בין 1954 ל-1957, שימש, בו זמנית, ראש מועצה אזורית קישון וראש המועצה האזורית הסמוכה, נהלל, עד שב-1957 אוחדו שתי מועצות אלה. לאחר מכן, במשך כשנתיים שימש ראש המועצה המאוחדת שלהן.
כראש שתי מועצות סמוכות, לובין המשיך את משימת קודמיו בקידום הקמת רשות ניקוז כוללת לאזור ובאיחוד המועצות המקומיות של האזור. שני מיזמים אלו ראו פרי בעת כהונתו. לאחר תום כהונתו כראש המועצה, הוא המשיך להיות חבר מועצה ולקח בה תפקידים בכירים. למשל ב-1974 מונה לסגן ראש המועצה.
לאחר פטירתו, לובין נקבר בבית העלמין של קיבוצו, רמת דוד.
ג'סי הלמס
ג'סי אלכסנדר הלמס ג'וניור (באנגלית: Jesse Alexander Helms, Jr; 18 באוקטובר 1921 - 4 ביולי 2008), היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור רפובליקני מטעם מדינת קרוליינה הצפונית וכיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
הלמס נחשב לשמרן קיצוני, שנלחם בממשלים הדמוקרטים, ובעקרונות ליברלים וסוציאליסטים. כמו כן, הוא הוביל קו תקיף שהתנגד לפשרות פוליטיות, התנגדות שזיכתה אותו בכינוי "Senator No" ("סנאטור לא").
ביוגרפיה.
ג'סי הלמס נולד במונרו, קרוליינה הצפונית, להורים ממוצא אנגלי. אביו היה מפקד תחנת משטרה, ואמו עקרת בית.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי במשך שלוש שנים, בתפקיד עורפי כמגייס. התפרסם בשנות ה-50 וה-60 בעקבות מאמרים והופעות תקשורתיות, שהיו בעלי אופי שמרני-קיצוני. ב-1972, לאור הפופולריות הרבה לה זכה, החליט להתמודד לסנאט. הוא נבחר לחמש כהונות ברצף, וכן כיהן במשך שש שנים כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני חוץ, עד לתחילת 2001, אז זכו הדמוקרטים ברוב בסנאט. באוגוסט 2001 הודיע הלמס על פרישתו מהחיים הפוליטיים מסיבות בריאותיות. עם זאת, פרשנים אמריקאים העריכו כי הפרישה באה בעקבות הדחתו מוועדת החוץ, וכן בעקבות שינוי דעת הקהל בקרוליינה הצפונית, שלא תאמה את עמדותיו הקיצוניות. הלמס פרש לבסוף בינואר 2003.
הלמס היה נשוי ואב לשלושה. הוא נפטר ביום שישי, 4 ביולי 2008, בראלי. נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש אמר בהודעת האבל על מותו: "...הולם שהפטריוט הגדול הזה עזב אותנו ב-4 ביולי, יום העצמאות של אמריקה".
דעותיו.
שוויון גזעי.
הלמס נודע כשמרן קיצוני שלחם בתנועה לזכויות האזרח והתנגד לחוק זכויות האזרח, שביטל את ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה בארצות הברית. ב-1983, ניסה הלמס לארגן פיליבסטר במטרה למנוע את קביעת יום הולדתו של מרטין לותר קינג כחג לאומי.
הקהילה הלהט"בית.
הלמס התנגד לזכויות הקהילה הלהט"בית. הוא כינה את ההומוסקסואלים "אנשים חלשים ומסכנים שנגועים בחולשה מוסרית".
בתקופת ממשל ביל קלינטון, ניסה הלמס לסכל את כוונתו של הנשיא למנות לסבית לתפקיד בכיר בממשל.
הפלות.
מאבקו של הלמס בהפלות היה קיצוני. הוא השווה את ההפלות לשואה ולפיגועי 11 בספטמבר, ואמר כי "לעולם לא אסכים לשתוק בנוגע לרצח של אלה שאינם מסוגלים להגן על עצמם".
מדיניות חוץ.
