בתקופה הפרה-קולומביאנית, חואן דוליו הייתה מקום מושבם של הילידים האינדיאנים משבטי הטאינו ובית הקברות שלהם שוכן ליד הקצה המערבי של המפרץ. המפרץ הטבעי של "חוף חואן דוליו" מוגן על ידי שונית האלמוגים ששימשה נמל עבור סירות הקאנו שלהם. מדי פעם עדיין נחשפים ממצאים ופריטים ארכאולוגיים במרכז חואן דוליו.
מאז המאה התשע עשרה, חואן דוליו הייתה חלק מהרשות המקומית של סן חוסה דה לוס יאנוס (San José de los Llanos). ב-8 במאי 1884, בהוראת צו מס' 2223, חואן דוליו והישוב Guayacanes הופרדו וסופחו אל אזור החוף של מחוז סן פדרו דה מקוריס.
הפיכתה של חואן דוליו ליעד תיירותי החלה בעקבות חקיקתה של הוראה מס' 3133 ב-23 בינואר 1973, אשר קבעה את הגבולות של האזור המאוכלס על ידי דייגים וחקלאים.
במהלך שנות ה-1980 המאוחרות הפכה חואן דוליו להיות אחד מראשוני אתרי התיירות ברפובליקה הדומיניקנית, יעד עיקרי עבור תיירים מאירופה. מאוחר יותר, הקונספט העסקי של נופש הכל כלול הביא לבנייה של מלונות חדשים בחלק המערבי של חואן דוליו. בשנת 1995 מלונות האזור עמדו על ממוצע של 5,500 תיירים מדי יום.
אחרי ההרס שהותיר אחריו הוריקן ג'ורג' בשנת 1998, רשתות בתי מלון רבות עברו מזרחה אל היעד התיירותי החדש בווארו-פונטה קאנה. מאז התקשו הבעלים של מבני הנופש ההרוסים למשוך שותפים עסקיים חדשים אל המקום ומלונות החוף נותרו סגורים. חלק מהמלונות הישנים יותר נהרסו והפכו לפרויקטי מגורים.
מאז 2006 חואן דוליו היא חלק מ-Guayacanes, הנפה החדשה ביותר במחוז סן פדרו דה מקוריס שהוכרזה על ידי חוק מס' 06–203 בתאריך 3 במאי 2006. בדצמבר 2007 הקומה באופן רשמי מועצת העיר Guayacanes והיום היא גם אחראית על חואן דוליו.
תשתית.
מרכזו של הכפר המוארך נמצא ליד מפרץ חוף חואן דוליו, חוף פופולרי בקרב מקומיים ותיירים כאחד. המפרץ הוא גם בשימוש על ידי מעט הדייגים המקומיים שנותרו כאן ועוגנים במקום את הסירות שלהם.
לאורך הכפר נמצא הרחוב הראשי, Calle Principal, במקביל לחוף. בסופי שבוע רחוב זה מוגבל לתנועה והיא מתאפשרת בו אך ורק ממערב למזרח. לאורך הרחוב הראשי ממוקמות חנויות קטנות, מסעדות, ברים, בתי הארחה, בעיקר קטנים, בנייני מגורים ומעט בניינים רבי קומות.
חופים.
החוף המרכזי, Playa Juan Dolio, נגיש לציבור ובו יש מקומות חנייה. הנוף מהכביש הראשי אל חופה של וילאס דל מאר, Playa Real, חסום על ידי בנייני מגורים גבוהים. הגישה אל חוף פלאייה ריל לפעמים מוגבלת על ידי מאבטחים שונים של בעלי הדירות במגדלים לאורך החוף.
כל רצועת החוף הזו חודשה והורחבה במסגרת פרויקט ממשלתי בחורף 2006/07 והיא מושכת במיוחד בסופי שבוע, מספר הולך וגדל של מבקרים. החוף הציבורי של חואן דוליו הוא לא מפורסם כמו החוף של עיר התיירות בוקה צ'יקה למשל אבל הוא נראה טבעי ובתולי הרבה יותר. דקלי קוקוס גדלים על החול, הים בצבע טורקיז, ואין מבנים של מלונות ענק באופק.
מוריניו
קמנג'ה
קמנג'ה או כינור מרוקאי הוא כלי קשת מן המזרח המנוגן עם קשת, בעל שלושה או ארבעה מיתרים ולעיתים חמישה. בחלק התחתון, במספר כלים, יש יתד אותה משעין הנגן על ברכו בזמן נגינה בישיבה.
