"שקלתי את הדברים, האירועים והדמויות בעבר. חשבתי על התנהגותם של חברינו בקומונה: הם היו משקשקים. כל כך פחדו לחרוג מסמכות שמעולם לא השקיעו את כוחם בכלום מלבד באובדן חייהם שלהם. מהר מאוד הבנתי שאנשים טובים בשלטון הם אימפוטנטים, כשם שאנשים רעים בשלטון הם רשעים, ולכן החירות אינה יכולה לעולם להיות קשורה לשום סוג של כוח כלשהו".
להגות האנרכיסטית נתוודעה מעמיתתה לתא בספינה, נטלי למל, אשר התפרסמה בחוסר אנוכיותה ודאגתה לזולת. במושבת העונשין בחרה בחיי עוני - מסרה את כל ספריה, בגדיה וכספה והחלה שוב ללמד. היא לימדה את הילידים בני תרבות הקנאקס צרפתית על מנת שיוכלו לאתגר את הרשויות הצרפתיות, ותמכה במהם במרדם כנגד הכוח הקולוניאלי.
נאומיה עם חזרתה לאירופה תקפו את הקפיטליזם ואת המדינה האוטוריטרית. היא תקפה גם את המשטר הרפובליקני החדש ואת החוקה הצרפתית החדשה, אשר כוננו פרלמנט כפשרה על רקע הקושי להסכים על זהותו של המלך. ""הם מדברים איתנו כל הזמן על חירות: יש לנו חירות הדיבור עם חמש שנות מאסר בסופה" אמרה, "באנגליה ניתן לכנס אסיפות. בצרפת הם אפילו לא נותנים התראה לסגת כך שהוא נשאר בלא התנגדות. אנשים מתים מרעב ואין להם אפילו הזכות לאמר שהם מתים מרעב".
מישל דיברה רבות על זכויות נשים. מלבד אמונתה בקידום חינוך והשכלה ונשים האמינה כי יש להיאבק גם בנישואיי כפייה וזכויות הקניין של גברים על נשים. היא נחשבת כמייסדת האנרכו-פמיניזם. למרות הרטוריקה האנטי-סמכותנית, מרבית ההוגים האנרכיסטים המוקדמים שמרו על אורתודוקסיה תרבותית בכל הקשור לחלוקת העבודה הביתית במשפחותיהם וביחסיהם האישיים עם נשים. מייסד האנרכיזם הצרפתי, פייר ג'וזף פרודון היה ידוע לשמצה בשל השקפותיו הסקסיסטיות. מישל, תרזה קלרמונט, לוסי פרסונס, וולטירין דה קלייר ואמה גולדמן הפכו לדמויות בולטות בתנועה האנרכיסטית הפאן-אירופית והאמריקנית של המאה ה-19. עם הקמתם של הארגונים האנרכיסטיים הבינלאומיים הראשונים במדינות אירופה השונות בהנהגתו של מיכאיל בקונין, התייחד האנרכיזם בכך שלא רק שעודד השתתפותן של נשים בתנועה, אלא כתפיסת עולם הדוגלת גם באמנסיפציה נשית.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים כתבה מספר יצירות בהן ביקרה מחדש את הנושאים של יצירותיה הקודמות, אך גם הציגה את מותו של הסדר הישן והחלפתו בחברה שוויונית. הדמויות המהפכניות במחזה שכתבה, 'השביתה', ציפו אמנם למות אך במקום זאת נתנו חיים לעידן חדש, ומישל דנה בזכויותיהם ובאחריותם של האנשים שנותרו בחיים בעקבות מהפכה. מחזותיה הועלו בהתאם לתורתו של ז'אן קבר בנושא השתתפות הקהל. הקהל עודד להגיב למחזה, לבצע חלק מהדיאלוגים, ולשיר יחד עם השחקנים חלק מהשירים. במחזותיה המיקרובים האנושיים (1886), פשעי הזמנים (1888) והבורדו (1890) עולה אוטופיה חקלאית מאירופה ההרוסה. האידיאלים הפוליטיים של מישל חייבים הרבה לרומנטיקה הצרפתית של הוגו ומתוארים בהרחבה בספרה: 'העידן החדש, במחשבה האחרונה, בזיכרונות קלדוניה' (1887):
"אכן הגיע הזמן שעולם ישן זה ימות, מכיוון שאיש כבר אינו בטוח... איננו יכולים לחיות עוד כמו אבותינו בתקופת האבן, ואף לא בדומה למאה האחרונה, מאז סדרת ההמצאות ולאור גילוי המדע שהביא אותנו לכדי וודאות שהייצור יגדל פי מאה כשהחידושים הללו ישמשו לטובת הכלל, במקום לשרת קומץ אוכלי נבלות העוזרים לעצמם כדי להרעיב את היתר".
