תוכניות נוספות שביים: "נשות הטייסים", "כל לילה" בהנחיית אסף הראל", "כל לילה" בהנחיית ליאור שליין, "הלילה" בהנחיית אלי יצפאן, "ינשופים", "כאן ואומן" בהנחיית טל פרידמן, "מה זה מוזה?" בהנחיית ירון לונדון, "חיות במה צוחקות", "סבא טוביה", "היכל התהילה", "צהל 1"–דרמה, קדם אירוויזיון 2013 (ת.ז.ומעברונים), הופ ילדות ישראלית - שירים, "תמוז" – טקס פרסי המוזיקה הישראלית, "פאזל" (סיטקום) בימוי מצלמות ,"מאחורי החדשות", "פיני הגדול", "בובה של לילה", ניקלאודיאון ישראל-"שטותניק", "נקניקיה", "מר למה וגברת ככה", "זהירות בדרכים"-מיכל הקטנה,"בוקר הופ"– יובל המבולבל, "שי ודרור" – תוכנית סאטירה, "ערב לא רגיל"- הומור עם גיל ססובר,"דידי טי וי"– עם דידי הררי ועוד רבים.
כבמאי פרסומות ביים עשרות פרסומות, בין היתר: רשות הדואר" - התערוכה, "אופטיקנה", "צריך שניים למנגו", "אין דבר-מחר נקנה עוד אבוקדו", "אקמול", מועצת הבקר – "מחר זה - יון זוגי", טרה - "צוציקים","- משרד ראש הממשלה, לפ"ם "נגד אלימות במשפחה", "האגודה למלחמה בסרטן", "מרכז לתרבות הדי, "פלאפון" "בנק אמריקאי-ישראלי" "האריה".
ביים עשרות מיצגים ומרכזי מבקרים בטכנולוגיות מתקדמות ותלת מימד סטריאוסקופי, ביניהם מרכזים עבור שטראוס, עלית קוקה קולה ובנק דיסקונט.
כיום קפלן יוצר תכנים, מביים, מפיק ויזם שותף בסטארט-אפ בתחום לימוד שפות.
במסגרת עבודות שעשה בתחומים שונים היה כותב תוכן מקורי עבור חברת המשחקים הדיגיטליים פלייטיקה, ומתחילת העשור משמש קופי ויצירת תוכן מצולם עבור חברת קנדגו B2C המתמחה בשיווק ומיתוג דיגיטלי עבור מוצרים וחברות בארצות הברית.
קפלן מדריך קבוצות צעירים במסגרת תוכנית קק"ל למצוינות בנוף הגליל בתחום בימוי והפקה.
לימד והרצה בבתי ספר שונים בארץ בתחום הפקות ועבודת הבמאי. לימד ב"בית ספר למשחק של ענת ברזילי".
השואה בקולנוע
בקולנוע, הוצגה השואה, הרקע לה והאירועים הקשורים בה, בסרטים הנכללים תחת סוגות קולנועיות שונות: סרטים תיעודיים, קומדיות טראגיות, וכן דרמות על השואה, שהפכו לנפוצות מאמצע שנות התשעים בעקבות דרמת השואה המצליחה רשימת שינדלר (1993).
היסטוריה.
עוד טרם סיום המלחמה הופיעו סרטים שהתמודדו עם פשעי המלחמה בתקופת השלטון הנאצי. סרט התעודה הראשון שהציג ללא כחל וסרק תמונות מהזוועות שהתרחשו במחנות הללו, "מחנה ההשמדה מיידאנק – בית הקברות של אירופה", בוים על ידי במאי הקולנוע הפולני-יהודי אלכסנדר פורד והוצג לראשונה בנובמבר 1944. הצוות של פורד, שעמד בראש יחידת הסרטה בצבא הפולני, צילם את מחנה מיידאנק ביום הגעת הצבא האדום למחנה ב-24 ביולי 1944 וביום שלמחרת.
