הקאמבק של מרפי החל ב-1996 עם יציאתו לאקרנים של סרטו "הפרופסור המטורף". הסרט, עיבוד מחדש לקומדיה מ-1963 בכיכוב ג'רי לואיס, זכה להצלחה רבה והשיב את מרפי לשורת השחקנים הבולטים של הוליווד שהציג את "מרפי החדש": עדיין מגלם דמויות רבות אך מקלל הרבה פחות, זונח את ההומור הבין-גזעי ומסתמך על הומור הפרשות גוף ונפיחות - נמוך ככל שיהיה אבל מתאים לילדים. סרט זה ורבים שבאו אחריו ("מולאן", "ד"ר דוליטל" והמשכו, "אבא בא לגן" ו"סדרת סרטי שרק") מיצבו את מרפי ככוכב סרטים המיועדים לכל המשפחה. בשנת 2003 כיכב בתפקיד ראשי בסרט הפנטזיה "הטירה המכושפת" בבימויו של רוב מינקוף.
בתחילה לא הצליח מרפי לשחזר את מגע הזהב של שנות ה-80, וסרטיו המיועדים למבוגרים ("הקדוש מכולם", "שואוטיים", "פלוטו נאש", "מטרו", "אני מרגל" ו"נורביט") נכשלו ברובם. נקודת אור אחת הייתה הסרט "מאסר עולם", שבו כיכב לצד מרטין לורנס. הסרט התקבל יפה הן מצד הקהל והן - לראשונה בחייו - מצד הביקורת.
בינואר 2007 זכה מרפי, לראשונה בקריירה הארוכה שלו, להכרה ממסדית בדמות פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה על תפקידו כזמר הנשמה, ג'יימס "רעם" ארלי בסרט "נערות החלומות" (Dreamgirls) לצידם של ג'יימי פוקס וביונסה.
בשנת 2012 שיחק בדרמה הקומית "רק אלף מילים" לצד קרי וושינגטון. בשנת 2020 זכה בפרס אמי לשחקן אורח בקומדיה, על השתתפותו ב"סאטרדיי נייט לייב".
חייו האישיים.
ב-18 במרץ 1993 התחתן מרפי עם ניקול מיצ'ל שאיתה חי 13 שנה עד גירושיהם ב-17 באפריל 2006. לגירושים קדמה פרידה כשנה קודם לכן ומאבק משפטי שנמשך באותו פרק זמן. למרפי ומיצ'ל חמישה ילדים. לאחר הגירושין יצא מרפי עם מלאני בראון. בראון ילדה בת ב-3 באפריל 2006. מרפי היה ספקן בקשר לאבהותו ולאחר בדיקת DNA נקבע כי מרפי הוא אכן האב. למרפי 2 צאצאים נוספים מיחסים קודמים לנישואיו הראשונים.
ב-1 בינואר 2008 התחתן מרפי עם המפיקה טרייסי אדמונדס, בטקס אזרחי שאינו רשמי. הזוג מעולם לא התחתן רשמית מבחינת החוק, ובשנת 2012 החל מרפי לצאת עם הדוגמנית פייג' בוצ'ר. ב-2016 נולדה להם בת, וב-2018 בן, הילד ה-10 של אדי מרפי. הזוג התארס רשמית בספטמבר 2018.
סימפסון
חבקוק (פירושונים)
דלז גיל
מעגל תבואה
לואי הקדוש
סאו לואיס
סאו לואיס (בפורטוגזית: São Luís) היא בירת מדינת מרניאו שבברזיל. העיר ממוקמת על אי בדלתת נהר הפינדארה ונהר האיטאפקורו, בקרבת חוף האוקיינוס האטלנטי.
בעיר עצמה התגוררו ב־2005 942,300 תושבים, ובעיר רבתי – 1,227,659 תושבים. סאו לואיס היא העיר ה-16 בגודל האוכלוסייה מבין ערי ברזיל.
היסטוריה.
בטרם הוקמה העיר היה במקום כפר של שבט הטופינאמבה. האירופאים הראשונים שהגיעו למקום בשנת 1612 הקימו במקום מושבה צרפתית וקראו לה "סאן לואי" על שם לואי השלושה עשר, מלך צרפת באותה עת.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה המושבה על ידי הפורטוגזים, שהקימו את מדינת מרניאו להגברת השמירה על האזור. ב-1641 שוב נכבשה המושבה על ידי פולשים, הפעם מתיישבים הולנדים בפיקודו של מאוריץ ואן נאסאו, ורק בשנת 1644 היא חזרה לידיים פורטוגזיות.
העיר היא בירת המדינה היחידה ממדינות ברזיל שלא נוסדה על ידי פורטוגזים, אך למרות זאת, יש אומרים עליה שהיא הבירה הברזילאית שהכי דומה לעיר פורטוגזית.
החל משנת 1989 נעשה מאמץ לשפץ את שרידי העיר הקולוניאלית ובעקבות מאמץ זה, בשנת 1997, הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
העיר כיום.
העיר היא עיר נמל, דרכה מייצאת ברזיל את מרבית עפרות הברזל שלה. חלק ניכר מכלכלת העיר מתבססת על תעשיית הטקסטיל והסוכר. על אף חופיה היפים של העיר, היא אינה מהווה אתר תיירות מרכזי. בעיר נמצאת האוניברסיטה הפדרלית של מרינאו ומדי שנה בחודש יוני נחוג בה פסטיבל הבומבה מאו בוי.
מוקקה
מוקֶקָה (בפורטוגזית: moqueca) הוא תבשיל המזוהה עם המטבח של מדינת באהיה בברזיל. התבשיל מכיל דגים, בצל, פלפל אדום ועגבניות, מתובל בשמן דקלים הקרוי דֶנדֶה, ובחלב קוקוס. מקור השם הוא בשפות הילידים האינדיאנים, שכינו את טכניקות הבישול, על גבי רשת עשויה קנים, ובתוך עלי עצים שכוסו בגחלים חמות, בשם מוקָם.
המוקקה, כאמור, מזוהה עם באהיה, אבל תושבי מדינת אספיריטו סאנטו מתעקשים שמקורה בארצם. ההבדל הבסיסי בין המוקקה הבאהיאנית לאחותה מאספיריטו סאנטו הוא שבאספיריטו סאנטו אין משתמשים בשמן דנדה אלא בכורכום.
גם בין המוקקות הבאהיאניות ישנם הבדלים, שכן ניתן לגוון את פרי הים העיקרי במנה. כך, לצד מוקקות הדגים אפשר למצוא מוקקת סרטנים (moqueca de sirí).
המוקקה זכתה לתהילת עולם בספרו של ז'ורז' אמאדו, "דונה פלור נשואה לשניים". מאחר שדונה פלור היא מורה לבישול, הספר משופע במתכוני התבשיל.
רסיפה
רסיפה (, נהגה "הסיפי") היא בירת מדינת פרנמבוקו שבצפון מזרח ברזיל. בעיר עצמה מתגוררים כ-1,500,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני הכולל את העיר - כ-3,600,000 תושבים. רסיפה רבתי נחשבת כאזור המאוכלס ביותר בצפון מזרח ברזיל, והחמישי בגודלו בברזיל כולה. רסיפה שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי, והיא אחת מערי הנמל הגדולות שבברזיל.
רסיפה ממוקמת בצומת הנהרות קפיבאריבה ובבריבה במקום שפכם לאוקיינוס. נתיבי הנהרות יוצרים מספר איים, ומעליהם עוברים גשרים רבים, ואלה מעניקים לעיר מראה מיוחד במינו, מה שטבע בה את הכינוי "ונציה של ברזיל".
הלב ההיסטורי של העיר, "רסיפה אנטיגו", מצוי בקרבת הנמל ובנוי על "האי של רסיפה", שנוצר מנתיבי הנהרות לפני שפכם לאוקיינוס. ברסיפה אנטיגו מצויים מבנים עתיקים רבים מהתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית וההולנדית, לצד מבנים מודרניים, בארים ומועדוני ריקוד. במקום היה גם בית הכנסת הראשון שהוקם ביבשת אמריקה, וכאן שכנה הקהילה היהודית העתיקה של רסיפה.
חוף הרחצה של רסיפה, בואה ויאג'ם, הוא אחד מחופי הרחצה המפורסמים שבברזיל, וגובל במכלול אורבני דחוס הכולל שדרת מבנים גבוהים וצפופים. סמוך לחוף מצויה שורת ריפים סלעיים, שעל שמם קרויה העיר (בפורטוגזית ריף הוא Recife).
היסטוריה.
אזור רסיפה היה מהמקומות הראשונים שיושבו בברזיל על ידי הפורטוגזים. ב-1534 חילק מלך פורטוגל את ברזיל למחוזות שנקראו בפורטוגזית קפיטניות, והעניקם למשפחות פורטוגזיות מיוחסות, מתוך מטרה לחסוך בהשקעה ממשלתית באותם שטחים, ולשמר את השליטה הכלכלית והמדינית של פורטוגל במקומות אלה. כך עשה גם למחוז פרנמבוקו. השיטה לא צלחה במרבית המחוזות, פרט למחוז פרנמבוקו, שניתן למשפחתו של דוארטה קואליו פריירה (Duarte Coelho Pereira).
