גיבורי הסרט, בני שפיץ וחבריו המחפשים את דניאל וקס, עומדים בפני פרשת דרכים בחייהם: הם הפכו לבורגנים מלנכוליים ומחוסרי אהבה, החשים ריקנות ואיבדו את האידיאלים שבהם האמינו בנעוריהם. וקס, ה"צבר" היפה והנערץ, חדור האידיאלים ואליל הבנות, מסמל את הציונות האידיאליסטית, את הנעורים ואת הצורך במנהיג, והחיפוש אחריו מסמל עבור חבריו את הרצון למצוא שוב את הערכים הנעלים ואת השאיפה "לשנות את העולם", מה שמתבטא גם בשירים נוסטלגיים כמו "השמלה הסגולה". מציאתו של וקס בסוף הסרט, כשהוא רחוק מאוד מהאידיאל הזכור לחבריו, מסמל את השבר של החזון הציוני, את אובדן הנעורים ומותם של הערכים, שאולי מעולם לא הייתה בהם אמת רבה. את האכזבה הזו מסכם שפיץ בקריאה "כוס אמק וקס", המסיימת את הסרט.
הסרט נוצר בשנת 1972, כשנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שסימלה בעיני רבים בחברה הישראלית את אותו שבר ציוני ואובדן תמימות הנעורים של החברה.
הפצה.
לדברי הפנר, איש מהמפיצים לא היה מעוניין בסרט. לבסוף ב-1974 הוא הוקרן בקולנוע גורדון בתל אביב, ומכר 9,300 כרטיסים בלבד.
ביקורת והשפעה.
הסרט נחשב על ידי מבקרי קולנוע ויוצרים לאחד הסרטים הטובים שהופקו בישראל. מבקר הקולנוע של העיתון "הארץ", אורי קליין, בחר בו ב-2008 במקום השני בין הסרטים הישראליים הטובים בכל הזמנים, ונימק את הבחירה:
במאמר נוסף ציין קליין כי על שער הגיליון הראשון של כתב העת לקולנוע "קלוזאפ", שהיה בין מייסדיו, הופיעה תמונה מתוך הסרט, שלדבריו סימן, יחד עם "אור מן ההפקר" של נסים דיין, "את הקולנוע הישראלי שרצינו שיהיה פה".
הבמאי רנן שור, שהיה תלמידו של הפנר, כתב על הסרט:
הבמאי והתסריטאי דורון צברי כתב כי "מגילת העצמאות של הסרט הישראלי נכתבה על הצלולואיד של 'מציצים' ושל 'לאן נעלם דניאל וקס' ב-1972" (שניהם חלק מתנועת "הרגישות החדשה").
פסטיבל השירים של ישראל
"פסטיבל השירים של ישראל" הוא תחרות שירים מוזיקלית ישראלית, שהתקיימה פעמיים, באמצע העשור הראשון של המאה ה-21.
מהלך התחרות.
במהלך הפסטיבל מבצעים ששת המתמודדים, ביניהם זמרים יחידים ולהקות מוזיקליות, מוכרים ולא מוכרים, את יצירות המוזיקה המקוריות שלהם. לאחר מכן, נשפטים הביצועים על ידי צוות שופטים, כולם מעולם המוזיקה הישראלי; נציגי תחנות רדיו, ערוצי טלוויזיה מוזיקליים וראשי חברות תקליטים; ולבסוף ניתנת אפשרות השיפוט לקהל, המצביע למועמד הנבחר עליו באמצעות כלי התקשורת השונים. התוכנית, אשר משודרת בשידור חי וישיר, מוצגת לקהל באמצעות הטלוויזיה במסגרת "שידורי קשת" של הערוץ השני ובתחנת הרדיו גלי צה"ל. המנצח בתחרות מקבל סכום כספי מכובד, סינגל מוזיקלי לשירו וכן קליפ, אשר ישודר בערוץ 24.
פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2005.
ב-30 בדצמבר 2004 שודר "פסטיבל השירים של ישראל" הראשון. למרות היותו בסוף 2004, נקרא "פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2005". את התחרות הנחו מנחי הבידור ארז טל ועדי אשכנזי. במהלך הפסטיבל בוצעו שבעה ביצועים, ביניהם של ארבעה זמרים מוכרים. שני המתמודדים הנוספים, "סינקופה" ולהקת הראפ "845 אקספרס", הן שתי להקות שלא זכו לתהילה, ונבחרו בקדם התחרות, שנערך פעמיים, בדרום הארץ ובצפון הארץ והונחה על ידי שלישיית מה קשור. לבסוף היה זה שי גבסו שזכה עם שירו. במהלך 2005 יצא אלבום משותף של הפסטיבל שזכה להצלחה גבוהה גם הוא.
