עונת 2016/17 בקבוצת מכבי רעננה הייתה עונתה הראשונה של יצחקי בקבוצת הבוגרות. יצחקי שיחקה בקבוצה עונה נוספת ובעונת 2018/19 עברה לשחק בקבוצת אליצור רמלה, אולם עקב פציעה מתמשכת עברה ניתוח והפסידה את העונה. בעונת 2019/20 עברה לשחק כקפטנית במכבי עירוני רמת גן. עקב משבר הקורונה הופסקה הליגה ורמת גן שהייתה באותה עת במקום הראשון הוכרזה כאלופת ליגת העל לנשים.
נבחרות ישראל.
יצחקי שיחקה בכל נבחרות ישראל הצעירות.
ב-2012 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 14.
בשנתיים שלאחר מכן השתתפה עם הנבחרת בטורניר דרג ב' של אליפות אירופה עד גיל 16.
ביוני 2015 השתתפה על נבחרת ישראל באליפות העולם 3X3 עד גיל 18 שנערכה בהונגריה. הנבחרת סימה את הטורניר במקום הרביעי. בהמשך אותה שנה ביולי, השתתפה עם נבחרת ישראל עד גיל 20 באליפות אירופה דרג ב' שנערכה במונטנגרו. חודש לאחר מכן, השתתפה באליפות אירופה 3X3 עד גיל 18 שנערכה בלארוס. הנבחרת זכתה במדליית הארד בטורניר זה.
ביולי 2016 השתתפה עם הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 18 דרג א' שנערכה בהונגריה. בשנים 2017–2018 השתתפה עם הנבחרת עד גיל 20 באליפות אירופה דרג ב'.
החל משנת 2018 יצחקי היא חלק מסגל נבחרת ישראל בכדורסל נשים ובשנת 2020 מונתה לקפטנית הנבחרת.
ארגון השחקניות.
לקראת תחילת עונת 2019/20, יצחקי הייתה בין המקימות של ארגון שחקניות הכדורסל בישראל שהציב לעצמו מטרה לשווק, לקדם, לשנות ולשפר את ענף כדורסל נשים ואת ההתייחסות לענף בציבור ובתקשורת.
ויולט אוקלי
ויולט אוקלי (באנגלית: Violet Oakley; 10 ביולי 1874 - 25 בפברואר 1961) הייתה אמנית אמריקאית. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שקיבלה עבודת ציור קיר בבניין ציבורי. אוקלי הצטיינה בציורי קיר ועיצוב ויטראז'ים שהתייחסו לנושאים מההיסטוריה והספרות בסגנון התחייה של הרנסאנס.
ביוגרפיה.
אוקלי נולד בברגן הייטס, ניו ג'רזי, למשפחת אמנים. הוריה היו ארתור אדמונד אוקלי וקורנליה סוויין. הסבא וסבתה היו חברים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1892 למדה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל ג'יימס קרול בקוויט ואירווינג ר' וילס. שנה לאחר מכן למדה באנגליה ובצרפת. לאחר חזרתה לארצות הברית בשנת 1896, למדה באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה לפני שהצטרפה לשיעורי האיור של הווארד פייל במכון דרקסל. היא זכתה להצלחה כמאיירת פופולרית למגזינים שונים. סגנון האיורים שלה וסגנון הויטראז'ים שהכינה, משקף את השפעת סגנון הקדם-רפאל האנגלי. המחויבות של אוקלי לאסתטיקה הוויקטוריאנית במהלך כניסת המודרניזם הביאה לירידת המוניטין שלה באמצע המאה העשרים.
