עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח אביו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי. הוא ואמו נשלחו לצעדת מוות לאוסטריה. הוא נפרד מאמו, הצליח להימלט ושב לבדו לבודפשט, שם הסתתר במרתף עד תום המלחמה בפברואר 1945. אחרי המלחמה עבר וייס בין מחנות עקורים והגיע לבסוף עם האקורדיון שלו לעיר קרמונה שבאיטליה. שם התחיל לעבוד בתחום המוזיקה: הוא ניגן בפסנתר ובקונטרבס, וגם הצליח ללמוד מעט בקונסרבטוריון. באיטליה החליט שברצונו להתפרנס מעיבודים מוזיקליים ומכתיבה ללהקות ותזמורות.
בשנת 1949 עלה לישראל, בגיל 20. בישראל הכיר את רעייתו, גאיה, ילידת הארץ, בתה של חינה רוזובסקה. הוא התיישב תחילה בנהריה, שם התפרנס מנגינה בבתי קפה ומלונות. מאוחר יותר עבר לתל אביב. ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת בתזמורת חיל האוויר, אז בניהולו של אריך טייך. בתזמורת ניגן וייס בפסנתר וכתב עיבודים לתזמורת.
הוא נמנה עם המעטים מבין המוזיקאים הישראלים בדורו שעסקו בעיבוד מוזיקלי בלבד, וכמעט שלא בהלחנה. שירו הידוע ביותר כמלחין הוא "הדודה מחדרה" בביצוע אריק לביא. וייס היה שותף להפקות מוזיקליות רבות וכן להצגות ומופעים בימתיים של רבים מהזמרים והשחקנים הישראלים, במיוחד בשנות ה-60 וה-70, במעמדו כמנצח תזמורת ההקלטות של אולפני CBS. וייס שימש למעשה כ"מעבד הבית" של החברה. בשנים אלו עבד עם זמרים ולהקות כמו התרנגולים, אריק איינשטיין ושלום חנוך (האלבום "מזל גדי" כולו בעיבודו), שלישיית התאומים, שלישיית גשר הירקון, הצ'רצ'ילים, זהר השביעי, חוה אלברשטיין ("משירי ארץ אהבתי", "את חרותי", "שיר סיום", ועוד), אושיק לוי, צביקה פיק, שלישיית הטוב, הרע והנערה, יוסי בנאי, רבקה מיכאלי, יהורם גאון, אריק לביא, נורית גלרון, רבים משירי פסטיבלי הזמר ועוד.
ב-1969 הלחין את הפסקול לחלק "אביב" בסרט לפני מחר בצורת אלתורים על יצירות של אנטוניו ויולדי.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1971 היה אחראי על עיבוד של השיר "רק הירח" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי דן עמיהוד ובוצע על ידי אילנית. בפסטיבל הזמר והפזמון 1972 היה אחראי על עיבוד של השיר "טוב לי לשיר" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע על ידי הטוב הרע והנערה.
אלכס וייס ביחד עם מתי כספי, שלמה גרוניך, סטו הכהן, גיל אלדמע ופולדי שצמן היו המעבדים של המופע של חבורת בימות (1972–1973).
בשלהי שנות ה-70, עם שינוי תהליך ההפקה המוזיקלית והמעורבות הגוברת של זמרים-יוצרים בתהליכי ההפקה והעיבוד, נדחק וייס החוצה, השפעתו דעכה, ולבסוף, בתחילת שנות ה-80, פרש לחלוטין מעיסוקו כמעבד.
אלכס וייס נפטר ב-10 בספטמבר 2001 לאחר מחלה, בגיל 72. נקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו בן ובת.
סגנונו.
