לאחר סיום המלחמה הגבירו ארגוני המחתרת את פעילותם במחצית השנייה של שנת 1945. "ההגנה", שבזמן המלחמה שיתפה פעולה עם שלטונות המנדט כחלק מהמאבק המשותף נגד הנאצים, חזרה לפעילות בתחום ההעפלה, וביצעה עם הפלמ"ח פעולות נרחבות ובהן פריצת מחנה עתלית ושחרור 200 מעפילים מהמחנה ופיצוץ מסילות ברזל וסירות משמר בריטיות בליל הרכבות, גם האצ"ל חזר לפעילות מלאה נגד הבריטים. הלח"י, שגם בעת המלחמה המשיך בפעילותו, הגביר אותה לאחר סיומה. באותה עת החלה "ההגנה" לשתף פעולה עם האצ"ל והלח"י לשם הקמת גוף מאוחד שינהל את המאבק בבריטים, בשם תנועת המרי העברי. ג'יילס, שנתמנה בחודש מרץ 1946 למפקד הבולשת, עמד על כוונת שלושת הארגונים לשתף פעולה ובדו"ח שלו מראשית אוקטובר ציין את איחוד הכוחות והמליץ על שינוי המדיניות של ממשלת בריטניה ביחס אליהם.
גם על הכוונה לבצע את פיצוץ מלון המלך דוד, מושבם של אנשי המינהל המנדטורי, עמד ג'יילס מבעוד מועד. בחודש דצמבר 1945 פנה ג'יילס אל מפקד משטרת המנדט ריימר-ג'ונס ומסר לו שהאצ"ל מתכוון להטמין פצצות במסעדת "ריג'נס" שבמרתף המלון, שהייתה מקום הבילוי של בכירי השלטון. ריימר-ג'ונס פנה אל ג'ון שו המזכיר הראשי של ממשלת המנדט שתגובתו הייתה כי יש להמשיך בחיי שגרה ולא ליטול מאנשיו את מקום הבילוי שלהם. בחודש מאי 1946 שב ג'יילס והתריע בפני ריימר-ג'ונס על כוונת האצ"ל לפוצץ את המלון, אך נבצר ממנו להצביע על המועד המדויק לכך. ההתרעה התאמתה וב-22 ביולי 1946 פוצצו אנשי האצ"ל את האגף הדרומי של מלון המלך דוד. לאחר שהשתלטו על שומרי שער השירות במלון, חדרו אנשי האצ"ל מחופשים למלצרים סודניים למטבח המסעדה והציבו שבעה כדי חלב גדולים, כשבכל אחד מהם כ-50 ק"ג חומר נפץ, בצמוד לעמודי התמיכה של הבניין. לאחר מכן נסוגו ופוצצו את המטענים. מעצמת הפיצוץ נהרגו 91 אנשים, מתוכם 28 בריטים, 41 ערבים, 17 יהודים, וחמישה אחרים. כ-45 אנשים נפצעו.
בשנת 1946 הקימו הבריטים יחידה מיוחדת למלחמה בארגוני המחתרת, שהורכבה מאנשים ששירתו במלחמת העולם בכוחות המיוחדים הבריטיים. ביחידה היו שני צוותים שנבחרו מתוך חיילים ושוטרים יוצאי יחידת העילית SAS, שבעת המלחמה ביצעה פעולות צבאיות בעורף האויב. צוות אחד נועד לפעולה בצפון הארץ והשני נועד לפעולה באזור ירושלים והשפלה. למפקד הצוות השני מונה הקצין רוי פאראן, גיבור מלחמה שזכה לשני אותות הצטיינות.
בשעות הערב של 6 במאי 1947 עצר צוותו של פאראן נער בן 17 מירושלים בשם אלכסנדר רובוביץ, בעת שהדביק כרוזים של הלח"י. הצוות לקח את הנער לחקירה בכביש ירושלים–יריחו. הנער נחקר בעינויים ומת תוך כדי החקירה; גופתו הושלכה ולא נמצאה. בחקירת היעלמותו של הנער נמצאו עדי ראייה שהעידו שהבחינו באדם דובר אנגלית ולבוש בבגדים אזרחיים גורר את הנער לאחר מאבק למכונית אזרחית ובה מספר אנגלים. מגבעת אזרחית עליה היה רשום שמו של פאראן נמצאה בזירת החטיפה, והובילה את החקירה לכיוונו של פאראן. אף על פי שלמפקד משטרת המנדט באותה עת, ויליאם ניקול גריי, נמסר כי רוי פאראן הוא שרצח את הנער, לא נקט גריי בכל פעולה נגד פאראן, משום שבידי הנער נמצאה רשימה ובה 45 שמות אנשי לח"י, וגריי החליט לחקור את האנשים שברשימה כדי לשבור את הלח"י בירושלים. גריי האמין כי מעצרו של פאראן ישבש את המאמץ לחשוף את אנשי הלח"י, והחליט לעכב את החקירה נגדו. כעבור זמן לא רב, כשגריי יצא לחופשה באנגליה, התחדשה החקירה נגד פאראן. כאשר נודע לפאראן כי עומדים להעמידו לדין באשמת רצח, הוא גנב כלי רכב ונמלט לסוריה. ג'יילס המריא לדמשק ב-10 ביוני 1947 על מנת לשכנע את פאראן ושני קציני משטרה נוספים שהיו מעורבים בחטיפה, שאף הם ברחו לסוריה, לשוב לארץ. ג'יילס חזר לארץ ואיתו שני הקצינים, אך פאראן שסירב לחזור נשאר בסוריה והבריטים הגישו בקשת הסגרה לשלטונות סוריה. הסורים סירבו להסגיר את פאראן וג'יילס יצא שוב לסוריה ושכנע את פאראן להסגיר עצמו. בשובו לארץ הושם פאראן במעצר במחנה אלנבי בירושלים, ממנו נמלט לעבר הירדן ולאחר מכן שוב לסוריה. הוא שב וחזר לארץ ישראל מרצונו, כאשר נודע לו כי אנשי לח"י עומדים לפעול נגד חבריו. פאראן הועמד לדין ב-1 באוקטובר 1947 בפני בית דין צבאי בריטי בירושלים, אך זוכה מחוסר הוכחות, מאחר שגופתו של רובוביץ לא נמצאה ומאחר שחבריו של פאראן סירבו להעיד נגדו. לאחר הזיכוי הוברח פאראן מן הארץ.
בכל תקופת שירותו בארץ ישראל סבל ג'יילס ממחלת השחפת, בה נדבק בעת ששירת במצרים. בדצמבר 1947, לאחר שמחלתו החמירה, יצא לבריטניה על מנת להתאושש. עוזרו של מפכ"ל משטרת המנדט כתב למפקד הסקוטלנד יארד כי יש להשגיח על ג'יילס מחשש שארגוני המחתרת ינסו להתנקש בחייו בעת שהותו בבריטניה. לאחר שהתאושש מעט לא שב יותר ג'יילס לארץ ישראל. בשנות החמישים שימש תקופה קצרה כמפקד משטרת חבל טריפוליטניה בלוב, שנכבשה על ידי הבריטים במלחמת העולם ובטרם הוענקה לה עצמאות. מחלתו הכריעה אותו והוא מת בשנת 1960 בהיות בן 60.
יחס היישוב לג'יילס.
ארגוני המחתרת ראו את ג'יילס כאויב מושבע שלהם, בעיקר האצ"ל והלח"י נגדם נלחם בנחישות. איתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל כינה אותו בספרו "מיסטר ג'יילס, מפקד הס.אי.די., הידוע לשמצה". חביב כנען, חוקר תולדות היישוב, אשר שירת כקצין במשטרת המנדט והכיר את קציניה, בסדרת כתבות על משטרת המנדט שפרסם ב"מעריב" תחת שם העט "ח. נענך" כתב על ג'יילס שני פרקים בסדרה. האחד בו תיאר את דמותו ואופיו של ג'יילס באופן שלילי ביותר, נשא את הכותרת "ג'יילס ביי מפקד הבולשת, שחפן וסאדיסט החזיק בידיו את כל חוטי מנגנון הדיכוי". באחר, שנשא את הכותרת "עסקיו האפלים של ג'יילס ביי", תיאר את ג'יילס כשותפם של מבריחי חשיש וכנגוע בשוחד. בכל מקרה ארתור ג'ילס ייזכר תמיד כאחד מאנשי ממשל המנדט העוינים ביותר ליישוב היהודי.
Numb (שיר של לינקין פארק)
Numb הוא שיר של להקת הרוק האמריקנית לינקין פארק. זהו השיר השלישי מאלבומם השני Meteora, והשיר השלושה עשר מרשימת ההשמעה של אלבום זה. זהו אחד השירים הפופולריים ביותר של לינקין פארק ובין המבוקרים ביותר.
קרב החסידה והנשר
"קרב החסידה והנשר" (1967) הוא הדפס עץ מאת האמן הישראלי רודי להמן.
תיאור.
ההדפס "קרב החסידה והנשר" נוצר בשנת 1967 בטכניקה של הדפס עץ. ההדפס מציג נשר עף עם צפורניים שלופות וחסידה דולקת בעקבותיו. להמן בחר לעוות את נקודת המבט והציפורים בו מתוארות מנקודת מבט גבוהה, המשטיחה את התיאור ומדגישה את המשטחים הגאומטריים שבהדפס. להמן גם מנגיד בין שתי הציפורים על ידי יצירת עימות טונאלי בין הנשר השחור לחסידה הלבנה.
גדעון עפרת ראה בהדפס ביטוי לתחושת ההזדהות של להמן בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ומהווה מעין אלגוריה של ניצחון החלש על פני החזק.
תצלום היצירה הופיע בלקסיקון האמנים "Isart" (1975) ובספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (2015). פלטת העץ של ההדפס, שמקורה בעיזבון האמן, נמצאת כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
טיבריו אושריו
משבר קונגו
משבר קונגו היה משבר פוליטי מורכב ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שחל בין השנים 1960–1965, ובמהלכו נהרגו כ-100 אלף איש.
המשבר החל מספר ימים לאחר שהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (או: קונגו הבלגית) קיבלה עצמאות מבלגיה והסתיים בסדרה של מלחמות אזרחים, תחת הובלתו של הגנרל מובוטו ססה סקו. בנוסף, המשבר היווה מלחמת פרוקסי במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הסובייטית.
רקע למשבר.
הבעיה האתנית.
מעבר למשתנים אישיים, אידאולוגיים וכלכליים, ניכר כי הגורם האתני במובנו הרחב (לשון, תרבות, דת, מוצא) היווה אחד הגורמים הדומיננטיים ברוב הקונפליקטים האלימים באפריקה השחורה. ביניהם, המשבר בקטנגה.
רקע אתני-היסטורי.
מבחינה דמוגרפית, בקטנגה נמנו (נכון ליוני 1960) מיליון תושבים, כ-12.5 אחוזים מאוכלוסיית הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האוכלוסייה בקטנגה הייתה מגוונת ומפוצלת לשבטים רבים, אך במרכזם חמש קבוצות אתניות עיקריות:
הניגוד הבסיסי בקטנגה הוא בין הלונדה (הקשורים בלשון ובקשרי דם עם עמיה של מזרח אפריקה, זמביה ואנגולה) לבין הבלובה ה"מקומיים" וה"זרים". הברית בין הלונדה והבייקה הייתה בסיס כוחה של תנועת הבדלנות הקטנגית, כשמצדו השני של המתרס ניצבו הבלובה והטשוקווה. ומכאן, הרקע האתני-ההיסטורי שהיווה בסיס לפרישת קטנגה והמלחמה שהתחוללה כתוצאה מכך.
הבדלנות של קטנגה.
לפרישת קטנגה ב-1960 קדמה היסטוריה קולוניאלית של בדלנות. במשך שנים, הבלגים והאירופאים לא שילובו את קטנגה בקונגו הבלגית באופן מלא. בשנים 1891–1900 נוהלה קטנגה על ידי "חברת קטנגה" ולא היית חלק אינטגרלי מ"מדינת קונגו החופשית". בשנים 1900–1910 שלטה בקטנגה מעין רשות ציבורית - "הועד המיוחד של קטנגה" שבבעלות משותפת של "חברת קטנגה" ו"מדינת קונגו החופשית". בשנת 1910 קטנגה שולבה פורמלית בקונגו הבלגית, אך למעשה נהנתה מאוטונומיה רבה תחת שלטונו של סגן מושל כללי שהיה בעל סמכויות נרחבות.
בפועל, היה ניתוק מסוים בין קטנגה לבין המרכז הקונגולזי.
מעבר לכך, אוצר המינרלים של קטנגה פרנס את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה, והיו שהגדירו אוצר זה כ"שערורייה גאולוגית". בעקבות פיתוח המכרות באזור, התיישבה בקטנגה קהילה אירופית גדולה יחסית אשר לא מיהרה לתמוך במנהל הקולוניאלי ברפובליקה. הבלגים בקטנגה טענו שקטנגה הפכה ל"פרה החולבת" של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה. לכן, לא אחת איימו (בין היתר בשל תמיכתן של חברות הכלכליות הענקיות הבלגיות במחצבים בקטנגה) כי יפרשו מן המסגרת המדינית הכוללת של הרפובליקה.
תוצר הקולוניאליזם והמודרניזציה.