ביום השישי ה-4 בנובמבר פרסמה ארצות הברית אזהרת נסיעה לאמריקאים שמטיילים בצרפת ובה קראה להם להימנע מכניסה לאזורים בהם מתפרעים מוסלמים הציתו כלי רכב ורכוש. דובר משרד החוץ האמריקאי שון מקורמק אמר שהמהומות הם עניין פנימי של צרפת אך הוסיף: "בוודאי, כמו כולם, אנו מתאבלים על אובדן חיי אדם במצבים כאלה. אבל, שוב, עניינים אלה הם באחריותם של העם הצרפתי וממשלת צרפת".גם אנגליה הוציאה אזהרה דומה. וקראה לאזרחיה לנהוג משנה זהירות באזורים השונים של צרפת. גם סין, רוסיה, אוסטרליה, יפן, גרמניה, קנדה, הולנד, בלגיה והונג קונג פרסמו אזהרות דומות.
ביקורת על צרפת.
נשיא סנגל, עבדולאיה וויד (Abdoulaye Wade), שבזמן המהומות ביקר בפריז הכריז בתגובה למהומות שצרפת חייבת "לפרק את הגטאות, ולשלב בחברה את כל האפריקנים המעוניינים להשתלב."מנהיג לוב, מועמר קדאפי דיבר עם נשיא צרפת ז'אק שיראק בטלפון והציע לו עזרה בטיפול במהומות.
באיטליה, מנהיג האופוזיציה, רומאנו פרודי, קרא לממשלת איטליה לנקוט בפעולות מנע דחופות, ואמר לעיתונאים: "יש לנו את הפרוורים הגרועים באירופה. אני לא חושב שהדברים כל כך שונים מפריז. זה רק עניין של זמן."
בישראל ובארצות הברית, רבים ראו את המהומות כתוצאה של המדיניות הפייסנית שנקטה צרפת כלפי מדינות ערב תומכות הטרור והרשות הפלסטינית. לטענת פרשנים ישראלים, הסיבה העיקרית למהומות אינה עוני וקיפוח (אף על פי שהמצב הכלכלי הגרוע של המהגרים תרם לליבוי האש) אלא הבדלנות האיסלמיסטית והלך הרוח שהאלימות משתלמת להשגת מטרות פוליטיות ומדיניות. לטענתם, המהומות בצרפת היו חלק מהג'יהאד העולמי שכולל גם את המהומות בשוודיה, דנמרק והולנד, את רצח תאו ואן גוך ואת הפיגועים בלונדון - כולם בוצעו על ידי מהגרים מוסלמים שהתאזרחו והתיישבו באירופה.
התפשטות המהומות למדינות אירופה.
בהשראת המהומות בצרפת, מוסלמים פתחו בהפגנות אלימות והתפרעויות גם בדנמרק, שכללו יידוי אבנים והצתות. המהומות התרכזו בעיר אורהוס ופרצו בעקבות קריקטורה של מוחמד שפורסמה בעיתון דני, הידועה כפרשת קריקטורות הנביא מוחמד
מהומות פרצו גם בבלגיה, שם חמישה כלי רכב הוצתו. גם בברלין בירת גרמניה הוצתו כלי רכב ונבדק אם ההצתות היו על רקע המהומות בצרפת.
אלן ניט
אֶלֶּן נִיט (באסטונית: Ellen Niit ; 13 ביולי 1928 - 30 במאי 2016), ציירת, סופרת, מתרגמת ומאיירת ספרי ילדים אסטונית.
ביוגרפיה.
אלן ניט נולדה בשם אלן היוב בטאלין, בירת אסטוניה. במהלך חייה הספיקה לחוות רבות מהתהפוכות שטלטלו את ארצה במהלך המאה ה-20: ילדות אידילית באסטוניה החופשית, זוועות מלחמת העולם השנייה, הכיבוש הנאצי, הכיבוש הסובייטי, גירוש קרובי משפחה לסיביר, תקופת טיהורים ועריצות מחשבתית באוניברסיטה, תביעות אידאולוגיות שהתמקדו ביוצרים האסטונים אשר נדרשו להתגייס לשורות הריאליזם הסוציאליסטי ולבסוף השתחררותה של אסטוניה וצעדיה הדמוקרטיים הראשונים.
