בראשית 1993, כאשר מונה הרקטור איתמר רבינוביץ' לשגריר ישראל בארצות הברית, החליף אותו עמיר כרקטור אוניברסיטת-תל אביב, אך המשיך גם להקדיש זמן ומאמץ לענייני העלייה. שנות כהונתו כרקטור היו, בהיבטים רבים, תור הזהב של האקדמיה בישראל בכלל ושל אוניברסיטת תל אביב בפרט. העלייה הגדולה והזינוק הכלכלי של המדינה בשנות ה-90 לווו בהתרחבות חסרת תקדים של מערכת ההשכלה הגבוהה וזינוק משמעותי של המדע בישראל. בנוסף לביסוס והרחבת הקיים, נפתחו באוניברסיטה תוכניות ויחידות חדשות כמו בית הספר לארכיטקטורה, החוג לתקשורת, החוג ללימודי מזרח אסיה, המכון לחומרים, היחידה לביולוגיה מבנית, מרכזי הציוד הבין-מחלקתיים ועוד. עמיר שאף לקדם לא רק את ממד העומק של ההשכלה והמחקר, אלא גם את הממד הרוחבי, ואחת הפעולות שיזם הייתה סדרת הרצאות הרקטור לציבור הרחב.
פעילות במישור הארצי.
כיו"ר ועד המדענים ובשיתוף עם יובל נאמן, יזם וקידם, מלבד תוכנית האב הנ"ל שאומצה בחלקה על ידי הממשלה ושימשה בסיס ראשוני לקליטת המדענים בתחילת שנות ה-90, גם את התכנית לתמיכה במדענים בכירים קשישים, ומילא בתפקיד מרכזי בהפעלת תוכניות קליטה אלה ותוכניות הקליטה האחרות של המרכז לקליטה במדע, משרד המדע והוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
בנוסף לענייני אוניברסיטת תל אביב וקליטת העלייה, היה עמיר גם שותף פעיל בהרחבת וביסוס מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל. הוא היה בין יוזמי הקמת מכללת תל אביב-יפו, ומאז הקמתה ב-1990 חבר בוועד המנהל, בהנהלה ובחבר הנאמנים שלה. כמו כן היה חבר בחבר הנאמנים ובמועצת המנהלים של המרכז לחינוך טכנולוגי בחולון, במועצה המייעצת למכללת תל-חי, בחבר הנאמנים של המכללה להנדסה בתל אביב, ובאגודת הידידים של בית ספר רימון לג'אז ולמוזיקה בת-זמננו, וסייע בהקמת ובביסוס האקדמי של כמה מוסדות נוספים.
בגמלאות.
לאחר פרישתו לגמלאות (באוקטובר 2001) קיבל על עצמו להיות יו"ר המועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות, שהפכה, עם תום גל העלייה של שנות ה-90, לעמותת סל"ע (סיוע לעולים במצבי מצוקה). כמו כן המשיך בפעילותו באוניברסיטה במספר רב של ועדות ומשימות מיוחדות. הוא השתתף בוועדות פרס רבות (בהן פרס וולף), והיה חבר בוועדות מלגות אלון ומלגות 'מעוף' של ות"ת. בנושא אחרון זה – של קידום ההשכלה הגבוהה במגזר הערבי, פעל גם כחבר בוועדה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, ואחר כך – כיו"ר ועדת היגוי מטעם ות"ת.
ב־2003 החל לעסוק בחינוך המתמטי: נמנה עם מייסדי העמותה הישראלית לקידום החינוך המתמטי לכל, חבר ועדת התוכנית במתמטיקה לחטיבת הביניים, ובשנים 2004–2008 - יו"ר ועדת המקצוע להוראת המתמטיקה במשרד החינוך, ועוד. ב-2009 כתב (יחד עם ד"ר פיליפ סלובוצקי ואנה פוליאק) ספר לימוד במתמטיקה לחטיבת הבינים, בגישה המשלבת את לימודי הגאומטריה והאלגברה.
בין שאר פעילויותיו בנושאי חינוך וחברה, היה חבר בוועדה היוזמת של עמותת "בשער – קהילה אקדמית למען החברה" ועורך עמית של כתב העת "מקום למחשבה – בשער". בעירו, הרצליה, פעל בוועדות רבות, כולל ועדת החינוך העירונית, הוועד המנהל של "קרן הרצליה החדשה" ודירקטוריון בית ההורים העירוני, בשנים 2007–2012 ניהל את מכללת הגמלאים בעיר. ב-2016 הוענק לו תואר "יקיר העיר".
