אדם נולד בתל אביב בשכונת הקווקזים ליהודה ואלישבע. שם המשפחה המקורי היה אדמוב. כשעלו לארץ השם השתנה לאדמוביץ ובהמשך שונה שם המשפחה לאדם. משפחתו הייתה מעדת יהודי ההרים מקווקז, מהעיר דרבנט שברפובליקת דאגסטן. סבו, , נהרג בהגנה על פתח תקווה כשומר המושבה ב-1916. אדם היה פעיל בארגון ההגנה מגיל 15, ועבר במסגרתו הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים וקורס סיירים.
במלחמת הקוממיות לחם כמפקד מחלקה, בין היתר במבצע חמץ. בהמשך סופח לפלוגה המיוחדת של ההגנה (ה-PM) במחוז תל אביב ולקח חלק בחדירות וסיורים בעורף קווי האויב. כמו כן השתלם בקורס של חיל המודיעין.
לאחר הקמת המדינה הצטרף לצה"ל, לחטיבת גבעתי. במבצע קדש באוקטובר 1956 היה מפקדה של יחידת סיור בחזית סיני ולאחר מכן התמנה למפקד גדוד 12 (ברק) בגולני, ובהמשך לקצין האג"ם של פיקוד הדרום. לאחר תפקידו זה למד אדם בבית הספר למלחמה בצרפת וכשחזר ב-1966 התמנה למפקד חטיבת הנגב בפיקוד הדרום. במלחמת ששת הימים לחמה החטיבה במסגרת אוגדה 38 בפיקודו של אלוף אריאל שרון, והשתתפה בקרב אום-כתף בחזית המצרית. בשנת 1968 נתמנה למפקד חטיבת גולני. כמפקד החטיבה יזם אדם תוכנית להשבחת הפיקוד הזוטר בחטיבה באמצעות עידוד בוגרי הפנימיה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה להתגייס לחטיבה. אדם יזם ופיקד על פעולות מבצעיות רבות של יחידות החטיבה בגבול הצפון, ושל סיירת גולני בפרט, בסוריה, בלבנון ובירדן, ובכלל זה הפשיטה על מוצב החרוט.
בשנת 1970 מונה לראש מטה פיקוד הצפון והועלה לדרגת תא"ל. בתפקיד זה היה אחראי בין היתר להקמת הביצורים ברמת הגולן ובחרמון. לאחר שנתיים בתפקיד הושאל למוסד ושימש כראש אגף "צומת". עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב ומונה לסגנו של מפקד פיקוד הצפון, האלוף יצחק חופי והיה שותף לבלימת מתקפת הצבא הסורי ברמת הגולן. בימים 21–22 באוקטובר 1973 פיקד על "מבצע קינוח", הקרב לכיבוש החרמון בסיום המלחמה. בתום המלחמה, הועלה לדרגת אלוף, והחליף בפברואר 1974 את אריאל שרון כמפקד אוגדה 143, ואחר כך מונה למפקד אוגדה 252, במסגרת זו היה מפקד הכוחות בסיני. לאחר מספר חודשים, ביולי 1974 מונה למפקד פיקוד הדרום, תפקיד שמילא עד מרץ 1976, עת התמנה לתפקיד ראש אג"ם. במסגרת תפקיד זה היה האיש המרכזי שקידם את אפשרות הפעולה של מבצע יונתן ופיקד על החפ"ק האווירי שלו, כפי שתיאר האלוף שלמה גזית, ראש אמ"ן בתקופת המבצע: "יקותיאל אדם היה הדוחף העיקרי שדרש לא לוותר, ולהמשיך בתכנונים, ולעשות הכל כדי לנסות לבצע את המבצע". אחר-כך יצא להשתלמות בארצות הברית וכשחזר התמנה לתפקיד סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם, והיה אחראי בין היתר על תכנון הפצצת הכור הגרעיני בעיראק.
ב-1982 יועד לתפקיד ראש המוסד. ביום החמישי למבצע שלום הגליל יצא אדם לסיור יחד עם אל"ם חיים סלע. הם סיירו במוצב הבופור ומשם המשיכו לבניין בכפר דוחא, ליד העיירה דאמור. בעת שהייתם בבניין החלה הפגזת מחבלים והם ירדו למרתף, שם הסתתרו מחבלים, שפתחו עליהם באש והרגו את שני הקצינים הבכירים. כוח מיחידת שלדג בפיקוד גיורא ענבר וטל ורדי בסיוע לוחמי גולני הרג את המחבלים וחילץ את גופות השניים.
אדם נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
חיים אישיים.
