שלטונו התאפיין בהנהגת שלטון וסאלי ביזורי, ובניהול מלחמות הן במערב נגד האירופים והן במזרח נגד שבטים טורקים שקראו תיגר על שלטונו. בשנת 1361 הוא כבש את אדירנה וקבע בה את בירתו (הבירה האירופית הראשונה של האימפריה). בין השנים 1366–1376, כבש הסולטאן שטחים בבולגריה של ימינו ובכלל זה את הערים פלובדיב, סטארה זאגורה, קיוסטנדיל וסופיה. הצאר הבולגרי איבן שישמן, כרת עם הסולטאן הסכם שלום והשיא לו את אחותו תמָרַה, שהייתה בתה של אמו, המלכה ממוצא יהודי, תאודורה (שרה) ואביו המלך אלכסנדר. בשנת 1386 הוא הביס קואליציה של בולגרים, סרבים ומתנדבים הונגרים בקרב פלושניק . בשנת 1387, כבש את סלוניקי מידי הקיסרות הביזנטית שהשתלטה עליה מחדש בשנת 1403. בשנת בשנת 1389 נערך קרב קוסובו, ובסופו סופח מישור קוסובו לשטחי העות'מאנים. קרב זה נחשב לקרב מכונן בלאומיות הסרבית, למרות תבוסתם. בקרב זה מצא מוראט את מותו. לפי הפולקלור הסרבי, מילוש אוביליץ' היה זה שהרג את מוראט הראשון.
שפופרת רנטגן
שפופרת רנטגן היא שפופרת קתודית שפולטת קרינת רנטגן (קרני X), והיא החלק המרכזי במערכות לצילום רנטגן. קרני הרנטגן הן קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעלת אורך גל הקצר מעט מקרינה אולטרה סגולה (UV). שפופרות רנטגן השתכללו בעקבות "שפופרת קרוקס" בה נתגלתה לראשונה פליטת קרני רנטגן ב-8 בנובמבר 1895. מאוחר יותר הגישה למקור אמין ומבוקר של קרינת רנטגן יצרה את תחום הרדיולוגיה, היכולת של צילום ודימות דרך חמרים אטומים על ידי קרניים חודרות. שפופרות רנטגן משמשות גם במערכות טומוגרפיה ממוחשבת, סורקי מטען בנמלי תעופה ובקרת איכות בתעשייה.
היסטוריה.
קרני ה-X נתגלו על ידי הפיזיקאי וילהלם רנטגן בעת שערך ניסויים בשפופרות שונות בהם שפופרת שהומצאה על ידי ויליאם קרוקס בניסויים עם שפופרת זו גילה שהיא פולטת קרני X.
שפופרת קרוקס (נקראת גם שפופרת קתודית קרה, או שפופרת פריקה), הנקראת על שם ממציאה, ויליאם קרוקס, היא שפופרת הדומה לנורה ועשויה מזכוכית, בעלת לחץ אוויר נמוך (בערך 100 פסקל). לשפופרת קתודת אלומיניום מעוקלת, שמטרתה היא לרכז את האלקטרונים לכיוון האנודה - ה-"מטרה". מתח חשמלי גבוה המסופק לאלקטרודות גורם להאצה של האלקטרונים לעבר המטרה (בתהליך של פריקה חשמלית), תוך שהם מייננים את האוויר, ומואצים הלאה אל המטרה. פגיעת אלקטרון במטרה יוצרת קרינת X (קרינת X פלואורסצנטית אופיינית, שהיא קרינת X חלשה, שנוצרת כתוצאה מיוניזציה של אלקטרון מאטום המטרה. עקב העוצמה החלשה של הקרינה האופיינית, שפופרות קרוקס לא נמצאות כיום בשימוש.
שפופרת קולידג' (נקראת גם שפופרת קתודית חמה) היא שיפור לשפופרת קרוקס, שנבנתה על ידי ויליאם קולדיג' ב-1913. הלחץ בשפופרת הוא סביב 10-4 פסקל (10-6 טור). בשפופרת מסוג הזה האלקטרונים נפלטים מקתודת מתכת (תיל טונגסטן) מחוממת בריק (פליטה תרמיונית). המתח מאיץ את האלקטרונים וגורם לחימום האנודה.