אחד המאפיינים הבולטים בעבודתו של וייס התבטא בתוספות המוזיקליות המקוריות לשירים כמו "אבשלום" של הזמר מוטי פליישר, "המשתה" של צמד דרום, "בוא הביתה" של שולה חן, "מה שהיה היה" בביצוע אריק איינשטיין, ואחרים. כבעל השכלה מוזיקלית קלאסית, הרבה לשלב בעיבודיו אלמנטים השייכים למוזיקה קלאסית. דוגמה לכך הוא השיר "חוזה לך ברח" של יעקב רוטבליט ושלום חנוך, בביצועו של אושיק לוי. העיבוד לשיר דומה לתהליך פיתוח ביצירה קלאסית: פתיחה חרישית של פסנתר, אליו מצטרפים בהדרגה גיטרה בס, חצוצרות, וכינורות המלווים את המבצע אל שיאו של השיר ואט אט נעלמים לפי סדר כניסתם. הלהקה הבריטית מטאפיקס סימפלה את פתיחת השיר באחד מלהיטיה הגדולים בשנת 2006. לעיתים תיבל וייס את עיבודיו בקטעים קלאסיים מוכרים כמו למשל בעיבוד לשירו של אריק איינשטיין "שבת המלכה", לו הוסיף קטע שלם מפוגה של יוהאן סבסטיאן באך. כך גם קטע הכינורות הקלאסי בעיבוד ל"על כפיו יביא" של רבקה זהר כולל ציטוט מוזיקלי מתוך "איזבל" של שארל אזנבור. בעבודתו עם להקת הצ'רצ'ילים עיבד בסגנון פופ קצבי את ה"כוראל לאוהבים צעירים" המבוסס על כוראל של באך, ואת ה"קונצ'רטו הכפול", גם הוא עיבוד ליצירה של באך.
אנקה (סגנון מוזיקה יפני)
אֵנְקַה (演歌 Enka) היא מוזיקת פופ מלודרמטית יפנית, המזוהה עם מוזיקת הקאנטרי האמריקאית מבחינת מוטיבים קהל היעד.
מוזיקת האנקה צמחה בתקופת מייג'י (1912–1868) כבלדה יפנית מודרנית בשילוב מוזיקה מערבית. עם השנים התפתחה האנקה והתרחקה משורשיה וכיום נהוג להתייחס לאנקה מתקופת מייג'י ולאנקה המודרנית בנפרד.
מאפיינים.
אנקה, היא מוזיקת פופ יפנית, בסגנון מסורתי. מוזיקת אנקה מחוברת בעיקר בסולם פנטטוני הנקרא "יונאנוקי אונקאי", שהושפע ממוזיקה מסורתית שנוגנה בטקסי שינטו ובודהיזם. לסולם הפנטטוני בשירי האנקה יש שני טעמים, יונאנוקי מז'ורי ויונאנוקי מינורי. יונאנוקי מז'ורי הוא חם יותר ורגוע ומשמש בדרך כלל בשירי גברים. יונאנוקי מינורי הוא יותר רגשי ומשמש יותר בשירי נשים. למרות הסולם, האקורדים הם טיפוסיים למוזיקה מערבית ומכאן מגיעה יחודה של מוזיקת האנקה שמשלבת מוזיקה מערבית מודרנית (יחסית לתקופה) עם מאפיינים יפנים מסורתיים.
סגנון השירה באנקה משתמש במגוון רחב של סגנונות וואקליים. תווים ארוכים, עם ויברטות נמשכות כדי להדגיש את הקונספט הרגשי, מאפיינים את סגנון השירה. הם מלווים במוזיקה דרמטית, עם דינמיקה רחבה בין לחישות שקטות לקרשנדות מצמררות. המנגינה היא בדרך כלל פשוטה, אבל עם ניגונים וקישוטים מוזיקליים שהופכים אותה למורכבת ועשירה יותר, וכמו כן קשה יותר לשירה. האסתטיות של האנקה דורשת שזמרים מנוסים פחות, יצמדו למקור ככל שניתן ורק זמרים ותיקים מורשים להוסיף טעמים חדשים לשירים. המשקל באנקה הוא בדרך כלל שיגרתי, 4/4 ברוב המיקרים.
שירי אנקה הם באורך של דקה עד שש דקות ומבוצעים בעמידה, בדרך כלל בלבוש רשמי. נשים לובשות בדרך כלל קימונו והגברים לובשים לבוש יפני מסורתי או חליפות. מילות השירים הם טרגיות ופילוסופיות ולעיתים אף אירוניות. שירי האנקה עוסקים בעיקר בנושאים עצובים, כגון אהבות אבודות, יאוש ומוות. רוב השירים עוסקים באהבות טרגיות וזכרונות מתוקים לזמני עבר טובים יותר.
מוזיקת האנקה משלבת שילוב ייחודי של כלים יפנים ומערביים. גיטרה וכלים מערביים אחרים, יוצרים בדרך כלל את המנגינה העיקרית, בעוד כלים יפנים מסורתיים כגון קוטו (כלי פריטה), שמיסן (כלי פריטה), שינובואה (כלי נשיפה) ותופי טאיקו (כלי הקשה) משמשים באופן יותר מצומצם ומופיעים בקטעי מפתח כדי לתת נגיעות של טעם יפני.
