במלחמת העולם השנייה נפגעו הארמונות באופן משמעותי. חלקים מאולם השיש בבלוודר העליון, ואולם הגרוטסקות בבלוודר התחתון נהרסו מפצצות. כשהושלמה עבודת השיקום, נפתחה מחדש הגלריה האוסטרית בארמון העליון ב-4 בפברואר 1953, ומוצג בה אוסף ציורים של אמנים אוסטריים מהמאות ה-19 וה-20 כגוסטב קלימט ("הנשיקה" ), אוסקר קוקושקה ואגון שילה. מוזיאון הבארוק נפתח בארמון התחתון, והמוזיאון לאמנות ימי הביניים באוסטריה (Museum mittelalterlicher österreichischer Kunst) נפתח באורנז'רי ב-5 בדצמבר 1953.
בלוודר התחתון והאורנז'רי הותאמו לתערוכות מיוחדות. בשנת 2007, אחרי זכייתה בתחרות אדריכלים, עיצבה האדריכלית הווינאית סוזאן זוטל את האורנז'רי כאולם תצוגה מודרני, תוך שמירה על בד הבארוק המקורי של הבניין. המקום נפתח במרץ 2007 בתצוגה "הנאות הגן: הגן באמנות". חודשים ספורים לאחר מכן נפתח מחדש הבלוודר התחתון עם המופע וינה – פריז. עיצובו מחדש של הבניין נעשה על ידי האדריכל וילפריד קון שהחזיר את הכניסה למקומה בחצר הכבוד, וחידש את קו הראייה המקורי מהשער הראשי בבלוודר התחתון דרך אולם השיש אל חזית הגן של הבלודר העליון. חלקים מהחממות המקוריות שצורפו לאולם השיש, הוחזרו למצבם המקורי, וסיפקו מקום לחדרי התצוגה החדשים. חדרי הבארוק המפוארים – גלריית השיש, חדר הזהב ואולם הגרוטסקות – נותרו ללא שינוי, ופתוחים לציבור הרחב. המרחק בין בלוודר העליון לתחתון הוא גדול, ונכנסים אליהם מכניסות שונות בכתובות שונות. הגן הבוטאני בסגנון הבארוק מעוצב בקפידה ובו מעל ל-4,000 מיני פרחים, שיחים ועצים מאזור האלפים, ומסלולי הליכה.
אודליה יקיר
אודליה יקיר (נולדה ב-5 ביולי 1978) היא מנטורית להעצמה אישית, שחקנית, עיתונאית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בזכרון יעקב וגדלה שם עד גיל 12. לאחר מכן, עברה עם משפחתה לחדרה. את שירותה הצבאי סיימה אודליה בדרגת סגן, כקצינת כושר קרבי וקליעה. עם שחרורה מצה"ל, ובמקביל להדרכת קבוצות תיירים יהודים מארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית, החלה בלימודי תואר ראשון במנהל עסקים ותקשורת באוניברסיטה העברית.
בשנים 2003-2005 עבדה כדיילת אוויר בחברת אל-על.
בשנת 2006 החלה אודליה ללמוד בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי", במקביל לעבודתה כעיתונאית כושר במגזין הבריאות "מנטה".
קריירה עיתונאית.
החלה את הקריירה העיתונאית שלה בשנת 2000 ככתבת הכושר והבריאות של מגזין "מנטה".
בשנים 2006–2007 כתבה טור בשם "יומנה של דיילת" באתר נענע10. בשנת 2008 כתבה טור בשם "יומנה של שחקנית" באתר Mako.
מאז 2014, היא כותבת את המדור "אודליה בדרכים" בבמוסף "שישבת" של "ישראל היום" ובנוסף, משמשת פובליציסטית במדור הדעות היומי של העיתון.
על הבמה ובטלוויזיה.
עוד במהלך לימודיה בבית הספר למשחק השתתפה במספר רב של פרסומות: בין היתר לסנו ושופרסל.
בשנת 2006 שיחקה בסרט "עג'מי" שהיה מועמד לאוסקר הזר, כמו גם בסרט "דמעות של חול" שהיה מיועד למגזר הדתי-חרדי.
