עקומת לאפר ממחישה קשר מתמטי בין הכנסות ממסים ושיעורי מס, ונעשתה פופולרית על ידי הכלכלן ארתור ב. לאפר ב-1974. כלכלת צד-ההיצע תלויה מאוד בהשלכות הנובעות מהקשר שמציגה העקומה. הוא מראה כי שיעורי מס גבוהים יכולים לעיתים להקטין את בסיס המס, מה שיוביל לירידה בהכנסות ממסים. בשל ההשפעה שמפעילים המיסים על ההכנסה הממוסה, ייתכן שהתאמת שיעורי המס לא תוביל לשינויים יחסיים בהכנסות ממסים. לכן, חלק מהכלכלנים מצד-ההיצע מתעקשים כי הורדת שיעורי מס גבוהים תגרום לגידול בהכנסות ממסים.
עקומת לאפר מגלמת עמדה של כלכלת צד-ההיצע: ששיעורי מס והכנסות ממסים הם שונים, כאשר הכנסות הממשלה ממסים זהות בשיעור מס של 100% כפי שהן בשיעור מס של 0%, וההכנסה מקסימלית איפשהו בין שני אלה, לאו דווקא בשיעור של 50%. כלכלני צד-היצע טענו כי בסביבת שיעורי מס גבוהים הורדת שיעורי המס תגרום להגדלת ההכנסות או להפסדי הכנסה קטנים יותר ממה שניתן היה לצפות בהסתמך על אומדנים סטטיים בלבד של בסיס המס הקודם.
זה הוביל את תומכי צד-ההיצע לעודד הפחתות גדולות בשיעורי מס ההכנסה השולית ורווחי הון כדי לעודד השקעות גדולות יותר, מה שייצר יותר היצע. ג'וד וואנישקי ורבים אחרים דוגלים בביטול מוחלט של מס רווחי הון. ההיצע המצרפי המוגדל אמור לגרום לביקוש מצרפי מוגבר, ומכאן המונח "כלכלת צד-היצע".
היסטוריה.
רייגנומיקס (השיטה הכלכלית של רייגן).
בארצות הברית, פרשנים לעיתים קרובות משווים כלכלת צד-היצע עם רייגנומיקס. ממשלו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן קידם את המדיניות הפיסקלית שלו כמבוססת על כלכלת צד-היצע. רייגן הפך את כלכלת צד-ההיצע לביטוי שגור בכל משק בית, והבטיח הפחתה כללית בשיעורי מס ההכנסה והפחתה גדולה עוד יותר בשיעורי מס רווחי הון. במהלך מסע הבחירות של רייגן לנשיאות ב-1980, הדאגה הכלכלית המרכזית הייתה אינפלציה דו ספרתית, אותה תיאר רייגן כ"יותר מדי דולרים רודפים אחרי מעט מדי סחורות". הוא הבטיח דרך הדרגתית ולא כואבת להילחם באינפלציה.
במעבר ממדיניות מוניטריסטית קודמת, יו"ר הפדרל ריזרב, פול וולקר, יישם מדיניות מוניטרית הדוקה יותר, כולל צמיחה נמוכה יותר של היצע הכסף כדי לשבור את הפסיכולוגיה האינפלציונית ולסחוט את הציפיות האינפלציוניות מהמערכת הכלכלית. לכן, תומכי צד-ההיצע טוענים כי הרייגנומיקס התבססה רק באופן חלקי על כלכלת צד-היצע.
הקונגרס תחת רייגן העביר תוכנית שתפחית מיסים בשווי עצום של 749 מיליארד דולר במשך חמש שנים. המבקרים טוענים כי הפחתת המיסים הגדילה את הגירעונות התקציביים של הממשלה הפדרלית בעוד שתומכי רייגן טענו כי הגירעון התקציבי היה פוחת אלמלא הגדלות מסיביות בהוצאות הצבאיות, שהיו הכרחיות בתקופת המלחמה הקרה. כתוצאה מכך, ג'ייסון הימוביץ' תיאר את רייגן - יחד עם ג'ק קמפ - כתומך גדול בכלכלת צד-היצע בפוליטיקה, ושיבח שוב ושוב את מנהיגותו.
מבקרי הרייגנומיקס טוענים שהיא לא הצליחה לייצר הרבה מהרווחים המוגזמים שהבטיחו חלק מתומכי צד-ההיצע. פול קרוגמן סיכם מאוחר יותר את המצב: "כשנבחר רונלד רייגן, לשוחרי צד-ההיצע הייתה הזדמנות לנסות את הרעיונות שלהם. למרבה הצער, הם נכשלו". למרות שהוא זיכה את כלכלת צד ההיצע על היותה מוצלחת יותר מהמוניטריזם, שלטענתו "הותירה את הכלכלה בהריסות", הוא הצהיר שכלכלת צד-ההיצע הניבה תוצאות "שלא הגשימו את מה שהיא הבטיחה", ותיאר את תאוריית צד-היצע בתור "ארוחות צהריים חינם, אגדה".
שנות קלינטון.
קלינטון חתם על "חוק איחוד התקציבים של אומניבוס משנת 1993", אשר העלה את שיעורי מס ההכנסה על הכנסות מעל 115,000 דולר, יצר מדרגות מס גבוהות נוספות עבור הכנסות תאגידיות מעל 335,000 דולר, הסיר את המגבלה על מיסי מדיקר, העלה את מיסי הדלק והגדיל את דמי הביטוח הלאומי, ועוד העלאות מס שונות. פרנקל ואורזג תיארו את "השמרנות הפיסקלית הפרוגרסיבית" של חבילת 1993: "שמרנות פיסקלית פרוגרסיבית כזו משלבת ניסיונות צנועים של חלוקה מחדש (המרכיב הפרוגרסיבי) ומשמעת תקציבית (המרכיב השמרני הפיסקאלי). כך כללה חבילת 1993 הפחתת הוצאות משמעותית והעלאות מס. אבל היא ריכזה את העלאות המס על משלמי המס בעלי ההכנסה הגבוהה, תוך הרחבת משמעותית של הזיכוי למס הכנסה, "Head Start" ותוכניות ממשלתיות אחרות המיועדות למשתכרים נמוכים יותר". העלאות המס הובילו להכנסות גדולות יותר (ביחס לקו בסיס ללא העלאת מס).
הצעת החוק זכתה להתנגדות נחרצת על ידי הרפובליקנים, במיוחד על ידי ג'ון קייסיק ומצליף המיעוט ניוט גינגריץ', שיצאו בהתקפה נחרצת על כך שהחוק עלול לגרום לאובדן מקומות עבודה ולהורדת הכנסות הממשלה הפדרלית.
הכלכלן פול קרוגמן כתב ב-2017 שהעלאות המס של קלינטון על העשירים היוו דוגמה נגדית לדוקטרינת הפחתת המס בצד ההיצע: "ביל קלינטון סיפק מבחן ברור, על ידי העלאת המיסים על העשירים. הרפובליקנים חזו אסון, אבל במקום זאת הכלכלה פרחה ויצרה יותר מקומות עבודה מאשר תחת רייגן".
כלכלן צד-ההיצע אלן ריינולדס טען שעידן קלינטון מייצג המשך של מדיניות מס נמוך (משנות ה-80):
"במציאות, מדיניות המס לא הייתה חד משמעית טובה יותר בשנות השמונים מאשר בשנות התשעים. שיעור מס ההכנסה הגבוה ביותר היה 50 אחוזים מ-1983 עד 1986, אך מתחת ל-40 אחוזים לאחר 1993. ומס רווחי הון היה 28 אחוזים מ-1987 עד 1997, אך רק 20 אחוז בשנים הפורחות של 1997-2000. בכנות, היו דברים טובים ורעים בשתי התקופות. אבל גם בשנות השמונים וגם בשנות התשעים הייתה מדיניות מס הרבה יותר חכמה מזו שהייתה לנו מ-1968 עד 1982".
שנות טראמפ.
תומכי צד-היצע, לאפר והפרשנים הכלכליים סטיבן מור ולארי קדלו מילאו תפקידים בולטים בגיבוש המדיניות הכלכלית של טראמפ בכך שייעצו לו לגבי הפחתת המס שלו, כמו גם עידודם להוריד חסמי סחר. לאפר ומור כתבו ספר משנת 2018 על המדיניות, "Trumponomics". הכלכלן גרגורי מנקיוב סקר את הספר ב-Foreign Affairs, ואפיין את ההצהרות סביב מדיניותו של טראמפ כ"כלכלה של הונאה". הוא מתח ביקורת על המחברים על כך שהם חוזרים "כמו תוכי", ללא בושה, על טענותיו של הנשיא על שיעורי הצמיחה השנתיים בתקופתו, שלטענתו של טראמפ היו טובים אך הנתונים הראו ששיעורי הצמיחה היו נמוכים מהצפוי, אך גרגורי גם מזכה אותם על כך שהם ממשיכים לתמוך בתפיסת הקונצנזוס הכלכלי שסחר חופשי טוב לכולם, בניגוד לדעות המרקנטיליסטיות של הנשיא.
