בינואר 1949 הוחלט על הקמת חטיבת חי"ר סדירה חדשה בצה"ל - חטיבה 16 (למשך תקופה קצרה נקראה החטיבה - 160). החטיבה הוקמה על בסיס גדודים מחטיבת עציוני/ 6, חטיבה 4 (מתל אביב), וכוחות חי"ש במחוזות ירושלים ותל אביב. מישאל שחם מונה כמפקד החטיבה. בחטיבה היו שלושה גדודים 43, 68 ו- 161. החטיבה הייתה אחראית על חזית באזור המרכז. מטה החטיבה ישב ברמלה. באותו תקופה נקבע סמל החטיבה הקיים עד היום. באפריל 1949 נקבע שחטיבה 16 תהיה חטיבת העתודה למרחב ירושלים. אותו זמן שונה הרכב החטיבה לשלושה גדודים (68, 161 ו- 163) ויחידת סיור 167. במהלך יוני 1949 התבצע שחרור חיילי החטיבה בשרות חובה והפיכת החטיבה לחטיבת מילואים. מטות החטיבה והגדודים עברו למחנה שנלר. באותו זמן נקבע שחטיבת המילואים תתבסס על חיילי המילואים המתגוררים בירושלים. הרמטכ"ל החליט שמפקד חטיבה 16 יהיה גם מפקד המחוז. לקראת סוף חודש יוני נקבע שמישאל שחם יהיה מפקד המחוז. הוצא צו ההקמה של 'מחוז ירושלים (חטיבה 16)' (להלן חטיבה (מחוז) 16) שפורסם ב-30.6.1949.
שחם ארגן מחדש את חטיבה (מחוז) 16 בתחילת שנות החמישים על ידי הקמת המבנה של ארבעה גדודי חי"ר (161, 62, 163, 68) וארבעה גדודי חי"מ (953, 954, 962, 963). המבנה החדש הוקם על בסיס חיילים ומפקדים ירושלמיים שהיו בחי"ש, חי"מ, אצ"ל, הפלמ"ח, חטיבת עציוני וחטיבת המחוז. האופי המקומי של כוח האדם של החטיבה הגביר את המוטיבציה ('הגנה על הבית', היכרות אישית בין החיילים), גרם לכושר התמצאות גבוה של החיילים והמפקדים בזירה ואפשר גיוס מהיר של החטיבה. לגורמים אלו הייתה השפעה על תפקוד החטיבה במלחמת ששת הימים. מלבד משימות הביטחון השוטף הייתה החטיבה אחראית על "הקו העירוני" ועל יחידת "מצוף", שטיפלה בכל נושאי "הר הצופים" כולל השיירה הדו שבועית שעלתה אליו בשטח שבשליטת ירדן משער מנדלבוים דרך שכונת שייח ג'רח.
פרידריך השני, דוכס וירטמברג
נישואי בהלה
נישואי בהלה היו נישואים חפוזים שנערכו לקטינים יהודים באימפריה הרוסית בשנת 1835, בעקבות שמועות עקשניות על צו מלכותי שעומד להתפרסם בעניין העלאת גיל המינימום הנדרש לנישואים. הורים מיהרו להשיא את ילדיהם הקטינים, בגילאים מוקדמים מאוד, על מנת שיוכלו להקדים את יישומו של הצו, ולשמור על האוטונומיה המסורתית, שהייתה קיימת במנהגי הנישואים והשידוכים של התקופה. גלים של "נישואי בהלה" עקב שמועות פרצו גם בשנת 1827 ברוסיה, בעקבות שמועות על גיוס נערים רווקים לצבא. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-18 פרצו גלים של נישואי בהלה גם בשטחי פולין, אך הגל המשמעותי ביותר היה ברוסיה בשנת 1835.
תופעה דומה ארעה בתימן בעקבות גזירת היתומים.
הרקע ההיסטורי.
