הביקורת הראשונה של לארי היא על הצגה בהפקתו של חברם אלפרד נורת' (ריצ'רד היידן) עם השחקנית הראשית דבורה ווהן (ג'ניס פייג'). לארי קוטל את ההצגה ובעיקר את ווהן. אלפרד הופך מאוהב לאויב ווהן מזכה את מקיי בשתי סטירות לחי במסעדת סארדיס שמצולמות ומפורסמות בכל העיתונים, לארי הופך לידוען ומוזמן לכל המסיבות האנשים החשובים לחוסר שביעות רצונה של קייט. לארי נאלץ גם לקרא מחזה של נהג המונית שלהם ג'ו פוזיטאנו (ג'ק ווסטון) ולהבהיר לו שהא גרוע.
חוזה השכירות שלהם מסתיים והם מחליטים לעבור לבית עזוב ומוזנח בעיירה קטנה בשם הוטון (שם פיקטיבי) מצפון לניו יורק. קייט ומגי מתחילות לשפץ את הבית ולארי שלא יכול להתרכז בכתיבה מחליט לחזור לניו יורק ולגור במלון עד שהבית ישופץ.
קייט בינתיים משתלבת בחיי הקהילה במקום ושרה ורוקדת עם הילדים את "בבקשה אל תאכל את המרגניות".
קייט מתבקשת למצוא מחזה ולהעלות אותו בקהילה. היא מבקשת מאלפרד מחזה וזה רוצה להתנקם בלארי. הוא נזכר במחזה שנתן לו לארי כשהיה עדיין בקולג' ולא הועלה מעולם, מחליף את שם המחבר ונותן אותו לקייט. לארי מוזמן לחזרה וקייט שרה עם חברי הלהקה "לכל שנושבת הרוח". לארי נזכר שזה המחזה שלו, כועס מאוד ומסרב לתת הסכמתו להעלאתו ורק אחרי תחינות הוא מסכים בחוסר רצון וחוזר לניו יורק כועס.
דבורה ווהן מנצלת את ההזדמנות ומתחילה לפלרטט אתו. אמה של קייט, סוזי רובינסון (ספרינג בינגטון), מצליחה להשפיע על בתה קייט להגיע לניו יורק ושניהם מתפייסים. שניהם חוזרים מחובקים להוטון כשהילדים משליכים עליהם פצצת מים.
ארתור סגל (אמן)
ארתור סגל (באנגלית: Arthur Segal; 23 ביולי 1875 - 23 ביוני 1944) היה אמן וסופר רומני, חי בגרמניה ובאנגליה.
ראשית חייו.
סגל נולד להורים יהודים ביאשי ברומניה ולמד באקדמיה בברלין משנת 1892. הוא למד אצל שמיד-רוטה והולזל במינכן בשנת 1896, ומאוחר יותר למד בפריז ובאיטליה בראשית שנות העשרים.
קריירה.
לאחר לימודיו בפריז ובאיטליה, עבר בסופו של דבר לברלין בשנת 1904 שם הציג את עבודתו עם Die Brucke "(הגשר)" ו- Der Blaue Reiter, ("הפרש הכחול"), שתי קבוצות אמנים גרמניות מובילות. בשנת 1910 הוא הקים את ה"זצסיון הברלינאי החדש"- Neue Sezession, קבוצת אמנים שעבודתם נדחתה.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1914 עבר לאסקונה, שווייץ עם משפחתו, ונשאר שם עד 1920. במהלך המלחמה הפכה שווייץ למפלט עבור אמנים רבים כמו סגל, ובעודו שם הציג חלק מעבודותיו עם ארפ. ודאדא בקברט ולטייר בציריך.
בשנת 1920 חזר לברלין, שם הקים בשנת 1923 בית ספר לאמנויות משלו, נובמברגרופ. הוצעה לו משרת הוראה בבאוהאוס בדסאו, אך הוא סירב. בגלל הרקע היהודי שלו הוא היה מנוע מלהציג את עבודותיו בגרמניה, וכך בשנת 1933 עבר לפלמה, מיורקה ואחר כך עבר ללונדון, שם הקים בית ספר נוסף עם בתו מריאן.
הוא נפטר בלונדון.
סגל היה בתחילה צייר, ועבודתו המוקדמת הושפעה מאוד מאימפרסיוניזם ונאו-אימפרסיוניזם.
