ההכרזה הרשמית על הכניעה נדחתה, בעוד המצב הצבאי סביב לרומא מחריף. ב-8 בספטמבר נראה היה כי אין כל אפשרות צבאית להנחתת דיוויזיה מוצנחת באזור רומא כפי שהובטח. "נשף המסכות" עומד היה להסתיים. משנראה כי אין כל סיכוי לנחיתת בעלות הברית ברומא מחד, ומאידך, לוח הזמנים למבצעי הפלישה של בעלות הברית בדרום איטליה, "מבצע אוואלאנש" לנחיתה באזור סאלרנו ו"מבצע סלפסטיק" לנחיתה באזור טאראנטו התקרב והלך, ושיתוף הפעולה של הכוחות האיטלקים באזור הפלישה נראה חיוני, הוחלט לצאת פומבי עם עובדת הכניעה. באותו היום הודיעו בשידורי הרדיו של ארצותיהם, בנפרד, באדוליו ואייזנהאואר על חתימת הסכם שביתת הנשק.
הצבא האיטלקי לא נערך לכניעה. רובם של החיילים והמפקדים לא קיבלו כל הוראות, ומשהתקרבו הגרמנים לרומא, ב-9 בספטמבר 1943 נמלטו באדוליו, ממשלתו והמלך אל ברינדיזי, שם מצאו מפלט אצל בעלות הברית. ללא הוראות קרס הצבא האיטלקי, ולא גילה התנגדות לפולשים הגרמנים מצפון או לבעלות הברית בדרום. ב-11 בספטמבר הגיע הצי האיטלקי למלטה ונכנע שם לבעלות הברית.
גורלם של החיילים האיטלקים ששהו בבלקנים היה שונה במקצת. 19 דיוויזיות גרמניות הפתיעו ופרקו מנשקן את רוב 29 הדיוויזיות האיטלקיות. שתי הדיוויזיות שהמשיכו להילחם במשך שבועות נוספים נאלצו להניח את נשקן לאחר שאזלה תחמושתם. אנשיהן נטבחו לאחר הכניעה. אלפים מניצולי הטבח הצטרפו לכוחותיו של טיטו ולכוחות פרטיזניים אחרים. חלק מהם פונה על ידי הצי האיטלקי אל אדמת איטליה.
דומה היה גורל החיילים האיטלקים בדודקאנס. האיים בדרום הים האגאי הוחזקו בידי איטליה מ-1912. לאחר הכניעה, שלחו הבריטים כוחות שיחברו אל חיל המצב האיטלקי באיים, על מנת למנוע השתלטות הגרמנים עליהם. מערכת הדודקאנס שנמשכה עד לסוף נובמבר 1943 הסתיימה בכיבוש האיים על ידי הגרמנים, שנחתו באיים רודוס, קוס ולרוס בכוח גדול, תוך ניצול עליונות אווירית באזור. במהלך המערכה לחמו איטלקים רבים לצד הבריטים, רבים נהרגו ורבים נפלו בשבי. לפי פקודתו של היטלר הוצאו להורג רבים מן הקצינים האיטלקים שנפלו בשבי.
תוצאות החתימה.
הסכם שביתת הנשק נתן אך גושפנקא למצב קיים, בו לא היה ביד איטליה להתנגד לגרמנים, או לבעלות הברית. הבלבול שנוצר בעקבות שביתת הנשק, והתמוטטות הצבא האיטלקי שבאה בעקבותיו, סייעו לגרמנים, כמו גם לבעלות הברית.
מה שנראה כרווח חשוב מן ההסכם, ההשתלטות על הצי האיטלקי, היה למעשה בעל תועלת מוגבלת לבעלות הברית. אוניית הדגל של הצי האיטלקי, "רומא", הושמדה בדרך אל מלטה, כשעל סיפונה 1,600 מלחים ומפקד הצי, שנספו. באוניות המערכה הכנועות לא נעשה כל שימוש, והן הוחזקו במשמורת במצרים. בכלי שיט קלים יותר - סיירות קלות וצוללות נעשה שימוש מסוים במלחמה כנגד צוללות גרמניות בים התיכון.
