חיבורו בענייני צבא נקרא "Epitoma rei militaris" ("תמצית התורה הצבאית") , והוא הקדישו לקיסר ששלט בימיו, שהיה לסברת החוקרים תאודוסיוס הראשון או ולנטיניאנוס השלישי. החיבור נחלק ל-4 ספרים. הספר הראשון עוסק בגיוסם ובאימונם של חיילים חדשים; הספר השני - במבנה ובארגון הלגיון הרומאי; הספר השלישי - באופן ההיערכות לקרב; הספר הרביעי - בלוחמת מצור ובלוחמה ימית. וגטיוס מציין, כי מקורותיו היו כתביהם של קאטו (De re militari), קורנליוס קלסוס, פרונטינוס, פאטרנוס והקונסטיטוציות של הקיסרים אוגוסטוס, טראיאנוס ואדריאנוס.
מייחסים לו את אמרת הכנף "הרוצה בשלום ייכון למלחמה" (בלטינית si vis pacem para bellum או בדבריו המדויקים של וגטיוס Igitur qui desiderat pacem, praeparet bellum).
עזרא פליישר
עזרא פליישר (כ"א באב ה'תרפ"ח, 7 באוגוסט 1928 – א' באב ה'תשס"ו, 25 ביולי 2006) היה פילולוג ישראלי, חוקר הפיוט והתפילה, משורר בעת שהיה אסיר ציון ברומניה תחת שם העת י' גולה (שמשמעותו ביידיש: יהודי גולה) ומתרגם עברי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), פרס רוטשילד למדעי היהדות, פרס קוגל לחכמת ישראל (תשל"ח) ופרס ישראל לספרות יפה (תשי"ט).
ביוגרפיה.
פליישר נולד בטימישוארה שברומניה, השני בין שלושת ילדיו של יהודה לייב לאופולד פליישר, (1886–1955) מייסד ומנהל של בית הספר היסודי היהודי בטימישוארה שברומניה, ומורה לעברית בתיכון היהודי שם. האב, יליד הונגריה, עסק בהמשך בחקר פיוטים ובמדעי היהדות, ובעיקר חשובה תרומתו לחקר כתבי אברהם אבן עזרא.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עזרא פליישר היה פעיל בתנועת בני עקיבא ברומניה. עקב פעילותו הציונית נאסר ונשפט במשפטי בוקרשט. בשבתו בכלא כתב את הפואמה "משא גוג" על אימי המשטר הקומוניסטי ובה חזה את התמוטטות המשטר. הפואמה הוברחה לישראל ופורסמה תחת שם העט "י' גולה" (שמשעותו ביידיש יהודי גולֶה). על פואמה זו קיבל, שלא בנוכחותו ובעילום שמו, את פרס ישראל לספרות יפה בשנת תשי"ט (1959). בעודו ברומניה פרסם ספרי שירה נוספים, כולם בשמות עט. לאחר שחרורו מהכלא היה עורך בכתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה. בשירה זו הוא מתאר את הרעב והמצוקה, הכמיהה להציץ אל העולם שבחוץ, והציפייה המחזיקה אותו "הן לא אפסו עוד התקוות".
בשנת 1960 עלה לישראל ופנה לחקר הפיוט. היה תלמידו של חיים שירמן. בשנת 1964 סיים תואר שני במדעי הרוח, ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודתו עסקה בשירתו של הפייטן יוסף אבן אביתור, בן המאה העשירית.
ב-1962 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 היה למרצה בכיר, והחל מ-1975 פרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1967 ייסד את המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה מיסודה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובו עסק במיון ובחקר אלפי קטעי שירה מגניזת קהיר. (לימים נקרא המפעל על שמו. בשנת 1984 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ועמד בראש חברת מקיצי נרדמים. חיבר ספרים ומאמרים רבים בחקר השירה העברית בימי הביניים ובחקר תפילות ישראל. על עבודתו המדעית זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), בפרס רוטשילד למדעי היהדות, בפרס הרצל לספרות של אגודת יוצאי הונגריה (1971) ובפרס קוגל לחכמת ישראל של עיריית חולון (תשל"ח).
