בגין הלחצים הכבדים שהופעלו על ידי האגודות ומזכירי מועצות הפועלים הסיר קיסר את התנגדותו והודיע שלא יתנגד לשיתוף שחקן זר אחד בכל קבוצה. נציגי הפועל בהתאחדות לכדורגל, בלחצי התקשורת - התירו שיתוף 2 שחקנים זרים וכעבור שנתיים נוספות נפרצו המחסומים והותר לשתף חמישה שחקנים זרים בכל קבוצה.
בדיעבד התברר ששיתוף השחקנים הזרים הביא להעלאת הרמה המקצועית והגדלת ההכנסות, אך גם להגדלת הגירעונות שנבע מהבאת שחקים זרים טובים, והגירעונות תפחו. התוצאה הייתה שקבוצות הכדורגל של "הפועל" בליגת העל נפרדו למעשה מניהול מועצות הפועלים ומרכז "הפועל" מהווה עבורן גוף ארגוני למען לשמירת האינטרסים המשותפים כלפי ההתאחדות לכדורגל והמועצה להסדר ההימורים.
גם בכדורסל התחוללה מהפכת השחקנים הזרים. בראש הובילה קבוצת הכדורסל של "מכבי" תל אביב שרשמה לשורותיה שחקנים זרים ברובם מארצות הברית כדי לקחת חלק בפעלי הכדורסל ביבת אירופה וקבוצות "הפועל" תל אביב, גליל עליון, רמת גן, ירושלים שקיבלו חסויות פרסום מחברות מסחריות הלכו בעקבות "מכבי" תל אביב
המשבר שהביא לפרישת אופק.
הוויכוח על ניהול תקציב הספורט באגודות "הפועל" הפך למאבק גלוי בין ההסתדרות למרכז "הפועל". עמדות מנוגדות בשאלה האחריות לניהול סניפי הפועל.
בראשית 1990, מנתה הוועדה המרכזת של ההסתדרות ועדה מיוחדת, בראשות אורי אור (אלוף מיל) . שתפקידיה לבחון את המצב בסניפי "הפועל" ולהציע דרכים להבראת הסניפים. ועדת אורי אור המליצה וההסתדרות אישרה נוסח תקנון חדש למרכז הפועל על מהות הזיקה בין ההסתדרות למרכז הפועל .
אופק נאבק ללא הצלחה בהקמת הוועדה והמלצותיה. הוועדה הגישה נוסח חדש של תקנון העמותה מרכז "הפועל", שעל פיו מתבטלת למעשה זכותם של נציגי הסניפים לבחור בצורה דמוקרטית את מוסדות מרכז הפועל והמזכ"ל. בנוסח החדש נקבע שהאסיפה הכללית תימנה 100 חברים אשר 25% מחבריו נבחרים על ידי מזכ"ל ההסתדרות, האספה הכללית תבחר מועצת מנהלים בת 21 חברים, 11 חברים יומלצו על ידי ההסתדרות ו-10 חברים על ידי "הפועל", מועצת המנהלים תבחר את יו"ר מועצת מנהלים והמנכ"ל לפי המלצת מזכ"ל ההסתדרות ולא האספה הכללית כי שהיה בעבר. ועדת אורי אור ממליצה למעשה על העברת ניהול מרכז הפועל לאחריות ההסתדרות.
אופק התנגד בתוקף להמלצות ועדת אורי אור וטען שהן הוכתבו לוועדה מראש על ידי קיסר, הוא הודיע שיפרוש מתפקידו אם המלצות ועדת אורי אור והצעת התקנון החדש יאושרו על ידי ההסתדרות. ההמלצות אושרו על ידי ההסתדרות. בחודש יולי 1990 הודיע אופק בוועידת הפועל על התפטרותו, שנתיים טרם סיום תקופת 4 שנים של כהונתו. כך תם עידן אופק בהפועל.
ועידת הפועל אישרה את התקנון החדש ובהמלצת ישראל קיסר מזכ"ל ההסתדרות נבחר יורם אוברקוביץ כיו"ר מועצת המנהלים של מרכז הפועל ויעקב אבימור מונה להיות המנכ"ל.
בחודש מאי 1991 אופק פרש מתפקידו ותפקידיו שנבעו מהיותו מזכ"ל "הפועל"
פעילות ציבורית מחוץ למרכז הפועל.
הגם שעיקר פעילותו של אופק התמקדה במרכז הפועל הוא נטל חלק בשורה ארוכה של פעילות ציבורית במסגרות ספורט מגוונות . בשנת 1970 הפך ענף השיט ביזמתו לענף עצמאי בהתאחדות הספורט וישראל אירחה את אליפות העולם בשיט .
בשנת 1972 הוא היה חבר המשלחת האולימפית למשחקי מינכן והחל משנת 1977 היה סגן יו"ר הוועדה המארגנת של המכבייה. בשנת 1980 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית וב-1984 ו-1988 עמד בראש משלחת ישראל למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס וסיאול. בשנת 1988 הוקמה היחידה לספורט הישגי על ידי הוועד האולימפי, ההתאחדות לספורט ורשות הספורט הממשלתית ואופק כיהן כיו"ר הנהלת היחידה על למועד פרישתו מראשות הוועד האולימפי 1991.
משנת 1988 משמש אופק חבר בחבר הנאמנים של מכון וינגייט ב-1999 הוא נבחר לנשיא התאחדות ספורט הוותיקים בארץ ב-2010 ליו"ר כבוד של נשיאות הוועד האולימפי ושימש כיו"ר ועדת הביקורת של מכון וינגייט. בשנים 1973-1976 כתב טור שבועי במדור הספורט של עיתון "דבר" בשם "מקצה המסלול".
בנוסף לפעילותו הציבוריים פרסם אופק במשך עשור (2000-1991) מדי שנה ספר בשם "הספורט בישראל" אודות פעילות הספורט בישראל מדי שנה.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
טימון איש אתונה
טימון איש אתונה (באנגלית: Timon of Athens) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר ועוסק במיזנתרופ המפורסם בשם זה המוזכר בכתבי פלוטרכוס כמי שחי בימי המלחמה הפלופונסית. נראה ששייקספיר ערבב גם בינו לפילוסוף טימון מפליוס. כיום מקובל על מרבית חוקרי התיאטרון כי כתב את ההצגה יחד עם מחבר נוסף, תומאס מידלטון, כנראה סביב 1605. ככל הידוע, המחזה לא הועלה על הבמה בימי חייו, וההופעה המתועדת הראשונה היא מ-1674. לצד ההיסטוריון היווני, הוא ומידלטון שאבו בעיקר מהגרסה שנדפסה ב"ארמון התענוגות" לוויליאם פיינטר, אסופת סיפורים שיצאה לאור ב-1566. ההצגה ממוינת לרוב כטרגדיה, אף כי מאפייניה הקומיים הביאו חוקרים לשייכה ל"מחזות הבעייתיים" של שייקספיר, הנעדרים סוגה ברורה.
עלילה.
טימון הוא אזרח אתונאי עשיר, טוב לב ונדיב, המרעיף מתנות וכסף על שפע החנפנים הנצלנים הסובבים אותו. הוא משחד את אבי הנערה שמשרתו מחזר אחריה כדי שיתיר להם להינשא, פודה את חובו של ידיד, ומבזבז לאין שיעור על דברים דומים. רק משרתו פלאביוס, המסור לו באמת ובתמים, מנסה להבהיר לו את המצב לאשורו. טימון עורך לידידיו משתה במהלכו הוא נושא נאום על חשיבותה של הרעות. הפילוסוף הציני ושונא-האדם אפמנטוס, הנוכח בחגיגה, עולב בטימון בבוז על תמימותו ומגחך על האורחים. העשיר מתקשה להבין את רשעותו.
פלאביוס מודיע לטימון שפזרנותו הרבה כילתה את ממונו, ועתה הוא שקוע בחובות. נושיו מגיעים כדי לתבוע את כספם. הוא המום וזועם על המשרת, אותו הוא מאשים בכך שלא סיפר לו על כך קודם. פלאביוס עונה כי אמר לו זאת פעמים רבות. טימון משגר שלושה ממשרתיו לאנשים אותם הציל מצרה קודם כדי שיבואו לעזרו, אך כולם דוחים אותם בקש.
בינתיים, אחד מקציניו של המצביא אלקיביאדס קוטל אדם במהלך ריב. הרשויות מחליטות להוציאו להורג כעונש, אך הוא עצמו מוחה בטענה שהאיש פעל מתוך זעם. בתגובה, הוא מוצא לגלות. מר נפש, אלקיביאדס מחליט לנקום באתונה.
