אברלי (סלמה הייק), היא אישה שמוחזקת בכפייה למטרות זנות על ידי ראש ארגון פשע מאורגן אכזרי, טאיקו (הירויוקי ואטאנבי). כשטאיקו מגלה שאברלי יצרה קשר עם המשטרה ומשתפת עמם פעולה נגדו, הוא שולח את אנשיו להרוג אותה - אך היא מצליחה להוציא אקדח מוסתר, והורגת את המתנקשים. וכך מתחיל משחק סדיסטי של טאיקו, שצופה בה כל העת, כאשר הוא שולח מסר לזונות האחרות בבניין שיקבלו פרס ענק אם יהרגו אותה, ושולח את השוטרים המושחתים שבשירותו, וכן קבוצות אחרות שאחד אחרי האחרת, אברלי מצליחה להדוף או להרוג. אחת מחברותיה שבאה להרגה משתכנעת לחזור לסיים את העבודה מאוחר יותר, לאחר שאברלי תצליח להעביר כסף לאמה ובתה, לאחר מכן תסכים למות. בינתיים, אברלי מנסה לתקשר עם אמה אדית (לורה ספדה), בטלפון, ומורה לה להביא אליה את בתה מייזי (עיישה איימה) כדי להציל אותן מאנשיו של טאיקו שכבר על עקבותיהן, ולעזור להן לצאת מהמצב בחיים.
אברלי נתפסת על ידי "הסדיסט" (טוגו איגאווה) והוא מתחיל לענות אותה. אדית - שבינתיים השאירה את מייזי אצל שכנה - מתפרצת לחדר עם אקדח, והורגת את עוזריו של הסדיסט, אך זה לוכד אותה ומתחיל לענות גם אותה. אברלי נאבקת נואשות להשתחרר ולעזור לה. היא מצליחה לגבור על העוזר שמחזיק בה, הורגת אותו, ואז יורה בו ואז באחרון התוקפים שנותר בחיים. כשהיא רצה לעזור אדית, הסדיסט נעמד, עדיין בחיים, ומנסה להרוג את אדית, כאשר אברלי מכריחה אותו לבלוע את הרעל שייעד לאדית, אשר ממיס את המעיים שלו והורג אותו בכאבים עזים.
ככל שהסרט מתקדם, דמויות האויבים הופכות ליותר ויותר מופרכות; אם התחילו במקור פשוט כבריונים חמושים, בסופו של דבר הם מופיעים בתחפושות לפי נושא, וזוממים עינויים מורכבים.
בחזרה בדירתה של אברלי, טאיקו מתקשר ומחמיא לה על המופע שכה נהנה ממנו בשעות האחרונות. היא מבינה שהוא צופה בה מהבניין ממול, וכשהיא צועקת עליו, הצלף שלו יור באדית והורג אותה. טאיקו מגיע בעצמו כדי לסיים את המלאכה, אך כשהוא מאיים על מייזי, אברלי מוצאת את כוחותיה האחרונים והורגת גם אותו. היא זוחלת לפרוזדור, ומוצאת את מייזי, והשתיים מכירות בכך שאברלי היא אמה של מייזי. אברלי שמה את ראשה בחיקה של מייזי הקטנה, ועוצמת עיניים. המשטרה והחובשים פורצים למקום, לוקחים את מייזי, ומנסים להחיות את אברלי. הסרט מסתיים כאשר הצליל של מנטר הלב של אברלי מתחיל לצפצף, מה שמרמז שהיא תחייה למרות הכל.
הפקה.
קייט הדסון הייתה אמורה לגלם את תפקיד אברלי, אך במאי 2013, החליפה אותה סלמה הייק בתפקיד הראשי.
יציאה לאקרנים.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל פנטסטי פסט ב-20 בספטמבר 2014. הסרט יצא ב-iTunes ב-23 בינואר 2015, ויצא לתיאטראות ב-27 בפברואר 2015 על בהפצת Dimension Films.
ביקורת.
