נטיותיו הבדלניות של ח'זעל היו יכולות לשמש השראה לאנשים חזקים נוספים בפרירפיה האירנית להתנתק מהשלטון המרכזי או להחליש אותו במטרה להשיג אוטונומיה לעצמם. רזא ח'אן ידע היטב כי נטיותיו להתנתקות מהווים מכשול מרכזי בתוכניתו השאפתנית ליצירת מדינה מאוחדת תחת שלטון מרכזי חזק. בתגובה הורה לפקידים בטהראן להתחיל במשפט לגבי תשלום המס של ח'זעל ואנשיו ועל עבירות מכס של האחרון. לאחר שהסדיר כוחות בלורסתאן כדי למנוע את התפשטות הבדלנות הערבית לעבר האוכלוסייה הלורית, רזא ח'אן לא רצה לבצע פעולה צבאית נגד ח'זעל משתי סיבות עיקריות; ראשית, צבאו עדיין לא היה מוכן למבצע כה גדול; ושנית, הוא לא היה בטוח בתגובותיהם של הבריטים במהלך כזה. באביב 1924 עזב סר פרסי לוריין, שגריר בריטניה, את טהראן לחופשה ארוכה כדי להתחתן. לוריין ידע שבהתחשב באופיו של רזא ובתנאים בפרס, במוקדם או במאוחר רזא ח'אן יתחיל בפעולות צבאיות כדי להכניע את ח'זעל. בפגישה שהתקיימה ב-28 ביולי 1924 בוועדת ההגנה הקיסרית של האימפריה הבריטית, הדגיש את החשש מפני פריצת מאבק בח'וזסתאן.
ב-4 בנובמבר 1924 עזב רזא ח'אן את טהראן לאספהאן ומינה את שר האוצר, מוחמד עלי פורוע'י, לראש הממשלה בפועל. פרסי נשלח לגשר בפרס ובדרכו פגש באחמד שאה קאג'אר בצרפת. תוכניתו הייתה לארגן פגישה בין ח'זעל לרזא ח'אן כדי למצוא פתרון להצלת המצב ללא שפיכות דמים. בינתיים, עיתונאים רבים בעולם הערבי (בבגדאד, דמשק וקהיר) הביעו תמיכה בח'זעל ובמאבקו לעצמאות ערבית. רזא ח'אן היה נתון ללחץ הפרלמנט לפעול נגד השייח' ח'זעל, שהיה בקשר חשאי עם כמה גורמי אופוזיציה בולטים שם; אלה האמינו שניצחון של רזא ח'אן בח'וזסתאן יהפוך אותו לדיקטטור בלתי ניתן לעצירה, וכתוצאה מכך יביא לשחיקת כוחם החברתי והפוליטי האישי. ח'זעל פעל להשתמש בקשרים עם מנהיגים דתיים נגד רזא וגלשו דיווחים על מעבר נשק לתוך ח'וזסתאן.
רזא ח'אן התקדם לשיראז, שם התקבל על ידי קהל רב ומספר אישים דתיים. בכל פעם שהבריטים דחקו לתוכנית לתווך בין הצדדים, רזא ח'אן התעקש שח'זעל ישלח לו מכתב כניעה ויפרק את המיליציה שלו, תנאים שלא היו מקובלים על השייח'. עם זאת, כאשר רזא ח'אן הגיע לשיראז, שינה ח'זעל את עמדתו ושלח אליו מברק, שהביע התנצלות וחרטה, והאשים "אחרים" בהתנהלותו המוקדמת. הוא גם הכריז על ציות לשלטון המרכזי ולרזא ח'אן עצמו. רזא ח'אן, בתגובה, שלח לו את המברק הבא: . שוב היו ניסיונות של הבריטים לארגן פגישה משולשת בבושהר. הצעה זו נדחתה לבסוף ולאחר התנגדות רבה שב רזא ח'אן צפונה לצפות בפיתוחים החדשים של הצבא האיראני אשר באותם חודשים החל לראשונה ביבוא טנקים. רזא ח'אן נפגש עם ח'זעל לבסוף ב-6 בדצמבר 1924. ח'זעל הגיע אל רזא ח'אן לאחר שנלקח בתור שבוי של הצבא הפרסי מאהוואז. בהמשך הסדיר רזא ח'אן את מעמדה של ח'וזסתאן עם הבריטים ואלו חתמו על חוזי מסחר חדשים עם הממשלה הפרסית במקום עם ח'זעל.
