בתחילת 1968 ארגן משפחות שדרשו לעלות להתנחלויות בחברון. בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון פארק בעיר, במטרה להישאר במקום. לשם כך הוא לקח חופשה ללא תשלום מתפקידו כרב המושב. במשך שלוש שנים התגוררו חברי הקבוצה בהנהגתו בבניין הממשל הצבאי בחברון, עד שהוקמה קריית ארבע הסמוכה, שאליה עברו. פעל למען הגברת הנוכחות היהודית במערת המכפלה וקרא לספח את חברון למדינת ישראל. במרץ 1972 קיבל את פרס גרשון שץ בשם מתנחלי חברון. באותו זמן מונה ליו"ר המועצה הדתית של קריית ארבע. בראשית 1975 זכתה רשימה בראשותו ל-4 מתוך 7 מושבים במועצת קריית ארבע. זמן קצר לאחר מכן התפטר מתפקידו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לפעילות בגוש אמונים.
במקביל קרא להתארגנות רחבה יותר להתנחלות ביהודה ושומרון. לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף, כאחד מראשי גוש אמונים, בפעילות להקמת גרעיני יישוב בשומרון. באוקטובר 1974 הוא השתתף בעלייה לבית הכנסת בנערן ליד יריחו ובעלייה לבעל חצור, שבה נעצר עם חנן פורת. הרב לוינגר ייצג את הקבוצה שהתנחלה בסבסטיה במגעים עם הממשלה בראשות יצחק רבין. פעילותו זו הפכה אותו לאחד מאבות ההתנחלות ביהודה ובשומרון.
בשנת 1984 קיים שביתת שבת ארוכה מול דהיישה במחאה על המצב הביטחוני בכביש ליד המחנה.
התמודד בבחירות 1992 בראש מפלגת "התורה והארץ". רשימתו זכתה ב-3,708 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לוינגר הוצג לעיתים בכלי התקשורת כסטריאוטיפ של המתנחל הדתי: יהודי תוקפני וזועף, חבוש כיפה גדולה ובעל זקן, מעיל דובון ורובה. בין השאר הוצגה כך דמותו בתוכניות הסאטירה והבידור "ניקוי ראש" ו"זהו זה!", שבה הוצג יורה לכל עבר. הרב לוינגר ותומכיו טענו כי הצגתו באופן כזה נועדה ליצור דה-לגיטימציה לו ולכלל ציבור המתנחלים. בתוכנית "היהודים באים" הוצג לוינגר כאדם קפדן שנדנד לבעלי מלון פארק הפלסטינים בבעיות הלכתיות שהיו במלון שלהם.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה. הרב היה גם חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
ב-2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
הרב לוינגר נפטר ב-כ"ז באייר ה'תשע"ה, (16 במאי 2015) ונטמן בבית העלמין העתיק בחברון.
בנובמבר 2020 החליטה שרת התחבורה מירי רגב לקרוא לכביש "לב יהודה" שיחבר את צומת גוש עציון עד כרמי צור בואכה קריית ארבע-חברון, על שמם של לוינגר ואשתו מרים, בהוקרה לפועלם באזור.
מעצרים והרשעות.
בשנת 1975 נדון לשבועיים מאסר על הפגנה נגד הנרי קיסינג'ר מול מלון המלך דוד באמצע הלילה.
ב-30 בספטמבר 1988 הותקף באבנים במרכז חברון, ירה באקדחו מכיוון עמדת צה"ל לעבר עוברים ושבים והרג את קאיד חסן סאלח ופצע את איברהים באלי. אחרי משפט שנמשך שנתיים נחתמה עסקת טיעון שבמסגרתה הורשע בגרימת מוות ברשלנות (בשל ירי מעבר לתכתיב ההגנה העצמית), בפציעה בנסיבות מחמירות ובהיזק בזדון. נגזרו עליו חמישה חודשי מאסר בפועל ושבעה חודשי מאסר על-תנאי. הוא שוחרר באוגוסט 1990, לאחר שריצה שלושה חודשי מאסר. בעקבות מאסרו נערך כנס רבנים וראשי ישיבות להזדהות איתו ולתמיכה בו.
בינואר 1991 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל וארבעה חודשי מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בהתפרעות וגרימת נזק בבית משפחה ערבית בחברון שאחד מילדיה לעג לבתו.