"אברלי" קיבל ביקורות מעורבות ועד שליליות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes דווח רייטינג של 29%, עם דירוג ממוצע של 4.3/10, בהתבסס על 34 ביקורות. הקונצנזוס של האתר קובע: ""אברלי" נהנה מבימוי המסוגנן של ג'ו לינץ' והמשחק המצטיין של סלמה הייק, אך הכתיבה רזה מידי, ומלאה באלימות סליזית מידי כדי להמליץ על הסרט באופן מלא." ב-Metacritic, אשר מקצה דירוג מנורמל מתוך 100 בהתבסס על חוות הדעת של המבקרים, לסרט יש ציון של 35 מבוסס על 16 ביקורות, המורה של "חוות דעת שליליות ככלל."
מחלוקת קיימברידג' על ההון
מחלוקת קיימברידג' על ההון הייתה מחלוקת אקדמית בין הפרופסורים המובילים של חוגי הכלכלה באוניברסיטת קיימברידג' האנגלית ובאוניברסיטת MIT, אשר בקיימברידג' האמריקאית. המחלוקת נפרסה על פני תקופה של כעשרים וחמש שנים, משנות ה-50 המוקדמות, ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, ובאה לידי ביטוי במאמרים ובמאמרי תגובה שנכתבו בזמן זה. את הצד האנגלי הובילו הכלכלנים פיירו סראפה, Piero Sraffa וג'ואן רובינסון, Joan Robinson (וכן, לואיג'י פאסינטי, Luigi Pasinetti ופייראנג'לו גרניאני) ואילו את הצד האמריקאי הובילו רוברט סולו, Rober Solow ופול סמואלסון, Paul Samuelson (וכן פרנק האן, Frank Hahn וכריסטופר בליס, Christopher Bliss). הביקורת התמקדה בהפרכת הנחות היסוד של הכלכלה הנאו-קלאסית, ובראשן הקשר המונוטוני וההפוך בין הריבית להון.
מופעים קודמים של הוויכוח.
הוויכוח על תאוריית הון בכלכלה איננו חדש. בליס הגדיר תקופה בת לפחות 200 שנים של חשיבה על מושג ההון, וסולו זיהה בה שלושה גלים עיקריים שבהם התנהל וויכוח עקרוני בנושא – הראשון, במעבר למאה ה-20, בין בוהאם-באוורק וקלארק; השני, בשנות ה -30, בין נייט, האייק וקאלדור, והאחרון, ויכוח זה. בהתייחסו לשלושת הגלים הללו, סולו טען כי כאשר וויכוח נמשך זמן רב כל כך, הרי שמדובר באחת משתי אפשרויות - שאלה עמוקה מאוד, או שאלה המוצגת באופן שגוי מאוד. לתפיסתו, השאלה התאורטית בהחלט הוצגה באופן שגוי, ולדידו, בכל שלושת הגלים הללו, ועל אף מעורבותו האישית באחרון שבהם, רוב רובו של הדיון היה מבולבל ובלתי ניתן להבנה עבור הכלכלנים בני זמנו – סערה בכוס תה סביב אנומליות הקשורות באופן בו הון נאמד במודלים מבוססי פונקציית ייצור מצרפית. לעומתו, במבט היסטורי על שלושת הגלים הללו, זיהה כהן מאפיינים משותפים עקרוניים אשר צפו ועלו בכל הוויכוחים. חזרתיות זו מהווה, לטענתו, ראיה לכך שדווקא מדובר כאן בשאלה עמוקה בהחלט, אשר דורשת התייחסות רצינית מהקהילה המדעית.
עיקרי הביקורת.
אמידת ההון.
במודלים חשובים בתאוריה הנאו-קלאסית נעשה שימוש בפונקציית ייצור מצרפי של מוצר אחד. כלומר, מניחים עבור כלל המשק כי קיים מוצר אחד בלבד אותו מייצרים, וזאת על ידי השימוש בהון הומוגני ובעבודה הומוגנית. הנחות אלו נותנות למודלים הללו חוזק הסברי ויכולת חיזוי חד משמעית. לדוגמה - ככל שההון שבשימוש גדל, כך הריבית יורדת (כאשר שאר הדברים קבועים), ובאופן דומה, ככל שהשימוש בעובדים גדל, כך שכרם יורד.
