אמברוז היה פרופסור להיסטוריה מ-1960 ועד לפרישתו ב-1995. משנת 1971 ואילך לימד בפקולטה באוניברסיטת ניו אורלינס. שם, ב-1989, זכה לכבוד שניתן רק לפקולטה שמשיגה "הוקרה לאומית או בינלאומית להוראה מצטיינת, מחקר, או הישג יצירתי אחר". בשנים 1969–1970 היה פרופסור להיסטוריה ימית במכללת המלחמה של הצי. התנגדותו למלחמת וייטנאם עמדה בניגוד למחקריו על "נשיאים וצבא בתקופה בה נושאים אלה נחשבו יותר ויותר על ידי עמיתיו כמיושנים ושמרנים". אמברוז גם לימד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (מרצה בכיר להיסטוריה; 1960-1964) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (פרופסור להיסטוריה; 1964-1969). הוא מילא תפקידים שונים באוניברסיטת ראטגרס, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמספר בתי ספר אירופאיים, בהם הקולג' האוניברסיטאי של דבלין, שם לימד כמורה להיסטוריה אמריקאית.
הוא ייסד את מרכז אייזנהאואר באוניברסיטת ניו אורלינס ב-1989 ושימש כמנהלו עד 1994. "משימתו של מרכז אייזנהאואר היא בחינת הסיבות, ההתנהלות וההשלכות של מדיניות הביטחון הלאומי האמריקאית ושימוש בכוח כמכשיר למדיניות במאה העשרים". אמברוז תרם 150,000 דולר אמריקני למרכז בשנת 1998 כדי לטפח מאמצים נוספים לאספת היסטוריות בעל פה מוותיקי מלחמת העולם השנייה.
סופר.
עבודותיו הראשונות של אמברוז עסקו במלחמת האזרחים האמריקנית. הוא כתב ביוגרפיות של הגנרלים אמורי אפטון והנרי האלק, שהראשון שבהם התבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
בתחילת הקריירה של אמברוז, ההיסטוריון פורסט פוג, שעסק במלחמת העולם השנייה היה חונכו. ב-1964 התמנה אמברוז לעורך עמית בפרויקט "אייזנהאואר" של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, פרויקט שמטרתו לארגן, לקטלג ולפרסם את המסמכים העיקריים של הנשיא דווייט אייזנהאואר. במסגרת עבודתו על אייזנהאואר הופיע מאמר ביקורת על הספר "הקרב האחרון" של קורנליוס ראיין, אשר תיאר את אייזנהאואר כנאיב פוליטי, כאשר בסוף מלחמת העולם השנייה הוא אפשר לכוחות ברית המועצות לכבוש את ברלין, ובכך לעצב את המלחמה הקרה שבאה בעקבותיה. אמברוז הרחיב זאת בספרו "אייזנהאואר וברלין, 1945: ההחלטה להיעצר באלבה (1967). אמברוז קיבל סיוע בכתיבת הספר בהערות ותגובות שסיפק אייזנהאואר, שקרא את טיוטת הספר.
ב-1964 כתב אמברוז את הביוגרפיה הרשמית של נשיא ארצות הברית וגנרל הצבא לשעבר, דווייט אייזנהאואר. הוא פרסם ספר ראשון עסק בשנות המלחמה של אייזנהאואר, "המפקד העליון" (1970) וכן ביוגרפיה מלאה בשני כרכים (1983 ו-1984), אשר נחשבת ה"תקן" בנושא. אמברוז גם כתב ביוגרפיה בת שלושה כרכים על ריצ'רד ניקסון. אף על פי שאמברוז היה מבקר בולט של ניקסון, הביוגרפיה נחשבת הוגנת ופשוטה לגבי נשיאותו של ניקסון.
ביקור באספה מחודשת של ותיקי פלוגה ה' ב-1988 הניע את אמברוז לכתוב את סיפוריהם. הוא גם כתב את "הניצחון" (1998), זיקוק של חומר מתוך ספרים אחרים המפרטים את חוויות המלחמה של אייזנהאואר. ספר נוסף שכתב, "פראל בלו", עוסק במלחמת העולם השנייה בעיקר באמצעות חוויותיו של ג'ורג' מקגוורן, שפיקד על מפציץ B-24 צוות אשר טס משימות רבות בשמי גרמניה הנאצית.
בטלוויזיה ובקולנוע.
