דיקינסון וו. ריצ'רדס (באנגלית: Dickinson Woodruff Richards; 30 באוקטובר 1895 - 23 בפברואר 1973) היה רופא ופיזיולוג אמריקאי. זוכה פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה ב-1956 עם ורנר פורסמן (ממציא צנתר הלב) ועם אנדרה קורנאן, על פיתוח טכניקת צינתורי הלב, בחינת השפעתן של תרופות לב שונות, ומיפוי סוגים שונים של כשל כרוני של הלב ומחלות ריאה ודרכי הטיפול בהם. נחשב כמי שתרם רבות למחקר בתחומי הפיזיולוגיה והפיזיופתולוגיה, וכן לקביעת מדיניות בנושא מחקר טיפולי.
ביוגרפיה.
ילדות ולימודים.
נולד ב-30 באוקטובר 1895, בניו ג'רזי, לאב שהיה עורך דין, וסב שהיה רופא בניו יורק.
הצטיין בלימודיו בבית הספר בקונטיקט ואחר כך בתואר ראשון (באנגלית ויוונית) באוניברסיטת ייל. ב־1917 דיקינסון הצטרף לצבא כקצין תותחנים ושירת באירופה. ב-1919 הוא החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר סיום לימודיו, בשנים 1923 עד 1927, הוא המשיך את לימודי הרפואה כמתמחה ורופא צעיר בבית החולים פרסביטריאן (Presbyterian) המשויך לאוניברסיטת קולומביה.
קריירה.
בתום ההתמחות, אוניברסיטת קולומביה העניקה לריצ'רדס מלגת מחקר במכון הלאומי למחקר רפואי בלונדון, ושם, בשנים 1927–1928 הוא חקר בהנחייתו של הנרי דייל נושאים שונים, ובהם המחזוריות של מערכת הכבד. עבודתו במעבדה של דייל אפשרה לו להכיר מקרוב את הטכניקות של צנתר לב, במסגרת ניסויים בכלבים ושימפנזות. ההיכרות עם טכניקת הצינתור הוכיחה עצמה כבעלת ערך רב בהמשך עבודתו. בתום תקופת המלגה, דיקינסון חזר לניו יורק.
בשנת 1931 החל לשתף פעולה עם אנדרה קורנאן בבית החולים בלוויו (Bellevue) שביו יורק. ב-1945 עבר לעבוד בבית החולים בלוויו בניו יורק שם המשיך עד לפרישתו ב-1961. בשנים 1940–1961, עסק בפיתוח טכניקת צינתור הלב ובמחקר בתחום הלב.
לאורך הקריירה שלו היה דיקינסון רופא, חוקר, מורה, אחראי על שתי מעבדות מחקר בתחום פיזיולוגיית לב-ריאה בקולג' לרופאים ולמנתחים באוניברסיטת קולומביה, יועץ רפואי לחברת התרופות מרק (Merck) ועורך של מדריך הרפואה הידוע שלה, ויועץ לוועדה למחקר רפואי של המשרד למחקר מדעי.
משפחה וחיים אישיים.
ריצ'רדס נישא ב-1931 לקונסטנס ריילי, שהייתה טכנאית במעבדה שבה עבד, ונולדו להם ארבע בנות.
לאורך חייו ניכר כביישן וכשקדן ביותר.
דמויות משפיעות.
דיקינסון הושפע מאבי הרפואה, הרופא היווני היפוקרטס.
הדמויות שהשפיעו ביותר על חשיבתו ופעולותיו בשנותיו המוקדמות כרופא היו שני פיזיולוגים: לורנס ג'יי הנדרסון מאוניברסיטת הרווארד והנרי האלט דייל. תחת פטרונותו של הנדרסון, פרסם דיקינסון שלושה מאמרים בתקופת ההתמחות: הראשון עסק בהתאמות מחזוריות באנמיה; השני - בזרימת דם דרך הריאות והמערכת המחזורית, וכן ב-Tetralogy of Fallot, מום לב מולד שכיח אשר מהווה 8% ממומי הלב בילדים; והשלישי - בהשפעת היציבה על המכניקה של זרימת הדם.
דיקינסון הוקסם מדמותו של וורנר פורסמן שערך בשנת 1929 צנתור עצמי, ושאב ממנו השראה בעבודתו בנושא צנתור.
דעותיו בנושא רפואה וחברה.
דיקינסון התבטא כנגד הזנחת בתי החולים על ידי הרשויות הציבוריות.
