לאחר הקמת המדינה הוצפה המדינה בעולים חדשים, רבים מהם חסרי כל, ונוצר צורך דחוף לשכן אותם. כך, החל מתחילת שנות ה-50 האדריכלות המתועשת יצרה, בין השאר, את השיכונים - סדרות מבני בטון מלבניים משוכפלים, שאפשרו תכנון פשוט ובניה טרומית. רוב הבניה החדשה בשנים הראשונות להקמת המדינה הייתה ציבורית, כך שהשיכונים היו טיפוס הבניה העיקרי בשנים אלה. הם אוכלסו ברובם על ידי עולים חדשים, ביניהם רבים מיוצאי עדות המזרח אשר התקשו להתאקלם בסביבה הזרה. הצורך בבניה מהירה השתלב אז במגמה העולמית של האדריכלות המודרנית, שהמשיכה בנסיונותיה ליצור אדריכלות פשוטה, יעילה ושימושית, והשתמשה יותר ויותר בבטון חשוף.
הסגנון הברוטליסטי.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, נחשפה הארץ לסגנון "הברוטליזם החדש" - זרם אשר הופץ על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה והאדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. זרם זה נקלט היטב באנגליה ובברזיל. הזרם יובא לארץ על ידי אדריכלים אשר למדו באותן שנים באנגליה ונמנים עם דור "הבטון החשוף" (המונח "ברוטליזם" נגזר מן הביטוי הצרפתי brut beton שמשמעו בטון חשוף) וכן על ידי אדריכלים שסיירו בברזיל ובצרפת. הסגנון התאים במהותו לבנייה המתועשת אשר הייתה נהוגה אז, ובנייני ציבור רבים, שהיה צורך בהקמתם, עוצבו בהשראתו.
תקופת המגדלים ו"בנה ביתך".
נהוג לסמן את 1967 כשנת מפנה באדריכלות הישראלית. הניצחון במלחמת ששת הימים, והרחבת הגבולות המשמעותית שבאה עמו, הביאו לאופוריה כלכלית וחברתית, אשר לוותה בשינויים בעיצוב ובאדריכלות. הקו האדריכלי המודרני המינימליסטי, שמקורו באדריכלות האירופאית, נעזב לטובת צורות אחרות. אדריכלים רבים שבו להתייחס למבנים ערביים ו״מזרחיים״ בתכנון, מגמה שהתבטאה בין היתר בתכנון השכונות החדשות בירושלים. כבתרבות בכללות, גם באדריכלות החלו השפעות אמריקאיות לתת את אותותיהן בתכנון ובבניה. התוצאה הובילה לבנייה פרטית נרחבת בפרברי הערים, אשר כללה מבנים ראוותניים, בניגוד לקנה המידה הצנוע אשר היה נהוג בשנים שלפני כן. ברוח הפוסט - מודרנית שהחלה לנשוב חזרה האקלקטיות, יש שיגידו מוגזמת, להכתיב את אופי העיצוב - גגות רעפים שווייצרים מעל עמודים קורינתיים, חלונות קשתיים לצד קורות בטון חשוף, טיח שפריץ ליד אריחי אבן מודבקים - כיד הדמיון הטובה על היזם. בתחילת שנות השמונים התרחבה התופעה, הרחבת השכונות הפכה לממוסדת וקיבלה את הכינוי "בנה ביתך".
שנות ה-80 וה-90 היו המשך ישיר לאותה תקופה, כאשר ברוח ההפרטה, חל פיחות במעמדה של המדינה כמתכננת וכבעלת השפעה על המרחב הבנוי. התוצאה הייתה פיתוח פרברי מואץ והתפתחות שוק נדל״ן משמעותי.
אדריכלות ישראלית כיום.
השנים האחרונות מאופיינות בניסיון לקבוע סדר עדיפויות לאומי, חברתי וסביבתי חדש בפיתוח האורבני. תוכניות ארציות לטווח ארוך החלו מיושמות, תוך חשיבה על הדורות הבאים. לקחי העבר נלמדים, מתוך מטרה להתאים את הבנייה לצרכים עתידיים. תפיסת הרחוב המודרניסטית כציר תנועה מתחלפת, אט אט, בתפיסתו כעורק חיים, וערכי עירוניות מתחדשת מחלחלים לשיח ולתכנון. דוגמה טובה לכך היא כיכר דיזנגוף, שהוחלט להרוס בה את ההפרדה המפלסית שנבנתה בשנות השבעים ולהחזיר אותה למצבה הישן.
