ארלו נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1947 עם "מפוחית וגיטרה בידו" (כפי שמעידות אחת הביוגרפיות שלו). הוא גדל בסביבה של אמנים, רקדנים ומוזיקאים. חבריו המוזיקאים של אביו, וודי גאת'רי, גידלו אותו ממש: פיט סיגר, רוני גילברט, פרד הלרמן, ליי הייז, לדבלי, סיסקו יוסטון, רמבלינג ג'ק אליוט ועוד רבים מזמרי הפולק האמריקאי של התקופה. זמרים אלו השפיעו רבות על דרכו, והוא גילה במהרה שברצונו להיות זמר. כבר בגיל 13 הופיע את הופעתו הראשונה ונהיה מעורב במוזיקה שעיצבה את פני שנות ה-60.
בצעירותו חי ארלו באזורים המפורסמים של פריחת הפולק של שנות ה-60. הוא נהג להסתובב במקומות כמו גריניץ' וילג' בניו יורק ומועדון "בוסטון 47", מקומות שמהם צמחה הרבה מתרבות שנות ה-60. הוא ראה במו עיניו את המעבר ממוזיקת הפולק הפשוטה אל האמנים והמשוררים החדשים כמו בוב דילן, ג'ואן באאז, ופיל אוקס. הוא נהג להסתובב עם משוררי הביט של התקופה כמו אלן גינסברג ולורד בקלי. הוא ניגן עם גדולי התקופה כמו דוק ווטסן וביל מונרו. מכל אחד הוא למד משהו והרכיב סגנון ייחודי משלו.
על הבמה ארלו הוא לא רק זמר ומוזיקאי הוא גם מספר סיפורים. הוא נוהג לספר סיפורים תוך כדי שירים וביניהם, עם כישרון נדיר לאלתור, הומור וציניות.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה עם הוצאת האלבום "המסעדה של אליס", Alice's Restaurant, ב-1967 כשהוא בן 20. (ראה פירוט על האלבום בהמשך). שיר נוסף שהיה מפורסם בתקופה הוא חידושו לשיר The City Of New-Orleans של סטיב גודמן, שיר מסע על נסיעות רכבת ארוכות. שירו Coming Into Los-Angeles זכה להצלחה לאחר שארלו ניגן אותו בפסטיבל וודסטוק ב-1969. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו רבות בתקופה משום שהוא רומז על הברחת סמים. שירו The Motorcycle Song זכה גם כן להצלחה מסוימת. אלבומו Amigo מ-1976 זכה לציון של 5 כוכבים במגזין רולינג סטון.
ב-1983 הקים ארלו חברת תקליטים משלו רייזינג סאן רקורדס, Rising Son Records. בין תקליטי החברה קיימים כמובן כל הקלטותיו של ארלו ושל, קסאוויאר (Xaviar), להקתו של אייב, בנו.
ארלו התפרסם בעיקר בזכות הקריירה המוזיקלית שלו אבל הוא גם שחקן. הוא שיחק את עצמו בסרט הביוגרפי "המסעדה של אליס" וכיכב בין השאר בסדרות: "הנמלט" ו"ציפורי גן-עדן".
מאז שנות ה-60 ועד היום מתמיד ארלו לעשות סיבובי הופעות ברחבי העולם. היום הוא נוהג עדיין לבלות כ-10 חודש בשנה בסיבובי הופעות, יחד עם בנו אייב שמנגן איתו כבר יותר מ-15 שנה.
"המסעדה של אליס".
האלבום "המסעדה של אליס" יצא ב-1967 וידוע בעיקר בשל שיר הנושא, שאורכו 18 דקות ו-20 שניות בגרסתו המוקלטת. (גאת'רי נודע בכך שבהופעות ידע למשוך את הסיפור עד ל-45 דקות.)
השיר הוא שיר בלוז מדבר, שכמעט אינו כולל שירה של ממש. השיר הוא מחאה בוטה נגד הגיוס למלחמה בווייטנאם, ומבוסס כולו על סיפור אמיתי. בשיר, ארלו נקרא להגיע לצו ראשון ללשכת גיוס, שם הוא נפסל משירות בגלל תיק פלילי, שבו רשום שהוא נעצר פעם אחת על השלכת פסולת לא חוקית, ולאחר משפט נאלץ לשלם קנס ולהרים את הזבל.
זמן קצר לאחר יציאת השיר הוא הפך ללהיט בקרב אוניברסיטאות ותחנות רדיו של תרבות הצד של התקופה. השיר נחשב לאחד הסמלים של תקופת סוף שנות ה-60.
השיר גם מזכיר את אליס ואת כנסיית טריניטי. אליס היא אליס ברוק (היום היא מנהלת גלריה לאומנות בפרובינסטאון). את הכנסייה קנה ארלו ב-1991 והקים גם את מרכז גאת'רי, לזכר הוריו. מרכז גאת'רי הוא ארגון ללא מטרות רווח, שמארגן פעולות קהילתיות בסביבתו ובעולם.
ב-1969 הופק הסרט "המסעדה של אליס" בבימויו של ארתור פן המבוסס על התיאורים בשיר הזה ובו משחק ארלו גאת'רי בתפקיד הראשי.
טרנס מוריס
טרנס דראה מוריס (באנגלית: Terence Darea Morris; נולד ב-11 בינואר 1979 בפרדריק, מרילנד) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.07 מטרים.
חייו.
בצעירותו שיחק מוריס במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון על שם המושל תומאס ג'ונסון בעיר הולדתו פרדריק ולאחר מכן במדי אוניברסיטת מרילנד. בשנת 2001 נבחר בדראפט ה-NBA על ידי אטלנטה הוקס במקום ה-33. זכויות הדראפט של מוריס הועברו לקבוצת יוסטון רוקטס במדיה שיחק שנתיים (2001-2003).
בעונת שיחק בליגת הליגת הפיתוח של ה-NBA ועונה לאחר מכן חתם בקבוצת אפולון פטרס היוונית. בספטמבר 2005 חזר לליגת ה-NBA כשהוחתם על ידי אורלנדו מג'יק, בשורותיה שיחק עד סיום העונה.
את עונת פתח מוריס ללא קבוצה עד שבדצמבר 2006 חתם בהפועל ירושלים ואחרי חתימתו הקבוצה חזרה לעצמה אחרי תקופה קשה. עם הפועל זכה בפברואר 2007 בגביע המדינה, כאשר הוא קלע בגמר 15 נקודות. בסיום העונה, עבר למכבי תל אביב לעונה אחת. במהלך עונה זו זכה מוריס בתואר השחקן המצטיין של היורוליג לחודש ינואר, ובסיום אותה עונה אף נבחר לחמישיית העונה של המפעל.
בסיום עונת הפך מוריס אוטומטית לשחקן חופשי ושמו נקשר לפנאתינייקוס ולאולימפיאקוס. לבסוף, העדיף מוריס את צסק"א מוסקבה בה הוצעה לו משכורת גבוהה, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים ואמור היה להשתכר בכשני מיליון דולרים לעונה. אולם לאחר עונה אחת, לאור קיצוץ משמעותי בתקציב צסק"א מוסקבה, עבר לברצלונה, אותה עזב לאחר שתי עונות והודיע על פרישה מכדורסל.
שארל-מארי וידור
שארל-מארי וידור (בצרפתית: Charles-Marie Jean Albert Widor; 21 בפברואר 1844 - 12 במרץ 1937) היה נגן עוגב, מלחין ומורה צרפתי.
חייו.
וידור נולד בליון, צרפת למשפחה של בוני עוגבים והחל ללמוד מוזיקה אצל אביו, שהיה נגן עוגב בעצמו. בונה העוגבים הצרפתי, אריסטיד קאבאיה-קול, שהשיב לקדמותה את אמנות בניית העוגבים, היה ידיד של משפחת וידור והסדיר לנגן העוגב הצעיר והמוכשר לימודים בבריסל, אצל ז'אק למן בתחום הטכניקה ואצל פרנסואה-ז'וזף פטי, מנהל הקונסרבטואר של בריסל בתחום הקומפוזיציה.
בשנת 1870, בתמיכתם המשותפת של קאבאיה-קול, שארל גונו וקאמי סן-סנס התמנה וידור לנגן עוגב בכנסיית סן-סולפיס בפריז, המשרה החשובה ביותר לנגן עוגב צרפתי. העוגב בסן-סולפיס היה יצירת מופת של קאבאיה-קול; סגולותיו המרשימות של הכלי נתנו השראה לווידור, שנשאר במשרתו בסן-סולפיס במשך 64 שנים, עד סוף 1933. ב-1934 החליף אותו תלמידו לשעבר, מרסל דיפרה. לפני כן, בשנת 1890, החליף וידור את סזר פרנק כפרופסור לעוגב בקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1896 הוסיף גם הוראת קומפוזיציה לתפקידיו במוסד.
הקטע המוכר ביותר של וידור לעוגב הוא הפרק האחרון, "טוקטה", מתוך הסימפוניה החמישית לעוגב, שנהוג לנגנו בעת יציאת הכמרים בטקסי חתונה ואפילו בסיום מיסת חצות של חג המולד בבזיליקת פטרוס הקדוש אשר בוותיקן ברומא. כשנגן עוגב שומע אזכור ל"וידור", הוא יודע מיד, שהדובר מתכוון לטוקטה מן הסימפוניה החמישית. וידור היה מרוצה מן המוניטין העולמיים שהקטע היחיד הזה הקנה לו, אבל לא שבע נחת מן המהירות שבה נהגו נגני עוגב אחרים לבצע אותו. וידור עצמו ניגן את הטוקטה במתינות מכוונת להשגת שליטה רבה יותר בביטוי.
וידור הקליט את הקטע, יחד עם "הסימפוניה הגותית" שלו, בסן סולפיס בשנתו השמונים ושמונה.
כמה מן הסטודנטים של וידור בפריז היו למלחינים מפורסמים בזכות עצמם. הידועים ביניהם הם דריוס מיו (שהשפיע מאוד בהמשך דרכו על פסנתרן הג'אז דייב ברובק, מרסל דיפרה, אלברט שווייצר ואדגר וארז. וידור עצמו כתב מוזיקה לכלים ולהרכבים שונים (כמה משיריו לקול ופסנתר ראויים לציון מיוחד) וחיבר ארבע אופרות ובלט אחד, אבל רק יצירות העוגב שלו עודן מנוגנות כיום בקביעות. וידור לא גילה עניין בפריצת דרכים חדשות באמצעות מתיחת הטונאליות עד קצה גבולה, כרבים מעמיתיו. עם זאת, המוזיקה שלו איננה חסרת מקוריות או משמימה. רובה אפקטיבי ביותר לעוגב באופן ההולם ביותר את דרך הביטוי של הכלי, אבל אין בה כמעט
הפתעות מרעישות.
במהלך הקריירה שלו חזר וידור וערך שוב ושוב את המוזיקה המוקדמת שלו, אפילו לאחר הוצאתה לאור. הביוגרף שלו, ג'ון ניר, מדווח "בסופו של דבר נתגלה, כי בתקופה של כשישים שנה יצאו לאור כמה מן הסימפוניות שלו בלא פחות משמונה מהדורות שונות."
יצירותיו.
יצירותיו של וידור לעוגב כוללות: עשר סימפוניות, "סוויטה לטינית", "שלושה קטעים חדשים" ושישה עיבודים ליצירות של באך תחת הכותרת "זיכרון לבאך" (1925). הסימפוניות שלו הן תרומתו המשמעותית ביותר לרפרטואר העוגב. לכאורה, מעשה חריג הוא לייחס את המונח "סימפוניה" ליצירה, שנכתבה לכלי אחד ואולם וידור היה חלוץ החייאת המוזיקה הצרפתית לעוגב, ששקעה לנקודת שפל במאה ה-18. כוח מניע עיקרי בתחייה זו היה אריסטיד קאבאיה-קול, שהציג עוגב חדש, "סימפוני" בסגנונו. עוגב תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית נועד להפיק צליל בהיר ויבש, המתאים לביצוע כתיבה קונטרפונקטית. העוגבים של קאבאיה-קול ניחנו בצליל חמים בהרבה, אידיאלי לנגינת סגנון הכתיבה ההומופוני, ששלט עכשיו בכיפה, והיו מצוידים במגוון עצום של שסתומים, שהרחיבו את גוון הצליל של הכלי. סגנון חדש זה, של עוגב בעל קשת קולות תזמורתית בפירוש, עודד מלחינים לכתוב מוזיקה בהיקף סימפוני אמיתי. מגמה זו לא הייתה מוגבלת לצרפת ומצאה ביטוי גם בגרמניה, בעוגבים שבנה אברהרדט פרידריך ואלקר וביצירותיהם של פרנץ ליסט, יוליוס רויבקה ומקס רגר.