכם ברכטסגאדן, בעקבות לחצים מצד אדולף היטלר, מונה ארתור זייס-אינקווארט, ראש המפלגה הנאצית האוסטרית, לשר הפנים ושר ההגנה בממשלתו של שושניג.
ב-24 בפברואר, שושניג כינס את הדיאט הפדרלי של אוסטריה ונשא נאום במהלכו אמר כי "אוסטריה תרחיק עד כה ולא יותר," בהתייחסו להסכם מיולי 1936, וגם כן הכריז "עד המוות! אדום-לבן-אדום! אוסטריה!"
שושניג הכריז על משאל עם למען עצמאות אוסטריה, שנועד ליום ראשון ה-13 במרץ, ששאלתו תוכננה להיות "האם הינך בעד אוסטריה חופשייה, גרמנית, עצמאית, סוציאלית, נוצרית ומאוחדת, עם תעסוקה ושוויון לכל מי שמחויב לעם ולארץ האבות?", וקיבל את תמיכת הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים במשאל. הסוציאל-דמוקרטים היו מוכנים לעמוד לצידו בתנאי שפעילותם כמפלגה והקמת איגודים מקצועיים יותרו מחדש. תנאים אלו שושניג קיבל. בלחץ הנאצים האוסטרים בוטל משאל העם יומיים לפני מועד עריכתו, ושושניג אולץ להתפטר. באותו יום בנאומו ברדיו אמר בין השאר שאינו רוצה לשפוך "דם גרמני" ולכן לא יפעיל כוח; את דבריו סיים ב"אלוהים, שמור על אוסטריה". למרות הבטחה של היטלר שלא לפלוש לאוסטריה, חצה הצבא הגרמני את הגבול האוסטרי ב-12 במרץ. לאחר הסיפוח הרשמי ב-13 במרץ נעצר שושניג על ידי הגסטאפו והושם במעצר בית בווינה. זמן קצר לאחר מעצרו התחתן בשנית.
מאסר במחנות ריכוז.
שושניג נחקר במשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין והוחזק במעצר כ-17 חודשים, במהלכם עונה פיזית ונפשית על ידי הנאצים. לאחר מכן נשלח למחנות הריכוז דכאו, ופלוסנבירג. בשנת 1941 הועבר למחנה זקסנהאוזן. בדומה למספר פוליטיקאים וראשי כמורה הוכר מעמדו כאח"ם ועל כן זכה להתגורר בתחומי המחנה עם משפחתו בבית פרטי ונהנה מתנאים שהיו שמורים רק לדיפלומטים. לרשותו הועמדה עוזרת בית שגם ליוותה את אשתו לקניות בעיר, בנו למד בגימנסיה בעיר והם נהנו ממזון עשיר ומגוון. משפט ראווה נגדו תוכנן לאחר סיום המלחמה.
ב-24 באפריל 1945, זמן קצר לפני תום המלחמה, פונה שושניג מזקסנהאוזן עם עוד כ-130 אסירים אח״מים לצפון איטליה, שם הוא שוחרר על ידי האמריקאים ב-4 במאי 1945.
קריירה לאחר המלחמה.
בשנים 1945-1948 התגורר שושניג באיטליה. בנובמבר 1946 הוא ביקר בבלגיה ובפריז. בתחילת 1947 פרסם את ספר זכרונותיו, שנאסר להפצה באוסטריה. מכיוון שגם אוסטריה וגם בעלות הברית לא התירו לו לשוב לאוסטריה, הוא היגר לארצות הברית בפברואר 1947 וקיבל משרת פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סנט לואיס שבמיזורי. במשרה זו החזיק בשנים 1967-1948. ב-1956 קיבל אזרחות אמריקאית. הוא שב לאוסטריה בשנת 1967 ולא עסק עוד בפעילות פוליטית.
שושניג הלך לעולמו במוטרס שבקרבת אינסברוק ב-18 בנובמבר 1977.
הערכת פועלו.