ככלל, התייחסו המוסלמים אל המיעוט היהודי שבתחומן כאל אזרחים מדרגה שנייה, ותמיד נדרש ממנו להיות כנוע כלפי המוסלמי. שורת חוקים אף דאגו להדגיש זאת. נאסר למשל על היהודים לרכב על סוס (רק על חמור), ונאסר עליו לרכב כלל בפיסוק רגליים אלא רק מן הצד. ליהודי נאסר להיות בעליו של עבד ונאסר עליו להכות מוסלמי (גם אם הלה תקף אותו).
למרות כל זאת, יש לציין כי למרבית המגבלות הללו היה אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי. העונש הכלכלי הממשי היחיד שהוטל על הד'ימים היה כספי. הם שילמו מיסים גבוהים יותר כחלק ממערכת אפליה מורשת האימפריה הביזנטית, וסבלו מחוסר שוויון בחוקי הירושה. לא היו עיסוקים סגורים בפניהם ולא נכפו עליהם עיסוקים מבזים אחרים. בנוסף, בעולם המוסלמי חופש הדת שניתן למיעוטים בכלל וליהודים בפרט היה גדול לאין ערוך ממה שהיה להם באירופה הנוצרית, היהודים ניהלו את ענייניהם הפנימיים במידה רבה של אוטונומיה, ולפחות בענייני משפחה, אישות ודת התנהלו חייהם על פי הדת היהודית.
בספרד המוסלמית, היהודים שגשגו תחת שלטונה הסובלני של ח'ליפות בית אומיה, והעיר קורדובה הפכה למרכז תרבות יהודית. תקופה זו המכונה בתרבות היהודית תור הזהב, הצמיחה ענקי דת ורוח כמו הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, ועוד. עם זאת, כניסתם של שושלת המוואחידון במאה ה-12 מצפון אפריקה שנקטו בצעדים קשים נגד הנוצרים והיהודים, סיימה את הדו-קיום הדתי בספרד. כחלק מדיכוי זה נערכו פוגרומים בקרב יהודי קורדובה בשנת 1011 וביהודי גרנדה ב-1066. המווחדיון דגל בתפיסה הרבה פחות סובלנית כלפי הכופרים, ובני החסות טופלו בחריפות. בהתמודדות בין הבחירה למות או להמיר את דתם, יהודים ונוצרים רבים בחרו באפשרות שלישית במידה והיא התאפשרה, ונמלטו מהמדינה. כך, משפחות יהודיות רבות כמו משפחת הרמב"ם נדדו דרומה לעבר מדינות סובלניות יותר, בעוד אחרים הפליגו צפונה והתיישבו בממלכות הנוצריות הגדלות.
בתקופות מסוימות בימי הביניים, במצרים, סוריה, עיראק ותימן, נגזרו גזרות שונות שפקדו על הריסת בתי כנסת. יהודים אולצו להתאסלם או להתייצב מול חשש מתמיד של מוות בחלקים של תימן, מרוקו ובגדאד.
ראשית העידן המודרני.
גירוש ספרד ופורטוגל.
בממלכות הקתוליות של ספרד המודרנית של סוף ימי הביניים ותחילת העת החדשה, מדיניות של דיכוי הביאה יהודים רבים לאמץ את הנצרות לדתם. יהודים אלו היו ידועים בשם אנוסים. החשד כי בסתר יהודים אלה עדיין שומרים את דתם נאמנה הובילו את פרדיננד השני, מלך אראגון ואת איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה להקמת האינקוויזיציה הספרדית. האינקוויזיציה השתמשה בשיטות חקירה שכללו עינויים קשים במטרה להוציא הודאה מן הנאשם. תחת שלטון האינקוויזציה כ-30,000 נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה בעודם בחיים.
בשנת 1492, פרדיננד השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, הוציאו צו גירוש היהודים משני הממלכות. צו זה העמיד בפני היהודים את הברירה שבין התנצרות לגירוש מן המדינה בתוך ארבעה חודשים. חלקם הגדול של היהודים בחרו באפשרות השנייה כאשר 165,000 יהודים יצאו מספרד בתוך פרק זמן זה, אך מספר גבוה של יהודים, כ-50,000, שהגירה היה עבורם קשה מאוד עד בלתי אפשרית בחרו להתנצר, לפחות למראית עין. בעקבות ספרד הלכה גם פורטוגל כאשר בדצמבר 1496 הוצא צו דומה נגד היהודים.
על היהודים המגורשים נאסר לקחת דברי ערך כמו זהב, כסף ותכשיטים, והם יכלו לעזוב את הארץ רק בספינות שסופקו על ידי המלך. כאשר אלה שבחרו לעזוב את הארץ הגיעו לנמל בליסבון, הם נתקלו באנשי דת וחיילים שהשתמשו בכוח, כפייה והבטחות שונות בניסיון להטביל אותם לנצרות ולמנוע מהם לעזוב את הארץ. בפורטוגל פרק זה סיים טכנית את הימצאותם של היהודים במדינה.
לאחר הגירוש כונו היהודים המומרים 'הנוצרים החדשים' או 'אנוסים'. הם זכו לתקופת חסד של 30 שנה שבהן בדיקה וחקירה על כנות אמונתם הייתה אסורה. תקופה זו הוארכה מאוחר יותר עד 1534. עם זאת, התפרעות המונית בשנת 1506 הביאה למותם של עד 4,000-5,000 יהודים, ולהוצאה להורג של מנהיגי המהומות בידי המלך מנואל. משנת 1536 ועד 1821 היו הנוצרים החדשים תחת המעקב של האינקוויזיציה הפורטוגזית.
פליטים יהודים מספרד ופורטוגל, (המכונים יהודים ספרדים), ברחו למדינות צפון אפריקה, טורקיה וארץ ישראל שבתחומי האימפריה העות'מאנית, כמו גם להולנד, צרפת ואיטליה. בתחומי האימפריה העות'ומנית, התאפשר ליהודים אלה לשמור על יהדותם בגלוי. העיר אמסטרדם שבהולנד הפכה למוקד התיישבות גדול של יהודים שנרדפו מארצות רבות ובתקופות שונות במשך מאות שנים.
אנטישמיות במהפכה הלותרנית.
מרטין לותר, נזיר המסדר האוגוסטיני ומחולל הרפורמציה הפרוטסטנטית, התייחס ליהודים בעוינות רבה והחזיק בתפיסות אנטישמיות מובהקות. על אף שבתחילה נטה להם שלום והזדהה עם התלאות שעברו, החל מ-1537, משנוכח כי לא יעלה בידו להמיר את דתם לנצרות, נהפך ליבו לרעה והחל לשפוך עליהם בוז וחרפות. בחיבור שהוציא בשנת 1543 הנקרא 'על היהודים ושקריהם' חוזר לותר על טענות השווא המסורתיות נגד היהודים בדבר רצח נוצרים לשם פולחן דתי, הרעלת בארות ושתית דם נוצרים. הוא מתאר את היהודים במונחים קשים ביותר, מגנה אותם, קורא לדיכויים ולגירושם הסופי, ואף מספק המלצות מפורטות בדבר ביצוע פוגרומים נגדם. בשלב מסוים, הוא כותב: "אנחנו אשמים בכך שאיננו הורגים אותם". לדעת חוקרים רבים, ספר זה הוא ציון דרך משמעותי בהתפתחות האנטישמיות המודרנית, וכפי שכתב ההיסטוריון והסופר פול ג'ונסון: "אפשר לכנות חיבור זה כעבודה הראשונה של אנטישמיות מודרנית, וצעד ענק קדימה לכיוון השואה."
הדברים הקשים של לותר על היהודים נתפסים על ידי רבים כהמשך של האנטישמיות הנוצרית הימיביניימית, אך יש הטוענים כי היא הייתה חריפה אף יותר. החוקרים פיטר מולסוו' וריצ'רד פופקין משוכנעים כי "האנטישמיות של ראשית התקופה המודרנית הייתה אפילו גרועה יותר מזו של ימי הביניים, ובשום מקום לא זה ברור יותר כמו באזורים אלה אשר מקיפים בערך את גרמניה של ימינו, במיוחד בקרב הלותרנים".
עם זאת, בדרשתו האחרונה של לותר שנאמרה זמן קצר לפני מותו הוא הטיף: "אנחנו רוצים להתייחס אליהם באהבה נוצרית ולהתפלל עבורם, כך שהם עשויים יהיו להמיר את דתם ולקבל את דבר האל".
עלילת הדם בטרנטו.
סימונינו (סימון) אונפרדורבן היה ילד מהעיר טרנטו, איטליה, אשר בשנת 1475 נמצא מת בגיל שנתיים בביתו של יהודי תושב העיר בשם שמואל, לאחר שלכאורה נחטף, עונה ורוקן מדמו. באותה עת הייתה טרנטו בישופות תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי. מיד לאחר שהתגלתה הגופה הכריז הבישוף כי קהילת טרנטו היהודית כולה, כולל מספר מומרים לדת הנוצרית, אשמים ברצח הילד. יהודי העיר כולם נעצרו, עונו וחלקם הוצאו להורג במוקד או בעריפת ראשם. עלילת הדם בטרנטו ליבתה אף פעולות נגד היהודים בערים אחרות באיטליה, בהן ונציה, מילאנו ופדובה. משך מאות שנים נחשב סימון לקדוש עד לחקירה מחודשת של נסיבות מותו במאה ה-20, ובשנת 1965 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על הסרת התואר קדוש מסימון.
היסטוריית האנטישמיות
ניקולס ניקלבי (סרט, 2002)
ניקולס ניקלבי (באנגלית: Nicholas Nickleby) הוא סרט בריטי-אמריקאי משנת 2002 שכתב וביים דאגלס מקגראת'. הסרט מבוסס על ספרו של צ'ארלס דיקנס "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שיצא לאור לראשונה בהמשכים ממרץ 1838 ועד ספטמבר 1839.
תקציר עלילה.
בתחילת הסרט מוצגת משפחת ניקלבי שנהנית מחיי כפר נוחים בדבון עד שהאב נפטר ומשאיר את משפחות ללא מקור הכנסה. ניקולס בן התשע עשרה, אמו ואחותו הצעירה קייט נוסעים ללונדון כדי להיעזר בדודם העשיר וקר הלב ראלף ניקלבי. הדוד שולח את ניקולס לעבוד כמורה בבית ספר "דות'בויס הול" ביורקשייר, ולקייט הוא מוצא עבודה כתופרת.
ניקולס נחרד לראות שמעסיקיו, מר וגברת סקווירס, הם אנשים סדיסטיים. הם מנהלים את הפנימייה כמו בית כלא, ומתעללים בילדים הנתונים להשגחתם התעללות פיזית, מילולית ורגשית. ניקולס מתמרד בסופו של דבר ובורח ויחד איתו עוזב נער נכה בשם סמייק. במסעם ללונדון הם נתקלים בלהקת תיאטרון בהנהלת מר וגברת קראמלס. השניים מצטרפים ללהקה, והם מופיעים בהפקה של המחזה "רומיאו ויוליה". אבל למרות ההצלחה בהופעה וההזמנה מבעלי התיאטרון להישאר אתם, ניקולס נאלץ להמשיך בדרכו ללונדון כדי לברר מה מצבן של אמו ואחותו.
ניקולס חוזר לחיק משפחתו שמקבלת את סמייק בסבר פנים יפות. הוא מוצא עבודה כפקיד אצל האחים צ'יריבל הידידותיים. במסגרת עבודתו פוגש ניקולס את מדלן בריי, אמנית המפרנסת את עצמה ואת אביה הרודן. האב, נייג'ל בריי, בזבז בהימורים את כל הונו ואת הונה של אשתו המנוחה. ניקולס מגלה שאחותו, קייט, סבלה מהטרדה מינית מאחד מלקוחותיו של ראלף ניקלבי, סר מלברי הוק התאוותן. הדוד קווה להדק את הקשר העסקי ביניהם ועודד את האיש לפתות את אחייניתו בתקווה שהיא תיעתר לו.