אחד האתגרים הגדולים עמם התמודדו אנשי החי"ש היה ההילה לה זכה הפלמ"ח לפני מלחמת העצמאות, במהלכה ואחריה. ההבדלים בין החי"ש לפלמ"ח היו רבים והתחלקו למספר רבדים. ראשית היה הבדל פוליטי ואידאולוגי בין מתנדבי החי"ש לאנשי הפלמ"ח. אנשי החי"ש באו מן הזרם המרכזי של הציונות, אנשי מפא"י, הציונים הכלליים, הפועל המזרחי ובלתי-מזדהים מפלגתית. לעומתם היו אנשי הפלמ"ח בעלי תודעה פוליטית ואידאולוגית מוצקה ואחידה יחסית, אנשי השמאל הציוני הסוציאליסטי והזדהו עם מפ"ם ואחדות העבודה. הפלמ"ח פיתח אתוס של גבורה, רעות ואחוות לוחמים וטיפח מיתוסים אודות לוחמים מהוללים ומעשי משובה כאחד (מייצגם העיקרי והטיפוסי ביותר הוא ילקוט הכזבים שערכו דן בן אמוץ וחיים חפר). האתוסים, המיתוסים והתודעה הפוליטית טופחו גם על ידי ההנהגה, בעיקר באמצעותו של בני מרשק ("פוליטרוק" הפלמ"ח). לחי"ש, פרט לחריג בודד בדמותו של אבא קובנר, קצין התרבות של גבעתי, לא היה פוליטרוק, לא היה אתוס מאחד ולא סיפורי עלילות שסופרו סביב המדורה. אנשי החי"ש לא שהו זה בחברת זה תקופות ארוכות. הם היו אנשים שעבדו לפרנסתם, חלקם נשואים ובעלי משפחות. הם שירתו לרוב (לפני מלחמת העצמאות) סמוך לבתיהם וחזרו אל משפחתם לאחר פעולה. אנשי החי"ש היו טרודים בטרדות פרנסה והשירות היה בעבורם, ככלל, חובה חיונית אך לא מרכזית בחייהם. אנשי הפלמ"ח חיו חיי קולקטיב, בדרך כלל התפרנסו על סמך עבודה בקיבוצים בהם הוכשרו ולא היו להם טרדות פרנסה פרטיות. הם חיו יחדיו תקופות ארוכות יחסית בתנאים קשים, דבר שיצר בקרבם גיבוש רב. לרובם לא היו משפחות ורעיהם לפלמ"ח היו משפחתם.
הפלמ"ח טיפח תודעה היסטורית. לוחמי פלמ"ח טרחו על תיעוד והוציאו עשרות ספרים בשנים שלאחר מכן. משוררים מקרב לוחמי הפלמ"ח (כחיים חפר וחיים גורי) כתבו שירים שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית במדינת ישראל הצעירה. משוררים שלא היו חברי פלמ"ח (ובמיוחד נתן אלתרמן) כתבו שירי הערצה ללוחמי הפלמ"ח. אנשי החי"ש הוציאו מספר קטן יותר של ספרי תיעוד, לא נכתבו עליהם שירים והתיעוד של פעולותיהם הן בזמן אמת והן בדיעבד היה דל.
מפקדי הפלמ"ח היו צעירים מאוד (בכיר המפקדים, יגאל אלון, היה בן 30 ב-1948) הם העלו על נס אלתור ותושיה אישית. מפקדי החי"ש היו, על פי החלטת הפיקוד העליון, מבוגרים (דוד שאלתיאל היה בן 45, משה כרמל בן 37) ומנוסים, ותיקי הצבא הבריטי בעיקר. הם חינכו על סדר ותכנון בסגנון בריטי ולא נטו לטפח כישרונות אישיים. אולם התנאים הקשים חייבו את תושיית הפלמ"ח "להסתדר" והפעילות המתוכננת התנפצה אל מול המחסור בנשק, תחמושת וכוח אדם.
לסיכום, הפלמ"ח היה כוח פורץ, כובש ומבריק, מושא להערצה ויהיר. החי"ש היה אפור ושקט. הפלמ"ח נתפס ככוח איכותי ומובחר שבא "להציל את המצב" אך אינו נשאר בשטח לאחר הכיבוש ואינו נושא בנטל הפעולה האפורה, השוחקת וחסרת התהילה של האחזקה בשטח הכבוש, משימה שהותיר לחי"ש. מאיר אביזוהר מביא בספרו "מוריה בירושלים בתש"ח - גדוד החי"ש הראשון בקרבות ירושלים" את העדות הבאה, בנוגע לקרב על הקסטל:
יוצאת מן הכלל המוכיחה את הכלל הייתה חטיבת גבעתי שהיה לה מפקד יוצא פלמ"ח (שמעון אבידן), פוליטרוק פרטיזן ומשורר (אבא קובנר), יחידת סיור עילית (שועלי שמשון) ומורשת קרב עשירה, ולכן נהנתה ממוניטין מיוחד.
החישטרון.
בחי"ש הוקמה להקה צבאית בתחילת 1948 במתכונת הדומה לזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי (חיילים מהחטיבה בעלי הכשרה במוזיקה ובדרמה העלו תוכניות בידור ותרבות להנאת החיילים, בזמנם הפנוי). יוזם הרעיון היה איש התיאטרון טולי רביב שפנה בבקשה לשמעון אבידן, מפקד החטיבה. לאחר אישורו אסף רביב סביבו את בובי פנחסי, יפה ירקוני, ושרה דגן (קורנפלד) והארבעה אלתרו תוכנית קצרה. מאוחר יותר הצטרפו גם אהובה צדוק, זרובבלה ששונקין (בתו הבכורה של המשורר אלכסנדר פן), עדי גרינברג, מרים סלומון, יוספה רוזנשטיין, שלום גמליאל ומשה גולדשטיין. מקים הלהקה והרוח החיה בה היה רביב, פנחסי שימש כמלחין ומנהל מוזיקלי והפיקוד סייע במידה מועטה באמצעים טכניים ובמימון זעום. הזמרת המפורסמת ביותר בלהקה הייתה יפה ירקוני.
להקת החישטרון כללה גם את "להקת השרון" של חטיבת אלכסנדרוני בה שירתו בין השאר ישראל יצחקי ועמנואל זמיר.
למרות החלטת מחלקת התרבות הצבאית (מחת"ר) לאחד את כל הלהקות הצבאיות לגוף אחד, "הלהקה הצבאית הארצית", התנגד אבידן ליוזמה ושלח את חברי החישטרון לעבור הכשרה צבאית בת חודש כאלחוטנים.
להיטי הלהקה כללו את "אל נא תאמר לי שלום" (טולי רביב), "האמיני יום יבוא", "שחרחורת", "קרה זה רק הפעם", ו"חישטרון זה לא פשוט".
סגנון הלהקה הוגדר כבורגני או "סאלוני" והמוזיקה דמתה יותר לשירים לועזיים (בעלי לחנים צרפתיים וארגנטינאים) שנוגנו בבתי הקפה של תל אביב מאשר לשירי הפלמ"ח הסוערים, בעלי הלחנים הרוסיים. כמו כן הייתה יריבות בין להקת החישטרון של החי"ש לצ'יזבטרון של הפלמ"ח. הלהקה העלתה כשלוש תוכניות, הייתה פופולרית מאוד בחי"ש וזכתה להצלחה רבה ביישוב כולו עד שפורקה ב-1950.
מוריץ אופנהיים
כוכב הרוחות
מפצח האגוזים
מַפְצֵחַ האגוזים (ברוסית: Щелку́нчик) הוא בלט של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנוצר על פי הסיפור מפצח האגוזים ומלך העכברים מאת א.ת.א. הופמן.
ביצירה מסופר על ילדה גרמנייה בשם קלרה שטלבאום שמקבלת מתנה לחג המולד, מפצח אגוזים קטן דמוי חייל עשוי בדיל. אחיה של הילדה שובר למפצח האגוזים את היד, קלרה בוכה ולאחר מכן נרדמת. כאשר קלרה מתעוררת, היא מגלה להפתעתה שהחפצים בבית גדולים פי כמה מגודלה שלה. מחור בקיר פורצים מיליוני עכברים ענקיים. מלך העכברים מנסה להרוג את קלרה ואת מפצח האגוזים, אולם בסופו של קרב מוזיקלי גרנדיוזי והרואי, ניצלים השניים. בסוף היצירה הופך מפצח האגוזים לנסיך יפה תואר והוא וקלרה מתחתנים.
הסיפור פורסם בגרסאות רבות, וכן בספרי ילדים מאוירים.
עלילה.
מערכה ראשונה.
המסך עולה על סצנה של מסיבת חג המולד בבית משפחת שטלבאום שבגרמניה. קלרה, אחיה הקטן פריץ והוריהם חוגגים עם קרובי משפחה וחברים. כאשר הסנדק המסתורי, אדון דרוסלמאייר נכנס ועמו שק של מתנות לכל הילדים. כולם עליזים למעט קלרה, שכן היא היחידה שאינה מקבלת מתנה. אדון דרוסלמאייר שולף שלוש בובות בגודל טבעי שמתחילות לרקד כל אחת בתורה. עם סיום הריקודים, קלרה ניגשת לאדון דרוסלמאייר ומבקשת מתנה. לרוע המזל לדרוסלמאייר אזלו המתנות וקלרה פורצת בבכי תמרורים בעודה רצה לחיק אימה.
דרוסלמייר מצליח למצוא מפצח אגוזים. קלרה מאושרת, אך אחיה פריץ נתקף קנאה ושובר בטעות את זרועו של מפצח האגוזים. דרוסלמאייר מסלק אותו ומתקן את הצעצוע.
המסיבה מסתיימת והמשפחה הולכת לישון.
קלרה דואגת למפצח האגוזים וניגשת לעץ חג המולד לראותו. היא נרדמת בעודה חובקת את מפצח האגוזים בזרועותיה. כאשר השעון מורה חצות, שומעת קלרה קולות עכברים. היא מתעוררת ומנסה לברוח אך העכברים עוצרים בעדה. מפצח האגוזים וחייליו קמים להגן על קלרה ומלך העכברים מוביל את נתיניו לקרב.
מתחיל מאבק שבמהלכו קלרה זורקת נעל בית על מלך העכברים ומסיחה את דעתו. מפצח האגוזים מנצל הזדמנות זו ושולף את חרבו על המלך.
לאחר שמלכם מת נסוגים העכברים תוך שהם לוקחים עמם את גופת מנהיגם. קלרה מבכה את מפצח האגוזים שמת גם הוא ובכוח דמעותיה הוא חוזר לחיים.
השניים רוקדים ומפצח האגוזים הופך לנסיך שמוביל את קלרה לממלכת פיית שזיף הסוכר.
מערכה שנייה.
במערכה השנייה מתרחשים ריקודים שאינם קשורים לעלילת הסיפור. הריקודים מוקדשים לקלרה ולנסיך שעמה. קלרה שהפכה לילדה גדולה ובוגרת הולכת יד ביד עם מפצח האגוזים שהפך לנסיך יפה תואר, בארץ האגדות. לבסוף קלרה מתעוררת תחת עץ חג המולד כשמפצח האגוזים בזרועותיה.
את המערכה מלווים קטעי מוזיקה מוכרים כמו ואלס הפרחים. כל ריקוד הוא דואט של בן ובת מעמים שונים. ניתן להבחין ברוסים, ספרדים, סינים וערבים. קטעים רבים במערכה זו מלווים במוזיקה מופלאה ושלווה.
היסטוריית הבלט.
צ'ייקובסקי כתב את הבלט בין השנים 1891 ו-1892, אולם הוא לא היה מרוצה מהתוצאה וראה ביצירתו זו אחת מהגרועות שביצירותיו.
הביצוע הראשון היה ב-1892 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית, בכוריאוגרפיה של מריוס פטיפה (Marius Petipa), ושל לב איבנוב (Lev Ivanov). ביצוע זה לא נחל הצלחה מרובה בניגוד לסוויטה שזכתה לפופולריות רבה. הבלט זכה לפופולריות בשנות החמישים לאחר שהופיעה בתפקיד פיית שזיף הסוכר מריה טולצ'יף בהפקה של "ניו יורק סיטי בלט", בכוריאוגרפיה של בלנשין, אז הוא הפך למסורת אמריקאית לתקופת חג המולד.
המוזיקה.
הקטעים המוזיקליים השזורים ביצירת בלט זו הם מהפופולריים ביותר. קטעים אלו משמשים תדיר בטלוויזיה ובקולנוע. ריקוד ה"טרפאק" הרוסי הוא אחד הקטעים המרשימים בבלט. קטעים ידועים אחרים הם "ואלס הפרחים", "מארש" ו"ריקוד פיית שזיף הסוכר". ההרמוניות בבלט מפתיעות בהיותן מתקדמות ויצירתיות יחסית למצופה במוזיקת בלט. ניתן להבחין בהערצת המלחין לרוקוקו ולמוזיקת המאה ה-18 המאוחרת בקטעי האוברטורה, בכניסת ההורים ובריקוד עם הסב, שמתרחשים כולם במערכה הראשונה.
בקולנוע ובטלוויזיה.