הסיפור השני של רותו מודן בספר, המספר על נגן רוק ישראלי בשנות ה-30 לחייו בשם שבתאי אשר לא מצליח בקריירה המוזיקלית שלו בישראל. הוא הוציא דיסק בהוצאה עצמית של המוזיקה המקורית שלו, אך הוא לא מושמע בכלל ברדיו, ונמכרו פחות ממאה עותקים שלו בארץ. שבתאי מאשים את שדרני הרדיו בכך שהאלבום שלו לא התפרסם בטענה שהם מפחדים שהוא ישבור את הבינוניות של השוק. יום אחד מגיעה הצעה מחו"ל - אישה בשם ג'קי זליגמן התקשרה אליו והזמינה אותו להופיע בעיר שפילד שבאנגליה. שבתאי מאמין כי זוהי ההזדמנות שלו לפרוץ אל הקהל הרחב וקופץ על ההזדמנות. ג'קי הציגה את עצמה כמנהלת של מרכז תרבות גדול מאוד בשפילד, ונשמעה נרגשת לגבי הגעתו של שבתאי העירה. שבתאי מתחיל לפתח ציפיות - אולי היא מכירה מפיק מוזיקלי טוב? אולי אפילו של האארקטיק מאנקיז, אשר התחילו בשפילד? כשהוא מגיע לביתה הוא מגילה כי ג'קי היא אישה מבוגרת בגיל העמידה. מסתבר לו כי ג'קי הייתה נשואה לבחור ישראלי בשם גידי, והוא השמיע לה את הדיסק שלו. היא מיד התאהבה במוזיקה של שבתאי, וגם לאחר שהתגרשה מבעלה המשיכה לשמוע את הדיסק שלו. למחרת השניים יוצאים אל ההופעה המיוחלת, אך מתברר לשבתאי כי ה"מרכז התרבותי" הגדול (שקיווה שיהיה מועדון לילה או בר) הוא למעשה מרכז יהדות שפילד. הוא נכנס ולמרבה אכזבתו במקום לראות אנשים צעירים חובבי רוק ששותים אלכוהול וצוחקים הוא גילה אולם רחב ידיים ובו כמה עשרות אנשים מבוגרים בני 70–90 ועוד כמה משפחות מרובות ילדים. ככל הנראה הקהל ציפה לאמן פחות 'רוקיסט' - שבתאי פותח את המופע בצעקה "גוד איבנינג שפילד!" (ערב טוב שפילד!). הוא מחליט להמשיך בהופעה המתוכננת למרות המרמורים בקהל ("למה הוא לא שר הבא נגילה?"), ומנגן דברים שממש לא התאימו לאווירה, בכיוון שההופעה תוכננה בראשו להתקיים במועדון, כמו שיר שכתב בלבנון על מחדלים. בסוף ההופעה הוא כועס על ג'קי ועל כך שהביאה אותו להופיע במקום המביך הזה, והיא מנחמת אותו שזה לא היה נורא כל כך, ואז הוא מבין - שג'קי היא היחידה אי פעם שתאהב את המוזיקה שלו.
08:00 - 10:00 (ירמי פינקוס).
הסיפור הזה הוא חסר מלל, עד לעמוד האחרון, בו יש רק בועת דיבור יחידה. בסיפור רואים גבר שקם בבוקר, הולך בביתו, משקה את העציצים, אוכל ארוחת בוקר, מסתכל בחלון, עובד מהמחשב, מדבר בטלפון, שומע מוזיקה. מגיעה השעה 10:00 בבוקר, והוא הולך אל חדר השינה שלו. הקורא בבית מיד חושב שהוא עומד להעיר את בת זוגו, אך אז מתברר כי הוא נשוי לגבר. הוא מעיר אותו בנשיקה, והסיפור נגמר. הקומיקס הזה למעשה מעביר ביקורת על החברה שלנו - על כך שאנחנו, הקוראים, מדמיינים בעיני רוחנו את הגבר מעיר את האישה, אך כשמתגלה גבר שוכב במיטה, הקוראים מתמלאים פליאה. הקומיקס נותן לגיטימציה לנישואים חד מיניים, ומראה כיצד אנשים הומוסקסואלים הם זהים להטרוסקסואלים. הקומיקס הוא האחרון בספר, ובכך נותן את הדרך האחרונה שמופיעה בספר שבה אפשר לבטא אהבה - הומוסקסואליות.
הוצאה.