בקיץ 1924 אנשי דת קיצוניים ביצעו לינץ' בקונסול אמריקאי. כדי להביא להסדר אזרחי הטיל רזא ח'אן משטר צבאי על טהראן והורה על הליך מעצרים המוני של המעורבים באירוע. בינואר 1925 חיזק את המוניטין הפוליטי שלו בקרב אנשי הדת כאשר ביקר בנג'ף ופגש באייתוללה נאיני. רזא ח'אן היה האדם הראשון לא ממעגל בני המלוכה הקאג'ארית שהתמנה לתפקיד מפקד הצבא.
הפיכה לשאה.
בין השנים 1921–1925 בנה רזא ח'אן - תחילה כשר מלחמה ואחר כך כראש ממשלה תחת אחמד שאה קאג'אר - צבא שהיה נאמן אך ורק לו ולא לשום ממשלה פרלמנטרית, אף לא לשלטון המלוכני של השושלת הקאג'ארית. הרפורמות שתכנן רזא ח'אן שנועדו להחליש את המוסד הדתי הביאו לקרע בינו לבין זיא א-דין, שגדל בבית דתי וקרא לפשרה עם אנשי הדת. בסופו של דבר, בכוח השפעתו על הממשלה דרך הצבא, הורה רזא ח'אן על גירושו של זיא א-דין מאיראן בשנת 1922. הוא הצליח גם לכונן סדר פוליטי במדינה שבמשך שנים לא ידעה אלא מהומה. בתחילה רזא ח'אן רצה להכריז על עצמו כנשיא בנוסח מוסטפא כמאל אטאטורק, הנשיא הלאומי החילוני של הרפובליקה הטורקית, מכיוון שלא ייחס חשיבות להמשך קיום מוסד שלטוני מלוכני ולמעשה חשש כי הקמתה של שושלת חדשה תחתיו תגרור אחריה מאבק להשיג לגיטימציה שלטונית בפני הפלגים השמרנים שעוד תמכו בשלטון השושלת הקאג'ארית. למרות זאת, רזא ח'אן ידע כי הפיכת פרס למדינה ללא משטר מלוכני כלל תעורר את זעמו של הפלג הדתי הקיצוני רב העוצמה באופן חריף. על כן, בשנת 1925, בעודו ראש ממשלת איראן, הדיח רזא ח'אן את אחמד שאה הצעיר מהכס ומינה עצמו לשאהנשאה (מלך המלכים) של פרס. בהפיכתו לשליט המלוכני של פרס הקים רזא ח'אן, שקרא לעצמו כעת רזא שאה פהלווי, את שושלת פהלווי שהחליפה את השושלת הקאג'ארית.
כדי למנוע התנגדות מוקדמת למשטרו בתור שאה, מינה רזא את מוחמד עלי פורוע'י, אשר נודע בתור פוליטיקאי שקט שלא חיפש האדרה עצמית ושם בשביל עצמו, לראש הממשלה. בהפיכתו לשאה הוסיף רזא לעצור מספר מתנגדים פוליטיים אפשריים, בהם ראש הממשלה לשעבר, חסן מוסתוופי אל-ממאלכ. אשתו של רזא, תאג' אלמלוכ, הוכתרה למלכה (שהבאנו) של פרס ובנם הבכור של הזוג, מוחמד רזא פהלווי, מונה ליורש עצר. ההכתרה הרשמית של רזא שאה התרחשה באפריל 1926 ותוארו המלכותי היה שאהנשאה; מלך המלכים בתרגום מילולי, תואר המקביל לקיסר.
השאה של איראן.
מדיניות פנים.
רפורמה מנהלית.
ההפיכה של שנת 1921, שהציבה את רזא ח'אן במרכז הפוליטיקה האיראנית, השפיעה באופן מהותי על מבנה הביורוקרטיה, אך לא שינתה את סדרי הסמכויות המסורתיים לחלוטין. מבחינה חוקית, התקיימה הביורוקרטיה לפי מסגרות שקבע המג'לס (הפרלמנט הפרסי). בפועל, תחת שלטונו של רזא שאה, המדינה חיזקה את סמכות המשטר הריכוזי וביטלה תחומי שיפוט אוטונומיים אחרים, בין אם הם זרים ונגזרים מיחסי ויתורים למדינות אחרות ובכך מחוץ לשטח הסמכות הפרסית, או אזורים אוטונומיים מקומיים ומבוססים על מוסדות חברתיים מסורתיים שבטיים או אחרים.
