כישלון השיחות הביא להגברת קצב מרוץ החימוש. גרמניה החלה בבניית ארבע אוניות ראשה ב-1910 וב-1911, ובריטניה החלה במקביל בבניית חמש אוניות בכל אחת מהשנים הללו. המתח עלה עוד יותר כאשר אישר הרייכסטאג את החוק הימי של 1912. החוק קבע תוכנית לבניית אוניות, שעם סיומה יהיו לצי הקיסרי הגרמני 33 אוניות מערכה וסיירות מערכה, יותר מכוחו של צי הים הגדול, יחידת הצי הבריטי הגדולה ביותר שהגנה על בריטניה עצמה במימי הבית (Home Waters). מצבה של בריטניה היה חמור עוד יותר, מכיוון שהצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית היה בשלבי בנייה של ארבעה דרדנוטים, והצי האיטלקי בנה שתיים נוספות. הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה היו קשורות זו לזו בברית המשולשת, והיו אמורות לפעול יחד בעת מלחמה. מול כוח משולב של שלוש המעצמות הללו לא היה הצי הבריטי יכול להגן על האינטרסים החיוניים של בריטניה.
כדי לתת מענה לאיום זה היו לבריטניה שלוש אפשרויות: בניית אוניות מערכה נוספות, ויתור על הנוכחות בים התיכון כדי לרכז את הכוחות בים הבית, או יצירת ברית עם צרפת. בניית אוניות מערכה נוספות הייתה מטילה עול כלכלי כבד ולא מתקבל על הדעת בתקופה שבה ניסתה הממשלה הבריטית להוביל תקציב שיוביל לשינויים חברתיים. ויתור על הים התיכון היה בעייתי מאוד, שכן משמעותו הייתה החלשת כוחה הדיפלומטי והשפעתה בכל האזור וערעור יציבותה של האימפריה. האפשרות היחידה שניתן היה לקבל הייתה שינוי במדיניות הבריטית עד אז, שהייתה ידועה בכינויה "בדידות מזהירה", והגעה להסכם עם צרפת, במסגרתו תקבל זו האחרונה אחריות על ריסון איטליה ואוסטרו-הונגריה בים התיכון, והבריטים בתמורה יגנו על חופה הצפוני של צרפת. למרות התנגדות פוליטית מסוימת בבריטניה, התארגן הצי המלכותי הבריטי על בסיס פריסה חדשה זו ב-1912.
למרות התוצות האסטרטגיות, בפועל לא הייתה לחוק הימי של 1912 השפעה מועטה על יחסי הכוחות. מעבר להיערכות המחודשת של הצי המלכותי, החלו הבריטים בבניית עשר סופר-דרדנוטים חדשים ב-1912 וב-1913. לאוניות אלו היה מיגון משופר, מהירות גבוהה יותר וחימוש כבד יותר. גרמניה החלה בבנייתן של חמש אוניות בלבד, והעדיפה להשקיע את המשאבים בצבא היבשה.
ארצות הברית.
אוניות המערכה מסדרת דרום קרוליינה, שנבנו בארצות הברית, היו אוניות המערכה הראשונות שנבנו מחוץ לבריטניה על פי תפיסת "תותחים גדולים בלבד". תכנון האוניות הללו החל עוד לפני השקת אה"מ "דרדנוט", וישנן ספקולציות על פיהן תכנון האונייה האמריקאית נעשה בהשפעה לא פורמלית בריטית, על ידי בכירים בצי הבריטי שהיו אוהדים לצי ארצות הברית. עם זאת, האונייה האמריקאית הייתה שונה מאוד מאה"מ "דרדנוט".
הקונגרס אישר בניית שתי אוניות מערכה, אך הגביל את ההדחק שלהן ל-16,000 טון לכל היותר. כתוצאה מכך נאלצו מתכנני סדרת דרום קרוליינה לעמוד במגבלות חמורות בהרבה מאלה שעמדו בפני מתכנני אה"מ "דרדנוט" (שההדחק שלה היה גדול בכ-2,000 טון). כדי לנצל באופן מיטבי את המשקל שהוקצה לחימוש, מוקמו התותחים על קו האורך של האוניות. לכל אונייה היו שמונה תותחים בקוטר 12 אינץ', ואלה סודרו בשני זוגות של ארבעה צריחים, כאשר הצריח השני והאחורי בכל זוג ממוקם כך שיירה מעל הצריח הקדמי. בדרך זו היה לאוניות מטח דופן זהה לזה של אה"מ "דרדנוט", שהייתה בעלת עשרה תותחים. זו הייתה פריסת התותחים היעילה ביותר, וסכמת החימוש בסדרת דרום קרוליינה בישרה את פריסת התותחים הסטנדרטית באוניות המערכה הבאות בכל ציי העולם.
