האלי קידם את חקר גודלו של היקום כאשר ב-1691 פרסם מאמר שמראה כיצד תצפיות של מעברי כוכב הלכת נוגה על פני השמש, כפי שהם נראים מנקודות שונות על פני כדור הארץ, עשויות באמצעות טכניקת הפרלקסה לשמש למדידת המרחק בין כדור הארץ לשמש. מעברי נוגה על פני השמש הם אירועים נדירים, אבל ניתנים לחיזוי. האלי דן בנושא מעברי נוגה פעם נוספת ב-1716, כאשר חזה שזוג המעברים הבא ייתרחש בשנים 1761 וב־1769. האלי העריך כי לא יחיה עד אז, לכן השאיר הוראות מפורטות איך לבצע את התצפיות הנדרשות
בשנת 1704 מונה האלי כפרופסור לגאומטריה באוניברסיטת אוקספורד, אבל המשיך את עבודתו באסטרונומיה. ב-1705 פרסם ספר העוסק באסטרונומיה של שביטים, שבו תיאר את המסלולים הפרבוליים של 24 שביטים, שנצפו מ-1377 עד 1698. הוא הראה כי שלושת השביטים שחלפו בשמים בשנים 1531, 1607 ו- 1682 היו כל כך דומים במאפיינים שלהם, כך שסביר להניח כי מדובר באותו שביט. טענה זו שהוכחה כנכונה זיכתה את השביט בשמו של האלי. בספרו Synopsis Astronomia Cometicae (1705), האלי חזה כי כוכב השביט ישוב ב-1758, ויעבור באותו אזור בשמים. השביט שב בחג המולד של 1758, כשהאלי כבר לא היה בין החיים.
בשנת 1720 מונה למשרת האסטרונום המלכותי בה החזיק עד מותו ב-1742.
זה נהנה וזה לא חסר
"זה נהנה וזה לא חסר" הוא ביטוי המתאר מצב שבו אדם אינו מפסיד דבר, אך יחד עם זאת מאפשר לאחר ליהנות מנכסים שבחזקתו או ממעשים שעושה. הביטוי מתבסס על הסוגיה התלמודית שבה נקבע כי "זה נהנה וזה לא חסר - פטור". משמעות הכלל היא שבית דין יכול לכפות על אדם שלא נגרם לו נזק לוותר על תביעתו הכספית. הכלל רלוונטי אך ורק לאחר מעשה, ואם התובע במפורש סירב לוותר לפני התקרית כלל זה לא מספק הגנה לנתבע.
הסוגיה.
המקרה הקלאסי, אשר בו דנה הסוגיה ועל יסודו נפסקו הלכות, הוא של אדם "הדר בחצר חבירו שלא מדעתו" - כלומר אדם הפולש לחצר ריקה של חברו, ללא ידיעתו ורשותו. על פי התלמוד, אותו אדם פטור מתשלום דמי שכירות בגין השימוש בחצר, שכן זה (הפולש) נהנה, וזה (בעל הבית) לא חסר (הוא לא ידע על הפלישה עד סיומה, ולא נדרש כלל וכלל לחצר, ולכן לא ניזוק).
יוצא מן הכלל הוא מקרה שבו "החצר עשויה לשכר, אף על-פי שאין דרך זה לשכור, צריך להעלות לו שכר, שהרי חִסרוֹ ממון", היינו אותה חצר נועדה לשכירות, אף אם לא הושכרה צריך המשתמש בה לשלם דמי שכירות אם יוכח שהתכוון בעל החצר להשכירה ורק לא מצא שוכר.
בתקופת האמוראים נערכו מספר דיונים בשאלה זו. רמי בר חמא דן בשאלה על-פי המשנה: "כיצד השֵן מוּעדת לאכול את הראוי לה?...אבל ברשות הרבים פטור. ואם נהנית משלם מה שנהנית". הכלל הוא שבהמה נחשבת למועדת. כל בהמה צפויה לאכול את המזון שהיא רואה ולכן היא נחשבת למזיקה - באופן רגיל צפוי להיגרם ממנה נזק, כאשר היא אוכלת את הראוי לה (פירות וירקות, או חציר וקש, להבדיל מבגדים וכלי חרס או כלי מתכת). על פי המשנה, כאשר הבהמה אוכלת ברשות הניזק-היחיד, חייב בעליה בתשלום נזקים שגרמה, ואולם כאשר אוכלת הבהמה ברשות הרבים, פטור בעליה מתשלום נזקיה, אלא אם נהנה מן האכילה - אם האכילה הייתה לתועלתו ובעליה לא צריך עוד להאכילהּ. במקרה זה, שבו נהנה הבעלים מן האכילה, משלם בעליה על-פי מה שנהנתה (את העלות שהיה עולה לו להאכיל אותה). מדברים אלה ניתן לראות שלדעתו של רמי בר חמא, אף שאין עילת חיוב בנזיקין, הרי שעצם ההנאה גורמת לחיוב בתשלום - והכלל הוא "זה נהנה וזה לא חסר - חייב". לעומתו, האמורא רבא טען כי אין ללמוד מן המשנה האמורה, ובמקרה שבו אין חיסרון ואין נזק בפועל, הנהנה יהיה פטור מלשלם. רבי אמי מסכים עם רבא ומציין בהמשך הסוגיה: "וכי מה עשה לו, ומה חִסרו ומה הזיקוֹ?"
לגישת רבא ורבי אמי, כדי שתקום עילה המחייבת תשלום, יש הכרח כי להנאה יצטרף נזק בפועל - חיסרון כלשהו לאחר, ואם אין לנו "חסר" אין בעיה שאדם "יהנה".
סיבת הפטור.
על פי חלק מפרשני התלמוד, הטעם לפטור הניתן לנהנה שלא גרם לחיסרון אצל חברו הוא הכלל "כופין על מידת סדום". כלל זה נותן סמכות לבית דין לכפות אדם לנהוג בדרך מסוימת, וזה על מנת שלא לנהוג כאנשי סדום ועמורה שהתנגדו לכל מעשה אשר עשוי היה להיטיב עם הזולת, גם אם לא היה נגרם להם חיסרון או טורח כלשהו. וכך כתבו
בעלי התוספות:
כלומר כופים אדם לוותר על תביעתו הממונית ובכך מונעים ממנו לנהוג כאנשי סדום. אמנם דין זה הוא בדיעבד, כשכבר גר שם, אבל לכתחלה אינו יכול לגור בחצר אף אם היא אינה מיועדת כלל להשכרה.
כאשר האחד נהנה על חשבון האחר, ויוצר חסר, עילת החיוב היא עצם ההנאה של הנהנה (עילה נזיקית). רק במקרה שבו אין חיסרון (אין עילה נזיקית), היעדרו מעכב את מימוש החיוב (בהיעדר עילה חוזית), על פי הכלל של "כופין על מידת סדום". כלל זה נהג גם במשפט הרומי שהיה מקובל בתקופת התלמוד, שבו ראו ביחסים בין הצדדים "מעין חוזה" (quasi Contract) וחייבו מכוח החוזה הלכאורי.
חריגים לכלל.
בקצות החושן מסביר רבי אריה לייב הכהן:
כלומר, כאשר האחד נהנה והשני חסר ולו גם מעט שבמעט, הרי שגם אם לא נגרם נזק (בשל זניחות החיסרון) יהיה הנהנה חייב בתשלום.
חריג נוסף לכלל "זה נהנה וזה לא חסר" מצוי במשנת "השוכר פרה מחברו":
על-פי המשנה, פטור שוכר פרה מלשלם לבעלים אם זו "מתה כדרכה" - מתה מוות טבעי (שכן לא נהנה מן המושכר, ולמעשה הופר הסכם השכירות). על שואל פרה מוטלת אחריות מוגברת ביחס לשוכר, והוא חייב לשלם את דמי הפרה, גם אם לא התרשל כלל ומותה של הפרה היה כדרכה (שכן השואל כמוהו כלווה הנכנס בנעלי הבעלים). כלומר, נוצר המצב האבסורדי שבו במצב שבו שוכר הפרה השאילהּ לאדם אחר, ואצל השואל מתה הפרה כדרכה, על פי המשנה, השואל ישלם את דמי הפרה לשוכר, ואילו השוכר אינו חייב לשלם את דמי השכירות למשכיר (בעל הפרה). רבי יוסי תוהה על מצב הלכתי זה, ועל כן ההלכה נפסקה בהתאם לעמדתו של רבי יוסי, לפיה על השוכר להעביר את דמי השכירות לבעלים.
בהתאם לכלל זה של "השוכר פרה מחברו", נאסר על אדם לעשות רווח ברכוש חברו שלא בדעתו (כלומר גם אם השוכר לכאורה "לא חסר" שכן לא היה זכאי לדמי שכירות במצב זה, לא ייתכן שהשואל "יהנה" על חשבונו), והכלל "זה נהנה וזה לא חסר" צומצם למצבים שבהם הנאתו של הנהנה אינה באה לידי ביטוי בהפקה פוזיטיבית של רווחים כספיים ממשיים.
הלכה למעשה.