מישל חייתה בתקופה בה היה הרעב נפוץ בקרב עניי אירופה העובדים, והאמינה כי הקדמה הטכנולוגית תחליף את העבודה הפיזית בעבודת מכונה. בשילוב עם הגותה האנרכיסטית טענה כי הדבר עשוי להוביל לחלוקה שווה של העושר. בשנת 1980 נמקה: הכוח האטרקטיבי של הקדמה ימחיש עצמו על אחת כמה וכמה כשיובטח לחם יומי לכל. כמה שעות של עבודה אשר יהפכו למושכות ולהתנדבותיות יספיקו כדי לייצר יותר ממה שנחוץ לצריכה". כמו אנרכיסטים אחרים בתקופתה, היא לא האמינה שההיסטוריה מהווה שיפור בפני עצמה, אך האמינה כי היא טומנת פוטנציאל להתקדמות. צמיחה כלכלית מתמדת לא הייתה מבחינתה שיפור בפני עצמה. מישל טענה במקום זאת שההתקדמות באה באמצעות התפתחות אינטלקטואלית, התפתחות חברתית ושחרור.
"המדע יניב יבול במדבר; אנרגיית הסופות והמערבולות תגלף שבילים בהרים. סירות תת-ימיות יגלו יבשות אבודות. חשמל ישא אוניות אוויר מעל הקטבים הקפואים. רעיונות החירות, השוויון הצדק סוף סוף יפרצו. כל אדם יחיה את חלקו האינטגרלי בתוך האנושות כולה. ההתקדמות היא אינסופית, התמורות יהיו תמידיות" כתבה.
מישל ביקרה את הקפיטליזם של המאה ה-19 בחריפות וקוננה על הליקויים במערכת הבנקאית הקפיטליסטית המביאה לכדי ריכוז הון והרס העסקים הקטנים ומעמד הביניים. בזכרונותיה כתבה כי המניפסט האנרכיסטי של ליון (1883), עליו חתמו פיטר קרופוטקין, אמיל גוטייה, ג'וזף ברנרד, פייר מרטין וטוסיינט בורד, הביע במדויק את דעותיה. היא וקרופוטקין, היו לחברים טובים. במקום להתמקד במהפכה אלימה, כפי שעשתה בעבודותיה המוקדמות, בעבודותיה המאוחרות הדגישה יותר את ההתקוממות הספונטנית של האנשים. היא דחתה את הטרור האישי כאמצעי להביא לעידן חדש. היא כתבה "קטל הרודן הוא מעשי רק כאשר לעריצות יש ראש יחיד, או לכל היותר מספר קטן של ראשים. כשמדובר בהידרה, רק המהפכה יכולה להרוג אותה". היא עמדה בדעה כי עדיף שמנהיגי המהפכה שכזו ייספו, על מנת שלא יהפכו לראשי המנגנון לאחריה. מישל חשבה ש'הכוח הוא רע'וכי ההיסטוריה היא היסטוריה של שעבוד. בנאום שנשאה ב-1882 אמרה כי "כל המהפכות לא היו מספיקות כיוון שהיו פוליטיות". ארגון היה לדעתה, לא הכרחי מכיוון שהעניים והמנוצלים יתעוררו ובמספרם העצום יכריחו את הסדר הישן להתכווץ.
מורשת.
