אזרחי המדינה יכלו לעבוד מחוץ למדינתם ואף להתגייס לצבא זר. מנתונים מסוף המלחמה עולה כי כ-50,000 גברים ונשים אירים שירתו בצבא המלכותי הבריטי , אולם אומדן זה עלה במידה ניכרת עם השנים.
מאסרים, הן של החשודים בשותפות במדינות הציר או בעלות הברית, נערכו בחלקים נפרדים במחנה מעצר זהה.
ביוני 1940 הוטל על הגנרל הבריטי ברנרד מונטגומרי לתכנן פלישה לאירלנד במטרה לכבוש את קורק וערים נוספות באירלנד. וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, תכנן אף לפלוש ולכבוש שלושה נמלים איריים.
במסגרת הפצצות מקריות לכאורה של אירלנד, בהם גם הפצצת דבלין בידי מטוסי הלופטוואפה, נהרגו קרוב ל-40 בני אדם. המניעים להפצצות הם תוצאה ממתקפות מכוונות, טעויות ניווט או אמצעי נגד אלקטרוניים בריטיים נגד מטוסי חיל האוויר הגרמני.
ההחלטה להמשיך את הנחיתה בנורמנדי התקבלה בעזרת דו"ח מזג אוויר של האוקיינוס האטלנטי ממחוז מאיו שבאירלנד.
לאחר כיבוש אלבניה באפריל 1939, שהו באלבניה 100 אלף חיילים איטלקים ו-11 אלף מתיישבים איטלקים, מאחר שאיטליה הייתה מעוניינת בשילוב אלבניה באימפריה האיטלקית. בתחילה המפלגה הפאשיסטית האלבנית זכתה לתמיכה מן העם כאשר קוסובו ושטחים אלבניים נוספים אוחדו עם אלבניה, לאחר כיבוש יוון ויוגוסלביה באביב 1941. בניטו מוסוליני התפאר בפני קבוצת פאשיסטים אלבנים במאי 1941 שהוא הצליח ליצור את אלבניה הגדולה בזמן קצר יחסית. באוקטובר 1941 קבוצות אלבניות-קומוניסטיות קטנות התאחדו להקמת המפלגה הקומוניסטית האלבנית בראשותו של אנוור הוג'ה.
באמצע 1942 גדלה הפופולריות של המנהיגים הקומוניסטים בזכות קריאתם למלחמה למען שחרור אלבניה מהכיבוש האיטלקי. תעמולה זו למען שחרור אלבניה זכתה למענה כאשר גדל מספר הצעירים הלהוטים למלחמה למען החופש של אלבניה. בספטמבר 1942 ארגנה המפלגה האנטי-פאשיסטית האלבנית מספר קבוצות התנגדות כנגד השלטון האיטלקי.
לאחר כניעתה של איטליה, כבשה גרמניה את אלבניה בספטמבר 1943 באמצעות הצנחת צנחנים גרמנים בתוככי טירנה במטרה למנוע מקבוצות הגרילה שפעלו במדינה להשתלט על טירנה. לאחר מכן הכירה ברלין בעצמאותה של אלבניה לכאורה וארגנה משטרה וצבא אלבניים במטרה ליצור משקל נגד לכוחות הגרילה האלבניים. אלבניה שוחררה לחלוטין מהכיבוש הגרמני ב-29 בנובמבר 1944. הכוחות האלבניים סייעו אף בשחרור קוסובו, חלק ממונטנגרו ודרום בוסניה והרצגובינה. צבא השחרור הלאומי אף לקח חלק בקואליציה האנטי-פשיסטית בהיקף של 70 אלף פרטיזנים.
חוסה קסטיינוס קונטררס, שהיה קולונל בצבא אל סלבדור ודיפלומט שעבד כקונסול הכללי של אל סלבדור בז'נבה, עזר להציל 40 אלף יהודים מידי הנאצים יחד עם איש עסקים הונגרי-יהודי בשם גיורגי מנדל, על ידי מתן תעודות זהות מזויפות. משנת 1931 עד 1944 נשלטה אל סלבדור בידי מעריץ של היטלר ומוסוליני בשם מקסימיליאנו הרננדז מרטינז. למרות זאת, אל סלוודור הכריזה מלחמה על יפן ב-8 בדצמבר 1941 וגרמניה ב-12 בדצמבר 1941, בשל הקשרים הכלכליים החזקים של אל סלבדור עם ארצות הברית. הרננדז סילק גרמנים, איטלקים ויפנים מהממשלה. מלחמת העולם השנייה גרמה לאזרחי אל סלבדור למאוס בדיקטטורה ושביתה כללית ב-1944 גרמה להרננדז להתפטר ולברוח לגואטמלה. מאוחר יותר הוא נהרג בהונדורס על ידי אזרח אל סלבדור שרצה לנקום בו.
רשמית, אנדורה עדיין הייתה במצב מלחמה עם גרמניה מאז מלחמת העולם הראשונה (והיא תישאר עוד זמן רב במלחמה מול גרמניה, עד ההכרזה על הסכם שלום ב-1958), בשל העובדה שהיא לא השתתפה בוועידת השלום בוורסאי. עם זאת, אנדורה לא נקטה בפעולה ממשית. במהלך המלחמה היא שימשה כנתיב הברחה בין צרפת של וישי לספרד. בנתיב זה השתמשה המחתרת הצרפתית כשחילצה טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם הופלו מעל שמי צרפת.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות קבע כי אסטוניה תיכלל בשטחי ברית המועצות. ברית המועצות איימה במלחמה על אסטוניה באם לא תחתום על הסכם סיוע הדדי, שאיפשר לברית המועצות לבנות בסיסים צבאיים בשטחי המדינה. ממשלת אסטוניה, משוכנעת שמלחמה עם ברית המועצות היא בלתי אפשרית, חתמה על ההסכם ב-28 בספטמבר 1939. הסובייטים ערכו הפיכה עם תמיכה של הצבא האדום ביוני 1940 ותחת שלטון ברית המועצות נערכו בחירות דמה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה הוכרזה ב-2 ביולי 1940. מדינת הבובות התקבלה באופן רשמי לברית המועצות ב-6 באוגוסט.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות, 70 אלף אסטונים הצטרפו למלחמה בסובייטים. הוועד הארצי הצליח לשחזר את ממשלת הבובות בזכות כיבוש אסטוניה בידי ברית המועצות בספטמבר 1944. אסטוניה נותרה כחלק מברית המועצות עד 1991, עם התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1933 עלה לשלטון מוחמד זאהיר שאה. עם עלייתו לשלטון, חידש את תהליך המודרניזציה שעברה המדינה בתקופת קודמיו; על מנת לתמוך בתהליך זה, ייסד יחסים דיפלומטיים עם רבות ממעצמות אירופה. באותה תקופה התעניינה אפגניסטן בהרחבת שטחיה על חשבון הודו הבריטית (פקיסטן של ימינו), ואולי אף לזכות בגישה לים הערבי. עם זאת, המדינה הייתה חלשה מכדי לאיים על האימפריה הבריטית. בניסיון להתגבר על חולשה זו, הזמין ראש ממשלת אפגניסטן מוחמד האשים ח'אן את התעשייה הגרמנית להשקיע במדינה ולהקים בה מפעלים ופרויקטים בתחום האנרגיה ההידרואלקטרית, צעד שנחל הצלחה, והביא ליחסי ידידות עם גרמניה שבאותה עת התכוננה למלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכריז מוחמד זאהיר שאה על הנייטרליות של מדינתו, אם כי המדינה המשיכה לתמוך בגרמניה מבחינה דיפלומטית. באמצע שנת 1940 הודיע שר הכלכלה האפגני עבדול מג'יד, ככל הנראה ללא ידיעתו של ראש הממשלה, לשגריר גרמניה באפגניסטן כי ביכולת מדינתו לסייע לכוחות הצבא של מדינות הציר; בתמורה, על גרמניה לערוב לגבול אפגניסטן–ברית המועצות. בינתיים, הצליח ראש הממשלה להשיג הסכם סחר עם ברית המועצות, כשהוא שואף למטרות דומות. באותה עת הקים האבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני, לשכה קטנה בקאבול, וסוכנים גרמנים הצליחו לאסוף מידע ולגרום למעשי חבלה נגד הבריטים בהודו. כמו כן, נמסרו כמויות קטנות של כלי נשק לכוחות האפגנים. בפברואר 1941 סייעו האפגנים למנהיג ההודי סובאש צ'אנדרה בוס להימלט מהבריטים.
