רבים ממשתתפי "תשואות ראשונות" היו לימים אמנים מובילים בתחום הזמר והמשחק בישראל. בין האמנים שהתגלו בה: גלי עטרי, עפרה חזה, חוה אלברשטיין, דורית ראובני (שם גילה אותה מוני אמריליו), גדעון גרייף, ירדנה ארזי, ארז הלוי, אבי טולדנו, מתי כספי ושולי נתן (משם "שלפה" אותה נעמי שמר לבצע את השיר "ירושלים של זהב").
הר האולימפוס
שכונת בקעה
מחלק העיתונים
מחלק העיתונים (באנגלית: Paperboy) הוא משחק ארקייד שנוצר בשנת 1984.
גיבור המשחק הוא מחלק עיתונים אשר מחלק עיתונים בזמן שרוכב על אופניו לאורך רחוב פרברי.
על השחקן לנסות ולמסור את היומון לכל הלקוחות, לנסות להשחית את בתי התושבים שאינם מנויים ולהימנע ממכשולים במורד הרחוב. מנויי העיתון אשר אינם מקבלים את העיתון כי השחקן פיספס את המשלוח או שנגרם נזק לביתם, מבטלים את המינוי על העיתון.
Paperboy
עבדאללה סומך
הרב עובדיה אברהם יוסף סומך (ידוע בכינויו רבי עבדאללה סומך) (ה'תקע"ג, 1813 - י"ח באלול ה'תרמ"ט, 13 בספטמבר 1889) היה פוסק, איש חינוך, ראש ישיבה ומנהיגה של יהדות בבל של המאה ה-19.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד לכאתון ולרב אברהם יוסף יחזקאל, שהיה עשיר ותלמיד חכם, בן למשפחת צאצאי רבנו נסים. למד תורה והתחנך אצל הרב יעקב בר יוסף הרופא, שהיה אחד מגדולי הדיינים בעיראק בדור שלפניו, ובספרו "חלק יעקב" כינה את תלמידו "תלמידי המובהק והנבון".
בהגיעו לפרקו נישא לשרה, בת דודו יצחק. בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה. כשראה כי החינוך ולימוד התורה מתחיל להתמעט בקרב הצעירים בבגדאד, החליט לעזוב את עסקי המסחר כדי להתמסר לדור הצעיר. הוא אסף עשרה אברכים ולימד אותם במשך ימות השבוע ללא תמורה. כשראה זאת הגביר הבגדאדי יחזקאל ראובן, החליט להקים בית מדרש בו יוכלו התלמידים ללמוד באופן מסודר. בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי" (שהתפתח בהמשך למדרש בית זלכה) והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות. הרב עבדאללה עמד בראש הישיבה עד לפטירתו.
הרב שלמה בכור חוצין כתב בהצפירה בשנת ה'תר"ן (1889) על הרב עבדאללה סומך:
קובצי השו"ת שחיבר מכילים שאלות שנשלחו אליו מרחבי עיראק, מהודו ומפרס. השאלות מעידות על תקופה של שינויים רבים בחייהם של השואלים, שנבעו מתהליכי מודרניזציה אשר היו מלווים בחידושים טכנולוגיים, שיטות חדשות של ארגון חברתי ותרבותי ועוד. מתשובותיו, במיוחד לקהילה הבגדאדית שהיגרה להודו, עולה כי הרב סומך קיבל בצורה לא מאיימת את חידושי המודרנה, ואפשר לשואלים להשתלב בנורמות המקובלות בעולם בו הם חיים, כל זאת מבלי לזנוח את דרך התורה. חלק קטן מתשובותיו נדפסו בסוף ספרו "זבחי צדק" ומאות תשובות אחרות היו מכורכים בשני כרכים ומונחים בחדר ישיבתו עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה, ומאז לא נודע בידי מי נפלו.
בשנת תרמ"ז (1887) נכתב בעיתון דער איזראעליט על השאלות שהופנו לרבי עבדאללה:
פטירתו ואירועי קבורתו.
כשפרצה מגפת הכולרה בעיראק בשנת 1889, נדבק בה הרב עבדאללה בהיותו בכפר "גרארה" הסמוך לבגדאד, וראשי הקהילה החזירוהו לבגדאד כדי שיתרפא, אולם ב-13 בספטמבר 1889 (י"ח באלול ה'תרמ"ט, ליל מוצאי שבת) הלך לעולמו. בשל המגפה, הוצא צו מטעם הממשלה האוסר על קבורת מתים בבית הקברות הסמוך לבגדאד. נכבדי הקהל, הרב אברהם הלל והרב ששון שמוחה, ביקשו היתר ממושל בגדאד לקבור את הרב עבדאללה בבית הקברות הסמוך לעיר, אולם נענו בשלילה. במקום זאת אישר המושל לקבור את הרב בחצר "יהושע כהן גדול", לצד קברו של רבו, הרב יעקב הרופא, שנמצא מעברו השני של נהר החידקל.
כשהחל מסע הלוויה וההספדים, הופיעה קבוצת פורעים ובראשם מוכתר מחוז "אל-כרך", ודרשו ממשתתפי הלוויה לעזוב את המקום בטענה שחל עליהם איסור קבורה במקום. כשהוצג בפניהם האישור ממושל העיר, החלו להכות את משתתפי הלוויה. משלחת נכבדים מהקהילה היהודית נשלחה אל המושל, וזה האחרון שלח פלוגת פרשים, כדי לאפשר ליהודים לקבור את רבם. המוכתר מנגד, הביא עמו למקום המון מוסת, ומהומה פרצה במקום. בין המהומה והמולת האנשים, הצליחו לטפס שישה יהודים מעל לחומה שהקיפה את חצר הקבורה, פתחו את שער הכניסה, הכניסו את מיטת הרב וקברוהו בזריזות.
בימים שלאחר מכן, הפיץ המוכתר ידיעות על משתתפי הלוויה היהודים שכביכול הכו מוסלמים, ובשל כך מושל בגדאד התכחש לאישורו, והורה לעצור את נכבדי הקהילה היהודית - הרב אברהם הלל, הרב ששון שמוחה, הגביר יחזקאל עיני ועוד. בימים שלאחר מכן תקף המון מוסלמי את התושבים היהודים בבגדאד, ובעקבות כך שלחו רבני העיר מברקים אל קהילות יהודיות ברחבי העולם, בבקשה שישפיעו על הפסקת הפרעות. כשנודע לממשל בבגדאד על המברקים שנשלחו, נעצרו גם הרבנים.
לבסוף התערב הממשל הבריטי ושלח התראה לסולטן טורקיה, עבדול חמיד, בבקשה להורות על הפסקת הפרעות, ואף איים כי יערב כוח צבאי שיישלח לבגדאד, באם יתעלמו מבקשתו. הסולטן הטורקי נענה לבקשה והורה לשליח מטעמו לחקור את התנהלותו של מושל בגדאד. לאחר חקירה ובדיקה הודח המושל והוחלף, וחיי הקהילה היהודית שבו למסלולם.
מושל בגדאד החדש פרסם צו האוסר על הכאת יהודים, ונכבדי הקהילה היהודית ורבניה שוחררו ממעצר. כדי להביא להרגעת הרוחות בין ההמון המוסלמי לקהילה היהודית, הוציא המושל צו פשרה שבו הורה להעביר את קברו של הרב לבית העלמין הסמוך לבגדאד.
לאחר כשלושה חודשים מהקבורה הראשונה, הועברה גופתו של הרב לבית הקברות היהודי הסמוך לבגדאד. שוב נערכה הלוויה מחדש, בהשתתפות יהודים ומוסלמים כאחד, ובראשם ראש הצבא ושרי הממשלה. הלוויה יצאה לעבר מדרש בית זילכה, שם הספידו הרב יוסף חיים, ומשם המשיכה לבית הקברות.
SimCity
אדרית שחורת-כיפה
אדרית שחורת-כיפה הנקראת גם אדרית מצויה (שם מדעי: Somateria mollissima; לפי האקדמיה ללשון: אִדְרִיָּה) היא מין עוף ממשפחת הברווזיים. האדרית היא עוף נודד בלהקות גדולות בהן עד אלפי פרטים, הנודדים לאורך חצי הכדור הצפוני ולעיתים גם באזור הארקטי.
תפוצה ומקום חיות.
ככל ברווזי הים, האדרית קשורה הדוקות לבית הגידול המימי. היא שוכנת בחופי ים באזור הארקטי והתת-ארקטי ב-3 אוקיינוסים שונים: אוקיינוס הקרח הצפוני, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. המין מבקר לעיתים קרובות בכפים, איים רחוקים מהחוף ובקרבתו ובשרטונים למטרות שיחור מזון. בחורפים, יעדיף להימצא בחלקו הצפוני ביותר של הים הפתוח.
המין נפוץ במדינות ובטריטוריות הבאות: אוסטריה, אוקראינה, איטליה, איי פארו, איסלנד, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בולגריה, בלגיה, בלארוס, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, יוון, יפן, לטביה, ליכטנשטיין, ליטא, מקדוניה, נורווגיה, סלובניה, סלובקיה, סן-פייר ומיקלון, ספרד, פולין, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ.
המין מגיע לעיתים נדירות ובאקראי למדינות ולטריטוריות הבאות: בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, ישראל, לוקסמבורג, מונטנגרו, פורטוגל, קרואטיה.
תפוצת תת-המינים ואתרי הרבייה:
תפוצת הרבייה של תת-המינים ביבשת אמריקה מראה כי המין מתרבה כמעט לכל אורכו של החוף הצפוני של צפון אמריקה הצפונית, דרום למיין במזרח ועד חצי-האי אלסקה במערב. בחורף, מספר תת-מינים נודדים דרומה כמעט עד פלורידה בתחום המזרחי וחוף וושינגטון באוקיינוס השקט. אולם מרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס האטלנטי חורפים בניופאונדלנד ולברדור ומרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס השקט חורפים באיים האלאוטיאנים (Aleutian) שבקרבת אלסקה.
תת המינים המתרבים בקנדה, הם בעלי דפוסי נדידה המכסים טווח רחב ביותר. מרבית הפריטים נודדים באביב ובסתיו, חלק גומאים מרחק גדול, אחרים קצר, וחלק נשארים באותו אזור לאורך כל השנה.
הקינון בעיקר בסלעי החוף ובטונדרה, באיים מרוחקים בהם טורפים (יונקים) מעטים. הקנים מוסתרים בעשב גבוה למנוע היטרפות הגוזלים והביצים.
ידועים מקרים של יצירת בני כלאיים עם המין אדרית מלכותית במקומות המחיה החופפים.
תיאור המין.
בהתחשב בגודלה הממוצע של האדרית שחורת-הכיפה, שהוא בין 53–60 ס"מ, מדובר בברווז (להבדיל מאווז) הגדול ביותר בחצי הכדור הצפוני. משקלו הממוצע הוא 1800 גרם, בעוד שהטווח נע בין 850 ל-3025 גרמים, בהתאם לזוויג (gender) ולעונת השנה המאופיינים בנגישות משתנה למזון.
זכרים בוגרים ניתנים לזיהוי על פי ניצוי הגוף המחולק לשחור בפלג הגוף התחתון ולבן בגב, בכנפיים ובדגל הזיהוי. הראש לבן ברובו, הכיפה שחורה (כפי שמעיד שמו), העורף וצידי הראש בגוון ברקת ירקרק (Emerald). זכרים צעירים אפורים בתחילה. מופע מוכר במהלך ההתבגרות הוא ניצוי כהה מפוספס בחלק התחתון יחד עם קולר לבן, לעיתים הלבן הוא שמפוספס ולא ניתן לזהות את גבולותיו, אך בהדרגה מקבל הניצוי את מאפייני הבוגר. הנקבות הבוגרות לעומת זה, מאופיינות בגוון מפוספס חום בהיר או חום חלודי, שמסייע להן להסתוות היטב בסביבת המחיה. ניצוי הבוגר בשני המינים מושלם רק לאחר 3 שנים ובמהלך זמן זה משתנה תדיר. על כן ניתן לזהות מופעים רבים של אותו גיל בלהקה יחידה.
רבייה.
אדרית שחורת כיפה היא עוף מונוגמי, אך יצירת הזוגות היא עונתית ולא לכל החיים. החיזור המתרחש באביב הוא בעל אופי נמרץ ונמשך אף לאחר היווצרות המבנה הזוגי, התנהגות זו מבטיחה את חוזק הקשר בין הזוויגים. בשעת החיזור משמיע הזכר סדרת קולות מוזרים המזכירים אנחות (בתבנית: "ow-ee-urr"), במטרה למשוך את תשומת לב הנקבה. מרבית הפריטים יוצרים זוגות בטרם יגיעו יחדיו לשטחי הקינון, אחרים יוצרים זוגות רק שם.