ב-28 באוגוסט תקפו הגרמנים את אנטוורפן. אז כבר החלו להגיע לבלגיה כוחות מחיל המשלוח הבריטי, אולם הללו היו מעטים ולא יכלו להושיע את העיר. הכוחות הבלגים נדחקו עוד ועוד לכיוון החוף ולכיוון הגבול ההולנדי. הגרמנים הפגיזו את המבצרים הבלגיים המיושנים מהאוויר ומהיבשה, וב-10 באוקטובר העיר נכנעה. המלך נסוג עם צבאו על גדות נהר האיזר (Yser).
צרפת.
הכנף הימנית של הצבא הגרמני החלה לנוע אל תוך צרפת דרך הגבול הבלגי-צרפתי. הכנף הורכבה מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק, הארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב והארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן. המרכז הורכב מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג, הארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הכנף השמאלית נעה דרך הגבול הגרמני-צרפתי, היא כללה את הארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, והארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. ארמיית הצפון בפיקוד מקס פון בהן, נפרשה בחופי גרמניה במטרה להגן עליה מפני פלישה ימית.
הצרפתים והבריטים ביצעו נסיגה מסודרת, והגרמנים התקדמו במהירות בצרפת וכבר הגיעו למרחק של כמה עשרות קילומטרים מפריז. אולם אז בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים, נעו הארמיות הראשונה והשנייה לכיוון דרום-מזרח, תנועה שניתקה אותן משאר הכוחות. הצרפתים והבריטים פתחו בהתקפה שזכתה לכינוי הקרב הראשון על המארן, והיא הסתיימה בניצחון גדול לבריטים והצרפתים. מולטקה הורה לכנף הימנית לסגת מהמארן אל נהר האן. הצרפתים פתחו במרדף, אולם הגרמנים היו מהירים יותר והספיקו להגיע עד האן ולקבוע בו עמדות, המערכה הפכה למלחמת חפירות. הבריטים והצרפתים חצו את האן, אולם אז הגיעה הארמייה השביעית וסתמה את הפער שבין הארמייה הראשונה והשנייה. כתוצאה מכך נהדפה ההתקפה. המלחמה לבשה צורה של מלחמת חפירות, במסגרתה שני הצדדים היו מתחפרים בעמדותיהם זמן ארוך ולעיתים תוקפים תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
התבוסה במארן מוטטה את עצביו הרעועים של מולטקה, וב-14 בספטמבר שליח של הקיסר הודיע לו שהוא מפוטר מתפקידו, רשמית בגלל מצבו הבריאותי. הוא הוחלף בתפקידו באריך פון פאלקנהיין. עם זאת, דבר פיטוריו לא פורסם בציבור במשך מספר חודשים. פאלקנהיין האמין כי ייתכן שלא ניתן יהיה להגיע לפריצת דרך מהירה כפי שהגרמנים קיוו בתחילת המלחמה, ומשום כך התמקד בהסבת אבדות כבדות לצרפתים אשר יגרמו להם להיכנע, או כפי שניסח זאת: "לגרום לצרפת לדמם עד לבה". כפועל יוצא של תוכנית זו הוא אימץ שתי אסטרטגיות: הראשונה הייתה , כדי לנתק את מדינות ההסכמה מאספקת הציוד מעבר לים, והתקפות ממוקדות מרובות נפגעים נגד החיילים הצרפתים. במטרה להסב את מרב הנפגעים, הוא תכנן לתקוף במקום שממנו הצרפתים לא יוכלו לסגת, הן מסיבות של זניחת עמדות אסטרטגיות והן מסיבות של גאווה לאומית, ובכך קיווה לכלוא אותם. העיירה ורדן נבחרה לשם כך משום שהייתה מעוז חשוב מוקף בטבעת של מבצרים אשר שכן בסמוך לקו החזית הגרמני ומשום ששמרה של הדרך הישירה לפריז. קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916, עם הפגזה ארטילרית גרמנית כבדה, שלאחריה התקדם הצבא הגרמני לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה. למרות ההתקדמות הגרמנית האיטית וכיבוש מצודת דואומון, הכוחות הגרמניים לא הצליחו לכבוש את ורדן עצמה, ואף מטרתה העיקרית של המתקפה, לגרום לצבא הצרפתי "לדמם למוות", נכשלה אף היא, כפי שהוכיחה כמות האבדות הנכבדת בצד הגרמני. הבריטים מצדם פתחו באביב 1916, בהתקפה נרחבת שזכתה לכינוי הקרב על הסום, במטרה לשבור את העמדות הגרמניות. הגרמנים לחמו היטב, וכמות האבדות הבריטיות הייתה בלתי נתפסת, עם זאת גם הגרמנים ספגו אבדות כבדות אך מטרת הבריטים לא הושגה, העמדות הגרמניות לא נשברו.
