המכון הקים רשת בתי דין לממונות ארצית בשם ארץ חמדה גזית, הכוללת תשעה בתי דין – בירושלים, רמת גן, חיפה, בית שמש, קצרין, עפרה, פתח תקווה, קריית גת וכפר יונה, ובית דין לערעורים. בנשיאות הרשת עמד עד לפטירתו הרב זלמן נחמיה גולדברג, ובהנהלתה התורנית מכהנים רבנים כמו הרב יעקב פילבר, יעקב אריאל, הרשל שכטר ועוד. עד לפטירתם כיהנו בה גם הרבנים אהרן ליכטנשטיין ונחום אליעזר רבינוביץ. לצידה של ההנהלה התורנית, עומדת הנהלה ציבורית הכוללת ראשי קהילות, עורכי דין ואנשי עסקים.
לרשת שתי מטרות עיקריות: 1. להוות חלופה יעילה לבית המשפט עבור המעוניינים בפתרון משפטי במסגרת הלכתית כשרה ועל פי התורה וההלכה.
2. לשמש כגשר בין דתיים וחילוניים, באמצעות הצעת מערכת מקצועית ורגישה כחלופה להליך משפטי יקר הקורס תחת עומס.
קיומה נובע מתוך הכרה בכך שהתורה מעניקה פתרון והתמודדות אף לבעיות המורכבות והמתוחכמות ביותר של הכלכלה המודרנית. על פי ערכי הצדק, היושר והמוסר. בית הדין נועד ליישם את ערכי התורה וההלכה בחיים המודרניים המשתנים, בכל תחומי החיים הציבוריים והעסקיים.
מכונים נלווים.
מכון "התורה והמדינה" ומכון "משפט והלכה בישראל" פועלים תחת ארץ חמדה,
אגפים ופעילות נוספת.
בנוסף לכולל האברכים, מפעיל מכון ארץ חמדה עוד מספר מוסדות ותוכניות.
מנהיגות תורנית בקהילות העולם.
המכון הקים תוכנית לימודים המיועדת למוסמכים לרבנות דוברי שפה זרה, המיועדים לכהן כרבני קהילות יהודיות ברחבי העולם, בה הם משתלמים בהכשרות הנצרכות לכך. התכנית מופעלת בשיתוף עם המזרחי העולמי
בין התחומים עליהם מושם דגש במסגרת זו: לימוד עיוני בסוגיות הש"ס ורכישת כלים למדניים, התמקדות בליבון נושאים אקטואליים בהלכה, מחשבת ישראל – עיסוק בכתבי גדולי הראשונים והאחרונים ויישמום בסוגיות אקטואליות בעולם המודרני, תנ"ך – סוגיות בעיון ובבקיאות תוך השלכה להבנת האתגרים של זמנינו, שימוש תלמידי חכמים, קורסים במנהיגות והבנת צורכי הפרט והכלל, כלים לייעוץ, גישור, עמידה בפני קהל, ועוד.
תוכנית ללימודי שמיטה.
בשנת ה'תשע"ה פתח המכון את תוכנית הלימודים 'שנת השבע', תוכנית שבועית המלווה את שנת השמיטה ובנויה מחוברות הכוללות מקורות, שאלות למחשבה ועיון ומבחן אמריקאי. התכנית מתקיימת במקביל בעשרות מוקדים ברחבי הארץ הכוללים אלפי לומדים, כאשר קבוצה המעוניינת לקיים אצלה לימוד כזה פונה למכון ומקבלת את חומרי הלימוד והעזרים, וליווי ללימוד.
"מורינו".
בעקבות הצלחת תוכנית לימודי השמיטה, הוקמה מטעם המכון תוכנית נוספת בסגנון דומה, שמה הוא "מורינו" – ומטרתה הקפת נושאים בהלכה יומיומית (בחלק "אורח חיים" שבשולחן ערוך), ברמה פחותה מזו הנצרכת לקבלת סמיכה. המותאמת לציבור הרחב יותר. היא כוללת גם מערך נוסף של לימודי שמיטה.
בוגרי הכולל.
משמשים לרוב כדיינים (בהם, כ מחצה מהדיינים הדתיים לאומיים בבתי הדין הרבניים), ר"מים וראשי ישיבות בישיבות הסדר, ראשי כוללים ורבני יישובים, והוא נחשב לאחד מהכוללים החשובים במגזר הדתי לאומי.
