מסביב לבית הכנסת נבנו מבנים נמוכים היוצרים מעין חומה. המבנים כוללים את בית הכנסת החורפי (ששימש עד מלחמת העולם השנייה כישיבה), משרדים, ארכיון, מגורים של עובדי המקום, ספריית "עץ חיים", מקווה ובית טהרה. המבנים סוגרים בתוכם חצר פנימית ששימשה חצר משחקים בטוחה ומוגנת לילדי המתפללים.
במהלך השנים עבר בית הכנסת מספר שיפוצים, אך אלו לא פגעו באופיו המיוחד:
בבית הכנסת הגדול אין תאורה חשמלית ועד היום הוא מואר על ידי נרות, לעומתו בית הכנסת החורפי מחומם ויש בו תאורה חשמלית. המושבים הועברו אליו מבית הכנסת הספרדי המאוחד (נבנה בשנת 1639), התפילות בבית הכנסת החורפי מתקיימות מ"שבת בראשית" ועד "שבת הגדול" כלומר, משמחת תורה ועד פסח. ביתר ימות השנה מתקיימת התפילה בבית הכנסת הגדול.
בבית הכנסת הגדול אין מזוזה, שלא כנהוג במרבית בתי הכנסת, ועל פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך שבית כנסת חייב במזוזה רק אם יש אנשים שמתגוררים בו, ובמקום שאין ישנים ואין אוכלים, אין צורך במזוזה. ארון הקודש (ההיכל) והבימה (התיבה) מסודרים בבית הכנסת הגדול, על פי המנהג הספרדי האיברי, זה מול זה, כל אחד בקצה אחר של בית הכנסת. הם עשויים מעץ ג'קרנדה (סיגלון) שנתרם על ידי משה קוריאל.
בית הכנסת היווה מודל לחיקוי ובתי כנסת אחרים בפזורה הספרדית של מערב אירופה נבנו לפי מתכונתו (למשל בית הכנסת שער השמים ברחוב בוויס-מרקס בלונדון שנבנה ב-1701).
במאה ה-17 נערך בבית הכנסת טקס שבו הוסר החרם שהטילה הקהילה היהודית על הפילוסוף אוריאל דה קוסטה, לאחר שהלה חזר בו מהתקפותיו על היהדות הרבנית. במהלך הטקס הוא הולקה שלושים ותשע מלקות, ובסוף תפילת השבת הוא הושכב על מפתן בית הכנסת וכל בני הקהילה צעדו החוצה על גבו.
התפילה בבית הכנסת.
התפילה בבית הכנסת היא לפי מנהג הספרדים על פי המסורת של הספרדים במערב אירופה, דהיינו מיעוט עד כדי אי הימצאות של אלמנטים קבליים מאוחרים בתפילה. לדוגמה בסידורי הספרדים שנדפסו באמסטרדם ושימשו את הקהילה לא נדפסה תפילת מודה אני שכן מדובר בתוספת מאוחרת. אף על פי כן, תפילת קבלת שבת נאמרת בבית הכנסת. התפילה נאמרת במבטא ההולנדי, בו הגייה של האות גימ"ל שאינה דגושה, נשמעת ככ"ף רפויה ואילו הגיית האות עי"ן היא כעין נו"ן גרונית.
ברכת כהנים.
בספר אהל יעקב, נידון בשאלה הזו: המנהג הקדום בקהילה הייתה שהכהנים נושאים כפים רק בימים טובים, ושוכנעו על ידי שבתי צבי לברך בכל שבת. עכשיו ששבתי צבי יצא לתרבות רעה, האם להמשיך לברך בכל שבת, או לחזור למנהג המקורי ולברך רק בחגים? תשובת הרב יעקב ששפורטש היא שיש להם לחזור למנהג הישן ולברך רק בחגים, אבל משום מה, המשיכו לברך ברכת כהנים בכל שבת, וכן נוהגים שם עד היום.
פעילות בית הכנסת כיום.
לאחר השואה התמעטה קהילת המתפללים של בית הכנסת הפורטוגזי. בשנות ה-70 וה-80 עקב מעבר של רוב יהודי העיר לפרברים, לא נותרו כמעט מתפללים קבועים ובית הכנסת הפך לפעיל בשבתות בלבד. במקביל הוקם 'סניף' של בית הכנסת בפרבר אמסטלפיין. אף על פי שבית הכנסת משתייך לעדה הפורטוגזית ההולנדית, מרבית המתפללים בו בפועל הם מהגרים ישראלים, משתייכים לעדות המזרח וכן תיירים יהודים. כמו כן פועל במקום מרכז מבקרים ומוזיאון על תולדות בית הכנסת.
