הנאשמים כפרו בהאשמות נגדם ובמשפט זוטא טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות ובכפייה. בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את טענתם והעדיף את עדויות חוקרי המשטרה, שהכחישו את הטענות. במשפט העיקרי נמנעו ארבעה מהנאשמים מלהעיד. פתחי היה היחיד שהעיד, אך בית המשפט דחה את עדותו כבלתי מהימנה.
באוקטובר 1985 הורשעו החמישה. הם נמצאו אשמים ברצח בכוונה תחילה, חטיפה לשם רצח וקשירת קשר לביצוע פשע. כל אחד מהם נידון למאסר עולם ועוד 27 שנות מאסר. ערעורם לבית המשפט העליון נדחה וגם בקשה לדיון נוסף נדחה על ידי נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
שניים מהרוצחים, אחמד קוזלי ועאטף סביחי, הודו לאחר מכן גם בחטיפתה, אינוסה ורציחתה של דפנה כרמון, ונגזר עליהם עונש של מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר לריצוי בחופף.
הביקורת והמשפט החוזר.
פרקליטם של הרוצחים, עו"ד אביגדור פלדמן, טען כי חקירת האירוע הייתה פסולה וזאת מכיוון שלדבריו, הודאות הנאשמים שונו שלוש פעמים תוך כדי החקירה כדי להתאימן להתקדמותה. לדבריו לא היו ראיות מוצקות נגד הנאשמים מלבד הודאותיהם, שעל פי טענתם נגבו תוך שימוש באלימות קשה. בית המשפט העליון קבע ב-1991 כי טענות הנאשמים לאחר החקירה אינן אמינות בעיניו, וכי הרשעתם על סמך הודאתם במשטרה וראיות נוספות הייתה מוצדקת. אל הטוענים לחפותם של המורשעים ברצח הצטרף עזרא גולדברג, קצין משטרה בדימוס שטען שדני כץ נרצח בשיטה דומה לשיטת הרצח של ישראל נולמן, רמי חבה וחנן זגורי.
לאחר לחץ ציבורי, הורה שר המשפטים, דוד ליבאי, לעו"ד יהודית קרפ להכין דו"ח בקשר לפרשה. לידיעתה הובא חומר מחקירת השב"כ שלא היה לפני בית-המשפט המחוזי ולא הובא לידיעת הסנגורים. בדו"ח שהוציאה קרפ פורטו תמיהות ואינדיקציות המעלות את האפשרות שהנאשמים לא ביצעו את הרצח.
בעקבות הדו"ח, הוגשה בקשה למשפט חוזר לנשיא בית המשפט העליון. לבקשה הצטרפה הסניגוריה הציבורית כידיד בית המשפט. היועץ המשפטי לממשלה היוצא, מיכאל בן יאיר תמך בבקשה, אך מחליפו, אליקים רובינשטיין התנגד לה ולכן הפרקליטות התנגדה לבקשה. נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, פסק בפברואר 1999 כי יש לערוך לנאשמים משפט חוזר.
בשנת 2000 נערך לחמשת הרוצחים משפט חוזר, הליך נדיר ביותר במערכת המשפט הישראלית. במהלך המשפט, שנמשך כשנתיים, שוחררו בערבות שלושה מן הנאשמים. גם במשפט החוזר שנערך, השתכנעו השופטים (דבורה ברלינר, זאב המר ויהודית שטופמן) שהודאות הנאשמים קבילות, והשאירו את פסק הדין על כנו. סניגורם, עו"ד אביגדור פלדמן, ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון. שופטי בית המשפט העליון (אליהו מצא, אילה פרוקצ'יה ואשר גרוניס) דחו את הערעור פה אחד. בפסק הדין קבעה השופטת פרוקצ'יה: באשר לשימוש באמצעים פסולים בחקירה כתב השופט מצא: . בית המשפט מתח ביקורת על שלב בחקירתו של סמיר ג'נאמה, בו הפעילה עליו המשטרה לחץ על ידי שימוש במעצר אשתו. כמו כן קבע בית המשפט כי המניע לרצח היה על רקע לאומני.
קציבת עונשם של הרוצחים.
