הוא פגש במשפחות היהודיות לראשונה באוגוסט 1940, בשעה שהמשפחות היו בחופשת קיץ. קשרי ידידות נרקמו עם המקומיים כולל העם כומר המקומי. לאחר מכן נפגשו שנית גם בקיץ 41 ו-42. הכומר טאנטלו התיידד עם אנריקו אורבייטו. הכל השתנה לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943. משפחות אוריבייטו ופאסיפיצ'י נמלטו לאזור הנופש כי הם חשו לא בטוחים בבתיהם. עם הכיבוש הנאצי החליט אנריקו לפנות לידידו הכומר לעזרה, אך בהיעדרו פנה לאחותו דומניקה ולבעלה אדולפו דאנג'לו שהציעו לו מקלט ללילה. למחרת חזר טאנטלו והציע מקלט למשפחות אלו ולילדיהם למרות הסכנה הכרוכה בכך. הוא הציג אותם בפני אנשי הכפר כבני משפחתו והם שהו בשם חסות הכנסייה במשך 9 חודשים. כקתולי מאמין הוא גילה רגישות לצורכיהם הדתיים. הוא סיפק להם ספרי תנ"ך, נהג לברך אותם בשבת שלום בימי שישי בערב וכך עזר להם לזכור את תאריכי לוח השנה היהודיים במיוחד פסח. לצורך עריכת סדר פסח הוא סיפק להם כלים חדשים ומעט מצרכים, כך הוא הסתיר אותם עד שביולי 1944 הם עזבו וחזרו לרומא.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה המשיכו המשפחות לשמור עמו על קשר. כאשר לקה במחלת ריאות המשפחות עזרו לו לקבל טיפול רפואי מיטבי. ב-1947 טאנטלו נפטר.
בשנת 1969 פורסמה הביוגרפיה הראשונה אודותיו באיטלקית על ידי גיטניו מיולו (Gaetano Maelo).
ב-31 במאי 1978 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם.
בשנת 1995 פורסמה ביוגרפיה נוספת אודותיו באיטלקית על ידי הסופר האיטלקי ניקולינו סאראלה (nicolino sarale).
פורום המלחינות והמבצעות בישראל
פורום המלחינות והמבצעות בישראל הוא עמותה שקמה במטרה לייסד, לבסס ולקדם את הנוכחות של מלחינות ישראליות בתוך הנוף המוזיקלי-תרבותי הישראלי, ולהביא להכרה נרחבת במוזיקה הנכתבת על ידן. העמותה נוסדה בשנת 2000 על ידי המלחינה הגר קדימה כפורום המלחינות בישראל. בשנת 2014 פתחה העמותה את שעריה למבצעות והחלה להשתמש בשמה הנוכחי. באותה שנה הפך פורום המלחינות בישראל לארגון מוזיקלי, המאגד מלחינות ומבצעות ישראליות ומתנהל בחסות מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב.
הפעילויות שקדמו להקמת הפורום.
להקמת "פורום המלחינות בישראל", קדמו מספר אירועים. ביניהם: התגבשותה של קבוצת מלחינות פעילות ביוזמתה של הגר קדימה, הפקה משותפת של קונצרט המלחינות הראשון - "טלאים" וכינון האספה הראשונה של מלחינות בישראל ב-7 ביולי 2000.
עשרים וחמש מלחינות הגיעו לאספה המכוננת, בה הוחלט פה אחד על הקמת עמותה של מלחינות ישראליות. כיו"ר העמותה בחרו המלחינות בד"ר הגר קדימה - המלחינה הישראלית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בקומפוזיציה (UCSB - אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, 1988). הקונצרט הראשון בישראל שהוקדש כולו ליצירות של מלחינות ישראליות, "טלאים", התקיים באוגוסט 2000 במוזיאון תל אביב, ובאותו חודש הפך "פורום המלחינות בישראל" לעמותה בישראל.
הסיבות להקמת הארגון ולקיומו כיום.
