אף על פי שהמין אינו קרוב לסכנת הכחדה ומונה כ-530,000 פרטים, מספרם כיום נמוך ממספריהם בימים עברו, זאת בשל אובדן אזורי מחיה, לקיחת ביצים והריגת פרטים בוגרים.
Morus bassanus
טיטו גובי
טיטו גובי (באיטלקית: Tito Gobbi; 24 באוקטובר 1913 - 5 במרץ 1984) היה זמר בריטון איטלקי.
תולדות חייו.
גובי נולד בבאסאנו דל גראפה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה לפני שהכשיר עצמו לקריירה של זמר. הופעתו הראשונה באופרה הייתה בשנת 1935 בתפקיד רודולפו ב"סונאמבולה" של בליני. בשנת 1942 הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו ואחר כך בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1951, בשתי הפעמים בתפקיד בלקורה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי.
רומא הייתה לבסיס רבות מהפקותיו של גובי בשנות ה-50 וה-60, שבשבילן יצר תפקידים רבים בעצמו. הוא נודע בקולו הייחודי ובכישרונו להצגת תפקיד בסגנון וריזמו (מציאותי). בשנות ה-60 לקח חלק בבימוי, בין השאר בהפקתו משנת 1965 לאופרה "סימון בוקאנגרה" בבית האופרה המלכותית בלונדון.
גובי הופיע ב-25 סרטי קולנוע, בתפקידי שירה ודיבור גם יחד. הוא שר את תפקידו של הברון סקארפיה בהפקה של פרנקו זפירלי ל"טוסקה" של פוצ'יני בקובנט גארדן, עם מריה קאלאס בתפקיד הראשי. המערכה השנייה של ההפקה הוצגה בטלוויזיה הבריטית ושמורה כיום על קלטות וידאו ו-DVD. גובי וקאלאס שרו קודם בתפקידים אלה בהקלטה הקלאסית של EMI משנת 1953 לאופרה זו, עם ג'וזפה די סטפנו בתפקיד מריו קאוואראדוסי ובניצוחו של ויקטור דה סאבאטה. אלבום זה הוצא למכירה הן בתקליטים והן בתקליטור, ורבים רואים בו את ההקלטה המעולה ביותר של אופרה שלמה בכל הזמנים. הקלטה מחודשת של קאלאס בתקליט סטריאו בשנת 1964 הוציאה לזמן מה את ההקלטה הקודמת מן המחזור, אך כעבור זמן קצר יצאה שוב הקלטת המונו של 1953 לשוק ועודנה קיימת עד היום ונחשבת לאחת העבודות המשותפות הטובות ביותר של גובי וקאלאס.
בשנים הבאות קבע טיטו גובי את בסיס הבית שלו בבית האופרה הלירית של שיקגו. הוא פרש מבימת האופרה בשנת 1979 והוציא לאור ביוגרפיה בשם "טיטו גובי: חיי" בשנת 1979 (שנכתבה בידי אידה קוק) ו"טיטו גובי ועולם האופרה האיטלקית שלו" (1984). גיסו היה זמר הבס הבולגרי בוריס כריסטוף.
לגובי נולדה בת אחת מאשתו טילדה, צ'צ'יליה שמה, המנהלת כיום את "האגודה המוזיקלית טיטו גובי", ארגון העוסק בניהולן ושימורן של רשומות תרומותיו של טיטו גובי לאופרה.
קוצ'במבה
קוצ'במבה (Cochabamba) היא עיר במרכז בוליביה. היא שוכנת ברמות האלטיפלאנו, בגובה 2,558 מ' מעל פני הים. בשנת 2008 התגוררו בה למעלה מ-600 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי סנטה קרוס ולה פאס. הבוליביאנים מכנים אותה "עיר האביב הנצחי", הודות למזג האוויר הנוח שלה ולפארקים המטופחים שלה.
קוצ'במבה היא אחד המרכזים הכלכליים החשובים בבוליביה. במרכז העיר שטחי מסחר, עסקים וחיי לילה, אך השכונות שבשוליה נחשלות יותר, ובחלקן אף אין חשמל, מים זורמים או כבישים סלולים.
היסטוריה.
