אי שביעות רצון בחברה הגאורגית השתקף בעקיפין במאבק מר בין הבולשביקים על הדרך להשגת שינוי פני החברה מבחינה סוציאלית ופוליטית. בעלי הקו הנוקשה, בהנהגת סרגו אורדז'וניקידזה, ראש הוועדה האזורית של עבר-הקווקז (זאיקריקום) של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ויוסיף סטלין, קומיסר העם, פתח בסדרת צעדים שאיימו בחיסול שאריות הממשל העצמי הגאורגי. התנגדו להם קבוצת בולשביקים, שתוארו על ידי יריביהם "סוטים לאומיים", והונהגו על ידי פיליפ מחרדזה ובודו מדיבאני, שתמכו בסובלנות כלפי האופוזיציה המנשביקית, דמוקרטיה גדולה בתוך המפלגה, גישה מתונה כלפי הרפורמה של האדמות, ומעל לכל, קראה לאוטונומיה גדולה יותר ממוסקבה והתנגדה בעקשנות לפרויקט הסטליני של איחוד כל שלוש הרפובליקות של עבר-הקווקז כלכלית ופוליטית. המשבר ידוע בשם "הפרשה הגאורגית" שהתמשכה לאורך 1922 והסתיימה בניצחון בעלי הקו הנוקשה. כתוצאה מכך, גאורגיה הוכרחה להתאחד עם הרפובליקות של ארמניה ואזרבייג'ן לתוך הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, החלטה שהפיחה רוח חזקה בגאווה הלאומית הגאורגית. עם הכנעת "הסטיה הלאומית", מדיניות הבולשביקים הפכה לאגרסיבית יותר; כל מיני אופוזיציות דוכאות בקפדנות; אותן מפלגות אשר עדיין שמרו על מעמד חוקי הוכרחו להכריז על התפרקותן ולהכריז על נאמנותם הרשמית לשלטונות הסובייטים בין אפריל 1922 ועד לאוקטובר 1923. אלה שהמשיכו לפעול עשו זאת במסגרת ארגונים מחתרתיים. הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית אף היא נרדפה; מעל ל-1,500 כנסיות ומנזרים נסגרו או נהרסו ומספר כמרים נאסרו, כולל הפטריאך הקתולי אמברוסי שנאסר וניסה לשלוח מכתב מחאה לועידת גנואה משנת 1922 שמתאר את התנאים שבהם התגוררו הגאורגים לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ושטח את תחינתו ל"עזרת העולם הנאור".
הכנות.
במהלך הפלישה הסובייטית, חלק מהכוחות הגאורגים המובסים נסוגו לתוך ההרים והתארגנו למספר קבוצות פרטיזניות. משנת 1921 ועד ל-1922 התנהלה לוחמת גרילה במספר מחוזות גאורגים. במאי 1921, שוכני ההרים של סוואנתי בצפון-מערב גאורגיה, בהנהגתו של מוססטרו דדשקליאני, נסטור גרדפחדזה ובידזניה פירוואלי, הצטרך למרידה. לאחר התנגדות של שישה חודשים, המרד דוכא ומנהיגיו חוסלו. בתחילת 1922, התעורר מרידה נוספת כנגד השלטון הסובייטי בחבסורתי, הררי נוסף, שבצפון גאורגיה. יחידות סובייטיות, תוך שימוש במטוסים, עצרה את המרידה מלהתפשט, אבל לא יכלה להכריע אותה לגמרי. קולונל ככוצה צ'ולוקאשווילי, שהנהיג את המרד, הצליח להימלט לצ'צ'ניה הסמוכה, ומשם היה מבצע חדירות לגאורגיה. פעולות אלה מנעו את השליטה הסובייטית המוחלטת על האזורים ההרריים בצפון-מזרח גאורגיה.
