המרד שהתחולל בין השנים 167 ל-160 לפנה"ס, היה גם מאבק לעצמאות מדינית ודתית, וגם מאבק על דמותה של החברה היהודית בארץ ישראל. מצד אחד מרבית העם, נאמני המסורת, ומהצד השני אליטה מתייוונת, שמטרתה הייתה להנהיג שינויים מרחיקי לכת באופייה של החברה היהודית, בחסות השלטון ההלניסטי. הגורמים למרידות היו שילוב של מניעים סוציו-כלכליים, דמוגרפיים ודתיים-תרבותיים-לאומיים. המאבק על הפקעת קרקעות, הפיכת אכרים לאריסים ומיסוי כבד, ועליהם נוספו מניעים דמוגרפיים נגד הקולוניזציה שפגעה במעבר עודפי אוכלוסין מיהודה לחלקים אחרים של הארץ. הצטרפות החשמונאים למרד נבעה מגזרות דת, אבל החשמונאים היו שותפים לשאר המניעים. המרד היה רצוף בהצלחות וכישלונות בשדה הקרב ובזירה המדינית הבינלאומית, ונעזר בחולשתה של האימפריה הסלאוקית, סכסוכי שלטון פנימיים בתוכה, מרידות שנעשו בחלקה המזרחי, ואף ברית עם רומא. האימפריה הסלאוקית, אף שהצליחה לזמן קצר לשוב ולהשתלט צבאית על יהודה עד תבוסתו של בקכידס בידי יונתן (157 לפנה"ס), נחלשה מאוד בעקבות כל האירועים שהתרחשו במקביל, וכתוצאה מהם לא הצליחה לממש את ריבונותה המלאה על יהודה. המרד שינה את האתוס היהודי שהיה עד תקופה זו דפנסיבי בחסות של מעצמה תורנית, לאתוס אופנסיבי-לוחמני, שנמשך עד ימי מרד בר כוכבא.
לאחר המרד החל תהליך איטי של ניתוק יהודה מהאימפריה הסלאוקית. בתחילה בתקופתו של יונתן הוופסי זכו היהודים באוטונומיה ובסוג של מדינת חסות, ולאחר מכן החל מתקופתו של שמעון התרסי ביססו ממלכה עצמאית בארץ ישראל, עם צבא חזק, שהתקיימה משנת 140 לפנה"ס ועד לשנת 63 לפנה"ס (כ-77 שנים), עד השתלטותה של האימפריה הרומית על ארץ ישראל. בממלכה זו שלט שליט חשמונאי, כנשיא/מלך וככהן גדול, לרוב לצד חבר היהודים, שהורכב בידי נציגים מהעם. ממלכת החשמונאים שהיוותה מקור השראה חשוב לציונות ולמדינת ישראל, הייתה הממלכה היהודית הריבונית היחידה בארץ ישראל, שלא היוותה חלק מאימפריה כלשהי, במשך תקופה של כ-2,500 שנים, מאז חורבן בית ראשון ועד קום מדינת ישראל, למעט תקופות קצרות בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא. לזכר הצלחת המרד, טיהור המקדש וחידוש הפולחן הדתי נקבע במסורת היהודית חג החנוכה.
התרבות ההלניסטית בארץ ישראל.
התרבות ההלניסטית.
התרבות ההלניסטית הייתה תרבות קוסמופוליטית עשירה בחיי ממשל ורוח. הממשל של הפוליס שהשתנה מעיר לעיר, בדרך כלל הורכב מאספת העם, מועצה, משרות ממלכתיות, שופטים וסטרטגוי. צורת החיים בה, שהייתה כל כך מאורגנת, והקנתה זכויות וחובות שונים, הייתה מאוד מושכת. כך היו הפוליס ומוסדותיה, ובכללם הגימנסיון, האפביון, התיאטרון ואף המוזיאון - מרכז של מדע ואומנות, למאפייני התרבות היוונית ולמפיציה העיקריים במזרח. רק חניכי הגימנסיון זכו לזכויות אזרח מלאות, שכן זה היה המקום שנרכשו בו הלשון, הערכים והתרבות היוונית, ובו למעשה הפך האדם ל"בן תרבות".
