קתרין גרהאם (Katharine Graham) נולדה כקתרין מאייר (Katharine Meyer) ב-1917 למשפחה אמידה בניו יורק, כבת לאנגס אליזבת' (Agnes Elizabeth) ויוג'ין מאייר (Eugene Meyer). אביה היה בעל הון ומאוחר יותר איש ציבור. הוא קנה את הוושינגטון פוסט ב-1933 במכירה פומבית של פשיטת רגל. אמה של גרהאם הייתה אינטלקטואלית בוהמיינית, חובבת אומנות, ופעילה פוליטית במפלגה הרפובליקנית. בנוסף, היא עבדה ככתבת בעיתון בתקופה שבה היה זה מקצוע לא נפוץ בקרב נשים. אביה של גרהאם היה יהודי ואמה הייתה לותרנית למשפחה ממוצא גרמני. כמו ארבעת אחיה, גרהאם הוטבלה כלותרנית אך נהגה ללכת לכנסייה האפיסקופלית.
הוריה של גרהאם החזיקו בבעלותם מספר בתים במדינה, אך נהגו לשהות בעיקר בטירה במאונט קיסקו שבמדינת ניו יורק, ובבית קטן בוושינגטון די. סי.. גרהאם לא בילתה זמן רב במחיצת הוריה במהלך ילדותה, מאחר שהם הרבו לנסוע, וגודלה בעיקר על ידי מטפלות וחונכים. היחסים בין קתרין ואמה היו מתוחים; אגנס מאייר הייתה, לפי הדיווחים, שלילית ומתנשאת כלפי בתה וערערה את ביטחונה העצמי.
גרהאם הייתה בוגרת בית הספר מדיירה (Madeira School), שלו תרם אביה קרקעות רבות, ובהמשך הלכה לקולג' וסר (Vassar College) לפני שעברה לאוניברסיטת שיקגו. אחרי שסיימה את לימודיה, היא עבדה לתקופה קצרה בעיתון בסן פרנסיסקו, שם, בין היתר, עזרה בסיקור השביתה הגדולה של עובדי הרציפים.
גרהאם החלה לעבוד בוושינגטון פוסט ב-1938.
חיי משפחה.
בזמן ששהתה בוושינגטון די. סי., פגשה את חברה לשעבר לספסל הלימודים, וויל לנג. השניים יצאו במשך תקופה קצרה אך נפרדו בשל אינטרסים ורצונות מנוגדים. ב-5 ביוני 1940 קתרין נישאה בטקס לותרני לפיליפ גרהאם, בוגר בית הספר הרווארד למשפטים ופקיד של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פליקס פרנקפורטר. הם הביאו לעולם בת, לאלי מוריס ויימות' (Lally Morris Weymoth), ב-1943, ושלושה בנים: דונלד אדוארד (Donald Edward) ב-1945, ויליאם וולש גרהאם (William Welsh Graham) ב-1948, וסטפן מאייר גרהאם (Stephen Meyer Graham) ב-1952.
הובלת הוושינגטון פוסט.
פיליפ גרהאם הפך למוציא לאור של העיתון ב-1946, כשיוג'ין מאייר העביר את העיתון לידי חתנו. קתרין מתארת באוטוביוגרפיה שלה כיצד לא חשה פגועה מהעובדה שאביה נתן את הוושינגטון פוסט לפיליפ ולא לה, ואף הביעה סיפוק מכך. אביה, בינתיים, המשיך בדרכו והיה לראש הבנק העולמי - משרה שאותה עזב כחצי שנה מאוחר יותר. הוא היה יושב הראש של חברת הוושינגטון פוסט עד מותו ב-1959, אז לקח פיליפ גרהאם את התפקיד והחברה התרחבה עם רכישת ערוצי טלוויזיה ומגזין ניוזוויק.
חייה הפוליטיים והחברתיים.
בני משפחת גרהאם היו חברים חשובים בסצנה החברתית של וושינגטון, והפכו לחברים בין היתר של ג'ון פ. קנדי וג'קלין קנדי אונאסיס, רוברט קנדי, לינדון ג'ונסון, רוברט מקנמארה, הנרי קיסינג'ר, רונלד רייגן וננסי רייגן.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה לאור בשנת 1997, מספרת גרהאם על היחסים הקרובים של בעלה עם פוליטיקאים וכותבת על כך שקרבה אישית שכזאת לפוליטיקאים הפכה מאוחר יותר ללא מקובלת בעולם העיתונות.
מחלתו של פיליפ גרהאם ומותו.