באמצע 1941 התרחשו שתי התפתחויות משמעותיות שמנעו מאפגניסטן להצטרף למדינות הציר. הראשונה הייתה פלישת גרמניה לברית המועצות, דבר שגרם לאפגניסטן למצוא עצמה מוקפת בבעלות הברית. השנייה הייתה הניצחון הבריטי בעיראק, התפתחות שמנעה מהגרמנים להשפיע על מהלך האירועים במזרח התיכון. באוקטובר דרשו הבריטים והסובייטים מאפגניסטן לגרש משטחה את האזרחים הגרמנים והאיטלקים, והמנהיגות האפגנית נענתה, למעט קבוצות קטנות של דיפלומטים. ב-1943 שלחה אפגניסטן את השגריר הראשון שלה לארצות הברית.
בסוף המלחמה נשארה אפגניסטן נייטרלית, על אף הלחץ הבינלאומי להכריז מלחמה על גרמניה. המדינה הצטרפה לאו"ם ב-1946.
מלחמת העולם השנייה פרצה בשעה שאקוודור התאוששה ממשבר כלכלי עקב השפל הגדול. ב-5 ביולי 1941 פלשה אליה שכנתה מדרום, פרו, וכבשה שטחים מיערות האמזונס שאקוודור טענה לריבונות עליהם. צבא אקוודור שהיה חלש ולא מאומן הובס במהירות וממשלת אקוודור נאלצה לחתום על הסכם ריו ב-29 בינואר 1942 בלחץ ארצות הברית וברזיל. ההסכם קבע שאקוודור תוותר על דרישותיה בנוגע לחבלי ארץ בצפון פרו שהוחזקו דה פקטו על ידי המדינה מאז המאה ה-19 והעבירה לידיה כ-18 קמ"ר שכן נשלטו בפועל על ידה בתמורה ל-5 קמ"ר שפרו העבירה לידיה. אחרי החתימה פרו הסיגה את צבאה מאקוודור.
לאורך רוב המלחמה אקוודור נמנעה מלנקוט עמדה חד משמעית במלחמה, תוך שהיא מתמרנת ללא הצלחה מרובה בין הצורך בסיוע אמריקאי לבין ההשפעה של קבוצת גרמנים שהתגוררו במדינה והחזיקו במשרות מפתח. הגרמנים גם הפעילו במדינה רשת בתי ספר, מועדונים ומפעלים. ארצות הברית שפעלה נגד ההשפעה הגרמנית הכניסה את מדינות הציר ואזרחים גרמנים יחידים לרשימה השחורה. אקוודור הצליחה להתמודד עם הבעיה הזאת בהמשך על ידי הלאמת חברות התעופה הגרמניות והעברתן לבעלות מקומית והרשימה השחורה האמריקאית סייעה לתושבי המדינה להשתלט על נכסים בבעלות גרמנית.
בהיבט הכלכלי, אקוודור התמודדה עם אובדן השווקים האירופאיים והפיכת ארצות הברית לשוק הייצוא המרכזי, וכן עם העובדה שגרמניה חדלה מלהיות מלווה אפשרית. אקוודור ניצלה גם מספר הזדמנויות ומכרה חומרי גלם לבעלות הברית, דבר שסייע לה להניע תהליכי מודרניזציה ולצבור ידע ומימון.
ב-2 בפברואר 1945 הצטרפה אקוודור באופן רשמי למלחמה לצד מדינות נוספות בדרום אמריקה. היא גם אפשרה לארצות הברית להקים בסיס באי בלטרה ששימש את הצי האמריקאי.
במהלך רוב מלחמת העולם השנייה נשלטה ארגנטינה בידי קואליציה שמרנית-קיצונית והחל מ-1943 בידי משטר צבאי דה פקטו. למרות האהדה של הממשלה לבריטניה, המסורת הפוליטית של המדינה תמכה בנייטרליות. ארגנטינאים רבים ראו במלחמה מקור הכנסה פוטנציאלי באמצעות מסחר עם שני הצדדים עם ייצוא של חומרי בניין ומוצרים חקלאיים. לבסוף הממשל הצבאי של הגנרל Edelmiro J. Farrell נכנע ללחץ בינלאומי וארגנטינה הצטרפה ליתר מדינות דרום אמריקה כשהכריזה מלחמה על גרמניה ויפן ב-27 במרץ 1945, חודש בלבד לפני תום המלחמה.
למעלה מ-750 מתנדבים ארגנטינאים לחמו לצד הבריטים, דרום אפריקה וחיל האוויר הקנדי, בעיקר בטייסת 164 הארגנטינאית-בריטית שלחמה בצפון צרפת ובלגיה.