את הסיפורים הקצרים שמופיעים בספר כתבו כל אחד מחברי אקטוס בנפרד, ואז קיבצו אותם יחד לכדי ספר. הוא יצא לראשונה בהוצאת ACTUS, ששייכת לחברי הקבוצה, בשפה האנגלית, על אף שחברי הקבוצה ישראלים. כמעט כל הספרים של קבוצת אקטוס יוצאים קודם באנגלית ורק אז בעברית מהסיבה הפשוטה שהקומיקס מצליח יותר בארצות הברית ואירופה, ובישראל פחות משתלם להשקיע בעשיית קומיקס. בשנת 2007 הוציאה הקבוצה את הספר בשפה האנגלית תחת השם "How To Love" וזכתה להצלחה בחו"ל. רק אחר כך היא פנתה להוצאת הספרים הישראלית "מודן הוצאה לאור", כדי שיוציאו את הספר בישראל. חברת מודן פנו לסטודיו קובי פרנקו על מנת שיעצבו את הספר, וכך היה. את הקליגרפיה של הסיפורים "סיפור קיץ", "יום העצמאות" ו-"מעריצה מספר אחת" עיצב ישי מישורי. בשנת 2009 יצא בישראל הספר, בעל 141 עמודים, והיה להצלחה יחסית גם בארץ.
ביקורות.
הספר זכה לביקורות טובות גם בישראל וגם בחו"ל. מגזין Publisher's weekly האמריקאי כתב בביקורת הספרים השבועית שלו על הספר כי "האיורים היפהפיים וסיפורי העלילה יוצרים את התרכובת המטרידה של הומור ובדידות שבזכותה נודעו אמני אקטוס". אתר האינטרנט הבריטי AbeBooks כתב על הספר כי "באוסף הסיפורים המצחיק והנוגע ללב הזה של אמני קומיקס עצמאיים מקבוצת 'אקטוס', "How to Love", בוחן כמה מהבטי האהבה היותר לא שיגרתיים." ההצלחה הבין לאומית של הקומיקס והביקוש הגדול שלו בקרב צרכני קומיקס בישראל הביאו את קבוצת אקטוס לערוך תערוכה ראשונה בישראל של קומיקס מאת הקבוצה. התערוכה התקיימה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס ב-15 בספטמבר 2009. עם ההכרזה על התערוכה הממשמשת ובאה 'צצו' ברחבי האינטרנט הישראלי ביקורות על הספר. למשל, מרב יודילוביץ' מאתר ynet הישראלי כתבה כי "כמו הספר, כך גם התערוכה מציגה היבטים שונים של אהבה, בוחנת את הצדדים הפחות מקובלים שלה ועוברת דרך נקודות מפתח שיוצרות מקבילות בין הסיפורים ונעצרים בנגיעה-נשיקה, שנאה, קנאה, חיזור, אכזבה, מגדר וסביבה". אנדרו ווילר מאתר האינטרנט המבקר ספרי קומיקס מרחבי העולם "ComicMix" כתב כי "'איך לאהוב' הוא ספר קצת יוקרתי מדי בשביל מה שהוא באמת, אבל זה מראה עד כמה רחוק הם [אקטוס] היו צריכים לנסוע כדי להגיע אלינו. זו אנתולוגיה איתנה - אף אחד מהסיפורים לא טובים להפליא, אבל אף אחד מהם לא רע".
הסב מורוזוב
הסב מוֹרוֹזוֹב (ברוסית: Дед Морозов, "דֶד מוֹרוֹזוֹב") היא סדרת טלוויזיה ביוגרפית היסטורית המגוללת את קורות חייו של המהפכן ניקולאי מורוזוב, שחי חיים ארוכים: הוא היה גם מהפכן וגם מחבל. הוא נידון למאסר עולם וישב כשלושים שנה בבתי הכלא הקיסריים. את ראשית מלחמת העולם השנייה ניקולאי אלכסנדרוביץ' פוגש כבר כזקן מאוד. עם זאת, הוא התנדב להילחם בחזית כשהוא בן 87.
שידור פרק הבכורה יתקיים ב-10 במאי 2020 ברשת NTV הרוסית.
עלילה.
שנת 1941. זקן אפור שיער מגיע למשרד הרישום והגיוס הצבאי של לנינגרד. למרות גילו הניכר, האדם מבקש את החזית - שם, בקו החזית, הוא רוצה לשלם את חובו למולדת ולכפר על טעויות עברו המהפכני והוא רוצה למצוא את הילד השכן איליה, שלעיתים קרובות הגיע לבקרו בימי שלום ואז ברח לחזית כדי להגן על העיר והמדינה מפני הפולשים הנאצים.