לאדם במותו היו אישה ושני ילדים, בתו אורנה, ובנו אודי, לימים מפקד פיקוד הצפון בשנים 2005–2006. אדם היה הקצין בעל התפקיד הבכיר ביותר בצה"ל שנפל בקרב (עוד שני אלופים נהרגו במלחמות, דוד מרכוס מאש כוחותינו במלחמת העצמאות ואלברט מנדלר מפקד עוצבת סיני במלחמת יום הכיפורים).
הנצחה.
על שמו של יקותיאל אדם קרויים דרך "האלוף יקותיאל" בשכונת פסגת זאב בירושלים ומתקן אדם, כמו גם רחובות בערים השונות, וכן היישוב גבע בנימין, אשר שמו הלא-רשמי הוא "אדם". ב-2016 החליטה עיריית חדרה לקרוא רחוב על שמו בשכונת בית אליעזר.
איטאלו קאלווינו
מיג 19
מיג-19
מיקויאן מיג-19 (רוסית: МиГ-19; קוד דיווח נאט"ו: Farmer - פארמר (חקלאי)) הוא מטוס קרב סילוני סובייטי חד-מושבי דו-מנועי של הדור השני. מיג-19 היה המטוס הסובייטי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. מקביל לסופר סייבר האמריקאי ולסופר מיסטר הצרפתי.
היסטוריית פיתוח.
ב-20 באפריל 1951, הונחה 155-OKB (צוות הפיתוח) לשדרג את המיג-17 למטוס קרב חדיש שנקרא "I-340", המונע על ידי שני מנועי סילון ללא מבער אחורי, שהיו גרסה מוקטנת של מנוע . ה-I-340 היה אמור להגיע ל-1,160 קמ"ש (1 מאך) בגובה 2,000 מטר, 1,090 קמ"ש (0.97 מאך) בגובה 10,000 מטר, ולטפס לגובה של 10,000 מטר בתוך 2.9 דקות.
אב הטיפוס שנקרא "SM-1", תוכנן על הבסיס של שלדת "SI-02" (אב הטיפוס של מיג-17) שהורכבו בה שני מנועים זה לצד זה, והושלם במרץ 1952. תקלות טכניות של לחץ אוויר נמוך בתא הטייס, כיבוי תכוף של המנוע, והאצה פתאומית כתוצאה מהזזה מהירה של המצערת, הביאו להחלפת המנועים במנועי AM-5A, שהיו חזקים וחסכוניים יותר. ה-SM-1 היה בקושי על-קולי, והגיע למהירות 1,193 קמ"ש (1.03 מאך) בגובה 5,000 מטר. ביצועים אלה נחשבו בלתי-מספקים, ולכן תוכננה גרסה חדשה עם מנועים AM-5F בעלי מבער אחורי. מנועים אלו לא הותקנו לבסוף, שכן הסתיים באותה עת פיתוח מנוע הטומנסקי RD-9 העדיף. לפי דרישת השלטונות, בוצע פיתוח נוסף של הגרסה הדו-מנועית לדגם "I-360" שנקרא "SM-2", הונע גם כן עם מנועי AM-5F, אבל היה עם כנפיים משוכות לאחור בזווית חדה.
ב-15 באוגוסט 1953 קיבל צוות הפיתוח של מיקויאן-גורביץ' הוראה לפתח מטוס קרב חדיש בשני דגמים: גרסה בעלת מנוע יחיד VK-7 וגרסה בעלת שני מנועי מיקולין AM-9F. הגרסה הדו-מנועית נקראה "SM-9", קיבלה גם את השם מיג-19, והתבססה על אב הטיפוס SM-2. השלדה הראשונה "SM-9/1" טסה ב-5 בינואר 1954. המבער האחורי לא פעל בטיסה הראשונה, אך בטיסה השנייה הגיע המטוס למהירות 1.25 מאך בגובה 8,050 מטר. שיפורים שונים הביאו את המטוס למהירות מרבית של 1.44 מאך בטיסות הבאות, ומיג-19 הוזמן לייצור ב-17 בפברואר 1954. בספטמבר 1954 ערכה הממשלה ניסויים במטוס, והמטוס הראשון יצא מפס הייצור במרץ 1955.
