האגרונום משה ברמן התמנה למנהל החווה מטעם המשרד הארצישראלי והוא שכנע קבוצת פועלים עבריים, שקודם לכן עבדה איתו בבן שמן, לעבד את אדמת כנרת. חברי הקבוצה מנו שמונה בחורים: צבי יהודה, אריה אברמסון, יוסף אלקין (אלקנה), ישראל בלוך, תנחום תנפילוב (שלשתם מהקומונה הרומאנית), גרשון גרינפלד (חׂרש), מ. טיומקין וישראל קורנגולד. אליהם הצטרפו בחורה אחת, שרה מלכין, וכן מזכירו של ברמן, הפייטן הצעיר ר' בנימין. בהמשך הגיעה לחווה קבוצה מפועלי רחובות בהנהגת בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי ("שלישיית יחד"). בקבוצה זו הגיעה לראשונה לכנרת רחל בלובשטיין היא רחל המשוררת. ברמן חשב שכבר בשנה הראשונה יהיו רווחים אך בתום כשנה, ב-1909, החלה מתיחות בין ברמן לפועלים ושנת המשק הראשונה הסתיימה בהפסדים. חלק מפועלי רחובות ובהם "שלישיית יחד" וממש"י (מנחם שמואלי) עזבו את החווה ועברו לגור ולשמור ב"בית המוטור" עקב מתיחות זו. בעקבות העימותים בין ברמן לפועלים החליט רופין ב-1910 לעשות ניסוי על אדמת אום ג'וני - להקים חווה שתימסר לניסיון לשנה לקבוצת פועלים שתנהל את המשק בכוחות עצמה ותעבד את האדמה על אחריותה. ועד החורש קיבל את ההצעה וכך הונח היסוד לקבוצה הראשונה, שזכתה לכינוי "אם הקבוצות", דגניה. זו הוקמה בשלהי 1909.
בפברואר 1911 פתחו הפועלים בשביתה נגד ברמן, אותה ארגנו ברל כצנלסון ויוסף בוסל. רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים. קבוצת הפועלים שהקימה בעצמה את המקום עזבה. לחווה הגיע האגרונום יואל גולדה וקבוצת פועלים חדשה. אך מצב החווה לא השתפר ורופין הגיע למסקנה שיש לשנות את גידול התבואה לגידול אחר. היחסים בין גולדה והפועלים השתפרו. בעיית החווה הייתה שאדמותיה הטובות נמסרו לדגניה, וברשותה נשארה אדמה פחות טובה.
ב-1910 פרסם ממש"י את מאמרו הידוע "שאלת הפועלת הגלילית" ובו הציע לראשונה להקים חווה מיוחדת להכשרת פועלות. מספר חודשים לאחר מכן, בשנת 1911, חכרה חנה מייזל שוחט שטח אדמה סמוך, על מנת להקים חווה לימודית בשם "חוות העלמות", להכשרת פועלות לעבודה חקלאית כדי שתוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים או להתפרנס מחקלאות בכוחות עצמן. בחווה הקצו לה ולשש התלמידות הראשונות שני חדרים. כעבור שנה, מספר התלמידות גדל לכ-15. החוויות של רחל המשוררת מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה. מבנה החווה הוחרם על ידי השלטון הטורקי במלחמת העולם הראשונה ולא נפתח מחדש בתום המלחמה.
בשנת 1912, לאחר שהייה בחדרה ובגליל, הובאו לחווה על ידי שמואל יבנאלי קבוצת משפחות יהודיות מתימן שכונו בשם "תימני כנרת". המשפחות חיו בתנאים גרועים, אך המשיכו להתגורר במקום למרות הקשיים.
בשנת 1912 החווה עברה לקבוצת עולים מארצות הברית בראשות אליעזר יפה, שנקראה "האיכר הצעיר", קבוצה זאת התפרקה לאחר פרק זמן קצר. בשנת 1913 עמדה החווה לקרוס כלכלית, לצורך הצלתה הזעיק רופין מכפר אוריה את בן ציון ישראלי וחבורתו, וביניהם א.ד. גורדון, בן-ציון ישראלי ויוסף זלצמן. קבוצה זאת הגיעה לחווה ב-2 בנובמבר 1913 וייסדה בה את קבוצת כנרת.
