תרבות הוהוקם (באנגלית: Hohokam culture) הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית שמרכזה היה במדינת אריזונה של ימינו בתקופה שבין 1,750–500 שנים לפני זמננו (מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך שנת 1450). הוהוקם הייתה אחת מארבע התרבויות הראשיות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו. בני ההוהוקם הקימו מרכזי מסחר חשובים כדוגמת המרכז בסנייקטאון (Snaketown) ונחשבים הבנאים של מערכת תעלות ההשקיה המקורית סביב פיניקס, שהחלוצים המורמונים בנו מחדש כשהם יישבו את אזור להי (Lehi, כיום פרוור של מסה) בשלהי המאה ה-19.
את ההבחנה בין תרבות הוהוקם לתרבויות אחרות באזור ביצע הארכאולוג הרולד גלדווין (Harold Sterling Gladwin; 1983-1883) בשנות ה-30 של המאה ה-20, שכינה את התרבות במונח שכבר היה קיים בשפת אודהאם, "הוהו-קם" ("huhu-kam") שפירושו "הכל נוצל", או "אלו שנעלמו", על מנת לסווג את השרידים הארכאולוגיים אותם חפר בעמק חילה התחתון. משמעות המונח הורחבה והוא המונח בו משתמשים ארכאולוגים לזהות את הקבוצה של התושבים הקדומים שחיו מחקלאות במדבריות הדרומיים של אריזונה.
על פי המסורת המקומית שעברה בעל פה, ייתכן שהוהוקם היו האבות הקדמונים של שבטי האינדיאנים, הפימה והטוהונו אודהאם בדרום אריזונה. מחקר אקדמי שהתמקד בסובאיפורי (Sobaipuri), אבות קדמונים של הפימה המודרניים, מצא שהקבוצות של בני הפימה היו נוכחות באזור בשלהי תקופת הוהוקם.
סקירה.
הוהקם, מונח שהושאל משפת אודהאם, משמש להגדיר תרבות ארכאולוגית שהתקיימה מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך אמצע המאה ה-15. מרכזה של תרבות זו היה באמצע אגן הניקוז של הנהר חילה ובחלק התחתון של אגן הניקוז של הנהר סולט באזור המכונה כיום אגן פניקס (Phoenix basin). אזור זה מכונה "אזור הליבה של ההוהוקם" (Hohokam Core Area), בניגוד ל"פריפריה של ההוהוקם" (Hohokam Peripheries) - האזורים הסמוכים שלתוכם התפשטה תרבות הוהוקם. ביחד מכונים אזורים אלו "המערכת האזורית של הוהוקם" (Hohokam Regional System), שחפפה לחלקו העליון של מדבר סונורה באריזונה של ימינו. הוהוקם גם התפשטו לאזור שולי מגיון.
במסגרת הקשר רחב יותר הייתה תרבות הוהוקם ציר מרכזי בסחר בין התרבויות סביבה: הפטאיאן (Patayan), ששכנו לאורך חלקו התחתון של נהר הקולורדו ודרום קליפורניה, הטרינצ'רס (Trincheras) של מדינת סונורה במקסיקו של ימינו, תרבות מגיון במזרח אריזונה, דרום-מערב ניו מקסיקו וצפון-מערב מדינת צ'יוואווה במקסיקו, כמו גם אנשי הפואבלו הקדומים בצפון אריזונה, צפון ניו מקסיקו, דרום-מערב קולורדו ודרום יוטה.
ההוהוקם הייתה התרבות היחידה באמריקה הצפונית שבניה הסתמכו על תעלות השקיה להשקות את יבוליהם כבר החל משנת 800 לספירה, ומערכות ההשקיה שלהם קיימו את האוכלוסיות הגדולות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו סביב שנת 1300 לספירה. ארכאולוגים שפעלו בחפירה ארכאולוגית מרכזית בשנות ה-90 של המאה ה-20 באגן טוסון, לאורך הנהר סנטה קרוז (Santa Cruz River), זיהו את התרבות והתושבים שהיו האבות הקדמונים של ההוהוקם, שככל הנראה יישבו בדרום אריזונה החל מבערך שנת 2000 לפני הספירה. קבוצה פרהיסטורית זו מהתקופה החקלאית המוקדמת גידלה תירס, חיה כל השנה בכפרים קבועים ופיתחה תעלות השקיה מתוחכמות.
