העימות הבין-דתי היה ככל הנראה הסיבה היחידה למעבר למנהיים. בנוסף, הפיכתה של הטירה הישנה שעל הגבעה לארמון בסגנון הבארוק, הייתה אמורה להיות מבצע קשה ויקר. עם המעבר למישור הצליח הנסיך הבוחר לבנות ארמון חדש, ארמון מנהיים, שעלה בקנה אחד עם שאיפותיו.
יורשו של קרל פיליפ, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, תכנן להעביר את חצרו בחזרה לטירת היידלברג. אף על פי כן, ב-24 ביוני 1764 הכה ברק בבניין החצר (Saalbau) פעמיים ברצף ושוב עלתה הטירה באש, אירוע שגרם לנסיך להבין שזהו סימן משמיים לשנות את תוכניותיו.
בעשורים הבאים נעשו תיקונים בסיסיים במבנה הטירה, אך היא נותרה בעיקרה חורבה.
לאחר החורבן.
ריקבון איטי והתלהבות רומנטית.
ב-1777 היה קרל תאודור לנסיך הבוחר מבוואריה בנוסף להיותו הנסיך הבוחר של פפאלץ והוא העביר את חצרו ממנהיים למינכן. טירת היידלברג תפסה אף מקום פחות מרכזי במחשבותיו והחללים בה שעדיין היו מקורים בגגות נתפסו על ידי בעלי מלאכה. עוד ב-1767 פורקו אבנים מהחומה הדרומית כדי שישמשו לבניית טירת שווצינגן. ב-1784 נסתמו חללי הקמרונות באגף על שם הנסיך אוטו היינריך והטירה בכללותה שימשה כמקור לחומרי בנייה.
כתוצאה מהארגון מחדש של הטריטוריות הגרמניות ב-1803, הפכו היידלברג ומנהיים לחלק מבאדן. קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, קיבל בברכה את התוספות לטריטוריה שלו, אף על פי שהוא ראה בטירת היידלברג כתוספת בלתי רצויה. המבנה היה בתהליכי ריקבון ותושבי העיר עשו שימוש באבנים, בעצים וחלקי ברזל מהטירה לצורך בניית בתיהם. הפסלים והעיטורים של הטירה שימשו גם הם למטרות דומות. המחזאי אוגוסט פון קוצבו הביע את כעסו ב-1803 על כוונתה של ממשלת באדן להרוס סופית את חורבות הטירה. בראשית המאה ה-19 הפכו חורבות הטירה לסמל התנועה הפטריוטית כנגד נפוליאון.
עוד לפני 1800, הגיעו למקום אומנים כדי לצפות בנהר בגבעות ובחורבות הטירה כמכלול אידיאלי. התיאור המוצלח ביותר של מכלול זה היה זה של הצייר האנגלי ויליאם טרנר ששהה בהיידלברג מספר פעמים בין השנים 1817 – 1844 ויצר ציורים רבים של העיר ושל הטירה. הוא וחבריו לתנועה הרומנטית לא היו מעוניינים בתיאורים נאמנים של המבנה ונתנו לעצמם יד חופשית ביצירותיהם. לדוגמה, בציורי הטירה של טרנר מתוארת הטירה במקום גובהה הרבה יותר במעלה הגבעה בהשוואה למקום בו היא ניצבה במציאות.
מושיעה של טירת היידלברג היה הרוזן הצרפתי, שארל דה גריימברג. הוא נאבק בממשלת באדן שראתה בטירה "חורבה ישנה עם שפע של עיטורים חסרי טעם ומתפוררים" וחתר לשימורו של המבנה. עד 1822 הוא שימש בהתנדבות כשומר הטירה והוא התגורר לזמן מה באגף הזכוכית (Gläserner Saalbau), שם הוא היה יכול לפקוח עין על חצר הטירה. זמן רב לפני שהחלו לשמר מבנים בגרמניה, היה דה גריימברג האדם הראשון שהביע עניין בשימור ובתיעוד של הטירה, רעיונות שמעולם לא עלו בדעתם של הרומנטיקנים. דה גריימברג ביקש מתומאס א. לגר להכין את המדריך הראשון לטירה. יחד עם ציורי הטירה שלו, שמהם הופקו עותקים רבים, קידם דה גריימברג את חורבות הטירה וכך משך תיירים רבים לעיר.
