סגנון זה היה הסגנון הרשמי בברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי ויצירות שלא עמדו בדרישות הסגנון הזה לא זכו להפצה כמעט. לאור כך יצירות רבות שלא עמדו בדרישות הריאליזם הסוציאליסטי התפרסמו באופן .
היסטוריה.
לפני עליית הקומוניזם התקיימה ברוסיה הצארית תקופת פריחה בתחומי האומנות (fin de ciecle). פריחה זו הגיעה לאחר פיגור בתחום לעומת אירופה המערבית.
מיד לאחר מהפכת אוקטובר 1917 השלטונות החדשים החלו לעודד את האמנים ליצירה, לצורך תעמולה והפצה של רעיונות הקומוניזם. כך הגיעה בשנים הראשונות לקומוניזם פריחה של סגנונות חדשים באמנות הרוסית: אוונגרד, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם ואחרים. קבוצות האוונגארד חיפשו לשבור מוסכמות חברתיות, גם אם לא בהכרח הזדהו עם המהפכנים הפוליטיים, כך שבין 1917 ל-1925 לא הייתה זו בהכרח אמנות מגויסת.
החל משנת 1925 הלכה וגדלה מעורבותו של השלטון בתרבות ובאמנות. סטלין הורה כי על האמנות להיות לא-אליטיסטית ולפיכך יש ליצור דברים פשוטים, ברורים, קצרים ובעלי מוסר השכל. בשנת 1932, עם סיום תוכנית החומש הראשונה, החליט סטלין על הצורך בארגון מחדש של כל הזרמים והארגונים באמנות בברית המועצות. נאסרו כל הזרמים שלא תמכו ברעיונות השלטון, ויצירה אמנותית הותרה למעשה אך ורק מתוך איגודים ממשלתיים. נאסרה כל התאגדות של אמנים ונדרש איחודם של האיגודים הקיימים, מטרה שהושגה בהדרגה עד ל-1940. השלטון הקים את "איחוד הסופרים הסובייטים", "איחוד הציירים הסובייטים", "איחוד המלחינים הסובייטים" וכו'. לאחר התבססות הרעיון שגם תחום זה נשלט על ידי הממשל הסובייטי נוצר מושג "הריאליזם" בהקשרו הסוציאליסטי, שנבחר והוכרז בתור הסגנון האמנותי היחיד, ויוצרים של אמנות מופשטת ואוונגרדית דוכאו.
עצם הגדרת הריאליזם - תיאור מצב כמו שהוא - לא היה נוח לשלטון הקומוניסטי. ספרים של סופרים ריאליסטים מצרפת, למשל, שתארו את קשיי היום יום של מעמד הפועלים בצרפת, היו אהודים מאוד. אך עיסוק בקשייהם של פועלי ברית המועצות לא הותר ולכן הפך הריאליזם הסוציאליסטי לתיאור מצב אוטופי, עתידני, במקום תיאור המצב הקיים, כלומר: ייצוג הרצוי ולא המצוי. הנושאים שהוצגו: האדם הפשוט, הפועל או האיכר, חסונים ומלאי אופטימיות, נושאים מבט אל העתיד. הציורים היו מלאי צבע לרוב. בתחום הפיסול בולטים פסלי פועלים, איכרים ומנהיגים, ובאדריכלות - הנושקת לסגנון האדריכלות הנאצית - בולטות בנייתם של של "ארמונות תרבות".
בזמן מלחמת העולם השנייה גויסה האמנות הזו להציג את השגי המהפכה למרות הסבל, והיא שימשה כלי בידי סטלין ליצירת זהות לאום סובייטית.
לאחר מות סטלין הייתה הפשרה מסוימת בשליטת הממשלה על האמנות, אך לזמן קצר בלבד. בתקופת ליאוניד ברז'נייב מספר אמנים בולטים שלא היו מוכנים להתיישר עם הקו הרשמי באמנות הוגלו מחוץ לגבולות ברית המועצות.
רק בתקופת הפרסטרויקה החלו לצאת לאור יצירות אשר דוכאו במשך שנים ארוכות, וכן אמנים גולים רבים חזרו לרוסיה.
אגם אירי
היסטוריה של גואטמלה
תרבות אנושית הייתה קיימת בגואטמלה לפחות מהאלף העשירי לפני הספירה. המוכרת ביותר היא תרבות המאיה שהתקיימה כמעט אלפיים שנה עד בוא הספרדים במאה ה-16. אף כי ערי המאיה הקלאסיות שבמחוז פטן ננטשו כבר במאה העשירית לספירה, המשיכו ערי המדינה של הרמה המרכזית להתקיים עד שיעבודן לספרדים החל מ-1523 בידי פדרו דה אלווראדו.