בשנת 1945 יצרו באד שולברג ואחיו סטיוארט את הסרט "מחנות הריכוז הנאציים", שהתבסס על צילומי הצבא האמריקאי של המחנות. הוא הוקרן במהלך משפטי נירנברג, ושולב לאחר מכן בסרטם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן בגרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2010, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
באותה שנה נוצר הסרט התיעודי הבריטי "זיכרון המחנה" בבימויו של סטיוארט מקאליסטר, שכלל תמונות ממחנה הריכוז ברגן-בלזן שצולמו בידי צלמי הצבא הבריטי מיד עם שחרורו, כמו גם צילומי הצבא האדום ממחנות אחרים. הסרט הוכן בשיתוף פעולה בין הבריטים והאמריקאים ונערך בידי הבמאי אלפרד היצ'קוק מטעם הצבא האמריקאי, שמרוב זעזוע מהמראות שנגלו לעיניו הפסיק את עבודתו על הסרט במשך שבוע. אולם הסרט מעולם לא הושלם על ידי יוצריו המקוריים, בין היתר בשל התנגדות פקידים בריטיים להצגת "סרטי זוועות" כדי למנוע פגיעה במורל אזרחי גרמניה המשתקמת, וכן לאחר שהתגלעו חילוקי דעות בין האמריקאים לבריטים. קטעים ממנו ומצילומי המחנות הופיעו לבסוף בסרטים אחרים, בהם הסרט התיעודי הקצר "טחנות המוות" שיצר הבמאי בילי ויילדר עבור הצבא האמריקאי.
"טחנות המוות" הוקרן בשנת 1945 ביומני קולנוע בשטחי הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה, והתמקד בהצגה תעמולתית ופומפוזית של התמונות על מנת להמחיש לגרמנים את הרוע הנאצי, זאת בניגוד לסרט הבריטי שהציג תיעוד שיטתי מתוחכם ומעורר חשיבה על האנושות בכללה. גרסה סופית מלאה של הסרט "זיכרון המחנה" הוקרנה רק ב-2015, אך קטעים ממנו שהופיעו לאורך השנים בסרטים תיעודיים הפכו לדימויים המשפיעים ביותר של השואה, בהן התמונות שהציגו בולדוזרים דוחפים את המתים לתוך קברים.
לצד יומני החדשות הללו בעלי התפוצה המוגבלת, הופיעו במהלך סוף שנות ה-40 ושנות החמישים גם סרטי קולנוע שהעלו לדיון ציבורי את נושא ההשמדה במחנות הריכוז. בשנת 1948 הוקרנו הסרטים "מוריטורי" (Morituri) מאת אויגן יורק וארוכה היא הדרך בהשתתפות ישראל בקר שגם כתב את התסריט. שנים אחדות לאחר מכן יצא הסרט לילה וערפל של אלן רנה שהציג קטעים מהסרט "זיכרון המחנות". היומנים והסרטים הראשונים הללו התעלמו לחלוטין מזהות הקרבנות ומגורל היהודים בשואה. יוצא דופן היה הסרט המכה ה-81 (1974) מאת הבמאי הישראלי חיים גורי שהתמקד גם בעדויות הניצולים במשפט אייכמן.
עיבוד נרחב של אירועי ההשמדה למסך הקולנוע החל רק בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. בארצות הברית, זכתה המיני סדרה "" משנת 1978 לתשומת לב מיוחדת. הסדרה הציגה את סיפורה של משפחת ווייס הבדיונית, והובילה לשיח נרחב אודות השואה לא רק בארצות הברית, אלא גם במדינות דוברות גרמנית רבות. האפוס התיעודי המודרני של קלוד לנצמן, שואה, שהיווה נקודת מפנה בייצוג של סיפורי ניצולי השואה בקולנוע, עורר תהודה רבה עם יציאתו בשנת 1985, והכניס לראשונה את המונח שואה לשימוש בשפה הגרמנית. לבסוף, בשנת 1993 זכה הסרט העלילתי רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג להצלחה מסחרית ולשבחי הביקורת.
דרמה.
עלילה של סרט דרמה על השואה מבוססת על אירועים כלליים אמיתיים, שלגביהם יש לקהל הצופים ידע כללי. התסריט מבוסס בדרך כלל על ספר שפורסם בעבר, כמו הסרט "הפסנתרן", המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של ולדיסלב שפילמן - פסנתרן מחונן ששרד את תקופת השואה בוורשה, או הסרט "הבריחה מסוביבור", המבוסס על אירועי המרד במחנה ההשמדה סוביבור.
ביקורת.
