ב-16 ביולי 1943 הסגיר ויטנברג את עצמו לגסטפו, על דעת המחתרת ובלחץ ההמון והמשטרה היהודית. לפני שהוסגר מינה את אבא קובנר למפקד המחתרת. לפי עדותו של אבא קובנר במשפט אייכמן, הבריחו חברי המחתרת לוויטנברג כדור ציאניד והוא התאבד. על פי גרסה אחרת הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
חיסול הגטו.
באוגוסט 1943 גירשו הנאצים אלפי יהודים מגטו וילנה למחנות עבודה באסטוניה. ב-1 בספטמבר הוקף הגטו ו-7,000 יהודים הוצאו ל"מחנה עבודה" באסטוניה. במהלך האקציה קרא ארגון המחתרת לתושבי הגטו שלא להתייצב לגירוש ולפתוח במרד, אך הם לא נענו לכך, ולכן החליטו לדחות את ביצוע המרד ליום חיסול הגטו. במהלך האקציה אירעה התנגשות יריות מוגבלת בין הכוחות הגרמניים שסרקו את הגטו ופוצצו את בתיו ובין אנשי המחתרת, אך לא פרץ מרד כולל והלוחמים נסוגו. כ-150 לוחמים ברחו מהגטו דרך תעלות הביוב, והצטרפו לפרטיזנים שפעלו ביערות הסביבה.
ב-23 בספטמבר 1943 חוסל הגטו ורוב תושביו נרצחו בפונאר והשאר נשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה. שארית קטנה של יהודים שנשארו לאחר החיסול נשלחו למחנה עבודה.
וילנה שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 ביולי 1944. בין מאות היהודים ששרדו בווילנה הייתה קבוצה של כ-250 יהודים ששרדו במחנה HKP, אותו ניהל קרל פלגה.
חלק מתושבי הגטו הצליחו לשרוד הודות לפעילות של מריה פדצקה שהוכרה כחסידת אומות העולם.
חזון הצמחונות והשלום
חזון הצמחונות והשלום הוא שמו של ליקוט דברים על אידיאל הצמחונות משני מאמרים של הרב קוק, שנערך על ידי הרב דוד כהן ("הנזיר"). המאמרים הם "טללי אורות" ו"אפיקים בנגב" שהודפסו בכתב העת הפלס בשנים תרס"ג-תרס"ד.
הרב דוד כהן היה צמחוני בעצמו, ותלמידו ועורך כתביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ומכאן נובע השילוב שבין הדברים. בקובץ מובאים דברי הרב קוק על אידיאליותה של הצמחונות שתהיה לעתיד לבוא, ורובו של המאמר מוקדש להסברים מעמיקים לכל סוגיית הכשרות. בספר מוסברים הרעיונות העמוקים העומדים מאחורי האיסור לאכול בשר בחלב, האיסורים לאכול סוגים מסוימים של מאכלים בהגותו של הרב קוק וההיתרים לאכול בשר בכלל, אף שהדבר לא אידיאלי מבחינה רוחנית ומוסרית.
הופעותיו בדפוס.
הליקוט יצא לראשונה בתוך ספר-זיכרון "לחי ראי" (קובץ זיכרון לאברהם יצחק רענן-קוק שהיה בנו של הרב שלום נתן רענן-קוק), בהוצאת ישיבת מרכז הרב, ירושלים תשכ"א. באותה שנה יצא תדפיס מיוחד של "חזון הצמחונות והשלום" בדפוס קריית נוער, ירושלים. וכן יצא בהוצאת "נזר דוד לתורה ולמחשבת ישראל", ירושלים תשמ"ג.
בשנת תשע"ח נדפס חלקו הראשון של הליקוט בתוך הספר "חי רואי - היחס לבעלי החיים על פי משנת הרב קוק". בספר זה נקבצו עוד עשרות פסקאות ומאמרים נוספים של הרב קוק בנושא הצמחונות, שהרב דוד כהן (הנזיר) לא ראה לנכון לפרסם בתוך 'חזון הצמחונות והשלום' ואולי חלקם גם לא היו לנגד עיניו.
האידיאל בראשית הבריאה.
