חזית המבנה מעוטרת בפסי אבן בצבעים אדום ולבן. עיטורים אלו נבעו, ככל הנראה, מהשפעת סגנון הבנייה הממלוכי. אלמנט זה, הקרוי אבלק, רווח מאוד בבנייה הממלוכית ודוגמאות ממנו מצויות אף בהר הבית. ניתן לראות בהשפעה זאת ניסיון של אדריכל הבניין אנדליכר לשלב בבניין סגנונות בנייה מקומיים. גם חזית כנסיית אלכסנדר נייבסקי בנויה מקווי לבנים בצבעים אדום ולבן. סגנון המשלב בנייה בשני גוני צבע היה גם מקובל מאוד באירופה בתקופת הרנסאנס ובאימפריה העות'מאנית במאה התשע עשרה. עם זאת, פרופ' יהושע בן אריה מצטט את הסופר גרמני נוימן, שטען שהסיבה לשימוש באבן לבנה ואדומה היא בשל צבעי דגל אוסטריה.
בקומה הראשונה של המבנה נמצא אולם הקבלה של האכסניה ובו תמונת דיוקן של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף. בקצה הימני של המסדרון קפלת תפילה, מקושטת וצבעונית ביותר. בקצה השמאלי של המסדרון קפיטריה בסגנון אירופי היוצאת לגינת המבנה, ובתפריטה מאכלים אוסטריים טיפוסיים כגון שניצל וינאי, זאכרטורטה ואפפלשטרודל.
בקומה השנייה של המבנה ישנו טרקלין מפואר בסגנון אירופי מהמאה התשע עשרה. קירות הטרקלין מצופים בעיטורים ובציורים ורצפת הטרקלין מחופה בעץ. הטרקלין משמש כאולם קונצרטים, ושילוב הטרקלין האירופי עם נוף הרובע המוסלמי שנשקף מחלונותיו יוצר מראה מיוחד במינו.
בקומה השלישית מסדרון ארוך ומשני צדדיו חדרי מגורים.
גולת הכותרת בעיני רבים הוא גג המבנה ממנו נשקף נוף יוצא דופן של העיר העתיקה. הקרבה היחסית להר הבית מאפשרת תצפית טובה אל המקום הקדוש. מהגג נשקפים גם בתיה של העיר החדשה ובולטים בהם במיוחד צריח בית החולים האיטלקי (משרד החינוך), בניין עיריית ירושלים, ומבני המתחם הצרפתי. בעיר העתיקה נצפים היטב שער שכם, מצדו הפנימי, כיפות כנסיית הקבר, בית הכנסת החורבה, כנסיית הגואל ומנזר סן סלוודור, צריחי מסגדים וכיפות בתי הרובע המוסלמי שלמרגלות האכסניה.
המוזיאון הארמני
המוזיאון הארמני הוא מוזיאון ברובע הארמני בירושלים, המציג את ההיסטוריה והתרבות של העם הארמני.
במוזיאון מוצגים מההיסטוריה והתרבות של העם הארמני בארץ ובעולם, לרבות מוצגים מתחום הפולקלור, ציורים וצילומים, יצירות אמנות, ממצאים ארכאולוגיים, כלי חרס ותבליטי אבן. כמו כן מוצג מידע על בית הדפוס הראשון בארץ, שנוסד ב-1833 על ידי ארמנים. חלק משמעותי מהתצוגה במוזיאון מתייחס לרצח העם הארמני שהתרחש במלחמת העולם הראשונה.
המוזיאון ממוקם במבנה שנבנה בשנת 1853 ושימש בעבר כאכסניית סמינר הכמרים הארמניים. בתקופה בה שימש המבנה כסמינר כמרים, הוא היה בית יתומים עבור ילדים רבים שהוריהם נספו בשואה הארמנית. המבנה הפך למוזיאון בשנת 1975, כאשר נבנה סמינר הכמרים החדש ברובע הארמני. המבנה בעל שתי קומות, וכמו יתר מבני הרובע הארמני בנוי סביב חצר פנימית ובה גן קטן, כאשר אל החצר פונה ארקדת קשתות.
הפטריארכיה הארמנית
הפטריארכיה הארמנית (בארמנית: Առաքելական Աթոռ Սրբոց Յակովբեանց Յերուսաղեմ - אראקיילאקאן אטבור סרבּוץ יאקובאֵאַנְץ ירוסר'ם -כלומר "הכס האפוסטולי של יעקב קדוש בירושלים") שוכנת במבנה הגדול והחשוב בבנייני הרובע הארמני בעיר העתיקה של ירושלים. הרחוב בו היא שוכנת נקראת על שמה. הפטריארכיה מכונה גם "הכס האפוסטולי הגבוה" או "הכס של יעקב הקדוש"
המבנה, השוכן בלב הרובע, הוא מקום מושבה של הפטריארכיה, שנבנה בסוף המאה ה-12. הבניין כולל את משרדי הפטריארכיה, חדרי מגורי הכמרים ואולמות אירוח, שהיפה בהם נמצא בחדר מעל הרחוב והמעוטר בכיפה.
פתח הכניסה הראשי לפטריארכיה הוא בית שער רחב ומעוטר. מעל המשקוף מצויה כתובת משנת 1456 ובה נכתב בערבית כי הפטריארכיה פטורה מתשלום מסים לשלטון הממלוכי. שער העץ של המבנה הוצב במקום ב-1646 והשוקת העשויה שיש שלידו הוצבה במקום בשנת 1900 לרגל שנת חצי היובל למלכותו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
מועצה אזורית אבו בסמה
אַבּוּ בַּסְמַה (בערבית: أبو بسمة "אבי החיוך") הייתה מועצה אזורית בנגב במחוז הדרום, שפעלה בין השנים 2003-2012, ושאיגדה 11 יישובים בדואים וסיפקה שירותי חינוך ורווחה לבדואים של הפזורה המתגוררים באזור.
גאוגרפיה.
המועצה הורכבה מהכפרים אבו קרינאת, אום בטין, א-סייד, ביר הדאג', דריג'את, מולדה, מכחול (מרעית), קסר אל-סיר, כוחלה, אבו תלול ותראבין א-צאנע המרוחקים זה מזה מרחק של עשרות קילומטרים. לשטח המועצה לא הייתה רציפות טריטוריאלית, אלא הורכב מתשעה מתחמים מבודדים, שרובם מוקפים בשטח הגלילי שבין באר שבע, ערד ודימונה ב"אזור הסייג" ושניים מהם הוקפו במועצות האזוריות בני שמעון ורמת הנגב.
מעבר לאחד-עשר הכפרים המוכרים, המועצה האזורית טיפלה גם בתחומי חינוך, רווחה והגנת הסביבה של הבדואים של הפזורה. כמה יישובים בדואים לא מוכרים מקבלים מענה מהרשויות המקומיות, ובינם: אל-אטרש, ביר חיל ואלהואשלה.
אוכלוסייה.
הנתונים הסטטיסטיים הרשמיים של הלמ"ס, מנו רק את תושבי המועצה שרשמו את כתובתם בצורה רשמית במשרד הפנים, ולכן מספר התושבים הרשמי לא שיקף מעולם את המציאות. בפועל, מספר התושבים ביישובים המוכרים של המועצה עמד עם פירוקה על כ-45,000 בני אדם, אך המועצה הייתה אחראית על החינוך והרווחה בעוד עשרות כפרים בלתי מוכרים בנגב, כך שתחת חסותה נמצאו למעלה מ-80,000 בני אדם, מרביתם בדואים.
היסטוריה.
רקע היסטורי.
לפני הקמת המדינה חיו הבדואים כקהילה סמי-נוודית, אך הם התחילו לעבור תהליך התיישבות עוד בתקופת השלטון העות'מאני. בזמן המנדט הבריטי השלטונות לא הרבו להתייחס לנושא. לאחר הכרזת העצמאות וסיום מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו למצרים וירדן, ונשארו רק 11,000 איש מתוך 65,000. אלה שנשארו הועברו תחילה ל"אזור הסייג" בנגב בו הם התיישבו בפזורה.
מאוחר יותר החליטה הממשלה לבנות שבעה יישובים מיועדים לשבטים בדואים: רהט, כסייפה, תל שבע, חורה, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום. המטרה העיקרית הייתה לגרום להם לעבור לתושבות קבועה דרך בניית ערים עם תשתית מפותחת. בפועל העדיפו הבדואים לגור ביישובים כפריים ורק חלק מהם הסכים לעבור ליישובים החדשים. כתוצאה מכך קהילות בדואיות גרו בפזורה ללא גישה לתשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל וביוב, וכל עוד היה קיים מספר רב של יישובים בלתי-מוכרים אלה, הרשויות לא יכלו לספק תנאים לכולם.
