בבית הקברות יש שני סוגי קברים: קברים עם מצבה שבראשה פסל של הראש של הנפטר שבהם הוטמנו בארון קבורה הנפטרים וקברים בהם נשרפה גופת הנפטרים ואפרם נטמן בקבר שסומן עם לוח על חומת הקרמלין.
המצבות בבית הקברות משמאל לימין הן של קונסטנטין צ'רניינקו, סמיון בודיוני, קלימנט וורושילוב, אנדריי ז'דאנוב, מיכאיל פרונזה, יעקב סברדלוב, ליאוניד ברז'נייב, פליקס דזרז'ינסקי, יורי אנדרופוב, מיכאיל קלינין, יוסיף סטלין ומיכאיל סוסלוב. בעלי לוח בולטים הם דימיטרי אוסטינוב, ארביד פלשה, אלכסיי קוסיגין, סרגיי קורוליוב, יורי גגארין, רודיון מלינובסקי, איגור קורצ'טוב, סרגיי קירוב, גאורגי ז'וקוב.
מאז 1974 נשמר האתר כאתר זיכרון לאומי. בשנת 1985 בוצעה בו הקבורה האחרונה. לאחר התפרקות ברית המועצות ישנם דיונים שונים לחיסולו של בית הקברות והעברת הנקברים לבית עלמין חלופי. בעת חניכת בית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים שוב הועלתה הצעה להעביר אליו את נקברי בית הקברות, אך ההצעה טרם יושמה.
קישורים חיצוניים.
וויאט ארפ
איתמר הנדלמן סמית
איתמר הנדלמן סמית (ידוע גם בשם העט איתמר בן כנען; נולד ב-30 במאי 1976 באילת) הוא סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם איתמר הנדלמן וגדל בעיר אילת עד שהיה בן עשר, אז עברה משפחתו לעיר הרצליה.
את צעדיו הראשונים בעיתונות החל הנדלמן סמית בגיל 17, במקומון צומת השרון של רשת שוקן. לאחר מכן כתב במשך מספר שנים במגזין "תרבות מעריב", במוסף "סופשבוע" של מעריב ובמוסף הערב של גלובס. במשך כשלוש שנים, בין חורף 2006 ועד קיץ 2009, שימש עורך התרבות של רשת עיתוני העיר ובעל טור במקומון "העיר" וקודם לכן בטיים אאוט תל אביב.
בשנת 1999, בגיל עשרים ושלוש, יצא לאור קובץ סיפוריו הראשון "לאן נעלמת אריק איינשטיין" בסדרת "הכבשה השחורה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2001 שימש כעורך הפרוזה הראשי של "ספריית מעריב" וכן ערך את הסדרה "אפור". באותה שנה יצא לאור ספרו "לחלום על ג'אנק פוד", אוסף של 22 סיפורים קצרים. בנוסף תרגם לעברית, יחד עם אדם הורוביץ, ספר שירים של צ'ארלס בוקובסקי שיצא בשם "כשהשחר זוחל כמו פורץ דרך הווילון לקחת לך את החיים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2002 פרסם קובץ שירים "כמו הכלבים האלה שמתים מצער כשהבעלים שלהם נוסעים לחופשת סוף שבוע", בהוצאת מעריב.
בשנת 2004, עם זוגתו לשעבר, הצלמת אולגה ("אולה") בורוזינה, הוציא לאור את הרומן הארוטי פרובוקטיבי "פתוחה".
הנדלמן סמית פרסם טור שבועי ב"עכבר העיר" עד סגירת השבועון. אחר כך כתב ב"הארץ", במדור הדעות ובאתר האינטרנט של העיתון.
החל מעשור השני של המאה ה-21, הוא מתגורר בפריז, צרפת, עם אשתו, נספחת התרבות הבריטית בצרפת, ג'וליה קרולין אן הנדלמן סמית. לאחר נישואיהם הוסיף את שם משפחתה, סמית, לשמו.
בשנת 2012 יצר את הסרט התיעודי "שלום בלפסט?" על הסכסוך בצפון אירלנד. במסגרת צילום הסרט גר בעיר בלפסט ותיעד כיצד משתקף הסכסוך הישראלי-פלסטיני בסכסוך המקומי. בעוד הקתוליים של צפון אירלנד מזדהים עם מאבקם של הפלסטינים נגד הכיבוש הישראלי, הפרוטסטנטים מצדדים ומעריצים את מדינת ישראל.
