הרטלי נולד בקולין עיירה בלנקשייר שבאנגליה, אביו היה מנהל מקהלה (Choirmaster), וממונה על בית ספר של יום ראשון בכנסייה המקומית בה הרטלי ומשפחתו היו הולכים לשירות הכנסייה.
הוא התפרסם בכך שהוביל את הלהקה בת שמונה החברים בזמן ששקעה האוניה ב־15 באפריל 1912. הוא מת בטביעה.
גופתו של הארטלי נמצאה כשבועיים לאחר הטביעה, ועל גופתו היה צמוד תיק עור שבתוכו היה כינורו, והוא הועבר לארוסתו מריה רובינסון ועבר עוד מספר ידיים.
באוקטובר 2013 נמכר הכינור במכירה פומבית, תמורת 1.6 מיליון דולר.
רות פרחי
רות פרחי (13 באוגוסט 1927 – 19 באפריל 2021) הייתה שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
פרחי נולדה וגדלה בווינה, אוסטריה. בשנת 1934 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והם התגוררו בוואדי ניסנאס, חיפה. בשנת 1946 למדה גננות בירושלים. בשנת 1947 סיימה את לימודיה והחלה לעבוד במעון לילדים.
בתקופת מלחמת העצמאות עם תחילת המצור על ירושלים נסגר המעון, והיא התגייסה להגנה ושירתה בארגון בתור טלפונאית. בערב שלפני מותם נפגשו מרבית מלוחמי מחלקת הל"ה אצלה בדירת הגג בירושלים, לערב גיבוש חברתי. ב-22 בפברואר 1948 התרחש הפיגוע ברחוב בן-יהודה בסמוך לדירתה, וחלונות דירתה נשברו לרסיסים.
פרחי הייתה בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. עסקה שנים רבות בהפקה ובימוי מחזות בבתי ספר.
נפטרה ב-19 באפריל 2021, בגיל 93.
חיים אישיים.
פרחי התגוררה ברמת גן והייתה אם לשלושה.
ככה זה (לאהוב אותך)
ככה זה (לאהוב אותך) הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע ברי סחרוף. השיר יצא לאור בשנת 1998.
רקע.
לדברי סחרוף, השיר נכתב עבור הסדרה "שבתות וחגים". מכיוון ששידור הסדרה התעכב יצא השיר קודם לכן באלבום הסולו השלישי שלו "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ט (1999) הגיע השיר למקום ה-12.
נורית גלרון ביצעה גרסת כיסוי לשיר, ובשנת 2008 הקליטה מירי מסיקה גרסה משלה שנכללה באוסף "עבודה עברית".
יהודה נבו
יהודה דיין נבו (1 באפריל 1932 – 22 באפריל 1994) היה ארכאולוג שהתמחה בהתהוות האסלאם, וקצין צה"ל אשר נפל בשבי הסורי.
ביוגרפיה.
יהודה דיין נולד בחיפה. אביו נפטר בהיותו בן תשעה חודשים, ואמו מסיבותיה שלה בחרה שלא לגדלו. הוא עבר בין משפחות אומנה שונות. לאחר מכן גדל בחברת הנוער נחשונים א' של קיבוץ בית אלפא. נישא למרים דיין, והתגרש לאחר תקופה קצרה.
סיפור אשר כתב על אהבתו השתוקה של ילד לנערה עם תלתלי זהב, התפרסם ברדיו בתחילת שנות השישים. אחד ממכריו הקרובים טען לבסיס אוטוביוגרפי בסיפור זה מהילדות של נבו בחיפה.
שירותו הצבאי.
נבו קיבל דרגת קצין אף על פי שלא סיים קורס קצינים, והוא הדריך בקורס מכי"ם בדאמון. בתחילת שנת 1951 במסגרת קורס המכ"ים בו פיקד, יצאו לאימון באזור הבניאס.
תוך כדי האימון אבד הקשר עם שני חיילים, ונבו הלך לחפש אותם. הוא מצא את שניהם, ישראל פיקארש ומתתיהו גלבר (מטיס) מעבר לגבול הסורי. אך במהלך חזרתם השלושה נתפסו על ידי כוח סורי ונשלחו לכלא אל-מאזה בדמשק. על פי עדותו של ישראל פיקארש, הם היו בכלל במשימת איסוף מודיעין ונתפשו בעקבות רועה סורי. בעיתונות של אז הם הוצגו כחובבי טבע מקיבוץ דן.