בתעשיית המוזיקה, מוזיקת האנקה הולכת בדרכה שלה. לא כמו להיטי ג'יי-פופ, שירי אנקה לא מופיעים ונעלמים תוך שבועות וכוכבים לא נוצרים בין לילה. בדרך כלל, שירי אנקה מתפרסמים לאט ומשיגים חשיפה דרך הופעות חיות ותוכניות רדיו. גם לקריוקי יש תפקיד חשוב בקידום של שירי האנקה. ברגע ששיר מבוסס כלהיט, הוא בדרך כלל נשאר בפסגה לזמן רב. רק להיט או שניים יכולים להחזיק קריירה של זמר אנקה לזמן רב. חלק מזמרי האנקה עובדים קשה במשך הרבה זמן, עד שהם מצליחים להוציא להיט משלהם.
היסטוריה.
האנקה הופיעה לראשונה בתחילת תקופת מייג'י, כשיפן פתחה את שעריה לשאר העולם לאחר כ-250 שנה של
בידוד עצמי והתפתחה במהירות למדינה תעשייתית מודרנית. כחלק המרפורמה בתקופת מייג'י, כנסים פוליטיים הותרו, אך על פוליטיקאים נאסר לנאום בציבור. כדי לעקוף את החוקים החדשים, הפוליטיקאים פרסמו את המסרים הפוליטיים שלהם חבויים בתוך שירים ושלחו זמרים להפיץ אותם ברחבי יפן. השירים זכו לפרסום והמסרים הפוליטיים הגיעו לתודעת העם. השירים האלו זכו לכינוי "אנקה" (אנ- נאום בציבור קה-שיר). היפנים מאמינים ששירי האנקה התפתחו משיקי ה"וואקה"- שירי עם מסורתיים יפנים, אך גם בקוריאה ובסין קיימים סגנונות מוזיקליים המזכירים את האנקה.
גם לאחר תקופת מייג'י האנקה המשיכה להתקיים, רק שכעת במקום לעסוק בעמדות פוליטיות, שירי האנקה התמקדו בהיבטים הטרגים של החיים, געגועים לבית, גורל אכזר, אהבות נכזבות וכדומה. בין שנות העשרים לשנות הארבעים שירי אנקה לא זכו לפופולריות רבה אך בשנות החמישים והשישים האנקה הפכה לזרם המרכזי בתרבות הפופ היפנית.
בתחילת שנות החמישים הופיעה הזמרת היבארי מיסורה שזכתה לפופולריות רבה וקיבלה את הכינוי "מלכת האנקה". מיסורה התחילה בגיל צעיר מאוד והפכה למעין גיבורה ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה. במהלך הקריירה הארוכה שלה שנמשכה עד למותה בשנת 1989 הוציאה מיסורה להיטים רבים והייתה האישה הראשונה שקיבלה את "הפרס הלאומי של הכבוד" (国民栄誉賞) על התרומה שלה לתעשיית המוזיקה. זמרת אנקה מפורסמת נוספת שהתחילה את הקריירה שלה בשנות החמישים היא צ'יוקו שימאקורה אשר ממשיכה להופיע עד עצם היום הזה.
בסוף שנות החמישים בלטו הזמרות אקמי מיסאווה וקיוקו סויזנג'י. אקמי הייתה זמרת מושכת ונשית בעוד קיוקי הייתה מפורסמת באנרגיה שלה ובשירים השמחים שלה. שתי הזמרות זכו לפופולריות גדולה. כמו כן בלט באותן שנים הזמר הארו מינאמי שנחשב לאחד מזמרי האנקה (הגברים) המוצלחים ביותר.
בתחילת שנות השישים הצליחה מאוד הזמרת קייקו פוג'י שהתפרסמה בזכות השירים הנועזים שלה ועזרה מאוד להפצה ולגדילת הפופולריות של מוזיקת האנקה. לקייקו הייתה קריירה קצרה יחסית שנעצרה כשהיא עברה לארצות הברית. בשנות השבעים התפרסמה הזמרת אקי יאשירו. אקי זכתה לקריירה ארוכה והיא נעשתה פופולרית מאוד בשנות השבעים והשמונים. כמו כן הצליחו בשנים אלו זמרי האנקה הידאו מוראטה שנחשב לזמר אנקה גברי, עם קול נמוך, ששר בעיקר לקהל הגברי וסאבורו קיטאג'ימה שתרם רבות לתרבות המוזיקה ביפן והוא פופולרי מאוד גם בימינו.