האמונות הפוליטיות של אוקלי עוצבו על ידי הקוואקר ויליאם פן (1644–1718) שאת האידיאלים שלו היא ייצגה בציורי הקיר בקפיטול של מדינת פנסילבניה. היא התחייבה לעקרונות הקוואקרים של פציפיזם, שוויון הגזעים והמינים, צדק כלכלי וחברתי וממשל בינלאומי. כשארצות הברית סירבה להצטרף לחבר הלאומים לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוקלי נסעה לז'נבה שבשוויץ ובילתה שלוש שנים בציור דיוקנאות של צירי חבר הלאומים שפרסמה בתיק עבודות בפילדלפיה, 1932. היא הייתה תומכת מוקדמת בפירוק מנשק גרעיני לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא זכתה לכיבודים רבים במהלך חייה, כולל תואר דוקטור לכבוד למשפטים בשנת 1948 ממכון דרקסל. בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס ב -1904, אוקלי זכתה במדליית הזהב באיור צבעי המים שלה ל"סיפור ושתי", ובמדליית הכסף בעיטור ציורי הקיר בכנסיית "כל המלאכים". בשנת 1905 היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את מדליית הכבוד של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1996 נבחרה אוקלי ל"היכל התהילה של אגודת המאיירים", אחת מעשר הנשים שצוינו באותה העת.
מקום מגוריה ועבודתה התווסף לרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1977 כסטודיו ויולט אוקלי. ביתה וסטודיו ביונקרס, ניו יורק, שם התגוררה לסירוגין בין 1912 ל -1915, רשום גם ברשם הלאומי למקומות היסטוריים כאחוזת פלשבורן.
אוקלי הייתה חברה במועדון האמנות של פילדלפיה, ארגון שהוקם במטרה לקדם את "אמנות למען האמנות". רבות מהנשים שהקימו את הארגון היו תלמידות של האוורד פייל. הוא הוקם כדי לספק אמצעים לעידוד מקצועי ויצירת הזדמנויות למכירת יצירות האמנות שלהם.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לפעילות מקצועית, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו כנחותות, וכדי לסייע להתגבר על הסטריאוטיפ הן הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן. כך הן הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האשה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמניות "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האשה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון ושינוי דרך חייהן." בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם באמצעות נקודת מבט של אישה. מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סיווילקוקס סמית, רוז אוניל ואליזבת שיפן גרין.
עבודתה.
המורה שלה, האוורד פייל, המליץ על אוקלי ועל האמנית ג'סי וילקוקס סמית למשימה החשובה הראשונה שלהן, סדרת איורים עבור האוונגלין של לונגפלו, שפורסמה בשנת 1897, ובעקבותיה הגיעו מספר עבודות נוספות.
אוקלי ציירה סדרה של 43 ציורי קיר בבניין הקפיטול של מדינת פנסילבניה בהריסבורג עבור חדר הקבלה הגדול של המושלים, הסנאט ובית המשפט העליון. אוקלי הוזמנה במקור בשנת 1902 רק לציורי קיר בחדר הקבלה הגדול של המושל, שכותרתה "ייסודה הרוחני של מדינת החירות". בציורי הקיר בחדר הקבלה, אוקלי מתארת את סיפורו של ויליאם פן והקמת פנסילבניה. היא ערכה מחקר נרחב בנושא ואף נסעה לאנגליה. סדרת ציורי הקיר נחשפה בבניין הקפיטול החדש בנובמבר 1906, זמן קצר לאחר חנוכת הבניין.
כאשר מת צייר הקיר אדבי אוסטין בשנת 1911, הוצעה ויולט אוקלי לתפקיד עבודת ציורי הקיר לסנאט ולשכות בית המשפט העליון, פרויקט שנמשך 16 שנים.
בנוסף לאלה ביצעה אוקלי עבודות של ציורי קיר וויטראז'ים ברחבי ארצות הברית במוסדות שונים.
עולמה הסודי של סברינה
עולמה הסודי של סברינה (באנגלית: Sabrina's Secret Life) היא סדרה מצוירת אמריקאית מצליחה המבוססת על קומדיית מצבים המצולמת "סברינה המכשפה הצעירה". עלילת הסדרה מתמקדת בסברינה ספלמן, בת למכשף ולאם בת תמותה. היא גרה עם שתי דודותיה בגרינדייל (לפי הקומיקס) או בוסטברידג', מסצ'וסטס (לפי הסדרה המצולמת), ומנסה להתמודד עם השייכות שלה לשני העולמות. זוהי סדרת ספין-אוף לסברינה המכשפה הצעירה. בסדרה זו סברינה בת 14, והיא מתרחשת שנתיים לאחר הסדרה המקורית ושנה לאחר הסרט "".
