יחד עם בריטניה ורוסיה, צרפת הפכה לאחת המעצמות הערבות לעצמאות ממלכת יוון. זו באה לידי ביטוי בפוליטיקה המקומית היוונית בתקופת שלטונו של המלך אותון, כאשר המפלגה הצרפתית הייתה בתחרות על ההשפעה עם המפלגה האנגלית והמפלגה הרוסית. בריטניה השתלטה בהדרגה על העמדה הדומיננטית בעניינים היווניים אחרי 1860, אבל צרפת עדיין שמרה על מידה של השפעה, במיוחד בענייני צבא, ומשלחות צבאיות צרפתיות התבקשו להביא למודרניזציה של הצבא היווני במהלך 1884–1887 ו-1911–1914. צרפת גם מילאה תפקיד חשוב בצירוף יוון למדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והצרפתים תרמו ליצירת "הפילוג הלאומי" מצד ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס. חיילים צרפתים, שפעלו יחד עם תומכי וניזלוס, כבשו את אתונה, תפסו את הצי היווני המלכותי, ולבסוף, ביוני 1917 סייעו להדחת קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון. עם זאת, המדיניות הפרו-יוונית של ממשלת צרפת, התהפכה לאחר התבוסה האלקטורלית של וניזלוס בנובמבר 1920, ולאחר מכן תמכה צרפת בלאומנים הטורקיים בראשות כמאל אתאטורק במלחמתם נגד יוון.
צרפת ויוון היו בעלות ברית במהלך שתי מלחמות העולם, מלחמת קוריאה והמלחמה הקרה, ומעולם לא היו יריבים אחד של השני. לשתי המדינות יש ברית ידידותית ואסטרטגית במשך עשרות שנים, והן חברות מלאות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל האו"ם, האיחוד האירופי, נאט"ו, ארגון הסחר העולמי והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. בנוסף, יוון היא חברה מלאה ב ארגון לה פרנקופוני מאז 2004. יש ביקורים סדירים ברמה גבוהה בין שתי המדינות, ומגעים תכופים בין שני ראשי המדינה. צרפת ויוון משתפות פעולה בתחומים רבים, כולל תרבותיים, מדעיים, משפטיים וצבאיים. כמה ערים יווניות, ובראשן ארגוס ואתונה, הן המושבים של בתי הספר הארכאולוגיים וההיסטוריים של צרפת, שבהם תלמידים משתי המדינות לומדים ומשתפים בתחומי הארכאולוגיה וההיסטוריה.
שיתוף פעולה ביטחוני.
צרפת ויוון משתפות פעולה בתחום הביטחוני ברמה קרובה מאוד, ושתי המדינות משתתפות כל שנה באימונים צבאיים שונים ותרגילים במזרח הים התיכון, יחד עם מדינות אחרות כמו איטליה, מצרים וישראל. בנוסף, חיל הים הצרפתי והצי היווני משתפים פעולה באופן הדוק בענייני ביטחון בכל האזור הים התיכוני, וספינת הדגל של הצי הצרפתי, ונושאת המטוסים שארל דה גול מבקרת מדי פעם בבסיס הצי היווני במפרץ סודה, הנמל הימי העמוק היחיד המסוגל לתמוך בנושאות המטוסים הגדולות.
יחסים דיפלומטיים.
צרפת מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-17 קונסוליות באלכסנדרופולי, ארגוסטולי, כיוס, קורפו, הרקליון, ארמופולי, יואנינה, קלמטה, מיקונוס, מיטילנה, נפפליו, פטרס, רודוס, סאמוס, סנטוריני, סלוניקי ווולוס. מאידך, יוון מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-12 קונסוליות באז'אקסיו, בורדו, קאלה, גרנובל, לה האבר, ליל, ליון, מרסיי, נאנט, ניס, סנט אטיין וסטרסבור.
וורנבה
רפובליקת פינלנד
קיישה לאנס בוטומס
קיישה לאנס בוטומס (באנגלית: Keisha Lance Bottoms; נולדה ב-18 בינואר 1970) היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כראש עיריית אטלנטה.
ביוגרפיה.
בוטומס נולדה באטלנטה, בתם של סילבי רובינסון ושל זמר הרית'ם אנד בלוז מייג'ור לאנס. נשואה לדרק בוטומס ואם לארבעה.
בוטומס סיימה תואר ראשון בתקשורת מאוניברסיטת פלורידה A&amp;M ותואר במשפטים מאוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. עבדה כעורכת דין במגזר הפרטי, כשופטת במחוז פולטון בג'ורג'יה וכפרשנית משפטית בגופי מדיה שונים.
בינואר 2010 החלה לכהן במועצת העיר אטלנטה כנציגת המחוז ה-11, אזור הצבעה בדרום-מזרח העיר. בבחירות לראשות העיר בנובמבר 2017 סיימה במקום הראשון עם 26% מקולות המצביעים, בסיבוב השני שנערך בדצמבר גברה על יריבתה מרי נורווד ברוב של 50.4%. היא הושבעה לתפקיד ב-2 בינואר 2018. במאי 2021 הודיעה כי לא תתמודד לתקופת כהונה נוספת והיא סיימה את תפקידה בינואר 2022.
איל רגב
איל רגב (נולד ב-1970) הוא היסטוריון ופרופסור מן המניין לגאוגרפיה היסטורית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת בית שני במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
רגב נולד וגדל ברמת גן. את לימודי התואר הראשון עשה רגב באוניברסיטת בר-אילן וסיים ב-1994. את המסלול הישיר לדוקטורט במחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן הוא סיים ב-1999. את עבודת הדוקטור על 'ההלכה הצדוקית והשפעת הצדוקים על חיי דת וחברה' כתב בהנחיית פרופ' יהושע שוורץ. בשנת 2000 זכה במלגות פולברייט ורוטשילד ושהה בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
רגב החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ב-1999 כמורה מן החוץ. הוא זכה במלגת אלון והחל ללמד במשרה מלאה ב-2001, אז גם נתמנה למרצה בכיר. ב-2007 הועלה לדרגת פרופסור-חבר ובשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין. רגב שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה בין השנים 2011-2014. בשנים 2004-2005 היה חבר באקדמיה הצעירה של האקדמיה הישראלית למדעים. הוא הנחה כעשרים עבודות תיזה לתואר שני ועבודות דוקטור.
רגב נשוי לתניה, ואב לחמישה בנים ומתגורר בנווה דניאל. אחיו הוא יואב רגב חוקר ארץ-ישראל.
תחומי מחקר.
רגב מתמחה בהיסטוריה וארכאולוגיה של תקופת הבית השני: מגילות קומראן, נצרות קדומה, ארכאולוגיה חברתית (קבורה, אומנות, ארכיטקטורה, כלי חרס) פרושים וצדוקים, בית המקדש, החשמונאים והורדוס. הוא עסק בין היתר בקבורה משפחה וחברה בירושלים בסוף ימי בית שני; כתות קומראן בהשוואה לכתות מודרניות; האידאולוגיה והארגון החברתי של יושבי האתר בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן; יחסם של הנוצרים הראשונים למקדש; מדוע צלבו את ישו; זהותו היהודית של הורדוס.
מחקריו.
הלכה וחברה בימי בית שני.
עבודת הדוקטור של רגב עובדה לספר הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, המשרטט את המחלוקות ההלכתיות בין הצדוקים והפרושים מצד אחד, ואת ההבדלים בין הצדוקים להלכה הקומראנית של מגילת המקדש ו'מקצת מעשי התורה' מצד שני. הוא עומד על כך שבמקרים מסוימים ההלכה הצדוקית, שהיא בדרך כלל ההלכה המחמירה, משקפת את ההלכה הקדומה, לפני הפיצול בין הפרושים לצדוקים. הלכות הצדוקים היו שונות משל אלו של כתות קומראן (כגון במגילת המקדש) בתחום לוח השנה ותחומי הקדושה בהר הבית, וכן בדיני הקרבת ואכילת מנחת זבח השלמים. רגב מאפיין את השקפת הצדוקים כ'קדושה דינאמית' להבדיל מן 'הקדושה הסטטית' של הפרושים, ו'הקדושה האולטרה דינאמית' של ההלכה הקומראנית. רגב משחזר את מאזן הכוחות בין הפרושים לצדוקים בתקופה החשמונאית ובתקופת בית הורדוס, מנסה לברר מי שלט בבית המקדש ומתי, ועורך טיפולוגיה חברתית-תרבותית של הכהן כאב טיפוס של הצדוקים והחכם כאב טיפוס של הפרושים. את המודל של תפיסות הקדושה הוא יישם במקביל גם ביחס להבדלים בין תורת כהונה לספר דברים, וכן ביחס להלכה הקומראנית מול זו של חז"ל.
רגב מיפה את עמדותיו ההלכתיות של יוסף בן מתתיהו ביחס לאלו של הפרושים, הצדוקים, וכתות קומראן ומצא שלעיתים הוא דוגל בכל אחת מן השיטות, במה שכינה 'אקלקטיות הלכתית'. אלא שהדבר אינו נובע בהכרח מחוסר עקביות אישית של יוסף בן מתתיהו, כיוון שתופעה זהה ניתן למצוא בכתביו של פילון האלכסנדרוני, בן זמנו של יוסף. משום כך נראה כי היו לא מעט יהודים שלא אימצו באופן אחיד אף אחת מן השיטות אלא התלבטו ביניהן או שילבו אותן זו בזו.
בית המקדש.
בניגוד לדעה המקובלת לפיה תפילת הקבע (טקסט קבוע הנאמר בזמנים קבועים על ידי הציבור) החלה בבתי הכנסת לאחר החורבן, רגב עמד על המקורות המלמדים על ראשיתה של תפילת הקבע בבית המקדש, כגון בן סירא וספר מקבים א', ומאוחר יותר גם ספר מעשי השליחים כמו גם רמזים אצל יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני. התפילה תוך כדי עבודת הקרבנות מתוארת גם במשנה תמיד. רגב עמד על הקשר בין תפילה לקורבן במקורות מימי בית ראשון ושני, וטען שהתפילות שנמצאו במערות קומראן אינן מעידות על קיומה של תפילת קבע מחוץ למקדש בקרב יתר העם.
רגב מנתח את מזמורי ספר תהילים כמקור חשוב להבנת היחס לעבודת הקורבנות ולבית המקדש. בספר תהילים ניתן לראות את ההתלהבות הדתית מן הביקור במקדש והציפייה של בעל המזמורים להגיע אל המקדש, את הרגשות כלפי הבאת הקורבן, תשלום הנדר, הכרה בגדלות האל, וייחוס מוסר לאל או למקריב בעת הבאת הקורבן. בתהילים הקורבן נתפס כמטאפורה למתנה, כאמצעי ליצירת קשר עם האל.
רגב אף עסק בעמדות המורדים ביחס למקדש כסיבה מרכזית למרידתם במרד הגדול נגד רומי. הוא עמד על כך שמדברי הפולמוס כנגד המורדים ב'מלחמת היהודים' של יוסף בן מתתיהו משתמעת טענת המורדים כי המתונים המתנגדים לרומא מטמאים את המקדש ומבזים את עבודת האל. הוא ניסה להסביר את עמדת המורדים כנגד רומניזציה של המקדש – כגון הקרבת קורבן לשלום הקיסר – לאור התקוממויות נגד הפולחן הרומי ברחבי האימפריה הרומית באותה תקופה.
מגילות קומראן.
רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר, שפעל בתקופת המקבים, לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן. הוא הראה שיוסי ואנשי קומראן עסקו בנושאים דומים, אלא שהחכם הפרושי הקדום הקל באופן עקבי בנושאים בהם בקומראן החמירו. לאור זאת הוא אף הציע לזהות את 'איש הכזב' הנזכר בברית דמשק ובמגילות הפשרים מקומראן עם יוסי בן יועזר.