לאורך הקריירה שלו, היה דיקינסון ידוע גם כפילוסוף של מדעי הרפואה, ובהקשר זה ציטט את היפוקרטס, באמרו כי .
תרומתו היישומית והמחקרית.
דיקינסון ועמיתו אנדרה קורנאנד פיתחו טכניקה חדשה לצנתור הלב, חרף ההתנגדות הרבה שעוררה הטכניקה. במסגרת עבודתם, השניים חקרו מקרים של שוק טראומטי ללב, מחלות לב מולדות ואחרות, ומחלות ריאה. חדשנות עבודתם של קורנאנד ודיקינסון הייתה בתיאור תפקוד לב נורמלי של המטופלים, בקביעת מדדים מוגדרים (אשר שימשו בין השאר כבסיס לבחירת מועמדים לניתוחי לב), בהעלאת השערות לגבי המכניזם של מחלות לב שונות, ובגיבוש ניסויים לאימות השערות אלה.
עבודתם של השניים הובילה להתקדמות במתודולוגיות המחקר הרפואי באופן כללי. כך למשל, ניסויים שביצעו שימשו בסיס למחקרים עתידיים ביחס למחלות כיתר לחץ דם, מחלות ריאה ומחלות לב-ריאה. בדומה, שיטת הסיווג המודרנית של אי ספיקת כליות מבוססת על הסטנדרטים שקורנאנד ודיקינסון קבעו. לבסוף, השניים סללו את הדרך לשימוש בקרדיולוגיה וברדיולוגיה פולשנית בחינוך הרפואי ובתעשייה הביו רפואית.
ז'ן-מארי להן
ז'ן-מארי להן (; נולד ב-30 בספטמבר 1939; רוסהיים, צרפת) הוא כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1987 בו זכה במשותף עם האמריקאים צ'ארלס פדרסן ודונלד ג'יימס קראם על הפיתוח והשימוש במולקולות תגובות מותאמות מבנה בעלות סלקטיביות גבוהה.
להן היה חדשן צעיר בתחום הכימיה הסופרא מולקולרית, והוא ממשיך לחדש גם כיום.
ביוגרפיה.
ז'ן-מארי להן נולד בעיר רוסהיים בצרפת לפייר ומארי להן. אביו שהיה אופה התעניין מאוד במוזיקה וניגן על פסנתר ועוגב ונהיה בהמשך נגן העוגב של העיר. מה שהשפיע גם על ז'ן-מארי, שניגן מאוחר יותר על אותם הכלים גם אחרי שנכנס לתחום המדע, כי מוזיקה הוא התחום האהוב עליו אחרי מדע. להן התעניין בילדותו בפילוסופיה והיה מהתלמידים המצוינים בנושא זה בתיכון, בהמשך הוא התחיל להתעניין גם במדעים, ובמיוחד בכימיה. בשל כך סיים להן את התואר הראשון בפילוסופיה ביולי 1957 ובמדעים ניסויים בספטמבר של אותה השנה, רק חודשים בודדים לאחר שסיים את לימודיו בתיכון פריפל (Freppel).
להן התחתן עם סילבי לדרר ב-1965, ונולדו להם שני בנים.
להן הוא אתאיסט.
השכלה וקריירה.
להן התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת שטרסבורג, ואף על פי שהוא תכנן ללמוד פילוסופיה, בסופו של דבר לקח קורסים בפיזיקה, כימיה ומדעי הטבע. להן השתתף בהרצאות של גיא אוריסון, והבין שהוא רוצה לחקור בתחום הכימיה האורגנית. הוא הצטרף למעבדתו של אוריסון ללימודי דוקטורט. שם, חקר התמ"ג של טריטרפן, ופרסם את המאמר המדעי הראשון שלו. הוא השיג את הדוקטורט שלו ב-1963, והלך לעבוד במשך שנה במעבדתו של רוברט ברנס וודוורד באוניברסיטת הרווארד, ועבד בעיקר על הסינתזה של ויטמין B12. בשנת 1966, מונה להן כעוזר פרופסור במחלקה לכימיה של אוניברסיטת שטרסבורג. הוא עבד שם על הגבול בין כימיה אורגנית ופיזיקלית ועל סינתזת תרכובות שתוכננו במיוחד עבור הצגת תכונה נתונה, על מנת להבין טוב יותר כיצד התכונה קשורה למבנה. הוא קודם כפרופסור באוניברסיטת לואי פסטר בשטרסבורג באוקטובר 1970 ובילה שני סמסטרי האביב של 1972 ו-1974 כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, נתן הרצאות וניהל פרויקט מחקר. משנת 1979 הוא קודם גם כפרופסור וראש מעבדת הכימיה בקולז' דה פראנס, וחילק את זמנו בין שתי המעבדות.