בסביבות 1910 החל לצייר בסגנון אקספרסיוניזם ודאדיזם, ובסביבות 1916 מצא את הסגנון המודרני שלו.
בנוסף לציור, הוא ייצר גם חיתוכי עץ משנת 1910, שרבים מהם היו אנטי מלחמתיים.
סגל היה גם מחברם של ספרים, מאמרים רבים, ולעיתים קרובות העביר הרצאות.
בנו היה האדריכל ולטר סגל.
לילי דליסה ג'וזף
לילי דליסה ג'וזף, לבית סולומון (באנגלית: Lily Delissa Joseph; 24 ביוני 1863 – 27 ביולי 1940), הייתה אמנית בריטית ופעילה חברתית בתנועת הסופרג'יזם.
ביוגרפיה.
ג'וזף נולדה בברמונדסי בלונדון למשפחה יהודית עשירה. אחיה הבכור היה האמן סולומון ג'וזף סולומון, ופלורה ליון הייתה בת דודתה. ג'וזף למדה בבית הספר לאמנות רידלי ובהקולג' המלכותי לאמנות בלונדון. היא ציירה דיוקנאות, חללי פנים ונופים אורבניים בסגנון המושפע אימפרסיוניסטי אך לעיתים קרובות עם לוח צבעים מוגבל.
ג'וזף הייתה גם פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים וגם בתמיכה בעמותות יהודיות. היא הייתה בין מייסדות גילדת הנשים בבית הכנסת האמרסמית' במערב לונדון וניהלה חדרי קריאה באזור וייטצ'אפל. לאחר שפגשה את הצייר איזק רוזנברג בשנת 1911, סייעה בתשלום לימודיו בבית הספר לאמנות סלייד.
ג'וזף נעצרה לפחות פעם אחת במהלך קמפיין למען זכות הבחירה לנשים. כאשר תערוכתה מ-1912 פורסמה בג'ואיש כרוניקל, הופיעה התנצלות לצד הפרסום, על היעדרה מהתצוגה בטענה ש"היא עצורה בהולוואי גול בקשר עם תנועת זכות הבחירה לנשים".
בשנת 1924 קיימו ג'וזף ובעלה האדריכל תערוכה משותפת של ציורים בגלריות רחוב סאפוק. במהלך חייה הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית לאמנויות כעשרים וחמישה ציורים בין השנים 1904–1938. היא גם הציגה את יצירותיה עם אגודת האומניות, מועדון האמנות האנגלי החדש והחברה המלכותית של אמנים בריטים. ג'וזף הציגה בסלון פריז ובשנת 1929 זכתה במדליית כסף.
בשנת 1946 בגלריה בן אורי בלונדון הוצגה תערוכה משותפת של עבודותיהם של ג'וזף ואחיה סולומון ודוגמאות לציוריה נכללו "בתערוכה היהודית של בריטניה 1845–1945", שהתקיימה בגלריה בלגרב בשנת 1978. גלריית בן אורי מחזיקה את "הדיוקן העצמי" שלה עם נרות המציגה את ג'וזף מחזיקה שני נרות שבת וראשה מכוסה מטפחת. אוסף גלריית טייט המציג את ציוריה כולל תמונה של סצנה לונדונית משנת 1937 בה נראה הנוף הנשקף מהסטודיו שלה לעבר אולד ביילי.
וולטר אנדראס שוורץ
וולטר אנדראס שוורץ (בגרמנית: Walter Andreas Schwarz; 2 ביוני 1913 – 1 באפריל 1992) היה זמר-יוצר, סופר ומתרגם גרמני.
קריירה.
בשנת 1956, שוורץ זכה בקדם הגרמני לאירוויזיון 1956 עם השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" ונבחר לייצג את גרמניה בתחרות האירוויזיון עם הזמר הגרמני, פרדי קווין. מיקומו הסופי של שוורץ בתחרות אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד. מעריצי התחרות ברחבי העולם טוענים כי שוורץ סיים במקום השני ולכן אירוויזיון 1957 נערך בגרמניה. לאחר התחרות, השיר לא הצליח במישור המסחרי, ולכן שוורץ החל לכתוב רומנים מצליחים. בין השנים 1990–1991, שוורץ פרסם עיבוד חדשני, שזכה להצלחה רבה באירופה, של סדרת הספרים, מדריך הטרמפיסט לגלקסיה. בשנת 1985, הוא ומספר נציגי עבר של גרמניה באירוויזיון הופיעו בקדם הגרמני באותה השנה.