ניט החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1960. שירי ספר הביכורים שלה, "הָאָרֶץ מְלֵאָה מְצִיאוֹת", מורים על כיווני שירתה העתידיים – בעלי דמיון, עשירים במצלול מגוון, רגישים ומדויקים, מודרניסטיים ואינטימיסטיים. ניט הואשמה בפורמליזם בעקבות פרסום ספר הביכורים. בעקבות כך, ספרה השני, מְכַיֵּר הַצִּפּוֹר, יצא כעבור עשר שנים (1970). ספרה השלישי, הַהוֹלֵךְ עַל-פְּנֵי הַמַּיִם (1977), קדם למבחר קְבִיעוּת הָעוֹלָם (1978), שכלל שירים משלושת הספרים הקודמים. אחריו התפרסמו, בין השאר, מִשְׂחַק מַרְאַת הַסְּתָו (1981) ושִׁירַת אֶבֶן הַסִּיד (1998).
אֶלֶּן נִיט תופשת מזה כשלושים שנה מקום מרכזי בשירה האסטונית: שיריה נחשבים לנכס צאן ברזל של המודרניזם האסטוני, רבים מהם הולחנו ורבים עוד יותר נמצאים בספרי לימוד. ניט היא אחת היוצרות האהובות ביותר באסטוניה, הן על ילדים והן על מבוגרים, ואסטונים רבים רואים בה מחנכת אישית שלהם, משוררת של שלושה דורות. לגילוי העולם, לשמחת החיים ולאהבת הטבע יש מקום מרכזי בשירה זו, הנרתעת מהאופטימיזם המאולץ של התקופה הסטליניסטית ומחצינה את החן שבשימוש הטהור והצלול בשפה פיוטית נקייה ממליצות ומנביבות. אחדים משירי נִיט תורגמו לעברית בידי רמי סערי וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
ניט הייתה נשואה בשנים 1949–1957 לחוקר הספרות האסטוני הלדור ניט. לשניים נולד בן משותף.
בשנת 1958 נישאה ליָאן קְרוֹס, אחד מגדולי הסופרים האסטונים במאה העשרים, ולשניים נולדו שני בנים. לניט עוד בת. בשנת 2008 נפטר יאן קרוס.
אלן ניט הלכה לעולמה בטאלין ונטמנה לצד בעלה.
מרי וליסו
מָרִי וַלִּיסוֹ (באסטונית: Mari Vallisoo; 12 בנובמבר 1950 - 4 באוגוסט 2013) הייתה משוררת אסטונית.
חייה.
מרי וליסו נולדה במשפחה כפרית במזרח מחוז ייגבה באסטוניה. בשנת 1973 סיימה לימודי תכנות במכללה הטכנית של טאלין ועבדה במכון למדעי המחשב בטרטו. עם היבחרה לאגודת הסופרים האסטונים ב-1983, נטשה את עיסוקה בתכנות והתמסרה לכתיבה.
וליסו חיה בצניעות, לא השתתפה באירועים פומביים ונמנעה מראיונות בתקשורת.
מרי וליסו נפטרה בטרטו כתוצאה מתאונת דרכים, כאשר מכונית פגעה בה במעבר חציה.
יצירתה.
וליסו פרסמה שמונה ספרי שירה ואוסף אחד:
וליסו זכתה ב-4 פרסים על יצירתה:
שירתה משלבת בין מסורת וחדשנות – תערובת של היסטוריה ומיתוס, אמת ובדיה, קדושה וחול. בשיריה היא משתמשת ביסודות הלקוחים מהשירה העממית של אסטוניה. השירים כוללים לא פעם תעלומה מבודחת ומציאות חידתית, שבדרך כלל לא מציעות פתרונות, אך מאפשרות לקורא לקבל תמונה של עולם שלם מבעד לשברים ורסיסים. לפי תפיסתה של וליסו, היא יועדה לתפקיד זה, ומתמסרת לו רוב יומה. לפיכך היא עסוקה בשיריה בהכנת אוכל, בכביסה, בניקיון ובטיפול בחיות - מיתוסים ישנים עוזרים לה לטפח את ביתה הרוחני בתקופה שהיא תופסת כנדודים פוסט-מודרניים, אובדן דרך וניכור.
אחדים משירי מָרִי וַלִּיסוֹ תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
טנו אנפלו
טנו אנפלו (Tõnu Õnnepalu, נולד ב-13 בספטמבר 1962) הוא סופר ומשורר אסטוני, המוכר גם בשם-העט אמיל טודה.
ביוגרפיה.