במסורת היהודית הופקדה ההכרעה של שידוך הצאצאים בידי ההורים, מתוך תפיסה שהזוגות הם צעירים ללא ניסיון חיים ויכולת לעמוד על דעתם. השאיפה במזרח אירופה הייתה לחתן את הילדים מוקדם, הן כדי לדאוג לילדים טרם פטירתם של ההורים, אבל בעיקר מתוך דאגה לטהרת המשפחה והמוסר; הנישואים המוקדמים היוו ריסון לפיתוי המיני המוקדם שעלול לעמוד בפני המתבגרים. הגיל הרצוי לבן היה 18 ולנערה – 16, אך היו רבים שהקדימו. כך או כך, העניין היה נתון להחלטת ההורים.
בשנת 1835 נפוצו שמועות ברוסיה על כוונת הצאר ניקולאי הראשון לקבוע גיל מינימלי לנישואי היהודים: 18 לבנים ו-16 לבנות, וכל הנישא טרם הגיעו לגיל המינימום יוענש. בסופו של דבר הכוונה לא יצאה אל הפועל, אך השמועה עשתה את שלה. היהודים ראו כוונה זו בחומרה רבה. ראשית, הם התנגדו עקרונית להתערבות במנהגי המשפחה והמסורת שנהגו בקרבם, ושנית, הם חששו מאפשרות הגיוס של הנערים הרווקים לצבא הצאר.
הקהילה היהודית נקטה מיד בפעולת מנע כדי לסכל את רוע הגזירה. היה זה הגל הגדול ביותר של נישואי בהלה בקרב הקהילה היהודית. המקורות הספרותיים מספרים על נישואים חפוזים שנקבעו ומומשו ביום אחד בין בנים שהיו בגילאי 10 ואילך, ובנות שהיו אף בגילאים מוקדמים יותר, החל מגיל 8 ואילך. הילדים הקטנים הועמדו תחת החופה וקודשו על ידי רב, ולאחר מכן חזרו "בני הזוג" הצעירים מאוד לבית הוריהם, אך גילחו את ראשה של הילדה והיא חויבה לכסות את ראשה, ואילו הילד החל להתפלל בטלית, כמנהג הגברים הנשואים. רק בגיל מאוחר יותר הפגישו שוב ביניהם.
גם בשנת 1827 פרצו ברוסיה שמועות על גיוס של נערים רווקים לצבא, שתרמו לנישואי בהלה מוקדמים בקהילה, כדי להקדים תרופה למכה.
מקורות ספרותיים.
נישואי הבהלה הטביעו את חותמם על הזיכרון התרבותי של יהודי העיירה.
זכרונותיו של יחזקאל קוטיק מספקים תמונה חיה ומפורטת של נישואי הבהלה ברוסיה, 1835. קוטיק מביא את סיפורו של אייזיקל הקצב.
דוד אסף מסביר שקוטיק טעה טעות כפולה בציון השנה, ועל כך גם העיר דובנוב;  השנה העברית הייתה תקצ"ה, והאזרחית – 1835. קוטיק ממשיך ומספר מפיו של הקצב, כיצד העירה אותו אימו באמצע הלילה, כשהיה בן 8 בלבד תוך כדי איומים לעונש, משום שהוא סירב לקום, ושלחה אותו לחופה עם ילדה, שיום קודם לכן הוא משך בשערותיה. באותו היום, מוסיף הקצב לספר, חיתנו את כל ילדי קמניץ.
אייזיק מאיר דיק מספר בסאטירה "הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" על יהודי בפלך וילנה, שבא לבית הכנסת בבוקר תשעה באב ומודיע על הצו של הגבלת הנישואים. עד הערב, מעיד דיק, היו כבר עשרות נישואים של ילדים ללא הקפדה על כללי שידוך רגילים כמו תיאום, ייחוס, משתה, נדוניה וכדומה.  בעקבות זאת נפוץ השיר ביידיש: "אינגעלעך מיט מיידעלעך / האבן זיך צו נומען / תשעה באב די חתונה / קיינער איז ניט געקומען"  [בתרגום חופשי: ילדים וילדות / חותנו בידי אם ואב / איש לא בא לחתונה / שהתקיימה בתשעה באב]
ישראל אקסנפלד, הסופר היידי, מספר בספרו "הגיוס היהודי הראשון" על נישואי הבהלה בשנת 1827, לאחר שנפוצו שמועות על גיוס יהודים רווקים לצבא הצאר. היילפרין מסיק ממחזהו של אקסנפלד וממקורות אחרים שהיהודים זכרו לרעה שמועות דומות בפולין שהיו בשנות השישים של המאה ה-18 וגררו אחריהן נישואי בהלה דומים.
