פתיח הסדרה.
קליפ הפתיחה נוצר על ידי "דיגיטל קיטצ'ן" (Digital Kitchen), שהיו אחראים בין היתר ליצירת כתוביות הפתיחה עבור דם אמיתי ודקסטר. כתוביות הפתיחה נוצרו על ידי דני יונט.
דיג'יטל קיצ'ן הציעו מספר רעיונות לתמה המנחה של הפתיח, שסבבו סביב אלמנט העץ והידיים כמכנה המשותף ביניהם. הרעיונות חוברו יחדיו, וכשבול צפה לראשונה בתוצאה הוא הגדיר אותה כ"אלגנטית, קולנועית ובלתי סבירה בעליל לטלוויזיה". הגרסה הסופית כללה מספר אלמנטים, בהם העורב, אשר היה לאחד מסמליה העיקריים של הסדרה ודמותו אף שימשה לכריכה של אחד ממארזי ה-DVD. אלמנט נוסף בולט הוא העץ הבודד על הגבעה. לאחר מספר ניסיונות שווא לאתר עץ אשר יתאים במראהו לחזונם של דיג'יטל קיצ'ן נלקח לבסוף עץ מחצר ביתית ונשתל על גבעה מתאימה. בול מספר שהיה זה פרויקט כה מורכב וארוך, אך התוצאה הסופית הפכה אותו לכדאי. מבקר הטלוויזיה של עיתון הארץ אורי קליין הגדיר את הפתיח כ"אחד היפים ביותר שנראו על מרקע הטלוויזיה."
נושאים מרכזיים.
מצד אחד, הסדרה היא דרמת משפחה לכל דבר, העוסקת ביחסים בינאישיים, התבגרות ודת, אך בצד כל זאת מרחף מעל הסדרה נושא המוות. כל פרק בסדרה מתחיל במוות של אדם כלשהו (בין אם מוות טבעי, רצח או תאונה), אשר בהמשך הפרק נערך לו טקס אשכבה בבית ההלוויות של משפחת פישר. שני הפרקים היחידים שלא נפתחו במוות היו פרקים 10 ו-12 בעונה החמישית.
מוטיב מרכזי בעלילה של הסדרה הוא השיחות הדמיוניות שניהלו הדמויות עם האנשים שמתו בתחילת כל פרק. לעיתים קרובות נערכו גם שיחות עם מתים הקרובים לדמויות הפעילות כגון נתניאל פישר, אב המשפחה ועם ליסה, אשתו המנוחה של נייט. שיחות אלו (יחד עם שיחות דמיוניות אחרות או חלומות) שיקפו למעשה את הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות השונות בסדרה.
"עמוק באדמה" מתמקדת בתמותה אנושית ובחייהם של האנשים הנאלצים לטפל ולהתמודד במוות של אנשים אחרים על בסיס יום-יומי. בדיון על קונספט הסדרה, אלן בול עונה בראש ובראשונה על השאלה הבאה:
"עמוק באדמה" מציגה את משפחת פישר כבסיס שעליו לבחון שאלות אלו. במשך 5 עונות ו-63 פרקים, הדמויות חוות משברים אשר יתקשרו בישירות אל סביבתם והצער שחוו. בול מסביר מחדש חוויות אלו וגם את הבחירה של שם הסדרה (באנגלית: Six Feet Under, בתרגום מילולי - שישה רגל מתחת, מונח המתייחס לעומק בו נחפר קבר מתחת לאדמה (כשני מטרים)).
מוות.