הסיבה המרכזית להצלחה הכלכלית של אזור רסיפה הייתה תעשיית הסוכר ומטעי קנה הסוכר שהתפתחו בו. לסוכר הייתה דרישה חזקה באירופה, אך הוא לא הופק בה אופן מסחרי עד לתחילת המאה ה-19.
ב-1630 נכבש האזור על ידי ההולנדים, ששלטו בו עד 1654. בתקופת השלטון ההולנדי שגשגה רסיפה תחת הנהגתו של יוהאן מוריץ ואן נסאו. ואן נסאו יזם תכנון אורבני מקיף לרסיפה, כולל בנייה ותכנון מודרני של רחובות, גשרים ומבנים.
ב-1654 נכבש האזור שוב על ידי הפורטוגזים, וההולנדים גורשו. אלא שמעמדה של רסיפה כעיר הראשית באזור נשמר, בעיקר בזכות הנמל והתשתיות האורבניות המודרניות שלה. רסיפה המשיכה לצמוח והפכה למרכז כלכלי ומסחרי.
ב-1710 מרדו סוחרי העיר כנגד בעלי האחוזות העשירים מאולינדה במאבק שכונה בדיעבד "מלחמת הרוכלים" ("Guerra dos Mascates"), שבו ביקשו סוחרי העיר לכונן במקום שלטון עירוני עצמאי ובלתי תלוי בבעלי האחוזות של אולינדה.
ב-1823 הפכה רסיפה לבירה הרשמית של מדינת פרנמבוקו.
רסיפה התפתחה מאוד במאה ה-20 והחל בה תהליך תיעוש מואץ. בשנת 1950 הקימה ממשלת ברזיל את הארגון הפדרלי SUDENE - 'הסוכנות לפיתוח האזור הצפון-מזרחי', שהזרים למקום תקציבי פיתוח גדולים, וכתוצאה הוקמו מפעלי תעשייה בתחומי טקסטיל, כימיה, מזון, עיבוד מחצבים ועוד.
יהודים.
יהודים הגיעו לפרנמבוקו כבר במאה ה-16 יחד עם הכיבוש הפורטוגזי. בתקופת השלטון הפורטוגזי הראשונה נשלחו לאולינדה שליחי האינקוויזיציה כדי להתחקות אחר "הנוצרים החדשים" - הם היהודים המומרים, שחלקם היו אנוסים שקיימו בחשאי אורח חיים יהודי. דייגו פרננדז, יהודי מומר שניהל מטעי קנה סוכר נרחבים, הואשם על ידי האינקוויזיציה בתמיכה באנוסים אחרים, והוא נשפט ורכושו הוחרם.
עם כיבוש המקום על ידי ההולנדים ב-1630, קבלו היהודים חופש דת. ברזיל ההולנדית הייתה המקום היחיד שבו יכלו היהודים להקים קהילה יהודית מסודרת ולקיים את יהדותם בגלוי.
בשנת 1636 הקימו היהודים ברסיפה את בית הכנסת קהל צור ישראל שהיה בית הכנסת הראשון ביבשת אמריקה. עמו הוקמו גם שני תלמודי תורה ובית עלמין יהודי. מנהיג הקהילה היה הרב יצחק דה פונסקה אבוהב שהיה הרב הראשון ביבשת אמריקה. בתקופתו מנו היהודים חצי מהאירופאים של רסיפה.
בית הכנסת שכן במבנה דו קומתי ברחוב בום ז'זוז (Bom Jesus), שהיה הרחוב המרכזי שבו שכנה קהילת רסיפה. כיום נעשים מאמצים על ידי האוניברסיטה הפדרלית של פרנמבוקו לזהות את שרידי בית הכנסת, לשקמו ולבנותו מחדש כמוזיאון וכמרכז תרבותי יהודי.
הפריחה היהודית שבתקופת השלטון ההולנדי פסקה עם כיבוש פרנמבוקו שוב בידי הפורטוגלים ב-1654. מרבית יהודי רסיפה גורשו מברזיל, וחלקם הגיעו יחד עם ההולנדים המגורשים לניו אמסטרדם, והקימו בה את הקהילה היהודית הראשונה במקום שהפך בהמשך לעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המעטים שנשארו, ברובם יהודים מומרים, נטמעו במשך השנים בקרב האוכלוסייה, והקהילה פסקה להתקיים עד לסוף המאה ה-19.