בשנת 2014 יצא לאור ספרו "הבלש הבריטי", רומן בלשי המתרחש בתל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו "לפני שמש" בהוצאת כתר.
ים ברינג
ים ברינג הוא ים שולי בצפון האוקיינוס השקט, גובל באלסקה במזרח, בסיביר וחצי האי קמצ'טקה שברוסיה במערב, האיים האלאוטיים בדרום, איי קומנדור בדרום-מערב, ומצר ברינג, המפריד בין ים ברינג לבין ים צ'וקצ'י של אוקיינוס הקרח הצפוני בצפון.
שטחו של ים ברינג שני מיליון קמ"ר. מדרום לו מצויים האיים האלאוטיים. מצר ברינג מחבר את הים עם אוקיינוס הקרח הצפוני ומפריד בין אלסקה לסיביר, ורחבו כ-80 ק"מ. הים נקרא על שמו של יורד הים הדני ויטוס ברינג, שהגיע אליו בשנת 1728 וחקר את האזור ביסודיות.
החי בים.
אוכלוסיית הדגה בים שגשגה ומשכה דייגים רבים מאמריקה, קנדה, רוסיה, סין ויפן. ואמנם, מאורעות העשור האחרון ממחישים את הנזק העצום שעלול להסב דייג לא מבוקר. ב-1989 העלו הדייגים ברשתותיהם כ-1.5 מיליון טון דגים. בתוך שלוש שנים צלל השלל לכדי 11 אלף טון בלבד - ירידה של 99 אחוזים . שיטות מתקדמות לאיתור להקות דגים ואיסופם לאוניות הקירור העצומות, ושווקים רעבים לכמות דגים גדולה, הביאו לדילול קיצוני של הדגה. יש בים יותר מ-80 מיני לווייתנים ודולפינים, שגם הם יונקים ימיים מאותה משפחה, ונחשבים בטעות, כמו הלווייתנים, לדגים. אבל בנתיב זה, הסמוך לחוף הצפון-מערבי של אלסקה, במצר ברינג המפריד בין אלסקה לסיביר, שטים רק שני סוגי לווייתנים: הבלוגה ולווייתן הקשת.
מחמד השני
רדסטון (טיל)
ה-PGM-11 רדסטון היה הטיל הבליסטי הגדול הראשון של ארצות הברית. כטיל בליסטי לטווח קצר הוא היה בשימוש צבא ארצות הברית בגרמניה המערבית בין יוני 1958 ליוני 1964, כחלק ממערכת ההגנה של נאט"ו במערב אירופה במהלך המלחמה הקרה. הרדסטון היה גם הטיל הראשון שנשא פצצה גרעינית "חיה", בעת ניסוי שבוצע באוקיינוס השקט ב-1958.
הטיל פותח ישירות מה-V-2 הגרמני, והיה הראשון מסדרת טילי הרדסטון. צוות הפיתוח של הטיל כלל בעיקר מדענים ומהנדסי טילים גרמניים, בראשותו של ורנר פון בראון, שהובאו לארצות הברית במבצע פייפרקליפ ב-1945, ועבדו עבור הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים. הטיל יוצר בחברת קרייזלר.
מטיל הרדסטון פותח בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 המרקורי-רדסטון, משגר ששימש את תוכנית מרקורי של נאס"א, שהייתה תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית. במסגרת התוכנית שוגר הרדסטון לשתי טיסות מאוישות: מרקורי-רדסטון 3 ומרקורי-רדסטון 4.
דרגטורי
דרגטורי (ברומנית: dregători, ביחיד: דרגטור dregător) היו ממלאי משרות שלטוניות בממשל הנסיכויות הרומניות בימי הביניים. הדרגטורים הגדולים (marii dregători) שנקראו לפעמים גם בויארים (boieri), כלומר "אצילים", מילאו את המשרות הגבוהות בחצר השליטים. השאר כיהנו בתפקידים בדרגים בינוניים עד זוטרים. הדרגטורים הזוטרים נקראו בדרך כלל "slugi domnești" - "פקידים נסיכותיים". משרת הדרגטור או תפקידו נקרא "דרגטוריה" (dregătorie) שמשמעותו המקורית הייתה "תפקיד מנהלי".
השם.