אחרי למידת לקחים בתחילת שנות ה-2000, יזמה הממשלה הקמה של עוד מספר יישובים בדואים בנגב - כפריים הפעם. רוב היישובים האלה אוחדו במועצה האזורית אבו בסמה ולכן לא היה למועצה זו רצף טריטוריאלי.
הקמת המועצה.
המועצה הוקמה בסוף שנת 2003, בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מיום 29 בספטמבר 2003 להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם (כולל תראבין א-צאנע) נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה. הקמתה של המועצה היוותה הכרה בכפרים שבשטחה - שהיו עד אותה עת בלתי מוכרים.
משרדי המועצה לא היו כלל בתחומה, אלא בבאר שבע.
בראש המועצה הועמד עמרם קלעג'י, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים, המשמש ראש ועדה קרואה. המינוי של הוועדה הקרואה הוארך מעת לעת עד שהגיע למקסימום המותר בחוק ועל כן נקבע שייערכו בחירות בדצמבר 2009. אולם בהתקרב המועד של הבחירות המיועדות שונה החוק המגביל את תקופת הכהונה המקסימלית של ועדה קרואה על מנת לאפשר את המשך כהונת הוועדה הקרואה לתקופה נוספת.. בפברואר 2011 החליט בית המשפט העליון כי יש לערוך את הבחירות עד דצמבר 2012.
שיפור ובניית התשתיות במועצה.
הקמת המועצה וההכרה ביישוביה שהחלה עוד קודם לכן הביאה להליך של הקמת מרפאות, בתי ספר (למשל, בית ספר נווה מדבר) ומוסדות חינוך ונוער נוספים, סלילת כבישים והקמת תשתיות מים וחשמל, בהשקעה של מאות מיליוני שקלים. עם זאת, לאור הזמן הרב שעבר מאז קבלת ההכרה ביישובים הושמעה מחאה מצד האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים על כך שרבים מהיישובים טרם חוברו לרשת החשמל הארצית, נכון לפברואר 2008.
פירוק המועצה.
בשנת 2012 החליט שר הפנים לאור הגידול באוכלוסייה כי יש לפרק את המועצה לשני גופים נפרדים ועל כן בוטלה המועצה בנובמבר אותה שנה והוחלפה במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום. יש לציין כי בשל הפיצול נדחו הבחירות עליהן החליט בג"ץ בפסיקתו ובשתי המועצות החדשות עומדות ועדות קרואות, כך שהפיצול שימש הלכה למעשה ככלי לעקיפת החלטת בג"ץ.
הצורה הרציונלית קנונית
הרחבה של שדות
אולט (נהר)
אולט (רומנית: Olt) הוא נהר ברומניה.
מאפיינים.
האולט נובע ממעיין השמאלש הגדול (Hăşmalşul Mare), בהרי הקרפטים המזרחיים, בגובה 1,440 מטר מעל פני הים, וזורם לאורך 615 קילומטרים עד לשפכו, לתוך נהר הדנובה, במקום הקרוי איסלז (Islaz), ליד העיר טורנו מגורלה (Turnu Măgurele).
שם הנהר בלטינית הוא אלוטה (Aluta), או אלוטוס (Alutus).
נהר האולט נתן את שמו לחבל ארץ היסטורי גדול בדרום מערב רומניה הקרוי אולטניה (Oltenia), או בשפות גרמניות מסוימות ולאכיה הקטנה.
האולט קולט בדרכו את מי הנחלים הבאים:
אולט
מורש
פרוט
נח גורליק
נֹחַ גוֹרֶלִיק (1893–1943) היה משורר יידיש וסופר ילדים.
קורות חיים.
נולד בעיר בוברויסק. זכה לחינוך מסורתי, למד בילדותו ב'חדר', ובצעירותו המשיך לימודיו בישיבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לפרסם שירי ילדים ביידיש, בעיתוני הילדים בפולין ובברית המועצות. בתקופה שבין המלחמות ערך כתב והוציא לאור מקראות ספרותיות. יצירותיו כונסו בשלושה כרכים ביידיש, הנקראים בתרגום חופשי לעברית: "הסוחר והדוב", שנדפס בעיר חרקוב, בשנת 1918, מעשייה בחרוזים. שירי הילדים שלו יצאו לאור בספר "שירי ילדים", מינסק, 1928. וכרך "שירי נעורים", שנדפס אף הוא במינסק, בשנת 1929.