אלו הם תשעת השירים המתמודדים של "פסטיבל השירים של ישראל 2005" לפי סדר דירוגם, מהגבוה אל הנמוך.
פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2006.
ב-4 במאי 2006 שודר "פסטיבל השירים של ישראל" השני במספרו. את התחרות הנחו הבדרניות רבקה מיכאלי ועלמה זק. במהלך התחרות בוצעו שישה שירים מקוריים, ביניהם של חמישה זמרים מוכרים ולהקות מפורסמות, ושל הלהקה הלא-מוכרת מלכה באיה, שזכתה בקדם-התחרות שנערך שבוע יחיד לפני והונחה על ידי בקי גריפין. במפתיע, זכו לבסוף הלהקה הלא מוכרת מלכה באיה עם שירם המקורי, וגברו על זמרים מוכרים ואהובים נוספים. במהלך הפסטיבל הופיעו שירי מימון, מירי מסיקה, עברי לידר ודניאל סלומון עם דנה עדיני. כמו כן הופיע שי גבסו, זוכה הפסטיבל הקודם.
אלו הם ששת השירים המתמודדים של "פסטיבל השירים של ישראל 2006" לפי סדר דירוגם, מהגבוה אל הנמוך.
מגניפיקט
מַגְנִיפִיקָט (בלטינית: Magnificat - "תגדל"; נהגה כשהטעם על ההברה השנייה) הוא שמו של מזמור נוצרי, הידוע גם בשם שירת מריה. המזמור כתוב בנוסח פרק תהילים, ועל פי המסורת הנוצרית הוא שיר הלל ששרה מריה הקדושה כשביקרה את בת דודתה אלישבע אמו של יוחנן המטביל לאחר שנתבשרה על ידי המלאך גבריאל כי היא נושאת את ישו ברחמה. הטקסט לקוח מ. מגניפיקט הוא גם שמן של יצירות מוזיקליות רבות שנכתבו על פי אותו הטקסט, בעיקר בתקופות הרנסאנס, הבארוק והמאה ה-20.
שימושי המגניפיקט.
המגניפיקט הוא חלק מטקס הערבית (לטינית: Vespers, נהגה "וֶסְפֶּרְס") הנאמר או מושר בכנסייה הקתולית מדי יום, וכן חלק מטקס הערבית בכנסייה האנגליקנית. בכנסייה האורתודוקסית הוא נאמר בימי ראשון.
גרסאות מולחנות.
בימי הביניים נוצרו למגניפיקט כמה וכמה גרסאות גרגוריאניות, רובן בפורמט זהה לפרקי תהילים. החל מאמצע המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-17 היה טקסט המגניפיקט הטקסט הפופולרי ביותר מלבד המיסה, והוא זכה לעיבודים פוליפוניים רבים בתקופת הרנסאנס. המגניפיקט היה שיאו של הווספרס וכן הושר בחגים חשובים (גם בכנסייה הפרוטסטנטית המוקדמת), והיה צורך בגרסאות רבות בכל המודוסים הכנסייתיים; כתוצאה מכך כמעט ואין מלחין מאותה התקופה שלא הלחין את המגניפיקט לפחות פעם אחת. תומאס לואיס דה ויקטוריה כתב שמונה-עשר, ג'ובאני פלסטרינה יותר משלושים ואורלנדו די לאסו יותר ממאה.
המגניפיקט שמר על הפופולריות בקרב מלחיני הבארוק, שראו בטקסט הזדמנויות רבות לציור מילים במוזיקה, במיוחד במילים כמו exultavit, deposuit, humilitatem וכו'. המגניפקטים המפורסמים ביותר מן הבארוק המוקדם הם שני העיבודים המעולים מאת מונטוורדי המופיעים בווספרס שלו משנת 1610. דוגמה טובה אחרת מאותה התקופה היא המגניפיקט מאת היינריך שיץ, שניכרת בו השפעה חזקה של ג'ובאני גבריאלי.
