"בגידת הדימויים" (בצרפתית: La trahison des images) היא יצירה ידועה משנת 1929 של הצייר הסוריאליסט הבלגי רנה מגריט. בציור מתוארת מקטרת המלוּוה בכיתוב "" ("זוהי אינה מקטרת"). הציור מוצג במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה.
לפי הדעה הרווחת, כוונתו של מגריט הייתה להראות כי גם הייצוג הריאליסטי ביותר של עצם כלשהו הוא בלבד. כך, למשל, לא ניתן לעשן בעזרת ציור המקטרת או לפטם אותו, הגם שהוא דומה מאוד למקטרת אמיתית. ובמילותיו של מגריט: "רק נסו לפטם אותה בטבק! לו הוספתי לציור את הכיתוב 'זוהי מקטרת', הייתי משקר" (את העיקרון ניסח יפה גם הסמיולוג ויליאם ג'ונס: "המילה 'כלב' לא יכולה לנבוח").
מגריט עסק רבות בקשר בין עצמים לבין הייצוג שלהם. בשנת 1927, לדוגמה, השלים את התמונה "Clef des songes" ("מפתח החלומות"), ובה מתוארים ארנק, אולר, עלה וספוג; לכל אחד מהעצמים הוצמדה תווית, אך רק זו של הספוג התאימה. (התוויות האחרות הן "שמַים", "ציפור" ו"שולחן".) שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1930, צייר מגריט גרסה אחרת ובה שישה עצמים, ולכולם תוויות שגויות.
הציור האחרון של מגריט בנושא זה, "Les deux mystères" ("שתי התעלומות"), הושלם בשנת 1966. בציור מופיע כן ציירים, עליו מונחת התמונה "בגידת הדימויים", ולצדו מקטרת נוספת. המקטרת החדשה דומה לזו שבתמונה המקורית בצורתה, אך לא בצבעיה; כך, בעולם המתואר בתמונה, המקטרת המצוירת (על כן הציור) נראית ממשית יותר מזו שלידה.
פירושים.
הפירוש הידוע ביותר לתמונה הוצע בשנת 1973 על ידי הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו בספרו "Ceci n'est pas une pipe", שבו מתועדים גם שני מכתבים של מגריט. לצד המשמעות הפשוטה של התמונה – ייצוג ועצם אינם היינו הך – מציע פוקו שבהצגת הפרדוקס־לכאורה מחייב מגריט את המתבונן להרהר במושג ה"מציאות".
שכונת שבזי
שכונת שבזי היא שכונה ותיקה בדרום-מרכז תל אביב-יפו. כיום נחשבת לאזור מגורים ומסחר פופולרי. השכונה סמוכה לשכונות הוותיקות: כרם התימנים ונווה צדק.
השכונה היא מהשכונות היהודיות הראשונות באזור יפו ותל אביב, ונוסדה עוד בטרם הקמת "אחוזת בית"-תל אביב. השכונה קרויה על שמו של גדול משוררי יהדות תימן, רבי שלום שבזי, ומורכבת למעשה משתי שכונות קטנות: "מחנה יהודה" (1896) ו"מחנה יוסף" (1904). השכונה הוקמה על ידי עולים מתימן (רובם מהעיר עדן).
גבולות השכונה הם: רחוב המרד במערב, רחוב יצחק אלחנן בצפון, רחוב שבזי במזרח ורחוב זרח ברנט בדרום.
הרחוב הראשי של השכונה נקרא בשם שבזי, ומהווה את מרכז חיי התרבות של השכונה.
בעקבות תוכנית השימור, שינתה השכונה את פניה. האוכלוסייה התחלפה, בתים רבים בשכונה שופצו או נבנו מחדש. רחוב שבזי, הרחוב הראשי של השכונה, הפך לרחוב אופנתי שוקק חיים ובו חנויות מעצבים של ביגוד, תכשיטים ואבזור הבית, חנויות למתנות ומזכרות וספרים, וגלריות ליצירות אמנות, בתי קפה ומסעדות.
La trahison des images
איוואן זמורנו
איוואן לואיס זמורנו זמורה (בספרדית: Iván Luis Zamorano Zamora, תעתיק מדויק - סמורנו; נולד ב-18 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר צ'ילאני הנחשב לאחד מגדולי השחקנים הצ'יליאנים בכל הזמנים.