המילה dregător מקורה בפועל הלטיני dirigo ,dirigere או derigo, derigere, שמשמעותו - "לנהל". בתעודות הרשמיות בסלאבית הכנסייתית העתיקה (סלבונית כנסייתית) ששימשה למשך מאות שנים את הממשל הנסיכותי, במקביל לרומנית, ה"דרגטור" נקרא בוולאכיה "פראביטל", "ולאסטל" או "ולאסטלין" ובנסיכות מולדובה - "אוריאדניק".
במסמכים או באגרות בלטינית ה"דרגטורים הגדולים" נקראו barones (כלומר "ברונים") או comites ("קומיטס" - כלומר "רוזנים").
סיווג.
התפקידים השלטוניים - המנהליים, המשפטיים והצבאיים - שמילאו ה"דרגטורים" נוצרו בהדרגה בתחילת קיומן של המדינות הרומניות בימי הביניים.
הדרגטורים מילאו את הוראות השליט, גם אם לא נכללו בהגדרת משרתם. הם לא קיבלו משכורת, אך נהנו ממענקים ומתנות שניתנו להם על ידי בני העם הנזקקים לשירותיהם. המשרות היו לא פעם למכירה.
שתי קבוצות התפקידים כללו תפקידים ציבוריים ותפקידי שירות אישיים לשליט.
בין התפקידים הציבוריים נמנו: הבאן (Banul), הוורניק (Vornicul), הלוגופט (Logofătul), הויסטיאר (Vistierul) או Vistiernicul (ויסטיארניק), הספטאר (Spătarul), הפרקלאב (Pârcălabul), הארמאש (Armaşul), הפורטאר (Portarul) וההטמאן (Hatmanul), הפיבניצ'ר (Pivnicerul).
ה"קמראש" (Cămărașul)
בין תפקידי השירות האישיים נמנו: הפוסטלניק (Postelnicul), המדלניצ'ר (Medelnicerul), הפחרניק (Paharnicul), הסטולניק (Stolnicul), הקלוצ'ר (Clucerul), הז'יטניצ'ר (Jitnicerul), הפיתאר (Pitarul), הסלוג'ר (Slugerul), הקומיס (Comisul), השטראר (Şetrarul) והאגא (Aga).
עם הדרגטורים הראשיים של הנסיכויות נמנו הלוגופט - ראש הקנצלירה הממלכתית, הוויסטיאר (ויסטיארניק) היה מעין שר אוצר, הוורניק היה מעין שר משפטים, אחראי על חצר השליט ועל עשיית הצדק, הפוסטלניק - האחראי על חדר השינה של השליט ומאוחר יותר האחראי על הקבלה לראיון אצל השליט.
דרגטור
מחנה הריכוז שטוטהוף
מחנה הריכוז שטוטהוף (בגרמנית: KZ Stutthof; KL Stutthof) היה מחנה ריכוז של כוחות הכיבוש הנאצים, הממוקם 37 קילומטר ממזרח לגדנסק (דנציג) ליד הכפר שטוטהוף (בפולנית: Sztutowo) בפולין.
המחנה הוקם בפרוסיה המזרחית, בשנת 1939. שטוטהוף היה המחנה האחרון שכוחות הצבא האדום שחררו ב-1945. בסך הכול נאסרו בו כ-110,000 בני אדם, מתוכם נספו מעל ל-85,000 בני אדם.
תולדות המחנה.
הקמת המחנה ומבנה.
המחנה הוקם מיד לאחר הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, אשר סימלה את פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא שימש בתחילה למאסרם של אינטלקטואלים פולנים (מורים, נבחרי ציבור, אקדמאים וכו') ממה שהייתה אז העיר החופשית דנציג. ב-2 בספטמבר הועברו אליו כמאתיים אסירים מדנציג, ממחנה ויקטוריה שולה. כמה ימים לאחר מכן החלה בניית מבני המחנה, שבה הועסקו האסירים. בינואר 1942, שטוטהוף הפך למחנה ריכוז רגיל.
המחנה המקורי (המכונה "המחנה הישן") היה מוקף בגדר תיל. הוא היה מורכב משמונה צריפים לאסירים ומבנה לשומרי האס אס בהיקף של 120,000 מ"ר.
בשנת 1943 הורחב המחנה ומחנה חדש נבנה לצד הקודם. הוא גם היה מוקף בגדר תיל מחושמלת והכיל שלושים צריפים חדשים, בשטח כולל של 1.2 קמ"ר.