גאורגי, בנו של בגרט השלישי, נולד בשנת 998 (על פי גרסה מאוחרת יותר של הכרוניקל הגאורגי, נולד בשנת 1002). עם מות אביו ב-7 במאי 1014, ירש את ממלכת אבחזיה, כארתלי וממלכת קאחתי מאוחדות לממלכה אחת - סכרתוולו ("כל-גאורגיה"). כמו קודמו, קיבל גיאורגי בירושה את התואר "מלך האבחזים" ו"מלך הגאורגים".
השליט הצעיר החדש נוצל מיד בידי האצילים, שדוכאו בידי בגרט. בסביבות אותה שנה, המחוזות המזרחיים ביותר של קאחתי והרתי, שהושגו במאמץ על ידי בגרט, מרדו והחזירו את מלכם, קוויריקה השלישי הגדול (1010 או 1014–1037) לכס המלוכה בקאחתי, שאיחד גם את אראן (آران), הקים את ממלכת קאחתי-הרתי והכריז על עצמו כ"מלך הקאחים והראנים". גיאורגי לא היה מסוגל למנוע את המרד ולאחד בחזרה את המחוז הסורר לממלכתו, והניח את תביעתו לקאחתי והרתי ליורשיו.
מלחמה ושלום עם האימפריה הביזנטית.
המאורע הפוליטי והצבאי העיקרי בתקופת שלטונו הייתה המלחמה באימפריה הביזנטית, ששורשיה נעוצים עוד בשנות התשעים של המאה העשירית, כאשר הנסיך הגיאורגי דוד השלישי, נאלץ לוותר על טאו והשטחים הסמוכים לו עם מותו, וזאת בעקבות מרידת הנפל שלו בבסיליוס השני. כל מאמציו של אביו בגרט למנוע את סיפוח השטחים האלה בידי הביזנטים עלו בתוהו. גיאורגי הצעיר והשאפתן פתח במערכה כדי להחזיר את שטחי דוד השלישי, וכבש את טאו ב-1015–1016. גיאורגי גם כרת ברית עם הח'ליף הפטאמי של מצרים, אל-חכים (996–1021), שהעמידה את בסיליוס במצב קשה, והכריחה אותו לעצור בעצמו מלהגיב למתקפה של גאורגי.
מלבד כל זאת היו הביזנטים מעורבים במלחמה אכזרית כנגד הבולגרים, שהגבילה את פעולותיהם למערב. מיד עם השלמת כיבוש בולגריה, ועם מותו של אל-חכים, בשנת 1021, כבר הוביל בסיליוס השני את צבאו כנגד הממלכה הגאורגית. המלחמה הגאורגית-ביזנטית נמשכה שנתיים והסתיימה בניצחון ביזנטי מוחלט, שהכריח את גיאורגי לחתום על הסכם שלום, שבו נאלץ לוותר לא רק על טאו, אלא גם על שטחים נוספים בדרום-מערב הממלכה, ולהשאיר את בנו בן השלוש, בגרט, כבן-ערובה. בהתאם להסכם השלום, ביקר הפטריארך הקתולי של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, מלכיצדק הראשון (1001–1030), בקונסטנטינופול, וקיבל סיוע כספי לבניית קתדרלת סווטיצחובלי, קתדרלה אורתודוקסית ראשית בעיר במצחתה, שבמזרח גאורגיה.
מאוחר יותר המשיך בסיליוס לקיים את הסכם השלום עם הממלכה הגאורגית, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 1025, התיר לנסיך בגרט לחזור לביתו. אלא שבדצמבר של אותה שנה מת בסיליוס, וקונסטנטינוס השמיני ירש אותו כקיסר האימפריה הביזנטית, והחליט להחזיר את בגרט לקונסטנטינופול. הוא שלח שליח להחזיר את בגרט אבל לא הצליח להחזיר אותו. כתוצאה מכך התערערו היחסים בין האימפריה הביזנטית לממלכה הגאורגית. היחסים הידרדרו ביתר שאת לאחר שהתגלה הקנוניה שאורגנה על ידי השליט של וספוראקאן (Վասպուրական) ובמעורבות, לכאורה, של גאורגי.
גיאורגי מצידו התכונן באופן ברור לנקום על תבוסתו, אבל מת באופן פתאומי בתריאלתי, ב-16 באוגוסט 1027. הוא נקבר בקתדרלת בגרטי בבירת הממלכה, כותאיסי. לאחרונה התגלה קבר, שנשדד כפי הנראה במאה ה-19, המיוחס לגאורגי.
