פרנסיס פוקויאמה נולד בשכונת הייד פארק שבשיקגו. הוא בן למיעוט היפני אמריקאי. אביו, יושיו פוקויאמה היה כומר פרוטסטנטי, בעל תואר דוקטור לסוציולוגיה מאוניברסיטת שיקגו; אימו, ילידת יפן, הייתה בתו של פרופסור לכלכלה, אשר עמד בראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת קיוטו והיה נשיא האוניברסיטה העירונית של אוסקה. הוא גדל בן יחיד במנהטן עד אשר בהיותו בן חמש עשרה המשפחה עברה לסטייט קולג' בפנסילווניה. סיים תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל בלימודים קלאסיים, שם הכיר והושפע מאלן בלום. הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית ונסע לכחצי שנה לפריז ללמוד אצל ז'אק דרידה ורולאן בארת. הוא התאכזב מהם והחליט לעבור למדע המדינה. הוא למד דוקטורט באוניברסיטת הרווארד אצל סמואל הנטינגטון והארווי מאנספילד.
לאחר סיום לימודיו עבד במחלקה למדעי המדינה במכון ראנד. הוא כיהן במספר תפקידים במחלקת המדינה של ארצות הברית במהלך שנות השמונים של המאה העשרים.
משנת 1996 עד 2000 היה פרופסור למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה. לאחר מכן שימש כפרופסור לכלכלה פוליטית בינלאומית וראש התוכנית לפיתוח בינלאומי בבית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. משנת 2010 נושא במספר תפקידים באוניברסיטת סטנפורד.
עמדותיו וספריו.
פוקויאמה זכה לפרסום עולמי בעקבות מאמרו "קץ ההיסטוריה?" שפרסם ב-1989 לקראת ובעת נפילת הגוש הסובייטי. בזמן פרסום המאמר היה מועסק במחלקת המדינה של ארצות הברית. במאמר זה העלה את האפשרות כי נפילת הגוש הקומוניסטי לא הייתה עוד מהלך בהיסטוריה האנושית הארוכה של סכסוכים בין השקפות, אידאולוגיות וצורות משטר, אלא סימנה את קצה של היסטוריה זו, ואת המעבר לתקופה שבה הדמוקרטיה הליברלית תהיה צורת השלטון היחידה עם אידאולוגיה קוהרנטית, מבלי שאידאולוגיה אחרת תקרא עליה תיגר. סכסוכים בין מדינות יהיו מוגבלים לשליטה על משאבים אך לא יהיו בין אידאולוגיות מתחרות. את הרעיון המרכזי במאמר פיתח פוקיואמה לספר בשם "קץ ההיסטוריה והאדם האחרון" (1992, יצא לאור בעברית בהוצאת אור-עם, 1993).
בנוסף חיבר ספר העוסק בשאלת היחס בין אמון הדדי ושגשוג כלכלי ("Trust: The Social Virtues and the Creation of Prosperity") וספר העוסק בהשפעות ההתפתחויות הביוטכנולוגיות על האנושות ("Our Posthuman Future: Consequences of the Biotechnology Revolution"). בספר זה הוא למעשה שינה את התאוריה שהציג ב"קץ ההיסטוריה". לטענתו, ביוטכנולוגיה מאפשרת שינוי האבולוציה והטבע האנושי ולפיכך עלולה להוות סיכון לדמוקרטיה הליברלית. השינוי בטבע האדם יכול להוביל לחוסר שוויון קיצוני. בנוסף, אין קץ להיסטוריה, כי אין קץ לפיתוחי המדע.
לפי מאמר שפוקויאמה פרסם ב-2018, במאה ה-21 הדמוקרטיה הליברלית מאוימת מצד לאומנות פופוליסטית. הוא ראה במנהיגים רבים מאותה תקופה כמייצגים שלושה מאפיינים חשובים של הפופוליזם: מהלכים פופולריים לטווח קצר (לדוגמה מתן סובסידיות), הגדרה צרה של מי הוא העם "האמיתי" ובניית פולחן אישיות סביבם תוך דחיקת מוסדות מפלגתיים ולאומיים שמבזרים את הכוח. הם נוטים להתנגד לעקרון הפרדת הרשויות העומד בבסיס הדמוקרטיה הליברלית.
הוא רואה בויקטור אורבן ההונגרי, ודונלד טראמפ כמקיימים את שלושת המאפיינים.
למדא
לַמְדַא (לעיתים נכתב: "לַמְבְּדַא"; ביוונית: Λάμ(β)δα) היא האות ה-11 באלפבית היווני. בספרות יווניות היא שקולה למספר 30. אות גדולה: Λ, אות קטנה: λ. נהגית כלמ"ד (/l/ :IPA).
אותיות יווניות
בטא
בטא או בטה (אות גדולה: Β, אות קטנה: β או ϐ) היא האות השנייה באלפבית היווני. ומקורה באות הפיניקית "ב" - . ביוונית מודרנית האות נהגית כבי"ת רפה (/v/ :IPA - ושמה 'וִיטָה') אולם ביוונית עתיקה נהגתה האות כבי"ת (/b/ :IPA).
בספרות יווניות לאות ערך של המספר 2.
מהאות בטא צמחה האות הלטינית B והאותיות הקיריליות В ו־Б. הליגטורה הגרמנית ß דומה בצורתה לאות בטא, אולם מדובר באות שונה שהתפתחה באופן שונה, ואף הגייתה שונה.
שימושי האות β.
במחשבים.
בפיתוח תוכנה, גרסת בטא היא גרסה ניסויית שאמורה לעבוד, אך מפתחי תוכנה לא יופתעו מקיומם של באגים בה. בדרך כלל מופצת התוכנה למבחר מצומצם של משתמשים, המכונים בודקי בטא (בטא-טסטרים).
בכלכלה פיננסית.
בכלכלה פיננסית, הבטא של נכס מסוכן (או תיק של נכסים מסוכנים) הוא מדד סטטיסטי המייצג את רגישות התשואה שלו לשינוי בתשואת השוק כולו: עלייה או ירידה של 1 אחוז בתשואת תיק השוק, יביאו בממוצע לעלייה או ירידה של בטא אחוזים בתשואת הנכס המסוכן, בהתאמה. ככל שלנכס מסוכן, כגון מניה או איגרת חוב, יש בטא גבוהה יותר, כך התשואה שלו היא תנודתית יותר ביחס לזו של השוק כולו, ולכן המחזיק בנכס מסוכן כזה חשוף הצורה גדולה יותר לסיכון השיטתי של השוק. את הבטא ניתן לאמוד על ידי רגרסיה ליניארית מנתוני תשואות סיטוריים, ומשתמשים באמדן הבטא במודלים של הערכת שווי ותמחור נכסים במימון.
ביתא
ביתא (בערבית: بيتا, "בית") הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, בצפון יהודה ושומרון 13 ק"מ מדרום-מזרח לשכם. היישוב מורכב מחמש חמולות, הכוללות שלושים משפחות.
בית הספר הראשון נפתח בכפר בשנת 1952 (לפני כן, הילדים למדו במסגדים), והוא שימש גם את הכפרים מסביב. בשנת 1954 נפתח בכפר גם בית ספר לבנות.
היישוב נחשב למוקד כוח של תנועת הפת"ח, אך ראש העירייה הנוכחי, ערב א-שורפא, הוא איש חמאס.
היסטוריה.
בכפר נמצאו שרידים מהתקופה העות'מאנית הקדומה והוא מוזכר ברישומי המס מ-1596 כמאכלס 50 משפחות ששילמו מיסים בסך 8,000 אקצ'ה על יבולי דגנים, זיתים, צאן וכוורות דבורים.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מתואר ביתא ככפר גדול עם פרוור דרומי, המקבל מים מבארות, מוקף במטעי זיתים ומשמש כבירת המחוז.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 883 תושבים.
תקריות בזמן האינתיפאדה הראשונה.
בינואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, עצר כח של חטיבת גבעתי 12 מתושבי ביתא וחווארה שנחשדו כפעילי טרור על ידי שירות הביטחון הכללי. בהוראת המג"ד, הכו החיילים את הפלסטינים הכפותים. לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989 נקבע שזו הייתה פקודה בלתי חוקית בעליל. בעקבות בג"ץ יהודה מאיר הועמד המג"ד לדין צבאי ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
ב-6 באפריל 1988, חול המועד פסח תשמ"ח, יצאה קבוצה של כ־20 נערות ונערים מאלון מורה בליווי של שני מבוגרים לטיול באזור, כשפניהם למבצר החשמונאי תל ארומה. אחד מהם היה רומם אלדובי, צעיר שהורחק משכם בעקבות ירי ללא אזהרה ומקים ישיבת 'עוד יוסף חי' בקבר יוסף.
נסיבות האירוע שנויות במחלוקת. לדברי המתנחלים, בעת שאכלו ארוחת בוקר ליד מעיין קטן בשדות הכפר ביתא, החלו ערביי הכפרים ליידות בהם אבנים. בתגובה, המאבטח רומם אלדובי ירה בהם, ומהירי נהרג מוסא סאלח, תושב הכפר. כתוצאה מכך אימאם הכפר הודיע ברמקולים על התקפת המתנחלים. בעקבות זאת הקיפו מאות תושבי הכפרים באזור ותקפו באבנים את קבוצת המתנחלים, שישבה אותה עת בגיא הסמוך. אלדובי ירה בתת-מקלע עוזי שבידו לעבר התושבים. לאחר ויכוח קצר עם המדריך השני החליפו השניים כלי נשק. אלדובי ירה לעבר קבוצת פלסטינים והרג אחד מהם. אחד התושבים ניסה לפרוק את אלדובי מנשקו אך אלדובי ירה, הרג אותו ופצע תושבים אחרים.
לאחר זמן מה הושגה הסכמה, שלפיה ייפסק יידוי האבנים וכך גם היריות. המטיילים הובלו לכפר כשהם מוקפים בתושבי המקום, והמדריכים מכוונים את נשקם כלפי מעלה. בהגיעם לפאתי הכפר, אישה, אחותו של ההרוג הראשון שהיא גם אשת הפצוע שניסה לפרוק מאלדובי את נשקו הטיחה לבנה בראשו של אלדובי. בעקבות זאת נורה צרור מרובהו של אלדובי (יש הטוענים שירה באוויר אך רובהו נתפס והוטה) וכתוצאה מהירי נהרגה נערה יהודייה בת 14 בשם תרצה פורת, והחלה התקפה נמרצת על המטיילים. במהלך האירוע נפצעו רוב המטיילים היהודים וכן חלק מתושבי הכפר, אחד מהם מת מפצעיו מאוחר יותר. מדריך ומארגן הטיול מנחם אילן איבד את הכרתו. רומם אלדובי נפצע באופן קשה.
סיפורי הנערות והנערים שודרו באותו ערב בשידורי החדשות של הטלוויזיה הישראלית. בתגובה לאירוע פוצצו חבלני צה"ל 16 מבנים בכפר, אחד מהם עקב פעולות בעלי בתים אלו בעת האירוע, ובאישור הפרקליטות הצבאית. בין הבתים שנפגעו היו גם שני בתים שלא אושרו להריסה, וכן בתים של תושבים שהגנו על הנערות והנערים.
בעקבות האירועים נערך דיון בכנסת, אשר פירט את דו"ח צה"ל ולפיו התברר שהיו שלושה הרוגים מתושבי הכפר, בני 17, 18 ו-22.
האגודה לזכויות האזרח התלוננה על פעולות צה"ל באירוע. מאוחר יותר תושבי הכפר פוצו בידי צה"ל על הנזקים לבתיהם.
במאה ה-21.
החל ממאי 2021 ערכו תושבי הכפר הפגנות ואירועי מחאה נגד הקמת המאחז אביתר בסמוך לכפר. ההפגנות פוזרו על ידי חיילי צה"ל בכדורי ספוג ובנשק חם. באירועים אלה נהרגו שבעה מתושבי הכפר, ורבים אחרים נפגעו ונפצעו. באף אחד מהמקרים הללו לא הוחלט להעמיד את החיילים לדין.
ביטא
פרוסיאן בלו
קולד מאונטן (סרט)
קולד מאונטן (באנגלית: Cold Mountain) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003, עיבוד לרומן באותו שם של הסופר האמריקאי צ'ארלס פרייזר, בבימויו של אנתוני מינגלה. בתפקידים הראשיים בסרט מופיעים ג'וד לאו בתפקיד אינמאן, ניקול קידמן בתפקיד אדה מונרו ורנה זלווגר בתפקיד רובי. בתפקידי משנה משתתפים בסרט ברנדן גליסון, דונלד סאת'רלנד, נטלי פורטמן, ג'ובני ריביסי ופיליפ סימור הופמן.
הסרט מגולל את סיפורו של חייל פצוע, עריק מצבא הקונפדרציה, בתקופה של סיום מלחמת האזרחים האמריקנית בדרכו לשוב אל אהובתו.