לאחר ששחררו את מוסוליני משביו, במבצע אווירי נועז, הקימו הגרמנים ממשלת בובות באזור אותו כבשו, שכונתה "הרפובליקה של סאלו". בעלות הברית, מצידן, החזיקו במלך ובבאדוליו, כ"ממשלה" מטעמם בברינדיזי. שתי הממשלות היו נטולות סמכויות. הגרמנים ניהלו מלחמה קשה כנגד בעלות הברית וכנגד פרטיזנים איטלקים בשטחי "הרפובליקה של סאלו", ואילו בעלות הברית השיתו משטר צבאי בכל השטחים אותם כבשו. בדצמבר 1944 לאחר כיבוש רומא על ידי בעלות הברית הוחלף באדוליו באיוואנואה בונומי, מדינאי אנטי פאשיסטי ששימש כראש ממשלה לפני תקופת מוסוליני.
כיבושה של איטליה מידי הגרמנים ארך כשנה וחצי, שהיו רוויות סבל לעם האיטלקי. תנועה פרטיזנית עממית קמה להתנגד לגרמנים באזורי הכיבוש, ודוכאה ביד קשה על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה מטעמם. יהדות איטליה, שעד לכניעה נהנתה מהגנה מסוימת, ולא נשלחה להשמדה, על אף קבלתם של חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, נרדפה, הוסגרה לידי הגרמנים, ורבים נשלחו להשמדה במחנות ההשמדה במזרח.
קבורה (יהדות)
קבורת המת היא מצוות עשה מהתורה לקבור את המתים. מת שנמצא ללא אחראים לקבורתו מכונה מת מצווה וההלכה מחייבת כל יהודי שנתקל בו לדאוג לקבורתו, גם תוך הפסד גדול או היטמאות כהן למתים. ההלכה משתמשת במושג "כבוד המת" בקביעת פרטי הדינים של הקבורה.
מצוות איסור הלנת המת מחייבת שהקבורה תיערך ללא דיחוי, מלבד עיכובים החיוניים לכבוד המת.
מקור המצווה.
הציווי ההלכתי לקבורת נפטר נלמד מהפסוק - פסוק המכיל מצוות לא תעשה ומצוות עשה כאחד. יש לציין שהפסוק מדבר על נידון למוות בבית דין שלאחר שהומת - צריך לתלות אותו כדי לפרסם ולהרתיע: . מזה למדים בקל וחומר: אם יש חובה לדאוג לכבודו של חוטא שהוצא להורג - קל וחומר לכל אדם.
עיקרון קבורת הנפטר מבוסס גם על מספר מקורות נוספים במקרא. ההתייחסות היא לא רק לנפטרים יהודים אלא אף לאלו שאינם יהודים וכך מסופר כי יהושע תלה את מלך העי, ולעת ערב קבר אותו תחת גל אבנים. אחד העונשים הקשים לאדם שהוא לא יקבר כראוי ונבלתו תהיה מושלכת על הארץ למאכל לחיות ועופות, ואחת הקללות מ"פרשת התוכחה" במקרא היא: . התלמוד רואה בחיטוט קברים עונש קשה: .
התפיסה כי בן אנוש במותו "שב אל האדמה" מוזכרת לראשונה לאחר שחטא אדם הראשון ואכל מעץ הדעת אמר לו אלוהים: . בפרקי דרבי אליעזר מסופר שאדם הראשון למד מן העורב לקבור את המת כשהרג קין את הבל: . כך גם מסופר במקרא על אברהם אבינו שקנה "אחוזת קבר" לשרה במערת המכפלה וקבר אותה שם. ועל משה נאמר .
היבט ראשון שבו בא לידי ביטוי העיקרון של כבוד המת הוא באיסור הלנת המת; כלומר, שאין להשתהות שלא לצורך בקבורת הנפטר. הקבורה מהווה יישום של התפיסה ההלכתית של "כבוד המת", וכל זמן שלא נקבר הרי הוא שרוי בביזיון, ולכן ביום שניתנה רשות לקבור את הרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא, תיקנו חכמים ביבנה את ברכת "הטוב והמטיב" בברכת המזון, כהודאה על השבת כבודן האבוד של הגופות.
אופן הקבורה.
