מושג המונומיתוס (מיתוס אחד) של קמפבל מתייחס לתאוריה הרואה את כל הנרטיבים המיתיים כווריאציות של סיפור גדול יחיד. התאוריה מבוססת על הגילוי שקיים דפוס משותף מתחת לרכיבי הנרטיב של רוב המיתוסים הגדולים, ללא קשר למוצאם או לתקופת יצירתם. קמפבל התייחס לעיתים קרובות לרעיונותיו של אדולף בסטיאן ולהבחנה שלו בין מה שהוא כינה רעיונות "עממיים" ו"יסודיים", כשהאחרון מתייחס לחומר היסוד של המונומיתוס בעוד הראשון מתייחס לריבוי הצורות המקומיות שהמיתוס לובש כדי להישאר מוביל מעודכן של משמעויות מקודשות. הדפוס המרכזי שנחקר יותר מכל על ידי קמפבל נקרא לעיתים קרובות "מסע הגיבור" ותואר בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים""" (1949). קמפבל, שהעריץ את הסופר ג'יימס ג'ויס, שאל את המונח מונומיתוס מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס. קמפבל עשה גם שימוש רב בתאוריות של קארל יונג על מבנה נפש האדם, והשתמש לעיתים קרובות במונחים כמו "אנימה/אנימוס" ו"תודעת האגו".
כמאמין אדוק באחדות הנפש של האנושות ובביטוי הפואטי שלה במיתולוגיה, קמפבל עשה שימוש במושג כדי לבטא את הרעיון שניתן לראות את המין האנושי כולו כעוסק במאמץ להפוך את העולם "שקוף להתעלות" על ידי הדגמה כי מתחת לעולם התופעות קיים מקור נצחי שמזרים ללא הרף את האנרגיות שלו לעולם זה של זמן, סבל, ולבסוף מוות. כדי להשלים משימה זו, יש לדבר על דברים שהיו קיימים לפני המילים ומעבר להן, לכאורה משימה בלתי אפשרית, אשר פתרונה טמון במטאפורות הנמצאות במיתוסים. מטאפורות אלו הן הצהרות המובילות מעבר לעצמן אל ההתעלות. מסע הגיבור היה סיפורם של גבר או אישה אשר, מתוך סבל רב, זכו להתנסות במקור הנצחי וחזרו עם מתנות שדי בכוחן כדי להוציא את החברה שלהם לחופשי.
כאשר הסיפור הזה התפשט במרחב והתפתח עם הזמן, הוא פורק לצורות מקומיות שונות (מסכות), בהתאם למבנים החברתיים וללחצים הסביבתיים שהיו קיימים על התרבות שפירשה אותו, אולם המבנה הבסיסי נותר יחסית ללא שינוי וניתן לסווג אותו באמצעות שלבים שונים של הרפתקה של גיבור לאורך הסיפור, שלבים כגון "הקריאה להרפתקה, קבלת עזרה על-טבעית, מפגש עם האלילה, התפייסות עם האב" ו"חזרה". שלבים אלה, וכן הסמלים שנתקלים בהם במהלך הסיפור, מספקים את הצורך במטאפורות כדי לבטא את האמיתות הרוחניות שהסיפור מנסה להעביר. מטאפורה בעיני קמפבל, בניגוד להשוואות העושות שימוש במילה "כמו", הטוענות לפירוש מילולי של הדבר שהן מתייחסות אליו, כמו במשפט "ישו הוא בן האלוהים" ולא "מערכת היחסים של האדם עם אלוהים היא כמו זו של בן עם אביו."
בשנת 2000, בסרט התיעודי "ג'וזף קמפבל – מסע הגיבור", הוא מסביר את אלוהים במונחים של מטאפורה:אלוהים הוא מטאפורה למסתורין המתעלים על כל הקטגוריות של המחשבה האנושית, אפילו הקטגוריות להוויה ולאי-הוויה. אלה הן קטגוריות של מחשבה. כלומר, זה פשוט עד כדי כך. תלוי כמה אתה רוצה לחשוב על זה. אם זה מועיל לך או לא. אם זה מחבר אותך אל המסתורין שהם בבסיס ההוויה שלך. אם זה לא מועיל, אז זה שקר. אז מחצית מבני האדם בעולם הם אנשים דתיים שחושבים שהמטאפורות שלהם עובדות. הם אלה שאנו מכנים בשם תאיסטים. המחצית השנייה הם אנשים שיודעים שהמטאפורות אינן עובדות. ואי לכך הן שקרים. אלה הם האתיאיסטים.יש חוקרים שלא הסכימו עם רעיון ה"מונומיתוס" בגלל היחס הפשטני מדי שלו לתרבויות שונות. לדברי רוברט אלווד, "נטייה לחשוב במונחים כלליים של עמים, גזעים... היא ללא ספק הפגם העמוק ביותר בחשיבה המיתולוגית."
תפקידי המיתוס.
קמפבל תיאר לעיתים קרובות את המיתולוגיה כבעלת ארבעה תפקידים בחברה האנושית. אלה מופיעים בסוף יצירתו "מסכות האלוהים: מיתולוגיה יצירתית", וכן בהרצאות שונות.
האבולוציה של המיתוס.
תפיסת המיתולוגיה של קמפבל לא הייתה מקובעת, וספריו מתארים בפירוט כיצד מיתולוגיות התפתחו לאורך זמן, תוך מתן ביטוי למציאות שכל חברה נאלצה להסתגל אליה. בשלבים שונים של התפתחות תרבותית יש מערכות מיתולוגיות שונות אך ניתנות לזיהוי. אלה הן בקצרה:
השפעות מודרניות.
מודל הגיבור של קמפבל עדיין מיושם בימינו על ידי בוראי עולמות מודרניים, סופרים שיצרו עולמות שלמים המתנהגים לפי חוקי המודל של קמפבל, אבל שייכים לסוגת המדע הבדיוני והפנטסיה.
קולנוע וטלוויזיה.
ג'ורג' לוקאס היה הקולנוען ההוליוודי הראשון שהודה בהשפעתו של קמפבל עליו. לוקאס הצהיר, בעקבות יציאת הסרט הראשון של מלחמת הכוכבים ב-1977, כי הסיפור עוצב, באופן חלקי, לפי הרעיונות המתוארים ב"הגיבור בעל אלף פרצופים" ויצירות אחרות של קמפבל. הזיקה בין "מלחמת הכוכבים" וקמפבל התחזקה עוד יותר כאשר בהדפסות מאוחרות יותר של ספרו של קמפבל הופיעה על השער תמונתו של מארק המיל בתור לוק סקייווקר. לוקאס דן בהשפעה זו באריכות רבה בביוגרפיה הרשמית של ג'וזף קמפבל, "A fire in the mind".אני [לוקאס] הגעתי למסקנה אחרי אמריקן גרפיטי שמה שחשוב לי הוא להציב אמות מידה, לא להראות אנשים את העולם כפי שהוא... בערך בתקופת הגילוי הזה... עלה בדעתי שאין באמת שימוש מודרני במיתולוגיה...המערבון היה כנראה האגדה האמריקנית הגנרית האחרונה, שמספרת לנו על ערכינו. וברגע שהמערבון נעלם, מעולם לא היה משהו שתפס את מקומו. בספרות עברנו אל המדע הבדיוני... אז התחלתי לערוך מחקר מאומץ יותר על אגדות, פולקלור ומיתולוגיה, והתחלתי לקרוא את ספריו של ג'ו. לפני כן לא קראתי אף אחד מספריו של ג'ו. זה היה מוזר מאוד, כי תוך כדי קריאת "הגיבור בעל אלף הפנים" התחלתי להבין שהטיוטה הראשונה שלי של מלחמת הכוכבים התנהלה לפי מוטיבים קלאסיים, אז שיניתי את הטיוטה הבאה [של "מלחמת הכוכבים"] בהתאם למה שלמדתי על מוטיבים קלאסיים והפכתי אותה לעקבית קצת יותר... המשכתי וקראתי את "מסכות האלוהים" וספרים רבים אחרים.עם זאת, לוקאס לא פגש את קמפבל ולא שמע הרצאה שלו עד אחרי השלמת הטרילוגיה המקורית של "מלחמת הכוכבים" ב-1983. הסרט התיעודי "כוחו של המיתוס" (1988) צולם בחוות סקייווקר של לוקאס. במהלך הריאיונות עם ביל מויירס, קמפבל דן באופן שבו השתמש לוקאס ב"מסע הגיבור" בסרטי "מלחמת הכוכבים" (IV, V, IV) כדי להמציא מחדש את המיתולוגיה למען הצופה בן זמננו. מויירס ולוקאס צילמו 12 שנים מאוחר יותר, ב-1999, ריאיון שנקרא "המיתולוגיה של מלחמת הכוכבים עם ג'ורג' לוקאס וביל מויירס" כדי להוסיף ולדון בהשפעה של יצירותיו של קמפבל על סרטיו של לוקאס. בנוסף, מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של מכון סמית'סוניאן נתן בסוף שנות ה-90' חסות לתערוכה שנקראה "מלחמת הכוכבים: קסם המיתוס""", אשר דנה בדרכים שבהן יצירתו של קמפבל עיצבה את סרטי "מלחמת הכוכבים""."
יוצרי סרטים רבים מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הכירו בהשפעתו של קמפבל על אומנותם. בין הסרטים שצופים רבים זיהו כנצמדים לדפוס של המונומיתוס היו סדרת המטריקס וסדרת אינדיאנה ג'ונס.
התסריטאי ההוליוודי כריסטופר ווגלר כתב מזכר פנימי בן 7 עמודים המבוסס על יצירתו של קמפבל, "מדריך מעשי לגיבור בעל אלף הפנים", אשר הוביל לפיתוח הסרט מלך האריות של דיסני (1994)"."
יוצר סדרות הטלוויזיה "קומיוניטי" ו"ריק ומורטי", דן הרמון, מתייחס לעיתים קרובות לקמפבל כאל השפעה חשובה. לדבריו, תהליך כתיבת "מעגל הסיפור", שבו הוא משתמש כדי לפרק כל סיפור שהוא כותב, הוא יישום של יצירתו של קמפבל.
להלן מספר דוגמאות של "בוראי עולמות" מודרניים שבנו מיתולוגיות חדשות על בסיס חוקי המיתולוגיה הקיימים, שבמרכזה של כל אחת מהן גיבור מיתולוגי העובר את "מסע הגיבור" לפי המודל של קמפבל:
ספרות פופולרית.
בעקבות הפופולריות האדירה של סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"כוחו של המיתוס", יוצרים רבים בתחומי מדיה שונים זיהו את הפוטנציאל שבשימוש בתאוריות של קמפבל כדי לנסות לפענח תגובות של בני אדם לדפוסי הנרטיב. סופרים, כותבי שירים ומעצבי משחקי וידאו למדו את יצירותיו של קמפבל כדי להבין טוב יותר את המיתולוגיה - בעיקר את המונומיתוס - ואת השפעתו.
הסופר ריצ'רד אדמס מכיר בחוב שלו ליצירותיו של קמפבל, ובעיקר לרעיון המונומיתוס ביצירתו הידועה ביותר, גבעת ווטרשיפ, אדמס משתמש בציטוטים מ"הגיבור בעל אלף פרצופים" כבאפיגרמים לפרקים.
דן בראון ציין בריאיון לניו-יורק טיימס כי יצירותיו של ג'וזף קמפבל, בעיקר "כוחו של המיתוס" ו"הגיבור בעל אלף פרצופים", שימשו לו מקור השראה ליצירת דמותו ושל רוברט לנגדון.
"לכו אחרי אושרכם".