הנאורות של המאה ה-18 באירופה תמכה בחלקה בחילון ובהפרדת הדת מהמדינה, מה שלכאורה (לפי טענת ההומניזם הנוצרי) גרם לקרע שווא בין הנצרות וההומניזם. ההשכלה גיבשה הומניזם כפילוסופיה חילונית ליברלית מובהקת. יש רציונליסטים שפיתחו את הגישה הדאיסטית שדחתה את התאולוגיה המסורתית לטובת 'דת טבעית '. הלא-קונפורמיסטים העדיפו לעקוף הכנסיות לחפש את אלוהים באופן אישי בדרך של סיבה ואינטואיציה מוסרית מולדת לכאורה. דאיסטים אלה פירשו מחדש את תאוריית המוסר הנוצרית ובכך הובילו מבחינה היסטורית לתנועות הרפורמיסטיות הפוליטיות והחברתיות של המאות ה -19 וה -20. אולי התרומה המשמעותית ביותר של הנצרות הליברלית הזו היא שהיא הולידה את התנועה הבריטית הראשונה עבור ביטול העבדות, אשר הוקמה על ידי הקוויקרים ב בסוף המאה ה -18.
המאה ה -20 עד להווה.
הקטל של מלחמת העולם הראשונה ניפצה את האופטימיות הליברלית. האידיאליזם האינסופי הואפל על ידי הצד האפל של האנושות וזה דרבן תגובה ריאליסטית בקרב חוקרים ותאולוגים נוצריים. המכונה ניאו אורתודוקסיה. זרם אשר הוגיו היו ליברלים פוליטיים לשעבר שהתעקשו לבסס את הגישה ההומניסטית שלהם על התאוריה הנוצרית.
עד שנות ה-70 נצרות חברתיות נתחדשו. דוגמאות לכך הן המאבקים באמריקה הלטינית ואת המאבקים נגד האפרטהייד בדרום אפריקה, "תאולוגיית השחרור" שמטרתה לרתום את הנצרות למלחמה לצדק חברתי ואפילו לסוציאליזם מהפכני. עם זאת הכותרת עצמה היה מטעה כפי שהזרם מעולם לא היה באמת "תאולוגיה".
נעשו ניסיונות שונים כדי ליצור הומניזם יותר נוצרי מסורתי. כתוצאה מכך, יש כאלו שמקשרים את ההומניזם למורשת התרבותית של הנצרות. ההומניזם הנוצרי זה מדגיש את ישו כתמצית וכהיתוך של האנושות עם-האנושות האלוהית שבאה לידי ביטוי בתרבות המערבית. רעיונות אלה לוקחים השראה מהוגים קתולים מתקופת הרנסאנס כגון ארסמוס מרוטרדם, תומאס מור ויוהנס רויכלין.
ארמנדו דאלי ואלדס
גדעון ספיר (משפטן)
גדעון (גידי) ספיר הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, העוסק בעיקר בתחומים של משפט חוקתי (בפרט יחסי דת ומדינה ותיאוריה חוקתית) וזכויות של אוכלוסיות מוחלשות. ממייסדי פורום קהלת.
ביוגרפיה.
ספיר למד בישיבת ההסדר הר עציון ושירת בצה"ל כקצין חיל רגלים. ספיר הוא בעל הסמכה לרבנות. בעבר שימש כמחנך בתיכון אמי"ת גוש דן. בין תלמידיו: השחקן והזמר נעם יעקבסון ובעל עיטור העוז רס"ן רועי קליין.
את לימודי התואר הראשון במשפטים השלים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, ולאחריהם שימש כמתמחה של שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר. עם סיום ההתמחות נסע ללמוד תואר שני ודוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, שבשיקגו, אילינוי.
זמן מה לאחר מכן הצטרף ספיר לסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, והוא משמש כמרצה למשפט חוקתי. במסגרת פעילותו הקים בפקולטה שתי קליניקות משפטיות: הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות (שספיר הוא כיום האחראי האקדמי שלה) והקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה.
במהלך השנים שימש ספיר כמרצה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, וכמרצה אורח או חוקר אורח באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת מונש ואוניברסיטת אמורי. הוא כיהן כעורך הראשי של כתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, מחקרי משפט, ובימים אלה הוא עורכו הראשי של כתב העת Journal of Law, Religion and State, גם הוא יוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן. פרסם מספר ספרים (ביניהם המהפכה החוקתית - עבר הווה ועתיד) ומאמרים אקדמיים רבים בישראל ומחוצה לה, בעברית ובאנגלית.
ספיר מבקר בכתיבתו ובהרצאותיו את המהפכה החוקתית. הוא אחד ממקימיו של מכון המחקר הירושלמי השמרני פורום קהלת, עמית בכיר בו וראש תוכנית הדוקטורנטים שלו.
ספיר נחשב ל"ליברל מתון", בעל תפיסות עולם ימניות. שמו נכלל פעמיים ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, בסבבי המינויים ב-2017 וב-2018, כמועמד מועדף על שרת המשפטים איילת שקד, אך שופטי העליון התנגדו למינויו בשל הביקורת שמתח על האקטיביזם השיפוטי.
ספיר הוא חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
חיים אישיים.
ספיר נשוי ואב לחמישה ילדים. מתגורר ביישוב אלון שבות שבגוש עציון.
קישורים חיצוניים.
ספריו:
ממאמריו:
מוזיאון &quot;קדם&quot; לארכאולוגיה
פסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול
פסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול נוצר בשנת 1977 והוא אחד מפסטיבלי הקולנוע בינלאומיים הוותיקים של קנדה. הפסטיבל הציבורי מתקיים מדי שנה בסוף אוגוסט בעיר מונטריאול בקוויבק.
בניגוד לפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, שבו יש דגש על סרטים מקנדה ומצפון אמריקה, הפסטיבל במונטריאול שם דגש על מגוון גדול של סרטים מכל רחבי העולם. מטרתו הרשמית של הפסטיבל היא "לעודד גיוון והבנה תרבותיים בין המדינות, על מנת לטפח את הקולנוע של כל היבשות על ידי התפתחות קולנוע איכותי, קידום יוצרי סרטים ויצירות חדשניות, לגלות ולעודד כישרונות חדשים, ולקדם מפגשים בין אנשי קולנוע מרחבי העולם."
קטגוריות הפרס.
בנוסף הפסטיבל מקיים הצבעה של הקהל עבור הסרטים שהם הכי אהבו בקטגוריות שונות:
סרטים ישראלים בפסטיבל.
בשנת 2004 זכה הסרט הישראלי "הכלה הסורית" בפרס לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2006 התחרה, במסגרת התחרות הרשמית, סרטם של יוסי מדמוני ודוד אופק "מלנומה אהובתי".
בשנת 2007 התחרה, במסגרת התחרות הרשמית, סרטה של איילת מנחמי "נודל".
בשנת 2011 התחרה, במסגרת התחרות הרשמית, סרטו של ערן ריקליס "פלייאוף".
המצור על ספרטה
המצור על ספרטה היה מצור שערך פירוס הראשון מלך אפירוס על העיר ספרטה בשנת 272 לפנה"ס. המצור היווה את השיא במערכת פירוס בבלקן, והסתיים בניצחון ספרטה ובעלת בריתה מוקדון.
רקע.
בשנת 281 לפנה"ס נענה פירוס הראשון מלך אפירוס לבקשת ערי יוון הגדולה ופלש לאיטליה. הוא הביס את הצבא הרומי בקרב הרקלאה ופעם נוספת בקרב אסקולום. עם זאת, קרבות אלו עלו לו במחיר כבד, והוא החליט לפלוש לסיציליה כדי להילחם נגד קרתגו. הוא הנחיל לקרתגים תבוסות כואבות, אולם בשל בגידת בעלות בריתו הערים היווניות הוא נאלץ לעזוב את סיציליה ולחזור לאיטליה.
