אף שרק חלק מהפסיפס השתמר עד ימינו, ניתן בקלות לזהות את שתי הדמויות העיקריות בפסיפס - אלכסנדר ודריווש. אלכסנדר לובש את השריון הידוע שלו - עליו ראש המדוזה - אחת הגורגונות. דריווש בורח במרכבתו מצבאו של אלכסנדר - ונראה כמנסה להורות לנהגו לסובב את המרכבה לתקוף את אלכסנדר אולם הנהג לא מציית לו. אוקסיאתרס , אחיו של דריווש, מקריב את עצמו על מנת להציל את חיי המלך.
יש מלומדים הסוברים כי הפסיפס הוא העתק של ציור שנעשה על ידי הצייר אפלס בן התקופה או העתק של ציור קיר (פרסקו) של הצייר פילוקסנוס מארטריה שלא נשתמר.
בפסיפס מתוארים פרטים רבים, ובשל גודלו עלה ככל הנראה סכום נכבד ביותר. מציאת הפסיפס בבית פרטי מעידה על עושרם הרב של בעלי הבית.
גילוי הפסיפס.
הפסיפס התגלה בבית הפאן שבפומפיי, ב-24 בספטמבר 1831. ב-1843 הפסיפס הועבר לנאפולי, שם הוא מוצג במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי.
העתקים של הפסיפס.
בשנת 2003 יזם המרכז הבינלאומי ללימוד והוראת פסיפסים (CISIM) ברוונה שבאיטליה יצירת העתק של הפסיפס. ההעתק נוצר על ידי צילום של הפסיפס בגודל טבעי, העתקת הדמות באמצעות צבע כהה ויצירת תשליל של הפסיפס על גבי 44 משטחי חימר, אותו כיסו בכ-2 מיליון אבני פסיפס עשויות סוגים שונים של שיש. לאחר מכן כוסו האבנים בדבק, והונחו על משטח בטון, ומשהודבקו אבני הפסיפס הוסרו משטחי החימר. יצירת ההעתק ארכה 22 חודשים ועלתה 216,000 דולרים. ההעתק הונח במקום בו נמצא הפסיפס המקורי - בית הפאן בשנת 2005.
קרב גרניקוס
קרב גרניקוס היה קרב בין הצבא היווני-מוקדוני, בפיקודו של אלכסנדר הגדול, לבין הצבא הפרסי. הוא היה הקרב הראשון שנערך על אדמת האימפריה הפרסית לאחר פלישתו של אלכסנדר הגדול לשטחיה. המצביאים הפרסים ניסו לבלום את התקדמותו של הצבא הפולש על גדות הנהר גרניקוס בצפון-מערב אסיה הקטנה, אך כשלו בכך. היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של אלכסנדר על צבאות האימפריה הפרסית.
קרב גרניקוס היה הקטן מבין שלושת הקרבות הסדורים שנערכו בין אלכסנדר לכוחותיה של האימפריה הפרסית (השניים האחרים היו קרב איסוס וקרב גאוגמלה). המקורות העתיקים מאפשרים רק שחזור חלקי של הקרב, ופעולותיהן של יחידות רבות אינן ידועות. הקרב מפורסם בעיקר בזכות הצלת חייו של אלכסנדר בידי קלייטוס השחור.
הניצחון בקרב שימש לתעמולה ביוון ובמוקדון למען אלכסנדר ומסע המלחמה שלו לפרס. לאחר תבוסת הצבא הפרסי, כבש אלכסנדר הגדול את מרבית שטחה של אסיה הקטנה ללא מאמץ רב, למעט הליקרנסוס, שכיבושה דרש מצור של ממש. הפרסים ניסו להחזיר לעצמם את השליטה על אסיה הקטנה בהתקפת נגד בחורף 333 - 332, אך ללא הצלחה.
רקע.
הלחימה באסיה הקטנה החלה עוד לפני פלישת אלכסנדר אליה, ואף לפני עלייתו למלוכה. כבר בשנת 336 לפנה"ס שלח אביו פיליפוס את פרמניון בראש צבא בן 10,000 חיילים לבסס ראש גשר באזור. הצלחתו של פרמניון הייתה חלקית, וממנון, גנרל יווני בשירות הפרסים, הצליח להביסו בקרב מגנסיה על המאינאדרוס ולבלום את התקדמותו לפנים היבשת. למרות כישלונות אלה הצליח פרמניון במשימתו העיקרית לבסס ראש גשר קטן שהבטיח את הנחיתה העתידה לבוא. סביר שצבאו של פרמניון חזר למוקדון בעקבות רציחת פיליפוס.
פעולתו היעילה של פרמניון מנעה, ככל הנראה חוף ידידותי מהפרסים, ובכך הייתה עיקר הצלחתו. אוניות קרב עתיקות לא יכלו להישאר בים יותר מיממה או שתיים לכל היותר כי לא הייתה להן אפשרות לקחת איתן מים. לכן, חוף ידידותי היה חיוני ביותר לפעילות ימית כלשהי. הנמל הידידותי הקרוב ביותר היה בלמפסקוס (Lampsacus) וזה היה רחוק מדי.
