בשנת 2016 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון חיפה, כשבפעם זאת, העיבוד והבימוי נעשו בידי נועה רבן.
המחזה עובד לסרט טלוויזיה בבימוי אנטואן סאלח שהוקרן לראשונה בטלוויזיה הישראלית ב-1 במאי 1979.
מלבד זאת, המחזה מועלה לעיתים בתיאטרוני חובבים ותיאטרוני פרינג' ישראלים, כגון בתיאטרון הטכניון (בשנת 2004).
קישורים חיצוניים.
שולה קשת "ליל העשרים" באתר "ארכיון התיאטרון הישראלי"
פינסק
פִּינְסְק (בבלארוסית: Пінск; ברוסית: Пинск; בפולנית: Pińsk) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס, דרומית מערבית לבירה מינסק. מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר באזור ביצות מהגדולים באירופה – פולסיה (Polesia), שאותו חוצה נהר פריפיאט. האזור, המוכר כ"ביצות פריפיאט" או "ביצות פינסק", הוא אזור חקלאי פורה. העיר שוכנת על גדות הנהר פריפיאט, הנשפך אל הדנייפר, קרוב לגבולה הדרומי של בלארוס עם אוקראינה, ובה מרכז תעשייתי קטן, המייצר אוניות השטות בנהרות המקומיים.
היסטוריה.
פינסק נזכרת לראשונה בכתובים משנת 1097 בשם פִּינֶסְק, כעיר השייכת לנסיך קייב, סוויאטופולק מטורוב. שם העיר נגזר משמו של נהר פִּינַה. ההיסטוריה המוקדמת של פינסק כרוכה בהיסטוריה של טורוב. עד לאמצע המאה ה-12 הייתה פינסק מקום מושבם של צאצאי סוויאטופולק, ולאחר הפלישה המונגולית לרוס ב-1239 התיישבה בעיר שושלת מקבילה מזרעו.
נסיכות פינסק הייתה בעלת מיקום אסטרטגי – בין נסיכות נבהרדק ונסיכות גליציה-ווהלין, אשר נלחמו ביניהן על טריטוריות רותניות נוספות. פינסק לא לקחה חלק במאבק זה, על אף שנטתה לצדד בנסיכי נבהרדק – עמדה שניתן ללמוד עליה מן העובדה כי יורש העצר של נבהרדק ונסיך ליטא ואיסוילקאס (Vaišvilkas) בילו זמן-מה בפינסק.
בשנת 1320 נחלה פינסק תבוסה לשליטי נבהרדק, והם סיפחו אותה למדינתם, שנודעה בשם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1581 זכתה פינסק לזכויות מגדבורג, ולאחר האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569 הייתה לבירת מחוז ברסט. באותה תקופה הקהילות יהודיות הראשיות באזור היו בפינסק, ברסט והורודנו.
במהלך גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 נתפסה העיר בידי הקוזאקים בפיקוד אחד מרצ'ין נייבבה, שהרגו כמה עשרות יהודים. יאנוש רדזיוויל כבשה מחדש, והרס רב נגרם במהלך המתקפה.
במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) סבלה העיר רבות מהתקפותיו של צבא מוסקבה בהנהגתו של הנסיך וולקונסקי ובני בריתו הקוזאקים האוקראינים.
בשנת 1706 כבש מלך שוודיה קארל השנים עשר את העיר, ושרף אותה על פרבריה. חרף כל המלחמות שעברה הצליחה העיר להתאושש ולהתפתח, בין היתר הודות לבית דפוס שפעל בעיר בין השנים 1729–1744.
בחלוקה השלישית של פולין (1793) סופחה העיר לאימפריה הרוסית. העיר חזרה להיות חלק מפולין בשנת 1920, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית; בתקופה זאת הייתה 60% מאוכלוסיית העיר יהודית. מאוחר יותר, בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
החל משנת 1991 שייכת העיר פינסק לרפובליקה של בלארוס.
יהדות פינסק.
היישוב היהודי בפינסק נזכר עוד מראשית המאה ה-15. הפרבר קרלין היה בסוף המאה ה-18 מקום צמיחתה המרכזי של תנועת החסידות בבלארוס ובליטא, ובו צמחה חסידות קרלין. מרבניה של העיר פינסק: מרדכי זקהיים (באמצע המאה הי"ט), אלעזר משה הורוויץ (יורשו, עד פטירתו בסוף המאה הי"ט) ולצידו חתנו ברוך הלוי אפשטיין, מחבר הספר המפורסם 'תורה תמימה' על התורה.