החווה במלחמת העולם הראשונה ואחריה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה השלטון הטורקי גרש יהודים רבים מהגליל, וחלקם הגיעו לאזור החווה. הם עבדו בעבודות ציבוריות, בין היתר בבנייה ובסלילת כביש טבריה-צמח, שהיוו יסוד מקדים להקמת חברת "סולל בונה". עקב הרעב בארץ, יזמו מאיר רוטברג וברל כצנלסון איסוף תבואה בצריף מיוחד בחווה, חלוקתו לצרכנים ומכירת עודפים להסתדרות פועלי יהודה ברווח נמוך. צריף זה היתווה את הדרך לפיתוח רשת קמעונות לפועלים בשם "המשביר" שהחל לפעול ליד דגניה. בשנת 1919 נעשה ניסיון ליצור בחווה קבוצה גדולה בשם "קבוצת השישים", מאיחוד בין חברי הקבוצה הקיימת לבין הפועלים שעבדו מחוצה לה. כשנתיים לאחר מכן עזבו מרביתם למען ייסוד עין חרוד, שהיה הקיבוץ הראשון שהוקם במתכונת "הקבוצה הגדולה".
בכינוס של מפלגת "אחדות העבודה" בחווה ב-15 ביוני 1920, הוחלט על הקמת ארגון "ההגנה".
לאחר שהחווה ננטשה, הגיעה ב-1922 קבוצת חלוצים מהעלייה השלישית בשם "קבוצת וילנה", שהשתתפו בהקמת קבוצת כנרת. בתחילת 1929 חברי קבוצת כנרת עברו לגבעה הסמוכה, ואל החווה עברו חברי קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר, שלימים הקימו את קיבוץ אפיקים, שקודם לכן עסקו בבניית נקודת הקבע של קבוצת כנרת. לאחר שחברי אפיקים עברו לנקודת הקבע שלהם, שהו בחווה חברי עין גב ומעגן לפני עלייתם להתיישבות.
החווה לאחר הקמת המדינה.
מ-1950 ועד ל-1974 שימשה החווה כבסיס צה"ל. לאחר מכן היא שוחזרה, הוכרזה כ"אתר שימור לאומי", ונפתחה במתכונתה הנוכחית ב-2007.
בשנות האלפיים, המקום משמש כמוזיאון וכמרכז חינוכי ערכי פתוח למבקרים.
לקריאה נוספת.
מחקרים:
סיפורים ושירים:
מועצה אזורית חבל אילות
מועצה אזורית חבל אילות שוכנת במחוז הדרום בדרום הנגב והיא המועצה האזורית הדרומית ביותר בארץ. בתחומי המועצה 12 יישובים, מתוכם 10 קיבוצים. שטחה כ־2.2 מיליון דונם. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 19.6 ק"מ. למועצה 14 חברי מועצה ובראשה עומד ד"ר חנן גינת עיר המחוז, שהיא רשות מקומית נפרדת, היא אילת. שם המועצה ניתן לה בנובמבר 1962 על ידי ועדת השמות הממשלתית. במרבית יישובי חבל אילות פועלת תנועת הנוער המחנות העולים ובוגריה משולבים כמדריכים במערכות החינוך הבלתי פורמליות בקיבוצים, במסגרת הקואופרטיב לחינוך - גוף משותף למועצה, ליישובים, לתנועת המחנות העולים ולמתנ"ס חבל אילות.
בניין המועצה האזורית נמצא מול הכניסה לקיבוץ יטבתה.
גאוגרפיה.
חבל אילות הוא אזור מדברי צחיח. בחורף קיים מיעוט ניכר של משקעים, ובקיץ ניתן למדוד טמפרטורות של מעל 40°. הצומח והחי אופייניים למדבר. בשטח נרחב מתחום המועצה האזורית חבל אילות, נמצאת שמורת הטבע בקעת תמנע. האזור, המרוחק ממרכז הארץ, אינו מחובר לרשת המים הארצית, והמים לשתייה ולהשקיה מותפלים מים סוף, במתקן התפלה של חברת מקורות. מקור נוסף של מים הוא קידוח מי תהום בנחל פארן, שגם הם מלוחים מעט, וגם הם עוברים התפלה.
גבולות תחום שיפוט המועצה הם:
נתוני המועצה.
בית הספר היסודי של תלמידי החבל נקרא "נוף אדום" ונמצא בסמוך למבנה המועצה האזורית. חטיבת הביניים ובית הספר התיכון של תלמידי החבל נקרא "מעלה שחרות" ונמצא בסמוך לשטח קיבוץ יטבתה. בית ספר נוסף בחבל הוא בית ספר יסודי לתלמידי קיבוץ נאות סמדר.