משפחה.
גיאורגי היה נשוי פעמיים:
מעייני הישועה
The New Yorker
ארד ויץ' נסקה
ויסנטה אספינל
ויסנטה גומז מרטינז-אספינל (בספרדית: Vicente Gómez Martínez-Espinel;
28 בדצמבר 1550- 4 בפברואר 1614), סופר ומוזיקאי ספרדי.
אספינל רכש את השכלתו באוניברסיטת סלמנקה ואחר באוניברסיטת גרנדה. בתום לימודיו נעשה חייל ונושא כליהם של אדונים שונים. במהלך שירותו נפל בידי שודדי ים והוחזק שבוי באלג'יריה. לאחר ששוחרר עשה עוד שלוש שנים באיטליה כאיש צבא. עם שובו למדריד הוסמך לכמורה בשנת 1589.
אספינל התפרסם בלחניו. לזכותו נזקפת גם הוספת המיתר החמישי לגיטרה. הוא תרגם כמה מיצירותיו של הורציוס מלטינית לספרדית. בשנת 1591 הופיעו השירים שחיבר ב"חרוזים" (Diversas rimas). בשנת 1618 פורסמה יצירתו החשובה "חייו של נושא הכלים מרקוס דה אוברגון". רומן זה כולל יסודות אוטוביוגרפיים ומשתייך לסוגת הסיפורת הפיקרסקית.
עניין מחודש ביצירתו של אספינל התעורר במאה ה-18, בעקבות צאתם לאור של "הרפתקאות ז'יל בלאס" מאת אלן-רנה לסאז' בשנים 1715–1735. הסופר הצרפתי שאב את המסד לרומן הפיקרסקי שלו מעבודתו של אספינל, כמו גם ממקורות אחרים.
ריינהרדט קייזר
ריינהרדט קייזר (בגרמנית: Reinhard Keiser; 9 בינואר 1674 - 12 בספטמבר 1739) היה מלחין אופרה גרמני פופולרי, שישב בהמבורג. קייזר כתב למעלה מ-100 אופרות ובשנת 1745 הגדיר אותו אדולף שייבה כשווה ליוהאן קונאו, גאורג פרידריך הנדל וגאורג פיליפ טלמן (שגם הם היו קשורים לאופרה של המבורג), אבל יצירתו נשכחה בחלקה הגדול למשך שנים רבות.
חייו.
קייזר נולד בטויכרן (במחוז וייסנפלס), בן לנגן העוגב והמורה גוטפריד קייזר. הוא למד אצל נגני עוגב אחרים בעיר ואחר כך, מגיל 11, המשיך את לימודיו בבית הספר של כנסיית תומאס בלייפציג. בין מוריו שם היו יוהאן שלה ויוהאן קונאו, שקדמו ליוהאן סבסטיאן באך.
בשנת 1694 התמנה קייזר למלחין החצר אצל הדוכס מבראונשווייג-וולפנביטל, אף כי סביר להניח, שהגיע לחצר הדוכס עוד בשנת 1692 ללמוד את האופרות המהוללות שלה, שהוצגו שם מאז 1691, כשהעירייה בנתה בית אופרה בן 1,200 מושבים. קייזר העלה שם את האופרה הראשונה שלו, "פרוקריס וצפאלוס". באותה שנה הוצגה האופרה שלו "באזיליוס" בהמבורג והתקבלה, לדברי המוזיקולוג יוהאן מאתזון, "בהצלחה רבה ובתשואות."
הייתה זו תקופה פורייה לקייזר, שחיבר לא רק אופרות, אלא גם אריות, דואטים, קנטטות, סרנדות, מוזיקה כנסייתית ואורטוריות גדולות ומוזיקת רקע - הכול לשימוש הנהגת העיר.
בסביבות 1697 השתקע בקביעות בהמבורג והיה למלחין הראשי ב"גנסמרקטאופר" עתיר המוניטין (שנבנה מאז מחדש וכיום הוא האופרה של המבורג בהמבורג משנת 1697 עד 1717. משנת 1705 עד 1709 שינה קייזר את דמות האופרה ממוסד ציבורי לישות מסחרית, עם שתיים או שלוש הצגות בשבוע, בניגוד לאופרות שנועדו לאצולה בלבד.
בשנת 1718, כשהאופרה של המבורג עברה מן העולם, עזב קייזר את המבורג לחפש תעסוקה אחרת. הוא שהה בתורינגיה ומשם המשיך לשטוטגרט. מתקופה זו שרדו שלושה כתבי יד של טריו סונאטות לחליל, כינור ובסו קונטינואו. בקיץ 1721 חזר להמבורג, אבל כעבור שבועות ספורים יצא בחיפזון לקופנהגן עם להקת אופרה המבורגית, כנראה בגלל השפעתו הגוברת של טלמן, שמועצת העיר שכרה לעבודה בהיעדרו של קייזר. בין 1721 ל-1727 נסע קייזר הלוך ושוב בין המבורג לקופנהגן, שם ניתן לו תואר הממונה על המוזיקה בקפלה הדנית המלכותית.
אחרי התפרקות להקת האופרה, חזר קייזר עוד פעם להמבורג, אבל תמורות באופני הפעולה שם הקשו עליו לשחזר את הצלחות העבר. שלוש אופרות מן התקופה שבין 1722 ל-1734 קיימות כיום. קשריו האישיים עם טלמן נשארו טובים וטלמן הכניס לתוכנית כמה הפקות של אופרות מאת קייזר.
בשנת 1728 התמנה למנצח על מקהלת הקתדרלה של המבורג ושם כתב בעיקר מוזיקה כנסייתית עד מותו ב-1739.
אופרות חשובות.
Der königliche Schäfer oder Basilius in Arkadien (probably Braunschweig 1693)
"Cephalus und Procris" 1694)
"Der geliebte Adonis" (1697)
"Der bei dem allgemeinen Welt-Frieden von dem Großen Augustus geschlossene Tempel des Janus" (1698)
"Die wunderbar errettete Iphigenia" (1699)
"Die Verbindung des großen Herkules mit der schönen Hebe" (1699)
"La forza della virtù oder Die Macht der Tugend" (1700)
"Störtebeker und Jödge Michels" (2 sections, 1701)
"Die sterbende Eurydice oder Orpheus" (2 sections, 1702)
"Die verdammte Staat-Sucht, oder Der verführte Claudius" (1703)
"Der gestürzte und wieder erhöhte Nebukadnezar, König zu Babylon"(1704)
"Octavia" (1705)
"Die kleinmütige Selbst-Mörderin Lucretia oder Die Staats-Torheit des Brutus" (1705)
"Masagniello" (1706)
"Der angenehme Betrug" (1707)
"La forza dell'amore oder Die von Paris entführte Helena" (1709)
"Desiderius, König der Langobarden" (1709)
"Der durch den Fall des großen Pompejus erhöhete Julius Caesar" (1710)
"Croesus" (1710, revised edition 1730)
"L'inganno fedele oder Der getreue Betrug" (1714)
"Fredegunda" (1715)
"L'Amore verso la patria oder Der sterbende Cato" (1715)
"Das zerstörte Troja oder Der durch den Tod Helenens versöhnte Achilles" (1716)
"Die großmütige Tomyris" (1717)
"Jobates und Bellerophon" (1717)
"Ulysses" (Copenhagen 1722)
"Bretislaus oder Die siegende Beständigkeit" (1725)
"Der lächerliche Printz Jodelet" (1726)
"Lucius Verus oder Die siegende Treue" (1728)
הערות שוליים.
הערך האנגלי עושה שימוש בחומר מתוך האנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911, שהיא כיום נחלת הציבור.
בופאלו
אטיין-ז'ול מארה
אֶטיֶין-ז'ול מָארֶה (; 5 במרץ 1830 – 15 במאי 1904) היה מדען צרפתי רב-תחומי. בהכשרתו היה מארה רופא והתמחה בעיקר בפיזיולוגיה. הוא היה ממייסדי הביומכניקה ונחשב בתקופתו למדען שידו בכול; למחקריו נודעה השפעה על תחומים רבים, ביניהם קרדיולוגיה, תעופה, מכניקה ופיזיולוגיה. עם זאת, מארה מוכר בעיקר הודות למחקר ופיתוח של מכשור מדעי ויישומים מדעיים של צילום, קולנוע והנפשה. לניסוייו ולטכניקות שהמציא הייתה השפעה גדולה על התפתחות הסינמטוגרפיה. מארה היה חבר בקולז' דה פראנס ובאקדמיה הצרפתית למדעים.
ביוגרפיה.