לאחר שיוצאת השבת, מתפללים תפילת ערבית רגילה של יום חול, שכן למעשה זהו כבר יום ראשון. יש נוהגים לשיר שני מזמורי תהלים "לדוד ברוך ה' צורי" (פרק קמד) ו"למנצח בנגינות" (פרק סז) קודם ברכו כדי לאחר את צאת השבת. בתפילת עמידה, בברכת "חונן הדעת", מוסיפים אמירת הבדלה בנוסח "אתה חוננתנו", ולאחר התפילה נהוג לומר ויהי נועם (נוסח הכולל פסוק מתהילים צ', יז, וכן את מזמור צ"א המכונה "שיר של פגעים", מתוך תפיסה שהשבת מוגנת ממזיקים דמוניים אך לא כן ימות החול) ו"קדושה דסידרא". יש קהילות שאומרות ויתן לך קודם עלינו. יש נוהגים לעשות הבדלה בבית הכנסת, לפני או אחרי עלינו. לפי הפסיקה האשכנזית, מי שיש לו אשה, יתכוון שלא לצאת עם ההבדלה בבית הכנסת, ויבדיל בביתו כדי להוציא את אשתו. את ברכת הלבנה, הנאמרת פעם בחודש, נהוג להעדיף לומר במוצאי שבת לאחר תפילת ערבית.
לאחר מכן אומרים את סדר ההבדלה על היין, שהוא הצעד האחרון להוצאת 'קדושת השבת'. במקומות שלא אומרים ויתן לך בבית הכנסת, יש נוהגים לאומרו לפני או אחרי ההבדלה. תחינה מקובלת אחרת למוצאי שבת היא התחינה האשכנזית המוכרת במילותיה הראשונות "גאט פון אברהם".
בתלמוד הירושלמי מובא שאותן נשים שנוהגות שלא לעשות מלאכה בכל מוצאי שבת, לא נחשב למנהג ואילו לא לעשות מלאכה עד סיום התפילה (גם למי שהוציא כבר שבת) זה מנהג. בתלמוד הבבלי מובא שמי שעושה מלאכה במוצאי שבת אינו רואה סימן ברכה לעולם. הסבירו הראשונים שהתלמודים לא חולקים, אלא גם התלמוד הבבלי מכוון לעשיית מלאכה עד גמר התפילה. אמנם, במגן אברהם מובא בשם האבודרהם שנהגו הנשים שלא לעשות מלאכה כל מוצאי שבת. היום נוהגים לעשות מלאכה. במשנה ברורה כתב שעדיף לא לעשות מלאכה עד סעודת מלווה מלכה מכיוון שלא נכון ללוות את השבת לאחר שהסיח את דעתו ממנה.
אליהו הנביא ומוצאי שבת.
אליהו הנביא עשוי בהופעתו לבשר על בוא הגאולה, כפי שנכתב בספר מלאכי:
מתקופת הראשונים נהגו להזכיר את אליהו הנביא במוצאי שבת. לאזכור הזה הובאו כמה הסברים:
בתרבות הישראלית.
בצה"ל האימונים מושבתים בשבת, ובדרך כלל ההפסקה היא עד יום ראשון בבוקר, ובבסיסי האימונים שוררת אווירה נינוחה. כאשר החיילים חשים נינוחים יתר על המידה, מזכירים להם מדריכיהם, כי "לכל שבת יש מוצאי שבת".
מוצאי שבת הוא זמן שרבים מתושבי ישראל יוצאים לבלות בו, ומקומות הבילוי הומים אדם. גם הפגנות פוליטיות, אירועי תרבות, אירועי ספורט, והופעות חיות מרובות-משתתפים, נקבעות לעיתים קרובות דווקא במוצאי שבת מתוך השיקולים הבאים: זהו עדיין יום חופש, ונפח התנועה דליל יחסית, מה שמקטין את הסיכון לעומסי תנועה כבדים, ולקראת ערב שבים הנופשים מחופשתם וגם שומרי השבת זמינים, כמו גם התחבורה הציבורית המתחדשת.
בישראל, מתחדשת באופן רשמי במוצאי שבת התחבורה הציבורית המושבתת ברובה במהלך השבת, אם כי מבחינה מעשית רבים הם קווי האוטובוסים המחדשים פעילותם לפני צאת השבת, וכן ישנם קווי רכבת אשר כלל אינם חוזרים לפעול במוצאי שבת אלא רק בבוקר יום ראשון. ישנם חנויות וקניונים שאינם פתוחים בשבת, הפותחים שעריהם לקונים במוצאי שבת.