באוגוסט 2007 חתם שמעון פרס, נשיא מדינת ישראל, על בקשת קציבת עונשם של המורשעים לתקופות שבין 30 ל-45 שנים. שלושה מהרוצחים, שכבר ריצו 23 שנות מאסר, הגישו בקשה לניכוי שליש ממאסרם. ביולי 2008 דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את הבקשה, בנימוק שהם עדיין מסוכנים, לאור סירובם להודות שהם אכן הרוצחים. בנובמבר 2008 דחה בית המשפט המחוזי בנצרת את עתירת שלושת הרוצחים לבטל את החלטת הוועדה, אך קבע כי אותרו כשלים בהתנהלותה והורה לכנס ועדת שחרורים בהרכב חדש. בדצמבר 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעורם. בינואר 2017 שוחררו סמיר ג'נאמה, פתחי ג'נאמה ועלי גנאים. שני הרוצחים הנוספים, שהורשעו גם בביצוע הרצח של דפנה כרמון, צפויים להשתחרר לאחר 2020.
עכן בן כרמי
עָכָן בֶּן-כַּרְמִי, על פי המקרא, היה איש ממשפחת הזרחי משבט יהודה, שחי בתקופת כניסת בני ישראל לארץ ישראל בספר יהושע.
משמעות שמו של עכן אינה ברורה. חז"ל דרשו את השם מן עכנה, שמשמעו נחש (), אך מילה זו היא יוונית עתיקה במקורה. ב נקרא שמו עכר, ככל הנראה בעקבות מעשה המעילה בחרם ומותו בעמק עכור. רד"ק מפרש את שמו על דרך בעל ספר דברי הימים:
מעשה המעילה בחרם.
כמתואר ב, בעת נפילת חומות יריחו בשעת הכיבוש, הקצה יהושע את כל רכוש העיר עבור המשכן, על ידי החרמתו. עכן, שעל פי המדרש הסתמך על הפסוק , לקח לעצמו וטמן אותם באוהלו. בעקבות כך נכשלו בני ישראל בקרב נגד העי.
בעזרת האורים ותומים הגריל יהושע גורלות והגיע לשבט יהודה. לאחר מכן הפיל יהושע גורל וכך הגיע אל עכן אשר הודה במעילתו בחרם. כעונש על מעילה זו, לקח יהושע את עכן, את רכושו ואת משפחתו לעמק עכור, ודן אותו בסקילה ואת רכושו בשריפה, לרוב הדעות משפחתו הובלה לשם כדי לחזות בבזיונו, אך יש שאומרים שגם משפחתו נידונה. מפרשי המקרא נחלקו האם עכן נהרג בגלל הגורל או בגלל הודאתו. לפני מיתתו התוודה עכן, והמשנה () אומרת שבזכות וידויו התכפר חטאו של עכן, ומכאן למדו חז"ל שכל חייבי מיתות צריכים להתוודות קודם מיתתם כדי שיתכפר חטאם.
לפני הסקילה אמר יהושע: . מאז נקרא שם המקום ההוא עמק עכור.
ב נאמר שעכן מעל בחרמים נוספים בימי משה, אמנם רק לאחר כניסת ישראל לארץ חל דין ערבות גם על העבירות שנעשות בסתר, ולכן רק אז נענשו ישראל ונכשלו במלחמה. עוד נאמר בתלמוד, שעכן חטא בחטאים נוספים - עבר על חמישה חומשי תורה, מושך בערלתו ובא על נערה מאורסה.
על-פי המדרש, כל אנשי שבט יהודה התנגדו להסגרתו בידי יהושע, ורק לאחר הפצרות רבות של יהושע כלפי זקני השבט, הסגיר עצמו עכן.
סובייט פטרוגרד
הסובייט של פטרוגרד (ברוסית: Петроградский Совет рабочих и солдатских депутатов), היה הסובייט המשמעותי ביותר ברוסיה בימים הסוערים שבין מהפכת פברואר למהפכת אוקטובר והיווה מודל לכל שאר הסובייטים ברוסיה. המוסד הוקם במהלך מהפכת פברואר ב-27 בפברואר (13 במרץ).
הסובייטים היו מועצות הפועלים ברוסיה ששימשו למעשה כממשלה שנייה. במועצות אלו השתתפו פועלים, איכרים ואנשי צבא שהאינטרסים שלהם היו שונים לגמרי מהאינטרסים של הממשלה הזמנית הבורגנית. לאחר שובו של לנין לרוסיה, הוא הצליח להכניס את אנשיו לכמעט כל הסובייטים ואף לזכות בהם ברוב, מה שאפשר לו להתקרב לשלטון.
