Colchicum
עכבר סיפורו של ניצול
עכבר, סיפורו של ניצול
פוקס ניוז
פוקס ניוז (באנגלית: Fox News Channel) הוא ערוץ טלוויזיה אמריקני המשדר חדשות בארצות הברית ובעולם. הערוץ בבעלות פוקס, ומהווה חברת בת של תאגיד החדשות של רופרט מרדוק ושל "Fox". הערוץ משדר בעיקר מהאולפנים שבמנהטן, ניו יורק.
בישראל הערוץ משודר ב-yes, ב-HOT, בסלקום tv, ובפרטנר TV.
היסטוריה.
הערוץ הושק ב-7 באוקטובר 1996 על ידי איל התקשורת רופרט מרדוק, שמינה את יועץ התקשורת הרפובליקני רוג'ר איילס לנשיא החברה (1996–2016). רשת החדשות התבלטה יותר ויותר לקראת המילניום, כשהיא מכרסמת באחוזי הצפייה של רשת CNN. בדצמבר 2001 שידר הערוץ תחקיר, בן שלושה חלקים, שהתיימר לחשוף "פעולות ריגול ישראליות בארצות הברית". בתחקיר העלו חשדות לדליפת מידע ביטחוני רגיש של ארצות הברית באמצעות מוצרים שסיפקו החברות הישראליות קומברס ואמדוקס.
מאז 2002 מדורג הערוץ במקום הראשון מבחינת אחוזי צפייה מבין כלל ערוצי החדשות בטלוויזיה בכבלים בארצות הברית עם ממוצע של 3.4 מיליון צופים בפריים טיים (לעומת 1.9 מיליון לMSNBC ו-1.6 מיליון לCNN).
בפברואר 2002 החל הערוץ להיות משודר גם בישראל, בטלוויזיה בלוויין yes ואחר כך גם בכבלים.
אופי הערוץ.
פוקס ניוז נחשב לערוץ הדוגל בערכים שמרניים. חלק ממבקריו של הערוץ טוענים כלפיו כי הוא משמש שופר של המפלגה הרפובליקנית. הערוץ מכחיש כל הטיה בדיווחי החדשות שלו וטוען כי שאר התקשורת היא זו שנוטה פוליטית לערכי המפלגה הדמוקרטית. מסיסמאות הערוץ: "Fox News - Fair and Balanced" ("פוקס ניוז - הוגן ומאוזן"), "We Report, You Decide" ("אנחנו מדווחים, אתם מחליטים").
שערוריות הטרדות מיניות בערוץ.
נשיא הרשת מאז היווסדה, רוג'ר איילס, נאלץ לפרוש ביולי 2016 בעקבות תלונה על הטרדה מינית שהגישה נגדו מגישה לשעבר בערוץ, גרטשן קרלסון, שבה היו מעורבות גם נשים נוספות, מה שגרר בהמשך גם לפיטוריו של ביל אוריילי וכן לחקירות פדרליות נגד החברה, לצד מאמצים לשינוי תרבות זו בפוקס. אוריילי, שתוכניתו הייתה הנצפית ביותר ברשת, פוטר עקב תלונות כי הטריד מינית 5 נשים.
החברה נמצאת תחת שתי חקירות פדרליות בנוגע להאשמת טיוח תלונות על הטרדות מיניות שבוצעו על ידי הנשיא שלה לשעבר, רוג'ר איילס.
הפולמוס על האובייקטיביות של הערוץ.
בארצות הברית מתקיים דיון ער בשאלת האובייקטיביות והגינות הסיקור העיתונאי של הערוץ.
בשנת 2003, פרסם העיתונאי אל פרנקן, שלימים הפך לסנאטור מטעם מדינת מינסוטה, ספר בשם "Lies and the Lying Liars Who Tell Them: A Fair and Balanced Look at the Right", אשר מותח ביקורת חריפה ביותר על רשת פוקס המתיימרת להציג נקודת מבט מאוזנת אך בפועל, לטענת פרנקן, מהווה כלי תעמולה בידי המפלגה הרפובליקנית. בעקבות פרסום הספר נקלע פרנקן לעימות מילולי עם המנחה המוביל של החברה באותו זמן, ביל אוריילי. רשת פוקס תבעה את פרנקן ואת הוצאת הספרים בתואנה כי הסלוגן "Fair and Balanced" המופיע גם בשמו של הספר, מוגן בזכויות יוצרים. תביעה זו נדחתה על הסף בידי בית משפט מחוזי בארצות הברית.