הנושא המרכזי של הסדרה, כאמור, הוא המוות. בול טען שאנו חיים בתרבות המתכחשת לקיומו של המוות, שאנו מייצרים בידור מעולה מזה וכל סרטי האימה שמקטינים את זה עושים זאת באופן אמין, ושיש סטטיסטיקות נוראיות שהאדם הממוצע עד לאלפי מקרי מוות סימולציונים בטלוויזיה ובסרטים אך התרבות שלנו לא באמת מיודעת למציאות של המוות. קתי בייטס, מבמאי הסדרה, טוענת שאנחנו לחלוטין לא אוהבים לדבר על המוות בחברה. בול הוסיף שמכיוון שהסדרה עוסקת במוות, היה עליהם לשלב מקרה מוות בתחילת כל פרק. אין נוסחה למקרי המוות המומצאים, לפעמים זה ממקרה מוות שרואים בחדשות, אם זה שחקן פוטבול שנהרג משבץ למשל, אך לפעמים הם חושבים שהם צריכים מוות מצחיק. ג'יימס קרומוול, המשחק את ג'ורג' סיבלי אומר כי זה נפלא להשתעשע עם זה, ושהרצינות שלנו כלפי מוות כאמיתי משתדלת לדחות את האמת. בול מספר, שאחד התנאים לקביעת מקרה המוות שהולך לפתוח פרק הוא שזה יהיה מתוך דחף טבעי. יש מספר פרקים שבהם המוות הוא מרכזי בפרק ושהעלילה נסובה סביבו, אך מנגד יש מקרי מוות שמתרחשים וכמעט לא מוזכרים לאחר מכן (לעיתים נדירות). אחד ההיבטים שנהפך למהנה ביותר בקטעי המוות הוא שברגע שהתוכנית מתחילה אנשים מצפים למוות, ויודעים לפני הנפטר שהוא עומד למות. הכותבים, תחילה, הגיעו עם קטלוג שלם של מקרי מוות מעניינים שהם שמעו עליהם, דברים שהיו עלולים לקרות למישהו שהם מכירים או סתם רעיונות ומשם זה התגלגל לאיך הם מחברים מבחינה עלילתית את מקרה המוות לפרקים.
כתיבה.
ג'יל סולוואי, מכותבי ומפיקי הסדרה, טוענת שהכותבים הכניסו לרוח הדמויות את סיפורי חייהם. כשהם יושבים בחדר עם שבעה כותבים ואלן, הם החלו ביצירת השבועות הראשונים של העונה הראשונה ברעיונות פראיים כגון "קלייר הולכת לבית ספר לאומנות"; "נייט וליסה מתחתנים". בול טען אז שזה יותר מיד ליניארי לטעמו. מבחינתו עצבות וצחוק באים מאותו המקום ויש לאחדם. ריק קלבלנד, מתסריטאי הסדרה, מספר שבסדרה קיים הומור שחור כדרך להציג את החיים כקומדיה טרגית. קייט רובין טוענת שכעת יש תרבותיות מעורבבת שלא ניתנת להגדרה חד משמעית בין הומור, טרגדיה או דרמה, ושהאלמנטים הללו מתמזגים בצורה הנוחה ביותר. לדבריו של קרייג ווריט, "עמוק באדמה" מציגה ויכוח אנושי ממשי עבור כל הדברים המעורערים שהאאוט-סיידרים בחברה היו רוצים לשמוע שנאמרו. ננסי אוליבר מוצאת שאינטנסיביות ההדחקה של הדמויות מעניינת, כדוגמת האינטנסיביות שדוחפת את דייוויד לתוך חניון עם זונה ממין זכר, או כאשר רות' מאבדת 25 אלף דולר בהימור על מרוץ סוסים. לורן אמברוז קוראת לכתיבה "עולמו של אלן בול", בו יכולים להיות רגעים של מציאות במעלה גבוהה לצד רגעי פנטזיה, כפי שעשה ב"אמריקן ביוטי".
מוטיבים חוזרים.
בסדרה קיימים מספר מוטיבים חוזרים המרכיבים את עלילת הפרקים ומשמעותם.
הטלוויזיה בבית משפחת פישר.
בפרקים רבים, סצנות רבות מתחילות כאשר אחד או יותר מבני המשפחה צופים בטלוויזיה, בדרך כלל בפרקי קומדיית מצבים או אופרת סבון. הדברים שנאמרים על ידי הדמויות הבדיוניות באותה תוכנית טלוויזיה משקפים את מה שעוברות הדמויות בבית משפחת פישר או כיצד הן חשות באותו הזמן.
הדחקותיהם של בני המשפחה.
בני המשפחה נוהגים להדחיק את רגשותיהם. כדרך להציג את מה שחוות הדמויות, בוחרים היוצרים לשקף את הרגשתן ברגעי "מציאות מפוברקת" בהם נאמרות או מבוצעות הרגשותיהם האמיתיות של הדמויות.
שיחות עם המתים.
כדרך להציג את הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות השונות בסדרה, הן מקיימות שיחות עם המתים בתת-המודע שלהם או בחלומותיהם. לרוב, השיחות מתבצעות עם מתים הקרובים לבני המשפחה, כמו אב המשפחה, נתניאל או ליסה, אשתו המנוחה של נייט.
מקרי המוות.