רוסיה.
במסגרת תוכנית שליפן, רוכזה רק ארמייה אחת על הגבול הרוסי, הארמייה השמינית בפיקוד מקסימיליאן פון פריטוויץ. ההוראות שפריטוויץ קיבל היו לא להיכנס לקרב משמעותי, ולסגת רק במקרה של השמדה כללית. הרוסים, ניצלו זאת היטב, ובלחץ מדינות ההסכמה פתחו בסדרת התקפות על הגבול הגרמני והאוסטרו-הונגרי. הארמיות הרוסיות הראשונה והשנייה, פלשו לפרוסיה המזרחית ב-12 באוגוסט. התוכנית הייתה ששתי הארמיות יאגפו את הארמייה השמינית מצפון ומדרום וישמידו אותה. מפקד הקורפוס הגרמני הראשון, הרמן פון פרנסואה, התנגד לתוכניתו של פריטוויץ לבצע נסיגה, ותקף עם הקורפוס שלו את הארמייה הראשונה בקרב שטלופנן. הרוסים הופתעו, אולם מהר מאוד השיבו מלחמה ושלחו את הארמייה כולה מול כוחותיו של פרנסואה. פרנסואה נסוג, אולם הקרב נחשב לניצחון גרמני למרות זאת עקב האבדות הכבדות של הצבא הרוסי במהלכו. ההצלחה הזאת, שכנעה את פריטוויץ לנקוט קו אגרסיבי יותר, וב-20 באוגוסט, פתחו הגרמנים בקרב גומבינן. הקרב נראה בתחילה כניצחון גרמני, אולם בהמשך נאלצו הגרמנים לסגת כשהם מותירים מאחור 6,000 חיילים גרמנים שבויים.
בעקבות הכישלון, נתקף פריטוויץ בפאניקה. סגנו מקס הופמן, הציע לו תוכנית שהייתה יכולה על פי דעתו להשמיד את הצבא הרוסי, אולם פריטוויץ לא הסכים לשמוע על כך והורה על נסיגה ועל נטישת פרוסיה המזרחית. מולטקה מיהר להחליף אותו בגנרל הוותיק (שכבר פרש), פאול פון הינדנבורג, ובאריך לודנדורף שהוכיח את יכולותיו במהלך המערכה בבלגיה. השניים קיבלו את תוכניותיו של הופמן, והארמייה השמינית הותירה אך מסך הסוואה מול הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף, בעוד עיקר הכוחות כיתרו את הארמייה הראשונה בפיקודו שלאלכסנדר סמסונוב. קרב טננברג, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ, בהשמדת הארמייה השנייה, ובהתאבדותו של סמסונוב. לאחר מכן התפנו הגרמנים לטפל בכוחות הארמייה הראשונה. חלק מכוחות הארמייה כבר נעו לכיוון טננברג כדי לחבור אל הארמייה השנייה (שכאמור כבר הושמדה), הדבר יצר פער בין כוחות הארמייה הראשונה. הרוסים השתמשו בתשדורות לא מוצפנות, מה שאפשר לגרמנים לדעת על כל תנועה שלהם. ב-7 בספטמבר פתח הינדנבורג בהתקפה באזור האגמים המזוריים, שהתפתחה לקרב שכונה הקרב הראשון על האגמים המזוריים. כמו קודמו, גם קרב זה הסתיים בניצחון גרמני מזהיר שביסס את מעמדם של הינדנבורג ולודנדורף כמושיעי גרמניה.