מהות הקבורה היא הטמנת המת בקרקע עטוף בתכריכים, אבל "הנותן מתו בארון ולא קברו בקרקע עובר משום מלין את המת". לפי ההלכה, הדרך הראויה היא לקבור את המת בקרקע עצמה בלי להניחו בארון, אך גם כאשר מניחים את המת בארון הטמון בקרקע - מקיימים את מצוות הקבורה. יש להניח את המת כשהוא שוכב על גבו ופניו כלפי מעלה.
קבורה דו-שלבית.
קבורה דו־שלבית היא סוג קבורה שהתקיימה בתקופה הראשונה. בשיטת הקבורה הזו, לאחר שנקבר הנפטר במערה, היו ממתינים עד שיתעכל בשר גופת הנפטר. לאחר כשנה, כשהתעכל הבשר ומגופת המת נשארו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם - חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני. ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר. כשפסק המנהג לקבור את הנפטר באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה הרלוונטית - יום ליקוט עצמות. עם זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו.
הימנעות מקבורת מתים בדרגות שונות זה לצד זה.
לפי המשנה, יש לקבור את הנידונים למוות בבתי קברות מיוחדים, אחד למי שנידונו למיתה בסיף או בחנק, והשני למי שעברו את העברות החמורות ביותר ונידונו למיתה בסקילה או בשריפה. התלמוד מכליל זאת: "וכשם שאין קוברין רשע צדיק כך אין קוברין רשע חמור אצל רשע קל". בעקבות כך ישנן בתי קברות עם חלקות המיועדות לשומרי שבת בלבד.
בעיקר ישנה הקפדה שלא לקבור יהודים וגויים זה לצד זה, הלכה שבאופן מסורתי עלתה בקנה אחד עם המנהג הרווח לייעד בתי קברות שונים לבני דתות שונות. נכון לשנת 2020, מרבית הנפטרים בישראל הם יהודים הנקברים בבתי עלמין אזרחיים (לא צבאיים) בחלקות המיועדות ליהודים בלבד. באשר לבתי העלמין הצבאיים, עד שנות התשעים הנופלים הגויים נקברו בדרך כלל בחלקות צבאיות בבתי עלמין דרוזיים או מוסלמים. בעקבות מספר מקרים שקרו בתקופת הרב שלמה גורן כהרב הראשי לצה"ל, הוא הורה שההלכה שאין לקבור יהודי עם גוי אינה שייכת במקרה של אדם שהצטרף למלחמה למען העם והארץ, הנחשב כחסיד אומות העולם, במיוחד כשהוא מזרע ישראל. בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 ואילך, התרבו חללי צה"ל שאינם יהודים לפי ההלכה, אך למשפחתם שורשים יהודיים, עלו לארץ מכח חוק השבות, ונקלטו בחברה היהודית. באותה תקופה הרבנות הצבאית נהגה לקבור חללים אלו בקצה בתי העלמין הצבאיים, במרחק ניכר משאר החלקות. בשנת 1993 נוהג זו עורר סערה תקשורתית, ובעקבותיה הוחלט לקבור חללים שאינם יהודים לפי ההלכה, בחלקות נפרדות אך בתוככי בתי הקברות. הרבנות הצבאית ניסתה למצוא פתרון שיקיים את ההלכה ובמקביל ישביע את רצון משפחות החללים, גם אלו שמתנגדות להפרדה, וגם המשפחות הדתיות שדורשות אותה. בתקופת הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, הוא התייעץ עם הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף שלום אלישיב והרב מרדכי אליהו, שחייבו הרחקה של ארבע אמות (כשני מטר) או לחלופין עילית בין הקברים. לפיכך הוחלט על קבורת הגויים בחלקות נפרדות, מרכזיות ומכובדות בבתי העלמין הצבאיים. בתקופת הרב רפי פרץ כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה החללים היהודים והגויים באותן חלקות, כשבין החללים היהודיים והגויים מפרידים אלמנטים שונים כגון שבילים ועצים. בשנת 2020, בתקופת הרב אייל קרים כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה ללא כל הפרדה גלויה לעין, אלא באמצעות העמקת קברי הגויים בעשרים סנטימטר ובנוסף הוספת חציצה בתוך קבריהם.
קבורה בארץ ישראל.
במקרא בתלמוד ובמדרש.