המועדון כולל לובי מפואר, ממנו ניתן לעלות למסעדה במעלית זכוכית עתיקה. באולם האוכל נמצא אוסף הרהיטים העתיקים של ליליאן דיסני, וכן רהיטים שונים שנעשה בהם שימוש בסרטי דיסני ובהם - תא הטלפון שנעשה בו שימוש בסרט "המיליונר השמח ביותר", וכן שולחן עץ אגוז מצופה שנעשה בו שימוש בסרט "מרי פופינס".
וולט דיסני תכנן שהמועדון יופעל על ידי אודיו אנימטרוניקס שישמעו את מה שהמבקרים במקום אומרים להם באמצעות רמקולים המותקנים במנורות ואז מפעילים שישמעו את השיחות יפעילו את הרובוטים בהתאם - המערכת לא הותקנה במלואה, אף שב"חדר הגביעים" (Trophy Room) ישנו קונדור שהיו רובוט אודיו אנימטרוניקס.
בדיסנילנד שבטוקיו ממוקם המועדון במרכז הרחוב המרכזי החוצה את הרחוב הראשי של ארצות הברית.
גאי ברימן
גיא ברימן (באנגלית: Guy Berryman; נולד ב-12 באפריל 1978) הוא הבסיסט של להקת הרוק הבריטית קולדפליי.
ברימן נולד בקירקלדי לאם ממוצא יהודי, בסקוטלנד, ועבר בגיל 12 לקנט שבאנגליה. הוא מנגן על גיטרת בס מאז גיל 13, והוא גדל על מוזיקת פאנק (Funk) וגרוב. אביו היה מהנדס במנהרת התעלה, ובעקבות כך, בחר ברימן במקצוע ההנדסה כשלמד באוניברסיטת לונדון. לאחר מכן הוא עבר למקצוע האדריכלות, ממנו נשר לאחר כשנה על מנת להתמקד בניגון בלהקת קולדפליי, כשבמקביל עבד תקופה כברמן.
בשנת 2004 הוא התחתן עם ג'ואנה בריסטון בסיטי של וסטמינסטר. ב-17 בספטמבר 2006, נולדה בתם ניקו. במרץ 2007 התגרשו בני הזוג. מ-2014 מאורס ברימן לדוגמנית ההולנדית קשיה גריטס, ולזוג בן.
ברימן מושפע בין היתר מג'יימס בראון, הביטלס ופינק פלויד.
מרים גלזר-תעסה
מרים גלָזֶר-תעסה (נולדה ב-11 באוגוסט 1929) היא מחנכת ואשת ציבור ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם הליכוד, וכסגנית שר החינוך, התרבות והספורט.
ביוגרפיה.
נולדה בשם מרים תעסה בשנת 1929 בחוביש שבתימן, למשפחה שומרת מסורת, בתם של שרה ויששכר תעסה. בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בשכונת נווה צדק בתל אביב. למדה בבית הספר לבנות ולאחר מכן בגימנסיה הדתית "תלפיות". בשנת 1945, בעודה תלמידת תיכון, החלה לפעול בהגנה, אולם עברה לאצ"ל לאחר חצי שנה. תחילה פעלה בחת"ם (חיל תעמולה מהפכני) ועסקה בתעמולה וגיוס חברים חדשים לארגון ולאחר מכן צורפה לח"ק (חיל הקרב) ובמסגרתו השתתפה בניסיון להחרים כסף מבנק ברקליס ברחוב אלנבי בתל אביב. שימשה גם כמפקדת בארגון. עם סיום לימודיה החלה ללמוד בסמינר לוינסקי, אך כעבור שנה, ב-1948, נשלחה להשתתף במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. עם שובה ב-1949 הייתה למדריכה וחברת הנציבות הארצית של בית"ר (1950–1955). ב-1955 שירתה תקופה קצרה בצה"ל.
משנת 1950 ועד בחירתה לכנסת ב-1981 הקדישה את זמנה לחינוך. היא החלה לעבוד כמורה בבתי ספר בסביבות תל אביב, ובמשך כשלושים שנה (1980-1951) פעלה כמחנכת בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי בבאר יעקב, שאותו גם ניהלה לסירוגין.
בשנת 1973 השלימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1975 תואר שני בבית המדרש לרבנים באמריקה (הסמינר התאולוגי היהודי).
מ-1976 עבדה במקביל כמרצה למקרא בסמינר לוינסקי.
כחברת כנסת וסגנית שר החינוך, התרבות והספורט.
בשנת 1981 נבחרה לכנסת העשירית מטעם הליכוד, ומונתה לסגנית שר החינוך, התרבות והספורט. במהלך כהונתה עוררה דיונים ציבוריים בנוגע לחופש הביטוי והיצירה. בשנת 1984 נבחרה לכנסת ה-11 וכיהנה כיו"ר ועדת העלייה והקליטה, מטעמה לקחה חלק בקליטת העלייה מאתיופיה. בין השנים 1983–1988 עמדה בראשות ועדה בין-משרדית אשר מונתה על ידי שר החינוך דאז, זבולון המר, לבדיקת נושא הכתות בישראל. כמו כן הייתה יו"ר קרן לב"י.
נודעה בביקורתה השמרנית, בזמן כהונתה כסגנית שר החינוך, התרבות והספורט, על יצירות אמנות שחרגו לדעתה מהמקובל לתקופתן. לאחר פרסום שירהּ של יונה וולך "תפילין", ביקרה גלזר-תעסה את וולך בחריפות וכינתה אותה "בהמה מיוחמת". לאחר שהצגתו של חנוך לוין, "יסורי איוב", עלתה על הבמה, טענה בנאומה בכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת".
חיים אישיים.
הייתה נשואה לחיים גלזר משנת 1955 ועד פטירתו ב-2009, ולהם שלושה בנים.
ב-1968 השתקעה עם משפחתה בחולון. בשנת תשס"ג-2003 קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
גיטרת בס
אסתר סלמוביץ
אסתר סלמוביץ' (נולדה ב-8 באפריל 1948) היא פוליטיקאית ישראלית כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-13 מטעם צומת. במהלך הקדנציה פרשה מהמפלגה עם עוד שניים מחבריה, והשלושה הקימו את סיעת "יעוד", שממנה התפלגה ל"סיעת עתיד".
ביוגרפיה.
סלמוביץ' נולדה ברומניה ועלתה לישראל בשנת 1950.
עבדה כעוזרת לתחום מקרקעין במשרד עורכי דין ובמקביל החלה בפעילות ציבורית מקומית בעיר מגוריה, נהריה. מטעם מפלגת צומת נבחרה ליו"ר הסניף המקומי והתמודדה מטעמו למועצת העיר.
תקופה קצרה לפני מערכת הבחירות לכנסת ה-13 שימשה כמזכ"ל המפלגה. במערכת הבחירות מוקמה על ידי רפאל איתן, במקום השביעי ברשימת המפלגה ונבחרה לכנסת. סלמוביץ כיהנה כחברת הכנסת בין השנים 1992–1996 ופעלה בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה לענייני ביקורת המדינה. כמו כן נמנתה על מייסדות הוועדה לקידום מעמד האישה וכיהנה בה כיו"ר ועדת המשנה לפניות הציבור ובנוסף כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת.
במהלך כהונתה של הכנסת התפלגה לסיעת יעוד, ועם הצטרפותה לקואליציה התפלגה לסיעת עתיד. לקראת הבחירות לכנסת ה-14 הצטרפה למפלגת הליכוד, אך כשלה בהתמודדות בבחירות הפנימיות לקביעת הרשימה לכנסת, ולא נבחרה לכנסת ה-14.
לאחר יציאתה מהפוליטיקה סיימה סלמוביץ תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים. בשנת 2007 הוסמכה כעורכת דין וכמגשרת והחלה לעסוק במקצוע.
ביל מולדין
ויליאם הנרי "ביל" מולדין (באנגלית: William Henry "Bill" Mauldin; 29 באוקטובר 1921 – 22 בינואר 2003) היה קריקטוריסט אמריקאי, שתיאר את הווי חיילי ארצות הברית בחזית אירופה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
מולדין נולד במדינת ניו מקסיקו, בן למשפחת אנשי צבא. סבו היה איש משמר הרוכבים שנלחם באינדיאנים. אביו שירת כתותחן במלחמת העולם הראשונה. בצעירותו שאף מולדין להיות קריקטוריסט ולמד באקדמיה לאמנות יפה בשיקגו.
בשנת 1940 התגייס לצבא ארצות הברית כאיש חיל הרגלים. הוא החל לפרסם קריקטורות בביטאון האוגדה שלו ולאחר מכן בעיתון חיילי ארצות הברית כוכבים ופסים. ציוריו הפכו למוכרים על ידי חיילי ארצות הברית שנלחמו בחזיתות אירופה במלחמת העולם השנייה והתפרסמו גם בעיתונות הארצית. בשנת 1943 השתתף מולדין בנחיתות לסיציליה ואיטליה ואף זכה לעיטור "לב הארגמן" על פציעתו בקרב.
בציוריו ביטא מולדין את רוחו של החייל הפשוט (שכונה ה-GI) ולעג לקציני צבא הקבע שניסו להנהיג משטר של צחצוח ומשמעת לבוש בקרב המוני הלוחמים מגויסי החובה בעת המלחמה. מולדין יצר שתי דמויות של חיילים פשוטים "ווילי וג'ו" באמצעותם הביע את רעיונותיו. לאחר שמולדין לגלג בציוריו על הוראתו של הגנרל ג'ורג' פטון כי החיילים יהיו מגולחים ויענדו עניבות בכל עת, אפילו בקרב, זימן אותו הגנרל למשרדו ואיים להשליכו לכלא עקב ערעור המשמעת בצבא. המצביא העליון בחזית אירופה הגנרל דווייט אייזנהאואר (לימים נשיא ארצות הברית) הורה לפטון להניח את מולדין לנפשו מאחר שציוריו מעניקים ללוחמים מפלט ממצוקותיהם. ואכן, ציוריו של מולדין הפכו אותו לגיבור בעיני הלוחמים הפשוטים שחשו כי ציוריו עוזרים להם להתמודד עם מוראות המלחמה.
עם סיום המלחמה בשנת 1945 זכה מולדין בפרס פוליצר על הקריקטורות שפרסם בעת המלחמה. מולדין שהיה אז בן 23 היה הצעיר מבין זוכי הפרס. מאותה עת היה מולדין לאחד מהקריקטוריסטים הידועים ביותר בארצות הברית. בשנת 1951 הופיע ספר ציוריו מהמלחמה "צבאו של מולדין".
לאחר המלחמה הפך מולדין לקריקטוריסט פוליטי, בציוריו שהופיעו ברשת עיתונים ברחבי ארצות הברית, הוא תקף את הגזענות, את הקו קלוקס קלאן ואת המקארתיזם. בפרובינציות השמרניות לא נתקבלו הקריקטורות הללו באהדה והיה קושי בהפצתם באזורים אלה של העיתונים בהן הן הופיעו. מולדין נטש את ציור הקריקטורות לזמן מה והתרכז בכתיבת מאמרים וספרים ביניהם ספר על מלחמת קוריאה. בשנת 1956 התמודד מולדין בבחירות לקונגרס האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית באחד ממחוזות ניו יורק אך לא זכה בהתמודדות.
מולדין חזר לצייר קריקטורות בשנת 1958 ובשנת 1959 זכה בשנית בפרס פוליצר.
מולדין חזר פעמיים לצייר את "ווילי וג'ו", כשצייר קריקטורות לזכרו של הגנרל ג'ורג' מרשל כשנפטר בשנת 1959, ולזכרו של הגנרל עומר בראדלי כשנפטר בשנת 1981, אותם העריך מולדין כ"גנרלים של החיילים".
בשנת 1963 לאחר רצח קנדי צייר מולדין קריקטורה בה מזיל פסלו של הנשיא אברהם לינקולן דמעה, כשראשו חפון בכפות ידיו, על מותו של ג'ון קנדי. קריקטורה זו הפכה להיות אחת הקריקטורות הידועות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
ביל מולדין נפטר בשנת 2003.
בימיו פרסם מולדין שנים עשר ספרים וקובצי קריקטורות.
ר' שלמה אבן גבירול
ויל צ'מפיון
ויל צ'מפיון (באנגלית: Will Champion; נולד ב-31 ביולי 1978) הוא המתופף של להקת הרוק הבריטית קולדפליי.
צ'מפיון נולד בסאות'המפטון, המפשייר, אנגליה. שני הוריו היו מורים.
הושפע בין היתר מטום וייטס וממוזיקת פולק אירית, וכשגדל הוא למד לנגן על גיטרה, פסנתר וגיטרת בס. למד אנתרופולוגיה באוניברסיטת לונדון, שם הכיר את שאר חברי הלהקה העתידיים של קולדפליי. הוא למד לנגן על תופים בשביל להצטרף לחבריו ולהקים את הלהקה.
ב-2003 הוא התחתן עם מריאן דרק.
ר' אברהם אבן עזרא
ר' משה אבן עזרא
ר' יהודה אלחריזי
רגאי
ראגאי
יהודה ליב גורדון