שלא כמו הגרמנים, האוסטרו-הונגרים נחלו תבוסות משפילות מול הצבא הרוסי בקרב גליציה, ובלית ברירה נאלצו הגרמנים להקים ארמייה חדשה, הארמייה התשיעית, כדי להושיע את האוסטרים. הינדנבורג מונה כמפקד הארמייה. ב-29 בספטמבר 1914 הוא פתח במתקפה, ולמחרת הצטרפה אליו גם הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בפיקוד ויקטור דנקל. ב-9 באוקטובר הגיעו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים אל נהר הוויסלה. הקרב על הוויסלה הסתיים בניצחון רוסי, והרוסים התכוננו להמשיך במתקפה בכיוון שלזיה שהייתה מרכז תעשייתי חשוב. הגרמנים תקפו אותם ליד לודז' (קרב לודז') ואילצו אותם לסגת במקצת עד מזרחית לוורשה. מזג אוויר גרוע גרם להפסקת הפעילות המלחמתית למספר חודשים. בשל לחצו של הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף, לחץ על פאלקנהיין להקצות לו כוחות גרמניים לצורך גירוש הרוסים מגליציה. פאלקנהיין סירב בהתחלה, אולם לאחר מכן השתכנע והורה לגנרל אוגוסט פון מקנזן לפתוח במתקפה עם הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית. ב-1 במאי 1915 נפתחה מתקפת גורליצה-טרנוב אשר זכתה להצלחה מסחררת, וביולי של אותה שנה פתחו הרוסים בנסיגה מבוהלת מגליציה שזכתה לכינוי "הנסיגה הגדולה".
החזית הבלקנית.
לא רק בחזית המזרחית התאכזבו הגרמנים מהאוסטרים. אלו האחרונים גם נכשלו כישלון מוחץ בטיפול בממלכת סרביה שלוש פלישות אוסטריות לתחומי סרביה נהדפו, והאוסטרים ספגו אבדות כבדות. קצינים גרמנים נהגו לומר במרמור שהאוסטרים אינם בעלי ברית, אלא פגר מת, שהם הגרמנים כבולים אליו. ב-7 באוקטובר 1915 פתחה הארמייה הגרמנית ה-11 בשיתוף פעולה עם הארמייה האוסטרו הונגרית השלישית בפלישה לסרביה. במקביל נכנסה גם ממלכת בולגריה למלחמה ופלשה לסרביה, ותוך זמן קצר נאלצו הסרבים להתחנן לעזרה מבני בריתם. ראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס, שצידד במדינות ההסכמה, הציע לסרבים שימוש בנמל סלוניקי. צרפת ובריטניה ניסו להשפיע על ממלכת רומניה להיכנס למלחמה לצדן, הן כהיענות לבקשת הסרבים והן כדי לבודד את האימפריה העות'מאנית. כוח חלוץ צבאי אנגלו-צרפתי בפיקודו של הגנרל מוריס סראי נחת בחופי סלוניקי ב-5 באוקטובר 1915 ומיהר לנוע צפונה לגבולות סרביה. הכוחות הגיעו באיחור והיו קטנים מדי מאחר שהצבא היווני לא שלח כוחות עזר.
הסרבים לא יכלו לעמוד במתקפה המשולבת הגרמנית-בולגרית בשתי חזיתות והמערכה על סרביה הוכרעה. הסרבים החלו בנסיגה עם מרבית צבאם, הנהגתם הפוליטית ועשרות אלפי פליטים דרך אלבניה לאי קורפו, עניין שאילץ את הכוח האנגלו-צרפתי לסגת לכיוון סלוניקי ולייצב קו מגננה סביב העיר. ב-2 בדצמבר 1915 נפלה בלגרד ללא קרב בידי הארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית, וב-25 בדצמבר נכבשה מונטנגרו. 90,000 סרבים נהרגו בקרבות וכ-70,000 נפלו בשבי. לאי קורפו הגיעו כ-125,000 סרבים. קווי הרכבת בין ברלין לאיסטנבול היו כעת ישירים ובשליטה מלאה של מעצמות המרכז. בינואר 1916 החילו האוסטרו-הונגרים משטר צבאי בסרביה ובמונטנגרו והפעילו יחידות ז'נדרמריה להשלטת סדר.
מרצ'ינקנץ
מרצ'ינקנץ (בליטאית: Marcinkonys, מרצינקוניס; בפולנית: Marcinkańce, מרצ'ינקנצה) הוא כפר במחוז אליטא שבדרום ליטא, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר משנת 1637, עת היה מתחם מבוצר. צמיחתו של היישוב החלה לאחר חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-סנקט פטרבורג בשנת 1864.