בתחומה של "חוות השומר" נמצאת חוות סג'רה. אדמות החווה נרכשו ב-1899 על ידי חברת יק"א מיסודו של הברון הירש. החווה הוקמה ב-1900 כחווה להכשרה חקלאית בניהולו של אליהו קראוזה. החווה מהווה ציון דרך בתולדות היישוב: ארגון השמירה "בר גיורא", שהוקם כדי להעביר את השמירה על ההתיישבות העברית לידי יהודים, נטל על עצמו בשנת 1907 את כיבוש השמירה על הקולקטיב בחוות סג'רה מידי השומרים הצ'רקסים. המשימה הושלמה בהצלחה, וחוות סג'רה הפכה גם למרכז הארגון. ארגון זה היווה את הגרעין המייסד של ארגון השומר, שנוסד באפריל 1909 בכפר תבור. ומכאן שמה הנוכחי של החווה.
בינואר 1940 עלה לחווה גרעין "מצפה הגליל" של הפועל המזרחי שחכר את המקום באופן זמני, עד הקמת יישוב הקבע שלו, שדה אילן, בשנת 1949. ב-1948 הייתה החווה חלק ממערך ההגנה הקדמי במלחמת השחרור. בקרבות סג'רה כוחות קאוקג'י תקפו את החווה פעמים רבות אך נהדפו. על חומת החוות יש טבלת זיכרון ל-22 לוחמי גדוד 24 בחטיבת כרמלי שנפלו בקרבות אלה. המוסד החינוכי "חוות השומר" נוסד בשנת 1956, ופעל כמוסד חינוכי דתי, שהשתייך לארגון "הפועל המזרחי" עד שנת 1981.
חומת החווה ושער הכניסה הם משנת 1900. צמוד לחומה ישנה עמדת שמירה מבוצרת שנבנתה במאורעות תרצ"ו.
בסיס טירונים.
המקום משמש כבסיס לטירונים מאוכלוסיות מיוחדות בעלי קשיי הסתגלות. מטרת המסלול היא להעניק לחייל סביבה "מוגנת" בה יוכל לפתח יכולת הסתגלות, כל זאת תחת הסיסמה ודרך החיים של הבסיס - "בזכות האמונה באדם" - מונח המייחד את הבסיס משאר בסיסי הצבא תוך שימת דגש על החייל במרכז, טיפול מיוחד בתנאים. בבסיס שלוש פלוגות טירונים: ארי, איתן וברק, ופלוגת עוז- פלוגת המפקדה.
שתי הפלוגות ארי ואיתן מתגייסות במקביל, ומכשירות לסירוגין חיילים משתי האוכלוסיות: מקא"ם וחוסן. פלוגת ברק מתגייסת בנפרד, ומכשירה חיילי מקא"ם.
מדי כמה מחזורים מועבר בבסיס גם מחזור של "מחלקת שחר" - מחזור מקוצר של טירונות שנייה, לחיילים שלא הצליחו לצלוח את הטירונות הראשונה מסיבות שונות.
הטירונים מקבלים תוכני חינוך מגוונים, הנוגעים לשואה, לערכים כלליים ולמלחמות ישראל. כמו כן יוצאים החיילים לסיורים בירושלים ובאתרי מורשת במדינה.
חוות השומר מהווה גם בסיס האם של יחידת תצפית ובית ספר סיב"ה - יחידות של חיל חינוך שאחראיות על הסברה וסדנאות פיקוד בכלל יחידות צה"ל.
חוות הזרע
חוות שלם
חוות שלם הייתה חווה בבעלות חברת הזרע בפאתיה הדרום-מזרחיים של תל אביב-יפו, דרומית לדרך לוד ומערבית למחלף מסובים.
היסטוריה.
בשנת 1949 יזם מייסד חברת "הזרע", צדוק רוזנטל, הקמת חווה חקלאית לייצור זרעים. החברה חכרה שטח של 1,100 דונם באדמות הכפר אל-ח'ירייה שננטש במהלך מלחמת העצמאות. השטח היה חלק מאזור שלא סופח לאף אחת מהרשויות המקומיות שבסביבה (תל אביב-יפו, רמת גן או אזור), והיה לשטח גלילי.
