סיומו של מסע הצלב השישי פתח מלחמת אזרחים בין מפלגת האצילים המקומית בראשות משפחת איבלין לבין נציגי הקיסר ה"לומברדים", המאבק השתולל הן בארץ ישראל והן בקפריסין כאשר המסדרים הצבאיים והקומונות הימיות האיטלקיות לוקחות בו חלק פעיל וידוע כמלחמת הלנגוברדים, במהלכו של העימות לא הצליחו הצדדים להגיע לכלל הכרעה ומאזן הכוח התנדנד מצד לצד.
בסופו של דבר תומכיו של פרדריך הובסו במאבק בשנת 1233, על אף שהוא נמשך זמן רב יותר בממלכת ירושלים ובאימפריה הרומית הקדושה. משפחת איבלין המשיכה לשלוט באי עד שנת 1268, אז איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.
לאחר מכן הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, דבר שהביא לחיכוכים בינה לבין סוחרים איטלקים. במהלך המאה ה-14 הלכה והתחזקה השפעתה של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי. ב-1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצה המלכה האחרונה, קתרין קורנרו למכור את האי לוונציה ב-1489, שהקימו את 'הרפובליקה של ונציה' על האי. ונציה השתמשה באי כנקודת מסחר חשובה. בתקופה זו נבנתה החומה הוונציאנית של ניקוסיה. לאורך תקופה זו נחלקה האוכלוסייה בין עילית שלטת קתולית, ורוב העם שהיה יווני-אורתודוקסי. במשך כל התקופה הוונציאנית הייתה קפריסין נתונה להתקפות בלתי פוסקות מצד האימפריה העות'מאנית הצעירה, עד שלבסוף נכבשה בשנת 1571. 20,000 מתושבי ניקוסיה הוצאו להורג, וכל הכנסיות ומבני הציבור נבזזו. בכך בא הקץ לשליטת הקתולים באי.
קפריסין תחת שלטון האימפריה העותמאנית.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1832), העם היווני נאבק לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית ששלטה אז ביוון. מספר יוונים-קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי. 486 מורדים יווניים-קפריסאים הוצאו להורג ב-9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים. ארבעה בישופים, ואזרחים בולטים רבים אחרים, נערפו בכיכר המרכזית של ניקוסיה, בעוד הארכיבישוף קיפריאנוס נתלה. פעולות אלו גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי-יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד"). קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזו הפכה עצמאית ב-1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
קפריסין הבריטית.
השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, אף על פי שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של בריטניה באי.
תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עליה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני-קפריסאי של ה'אנוסיס' (איחוד עם יוון).
בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העותמאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
בין השנים 1955 עד 1959 הקימו יוונים-קפריסאים לאומנים (בראשות גאורגיוס גריבס) את ארגון אאוקה שנאבק למען קבלת עצמאות לאי מבריטניה ואיחודו עם יוון. הקמפיין אמנם לא גרם לאיחוד האי בסופו של דבר, אך הוא הביא להקמת רפובליקה עצמאית, שנקראה 'הרפובליקה של קפריסין', בשנת 1960.
קפריסין העצמאית.
החוקה שנוצרה עם ייסוד הרפובליקה ב-1960, קבעה צורת שלטון בה קיימת הפרדת רשויות וחלוקה של הכח. לפי החוקה - שבה נעשו ויתורים עבור המיעוט הקפריסאי הטורקי - סגן הנשיא, ולפחות 30% מחברי הפרלמנט יהיו טורקים-קפריסאים (בערך על פי חלקם באוכלוסייה). הארכיבישוף מקאריוס היווני (שהיה היוזם של הצעת פשרה זו) יהיה הנשיא ופאדיל קוצ'וק הטורקי יהיה סגן הנשיא. אחד הסעיפים בחוקה זו דרש יצירת רשויות מקומיות נפרדות, כך שהן הקפריסאים היוונים והן הטורקים יוכלו לנהל את העיריות בערים הגדולות.
השקט באי העצמאי לא החזיק הרבה זמן, וסכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום. כוחות אלה נמצאים במקום עד היום. בשנת 1974, יוונים-קפריסאים ביצעו הפיכה צבאית בתמיכת החונטה הצבאית ביוון, במטרה להביא לסיפוח היווני. בעקבות זאת טורקיה פלשה אל החלק הצפוני של האי והשתלטה עליו, בטענה שהיא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין, כוחות צבא טורקים נותרו במקום גם לאחר הפסקת האש בין הצדדים, ולמעשה נמצאים שם עד היום.
האלימות הבין-קהילתית, ההפיכה, ולאחר מכן פלישת טורקיה לאי הובילו לעקירתם של מאות אלפי קפריסאים מבתיהם. בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם קבעו כי פליטים קפריסאים-יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי.