הוא נעצר מספר פעמים עקב התנגשויות עם כוחות הביטחון והפלסטינים באזור מגוריו. בכמה מקרים הורשע, בין היתר בשל הפרת סדר וקריעת צו ב-1977; סטירה לילד ערבי בן 6 ב-1985 שזרק אבנים על בנו; דחיפת חייל צה"ל במערת המכפלה בשנת 1983; תקיפת שוטרים, הפרעה למילוי תפקידם והעלבתם, והפרעה לפולחן של האוכלוסייה הערבית בחברון; התפרעות ותקיפת שוטר בעת הפגנה שנערכה בכביש 60 ב-1999.
משפחתו.
הרב לוינגר היה נשוי למרים ולהם 11 ילדים. בשנת ה'תשע"ט זכתה אלמנתו מרים בפרס ירושלים "על פועלה המבורך בעשרות השנים במסירות רבה למען ההתנחלות היהודית בעיר חברון". מרים נפטרה כ-5 שנים אחריו במוצאי יום כיפור התשפ"א (2020).
ב-2008 נבחר בנו מלאכי לוינגר לראשות המועצה המקומית קריית ארבע-חברון.
בתו עתיה זר היא עיתונאית בערוץ 7 וסופרת ילדים. שניים מאחיו הם הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר ופרופ' יעקב לוינגר.
גאבא
ערפל קרב
ערְפל קרב (בגרמנית: Nebel des Krieges) הוא מונח צבאי המתאר את חוסר הוודאות הקיים לגבי קרב במהלכו ואף סמוך לאחריו, בכל הנוגע לכוחות הצדדים הלוחמים. נטבע לראשונה על ידי קרל פון קלאוזביץ בספרו "על המלחמה".
הסיבות להיווצרות ערפל קרב.
במהלך הקרב היחידות שמצויות בקו המגע עם האויב מרכזות את כל מאמציהן במתקפה על האויב ובמגננה מפניו. הפיקוד של היחידות הלוחמות מנהל את הקרב, מתכנן את התפתחותו, מקצה משאבים בטיפול בנפגעים ואינו מתפנה לבצע הערכת מצב כללית ולדווח באופן מסודר למפקדות העורפיות כפי שנעשה בעיתות שגרה. בשלבים אלה הפיקוד של היחידות הלוחמות וכן הפיקוד העליון חשוף למידע מועט וחלקי ולכן עלול לגבש תמונת קרב שגויה על בסיס מידע חסר או שמועה שאינה משקפת את המצב בכללותו. לדוגמה קריאות נואשות של פצועים בקשר עלולות ליצור תמונת קרב שגויה בהיעדר דיווח אחר.
במהלך קרב נוהגים הצדדים להשתמש באמצעי לחימה טכנולוגיים חדישים שדבר קיומם נשמר בסוד ושיעילותם טרם הוכחה. במהלך השימוש באמל"ח כזה על ידי הצדדים מצמצמים את יכולת התכנון והניבוי של תוצאת הקרב ומגדילים את אי הוודאות הכללית במערכה.
בנוסף לכך, הצדדים לקרב משתדלים בדרך כלל לפגוע במרכזי קשר של האויב בתקיפה פיזית או נוקטים באמצעי לוחמה אלקטרונית במטרה לשבש את העברת הפקודות את היחידות הלוחמות ואת הדווח מהן את המפקדות בדבר התפתחות הקרב. כן יכולים הצדדים להפיץ לאויב דיסאינפורמציה או לנקוט בלוחמה פסיכולוגית כדי למסך ולבלבל את האויב בניתוח המידע.
תוצאות ערְפל הקרב.
ערפל הקרב גורם לניהול לקוי של המשאבים של הצדדים לקרב:
בשל אי הוודאות הרבה בקרב צבאות מודרניים משקיעים מאמצים גדולים בפיתוח מערכות שליטה ובקרה, שיקלו עליהם את ניתוח תמונת המצב בקרב ועל ידי כך יאפשרו לקבל החלטות מהירות ונכונות בזמן אמת.