עדיין המרידות היו מקומיות וספונטניות ולא משך אליו מסה גדולה. בשנים 1922 - 1923, 33 מתוך 57 קבוצות גרילה התפרקו או נכנעו לסובייטים. מצב זה אילץ את כל המפלגות האופוזיציוניות האנטי-סובייטיות והמחתרתיות העיקריות לחפש שיתוף פעולה חזק יותר. המשא ומתן התנהל בעצלתיים ונמשך עד לאמצע 1922 זמן בו המנשביקים השיגו הסכם עם יריביהם הרשמיים הדמוקרטים הלאומיים וקבוצות פוליטיות אחרות, במטרה לתאם את מאמציהם כנגד הבולשביקים. זמן קצר לאחר מכן, המפלגות האופוזיציוניות התארגנו לתנועת מחתרת הידועה בשם הועדה לעצמאות גאורגיה או ה"דמקום" (דמוֹקידוּלֶבּיס קוֹמיטי, הוועדה לעצמאות). ועדה זו נתמכה על ידי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות. הדמקום החל בהכנות למרד כללי בגאורגיה. הארגון הקים "מרכז צבאי" ומינה את גנרל ספירידון צ'בצ'בדזה למפקד בפועל של הכוחות המורדים. מספר חברים של הממשלה המנשביקית לשעבר חזרו בחשאי מגלותם, ובכללם שר החקלאות, נואה חומריקי, והמפקד לשעבר של המשמר הלאומי של גאורגיה, וליקו ג'ור'לי. המהגרים הגאורגים באירופה עודדו את המארגנים, בתקוה שכוחות מערביים יעזרו. כמו כן הם קיוו שהמרידה הגאורגית תתפשט בקווקז, ועמים נוספים יצטרפו. אבל המשא ומתן הסודי עם הלאומנים הארמנים והאזרים לא הניבו תוצאות. וגם תוצאות השיחות היותר משמעותיות עם מנהיג המוסלמים הצ'צ'נים, עלי מיטייב, בוטלו בסופו של דבר וזאת עקב מעצרים רבים והדיכוי הסובייטי בצפון הקווקז.
הסניף הגאורגי של המשטרה החשאית הסובייטית, צ'ה קה, עם המינוי החדש של סגן המפקד לברנטי בריה ששיחק תפקיד מוביל, הצליח לחדור לארגון ולבצע מעצרים מאסיביים. האקטיביסט המנשביקי הבולט, דוד סגיראשווילי, נעצר וגורש לגרמניה באוקטובר 1922 יחד עם שישים ושניים מנשביקים אחרים. האופוזיציה הגאורגית ספגה אבדות כבדות בפברואר 1923, כאשר חמישה עשר מחברי "המרכז הצבאי" נעצרו. ביניהם היו מנהיגים ראשיים של תנועת ההתנגדות, הגנרלים, קוטה אבחזי, אלכסנדר אנדרוניקשווילי וורדן צולוקידזה. הם הוצאו להורג ב-19 במאי 1923. במרץ 1923 הצ'ה קה גילה בית דפוס מחתרתי של המנשביקים ועצר מספר חברי אופוזיציה. מנהיגי המנשביקים נואה חומריקי, בניה צ'חיע'ווישווילי, וליקו ג'ור'לי נפלו אף הם בידי הצ'ה קה, ב-9 בנובמבר 1923, 25 ביולי 1924 ו-6 באוגוסט 1924, בהתאמה.
בנסיבות אלה, חלק מהגאורגים נהיו ספקנים לגבי הצלחת המרד. המנהיג, ג'ור'לי, האיץ בפקידי הצ'ה קה לאפשר לדווח לחבריו כי תוכניתיהם נתגלו ולייעץ להם לנטוש את המרד המתוכנן, אבל הצ'ה קה סירבו. למרות זאת המסר הצליח להגיע למורדם. אבל המורדים החליטו שזה כנראה פרובוקציה של הצ'ה קה והמשיכו בתוכניותיהם לגבי המרד.
ישנן הרבה אינדיקציות לכך שהמודיעין הסובייטי, באותו שלב, הסית למרד. הצ'ה קה העסיקה סוכן סודי במעגל הסוציאלי המקומי, שדיווח בצורה מפורטת על המזימה, וגם על אי שביעות הרצון שרווחה כנגד השלטון הבולשביקי. בהדרכת סטלין, אורדז'וניקידזה ובריה ומפקדו קוונטאליאני, עודדו בפועל את המורדים להפטר מכל האופוזיציה הפוליטית, ולנקום בבולשביקים.
התפרצות המרד והתגובה.
ב-18 באוגוסט 1924, הדמקום הכינה תוכניות להתקוממות כללית ב-29 באוגוסט בשעה 2:00 לפנות בוקר, של אותה שנה. התוכנית למרד בו זמני עם השכנים נכשלו בכל זאת בגלל אי הבנה. בעיר הכורים צ'יאתורה, שבמערב גאורגיה, התפתח מרד מוקדם יותר ב-28 באוגוסט. זה למשלוח כוח סובייטי מתוגבר בכוננות. עדיין, המרד הראשון השיג הצלחה בלתי מבוטלת, וייסד ממשלה זמנית גאורגית בראשות הנסיך גיאורגי צרתלי. המרד התפשט במהירות לאזורים השכנים, וחלק גדול של מערב גאורגיה, ומספר מחוזות במזרח גאורגיה הוצאו מחוץ לשליטה סובייטית.
פיי ריי
וינה פיי ריי (באנגלית: Vina Fay Wray; 15 בספטמבר 1907 - 8 באוגוסט 2004) הייתה שחקנית קולנוע קנדית-אמריקאית. זכורה בעיקר בשל תפקידה בסרט קינג קונג (1933).
ביוגרפיה.
ריי נולדה בחווה באלברטה, קנדה, וכשהייתה בת שלוש משפחתה היגרה לארצות הברית. הוריה היו מורמונים והם חיו בארצות הברית לרוב בקהילות מורמוניות באלברטה, אריזונה וסולט לייק סיטי, בירת יוטה, לפני שהתיישבו בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החלה לשחק בקולנוע ב־1923. תחילה היו אלה סרטי ראינוע קצרים, לרוב קומדיות, בהן שתיים בבימויו של לאו מקארי. במחצית השנייה של שנות העשרים הופיעה במערבונים דלי תקציב, כמו גם בשני סרטים לצד גרי קופר: הנשיקה הראשונה והלגיון של ההרשעה (שביים ויליאם ולמן). ב־1928 כיכבה בסרטו עתיר התקציב של אריך פון שטרוהיים, מארש החתונה. הסרט היה כישלון קופתי, אך זו הייתה הפעם הראשונה בה כיכבה בתפקיד ראשי.
היא כיכבה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע אולם היא זכורה בעיקר בשל תפקידה כאן דארו, הבלונדינית היפהפייה הפוחדת מן הגורילה האימתנית בסרט ההרפתקאות קינג קונג (1933). לצורך התפקיד חבשה פאה בלונדינית מעל שיערה הכהה. באותה שנה כיכבה גם בסרטים ידועים אחרים: המשחק המסוכן ביותר, תעלומת מוזיאון השעווה (שביים מייקל קורטיז) והערפד. בהמשך הופיעה בעשרות סרטים הוליוודים, אולם הפופולריות שלה הלכה ודעכה. בין השנים 1942–1953 לא הופיעה כלל בקולנוע, אך בשנות החמישים היא שבה להופיע, בעיקר בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ריי נפטרה מסיבות טבעיות באוגוסט 2004 בדירתה במנהטן, ניו יורק, בגיל 96.
ריי הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה, כשבעלה השני היה התסריטאי רוברט ריסקין (בשנים 1942–1955), וממנו יש לה שני ילדים.
פרשת ילדי תימן
פרשת ילדי תימן היא פרשת היעלמותם של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, בין השנים 1948–1954. ברוב המקרים הילדים אושפזו במחנות עולים או בבתי חולים, להוריהם נאמר כי הם נפטרו ונקברו, אולם רבים מן ההורים ואחרים מפקפקים בכך וטוענים כי הילדים נלקחו מהם, ביוזמה מקומית או באופן ממוסד. עם זאת, לא התגלה אף מקרה שבו הילדים המדוברים נלקחו לאימוץ ללא ידיעת ההורים, או ללא שנעשו מאמצים ניכרים למצוא את ההורים. כמה רופאים ואחיות העלו חשדות שהילדים נלקחו ללא רשות.
חלק גדול מהילדים נעלמו על רקע עליית עולי תימן שהתרחשה במחצית 1949. ישראל, שנוסדה שנה קודם לכן, קלטה אז עשרות אלפי עולים מתימן באופן חפוז ומאולתר, בשל תנאי המחיה הקשים במחנות המעבר בתימן. אחוז גבוה מבין הילדים והתינוקות שהגיעו היו במצב בריאותי גרוע וחלקם סבל מתת-תזונה. בישראל התקיימו תנאים קשים, של צנע ומחסור בתשתיות רפואיות ולוגיסטיות. אלה, יחד עם קשיי שפה וזיהוי, הביאו לכך שלעיתים נותק קשר בין ילדים ואף מבוגרים לבין משפחתם, בזמן שאושפזו בבתי חולים. העדר חקיקה ראויה, נורמות מעקב אדמיניסטרטיבי, קשיי שפה ויחס מתנשא של חלק מצוותי הרפואה, הובילו במקרים רבים, לקבורה ללא ידיעת ההורים. נוספו על כך בעיות של עומס ואי סדרים ברישום הרפואי וברישומי הקבורה.