בארגונים רבים אחרים, שאינם נמנים עם ארגון הקראטה המסורתי של אויאמה, שיטת הדירוג היא צבעונית יותר. אמנם מארגון לארגון וממכון למכון שיטת הדירוג משתנה, אחת השיטות המקובלות ביותר היא:
קיו 9 : חגורה לבנה
קיו 8 : חגורה צהובה
קיו 7 : חגורה כתומה
קיו 6 : חגורה ירוקה
קיו 5 : חגורה כחולה
קיו 4 : חגורה כחולה שנייה / חגורה סגולה
קיו 3 - קיו 1 : חגורה חומה
דאן 1 - 8 : חגורה שחורה
דאן 9 : חגורה אדומה (על אף שהצבע הרשמי הוא אדום הרבה גראנדמאסטרים בוחרים בחגורה שחורה עם שמם בכיתוב אדום או בחגורה אדומה לבנה)
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-90, הופיעו בחלק מן המועדונים שלבי ביניים בין חגורות, המיוצגים על ידי חגורות בעלות שני צבעים (לדוגמה צהוב-לבן) או פסים צבעוניים בקצה החגורה. שלבי הביניים נועדו לתת תחושה של "התקדמות" לתלמידים הצעירים אשר אינם מרבים להיבחן.
קיהון.
אחד משלושת סוגי התרגולים הנפוצים ביותר בקראטה, וככל הנראה הנפוץ ביותר, הוא הקיהון (בסיס, יסוד). הקיהון הוא שם כולל לתרגול תנועות, צעדים ותרגילים על פי הוראות והדרכת המאמן. למעשה, ניתן לסווג כל מה שאינו קאטה או קומיטה (קרבות) כקיהון.
לרוב תרגול הקיהון נעשה באופן קבוצתי, ללא תוקף או נתקף, כאשר המאמן מדגים את התרגיל ולאחר מכן מורה על החניכים להתחיל בתרגול. בתרגול הקיהון לומד הקראטקא כיצד לבצע נכונה את התנועות שעומדות בבסיס השיטה: חסימות, גריפות, אגרופים, בעיטות, עמידות ואף קפיצות. בניגוד לקאטה, הקיהון מהווה שם כולל לאימון יסודות ואינו כולל סדרות קבועות מראש. בכל קיהון המאמן בוחר את התרגילים והדגשים במה הוא מעדיף להתרכז. עם זאת, בארגונים רבים קיימות סדרות "קיהון" מקובלות קבועות, אותן מבצע המתאמן בעת המבחן לחגורה הבאה.
מאסטר פונאקושי נהג ללמד את תלמידיו כי שלושת מרכיבי הקראטה אינם "קיהון, קאטה וקומיטה", אלא "קיהון, קיהון וקיהון", זאת על מנת להדגיש את חשיבותם העילאית של יסודות הקראטה, המהווים בסיס הן לקאטה והן לקומיטה (קרבות).
באמצעות תרגול הקיהון יכול הקראטקא לבנות לעצמו בסיס טכני איתן, שכן הוא לומד כיצד לבצע את התנועות הנדרשות בצורה נכונה, מהירה וחזקה (בסדר חשיבות זה). התרגול מפתח את הדיוק, הקוארדינציה ואת הכושר הגופני, מסגל למתרגל דרכי נשימה נכונות ואף דורש ברמות מתקדמות ריכוז מרבי. לעיתים, משמש אימון הקיהון לתרגול ושינון תרגילי קרבות בטרם התרגול המעשי בזוגות ("קומיטה"). תרגיל קיהון יכול לכלול תנועה אחת בלבד, לדוגמה אגרוף בהתקדמות (אוי צוקי), ויכול להכיל שרשרת ארוכה של תנועות רבות הכוללות התקדמויות, נסיגות ושינויי זוויות.
דוגמה לסוג קיהון נפוץ הוא ה"שִיהוֹ" (Shi - ארבע, Ho - רוחות, "ארבע הרוחות"). בתרגול מסוג זה נדרשים המתאמנים לבצע רצף תנועות, לרוב אחת עד חמש, למספר כיוונים שונים באמצעות סיבובים ושינויי זווית. כך למשל, בתרגיל "שיהו-גרי", נדרש המתאמן לבצע ארבע בעיטות שונות לארבעה כיוונים שונים, תוך הקפדה על טכניקה נכונה ויציבות.
המאקיווארה.
תרגול הקיהון נעשה לרוב באוויר ללא מטרה ממשית, אך ניתן לתרגל קיהון על מטרות כמו שקי אגרוף. התרגול המסורתי כולל אימון עם מאקיווארה (Makiwara).