אלכסנדר הגדול, שירש את אביו בשנת 336 לפנה"ס, עסק בשנתיים הראשונות לשלטונו בדיכוי התקוממויות בבלקן וביוון. בשנת 334 לפנה"ס חש בטוח דיו לממש את חזון אביו ולפלוש לאימפריה הפרסית. כשנודע לארסיטס, הסטרפ של פריגיה הלספונטינית, על דבר הפלישה, ביקש עזרה מהסטרפים הנוספים של אסיה הקטנה. הגייסות הפרסיים התכנסו בזליה והמפקדים הפרסים הבכירים קיימו מועצת מלחמה במקום.
ממנון יעץ לנקוט באסטרטגיה של אדמה חרוכה: להשמיד יבולים, לשרוף כפרים ולהימנע מקרב סדור. עצתו התבססה על ידיעות מודיעיניות שמצבו הכלכלי של אלכסנדר בכי רע והוא סובל מהיעדר אספקה, כך שיתקשה להמשיך בפלישה אם לא יצליח לכפות קרב מהיר על הפרסים. לפי עצת ממנון, בעוד אלכסנדר מסתבך בלחימה חסרת תועלת על אדמת אסיה הקטנה, יגייסו הפרסים את ציים החזק ויפלשו ליוון גופא. ואולם הסטרפים וארסיטס בראשם, שאת הטריטוריה שלהם הציע ממנון להשמיד, סירבו לעצתו בטענה שמדובר בפחדנות, ודחו את הסבריו. במקום זאת הם העדיפו לצאת לקראת אלכסנדר בקרב סדור.
כדי ליישם את החלטתם, החליטו הפרסים לבחור בשדה קרב שיתאים באופן הטוב ביותר לצבאם. הם ידעו שאלכסנדר נהנה מיתרון בחיל רגלים כבד, ולכן העדיפו להילחם באזור קשה למעבר, שבו יתקשה הפלנקס המוקדוני המסורבל לתמרן. כך נפלה בחירתם להילחם על גדות הנהר גרניקוס.
צבאות ופיקוד.
הצבא היווני-מוקדוני ופיקודו.
לאלכסנדר הגדול היה צבא של 30,000 עד 43,000 רגלים ו-4,000 עד 5,500 פרשים, אם כי סביר להניח שמספר הרגלים לא עלה בהרבה על 30,000 כי כאמור, סביר להניח שצבאו של פרמניון חזר ליוון לסייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו לאחר רציחתו של אביו וחיילים אלה כלולים כבר במניין 30,000 הרגלים. הצבא שהשתתף בקרב גרניקוס היה במידה רבה יצירתו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר, ולא של אלכסנדר עצמו. כתוצאה מכך הוא היה אופייני לצבאות מוקדוניים מהתקופה המאוחרת של שלטון אביו. מלבד הדרג המתמרן, שהורכב מפרשים ומרגלים, כלל הצבא חלקים נוספים, דוגמת חיל הנדסה שתפקידו היה הטלת מצור והרכבת כלי מצור, לוגיסטיקה, רפואה וכדומה. חלקים אלה לא לקחו, בדרך כלל, חלק בקרבות בשדה הפתוח.
הצבא כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס. הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח קסיסטון ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
בעלי הברית היוונים תרמו בעיקר הופליטים שנלחמו, בדומה לפזטיירוי, במערך הפלנקס הצפוף ופרשים. ההופליטים היוונים נהנו ממיגון טוב יותר מהפזטיירוי, היה להם מגן גדול הרבה יותר ושריון חזק יותר, אך החנית שלהם מסוג דורי הייתה קצרה בהרבה (כשני מטרים בלבד). הפרשים התסלים היו איכותיים לפחות כמו ההטיירוי ומספרם היה דומה (1,800). כמו כן, שירתו בצבאו כמה מאות פרשים יוונים נוספים שאיכותם הייתה פחותה יותר.
שכירי החרב השלימו את מצבת כוח האדם של הצבא. שכירי החרב הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה. בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים וחיל הפרשים הקלים. האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול, שפיקד גם על האגף הימני היוקרתי. בעת הקרב הציב עצמו אלכסנדר בין פרשי ההטיירוי, כך שהפיקוד עליהם היה למעשה בידיו. פרמניון, בדומה לקרב איסוס וקרב גאוגמלה, פיקד על האגף השמאלי.
בקרב עצמו השתתפו רק הפרשים (כ-5,000), הפלנקס המוקדוני (9,000) מסודרים בשש חטיבות, היפספסטים (3,000), קשתים (500) ואגריאנים (500). חיל רגלים שכיר וחיל רגלים של בעלות הברית היווניות לא השתתפו בקרב.
הצבא הפרסי ופיקודו.
המקורות המתארים ששרדו עד היום הם יווניים ורומיים. לכן המידע אודות הצבא הפרסי הוא כללי ולא ידוע בוודאות אילו יחידות השתתפו בקרב. יודעים רק את המוצא של חלק מהיחידות הפרסיות שהשתתפו בקרב זה.