באוגוסט 1944, מונה למנהל אזור השליטה של הוואפן אס אס בהונגריה. בדצמבר של אותה שנה, החליף את קרל-גוסטב זאוברצווייג בפיקוד על קורפוס אס אס הררי התשיעי שכותר בידי הצבא האדום באזור בודפשט (המצור על בודפשט). לפיקודו של פפר-וילדנברוך הוכפפו גם כל שאר היחידות הגרמניות בבודפשט ובסביבותיה. החלטה שנחשבה לגרועה בהתחשב בכך שפפר-וילדנברוך התנסה עד לאותה עת בעיקר בפיקוד על יחידות משטרה, והיה פחות מנוסה בפיקוד על כוחות קרביים. ב-1 בינואר 1945, הארמייה השישית תחת פיקודו של הרמן באלק פתחה במבצע קונרד במטרה לשחרר את הקורפוס, כשהיא זוכה להצלחות ומתקדמת באופן מוצלח לשבירת האויב. התקדמות הכוח נבלמה לבסוף רק 28 ק"מ מהעיר. ב-11 בינואר 1945 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל. בהמשך החודש נעשו עוד שני ניסיונות לשבירת הצבא האדום וכיבוש בודפשט, אך למרות הצלחות נקודתיות נכשלו הכוחות הגרמנים. לקראת סוף ינואר כבר נלכדו הגרמנים וההונגרים בתוך כיס בגודל של קילומטר אחד. ב-1 בפברואר הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו, וב-11 בפברואר קיבל הקורפוס שלו פקודה לנסות לפרוץ החוצה. אולם רק 170 מאנשי האס אס הצליחו להגיע אל הקווים הגרמניים. ב-12 בפברואר נפצע קשה, ונלקח בשבי הכוחות הסובייטיים.
אחריתו.
הוא נשפט בפני בית דין סובייטי בגין פשעי מלחמה, ונגזרו עליו 25 שנות מאסר. עם זאת, בשנת 1955 בעקבות הסכם בין קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר וראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין, שוחרר פפר-וילדנברוך יחד עם עוד 10,000 אסירים נוספים. הוא מצא את מותו בתאונת דרכים בבילפלד ב-29 בינואר 1971.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר העשירית (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית (ורמאכט)
בית האילמת
בית האילמת (באנגלית: The Mute's House) הוא סרט קולנוע קצר המציג בניין בעיר העתיקה של חברון אשר ננטש על ידי תושביו הפלסטינים, למעט אשה חירשת שנשארה להתגורר בו עם בנה היחיד בן ה-8, יוסף. הסרט מציג את האינטראקציה שנוצרה ביניהם, באמצעות שפת סימנים, ואת נקודת מבטו של הבן אשר נע בין אזור הישוב היהודי בחברון, בו נמצא הבניין, לבין החלק שבשליטת הרשות הפלסטינית. הסרט הוא פרויקט גמר של תמר קיי בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. הסרט הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
אלמז-אנטיי
אלמז-אנטיי (רוסית: ОАО "Концерн ВКО "Алмаз-Антей) הוא תאגיד תעשייה רוסי לייצור נשק בבעלות המדינה, תוצאה של מיזוג תאגיד אנטיי ו-NPO Almaz, שאיחד ב-2002 חלק מהמפעלים הצבאיים הלאומיים, ובפרט, מפתחי מערכות הגנה נגד מטוסים.
הארגון שבסיסו במוסקבה, היה בשנת 2014 קבלן ההגנה ה-11 בעולם בגודלו מבחינת הכנסות ונחשב לתאגיד התעשייה הצבאית הגדול מסוגו ברוסיה. ב-2013, לאלמז-אנטיי היו מכירות נשק בשווי 8.33 מיליארד דולר, והוא מעסיק מעל 98,000 עובדים.
התאגיד הוקם ב-23 באפריל 2002 ממיזוגן של תאגיד אנטיי, NPO Almaz וחברות נוספות בתחום פיתוח מערכות נ"מ. בשנת 2004 החל להיקרא תאגיד מערכות ההגנה האווירית אלמז-אנטיי (ОАО Концерн ПВО Алмаз-Антей) ובאוגוסט 2004 נכלל ברשימת חברות התעשייה האסטרטגיות. בשנים 2014-2015, הוכנס התאגיד לרשימת הסנקציות של ארצות הברית בעקבות סיפוח חצי האי קרים. בפברואר 2015 שינתה החברה את שמה והפכה לתאגיד הגנת האוויר והחלל אלמז-אנטיי (Концерн воздушно-космической обороны Алмаз-Антей).
100% ממניות התאגיד נמצאות בבעלות המדינה, באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה (Федеральное агентство по управлению государственным имуществом).
כדורגל.
החברה מעניקת חסות למועדון הכדורגל אלמז-אנטיי מהעיר סנקט פטרבורג המתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה מעונת 2020/2021 (FCAlmaz-Antey.ru).
הדיוויזיה התשיעית (ורמאכט)
הדיוויזיה התשיעית (בגרמנית: 9. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית, שלחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים.
היסטוריה.
הדיוויזיה התשיעית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בגיסן, והועמדה תחת פיקוד אריך ליבקה. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן נשארה בצפון צרפת כחיל כיבוש. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולחמה עמה בקרב קייב וקרב אומן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה הדרומית, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ואף השתתפה בקרב על קווקז. בשנת 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, ואף השתתפה במבצע יאשי-קישינב שבו ספגה אבדות כבדות.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית.
ב-13 באוקטובר 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית בדנמרק, על בסיס הדיוויזיה התשיעית. בדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, ולחמה בקרב הארדנים כחלק מהארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בגרמניה, ובסוף המלחמה נכנעו בפרנקוניה שרידי הדיוויזיה לאמריקנים.