בשבי עבר עינויים של מכות, הצלפות על כפות הרגליים, חקירות של שעות רבות ומניעת שינה. באחת הפעמים כאשר הובל לעינויים, הוא הבחין במטבע רומי עתיק. המבנה בו הוחזק בשבי היה ככל הנראה בנוי על גבי הריסות של מבנה מהתקופה הרומית. אחד מחבריו לשבי סבר כי מטבע זו הוא שהצית את עניינו של נבו בארכאולוגיה. ככל שעבר הזמן העינויים פחתו ובהמשך היו גם סוהרים שהתנהגו אליהם יפה ועזרו להם. בהמשך נפלה בשבי גם שושנה הר-ציון, שנכלאה גם היא בכלא אל- מאזה בדמשק, והם תקשרו על ידי נקישה בקיר, אך לא נפגשו. יחד עם שושנה הר-ציון נפלו בשבי גם גדעון גרף ומרים רוזן מקבוץ שריד. יהודה חזר לישראל בעסקת חילופי שבויים בסוף הקיץ של 1951. לאחר חזרתו מהשבי, המשיך נבו לקורס קציני מודיעין. נבו שובץ במודיעין פיקוד צפון. ב-12 ביולי 1953 השתתף יהודה בפעולת תגמול בנבי-סמואל, לאחר שנרצחו שני חיילים במושב אבן-ספיר. עם הקמת יחידה 101 באוגוסט 1953, היה יהודה בין הלוחמים הראשונים ביחידה והשתתף בפעולה בקיביה. לאחר פעולה זו הוא עזב את היחידה. האירועים בקיביה רדפו אותו כל חייו.
לאחר שחרורו מהצבא.
לאחר שחרורו היה נבו רועה צאן בקיבוצו בית אלפא וכן מוציא לאור בירושלים. לאחר מכן היה ארכאולוג חוקר, בין השאר ערך סקר ארכאולוגי בעמק החולה יחד עם מרים דיין. וכן סקר ארכאולוגי סביב קיבוץ מצר. כמו כן זיהה את העיר "צפתי", המאוזכרת במסעו של תחותמס השלישי בתל סמוך וממזרח לגבעת עדה. בתחילת שנות השישים עבד מספר שנים על רומן היסטורי שעסק ביהודה איש קריות, אך לבסוף בחר שלא לפרסמו. מי שקראו את הטיוטות טענו שרק אדם בעל ידע כה נרחב, כפי שהיה לנבו, יכול היה לכתוב יצירה כה פיוטית המחייה את רוח התקופה של תחילת הנצרות. נבו היה מחלוצי חקר ראשית התקופה הערבית בארץ ישראל. לצורך מחקריו, התגורר במדרשת שדה בוקר ומשם יצא עם משלחות מחקר לבצע את מחקריו בשטח. את שם משפחתו המקורי דיין בחר לשנות לנבו, כדי להימנע משאלות חוזרות ביחס לקשר אפשרי עם משה דיין. קיימת סברה שיש בכך משחק מילים דיאלקטי עם שמו של משה דיין.
נבו חלה במחלה ממארת וב־12 בפברואר 1992 שם קץ לחייו ביריה. יהודה נקבר בבית העלמין של קיבוץ שדה בוקר, סמוך למקום מושא מחקרו העיקרי ליד הקיבוץ שנקרא "העיר האבודה". על ילדותו ובחרותו סופר בסדרה "רוח הדברים" של מיכאל לב-טוב, שהסריט את סיפורו של הקיבוץ בישראל. ואת קיבוץ בית אלפא כאב טיפוס ליחס הדור השני והדור השלישי בקיבוצים, כאשר בפתיחת הסרט מובא הסיפור על יהודה דיין נבו, המבוסס על בסיס סרט אילם צרפתי שנעשה בשנת 1952 על קיבוץ בית אלפא, בו נבו צולם והשתתף כמי שחזר לקיבוץ לאחר שירות צבאי וכעוזב קיבוץ שלא איפשר לו להתפתח אינטלקטואלית. על מצבתו נחרתו על פי בקשתו הכיתוב "מנגד ראיתי – יהודה נבו". כנראה פרפרזה על שינוי שם משפחתו מדיין ל-'נבו', שנודע כמקום קבורתו של משה רבנו, ועל שיר של רחל המשוררת "מנגד".
מחקריו בארכאולוגיה של ראשית האסלאם והתהוותו.
נבו היה פעיל בפרויקט הארכאולוגי בנגב בנושא התקופה הערבית הקדומה והישוב הכפרי בנגב במאות ה-6–8 לספירה, בהנהלת המכון לארכאולוגיה ליד האוניברסיטה העברית בירושלים. חלק גדול מהחפירות עשה במו ידיו, ללוא פועלים תוך כדי שהוא נעזר בחבריו אמנון רוטנברג ונורית צפריר.