בשנת 2012 הגישה פינת סטנד-אפ בתוכנית של רשת "שישי עד הגג" ומיד לאחר מכן הצטרפה כחברת פאנל לתוכנית הבידור "צחוק מעבודה". בנוסף, כיכבה בתוכנית-הבת של "צחוק מעבודה" "הכיתה הטיפולית".
בשנת 2013 הגישה פינת אקטואליה קומית בתוכנית "מדברים על זה" בהנחיית שי גולדן.
משנת 2007 ועד שנת 2015 הופיעה במופעי סטנד-אפ ואף הייתה שייכת ל"צוות הבית" של מועדון הקאמל קומדי קלאב.
יקיר הופיעה גם באנגלית, בפני קהילות יהודיות ואמריקאיות, במועדוני סטנד-אפ בניו יורק ובאולמות תיאטרון בלוס אנג'לס, מיאמי וטורונטו. במקביל, הנחתה כנסים שונים בשילוב הומור.
החל משנת 2016 יקיר מלמדת שימוש אפקטיבי בהומור לצורך השגת מטרות בחיים, לצד הדרכת העברת מצגות ונאומים, תוך התגברות על פחד קהל.
מתגוררת בתל אביב.
אברהם יצחק איגוס
אברהם יצחק איגוס (באנגלית: Irving A. Agus; 1910 - 18 ביולי 1984) היה היסטוריון יהודי אמריקאי, מומחה לתולדות יהדות אשכנז בימי הביניים ופרופסור להיסטוריה בישיבה יוניברסיטי. פיתח בעיקר את מחקר השו"ת (שאלות ותשובות רבניות) כמקור היסטורי.
תולדות חייו.
נולד בשם אברהם יצחק אגושביץ בסיסלעוויטש שבפלך הורודנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), למשפחה בת שבעה ילדים, אחיו היה הרב יעקב אגוס. אביו יהודה לייב היה רב, ואמו בלה דבורה לבית ברזניצקי הייתה צאצאית למשפחת קצנלבוגן. ב-1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל ואברהם יצחק למד באוניברסיטה העברית בירושלים, אך הקשיים במקום הניעו אותם לעזוב שוב כעבור שנתיים, והפעם לארצות הברית. הם התיישבו בבורו פארק, והאב התמנה לרב בית-כנסת בלואר איסט סייד. אברהם יצחק למד בישיבה יוניברסיטי ואימץ את "אגוס" בעל הצלצול האמריקני יותר כשם משפחה. בשנת 1937 קיבל תואר דוקטור מדרופסי קולג' בפילדלפיה. לאחר מכן ניהל את "האקדמיה העברית" בלונג איילנד.
איגוס לימד בישיבה יונברסיטי מ-1944 ועד לפרישתו ב-1977. לאחר מכן כיהן כעורך ה-Jewish Quarterly Review.
מחקריו.
עבודת הדוקטורט שלו הוקדשה לחייו ופועלו של מהר"ם מרוטנבורג וראתה אור בספר בשנת 1947.
מחקרו החשוב ביותר היה איסוף תשובות של בעלי התוספות מכתבי יד, עריכתן והוצאתן לאור. החיבור ראה אור בהוצאת הישיבה יוניברסיטי ב-1954. בספר נדפסו למעלה מ-130 תשובות שנכתבו על ידי כארבעים מחכמי אשכנז וצרפת, מתחילת תקופת הראשונים ועד סוף תקופת בעלי התוספות.
שאלות ותשובות אלה, ותעודות מקוריות אחרות, היוו כר נרחב למחקרים על הריאליה היהודית של התקופה שבין המאה ה-10 למאה ה-14 באשכנז (המרחב הגרמני-צרפתי). בין היתר עסק איגוס בראשית העיור במרחב זה וזיקתו לקהילות היהודיות; בריאליה המשתקפת מ"ספר חסידים"; בשפות היהודים באותה תקופה ובדרכי הלימוד שלהם.
פעילות נוספת.