עיקר הצמצום בהדחק של סדרת דרום קרוליינה התבטא במערכות ההנעה, שהיו מנועי קיטור בעלי התפשטות משולשת, לעומת מנועי טורבינת הקיטור של אה"מ "דרדנוט", ומהירותן של האוניות האמריקאיות הגיעה ל-18.5 קשר (34.3 קמ"ש), לעומת 21 קשר (39 קמ"ש) של אה"מ "דרדנוט". בשל עובדה זו יש הסבורים שהדרדנוטים האמריקאיים הראשונים היו סדרת אוניות המערכה הבאה, סדרת דלאוור. בתוך שנים מועטות מעת השקתן כבר היו האוניות מסדרת דרום קרוליינה איטיות מכדי שתוכלנה להיו חלק מצי הדרדנוטים החדשות יותר, ונאלצו לפעול עם האוניות הישנות יותר, פרה-דרדנוט.
צי ארצות הברית המשיך להגדיל את צי הדרדנוטים שברשותו. כמעט בכל שנה, עד 1920, החלה בנייתן של שתי אוניות מערכה. מנועי כל האוניות היו מנועי קיטור בוכנתיים, עד לאוניות המערכה מסדרת נבדה, שבנייתה החלה ב-1912. האיחור בהכנסת טורבינות קיטור נבע מגישה זהירה וגם מהצורך של הצי האמריקאי באוניות בעלות טווח ארוך ללחימה במרחבי האוקיינוס השקט, שבתחילה לא ניתן היה להשיג עם מנועי טורבינה.
יפן.
לאחר ניצחונה על האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 החלה האימפריה היפנית לחשוש מהאפשרות לעימות עתידי עם ארצות הברית. התאורטיקן היפני סאטו טטסוטארו פיתח דוקטרינה, על פיה גודל צי המלחמה היפני צריך להיות 70% מזה של צי ארצות הברית. צי בגודל כזה יוכל להעניק ליפן ניצחון בשני הקרבות המכריעים העתידיים: קרב אחד נגד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, וקרב שני נגד צי האוקיינוס האטלנטי שיגיע, באופן בלתי נמנע, לתגבר את הכוחות האמריקאיים באוקיינוס השקט.
העדיפות הראשונה בתוכנית בניין הצי של יפן לאחר מלחמת רוסיה-יפן הייתה שיפוץ אוניות המערכה פרה-דרדנוט שנלכדו מרוסיה במהלך המלחמה, ולהשלים את אוניות המערכה "סאטסומה" ו"אקי". שתי אוניות המערכה הללו היו אמורות להיות אוניות "תותחים גדולים בלבד" ולמעשה להקדים את אה"מ "דרדנוט" ולהיות הראשונות בעולם המיישמות תפיסה זו, אך קשיים כלכליים שהתעוררו בעקבות המלחמה עיכבו את השלמתן וחייבו את החלפת חלק מהתותחים הגדולים המתוכננים בתותחים בעלי קוטר קטן יותר. כפי שהושלמו היו אוניות אלו בעלות חימוש מעורב והוגדרו "סמי-דרדנוט". שתי האוניות הבאות שנבנו היו "קאוואצ'י" ו"סטסו", שבנייתן החלה ב-1909 והושלמה ב-1912. הן היו חמושות בתותחי 12 אינץ', אך משני סוגים - לכל סוג ארוך קנה שונה, דבר שהכביד על בקרת האש בטווח רחוק.
מדינות אחרות.
ברזיל הייתה המדינה השלישית שהחלה בבניית דרדנוט, כאשר הזמינה בבריטניה שלוש אוניות, שהיו אמורות להיות חמושות בתותחים הכבדים ביותר שהיו לדרדנוט כלשהו באותה עת, 12 תותחי 12 אינץ'. שתיים מתוך השלוש הושלמו: "מינאס ז'ראיס", שבנייתה החלה ב-17 באפריל 1907, ואחותה, "סאו פאולו", שבנייתה החלה 13 ימים אחריה. כתבי צי רבים, באירופה ובארצות הברית, הניחו שברזיל אינה הרוכשת האמיתית של האוניות ומשמשת רק כמתווכת עבור אחת המעצמות הימיות, אליה תעביר את האוניות לאחר השלמתן. למרות הנחות אלה, של האוניות נכנסו לשירות בצי הברזילאי ב-1910. בניית האונייה השלישית, שהייתה אמורה להיקרא "ריו דה ז'ניירו", לא הושלמה בשל קריסת מחירי הגומי העולמיים שגרמה למשבר תקציבי בברזיל. האונייה הייתה לקראת השלמה אך ברזיל לא הייתה יכולה לרכוש אותה, והאונייה נמכרה לטורקיה ב-1913. בניית האוניות הברזילאיות הציתה מרוץ חימוש בינה לבין ארגנטינה וצ'ילה, שהשיקו בשנים הבאות סופר דרדנוטים (ראו להלן).
הצי הספרדי הכניס לשירות החל מ-1913 שלושה דרדנוטים, ממסדרת אספנייה, שנבנו בסיוע בריטי. אלו היו הדרדנוטים הקטנות ביותר שנבנו בצי כלשהו: אורכן היה 140 מטר, לעומת 160 מ' באה"מ "דרדנוט"' וההדחק המלא שלהן עמד עד כ-16,200 טון, לעומת יותר מ-21,000 באונייה הבריטית. בניית האונייה השלישית, חיימה הראשון (Jaime I), נמשכה תשע שנים ממועד הנחת השדרית, בשל עיכוב רב באספקת רכיבים חיוניים, במיוחד תותחים, מבריטניה.
הקצין והמהנדס הימי ויטוריו קוניברטי הציע לצי המלכותי האיטלקי אוניית "תותחים גדולים בלבד" כמה שנים לפני בנייתה של אה"מ "דרדנוט", אך הצי לא קיבל מיד את הצעתו ורק ב-1909 החלה איטליה בבניית דרדנוט משלה, אוניית המערכה "דנטה אליגיירי", כתגובה לשמועות על בניית דרדנוט באימפריה האוסטרו-הונגרית, יריבתה של ממלכת איטליה. "דנטה אליגיירי" נכנסה לשירות ב-1913. אחריה בנתה איטליה חמישה דרדנוטים נוספות, כדי לשמור על יתרונה מול האוסטרו-הונגרים. אוניות אלו נכנסו לשירות החל מ-1915 ונותרו עמוד השדרה של הצי האיטלקי עד מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1909 הפיצו אדמירלים בצי האוסטרו-הונגרי מסמך הקורא לבניית צי של ארבעה דרדנוטים. משבר חוקתי בשנים 1909 - 1910 עיכב את הבנייה ולא ניתן היה לאשר את ייצור האוניות, אך שתי שדריות הונחו במספנות בתקווה לאישור בהמשך. ארבע האוניות מסדרת טגטהוף הושקו בשנים 1912 - 1915. סדרה של ארבע אוניות מערכה נוספת שהייתה מתוכננת בעקבות סדרת טגטהוף בוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
יחסית למעצמות הימיות האחרות נכנסה צרפת מאוחר לעידן הדרדנוט. ב-1907 וב-1908 השלימו הצרפתים את בניית אוניות המערכה מסדרת דנטון שהיו פרה-דרדנוט, ורק ב-1910 החלו בבניית אוניות המערכה מסדרת קורבה (Courbet). בכך הייתה צרפת לאומה האחת-עשרה הבונה ומפעילה דרדנוטים.
הצי הקיסרי הרוסי החל ביוני 1909 בבניית אוניות המערכה מסדרת גנגוט, שנועדו לצי הים הבלטי ובאוקטובר 1911 החלה בנייתן של שלושה דרדנוטים נוספות אימפרטריצה מריה עבור צי הים השחור. רק אונייה אחת משבע האוניות הללו הושלמה בתוך ארבע שנים מבנייתה, ואוניות המערכה מסדרת גנגוט נחשבו מיושנות כבר עם כניסתן לשירות. הרוסים למדו את הלקחים מקרב צושימה והושפעו מקוניברטי, אך תכנון הדרדנוטים שלהם עבר שינויים רבים ובסופו של דבר היו האוניות קרובות יותר לסיירות מערכה, פרי רוחו של פישר, והן סבלו מפגמים רבים: המיגון שלהן היה דק יותר וקוטר התותחים קטן יותר, בהשוואה לדרדנוטים מאותה תקופה.