המבנים הביורוקרטיים החדשים שהביאו לאינטגרציה הפוליטית של איראן לאחר תקופה ארוכה של פיצול פוליטי ביטאו את מרבית המאפיינים הקשורים בדרך כלל לביורוקרטיות מודרניות: משרדים הופרדו מאישים, פקידים מההשפעה המקומית במגוריהם. ניכוס משרדים בידי אישים, שהיה נפוץ בעבר, הפך לנדיר. עסקים רשמיים התנהלו ברציפות על בסיס מערכת הקפיטל. תחומי סמכותו של הפקיד הוגדרו על פי חוקים כתובים. אף כי רשומות מעטות נראו בנושא זה קודם לכן, כל המסמכים נערכו ונשמרו כעת במשרדים המתאימים להם. מבנה חדש זה מנע את עלייתם של אישים אחדים למעמדות מפתח בממשל ובכך הפחית באפשרות ליריבות פוליטית שתהווה סכנה למשטר פהלווי.
מערכת החינוך החילונית שקידם השאה הורחבה במהירות, ובוגריה המשיכו למלא את שורות הביורוקרטיה ופעלו לענות על צרכיה ארוכי הטווח של פרס יציבה. כאשר החל רזא שאה את שלטונו בשנת 1925, היו רק 10,000 תלמידים בכל כיתות בתי הספר החילוניים באיראן. כעבור ארבע שנים מספר התלמידים בבתי הספר החילוניים היסודיים בלבד כבר הגיע ל-138,947, ועוד 9,661 נרשמו לבתי ספר תיכוניים. בתקופת שלטונו של רזא שאה עלו ההוצאות לחינוך מ-100,000 פאונד בשנת 1925 ליותר משני מיליון פאונד בשנת 1940. ההישג החינוכי של תקופה זו כלל את פתיחת אוניברסיטת טהראן בשנת 1935. הרחבת מערכת החינוך החילונית הוסיפה מימד חדש למבנה הביורוקרטי של איראן וערערה את השפעת הקהילות המסורתיות והדתיות.
רזא שאה גם פתח דלתות רבות לקהילת הזורואסטרים, ואפשר להם להצטרף לצבא וקידם כמה קצינים מבטיחים מקרבם לתפקידי מפתח בצבא. זורואסטרים רבים הועסקו בתפקידים ממשלתיים, שקודם לכן יוחדו למוסלמים בלבד. תוכניתו של רזא שאה, למצוא גורם לאומי מאחד של הממלכה בתקופה הקדם אסלאמית התאחדה עם האדרת הקשרים בין הממשל והחברה הכללית לקהילה הזורואסטרית שדתה היוותה את הדת המרכזית בממלכת פרס הקדם אסלאמית.
פיתוח כלכלי ותיעוש.
בנוסף ליזום רפורמות משפטיות ומוסדיות, שם רזא שאה דגש על פיתוח תשתיות המדינה. הוא החל במספר פרויקטים תחבורתיים ותקשורתיים חשובים, שהשאפתניים שבהם היו הקמת הרכבת הטרנס-איראנית באורך 1,394 ק"מ, המקשרת בין בנדר-אי שאה (כיום בנדר-טורקמן) לחופי הים הכספי לבנדר-אי שאפור לחופי המפרץ הפרסי. הפרויקט החל בשנת 1927 ונמשך אחת עשרה שנים. עלותו הגבוהה מומנה בעיקר באמצעות העלאת מיסים על ייבוא תה וסוכר. למסילת הברזל הטרנס-איראנית הייתה גם חשיבות פוליטית להדגשת את המודרניזציה ששלטון שושלת פהלווי הביא למדינה. בין לבין, במסגרת התיעוש הוקם נמל התעופה הראשון באיראן, שלימים יקרא נמל התעופה הבינלאומי מהראבאד. המטבע האיראני הוחלף במהלך שלטון רזא שאה פהלווי מהטומאן (שהיה בשימוש בתקופה הקאג'ארית) לריאל האיראני.
לפיכך, המחצית הראשונה של שלטונו של רזא שאה, בין השנים 1921 ל-1929, הוקדשה בעיקר לבניית מדינה לאומית חדשה ולהסדרת המסגרת המשפטית והפוליטית הדרושה לתפקוד תקין של כלכלת שוק בסגנון מערבי. באותה העת היו הסכמי סחר חופשי, שנקבעו בגוליסטן (1813) ובטורקמנצ'אי (1828), עדיין בתוקף. עם זאת, הבנק הקיסרי של פרס שהיה בבעלות בריטית המשיך במונופול על הנפקת שטרות, וחברת הנפט האנגלו-איראנית עדיין פעלה תחת תנאי הזיכיון המקוריים שהוענקו לוויליאם נוקס ד'ארסי על ידי מוזפר א-דין שאה קאג'אר. השפל הגדול שפרץ בשנת 1929 השפיע באופן שלילי על היצוא הפרסי ואילץ את רזא שאה לבחון מחדש את המדיניות הכלכלית במדינה בשלושת התחומים החשובים של נפט, סחר וכספים.