החיבור פותח בכך שלאדם הראשון לא הותר לאכול בשר אלא רק צומח - "הנה נתתי לכם את כל עשב זורע זרע...ואת כל העץ אשר בו פרי עץ זורע זרע, לכם יהיה לאכלה". זהו המצב האידיאלי, שלא יוכל להיות אובד מהאנושות (פסקה ב'). התורה כאשר היא מתירה לאכול בשר חיה, היא מתירה בגערה נסתרת לאכול רק "בשר תאווה" - "וְאָמַרְתָּ אֹכְלָה בָשָׂר, כִּי תְאַוֶּה נַפְשְךָ לֶאֱכֹל בָּשָֹר, בְּכָל אַוַּת נַפְשְךָ תֹּאכַל בָּשָׂר" (דברים יב כ), ומכלל הדברים מפרש הרב קוק שכאשר האדם קץ באכילת בשר מבחינה מוסרית, הבשר נאסר עליו. הרב קוק מבקר את הפילוסופיות שביקשו לחנוק את רגש היושר הטבעי של בני אדם כלפי בעלי חיים ולעשות אידיאליזציה מאכילת בעלי חיים.
מצוות המראות הסתייגות מאכילת חי.
על פי הרב קוק, המצוות הקשורות לאכילת בעלי חיים קשורות להסתייגות שיש לתורה מאכילת בשר בעלי חיים ונועדו להטביע בלב בני האדם הסתייגות מניצול בעלי חיים. כך למשל מצות כיסוי הדם שנוהגת בעוף וחיה, "היא כמו מחאה אלהית לעומת ההיתר התלוי ביסודו במצב בנפש המקולקלת של האדם" (פסקה ח) ונועדה לגרום לאדם להתבייש ברצח של בעלי חיים. ואיסור אכילת חֵלֶב, נועד להגביל את נטילת חיי בעל החי, רק "למטרה הכרחית [של הזנתו] ולא "בשביל שהאדם מתאווה למשמנים כל חלב שור וכשב ועז" (פסקה ט). גם איסור של אכילת בשר וחלב יש לו טעם דומה. כאשר התורה אומרת "לא תבשל גדי בחלב אימו" - לפרשנות הרב קוק היא כאילו אומרת גם לגדי וגם לחלב יש יעוד אחר מאשר אתה מייעד להם. "תעודת הגדי איננה דווקא להיות לברות לשיניך החדות... והחלב ממילא לא נועד להיות לתבלין לך, למלאות את תאותך הגסה" (פסקה יא). ואף איסור שעטנז יעודו להבדיל בין הפשתן שהאדם יגע על גידולו לבין הצמר שנטל מן החי בכוח (פסקה יב). עוד רואה הרב קוק באיסור אכילת טרפה ונבלה הפגנת חמלה משפטית כלפי בעלי החיים המסכנים שנטרפו בשדה או מתו מאליהן, ולהרחיק את האדם ממנהגי "החיות הדורסות", ו"שלא לחפוץ להשתמש באסון בעלי חיים במקרה מיתתם". (פסקה יג).
אכילת בשר לעתיד לבוא.
אכילת בשר, שעל פי דברי התורה הותרה בתקופת נח, היא מציאות של 'אין ברירה'. לשיטת הרב קוק, בשל מצבו המוסרי של העולם בתקופת המבול, הותרה לנח ולבניו אכילת בשר, כדי ליצור חַיִץ המבדיל בין האדם לחיה, כדי שהיחסים בין בני האדם ישתפרו. זה מבוסס על ההנחה שכאשר היחס זהה לכל הקבוצות, עשויים להגיע להידרדרות מוסרית; ובהתאם לפסוק "זובחי אדם – עגלים ישקון" (הושע יג, ב).
מצב זה של מוסר ירוד, תקף עדיין היום. אולם, בעתיד, בתקופה המתקדמת של אחרית הימים, מצבו המוסרי של העולם ישתפר לאין ערוך, ובני האדם לא יצטרכו לאכול בשר – הן מצד בריאותם והן מצד המוסר.
על אף עליונותו וחשיבותו של החזון בעיני הרב קוק, הוא מתריע מפני מימושו המוקדם בדרכים המוניות.
הקרבת קורבנות לעתיד לבוא.
כחלק מהאידיאל של עולם מושלם באחרית הימים והתקדמות מוסרית כללית, במקביל להפסקת אכילת הבשר כל העולם יתקדם ובעלי החיים יתעלו ויהיו בעלי שכל, דיבור ובחירה כבני האדם. דברים אלו מבוססים על דברי המקובלים, ובפרט האר"י שכתב – "מדרגת החי דלעתיד לבא תהיה כבחינת המדבר דעכשיו על ידי עליית העולמות".