בני הוהוקם השתמשו במימי הנהרות סולט וחילה ובנו רשת של תעלות פשוטות יחד עם סכרים נמוכים לשם השקיה. החל במאה התשיעית ועד המאה ה-15 הם תחזקו רשתות השקיה נרחבות שלא נפלו מאלו שהוקמו במזרח התיכון, מצרים העתיקה וסין. תעלות אלו נחפרו תוך שימוש בכלי חפירה פשוטים יחסית, תוך שמירה על שיפוע מתון של מטרים בודדים לכל קילומטר, תוך האיזון בין תופעת הסחיפה לשקיעת סחף בתעלות. מעל ל-70 שנות מחקר ארכאולוגי חשפו שההוהוקם גידלו זנים של כותנה, טבק, תירס, שעועית ודלעת, וכמו כן ליקטו מגוון נרחב של צמחי בר. בשלהי תקופת הוהוקם הם השתמשו בחקלאות בעל בעיקר על מנת לגדל אגבה למזון וסיבים. הסתמכותם על אסטרטגיות חקלאיות המבוססות על תעלות השקיה, ההכרחיות בסביבתם המדברית ואקלימה הצחיח, הייתה הבסיס להתקבצות של אוכלוסיות הכפריות למרכזים עירוניים יציבים.
בסך הכול ניתן לסווג את הכפרים והיישובים הקטנים יותר של ההוהוקם כחלק ממסורת הרנצ'ריה. אלו שכנו בדרך כלל בסמוך למקורות מים ואדמה חקלאית, ומזוהים על ידי מקבצים של אזורי מגורים המורכבים מקבוצות מובחנות של מגורים ומבני שירות שאליהם מצורפים אזורים בשימוש מחוץ לגבולות היישוב. נראה כי מאפיינים רבים של אדריכלות בתי המגורים המוקדמת של ההוהוקם, כדוגמת בתים חפורים ריבועיים או מלבניים גדולים הועתקו כמעט ללא שינוי מהדוגמאות שנתגלו מהתקופה של האבות הקדמונים של ההוהוקם כפי שהתפתחו לראשונה באגן טוסון. אבל, בהגיע המאה השביעית, צצה מסורת אדריכלית ייחודית להוהוקם. במהלך התקופה העיקרית של תרבות הוהוהקם נחפרו מבני מגורים בדרך כלל לעומק של 40 סנטימטרים מתחת למפלס הקרקע, כשהרצפות טויחו או שהאדמה עברה דחיסה. שטחם נע בין 12 ל-35 מטרים רבועים וכללו אח עגול, דמוי קערה, המחופה בחרסית, שהיה ממוקם בסמוך לכניסה בקיר.
מנהגי הקבורה של ההוהוקם השתנו במהלך השנים. בתחילה נהגו לקבור את הנפטר על הצד כשרגליו מכופפות, בדומה למסורת הקבורה של בני דרום תרבות מגיון, ששכנו צמוד אליהם ממזרח. בשלהי תקופת אבותיהם הקדמונים ובתקופה הפרה-קלאסית נהגו ההוהוקם לשרוף את גוויות הנפטרים, ושוב באופן דומה להפליא למסורות שתועדו מתרבות הפטאיאן ששכנה מערבית להם לאורך נהר הקולורדו התחתון. אף שהפרטים המדויקים של המנהג השתנו במידת מה, שלטה המסורת של שריפת הגוויות בקרב ההוהוקם עד סביב שנת 1300. בתקופה זו אומצה שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation), בדומה למה שהיה נהוג בקרב תרבות סלאדו (Salado culture) שמצפון ומצפון-מזרח. פרטים רבים ממנהגי הקבורה של שלהי תקופת הוהוקם דומים מאוד לאלו שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם.
פרק זה נועד לתת סקירה קצרה על הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם (Hohokam chronological sequence), להלן HCS על פי ראשי התיבות באנגלית, והשיטות בהן נעשה שימוש לקבוע את הייחוס של הרצף לתאריכים. HCS הוא מושג ארכאולוגי המחלק את ההיסטוריה התרבותית של ההוהוקם לשלבים או לתקופות ונועד לשמש סיפור מסגרת למה שנתפס כרצף של שינויים תרבותיים משמעותיים. עם זאת, ה-HCS אינו מושג חד-משמעי כיוון שישנן שתי שיטות עיקריות לייצג מידע זה, ובכל שיטה קיימות השערות לגבי מגוון נרחב של משתנים תאורטיים. הערך הנוכחי מתייחס רק לשתי השיטות העיקריות, המכונות הסכמה הגלדווינית (Gladwinian scheme) וסכמת האופק התרבותי (Cultural Horizon scheme). האחרונה היא אימוץ הסכמה הכרונולוגית בשימוש במסו-אמריקה בשל הרצון להימנע מההטיה הפרשנית הטבועה בסכמה הגלדווינית (כינוי התקופות כ"תקופת החלוצים", "התקופה הקולוניאלית", "תקופות יישובי הקבע" וכו').
מושג ה-HCS מתייחס רק לאזור הליבה של ההוהוקם, כלומר אגן הנהרות סולט-חילה באזור פיניקס של ימינו ואינו מתייחס לאזור הפריפריה של ההוהוקם, השוכן מחוץ לאזור הליבה. בתוך אזורים אלו, נשמרת החלוקה הבסיסית לתקופות. עם זאת, נעשה שימוש לעיתים קרובות בשלבים מקומיים על מנת לציין שינויים משמעותיים. המשך הערך דן במקורם של שינויים אלו ובטווח השונות התרבותית בתוך תרבות הוהוקם. במידה מה הם משקפים קהילות המושפעות על ידי שכניהם בני הפואבלו הקדמונים או בני תרבות מגיון.
תקופת החלוצים / התקופה המעצבת (עד 750 לספירה).
ההוהוקם הקדומים חיו כאיכרים בכפרים קטנים לאורך הקטע המרכזי של הנהר חילה וגידלו תירס ושעועית. קהילות אלו שכנו בסמוך לקרקע הראויה לעיבוד, כשהשיטה בשנים הראשונות הייתה חקלאות בעל. בארות מים, בדרך בעומק של פחות משלושה מטרים, נחפרו לצריכה ביתית. הבתים של התושבים הראשונים נבנו מענפים שכופפו בצורת חצי קשת וכוסו בזלזלים, קנים, בוץ וחומרים אחרים שהיו זמינים.
בין שנת 300 לשנת 500 חל גידול בכמות היבולים, והכישורים החקלאיים והתרבות של בני ההוהוקם השתפרו. ההוהוקם התחילו לגדל מינים חדשים של צמחי תרבות, שאותם רכשו קרוב לוודאי מסחר עם העמים באזור מקסיקו של ימינו. רכישות חדשות אלו כללו כותנה, קטניות מהמינים "Phaseolus acutifolius" ,ו-"Canavalia ensiformis" ודלועיים מהמין "Cucurbita pepo" והצמח האכיל "Amaranthus palmeri" ממשפחת הירבוזיים. התושבים הקדומים של דרום-מערב ארצות הברית ליקטו במשך אלפי שנים מינים של אגבה מן הבר כמזון ועל מנת להשתמש בסיבים, אבל סביב שנת 600 החל ההוהוקם לגדל אגבה, בייחוד "Agave murpheyi" (המכונה אגבת הוהוקם), באזורים נרחבים של קרקע סלעית וצחיחה. האגבה הפכה למקור מזון עיקרי עבור ההוהוקם במטרה להגדיל את היצע המזון כתוספת למזון שגדל באזורים המושקים. מפעלי הנדסה שיפרו את הגישה למי הנהר והתושבים חפרו תעלות לשם השקיה. עדויות לרשתות סחר כוללות טורקיז, קונכיות ממפרץ קליפורניה ועצמות תוכים ממרכז מקסיקו. זרעים וגרגירי דגן נטחנו בעזרת "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהזרעים לא ייפלו ממנו). קדרות הופיעה זמן קצר אחרי שנת 300, כקערות בלתי מקושטות בגוון חום ששימשו לאחסון, בישול וגלוסקמאות לאפר. לצורכי פולחן ייצרו פסלוני חרס שרופים של דמויות אנוש ובעלי חיים ומבערי קטורת.
התקופה הקולוניאלית / התקופה הפרה-קלאסית (1150/1050-750).