יום לאחר מכן אשתו מבקשת בית חדש והדג ממלא גם את הבקשה הזאת. לאחר מכן דרישותיה של אשתו עולות על בסיס יום-יומי. היא דורשת בית גדול יותר ואחר כך ארמון; היא דורשת לשלוט על האזור בו הם גרים ואחר כך להפוך לצארינה. בסופו של דבר היא דורשת להפוך לשליטת הים על מנת לשעבד את הדג לחלוטין. הדייג ממלא אחר ההוראות של אשתו והולך לדג לבקש למלא את דרישותיה של אשתו. הים הופך לסוער יותר ויותר עם כל בקשה חדשה של האשה התובענית. בבקשה האחרונה הדייג בקושי מצליח לשמוע את עצמו. כשהדג שומע את בקשתה האחרונה, הוא מחליט לרפא את חמדנותה ולוקח בחזרה את כל מה שהוא נתן לה ומחזיר אותה בחזרה לבקתה הקטנה ולשוקת השבורה.
קריטון
קריטון (ביוונית: Κρίτων) הוא דיאלוג קצר שנכתב בידי הפילוסוף היווני הקדום אפלטון. זוהי שיחה בין סוקרטס לבין חברו האמיד קריטון בדבר הצדק (dikē), אי-צדק (adikia), והדרך הנכונה להגיב לאי-צדק. סוקרטס, שחושב שאין להשיב על אי-צדק באי-צדק (בבחינת עין תחת עין), מסרב להצעתו של קריטון לממן את בריחתו מהכלא. הדיאלוג מכיל טענה עתיקה בדבר תיאורית האמנה החברתית של השלטון.
הקדמה.
הדיאלוג מתרחש כחודש לאחר הרשעתו של סוקרטס בהשחתת הנוער במשפט וקבלת גזר דין מוות. הדיאלוג נפתח ביקיצה של סוקרטס כשהוא שם לב שלידו נמצא קריטון תלמידו.
קריטון נושא חדשות רעות לסוקרטס. הוא מספר לו על עדי-ראייה שראו את הספינה מדלוס עושה את דרכה בחזרה אל עבר אתונה, ושסוקרטס יוצא להורג למחרת היום. הספינה לדלוס הייתה מנהג מסורתי של האתונאים, לזכר שחרורם בידי תזאוס מגזרת המלך מינוס. כל-עוד הספינה לא חזרה ממסעה המקודש, לא התקיימו הוצאות להורג, ועל כן סוקרטס צריך היה להיות מודאג ברגע זה. סוקרטס מתייחס לחדשות בביטול, ואומר שהיה לו חלום, חיזיון של אישה בגלימה לבנה שאמרה לו שבעוד שלושה ימים הוא יחזור לפת'יה. סוקרטס טוען שפירוש החלום שקוף כזכוכית, וכי בעוד שלושה ימים הוא ימות. כוונתו של סוקרטס מתפרשת לאור האיליאדה של הומרוס, אשר בה אכילס אומר ש"בעוד שלושה ימים אחזור לפת'יה השופעת" ומתכוון שבעוד שלושה ימים יחזור לביתו. בחלומו של סוקרטס פת'יה הופכת לסמל וסוקרטס אומר שבעוד שלושה ימים יחזור הביתה, ומתכוון לבית שיחזור אליו לאחר מותו.
קריטון מסכים שאי-אפשר לטעות במשמעות החלום, אך מספר לסוקרטס שהוא חושש להפסיד חבר. קריטון מסביר לסוקרטס שאם הוא (סוקרטס) יוצא להורג, אנשים יחשבו על קריטון שחבריו חשובים בעיניו פחות מכספו, שכן קריטון יכול לממן את מילוטו של סוקרטס מבית הכלא.
פתיחת השיחה.
סוקרטס מסרב להצעתו הראשונה של קריטון לשחד מלשינים פוטנציאלים, וקריטון מוחה וטוען שאלו (המכונים "sychophants") זולים ביותר. הוא מוסיף שאם סוקרטס חושש לרושש את קריטון, הרי הגיעו לעיר זרים (), סימיאס וקבס, ובידיהם כסף המיועד למילוטו של סוקרטס.
קריטון מתחיל לפרט נימוקים נוספים לטובת בריחתו של סוקרטס. הוא פותח באומרו כי לאב יש מחויבות לגדל ולחנך את ילדיו, ולכן על סוקרטס להימנע בכל מאודו מלהופכם ליתומים. הוא ממשיך ואומר שהמשפט שבו הורשע סוקרטס לא היה צריך להתקיים מלכתחילה, ואם כבר התקיים הרי שיכול היה להתנהל באופן אחר. הוא אומר שמותו של סוקרטס יהיה שיא מגוחך לכל הפרשה, ושהוא מתבייש בסוקרטס ובחבריו (והוא ביניהם), מכיוון שייראה כאילו נהגו בפחדנות ובחולשה.
