כתב ויליאם הזליט: "שיילוק הוא שונא טוב, "אדם שלא פחות חטאו לו מאשר חטא". אם הרחיק לכת בנקמתו, הרי שיש לו עילות חזקות לשנאתו כלפי אנטוניו, אותה מסביר בכח שווה של רהיטות והגיון. הוא נראה כאוצר הנקמה של עמו; אשר ההרגל של דאגות מפני עלבונות ופגיעות יומיומיות הקשה את מזגו בקמצנות מתמשכת, והקשיחו כנגד הבוז של האנושות, מה שמוסיף רק מעט ליומרות הניצחון של אויביו. יש חוש צדק חזק, מהיר ועמוק מבולבל בתרעומתו המרה והמרירה".
הנרי לוינגסטון ויתרס כתב: "משגיאה אחת יש להימנע מלכתחלה, ההנחה ששקספיר התכוון לתקוף או להגן על היהודים כאומה בדמותו של שיילוק. כתיבה "עם מטרה" במובן הצר איננה דרכו... שיילוק הוא קמצן, אך קמצן שיש לו כח גדול של החלטיות ויכולות אינטלקטואליות נעלות. חסרונו העיקרי אינו היעדר רגש, אלא שימוש לא נכון בו. הוא כה רחוק מלהיות דמות קשה כאבן וחסרת רגישות, עד שמופיע כבעל-תשוקה וחם-מזג באופן מופרז. אכזריותו איננה זו של לב קר, אלא האכזריות הנוראה יותר של רגישות מעוותת ורוגזת. היא קרובה יותר לזעם של אותלו מאשר לזדון של יאגו".
וולטר אלכסנדר ריילי כתב על שיילוק: "אנטוניו ובסניו הם צללים חיוורים של בני אדם ביחס לדמות הזו הטרגית, הכחושה, אשר אהבתו לעמו עמוקה כמו לחייו; המבקש את הגורם האנושי כנגד ההתאכזרויות של דעות קדומות; שיש בשנאתו משהו מהאצילות של רגש פטריוטי; שלבו נרגש מזכרונות רכים אפילו כשמבכה על זהוביו הגנובים; שלבסוף מודח, ללא מחאה, לעלבון ולשכחה."
שיילוק על הבמה.
אדמונד קין, השחקן השייקספירי הדגול, הוא שהחל לשחק את שיילוק באופן אוהד במחצית השנייה של המאה ה-19, בעוד שלפני כן שוחק התפקיד באופן דוחה וליצני, או כמפלצת של רוע בל ישוער.
מכאן ואילך היה מקובל לשחק את שיילוק באופן אוהד, כאדם הדורש את נקמתו המוצדקת (מסורת שהופרה רק לעיתים רחוקות). כך, בגרסה הקולנועית משנת 2004 בכיכובו של אל פצ'ינו מתחיל הסרט בתיאור של חיי הגטו היהודי בוונציה, בו מופלים היהודים לרעה, ומסתיים בתיאור של שיילוק המוחרם על ידי הקהילה היהודית בשל התנצרותו.
המחזה בעברית.
על הבמה העברית הועלה המחזה מספר רב של פעמים:
ג'ביל
מרק בלוך
מרק לאופולד בנימין בלוך (בצרפתית: Marc Léopold Benjamin Bloch; 6 ביולי 1886 – 16 ביוני 1944), היה היסטוריון יהודי צרפתי של ימי הביניים בצרפת ומייסד אסכולת האנאל. בלוך נרצח בידי הנאצים כחבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
חייו.
בלוך נולד בליון שבצרפת, לגוסטב בלוך, פרופסור להיסטוריה עתיקה, ולשרה (לבית אבשטיין). הוא למד היסטוריה וגאוגרפיה באקול נורמל סופרייר שבפריז בין השנים 1904 ו-1906, ובהמשך השתלם גם באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת לייפציג.
בין 1905–1907 שירת בצבא צרפת והגיע לדרגת סמל. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים, הגיע לדרגת קפטן וזכה באות לגיון הכבוד. בין 1909–1912 השתלם במסגרת מלגה מקרן תייר (Thiers), וב-1913 פרסם את חיבוריו הראשונים.