מספריו ומאמריו.
פרסומים מתמטיים:
פרסום בכתב-עת מקצועי לא מתמטי:
לאחר גיל 80 החל לכתוב על חוויותיו ועל נושאים שבהם עסק. ספרים אלו, שיועדו במיוחד לבני משפחה וידידים, הודפסו במספר עותקים מצומצם.
משפחתו.
נשוי לביוכימאית ד"ר עדינה עמיר (בתם של לאה (לבית נויבואר) ופרופ' שמעון גיטר), גמלאית המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה. ילדיהם הם המוזיקאי אייל צליוק-עמיר (יליד 1967), חוקר המיקרוביום ואחד ממייסדי מיראביליס ד"ר אמנון עמיר (יליד 1973) והמתמטיקאי פרופ' גדעון עמיר (יליד 1975). אחותו, זיוה עמיר (1930–1984), הייתה אמנית וחוקרת פולקלור.
ישראל זבלודובסקי
RERO (Library Network of Western Switzerland)
תקשוב (פירושונים)
רוקXן
גירוש שד מילד אילם
גירוש השד מילד אילם אחוז שד, או הנער בעל הרוח האילמת, הוא אחד מהנסים של ישו שתועדו בבשורות הסינופטיות. בנס ריפוי זה גירש ישו שד מגופו של ילד אחוז שד. תיעוד נס גירוש שדים זה מופיע בפירוט בבשורת מרקוס ומתועד גם בצורה שונה קמעה, בבשורות מתי ולוקס. בסיפורים בבשורות אלה מתרחש ריפוי זה לאחר סיפור ההשתנות, כאשר ישו נפגש על הר גבוה עם אליהו ומשה בנוכחות שלושת תלמידיו יעקב, יוחנן ושמעון פטרוס וכאשר שמעו קול (השכינה) מתוך הענן האומר על ישו "זה-בני ידידי אשר רציתי בו אליו תשמעון" (בשורת מתי י"ז 1–9, בשורת מרקוס ט' 2–8, בשורת לוקס ט' 28–36).
סיפור גירוש השד.
התיעוד שבבשורת מרקוס (בשורת מרקוס ט' 17–29) מתאר כיצד ישו מוקף בהמון רב שבא לראותו. איש אחד מתוכם מתחנן אליו מבקש ממנו עזרה לרפוי בנו, אשר "יש לו רוח אילמת בקרבו"'. הוא מסביר שהרוח אוחזת בו בכל מקום, מפילה אותו ארצה וגורמת לו להעלות קצף בפיו, לחרוק את שיניו ולהיות נוקשה. הוא אומר לישו שהוא ביקש מתלמידיו לרפא את הילד, אך הם לא הצליחו בכך. ישו מגיב באומרו "הוי דור חסר אמונה", כשהוא מפנה דבריו הן לתלמידיו והן לכל הנוכחים האחרים ואז הוא שואל: "עד מתי אהיה עמכם?".
ישו מבקש שיביאו את הנער אליו. כאשר הנער אחוז השד מובא אליו, הרוח הטמאה (השד) ראתה כי הובאה לפני ישו, היא מפילה את הנער מיד וגורמת לו להעלות קצף ולפרכס, על פי פרשנויות מקובלות נטען כי "התיאור המובא בקטע זה של מרקוס תואם בדיוק מרבי להתקף אפילפטי". ישו שואל את אבי הנער ממתי התקפים כאלה התחילו להשפיע על הנער. האב עונה מאז ילדותו, כולל שפעמים רבות הפיל השד את הנער לאש ומים וסיכן את חייו.
האב מבקש משישו שירחם עליו ואם הוא יכול שירפא את הנער את בנו. "אם אתה יכול?" מגיב ישו, הכל אפשרי למי שמאמין, והאיש מגיב, "אני מאמין; עזור לי בחסרון אמונתי!" ואז מצווה ישו על הרוח לצאת מן הנער, והיא עושה זאת. לאחר שהרוח הטמאה עזבה את גופו הנער נראה לרבים בקהל כגופת מת. אך ישו אוחז בו ועוזר לו לקום.
לאחר מכן, כאשר ישו נכנס לבית, שואלים אותו תלמידיו ביחידות, מדוע הם לא הצליחו לרפא את הנער, והוא מסביר, "הסוג זה (של רוח טמאה) יכול לצאת רק באמצעות תפילה". במקורות אחרים נאמר גם, "באמצעות צום".