במשך כמעט שלוש-מאות שנה הייתה גואטמלה מושבה של ספרד, עד שזכתה בעצמאות ב-1821. היא הייתה אז חלק מהאימפריה המקסיקנית עד לעצמאותה המלאה כעבור שני עשורים. מעתה ואילך מתאפיינת ההיסטוריה של גואטמלה בתקופות של דמוקרטיה לצד תקופות של מלחמות אזרחים ושל חונטות צבאיות. מלחמת האזרחים שנמשכה 36 שנה ונסתיימה ב-1996, הותירה חותם כבד על החברה הגואטמלית ועודה מקרינה על התנהלותה בימינו.
התקופה הטרום-קולומבינית.
ההוכחות הראשונות להתיישבות אנושית בשטחה של גואטמלה של ימינו מתוארכות לאלף העשירי לפנה"ס, אף כי ממצאים מסוימים, כגון ראשי-חצים מאבן געשית, מתוארכים לאלף ה-18 לפנה"ס. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שתושביה הראשוניים של גואטמלה היו ציידים-לקטים, אך דגימות אבקנים מצביעות על ביות של תירס כבר ב-3500 לפנה"ס . אתרי עתיקות המתוארכים ל-6500 לפנה"ס נחשפו במחוז קִיצֶ'ה שברמה המרכזית, ובאתר סִיפַּקָאטֶה שבמחוז אֶסְקְווִינְטְלָה לחופי האוקיינוס השקט.
ארכאולוגים מחלקים את ההיסטוריה הטרום-קולומבינית של לשלוש תקופות: התקופה הטרום-קלאסית, מהמאה ה-20 לפנה"ס עד למאה השלישית לספירה; התקופה הקלאסית, מהמאה השלישית ועד למאה העשירית, והתקופה הפוסט-קלאסית, שנסתיימה לאחר בוא הספרדים במאה ה-16
. עד לאחרונה נחשבה התקופה הטרום-קלאסית לתקופת התהוות של חקלאים החיים בבקתות, אך תפישׂה זו מתערערת לנוכח תגליות אחרונות מלתקופה זו. בין תגליות אלה ניתן למנות מזבח בקוטר של כשלושה מטרים בלָה-בְּלָאנְקָה שבמחוז סַן מַרְקוֹס מהמאה העשירית לפנה"ס; אתרים פולחניים במִירָאפְלוֹרֶס ובאֶל-נַרָאנְחוֹ משנת 800 לפנה"ס; מסיכות ענק קדומות ביותר; והערים העתיקות נָאקְבֵּה, שׁוּלְנָאל, טִינְטָאל, ווָאקְנָה ואל-מירָאדוֹר, כולן באגן מיראדור שבמחוז פֶּטֶן.
אל מיראדור הייתה העיר המאוכלסת ביותר באמריקה הטרום-קולומבינית, ונמצאה בה הפירמידה הגדולה בעולם, בנפח של 2,800,000 מטרים מעוקבים (כ-200,000 מ"ק יותר מהפירמידה הגדולה של גיזה). מיראדור הייתה המדינה המאורגנת הראשונה שקמה בכל יבשת אמריקה, והיא מכונה ממלכת קאן בטקסטים עתיקים. היו בה 26 ערים, כולן מחוברות ביניהן בכבישים המכונים סַאקְבֵּאוֹבּ, אורכם מספר קילומטרים, רוחבם עד 40 מטרים והם סלולים בגובה 2 עד 4 מטרים מעל פני האדמה ומכוירים. הסאקבאוב נראים היטב מהאוויר גם מבעד ליערות הגשם הסבוכים של מחוז פטן.
התקופה הקלאסית של מסו-אמריקה תואמת את תקופת השיא של תרבות המאיה, ומיוצגת על ידי אתרים רבים מאוד ברחבי גואטמאלה וסביבתה, אך בראש ובראשונה במחוז פֶּטֵן. תקופה זו מאופיינת בבנייה נרחבת של ערים, בהתפתחותן של ערי-מדינה עצמאיות ובקשרים עם תרבויות אחרות במסו-אמריקה. תרבות המאיה נחשבת לאחת החשובות שבתרבויות הילידיות של אמריקה, והתאפיינה בבנייה מפוארת של מקדשים ומבנים אחרים, בפיתוח כתב הירוגליפים מורכב, בריבוד חברתי נוקשה ובדת ציורית, שכללה קורבנות אדם.