פירוס התנגש עם הרומאים פעם נוספת בשנת 275 לפנה"ס בקרב בנבנטום, שהסתיים בתיקו טקטי, ובניצחון אסטרטגי לרומאים. פירוס השאיר חיל מצב קטן בטאראנטום ונסוג מאיטליה. המלחמה ניקזה את כל משאביו של פירוס, והוא היה זקוק לעוד כסף כדי לשמור על שלטונו. הוא הכריז מלחמה על אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון, ופלש לממלכת מוקדון. בשנת 274 לפנה"ס הוא הביס את המוקדונים בקרב נהר אאוס, ואנטיגונוס נאלץ לנטוש את עיר הבירה פלה ולהימלט לסלוניקי שם הוא היה מוגן. בעקבות הקרב הצליח פירוס להשתלט על רוב מוקדון ותסליה והכריז על עצמו כמלך מוקדון.
תחילת המצור.
לאחר שתפס את הכס המוקדוני, הסית הנסיך הספרטני קלאונימוס את פירוס לתקוף את העיר ספרטה. ידוע שקלאונימוס שרת בהצטיינות רבה בצבאו של פירוס, וככל הנראה רבה הייתה השפעתו על המלך. מניעיו של קלאונימוס היו מורכבים. בשנת 309 לפנה"ס (תאריך משוער), מת אביו קלאומנס השני ומועצת האפורים בחרה את אחיינו הצעיר אראוס הראשון למלך, תוך שהם מדלגים עליו. ההיסטוריון פלוטרכוס מציע הסבר נוסף. הוא טוען שאשתו של קלאונימוס, כילוניס, ניהלה רומן עם בנו של אראוס, אקרוטאטוס, והעיר כולה ידעה ושתקה.
פירוס קיבל את עצתו של קלאונימוס. ככל הנראה הוא בלאו הכי רצה להרחיב את השפעתו בחצי האי הפלופונסי, וידע שאם ישיג עבור קלאונימוס את הכתר המיוחל, הוא יסייע לו בכך. ייתכן גם שהוא פשוט רצה לנתק את אנטיגונוס מאחרונות הערים בדרום יוון שהעניקו לו סיוע. הכוח האפירוטי כלל 25,000 רגליים, 2,000 פרשים ו-24 פילי מלחמה. פירוס ככל הנראה נע דרך אטוליה, חצה את האיסתמוס, וכך הגיע על הפלופונסוס. המסע נעשה ככל הנראה בהסכמתה ובידיעתה של הליגה האיטולית שעיינה את מוקדון.
מלכתחילה רווחה האמונה שפירוס הגיע לפלופונס כדי לתקוף את קורינתוס שהיוותה בסיס מוקדוני חשוב. אם כי בקלות ניתן היה להבחין שהכוח האפירוטי גדול באופן מחשיד, וככל הנראה יש לו כוונות נוספות. פירוס נפגש עם שגרירים מאתונה, מסניה, והליגה האכאית, שבאו לברכו אך יותר מכך לעמוד על כוונותיו. השיא הגיע במגלופוליס, שהייתה ידועה במדיניותה הפרו-מוקדונית, אולם בכל זאת פתחה את שעריה בפני פירוס. במגלופוליס פגש פירוס שגרירים מספרטה ששאלו אותו בנוגע לכוונותיו. פירוס הציג את עצמו כמי שבא לשחרר את ערי יוון משלטון המוקדונים, ואף טען שהוא רוצה לשלוח את בניו לספרטה כדי שיתחנכו במוסד האגוגה. עם זאת, ברגע שהוא הגיע לתחום לאקוניה, החל פירוס לבזוז את אדמות ספרטה. הספרטנים שלחו אליו משלחת נוספת, אולם פירוס השיב את פניה ריקם.
הקרב.
היום הראשון.
כאשר פירוס תקף, שהה המלך אראוס בכרתים עם חלק גדול מהצבא הספרטני, במטרה לסייע לעיר גורטין נגד אויבותיה. מכיוון שכך, ספרטה מן הסתם נראתה עבור פירוס כמו מטרה קלה. קלאונימוס הפציר במלך לתקוף את ספרטה מיד, אולם פירוס חשש, כך מסופר, מפני ההרס שימיטו שכירי חרבו הגאלים על העיר אם יתקוף בלילה, ולכן החליט לדחות את ההתקפה ליום המחרת מתוך אמונה שהעיר תיכנע ללא קרב. בספרטה עצמה, כבר ערכו ידידי קלאונימוס הכנות לקראת שובו.