סוקרטס משיב לקריטון כי בבואנו להכריע בשאלות מוסריות, עלינו ראשית לנטרל את הרגש ולהתייחס לטענות באופן רציונלי בלבד. הוא אומר שהוא מעריך רק את דעתו של אדם המבין מהו צדק. כסף, מוניטין ודאגה לילדים מהווים ערכים רק עבור בני אדם שאינם חושבים באמת. במהלך סוקרטי טיפוסי, הוא מציע הכללה: הוא מזמין את קריטון לשקול את ההגדרה הכללית של צדק ואת השאלה האם יש בכלל מקרים בהם מוסרי לנהוג באי-צדק; אם מקרים כאלה אינם בנמצא, הרי שלא יהיה זה מוסרי לברוח מהכלא.
טיעוניו המרכזיים של סוקרטס.
סוקרטס טוען כי לעולם אין זה מוסרי לנהוג בחוסר צדק – גם לא להשיב רעה תחת רעה. הוא מציין כי הוא מבין שעמדתו היא עמדת מיעוט. הוא שואל את קריטון לעמדתו בשאלה האם אכן לעולם אין לנהוג באי-צדק, ומתרה בו שישיב רק לפי עקרונותיו ואמונותיו.
המשך דבריו של סוקרטס מתבסס על הטיעון שניסיון הבריחה שלו יפעל כנגד חוקי המדינה, ובכך יהיה מעשה של אי-צדק. המדינה דואגת בעזרת חוקיה לאפשר לאזרחיה חיים טובים, ממש כשם שהורים דואגים לספק לילדיהם סביבה תומכת שתאפשר את גדילתם ומיצוי הפוטנציאל שלהם. ציות האזרחים לחוקים מהווה מעשה צודק, ואילו הפרת החוקים מהווה מעשה שאינו צודק. ומשום שלעולם, כאמור, אין זה צודק לפעול באי צדק, הרי שבריחה מהכלא תהווה מעשה של אי צדק.
חשוב להבהיר שהטענה כאן אינה גורסת שיש תמיד לציית לחוקים באופן עיוור. הרשות נתונה ביד כל אזרח לנסות ולהשפיע על החקיקה בדרך המקובלת, או לעזוב את המדינה ולעקור למדינה אחרת. אולם אין זה צודק, לטענת סוקרטס, שהאזרח ייהנה מחד מהיתרונות שמעניקים חוקי המדינה מבלי לנסות לשנותם, ומאידך יברח כאשר אותם חוקים מענישים אותו. בהישארותו במדינה, מסכים האזרח בשתיקה לחוקיה. סוקרטס מחדד את הנקודה באומרו כי הוא הסכים לציית לחוקי המדינה יותר מכל אדם אחר, שכן לא רק שהיה אזרח בה במשך שבעים שנה (זוהי הגזמה: סוקרטס היה בן שבעים ואחת בעת הדיאלוג, ולא היה אזרח באתונה עד גיל עשרים לערך), אלא גם הוליד וחינך בה את ילדיו.
כעת, מבצע סוקרטס אנלוגיה בין החוקים לבין מולידיו ומחנכיו, ומאניש אותם. החוקים אומרים שהם למעשה לקחו חלק בהולדתו, שכן אביו נשא את אימו בחסות חוקי הנישואים. החוקים היו גם אחראיים על חינוכו, שכן על אביו היה לחנך אותו באומנויות ובספורט, לפי חוקי המדינה. סוקרטס אומר שהוא צאצא ("ek-gonos") ועבד ("doulos") למדינה ולחוקיה, שעליו לכבד אותה לפחות כמו שהוא מכבד את הוריו ואת מחנכיו, אם לא יותר. בפרט, עליו לשמוע בדבריהם ולעשות כרצונם, אף אם דעותיו שונות משלהם. אסור לו לנסות לפגוע בחוקים, כפי שאסור לו להכות את מחנכיו אם אלו מכים אותו, או להפגין חוסר-כבוד כלפי הוריו, אם אלה מפנים כלפיו דברי תוכחה. טיעון נוסף שסוקרטס שם בפי החוקים, בציינו כי הוא מופנה גם כלפי אלה שעימם "אין לו קרקע משותפת" (כלומר, אלו הסבורים שמותר להשיב רעה תחת רעה), הוא שהחוקים עצמם מעולם לא הרעו לו; בני-האדם הם שהשתמשו בהם לרעה. לכן, אף אם מותר לגמול רעה תחת רעה, אסור לסוקרטס להפר את החוק, שכן הוא מעולם לא הרע לו.