הדת ההלניסטית הייתה דת ממוזגת, ששילבה בין הדת היוונית לדתות המזרח, כמו באמצעות מציאת קווי דמיון בין משפחות האלים והתכונות של מרכיביהם. הפילוסופיה ההלניסטית התפתחה מהפילוסופיה היוונית והפן המרכזי שלה היה הפילוסופיה של המוסר ואתיקה. הזרם המרכזי בפילוסופיה ההלניסטית היה האסכולה הסטואית לצד זרמים אחרים כמו הזרם האפיקוראי של אפיקורוס. המדע ההלניסטי נהנה מפרות ההצלחה המדעית של מדעני המזרח הקדום אך בניגוד לחקר המדע של המזרח הקדום, מאמץ רב הוקדש לחקר אמפירי טהור, ולא רק לתיאור תופעות טבע וחקירתן. השמות הבולטים בין המשוררים ההלניסטיים היו קאלימאכוס ותיאוקריטוס. גם בשירה, כמו בספרות, נשחקו נושאים פוליטיים וחברתיים, ובמקומם צצים נושאים הדנים בחיי הפרט. בתקופה ההלניסטית ירדה הטרגדיה היוונית הקלאסית מחשיבותה, ותחתיה התחברו מונולוגים ארוכים, ואף האפוס והקומדיה עברו שינויים. האפוס איבד את הילת הגיבורים שבו והקומדיה החלה לעסוק פחות בפוליטיקה ובבעיות חברתיות ויותר בנושאי אהבה וידידות, תמונות מחיי היומיום, יחסים בתוך המשפחה ועוד.
ההלניזציה של ארץ ישראל.
מדיניות השלטון ההלניסטי הייתה להפוך את יהודה לארץ יוונית-מוקדונית באוכלוסייתה והלניסטית בתרבותה. אחד הביטויים להלניזציה של ארץ ישראל היה שילובם של ייסוד ערים במסורת הדתית ובמיתולוגיה היוונית. כבר במיתולוגיה היוונית הקלאסית הייתה תודעה של קשר עתיק בין פיניקיה ויוון (ייסוד העיר תבאי על ידי קדמוס). בין הערים שעל פי המיתולוגיה נגזרו שמותיהם משמות ואירועים הקשורים לדמויות בתרבות ההלנית: עכו - "אקה" משמעותו "מרפא" ביוונית, הרקלס התרפא בנהר הבלוס, הוא נחל נעמן; דאר - ייסד אותה "דורוס" בן האל פוסידון; יפו - שמה נגזר מהשם "יופֶּה", אשת המלך קֶפֶוּס שייסד את העיר. במאה ה-4 לפנה"ס, עוד לפני התקופה ההלניסטית, נקשרה יפו עם האגדה על פרסאוס ואנדרומדה, בתו של קפוס; אשקלון - נוסדה על ידי "אשקלוס"; עזה - נקראה על שם עַזוֹן בן הרקלס.
כבר בשלב קדום חל תהליך של מיזוג בין אלים מזרחיים ויוונים. הנטייה המסורתית של היוונים הייתה לזהות את האלים המזרחיים עם האלים שלהם, על ידי הצבעה על תכונות מסוימות של האלים. השכבות הגבוהות של האוכלוסייה המקומית רצו מצדן לשבר את האוזן היוונית ומהיר במיוחד היה תהליך ההסתגלות של האלים הכנענים/פיניקיים, אך עם זאת, המשיכו להתקיים פולחנים קדומים מהתקופה הכנענית והפלשתית, בלי שאליהם יקבלו שמות יווניים.
ביצירה התרבותית היוונית השתתפו משוררים, פילוסופים, אנשי מדע, מדקדקים והיסטוריונים בני הערים היווניות בארץ ישראל והשפעתם פרצה את גבולות הארץ: מניפוס (המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס), מלאגרוס, פילודמוס, תאודורוס (ארבעתם מגדרה) ואנטיוכוס מאשקלון.
ההתייוונות בקרב היהודים.
ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח חיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט, והעדפת הפילוסופיה היוונית על פני חכמת היהדות וסולם הערכים שלה, ועל פני מצוות התורה שבין אדם לחברו ושבין אדם למקום. גם בתחום התרבות החומרית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה. ההתייוונות היא תוצר של מפגש בין תרבויות: תרבות יוון ותרבות ישראל, כשהמפגש יצר באותה תקופה נהירה של יהודים אל הדת והתרבות היוונית ברבדים השונים. סממני תהליך התייוונות והתבוללות באו לידי ביטוי בהחלפת השמות הפרטיים, לימוד יוונית וכתיבה בה, מנהגים יוונים אומצו, וחלה היטמעות תרבותית כוללת על יהודי התפוצות. סימן מהותי אצל המתייוונים היה בברית המילה, באותה תקופה היו יהודים שכונו "מושכים בעורלתם" שניסו לבטל את ברית המילה באמצעות ניתוח, והיו סמל להתייוונות והתבוללות.
המתייוונים היו שייכים בדרך כלל למעמד הגבוה. בקרב האצולה הדתית לכהנים גדולים הייתה נטייה להתייוונות, בשל הקשרים עם השלטונות היווניים. רבים מאלו היו שייכים לכת הצדוקים. גם למיקום הגאוגרפי היה השפעה על תהליך ההתייוונות, באזורים עם אוכלוסייה עיקרית הלניסטית כגון בית שאן וערי החוף, עכו, יפו ואשקלון היה אחוז התייוונות גבוה במיוחד. גם בערים - ששמשו מקום מפגש לבני עמים ואמונות שונות - הייתה להלניזם השפעה רבה יותר מאשר בכפרים. ההנהגה הרוחנית-דתית של היהודים (הפרושים) וכן גם פשוטי העם בכפרים, היו אלה שהתנגדו לחדירתה של התרבות היוונית לחברה היהודית ומהם יצאו קבוצות "החסידים", שהתנגדו לשלטון והחלו לנהל נגדו מלחמת גרילה, שכוונה בשלב הראשון שלה נגד משתפי הפעולה היהודים.
דמוגרפיה.
ההרכב האתני של הארץ לפני כיבושה בידי אלכסנדר הגדול.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מונה במאה ה-5 לפנה"ס (התקופה הפרסית) שלושה עמים לאורך רצועת החוף של ארץ ישראל: בצפון משתרעת פיניקיה, מפיניקיה ועד העיר עזה "הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים", מעזה ועד "יניסוס" (אולי אל עריש) ערי המסחר על החוף היו שייכות "למלך הערבים". בתקופה זו ידועות פחוות שומרון, יהודה, אשדוד ואדום (בדרום הר יהודה) בארץ ישראל המערבית, וכן עמון ומואב בעבר הירדן המזרחי, כאשר החלוקה לפחוות נעשתה במקומות שנמצאו בהם ריכוזים לאומיים ברורים. כלי החרס וממצאים אחרים מהתקופה הפרסית שנתגלו בגליל זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון. ייתכן וניתן להסיק מכך שאוכלוסיית הגליל הייתה מורכבת בתקופה הפרסית ברובה מפיניקים, או לפחות תחת השפעתם התרבותית.
נראה כי בתקופת נחמיה קהילות פיניקיות כבר התבססו גם בפחוות יהודה.
בתקופה הפרסית היטשטש הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ, מהשפה הארמית המשותפת (ששימשה כשפת המנהל וגם כשפת הדיבור), מהתרבות החומרית המשותפת ומאי-השפעתה של התרבות הפרסית. השפעותיה של התרבות ההלניסטית סייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי והן ניכרו עוד לפני הכיבוש היווני, בתיווכם של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים.
כך למשל, ישנן עדויות שבערים הפיניקיות בחוף ארץ ישראל התגוררו גם סוחרים יוונים.
הפיניקים היו מתחריהם של היוונים בסחר הימים, אך באותה תקופה כבר היו תחת השפעתם הרבה באורח-חייהם ואומנותם. במאה ה-5 לפנה"ס גבר היבוא של כלים אטיים מקושטים לארץ ישראל. במקומות שונים בארץ נמצאו חפצי-חן שהובאו מיוון וגם חפצי-חן מקומיים שניכרת בהם השפעה יוונית ברורה.
כמו כן, שני המטבעות הקדומים ביותר שנמצאו בארץ ישראל (בשכם ובירושלים) הם מטבעות יווניים מסוף המאה ה-6 לפנה"ס ואחד מ-3 הסוגים העיקריים של המטבעות הנהוגים בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו יווניים, בעיקר אתונאיים.