שוורץ נפטר ב-1 באפריל 1992, בעיר היידלברג בגיל 78.
מטה אלטרי
מטה אלטרי (בצרפתית: Mathé Altéry; נולדה ב-12 בספטמבר 1927) היא זמרת סופרן צרפתייה.
קריירה.
אלטרי החלה את קריירתה כזמרת במקהלה בתיאטרון "דו שאטלט". בשנת 1956, רשות השידור הצרפתית (RTF) הכריזה כי אלטרי תייצג את צרפת באירוויזיון 1956, ביחד עם הזמרת הצרפתייה דני דאוברסן, עם השיר "Le temps perdu". מיקומה הסופי של אלטרי בתחרות אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
בשנת 1966, אלטרי שיחקה בגרסה הצרפתית של הסרט צלילי המוזיקה. בעקבות השתתפותה בסרט, היא זכתה לפרסום רב בצרפת ובארצות הברית. היא הוזמנה להופיע ברסיטלים בלאס ווגאס, אך היא סירבה.
בדצמבר 2006, היא זכתה בלגיון הכבוד על 57 שנות פעילותה בתחום המוזיקה.
קאבול (מחוז)
קאבול (בפרסית/דארי/פשטו: کابل) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. זהו המחוז המאוכלס מיותר באפגניסטן אשר מונה לערך 5,029,850 איש (הערכה נכון לתחילת שנת 2020) ובירתו, העיר קאבול, משמשת בתור בירת המדינה. זהו המחוז המתועש והמפותח ביותר מבחינת מודרניזציה בכל אפגניסטן. המחוז ממוקם בתוך רכס הרי הינדו-כוש ושטחו 4,523 קילומטרים רבועים. מחוז קאבול גובל במחוזות פרוואן, כאפיסא, לגמאן, ננגרהאר, לוגר ומיידאן ורדכ.
היסטוריה.
יישוב באזור של קאבול המודרנית מוזכר בריג ודה לראשונה ומאוחר יותר בכתביו של תלמי. המיקום האסטרטגי איפשר שליטה בנתיבי סחר חשובים: מצפון דרך הרי הינדו קוש, מדרום דרך העיירות ע'זני וגרדיז וממזרח דרך מעבר ח'ייבר המוביל לתת-היבשת ההודית. קאבול נותרה זמן רב תחת השפעה הינדית ובודהיסטית עד לכיבוש האזור בידי הח'ליפות האומיית והסדרת דת האסלאם במקום.
קאבול ניזוקה קשות במסגרת הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי אך בתקופת טימור לנג ועליית האימפריה הטימורית החלה בנייה מחודשת של ההתיישבות האזורית. בתקופת האימפריה הדוראנית, בנו של אחמד שאה דוראני, טימור שאה דוראני הפך את קאבול לבירת האימפריה במקום העיר קנדהאר. מנקודה זאת והאלה נותרה העיר בירת האימפריה והאזור הסובב אותה התפתח למרכז מדיני. האזור הסובב את קאבול נפגע עקב שהחלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונמשכו במהלך המאה ה-21 אך תשתיות לפיתוח מחודש הוצאו לפועל.
גאוגרפיה.
אקלים.
האקלים בפריפריה של קאבול נחשב צחיח וצחיח למחצה. הטמפרטורה בחורף יורדת למינוס 15 עד מינוס 20 מעלות צלזיוס, ואילו בקיץ היא עולה ל-15 עד 36 מעלות צלזיוס. ינואר ידוע כחודש הקר ביותר בשנה בו הטמפרטורה הממוצעת מגיעה למינוס 12 מעלות צלזיוס, והחודש החם ביותר הוא יולי עם הטמפרטורה הממוצעת המתנשאת ל-25 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה המרבית נרשמה כ-36.9 מעלות צלזיוס בחודש יולי והמינימום כ-21.7 מעלות צלזיוס בפברואר. נהר קאבול מתחיל מהאזור ההררי של הפריפריה בהינדו-כוש ומתמשך למטה לעבר דרום-מערב.
חקלאות.