י. הצפייה ההמונית בקולנוע מתייחדת בכך שקהלה הוא במעמד של צופה מקצועי-למחצה, וככזה הוא מוזמן להיות שותף פעיל-בעקרון בייצור התרבותי, ולא רק בצריכתו. כתוצאה מכך מתערערות חלוקות ישנות בין יוצר/מחבר/שחקן/אמן ובין הקהל. ואולם, תעשיית הקולנוע הקפיטליסטית במערב מונעת יישום מהפכני זה על ידי טיפוח פולחן האישיות, שמכונן-מחדש את ההילה כסחורה.
יא. טבעו האשלייתי של הסרט הוא טבע מדרגה שנייה: הוא פרי החיתוך וההרכבה מחדש (המונטאז'). לעומת הצייר, שפעולתו על המציאות מרוחקת ומאגית, מפעיל המצלמה חודר לתוך המציאות וחותך מתוכה קטעים.
יב. אפשרות שעתוקה הטכני של יצירת האמנות משנה את יחס ההמונים לאמנות, במזגה את התגובה הנהנתנית של ההמון עם התגובה הביקורתית של המומחה. זאת משום שחוויית הצפייה בסרט היא חוויה קולקטיבית (בניגוד לצפייה הקונטמפלטיבית היחידאית), ותגובת היחידים מותנית, מוסדרת ומבוקרת על ידי תגובת הכלל.
יג. טכנולוגיית הצילום מאחדת בין תחומי המדע והאמנות; דרך פרוצדורות של חיתוך, הקפאה, הגדלה וכדומה, פותחת המצלמה בפני הצופה טבע השונה בתכלית מזה המוכר לעין האנושית. דימויים מהפכניים אלו חושפים "לא מודע חזותי" כשם שהפסיכואנליזה חשפה את הלא-מודע של הנפש.
יד. האמנות האוטונומית, בעלת ההילה, דורשת ריכוז והתעמקות קונטמפלטיבית, אך במרוצת הסתאבותה של הבורגנות הפכה התבוננות זו לבורגנית ואנטי-חברתית. אמנות האוונגרד, ובראשה הצילום והקולנוע, מנסה, דרך המבנה הטכני שלה (המונטאז'), לחסל את ההילה, לבדר, להסיח את הדעת, ולהשתמש בקסמה של האמנות כבקליע.
טו. עקב הידרדרות ההילה מתקרבים יחד שני קטבים שהיו בעבר מנוגדים: ההשתקעות הקונטמפלטיבית והביקורתית ביצירת האמנות מחד, וההמונים בעלי הצרכים הפרספטואליים החדשים מאידך. במדיומים של השעתוק הטכני נפגשות המגמות הקוטביות הללו, כך שההמונים המתבדרים ומוסחי-הדעת משַקְעים בתוכם את יצירת האמנות; במחיר אובדן אוטונומיית האמנות נוצרים תנאים חדשים למערך פוליטי-מהפכני של האינטליגנציה וההמונים.
סוף דבר: אובדן ההילה מבסס את יצירת האמנות החדשה לא על התחום אסתטי, אלא על הפוליטי-חברתי, ומכאן נפרשות שתי דרכים – שימוש מהפכני באמנות, או שימוש פשיסטי-ראיפקטיבי בה. הסכנה מולה ניצבת החברה היא שהאמנות עלולה להפוך למגויסת ולשרת את הפשיזם, בבחינת "אסתטיזציה של הפוליטי" (האסתטי משמש לייפוי ולהסתרת המנגנון הדכאני/פשיסטי הקיים). הפתרון שמציב בנימין הוא "פוליטיזציה [קומוניסטית] של האסתטי", כלומר, שימוש באמנות כדי לעורר את החושים, כדי שתשמש כקליע ותהפוך את הצופה לאדם חושב.
יעקב כהן (חבר הכנסת)
יעקב (יענק'ל) כהן (נולד ב-13 ביולי 1953) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת יהדות התורה בכנסת ה-17.
ביוגרפיה.
כהן נולד בבני ברק למשפחה של חסידי גור ולמד במוסדות של החסידות. בין השנים 2001-1980 ניהל סמינר של החסידות בבני ברק. מ-1989 היה מנהל מוסדות "מאור ישראל". מאוחר יותר שימש כיו"ר איגוד מנהלי הישיבות ומוסדות החינוך בארץ ישראל, וכחבר בהנהלת עיריית בני ברק.