תקופה זו נמשכה עד 900 לספירה לערך, כאשר, מסיבות עלומות, דעכה לפתע תרבות המאיה, וערים רבות ננטשו במרכז השפלה. התקופה הפוסט-קלאסית מיוצגת על ידי ממלכות אזוריות כגון האִיצָה והקוֹא-ווֹח באזור האגמים בפטן ובאזור הרמה על ידי המָאם, הקִיצ'ֶה, הקָאקְצִ'יקֵל ועוד. ערים אלה שימרו רבים ממאפייני תרבות המאיה, אך לא הגיעו לעוצמה ולממדים של הערים הקלאסיות.
התקופה הקולוניאלית.
לאחר שגילו האירופאים את העולם החדש, החלו הספרדים לחקור את אגן הים הקריבי בהדרגה ומשלחות ספרדיות הגיעו גם לגואטמלה החל מ-1518. לא חלף זמן רב והמגע עם הספרדים הביא למגפות שהמיטו שואה דמוגרפית על האוכלוסיות הילידיות (כפי הנראה היו אלה אבעבועות שחורות מזן וירואלה). הרנאן קורטס, שהוביל את כיבוש מקסיקו, התיר לגונסאלו דה אלוואראדו ולאחיו פדרו דה אלוואראדו לכבוש את גואטמלה. בתחילה כרת אלבראדו ברית עם בני הקָאקְצִ'יקֵל כדי ללחום נגד אויביהם המסורתיים, הקִיצֶ'ה. לאחר מכן פנה אלבראדו נגד הקאקצ'יקל ובסופו של דבר הביא את האזור כולו תחת שליטה ספרדית.
בתקופה הקולוניאלית הייתה גואטמלה קפיטניה חנרל של ספרד (Capitanía General de Guatemala) וחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. היא השתרעה משטחיהן של מדינות טבסקו וצ'יאפס במקסיקו של ימינו ועד לקוסטה ריקה. האזור לא היה עשיר במחצבים (זהב וכסף) כמו מקסיקו ופרו, ולכן לא יוחסה לו חשיבות רבה. עיקרי תוצרתו היו קנה סוכר, קקאו, צבעים שהופקו מן החי והצומח במקום, ועץ יקר ששימש לעבודות אומנות בכנסיות וארמונות בספרד.
הבירה הראשונה, טֶקְפָּאן, נוסדה ב-25 ביולי 1524 תחת השם "ויה דה סנטיאגו דה גואטמאלה", ומוקמה בקרבת אִישִׁימְצֵ'ה, בירתם של הקאקצ'יקל. כשתקפו הקאקצ'יקל את העיר, הועברה הבירה למחוז סַקָאטֶפּקֶס, ב-22 בנובמבר 1527, למקום המכונה כיום "סיודד וייחה". ב-11 בספטמבר 1541 הוצפה העיר, כאשר האגם שבמכתש הר הגעש אגואה הסמוך קרס עקב גשמים עזים ורעידות אדמה. בעקבות זאת הועברה הבירה לעמק פאנצ'וֹי, כיום אנטיגואה גואטמלה, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. סדרה של רעידות אדמה החריבה את העיר בשנים 1773–1774, ומלך ספרד התיר להעביר את הקפיטניה ל"וירחן דה אל קארמן" בעמק אֶרְמִיטָה, ושם נוסדה הבירה במיקומה הנוכחי ב-2 בינואר 1776.
עצמאות והמאה ה-19.
ב-15 בספטמבר 1821 הכריזה גואטמלה עצמאות מספרד. ב-3 באוקטובר 1821 הקפיטניה של גואטמלה (שהייתה מורכבת מצ'יאפס, גואטמלה, אל סלוודור, ניקרגואה, קוסטה ריקה והונדורס) הכריזה באופן רשמי עצמאות מספרד ומהכללתה באימפריה המקסיקנית. להלכה אזור זה נחשב חלק מספרד החדשה במשך כל התקופה הקולוניאלית, אולם למעשה הוא נוהל בנפרד. פרט לצ'יאפס, ניתקו עצמן המחוזות ממקסיקו מיד לאחר שאגוסטין ה-1 קיסר מקסיקו אולץ לוותר על כסאו.