המכללה נוסדה ב-1901 ביוזמת מזכיר המלחמה של ארצות הברית אליהוא רוט. היא מוקמה בהתחלה באזור וושינגטון די. סי., לאחר מלחמת העולם השנייה עברה לפורט לוונוורת' וב-1951 למיקומה הנוכחי בבסיס קרלייל שבקרלייל שבפנסילבניה. המכללה משמשת מוסד מחקר בנושאי ביטחון לאומי ומוסד להכשרת קצינים בכירים בנושאי מנהיגות ואסטרטגיה. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
המכללה מעניקה תואר שני בלימודי אסטרטגיה. תוכנית הלימודים מיועדת בעיקר לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בדרגת לוטננט קולונל או קולונל להם כ-22 שנות שירות, ומעניקה להם הכנה לקראת תפקידי מטה בכירים בגופים או סוכנויות הכוללים מרכיבים בין-זרועתיים, בין-לאומיים, או חוצי ממשלה. בנוסף למכללה תוכנית לעמיתים זרים, תוכנית ללימודים מרחוק ותוכניות הכשרה נוספות לקצינים בכירים.
גופי המכללה:
מכללת המלחמה של הצבא
אדמונד למברט
אדמונד פייר ז'וזף למברט (בהולנדית: Edmond Pierre Joseph Lambert; 22 בדצמבר 1889 – 30 ביוני 1962) היה חסיד אומות העולם מאנטוורפן, שבבלגיה, שהציל עשרות יהודים בלגים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
אדמונד למברט היה הפקיד הראשי במשרד מרשם האוכלוסין בעיריית אנטוורפן שבבלגיה. לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית. למברט מונה כאחראי על רישום מפקד יהודי העיר ועל החתמת תעודות הזהות של היהודים בסימן זיהוי מיוחד. תוך ניצול סמכותו, למברט סייע, עזר והציל עשרות יהודים ואנשי מחתרת בלגיים, אודותיהם העביר מידע שגוי, יצר מסמכים מזויפים, העניק זהויות בדויות ולא סימן על כל תעודות היהודים כי הם יהודים.
למברט נעזר לצורך סיוע ליהודים ולמחתרת, בתעודות זהות של אנשים שנפטרו או ברחו מהמדינה. הוא העניק בעזרת תעודות אלו זהות חדשה ליהודים וחברי מחתרת בלגיים.
עוד לפני המלחמה למברט היה מיודד עם דוד לדרמן, יהודי מאנטוורפן. למברט עזר לדוד ואשתו סידוני להשיג מסמכים מזויפים אשר הגנו עליהם ועל בתם יולאנד. בעזרת למברט, שאיתו שמר דוד על קשר קרוב, החליף דוד שלוש זהויות בדויות בזמן המלחמה. בנוסף לסיוע זה, למברט, שבתוקף תפקידו ידע על תוכניות הגרמנים ביחס ליהודי העיר, העביר לדוד את הידיעות הללו ולמעשה אפשר ליהודים להצליח לברוח.
באפריל 1943 השלטונות הגרמנים חשדו כי סידוני ויולאנד לדרמן הן יהודיות והן נשלחו למחנה המעבר מכלן. בעת שהותן במחנה, באוגוסט, למברט סיפק לסידוני את זהותה של "אנה ברנט", למעשה אישה שהיגרה מבלגיה לארגנטינה באותה השנה. יולאנד נרשמה כילדה שנולדה מחוץ לנישואין לאנה ברנט ול "ויקטור לבלאנק" - אחת משלוש זהויותיו הבדויות של דוד. אישוש לזהות החדשה הוענק על ידי חברתה של סידוני, פרנסין פולינארד-רוזי, שנשבעה בפני הגסטפו שסידוני אינה יהודייה וכך שוחררו סידוני ויולאנד ממעצר. למברט ולדרמן המשיכו לשמור על קשר קרוב עד שלדרמן עזב את אנטוורפן, הפך לפעיל בתנועות התנגדות והצטרף לפרטיזנים.
לקראת סוף המלחמה נעצר למברט על ידי הגרמנים ונכלא. בתו, מארי-אנטואנט, הצליחה לשחרר אותו לאחר מאמצים רבים מול המפקדה הגרמנית הצבאית המקומית. מכיוון שהגרמנים נעשו חשדניים לגביו לאחר מעצרו, הפסיק למברט להשתתף בפעילויות התנגדות. מארי-אנטואנט המשיכה את עבודת אביה בהתנגדות ושימשה כשליחה של המחתרת הבלגית.