דו&quot;צ
חיפוש לרוחב
מכבי עירוני אשדוד
מכבי עירוני אשדוד היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר אשדוד, המשתתפת בליגה א' דרום. בגלגולו הראשון המועדון היה קיים עד לשנת 1999 וסיים את דרכו בעקבות הסכם איחוד מאולץ עם הפועל אשדוד והקמת קבוצה אחת בעיר ששמה מועדון ספורט אשדוד. בשנת 2015 הוקם המועדון מחדש כקבוצת אוהדים.
היסטוריה.
במאה ה-20.
קבוצת הכדורגל של מכבי אשדוד הוקמה בשנת על ידי אגודת מכבי אשדוד שהחלה לפעול בעיר. הקבוצה נרשמה לליגה ג' (מחוז מרכז) לעונת המשחקים 1961/1962. כבר בעונה הראשונה, הצליחה הקבוצה הצעירה לנצח פעמיים את המוליכה הפועל קריית גת, עמה נקלעה לתקרית אלימה במשחק החוץ בסיבוב השני, כשארבעה משחקניה הוכו על כר הדשא. בין שחקני הקבוצה בשנים הראשונות היו אברהם יפרח, דוד טובול, אלברט שריקי, צביקה כספי, שלמה לסרי, מאיר בן הרוש ויהושע פרץ. ארבע שנים לאחר שהוקמה היה ניסיון לאחד את הקבוצה עם בית"ר אשדוד. אך הניסיון לא צלח.
בעונת 1966/1968, בין שחקני הבית של המועדון היו השוער עמי סגל והקשר יוסף כהן שהשתייכו לנבחרת הנוער באותה עונה. הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה ג' (מחוז אשדוד), אך כשלה בשלב הפלייאוף הדרומי ולא העפילה. בעקבות אובדן ההעפלה, שחקני בית עיקריים עזבו, והמועדון (שהתבסס על שחקני בית) התדרדר, ולאחר מספר עונות הגיע לליגה ד' ואף היה על סף סגירה. בעונת 1976/1977 התגבש צוות ניהולי למועדון, בראשות חבר מועצת העיר סם בלום, והקבוצה העפילה בחזרה לליגה ג'. בעונת 1979/1980 (בהדרכתו של המאמן ז'אן-קלוד אוואט), סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ג' (מחוז מרכז) והעפילה לראשונה מאז הקמתה לליגה ב'.
בתחילת חודש ספטמבר 1981, עברה הקבוצה איחוד עירוני, כשגלעד טרודלר ורפי אספורמס עזבו את בית"ר אשדוד (שנשרה בעונה שלפני לליגה ג' והתפרקה), והחלו לנהל את מכבי אשדוד, שנקראה מאז "מכבי עירוני אשדוד" (הקבוצה הראשונה בישראל שהוסיפה את השם "עירוני" לשמה). כמו כן הועברו לקבוצה שחקני בית"ר הבכירים.
בתום עונת 1981/1982 העפילה הקבוצה (עם המאמן אורי הילמן) לליגה א' מהמקום הראשון. בחודש יולי 1983 נשלחה הקבוצה על ידי תנועת מכבי הישראלית להשתתף במשחקי המכביה האירופית באנטוורפן. הקבוצה זכתה במדליית זהב כשניצחה בגמר את מכבי אנגליה 0–1, משער של יוסי מרזוק. בתום שתי עונות בליגה א', נשרה הקבוצה בחזרה לליגה ב' בסיום עונת 1983–1984 עקב יחס שערים נחות מקבוצת הפועל רמלה.
לאחר חמש עונות של ניסיונות העפלה בחזרה לליגה א', הצליחה הקבוצה בתום בעונת 1988/1989, (עם המאמן אריה סגל) לסיים בתיקו 0-0 בקרב ראש בראש על העלייה מול סקציה נס ציונה במחזור האחרון, ולהעפיל לליגה א'. כמו כן, ב-3 בדצמבר 1988 זכתה הקבוצה בגביע המחוזי של ליגה ב' דרום ב', לאחר שניצחה בגמר 3–1 את סקציה נס ציונה.
הקבוצה ביצעה קפיצה גדולה במעלה הליגות בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים. ויש המצביעים על הגעתו של המאמן אריה רדלר כנקודת המפנה בנסיקתה של הקבוצה עד לליגה הבכירה. רדלר הביא עמו שיטת משחק שונה משהורגלו בעבר. שיטת "כדורגל בנגיעה אחת" שהייתה יפה לעין והצליחה להביא קהל רב למשחקי הקבוצה.