המגניפיקט הידוע ביותר מתקופת הבארוק הוא המגניפיקט של באך, מספר 243 ברי"ב. בגרסה הראשונה במי-במול מז'ור נכללו גם ארבעה כוראלים בגרמנית הקשורים לחג המולד (שלכבודו נכתבה היצירה). כיום מוכרת יותר הגרסה המאוחרת ברה מז'ור, ללא התוספות בגרמנית ובשינויי תזמור. כיום יצירה זו היא בין האהובות ביותר של באך, והיא מצטיינת בציורי מילים רבים. לדוגמה: המילים Deposuit potentes de sede מולחנות תמיד במוזיקה יורדת, ואילו המילים et exaltavit humiles במוזיקה עולה; במילים Sicut erat in principio חוזר באך למוזיקת הפתיחה (מה שהיה מאוד לא מקובל אז); כדי לאייר את המילים dimisit inanes מסיים באך את האריה בצליל פיציקטו יחיד, במקום אקורד סיום. כמו כן מצטט באך מנגינה עתיקה של המגניפיקט כקנטוס פירמוס, בפרק Suscepit Israel.
מגניפיקטים מוכרים אחרים מן הבארוק המאוחר נכתבו על ידי ויואלדי ודִיוֹנִיגִ'י אֶרְבָּה - מגניפיקט זה מפורסם בעיקר משום שהנדל שילב אותו באורטוריה שלו ישראל במצרים. טלמן הלחין גרסה גרמנית של המגניפיקט.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חלה ירידה בפופולריות של המגניפיקט המולחן; פרגולזי וק. פ. ע. באך כתבו גרסאות מוצלחות של מגניפיקט, והגרסה המוכרת ביותר מאותה התקופה היא בסוף הווספרס מאת מוצרט מ-1780 (מס' 339 ברשימת קכל).
בתקופה הרומנטית כמעט ולא נכתבו מגניפיקטים שלמים (רחמנינוב הלחין גרסה פרבוסלבית של "תפילות ערבית" (Vespers) הכוללת את טקסט המגניפיקט), אבל במאה העשרים החלו לחזור לנוהג. הדוגמה הבולטת היא המגניפיקט של קשישטוף פנדרצקי מ-1974.
הטקסט.
אף כי הטקסט המקורי (כמו כל הברית החדשה) הוא ביוונית, הגרסה הנהוגה בכנסייה הקתולית היא הטקסט הלטיני מתוך תרגום הוולגטה, או לחלופין בשפת המקום.
לאחר הטקסט מקובל להוסיף את הדוֹקְסוֹלוֹגיָה הקטנה, שאותה מוסיפים, לפי המנהג הנוצרי, גם לאחר פרקי תהילים:
סאטי (פירושונים)
לבורנטית
ישיבת ירוחם
זוהר קוטבי
ביולוגיה היתפתחותית
לאן נעלם דניאל וקס
לה שטלייה
מוסטאפר
הרגישות החדשה
הרגישות החדשה היא תנועה בקולנוע הישראלי, שהחלה בשנות ה-60, ונמשכה בערך עד לסוף שנות ה-70.
התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים בנוסח סרטי הגל החדש של הקולנוע הצרפתי. עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית בשנות ה-40 ובשנות ה-50, והמשיך בשנות ה-60 בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה, ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר או אנשי "העין השלישית" שבראשם הבמאי ז'ק קתמור, הבמאי דוד גרינברג, הצלם אמנון סלומון ואחרים. את המושג "הרגישות החדשה" טבע, שנים לאחר דעיכת התנועה, הבמאי יהודה ג'אד נאמן. התנועה מעולם לא הוגדרה באופן רשמי ולא נכתב לה מניפסט, אך הסרטים שנוצרו במסגרתה ניתנים לזיהוי ברור.
חברים בולטים בתנועה, הם: אורי זוהר (שסרטו "חור בלבנה" מ-1964 נחשב לסרט הראשון שבישר את בוא התנועה), אברהם הפנר, ז'ק קתמור, יצחק צפל ישורון, דן וולמן, דוד פרלוב, יקי יושע, איתן גרין ואחרים.
אברהם שפירא (פצ'י)
אברהם שפירא (פצ'י) (נולד ב-1935 בחיפה) הוא עורך והיסטוריון תרבותי, מורה, חוקר ומנהיג תרבותי, ממובילי "חוג שדמות" לגיבוש זהות יהודית-חילונית.
ביוגרפיה.