איגוס ביקש לחבר הצעה לתוכנית לימודים לישיבות, בעיקר בתחום תולדות ישראל ואף חיבר ספר לימוד בשם "דברי ימי ישראל" (ראה אור בשני חלקים בארצות הברית ובישראל ב-1957).
כן עיבד יחד עם דניאל פרסקי סיפורים לילדים מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק "ויהי היום", במטרה לספק ספרות עברית ליהודי ארצות הברית.
משפחתו.
הוא נשא לאשה את תמה לבית גרבר והיה אב לבת ולבן, בנו היה הפרופסור אהרון אליהו איגוס.
דודו היה הרב ראובן אגושביץ.
גוליית 1100
גוליית 1100 (בגרמנית: Goliath 1100) היא מכונית משפחתית, 2 דלתות. דגם ה"גוליית 100" יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1957–1961.
דגם ה"גוליית 1100" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 1957.
דובי מוסקבה
דובי מוסקבה או הדובים המוסקבאים (ברוסית: Клуб по Американскому Футболу "московские медведи") הייתה קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה. זו אחת מקבוצות הפוטבול הוותיקות ברוסיה והיא השתתפה בליגת הפוטבול הרוסית מאז הקמתה.
הקבוצה זכתה באליפות המדינה 3 פעמים, לפני שפורקה בשנת 2005.
Du Hirte Israel, höre, רי&quot;ב 104
Du Hirte Israel, höre (בעברית: רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה), רי"ב 104, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון השני שלאחר חג הפסחא, שחל ב-23 באפריל 1724.
היסטוריה.
קנטטה זו הייתה השלוש עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 67.
ב-1869 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 17 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת פטרוס הראשונה המעמידים את ישו כדוגמה למאמין, ופסוקים מהבשורה על-פי יוחנן בהם ישו מתאר עצמו כרועה הטוב. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. היא נפתחת בפסוק מתהילים פ': "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה! נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף, יֹשֵׁב הַכְּרוּבִים" וממשיכה בתיאור התלות של המאמין ברועה. החלק האחרון הוא פרפרזה על תהלים כג.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שני אבובי ד'אמורה, אבוב טנור, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שישה פרקים:
הקלטות.
היצירה הוקלטה במלואה 27 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1978), הלמוט רילינג (ב-1979), טון קופמן (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
המגדל הגדול של לונדון
מגדל המטרופולין (לונדון)
אן מקליווס
בניין מגורים
קליגרפיה פרסית
קליגרפיה פרסית (פרסית: خوشنویسی فارسی) או קליגרפיה איראנית (פרסית: خوشنویسی ایرانی) היא קליגרפיה של השפה הפרסית. זו אחת האמנויות הנערצות ביותר לאורך ההיסטוריה של איראן.
סקירה היסטורית.
לאחר כניסת האסלאם לאיראן במאה ה-7, התאימו הפרסים את האלפבית הערבי לשפה הפרסית ופיתחו את האלפבית הפרסי המקובל עד היום. האלפבית הערבי מכיל 28 תווים. הפרסים הוסיפו לו ארבע אותיות נוספות, כדי להתאימו לצורכי השפה, כך שהאלפבית הפרסי כולל 32 אותיות.
בתחילת המאה ה-10, אבן מוקלה (ابنِ مقله) ואחיו אבו עבד אללה חסן הסדירו וקבעו 14 סגנונות קליגרפיה, מתוכם המוכרים והחשובים הם: מֻחַקַק, ריחאן, ת'ולות', נַסְח', תַוְקיע ורִקאע. אבן מוקלה גם קבע את כללי היסוד לאמנות הקליגרפיה בעולם האסלאם: חשיבות הצורה של כל אות וחשיבות יחסי האותיות במרחב. הכללים הבסיסיים האלה שופרו ושוכללו עם הזמן בידי אמנים שונים.
במאה ה-13 שולבו סגנונות הנסח', הרִקאע והתַוְקיע לסגנון חדש נוצר הסגנון הקליגרפי "תַעְליק".