ביישובים ובשכונות מסוימות מושמעות בזמן כניסת השבת צפירות המבשרות כי הגיע העת לחדול ממעשים הנחשבים כחילול שבת. קריית בעלז היא השכונה היחידה בישראל שצפירת שבת מושמעת גם ביציאת השבת דבר המבשר כי ניתן להתחיל לעסוק בפעולות הנחשבות כחילול שבת.
נורת ליבון
סינישה מיכאילוביץ
יוחנן וואלך
יוחנן ואלאך
מוצ&quot;ש
מוצש&quot;ק
אלי בן רימוז
יענקל'ה גרונדמן
איציק אנגלנדר
יוחנן ולאך
גרי בית הלוי
ראובן יאנג
זאבניים
זאבניים או בשמם העממי עכבישי זאב (שם מדעי: "Lycosidae") הם משפחה של עכבישים, המזוהים בזכות סידור העיניות הייחודי שלהם. זוהי משפחת העכבישים החמישית בגודלה בעולם, מבחינת מספר מינים והיא בעלת תפוצה עולמית (מלבד הקטבים). הזאבניים מאכלסים בתי-גידול רבים, ביניהם מדבריות, ערבות, יערות ומקווי מים מתוקים.
מרבית מיני הזאבניים אינם בונים רשתות ציד, אלא לוכדים את טרפם במרדף או בזינוק ממארב (מכאן השוואתם לזאב, אף ששיטת הציד שלהם שונה). קיים טווח רחב של גדלים: מינים רבים הם קטנים, אך בין הזאבניים קיימים גם מינים שאורך גופם מגיע ל-10 סנטימטרים, כגודלה של פרוונית קטנה
מעל עשרים מינים של זאבניים ידועים מישראל. הם נפוצים בכל הארץ.
כמו במרבית העכבישים, לזאבניים יש בלוטות ארס, אך נשיכתם אינה מסוכנת לאדם.
תיאור פיזי.
אורך גופם של הזאבניים נע בין מילימטרים ספורים ל-3 סנטימטרים (אורך הגוף לא כולל רגליים). צבעיהם ככלל הם צבעי הסוואה: חום, אפור, צהוב ושחור הם הצבעים הנפוצים. במינים מסוימים יש על גחונם דוגמאות של כתום, לבן ושחור, היכולות לשמש כצבעי הרתעה. הצבעים לרוב נובעים משיער קצר המכסה בצפיפות את גוף הזאבן, אם כי ישנם מינים ששיערם דליל והצבע הנראה הוא צבע השריון.
הראשחזה (החלק הקדמי של הגוף) מוגבה בקדמתו. הכליצרות (גפי הפה החיצוניים) גדולות. שיני הכליצרה פונות זו לקראת זו. לזאבניים שמונה עיניות: ארבע עיניות קטנות המסודרות בשורה אופקית בשפתו הקדמית של הראשחזה (ישירות מעל הכליצרות), שתי עיניות גדולות הממוקמות מעל העיניות הקטנות ופונות קדימה; ושתי עיניות גדולות נוספות, הממוקמות מאחורי הזוג הקודם ופונות לצדדים. בעיני הזאבניים קיים טפטום (Tapetum): מבנה מחזיר-אור המשפר את הראייה בתנאי תאורה מועטה.
במינים רבים, חלקו הגבי של הראשחזה מעוטר בשתי רצועות אורך מקבילות בצבע חום (תכונה זו מצויה גם במינים מחוץ למשפחת הזאבניים). הצד הגבי של הבטן (החלק האחורי של הגוף) לרוב מעוטר גם הוא בדוגמה. פטמיות הטוויה (אברי טוויית המשי, בקצה האחורי של הבטן) קצרות יחסית, שש במספר.
הרגליים חזקות ומותאמות לריצה. לאורכן מצויים קוצים ובמינים מסוימים, בתחתית הרגל (בחלק הגחוני) מצויה מברשת של שיער צפוף. בקצה הרגל שלוש ציפורניים.
הזכר והנקבה דומים בגודלם. בחלק מהמינים קיים הבדל גדול בין צבעי הזכר והנקבה.
אורח חיים.