ב־30 ביוני 1962 נפטר למברט ממחלת הסוכרת בה לקה בזמן שהותו במעצר הנאצי. דוד לדרמן עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו והתגורר בגבעתיים עד מותו בגיל 93 בשנת 2005 ).
הכרה והנצחה.
ב 11 בפברואר 1991 יד ושם הכיר באדמונד פ. למברט כחסיד אומות העולם והטקס התקיים בבריסל. ישנה לוחית הנצחה לשמו ביד ושם בירושלים.
דריה קוובסיוק
דריה קוובסיוק (באנגלית: Дарья Ковбасюк, נולדה ב-18 במרץ 1901) הייתה אוקראינית, מחסידי אומות העולם על הצלת פאינה שכטמן, אישה יהודיה.
דריה נולדה בכפר קוזמין, שבאוקראינה, וחיה בו עם בעלה וביתם. דריה עסקה בחקלאות.
פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, דריה גרה בכפר קוזמין (Kuzmin) במחוז קמניץ-פודולסקי (Kamenets-Podolsky). בעלה של דריה התגייס לצבא ונלחם בחזית ואילו דריה נותרה לעבוד בקולחוז כאיכרה וגידלה לבד את ביתם. בקוזמין התגוררו בשכנות לדריה בני משפחת שכטמן היהודית והם קיימו יחסי שכנות טובים. ב־8 ביולי 1941, כבשו הגרמנים את הכפר קוזמין ותוך ימים ספורים החלו ברדיפת היהודים באזור. נכפה על התושבים היהודים לעבוד בעבודות מפרכות בקולחוזים, בתיהם נסרקו ביסודיות על ידי הגרמנים, חלק מרכושם נגנב וחלקם נורו למוות.
דריה קוובסיוק החליטה לעזור לאחיות פאינה וברוניה שכטמן. היא הציעה להן להתחבא באסם שלה ודאגה להן לאוכל. ב־17 בפברואר 1942, התקיימה בכפר אקציה. היהודים קובצו יחד, בתיהם ורכושם הוחרמו והם נשלחו לקרסילוב. עד לפלישת הנאצים, פאינה עבדה כמורה בעיר סטרקונסטנטינוב. דריה לא ידעה מה עלה בגורל השכטמנים באקצית פברואר. במאי 1942 מצאה דריה את פאינה שכטמן באסם שלה, מכוסה דם ורועדת. היא סיפרה לדריה שמוקדם יותר באותו היום יהודים רבים, ובהם כל משפחתה, נורו למוות בבורות ירי בקרסילוב. פאינה שרדה את הטבח וחיכתה בבור מספר שעות עד לרדת החשכה. באישון הלילה ובחסות החשיכה היא טיפסה החוצה ומיהרה לאסם בביתה של דריה קוובסיוק.
דריה קבלה את פאינה ברצון ואפשרה לה להישאר באסם. מדי בוקר דריה הלכה לאסם עם דליים מלאים, על מנת ליצור את הרושם שיש בעלי חיים באסם שהיא דואגת לצרכיהם. היא הביאה אוכל לפאינה ואף נתנה לה מזון נוסף כדי שתעביר אותו לאנשים אחרים שנזקקו לו.
דריה נתנה לפאינה בגדים ולימדה אותה איך להתנהג כמו אוקראינית טיפוסית. כעבור זמן, דריה שלחה את פאינה לכפר בגליי (לועזית), בו היו לדריה מכרים שכן היא עבדה בו כמורה ב־1930. פאניה מצאה מקלט לילה בביתם של פיודור ואנטונינה מרטיניוק (לועזית) שבעבר שכרו חדר בביתה של דריה. למחרת, הם ליוו את פאינה לחבריהם פיוטר ואולגה קזיון (לועזית), שהזמינו את פאינה לביתם, הסתירו אותה בעליית הגג והנפיקו עבורה מסמכים מזויפים. לאחר מכן, בני הזוג קוזין הפנו את פאינה לקבל סיוע ומסתור בעיר ז'יטומיר. בעיר זו גרו אנטונינה ופאבל גורצ'קוב, אשר היה אחיו של מנהל בית הספר בכפר בגליי. כאשר הגיעה פאינה לז'יטומיר, היא הייתה חולה ותשושה. בני הזוג גורצ'קוב וארבעת ילדיהם, סייעו לה להחלים והציגו את פאינה כאחת מילדיהם. פאינה, שחששה להתגלות, החליטה להמשיך ולהמלט. בני הזוג גורצ'קוב קישרו אותה עם הפרטיזן דמיטרי סטלניקוביץ', שהתגורר עם אשתו בברדיצ'וב. פאינה הוצגה כקרובת משפחה רחוקה של דמיטרי, ונשארה להתגורר בביתם מ־1942 ועד סיום המלחמה. פאינה הצטרפה לפעילות של דמיטרי בקרב הפרטיזנים ושימשה כקשרית בין העיר ברדיצ'וב לפרטיזנים ביער.
לאחר השואה.
במהלך המלחמה בעלה של דריה נהרג בחזית, ודריה נשארה לגור בביתה שבקוזמין יחד עם בתה.
פאינה התחתנה עם גיסה - בעלה של אחותה ברוניה, שחזר מהמחנות וגילה שאשתו וילדיהם נרצחו. לאחר שפאינה התחתנה, נולדו להם שני ילדים. פאינה שמרה על קשר חם של ידידות עם דריה גם שנים רבות לאחר המלחמה.
הכרה והנצחה.
ב-1992 דריה קיבלה חסידות שלום עולם מטעם האגודה לתרבות יהודית לזכר קורבנות הפאשיזם. ב-18 בינואר 1994 הוכרה דריה כחסידת אומות העולם.
דיולה פיקלר
דיולה פּיקלר (בהונגרית: Pikler Gyula; טימישוארה, 21 במאי 1864 – אצ'ד, 28 בנובמבר 1937) היה עורך דין הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, חבר "האגודה למדעי החברה", פסיכולוג, סוציולוג, אחד הנציגים המקומיים הבולטים והמשפיעים ביותר בהונגריה על הפילוסופיה הממלכתית והמשפטית הפוזיטיביסטית ומן הידועים ביותר מחוץ להונגריה. תחת השפעתו וסביב אישיותו הוקם חוג גלילאו בבודפשט בשנת 1908 ואליו הצטרפו בעיקר אנשי רוח צעירים.
ביוגרפיה.
דיולה פיקלר היה בנם של ליפוט פיקלר ויוזפין זינגר. הוא סיים תיכון באוז'הורוד ומשפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בין השנים 1884 לבין 1891 היה ספרן ובינתיים בשנת 1886 השיג הסמכה כמרצה באוניברסיטת בודפשט. משנת 1903 עד 1920 הוא היה מרצה מן המנין וחבר סגל האוניברסיטה בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה.
הוא שיתף פעולה עם אנשי מקצוע מעולים בתחומו כמו אוסקר יאסי, אגושט פולסקי, רוסטם ואמברי, בודוג שומלו והזניק את כתב העת הבורגני רדיקלי "המאה העשרים" (Huszadik Század) בתחום מדעי החברה. שנה לאחר מכן הוא היה ממקימי האגודה למדעי החברה. (("המאה העשרים" היה כתב עת בורגני מתקדם למדעי החברה, שפורסם בין השנים 1900–1919 ומשנת 1901 ואילך בהוצאת האגודה למדעי החברה. עורכי כתב העת היו גוסטב גראץ (1900-1903), בודוג שומלו (1903-1906) ואוסקר יאסי משנת 1906 עד לפירוק כתב העת)).
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא הוצא לגמלאות. אשתו הייתה אנה שפיצר. פיקלר נפטר בשנת 1937 בגיל 73 מהסתיידות העורקים הכליליים. ביתו בעיירה אצ'ד משמש כיום כגן ילדים.
בודוג שומלו
בודוג (פליקס) שומלו (במקור פליישר, בהונגרית: Somló Bódog; ברטיסלאבה, 21 ביולי 1873 – קלוז'-נאפוקה, 28 בספטמבר 1920) היה עורך דין, פילוסוף למשפט, אתנוגרף, סוציולוג, פרופסור באוניברסיטה הונגרי-יהודי. יחד עם אדה הרקאני ודיולה פיקלר היה בין מקימי "האגודה למדעי החברה".
ביוגרפיה.