יליד הבירה סנטיאגו, זמורנו שיחק במספר מועדונים, העיקריים הם סביליה וריאל מדריד בספרד, אינטר מילאנו באיטליה, אמריקה במקסיקו ובקולו-קולו ממדינת מולדתו. הוא זכה בלה ליגה הספרדית ובאותה העונה בתואר מלך השערים עם ריאל מדריד, וכמו כן זכה גם בגביע אופ"א במדי אינטר.
בשנת 2004, זמורנו נבחר להיות ברשימת הפיפ"א 100, רשימה של 100 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר שהורכבה בידי הכדורגלן הנודע פלה. זמורנו משמש כשגריר הרצון הטוב של יוניצ"ף בצ'ילה.
כינויו של זמורנו היה "באם-באם" (על שם הדמות מן הסדרה משפחת פלינטסטון), וגם כ"איוואן האיום" ("Iván el Terrible").
קריירת מועדונים.
זמורנו התחיל את הקריירה במועדון המקומי קוברסל בשנת 1985, עמו זכה בגביע הצ'ילאני בשנת 1987. בשנת 1988, הוא כבר עבר לאירופה, על מנת לשחק במועדון השווייצרי סנט גאלן, שם כבש 34 שערים ב-56 משחקים בהם שותף במהלך שלוש עונות. בשנת 1991, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית במדי סביליה, בה שותף בסך הכול במהלך 59 משחקים בהם כבש 21 שערים, לפני שעבר לשחק במדי ריאל מדריד אליה נמכר תמורת 5 מיליון דולר.
במדי ריאל מדריד, בין השנים 1992-1996, זכה זמורנו באליפות הליגה, בגביע המלך הספרדי, בסופר קאפ הספרדי ובסופר קאפ האירופי. בשנת 1995, תחת הדרכתו של חורחה ולדאנו, זמורנו סייע לריאל מדריד לזכות באליפות ספרד, כאשר כבש 27 שערים - כולל שלושער מול היריבה הענקית ברצלונה. הוא זכה בתחרות הפיצ'יצ'י (מלכות השערים של הליגה הספרדית). באותה השנה, הוא השלים לריאל את חודה ההתקפי הקטלני כאשר חבר לעושה המשחק מיכאל לאודרופ. בסך הכל, הוא ייצג את ריאל ב-137 משחקים, בהם כבש 76 שערים. בעונות ו- הוא זכה בתואר מטעם העיתונות הספרדית, אשר מוענק בכל שנה לשחקן האיברי-אמריקני הטוב ביותר.
לאחר חמש עונות בליגה הספרדית, זמורנו שיחק 4 עונות בסרייה א' האיטלקית במדי אינטר, בין השנים 1996 ל-2000, שם שיחק לצד יורי דז'ורקף, דייגו סימאונה, חבייר זאנטי, רונאלדו ואחרים. זמורנו כבש את שער הניצחון במשחק הגומלין של גמר גביע אופ"א 1997, כשקבע 1-0 לאינטר. עם זאת, בדו-קרב הפנדלים החמיץ את הפנדל הראשון של אינטר בדרך להפסד 4-1 בדו-קרב. במאי 1998, זכתה אינטר בגביע אופ"א אחרי שניצחה בגמר כל-איטלקי את לאציו 3-0, כאשר זמורנו כבש את השער הראשון במשחק.
זמורנו עבר לשחק במקסיקו במדי קלוב אמריקה בשנת 2001, שם שיחק שנתיים, שבהן זכה באליפות בשנתו הראשונה בקבוצה. הוא סיים את הקריירה במועדון הצמרת הצ'ילאני, קולו קולו, אותו אהד מאז ילדותו. הוא פרש מכדורגל בסוף שנת 2003, אחרי ששיחק כדורגל מקצועני יותר מ-16 שנים.
קריירה בנבחרת.
במדי נבחרת צ'ילה שיחק זמורנו 69 פעמים וכבש 34 שערים. משחק הבכורה שלו בנבחרת היה ב-19 ביוני 1987, בגיל 20, במהלך משחק ידידות נגד נבחרת פרו, בו כבש שער במהלך הניצחון 3-1.
ב-29 באפריל 1997, זמורנו כבש לא פחות מחמישה שערים במשחק אחד, משחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת ונצואלה. צ'ילה ניצחה 6-0. הוא שיחק במהלך כל ארבעת המשחקים של צ'ילה במונדיאל 1998, בהם בישל שער אחד לעמיתו מרסלו סאלאס נגד נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת 2000, הוא ונבחרתו זכו במדליית הארד וזמורנו אף זכה בתואר מלכות השערים.