הגרסה בבשורה של מתי (י"ז 14–18) קצרה באופן משמעותי, ומחסירה את ההתייחסות להמון רב שנכח באותה עת (וברוב הגרסאות) את הצורך בתפילה לצורך גירוש השד. כמו כן צוין כי הילד הוא "מוכה ירח""," וכ"חולה אפילפסיה" בגרסאות אחרות.
הגרסה של בשורת לוקס מקוצרת אף היא, אך כאן נשמר האזכור לנוכחות ההמון.
משמעויות ופרשנויות.
ישו מקנה חשיבות למידת האמונה של אדם שנס נעשה לו, דבר זה נלמד מהעובדה שאבי הנער אחוז השד שואל האם הוא, ישו, יכול לעזור לבנו, כלומר לגרש את השד וישו עונה "אתה שואל האם אוכל לגרש את השד הכל יוכל המאמין". מצד אחד "מגרש השד" חייב להיות מאמין באמונה שלמה שהוא יכול לגרש את השד. מאידך גם מי שמקבל את נס הריפוי או מי שמבקש את הנס עבור בן משפחתו, חייב שתהיה לו אמונה בסיסית כדי שהנס יוכל לצאת לפועל..
כמו כן יש להתייחס לכך שתלמידיו של לא הצליחו לגרש את השד מהנער אחוז השד, על אף שהצליחו בפעמים רבות קודם לכן לגרש שדים (מרקוס ו' 13). ישו מציין שהמין המיוחד הזה של השד מחייב לא רק ציווי על השד במאמר "צא ממנו", אלא מחייב גם הכנה בתפילה ואף צום, דברים שישו עצמו היה מורגל בהם ועסק בהם ללא הרף.
ניתן להבין מכאן גם שישנים סוגי שדים שונים, ולא כולם ניתן לגירוש בנקל. התלמידים עצמם הצליחו ללא בעיה מיוחדת לגרש שדים אחרים קודם לכן (בשורת לוקס י' 17: " וַיָּשׁוּבוּ הַשִּׁבְעִים בְּשִׂמְחָה וַיֹּאמְרוּ אֲדֹנֵינוּ גַּם־הַשֵּׁדִים נִכְנָעִים תַּחְתֵּינוּ בִּשְׁמֶךָ").
שרה שלום
שרה שלום (נולדה ב-8 ביולי 1950 בתל אביב) היא תסריטאית, סופרת, משוררת, ואמנית רב תחומית.
יצירותיה ראו אור בספרים, בתקליטורים, בקלטות אודיו ווידאו, במשחקי מחשב, בתוכניות טלוויזיה, בסרט ובעבודות אמנות בין תחומית. כיוצרת היא מכוונת את כישוריה למען הקהילה, למען אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים ומגזרים שונים. בעבודתה במט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית) פיתחה, כתבה וערכה תוכניות רבות עבור אוכלוסיות אלו. היא הייתה התסריטאית היחידה במספר תוכניות של סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד" המקורית.
שרה שלום היא דור שני לשואה ואחד הנושאים הבולטים ביצירתה הוא הנצחת זכר השואה, נספיה ושורדיה גם מהפן האשכנזי של אמה (מפולין) וגם מהפן הספרדי של אביה (סלוניקי יוון).
לימודים.
שרה שלום למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב עד שנת 1968 בהמשך החלה ללמוד ספרות באוניברסיטת תל אביב. לימודיה נקטעו עם לידת בנה השני, היא פנתה ללימודי רוח וחברה באוניברסיטה הפתוחה, וסיימה תואר ראשון בהצטיינות. לאחר הולדת הבת השלישית והיציאה המחודשת אל שוק העבודה עברה הכשרה בנחיית קבוצות בבית ברל, ורכזי חינוך מבוגרים במסגרת מחלקת החינוך של אוניברסיטת ת"א. כמו כן, למדה שלום לתואר שני בחינוך בלסלי קולג' במגמת שילוב אמנויות בתוכניות לימודים. בנוסף לכך למדה נושאים אמנותיים מגוונים כמו תסריטאות בהנחיית הבמאית ציפי טרופה באוניברסיטה הפתוחה. דרמטורגיה, בהנחיית אורי אגוז במאית, מחזאית ותסריטאית ממקימי איגוד במאי התיאטרון הישראלי, וחברת הוועד המנהל של ארגון השחקנים בישראל (שח"ם). שלום למדה, בסדנת מחול יצירתי "גילה" בהנחיית הכוריאוגראפית גלית ליס ובחממת אופיר למדה בקורס "אנשים יוצרים אמנות", בהנחיית האמנית שולי בריסקין.