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג', בשנת 1990. הוא הוציא לאור במהדורות מדעיות את יצירותיהם של פייטנים נוספים, ובהם שלמה הבבלי, הפייטן עלום השם המכונה אנונימוס, סעיד בן באבשאד, רבי יהודה הלוי ועוד. ספרו "שירת הקודש העברית בימי הביניים" (1975) הוא מבוא מקיף ובהיר, בפורמט נגיש גם לציבור הרחב, לעולם הפיוט. מכון בן צבי הוציא לכבודו ספר מאמרים בשנת תשנ"ה (1995).
סבר כי בימי בית המקדש השני לא הייתה ביהדות חובה להתפלל באופן קבוע, ורבן גמליאל דיבנה הוא שחידש חידוש מופלג זה שהשפיע כה רבות על עיצוב חיי העם היהודי עד היום. פליישר פרסם על כך סדרת מאמרים בכתב העת תרביץ.
עזרא פליישר התאלמן בשנה שקדמה למותו. נפטר בירושלים ב-2006, בגיל 78. השאיר בן ובת.
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
קישורים חיצוניים.
מאמרים פרי עטו:
Skyroads
מבצע שוטר
מבצע שוטר היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות. המבצע נערך בסוף יולי 1948, מספר ימים לאחר תחילת ההפוגה השנייה, ובוצע על ידי חטיבת אלכסנדרוני בסיוע כוחות מחטיבת גולני ומחטיבת כרמלי. מטרת המבצע הייתה פתיחת הכביש שבין תל אביב לחיפה, באמצעות השתלטות על הכפרים הערבים במורדות המערביים של הכרמל שכונו המשולש הקטן. כפרים אלו שלטו על חלקו הצפוני של כביש חיפה-תל אביב והצליפות מהם שיבשו את התחבורה היהודית בכביש מתחילת המלחמה. המבצע זכה לשמו משום שהוצג כמבצע משטרתי, אף שהיה מדובר במבצע צבאי, וזאת כדי שלא להיראות כמפרים את תנאי ההפוגה, תוך ניצול העובדה כי המדובר היה בשטח אשר נכלל במדינה היהודית בתוכנית החלוקה. המטרה, פתיחת הכביש לתנועה חופשית, הושגה, והכפרים נכבשו.
רקע.
המאחז הערבי במישור חוף הכרמל הצטמצם והלך ככל שנמשכה מלחמת העצמאות. בסוף אפריל נפלה חיפה בידי 'ההגנה', בהמשך, ב-15 במאי, אום א-זינאת, ב-23 במאי טנטורה וב-16 ביולי, גם טירה (כיום טירת כרמל). באותה תקופה נכבשו גם כפר לאם (כיום הבונים), אל-סרפנד שמדרום לחיפה, ועין חוד (עין הוד).
עם כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, נותרו שלושה כפרים ערביים במובלעת החולשת על כביש החוף דאז (כביש 4 של ימינו) בדרום הכרמל, אשר נודעה בכינוי המשולש הקטן (להבדילם מ"המשולש הגדול": טולכרם, שכם וג'נין). הכפרים היו: עין ע'זאל, ג'בע ואיג'זים (כיום: עין איילה, גבע כרמל וכרם מהר"ל, בהתאמה). הכפרים במובלעת זו חסמו באופן פעיל את כביש החוף בדרך שבין חיפה ותל אביב, על ידי ירי וחבלות. כתוצאה, התחבורה היהודית, בקטע שמזכרון יעקב צפונה, עקפה את כביש החוף דרך ואדי מילח (כביש 70 של ימינו), יקנעם ויגור. ניסיון לכבוש את הכפרים נעשה ב-18 ביוני 1948, ונכשל. ב-8 ביולי 1948 פעל צה"ל נגד איג'זים.
ב-18 ביולי נהרגו שני נוסעים יהודים סמוך לג'בע. בעקבות תקרית זו נדרשו תושבי הכפרים להיכנע או להתפנות, אך הם סירבו. ב-18 וב-19 ביולי נערכו התקפות של צה"ל אך הן נהדפו.
תנאי ההפוגה הטילו הגבלות מדיניות על פעולות צבאיות. מכיוון שבהתאם להחלטת החלוקה של האו"ם נועדו כפרים אלה להיות בשטח מדינת ישראל, תוכננה הפעולה כמבצע משטרתי נגד אוכלוסייה שאינה מכירה בריבונות מדינת ישראל, לכן נקרא המבצע מבצע שוטר, אף שמדובר היה במבצע צבאי לכל הדעות. כוחות משטרה צבאית הובאו למקום באוטובוס על מנת ליצור רושם שמדובר אכן במבצע משטרתי.
כבר בימים שלפני המבצע החל צה"ל בהפגזות ובהפצצות על הכפרים.
השטח.
הכפרים שכנו כולם מזרחה לכביש החוף דאז (כביש 4). ג'בע היה הצפוני שביניהם וכשלושה או ארבעה ק"מ מדרומו שכן עין ע'זאל (כלומר, מעט מזרחה למקום הנוכחי של גבע כרמל ושל עין איילה, אשר 'שאלו' את שמותיהם). מזרחה לשני אלה, במרחק של כשלושה ק"מ מכל אחד מאלה, שכן איג'זים. הכפרים שכנו על השטח הגבעי הנמוך שמעל לחוף הכרמל.
הכוחות.
ההפוגה העניקה לצה"ל מידה רבה של גמישות בהקצאת הכוחות למבצע, ואכן הוא נהנה בקרב מעדיפות רבה, בעיקר בנשק מסייע ובנשק כבד. המשימה הוטלה על חטיבת אלכסנדרוני, וזו הקצתה למשימה שתי פלוגות, וכן קיבלה פלוגה מחטיבת גולני ופלוגה, אשר סיימה זה עתה את מבצע דקל, מחטיבת כרמלי. כן עמד לרשות צה"ל סיוע ארטילריה: מרגמות ותותחים, מספר משוריינים, סיוע של חיל הים ושל חיל האוויר, שכלל באותה עת גם מפציצי 17-B (מבצר מעופף), אשר הגיעו לארץ ימים מספר קודם לכן. מפקד הכוח היה בנץ פרידן. הזמן שהוקצב להכנת המבצע היה קצר, והספיק רק לסיור אווירי. כך, למרות שהיעד היה מובלעת בתוך שטח ישראלי, לא הכירו הכוחות היטב את יעדיהם. ככל הנראה, היה זה אחד הגורמים לקשיים בתחילת המבצע.
לערבים היו במקום, כפי שנתברר, כ-800 לוחמים. מערך ההגנה שלהם, באופן לא אופייני לערבים באותה מלחמה, התבסס על שיתוף פעולה גמיש בין הכפרים השונים באותו אזור. בקרבות הקודמים הוכיחו הלוחמים בכפרים מידה גבוהה של יוזמה, תושייה ורוח קרב. בכל זאת, לנוכח יתרונו הגדול של צה"ל, ולנוכח חוסר המעש של הצבא העיראקי, היחיד שיכול היה לבוא לעזרתם, היה מצב הכפרים חסר תקווה, למעשה.
תוכנית המבצע.
המבצע נועד להיערך בשני שלבים. בשלב הראשון תוכנן כיבוש עין ע'זאל מדרום וג'בע מצפון, כל אחת באמצעות פלוגה אחת. תוך כדי כך הוקצתה פלוגה לשם הטרדת איג'זים ומניעת מעבר תגבורות ממנה לשני הכפרים האחרים. השיריוניות נועדו להיערך על הכביש, על מנת לבודד את זירת הקרב ממערב. כיבוש איג'זים תוכנן לשלב השני.
מהלך המבצע.