קוצ'במבה נוסדה על ידי הספרדים ב-1571, בשם ויה ריאל דה אורופסה (Villa Real de Oropeza). היא הוקמה כמרכז לתוצרת חקלאית שישמש את ערי המכרות שבאלטיפלאנו. גילוי כסף באזור תרם אף הוא להתפתחותה של העיר, אך עם הידלדלותו של מחצב זה, דעכה העיר במהלך המאה ה-18. היא שבה והתחזקה בהדרגה, במהלך המאה ה-19, שוב כמרכז חקלאי.
ב-14 בספטמבר 1810 שוחררה קוצ'קבמבה מהשלטון הספרדי, כחלק מהמאבק של מדינות דרום אמריקה לעצמאות. בתאריך זה נחוג בעיר "יום קוצ'במבה" (Dia de Cochabamba), והוא מצוין בתהלוכות ובחגיגות.
בראשית שנת 2000 עלתה קוצ'במבה לכותרות, לאחר שהפגנות שנערכו בה (שכונו מלחמת המים של קוצ'במבה), במחאה על הפרטת מערכות אספקת המים והעלייה במחירי המים, יצאו מכלל שליטה. השלטונות בבוליביה הכריזו על ממשל צבאי, ורק לאחר 3 חודשים שככו המהומות. בסופו של דבר, מחאותיהם של המפגינים נשאו פרי, והממשלה ביטלה את הסכם ההפרטה.
תיירות.
בקוצ'במבה מספר אתרים שיש בהם עניין לתיירים:
נחל ספונים
נַחַל סְפוּנִים נחל ברכס הכרמל. הנחל הוא נחל אכזב בפארק הכרמל, ומים זורמים בו רק בימי החורף הגשומים.
פתח הנחל תוחם את גבולו הצפוני של מצוק מגדים. בפתח הנחל מכוון מערב נמצאת מחצבה, במעלה הנחל נמצאות מערות קרסטיות אשר שימשו למגורים בתקופות הפרהיסטוריות ואתרים ארכאולוגים אשר שימשו את האדם בעת מגוריו בנחל.
שרידים פרהיסטוריים בנחל.
מערת ספונים.
מערת ספונים היא מערת נטיפים בצידו הדרומי של ואדי הנחל. פתח המערה נמצא כ- 15 - 20 מטר מעל האפיק. אורך המערה כ-50 מטר. בכניסה למערה נמצאים גושי גיר גדולים המכילים ריכוז של מאובני רודיסטים. המצאות מאובנים אלה היא עדות שגושי גיר אלה הם מתקופת הטורון.
פיתחה של המערה קשתי ברוחב של 12 מטר וגובה מרבי של 5 מטר. פתח המערה מוביל לאולם ראשי גדול המכיל בחלקו הפנימי עמודי נטיפים וזקיפים גדולים. בין הנטיפים נמצא מעבר לחלקה הפנימי הדרומי של המערה. בחלק הפנימי נמצא אגן אבן קטן מהתקופה הפרהיסטורית. האגן קולט את המים המטפטפים מתקרת המערה.
במערה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות. החפירה הראשונה התקיימה בשנת 1941 בראשות הארכאולוג משה שטקליס. חפירה נוספת נערכה בין השנים 1965–1970 בראשות הארכאולוג אברהם רונן. חפירות אלה העלו ממצאים מהתקופות והתרבויות הפרהיסטוריות הבאות: התרבות המוסטרית, התרבות הכבארית, התרבות הנאטופית, נאוליתית וכלקוליתית. בנוסף נמצאו גם ממצאים המעידים על שימוש שנעשה במערה גם בתקופות היסטוריות.
שמה של המערה בערבית הוא ערק אל-ברוד שמשמעותו היא "מערת הפיצוץ". הרועים הערבים שהשתמשו במערה כמכלאה לצאן, נהגו להבריח את העטלפים השוכנים במערה על ידי פיצוצים.
אתר על מדרגת סלע.
במחצית הדרך שבין פתח הנחל ומערת ספונים, על מדרגת סלע נמצאו שרידי אתר פרהיסטורי מהתקופות המוסטרת והנאוליתית. אתר זה נחפר על יד רונן ומ' למדן. השרידים כללו נדבך של קיר בנוי, נתזי צור, עצמות בעלי חיים, קליפות ביצי יען, גלעינים, קוצים של קיפוד ים וקונכיות.