בשנת 2004 יצא סרט דוקומנטרי בשם "מחוץ לפוקוס" (במקור: "Outfoxed") של הבמאי רוברט גרינוולד אשר הציג טענות דומות לאלה שעלו בספרו של פרנקן, שאף התראיין במסגרת הסרט. עוד הופיעו בסרט עובדים רבים ברשת פוקס אשר העידו כי התמיכה הברורה של רשת פוקס ניוז בממשלו של הנשיא בוש הייתה מודעת לחלוטין ומתוך רצון לסייע לממשל בוש ולהתנגד ליריביו הדמוקרטים. כל זאת, לטענת גרינוולד, בהנחייתו הישירה של רופרט מרדוק הרפובליקני ושל מנהלי הערוץ.
מנהג (יהדות)
בהלכה, מִנְהָג (או מִנְהַג יִשְֹרָאֵל) הוא הנהגה דתית הנפוצה בין היהודים. מנהג יכול לשמש כתוספת למצווה, כסייג וגדר שלא להיכשל בעבירה, או כהנהגה הקשורה להלכות מסוימות, גם כשאין לה משמעות הלכתית מצד עצמה.
ישנם מנהגים הנהוגים בכל תפוצות ישראל, כמו חומרא דרבי זירא בדיני נידה, וישנם מנהגים שנתקבלו רק על עדה מסוימת, כגון איסור אכילת קטניות בפסח.
מקור המילה.
בלשון המקרא, השורש נ.ה.ג שימש לתיאור הולכה והובלה של בהמות. בלשון חז"ל קיבל הפועל נָהַג את המשמעות "היה רגיל לעשות", וממשמעות זו צמחה המילה מנהג.
בתלמוד הבבלי הובאר שישנם שני ביטויים לתאר את המנהג - בעת שלשניהם אין הגעה לרמת "הלכה" - האחד נקרא "מנהג" והאחר נקרא "נהוג". הראשון מוגדר בתלמוד כי אין למורים לפרסמו אלא להבאים לשאול בלבד, ואילו השני מציין משמעות של נהיגה עממי בלתי מוסמכת ואין למורים להורותו אפילו כלפי השואלים.
החובה לשמור על מנהגים.
יש חילוק בין שני סוגי מנהגים: מנהג שהנהיגו חכמים על ישראל בתורת חובה, כמו חיבוט ערבה ביום הושענא רבה. על פי ההלכה, חובה לקיים מנהג כזה, אף שאין מברכים לפני עשייתו. לעומת זאת, "מנהג ציבור" הוא מנהג שנהגו ישראל על עצמם, וחיובו פחות ממנהג חכמים.
לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, וכאשר נוהג זה מתפשט בכל ישראל - הוא מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שנתקבל כחובה - תפילת ערבית, שבתחילה הייתה רשות, ולאחר שנתפשטה בכל ישראל, נתקבלה כחובה. לעיתים נוהג הציבור על עצמו מעשה מסוים, אך הוא אינו מתפשט בכל ישראל ואינו מתקבל כחובה. דוגמה למנהג ציבור שבוטל ברבות הימים, משבטלה סיבת הנהגתו - המנהג לתרגם לארמית (תרגום אונקלוס) את קריאת התורה וההפטרה בשבתות.
בפירוש המיוחס לרבי מיימון הדיין, אביו של הרמב"ם, נכתב ביחס למנהג אכילת "סופגנין" בחנוכה:
כמו כן על מנהג ישראל אמיתי כתבו התוספות במסכת מנחות:
בטעם הדבר שאכן מנהג ישראל תורה, הובאו כמה הסברים. הרשב"א כותב, שמנהג שקיים אפילו אצל זקנים או נשים זקנות, אין לבטלו, כיוון שבהכרח יש לו מקור שמגיע עד משה רבינו. בשו"ת של ר"י חאגיז ניתן טעם, שודאי לא יתן הקב"ה שמנהג שגוי יתפרסם אצל כל בני עמו, ולכן מנהג שנתפשט, הוא ודאי אמיתי.
כמו כן נאמר בירושלמי אמר רב הושעיא: "זאת אומרת המנהג מבטל את ההלכה", אך כפי הנראה כוונת הירושלמי שם היא בעיקר (או רק) דיני ממונות.
טעם למנהגים.
לדעת החת"ם סופר כל מנהג הוא דאורייתא מדין נדר. הרב קוק בשו"ת דעת כהן (יח) חלק על דברי החתם סופר ונסתמך על דברי המהרש"ל (בים של שלמה, חולין) שכתב שיש איסור תורה רק במנהג שנאסר על ידי חרם, וכתב שם שעוד הרבה אחרונים חולקים על דברי החתם סופר בזה.
בספרו אדר היקר מוסיף הרב קוק וכותב שאנו מקיימים מנהגים על אף שלא צווינו על כך ואפילו לא תקנו חכמים לעשותם אלא בגלל אהבתנו לאומה.
מנהג המקום ומנהגי אבות.
מנהג אבות מוזכר בתלמוד בהקשר של מנהג המקום: כאשר אנשי עיר מסוימת רצו לשנות ממנהג העיר הקדמון, אסר זאת עליהם רבי יוחנן, ואמר: "כבר קיבלו אבותיכם עליהם, שנאמר . מפשטות דברי התלמוד נראה שמקור התוקף של המנהגים הוא מדברי קבלה שכן הסתמכו על הפסוק במשלי. ואכן כך נראה שהבינו הרבה פוסקים.
מאז תקופת המשנה, לא הייתה פסיקה אחידה בין מקום למקום, ולמקומות שונים היו מנהגים שונים. המשנה מתייחסת לחילוקים אלו כנורמטיביים, ומזכירה לא מעט פעמים ש"מקום שנהגו" במנהג מסוים, יש לנהוג במנהג זה, ובמקום שלא נהגו, אין לנהוג כך. לעיתים המנהג המקומי היה תוספת חומרה על ההלכה המקובלת, ולעיתים הוא נבע מפסיקה מקומית שונה של המרא דאתרא.
פרשנות זו נשמרה בימי הביניים, כאשר למקומות שונים היה מנהג שונה, ופוסקים רבים אסרו לשנות ממנהג המקום הקדמון. עם זאת, היחס למנהג היה נתון במחלוקת, בעיקר כאשר הוא סתר לכאורה פסיקה מפורשת של התלמוד. רבני צרפת ואשכנז נטו לשמר את המנהג וליישב בדוחק את דברי התלמוד, ואילו רבני ספרד נטו הרבה יותר לבטל "מנהג הטעות".
עם העת החדשה, החלו תנודות רבות יותר בקרב יחידים מקהילות שונות, אשר עברו ממקום למקום, ועלתה השאלה מה דינו של אדם שהגיע למקום חדש והשתקע בו; האם צריך הוא ללכת אחרי המנהג הקודם שלו, או אחרי מנהג המקום החדש. בתשובה מפורסמת גרס הרב יוסף קארו כי בני קהילה שלמה שהגיעו בבת אחת למקום אחר, אינם צריכים לשנות את מנהגם; אך אם הם הגיעו בצורה נפרדת, הרי כל אחד התבטל במיעוטו לעומת הכלל שאליו הגיע, ועל כן גם אם הגיעו בסופו של דבר רבים, כולם מחויבים למנהג המקום החדש.
פסיקה זו של הרב יוסף קארו לא התקבלה בקרב כל הציבורים, ובהדרגה החל להתמסד "מנהג אבות" כמנהג שאב מוריש לבנו, ושאין לשנות ממנו. כך, בסופו של דבר, הלך והצטמצם תפקידו של מנהג המקום, משום שתנאי העת החדשה הביאו לכך שכל קהילה מבוססת על יחידים רבים המגיעים ממקומות רבים.
הגם שיש קולות מעטים הקוראים היום להחזרת המשמעות המקורית של מנהג המקום ומנהג האבות, הפסיקה הדומיננטית עדיין נסמכת על הפסוק "אל תיטוש תורת אמך" כמקור לכך שאדם חייב ללכת בעקבות מה שנהגו אבותיו, ולא אחרי המקום שבו הוא נמצא.
מנהג המדינה (ממון).
סוג נוסף של מנהג הוא "מנהג המדינה", בענייני ממונות. משמעות המונח הוא ההסדר המקובל בין אנשי מקום מסוים, לגבי עניינים ממוניים מסוימים. על מנהג כזה נאמר המשפט "מנהג עוקר תורה", והיינו שכאשר קיים מנהג מעין זה, אין מתחשבים בנאמר להלכה במקורות (משום שהוא נאמר רק במקרים שאין בהם הסכמה אחרת), והולכים אחר מנהג המקום.
מנהגים מוטעים ומנהגים שנויים במחלוקת.
למרות הכבוד שרחשו חכמים למנהגי הציבור, לא הססו לבטל מנהגים אשר התבססו לדעתם על טעות, ואף לקרוא תגר על מנהגים שמבטלים הלכה מסוימת. ואף דרשו הדרשנים ש (לגבי מנהגים מסוימים מתאים הכלל) .
דוגמאות למנהגים מוטעים או שנויים במחלוקת:
ספרי מנהגים.