בין בוגרי הכולל נמנים:
גלדיולה
סייפן (מסוק)
סייפן (פירושונים)
דנפ&quot;ת
הטקטיקה של חיל הרגלים
הטקטיקה של חיל הרגלים כוללת בתוכה תמרונים ומהלכים אשר שימשו בעת מלחמה משחר ההיסטוריה הצבאית. חיל רגלים הוא החיל העתיק ביותר שיצרו עמי העולם, ומאז ומעולם נחשב לחשוב ביותר בכל צבא והיה בעל תפקיד משמעותי בכל הקרבות החשובים של העולם העתיק, ימי הביניים והעת החדשה. כיום יחידות רגלים מהוות את עלית הצבא המודרני. הטקטיקה של חיל הרגלים משתנה בהתאם לתנאי השטח, היריבים ואף סוגי הנשק שהשתנו במהלך הדורות.
מטרת רוב התמרונים הייתה לנפץ את חזית היריב, להגיע לאגפו ואם אפשר לעורפו. הצד המתגונן ניסה להתנגד לשאיפות אלו על ידי הגדלת עומק המערך והצבת כוחות קלים וניידים יותר באגפיו. עתודה קבועה הופיעה רק בשלב מאוחר יותר באימפריה הרומית.
העת העתיקה.
רקע.
חיל הרגלים היה החיל העיקרי ברב העולם בעת העתיקה, למעט באזור הערבה האירואסייתית שמרחביה הפתוחים מעודדים שימוש בפרשים, ובאזור מסופוטמיה ומצרים שם היו גם חילות רכבים המצוידים במרכבות וחמושים בקשתות או חניתות. עם הזמן שימוש בפרשים התרחב גם לחלקים אחרים בעולם.
הטכנולוגיה של העת העתיקה איפשרה שימוש בנשק קר בלבד והוא השפיע על הטקטיקה האופיינית של חיל הרגלים בתקופה זו. לרב החיילים התחלקו לשני חלקים עיקריים: חיילים החמושים בנשק לקרב מגע כגון חרבות, חניתות וכיוצא באלה וחיילים החמושים בכלי הטלה למיניהם כגון קשתות, כידוני הטלה וכו'.
בתקופה זו המדינות לא החזיקו בדרך כלל צבא לאומי שגויס מקרב האזרחים, אלא האזרחים היו חייבים בשירות צבאי לראש המדינה וכך הצבא היה למעשה מיליציה ולא צבא סדיר. לצד הכוחות המיליציוניים, כלל הצבא מרכיב קבוע של שכירי חרב מלכותיים או יחידות קבועות אחרות. פרקטיקה זו השתנתה בצבא הרומי אחרי הרפורמה של מאריוס בסוף המאה השנייה לפנה"ס והקמתו של צבא קבע סדיר שמבוסס על חיילים שמקבלים שכר ולא גיוסי אד-הוק למיליציה.
צורת הלחימה.
רגלים כבדים.
חיל רגלים כבד - אלו חיילים שעוטים שריון רב וחמושים בנשק כבד כגון חרבות, חניתות וכיוצא באלה. החיל התחיל להתפתח בשומר והגיע לשיאו בעת העתיקה ביוון ורומא. החיל התחיל לשקוע בימי הביניים לטובת האבירים הרכובים על סוסים. יחד עם זאת, באזורים מסוימים באירופה, דוגמת שווייץ וספרד נשארה מסורת עשירה של חילות רגלים כבדים מהעת העתיקה והם המשיכו לשגשג באזורים אלו עד העלמות השריון.
המערך האופייני לרגלים כבדים הוא פלנקס או מבנה אחר שבו החיילים צמודים זה לזה על מנת לנצל את הפוטנציאל שגלום בשריונם. רגלים כבדים נשאו לרוב גם מגן גדול שהיווה חלק חשוב במערך שלהם. חימוש אופייני לרגלים כבדים כולל נשקי מוט כגון רומח רגלים וחניתות, אך גם נשק לטווח קרוב דוגמת חרבות, פגיונות וגרזנים. דוגמה לחי"ר כבד היא ההופליטים היוונים או הלגיונרים הרומאים.
רגלים בינוניים.
חיל רגלים בינוני - בדומה לרגלים כבדים, גם רגלים בינוניים עוטים שריון, אך ככלל משקלו קטן יותר מזה של הרגלים הכבדים. הרגלים הבינוניים היו נפוצים בכל רחבי אירופה ואסיה, כולל סין ויפן. תפקידם העיקרי היה תמיכה בחי"ר הכבד, תפיסת משלטים, איוש המצודות ומעברי הרים. יתרונו על החי"ר הכבד היה ביכולת טובה יותר לפעול בשטח משובש דוגמת יערות והרים. מערך אופייני לחיל רגלים בינוני - לחימה במבנה מפוזר מעט, אך יחד עם זאת כזה ששומר על המבנה ההתחלתי. דוגמה לחי"ר הבינוני היא הפלטסטים היוונים.
רגלים קלים.
חיל רגלים קל - רגלים ללא שריון, או כמעט ללא שריון. חמושים במיני כידונים להטלה, קשתות, קלעים וכיוצא באלה. תפקידם העיקרי המטרת חצים וקליעים אחרים על האויב ממרחק מה. העדר השריון גרם לכך שהיו פגיעים מאוד להתקפת רגלים כבדים מהם או להתקפת פרשים שהייתה יכולה להסתיים בטבח המוני של הרגלים הקלים. לכן, תמיד שאפו להילחם לצד רגלים כבדים או בשטח משובש שבו פרשים לא יצליחו להגיע אליהם. דוגמה טובה לחי"ר קל היא זו של הווליטים הרומים. יחידות קשתים רבות נחשבות לחי"ר קל.
העת החדשה (עד המאה ה-19).
סוגי חיל רגלים.
בעת החדשה התחילו להתפתח סוגי חי"ר נוספים, כשהחלוקה הבסיסית ל"קלים" ו"כבדים" נשארה. ההבדל היה לא במשקל השריון, כי השריון יצא משימוש בעת החדשה, אלא בחימוש. הרגלים הקלים קיבלו רובים מקוצרים יותר (רובי קרבין), ציוד קל יותר והיו ניידים יותר יחסית לרגלים הכבדים, שנקראו בדרך כלל רגלים סדירים (line infantry). תפקיד הרגלים הקלים נשאר זהה - הטרדת האויב, הצבת מארבים ולחימה בשטח משובש. הרגלים הסדירים סודרו בדרך כלל בשורות על מנת לירות במטחים מתוזמנים היטב ביריביהם.
כלי הנשק.
בתחילת העת החדשה, במאה ה-15, חיל הרגלים עדיין חומש בנשק קר רב. חיילים החמושים בכלי ירי דוגמת הארקבוז (רובה פרימיטיבי) שולבו עם חיילים החמושים בחניתות, רמחים וכיוצא באלה. השילוב נבע מהצורך להתגונן נגד חיל הפרשים. אחרי שהחייל ירה בארקבוז, הוא היה חסר יכולת הגנה נגד הפרש המסתער לעברו. רק נשק מוט יכול היה לעצור את הסתערות הפרשים ולכן היה צורך להגן על הארקבוזרים מפני הפרשים על ידי סיפוחם ליחידות של נושאי רמחים. השימוש בארקבוזרים היה דומה לשימוש בקשתים. לרוב הציבו אותם באגפי הכוח או לפניו. הארקבוז היה נשק לא יעיל, זמן טעינתו היה רב, דיוקו היה נמוך ביותר. קשת ארוכה וקשת אופקית עלו עליו בכל פרמטר אפשרי כמעט, אך לימוד השימוש בארקבוז היה קצר בהרבה. לכן, אפשר היה לאמן בפרק זמן קצר קבוצה גדולה מאוד של חיילים להשתמש בנשק זה.
עם הזמן, הארקבוז התפתח למוסקט בסוף המאה ה-16. במאה ה-17, הארקבוזים יצאו מכלל שימוש והצבאות חומשו במוסקטים בלבד. המוסקט היה כבד פי 2 מהארקבוז. יתרונותיו העיקריים כוללים טווח גדול יותר, דיוק רב יותר, קצב אש גבוה יותר ויכולת חדירת שריון משופרת (דבר שגרם בסופו של דבר ליציאת שריון הגוף משדה הקרב). בראשית המאה ה-17 המוסקטרים עדיין שולבו עם נושאי רמחים להגנה נגד פרשים. רק במחצית השנייה של המאה ה-17 ירד הצורך לספח את המוסקטרים ליחידות של נושאי רמחים עם המצאת כידון הרובה (מעין פגיון ארוך או רומח קצר, שמותקן על קנה הרובה).
הטקטיקה.
המבנים הטקטיים העיקריים שהיו בשימוש היו שילובי נושאי רמחים עם מוסקטרים, שדרות ושורות.
שילובים של נושאי רמחים עם מוסקטרים הגיעו לרמתם הגבוהה ביותר בספרד. שם פותח מבנה שנקרא "טרציה". המבנה היה דומה למשולש, כשהמוסקטרים ניצבים בקודקודיו. המבנה היה יעיל למדי והשתמר בספרד עד החלפתו בטקטיקה קווית.