כהן והארקוט (Geoffrey Harcourt) טוענים כי הבעיה מתחילה במעבר למודלים הטרוגניים, בהם יש יותר ממוצר אחד, ולפחות חלק מהמוצרים משתתפים, במידה כזו או אחרת, בייצור של עצמם (כלומר, לוקחים חלק בהגדרה הכללית של ה"הון" שבמודל). כאשר רוצים לייצג הון מצרפי, לא ניתן לחבר יחד את כל ההון על בסיס הכמות שלו, היות שמדובר במוצרים שונים, נניח, מעדרים ומעבדי מחשב. במקרה הזה, הדרך היחידה לבטא הון מצרפי היא על פי ערכו של ההון. אז, התפוקה השולית של ההון הופכת להיות נגזרת של ערך התוצר לפי ערך ההון המושקע בו (להבדיל מנגזרת של כמות התוצר, לכמות ההון המושקע בו). כלומר, שיעור הריבית, אשר שווה לתפוקה השולית של ההון, נקבעת על ידי התנאים הטכניים של הייצור, כמות גורמי הייצור הנתונה במשק וכעת גם על ידי מחירים (משום שרק דרך המחירים ניתן להגיע לערכן של הסחורות). אולם המחירים מקורם בתפוקות השוליות של גורמי הייצור, כך שלמעשה – הקשר ההפוך והחד משמעי בין כמות ההון לשיעור הריבית, הופך להיות, במקרה הזה, קשר מעגלי.
Reswitching and Capital Reversing.
שתי תופעות אלו מתארות מצבים בהם ההון והריבית אינם מתנהגים ״כמצופה״ מהם, לפי התאוריה הנאו-קלאסית. Capital Reversing, מתאר מצב בו יחס הון/עובדים נמוך יותר (שיטת ייצור מסוימת) מתאים לריבית נמוכה יותר. בבחינת שני מצבים נייחים, הדבר דומה למצב בו מחירי ההון נמוכים יותר ככל שההון נמצא יותר במחסור. כלומר, עקומת הביקוש להון איננה כל הזמן רק יורדת משמאל לימין. Reswitching מתאר מצב בו שיטת ייצור מסוימת (יחס הון/עבודה מסוים) עדיפה ברמת ריבית נמוכה וגבוהה, ואילו ברמת ריבית בינונית עדיפה שיטת ייצור (יחס הון/עובדים) אחרת. כלומר עם ירידת הריבית, הפירמה עוברת לייצר מטכניקה א' לטכניקה ב', ועם המשך הירידה חוזרת לטכניקה א'. כלומר, אותה טכניקה, ומכאן אותה תפוקה שולית מיוחסת לשתי רמות ריבית שונות.
סמואלסון הרחיב על תופעות אלו, והודה, במאמר משנת 1966, כי תופעות אלו בהחלט סביר שיתקיימו. לדבריו, ההנחה הנאו-קלאסית, שהימנעות מצריכה מובילה לירידה בריבית, היא רק אפשרות אחת מבין שתי תוצאות אפשריות. הוא מסכם כי על אף שגילויים אלו בהחלט מקשי על התאוריה הנאו-קלאסית, הרי שיש להודות שהן תקפות ונכונות.
הביקורת שכנגד.
גל ראשון של תגובות התקיים עד אמצע שנות ה-60, אשר לקחו בו חלק בעיקר סולו, סוואן וסמואלסון. אלו התמקדו בהגנה על פונקציית הייצור המצרפית של סחורה אחת, ובהדיפה של הביקורת. בגל הבא, החל מ 1966, בליס והאן קיבלו את הטענה שההנחה הנאו-קלאסית על הקשר ההפוך והמונוטוני בין כמות ההון לריבית איננה מתקיימת בהכרח, ושהשימוש במודלים של שווי משקל כללי אינם מגובים בתאוריית הון מספיק טובה, כמו כן עלתה ביקורת פנימית שהראתה שהמודלים של שווי משקל כללי אינם בהכרח יציבים.
שטיגליץ טען שהתופעה של Reswitching רק מראה את מה שכבר ידוע – שההנחות של התאוריה הנאו-קלאסית, הן הנחות חלשות, ושאין להן השלכות חזקות עבור שימוש במודלים המשווים מצבים של שווי משקל (Steady State), אולם הן מאפשרות להגיע למסקנות איכותיות. לדבריו, התוצאות שתופעת ה reswitching מנפקת דומות בחשיבותן לתוצאות המתקבלות מההכרה במוצרי גיפן, ואף פחות מהן.