בעלה של קתרין התמודד עם אלכוהוליזם ומחלת נפש במהלך נישואיהם. הוא סבל משינויי מצבי רוח קיצוניים והרבה לזלזל בה ולכנותה בשמות גנאי. בערב חג המולד 1962 גילתה גרהאם כי בעלה מנהל רומן עם רובין וב (Robin Webb), עיתונאית אוסטרלית שעובדת עבור המגזין ניוזוויק. פיליפ הצהיר כי הוא מתכוון להתגרש מאשתו על מנת לחיות עם רובין ואף נקט צעדים לחלוקת הרכוש המשותף של הזוג.
במהלך ועידה של העיתון בפיניקס שבאריזונה, חווה פיליפ התמוטטות עצבים. הוא עלה על מטוס בחזרה לוושינגטון והתאשפז במוסד פסיכיאטרי קרוב לוושינגטון די. סי. במהלך חופשת סוף שבוע מהמוסד, ב-3 באוגוסט 1963, הוא התאבד בירייה בביתם של הזוג בגלן ולבי (Glen Welby). קתרין מעולם לא נישאה שנית.
התקדמות בקריירה.
קתרין לקחה את המושכות של החברה ושל העיתון לאחר התאבדותו של פיליפ. היא הייתה המוציאה לאור דה-פקטו של העיתון החל מ-1963 והלאה, ותפקדה כנשיאה מ-1967. רשמית, היא החזיקה בתואר של המוציאה לאור בין 1969 ל-1979, וכיו"ר מועצת העיתון מ-1973 עד 1991. היא הפכה לאישה הראשונה ברשימת המנכ"לים של Fortune 500 ב-1972, כמנכ"לית של חברת הוושינגטון פוסט. כאישה הראשונה בעמדה בכירה שכזו בחברת הוצאה לאור, היא לא היה לה מודל נשי לחיקוי ובהתחלה נתקלה בקשיים ולא זכתה ליחס רציני מעמיתים גברים. באוטוביוגרפיה שלה גרהאם מדגישה את תחושות חוסר הביטחון שלה וחוסר האמון בידע שלה. עליית כוחה של התנועה לזכויות נשים הובילה לשינויים בגישתה של גרהאם והיא החליטה לקדם שוויון מגדרי בחברה שבבעלותה.
כצעד ראשון לשיפור העיתון מינתה את בן בראדלי לתפקיד העורך. יחד הם בנו מחלקות מעולות לנושאי כלכלה, פנים ותרבות. הישגם הגדול בשנות ה-60 היה דסק מרשים של כתבי חוץ, שדיווחיהם מווייטנאם שינו את האווירה הציבורית כלפי המעורבות האמריקאית שם.
אחרי בראדלי, בנה של קתרין, דונלד, היה המוציא לאור בין 1979 ל-2000.
פרשת ווטרגייט.
גרהאם הנהיגה את הפוסט במהלך אחת מהתקופות הקריטיות בהיסטוריה של העיתון. ב-1971 החל "הניו יורק טיימס" לפרסם את מסמכי הפנטגון, שהעידו על המעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה. בניגוד לדעת יועציה המשפטיים עודדה גרהאם את בראדלי למצוא עותק משלו למסמכים. פרסומם העניק לפוסט יוקרה רבה.
הפוסט שיחק תפקיד חשוב בחשיפת פרשת ווטרגייט ובהתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. ביוני 1972 פורסמה בעיתון ידיעה על פריצה למטה הדמוקרטים בבניין המשרדים ווטרגייט. הכתבים בוב וודוורד וקארל ברנסטין חשו שבידיעה הזו טמון סיפור גדול ולא הרפו ממנו בעזרתו של מקור לא ידוע. לגרהאם היה אז תפקיד מכריע - היא התמודדה עם הלחצים והאיומים ונתנה לעורכיה ולכתביה גיבוי מלא. כך, למשל, ב-1972 הזהיר היועץ המשפטי של ניקסון, ג'ון מיטשל (John Mitchell), את הכתב קרל ברנסטין כי "השד של קאתי גרהאם ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם".
סוף הפרשה היה התפטרותו של הנשיא ניקסון. בשל פרשת ווטרגייט, גרהאם הייתה לאחת מהעיתונאיות האמריקאיות המאוימות בהיסטוריה.
מותה.