בדצמבר 2020, כעשור אחרי שהותקן שדה סולארי ראשון באזור, אילת וסביבתה הצליחו לספק לעצמם את כל צריכת החשמל בשעות היום מאנרגיה ירוקה.
מפרץ ניו יורק התחתון
מפרץ ניו יורק התחתון (באנגלית: Lower New York Bay) הוא חלק ממפרץ ניו יורק המצוי דרומית למצרי נרוז, ונפתח אל האוקיינוס האטלנטי.
גאוגרפיה.
המפרץ מרובע בשטחו, וגובל בצפון בסטטן איילנד ובלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בדרומו של המפרץ נמצאת מדינת ניו ג'רזי.
המפרץ מצוי בשפך נהר הדסון (הנשפך אל המפרץ דרך המצרים), וכן נשפכים אליו הנהרות רריטאן ומצר ארתור. בפתח המפרץ אל האוקיינוס האטלנטי מצויים אזור סנדי הוק ורוקאווי פוינט שבלונג איילנד.
חלקו של המפרץ המצוי בקרבת מצר ארתור ושפך הרריטאן נקרא גם מפרץ רריטאן.
מפרץ ניו יורק הדרומי מהווה את הכניסה לנמל ניו יורק וכן לנמל ניוארק. בעבר היווה המפרץ אזור דיג, אולם במאה ה-20, בשל הזיהום הרב במפרץ, נאסר בו הדיג.
לחופו של המפרץ מספר אתרי רחצה פופולריים בהם חוף ברייטון באי קוני שבברוקלין וכן נמצא לחופו אזור הנופש הלאומי גייטווי שבסטטן איילנד.
אירוויזיון 1993
אירוויזיון 1993 הייתה תחרות האירוויזיון ה-37 והיא נערכה ב-15 במאי 1993 בעיירה הקטנה מילסטריט שבאירלנד. התחרות הונחתה בידי פינולה סוויני.
לראשונה הוענקה אפשרות למדינות מזרח אירופה להשתתף בתחרות, וכך נוצר מצב שכ-30 מדינות נאבקו על הזכות להשתתף בתחרות, מה שגרם לאיגוד השידור האירופאי להחליט על שתי הגבלות:
כדי להכריע אלו מדינות ייצטרפו ל-22 שכבר הבטיחו את מקומן במילסטריט, נערך ב-3 באפריל בליובליאנה קדם מזרח-אירופאי בהשתתפות 7 מדינות: הונגריה, רומניה, אסטוניה, קרואטיה, סלובקיה, בוסניה והרצגובינה וסלובניה. אחרי הצבעה צמודה ומותחת, 3 הראשונות, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה וסלובניה העפילו אל התחרות עצמה.
בתחרות עצמה נרשמו נציגויות עבר כמו נציג דנמרק, טומי סיבאך (1979 ו-1981), קטרי הלנה הפינית (1979) וטוני וגאס האוסטרי שייצג את אוסטריה גם באירוויזיון 1992 בשנה שלפני.
את ישראל נבחרו לייצג שרהל'ה שרון ולהקת שירו, עם השיר "שירו". השיר הגיע למקום ה-24, עם 4 נקודות בלבד, כאשר קיבלו 3 נקודות מפורטוגל ואחת מצרפת.
בנוסף זו הייתה השתתפותה האחרונה של אחת ממייסדות האירוויזיון, לוקסמבורג, שפרשה מכיוון שהפסיקה את חברותה באיגוד השידור האירופאי ובכך איבדה את הזכות להשתתף בתחרות.
קדם אירוויזיון 1993.
קדם אירוויזיון 1993 נערך ב-1 באפריל 1993 והונחה על ידי נתן דטנר. בתחרות זכו שרה'לה שרון ולהקת שירו בתום מאבק מותח מול השיר "ריח וצבע" של דורון מזר. אמנים בולטים נוספים שהשתתפו בתחרות היו: צביקה פיק, אדם, שימי תבורי ודורית ראובני.
סמובאר
גרמופון
מושבת ירח
מושבת ירח היא יישוב של בני אדם המתקיים על הירח. בשלב זה מדובר בחזון טכנולוגי שטרם מומש וכמוטיב נפוץ בסוגת המדע הבדיוני.