שיטת הניקוד הייתה זהה לשיטה בשנה הקודמת, שיטת Televoting, למעט טורקיה, בוסניה והרצגובינה, אירלנד וליטא שבהן פעל צוות שיפוט. כל אחת מרשתות השידור המשתתפות, למעט אלה של טורקיה ובוסניה הרצגובינה, פתחה קו טלפון מיוחד שבאמצעותו הצביעו תושבי המדינה לשיר המועדף עליהם. אסור היה לתושבי מדינה להצביע לשיר שייצג אותה, ואי אפשר היה לעקוף את האיסור באמצעות חיוג לקו של מדינה אחרת דרך מרכזייה בינלאומית. לאחר איסוף ההצבעות הטלפוניות דירגה כל מדינה את השירים, ונתנה נקודות לעשרת השירים הראשונים באופן הבא: 12 נקודות למקום הראשון, 10 למקום השני, 8 למקום השלישי, 1-7 נקודות ליתר המקומות בדירוג.
בפעם הראשונה בתולדות התחרות, אישר איגוד השידור האירופי לרשות השידור לוותר על ליווי הזמרים על ידי תזמורת חיה באולם, ובלבד שאף אחת מתחנות השידור המשתתפות לא תביע התנגדות לכך. רשות השידור קיבלה את הסכמתן של יתר המשתתפות לוויתור על התזמורת והדבר שימש תקדים לתחרויות הבאות, כך שמ-1999 ואילך לא היה עוד ליווי של תזמורת בתחרויות האירוויזיון. במקום התזמורת, כל מדינה דאגה ל"פלייבק" שהכין כל זמר מראש, כאשר על פי הכללים החדשים על הפלייבק להיות אינסטרומנטלי לחלוטין, ללא קולות אנושיים.
הזוכים.
למקום הראשון הגיעה הזמרת שרלוט נילסן משוודיה עם השיר Take Me To Your Heaven (קח אותי לגן העדן שלך) אחרי קרב צמוד עם סלמה מאיסלנד בשיר All Out Of Luck (נגמר לי המזל). למקום השלישי הגיעה גרמניה בשירה Reise Nach Jerusalem (מסע לירושלים), שהושר בגרמנית, טורקית ואנגלית, ואת המשפט האחרון בשיר בחרו חברי הלהקה "סורפריז" לשיר בעברית, "שלום על העולם מירושלים". השיר קיבל אף 12 נקודות מישראל.
למקום הרביעי הגיעה קרואטיה עם השיר "מריה מגדלנה" של הזמרת דוריס דראגוביץ', על אף שנקנסה בהורדת נקודות על כך שב"פלייבק" שלה היו קולות ווקאליים. הייתה זאת השתתפות שנייה לדראגוביץ' באירוויזיון, לאחר שכבר ייצגה את יוגוסלביה באירוויזיון 1986 וזכתה במקום ה-11.
ישראל, שכאמור זכתה שנה קודם לכן באירוויזיון, סיימה במקום החמישי בייצוגה של להקת הבנים "עדן" עם השיר יום הולדת. אחד מחברי הלהקה, אדי בטלר, ייצג את ישראל גם באירוויזיון 2006.
השידור.
בפעם הראשונה והיחידה בתחרות האירוויזיון (עד לאירוויזיון 2010), הנחו את התחרות שלושה מנחים: יגאל רביד, סיגל שחמון ודפנה דקל, שהתחרתה באירוויזיון 1992. השידור החל עם פתיח אנימציה ממוחשבת, ״מברינגהאם לירושלים״, שבו הוצג מסע דרך מדינות אירופה השונות עד לעיר העתיקה בירושלים עם הכותרת ״אירוויזיון 99 ירושלים״. הפתיח נוצר על ידי סטודיו ״Gravity״.
בין השירים הוצגו קטעי אנימציה של יוסי אבולעפיה שהתבססו על סיפורי התנ"ך, משולבים במערכונים קצרים מצולמים ללא-מילים שצולמו במקומות שונים בישראל. בהפסקה במחצית המופע (שנועדה לשידור פרסומות בחלק מהתחנות) הופיעו דפנה דקל וסיגל שחמון בביצוע גרסה מעורבת עברית-אנגלית של השיר "לחיים" מתוך המחזמר "כנר על הגג". במופע הביניים, בזמן קבלת ההצבעות הטלפוניות במדינות המשתתפות, הוצג המופע "דרור יקרא" (שהוקלט מראש), ובו שרה דנה אינטרנשיונל קטע מהפיוט, ואת השיר Free ("חופשי") של סטיבי וונדר, בליווי להקת רקדנים, המופע צולם בבריכת הסולטן על רקע חומות העיר העתיקה המוארות ומגדל דוד בירושלים.