בשנת 2006 נבחר כהן לכנסת. הוא כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת המדע והטכנולוגיה ועמד בראש השדולה לצמצום הפערים החברתיים. במהלך כהונתו בכנסת יזם את תיקון מס' 79 בחוק התכנון והבניה, אשר נועד לקצר את הליכי הרישוי של בניית המרחבים המוגנים ל-30 ימים, ולפטור אותם מהיטל השבחה.
כהן התפרסם כאשר ביולי 2007, במהלך ויכוח חריף עם עורך הדין אמנון דה הרטוך ממשרד המשפטים, סטר האחרון לכהן, לאחר שלפי טענתו, האשים אותו שהוא "יותר גרוע מהגרמנים". האירוע הביא לתשומת לב הציבור את המאבק הארוך בין חבר הכנסת כהן ועמיתיו בסיעת יהדות התורה נגד הפיקוח על תקציבי החרדים, שלדבריהם נעשה בנוקשות מגמתית.
לפי הסכם רוטציה שנחתם בין המפלגות המרכיבות את יהדות התורה, אגודת ישראל ודגל התורה, התפטר כהן מהכנסת בתאריך 29 ביולי 2008 לטובת נציג דגל התורה אורי מקלב.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוסר שמו של כהן מרשימת יהדות התורה לכנסת, ואברהם לייזרזון החליפו כנציגה השני של הסיעה המרכזית ברשימה.
יעקב כהן
יעקב כהן (משורר)
יעקב כָהָן (כהאן) (26 ביוני 1881 סלוצק – 20 בנובמבר 1960 תל אביב) היה משורר ישראלי, מחזאי, מתרגם, סופר ובלשן עברי, פעמיים חתן פרס ישראל. יהודי יליד בלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית. חי שנים רבות בפולין, עד שעלה לארץ ישראל ב-1934. הוא היה ציוני מגיל 16 ומאוחר יותר הצטרף לציונות הרוויזיוניסטית.
קורות חיים.
שנותיו המוקדמות.
יעקב כהן נולד בעיירה סלוצק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה של סוחרים אמידים - בנימין כגן (כהן) ואשתו, פסיה לבית ונדרובסקי. הוא בילה את ילדותו בפולין הקונגרסאית, בעיר זגייז', הקרובה ללודז'. הוא למד ב"חדר המתוקן" שהקים בזגייז' הסופר יעקב בנימין קצנלסון ("י.בן-ימיני"), אביו של יצחק קצנלסון. מגיל 13–14 היה כהן אוטודידקט.
בשנים 1909-1903 למד כהן באוניברסיטאות ברן, מינכן ופריז. ב-1909 הוא סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת ברן. בתום הלימודים הוא שב לפולין.
פעילותו הציונית וכמחנך וסופר בעברית.
החל משנת 1897 הצטרף באופן פעיל לתנועה הציונית. הוא נמנה עם מייסדי הארגון בני ציון בסלוצק. פעל בעקביות למען הפצת השפה העברית כשפה מדוברת ובשנים 1914-1910 עמד בראש החברה לתרבות וללשון עברית בברלין. בשנים 1927-1917 עבר כמפקח על לימוד העברית והיהדות בבתי הספר התיכונים היהודים שהקים מרקוס בראודה ואחר כך בשנים 1933-1927 לימד שירה עברית של ימי הביניים וספרות עברית חדשה במכון ליהדות בוורשה. בעת שהותו בוורשה היה כהן חבר בוועד המרכזי של הארגון "תרבות".
כהן פרסם שירים החל משנת 1900. שירו הראשון שנחשב בעיניו יצא לאור בשנת 1901 בכתב העת "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא התגורר שנים רבות ברחוב ביאליק בתל אביב.
בימי חייו כתב שירה, סיפורים קצרים, מחזות, תרגומים ושירי ילדים.
כהן היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ו (1936) וחבר האקדמיה ללשון העברית מיום ייסודה ושימש סגן נשיא האקדמיה בשנים תשט"ז–תשכ"א, חבר ועד המינוח והוועדות לתעתיק ולדקדוק.
פעילותו הספרותית.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 כתב כהן את שירו "שיר הבריונים", שזכה ללחן מאת אברהם צבי אידלסון (שאף ביצע אותו).
פזמונו "בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום" היה לסיסמת "השומר", לאחר מכן להמנון "ברית הבריונים" ולימים שיר רוויזיוניסטי מושר ומוכר. שירו "שיר הצבאות" היה להמנונה של התנועה הדתית-לאומית ברית החשמונאים.
כהן היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, והיה מאנשי הצה"ר. בשל המחלוקת על דרכהּ של התנועה מול עמדת זאב ז'בוטינסקי, חבר כהן ב-1933 אל מאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית.
כהן היה חבר פעיל של אגודת הבונים החופשיים בלשכת ברקאי ואח כבוד בלשכה הגדולה של ארגון זה. יהוא פרסם בכתבֿ העת “הבונה החופשי” ומעריכים שמוטיבים מאסוניים מופיעים ביצירתו, בעיקר בטרילוגיה שלו על שלמה המלך וביצירות על חיי האלמוות.
בשנת 1938 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה על ספרו "ליד הפירמידות".
כהן תרגם מגרמנית את החלק הראשון של פאוסט, את טורקוואטו טסו ואת איפיגניה בטאוריס ליוהאן וולפגנג פון גתה ומבחר שירים של היינריך היינה. על מלאכת התרגום זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי: בשנת 1945 על פאוסט ובשנת 1958 על שירי היינה.
כהן כיהן כנשיא PEN, "האיגוד הבינלאומי למשוררים, סופרים ומחזאים".
בשנת 1953 וב-1958 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
על שמו רחוב בבאר שבע, בקריית חיים, ברמת גן וברמת השרון. ספריית אריאל בבית אל על הוקמה לזכרו.
מיכה יוסף לבנזון
מיכה יוסף הכהן לֶבֶּנזון (ביידיש: לעבענזאָהן; ברוסית: Миха Иосиф Лебенсон; 22 בפברואר 1828 –
17 בפברואר 1852), המוכר גם בכינוי מיכ"ל (ראשי תיבות של שמו), היה משורר עברי, אשר נמנה עם משוררי ההשכלה בווילנה, נפטר בדמי ימיו, והותיר את רישומו על קהל הקוראים של התקופה. מיכ"ל היה בנו של המשורר אד"ם הכהן.
ביוגרפיה.
מיכ"ל נולד בווילנה. אביו, המשורר אד"ם הכהן, שביתו היה בית ועד לחכמים ויוצרים עבריים, טיפח בנער את אהבת התנ"ך והשירה העברית לצד אהבת המחקר. עוד בהיותו נער שלט מיכ"ל היטב בשפה העברית ובשפות האירופיות כמו: רוסית, פולנית, גרמנית וצרפתית, ומאוחר יותר גם באיטלקית.
מיכ"ל החל לחבר שירים בעברית בגיל 12. בגיל 13 החל לתרגם יצירות מספרות העולם, ותרגומיו שימשו אותו כמעין סדנה למלאכת השירה. הוא נמשך לבלדות, ואהבת הטבע והנוף בולטת ביצירותיו. התרגום הראשון שהקנה לו שם היה תרגום הפרק השלישי והרביעי מהאינאיס לוורגיליוס, שתרגם בהיותו כבן 19. התרגום, "הריסות טרויא" לא נעשה מהמקור הלטיני, אלא על פי תרגומו הגרמני של פרידיריך שילר. כאן יצר לעצמו מיכ"ל בסיס להתחלה.
בגיל 17 חלה לבנזון בשחפת, כאביו בשעתו, אך בניגוד אליו, הוא לא החלים מהמחלה. היא הטרידה את גופו והסעירה את נפשו, והוא הרבה לכתוב עליה. לדעת יעקב פיכמן, הבלדה "זיכרון מות" שכתב לחברו קלמן שולמן היא הבלדה המרשימה ביותר שכתב.
על חבריו הטובים של מיכ"ל נמנו המשוררים יל"ג, וזאב קפלן, והסופר קלמן שולמן.
בשנת 1849 נסע מיכ"ל לברלין, ואחר כך לזלצבורג ולמעיינות מרפא אחרים, כדי להקל על סבלו. בברלין למד פילוסופיה ולימודים קלאסיים, שמע הרצאות של שלינג, ואף הרבה לבלות עם חבריו, וביניהם שניאור זק"ש, שהתפתח מאוחר יותר להיות חוקר במחשבת ישראל.