בשולחן ערוך, חושן משפט, סימן שסג, סעיף ו' פוסק הש"ך בצורה תקדימית שאם רואה אצל חבירו דבר ויודע הוא בבירור מוחלט שחבירו יסכים לו לקחת, במקרה זה אין אומרים שדינו שווה הוא לשואל שלא מדעת המובא בתלמוד שדינו כגזלן אלא חל על החפץ כל דיני יאוש שלא מדעת המובאת בהלכה שפטור. הלכה זו אין לה אח ורע במשפט העברי שכן מכתבי הראשונים נראה שבמידה וייוודע והתובע מסרב להשלים עם הפסדו הרי שהנהנה מחויב לשלם, עולה עכ"פ שאין ליצור תקדים שבו יוכל לקחת מלכתחילה אף שיודע בוודאות ואינו נחשב הדבר כיאוש מוחלט.
במשפט הישראלי.
חוק עשיית עושר ולא במשפט דן בענף המשפטי הנקרא עשיית עושר ולא במשפט (Quasi Contracts). בדברי המבוא להצעת החוק נאמר, כי "הוא מאמץ את העקרון של 'זה נהנה וזה לא חסר' כשיקול לפטור את הנהנה מהשבה". אולם בפועל עשה החוק את ההפך - על-פי סעיף 1 לחוק, הכלל הוא חובת השבה. החריג היוצא מן הכלל - פּטוֹר מהשבה, כולה או מקצתה, לפי שיקול דעת בית המשפט, כ"שהזכייה לא הייתה כרוכה בחסרון המזכה" (סעיף 2 לחוק), היינו רק על פי שיקול בית המשפט יש לנהוג לפי הכלל של המשפט העברי הפוטר מן החיוב.
משמעות כלכלית.
הכלל "זה נהנה וזה לא חסר" תואם לעיקרון הכלכלי של יעילות פארטו.
זה נהנה וזה אינו חסר
ג'ון גרונט
ג'ון גרוֹנט (באנגלית: John Graunt; 24 באפריל 1620 - 18 באפריל 1674), מחלוצי מדע הדמוגרפיה.
קורות חייו.
גרונט נולד בלונדון, והתפרנס כסוחר סדקית. ביחד עם ויליאם פטי (מדען) (William Petty) הוא פיתח שיטות סטטיסטיות ושיטות מפקד אוכלוסין שהיוו את הבסיס לדמוגרפיה המודרנית. בספרו "תצפיות מדעיות ופוליטיות על רשומות התמותה (1662)" ניתח גרונט את רשומות התמותה בראשית ימיה של לונדון המודרנית. באותה תקופה ניסו צ'ארלס השני מלך אנגליה ופקידי ממשל אחרים לפתוח שיטה לחיזוי התפרצויות של מגפת הדבר בעיר. בסופו של דבר לא הגיעה שיטת החיזוי לכדי מימוש, אך מחקריו של גרונט הניבו את האומדן הסטטיסטי הראשון של אוכלוסיית לונדון. בעקבות זאת זכה גרונט להציג את עבודתו בפני החברה המלכותית, ובהמשך אף נבחר לחבר באגודה.
גרונט נחשב גם לאחד המומחים הראשונים בתחום האפידמיולוגיה, שכן ספרו המפורסם עסק בעיקר בסטטיסטיקה של בריאות הציבור.
ג'ון גרונט נפטר ב-1674, ככל הנראה ממחלת הצהבת וממחלת כבד. היה בן 53 במותו.
ביי אוף פלנטי
ביי אוף פלנטי (Bay of Plenty - בתרגום מילולי מפרץ השפע) הוא מפרץ וחבל הנקרא על שמו בצפון האי הצפוני של ניו זילנד. החבל משתרע על שטח של 12,277 ק"מ רבוע מן הקצה המזרחי של חצי האי קורומנדל במערב, לאורך חופו של האוקיינוס השקט ועד לכף רנאווי (Cape Runaway) במזרח, ונמשך דרומה כמעט עד לאגם טאופו. מתגוררים בו 260,300 תושבים. שתי הערים הגדולות בביי אוף פלנטי הן טאורנגה (Tauranga) ורוטורואה (Rotorua) אולם מוסדות השלטון האזורי מרוכזים בעיירה פקטאני (Whakatane).
ביי אוף פלנטי קיבל את שמו לאחר שג'יימס קוק ביקר בו ב-1769 וראה גידולים חקלאיים של התושבים המאורים. האקלים החם והלח במשך רוב השנה מאפשר לגדל באזור גידולים חקלאיים טרופיים דוגמת קיווי, אבוקדו ותפוח עץ.
חלוקה מנהלית.