ניגריה מאז ומעולם הייתה רוויה בתרבויות ובקבוצות אתניות שונות, להן גם פרקטיקות דתיות, פוליטיות ולשוניות שונות. האנגלית שהוטמעה על ידי הבריטים בניגריה היא זו שאפשרה וממשיכה לאפשר לניגריה להתפתח לכיוון המערב. בשנת 1972, לאחר מלחמת ביאפרה והניסיונות לנקות את המדינה מגורמים המאיימים על אחידותה, ומתוך דאגה בנוגע לזרם התרבות הזרה לתוך ניגריה, ראש המדינה, יעקובו גואון (Yakubu Gowon), הוציא צו אשר דרש את העברת הבעלות של סך כולל של 300 אולמות קולנוע במדינה מידי בעליהם הזרים לניגרים. כמו כן, בתקופה זו יותר ויותר ניגרים לקחו תפקידים פעילים בהקמת בתי קולנוע בזכות מדיניות זו. העברת הבעלות תרמה גם כן להופעתם של מחזאים ניגרים, תסריטאים ומפיקי סרטים. יצירות ספרות ותיאטרון פופולריות הותאמו לראינוע. בהלת הנפט בין השנים 1973–1978 תרמה מאוד לצמיחתה הספונטנית של תרבות הקולנוע בניגריה. נוכחותן של ההשקעות הזרות בענף הקולנוע הובילו להקמת מספר מתחמי קולנוע. בשנת 1976, הוקם בלאגוס התיאטרון הלאומי איגאנמו (Iganmu) ובו 5000 מקומות ישיבה. התיאטרון התאגד עם שני בתי קולנוע שלכל אחד מהם קיבולת לכ־700 איש. בימים אלו, עסקי הקולנוע הפכו למעסיק משמעותי בניגריה וכן תרמו רבות להלך הרוח החברתי, כאשר ניגרים רבים ביקרו בקולנוע למטרות הנאה, מנוחה ובידור. כוח הקנייה בניגריה גדל באופן משמעותי, בין היתר בשל התבוסה שנחל חבל הביאפרה על ידי ניגריה, בו השתלטה האחרונה על מקורות נפט רבים, ולאזרחים הייתה הכנסה פנויה אותה השקיעו בבילוי בבתי הקולנוע או בצפייה בסרטים בטלוויזיה הביתית.
שידורי הטלוויזיה בניגריה החלו בשנות ה-60 וקיבלו תמיכה ממשלתית רבה בשנים הראשונות. באמצע שנות ה-80 לכל מדינה הייתה תחנת שידור משלה. החוק הגביל תכנים זרים בטלוויזיה, לכן מפיקים בלאגוס החלו לשדר הפקות מקומיות פופולריות. רבים מהסרטים אשר הוצגו בטלוויזיה הופצו בווידאו. בסוף שנות ה-80, תרבות הקולנוע נקלעה לתקופה של דעיכה משמעותית, ורוב מפיקי הסרטים הניגרים עברו לעסוק בהפקות טלוויזיוניות. הדעיכה ההדרגתית של תור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית יוחסה למספר גורמים, כולל הפחתת הערך של הנאירה, אי תמיכה במימון ובשיווק, מחסור באולפני קולנוע ובציוד, שינויים מבניים בממשלה וכמו כן חוסר ניסיון מקצועי. הירידה הדרסטית של תרבות הקולנוע בניגרי הביאה לרכישת חלק מבתי הקולנוע הקיימים על ידי גופים דתיים, אשר הפכו אותם לכנסיות. אחרים נסגרו. בתחילת 1990, מספר מועט של בתי קולנוע המשיכו לפעול, וכמעט כולם התמוטטו לפני שנת 1999.
עידן סרטי הווידאו הביתיים (סוף שנות ה-80 ועד אמצע שנת 2010).