דה-פקטו, מדינת צפון קפריסין הוכרזה כבר בשנת 1975, ונקראה בשם 'המדינה הטורקית המאוחדת של צפון קפריסין'. השם שונה למתכונתו הנוכחית, 'הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין', ב-15 בנובמבר 1983. מדינה זו אינה מוכרת על ידי האו"ם או מדינה כלשהי מלבד טורקיה, ותושביה נחשבים כתושבי קפריסין המאוחדת. על פי המשפט הבינלאומי, רפובליקת קפריסין (דהיינו המדינה המקורית) זכאית לריבונות מלאה באי, כפי שהיה עד 1974.
במשך שנים רבות התנהל משא ומתן לאיחוד האי, אך ללא הצלחה. בשנת 2002 החל מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, בסבב מחודש של שיחות, בניסיון להגיע לאיחוד חוזר של האי. בשנת 2004, אחרי דיונים ארוכים בין שני הצדדים, נוצרה התוכנית לאיחוד האי. התוכנית נתמכה על ידי האו"ם, האיחוד האירופי וארצות הברית, אך בתוך שני הצדדים החלו מיד קמפיינים לדחיית התוכנית. בסופו של דבר נערכו משאלי עם בשני הצדדים. תוצאת המשאל הייתה שרוב הטורקים-קפריסאים קיבלו את התוכנית, בעוד שתושבי קפריסין היוונים דחו אותה ברוב גדול.
בשנת 2004 קפריסין הפכה לחברה באיחוד האירופי, היא אימצה את האירו כמטבע באי בשנת 2008, בהחליפה את הלירה הקפריסאית. צפון קפריסין לעומתה המשיכה להשתמש בלירה הטורקית, ומאז 2008, ב"לירה הטורקית החדשה".
במהלך העשור השני של המאה ה-21 כשלו כמה שיחות שלום בין הצדדים. בשנת 2021, נשיא טורקיה תמך בפיצול האי. תמיכה זו ושינוי הסטטוס קוו בורושה, אתר הנופש הנטוש, גררו גינוי בינלאומי.
אנתוני הד
אנתוני סטיוארט הד (באנגלית: Anthony Stewart Head; נולד ב-20 בפברואר 1954) הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי. התפרסם לראשונה בפרסומת לקפה נסטלה. הוא מוכר מתפקידיו כרופרט ג'יילס בסדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים", אות'ר פנדרגון בסדרה "מרלין", ראש הממשלה בסדרה הקומית "הממלכה הקטנה" וכן כהרק שיפרייט בקומדיה המשודרת "Cabin Pressure" של רדיו 4 של ה-BBC.
ביוגרפיה.
הד נולד בקמדן טאון שבלונדון. אביו היה סיפילד לורנס סטיוארט מארי הד (1919–2009), במאי סרטים דוקומנטריים ומייסד חברת ההפקות "Verity Films". אמו הייתה השחקנית הלן שינגלר . הוריו נישאו בווטפורד בשנת 1944. אחיו הבכור הוא השחקן והזמר מארי הד . שני האחים גילמו את פרדי טרמפר במחזמר "Chess" בתיאטרון הנסיך אדוארד בלונדון. מארי היה חלק מצוות השחקנים המקורי ב-1986 ואנתוני שיחק בצוות השחקנים האחרון בשנת 1989.
הד למד בבית הספר "סנבורי גרמר סקול" ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
בראיון משנת 2013 אמר בתשובה לשאלה מדוע בחר בקריירת משחק "כשזה בתוך המשפחה, זאת אפשרות, זה קיים. זה לא לקפוץ ולהגיד 'אני רוצה לשחק'. כשהייתי בן שש השתתפתי במופע שארגנו חברים של אמי, ושיחקתי את המלך ב'בגדי המלך החדשים'. אני זוכר שחשבתי 'זה מה שאני רוצה לעשות'."
תפקיד הבכורה שלו היה במחזמר "Godspell", שהוביל לתפקידים בטלוויזיה ברשת ה-BBC וגם ברשת ITV. אחת מהופעותיו הראשונות הייתה בסדרה של ITV "אויב על סף ביתי" שרצה מ-1978 ועד 1980. בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים סיפק קולות רקע ללהקת "רד בוקס". בסוף שנות השמונים הופיע בסדרה של תריסר פרסומות לקפה "Nescafé Gold Blend" יחד עם שרון מוהן . בזכות פרסומות אלו שהיו בסגנון אופרת סבון זכה הד להכרה רחבה. בנוסף זכה להכרה כשהשתתף בסדרה הקומית לילדים "Woof!".
בשנים 1990–1991 שיחק הד בתפקיד פרנק נ'פורטר (הטרנסווסטיט הטרנסילבני) בהפקת הווסט אנד של "מופע האימים של רוקי" שעלה בתיאטרון פיקדילי בלונדון, לצדו של קרייג פרגוסון בתפקיד בראד מייג'ורס. ב-1991 יצא הביצוע שלו לסינגל "Sweet Transvestite" בחברת התקליטים קריסליס רקורדס. הוא גילם את אותה דמות פעם נוספת ב-1995 בתיאטרון הדוכס מיורק בלונדון, ב-3 במאי 2006 במופע מחווה בתיאטרון רויאל קורט וב-14 באוקטובר 2000 בהפקה בבית מלון וקזינו "הרד רוק" שבלאס וגאס בנבדה.