בלוך השלים ב-1920 את הדוקטורט שלו בנושא "מלכים וצמיתים" (Rois et Serfs), על שחרור צמיתים בידי מלכי צרפת. הוא לימד באוניברסיטת שטרסבורג, ורק בשנת 1936 מונה לפרופסור להיסטוריה כלכלית בסורבון בפריז ונהייה שם ב-1937 פרופסור מן המניין.
עם הפלישה הגרמנית לצרפת, גויס בלוך לצבא ושוחרר אחרי תבוסת הצבא הצרפתי. עם הכיבוש הנאצי של צפון צרפת סולק בלוך מהסורבון ב-1940, בשל יהדותו. שלוש שנים אחר כך הצטרף למחתרת הצרפתית בליון, והגיע שם למעמד בכיר. ב-8 במרץ 1944 נתפס בידי הגסטפו, נכלא ועונה. ב-16 ביוני הוצא להורג ביער, עשרים וחמישה קילומטרים צפונית לליון, ביחד עם 29 חברי מחתרת נוספים.
ב-1998, בתום מאבק ארוך, האוניברסיטה למדעי רוח וחברה של שטרסבורג נקראה על שמו של בלוך "אוניברסיטת מרק בלוך". ואולם, ב-2009 אוניברסיטה זו אוחדה עם אוניברסיטת שטרסבורג ואיבדה את מעמדה כאוניברסיטה עצמאית.
עבודתו.
ב-1924 פרסם בלוך אחד ממחקריו המפורסמים ביותר: "Les rois thaumaturges: étude sur le caractère surnaturel attribué à la puissance royale particulièrement en France et en Angleterre" ("מגע הקסם של המלכים: מחקר אודות האופי העל טבעי המיוחס למלכים, בעיקר בצרפת ובאנגליה"). במחקרו הוא חקר מסורת עתיקה, לפיה מגע ידיו של המלך יכול לרפא אדם ממחלת שחפת בלוטות הלימפה ("סקרופולה"). מטרתו הייתה להבין כיצד נתפס הנס במחשבה העממית וכיצד הוא סייע לשוות למוסד המלוכה אופי על טבעי. לעבודה זו של בלוך הייתה השפעה רבה לא רק על תחום ההיסטוריה החברתית של ימי הביניים, אלא גם על חקר האנתרופולוגיה התרבותית.
ב-1929 ייסד בלוך יחד עם לוסיאן פבר את כתב העת אנאלים (שנתונים/ רשומות) של ההיסטוריה הכלכלית והחברתית (Annales d'histoire économique et sociale). כתב עת זה מופיע (נכון ליוני 2008) בשם אנאל: היסטוריה, מדעי החברה. משם כתב העת נגזר שמו של זרם חדשני במחקר ההיסטורי: "אסכולת האנאל". בספרו על המאפיינים המקוריים של ההיסטוריה הכפרית הצרפתית (caractères originaux de l'histoire rurale française, 1931) הוא פרץ דרכים חדשות במחקר, כשהפך את ההשוואה השיטתית - במקרה זה, בין אנגליה לצרפת - למרכיב מרכזי בניתוח תבניות העומק של החברה הכפרית. ממש ערב מלחמת העולם השלים מארק בלוך את ספרו המונומטלי החברה הפיאודלית (La Société féodale), שהתפרסם בשני חלקים בין 1939–1940. בספרו תיאר את הקשרים בין האדונים לבין המשועבדים להם, את דרכי השלטון בחברה הפיאודלית ואת אחזקת הקרקע בתקופה זו, וכן את תנאי הקיום החומריים והלכי הרוח שהיוו רקע להתפתחות החברה הפיאודלית. גם בספר זה השתמש בכלי ההשוואה השיטתית.
לצד מחקריו הפרטניים והאתגר האינטרדיסציפלינרי שגילם כתב-העת אנאל, בלוך הותיר חותם רב חשיבות על ההיסטוריוגרפיה (חקר הכתיבה ההיסטורית) גם באמצעות ספרו הבלתי גמור "אפולוגיה על ההיסטוריה או מקצועו של ההיסטוריון" (Apologie pour l'histoire ou métier d'historien), עליו שקד לפני מותו, בו דן בכמה בעיות יסוד של המחקר ההיסטורי וניסח פתרונות מקוריים. ספרו האחרון של בלוך, "תבוסה משונה" (L'Étrange Défaite) שפורסם לאחר מותו, עוסק בסיבות העמוקות לכשלונו של צבא צרפת בעמידה מול מלחמת הבזק הגרמנית ב-1940.