בישראל, שידור התחרות בערוץ הראשון זכה לרייטינג של 49.0% ו-1,283,000 צופים.
ההצבעה.
לאורך רוב שלבי ההצבעה, הסתמן קרב צמוד בין איסלנד לשוודיה. עם זאת, ההכרעה בתחרות ניכרה עוד לפני שההצבעה הסתיימה. כשעלה דובר הצוות האחרון, האסטוני, לשידור זכייתה של שוודיה כבר הייתה מובטחת.
הכרזת הזוכה.
בעת הענקת הפרס אירעה תקלה - דנה אינטרנשיונל, שהייתה אמורה להעניק לשרלוט נילסן פסלון מעשה ידי האמן הישראלי יעקב אגם, לא הייתה מודעת לכובד של הפסלון, וכשהרימה אותו, היא מעדה ונפלה לאחור.
דנה לא נפגעה והתקלה עיכבה את המשך הטקס רק בדקות ספורות, אולם הקטע שודר שוב ושוב בהזדמנויות שונות באירופה והפך לקטע הזכור ביותר מהאירוע.
לאחר ששרלוט נילסן ביצעה את השיר הזוכה (ולקראת סופו בגרסתו השוודית), עלו כל משתתפי התחרות לבמה וביצעו יחד את השיר הללויה בגרסתו האנגלית כמחווה לתושבי קוסובו וסרביה ומונטנגרו שהיו שרויים במלחמה.
המוזיאון לאמנות מודרנית
המוזיאון לאמנות מודרנית (באנגלית: Museum of Modern Art ובראשי תיבות MoMA, מומה) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית, ששוכן באזור מידטאון של רובע מנהטן שבניו יורק ונחשב לאחד ממוזיאוני האמנות הטובים בעולם.
הקמת המוזיאון.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל המודרניסטי אדוארד דורל סטון ונפתח לציבור לראשונה ב-7 בנובמבר 1929. ב-21 במאי 2002 נסגר המוזיאון לצורך שיפוצים נרחבים, ונפתח מחדש ב-20 בנובמבר 2004 בבניין חדש, שתוכנן על ידי האדריכל היפני יושיו טאניגוצ'י. במהלך השיפוצים הוצג חלק מאוסף המוזיאון במבנה ברובע קווינס, שכונה "מומה קווינס".
מוצגי המוזיאון.
אוסף המוזיאון נחשב בקרב רבים כאוסף האמנות המודרנית הטוב בעולם. מוצגים בולטים באוסף המוזאון: "ליל כוכבים" של וינסנט ואן גוך, "העלמות מאביניון" של פבלו פיקאסו, "התמדתו של הזיכרון" של סלבדור דאלי, "ברודוויי בוגי ווגי" של פיט מונדריאן, "חבצלות המים" של קלוד מונה, "הריקוד" של אנרי מאטיס, "הרוחצת" של פול סזאן, "דיוקן עצמי עם שער קצוץ" של פרידה קאלו, "מרקי קמפבל" של אנדי וורהול, "הצוענייה הנמה" של אנרי רוסו, "הנאהבים" של רנה מגריט, ומספר יצירות של קוסימה פון בונין ורומן אופלקה.
אמנים אמריקאים בולטים שיצירותיהם מוצגות במוזיאון: ג'קסון פולוק, ג'ספר ג'ונס, אדוארד הופר, רוס בלקנר, אנדי וורהול, דון ואן וליט, צ'אק קולז, ראלף באסקי, רפאל אולבינסקי, אדוארד אבדיסיאן, מארק לומברדי ואנדרו וייאת'.
כמו כן, למוזיאון אוסף צילומים נרחב.
ארמון הבדולח
ארמון הבדולח (באנגלית: The Crystal Palace) היה מבנה שהוקם ב-1851 לכבוד "התערוכה הגדולה" - התערוכה העולמית הראשונה למוצרי תעשייה (The Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations), שנערכה בלונדון. מטרת התערוכה הייתה לשלב בין התעשייה לאמנות.
המבנה תוכנן תוך 8 ימים על ידי ג'וזף פקסטון, אדריכל וגנן במקצועו - עובדה שהשפיעה מאוד על אופי המבנה המזכיר חממה. המבנה היה עשוי ברזל יצוק וזכוכית – מיטב הטכנולוגיה של התקופה הוויקטוריאנית וסמל התעשייה של התקופה, והוקם בתוך 9 חודשים, זמן שיא לתקופתו. השם "ארמון הבדולח" נטבע על ידי המגזין הסאטירי "פאנץ'". לאחר תום התערוכה פורק המבנה והורכב מחדש בפרבר של לונדון, אשר נקרא על שמו עד היום - קריסטל פאלאס. המבנה חרב בשריפה בשנת 1936.
יש שסימנו את ארמון הבדולח כתחילתה של האדריכלות המודרנית.
אדריכלות וסגנון.
רקע.
השינויים שהביא עמו המודרניזם במאה ה-19 התבטאו בעיקר בתחומי התעשייה והמדע. האדריכלות, לעומת זאת, נותרה שמרנית יחסית מבחינה סגנונית ושלטו בה הנאו קלסיציזם ודומיו עד שלב מאוחר יחסית; רק לקראת סוף המאה החלה האדריכלות המודרנית לתפוס תאוצה. מבחינה זו ניתן לראות בארמון הבדולח מבשרן של חלק מהמגמות העתידות לתפוס מקום חשוב באדריכלות זו, הן בתאוריה והן באופני הביצוע. ניתן לתלות זאת בעובדה שהבניין נועד לאכלס תצוגה תעשייתית - ולפיכך התמקם בקרבת השדה הטכנולוגי, שכבר השתחרר מכבלי המסורת והטעם ונמצא אז בעיצומו של שינוי משמעותי, ושבשלב מאוחר יותר היה בעל השפעה חשובה על האדריכלות.
אופי וסגנון.
ארמון הבדולח שילב בתוכו צורות מסורתיות כמו קשתות, מדליונים ואף חיקוי של אבני ראשה בחזית הארמון. כפי שהיה מקובל בבניה המסורתית, לעמודי הבניין היו בסיס וכותרת. עם זאת, בעיצוב הארמון נכללו מספר אלמנטים מודרניים חדשים:
מבנה.
הארמון נבנה בצורת בזיליקה, אולם מרכזי אחד גבוה במרכז ולצידו שני אולמות משניים נמוכים יותר.&lt;BR&gt;
האולם המרכזי נחצה במרכזו במבנה מקומר גבוה יוצר שיצר חלל מרכזי פתוח (בדומה לקפלה).&lt;BR&gt;
הארמון הורכב מ־3000 עמודים שהיוו את השלד של הבניין. החלק העליון של הבניין והגג היו בנויים מלוחות זכוכית באורך 1.2 מטר ורוחב 25 ס"מ. בגלל החומר שממנו הארמון נבנה, הארמון נראה שקוף וקליל, ולכן השרה תחושה של חלל ענק שמתמזג במרחב. תחושה זו התחזקה מאוד בגלל העובדה שהיו עצים בתוך המבנה ומחוצה לו. בנין זה ערער את המסורת של בנייה כבדה באבן, לא עוד קורות עץ וקירות נושאים התומכים במבנה, אלא שלד ברזל מצופה זכוכית.
החדשנות של המבנה והזמן הקצר בו תוכנן גרמו לליקויים רבים שלא נצפו מראש במבנה, מחוסר ניסיון או מחוסר תשומת לב לעניין. דמיונו המבני לחממה ומסכי הזכוכית הגדולים גרמו לכך שהמבנה התחמם מאוד בשעות היום. בתכנון לא נלקח בחשבון נושא האוורור הטבעי של המבנה - מה שגרם לשהות בו להיות בלתי נסבלת למדי אפילו באקלים האנגלי.
שמאות מקרקעין
שמאות מקרקעין (לפעמים נקראת גם שומת מקרקעין) הוא מקצוע העוסק בהערכות שווי, בדרך כלל בהערכות של "שווי שוק", של נכסי דלא ניידי (נדל"ן). הצורך בשומות נובע מאופיו של שוק המקרקעין: הנכסים הנסחרים בו הם מוצרים הטרוגניים; לא דומה נכס אחד לאחר, ובעיקר נבדלים הם במיקום, הגורם העיקרי בקביעת השווי. בשל כך לא תיתכן זירת מסחר מרכזית לנדל"ן, כפי שקיימת בורסה לצורך המסחר במניות של חברות מסחריות ובאיגרות חוב. העדר מחיר הנקבע בזירת מסחר מצריך ביצוע הערכת שווי. ההערכה מבוצעת על ידי שמאי מקרקעין מוסמך, על-פי כללי שמאות מקובלים.