תכנונים ושימור.
השאלה אם יש צורך לשחזר את הטירה בשלמות נדונה במשך זמן רב. ב-1868 טען המשורר וולפגנג מילר פון קוניגסווינטר שיש לשחזר את הטירה במלואה והוביל לתגובות חריפות באספות הציבוריות ובעיתונות.
ב-1883 הקימה הדוכסות הגדולה של באדן את "משרד השדה של הטירה" בניהולו של יוזף דורם בקרלסרוהה, יוליוס קוך כמפקח הבניין המחוז ופריץ זייץ כאדריכל. המשרד הכין תוכנית מפורטת לשימור או לתיקון המבנה המרכזי של הטירה. עבודתם הושלמה ב-1890 וכתוצאה מכך החליטה וועדת מומחים מכל רחבי גרמניה שבעוד שבנייה מחדש, חלקית או מלאה, של הטירה היא בלתי אפשרית, שימור המצב הנוכחי בא בחשבון. רק בניין פרידריך, שחלקיו הפנימיים ניזוקו בשריפה, אך הוא לא חרב, היה אמור לזכות לשימור. עבודה זו התבצעה בין השנים 1897 – 1900 על ידי קרל שפר בעלות עצומה של 520,000 מרקים.
חורבות הטירה והתיירות.
בתיאור העתיק ביותר של היידלברג משנת 1465 מוזכר שאת העיר "פוקדים לעיתים קרובות זרים", אך העיר לא הפכה להיות מוקד משיכה לתיירים עד לתחילת המאה ה-19. דה גריימברג הפך את הטירה לנושא נפוץ על תמונות שבישרו את הופעתן של הגלויות. באותה עת ניתן היה למצוא את תמונות הטירה על גבי מזכרות כמו ספלים. תנועת התיירות לטירה קיבלה דחיפה עצומה כאשר קושרה היידלברג לרשת הרכבות ב-1840.
במאה ה-20 הפיצו אמריקאים את שמה של הטירה מחוץ לאירופה. כך ביקרו את הטירה לעיתים קרובות גם תיירים יפנים במסגרת טיוליהם לאירופה. בראשית המאה ה-21 מבקרים את היידלברג יותר משלושה מיליון תיירים בשנה. רוב התיירים הזרים מגיעים מארצות הברית ומיפן. מוקד המשיכה החשוב ביותר, על פי סקרים שנערכו על ידי המכון הגאוגרפי של אוניברסיטת היידלברג, היא הטירה ונקודות התצפית שעליה.
הנשר הרומי
העיט הרומי
נשר הלגיון
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה (באנגלית: "Academy of Nutrition and Dietetics", בראשי תיבות: AND) היא ארגון התזונאים הגדול ביותר בארצות הברית, ובו למעלה מ-100,000 חברים, רובם תזונאים ודיאטנים מוסמכים ואנשי מקצוע ואקדמיה בתחום תורת התזונה.
הארגון נוסד בשם "איגוד התזונה האמריקאי" בשנת 1917, ושינה את שמו לשם "האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה" בשנת 2012.
תולדות הארגון.
הארגון נוסד בשם "איגוד התזונה האמריקאי" בשנת 1917 בקליבלנד, אוהיו, על ידי קבוצת נשים ששמה לה למטרה לסייע לממשלת ארצות הברית לשפר את איכות המזון ובריאות הציבור. משרדי החברה נמצאים כיום בשיקגו, אילינוי.
בראשיתו היו בארגון 58 חברים. הוא צמח לכ-1000 חברים בשנות השלושים, כ-60,000 בשנות השישים, וכ-100,000 כיום.
בשנת 1973 השיק הארגון את "שבוע התזונה הלאומי", ואחריו אורגנו אירועים דומים כמו "חג הדיאטנים" ולאחרונה "חודש התזונה הלאומי" המצוין בכל חודש מרץ בארצות הברית.
הארגון שינה את שמו לשם "האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה" בשנת 2012 על מנת לשקף את המומחיות המדעית והאקדמית של חבריו.
מבנה ארגוני ומימון.
לארגון משרדים בשיקגו ובוושינגטון די. סי. לארגון יש מספר תת-ארגונים, בהם ועדת ההסמכה לתורת התזונה, ועדת פעולה פוליטית-אקדמית, וקרן האקדמיה. ישנן גם קבוצות של חברים על פי תחומי התמחות, בהן תזונת הגיל השלישי, תזונתם של אמריקאים-פיליפינים, תזונת אמריקאים-מוסלמים, וארגון השחורים לענייני תזונה.