הסדרה דובבה לעברית באולפני דאבי דאב בבימויה של אפי בן ישראל ובהפקתה של ענבר שטגר עזרא. הסדרה שודרה בארץ בשנת 2004 בערוץ הילדים, ולאחר מכן בערוץ זום בשידורים חוזרים.
ארגון הפשע סלונובסקאיה
ארגון הפשע סלונובסקאיה (סלוני) (ברוסית: (Слоновская организованная преступная группировка («Слоны») הייתה כנופיית הפשע המאורגן הגדולה ביותר במחוז ריאזן ואחד מארגוני הפשע החזקים ביותר במדינות חבר העמים של שנות התשעים, הייתה קיימת עד 1996.
היסטוריית הקמה.
ארגון הפשע סלונובסקאיה הופיעה בריאזאן בשנת 1991. שמה הראשוני היה "פרזנת" (על שם מקום המפגש של הארגון במסעדת "פרזנת"). מנהיגיה היו נהג לשעבר של סגן תובע העיר ריאזאן ניקולאי איבנוביץ' מקסימוב, שכונה מקס ונהג המונית ויאצ'סלב יבגנביץ' ארמולוב, יליד 1962, שכונה "סלון" (פיל). לכבוד האחרון קיבל הארגון לאחר מכן את שמו הסופי. לאחר שצברו ניסיון בסחיטה, ארגון הפשע החדש החל לעסוק בעניינים חמורים. כאשר החלה תקופת "בום המכוניות" שנקראה ברוסיה, השודדים החלו לעסוק בהונאה נגד קונים ומוכרי מכוניות, וכתוצאה מכך הם נשארו ללא כסף וללא מכוניות. עם זאת, הארגון נעצר עד מהרה. מקסימוב נטל על עצמו את האשמה בהונאה והורשע על תנאי, אך בפעולותיו של ארמולוב בית המשפט לא מצא עבירה.
תחילת העבודה הפעילה.
בראשית שנות התשעים, מושאי הפעילות העיקריים עבור השודדים היו משתפי פעולה, אנשי עסקים, שאטלים, מהם סחטו כסף. רווחים פליליים מסוג זה נקראו "סחיטה". ההנהגה של מרבית החברות הריאזניות באותן שנים הפרה באופן שיטתי את החקיקה הכלכלית של רוסיה, ולכן יזמים העדיפו לשלם לשודדים מאשר לפנות למשטרה.
"סלוני" היו בין הראשונים שעסקו בסחיטה בריאזאן. במקביל, הם סחטו כסף אפילו מחברות ללא כוונת רווח, ויתרה מכך - חברות לא רווחיות. כל חבר חדש בארגון הפלילי המאורגן, כמבחן להתאמה מקצועית, היה צריך למצוא נקודה חדשה שאפשר יהיה לסחוט.
לבסוף, ההכנסה שקיבלו יזמים קטנים לא הספיקה עוד לשודדים. הם התעניינו יותר בענף הייצור. הניסיונות הראשונים נעשו לקחת מפעלים גדולים תחת שליטה פלילית. לשם כך, נעשה שימוש מיומן בכספים שהתקבלו בסחיטה, שוד והונאה.
תוג'יהי
מטאור (פירושונים)
ג'וזף אדוארד מאייר
ג'וזף אדוארד מאייר (בגרמנית: Joseph Edward Mayer; 5 בפברואר 1904 – 15 באוקטובר 1983) היה כימאי ופיזיקאי אמריקאי יליד גרמניה, שגיבש את תיאורית "התרחבות מאייר" על שמו.