בהקמת הסובייט בראשו עמד ניקולאי צ'חיידזה, חבר דומה וראש סיעת המנשביקים. העיתון הרשמי היה עיתון איזבסטיה. תוך יום נבחרו כ-3000 חברי הסובייט, רובם חיילים. בראש עמד וועד הפועל בהרכב של 15 חברים. אלכסנדר קרנסקי היה סגן יושב ראש הסובייט.
ביולי 1917 ניסה הגנרל לאוור קורנילוב להפיל את הממשלה הזמנית בעזרת צבאו, אך הסובייט של פטרוגרד, עיר הבירה באותה תקופה, קרא לתושבים לצאת נגד ניסיון המהפכה ובכך הציל את הממשלה הזמנית. מעשה זה של הסובייט תרם לחיזוק הפופולריות של הקומוניסטים וסלל את הדרך להשתלטות על מוסדות השלטון באוקטובר 1917. חשיבותו של הסובייט של פטרוגרד היא בכך שמנע מהצבא להתערב ולמנוע מהבולשביקים מלהשתלט על מבני הממשל בפטרוגרד. בכך חרץ הסובייט את גורלה של הממשלה הזמנית ואפשר את ניצחון הבולשביקים.
ולדימיר לנין ראה חשיבות רבה בהגדלת ייצוג הבולשביקים בסובייט. בבחירות חדשות שהתקיימו באוגוסט 1917 הם הצליחו לקבל כשליש מהמקומות במוסד. לקראת ספטמבר תומכיהם כבר היו רוב וב-25 בספטמבר לאון טרוצקי נבחר ליושב ראש חדש של הסובייט.
בית פרומין
בית פְרוּמִין (ידוע יותר בשם "הכנסת הישנה") שימש כמשכנה הזמני של הכנסת בשנים 1950–1966. הבניין ממוקם במרכז ירושלים, ברחוב המלך ג'ורג' 24, ופעלו בו הכנסות הראשונה עד השישית.
היסטוריה.
הבניין בן שלוש הקומות נקרא על שם משפחת פרומין (בעלי מפעל פרומין לדברי מאפה) שיזמה את הקמתו, כבניין מגורים עם שורת חנויות בקומת הקרקע. על תכנון הבניין הופקד האדריכל ראובן אברם והוא בנה אותו בהשראת הסגנון הבינלאומי של שנות ה-30. סימן ההיכר של האדריכל הוא נדבך אבן משונן, בבית פרומין הנדבך מופיע בין הקומה השנייה לשלישית. במקור תוכנן הבניין להיבנות לגובה של שש קומות, שמהן נבנו שלוש בלבד. הבנייה החלה ב-1947 ונפסקה במלחמת העצמאות לפני שהושלמה. מצידו השני של הרחוב, נבנה בניין זהה, על פי אותה תוכנית לכל גובהו (בניין קפה טעמון).
כבניין הכנסת בשנים 1950–1966.
עד סוף שנת 1949 התקיימו ישיבות מועצת המדינה הזמנית וישיבות הכנסת הראשונה במספר מקומות בתל אביב: מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף, ובניין קולנוע קסם שבכיכר הכנסת.
ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית. הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה. לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם קולנוע סמדר, בניין "בית העם" (בית פרלמן) וסמינר בית הכרם, נבחר בית פרומין. בינואר 1950 הופקע הבניין מבעליו והוחל בשיפוץ המבנה והסבתו למשכן הכנסת. החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה. אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק, והיה בו גם יציע. חברי הממשלה ישבו בשולחן במרכז האולם והוקצו להם 12 מקומות בלבד (כמספר השרים בממשלת ישראל השנייה).
לעיתים, בעת שנערכו ישיבות, נחסם רחוב המלך ג'ורג' לתנועת התחבורה בקטע הסמוך לבניין, ונגרמה הפרעה רבה לתושבי העיר. כמו כן מיקומה של הכנסת ברחוב ראשי במרכז העיר גרם לבעיות אבטחה. כך למשל, בעת ההפגנה נגד הסכם השילומים בשנת 1952 יידו המפגינים אבנים על הבניין, שגרמו לניפוץ חלונות וחדרו לאולם המליאה.