ברחבה שמול בית הכנסת, הוצבה אנדרטת 'הסוור', שעוצבה על ידי הפסל ההולנדי מרי אנדריסן, לזכר שביתת פברואר 1941, בה מחו מאות אלפי פועלים באמסטרדם כנגד פעולות הנאצים כנגד יהודי העיר, ושילוחם למחנות הריכוז.
סטלה לוי
סטלה לוי (1924 – 19 ביולי 1999) הייתה קצינת ח"ן ראשית וחבר הכנסת.
ביוגרפיה.
לוי נולדה בסוריה, ועלתה לארץ ישראל בשנת 1929. גדלה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בעיר.
בנעוריה הצטרפה לארגון ההגנה ובכך החלה שירות של שלושה עשורים בגופי הביטחון.
בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התגייסה לוי לחיל הקשר של הצבא הבריטי במסגרת חיל העזר לנשים. לאחר המלחמה עבדה כראש לשכה במטה הבריטי בחיפה.
עם קום המדינה התגייסה לצה"ל וב-1948 סיימה את קורס הקצינות הראשון ומונתה לקצינת ח"ן בחטיבת כרמלי. עם תום מלחמת העצמאות עברה קורס מפקדות גדודים ובשנת 1951 מונתה לקצינת ח"ן של פיקוד הצפון ולאחר מכן לסגנית קצינת ח"ן ראשית.
בשנת 1964 מונתה לוי לתפקיד קצינת ח"ן ראשית, ובמרץ 1965 הועלתה לדרגת אלוף-משנה. לוי התנגדה לשירות קרבי של החיילות, אך ראתה בחיוב את השפעות השירות הצבאי על החיילות וטענה ש.
עם סיום תפקידה כקצינת ח"ן ראשית בשנת 1970 נשלחה לוי לשרת כנספחת בשגרירות ישראל בוושינגטון, שם הייתה אחראית בין השאר על הקשר עם ארגוני הנשים בארצות הברית.
בשנת 1974 שבה לוי לארץ, פרשה מצה"ל, השתתפה בהקמת המשמר האזרחי במשטרת ישראל, ושירתה בו עד 1976.
בשנת 1977 נמנתה על מקימי מפלגת ד"ש. בבחירות הפנימיות לקביעת רשימת המפלגה לבחירות לכנסת התשיעית הגיעה למקום ה-17 והייתה האישה במקום הגבוה ביותר ברשימה. עם התפרקות המפלגה הצטרפה לוי לסיעת שינוי, וכיהנה כמזכירת סיעת ש"י בכנסת. בפברואר 1981, בעקבות התפטרות סטף ורטהיימר, נכנסה לוי לכנסת וכיהנה מספר חודשים עד לפיזור הכנסת.
לאחר מכן מונתה לנציבת קבילות הציבור בעיריית רמת השרון, תפקיד בו כיהנה עד לפטירתה. כמו כן כיהנה לוי כחברה בוועד הפועל הציוני וחברת ההנהלה הישראלית בקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1997 הוענק לה תואר יקירת העיר רמת השרון, ובשנת 2019 אף נקרא רחוב בעיר על שמה.
קלוד-אנרי דה סן-סימון
קלוד-אנרי דה סן-סימון (בצרפתית: Claude-Henri de Rouvroy, comte de Saint-Simon; 1760–1825), הוגה דעות ואוטופיסט צרפתי, מייסד הסוציאליזם הצרפתי.
הגותו.
סן-סימון יכול להחשב דמות מקשרת בין התקופה ה"אנציקלופדיסטית" והסוציאליסטית. בכתביו הראשונים ביקש סן-סימון לייסד דת חדשה, "דת ניוטון", שתבוסס על חוק המשיכה ושכוהניה יהיו מדעני כל העולם, וכל זאת בהנהגת נפוליאון, שלו יועד תפקיד "המנהיג המדעי של האנושות."