ב-2001 מעדה גרהאם על מדרכה במהלך ביקור בעמק השמש באיידהו. שלושה ימים אחר כך היא נפטרה בבית חולים כתוצאה מפציעת ראש. הלווייתה נערכה בקתדרלה הלאומית בוושינגטון. גרהאם נקברה בבית הקברות ההיסטורי אואק היל (Oak Hill Cemetry).
המצע האזרחי (רוסיה)
מפלגת "המצע האזרחי" (ברוסית: Гражданская Платформа) היא מפלגה רוסית ליברלית-שמרנית שהוקמה ב-4 ביוני 2012 על ידי המיליארדר מיכאיל פרוכורוב. כיום עומד בראשה ריפעת שייחוטדינוב.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2013 וב-2014 המפלגה הגיעה למקום הראשון ברשימת המפלגות הלא פרלמנטריות. למפלגה נציגים ב-25 מחוזות ולה 73 חברי פרלמנט מחוזיים בגופי החקיקה של השלטון המקומי. נציג המפלגה הבולט בשלטון המקומי הוא ראש העיר יקטרינבורג יבגני רויזמן.
היסטוריה.
מיכאיל פרוכורוב שהצליח לזכות לתמיכת 5,7 מיליון איש בבחירות לנשיאות רוסיה 2012 (7,98% ובמקום השלישי) הכריז במרץ 2012 על הקמת מפלגה פוליטית. ביוני 2012 המפלגה קיבלה את השם מפלגת "המצע האזרחי". המפלגה צמחה והפכה לאחת המפלגות הפופולריות במדינה, כשהיא מצליחה להריץ מועמדים לראשות ערים ברחבי המדינה בבחירות לשלטון המקומי.
לאחר סיפוח חצי האי קרים (2014) פרוכורוב עזב את המפלגה וליושב ראש הוועדה הפוליטית של המפלגה נבחר ריפעת שייחוטדינוב. ליושבת ראש הוועדה האזרחית הפדרלית במפלגה נבחרה אירינה פרוכורובה, כאשר מיכאיל פרוכורוב נשאר חבר המפלגה אך לא הריץ עצמו לראשות המפלגה.
במרץ 2015 המפלגה ספגה ביקורת רבה על כך שחבר המפלגה המוזיקאי אנדריי מקרביץ' הביע תמיכתו במהפכה האוקראינית "יברומאידן".
מבנה.
גוף השלטון העיקרי במפלגה הוא כנס המפלגה ובמסגרתו נידונים שינויים במצע ובתקנון המפלגה ובו נבחרים חברי הוועדה פוליטית של המפלגה והרצת מועמדים לתפקידים שונים בבחירות.
גוף הייעוץ והניהול העיקרי הוא הוועדה הפוליטית שבסמכותה לפתוח סניפים אזוריים, רישום חברים חדשים למפלגה, מינוי יושב ראש ועדה הפועל והחלטה בדבר כניסת המפלגה בבריתות מפלגתיות או גושי בחירות, ביטול החלטות של סניפי המפלגה האזוריים וכן הלאה.
הוועדה האזרחית הוא הגוף החברתי של המפלגה ובה חברים כל חברי הוועדה הפוליטית ולרבות אישי ציבור שאינם חברי המפלגה או תומכיה. הוועדה מהווה לפורום דיונים כללי.
תוצאות הבחירות.
הבחירות לרשויות מקומיות.
בבחירות 2013 המפלגה הריצה כמה מועמדים אך את התוצאה הטובה ביותר קיבל איגור נוביקוב בבחירות לראשות העיר ז'וקובסקי שבמחוז מוסקבה, בה הוא הגיע למקום השני (27,7ֶ%). בבחירות שנערכו בספטמבר 2013 המפלגה הריצה 13 רשימות אזוריות ושבע רשימות לערי הבירה של הרפובליקות של רוסיה. המפלגה הצליחה להיכנס לבתי הנבחרים של קלמיקיה, מחוז אירקוטסק, הדומה העירונית של יקטרינבורג, הדומה העירונית של יאקוצק, מועצת העיר קרסנויארסק ומועצת הנבחרים של בלגורוד.
מועמד המפלגה יבגני רויזמן זכה בבחירות לראשות העיר יקטרינבורג (33,3ֵ%, 120,194 קולות) לאחר שגבר בדוחק על המועמד מטעם מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
הבחירות לדומה הממלכתית.
בבחירות לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית המפלגה סיימה במקום ה-13 מתוך 14 כשהיא גורפת 0,28% בלבד מהקולות, אך הצליחה להשתחל לדומה ולקבל מושב אחד, בשל תוצאות הבחירות במחוזות הבחירה.
אידאולוגיה.