בקהילה היהודית של פינסק יצא לאור עיתון יידי, 'די פינסקע שטימע' (קולה של פינסק). באפריל 1919 נרצחו 35 יהודים בפינסק על ידי חיילים פולנים במה שנודע כ-הטבח בפינסק. ב-1920 נערך בעיר עוד פוגרום, נרצחו עשרים יהודים ונאנסו יהודיות רבות.
בפינסק הוקם בשנות ה-20 גם אחד מסניפיה של ישיבת "בית יוסף"- ישיבת נובהרדוק בראשות הרב שמואל וינטרוב. הרב יעקב ישראל קניבסקי (הוא ה'סטייפלר') שימש שם ר"מ (בין השנים 1927–1934), ובפינסק נולד לו גם בנו, הרב חיים קניבסקי, שעלה לארץ ישראל בילדותו.
העיר פינסק התחלקה משך שנים לשתי קהילות, האחת פינסק, והשניה קארלין (על שם פרבר של העיר פינסק) עד לתחילת כהונתו של הרב אהרן וולקין, אז התאחדו שתי הקהילות לכדי קהילה אחת תחת הנהגתו. הרב וולקין כיהן כרבה של פינסק עד לכניסת הגרמנים לעיר בשואה, אז נפטר.
בנערותו גר ולמד בעיר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, וכן גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל.
בשואה.
בעת סיפוח העיר לברית המועצות בשנת 1939 היוו היהודים רוב מוחלט בקרב תושבי העיר: ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-21,000 יהודים, מתוך כ-35,000 תושבים. בין השנים 1941–1944 הייתה העיר תחת הכיבוש הנאצי, ויהודיה הושמדו כמעט לחלוטין.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941 הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסיוע המשטרה הפולנית, הוצאו להורג יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם.
בין ה-4 ל-7 באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-6,300 מיהודי העיר, ובהם שכבת האינטליגנציה של העיר, בכפרים הסמוכים פוזייניצה וקוזליאקוביץ'. היה זה הטבח המאורגן הראשון ביהודי העיר. לאחר מכן, חויבו כ-18,000 יהודי העיר הנותרים בענידת טלאי צהוב ובמסירת דברי ערך לגרמנים.
ב-1 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר, כמו גם יהודים נוספים מהסביבה שהובאו אליה, בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב כבד וממגיפות קטלניות. יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו, ובהם ילדים רבים, הוצאו להורג, והמזון היחיד שסופק היה לעובדי הכפייה היהודים. ביולי 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות חולים מהגטו שבעיר.
ב-29 באוקטובר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נרצחו ביום הראשון בלבד כ-1,200 יהודים בידי שוטרים גרמנים. לאחר מכן, רוכזו יהודי הגטו הנותרים בקבוצות, והובלו לאחר סלקציה לבורות ירי ליד הכפר דוברובוליה. מאות יהודים שניסו להימלט ממקום הריכוז נורו במכונות ירייה. עד סוף אוקטובר סרקו הגרמנים את הגטו שבעיר, ורצחו במקום את כל היהודים שאיתרו במקומות המסתור. בסך הכל נרצחו באקציה זו כ-18,000 יהודים. כמה מאות עובדי כפייה יהודים שעברו סלקציה נרצחו כולם עד 23 בדצמבר 1942.
הקהילה בימינו.
הרב משה פימה, חסיד קרלין, ממוצא אנגלי, מכהן בתפקיד רב הקהילה היהודית. במקום פועלת קהילה יהודית הכוללת בית כנסת פעיל, ישיבה גבוהה, פיצריה כשרה, חברה קדישא, בית ספר לבנים, בית ספר לבנות, מקווה, חנות כשרה, משגיח כשרות, שוחט, ארגוני חסד למיניהם וכו'.
ב-31 באוגוסט 2007 יצא לראשונה שבועון יהודי בעיר.
אירוסמית'
אירוסמית' (אנגלית: Aerosmith) היא להקת הארד רוק אמריקאית פופולרית אשר נוסדה בשנת 1970 ופועלת עד היום. הלהקה נחשבת כלהקה בוסטונית למרות שאף אחד מחבריה אינו מבוסטון.
אירוסמית' זכתה לפופולריות רבה בשנות השבעים, אך הפיצול בתחילת שנות השמונים וצריכתם הרבה של סמים ואלכוהול בקרב חברי הלהקה עמדו להם למכשול. מאז שנת 1984, לאחר שחזרו חברי הלהקה לפעול יחדיו, הפכה אירוסמית' לאחת הלהקות המצליחות בעולם.
חמשת חברי הלהקה המקוריים הם סטיבן טיילר (שירה), ג'ו פרי (גיטרה ראשית), טום המילטון (בס), ג'ואי קרמר (תופים) ובראד וויטפורד (גיטרה שנייה). זהו הרכב הלהקה מאז ועד היום, מלבד התקופה שבין יולי 1979 בה עזב פרי את הלהקה (ו-וויטפורד אחריו בשנת 1981) לאפריל 1984 בה התאחדה הלהקה.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
שורשיה של אירוסמית' החלו להתפתח בסוף שנות השישים. סטיבן טיילר היה מתופף וזמר רקע מיונקרס, ניו יורק, אשר לקח חלק בסדרה של להקות לא מצליחות. בשנת 1969, בזמן חופשה בסונפי, ניו המפשייר, טיילר פגש בנגן הגיטרה ג'ו פרי אשר עבד באותו הזמן כשוטף כלים בנמל-סונפי וכנגן בלהקה ביחד עם הבסיסט טום המילטון.
המילטון ופרי עברו לבוסטון בספטמבר, שם פגשו במתופף ג'ואי קרמר, גם כן מיונקרס, אשר הכיר את טיילר כבר מלפני כן וקיווה לנגן ביחד איתו בלהקה. קרמר, אשר היה סטודנט במכללת ברקלי למוזיקה, החליט לנשור מן הלימודים ולהצטרף ללהקה. באוקטובר 1970, שלושת הנגנים נפגשו שוב עם סטיבן טיילר. טיילר, אשר היה כאמור מתופף וזמר רקע, סירב לנגן בתופים בלהקה והתעקש על כך שייקח חלק בה רק אם יהיה הסולן. השאר הסכימו, ואירוסמית' הוקמה רשמית. שם הלהקה, אשר הוצע על ידי קרמר, נבחר לאחר שנשקלו השמות "The Hookers" ו- "Spike Jones".
הלהקה צרפה אליה את ריי טבנו, חבר ילדות של טיילר, כנגן גיטרת-הקצב, אך טבנו לבסוף הוחלף בבראד וויטפורד, אשר גם כן למד במכללת ברקלי למוזיקה. בשתי שנותייה הראשונות ניגנה הלהקה מדי ערב במועדונים באזור בוסטון ומדי פעם גם בניו יורק, שם גילה אותם קלייב דייוויס, נשיא קולומביה רקורדס דאז. בשנת 1972 הלהקה הוחתמה על ידי דייוויס בחברת התקליטים. בשנת 1973 יצא אלבומה הראשון של הלהקה אשר נשא את שמה, "Aerosmith", וזכה להצלחה מקומית.
השיר הבולט ביותר מאלבום זה (ולימים הפך למן המזוהים עם הלהקה) הוא "Dream On" אשר כתב והלחין סטיבן טיילר.
שנה לאחר מכן יצא אלבומה השני של הלהקה, "Get Your Wings".
הלהקה המשיכה להופיע בארצות הברית - בעיקר בתור להקת חימום. אך בשנת 1975 יצא אלבומה השלישי, "Toys in the Attic", אשר הקנה להם מעמד של להקה מוכשרת בזכות עצמה, במיוחד לאחר ביקורות עבר חוזרות ונשנות אשר האשימו את אירוסמית' בחיקוי סגנון המוזיקה של להקת הרוק הבריטית האבנים המתגלגלות. סגנון האלבום, אשר הפך להצלחה מיידית, היה תערובת של הבי מטאל וגלאם רוק, ונכללו בו בין היתר הלהיטים "Walk This Way" ו-"Sweet Emotion". הצלחת האלבום גרמה להתעניינות מחודשת בשני אלבומיה הקודמים של הלהקה גם כן.