הלמס נודע במלחמתו בהתפשטות הקומוניזם, וכן בתמיכתו במדינות בעלות משטר ימני בדרום אמריקה, גם כאשר היו תחת שלטון לא דמוקרטי. כלפי האו"ם ומדינות אירופה ניהל הלמס מדיניות חשדנית ומעט עוינת, עוינות שהגיעה לשיאה בזמן ממשל ג'ורג' בוש האב, אז עיכב הלמס את פירעון חובות ארצות הברית לאו"ם, בעקבות התנגדותו למדיניות הארגון. רק בשנת 2000 הסכים הלמס לאשר את פירעון החוב, התפייס עם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן ואף קיים ביקור מתוקשר בבניין האו"ם.
יחסו לישראל.
בתחילת דרכו, היה הלמס פרו-ערבי, ובעל דעות אנטי-ישראליות מובהקות, והיו שאף האשימו אותו באנטישמיות. הוא התנגד לסיוע הכספי של ארצות הברית לישראל, תקף את ההצעה להעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים, ואף החזיק בשולחן העבודה שלו תמונה של ילד לבנוני, שנפצע מהפצצות חיל האוויר הישראלי במלחמת לבנון הראשונה. שדולת איפא"ק בחרה אותו ל"סנאטור הכי לא אוהד כלפי ישראל", ואף מימנה את יריבו של הלמס באחד מסבבי הבחירות לסנאט.
בשנות ה-80 חל שינוי קיצוני בדעותיו של הלמס: הוא הודיע על התנגדותו להקמת מדינה פלסטינית בלב ישראל, ואף שינה את דעתו בייחס לסיוע לישראל, כשהוא מסביר שהוא אמנם מתנגד לסיוע למדינות זרות, אבל בעד תקציב צבאי לישראל, שבעזרתו משמשת ישראל כ"נושאת מטוסים" של ארצות הברית במזרח התיכון, וחוסכת את העלות של הצבת כוחות אמריקאים באזור, עובדה שלבדה מצדיקה את הסיוע הצבאי השנתי שהיא מקבלת מארצות הברית.
שינוי בולט במיוחד היה ביחסו של הלמס בנוגע להעברת השגרירות. הלמס פנה במכתב לנשיא רונלד רייגן ובו ביקש שיעביר את השגרירות לירושלים, ואף היה מהיוזמים של חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים, שחייב את הנשיא להעביר את השגרירות לבירת ישראל.
ב-1984, פנו ארגונים יהודיים-אמריקאים לחבר הכנסת מיכאל קליינר וביקשו ממנו להיפגש עם הלמס בניסיון לשנות את יחסו למדינת ישראל. בדרכו, נפגש קליינר עם ראשי הממסד היהודי בניו יורק, שתקפו אותו על כוונתו להיפגש עם הלמס, שכונה בפיהם "צורר ישראל". למרות זאת, נפגש קליינר עם הלמס. לטענתו של קליינר, פגישות אלו היו הגורם המרכזי לשינוי בדעותיו של הלמס.
עם זאת, גם לאחר השינוי בדעותיו נוצרו לעיתים חיכוכים בנוגע לסיוע לישראל.
בשנת 2000, בעקבות איומיו של סגן שר החוץ אפרים סנה, כי אם יקוצץ הסיוע האמריקני לישראל תצמצם ישראל את רכישת המוצרים מארצות הברית, קרא הלמס לראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק לפטר את סנה, והוסיף כי "האיום של סנה הוא עלבון לכל העם האמריקני, כולל לי, שאני ידיד ותיק של ישראל. עדיף שסנה יזכור שהחברות האמריקניות שהוא רוצה להעניש משלמות מיסים, שמאפשרים למעשה את מתן הסיוע לישראל". בתגובה האשים סנה את הלמס בהתנהגות פטרונית כלפי ישראל.
צבא צרפת
צבא צרפת (בצרפתית: Armée de Terre – "צבא היבשה") הוא המרכיב הקרקעי והגדול בכוחות המזוינים של צרפת יחד עם ארבעת המרכיבים האחרים: חיל הים, חיל האוויר, המשמר הלאומי והז'נדרמריה של הרפובליקה הצרפתית.
ראש מטה הצבא (Chef d'état-major de l'Armée de terre בקיצור: CEMAT) הוא קצין בדרגת גנרל. הוא אחראי על בניין הכוח: אימון, ארגון, תכנון, הצטיידות ורכש. הוא כפוף לראש מטה הכוחות המזוינים (Chef d'État-Major des armées בקיצור: CEMA).
נכון לשנת 2020 הצבא מונה 114,500 חיילים סדירים. בשנת 2011 תקציבו עמד על 8.3 מיליארד אירו.
תפקיד.
להגן על האוכלוסיות (בפרט האוכלוסייה הלאומית), על השטח, על האינטרסים החיוניים של המדינה ולספק את הכבוד לבריתות, לאמנות ולהסכמים בינלאומיים.
לעזור לאוכלוסיות ולהגיש סיוע בשטח הלאומי או מחוצה לו, להגן על שדות תעופה ומקומות ציבוריים אחרים מפני טרור. לישב סכסוכים באמצעות יישום יכולות ביטחון וסיוע.
היסטוריה.
הצבא הצרפתי הוקם על ידי שארל השביעי ב־1455 לאחר מלחמת מאה השנים.
מלחמות לואי הארבעה עשר במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הרחיבו את גבולות צרפת אך רוששו את קופתה. מאוחר יותר, היריבות עם בריטניה הגדולה מובילה לאובדן הנכסים באמריקה הצפונית . מלחמות נפוליאון בראשית המאה ה-19 הביאו לצרפת השפעה ללא תחרות וכמו אימפריות קולוניליסטיות אחרות היא התמקדה בשימור מושבותיה.
היריבות הצרפתית-גרמנית, שהתעוררה במהלך המאה ה-19 שבה במלחמת העולם הראשונה, והגיעה לשיאה עם מלחמת העולם השנייה, כאשר בעלות הברית התאחדו נגד ציר רומא-ברלין. המלחמה הותירה מדינות מוחלשות פוליטית ונשלטות צבאית על ידי שתי מעצמות על: ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. שתי מלחמות העולם צמצמו את היריבות הצרפתית-גרמנית, והכינו את הקרקע לרעיון האיחוד האירופאי ואינטגרציה כלכלית, פוליטית וצבאית.לצד נושאים אירופיים אלה מילא הצבא הצרפתי תפקיד חשוב ביצירת אימפריה קולוניאלית עצומה, ששרדה עד תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
ב-1996 צרפת עזבה את הפיקוד המשולב של נאט"ו ופיתחה כוח הרתעה גרעיני. ב-2006 היא שבה לארגון וכיום רוב המבצעים הצבאיים מתנהלים במסגרת זו וכן במסגרת כוחות שמירת השלום במושבותיה לשעבר.
בשנת 1981 ולרי אנדרה הועלתה לדרגת גנרל לראשונה בצבא צרפת.
מבנה וארגון.
ארגון צבא היבשה מחדש נקבע ב"קוד ההגנה" מיום 21 ביוני 2000 והוא כולל:
זרועות צבא היבשה הצרפתי.
הצבא מחולק לזרועות הכוללים:
יחידות צנחנים קיימות בכמה מהזרועות.
פיקוד לגיון הזרים הצרפתי ("Légion étrangère") מונה כ־7,000 חיילים. הם אינם מאורגנים ככוח מאוחד אלא מצורפים בגדודים לזרועות הצבא השונות, בעיקר לחיל הרגלים ולזרוע (חיל) ההנדסה.
זרוע 'התעופה הקלה של הצבא' ("Aviation Légère de l'Armée de Terre – ALAT)" מפעילה מסוקים לתמיכה בצבא הצרפתי. מסוק התקיפה העיקרי שלה הוא "טייגר HAD" של איירבוס.
שירותים אדמיניסטרטיביים.
מנהלת משאבי אנוש של הצבא (DRHAT) אחראית על ניהול משאבי אנוש (צבאיים ואזרחיים) של הצבא וכן על בתי הספר הצבאיים של הצבא ובכללם "המרכז לדוקטרינת הפעלת הכוח".
שירות התחזוקה התעשייתית של הצבא (SMITer) אחראי על תמיכה בניהול פרויקטים בכל הציוד היבשתי של הצבא הצרפתי.
אזורים צבאיים.
הפיקוד היבשתי לטריטוריה הלאומית (COM TN) אחראי על ההגנה והביטחון בשבעת האזורים הצבאיים: איל-דה-פראנס (המפקדה בפריז), צפון (המפקדה בליל), מזרח (המפקדה ברן), דרום-מערב (המפקדה בבורדו), דרום (המפקדה במרסיי), דרום-מזרח (המפקדה בליון), מזרח (המפקדה בשטרסבורג).
כוח אדם.
בצבא היבשה של צרפת כ-114,500 משרתים סדירים: