נולד בבודפשט שבהונגריה לרב יוסף אריה לורינץ, בן הרב יצחק לורינץ גאב"ד נאג'אורסי. בין השנים 1933–1935 למד בישיבת פאפא שבהונגריה אצל הרב יעקב יחזקיה גרינוולד. בסוף 1935 נסע לפולין ללמוד בישיבת מיר. שב להונגריה ובשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה פעיל בארגון "עלייה ב'" מטעם אגודת ישראל בהונגריה.
עלה לארץ ישראל ב-1939 ומונה לר"מ בישיבה ההונגרית "פליטת סופרים" שפעלה בישיבת "היכל התלמוד" בתל אביב. בשנת 1949 היה ממקימי המושב השיתופי קוממיות שבחבל לכיש. היה ממייסדי כפרי הנוער "שדה חמד" במושב נחלת יהודה - כיום בתחום העיר ראשון לציון, ו'חזון יחזקאל' (אלומה), וכיהן בוועד אגודת החינוך העצמאי. במאי 1951 נעצר כחשוד בחברות ב"ברית הקנאים", לאחר שהנשק של ברית הקנאים נמצא במוסד של צעירי אגודת ישראל והוא הגיע למקום בעת הפשיטה של המשטרה. לורינץ הוחזק במעצר תשעה ימים אך לא הועמד לדין. לאחר שחרורו הפיץ את הטענות על המכות שספגו העצורים מידי השוטרים. זמן קצר לאחר מכן נבחר לכנסת.
במאי 1954 ביקש היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן להעמיד את לורנץ לדין על שפדה צ'ק של 3,000 דולר שקיבל מתייר וחילק את הכסף למוסדות שונים. לורנץ טען שהבקשה נובעת מנקמנות על שהיה מאסירי ג'למי. לקראת הבקשה להסרת חסינותו הסכים היועץ המשפטי לבטל את האשמה שהצ'ק נפדה בשוק השחור, לאור טענתו של לורנץ שהצ'ק נפדה בבנק דיסקונט. חברי הכנסת סירבו להסיר את חסינותו של לורנץ מאחר שטענו שמשבוטלה האשמה העיקרית אין טעם בהעמדה לדין על האשמות שנותרו.
כיהן בכנסת ברציפות מ-30 ביולי 1951 ועד ל-23 ביולי 1984 מטעם תנועת ציות והגשמה שעל יד צעירי אגודת ישראל, תנועה שהייתה סיעה פנימית במפלגת אגודת ישראל, ועמדה תחת פיקוחו הישיר של הרב שך עד שהשתלבה במסגרת דגל התורה. במהלך כהונתו בכנסת השלישית היה ממייסדי חברת שיכון ופיתוח של אגודת ישראל. לאורך כל שנות כהונתו פעל רבות לטובת העברת כספים לתלמידי ישיבות.
עם סיום כהונתו בכנסת מונה ליושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל. ב-1989 היה שותף להקמת מפלגת הליטאים דגל התורה. מאז פטירתו בשנת 2008 של יו"ר אגודת החינוך העצמאי, מאיר לוריא, היה לורינץ מעורב בסכסוך שליטה ארוך ומתוקשר על השליטה באגודה בין משפחת פרוש והליטאים לבין חסידות גור.
בשנת 1961 עבר לגור בבני ברק מתוך כוונה להתמודד על ראשות העירייה. בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת מטרסדורף בירושלים. הקדיש את עיקר זמנו ללימוד תורה, והוציא את ספר חידושי התורה "מילואי שלמה". כמו כן פרסם את הספר האוטוביוגרפי "במחיצתם של גדולי תורה" (2 כרכים).
מ-1987 ועד 2003 כיהן כיושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל, ובתוקף תפקידו זה התנוססה חתימתו על השטרות שהנפיק הבנק בשנים אלה.
נפטר בשנת תש"ע, ונקבר בהר המנוחות.
משצ
אקסיומות פיאנו
מעגן
מַעֲגָן הוא מקום שבו יכולות ספינות להתאחסן או למצוא מחסה ממזג האוויר. מעגנים יכולים להיות יצירי האדם או טבעיים. במעגן עשוי ידי אדם יהיה שובר גלים. מעגן טבעי מוקף במרבית צדדיו ביבשה.
יש להבחין בין מעגן לנמל; נמל הוא מתקן מעשה ידי אדם המוקם על חוף הים או לצדי נהר, שם יכולות סירות וספינות לטעון ולפרוק. הוא יכול לכלול רציפים, עגורנים, מחסני סחורות ומערכת תחבורה לשינוע הסחורות ביבשה.
העמק (עיר)
ננץ
המחוז האוטונומי ננץ (ברוסית: Ненецкий автономный округ; בתעתיק: ננצקי אבטונומני אוקרוג, בניינץ: Ненёцие автономной ӈокрук) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית (מאז 1993) וחלק ממחוז ארכנגלסק, בצפונו של החלק האירופי של רוסיה. המחוז האוטונומי שוכן מצפון לחוג הארקטי.
גאוגרפיה.
המחוז האוטונומי שוכן בצפון מזרח רוסיה האירופית. אדמיניסטרטיבית הוא משתייך למחוז ארכנגלסק וגובל בו ממערב. בדרום גובל המחוז ברפובליקת קומי, במזרח – במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ ובצפון – ב, בים ברנץ ובים קארה.
היסטוריה.
על פי כתבי עת רוסיים, שילמו תושבי האזור מיסים לנסיכי קייב החל מהמאה ה-9. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 היה השטח בשליטת רפובליקת נובגורוד. עם סיפוח נובגורוד לנסיכות מוסקבה הועברו גם שטחי המחוז לשליטת מוסקבה.
ב ובתחילת המאה ה-20 היה השטח חלק מגוברניית ארכנגלסק . בשנת 1929 הוקם אוקרוג (מחוז) ננץ, ב-1930 שמו הוסב ל"אוקרוג לאומי ננץ" (Ненецкий национальный округ) ובשנת 1977 שונה שמו לאוקרוג אוטונומי.
במאי 2020 מחוז ארכנגלסק והמחוז האוטונומי ננץ החלו לנהל מגעים לאיחוד וחתמו על מזכר הבנות בנושא. אך תוכנית מיזוגה של ננץ בתוך מחוז ארכנגלסק נגנזה עד מהרה בשל התנגדותם של תושבי ננץ. המחוז האוטונומי ננץ היה הסובייקט הפדרלי היחיד שהצביע נגד במשאל העם על התיקונים לחוקת רוסיה שנערך בקיץ 2020 ובכך הביע את מחאתו לתוכנית האיחוד.
דמוגרפיה.
כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הבירה, נריין-מאר, מתגוררים (נכון ל-2005) כ-19 אלף תושבים – כמחצית מאוכלוסיית המחוז.
התושבים המקוריים של המקום – ננצים – מהווים כ-17.8% מאוכלוסיית המחוז, הרוסים – כ-63%, קומי – כ-8.6%.
כלכלה.
המחוז עשיר בעתודות נפט וגז.
ניהול זיכרון
הגליל האוטומי של הניינץ
בירה גינס
אלי כהן (במאי)
אלי כהן (נולד ב-18 בדצמבר 1940 בחדרה) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. התפרסם כבמאי הסרטים "שתי אצבעות מצידון", "הקיץ של אביה" ו"עץ הדומים תפוס".
ביוגרפיה.
בצה"ל שירת כמפקד להקת הנח"ל. בין השנים 1963–1967 למד תיאטרון ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1970–1971 למד בבית הספר לקולנוע בלונדון .
משחק.
בסוף שנות ה-60, במקביל לסיום לימודיו, החל לשחק בתיאטרון ובקולנוע, בדרך כלל בתפקידי הגבר הצעיר והנאה.
בתיאטרון.
בתיאטרון זווית: ב-1966 שיחק בהצגה "הדיבוק מנווה שאנן" מאת עמיצור אילן שביים אברהם אסיאו.
בתיאטרון זווית: ב-1967 שיחק בהצגה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר שביים ראובן מורגן.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1968 שיחק בהצגה "הביתה" מאת הרולד פינטר שביים לאונרד שך; בהצגה "אנריקו" מאת לואיג'י פירנדלו שביים גרשון פלוטקין ובהצגה "נוכלים ואוהבים" מאת ג'ורג' פרקהאר שביים שמואל בונים ובהצגה "הנרי הרביעי" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים. ב-1967 שיחק בהצגה "הפטנט" מאת אן ג'ליקו שביים שומאל בונים. ב-1969 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" מאת אריסטופאנס שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון צוותא: ב-1969 גילם את התפקיד הראשי לצד מרים ברנשטיין כהן בהצגה "לא ביום ולא בלילה" מאת אברהם רז שביים ארנון תמיר..
בתיאטרון הבימה: ב-1971 גילם את אלוורו בהצגה "השושנה המקועקעת" מאת טנסי ויליאמס שביים מייקל מיצ'ם. ב-1973 גילם את בריק בהצגה "חתולה על גג פח לוהט" מאת טנסי וויליאמס שביים מייקל מיצ'ם.
שלוש פעמים גילם את אסטרגון לצד שמעון לב-ארי שגילם את ולדימיר בהצגה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט: בפעם הראשונה, ב-1966, במסגרת הצגה שהועלתה על ידי החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב בבימויה של עדנה שביט; בפעם השנייה, ב-1974 הופיעו בצה"ל ובתיאטרון צוותא בבימויה של שביט; ובפעם השלישית, ב-1980.
בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1967 גילם את נוסי - הטירון שהשבוי הערבי חוטף ממנו את הנשק - בסרט "סיירים" שכתבו אברהם הפנר ואורנה ספקטור וביים מיכה שגריר. באותה שנה השתתף כהן בסרט "הוא הלך בשדות" שכתב וביים יוסף מילוא (ע"פ הספר "הוא הלך בשדות" של משה שמיר). ב-1968 גילם את אלי בסרט "אסירי החופש" שכתבו יגאל לב, נתן שחם ויונה זרצקי שגם ביים. הסרט עסק בחופשה בת 24 שעות שמקבלים שלושה אסירים וכלל סצנת אהבה בין אלי כהן ודליה פרידלנד שנחשבה נועזת בישראל של אותם זמנים. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובפסטיבל קאן ב-1968 וזכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים "פנום פן" 1968. ב-1969 שיחק בסרט "חמישה ימים בסיני" שביים מאוריציו לוצ'ידי. ב-1972 שיחק בסרט "לא ביום ולא בלילה" שביים סטיבן הילארד שטרן ע"פ מחזה מאת אברהם רז. לסרט זה גם כתב את התסריט לצד גיזה סלונים.
בשנת 1974 גילם את גד בסרט התנ"כי "סיפור יעקב ויוסף".
ב-1979 גילם את דמותו של יוחנן המטביל בסרט העלילתי "ישו" - הפקה זרה, במימון ארגון אוונגליסטי, שצולמה בישראל.
ב-1988 גילם את מקס גנץ בסרט "הקיץ של אביה" שכתב לצד גילה אלמגור וחיים בוזגלו וביים בעצמו. ב-1998 גילם את אלפרד בסרט "סודות משפחה" שכתבו יהודית קציר, שמי זרחין ואיתן ענר וביימה ניצה גונן. ב-2001 גילם תפקיד אורח - דוד של מאור (עדי טרר) - בסדרה "פלורנטין". ב-2007 גילם את דן בסרט "החוב" שכתבו עידו רוזנבלום ואסף ברנשטיין שגם ביים. בין השנים 2008–2010 גילם את אורי שדות בסדרה "עד החתונה" שכתב אבנר ברנהיימר וביימו דפנה לוין ועודד לוטן. ב-2013 גילם את זינגר בסדרה "בני ערובה" שביימו רותם שמיר ועמרי גבעון. ב-2014 שיחק בסרט "ההיא שחוזרת הביתה" שכתבה וביימה מיה דרייפוס. ב-2016 גילם את מאיר בסרטה של יעל קיים "ההר" וגילם את קרלו בסרטה של דורית חכים "ירח בבית 12".
בימוי.
ב-1995 ביים את ההצגה "זינזאנה" מאת עירא דביר בתיאטרון הבימה.
ביים סרטים דוקומנטריים בטלוויזיה הישראלית. בין סרטיו התיעודיים הבולטים: