בעשור הראשון להקמתה עסקה ההסתדרות בארגון ובאיחוד כל המסגרות הנפרדות שהיו קיימות קודם לכן תחת "מטרייה" ארגונית אחת (ובפרט קופות החולים והמשביר המרכזי). בעשור הראשון אוחדו ההסתדרויות החקלאיות והוקם "המרכז החקלאי" שתיאם את כל הפעילות במגזר זה בראשותו ארוכת השנים (כ-40 שנה) של אברהם הרצפלד. כן היה ניסיון לאחד גם את האיגודים המקצועיים שקדמו להסתדרות, אולם חלק מהם כמו הסתדרות המורים וההסתדרות הרפואית נותרו כאיגודים חוץ-הסתדרותיים. הוקמה חברת העובדים ובמסגרתה המוסדות העיקריים של משק הפועלים כבנק הפועלים, "המשרד לעבודות ציבוריות" (כעין לשכת תעסוקה) שאיחד שני משרדים בעלי שם זהה שהופעלו על ידי שתי המפלגות העיקריות, וממנו צמח מאוחר יותר סולל בונה, חברת "שיכון" (שהקימה את שכונת בורוכוב בגבעתיים, ואת מעונות עובדים בתל אביב, חיפה וירושלים). כן הוקמו תנועת הנוער העובד ומועדון ספורט "הפועל". ברפורמה כלכלית שבאה בעקבות משבר כלכלי וארגוני ב-1926 נוסדה חברת "תנובה" כזרוע השיווק של ההתיישבות העובדת ונפרדה בכך מהמשביר המרכזי וחברת יכין לעיבוד חקלאי ולתעסוקה. נוסדו העיתון "דבר", הוצאת הספרים דבר ותיאטרון האהל. מורי "ועדת התרבות" של ההסתדרות נשלחו ללמד בהתיישבות ובשכונות פועלים, בבתי ספר שיהפכו לימים לזרם העובדים בחינוך (ביוזמת רוזה כהן, אמו של יצחק רבין). בנוסף, נוסדו בעשור זה מפעלים וארגונים נוספים שהיוו את השדרה המרכזית הן של המשק ההסתדרותי והן של הטיפול בפרט.
המימון הראשוני לפעילות ההסתדרות הגיע ממניות בנק הפועלים שנמכרו ליהודים מחוץ לישראל, בעיקר בארצות הברית, ומ"מגבית ההסתדרות" שניהלו דוד רמז, דב הוז וזלמן רובשוב (שזר) בין השנים 1926–1928, שגייסה כספים מתנועת הפועלים היהודית באמריקה, בסיועו של אברהם (אייב) קאהאן, עורך העיתון היהודי המרכזי "פארווערטס" וראש המגבית בארצות הברית, מקס פּיין, מזכיר ה"געווערקשאפטען" (איחוד האיגודים המקצועיים היהודים).
אחד הצעדים המשמעותיים בהתפתחות ההסתדרות היה ההכרה של הסוכנות היהודית, הנהגת היישוב היהודי, בהסתדרות כזרוע ביצועית. הכרה זו נבעה בין היתר בהפקדת האחריות על ארגון ההגנה העצמית היהודי בידי ההסתדרות. אחריות ההסתדרות על ארגון ההגנה, שקם מספר חודשים לפני קום ההסתדרות בוועידת אחדות העבודה, הייתה מלאה בשנים השקטות יחסית שבין 1920 ל-1929. ב-1930 הוקמה המפקדה הארצית של "ההגנה" על בסיס הרכב הוועד המרכזי של הארגון שהורכב בחציו מאנשי הסתדרות ובחציו מ"אזרחים" (כלומר חברים בסוכנות היהודית שאינם חברי הסתדרות). ההסתדרות גייסה את עובדיה ומפעליה לסיוע במשימות לאומיות-ביטחוניות נוספות כגון המוסד לעלייה ב' וחומה ומגדל. הקואופרטיבים לתחבורה, סולל בונה, הארגז, משקי ההתיישבות העובדת ועוד נטלו חלק במאמץ המלחמתי כמחלקות הלוגיסטיקה וההספקה של "ההגנה" ונציג קופת חולים, ד"ר חיים שיבא, היה ראש מחלקת הרפואה של "ההגנה" ובכך היוותה קופת חולים של ההסתדרות את הגרעין ל"חיל הרפואה". אימונים גופניים במועדוני הספורט של "הפועל" שמשו כהסוואה להכשרה צבאית ובמועדון השיט של הפועל התקיימו הכשרות ימיות שישמשו לימים כגרעין הפלי"ם.
במשך כל העשור הראשון כמעט היה דוד בן-גוריון מזכ"ל ההסתדרות. בראשית העשור צמחה ההסתדרות באופן מהיר ובלתי שיטתי. נוצר מספר רב של ארגונים ומנגנונים, מבוססים ברובם על היכרות אישית בין חברים ויוזמה ספונטנית כמעט. בן-גוריון חש חוסר שליטה בנעשה ולכן חייב עד מהרה חובת ציות להנהגת ההסתדרות ולהחלטותיה. ההסתדרות, לפי בן-גוריון, חייבת להתנהל לפי מדיניות שתקבע על ידי פוליטיקאים מקצועיים במוסדות ההסתדרות, הנבחרים, אמנם על ידי החברים, אך מרגע היבחרם מתנהלים כגוף מכוון הקובע מדיניות ומיישם אותה.
בשנת 1921 הוקם בהסתדרות מוסד משפטי פנימי שנקרא "משפט החברים". מוסד זה עסק בעיקר בדיני ממון, בבעיות משמעת של חברי הארגון, פגיעה לרעה בהסתדרות ומוסדותיה, ובענייני עלבון וכבוד. הוא הוקם לאחר שבתנועת העבודה התגבשה הדעה שהמשפט הבריטי מכיל עקרונות בורגניים, ושיש צורך במערכת משפטית עצמאית של התנועה שתשפוט לפי עקרונותיה.
לקראת סוף העשור, עם העלייה הרביעית העירונית ברובה ועליית מנהיגי מפלגת צ"ס שהשתלבו עד מהרה בהנהגת ההסתדרות (בבה וישראל בר-יהודה (אידלסון), זלמן ארן, מרדכי נמיר וישראל ריטוב) הוקמו מועצות פועלים חזקות בערים חיפה (מפ"ח), תל אביב, יפו וירושלים, שאיגדו את העובדים העירוניים ומועצת הפועלות לקידום ענייני נשים עובדות. מועצות אלה ביקשו להכניס להסתדרות גוון של מאבק מעמדי-מהפכני והשפיעו על הכיוון בו תפעל ההסתדרות משנות השלושים ואילך, כגוף בעל בסיס עירוני הלוחם את מלחמת מעמד הפועלים השכירים ופחות כנציג ההתיישבות העובדת הבונה והיוצרת.
העשור השני (1930–1939).
העשור השני לייסוד ההסתדרות עומד בסימן התחזקות שיתוף הפעולה בין ההסתדרות לבין המוסדות הלאומיים. בעשור זה הושם דגש על משימות לאומיות בתחומי הביטחון ובניית עצמאות יהודית בכל התחומים, במיוחד כדרך להתמודד עם המרד הערבי הגדול. אחד הגורמים המקשרים הבולטים בין ההסתדרות לסוכנות היהודית בתקופה זו הוא דוד בן-גוריון, שעבר ב-1935 מתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות לכהונת יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית.
ב-1935 הוקמה חברת המחצבות "אבן וסיד", שסיפקה חומרי גלם למפעלי סלילה ובנייה וכן תפיסת שטחים אסטרטגיים בארץ (למשל מחצבות מגדל צדק ליד ראש העין), בשיתוף עם הסוכנות היהודית הוקמה חברת "מקורות" (1937) לאספקת מים וחברת "נחשון" ל"כיבוש הים" על ידי בניית נמל תל אביב ותפעולו על בסיס עבודה עברית. במסגרת "כיבוש הים" הוקמו גם קואופרטיבים כ"העוגן" ו"נמליט" לעבודות סבלות ודיג במים עמוקים וחק"ל (בשותפות הסוכנות) לאספקת מקומות עבודה בחקלאות. ב-1939 הקימו הסוכנות היהודית וההסתדרות את חברת "אווירון" לתחבורה ותובלה אווירית וב-1945 את חברת הספנות "צים" (ראשי תיבות: צי יהודי מסחרי), יחד עם חברת נחשון.