מאוחר יותר, החל דוגל ברעיון שמנהיגי החברה צריכים להיות "מעמד התעשיינים" שכלל בנקאים, מדענים, פועלים ובעלי המפעלים ולא האצולה, הכמורה והבירוקרטיה שנתפשו בעיניו כטפילים. כדרכו, ביקש סן-סימון משארל העשירי, מלך צרפת, המלך הבורבוני השמרני לעילא להפוך ל"תעשיין הראשון של הארץ," להכריז על דיקטטורה זמנית ולהקים "מונרכיה מדעית."
בגלגולו השלישי, זמן קצר לפני מותו, החל סן-סימון מפתח חזון סוציאליסטי שבו מוקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא "השיפור המוסרי והחומרי של מצב המעמד הגדול והעני ביותר." סן-סימון אינו שולל את עקרון הקניין הפרטי, אך ממליץ על הגבלתו בהתאם לעניין הכלל, ובמיוחד הוא שולל את זכות הירושה.
ממשיכי דרכו של סן-סימון פיתחו מתורתו תזה היסטוריציסטית, שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אגוטיזם ואנרכיה, וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה). רוח הקישור השיתופי מתפתחת בעידן המודרני, טענו, כשהקישור השיתופי מתרחב ממשפחה לעיר, מעיר לאומה ומאומה לפדרציה של אומות. תחת המשטר הנוכחי, טענו, התעשיין מנצל את הפרולטריון שחבריו, אף שהם כביכול חופשיים, חייבים לקבל את תנאיו כדי להימנע מרעב. התרופה לכך, גרסו, תימצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
לאחר מותו, פעילים בתנועה מתחומי הפוליטיקה והעיתונות, המשיכו להפיץ את הסן סימוניזם בצרפת ומחוץ לה. מבין התומכים הבולטים היו פרדיננד דה לספס, סוחר המשי פרנסואה ברתלמי ארל-דופור, ברתלמי פרוספר אינפנטין , רפורמטור חברתי צרפתי וסוזן וואלקין
גלית גוטמן
גלית גוטמן (נולדה ב-23 בספטמבר 1972 בהרצליה) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
גוטמן נולדה לגיורא, יליד ישראל ממוצא רומני ולזהבה גוטמן, שעלתה לישראל מפולין.
עד גיל 10 התגוררה בקיבוץ בית אורן, ובהמשך עברה עם משפחתה לרעננה ולאחר מכן לאבן יהודה. למדה בתיכון בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים
במגמת לבורנטים.
ב-1981 השתתפה בשירוויזיון וביצעה את השיר "פלא פה" שביצעה יונית שוהם, וב-1982 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים וביצעה את השיר "עוד בעודי צעיר" שביצע רונן בהונקר.
קריירת דוגמנות.
גוטמן החלה את קריירת הדוגמנות שלה ב-1989, בגיל 17, כאשר ניגשה לתחרות "נערת השנה" של השבועון "מעריב לנוער", אך לא זכתה. חודש אחרי התחרות צלם האופנה אלדד מאסטרו, ראה אותה ברחוב והגיש את מועמדותה לתחרות תגלית השנה בה זכתה. וזמן קצר אחר כך עברה ניתוח להגדלת חזה והחלה לעבוד כדוגמנית מסלול וצילום במקביל לשירות הצבאי. מאז הצטלמה לקטלוגים של בתי אופנה רבים, וביססה את עצמה כאחת הדוגמניות המובילות בישראל, והופיעה רבות בטקס פרסי האופנה.
בשנים 1993 –2010 שימשה פרזנטורית של מעצב האופנה דני מזרחי.
בשנים 1995 –1998 שימשה פרזנטורית של רשת האופנה "קסטרו".
בשנים 2001 –2009 שימשה פרזנטורית של רשת האופנה "H&amp;O".
החל משנת 2002 מדגנמת ומשמשת כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "קרייזי ליין".
ב-2005 דיגמנה עבור "גוטקס" ו"גדעון אוברזון".
ב-2007 כיכבה על השער של מגזין בגדי הים של "בלייזר".
ב-2016 הפכה לפרזנטורית החדשה של מותג ההלבשה התחתונה "בוניטה דה מאס".
היא שיאנית השערים של השבועון "לאשה", משום שהיא הדוגמנית שהופיעה 27 פעמים על שער השבועון.
קריירת משחק.