מחקר.
עבודות המחקר השונות של ז'ן-מארי הובילו בשנת 1968 לסינתזה של מולקולות דמויות כלוב שיוצרות מתחמי הכללה עם יונים של מתכות שונות. עם זה התחיל המחקר שלו על הבסיס הכימי של "הכרה מולקולרית" (כלומר האופן שבו מולקולת קולטן מזהה ונקשרת לסוּבְּסְטְרָט (מצע)), שגם משחק תפקיד מהותי בתהליכים ביולוגיים. למחקרים אלה להן קיבל את פרס נובל לכימיה בשנת 1987.
במשך השנים, קו המחקר הראשי של להן התרחב מהמחקרים על הכרה מולקולרית להגדרה והבדיקה של שדה חדש בענף הכימיה, שלו הוא הציע לקרוא "כימיה סופרא מולקולרית" (העוסק בגופים מורכבים שנוצרו על ידי קשר של שניים או יותר צורונים כימיים המוחזקים ביחד על ידי כוחות מולקולאריים).
פרס נובל לכימיה 1987.
החתנים (דונלד ג 'קראם מארצות הברית, ז'ן-מארי להן מצרפת, וצ'ארלס ג' פדרסן מארצות הברית) קיבלו פרס נובל עבור שילוב תרכובות אורגניות של משקל מולקולרי נמוך ועם מאפיינים מאוד מיוחדים. המולקולות בתרכובות אלה נועדו בעיקר כדי לקשור קטיונים (יונים חיוביים), אלא גם אניונים (יונים שליליים) ומולקולות נייטרליות, באופן ספציפי וסלקטיבי. שלושת החוקרים חקרו תכונות כימיות ופיזיקליות של קומפלקסים אלה וגילו גורמים הקובעים את היכולת של המולקולות להכיר אחת את השנייה ולהשתלב זו בזו כמו שמפתח מתאים למנעול.
בתהליך המחקר יוצרו מולקולות המחקות את אופן הפעולה של אנזימים, כדי להבין את יכולת הזיהוי.
אאוגוסטינר בראו
אוגוסטינר בראו
מבשלת אוגוסטינר
ריקרדו ג'אקוני
ריקרדו אנתוניו ג'אקוני (באיטלקית: Riccardo Giacconi; 6 באוקטובר 1931 - 9 בדצמבר 2018) היה פיזיקאי איטלקי. הוביל את המחקרים של קרינת X לתקופה ארוכה. חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2002 יחד עם ריימונד דייוויס ג'וניור ומסטושי קושיבה.
קורות חיים.
ילדותו.
ג'אקוני נולד בג'נובה שאיטליה ואת ילדותו עבר במילאנו. אמו של ג'אקוני הייתה מורה למתמטיקה ולפיזיקה בבית ספר תיכון וכן מחברת ספרי לימוד בגאומטריה, ואביו היה בעלים של עסק קטן. הוריו נפרדו כשהיה בן שמונה.
חינוכו המוקדם לא היה שגרתי. תחילה היה בגן-ילדים גרמני. כיתה א' בבית ספר צבאי. לאחר מכן למד בג'נובה ובמילאנו לסירוגין כשהוא גם נשאר כיתה וגרם לבעיות משמעת. בזמן מלחמת העולם השנייה היה נער צעיר. לאחר הפצצת מילאנו ב-1942 הוא עבר לגור עם דודתו בקרמונה, שם הייתה לו גישה לספריה גדולה שכללה גם ספרות קלאסית וג'אקוני בילה בה זמן רב והרבה לקרוא. שם עשה את התקדמותו הגדולה בלימודים, ב-1944 שב למילאנו ובשנתו האחרונה בתיכון קפץ כיתה, היישר לאוניברסיטת מילאנו, בה סיים תואר דוקטור בפיזיקה בתוך 4 שנים.
לימודים ומחקרים.
ג'אקוני התחיל את עבודתו בקרניים הקוסמיות של קרינת X כעבור עשור מגלוי קרינת X מהשמש. הוא הדריך מספר תצפיות והשגחה של המידע שהוביל לגלוי קרניים קוסמיות של קרינת X מחוץ למערכת השמש, כולל כוכב Scorpius X-1 ו Crab Nebula סופרנובה.