ההתלהבות הראשונית מהמטוס החדיש דעכה עקב מספר בעיות. החמורה מביניהן הייתה סכנת התפוצצות המטוס בטיסה, בשל התחממות יתר של מכלי הדלק הנמצאים בין המנועים. הפעלת בלמי האוויר במהירויות גבוהות גרמה לכוחות ג'י חזקים. גם מהירות הנחיתה הגבוהה של 230 קמ"ש, לעומת מהירות נחיתה של 160 קמ"ש במיג-15, והיעדר מטוס אימון דו-מושבי, האטו את הסתגלות הטייסים לדגם זה. בעיות אלו נפתרו חלקית על ידי הוספת מעצור אוויר בדגם SM-9/2 על גחון המטוס ומשטחי זנב שנועדו למנוע את סבסוב המטוס במהירויות תת-קוליות. דגם זה טס ב-16 בספטמבר 1954, ונכנס לייצור כמיג-19S.
כ-5,500 מטוסי מיג-19S יוצרו, תחילה בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה בשם אוויה S-105, אך גם ברפובליקה העממית של סין (בשם שן-יאנג J-6) ובמזרח אירופה. מטוס הקרב נרכש לשירות בחילות אוויר ב-24 ארצות, פעל בקרבות אוויר במהלך מלחמת וייטנאם, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 ובמלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971.
בברית המועצות החליף המטוס את מיג-17. הדגם הסיני שן-יאנג J-6 נותר חלק עיקרי מחיל האוויר הסיני, ובנוסף פותח לדגם בשם נאנצ'אנג Q-5 (כינוי נאט"ו: Fantan) שהיה מטוס הפצצה. על אף גילו, המיג-19 ופיתוחיו הם בעלי יכולת תמרון טובה בגובה נמוך, קצב נסיקה מהיר, וחימוש התותחים הכבדים שלהם הופכים אותם למתחרים טובים בקרב אוויר צמוד.
יירוטים במיג-19.
במהלך שירות המטוס בחיל האוויר הסובייטי ובגרמניה המזרחית, היה המיג-19 מעורב במספר הפלות של מטוסי סיור וריגול מערביים.
המפגש המתועד הראשון עם לוקהיד U-2 אירע בסתיו 1957. טייס המיג-19 דיווח שראה את המטוס אך לא הצליח לצמצם הפרש גובה של 7,000 רגל (2,234 מטרים) ביניהם. כשמטוס ה-U-2 של פרנסיס גארי פאוורס הופל ב-1 במאי 1960, מיג-19P שרדף אחריו נפגע מהטילים של מערכת הנ"מ S-75 דווינה (כינוי נאט"ו: SA-2), והטייס נהרג.
תקרית אירעה ב-1 ביולי 1960, כשיירט מיג-19 גרסת סיור של מפציץ B-47 במרחב האווירי הבינלאומי שנמצא מעל לחוג הארקטי. ארבעה אנשים מצוות המטוס נהרגו, שניים נתפסו על ידי הסובייטים, ושוחררו בשנת 1961.
בתקרית אחרת, שהתרחשה ב-28 בינואר 1964, יירט מיג-19 מטוס T-39 "סייברליינר" שחדר למרחב האווירי של גרמניה המזרחית במהלך טיסת אימון, וכל שלושת אנשי צוותו נהרגו.
הדגמים השונים של המטוס.
אף על פי שישנם מטוסי אימון סיניים מהדגם שן-יאנג J-6, הסובייטים האמינו שהטסת מטוסי המיג-19 הייתה קלה דיה ואין צורך בגרסת אימון דו-מושבית.
אזורי פעילות.
אינדונזיה, אלבניה, אנגולה, אפגניסטן, בולגריה, בנגלדש, ברית המועצות, גרמניה המזרחית, הונגריה, זמביה, טנזניה, מצרים, סודאן, סוריה, סין, עיראק, פולין, פקיסטן, צ'כוסלובקיה, צפון וייטנאם, קובה, קוריאה הצפונית, קמבודיה, רומניה.
אצבעוני (עיתון ילדים)
אצבעוני: העיתון לילדים (שבעבר הופיע עם כותרת-המשנה "אצבעוני: העיתון לַקטנים") הוא עיתון הילדים הוותיק בישראל, אשר יוצא לאור בהוצאת "אצבעוני".
היסטוריה.
את העיתון ייסדו בשנת 1952 העיתונאי והסופר מיכאל שיר והפסלת שושנה שיר. העיתון יוצא לאור מאז ברציפות. שיר שימש כעורך שלו במשך שנים. מתחילת המאה ה-21 עורך אותו בנו, רמי שיר, המפרסם בו גם סיפורי ילדים.
העיתון מיועד לילדים בגילאי 7 עד 11 (כיתות ב'-ה'). הוא כולל סיפורים, כתבות העשרה בנושאי טבע, מדע והיסטוריה, פינת אנגלית ושעשועונים, כל אלה תוך דגש על נושאים כמו קבלת השונה, איכות הסביבה, זכויות אדם ובעלי חיים.