מאיר גאני
מאיר גאני (שבט ת"ר - כ' ניסן תרצ"א) היה סוחר יהודי יווני מראשוני המתיישבים היהודיים ברובע הנוצרי בירושלים.
תולדות חייו.
היה סוחר ידוע ומצליח ביוון, בשנת 1880 עלה לארץ עם אשתו ושלוש בנותיו (שני בנים נפטרו בגיל צעיר עוד ביוון) והתיישב בירושלים.
בתחילה גרה משפחת גאני באחת החצרות ברובע היהודי אבל הצפיפות, הסימטאות החשוכות והליכלוך גרמו להם לחפש מקום טוב יותר.
בזכות קשריו עם הקהילה היוונית הנוצרית בירושלים הצליח לרכוש ביחד עם כמה משפחות נוספות חצר בשוק החדש במוריסטן, (רחוב הנוצרים, אזור שבו בתקופות מסיימות היה אסור ליהודים אפילו לעבור) המקום הפך במהרה למרכז יהודי באזור ואל בית הכנסת שנפתח בקומה השלישית בחצר וניקרא על שמו, "בית הכנסת של סניור גאני" היו מתקבצים אליו יהודים מהסביבה ואורחים מבית המלון היהודי הסמוך.
מאיר גאני הפך לדמות מרכזית בקהילה בירושלים ובבית הכנסת שלו התארח גם הנציב הבריטי הרברט סמואל שלכבודו השאיל סניור גאני מאת ידידו הטוב, האפטריארך היוני, כיסא משובץ באבנים יקרות, ושטיחים נאים, כדי לקשט בהם את בית הכנסת.
הוא סייע בקשריו עם הכנסייה היוונית ברכישת אדמות השכונה רחביה עבור קק"ל, יזם הוצאת ספרי קודש והיה שותף בתמיכה וסיוע לעניי העיר הספרדיים.
המאורעות שהתרחשו בארץ ישראל והעיר העתיקה בשנים 1920-1,1929 השאירו את חותמם גם עסקיו וביתו של מאיר גאני, אך נזקיו היו פחותים כיוון שהיה מיודד עם בני הקהילה הנוצרית ברובע, אך המאורעות של 1936 ושנת 1939 גרמו לבני המשפחה להתגורר מחוץ לחומות העיר העתיקה חלקם עברו לשכונת ימין משה
לאחר המאורעות בשנת 1936 השכיר את חצרו וביתו לחבר נוצרי שהבטיח כי בקומת בית הכנסת לא תהפוך לחדר מגורים, הבטחה זאת קוימה כשחזרו בני המשפחה לבקר בבית לאחר מלחמת ששת הימים.
אגדה מפורסמת שהייתה מסופרת בין זקני העיר, כי בעת שהיה נסיך עדיין, המלך גורג החמישי, ביקר באופן לא רשמי בישראל והתארח בליל הסדר בביתו של מאיר גאני לסעודת החג ולקריאת האגדה.
על שמו כיכר בשכונת רמת שרת בירושלים.
עין התכלת
טומבולו
טוֹמְבּוֹלוֹ (מאיטלקית: Tombolo בעקבות הלטינית: "tumulus" שפירושו "תלולית", ברבים, טומבולי) היא רצועת יבשה שמחברת בין אי ליבשה. אי המקושר באמצעות טומבולו נקרא "אי לכוד". בין מספר רצועות טומבולו נוצרות לגונות, אשר אם הן ללא מוצא לים יכולות להתמלא בסחף ולהרחיב את הטומבולי לכדי רצועת יבשה רחבה.
היווצרות.
כאשר קיים אי קרוב לחוף, פעולת הגלים בתווך שבינו ובין היבשה תהיה חלשה יחסית. אם כמות הסחף המושקעת בתווך תהיה גבוהה מכמות החומר המוסר על ידי פעולת הגלים יצטבר במשך הזמן סחף שיצור שרטון חולי ההולך ומתרחב שיחבר בסופו של דבר בין האי לבין החוף היבשתי.
טומבולו יכול להיווצר גם בין קו החוף לבין מבנים מלאכותיים כגון שוברי גלים ומתקני נמל, כפי שאירע בחוף תל ברוך בתל אביב, למשל.
יחסים כמותיים שיביאו להיווצרות טומבולו או ימנעו זאת בעקבות הקמת שוברי גלים בחופי רחצה.
כאשר היחס בין אורך שובר הגלים למרחקו מקו המים בחוף קטן מ-0.6 עד 0.7 (כלומר אורך השובר חלקי המרחק מן החוף מביא ליחס הזה), לא ייווצר טומבולו, כי אם רצועת חול (שרטון חולי) מכיוון קו המים לשובר הגלים שאינה מגיעה עדיו.
כאשר היחס האמור, עולה על 0.9 או 1.0 (כלומר אורך שובר הגלים דומה באורכו, או אפילו ארוך יותר, ממרחקו לקו המים בחוף), הרי שייווצר טומבולו שלם דהיינו, חיבור הסרטון החולי אל שובר הגלים.
עם זאת, ייתכנו משתנים נוספים שישפיעו על הנ"ל.
הדיוויזיה ה-297 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-297 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בסרביה ובקרואטיה עד סוף המלחמה.
היסטוריה.
הקמה ראשונה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1940, והועמדה תחת פיקוד מקס פפר. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ולחמה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-55 שהיה חלק מהארמייה ה-17, ובנובמבר הועברה הדיוויזיה לארמייה השישית, כחלק מהקורפוס ה-11, ה-55, וה-51 לסירוגין.