הוא צייר תמונה גדולה בשם "גז כבשים וובורן בשנת 1804" שהכילה שמונים ושמונה דיוקנאות של איכרים מפורסמים באותה תקופה (היא נתלתה במנזר וובורן). התמונה נחרטה על ידי האמן עצמו.
גאררד התחתן עם מטילדה גילפין, בתו הבכורה של מורו סוורי גילפין.
הוא נפטר בברומפטון, לונדון, ב־8 באוקטובר 1826.
ז'וז'ה שימון
ז'וז'ה שימון (במקור מרגיט וייס, הייתה נשואה ללאיוש מאניאי; בהונגרית: Simon Zsuzsa; אוראדיה, 24 באוקטובר 1910 – בודפשט, 27 במאי 1996) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה זוכת פרס קושוט, מורה באוניברסיטה, במאית, במאית תיאטרון, זוכת פרס האמן המצטיין.
ביוגרפיה.
בשנת 1932 חתמה שימון חוזה בתיאטרון מרכז העיר. ארתור בארדוש גילה אותה. בעקבות פרסום החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין 1940 לבין 1944, נאסר עליה לשחק בתיאטרון הונגרי והיא יכלה לשחק רק בתיאטרון גולדמרק במסגרת פעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי. שם, בתיאטרון גולדמארק אחד מעוזריה הקרובים היה בתקופה זו יוז'ף ז'ודי שהתלמד בתקופה זו. היא נישאה ללאיוש מאניאי בשנת 1940. שניהם שרדו את השואה ובתם ז'וז'ה מאניאי גם הפכה לשחקנית. בין השנים 1945–1947 היא הייתה מנהלת התיאטרון הממלכתי ההונגרי באוראדיה, ומשנת 1949 עד 1951 הייתה מנהלת "תיאטרון מרכז העיר". היא לימדה משחק משנת 1948 באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט ושימשה גם כמנכ"ל הראשי של האוניברסיטה בשנים 1950 עד 1956. בין השנים 1957–1960 הייתה מנהלת תיאטרון פטפי (Petőfi Színház, על שם שנדור פטפי) ותיאטרון יוקאי (Jókai Színház, על שם מור יוקאי) שהיה התיאטרון הקאמרי של הראשון. היא הייתה המנהלת הראשית של תיאטרון האופרטה של בודפשט בין השנים 1960 לבין 1962. בין השנים 1962 עד 1990 הייתה חברה ב"תיאטרון תאליה".
מספר הצגות הבכורה תחת ניהולה, שנרשמו במאגר התיאטרון; כשחקנית: 17, כבמאית: 38. היא הופיעה גם בעשר הקלטות תיאטרון.
סמואל סקוט
סמואל סקוט (באנגלית: Samuel Scott; 1702 – 12 באוקטובר 1772) היה צייר נוף בריטי, הידוע בנופי גדות הנהר ובנופי הים שלו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
סקוט נולד בלונדון והחל לצייר בסביבות 1720, לא ידוע על הכשרתו האמנותית. הוא התחיל כאמן ימי, וצייר ספינות מלחמה וספינות אחרות בים רגוע בסגנון וילם ואן דה פלדה הצעיר , שרבים מציוריו היו בבעלותו. הוא צייר גם סט של שש תמונות של יישובים שבבעלות חברת מזרח הודו בשיתוף ג'ורג' למברט. סקוט צייר את הספינות, ולמברט את הבניינים והנוף. במכתב משנת 1733, ג'ורג' ורטה כלל את סקוט בין "הציירים הטובים ביותר באמנותם".
בין התאריכים 27–31 במאי 1732 הוא ערך "מסע של חמישה ימים" בחברה עם ויליאם הוגארת ואחרים. סיפור המסע שלהם נכתב על ידי אבנעזר פורסט ופורסם בשנת 1782, מאויר בציורים של הוגארת וסקוט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים. לאחר הגעת קאנאלטו ללונדון בשנת 1746, ציורי הנוף של העיר הפכו אופנתיים, הוא החל לעבד את הרישומים לציורי שמן. הוא צייר לפחות אחת עשרה גרסאות לתצפית על גשר לונדון העתיק, הישנה ביותר משנת 1747. סקוט המשיך לצייר עותקים ממנה לאחר 1757, כאשר הבתים הנשענים על הגשר, המוצגים בציור נהרסו. תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר ווסטמינסטר.
חייו המאוחרים.
בין השנים 1761–1771 הציג שלוש עבודות באגודת האמנים, אחת באגודת האמנים החופשית, ואחת, נוף למגדל לונדון, באקדמיה המלכותית בשנת 1771. הוא היה אחד הציירים המוקדמים בצבעי מים, ונקרא "אבי ציור צבעי המים באנגליה", אך עבודותיו העיקריות היו בשמן. כמה מהציורים המפורסמים ביותר של סקוט היו תיאורי הסצנות שלו במהלך המלחמה עם ספרד בקריבים (הסתיימה 1742).
סקוט זכה למוניטין רב בזכות סצינות החוף והנהר שלו, שהיו מצוירות וצבועות היטב, ומכילות דמויות. הוראס וולפול, שהיה לו אוסף גדול מיצירותיו, אמר כי "הם יקסימו בכל עידן".
סקוט התגורר בקובנט גארדן, משקיף על הפיאצה הגדולה שם, בין השנים 1747 ל־1758. הוא עבר לטוויקנהאם בשנת 1758, ולאחר מכן ללודלו, שם התגוררה בתו, לפני שפרש.
הוא נפטר בבאת' באוקטובר 1772 והותיר בת יחידה.
ויליאם מארלו (1740–1813) וצייר בעלי החיים סווריי גילפין (1733–1807) היו תלמידיו.
איימרה (עם)
איימרה (Aymara או Aimara, ) הם עם ילידי בהרי האנדים ואזור האלטיפלאנו באמריקה הדרומית. האיימרה מאכלסים אזור זה עוד מהתקופה הפרה-קולומביאנית. האיימרה נכבשו על ידי האינקה בסוף המאה ה-15 (או תחילת המאה ה-16), ולאחר מכן על ידי הספרדים במאה ה-16. בעקבות מלחמות העצמאות באמריקה הספרדית (1808–1833) האיימרה הפכו לנתיני המדינות החדשות בוליביה ופרו. לאחר מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1883) צ'ילה סיפחה שטחים בהם חיה אוכלוסיית איימרה. כיום האיימרה חיים בבוליביה, פרו צ'ילה וארגנטינה ומונים כ-2.3 מיליון איש.
היסטוריה.
עד שלטון האינקה.
מקורם של האיימרה נתון במחלוקת. לפי ממצאים ארכאולוגיים, האיימרה חיו בהרי האנדים ובשטחים שהיום נמצאים במערב בוליביה מזה 800 שנה לפחות (יש הטוענים שהאיימרה חיו באזור מזה 5,000 שנה, אך ככל הנראה מדובר בקבוצות ילידיות קדומות שאינן האיימרה). לפי בלשנים שפת האיימרה הייתה מדוברת לפחות עד מרכז פרו של היום וסבורים שהאיימרה התפתחו כעם באזור זה. לפי האנתרופולוג ג'ון ויקטור מורה היו לפחות שבע . לא ידוע היכן היו ערי הבירה של הממלכות. האיימרה דחקו את רגלי בני האורו מאזור אגם טיטיקקה ואגם פופו . ב-1463 כבשו האינקה תחת שלטונו של פאצ'אקוטי (שלט בשנים 1471–1438) את אזור טיוואנאקו ושטחים נוספים באלטיפלאנו בהם חיו האיימרה. האיימרה התמרדו ב-1483, והמרד דוכא על ידי טופאק אינקה יופאנקי, בנו של פאצ'אקוטי. האיימרה הצליחו לשמור על אוטונומיה מסוימת גם תחת שלטון האינקה.
מהשלטון הספרדי עד היום.
הספרדים הגיעו למערב אמריקה הדרומית ב-1532, הביסו את האינקה ועד 1538 כבשו גם את שטחי האיימרה. תחילה האיימרה שמרו על מנהגיהם, אך במהרה החלו להרגיש את השפעת השלטון הספרדי הקולוניאלי. בתקופה הקולוניאלית האיימרה התחלקו ל-11 שבטים. רבים מהם עבדו בכרייה ובחקלאות. הם אימצו שיטות עבודה רבות של הספרדים כמו שימוש במחרשות, בבהמות עבודה וסירות עץ לדייג וגידול חיטה, שעורה תרבותית, כבשים ובקר. יחד עם זאת, האיימרה המשיכו גם בעבודותיהם המסורתיות כמו גידול גידולים מקומיים, דיג ברשתות וגידול אלפקות.
בשנת 1629, על רקע הניצול הקולוניאלי הספרדי במכרות, בחקלאות ובשדות הקוקה, האיימרה יחד עם קבוצות נוספות פתחו במרד נגד הספרדים. מרד נוסף, משמעותי אף יותר, הונהג ברובו על ידי האיימרה ב-1780. האיימרה כמעט כבשו את לה פאס, אך לאחר אבדות רבות הספרדים הצליחו לדכא את המרד ב-1782. המרידות נגד השלטון הספרדי נמשכו לסירוגין עד לעצמאות פרו בשנת 1821 אז הפכו האיימרה לנתיני פרו. ב-1825 בוליביה הכריזה על עצמאותה וגם שם הפכו האיימרה לנתינים. בעקבות המהפכה הבוליביאנית ב-1952 האיימרה החלו להשתלב בחברה הכללית ורבים מהם עזבו את קהילותיהם.
כיום רבים מהאיימרה עוסקים בחקלאות, בנייה, עבודה במכרות ובמפעלים ורבים אף השתלבו בעבודות הדורשות השכלה. כיום שפת האיימרה היא שפה רשמית בבוליביה והממשלה מפעילה תוכניות סיוע לאיימרה. כיום רוב האיימרה גרים באזור אגן אגם טיטיקקה, באזור שמתפרש מהאגם דרך נהר דסאגואדרו ועד אגם פופו באזור העיר אורורו , ומרכזם נמצא בלה פאס ובאל אלטו הסמוכה ללה פאס.
תרבות.
דגל האיימרה נקרא ויפאלה . הדגל מורכב משבעה צבעים שמסודרים בריבועים בקווים אלכסוניים (הדגל מייצג מספר קבוצות ילידיות; קבוצות שונות מיוצגות על ידי סדר צבעים שונה).
האיימרה דוברים שפה שנקראת אף היא איימרה . רבים מביניהם דוברים ספרדית כשפה שנייה ואף ראשונה, תלוי באזור בו הם חיים. קבוצה בת כ-1,000 איש במרכז פרו דוברת שפה קרובה לזו של האיימרה. ישנם מומחים שמכנים שפה זו איימרה מרכזית ואת השפה הנפוצה יותר, זו המדוברת באזור אגן אגם טיטיקקה, איימרה דרומית. האיימרה מבדילים בין איימרה בוליביאנים ואיימרה צ'ילאנים.
התרבות העירונית של האיימרה התפתחה בעיקר בשכונות הפועלים בלה פאס. לבוש הנשים המסורתי כולל את כובע הבאולר (לפי המסורת, הכובעים נשלחו לעובדי רכבת אירופאים שעבדו באזור. כשאלו גילו שהכובעים קטנים מידי עבורם מסרו אותם לילידים), שמיכת האגואיו , חצאית, מגפיים, תכשיטים ועוד. לבוש זה הפך למזוהה עם נשות האיימרה.
האיימרה מגדלים מזה מאות שנים את צמח הקוקה. הצמח משמש את היאטירי , המרפאים העממיים, וכן משמש כמתנה לאל השמש אינטי ואלת האדמה פצ'אמאמה כחלק מטקסים מסורתיים. במהלך המאה ה-20, במסגרת המאבק בייצור והפצה של קוקאין, השלטונות פעלו בניסיון לעקור את גידול הקוקה. ניסיון זה לא צלח. הקוקה עדיין מהווה מרכיב חשוב בתרבות האיימרה.
צ'אירו הוא מאכל איימרה מסורתי שנפוץ באזור לה פאס. המאכל מורכב מצ'וניו (מחית תפוחי אדמה), תפוחי אדמה, בצל, גזר, תירס לבן, בקר וגרעיני חיטה ומתובל בכוסברה ותבלינים נוספים.
דת ומיתולוגיה.