מרבית מיני הזאבניים חיים על הקרקע וצדים את טרפם באופן פעיל, במרדף קצר או ממארב. מינים מעטים חיים על עצים. מספר מינים בונים רשת ציד (למשל, בני הסוג "Hippasa"), הדומה לרשתות האופייניות למשפחת המשפכניים. חלק מהזאבניים חיים במחילה (למשל, בני הסוג "Lycosa"), בעוד רוב המינים לא משתמש במחסה קבוע. מקיימים הן מינים פעילי יום והן ופעילי לילה.
מחזור חייהם של מרבית הזאבניים הוא שנה עד שנתיים. ידועים פרטים ששרדו זמן רב יותר.
זאבניים רבים מראים התאמות לבתי-גידול מיוחדים. לדוגמה, מינים השוכנים בשולי נחלים (למשל, הסוג "Pirata") מסוגלים לרוץ על פני המים; דוגמה נוספת היא הסוג "Evippa", החי באזורי חולות נודדים. רגלי זאבן זה ארוכות מאוד ביחס לגופו ומאפשרות לו לרוץ ביעילות על-פני המצע הרופף.
הזאבניים הם טורפים כוללניים (הם אינם מתמחים בסוג מזון מסוים). הם ניזונים בעיקר מפרוקי רגליים, אך גם מחולייתנים קטנים. קניבליזם אינו נדיר בקרב הזאבניים. מלבד זאבניים אחרים, בין טורפי הזאבניים נמצאים עופות אוכלי חרקים, יונקים טורפים קטנים, זוחלים, דו-חיים, חרקים טורפים, נדלים ועכבישנים. הזאבניים מיטפלים בין השאר על ידי צרעות ממשפחת הצרעכבישיתיים, המשתקות את העכביש בעקיצה ומטילות עליו ביצה. מהביצה מתפתח זחל הניזון מהעכביש המשותק בעודו בחיים.
טיפול הורי.
הזאבניים ידועים בטיפול ההורי שלהם, הייחודי בקרב העכבישים. הנקבה מטילה את ביציה על משטח משי שהיא הכינה מבעוד מועד. לאחר ההטלה, היא טווה שכבת משי על-פני צבר הביצים ולמעשה מייצרת פקעת משי דמוית כדור או דסקית, בה הביצים מודגרות. הנקבה נושאת את פקעת המשי איתה, מחוברת לפטמיות הטוויה שלה. כאשר הנקבה צריכה לטוות משי, היא מעבירה את הפקעת אל הכליצרות שלה. אחרי שהצעירים מגיחים מהפקעת, הם מטפסים על צדה הגבי של אמם והיא תישא אותם בדרך זו ממספר ימים עד מספר שבועות. בזמן זה, בו הם משלימים את התפתחותם העוברית, הם אינם אוכלים.
יש והצעירים עוברים הפצה אווירית (Ballooning): העכביש מטפס על חפץ גבוה, משחרר מספר חוטי משי, המשמשים לו כמפרש, ונישא ברוח עד לנחיתה במקום המרוחק מנקודת ההפצה.
שיוך טקסונומי.
משפחת הזאבניים שייכת לעל-משפחת הזאבנים (Lycosoidea): קבוצה של משפחות קרובות, המאופיינות בתצורה מיוחדת של הטפטום (האיבר מחזיר האור בעיניות העכביש). בין השאר, כוללת על-משפחה זו את משפחת הענבלניים ומשפחת הציידיים, המצויות בישראל.
משפחות נוספות של עכבישים מציגות דמיון שטחי לזאבניים, כתוצאה מאבולוציה מתכנסת, אך אינן באמת קרובות אליהם. לדוגמה: משפחת הזורופסיים.
זאבניים והאדם.
זאבניים לא חיים במשכנות האדם, אך עשויים להיכנס לבתים בזמן שיטוטיהם. הם אינם תוקפניים כלפי אנשים ובין כה וכה, נשיכתם אינה מסוכנת לאדם. מיני זאבניים החיים באזורים חקלאיים ידועים כאויבים טבעיים של חרקים מזיקים.
בני הסוג "Lycosa" היו ידועים במשך זמן רב באיטליה ונקראו בשם Tarantula. הם נחשבו לבעלי נשיכה מסוכנת, הגורמת למצב רפואי הקרוי טרנטיזם ועלול להוביל למוות. כיום מיוחס הטרנטיזם לאלמנה השחורה, המצויה באותם אזורים. בתקופה המודרנית השם "טרנטולה" לא מתייחס יותר לזאבניים, אלא לבני משפחת הפרווניתיים.
זאבניים בישראל.
בישראל ידועים מעל לעשרים מינים של זאבניים, אך המספר כנראה גבוה יותר.