במבט היסטורי, דור המייסדים של המוזיקה הישראלית כלל רק מלחינה אחת, ורדינה שלונסקי (1990-1905), שקיבלה בשנת 1931 פרס ראשון לאשה מלחינה מטעם ממשלת צרפת, על יצירתה "פואמה עברית לקול ופסנתר". רק ארבעים ושתים שנה מאוחר יותר, בשנת 1973, זכתה שלונסקי להכרה גם בארץ עם קבלת פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית. בין המלחינות האחרות שאינן עמנו היום, ראוי להזכיר את ירדנה אלוטין, מרי אבן אור, חיה ארבל, ונעה בלאס. שלונסקי ואלוטין היו המלחינות היחידות, מתוך כארבעים מלחינים ישראליים, שעליהן נכתב ערך במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים של 1980. מאז שלונסקי ועד 2016, זכו רק שלוש מלחינות נוספות לקבל את פרס אקו"ם על מפעל חיים במוזיקה קונצרטית: ציפי פליישר, בטי אוליברו ושרה שוהם. הילת בן קנז זכתה בפרס אנגל להלחנה לשנת 2011.
בבדיקות סטטיסטיות שערך פורום המלחינות בישראל בשנים הראשונות לקיומו, התברר שבעוד המלחינות היוו כשליש מכלל המלחינים בישראל – חלקן בשידורים, הזמנות, הקלטות וביצועים של מוזיקה קלאסית ישראלית הגיע לחמישה עד עשרה אחוזים. עד שנת 2000 לא היו בארץ מרצות להלחנה. המלחינה הראשונה בישראל שכיהנה כמרצה, ובהמשך כפרופסור, להלחנה, הייתה בטי אוליברו באוניברסיטת בר-אילן. עד 2016, אוליברו היא המלחינה היחידה שלה מעמד אקדמי כזה. בבדיקת תוכניות קונצרטים של גופי ביצוע בארץ, התברר כי מבין מספר עשרות יצירות ישראליות מקוריות שבוצעו בששים שנותיה הראשונות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית - רק 6 יצירות היו מאת מלחינות. בקרב גופי ביצוע אחרים התגלה מצב דומה, כולל גופי ביצוע של מוזיקה בת זמננו.
תמונת המצב שהתבהרה, אם כן, הייתה של עשרות מלחינות פעילות בתחום הקונצרטנטי שהן הקהל והן הממסד אינם מודעים לקיומן, ומאות יצירות ויותר שנכתבו ונכתבות באין להן שומע. "פורום המלחינות בישראל" קם אפוא מתוך תחושת הכרח בשינוי תמונת מצב זו, ומאז הקמתו ועד היום, לחם חוקו הוא העלאת המודעות לקיומן ואמנותן של מלחינות ישראליות.
"פורום המלחינות בישראל" הוא מאז היווסדו ועד היום פלורליסטי בתפיסתו, ומקדם בברכה מוזיקה מאת מלחינות מכל הסגנונות והסוגות.
עד תחילת שנת 2016, הפיק פורום המלחינות בישראל 3 פסטיבלים, 38 קונצרטים, 9 סדנאות והרצאות ו-4 תוכניות רדיו, שהוקדשו במלואם למוזיקה מאת מלחינות ישראליות בתחום המוזיקה הקונצרטית ובוצעו על במות מרכזיות בארץ על ידי טובי הנגנים הישראליים. פעילות זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים בשינוי ייצוגן של מלחינות קונצרטיות ישראליות בתרבות הישראלית בעשור הראשון של המאה ה-21. כיום, יש יותר מלחינות מוכרות, יש שיפור בכמות הביצועים ובמספר השמעותיהן על הבמות, ויותר מלחינות מוזמנות לכתוב יצירות עבור גופי ביצוע מוזיקליים. מלחינות ישראליות הולכות והופכות מתופעה נדירה לחלק מהמארג התרבותי המקומי. זהו תהליך שטרם נשלם, ופורום המלחינות בישראל ממשיך בפועלו להביא לייצוג מלא של מלחינות בנוף המוזיקלי הישראלי.
יושבות הראש של פורום המלחינות בישראל:
האימפריה התדמורית
האימפריה התדמורית היית אימפריה קצרת שנים שהתקיימה בין השנים 267–272 לספירה. שמרכזה היה בעיר תדמור בשטח סוריה של היום. הממלכה העצמאית נשלטה על ידי זנוביה שעלתה לשלטון לאחר שבעלה אודַינַת נרצח בשנת 267, ובנו וַהבַּלַת היה בן שנה בלבד. גבולות האימפריה הגיעו עד להרי הטאורוס בצפון ולאוקיינוס ההודי בדרום וכללה בשטחה את סוריה, ערב, ארץ ישראל, חלקים מאסיה הקטנה ומצרים.
בשנת 271 החליט הקיסר אורליאנוס להשליט סדר באימפריה, כבש את תדמור ולקח את זנוביה בשבי. שנה לאחר מכן התדמוריים מרדו, מה שגרם לאורליאנוס הקיסר להשמיד את תדמור כליל ולהביא לסיום האימפריה התדמורית.
רקע.
תדמור התהוותה סביב נווה מדבר בדרום מזרח סוריה. לתדמורים הייתה עליונות מסחרית ואסטרטגית משום שהיה להם מרכז מסחרי על נהר הפרת, דבר זה הקנה להם אפשרות להעביר סחורות מן המזרח התיכון אל מסופוטמיה. תדמור סופחה אל האימפריה הרומית, אך מועד הסיפוח אינו ידוע, ישנם אזכורים של כוח צבאי רומי המוצב בתדמור כבר מהמאה השניה.
עליית האימפריה.
האימפריה הרומית הייתה יציבה עד לשנת 235 שבה נרצח אלכסנדר סוורוס והאימפריה נכנסה למשבר ואנרכיה, בתקופה שנודעה כמשבר המאה השלישית. המשבר התבטא במספר דברים כגון חוסר יציבות שלטונית, חילופים תכופים של קיסרים, משבר כלכלי אדיר שגרם לאינפלציה ולירידת היקף המסחר ופלישות זרות ממזרח וממערב. האמצעים שנקטה האימפריה הרומית כדי להתמודד עם המשבר גרמו להתרופפות תחושת הביטחון, הן ביטחון בנפש והן ביטחון ברכוש. המיסים הועלו, הוחרמו בגדים, בהמות ומזון לצורכי צבא ונלקחו תושבים ובהמות לעבודות כפייה מטעם המדינה. הממונים על אכיפת חוקים חדשים אלו היו בעלי משרות עירוניות, ביצוע התפקיד דרש מהם להיות אחראים לתשלום מלא של המיסים וביצוע הגזרות בעירם, הם החלו להתחמק ולברוח מתפקיד זה, בשל הקושי באחריות על הביצוע של הדרישות הקשות מבני עירם. על רקע משבר זה שנקרא גם "המשבר של המאה השלישית", עלתה זנוביה לשלטון.
אודינת בעלה של זנוביה היה נאמן לקיסרות הרומית, הוכר כשותף לה, והיה ממונה על החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 267 נרצח אודינת, והשלטון עבר לאשתו זנוביה ולבנו בן השנה והבלת, עם כל הסמכויות שהיו לו. המלכה החדשה זנוביה רצתה לנצל את המשבר של הקיסרות כדי לכבוש את החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 268/9 כבשו התדמוריים את אנטיוכיה שבסוריה ועם צבא של 70,000 איש מתדמור ומסוריה ועם בעלי ברית מקומיים של זנוביה, השתלטו על מצרים התחתונה והשאירו שם חיל מצב של 5,000 איש. במהלך הכיבוש הראשון, היה נציב מצרים פרובוס בחוץ לארץ ועסק בגירושם של הגותים מאסיה הקטנה וכאשר שב למצרים הצליח להתגבר על חיל המצב והם חזרו לסוריה, אך התדמורים שבו וכבשו את כל מצרים התחתונה למעט אלכסנדריה. פרובוס התאבד כדי לא ליפול בשבי התדמורים. התדמורים המשיכו בניסיונם להשתלט על כל מזרח האימפריה, פלשו לאסיה הקטנה והגיעו עד ים השיש.
נפילת האימפריה.