מוזיאונים וארכיונים.
בקומת המרתף של מגדל שלום מאיר פועל ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף התיעודי המקיף ביותר בתחום. בשנת 2014 נפתח הארכיון הישראלי לאדריכלות בבניין החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות. במהלך שנת 2012 המוזיאון הישראלי הראשון לאדריכלות באדיבותו של במאי הקולנוע עמוס גיתאי שתרם את בית אביו בחיפה ששימש בתור סטודיו לאדריכלות. בשנת 2010 נפתח בבית ביאליק בתל אביב "מוזיאון הבאוהאוס" בעיצובו של האדריכל הישראלי רון ארד. בנוסף, גם הארכיון הציוני המרכזי בירושלים שומר על כמה וכמה ארכיונים אדריכליים, כגון אלה של ריכרד קאופמן, ליאופולד קרקואר ויוסף קלארווין.
דברי ימי נרניה (סדרת טלוויזיה)
דברי ימי נרניה (באנגלית: The Chronicles of Narnia) היא סדרת טלוויזיה לילדים בת שלוש עונות אשר הופקה בין השנים 1988–1990 עבור הערוץ הבריטי BBC, אשר מבוססת על סדרת הספרים "דברי ימי נרניה" מאת ק.ס. לואיס. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בתחילת שנות התשעים.
פירוט העונות של הסדרה:
ספר דיגיטלי
הלסביות בתקופת הרייך השלישי
פוליטיקה וממשל של בוסניה והרצגובינה
לסביות בגרמניה הנאצית
לסביות בגרמניה הנאצית נדרשו למלא תפקידים נשיים כאמהות ורעיות, ובמידה והחזיקו בתפקידים אלו, נטייתן המינית לא עניינה את המשטר. אולם, לסביות רבות לא היו נשואות או אמהות, ולא יכלו לציית לדוקטרינה הנאצית, ולכן למרות שלא ניתן היה להאשים אותן בפלילים (על פי סעיף 175), הן נרדפו על בסיס התאמה מגדרית, כלומר על בסיס אי התאמתן לנורמות שהוצמדו לנשיות, ובפרט נישואים לגבר.
לסביות יהודיות, צועניות וקומניסטיות נרדפו, הוגלו והושמדו בעיקר בשל השתייכותן לקבוצות ספציפיות שנרדפו על ידי הנאצים. לסביות רבות שלא השתייכו לקבוצות אלו הוגדרו כ"אי-חברותיות" ("א-סוציאליות") ונשלחו למחנות ריכוז.
לפני עליית הנאצים.
בתקופת רפובליקת ויימאר, היה ריכוז משמעותי של הומוסקסואלים ולסביות בברלין, שבה פעלו כמאה מועדונים בהם יכלו הומוסקסואלים ולסביות לבלות באופן גלוי. בתרבות הפופולרית הייתה נראות לחד מיניים והתפרסמו מגוון רחב של יצירות ספרות הנוגעות לחייהם וכן עיתונים וכתבי עת ייחודים. הצנזורה, התעלמה מפרסומים בעלי תוכן מיני כל עוד הם הופצו לקהילות סגורות ולא לקהל הרחב. כן פעלו ליגות ידידות והליגה לזכויות אדם (Bund für Menschenrecht) בהן היו חברות נשים לסביות.
יחסי מין לסביים לא הטרידו את מרבית הפוליטיקאים והמחוקקים כמו יחסי מין בין גברים ואף היו שטענו שאלו אינם יחסי מין משום שאינם כוללים חדירה. הם הוגדרו, לעיתים, כאוננות הדדית. כל עוד מין לסבי התקיים בצינעה וללא נראות ציבורית הרשויות נטו להעלים ממנו עין.
עליית השמרנות הפוליטית בשנותיה האחרונות של רפובליקת וויימר הביאה לסדרה חדשה של צעדים מדכאים נגד לסביות. בשנת 1928, למשל, אסרה המשטרה להמשיך להפיץ מגזינים וספרות לסבית בהתבסס על חוק הגנת הנוער מפני פרסומים מגונים. שמרנים, דרשו לחוקק חוקים פליליים נגד יחסי מין לסביים. הם גם הוקיעו את התנועה לזכויות האישה וטענו שזהו ניסיון לשדל את נשות גרמניה להומוסקסואליות.
תחת השלטון הנאצי.
בגרמניה הנאצית, נחשבה ההומוסקסואליות לפשע, על סמך סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני. יחסי מין בין נשים לא נכללו בהגדרה של הומוסקסואליות, משום שהניחו שביחסי מין לסביים אין חדירה וכי יחסי מין בין נשים לא מונעים יחסים עם גברים. עורך הדין וחבר ה-SS, רודולף קלייר, טען שלסביות הן ניוון של הגזע הארי ועל כן ביקש להכיל את סעיף 175 גם על נשים אך לא הצליח להביא להרחבת הסעיף. הימלר כנראה מעולם לא הביע את דעותיו ביחס ללסביות.
האישה הארית נדרשה לחינוך ילדיה וניהול הבית ולסביות היו לרוב רווקות וללא ילדים, ועל כן ערערו את האידאולוגיה הנאצית. עיקר דאגתו של המשטר הנאצי מהלסביות הייתה מתוך חשש שמא ייווצר קושי להבדיל בין זוג חברות שבסיס הקשר ביניהן חברותי לבין זוג לסביות.
לאחר מינויו של היטלר כקנצלר, סגרה המשטרה את המועדונים והפאבים שנחשבו להומוסקסואליים, דבר אשר יצר אצל הלסביות כורח להיפגש בסודיות. לסביות רבות ניתקו את קשריהן החברתיים והיגרו. אחרות ביצעו "נישואי הגנה" בכך שהתחתנו עם הומוסקסואלים.
אף על פי שלנאצים לא הייתה מדיניות מסודרת כלפי לסביות, המשטרה נהגה לעיתים לעצור לסביות באשמת "א-חברותיות" - ביחד עם אחרים אשר לא התאימו לנורמות האריות, ולכן נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז. לסביות, בניגוד להומוסקסואלים, לא אולצו לענוד "משולש ורוד" כאות זיהוי וקלון, אך נשאו לעיתים "משולש שחור" שהיה סמלם של קבוצות שנחשבו ה"א-חברותיים". למרות העובדה כי מעצרים של לסביות היו יחסית מועטים, במקרים רבים הן קיבלו איומים על חייהן ונמצאו בסכנה מתמדת.
בין השנים 1938-1945 הועמדו בווינה לדין 79 נשים על יחסים לא טבעיים. ר. איימי אלמן טוענת כי מפני שלסביות ענדו משלוש שחור אין תיעוד מדויק שלהן במחנות הריכוז. ריצ'רד פלאנט מזכיר בספרו "The pink triangle" שלושה מקרים בהן לסביות נעצרו" הראשון ב-1940 כאשר חיילי SS פשטו על בר לסבי ועצרו את הנשים שהיו במקום. מקרה נוסף תועד בזכרונותיה של איסה ורמרן שבעת שהותה במחנה הריכוז ראוונסבריק, אסירות מבוגרות תקפו שתי אסירות צעירות שחשבו שיש להן רומן. הסוהרת איימה על האסירות שתעניש אותן משום שיחסים לסביים הם פשע. ב-1944 הלשינו על שתי חיילות בלופטוואפה שהן לסביות. הן ועוד שלוש לסביות נוספות נעצרו. הסוהרים איפשרו לשבויים צרפתיים ורוסים לאנוס אותם והבטיחו לכל אחד שיחדור לאחת הנשים יקבל בקבוק שמפנייה.
בתרבות הפופולרית.
Aimée &amp; Jaguar.
הסרט "אֶמֶה ויגואר" (1999) בבימויו של מקס פֶרְבֶּרבּוֹק (Max Färberböck) שעלילתו מתרחשת בברלין לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עוסק בפרשיית אהבתן של פֶלִיטסֶה, יהודייה החברה בארגון מחתרתי, ושל לילי, אם לארבעה שבעלה משרת בחזית.
הסרט מבוסס על ספר שנכתב על ידי אריקה פישר, שכתבה אותו לאחר מחקר מעמיק בהתבסס על ראיונות עם אליזבת ווסט (לילי), בניה של לילי ומעגל החברים של פליטסה. את פליטסה גילמה השחקנית הגרמניה מריה שראדר (שאף קראה לביתה פליסה על שם הדמות אותה גילמה) ואת אליזבת גילמה יוליאנה קלר.