במרוקו לא היה כינור מערבי, אלא כלי הדומה לכינור, רבאב בעל שני מיתרים וקשת שניגנו בו על הברך. כשהכינור האירופי הגיע למרוקו, הדמיון לרבאב גרם לכך, שינגנו בכינור על הברך. צליל הכינור היה לנגנים הכלי החסר בתזמורת. הכינור השלים את התזמורת והפכה למושלמת וקראו לו לכמל-ג'ה שפירושו המשלים הגיע.
כיוון המיתרים בקמנג'ה שונה מכיוון המיתרים של הכינור המערבי, אבל על ידי כיוון מחדש של הכינור אפשר גם לנגן עליו מוזיקה מערבית. הקמנג'ה הוא כלי קדום שממנו התפתחו הרבה כלי נגינה מערביים.
השימוש בקמנג'ה נמצא יותר במוזיקה האנדלוסית הקלאסית ובמוזיקה המרוקאית.
בתזמורת האנדלוסית הישראלית, בתזמורת ירושלים מזרח ומערב ובתזמורת ירושלים החדשה נעשה שימוש פופולרי ורב בקמנג'ה.
בישראל היו יוסי שריקי וישועה אזולאי נגני קמנג'ה ידועים. על שם האחרון מתקיימת תחרות הכינור והקמנג'ה.
רפובליקה דומיניקנית
יחסי ליטא–קטר
יחסי ליטא–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליטא למדינת קטר. קטר מיוצגת בליטא באמצעות שגרירות הממוקמת בווילנה וליטא מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות ליטא במצרים שהואמנה זמנית להיות שגרירות ליטא בקטר עד פתיחת שגרירות רשמית בקטר.
קטר הכירה בליטא כמדינה ב-25 בנובמבר בשנת 1992. היחסים בין שתי המדינות כוננו באותו היום. השגריר הראשון של ליטא בקטר היה דאיניוס יונביצ'וס שהיה שגריר לא תושב שהתגורר במצרים. השגריר הראשון של קטר בליטא היה בדר עומר אאל דאפא שהתגורר ברוסיה.
ליטא מאוד מעוניינת בהשקעות מצד קטר עקב עושרה הבלתי רגיל והתמ"ג לנפש הגבוה בה.
ב-30 בנובמבר 2016 נפגש סגן שר החוץ הליטאי עם השגריר הקטרי המיועד, במסגרת הפגישה, הדגיש סגן השר את החשיבות של חיזוק היחסים הפוליטיים והכלכליים בין שתי המדינות ואמר כי הוא שואף להתחיל שיתוף פעולה בתחומי האנרגיה וטכנולוגיות המידע. השגריר המיועד הקטרי הגיש את כתב האמנתו לנשיאה דליה גריבאוסקאיטה שאישרה אותו ושגרירות קטר בליטא הוכרה רשמית. לפני פתיחת השגרירות הייתה שגרירות קטר בגרמניה מואמנת על ליטא.
ברוך יוסף פייבלזון
הרב ברוך יוסף פייבלזון (ביידיש פייוועלזאהן; 1895 תרנ"ו - 11 באוגוסט 1933 י"ט באב תרצ"ג) היה ראש ישיבת ראדין.
תולדות חייו.
נולד לרב אליהו מאיר, אב"ד בעיירה קלם שבליטא. בגיל 12 נשלח ללמוד בקיבוץ אצל הרב איצלה מפוניבז' והתחבב על רבו. לאחר מכן למד בישיבת סלובודקה, שם בלט בכישוריו. בגיל 13 חיבר ספר למדני.
נשא לאישה את פייגא אטל, בתו של הרב נפתלי טרופ.
בשנת 1925 והוא כבן 30 מונה על ידי החפץ חיים לראשות הישיבה, לאחר פטירת חותנו הרב טרופ. בגיל 36 חלה בזיהום ונפטר בי"ט באב תרצ"ג. נקבר בצמוד לקברו של חותנו. את החקוק על מצבתו ניסח ה"חפץ חיים":
השאיר אחריו שלושה ילדים קטנים. הילדים ואמם הוגלו בשנת 1941 לסיביר, והאם נפטרה שם. האח הקטן מת לאחר המלחמה בלודז', בשל מחלה.
בנו הרב שמואל אביגדור פייבלזון הוא ראש כולל בצפת. אחד מנכדיו הוא הרב אליהו פייבלזון.
ספרו.
ספרו ברכת יוסף מבוסס על שיעוריו שהעלה על הכתב לפני אמירתם בישיבת ראדין. הוא עוסק בהם בעיקר בדברי הראשונים.
הספר ראה אור לראשונה בשנת תשכ"ב לאחר שנערך בידי בנו הרב אליעזר יעקב פייבלזון. בהקדמת הספר מציין הבן שכתב היד המקורי נלקח ממשפחתו על ידי המשטרה החשאית הרוסית נ.ק.ו.ד. בעיר ברנאול שבסיביר. הספר הנדפס מבוסס על העתקה של דוד זריצקי שהוכנה עוד קודם לכן לבקשת הרב יצחק הוטנר.
הרבנים אלעזר מנחם מן שך, יעקב קמנצקי ומשה פיינשטיין העניקו הסכמות לספר.
הדוכסות הגדולה של וירצבורג
הדוכסות הגדולה של וירצבורג (גרמנית: Großherzogtum Würzburg) הייתה מדינת לוויין של צרפת בתחומי הקונפדרציה של הריין, שכללה את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר, ולאחר מפלת נפוליאון נכללה בשטחי ממלכת בוואריה.
היסטוריה.
בשלום לינוויל בשנת 1801, הפכו שטחי בישופות וירצבורג לנסיכות חילונית, ובשנת 1803 צורפו לנסיכות הבוחר מבוואריה. באותה שנה קיבל פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה את נסיכות הבוחר מזלצבורג, כפיצוי על הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנלקחה ממנו. בחוזה פרסבורג בשנת 1805 צורפו שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג לאימפריה האוסטרית, וכפיצוי קיבל פרדיננד את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר כנסיכות בוחר, ולאחר תקופה קצרה שודרגה נחלתו לדוכסות גדולה.
לאחר פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1810 צורפה לדוכסות העיר שוויינפורט.
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, ביטל פרדיננד את בריתו עם נפוליאון. ב-3 ביוני 1814 נחתמה אמנה בין אוסטריה לבוואריה, ולפיה צורפו שטחי הדוכסות לממלכת בוואריה, ואילו פרדיננד קיבל בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
גביע סינקפילד 2016
גביע סינקפילד 2016 היא תחרות העל שהתקיימה בסנט לואיס בין התאריכים 5 באוגוסט ל-16 באוגוסט 2016, כחלק מסבב הגרנד פרי. הייתה זו הפעם הרביעית שהתקיימה תחרות במפעל זה.
בתחרות נערכו תשעה סיבובים, בקצב משחקים של 40 מסעים ב-90 דקות בתוספת 30 שניות לכל מסע, ולאחר מכן עוד 30 דקות ליתרת המשחק, שוב בתוספת 30 שניות לכל מסע. קרן הפרסים עמדה על 300,000 דולר.
התחרות הייתה בקטגוריה 22 (מד כושר ממוצע 2779).
בתחרות ניצח הרב-אמן האמריקאי וסלי סו.
נמאה
נמאה (ביוונית: Νεμέα) היא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח חצי האי פלופונסוס שביוון. בעבר נכללה ביחידה האזורית ארגוליס וכיום ביחידה השלטונית קורינתוס. הכפר ארכאיה נמאה שוכן כיום דרומית ובצמוד לאתר הארכאולוגי, והעיר נמאה שוכנת כ-5 ק"מ מערבית משם.
האתר היה מקום התרחשותו של הסיפור המיתולוגי בו הרג הרקולס את האריה מנמאה וכן נערכו בו המשחקים הנמאיים, חלק מהמשחקים הפאן-הלניים, החל מהמאה ה-6 לפנה"ס. קרב נמאה נערך אף הוא בקרבת מקום.
מיתולוגיה והיסטוריה.
על פי המיתולוגיה היוונית, מלכו בנמאה ליקורגוס ואשתו אורידיקה. בנם התינוק אופלטס מת בהכשת נחש כשהאומנת שלו השאירה אותו על מצע פטרוזיליה או סלרי והביאה מים לשבעת המצביאים בדרכם מארגוס לתבאי. המצביאים ערכו תחרויות ספורט לכבודו וכך נוסדו המשחקים הנמאיים. הגאוגרף פאוסניאס מתאר במקום מקדש לזאוס, בסמוך לחורשת ברושים שבה על פי המסורת היה קברו של אופלטס. הוא מדווח על המעיין בסמוך שנקרא אדרסטוס על שם מגלהו ועל רוגם עפר שהוא קברו של ליקורגוס.