הזקן מתברר כניקולאי אלכסנדרוביץ' שעסק בכימיה, פיזיקה, אסטרונומיה, היה חובב מתמטיקה, פילוסופיה וספרות, מנדלייב שיבח את יצירותיו וטולסטוי עצמו דיבר בחביבות על סיפוריו. במשך 14 שנים היה חבר כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות ומנהל המכון למדעי הטבע על שם לסגפט. המדען יצא למלחמה כשהיה בן 87 ובחזית ירה בחיילים גרמנים ברובה צלפים.
הפקה.
צילומי הסדרה נערכו בבלארוס, במינסק ובמחוז מינסק.
ויליאם אורביט
ויליאם מארק ויינרייט (באנגלית William Mark Wainwright; נולד ב-16 בדצמבר 1956) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק מוזיקלי בריטי, שנמכרו למעלה מ-200 מיליון הקלטות ברחבי העולם אליהן היה לו קשר בין אם כמפיק שלהן או ככותב שלהן.
בנוסף לכך, זכה בפרסי גראמי רבים, בפרסי איבור נובלו ובפרסים אחרים בתעשיית המוזיקה.
ביוגרפיה.
אורביט (ויינרייט) גדל בשורדיץ', במזרח לונדון. הוריו היו מורים בבית ספר; הוא היה הגדול מבין שני בנים. למרות התנגדות של הוריו, הוא עזב את בית הספר בגיל 16 ועסק במשך מספר שנים בעבודות שונות בעלות שכר נמוך, תוך שהוא חיפש מוצא ליצירתיות שלו.
בערך בזמן שגר עם חברו שניסה להקים אולפן הקלטות, הוא מצא את המוצא ליכולות המוזיקלית שלו.
Torch Song.
בשנת 1980, אורביט התחבר עם לורי מאייר וגרנט גילברט כדי להקים את הלהקה האלקטרונית, Torch Song. בהתחלה, הם הוציאו הקלטות בצורה עצמאית. אותן ההקלטות נוצרו באולפן ההקלטות הביתי שלהם ובבית הספר שלהם. נוויל ברודי, שהיה מעצב הגרפי, הצטרף ללהקה למשך תקופה.
אורביט ומאייר היו אמנים חזותיים ויצרו סדרה של מגזיני אמנות בשם "The Ralph Hoover Guide". הגיליונות נמכרו בגלריות בלונדון ובמכון לאמנויות עכשוויות בקניון.
הפקות ורמיקסים.
ויליאם שיתף פעולה עם אמנים כמו פרינס, מדונה, בריטני ספירס, פינק, יו טו, קייטי מלואה, ריקי מרטין, בת' אורטון, שרה מקלכלן, קווין, ג'וי אימתני, רובי ויליאמס, אול סיינטס, קרפטוורק ושוגאבייבז. כשעבד עם בק, שניהם כתבו שיר עבור פינק, "Feel Good Time", אותו הפיק אורביט לפסקול הסרט "המלאכיות של צ'רלי". הוא הפיק את האלבום "13" של הלהקה בלר, בלונדון ורייקיאוויק, איסלנד .
אורביט יצר רמיקסים למדונה בעבר כמו " Justify My Love" ו-"Erotica", אך הוא לא פגש אותה באופן אישי עד שנת 1997. באותו הקיץ והסתיו הם כתבו יחד והפיקו את אלבומה השביעי עטור הפרסים והשבחים, Ray of Light"." את האלבום הקליטו במשך ארבעה חודשים. פרק הזמן הארוך ביותר שלקח למדונה להקליט אלבום. הוא יצא לאור ב-22 בפברואר 1998. האלבום הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים והסינגלים מתוכו כדוגמת "The Power of Good-Bye" ו-"Frozen", הפכו לשירי דגל של מדונה ולאבן דרך בפרט בקריירה של ויליאם אורביט.
בשנת 2000, המשיך אורביט את קריירת כתיבת השירים שלו והפעם באלבומה העשירי של מדונה, Music. האלבום הוקלט ב-The Factory Factory בניו יורק. בין היתר, כתב וביצע עמה את השיר "Beautiful Stranger". בהמשך, השניים חברו שוב במהלך הוצאת האלבום MDNA, בשנת 2012. מדונה כתבה והפיקה שישה קטעים באלבום. כמו כן, השיר "Masterpiece" זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
טליה מירון-שץ