חשוב להדגיש שלדברי הרב קוק כשיבנה הבית השלישי תחזור הקרבת הקורבנות מן הצומח ומן החי כמתחייב מדין התורה, וכלשונו:
אך על־אף שבתחילת ימי הבית השלישי יקריבו בעלי חיים הרי שבתקופה מתקדמת יותר – לא יהיו בעלי חיים להקרבה, שכן בעלי החיים של העתיד אינם בעלי החיים של היום שאותם היהדות מצווה להקריב. מתוך כך, מובן שתיפסק הקרבת קורבנות מן החי, מתוך מחסור בבעלי חיים מהזן "הישן", שאינו בעל שכל, דיבור ובחירה. וכלשון הרב קוק:
אולם לדברי הרב קוק זהו חזון רחוק – "אמנם הזמנים רחבים, שונים וארוכים ועת לכל חפץ" – ועדיין המעמד המוסרי של העולם רחוק ממצב אידיאלי זה. בפרט מזהיר הרב קוק מפני הסלידה מהקרבת הקורבנות בתקופתנו, בעוד רוב העולם אוכלים בשר ולא סולדים מזה. הדו־פרצופיות הזו – קבלת אכילה לצורך האדם וסלידה מהקרבה לאל – מעוררת ביקורת נוקבת בדברי הרב קוק:
ביאורים.
על מאמר זה יצא לאור ביאור של הרב חגי לונדין בשתי הוצאות ובשמות שונים:
בשנת תשפ"א הוציא הרב חיים דרוקמן ביאור מעמיק עם הרחבות למאמר, בשם: חזון הצמחונות והשלום: דרכה החינוכית של התורה הא-לוהית לתיקון האנושות. בראש הספר הובאה מהדורה חדשה של המאמר מפוסקת מחדש, עם תיקונים, ניקוד וציוני מקורות רבים. הספר יצא בהוצאת המכון התורני אור עציון.
בויקיטקסט בעברית, בדף , ניתן למצוא את כל 'חזון הצמחונות והשלום' עם פירוש למילים הקשות ותקצירים לכל פיסקה. הפירושים מופיעים כאשר מניחים את סמן העכבר מעל מילה המסומנת בקו מתחתיה. בנוסף, קיימים שם סיכומים קצרים לכל פסקה מהמאמר.
ולדימיר מדם
ולדימיר דווידוביץ' מֶדֶם (ביידיש: וולאַדימיר מעדעם; ברוסית: Владимир Давидович Медем; 22 ביולי 1879, לייפאיה, האימפריה הרוסית – 9 ביוני 1923, ניו יורק) היה תאורטיקן מרקסיסט וממנהיגי תנועת "הבונד" והאידאולוגים הבולטים שלה.
קורות חיים.
מדם נולד בשנת 1879 בלִיֶפאיה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (לטביה). הוריו היהודים המירו דתם לנצרות לותרנית ואחר כך עברו לכנסייה הפרבוסלבית הממלכתית (כשחזר להזדהות כיהודי בתור אדם מבוגר, לא חש כל צורך בהליך דתי או בהפגנת זיקה דתית כלשהי). אביו, דויד מדם (1836–1893) היה רופא צבאי. מדם גדל במינסק, למד בה בגימנסיה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קייב, שם גם נחשף לאידאולוגיה סוציאליסטית. במקביל, התעוררה בו גם התעניינות והזדהות עם מורשתו היהודית.
ב-1900 החל להיות פעיל של תנועת "הבונד" הסוציאליסטית-אוטונומיסטית, שדגלה (בניגוד לציונות ולטריטוריאליזם) בפתרון בעיית היהודים בארצות מושבם. בגלל פעילותו הפוליטית, נידון ב-1901 על ידי השלטונות הצאריים לחמש שנות מאסר עם עבודת פרך בסיביר, ונמלט לשווייץ. בבזל ובז'נבה העמיק את מעורבותו בתנועה הפוליטית, והפך למנהיג מרכזי בארגון הגולה של הבונד. ב-1905 שב לרוסיה. בעיר וילנה (ליטא) ערך מדם את "נאשה סלובו" ("Наше слово"), ביטאון הבונד בשפה הרוסית, והתפרסם כנואם. מדם הצטרף למנהיגות הבונד בפולין, וב-1913 נידון שוב למאסר, הפעם בפולין, בשל פעילותו הפוליטית. בעת הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם הראשונה, היה מנהיג הבונד בפולין. בשנת 1921 היגר לארצות הברית. שם פרסם מאמרים בעיתון היידי "פֿאָרווערטס" והמשיך לפעול בשם הבונד עד מותו מהתקף לב.
מדם נפטר ב-1923 בניו יורק, בגיל 44. הותיר אישה, גינה.
בשנת 1929 הוקמה ספריית מדם בפריז. הספרייה קיימת עד היום, והיא הספרייה הגדולה באירופה לספרות יידיש.
נייטרליזם.