בית שטרן
בית שטרן הוא בניין משומר ומשוחזר ברובע ממילא בירושלים, בין הבודדים שלא נהרסו כליל במסגרת התוכניות לפיתוח המתחם. הבית ניצל מהריסה לאחר שעמד במרכזו של ויכוח על שימור מול הריסה, הודות לעובדה שבמשך ארבעה ימים בשנת 1898 אירח את חוזה מדינת היהודים, בנימין זאב הרצל, בעת ביקורו ההיסטורי בעיר.
היסטוריה.
בית שטרן נבנה בשנת 1874 עבור משפחת שטרן, משפחת תעשיינים שעלתה מגרמניה. המגורים בירושלים שבין חומות העיר העתיקה היו צפופים מדי למשפחה האמידה, והיות והיו אלה ימי היציאה מן החומות רכש יהודה שטרן מן הכנסייה היוונית אורתודוקסית שטח אדמה באזור ממילא המתהווה ממערב לעיר, ועליו הקים בית מרווח ומפואר בסטנדרט אירופאי. דורות אחדים של בני משפחת שטרן התגוררו בבית על פני שנות קיומו.
בנובמבר 1898 הגיע קיסר האימפריה הגרמנית וילהלם השני לביקור היסטורי בעיר. הקיסר היה מעוניין באותה עת בחיזוק השפעתה של גרמניה בירושלים, והיה מעורב בשורה של מפעלי בנייה בעיר, בעיקר כאלה בעלי אופי דתי. פמלייתו של הקיסר מנתה כ-200 איש, שמילאו לחלוטין את מעט בתי המלון שהיו באותו זמן בעיר. לירושלים הגיע באותה עת גם בנימין זאב הרצל, במיוחד כדי לפגוש את הקיסר ולהציג בפניו את תוכניתו הציונית, אך התאכזב לגלות שהחדר שהוזמן עבורו במלון קאמיניץ הועבר לשימוש פמליית הקיסר. מיכאל שטרן, בנו של יהודה שטרן, שהיה סוחר טקסטיל, קיבל על עצמו לארח את המנהיג הציוני בביתו המרווח, אשר הפך בסיס לאותו ביקור של הרצל בעיר, שבמהלכו נפגש עם הקיסר לפגישה קצרה ומאכזבת מבחינת תרומתה לרעיון הציוני. ארבעה לילות לן הרצל בבית שטרן.
מאוחר יותר הפכה משפחת שטרן בניצוחו של מכס מרדכי שטרן, בנו של מיכאל שטרן, את החדר בביתם שבו לן הרצל למוזיאון קטן, המתעד את אותו ביקור בירושלים. מוזיאון "חדר הרצל" פעל בבניין משך שארית שנות קיומה של שכונת ממילא ההיסטורית, עד שבשנות ה-70 נתקבלה ההחלטה על פיתוח הרובע תוך הריסתו ותכנונו מחדש על פי תוכניתו של האדריכל משה ספדיה.
שימור המבנה.
בית שטרן היה מן המבנים שיועדו להריסה על פי תוכניתו של ספדיה, שתכננה מחדש את האזור מבלי לשמר כמעט דבר מן הרובע המקורי. התנגדות עזה מצד משפחת שטרן, מלווה בתמיכה ציבורית של תושבים ושל המועצה לשימור אתרים, הצליחה לסכל את תוכנית ההריסה של בניין זה, ונקבע כי הבית ישומר וישולב בין המבנים החדשים שנועדו להיבנות במקום. עם זאת, כדי שלא יפריע לעבודות הפיתוח, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את פירוקו של הבניין והקמתו מחדש עם השלמת הפרויקט, חרף התנגדויות רבות, ובכללן עתירה לבג"ץ שהגישו החברה להגנת הטבע ואחרים, שדרשו שימור מלא בעודו עומד על תילו. בג"ץ קיבל את עמדת הוועדה המחוזית לתכון ובנייה, כי "שימור מלא" ניתן לעשות גם כאשר מפרקים בניין ומרכיבים אותו מחדש. הבניין פורק בעקבות פסיקת הבג"ץ ואבניו מוספרו, סומנו והועברו לאחסון בצד הפרויקט המוקם.