טימון המזועזע מזמין את כל ידידיו למשתה נוסף. הם באים ברצון, אך מגלים שהכין להם אך מים ואבנים. הוא משליך עליהם עפר, מקלל אותם ומכריז כי עתה הוא שונא את כל בני-האדם. חסר כל, הוא יוצא מחוץ לעיר כדי להתקיים על שורשים ועשבים. בעודו מחפש מזון הוא מוצא אוצר זהב. פלאביוס בא לחפשו כדי לתת לו כסף, והוא משבחו כאדם הישר היחיד בתבל. הם נתקלים באפמנטוס, אך עתה טימון ציני אף יותר ממנו והשניים עולבים זה בזה באכזריות. צבאו של אלקיביאדס עובר לידם: העשיר תורם לו את מרבית זהבו כדי שיכבוש את אתונה. הוא מעניק עוד לשני גנבים, כדי שיפרצו לכל הבתים שיוכלו, ולשתי זונות, על מנת שיפיצו מחלות מין. חבריו של טימון שומעים על האוצר ומתקהלים אליו, אך הוא מגרש אותם בקללות ודוחה גם את נציגי השלטון, שרוצים בעזרתו נגד אלקיביאדס. המצביא כובש את אתונה. טימון מת בקללו את המין האנושי.
עיטור השירות (משטרת ישראל)
עיטור השירות הוא העיטור הרביעי בחשיבותו בין עיטורי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר, המוענק על ידי המפכ"ל לשוטר עבור:
במקרה שבו מקבל העיטור חזר ועשה מעשה שעליו הוא ראוי לעיטור מאותו סוג, יקבל במקומו תוספת של תג לעיטור. בניגוד לעיטורי המשטרה האחרים, עיטור השירות יכול להיות מוענק לאיש משטרה בלבד.
הענקת העיטור מתבצעת לאחר השלמת תהליך המלצות ואישורים מדורג, החל בממליץ, ולאחריו מפקד המחוז או ראש האגף הרלוונטי אשר מעבירים את המלצתם לוועדת העיטורים. ועדת העיטורים מנהלת תהליך של בדיקת ההמלצות, הממצאים, והעדויות בקשר עם האירוע שבגינו הועברה ההמלצה, ומעבירה את מסקנותיה למפכ"ל אשר מקבל את ההחלטה הסופית בנושא.
אם מקבל העיטור אינו בין החיים ניתן להעניקו לבן משפחתו הקרוב.
לאוכיטידס השני
אהבה, שנאה ומה שביניהן
אהבה, שנאה ומה שביניהן (באנגלית: Hateship, Loveship) הוא סרט דרמה אמריקאי, בבימויה של ליזה ג'ונסון. הסרט מבוסס על הסיפור הקצר מתוך ספרה של אליס מונרו, "שנאה, ידידות, חיזור, אהבה, נשואים" (Hateship, Friendship, Courtship, Loveship, Marriage), שעובד לתסריט על ידי מארק פוארייה.
כוכבת הסרט היא קריסטן ויג ומשחקים בו בתפקידים הראשיים: גאי פירס, ניק נולטי, היילי סטיינפלד, ג'ניפר ג'ייסון לי, כריסטין לאטי וסאמי גייל. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ב-6 בספטמבר 2013 וב-11 במרץ 2014 פורסם הקדימון שלו והוא יצא למסכים, אך נכשל וירד אחרי מספר שבועות.
עלילה.
ג'והנה פרי (קריסטן ויג) היא אישה צעירה. מגיל 15 היא טיפלה בבדידות באישה מבוגרת בחווה כפרית מרוחקת וזה היה כל עולמה. היא אינה מורגלת בחיים המודרניים של בני גילה, לא כל שכן ביצירת קשרים אנושיים. לאחר מות מעסיקתה, היא עוברת לעבוד כסוכנת בית בביתו של מר מקאולי המבוגר (ניק נולטי) ואמורה גם לטפל בנכדתו בת העשרה, סביתה (היילי סטיינפלד), המתגוררת עמו, לאחר שאמה נהרגה בתאונה ואביה, קן (גאי פירס), שישב בכלא לאחר שהואשם באחריות לתאונה, עבר לגור בשיקגו