אֱנֶּפָּלוּ נולד בטאלין בירת אסטוניה. בשנים 1980 עד 1985 למד ביולוגיה באוניברסיטת טרטו וסיים לימודיו בהצטיינות. בשנים 1985 עד 1987 עבד כמורה לביולוגיה וכימיה בבית ספר באי היומאה. בשנים 1989–1990 שימש כעורך כתב-העת האסטוני "קשת בענן" (Vikerkaar) לענייני תרבות.
לאחר מכן עבד כמתרגם, סופר והיסטוריון עצמאי. הוא התגורר מספר שנים בפריז וניהל את "המכון האסטוני" שם.
אנפלו התחיל את דרכו הספרותית בשלושה ספרי שירה מעניינים: "הבית על גדת הנהר" (1985), "איתקה" (1988) ו"בארץ ההיא" (1990). עם פרסומם עוררו ספריו עניין רב בקהל הקוראים של ארצו, ומבקריו ראו בו את "אחת ההבטחות הגדולות של השירה האסטונית החדשה". לספרי השירה הקודמים שכתב נוסף בשנת 1996 הספר "מידה".
למרות הצלחתו זאת, לא קנה היוצר הצעיר את תהילתו בשיריו, אלא דווקא ביצירותיו בסיפורת. מאז פרסום ספר הביכורים שלו בפרוזה, מעוררת כל יצירה חדשה שלו סקרנות, עניין והתלהבות. עד כה פרסם הסופר את הרומנים "מדינת גבול" (1993), "המחיר" (1995), "הנסיכה" (1997) ו"רדיו" (2002). באותה שנה הוציא לאור את הרומן האוטוביוגרפי "תרגילים" תחת שם העט "אנטון ניגוב" (Anton Nigov).
על ספרו מדינת גבול, שתורגם ליותר מתריסר שפות והוא הספר האסטוני הראשון שראה אור בעברית (תרגום: רמי סערי, סדרת "צפון", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005), זכה היוצר בפרס הלאומי לספרות של הרפובליקה האסטונית, בפרס של מועצת המדינות הבלטיות ובפרס טוּפִּילָק על התרגום השוודי של הספר.
אנפלו תרגם סיפורת מצרפתית והוא חבר במועצת המנהלים של האוניברסיטה למדעי החיים בטרטו.
ריצ'רד צ'ייני
עמנואל ענתי
עמנואל ענתי (נולד ב-14 במאי 1930) הוא ארכאולוג ישראלי. ענתי הגיע לתודעה הציבורית בעיקר בגלל קביעתו השנויה במחלוקת כי הר כרכום הוא הר סיני המקראי.
חייו.
נולד בפירנצה שבאיטליה לאוגו ואלזה קסטלנואבו, משפחה יהודית מבוססת. ב-1942, לפני תחילת גירוש חלק מיהודי פירנצה למחנות ריכוז, ברחה המשפחה מהעיר ונדדה בין כפרים בטוסקנה. לבסוף מצאה מקום ביער הסמוך לעיירה וילה א ססטה שבנפת סיינה. אב המשפחה חפר מערה ביער בעזרת מקומיים ושם מצאה המשפחה מסתור מחורף 1944 ועד סיום המלחמה. לאחר המלחמה, ב-1945, עלתה המשפחה לישראל.
את התארים בוגר ומאסטר סיים ענתי בשנים 1953 ו-1956 בהתאמה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכאולוגיה וגאוגרפיה היסטורית ואת התואר דוקטור באתנולוגיה קיבל ב-1960 מאוניברסיטת סורבון בפריז. בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר. ענתי התגורר בישראל בשנות ה-70 ולימד באוניברסיטת תל אביב. הוא ביצע חפירות ארכאולוגיות במקסיקו, טנזניה, אוסטרליה והודו. ענתי הוא פרופסור בדימוס לפלאו-אתנולוגיה באוניברסיטת לצ'ה (Lecce) באיטליה.
להר כרכום הגיע ענתי לראשונה בשנת 1954, כאשר ביקר בנגב כסטודנט לארכאולוגיה. ציורי הסלע הפזורים בהר כרכום (שנקרא אז "רכס עדיד") משכו את תשומת לבו. ב-1980 חזר להר לחקור אותו לעומק, וב-1983 פרסם לראשונה את מסקנתו שהר כרכום הוא הר סיני, וערער על הזיהוי הרווח יותר של ג'בל מוסא בדרום סיני כהר סיני.