תחום נוסף שזכה לפיתוח בעשור השני הוא אגף העזרה ההדדית. במסגרת העזרה ההדדית הוקמו מוסדות סוציאליים שהיוו את הבסיס לביטוח הלאומי. ב-1930 נוסדה "קרן נכות". ב-1931 נוסדה "קרן חוסר עבודה" לקצבאות אבטלה, שהייתה ל"משען" ב-1935. ב-1937 נוסדה קרן "מציב" לסיוע למשפחת החבר לאחר מותו וב-1939 קרן הפנסיה "מבטחים". בתחום הבריאות נוסדו בעשור השני סנטוריום (בית מרפא) לחולי ריאות ובית חולים למחלות עצבים ורוח "גהה", ו"בית פיינסטון" ברמות השבים לחולים חשוכי מרפא.
בזירה הבינלאומית הפכו נציגי ההסתדרות ב-1932 לאינטרנציונל איגודי הפועלים לנציגים המוכרים הראשונים של התנועה הציונית בארץ ישראל בארגון בינלאומי. הקדימו אותם רק רוכבי האופניים של "הפועל" שהשתתפו לראשונה בתחרות בינלאומית באירופה ב-1931.
בהיעדר חוקי עבודה היה תחום יחסי העבודה לשדה מאבק פרוע בין השנים 1932 - 1934. הן מצד מעסיקים בנוגע לפיטורי עובדים ותנאי עבודה ושכר (למשל הרעת תנאים, פיטורים ללא התראה, שכירת פועלים בלתי-מאורגנים ובפרט פועלים ערבים, הגדלת מכסות ייצור ללא תמורה וכדומה) והן מצד ההסתדרות שהכריזה על שביתות ללא התראה מראש. ההסתדרות תבעה לעצמה מונופול בתחום השמת העובדים ודרשה ממעסיקים לקבל לעבודה רק עובדים מאוגדים שנשלחו מלשכת ההסתדרות, ובכך דאגה לתנאיהם. במקומות בהם לא הייתה למעסיקים ברירה הם הסכימו, אך במקומות בהם הייתה אלטרנטיבה, פועלים ערביים או פועלים יהודים שנשלחו על ידי לשכות העבודה של בית"ר, הכניסו מעסיקים לעבודה עובדים שאינם חברי הסתדרות ופרצו שביתות וסכסוכים אלימים. הדברים הגיעו לשיא בשביתה בבית החרושת "פרומין" בירושלים באוקטובר 1932 ובמרץ-אפריל 1933 ב"שביתה הגדולה" בענף הבנייה בפתח תקווה ובהדר הכרמל בחיפה. המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים וההסתדרות הציבה אנשי-זרוע כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה (פלוגת פועלים ל"סידור עבודה" התארגנה למשל בחיפה ביוזמת מי שהיה ראש מועצת הפועלים שם, ולימים ראש העיר, אבא חושי ובראשות יוסף אלמוגי). הדבר גרר התפרצויות אלימות עד כדי שפיכות דמים והאשמות הדדיות חריפות בעיתונות התקופה. ההסתדרות הואשמה בבולשביזם בסגנון ברית המועצות והאשימה את תנועת בית"ר בפשיזם ושנאת פועלים (ראו הרחבה בפרק ההתנגדות להסתדרות ביישוב להלן). בלב סערת הרגשות, ב-16 ביוני נרצח בתל אביב אחד מהמנהיגים המבטיחים של תנועת העבודה, חיים ארלוזורוב. ההסתדרות דרשה להוקיע את תנועת בית"ר בשל ההסתה שקדמה לרצח. אולם בין מרץ ליוני 1934 (ובמיוחד לאחר שאברהם סטבסקי, פעיל בית"ר שנחשד ברצח, שוחרר מחוסר הוכחות) נערכו מאמצי פשרה בין מפא"י להסתדרות הצה"ר הרוויזיוניסטית והסתדרויות פועלים אחרות וארגוני מעסיקים שהביאו לסטטוס קוו ביחסי העבודה על ידי הקמת מסגרות לבוררות מוסכמת בין עובדים מאורגנים לבין מעסיקים. הדבר לא מנע שביתות וסכסוכי עבודה אך סיים את האווירה המלחמתית.
העשור השלישי (1940–1948).