טראמפ יישם קיצוץ מס הכנסה של יחידים וחברות שנכנס לתוקף ב-2018. הפרופסור לכלכלה של רוטגרס, פארוק לנגדנה, טען כי הפחתות המס של טראמפ הן דוגמה למדיניות מס של תאוריית צד-היצע, תוך ציון מכתב תמיכה של כלכלנים הקשורים זה מכבר לתאוריית צד-היצע, המתאר אותן ככאלה.
חלק מהתומכים בהורדת המיסים ב-2017 שיישם ממשל טראמפ טענו כי הפחתות המס יהיו נייטרליות, כלומר לא ישפיעו על הכנסות הממשלה הפדרלית. התומכים טענו זאת לפני העברת הפחתות המס והמשיכו לטעון כי הפחתות המס החזירו את עצמן בשנים שלאחר הפחתות המס; ה-CBO העריך ב-2017 כי הפחתות המס יגדילו את הגירעונות, וניתוחים שפורסמו בהמשך הראו כי הפחתות המס אכן הגדילו את הגירעונות. הניו יורק טיימס דיווח באוגוסט 2019 כי: "הרמות הגוברות של 'דיו אדום' (ביטוי ציורי לגירעון) נובעות מירידה חדה בהכנסות הפדרליות לאחר הפחתות המס של מר טראמפ ב-2017, שהורידו את שיעורי המס של יחידים ותאגידים, וכתוצאה מכך זרמו הרבה פחות כספי מס למשרד האוצר. ההכנסות ממסים עבור 2018 ו-2019 נפלו ביותר מ-430 מיליארד דולר ממה שמשרד התקציבים חזה שיהיו ביוני 2017, לפני אישור חוק המס באותו דצמבר".
תאוריית מדיניות פיסקלית.
מדיניויות פיסקליות בצד-היצע נועדו להגדיל את ההיצע המצרפי, בניגוד לביקוש המצרפי, ובכך להרחיב את התפוקה והתעסוקה תוך הורדת מחירים. ישנן כמה סוגים כלליים של מדיניויות מהסוג הזה:
אחד היתרונות של מדיניויות כאלה הוא שהסטת עקומת ההיצע המצרפית כלפי חוץ פירושה שניתן להוריד את המחירים יחד עם הרחבת התפוקה והתעסוקה. זאת בניגוד למדיניויות צד הביקוש (למשל, הוצאות ממשלתיות גבוהות יותר), שגם אם הן לעיתים רחוקות מוצלחות, הן נוטות ליצור לחצים אינפלציוניים (כלומר, להעלות את רמת המחירים המצרפית) כאשר עקומת הביקוש המצרפית זזה כלפי חוץ. השקעה בתשתיות היא דוגמה למדיניות שיש בה אלמנטים בצד הביקוש והן בצד ההיצע.
כלכלת צד-היצע גורסת כי מיסוי מוגבר מפחית בהתמדה את הפעילות הכלכלית בתוך מדינה ומרתיע השקעות. מיסים פועלים כסוג של חסם סחר או מכס שגורם למשתתפים כלכליים לחזור לאמצעים פחות יעילים לסיפוק צורכיהם. ככזה, מיסוי גבוה יותר מוביל לרמות נמוכות יותר של התמחות ומקצועיות, וגורם ליעילות כלכלית נמוכה יותר, כפי שמומחש על ידי עקומת לאפר.
לכלכלנים בצד ההיצע יש פחות מה לומר על השפעות הגירעונות ולפעמים מצטטים את עבודתו שלרוברט בארו הקובעת שגורמים כלכליים רציונליים יקנו איגרות חוב בכמות מספקת כדי להפחית את שיעורי הריבית לטווח ארוך.
השפעה על צמיחה כלכלית והכנסות ממסים.
ברוס בארטלט אמר ב-2007 כי "תומכי תאוריית צד-ההיצע טענו שקיצוצי מס מסוימים, בנסיבות מיוחדות מאוד, עשויות להעלות את ההכנסות הפדרליות, אבל היום מקובל לשמוע את מקצצי המיסים טוענים, באופן בלתי סביר, שכל הפחתת המיסים מעלה הכנסות".