מישל הייתה בין הדמויות הפוליטיות הצרפתיות המשפיעות ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19, ואחת התאורטיקניות הפוליטיות הבולטות בימיה. פרסומיה בנושא צדק חברתי לעניים וסיבת מעמד הפועלים נקראו בצרפת ובכל רחבי אירופה. כאשר נפטרה בשנת 1905, אלפים הספידו אותה, וכינוסים לזכרה נערכו בכל רחבי צרפת ובלונדון. אף על פי שכתביה אינם זכורים היום, שמה נזכר בשמות רחובות, בתי ספר ופארקים בצרפת. מישל הפכה לגיבורה לאומית בצרפת. זמן קצר לפני מותה, כשחזרה מגלותה בלונדון, מישל זכתה לכינויים "מלאך הבנזין", "וירגו של האספסוף" ו"מלכת החלאה" על ידי העיתונות השמרנית הצרפתית. בתורו, צ'ארלס פרדיננד גמבון השווה אותה לז'אן דארק בהתייחס לתפקידה בקומונה של פריז. דימויים אלה הופצו עוד יותר על ידי אדמונד לפלטיאר בשנת 1911. דימוי שלה כ'בתולה אדומה' רווח בקרב היסטוריונים שמרנים וליברלים כאחד אשר סיפרו את סיפור הקומונה של פריז.
ג'יימס מק'פרסון (מזכיר הצי)
ג'יימס אדווין מק'פרסון (באנגלית: James Edwin McPherson; נולד ב-20 בינואר 1953) הוא קצין בצי ארצות הברית לשעבר בדרגת אדמירל משנה ופקיד ממשל אמריקאי. הוא מכהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מאז 23 ביולי 2019, בתחילה כמזכיר בפועל, וב-25 במרץ 2020 אושר מינויו הקבוע לתפקיד זה על ידי הסנאט. במקביל הוא שירת כיועץ המשפטי הראשי של הצבא מ-2018 ועד 2020. ב-7 באפריל 2020 הוא מונה כמזכיר הצי בפועל, לאחר התפטרותו של תומאס מודלי. בתפקיד זה הוא שימש עד למינויו של מזכיר הצי הקבוע, קנת' בריית'וייט ב-29 במאי 2020.
ראשית חייו.
ג'יימס מק'פרסון נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1977 הוא סיים לימודי תואר במינהל ציבורי באוניברסיטת סן דייגו. ב-1981 הוא קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סן דייגו וב-1991 הוא קיבל תואר שני במשפטים בתחום המשפט הצבאי מהמרכז המשפטי ובית הספר של התובע הכללי שבשארלוטסוויל, וירג'יניה.
קריירה צבאית.
מק'פרסון התגייס לצבא ארצות הברית ב-1972 ושירת במשך שלוש שנים כשוטר צבאי. לאחר מכן הוא פרש מהצבא כדי ללמוד בקולג'. ב-1979 הוא הוצב כקצין בדרגת אנסיין בגיס המשפטי הראשי של כוחות המילואים של הצי. את ההתמחות שלו הוא העביר במשרד השירות המשפטי של הצי בסן דייגו ולאחר מכן השתלם בבית הספר למשפט ימי בניופורט, רוד איילנד וב-1982 הוא סיים את הכשרתו. הוא שירת במגוון תפקידים משפטיים בצי לפני ואחרי שהשלים את לימודי התואר שלו ב-1991. ביוני 1994 הוא מונה כיועץ המשפטי במטה כוח הצוללות של הצי האטלנטי. בדצמבר 1995 הוא למטה של סגן ראש המבצעים הימיים כעוזר לענייני משפטיים וחקיקתיים. באוקטובר 1997 הוא היה ליועץ מיוחד לראש המבצעים הימיים. בספטמבר 2000 הוא קיבל את הפיקוד על משרד התביעה המזרחי, בנורפוק, וירג'יניה. באוקטובר 2002 הוא קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה כסגן התובע הראשי של הצי כמפקד השירות המשפטי של הצי. ב-10 בנובמבר 2004 היה מק'פרסון ליועץ המשפטי הראשי ה-39 של הצי, תפקיד בו הוא שירת עד 2006.
מק'פרסון שימש כמנהל הכללי של התאחדות התובעים הכלליים הלאומית. הוא גם שימש כיועץ המשפטי הכללי של מחלקת ההגנה לתחום הריגול הנגדי.
קריירה בממשל.
ב-13 באוקטובר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של מק'פרסון כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת הצבא. ב-20 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי. ב-2 בינואר 2018 הוא הושבע לתפקידו.
ב-5 בדצמבר 2019 מינה הנשיא טראמפ את מק'פרסון כתת-מזכיר הצבא, תפקיד שבו הוא מחזיק מאז 23 ביולי 2019 כתת-מזכיר בפועל, ובמקביל הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי של הצבא. ב-25 במרץ 2020 הוא הושבע כתת-מזכיר הצבא במינוי קבוע לאחר שהסנאט אישר את המינוי.