בלוך מחה נגד הגדרת ההיסטוריה כ"מדע העבר", וטען שעצם ראיית העבר ככזה שיכול להיות אובייקט למדע, הוא מגוחך - והציע הגדרה משלו: "ההיסטוריה היא המדע של האנשים בזמן".
משרוקית
משרוקית היא כלי שבאמצעותו ניתן להפיק צלילי שריקה באמצעים מלאכותיים.
במשרוקית, נוצר הצליל מפיצול של זרם האוויר על פני חיץ או מכשול חד, כך שנוצרות מערבולות אוויר שהדהודן בתיבת תהודה יוצר את גל הקול. בדומה לשריקה באמצעות השפתיים, משמשת המשרוקית לתקשורת בלתי-מילולית. יתרונה הוא בעוצמתה הגבוהה, ובתפעולה שאינו דורש מיומנות מיוחדת.
משרוקית משמשת, בין השאר, שופטי ספורט - למתן מסרים לספורטאים; פקחים וכרטיסנים בתחנות רכבת - להעברת מסר לנהג הקטר; שוטרים - לאזהרת עבריינים, שומרים - להזעקת עמיתיהם בעת סכנה, וכדומה.
בחילות הים של מדינות שונות משתמשים במשרוקית מיוחדת הקרויה "משרוקית רב המלחים" (Boatswain's pipe; מבטאים "בוסן פייפ" - Bosun pipe). המשרוקית שימשה בעבר להעברת פקודות בספינה, וכיום למחוות כבוד והצדעה לאורחים רמי מעלה העולים לסיפון הספינה.
הציקלופדיה של צ'יימברס
רב-מודד
רב-מודד (באנגלית: Multimeter) הוא מכשיר מדידה שתפקידו למדוד גדלים חשמליים כגון מתח, זרם, התנגדות, קיבול והשראות. מכונה לעיתים "אוומטר" (AVOmeter) מתוך ראשי התיבות של היחידות של הגדלים הנמדדים - A (אמפר), V (וולט) ו-O (אוהם).
התצוגה ברב-מודד היא באחת משתי שיטות:
יתרונו הגדול של רב-מודד דיגיטלי על האנלוגי הוא בכך שהוא מאפשר ממשק עם רכיבים דיגיטליים אחרים, כדוגמת מחשב.
רב מודד מאגד למעשה מספר מכשירי מדידה. הדגמים הבסיסיים מאגדים בדרך-כלל: מד-מתח, מד-זרם ומד-התנגדות. המכשירים המתקדמים יותר מאגדים מודדים נוספים.
שרה גבורת ניל&quot;י
פס צבירה
פס צבירה הוא רכיב חשמלי שנועד לקבע מתח בנקודה מסוימת - בדרך כלל בתחילתם של קווי הולכה. פסי צבירה יכולים להיות חיצוניים (כגון קווי מתח עליון), פנימיים (כגון במבנה בו קיימים צרכנים רבים) או מקומיים (כגון פסים בלוח חשמל).
פסי צבירה מחוברים למקור מתח כלשהו, אחד או יותר, ואליהם מתחברים קווי ההולכה השונים. המבנה של פסי צבירה מאפשר לנתק פיזית קווים מחוברים אליהם מבלי לפגוע בפעולתם התקינה. בפסים אליהם מחובר יותר ממקור מתח אחד, ניתן גם לנתק את מקורות המתח מבלי לפגוע בתפקוד המערכת.
מבנה של פסי צבירה.
פסי הצבירה מיוצרים בעיקר מנחושת אלקטרוליטית, בעלת תכונות חשמליות. קיימים פסי צבירה מצופים בבדיל כדי שיתאימו לכבלים מאלומיניום (המתכת השנייה למוליכות חשמלית אחרי הנחושת). קיימים גם פסי צבירה עשויים אלומיניום.
גודלם של פסי צבירה והמרחק בו הם מותקנים זה מזה נובעים ממספר פרמטרים:
בשל הזרמים הגבוהים העוברים בפסי צבירה והמרחק ההכרחי ביניהם מהווים פסי צבירה מקור לשדה מגנטי הנובע מלוחות חשמל.
מיתני