המצוק שמעל לאתר מכוסה בצמחים מטפסים בסבך צפוף ביותר. ניתן למצוא בו יערה
קיסוסית, זלזלת ועוד. קיר זה נקרא "קיר המטפסים". למרגלותיו נמצא גוש סלע ענק שניתק מהמצוק ויצר מחסה אשר בתקרתו מקננת סנונית המערות ועל גגו גרים שפני סלע.
בור היונים.
במעלה הנחל בקטע שבין מצוק המטפסים ומערת ספונים מצויה מערה קרסטית גדולה הכוללת אולם מרכזי בעל קרקעית משופעת. למערה חמישה פתחים שהם פירים שקרקעיתם בעומק 16 מטר. בסמוך לבור נמצא כוך שהוא שרידי מערה שהתמוטטה. בכוך בתוך משקע גירני נמצאו עצמות ושברי צור. למרגלות הכוך נמצא גוש סלע המכיל גם הוא עצמות בעלי חיים כנראה מהתקופה הנאטופית ושברי צור.
טקסים שמאניים
סלט חצילים רומני
סלט חצילים רומני (ברומנית Salată de vinete) הוא סלט רומני שעשוי מחצילים קלויים. הקלייה מתבצעת בדרך כלל על אש גלויה - על גחלים בוערות או על כיריים דולקות - עד שהקליפה נשרפת ומתקשה. לאחר מכן מפרידים את בשר החציל מהקליפה, ואת הבשר קוצצים, באופן מסורתי בעזרת סכין עשוי עץ.
הסלט נפוץ ופשוט מאוד. הוא מכיל חצילים קלויים מתובלים במלח, בצל קצוץ דק ושמן תירס. לעיתים מוסיפים גם מעט פלפל חריף טרי קצוץ דק לשיפור הטעם.
המשכן לאמנות על שם חיים אתר
המשכן לאמנות, עין חרוד על שם חיים אתר, מחלוצי המוזאונים הגדולים לאמנות בארץ ישראל. אוסף המוזאון של המשכן לאמנות מכיל את אחד מאוספי האמנות היהודית הגדולים בישראל, אמנות ישראלית, אמנות קיבוץ ואמנות עכשווית. המשכן לאמנות גם מחזיק בהוצאה לאור של ספרים וקטלוגים המופקים לרגל התערוכות המוצגות לצורך תיעוד ומחקר. במסגרת התערוכות מתקיימים סימפוזיונים, ימי עיון ואירועי השקות ספרים בהשתתפות אנשי אמנות ואקדמיה, וכן מפגשים עם אמנים מציגים וסיורים מודרכים בתערוכות.
ראשיתו של המוזיאון ב"פינת אמנות" שנפתחה בצריף האטלייה של חיים אתר, ממייסדי המוזאון (1953-1902), ב-7 בינואר 1938. כעבור כמה חודשים נבחר השם "משכן לאמנות". אוספי המשכן הושתתו על שני היבטים מרכזיים: חשיבותה של האמנות והזיקה לעבר היהודי. כך כתב חיים אתר, מי שהיה הסמכות האמנותית וקובע הטעם של האוסף, עם פתיחתה של ה"פינה":
הרוח החיה בהקמת המשכן היה חבר עין חרוד אהרן ציזלינג (1964-1901), עיקר עיסוקו היה בהשגת משאבים לבניית המוזאון ויצירת האוסף האדיר שאצור במחסניו.
בשנת 1948 נפתח חלקו הראשון של מבנה הקבע. האדריכל שמואל ביקלס (1975-1909) תכנן יצירה ארכיטקטונית שאיכותה ביחסי המידות של האולמות ובניצול מקורי וייחודי של האור הטבעי. בבניין נבנו בהדרגה 14 אולמות תצוגה, חצרות לפסלים, ספרייה, סדנאות, אודיטוריום ובית קפה קטן.
בעיצומו של תהליך הבנייה של המשכן התחולל הפילוג בקיבוץ המאוחד (1952), במהלכו התחלק עין חרוד לשני קיבוצים: עין חרוד איחוד ועין חרוד מאוחד. באופן חריג נשמר המוזיאון כמוסד משותף של שני הקיבוצים ומרחב המוזיאון היה למקום של מפגש וחוויית יחד בין החברים.
המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
אוספים ותערוכות.
אוספי המוזיאון כוללים פריטי יודאיקה מקהילות ישראל ממזרח וממערב ויצירות אמנות מהמאה ה-19 עד לימינו בתחומי הפיסול, הציור, הגרפיקה והצילום.