בחירת השואה כנושא לסרט דרמה היה מאז ומתמיד נושא לדיון ציבורי. בין היתר נטען, בעיקר בפי ניצולי השואה, כי לא ניתן להסריט באופן ראוי נושא טעון שכזה, וכי עצם הנחת היסוד שמדיום שטחי כמו קולנוע מסוגל לייצג את המציאות ואת אימי השואה באופן מהימן מוטל בספק. הזוועות של החיים בגטו או במחנות הריכוז עשויות לקבל מימד בנלי כאשר הן מוצגות בסרט עלילתי, בפרט כשהן מוצגות דרך שפתם ותרבותם של הפושעים מבצעי הזוועות. כמו כן נטען שעל אף שדרמטיזציה אף פעם אינה עולה בקנה אחד עם הצגה מדויקת של אמת היסטורית, הרי שנושא השואה פגיע במיוחד, וכי הדבר עלול לשרת תנועות רדיקליות או נאו-נאציות, היות שאם זוכרים דבר מה רק כי הוא קיים בסרט ורק מפני שהוא מתואר בו, הרי שניתן להקהות זיכרון זה או אף להכחישו באופן דומה באמצעות סרט אחר.
סוגות נוספות.
לרוב, סרטי השואה מציגים את חיי היהודים בתקופת השואה ומתרחשים בגטו או במחנה כלשהו. אולם, יש גם סרטים המציגים התרחשויות מתקופת השואה ואינם מראים את מה שקורה ליהודים, כמו הסרט "אמן", שמגולל את סיפורו של קצין אס אס שמתנגד למעשי הרצח של הנאצים ופועל להפסקת השמדתם של יהודי אירופה. הסרט מתרחש בתקופת השואה וקשור להשמדת יהודי אירופה, אך אינו מתרחש בגטו או במחנה כלשהו ואינו מציג אף דמות יהודית משמעותית, אלא רק התרחשויות המתנהלות סביב ההשמדה עצמה. דוגמה נוספת היא הסרט גבעת אלף הילדים המספר את סיפורם של ילדים שהוסתרו בכפר הצרפתי לה שמבון-סור-ליניון אך אינו מספר מה עלה בגורל הילדים שנתפסו.
קישורים חיצוניים.
"החיים יפים: האם מדובר בסרט אנטישמי?": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת.
היינץ בונגארץ
היינץ בונגארץ (בגרמנית: Heinz Bongartz; 31 ביולי 1894, קרפלד - 5 במאי 1978, דרזדן) היה מנצח ומלחין גרמני.
משנת 1930 עד 1933 היה מנצח ה"לנדסקאפלה" בעיר גותה.
בשנים 1947-1964 היה המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של דרזדן, שחידשה את הקונצרטים שלה בדיוק חודש לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ב-8 ביוני 1945. בונגארץ הבטיח את מעמדה הפיננסי כמוסד ממלכתי משנת 1950 והעלה את קרנה לשיאים חדשים של מצוינות אמנותית. הוא שם דגש רב יותר על סדרת הקונצרטים החינוכיים שיזם אדוארד מריקה בשנת 1925 והרחיב את סיורי התזמורת מעבר לגבולות גרמניה, פעולה שתרמה להפצת המוניטין הבינלאומי שלה.
אדם צ'רניקוב
ואצלב נוימן
ואצלב נוימן (צ'כית: Václav Neumann)
(29 באוקטובר 1920 - 2 בספטמבר 1995) היה מנצח, כנר וויולן צ'כי.
נוימן נולד בפראג ולמד בקונסרבטוריון בעירו. הוא היה שותף להקמתה של רביעיית סמטאנה וניגן בה כינור ראשון. בהמשך קיבל משרות ניצוח בקרלסבאד ובברנו. בשנת 1956 התמנה למנצח האופרה הקומית של ברלין. בשנת 1964 פרש מעבודתו שם כדי להיות למנצח הראשי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג. שם נשאר עד 1968, כאשר התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, משרה בה החזיק עד 1990.
נוימן זכור בעיקר כלוחם למען המוזיקה הצ'כית והראשון שהקליט באולפן את האופרה של לאוש יאנאצ'ק
"מסעותיו של מר ברוצ'ק" בשנת 1962.
הוא היה מלמד בקונסרבטוריון של פראג ואוליבר פון דוהנאני נמנה עם תלמידיו.
שלמה ארוך