במקור המאקיווארה נבנתה על ידי קשי אורז מלופפים סביב עמוד שננעץ עמוק באדמה או נתלה מהתקרה, אך כיום קיימות גרסאות מודרניות יותר המכילות קפיצים ועשויות ממשטחים מסוגים שונים שאפשר גם לתלות על קיר חזק. בעזרת המאקיווארה ניתן להתאמן על כל התקפות הקיהון, אגרופים, בעיטות, מכות מרפקים, ברכיות ועוד. העבודה עם מאקיווארה מחשלת את האזור הפוגע, ועוזרת לקראטקא לתעל בצורה נכונה את כל הכוח והמשקל שלו כדי ליצור את המכה הכי עוצמתית שלו.
תנועות קיהון לדוגמה.
אגרופים (Tsuki waza)
בעיטות (Keri waza)
חסימות (Uke waza)
עמידות (Dachi Waza)
מהלומות (Uchi Waza)
קאטה.
הקאטה מתוארת לרוב כסדרת תרגילים קבועים מראש המדמים קרב כנגד יריבים דמיוניים. קאטות משלבות בתוכן אגרופים, בעיטות, גריפות, חסימות, הטלות ועוד. מטרת הקאטה היא לפתח את יכולתו של הלוחם ולתרגל מגוון טכניקות.
קאטה לא אמורה להיות הופעה, אלא כלי בשביל הקראטה לתרגל טכניקות במלוא העוצמה. יש לבצע את הקאטה בגישה הנכונה, ובהבנה מלאה של כל תנועה ותנועה בקאטה. על המתרגל לדמיין בעיני נפשו את יריבו הדמיוני, ולבצע כל צעד במהירות, הכוח והכוונה הנדרשים, כאילו חייו תלויים בכך.
זאת ועוד, קיימות אפליקציות קרביות של קאטות הנקראות "אויו-קאטה" או "בונקאי". האפליקציה הקרבית מתרגמת את תנועות הקאטה לתרגילים קרביים המיועדים לתרגול עצמאי או בזוגות (ואף קבוצות). האפליקציה הקרבית מפרשת, הלכה למעשה, את תרגילי הקאטה, ומאפשרת למתרגל להבין את משמעות תנועותיו.
לקאטה מיוחסים היבטים בריאותיים רבים, שכן היא תורמת לכושר הגופני, לנשימה נכונה, לשמירה על גמישות ועוד. לעיתים מבוצעות הקאטות בצורה איטית ושליווה לצורך הרפיה ומדיטציה.
בספרו "Karate-Do Kyohan", הבחין פונאקושי בין שתי קבוצות של הקאטות המסורתיות - קאטות מסגנון השוריי-ריו וקאטות מסגנון השורין-ריו. הוא הסביר כי בקאטות של שוריי-ריו, הדגש מושם בעיקר על פיתוח הכוח, והן מרשימות בכוחניותן. שלוש קאטות הטקי, כמו גם ג'יטה, הנגטסו וג'יון הן חלק מהקאטות השייכות לקבוצה זו. לעומת זאת, הקאטות של שורין-ריו הן קלילות ומהירות ומאופיינות בתנועות זריזות קדימה ואחורה. בקבוצה זו ניתן למצוא בין היתר את סדרת קאטות ההיאן, בסאי (דאי), קאנקו (דאי), אנפי וגנקאקו.
בשוטוקאן המסורתי ישנן 19 קאטות, אך ברוב מכוני השוטוקאן נלמדות בפועל 26 קאטות.
קומיטה.
התרגול המעשי בקראטה נקרא קומיטה. קיימים סוגי קומיטה רבים המיועדים לרמות שונות: החל מתרגול בסיסי ומתוכנן בעמידה ועד לקרבות חופשיים. עם ההתקדמות בסוגי הקומיטה רמת הקושי עולה, הטכניקה הופכת מסובכת יותר, זמן התגובה מתקצר וכמות המרכיבים המתוכננים פוחתת. ואולם, בכל אחת מהרמות נדרש הקראטקא להפגין רוח לחימה ורצינות, קרי, להשתדל לפגוע ביריב ולבצע את הטכניקות בעוצמה רבה. כל תרגול בזוגות מתחיל ומסתיים בקידה הדדית לאות כבוד לבן הזוג.
להלן סוגי הקומיטה בשוטוקאן:
יודגש, כי סוג התרגול באימון יבוצע בהתאם להחלטת המאמן, ולאו דווקא על פי סוג החגורה. "ייעוד" התרגול הוא עבור מבחן הדרגה.