משחקו הבינלאומי האחרון, היה משחק התרמה ידידותי מיוחד של נבחרתו מול נבחרת צרפת בספטמבר 2001.
כיום.
זמורנו נשוי לדוגמנית הארגנטינאית מאריה אלברו. בתם, מיה פאסקלה, נולדה ב-28 בינואר 2006.
זמורנו עובד כיום כעוזר מאמן נבחרת צ'ילה עד גיל 18.
קאחתי תלאווי
מועדון הכדורגל קאחתי תלאווי (בגאורגית: კახეთი თელავი) הוא מועדון כדורגל מהעיר תלאווי שבגאורגיה, ששיחקה בליגת העל הגאורגית בין השנים 2005–2007. את משחקיהם הם משחקים באצטדיון העירוני של העיר' אצטדיון גיווי צ'וֹחֶלִי (გივი ჩოხელის სტადიონი).
הקבוצה שיחקה באומגלסי ליגה, ליגת העל הגאורגית, בעונה 2006/07, אולם ירדה לליגה השנייה של גאורגיה, לאחר שהגיעו בעונה זו למקום האחרון בליגה, כאשר מאזן התוצאות הראה על 24 הפסדים, 2 תוצאות תיקו ואפס ניצחונות. בשני משחקי חוץ, מול אולימפי רוסתווי ומול זסטפוני, הפסידו 7:0 לחובתם.
הגליות לברגאן
הגליות לברגאן בוצעו ברומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנות החמישים של המאה ה-20, בימי מנהיגותו של גאורגה גאורגיו-דז'.
הוצאתה של יוגוסלביה מהקומינטרן בשנת 1948 הפכה את אזור הגבול שבין שתי המדינות לרגיש במיוחד בעיני המשטר הקומוניסטי הרומני. על פי הדגם הסובייטי, משרד הפנים הרומני הוציא ביום 15 במרץ 1951 צו בזו הלשון:
"שר הפנים יוכל, לפי החלטתו, להורות על העברתם מהמרכזים הצפופים של אותם אנשים שאינם יכולים להצדיק את שהייתם באותם מרכזים והעברתם מכל יישוב של אותם שהתנהגותם כלפי העם העמל מזיק לבניית הסוציאליזם ברפובליקה העממית הרומנית. לאותם אנשים ניתן יהיה לקבוע מגורי חובה בכל יישוב אחר".
הצו הזה הכין את הרקע הדרוש להגלייה שהייתה השנייה בגודלה לאחר הגליות ינואר 1945, כאשר 70,000 בני אדם, בעיקר גרמנים אתניים, הוגלו לברית המועצות. הפניית המוגלים לברגאן תאמה גם את הכוונה לפתח את חבל הארץ המפגר של מישור הברגאן תוך ניצול המוני הגולים. לפי מסמך המתוארך לשנת 1956 תוכנן "טיהור" הבאנאט מהמיעוטים, בעיקר מהגרמנים, הסרבים, הבולגרים והארומנים. כשלב שני של הטיהור הוצבו אותם שנחשבו ליסודות עוינים לקומוניזם, בעלי הקרקעות הגדולים, התעשיינים, פונדקאים, מסעדנים, פליטים מבסרביה וממקדוניה, חיילים לשעבר בצבא של גרמניה הנאצית, אזרחים זרים, אוהדים של טיטו, משתפי פעולה עם האויב בתקופת מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא ואישי שלטון (השלטון הקודם) בדימוס, קרובי משפחה ואוהדים של מי שהוגדרו אנטי מהפכנים, פעילים למען זכויות האזרח ואנשי עסקים שהיו להם קשרים במערב.
בפעולה שהתחילה בליל 18 ביוני 1951 הוגלו 45,000 בני אדם שנלקחו מבתיהם והועברו לברגאן. ההעברה הצריכה 2,656 קרונות רכבת ו-6,211 משאיות.
בהשגחת שומרים המגורשים נדרשו להקים לעצמם בתים מלבנים ומבוץ בכ 18 כפרים.
למגורשים הותר לבסוף על ידי משטרו של גאורגיו -דז' לשוב ליישוביהם הקודמים כעבור 5 -6 שנים, בשנת 1956, בהשפעת השינויים לכיוון הדסטליניזציה בברית המועצות והפיוס עם טיטו באותה השנה. רובם ניצלו את ההיתר וחזרו לבנאט.