שווי נכסי הארגון בשנת 2015 היה כ-48 מיליון דולר, מתוכם כ-11 מיליון דולר שהתקבלו כדמי חברות, וכ-7.4 מיליון דולר שהתקבלו מבחינות הסמכה. הארגון רשם הפסד תפעולי של 3.4 מיליון דולר באותה שנה, לאחר רווחים של כ-35 מיליון דולר ובניכוי הוצאות תפעוליות של 38.4 מיליון דולר. לאחר קיזוזים שונים פורסם הפסד תפעולי נטו של כחצי מיליון דולר.
באותה שנה קיבל הארגון 1.1 מיליון דולר בחסויות מתאגידי מזון, בהם קוקה-קולה ופפסיקו.
עמדות הארגון והשפעתו.
הארגון מפרסם כתב עת מקצועי המשפיע על הדיון הציבורי והחקיקה בנושאי תזונה, בריאות ובטיחות מזון. פרסומי הארגון מצוטטים בקביעות בפרסומים מובילים בעולם, בהם "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "USA Today" ו"לוס אנג'לס טיימס". בשנת 2010 הוזכר הארגון כ-7 מיליארד פעמים בכלי התקשורת.
גופי המחקר של הארגון פרסמו עמדות שונות שזכו לפרסום, בהן:
בשנת 2016 פרסמה האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה נייר עמדה על תזונה צמחית, המעדכן מסמך דומה משנת 2009. נייר העמדה קובע לראשונה "שתזונה צמחונית וטבעונית יכולה לספק יתרונות בריאותיים משמעותיים לעומת תזונה שאינה כזאת", בהם מדד מסת גוף נמוך יותר וסיכון נמוך יותר להשמנה, סוכרת מסוג 2, לחץ דם גבוה, מחלות לב וכלי דם וסוגי סרטן מסוימים.
פרסומי הארגון.
הארגון מוציא לאור ירחון מקצועי המבוסס על ביקורת עמיתים בשם Journal of the Academy of Nutrition and Dietetics הנחשב לכתב העת החשוב ביותר בתחום התזונה.
כמו כן פרסם הארגון מספר רב של ספרים ומדריכים בתחום התזונה.
בשנת 1980 נערך על ידי הארגון כתב עת בשם Food/2 בשיתוף משרד החקלאות האמריקאי, ובו המלצות תזונה, בהן ההמלצה להפחית את כמויות השומן הרווי והכולסטרול. לאחר לחץ מצד תעשיות המזון הוסרו ממנו הפרקים על שומן הרווי וכולסטרול. צעד זה זכה לגינוי מפי תזונאים רבים.
הסמכות בתחומי התזונה.
הארגון מרכז תהליך של הסמכת מומחים בתחומי התזונה בשני מסלולים:
הארגון פועל להגדרת תקנים מחמירים בנושא הרישוי המקצועי בתחומי התזונה, ורושם את התארים אותם הוא מעניק כסימני מסחר רשמיים. לדברי הארגון, התקנים אותם קבע לאנשי מקצוע המספקים ייעוץ תזונתי נועדו לשרת את הציבור, ולגרום לו לקבל מידע מדויק ומקצועי.
מיזם "ילדים אוכלים נכון".
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה יזמה תוכנית בשם "ילדים אוכלים נכון" בשנת 2010 בתיאום עם תוכנית דומה של ממשלת ארצות הברית שמטרתה להילחם בתופעת ההשמנה אצל ילדים. במסגרת המיזם מרצים חברי הארגון על חשיבותה של תזונה איכותית בבתי ספר, וכן עורכים מפגשי הסברה עם משפחות, נציגי קהילות וקובעי מדיניות.
כמו כן הוקם אתר אינטרנט ובו טיפים לתזונה בריאה, כתבות, סרטוני וידאו ומתכונים. בין השאר יש באתר מדריכים לקניית מזון בריא, בישול מאכלים עם ערך תזונתי גבוה, וכיצד לאכול בריא בבית ומחוץ לבית.
מחלוקות.
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה ספגה ביקורת על קשריה עם תאגידי מזון ועם תעשיית התרופות.