הנישואים החפוזים לא הבטיחו זיווג מושלם, ואליעזר צבי צווייפל, למשל, מספר באוטוביוגרפיה הקצרה שלו, שאביו "השיאני אשתי הראשונה בשנת הבהלה (עת יצאה הגזרה הרעה שבן שמונה עשרה הוא ראוי לחופה לא קודם) שהייתה לא כלבבי והוכרחתי לנוע ולנוד שנים רבות עדי נרצתה לקבל גט פיטורין וספר כריתות ממני"
המוסדות הרבניים גם הם נאלצו להתמודד מדי פעם עם תוצאותיהם של נישואים חפוזים אלו, מאחר שהיו מקרים רבים של עגונות ונתעוררו גם שאלות הלכתיות שונות לגבי כשרות הנישואים ויישומם.
דוכסות וירטמברג
דוכסות וירטמברג הייתה דוכסות שהתקיימה בדרום גרמניה בין השנים 1495–1803, ולאחר מכן קיבלה מעמד של נסיך בוחר, ובהמשך הפכה לממלכת וירטמברג.
היסטוריה.
הקמת הדוכסות.
בשנת 1495 הועלה אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג למעמד של דוכס, אולם בשנת 1496 מת אברהרד, ובמקמו עלה לשלטון דודו אברהרד השני, דוכס וירטמברג שמת אף הוא כעבור שנתיים, והוחלף על ידי אולריך, דוכס וירטמברג.
מלחמות הדת.
אולריך סייע למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת לנדסהוט בשנת 1503, ובמהלך מסעו לרומא בשנת 1508. בשל פזרנותו הרבה והכבדת המיסים על התושבים, פרץ בשנת 1514 מרד נגדו, ואולריך נאלץ לתת חירויות מסוימות לתושבים. בשנת 1519 הסתכסך אולריך עם הליגה השוואבית, ובתגובה פלשו כוחות הליגה לווירטמברג, וגירשו את אולריך, ומכרו את הדוכסות לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שמסר אותה לאחיו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1523 המיר אולריך את דתו לדת הלותרנית, ובשנת 1525 עמד בראש מרד האיכרים הגרמני, אולם הובס ונמלט שוב.
בשנת 1526 חבר אולריך לפיליפ הראשון, רוזן הסן, ובשנת 1526 הכריז פיליפ על כוונתו להחזיר את אולריך לשלטון. בשנת 1534 התמוססה הליגה השוואבית, ואולריך ניצל את ההזדמנות וכבש את הדוכסות בחזרה. לאחר דין ודברים עם בית הבסבורג, קיבל אולריך את הדוכסות, אולם היה כפוף לריבונות אוסטרית. במהלך המלחמה השמלקלדית לחם אולריך נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הובס ונאלץ לשלם סכום כסף גדול מאוד בעד המשך שלטונו.
בשנת 1550 מת אולריך, ובנו כריסטוף, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. כריסטוף המשיך במלאכת המרת הדת שהחל אביו, וסייע למעמד האצולה להתעשר על חשבון התושבים. בשנת 1568 מת כריסטוף, ובנו לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1593 מת לודוויג ערירי, וקרוב משפחתו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. פרידריך ניתק את וירטמברג מחסותה של אוסטריה, והגיע על כך לידי הסכם עם רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1599. בשנת 1608 מת פרידריך, ובנו יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו פרצה מלחמת שלושים השנים, אך יוהאן פרידריך לא נטל בה חלק.
מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1628 מת יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שימשו דודיו לודוויג פרידריך, דוכס וירטמברג-ממפלגארד, ולאחר מותו בשנת 1631 יוליוס פרידריך, דוכס וירטמברג-וייטינגן כעוצרים עד לשנת 1633.