אמברוז היה ההיסטוריון היחיד שהופיע בסדרת הטלוויזיה של ITV "עולם במלחמה" אודות מלחמת העולם השנייה.
הוא שימש יועץ היסטורי עבור הסרט להציל את טוראי ריאן. טום הנקס, שכיכב בסרט, אמר כי "הוא שקע בקריאה ולימוד על יום הע' ואחים לנשק.
מיני הסדרה "אחים לנשק" של HBO, שבה היה מפיק בפועל, סייעה בשמירה על ההתעניינות במלחמת העולם השנייה. אמברוז כיהן כמפיק בפועל של "מחיר לשלום", סרט דוקומנטרי על המערכה באוקיינוס השקט, ו"רגעים של אמת", סרט דוקומנטרי טלוויזיוני ובו ראיונות עם ותיקי מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה.
עבודתו של אמברוז במרכז אייזנהאואר, בדגש על עבודתו עם ותיקי הפלישה לנורמנדי, עוררה בו השראתו להקים את המוזיאון הלאומי ליום הע' בניו אורלינס שבלואיזיאנה. אמברוז יזם גיוס כספים בסך 500,000 דולר. "הוא חלם על מוזיאון שישקף את הערכתו העמוקה לחיילים האזרחים שלנו, את העובדים בעורף, את הקרבנות, והקשיים שעברו כדי להשיג ניצחון". הוא קיבל תרומות גדולות מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, מדינת לואיזיאנה, טום הנקס, סטיבן ספילברג, ותרומות קטנות יותר מתלמידיו לשעבר. בשנת 2003 בחר הקונגרס של ארצות הברית במוזיאון לשמש כמוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה. מאז מסונף המוזיאון למוסד הסמית'סוניאן. הוא הוקם ומורחב בסיוע כספים שהועברו על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ועל ידי תורמים שונים, לרבות תרומה גדולה מחברת בואינג.
פרסים.
ב-1997 קיבל אמברוז את פרס הספרות של סנט לואיס מאוניברסיטת סנט לואיס. בשנת 1998 הוא קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח. בשנת 2000 קיבל אמברוז את מדליית מחלקת ההגנה של ארצות הברית לשירות הציבור, פרס הכבוד הגבוה ביותר שמשרד ההגנה מעניק לאזרחים. בשנת 2001 הוענקה לו מדליית תיאודור רוזוולט מטעם אגודת תאודור רוזוולט. אמברוז זכה בפרס אמי כאחד המפיקים של מיני הסדרה "אחים לנשק". אמברוז זכה גם בפרס ג'ורג' מרשל, בפרס הספרותי של אברהם לינקולן ובפרס בוב הופ של אגודת מדליית כבוד של הקונגרס.
חייו האישיים ומותו.
את אשתו הראשונה, יהודית דורלסטר, נשא לאישה ב-1957, והיו להם שני ילדים, סטפני ובארי. יהודית נפטרה בשנת 1965, כאשר אמברוז היה 29. אמברוז התחתן עם אשתו השנייה מוירה באקלי (1939–2009) בשנת 1967, ואימץ את שלושת ילדיה, אנדרו, גרייס ויו. לאחר שעישן במשך שנים ארוכות, הוא אובחן כחולה בסרטן הריאה באפריל 2002. מצב בריאותו הידרדר במהירות, שבעה חודשים לאחר האבחנה הוא נפטר בגיל 66.
אנטונלה מולרוני
אנטונלה מולרוני (, נולדה ב-27 בספטמבר 1961) היא פוליטיקאית סן מרינזית.
ביוגרפיה.
אנטונלה מולרוני נולדה ב-27 בספטמבר 1961 בסן מרינו, עיר הבירה של סן מרינו.
ב-1986 סיימה מולרוני את לימודי המשפטים שלה באוניברסיטת בולוניה וקיבלה תואר בוגר, מיד לאחר שסיימה את הלימודים הצטרפה למרכז המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הסן מרינזית, היא עסקה בעיקר בתחום החקיקה בנושא השוויון. כבר באותה השנה אישרה המועצה הכללית הסן מרינזית חוק בנושא התא המשפחתי שמולרוני הציעה.
בשנת 1987 כיהנה מולרוני בתפקיד במחלקת המדינה לאוצר ותקציב מטעם מפלגתה. בין השנים 1987 ל-1990 כיהנה מולרוני כשרת התפוצות הסן מרינזית. בין השנים 1989 ל-1990 היא ייצגה את סן מרינו במועצת אירופה.
דעותיה של מולרוני הוטו שמאלה עם השנים והיא עברה לבסוף למפלגת הברית העממית-דמוקרטית הסן מרינזית. לאחר שעברה מפלגה נבחרה מולרוני לפרלמנט הסן מרינזי בשנת 1993 וסיימה את תפקידה בו בשנת 2001. לאחר סיום התפקיד בפרלמנט היא כיהנה כשופטת מטעם סן מרינו במועצת זכויות האדם האירופית, שבסיסה בשטרסבורג בשנים 2001–2007. בשנים 1993–2008 כיהנה מולורני כנשיאת מפלגתה.
ב-2008 היא נבחרה מטעם מפלגתה להיות שרת החוץ של סן מרינו, היא נכנסה לתפקיד ב-4 בדצמבר באותה השנה.
ב-2012 הסתיימה כהונתה של מולרוני כשרת חוץ והיא חזרה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית, היא נבחרה מטעמה לתפקיד הקפיטן העוצר של סן מרינו וכיהנה בו חצי שנה, מה-1 באפריל עד ל-31 באוקטובר 2013.
עיטורים.
- אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, 13 ביוני 2014.
יחסי יפן–סין
יחסי יפן–סין (סינית פשוטה: 中日关系; סינית מסורתית: 中日關係, פין-יין: Zhōngrì guānxì, יפנית: 日中関係) הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין יפן. המדינות מופרדות גאוגרפית על ידי ים סין המזרחי.
היסטוריה.
לאורך ההיסטוריה יפן הושפעה מאוד מסין בתחומים רבים בהם שפה, אדריכלות, תרבות, דת, פילוסופיה ומשפט. כאשר יפן פתחה את שעריה ופיתחה את קשרי הסחר עם המערב באמצע המאה ה-19, היא החלה בתהליך אקטיבי של התמערבות כחלק מרסטורציית מייג'י בשנת 1868. יפן אימצה השפעות תרבותיות מערביות והחלה לראות את סין כציוויליזציה מיושנת, שאינה מסוגלת להגן על עצמה מפני כוחות מערביים, בין השאר בשל מלחמת האופיום הראשונה והשנייה ומשלחות אנגלו-צרפתיות משנות ה-60 ועד ה-80 של המאה ה-19.
לדברי ממשלת סין, היחסים בין סין ליפן מתוחים לעיתים בעקבות סירובה של יפן להכיר בעברה בזמן מלחמת העולם השנייה. עם זאת, על פי ממשלת יפן, התרחבות צבא השחרור העממי ופעולות התקפיות שלו הזיקו ליחסים בין שתי המדינות. הערות רוויזיוניסטיות שנאמרו על ידי עובדי ציבור יפנים בולטים וכמה ספרי לימוד יפניים על טבח ננקינג משנת 1937 היו מושא למחלוקות. היחסים בין סין ויפן התחממו במידה ניכרת לאחר מינויו של שינזו אבה לראשות ממשלת יפן בספטמבר 2006, ומחקר היסטורי משותף שנערך על ידי סין ויפן פרסם דו"ח בשנת 2010, אשר הצביע על הסכמה חדשה בנושא מעשי זוועה שנעשו בתקופת מלחמת העולם השנייה. עם זאת, בתחילת העשור השני של המאה ה-21, היחסים הידרדרו עוד יותר, כאשר יפן האשימה את סין בהטלת מגבלות יצוא יסודות נדירים הנמצאים בשטחה. המחלוקת על איי סנקאקו גרמה למספר היתקלויות עוינות בים סין המזרחי, שימוש ברטוריקה חריפה ולמהומות אנטי-יפניות ברפובליקה העממית של סין.
יחסים כלכליים.
הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות השנייה והשלישית בעולם לפי תוצר מקומי גולמי נומינלי. כמו כן, הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות הראשונה והרביעית בגודלן בעולם בהתבסס על שווי כוח הקנייה. הסחר בין סין ליפן גדל ל-266.4 מיליארד דולר, עלייה של 12.5% ב-2007, מה שהפך אותן לשותפות סחר מובילות. סין הייתה גם היעד הגדול ביותר ליצוא היפני בשנת 2009.