תחילת דרכו של שוק סרטי הווידאו בניגריה הייתה בשנות ה-80, כאשר תחום ההפקות הטלוויזיוניות החל לפרוח. הסרט "מפגש מרושע" ("Evil Encounter)" של ג'ימי אודומוסו (Jimi Odumosu's), שיצא ב-1980, סרט אימה אשר הופץ ישירות לטלוויזיה, היה ההפקה הראשונה שהצביעה על כך שייצור סרטים המכוונים ישירות להפצה בווידאו הוא עסק משתלם. הסרט קיבל קידום ופרסום משמעותי בטרם הקרנתו על מסך הטלוויזיה, וכתוצאה מכך בבוקר למחרת הרחובות היו מוצפים בעותקי וידאו של השידור המוקלט. עוד נמסר כי הסרט הפך מבוקש ביותר בשוק אלאבה (Alaba Market), שוק האלקטרוניקה של לאגוס, שלימים הפך למרכז של ההפצות הפיראטיות בניגריה. מאז הסרט "מפגש מרושע", המנהג לרכוש הקלטות של סרטים טלוויזיוניים הפך נפוץ ביותר בניגריה.
שיטה זו אומצה על ידי מפיקים ומפיצים בשוק אלאבה, על מנת להמציא מחדש את תעשיית הקולנוע לאחר שתרבות הקולנוע בניגריה עמדה בפני דעיכה משמעותית. סרט הווידאו הראשון שהופק בניגריה היה "Soso Meji" בשנת 1988, שהופק על ידי אדה אג'יבואייה (Ade Ajiboye). הסרט הוקרן גם במגוון אולמות קולנוע אשר היו זמינים באותה עת. בהמשך לכך, הפיק אלאדה ארומירה (Alade Aromire) את סרט הווידאו "Ekun" בשנת 1989, אשר הוקרן בתיאטרון הלאומי. עם זאת, התאוצה הרבה אשר נצפתה בענף סרטי הווידאו מיוחסת לסרט "Living in Bondage," של קנת נבו (Kenneth Nnebue) אשר יצא בשנת 1992. נבו היה סוכן מכירות של מוצרי אלקטרוניקה עם תשוקה לקולנוע. היות שתחום הפקת סרטים בפילם היה עניין יקר בניגריה, רכש נבו קלטות וידאו ריקות בטאיוואן וכן מצלמת וידאו פשוטה. הוא כתב את התסריט והעבודה על הסרט עצמו נמשכה כחודש ימים, בתקציב של 12 אלף דולר. תוך זמן קצר נמכרו יותר ממיליון עותקים של הסרט. אף על פי שסרטו נחשב לסרט הווידאו המסחרי הראשון, מספר היסטוריונים טענו כי תעשיית סרטי הווידאו כבר הרקיעה שחקים עוד בטרם יצא.
בשנת 2004, לפחות ארבעה או חמישה סרטים הופקו מדי יום בניגריה. הסרטים הניגרים שלטו במסכי הטלוויזיה ברחבי יבשת אפריקה. שחקני הסרטים הפכו מוכרים בכל רחבי היבשת, והסרטים השפיעו רבות מבחינה תרבותית במדינות רבות באפריקה, החל מצורת הלבוש ועד לשימוש נפוץ בסלנג הניגרי. התופעה מקושרת לעובדה כי הסרטים הניגרים סיפרו סיפורים המאפשרים הזדהות, העוסקים בהיסטוריה ובתרבות המשותפת, מה שגרם לכך שסרטים זרים "צברו אבק" על מדפי חנויות סרטי הווידאו, אף על פי שהיו זולים יותר מהסרטים הניגרים.
על פי קואופרטיב יצרני הסרטים של ניגריה, לכל סרט בניגריה היה פוטנציאל לקהל של 15 מיליון איש בניגריה ו-5 מיליון מחוצה לה. בתוך זמן קצר, התעשייה הפכה ליצרנית הסרטים השלישית בגודלה בעולם. עם זאת, הדבר לא השתווה לתעשיות הקולנוע המסחריות האחרות בעולם; שווי התעשייה היה רק כ – 250 מיליון דולר, שכן רוב ההפקות נעשו בזול. תעשיית הקולנוע הפכה למעסיק עיקרי במדינה. נכון לשנת 2007, עם מספר כולל של 6841 חברות הפקה רשומות והערכה של כ-500,000 חברות לא-רשומות, ההכנסות המוערכות ממכירה והשכרה של סרטים בלאגוס לבדה היו כ-804 מיליון נאירה (כ־2.5 מיליון דולר) בשבוע, מה שהסתכם לכ-33.5 ביליון מיליארד (106 מיליון דולר) בשנה. סך המכירות וההכנסות הכולל של תעשיית הקולנוע בניגריה נאמד בכ־522 מיליארד נאירה (1.6 מיליארד דולר) לשנה, כאשר שווי התכנים המשודרים נאמד על כ-250 מיליארד נאירה (כ-796 מיליון דולר).
שיאו של עידן הווידאו התרחש בסביבות שנת 2008, בה הפכה התעשייה ליצרנית הסרטים השנייה בגודלה, שהוציאה כ-200 סרטי וידאו מדי חודש. עם זאת, בשלב זה, החלה תעשיית הקולנוע הניגרית לקבל תדמית של תעשייה "חסרת חזון", עקב התפישה שהתעשייה שמה דגש על כמות ולא על איכות, כניסת אנשים לתחום אשר לא ידעו דבר על תעשיית הסרטים ותפיסת התאוצה של הפיראטיות בתחום. ההתמודדות עם האיום של הפיראטיות, בין בעיות נוספות אחרות, הפכה לאגוז קשה לפיצוח, וכתוצאה מכך רוב המשקיעים של "קרטל אלאבה", אשר שלטו בכמעט 90 אחוז מתעשיית הווידאו, החלו לתעל את כספם למיזמים אחרים. דעיכת עידן הווידאו הביתי יוחסה למספר גורמים, ביניהם סירוב הממשלה לספק תמיכה ומימון עקב העדפות אחרות להשקעה, היעדר תשתיות ליצירת סרטים והעלייה בעלויות הייצור בניגריה.
קולנוע ניגרי חדש (אמצע שנות ה-2000 ועד היום).
בתקופה זו התעורר הקולנוע הניגרי; תקופה בה התרחש מהפך משמעותי בשיטת ייצור הסרט – מפורמט הווידאו בחזרה להקרנה על המסך הגדול, אשר היוותה את הצלחת הסרטים שהופקו בתור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית. בשנים הראשונות של שנות ה-2000, החלה ניגריה לחוות מחדש את צמיחת הקולנוע, אשר הונגש תחילה עבור המעמד הבינוני והגבוה המדינה. קבוצת "סילברבירד" (Silverbird) הייתה הראשונה שהשיקה סדרת בתי קולנוע מודרניים ברחבי הערים הגדולות בניגריה, בעיקר באזורים ובמחוזות אמידים. סילברבירד השיקה את רשתות הקולנוע שלה בשנת 2004, כאשר הראשונה הייתה "סילברבירד גלריה" (Silverbird Galleria) באי ויקטוריה, לאגוס. "סילברבירד גלריה" הוא קניון גדול, עם בית קולנוע יוקרתי וחנויות רבות. הדבר נותן סיבות רבות לבקר, ומאפשר פעילות חברתית מגוונת ולא צפייה בסרט קולנוע בלבד. מגמה זו מהווה הסבר נוסף באשר לדעיכת תרבות הקולנוע בניגריה בשנות ה-80, אשר סביר להניח שהתרחשה כתוצאה מהמראה הלא-אופנתי של רוב בתי הקולנוע בתור הזהב, אשר סיפקו חוויית צפייה גרידא.
עם הקמת רשת בתי הקולנוע של "סילברבירד", הוקרנו סרטים ניגרים באיכות ייצור גבוהה, אשר ביססו עצמם כמנוגדים להפקות הסרטים הירודות. הסרט הראשון אשר הוקרן בגל החדש של הקולנוע היה "Irapada" בשפת היורובה, שהופק על ידי קונלה אפולאיאן (Kunle Afolayan) ויצא בשנת 2006. הסרט הוקרן ב"סילברבירד גלריה" בלאגוס. הניסוי של סילברבירד הוכיח עצמו כמוצלח מאוד, וכתוצאה מכך השיקה הקבוצה כמה סניפי קולנוע נוספים בלאגוס ובערים נוספות ברחבי ניגריה. תוך זמן קצר, החלו להופיע מתחרים בענף, כגון רשת בתי הקולנוע Genesis Deluxe ו- Ozone. בשנת 2010, נכנסה לתמונה רשת הקולנוע FilmHouse, מה שהפך את ענף הקולנוע לזמין מאוד ברחבי המדינה, בייחוד מחוץ לשכונות האמידות, וכך מתבססת תעשיית הקולנוע הניגרית כעממית, אשר פונה לקהל הרחב, ולא רק לקבוצות אליטיסטיות.