האדריכל אריה שרון תכנן את המתחם, שבנייתו הסתיימה ב-1952. תוכננו 12 בתי מגורים ומבנה ציבור אחד, אך בסופו של דבר הוקמו חמישה בתי מגורים דו-משפחתיים. 10 המשפחות שהגיעו למקום היו משפחותיהם של מומחים חקלאיים שרוזנטל קיבץ מכל רחבי הארץ. הם התגוררו בבתים בחינם, אך זכותם זו הותנתה בכך שיעבדו בחווה. רוזנטל, יוצא קיבוץ גן שמואל, שאף להקים מודל קהילתי הדומה בחלקו לקיבוץ (התושבים התגוררו ועבדו יחדיו ומתחם המגורים הזכיר במראהו קיבוץ), אך התושבים קיבלו שכר עבור עבודתם והחזיקו ברכוש פרטי. הבתים נחשבו מרווחים בזמנם, וכל אחד מהם כלל שני חדרי שינה, פינת אוכל, מטבח, חדר אמבטיה, שירותים ושתי מרפסות.
תנאי המחיה בחווה היו קשים, בשל הבידוד היחסי בהם חיו תושבי החווה, הריחות העזים ממזבלת חיריה הסמוכה וריבוי היתושים והמזיקים. החל משנות ה-60, החלו דיירי החווה לנטוש אותה, ובשנת 1983 נטשה המשפחה האחרונה. בתי המגורים הנטושים ניזוקו עם השנים, ונטו לנפול. גם הפעילות החקלאית בחווה הופסקה בהדרגה, והמבנים ששימשו לייצור ואחסנת הזרעים הוסבו למשרדיה של חברת "הזרע".
בשנות ה-80 הסתיים הסכם החכירה של חברת "הזרע", אך היא המשיכה להחזיק בשטח, ומינהל מקרקעי ישראל לא פעל לפנותה. לאחר שהתקבלה ההחלטה להקים את פארק אריאל שרון, בשנת 2005, דרש המינהל את פינויו של השטח. בסופו של דבר, חתמה המדינה בשנת 2012 על הסכם עם חברת "הזרע", לפיו המתחם יפונה תמורת 19.8 מיליון ש"ח. מתחם החווה עתיד להיות הכניסה המרכזית לפארק אריאל שרון. בתי המגורים שופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק.
זבארגה
זַבַּרְגָ'ה הוא שבט בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ושמו זבארגה (שבט), אך עדיין ללא מעמד מוניציפלי.
מלוריאן
סמל יפן
החותם הקיסרי של יפן (ביפנית: 菊の御紋 - קיקו נו גומון, "סמל החרצית האצילי" או "סמל החרצית הקיסרי") הוא המון והסמל המשמש את המשפחה הקיסרית ביפן ומופיע על המסמכים הרשמיים שלה. לפי חוקת מייג'י משנת 1890 איש לא היה רשאי להשתמש בחותם הקיסרי מלבד הקיסר, שהחותם שלו היה חרצית עם 16 פרחים לשוניים, עד שנת 1947. לכן, לכל חבר במשפחה הקיסרית היה חותם שונה במקצת. מקדשי שינטו השתמשו באותן שנים בחותם כסמלם או השתמשו באלמנטים שונים ממנו לסמל שלהם.
הקיסר גו דאיג'ו ניסה בשנת 1333 לשבור את שלטון השוגון ביפן. לאחר שנכשל והוגלה הוא אימץ סמל חרצית עם 17 פרחים לשוניים כדי להבדיל את עצמו מממשיכו, הקיסר קוגון , שהמשיך להשתמש בחותם שבו 16 פרחים לשוניים.
הסמל מופיע כפרח חרצית צהוב או כתום, עם קווי מתאר שחורים או אדומים. במרכז מופיע עיגול המוקף ב-16 פרחים לשוניים. מערכת נוספת של 16 פרחים לשוניים של חרצית מוטים ביחס לחזית מופיעה מאחורי המערכת החזיתית, וניתן לראות אותה בקצוות התפרחת. דוגמה לשימוש בסמל ניתן למצוא במסדר החרצית, המסדר הגבוה ביותר ביפן.
שאר חברי המשפחה הקיסרית משתמשים בסמל חרצית בעל 14 פרחים לשוניים. חרצית בעלת 16 פרחים לשוניים משמשת כסיכה לחברי הדיאט של יפן (בית הנבחרים היפני), מסדרים, פקודות רשמיות, דרכונים וכו'.
במהלך ההיסטוריה כל קיסר עיצב לעצמו את חותמו, ולא היה חותם אשר נשמר במהלך הדורות. גם כיום אין חותם קבוע בחוק, אך השימוש הרווח הוא בסמל המופיע על הדרכונים של אזרחי יפן.
קרב מוגדישו
קרב מוגדישו נערך במוגדישו בירת סומליה באוקטובר 1993 בין כוחות אמריקאים ללוחמים הנאמנים למוחמד פארח איידיד, שליט מקומי.
כח עילית של הצבא האמריקני שכלל 160 לוחמים נשלח למוגדישו, כדי ללכוד שני בכירים בארגונו של איידיד. החיילים הגיעו לעיר באוויר וביבשה, ופעולתם הייתה אמורה להסתיים תוך כשעה. המבצע הסתבך כאשר שני מסוקי בלקהוק הופלו והמבצע התארך ל-15 שעות - במהלכן נהרגו 19 חיילים אמריקאים ו-73 חיילים נוספים נפצעו. אחד מטייסי המסוקים נשבה על ידי לוחמי מיליציות סומלים, ושוחרר מאוחר יותר. מאות לוחמים סומלים ותושבים נהרגו בקרב.
קרב מוגדישו השפיע על מדיניות ארצות הברית בסומליה וברחבי העולם. לאחר הקרב נסוגה ארצות הברית מסומליה ונמנעה מלסכן את חייליה במשברים ברחבי העולם.
מאורעות הקרב הונצחו בספרו של מרק באודן "בלאק הוק דאון" ובסרט בעל אותו שם המבוסס על הספר.
רקע.
נפילת משטר הדיכוי של זיאד בארה בסוף ינואר 1991 הובילה למאבקי שלטון אלימים. סומליה הגיעה למצב של אנרכיה ותושביה סבלו מאלימות ומרעב. בתגובה למשבר ההומניטרי, התקבלו באו"ם מספר החלטות שהביאו להקמת כוחות סיוע הומניטרי ושמירה על השלום בסומליה. ב-1993 נחת בסומליה כוח של האו"ם, קואליציה של כוחות ממדינות שונות ובראשן ארצות הברית.
אחד ממנהיגי הכוחות המקומיים שפעל בסומליה, היה מוחמד פארח איידיד, מנהיג שבט חבאר גידר, לשעבר ראש המטה הצבאי של בארה ושגרירו בהודו. איידיד וה-SNA (Somali National Alliance), הזרוע הפוליטית-צבאית של החבאר גידר, לקחו חלק מרכזי בהפלת שלטונו של בארה, וכעת ביקשו לשלוט במדינה. השבטים האחרים, החלשים יותר, ביקשו להשתתף במאמצי האו"ם להשבת השלום ולהקמת דמוקרטיה.
כוח האו"ם, ה-UNITAF (Unified Task Force – כוח משימה מאוחד), רובו מורכב מנחתים אמריקאים ומהדיוויזיה ההררית העשירית, הצליח להשתלט על מלחמות השבטים. אך לאחר עזיבתם של הנחתים ב-4 במאי וירידה בפעילות הדיוויזיה ההררית, שב המצב והתדרדר.
ב-5 ביוני עלה המון סומלי מהחבאר גידר על כוח של חיילי או"ם פקיסטנים. עשרים וארבעה חיילים נהרגו ותוקפיהם התעללו בגופותיהם. בתגובה הכריז האו"ם על ה-SNA כעוין וקרא לעצור ולשפוט את האחראים למארב.
ב-12 ביולי תקפו מסוקי קרב אמריקאים בשליחות האו"ם, אספה של מנהיגי חבאר גידר. באספה נכחו מכובדי וזקני השבט ומפקדים של הכוחות הצבאיים של ה-SNA. המסוקים שיגרו טילים על המבנה בו נערכה האספה, וירו ממקלעיהם על הנוכחים. חמישים וארבעה ממכובדי חבאר גידר נהרגו וארבעה עיתונאים זרים שהגיעו לסקר את התקרית, נרצחו על ידי המון זועם. ההתקפה גרמה למנהיגי השבטים האחרים להתאחד מאחורי איידיד. מבחינת הסומלים, ההתקפה היוותה הכרזת מלחמה עליהם מצד האו"ם ומצד ארצות הברית בפרט.
לאחר שארבעה חיילים אמריקאים נהרגו מפגיעת מטען ובאירוע אחר נפצעו שבעה נוספים, הורה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, על שליחת כוחות מיוחדים לסומליה במטרה ללכוד את איידיד. ב-23 באוגוסט הגיע לסומליה כוח המורכב מחיילי עילית של ארצות הברית במטרה ללכוד את איידיד ולהרוס את מנגנון השליטה שלו. הכוח כונה כוח משימה ריינג'ר (Task Force Ranger או בראשי תיבות TFR).