כל פרק בסדרה מתחיל בהצגת מקרה מוות מסוים. מקרי המוות, לדבריו של אלן בול, הם ברובם פרי דמיונם של הכותבים, אך לעיתים הם מבוססים על מקרים אמיתיים בהם נתקלו הכותבים בחדשות. לאחר קטע המוות מופיע מסך לבן ובו שם המנוח, שנת לידתו ושנת מותו. מאוחר יותר בפרק, ברוב המקרים, נערכת למנוח הלוויה בבית הלוויות של משפחת פישר. מקרי המוות הפכו במהרה לסמלה העיקרי של הסדרה. לדברי בול, המסר העיקרי של מקרים אלו הם שהחיים יכולים להסתיים בכל רגע נתון, בין אם בתאונת דרכים, החלקה במקלחת או פגיעת ראש. ביקורות רבות הועברו כלפי יוצרי הסדרה לגבי מקרי המוות הפיקטיביים המוגזמים, אך בול הסביר שאין בכוונתם להראות מקרי מוות ריאליסטים אלא להמחיש את מהות החיים ושבריריותם.
מקרה המוות מתקשר באופן ישיר או עקיף למה שחוות הדמויות באותו בזמן. לדוגמה, בפרק החמישי בעונה השנייה, "האשה הבלתי נראית", מתה מחנק אשה בשם אמילי פרווין. כשבבית הלוויות ארגנו את לווייתה על פי חוזה חתום מראש, הם גילו שלא היה איש בחייה והיא הייתה בודדה לחלוטין. באותה תקופה הייתה רות בודדה, ללא זוגיות או הורים. היא התלוננה בפני ילדיה שהיא זקוקה לקרבתם ויחסם. דוגמה נוספת ניתן לראות בפרק השני בעונה השנייה, "כבה כבה, נר קטן" שבו נהרג תלמיד מכללה משבץ. באותה תקופה נייט הסתיר מקרוביו שיש לו גידול מוחי שעלול להתפרץ בכל רגע נתון ולגרום לו לשבץ. דמותו של ג'ושוע, הנפטר, רודפת אחר נייט במהלך כל הפרק כסמל לדמותו שעלולה למות בכל רגע נתון בגיל כה צעיר.
בסך הכול מתו במהלך הסדרה 13 מזקנה, 10 נהרגו בתאונת דרכים, 13 נרצחו, 8 התאבדו, 9 מתו מפגיעת ראש ו-5 מתו מסרטן. 22 אנשים נוספים מתו מסיבות שונות, כגון חנק מאוכל, התחשמלות, עקיצת דבורה, החלקה במקלחת, תאונות עבודה ועוד. בארבעה פרקים מכלל הסדרה מתרחש יותר ממקרה מוות אחד:
כל פרקי הסדרה מתחילים, כאמור, במקרה מוות, פרט לשלושה פרקים:
השפעת הסדרה על הקהל הרחב ועל בתי לוויות בארצות הברית.
יוצר הסדרה אלן בול טוען שהסדרה גרמה להרבה אנשים להתחיל לפחות לחשוב על המוות. פרנסס קונרוי טוענת שהסדרה מראה עד כמה אנו בני תמותה, וכן הדגישה כי הסדרה עסקה בנושאים שאיש לא דיבר עליהם לפני כן. לדברי יושב ראש HBO, כריס אלבקרט, הסדרה שונה מכל סדרה שהוא אי פעם ראה או השתתף בהפקתה – לא רק מבחינת הרעיון, אלא מבחינת ה"הוצאה להורג" ש"מוציאה את המוות מהארון". כשהסדרה עלתה לשידור, היא אחזה באופן מיידי בלב הקהל. הקהל היה מעורב רגשית בקווי העלילה של הדמויות וחוויותיהן. לורן אמברוז טוענת שהסדרה מהווה משבר רגשי ענק שמציב את הנושא. מייקל סי הול מניח שסוד ההתמכרות לסדרה הוא האופן שבו הצופים נפגשים לראשונה עם הדמויות כשהן בטראומה – מה שמחבר אותם באופן אינטימי ומיידי יותר. אלן פול תיאר את ההשפעה של הסדרה: . לדברי פול, העובדה שכולנו בני אדם שהולכים למות במוקדם או במאוחר מזכירה לנו ביסודותיה שאנחנו מחוברים ונותן לסדרה תהודה ענקית, ושמתנתה של הסדרה כלפי הצופים הייתה שזה בסדר גמור לדבר ולחשוב על המוות, מכיוון שכולנו עוברים דרך הדברים הללו. פול טוען שהסדרה גורמת לצופים לעצור נשימתם לרגע ולחשוב על תעשיית ההלוויות.