CompactFlash
שדרות סן-מישל
שדרות סן-מישל (בולבאר סן-מישל) היא אחד משני הרחובות הראשיים שברובע הלטיני בפריז (השני הוא שדרות סן-ז'רמן). זוהי שדרה נטועה טורי עצים שחוצה את הגדה השמאלית מצפון לדרום, מגשר סן-מישל שעל הסן וכיכר סן-מישל הסמוכה, דרך שדרות סן-ז'רמן, והלאה משם לאורך אזור הסורבון וגני לוקסמבורג, ועד לכיכר קמיל ז'ליאן, שם הן מסתיימות אל מול תחנת הרכבת "פורט רויאל" ושדרות האובזרווטואר. את השדרות יצר הברון אוסמן במקביל לרחוב סן-ז'אק, שהיה הציר צפון-דרום ההיסטורי של פריז.
השדרה מהווה את קו הגבול המפריד בין הרובע החמישי והרובע השישי של העיר (הבתים בעלי המספרים האי-זוגיים בצד המזרחי שייכים לרובע החמישי, והבתים בצד המערבי, בעלי המספרים הזוגיים, שייכים לרובע השישי). אורכו 1380 מטרים, ורוחבו הממוצע הוא 30 מטרים. הרחוב קרוי על שם "גשר סן-מישל", המחבר בין הגדה השמאלית לאיל דה לה סיטה. בסלנג מכונות השדרות לעיתים "בול' מיש" (Boul'Mich).
כציר מרכזי ברובע הלטיני שימש האזור (ועדיין משמש) למגורי וחיי סטודנטים, אך מעבר לכך הוא מהווה מוקד מסחרי ותיירותי מרכזי, כשחנויות מעצבים הולכות ותופסות עם הזמן את מקומותיהן של חנויות הספרים הקטנות. באזור הצפוני של השדרה מתרכזים מרבית המבקרים, הודות לחנויות הספרים שבו (כגון החנויות הגדולות ז'יבר ז'וזף וז'יבר ז'ון), בתי הקפה, בתי הקולנוע וחנויות הבגדים.
המבנים המרכזיים בשדרה הם מוזיאון קלוני, בית-הספר סן-לואי, "אקול דה מין", והעיר האוניברסיטאית (cité universitaire) שסביב אזור הסורבון.
היסטוריה.
שדרות סן-מישל נקראו בעבר "שדרות סבסטופול בגדה השמאלית" (boulevard de Sébastopol Rive Gauche), ש"בלעו" לתוכן את רחוב דה דה פורט סנט-אנדרה (rue des Deux Portes Saint-André), את פסאז' הרקור (passage d'Harcourt), את רחוב דה מקון (rue de Mâcon), את רחוב נב דה רישלייה (rue Neuve de Richelieu), את רחוב פופה (rue Poupée), חלק רחוב דה לה הארפ (rue de la Harpe) ומרחוב ד'אנפר (rue d'Enfer), חלק מכיכר סן-מישל הישנה ומרחוב דה ל'אסט (rue de l'Est). החלק משדרות סן-מישל שבכניסה לרחוב אנרי ברביוס (rue Henri Barbusse) ורחוב דה ל'אבה דה ל'אפה (rue de l'Abbé de l'Epée) נקרא בעבר כיכר לואי מרטן (place Louis Marin).
בשנת 1871, "אוטל דז אטרנז'ה" היה מקום המפגש של חבורת "וילן בונהום" (Vilains Bonhommes) ששמו שונה אחר-כך על ידי שארל קרוס ל"סירקל זוטיק" (Circle Zutique), ובו נכללו פול ורלן וארתור רמבו.
ב-10 בדצמבר 1934, מייסדי אגודת Comité de rédaction du traité d’analyse נפגשו בקפה א. קפולד, שבשדרות סן-מישל מספר 63, כדי לדון בכתיבת ספר לימוד על אנליזה מתמטית. בפגישה נכחו אנרי קרטן, קלוד שבלי, ז'אן דלסאר, ז'אן דיידונה, רנה דה פוסל ואנדרה וייל. חבורה זו, יחד עם אחרים, הפכה לחוג המתמטיקאים המפורסם קבוצת בורבקי.
רדאיי
סינאן פחה
לכתחילה
המכללה לביטחון לאומי
המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) נועדה להקנות השכלה על יסודות הביטחון הלאומי ברמה אקדמית בנושאים מדיניים וחברתיים בביטחון המדינה.
כללי.
המכללה מיועדת לבכירי מערכת הביטחון הישראלית: צה"ל, שירות הביטחון הכללי (שב"כ), "המוסד", משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר (שב"ס), התעשייה הצבאית, רפא"ל וכן מבקר מערכת הביטחון, משרד החוץ, משרד האוצר ומשרד ראש הממשלה. קציני צה"ל המגיעים ללימודים במכללה לביטחון לאומי מיועדים בדרך כלל לתפקידים בכירים כגון: מח"ט, מפקד אוגדה, קצין חיל ראשי ותפקידים בכירים אחרים. הלימודים במב"ל הם תנאי לקידומו של הקצין בצה"ל. המכללה לביטחון לאומי משמשת כמוסד הממלכתי הגבוה ביותר ללימוד ומחקר בעיות הביטחון הלאומי של מדינת ישראל.
ארגון.
בראש מערך הלימודים במב"ל עומד מד"ר (מדריך ראשי) בדרגת אלוף-משנה הכפוף למפקד המכללות הצבאיות אשר משמש בתפקידו גם כמפקד מב"ל. המדריכה הראשית במב"ל משנת 2018 היא גב' מירב צפרי-אודיז, מ"הוועדה לאנרגיה אטומית". בין קודמיה בתפקיד: רפאל ורדי, שלמה גזית, יוסי בן-ארי, עפרה בן ישי, רות ירון, גיל שלו, ענאן ווהבי, איציק כהן ודרור שלום.
תוכנית הלימודים.
תוכנית הלימודים במכללה לביטחון לאומי מקבילה ללימודי תואר שני במדע המדינה במגמת ביטחון לאומי, ועמידה בה מזכה את בוגר המכללה גם בתואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה, שבה נלמדות במקביל גם תוכניות מצוינות צבאיות נוספות, דוגמת המלט״ק וקורס חובלים.
ציוני דרך.
ביולי 1962 קיבלה ממשלת ישראל החלטה עקרונית בדבר הקמת מכללה לביטחון לאומי בירושלים ובראש צוות ההקמה מונה עוזי נרקיס. ביוני 1963 החליטה ממשלת ישראל על הקמת המכללה בפועל, בתמיכתו של דוד בן-גוריון ובהתנגדותם של מספר שרים, בהם פנחס ספיר, יגאל אלון, לוי אשכול, ומשה דיין. המכללה נפתחה ב-15 באוקטובר 1963, מפקדה הראשון היה עוזי נרקיס וסגנו היה רפאל ורדי ששימש גם כמדריך ראשי.
ביולי 1967 לאחר ארבעה מחזורים בלבד, נסגרה המכללה בהמלצת ועדה בראשות יגאל ידין. כחלק מיישום לקחי מלחמת יום הכיפורים, הוחלט בשנת 1974 להקים את המכללה מחדש, אולם היישום נדחה בגלל מגבלות תקציביות. בסוף 1975 נשלח מנחם מרון לחוץ לארץ ללימודים ונקבע שהוא יקים מחדש את המכללה שתפתח ב-1977. המכללה נפתחה ב-1 בספטמבר 1977.
ב-1 בספטמבר 1991 הוכפפה המכללה לביטחון לאומי (יחד עם המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה) למפקד המכללות הצבאיות במחנה דיין אשר בגלילות.
ב-2006 נפתחו שערי המכללה לביטחון לאומי במחזור ל"ד גם ללומדים מצבאות זרים, במהלך שיזם והוביל מפקד המכללות, האלוף איל בן ראובן. החל ממחזור זה (2007-2006) החלו ללמוד לפחות חמישה קצינים מצבאות זרים במכללה.
המבל"ל.
המבל"ל (המכללה לביטחון לאומי לנוער), היא תוכנית בת מוכרת של המב"ל. המבל"ל הוקמה ופעלה ב-10 בתי ספר בתחילת המאה ה-21.
במבל"ל השתתפו תלמידים נבחרים, שנשארו לאחר שעות הלימודים, במטרה לעסוק בנושאים מגוונים הקשורים לביטחון, לאומיות ונוער.
את המבל"ל מנהלים מורים אשר השתתפו בתוכנית בהתנדבות. והם אשר הכינו את המערכת השנתית, ודאגו לקיומה של התוכנית, במטרה להוסיף לתלמידים ידע, יכולות מנהיגות ומוטיבציה לפעול למען המדינה ואזרחיה.
עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי.