בשנת 1912 עברה הקבוצה לנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת וקראו למקום בשם דגניה. אום ג'וני התפנתה לקבל את קבוצת מרקנהוף, קבוצת חלוצים מגרמניה. הם הגיעו לנקודה מרוב אל נצרא, והיו מיועדים לעלות להתיישבות דרומית לדגניה. הם התבססו במקום וחיכו להחלטת המוסדות, אך ביולי 1927 התרחשה רעידת אדמה שהפכה את אום ג'וני לגל חורבות. כל החושות התמוטטו, ובמזל לא היו פגיעות בנפש. לאירוע הייתה השפעה קשה על אנשי קבוצת מרקנהוף, ובלחצם הוקדם המעבר למקום הקבע שלהם. חודשיים לאחר הרעש, בספטמבר 1927, הושלמה עזיבת אום ג'וני ואוייש המקום החדש, הוא קיבוץ בית זרע של היום.
במלאת שלושים שנה לדגניה בנו אנשי דגניה א' במקום אנדרטת זיכרון למקום בו גרו ראשוני הקבוצה. במלאת חמישים שנה לדגניה, שנת היובל, הותקן במקום לוח שיש, עליו כתובים שמות כל הקיבוצים בישראל ותאריך ההקמה שלהם. במקום ישנה רחבה מרוצפת ועץ זית נטוע במרכז ומסביב מטע תמרים.
בשנת 2010 שוחזר הצריף על ידי "אצטרובל קיבוץ עין כרמל" ובמימון המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל לרגל חגיגות 100 שנות קיבוץ.
מיומנויות חשיבה מורכבות
מש&quot;ק
מַשָ"ק (ראשי תיבות: מפקד שאינו קצין) הוא נגד או חוגר (חייל סדיר שאינו קצין) הנושא בתפקיד פיקודי או באחריות על תחום מקצועי השונה מזה של יתר החוגרים והנגדים ביחידתו.
בצה"ל.
בצה"ל מקבל את התואר כל חוגר או נגד בעל סמכות מתחילת שירותו, לאחר מעבר קורס מסמיך למקצועו או אם עבר הסמכה בשטח ("OJT"). כך, מש"ק לוחמה זעירה (לו"ז) הוא מש"ק שבאחריותו להדריך לוחמה זעירה, ומש"קית ת"ש (תנאי שירות) אחראית על העברת בקשות חיילים למתן הקלות בתנאי השירות שלהם.
לצד תפקידים כגון מפקד כיתת חיל רגלים או מפקד טנק, או תפקידים בעלי סמכות מקצועית, כגון מש"ק משמעת – גם שמם של תפקידים אשר אין בהם היבט פיקודי, וכן של תפקידים המועברים בחפיפה ואינם מצריכים הכשרה מקצועית או הסמכה רשמית, זוכים לתחילית "מש"ק". על כן, מש"ק הוא בעצם חייל אשר נושא בתפקיד "עצמאי" כלשהו שיש בו אחריות גדולה יחסית; למשל מש"ק אימונים, מש"ק תקציבים וכיוצא בזה.
בפועל נעשה שימוש נרחב למדי בכינוי מש"ק, עד כדי כך שהוא החליף למעשה את התחילית "אחראי"; כך, לדוגמה, חייל האחראי על ניהול דואר צבאי בלשכות מטה מכונה 'מש"ק דואר'; האחראי על העברת מחילות לחיילים שנדונו למחבוש מכונה 'מש"ק מחילות', וכיוצא בזה.
רס"פ.
בצה"ל, רב-סמל פלוגתי (רס"פ) הוא מפקד האחראי בפלוגה על התחומים המנהלתיים תומכי הלוחמה: ציוד, מזון, משמעת וכיוצא בזה.
לרוב הרס"פ הוא חיל בדרגת סמל-ראשון ונמנה עם ותיקי הסגל הפיקודי בפלוגה.
מלבד אלה, הרס"פ משתף פעולה עם דמויות מפתח רבות ברמה הממונה, בהן:
מהצד השני של המתרס, כלפי החיילים הרס"פ הוא מקור אליו ניתן לפנות עם בעיות שונות הנוגעות למנהלה ודמות האחראית על משימות המנהלה הרבות העולות על הפרק.
לעיתים ממונה לרס"פ סגן (המכונה סרס"פ) אשר עוזר לרס"פ להתמודד עם עומס העבודה האופייני לתפקיד זה ומוסיף את קולם של החיילים למקום בו נופלות החלטות חשובות.
בתרבות הישראלית.
השימוש הנרחב בכינוי קשור גם בהומור צה"לי, המייחס חשיבות מזויפת לבעלי תפקידים אזוטריים, אמיתיים או בדיוניים כאחד, דוגמת 'מש"ק ממטרות' – חייל האחראי על מערכת ההשקיה של הצמחייה בבסיס.
דמותו של הרס"פ נתפסת לעיתים כמאיימת ומשליטת משמעת, בדומה לדמותו של נגד המשמעת. הדבר בא לידי ביטוי בשיר "עוזי עוזי", שכתב אלברט סבג על-פי חוויותיו בצה"ל, בביצוע הגשש החיוור: .
סעדיה כובאשי
מלך השערים
מלך השערים הוא תואר הניתן לספורטאי אשר הבקיע את מספר השערים הרב ביותר במסגרת טורניר, ליגה, מועדון או במדינה מסוימת במשך תקופה מסוימת. לעיתים ניתן התואר לשני שחקנים ביחד, כאשר הם מבקיעים אותו מספר שערים. המונח נפוץ בעיקר בענף הכדורגל, אך קיים גם בענפי ספורט אחרים בהם מובקעים שערים (כדוריד, כדורגל חופים ועוד).
אף על פי שהתואר ניתן לספורטאי בענפי ספורט קבוצתיים שבהם הצלחת הקבוצה היא המטרה ולא הצלחת היחיד, רואות לעיתים קבוצות את הצלחת מועמד הקבוצה לתואר מלך השערים כהצלחת הקבוצה כולה. על כן, קורה לא אחת ששחקני הקבוצה מחליטים במוצהר לייצר מצבי הבקעה עבור שחקן אחד כדי שירבה לכבוש או נותנים לו את האחריות לביצוע בעיטות עונשין שבהן הסיכוי להבקעה גבוה.
בטורניר או ליגה, בשל העובדה שתואר "השחקן המצטיין" מוענק בדרך כלל לשחקן משורות האלופה, הזוכה או המנצחת, הוא לא יוענק בהכרח למלך השערים אף על פי שבלט לאורך התחרות, שכן הוא יכול להגיע משורותיה של קבוצה אחרת.
מלך השערים של הליגה
מלך שערים
עיט קירח אמריקאי
אליפות המדינה
מלנזים
הרתעה
ארבעת הרומנים הקלאסיים
נתיבי המפרץ
נתיבי המפרץ (כביש 22, מוכר יותר בשם "כביש עוקף קריות") הוא כביש פרוורי מהיר במטרופולין חיפה, המשמש ציר תחבורה ראשי במטרופולין, בדומה לנתיבי איילון במטרופולין תל אביב ודרך בגין במטרופולין ירושלים, המקשר את העיר התחתית בחיפה עם הקריות ועכו. אורך הכביש הוא כ-18 קילומטרים בקירוב, ולאורכו מספר מחלפים.
תיאור הכביש ומאפייניו.
"נתיבי המפרץ" מורכבים משני קטעים עיקריים:
פרויקט בניית הכביש מנוהל על ידי החברה הלאומית לדרכים בישראל. חלקו הדרומי, הקצר יותר, נסלל ברובו כשהוא חופף לתוואי של כביש 58, שבוטל והוחלף על ידי הכביש החדש. עלות סלילת הכביש נאמדת ב-1.8 מיליארד שקל. מחלף ההסתדרות הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל. כחלק מבנייתו הוקם גשר באורך של 400 מטרים, מעל לצומת שבמקום (שהיה ידוע כצומת וולקן), ועלותו של מחלף זה בלבד היא כ-100 מיליון ש"ח.
כביש עוקף קריות הוגדר כ"פרויקט לאומי" לקיצור זמן הנסיעה מחיפה, דרך הקריות, לעכו. בכביש שולבו קירות אקוסטיים והוא כולל מסלולי אופניים.
כביש 13
כביש 13 הוא כביש רוחב ארצי בדרומה של מדינת ישראל. הכביש מקשר בין צומת ציחור בכביש 40 (כביש הר הנגב) לבין צומת מנוחה בכביש 90 ("כביש הערבה").
הכביש, שאורכו 12 קילומטר, הוא כביש הרוחב היחיד בערבה (הכניסות האחרות מכביש הערבה אל פנים הארץ נמצאות במרחק של 37 קילומטר מדרום, בצומת קטורה, ו-60 קילומטר מצפון, בצומת עין חצבה). הכביש משמש בעיקר כציר תנועה בדרך לאילת וליישובי דרום הערבה ומהם חזרה, באמצעות כביש 40 החוצה את הנגב במכתש רמון, והוא תוואי חליפי לכביש הערבה.
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 – הכביש צפוי לרדת בהיררכיית כבישי ישראל מדרגת כביש ארצי לדרגת כביש אזורי ולהיקרא כביש 101. על פי תוכניות משרד התחבורה, שינוי מספרי הכבישים בשלטי הדרכים השונים צפוי להתרחש בתוך שנתיים (עד סוף שנת 2020).
היסטוריה.
במהלך שנות ה-60, כאשר נסלל כביש הערבה מצפון לדרום, שימש כביש 13 את הנוסעים לאילת בכביש הערבה בתקופה בה טרם נפרץ החלק הדרומי של כביש הערבה. באותה תקופה תואר הכביש כ"דרך ייסורים רצופת גלים ומהמורות הגורמים להתפרקות עצמות וחלקי מכוניות". הכביש כונה אז כביש המונטמורילוניט. הכביש שוקם בתחילת שנות ה-80 במסגרת ההערכות של צה"ל בנגב בעקבות פינוי סיני.
טופוגרפיה.
הכביש הוקם על קו הגבול הנופי והטופוגרפי שבין רכס מנוחה הגבעי שמצפון לו, המגיע לפסגותיו בהר מנוחה ובהר חמדה, שתיהן בגובה של 409 מטר מעל פני הים; לבין השטח המישורי שמדרום לו. בעוד שרכס מנוחה המסתיים במזרחו בגבעת עורקים בגובה של 298 מטר, סמוך מאוד למישור הערבה, מנוקז בחלקו צפונה אל אפיקיו התלולים של נחל פארן, המישור שמדרום לכביש שגובהו בין 200 ל-300 מטרים בלבד מתון ממנו בהרבה. המישור מנוקז על ידי נחל מנוחה, נחל יזיז ונחל דממה, והוא המישור הצפוני ביותר שאיפשר את הקמת הכביש בנוחיות. הכביש עצמו בתוואי של 12 ק"מ יורד מגובה של 270 מטר מעל פני הים לגובה של 85 מטר מעל פני הים בלבד, בשיפוע של כ-1.5% ואחיד למדי, דבר המתאפשר לו לשמור על תוואי ישר יחסית.
אתרי עניין.
הכביש מסתיים בצומת מנוחה, מקום בו הקים כושי רימון את פונדק 101, 101 ק"מ צפונית מטאבה או על שם יחידה 101 בה שירת. הפונדק ניצב אל מול הפתח בהרי אדום המוביל אל פטרה שבירדן, וגם היורדים בכביש 13 יכולים להבחין בפתח זה. בצידו האחר של הכביש, סמוך לתחילתו בצומת ציחור, חולף שביל ישראל.
מרטין לות'ר קינג
מהאטמה גאנדי
פנתרה
רמת החייל
רמת החייל היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב; אחת משכונות עבר הירקון. סמוך לשכונה ממוקם אזור תעשייה עבר הירקון, המהווה מרכז לחברות היי-טק שונות, ומכונה לעיתים גם הוא בשם "רמת החייל".
שם השכונה.
בתחילת דרכה הייתה השכונה אגודה שיתופית בשם "רמת חַיִל" אך מתחילת דרכה זכה שמה לשיבושים. שמה נרשם בטעות ברשם האגודות השיתופיות כ"רמת החיל". עורך הדין של האגודה פנה במכתב לרשם בבקשה לתקן את השם ולהשמיט את ה"א הידיעה. שמה של השכונה זכה לשיבושים נוספים גם במסמכים רשמיים וגם בדיווחי העיתונות. לעיתים כונתה "רמת החיל","רמת חייל" ו"רמת החייל". במשך שנים רבות שמה של השכונה הופיע במסמכי עיריית תל אביב כ-"רמת החי"ל", שם זה הוא השם שהופיע בשלטי הרחוב הרשמיים. שמה בציבור הרחב התקבע להיות "רמת החייל".
מקור שמה נשכח והתפתח ויכוח בין תושבי השכונה האם שם השכונה הוא רמת החייל ושמה ניתן לה להנצחת חיילי צה"ל שלחמו במלחמת העצמאות, או ששמה "רמת החי"ל" על שם הבריגדה היהודית, שכונתה גם "חטיבה יהודית לוחמת", או בראשי תיבות – "חַיִ"ל". בשנת 2010 קבעה ועדת השמות של עיריית תל אביב-יפו, בעקבות מסמכים שהוצגו לה על ידי ועד השכונה, כי השם הנכון הוא רמת החייל, וזאת למרות מחאתם של מספר תושבים מוותיקי השכונה.