איליושין IL-76
וינישיוס דה מוראס
הרב&quot;ש
ברוך אשלג
ג'ון אינמן
פרדריק ג'ון אינמן (באנגלית: Frederick John Inman)
(28 ביוני 1935 - 8 במרץ 2007) היה שחקן טלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה.
אינמן נולד בפרסטון, בלנקשייר שבאנגליה. כשהיה בן 12 עברה משפחתו לבלקפול, שם אמו ניהלה אכסניה ואביו היה ספר.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-1970 בסדרה "Two In Clover". ב-1972 התבקש להופיע בצילומי הפיילוט של "מישהו מטפל בך?". הופעתו כללה תפקיד זוטר, אולם במהרה הוא התבקש לצעוד לקדמת הבמה, ודמותו קיבלה "נפח". אינמן גילם את "מיסטר המפריז" בתפקיד שבו התנסה במציאות, שכן בגיל 17 עבד בעיצוב חלונות ראווה.
תפקידו כמר המפריז זיכה אותו בתואר "איש השנה ב-BBC" בשנת 1976, וקוראי ה-TV TIMES זיכו אותו בתואר "האישיות הקומית".
בשנים 1980–1981 כיכב גם בגרסה האוסטרלית של הסדרה ובשנת 1977 בסרט המבוסס על הסדרה.
לאחר "מישהו מטפל בך".
לאחר סיום התוכנית, נודע שמו של אינמן כאמן פנטומימה בסוגה הנקראת pantomime dame, והופיע בלמעלה מ-40 הפקות. ב-2004 הופיע שוב בטלוויזיה בסדרות "Doctors" ו-"Revolver". ב-23 בדצמבר מיסד את יחסיו עם בן זוגו מזה 35 שנה, רון לינץ'.
בשנותיו האחרונות סבל מהתרופפות מצב בריאותו. ב-1993 הובהל לבית חולים לאחר התקף ברונכיט, ובשנת 1995 התמוטט בזמן הופעה. ב-2001 אושפז עקב קשיי נשימה. בדצמבר 2004 נאלץ לבטל הופעה עקב דלקת כבד, ולאחר מכן לא עבד עוד. בגיל 71 נפטר בבית החולים "סיינט מרי" בלונדון.
לין הארל
לין הארל (באנגלית: Lynn Harrell; 30 בינואר 1944 – 27 באפריל 2020) היה צ'לן אמריקאי.
ביוגרפיה.
הארל נולד בניו יורק להורים מוזיקאים. אביו היה הבריטון מאק הארל ואמו, מרג'ורי פולטון, הייתה כנרת. בגיל שמונה החליט לין לנגן בצ'לו. כשמלאו לו 12, עברה משפחתו לדאלאס, טקסס, שם למד לין אצל לב ארונסון. אחרי התיכון למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ואחר במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. בין מוריו לצ'לו שהשפעתם עליו הייתה רבה היו ליאונרד רוז ואורלנדו קול. הופעתו הראשונה בפומבי הייתה ב-1961, כשניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק בקרנגי הול.
הארל התייתם עוד בנעוריו. אביו מת מסרטן בשנת 1960 וכעבור שנתיים נהרגה אמו בתאונת דרכים, כשלין היה בן 17. כאשר מלאו לו 18 שנים, הצטרף לתזמורת קליבלנד באמצעות קשרים. גאורג סל, מנצח התזמורת הכיר את אביו מהופעותיהם המשותפות במטרופוליטן אופרה. הארל נשאר בתזמורת קליבלנד ובין השנים 1964 עד 1971 היה הצ'לן הראשי שלה.
הרסיטל הראשון של הארל היה בניו יורק ב-1971 ומאז הוא מופיע ברחבי העולם ברסיטלים, בנגינת מוזיקה קאמרית וכסולן עם תזמורות שונות. הוא עשה לו שם כמורה, המלמד בבתי ספר למוזיקה וקונסרבטוריונים יוקרתיים, ביניהם האקדמיה המלכותית בלונדון, פסטיבל המוזיקה של אספן, המכון למוזיקה של קליבלנד וג'וליארד. הוא כיהן כמנהל המכון שליד הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1988 עד 1992. היה חבר בסגל המורים של בית ספר שפרד למוזיקה באוניברסיטת רייס עד 2009.
לין הארל ניגן בצ'לו מונטנייאנה שנבנה ב-1721, שקנה מירושת הוריו ובצ'לו סטרדיוואריוס מ-1673, שהיה שייך לצ'לנית הבריטית המנוחה ז'קלין די פרה.
בשנת 2020 ייסד עם אשתו עמותת צדקה בשם קרן HEARTbeats.