גילוי כתובות הסלע.
בשנת 1981, הוא וקבוצת המחקר שלו גילו ארבע מאות כתובות סלע בערבית בכתיב כופי קדום, במדבר הנגב בישראל, ליד שדה בוקר. תגלית זו הובילה אותו, יחד עם יהודית קורן, מידענית אקדמית מאוניברסיטת חיפה, לבחון מחדש את מקורות האסלאם ואת ההיסטוריה האסלאמית הקדומה. האתר נקרא 'העיר האבודה' (אתר מס 92, סקר ישראל, מפת שדה בוקר מערב).
נבו הציג את התוצאות הראשונות של הפרויקט האמור בקולוקוויום הבינלאומי השלישי: מג'אהיליה לאסלאם (30 ביוני עד 6 ביולי 1985).: יהודה ד. נבו: "שדה בוקר והנגב המרכזי. המאה 7 עד 8." כמו כן הוא פרסם המשך מחקר במאמר על הפגניזם הערבי בנגב בתקופה הביזנטינית בקולוקוויום החמישי בסדרה זו, ב-1990. מאמרו האחרון בנושא, "Towards a Prehistory of Islam" ("לקראת פרה-היסטוריה של האיסלאם") פורסם ב-1994 לאחר מותו, בעריכת עורכי העיתון.
הטקסטים המלאים של כתובות הסלע של הנגב, כולל העתקה, פיענוח ותרגום לאנגלית, פורסמו על ידי נבו, זמירה כהן ודליה הפטמן בספרם "Ancient Arabic Inscriptions from the Negev" (שמוכר לפי ראשי התיבות AAIN). בטרם הוצאת ספר זה, הממצאים פורסמו בהדרגה בין השנים 1981–1982 ו- 1986–1988. כתובות אלה היוו את הבסיס לחקירת מקורות האסלאם וההיסטוריה האסלאמית הקדומה, שהביאו אותו למסקנות הנוגדות את ההיסטוריה הרשמית של המקורות האיסלאמיים. נבו שייך אפוא לזרם הרוויזיוניסטי ללימודי האסלאם.
פיתוח תימוכין ל.
בספרו "Crossroads to Islam" (בתירגום חופשי: צמתים בדרך לאיסלאם: מקורותיה של הדת הערבית והמדינה הערבית), שכתב יחד עם המידענית האקדמית יהודית קורן, ושהוצא לאחר פטירתו, הוא הציג תאוריה על מקורותיה והתפתחותה של המדינה האסלאמית והדת האסלאמית. בדומה למספר חוקרים מערביים לפניו, כל אחד מסיבות אחרות, הוא הטיל ספק בתוקף ההיסטורי של המסורות האסלאמיות הקלאסיות בימיו הראשונים של האסלאם. החלק הראשון של הספר מתאר, על סמך ממצאים ארכאולוגיים שפורסמו על ידי ארכאולוגים אחרים בספרות האקדמית, את הפסקת התחזוק של הפרובינקיה הרחוקה במזרח התיכון על ידי האימפריה הביזנטינית ואת נסיגתה של האימפריה מהאזור, לאחר שאבד המניע הכלכלי להחזקה בפרובינקיה. על סמך ממצאים אלה, לא היה כלל כיבוש ערבי מהדרום, אלא הערבים שתפסו את השלטון בעקבות החלל הריק שביזנטיון השאירה, היו או מקומיים, או שבטים מהמדבר שגויסו בשלב קודם על ידי האימפריה על מנת לשמור על גבולותיה עם המדבר, רק שאז בשלב מסוים היא הפסיקה לשלם להם ונעלמה מהשטח. אף על פי שתנאי ל"שותפות" עם ביזנטים היה אימוץ הנצרות, בפועל ראש השבט הכריז שכך הוא (ולכן כל שבטו) עושה כאשר בפועל הם נשארו עובדי אלילים כבעבר. המשך הספר, על סמך ניתוח מקורות היסטוריים וכתובות הנגב, מתאר איך, עם הזמן, הערבים האלה אימצו את המונותאיזם היהודי-נוצרי של האוכלוסייה המיושבת שבה התחילו לשלוט, ובהמשך הקימו ממנה דת עצמאית. לפי קריאה זו של הממצאים ההיסטוריים, הסיפורים על מוחמד והקוראן אינם נכונים לחלוטין.