בשנת 1841 התמנה לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה הדרומית, והחזיק בו עד שנת 1845. נודע כבעל יחסים טובים עם הילידים האבוריג'ינים ובזמן כהונתו ייצב את המאזן הכלכלי של המושבה.
הוא כיהן פעמיים כמושל הכללי של ניו זילנד: משנת 1845 ועד 1853, ומשנת 1861 עד 1868. במהלך כהונתו ההתיישבות האירופית בניו זילנד הואצה וכתוצאה מכך חלו סכסוכי אדמות רבים. בשנת 1845 התמנה למושל בירת המושבה, אוקלנד. בזמן שנכנס לתפקידו, אוקלנד כבר הייתה מרכז מסחרי ופוליטי גדול ומשמעותי בניו זילנד.
בשנים 1854–1861 היה מושל מושבת הכף שבדרום אפריקה.
בשנת 1861 חזר לקדנציה השנייה שלו כמושל ניו זילנד, ובניגוד לקדנציה הראשונה, היה צריך להתמודד כעת עם פרלמנט נבחר אשר הוקם בשנת 1852. הוא החזיק בתפקיד זה עד הדחתו בשנת 1868.
היה חבר הפרלמנט של ניו זילנד בשנים 1875–1895, כחבר עצמאי חסר מפלגה. באוקטובר 1877 נבחר על ידי הפרלמנט לראשות הממשלה. החזיק בתפקיד זה כשנתיים, עד אוקטובר 1879. בשנים 1894–1895 בריאותו הידרדרה והוא פרש מהפוליטיקה.
בשנת 1862 הוא רכש האי ראקינו לקידום עסקיו בתחום העצים.
נפטר ב-19 בספטמבר 1898 בגיל 86, ונקבר בקתדרלת סנט פול. הוא האריך ימים יותר מכל ראש ממשלה ניו זילנדי.
על שמו נקראו ערים, מחוזות ומוסדות רבים בניו זילנד ובדרום אפריקה.
קמפוס אוניברסיטת תל אביב
אלימות מילולית
אלימות מילולית או בריונות מילולית היא אמירה שלילית הנאמרת לקורבן (או על הקורבן), לעיתים תוך מניעת אפשרות של הקורבן לתגובה כלשהי.
מהות.
אלימות מילולית יכולה להתבטא בקללות, אמירות מעליבות, קריאה בשמות מעליבים ועוד. גם כאשר האדם צועק על הקורבן, מתעמר בו, נותן לו פקודות, מאיים עליו, בז לו, משפיל אותו או מתעלם ממנו, הדבר מהווה אלימות מילולית; רבים מתקשים לזהות זאת כאשר מעשים אלו מגיעים מאדם קרוב שמהווה דמות סמכות או שמעמדו גבוה יחסית לקורבן, כגון בן משפחה בוגר יותר, מעסיק במקום עבודה וכדומה. אם האדם שמשתמש באלימות מילולית לא מתנצל מיד ונסוג מאמירתו השלילית, אלא ממשיך בכך, עלול להיווצר קשר אלים מילולית בינו לבין הקורבן.
אלימות מילולית עשויה להתרחש במגוון מצבים בחיי היומיום. למשל, בבתי ספר יש תלמידים המשתמשים לעיתים קרובות באלימות מילולית, למשל כבריונות (שלרוב כוללת גם מרכיב פיזי), כדי להשיג מעמד גבוה יותר מהקורבן ולחבור לאחרים כנגד הקורבן. במערכות יחסים זוגיות, לעיתים אחד מבני הזוג מגיב באלימות מילולית כאשר הוא מאוים ממצבי "נפרדות" בין בני הזוג, כלומר מחשבות, רצונות ורגשות שונים שלו ושל הקורבן.
ההשפעה של אלימות מילולית מתמשכת על הקורבן עלולה להיות רחבת היקף וחמורה. הקורבן עלול לחוש כאב רגשי, אכזבה, עוגמת נפש או תחושת אשמה, הוא עשוי לחוות דחק ומתח מתמיד, ואף לפתח דיכאון או הפרעה פוסט-טראומטית.
יחס החברה לאלימות מילולית.
אלימות מילית היא די נפוצה ולרוב לא מתייחסים לאלימות מילולית, באותה חומרה שבה מתייחסים לאלימות פיזית, בין השאר כי אין הוכחה גלויה לקיומה, בשונה מאלימות פיזית חמורה, המותירה סימני חבלה על גוף הקורבן. שופט בית המשפט העליון, עוזי פוגלמן, כתב על עבירות של אלימות מילולית: . לעומתו, השופט אורי שהם כתב: . השופט נעם סולברג כתב בעניין: .
קארל מרקס שטאט
ויסמוט קארל מרקס שטאט
ויסמוט אווה
ויסמוט קרל מרקס שטאט
פרס יפן
פרס יפן (ביפנית: 日本国際賞; "פרס יפן הבין־לאומי") מוענק לאנשים מכל חלקי העולם אשר השיגו "הישגים מקוריים ויוצאי דופן במדע וטכנולוגיה אשר מוכרים כמקדמים את גבולות הידע ומשרתים את המטרה של שלום ושגשוג עבור המין האנושי". הפרס מיוצג על ידי קרן פרס יפן. מאז הקמתה ב־1985 ועד 2022 הקרן העניקה את הפרס ל־104 אנשים מ־14 מדינות.
הפרס מורכב מתעודה, מדליה וסכום כספי של 50 מיליון ין (כ־430,000 דולר). בפרס יכולים לזכות רק אנשים חיים, ללא הגבלת אזרחות, גזע או מין. מדי שנה בחודש נובמבר בוחרת קרן הפרס שני תחומים שבהם יינתן הפרס בהתאם למגמות במדע ובטכנולוגיה. תהליך העמדת המועמדות והבחירה אורך כשנה, כשעל הזוכים מודיעים בחודש ינואר.
במעמד הענקת הפרס היוקרתי נערך טקס בהשתתפותם של קיסר יפן והקיסרית, ראש ממשלת יפן, ראש בית הנבחרים של יפן, נשיא בית היועצים של יפן, נשיא בית המשפט העליון של יפן ובכירים נוספים, לצד אנשי אקדמיה, חוקרים ואנשי עסקים.
בפרס זכו הישראלים אפרים קציר (1985) ועדי שמיר (2017).
מקדש שלוש הדתות
רודיגר שנופהאזה
רודיגר שנופהאזה (בגרמנית: Rüdiger Schnuphase, נולד ב-23 בינואר 1954 בורנינגסהאוזן שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ברוט-וייס ארפורט ובקארל צייס יינה מליגת העל המזרח גרמנית, ובנבחרת גרמניה המזרחית, עמה השתתף במונדיאל 1974, וזכה במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה. שנופהאזה נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית לשנת 1982, אותה סיים כמלך השערים.
קריירת מועדונים.
שנופהאזה החל את קריירת הבוגרים ברוט-וייס ארפורט מליגת העל המזרח גרמנית בשנת 1971, ושיחק במועדון במשך שש עונות, בהן הבקיע 24 שערי ליגה ב-99 הופעות. בשנת 1977 חתם שנופהאזה בקארל צייס יינה, שם שיחק שבע עונות ברציפות. בשנת 1980 שנופהאזה היה חלק מהזכייה של קארל צייס יינה בגביע המזרח גרמני, לאחר ניצחון 3-1 בהארכה על קבוצתו הקודמת, רוט-וייס ארפורט. בשנת 1982 הבקיע שנופהאזה 19 שערי ליגה עבור יינה, שסיימה במקום החמישי בליגה, הוכתר כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית. גם בעונה העוקבת היטיב שנופהאזה לשחק, הבקיע 13 שערים, וקבוצתו סיימה במקום השלישי בליגה. בשנת 1984 עזב שנופהאזה את קארל צייס יינה לאחר שהבקיע 94 שערים ב-196 הופעות ליגה, וחזר לשתי עונות ברוט-וייס ארפורט, שם הבקיע שישה שערים ב-31 הופעות, ובשנת 1986 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית.
שנופהאזה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1973, וכעבור שנה השתתף עמה במונדיאל 1974, בו לא שיחק דקה בשלב הבתים הראשון אותו סיימה גרמניה המזרחית במקום הראשון לאחר ניצחון במשחק הטעון על נבחרת גרמניה המערבית, וגם במשחק הראשון בשלב הבתים השני שנופהאזה לא שיחק. בשני המשחקים הבאים בשלב הבתים השני, בהם גרמניה המזרחית הפסידה 2-0 לנבחרת הולנד וסיימה בתיקו 1-1 מול נבחרת ארגנטינה, שנופהאזה פתח, ונבחרתו הודחה בתום שלב זה. שנופהאזה השתתף עם נבחרת גרמניה המזרחית גם באולימפיאדת מוסקבה שנערכה בשנת 1980, שם היה שחקן מפתח וזכה עם הנבחרת במדליית כסף, לאחר הפסד 1-0 בגמר לנבחרת צ'כוסלובקיה. בנובמבר 1983 ערך שנופהאזה את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 2-1 על נבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות יורו 1984, שאליו לא הצליחה נבחרת גרמניה המזרחית להעפיל. לאחר משחק זה, פרש שנופהאזה מהנבחרת לאחר שלבש את המדים הלאומיים 45 פעמים, והבקיע שישה שערים.
תארים.
עם קארל צייס יינה:
עם נבחרת גרמניה המזרחית:
תארים אישיים:
פיצוי לנפגע עבירה
פיצוי לנפגע עבירה הוא תשלום המושת על אדם במשפט פלילי כעונש ומועבר לנפגע העבירה.
מהות הפיצוי.
הדיעות חלוקות בשאלה האם הפיצוי הוא פיצוי אזרחי הנלווה להליך הפלילי, או פיצויים עונשיים כעונש פלילי המשולמים לנפגע \ נפגעת העבירה.
הדעה הרווחת כיום בבתי המשפט היא שהפיצוי בהליך הפלילי אינו מחליף את הפיצוי המגיע בהליך הנזיקי, הדעות לגבי מטרת הפיצוי בהליך הפלילי חלוקות. השופטת דפנה ברק ארז כתבה:
לשיטה זאת, דרך המלך לקבלת פיצוי מלא על הנזקים שנגרמו הוא בהליך אזרחי נפרד. אולם יש מעטים החולקים על עמדה זאת וטוענים שהמטרה היא לתת פיצוי לנפגעים, שברובם לא יגישו תביעה אזרחית נפרדת.
בישראל.
היסטוריה.
בפקודת החוק הפלילי המנדטורי נכלל הפיצוי כאחד העונשים שניתן להשית על מורשע בדין.
האפשרות להשית על אדם שהורשע בעבירה פיצוי לנפגע, הועברה לתיקון לחוק העונשין (דרכי ענישה) שחוקק בשנת 1954. סעיף 31 של החוק קבע:
סכום זה עודכן במהלך השנים ל-1500 לירות, אולם לא נעשה שימוש רב בסעיף.
בתחילת 1980 תוקן חוק העונשין וסכום הפיצוי הועלה ל-50,000 לירות. בהסבר להצעת החוק נכתב:
בשנת 1988 הועלה סכום הפיצוי. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב שהעלאת סכום הפיצוי יוכל להביא פיצוי שימנע את הצורך בתביעה אזרחית נפרדת. באותה שנה גם תוקן החוק כך שהפיצוי נגבה על ידי המדינה ונחסך מנפגע העבירה הצורך לנהל הליכי גבייה כנגד תוקפו.
עד תחילת המאה ה-21 נעשה שימוש מועט ביותר בסעיף זה, בגלל שבתי המשפט ראו בו נושא אזרחי שמפריע לניהול יעיל של המשפט הפלילי. בסקר בין תובעים משטרתיים, העוסקים בעבירות יחסית קלות, שנעשה בשנת 1996, נמצא דרישה מוגבלת לפסיקת פיצויים על ידי התובעים, ממגוון סיבות. בין השאר הועלתה הטענה שהדרישה מסבכת את המשפט, שכן השופט לא יפסוק פיצויים בהיעדר אישורים על נזק. כן נאמר שדרישה לפיצויים מקשה על השגת הסדר טיעון.
משנת 2001, בעקבות חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה והמלצה של שופטי בית המשפט העליון, גבר השימוש בפיצוי לנפגע עבירה בפסקי דין. בשנת 2006, פסק בית המשפט העליון פיצוי על מורשע בדין, תוך שלילת הנימוק של בית המשפט המחוזי שנמנע מכך "בשל אורך תקופת המאסר בפועל שהוטלה עליו".
בעת חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה עלתה ההצעה שהמדינה תשלם פיצויים לנפגעי עבירה, לפחות במקום שבו העבריין אינו יכול לשלם את הפיצוי, והיה אף מי שטען שהפיצוי לנפגעי עבירה אינו אלא "עלה תאנה" המכסה את מחדלי הטיפול בנפגעי פשיעה אלימה.
פסיקה.