שירן פרסמה מספר סיפורים ושירים פרי עטה, ואת חלקם הקריאה בשנת 1999 בפגישה מעוטת משתתפים של "קבוצת נשים מזרחיות". עם זאת, רוב שיריה נכתבו למגירה ולא נועדו לפרסום. כמה חודשים לפני מותה היא מסרה לשולה קשת, אחת הפעילות בקבוצה, כתבי יד של שיריה וביקשה להוציאם לאור. השירים, המציגים את הפואטיקה של הפמיניזם המזרחי, ראו אור בספר "שוברת קיר" שיצא לאחר מותה. הספר עורר עניין רב, ומספר ניכר של מאמרי ביקורת נכתבו עליו. משולבות בו יצירות אמנות של אמניות מזרחיות, והוא הושווה ליצירות של המשוררות המזרחיות אמירה הס, ברכה סרי וחביבה פדיה.
מותה והנצחתה.
בשנת 1997 אובחנה ויקי שירן כחולה בסרטן השד. למרות מחלתה, המשיכה להשקיע את כל כישוריה וכוחותיה בקידום רווחה תרבותית וציבורית.
בתחילת שנת 2004 חלה הידרדרות במצבה הבריאותי. היא נפטרה ב-15 במרץ 2004 ונקברה בבית הקברות האזרחי בקיבוץ עינת.
בשנת 2005, כשנה לאחר מותה, יצא לאור בהוצאת "עם עובד" הספר "שוברת קיר" ובו שירים שכתבה. בנוסף ערכה מכללת בית ברל כנס לזכרה.
הספר "לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית" שיצא לאור ב-2007 מוקדש לזכרה.
בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות מוענק מדי שנה פרס על שם ויקי שירן לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בשנת 2013 ביים יצחק חלוצי את הסרט "שוברת קיר", המספר את סיפור חייה של ויקי שירן.
בשנת 2021 נקרא על שמה של שירן רחוב בתל אביב.
קואן
קואן הוא סיפור, דיאלוג, שאלה, חידה או אמירה הנוגעת להיסטוריה או למסורת של הזן בודהיזם וכוללת אספקטים שאינם מובנים באופן רציונלי, אלא בחשיבה אינטואיטיבית. הדוגמה הידועה ביותר לקואן היא השאלה: "מהו הקול שמשמיעה מחיאת כף יד אחת?", המיוחסת להקואין אקקו (1686–1769) הנחשב למחיה מסורת הקואן ביפן.
מקורו של הקואן באמירותיהם ובמעשיהם של נזירי ומורי הזן והדמויות האגדתיות במסורת הזן, בדרך כלל אלו שהוסמכו ללמד בשושלת המתחילה מבודהידרמה (המאה ה-5 – המאה ה-6 לספירת הנוצרים). הקואנים אמורים לשקף את תהליך ההערה (ההערה כתובה ב-ע' ולא ב-א' מפני שלא מדובר על התגלות רוחנית חדשה, אלא על התעוררות למצב הבסיסי והאמיתי, לטבעו של עולם) של אנשים אלו, ולעיתים את עצם ההלם המביא את המוח המואר לכדי מודעות. מורי הזן לעיתים מעבירים את שיעוריהם באמצעות קואנים, וכמה מן העוסקים בזן משתמשים בקואנים לשם מדיטציה. יש נזירים שפיתחו קואנים יותר מאחרים. למשל, מאסטר הקואנים המפורסם ג'ושו.
בתרבות המערבית המושג קואן משמש לעיתים לתיאור הצהרה חסרת פשר או שאלה שאינה ניתנת לתשובה רציונלית.
גביע מוריס &quot;רוקט&quot; ריצ'ארד
יהודה בר אילעי
איקו&quot;ף
איקו"ף (לעיתים: ייקו"ף; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער קולטור-פֿאַרבאַנד, 'האיגוד לתרבות יהודית'; באנגלית: Yiddisher Kultur Farband, YKUF) היא הוצאת ספרים גדולה לספרי יידיש בארצות הברית, שבנוסף מהווה למעשה ארגון בינלאומי לתרבות יידיש, אשר כלל תחילה את יהדות היידיש בארצות אמריקה: ארצות הברית, קנדה וארגנטינה. נוסדה בשנת 1937; בין מייסדיה היה חיים ז'יטלובסקי.
איקו"ף הייתה בעל גוון שמאלי מובהק, עם אהדה גלויה לברית המועצות ולמשטר הקומוניסטי. מטרתהּ המוצהרת הייתה לשמור ולטפח את תרבות היידיש. מרכזהּ היה בניו יורק, אך ספריה יצאו לאור גם בבואנוס איירס, בארגנטינה, וכן בבוקרשט שברומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה הוציאה איקו"ף יצירות ספרותיות ביידיש של סופרים יהודים מברית המועצות, כדוגמת דוד הופשטיין, דער נסתר, פרץ מרקיש ואיציק פפר.
ליד איקו"ף יצא לאור עיתון יידיש ידוע, ה"יידישע קולטור" (ביידיש: "תרבות יהודית"), שמייסדו ועורכו במשך שנים רבות היה הסופר והעיתונאי נחמן מייזל. אחריו ערך את העיתון יצחק גולדברג (מתרגם יצירת יוסף אופטושו מיידיש לאנגלית).
מעמד הר הזיתים
מעמד הר הזיתים הוא מעמד טקסי שקיים המרכז היהודי שישב בארץ ישראל, החל מהמאה ה-7 ועד שנות ה-70 של המאה ה-11.
כללי.
הטקס התקיים אחת לשנה, בהושענא רבה - היום האחרון של חול המועד סוכות בירושלים. בטקס השתתפו עולים לרגל מהארץ ומחוצה לה שכללו כהנים, ראש הישיבה הארץ ישראלית ופמלייתו, אורחים שונים וכן מפגינים.
מטרת הטקס הייתה לבסס את חשיבותו של המרכז היהודי הרבני הארץ-ישראלי והוא היווה מעין מפגן כוח של היהדות הרבנית המקומית. טקס זה מזכיר בחגיגיותו את הטקס המקביל שהתקיים במרכז היהודי בבבל (החזק יותר) למינוי ראש הגולה. בשני המקרים, נועד הטקס לבסס את ההנהגה המקומית, אך שלא כמו בטקס הבבלי, שם שררתו הייתה מוגבלת לתחומיה של יהדות המזרח בלבד (בבל, פרס, תימן), הטקס הארץ-ישראלי נועד לבסס את מעמדו במעגלים מתרחבים: ירושלים - ארץ ישראל - הרשות הארץ-ישראלית - העולם היהודי כולו.
מהלך הטקס.
הקפות הר הבית.
הטקס התחיל בשבע הקפות סמליות של שערי הר הבית כביטוי לכיסופי היהודים לשוב ולבנות את בית המקדש שעמד במקום. לאחר סיום ההקפות, התכנס כל ההמון ברחבה שמדרום להר-הבית ומשם החלה התהלוכה, בהובלת ראשי הישיבה, לנוע לכיוון הר הזיתים תוך כדי אמירת מזמורי תהילים ופיוטים שחוברו במיוחד עבור המעמד.
בין מלווי התהלוכה היו גם מאבטחים שנשכרו במיוחד כדי להגן על המשתתפים מפני ידויי אבנים מצד נוכרים ומפגינים יהודים קראים.
כיסא החזנים.
הצועדים הגיעו להר הזיתים והתכנסו בראשו סביב אבן גדולה שכונתה כסא החזנים. על פי המסורת, השכינה שנסתלקה מהר הבית עם החורבן, שרתה במשך כשלוש שנים באבן זו. אבן זו הפכה לסמל להמשכיות קדושת המקום ולרציפות היישוב היהודי בארץ-ישראל.
בנקודה זו התקיימה סעודה מפוארת והחל הטקס עצמו בניצוחו של ראש הישיבה.
לאחר שדרש, החל ראש הישיבה באמירת ברכות למשתתפים ולכל בית ישראל בקהילות השונות. כמו כן, בשלב זה הוכרז על מינויים שונים בישיבה וקידומם של תלמידים ב"נתיבה" - מסלול הקידום הישיבתי וכן הוענקו תוארי כבוד לתורמים הגדולים. לאחר מכן, נפרש אריג מיוחד על גבי האבן, עליו הונחו תרומות נוספות.
קביעת לוח השנה והמועדים.
הישיבה הארץ-ישראלית שמרה על סמכותה הסמלית והבלעדית להכריז על סדרי לוח השנה - עיבור שנים וחודשים. במהלך הטקס, נקבע הלוח לשנה הקרובה והוכרזו זמני המועדים. גם חלק זה של הטקס נועד לקבוע את מרכזיותה של הנהגת הישיבה וסמכותה, כיורשתה של הסנהדרין שישבה בלשכת הגזית ומשם הייתה אחראית בלעדית ומוסמכת לקביעת לוח השנה.
הכרזת חרמות פומביים.
לקראת סיום הטקס הוכרז חרם על קראים, מתאסלמים ויהודים נוספים שסטו מהדרך הרבנית המקובלת על מארגני הטקס. בספר הקבלה, הראב"ד (חכם רבני ומתנגד לקראים שחי בספרד לאחר שהטקס כבר הפסיק להיות נהוג) מספר על מעמד זה בלשון ציורית: "הרבנין היו מוציאים ספר תורה ומחרימין שמות המינים בפניהם והם שותקים כמו כלבים אילמים". המעמד היה ניסיון לביסוס ולחיזוק סמכותה של היהדות הרבנית אל מול היהדות הקראית. אולם נראה שבסופו של דבר, עקב מעמדם הבכיר יותר של הקראים בירושלים, לא הצליחו הרבניים לקיים טקס זה בכל שנה כרצונם מאחר שהקראים הצליחו לערב את השלטונות לטובתם ולמנוע נוהג זה.
הומניות
עליית גומולקה
עליית גוֹמוּלְקָה, שנערכה בין השנים 1956–1960, הייתה העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית למדינת ישראל, לאחר השואה. 35,000 יהודים קיבלו היתר לצאת מפולין, בתנאי שיגיעו למדינת ישראל בלבד, בהסדר חשאי שהוסתר ממדינות ערב, וההנהגה בישראל ייחסה לו חשיבות רבה. עמדת דוד בן-גוריון הייתה ש"בשבילנו זו היא לא רק יהדות פולין, אלא גם סיכוי ליהדות רוסיה".
רקע.
בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה היו כשלושה מיליון יהודים, רובם נרצחו בשואה. לאחר המלחמה נותרו כ־240,000 בלבד, חלקם יהודים שנמלטו לברית המועצות בזמן המלחמה וחזרו לפולין. רוב ניצולי השואה היהודים בפולין שוכנו בצפיפות במחנות עקורים, שהיו אמורים להגן עליהם מפני הרדיפות והאנטישמיות שהמשיכו להתקיים ברחוב הפולני.
בשנים 1945–1946 התרחשה "הבריחה" של חלק מיהודי פולין, שהתקיימה באופן לא חוקי.
עליית גומולקה.
בשנת 1956 עלה ולדיסלב גומולקה (Gomułka) הרפורמיסט להנהגת המפלגה הקומוניסטית. גומולקה הותיר את המבנה הקומוניסטי במשק הפולני, ואת התלות הפוליטית בברית המועצות, אולם השכיל להעניק לאזרחים שורת רפורמות. יחסית למדינות אחרות באירופה המזרחית הייתה פולין מדינה מתקדמת מבחינת חירויות הפרט. כך הוחזרו על ידי גומולקה שיעורי הדת בבתי הספר הציבוריים. התלמידים היהודים היו פטורים מחובת נוכחות בשיעורים אלה, אבל הסיטואציה הגבירה את האנטישמיות הקתולית המסורתית.
ממשל גומולקה התיר ליהודי פולין לעזוב את המדינה, בתנאי שיעלו לישראל. האנטישמיות המתעוררת וההיתר לעזוב את המדינה גרמו ליהודים רבים לממש זכות זו. כתנאי נוסף לעזיבתם את פולין דרש ממשלו של גומולקה מהיהודים לחתום על מסמך המבטל את האזרחות הפולנית שלהם ושל ילדיהם הקטינים. הם קיבלו מהשלטונות מסמך מעבר (שנקרא בפי העולים "התעודה הכחולה") שלא הייתה דרכון אלא תעודת מעבר זמנית שאפשרה לאותם יהודים (שוויתרו זה מכבר על אזרחותם הפולנית) להזדהות במעברי הגבול. מרבית היהודים עברו בדרך למדינת ישראל דרך איטליה (בעיקר גנואה) ודרך אוסטריה (בעיקר וינה). כך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים. רבים מהם התערו היטב בחברה הישראלית, ומספרם של אנשי התרבות הישראלים שהגיעו ארצה בעלייה זו גדול ביותר.