מוחמד אסד נולד כלאופולד וייס בעיר למברג, בירת החלק האוסטרי של גליציה (כיום לביב שבאוקראינה), למשפחה יהודית משכילה. אביו, עקיבא (קרל) וייס, היה עורך דין, בנו של רבי בנימין אריה וייס, שכיהן כרב העיר צ'רנוביץ, בירת בוקובינה. אמו, מלכה, הייתה בתו של הבנקאי מנחם מנדל פייגנבאום מלמברג (אביהם של דוריאן ואריה פייגנבאום).
בילדותו למד תורה ובגיל צעיר ידע את השפה העברית על בוריה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 ברח מבית הוריו על מנת להתגייס בזהות ובגיל בדויים לצבא האוסטרי. לאחר שבוע ימים עלה אביו על עקבותיו והחזירו הביתה. לאחר המלחמה למד שנתיים באוניברסיטת וינה היסטוריה של האמנות ופילוסופיה והפך לעיתונאי בווינה. בשנת 1922 הגיע לביקור בירושלים אצל בני משפחת אמו, ביניהם ד"ר דוריאן פייגנבאום. בירושלים נגלה לו העולם הערבי והמוסלמי והוא החל לפרסם בעיתוני גרמניה כתבות אנטי-ציוניות ופרו-ערביות. בירושלים אף התיידד עם הד"ר יעקב ישראל דה האן, שהיה פעיל נגד התנועה הציונית.
בשנת 1927, בסוף המהפך שעבר, הוא המיר את דתו לאסלאם, החליף את שמו למוחמד אסד ויצא ללמוד לימודי אסלאם במכה. עד מהרה הפך הצעיר המוכשר לאחד מגדולי חכמי הדת בערב הסעודית וליועצו של המלך עבד אל-עזיז אבן סעוד. שמו הגיע גם לידיעת האמיר עבדאללה מעבר הירדן והוא הוזמן לחצרו. עם זאת מצא גם לנכון להיפגש בשנת 1930 עם המנהיג הציוני נחום גולדמן.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הגיע מוחמד אסד להודו והיה בין הלוחמים למען הקמת מדינה עצמאית בחלקים המוסלמיים של הודו. פרסם מאמרים אנטי-בריטיים חריפים. בשנת 1939 נכלא על ידי השלטונות הבריטיים למשך כל תקופת מלחמת העולם השנייה.
עם הקמתה של פקיסטן העצמאית בשנת 1947 היה מוחמד אסד לאחד מבכירי הממשל במדינה, ובשנת 1952 נתמנה לסגן ראש הנציגות של פקיסטן באו"ם. בעצרת האו"ם נשא מוחמד אסד נאומים אנטי-ישראליים חריפים, אך בסתר ניהל דיאלוג בלתי רשמי ולא מחייב גם עם נציגי ישראל לאו"ם, ובמשרד החוץ של ישראל הוענק לו הכינוי "המומר". כן קיים אסד בסתר מפגשים חשאיים עם בת דודו חמדה זינדר ובעלה צבי, כשהלה היה דובר משלחת ישראל באו"ם. בסיום תפקידו באו"ם הוא הפך לחכם דת מוכר והרצה על האסלאם במדינות שונות. מפעל חייו החשוב היה תרגום הקוראן לאנגלית, שיצא בשנת 1980. בשנת 1999 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו "הדרך למכה" שזכתה לפרסום רב.
מוחמד אסד נפטר ב-20 בפברואר 1992 בגיל 91 ונקבר בבית קברות מוסלמי קטן, בעיר גרנדה שבספרד.
בנו מאשתו הסעודית טלאל אסד, חי בארצות הברית. הוא פרופסור לאנתרופולוגיה ומרקסיסט.
שלמה אהרונישקי
שלמה אהרונישקי (נולד ב- 25 ביולי 1947) הוא איש ביטחון ישראלי לשעבר. אהרונישקי כיהן כמפכ"ל ה־14 של משטרת ישראל.
ביוגרפיה.
אהרונישקי נולד וגדל בקיבוץ דפנה. הוא הבכור מבין שלושה אחים. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1966 ושירת כלוחם בחיל ההנדסה קרבית ולאחר מכן כקצין. היה בין מקימי מערך הצליחה ופיקד על בית הספר לצליחה. במלחמת יום הכיפורים לחם כקצין אג"ם בהנדסה פיקוד הצפון. בהמשך פיקד על גדוד 601, עמו לחם במבצע ליטני. שימש סגן מפקד בית הספר להנדסה צבאית וכקצין אג"ם של חיל ההנדסה הקרבית. בצה"ל, הגיע אהרונישקי לדרגת סגן-אלוף (סא"ל).
בשנת 1981 הושאל אהרונישקי מצה"ל למשטרת ישראל ושימש בה כקצין חבלה ראשי בדרגת ניצב משנה. במהלך כהונתו בתפקיד זה, כהונה שנמשכה עד שנת 1989, הורחב ושופר מערך החבלה של המשטרה, והוקם בית ספר מקצועי לחבלה. מערך החבלה של המשטרה עוסק בחבלה וסילוק פצצות וטיפול בחפצים חשודים בסביבה אזרחית.
בשנת 1994 קודם אהרונישקי לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז מרכז. ב-1996 מונה למפקד מחוז תל אביב וכיהן בתפקיד עד דצמבר שנת 2000.
בינואר 2001 מונה למפכ"ל ה־14 של משטרת ישראל, תפקיד ממנו פרש ב־31 ביולי 2004. בתקופתו חל שיא גל הטרור הפלסטיני של האינתיפאדה השנייה והמשטרה ושוטריה היוו פעמים רבות את קו ההגנה האחרון מפני מחבלים מתאבדים שביצעו פיגועי התאבדות בישראל. לא אחת מנעו השוטרים אסון כבד כאשר הצליחו להשתלט על מחבל מתאבד ממש לפני שהצליח לפוצץ את עצמו. יחידת החבלנים של המשטרה "הכחולה", ניטרלה כמות רבה של מטעני חבלה ואף פירקה חגורות נפץ אותן נשאו מחבלים מתאבדים. הימ"מ - היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של המשטרה ומשמר הגבול - סיכלה מאות פיגועים בפעילויות התקפיות נגד המחבלים כגון מעצרים, מבצעי "סיר לחץ" (בשיתוף חיל ההנדסה הקרבית) ואף הריגת מחבלים בקרבות. על פעילותה למניעת טרור זכתה המשטרה להערכה רבה.
בשנת 2006 מונה לעמוד בראש ועדת התיאום הלאומית למיגור האלימות ברשויות המקומיות. תפקיד הוועדה היה להקים מודלים של משטרות עירוניות שבהן ישולבו בעבודה משותפת שוטרים ופקחים עירוניים.
באפריל 2007, מבקר המשרד לביטחון הפנים, הגיש דו"ח ביקורת חריף נגד אהרונישקי, בגין דיווח לא תקין של ימי החופשה שצבר. בעקבות הדו"ח החזיר אהרונישקי מאות אלפי שקלים שקיבל עם שחרורו מהמשטרה, בגין דיווח לא תקין של ימי החופשה שצבר. לאחר שהתברר כי קיבל עם שחרורו בין חצי מיליון למיליון שקל ברוטו, עבור 350 ימי חופשה שכביכול לא ניצל. עם זאת, היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט שאין מקום לפתוח בחקירה פלילית נגד אהרונישקי בעקבות הפרשה.
לאחר פרישתו מהמשטרה הקים חברה לייעוץ ביטחוני בשם N.S.P. החברה מספקת ייעוץ בנושא ביטחון, אבטחת מתקנים ובטיחות בין השאר לחברות, קצא"א, רכבת ישראל, קק"ל ומפעל הפיס. בנוסף החברה מנהלת מרכז הכשרה העוסק בהכשרת פקחים ומאבטחים, בשיתוף עם אוניברסיטת אריאל. בנוסף שימש כדירקטור חיצוני ביבואנית רכבי BMW קמור מוטורס ובחברות נוספות.
חיים אישיים.
אהרונישקי בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדע המדינה מאוניברסיטת בן-גוריון-מכללת אחווה.
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
אבל פן
אָבֵּל פַּן (Abel Pann; 1883, קרסלאבקה, האימפריה הרוסית – דצמבר 1963. ירושלים) היה צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל.
ביוגרפיה.
נולד בשם אבא פפרמן לנחום ובתיה (בת ירמיהו טיטלמן) בעיירה קרֶסלאבה (Krāslava) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית, (היום עיר בלטגליה שבלטביה). סבו, אליהו פפרמן, היה רב וראש ישיבה בדבינסק, ופן זכה לחינוך דתי בחדר. את יסודות הרישום והציור קנה בגיל שתים עשרה אצל הצייר יהודה פן מוויטבסק, שהיה גם מורם של מארק שאגאל ואוסיפ זאדקין, והחל סובב בערי רוסיה ופולין כשהוא מתפרנס כשוליה של צייר שלטים. כישרונו משך את תשומת לבו של בעל מפעל גפרורים, שמימן בשנת 1898 את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
פרעות קישינב בפסח 1903 הותירו בו חותם עמוק. הוא הגיש ציור שהכין בעקבות ביקורו בקישינב כעבודת הגמר של לימודיו, ותחושת הכאב שהותירו בו הפרעות נטעה בו נחישות להקדיש את כישרונו לתיעוד הגורל היהודי. עם סיום לימודיו באודסה עבר פן לפריז ועסק שם בעיקר בציורים מהווי חיי היהודים, על–פי זכרונו, ובגישה הומוריסטית-קריקטוריסטית.
בשנת 1912 הוזמן פן על–ידי בוריס שץ, מנהל "בצלאל", להורות בבית הספר הירושלמי. פן הגיע לארץ ישראל שנה מאוחר יותר. באוגוסט 1914, כאשר שב לפריז לאסוף את מטלטליו ולחזור לירושלים, פרצה מלחמת העולם הראשונה ופן, שהיה נתין ארץ אויב (צרפת) מנקודת מבטו של השלטון העות'מאני, לא הורשה לשוב ארצה.
בשנות המלחמה הקדיש פן את מרצו לכרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני. במיוחד בלטה בתקופה זו סדרה של חמישים ציורים שתיארה את פגעי המלחמה בחזית המזרחית, שם ניגפו הרוסים מפני הגרמנים ומאות אלפי יהודים גורשו מזרחה.
פן נסע בשנת 1917 לארצות הברית, שם הציג את סדרת רישומי "נאד הדמעות" וזכה להצלחה ניכרת והוגדר "גדול הציירים היהודים" של התקופה. הסדרה נרכש על–ידי מרקוס פכנהיימר ונתרם לבית הנכות בצלאל, בו הוצג בהיכל שתיעד את סבלות היהודים ("אולם נאד הדמעות").
בשנת 1921 שב פן לירושלים והקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים. ציורים אלו הוצגו ב-2003 במסגרת התערוכה "היינו כחולמים" במוזיאון ישראל. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע. בשנת 1921 נשא לאשה את אסתר למשפחת ניסנבוים.
פן נפטר ב-1963, בגיל 80. הותיר אישה, אסתר, ובן, איתיאל. בנו האחר, , נהרג בהגנת גוש עציון במלחמת העצמאות.
שמו הונצח ברחוב ברמת דניה בירושלים.
ישיבת הדרום
ישיבת הדרום (בשמה הרשמי משנת ה'תשע"א: ישיבת בני עקיבא הדרום) היא ישיבה תיכונית השוכנת בצפון-מזרח רחובות.
במשך שנים רבות ליוותה את הישיבה הסתדרות הרבנים דאמריקה. משנת הלימודים תשע"א הישיבה מנוהלת על ידי מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא. בישיבה לומדים כיום (ה'תשע"ד) כ-410 תלמידים.
הקמת הישיבה.
הרב צבי יהודה מלצר, פתח ברחובות את ישיבת קלצק, אשר שכנה לפני כן בפרדס חנה.
בשנת הלימודים תשי"ד (1953-1954) הקים לצדה ישיבה תיכונית בשם ישיבת הדרום, אשר הכשירה את תלמידיה לתעודת בגרות ולהוראה בתוכנית חמש שנתית.
בשנת תשי"ז התאחדה ישיבת קלצק לישיבת הדרום.
בנייני הישיבה.
בישיבה קיימים 10 מבנים, ביניהם: חדר האוכל, הבניין המזרחי והמערבי של הכיתות והבניין הראשי, ואולם ספורט. והבניין של אורות יעקב, מורשת, ברמן ובית מדרש
רבני הישיבה.
ראשי הישיבה.