הדיוואלי משויך לפסטיבילי האור, המציינים את ניצחון האור על החושך והטוב את הרע, הנחגגים לקראת ה-21 בדצמבר, שהוא היום הקצר ביותר בשנה בחצי הכדור הצפוני. הדיוואלי, כמו חגי אור אחרים, כדוגמת חנוכה וחג המולד, מאופיין על ידי הדלקת נרות וזיקוקים למען גירוש החושך המתגבר.
על פי המיתולוגיה ההודית, כפי שהיא כתובה בראמאיינה, השֵדה שוּרְפָּנַקְהָה מנסה לפתות את המלך האל ראמה, אולם הוא נשאר נאמן לאשתו סיטה. לקשמני, אחיו של ראמה, כועס על השדה וכעונש על בוגדנותה קוצץ את אפה. אחיה של שורפנקהה, רָאוָונָה, שהוא מלך השֵדים חוטף כמעשה נקם את סיטה ולוקח אותה במרכבתו המעופפת לממלכת השדים לָנְקָא (ככל הנראה סרי לנקה של היום).
ראמה, המסתייע בהנומן וכן בדובים ובצבא הקופים מנצח בקרב, הורג את ראוונה ומקבל חזרה את סיטה, העוברת את מבחן האש על מנת להוכיח את נאמנותה.
על מנת לסמן לראמה וסיטה את הדרך חזרה לממלכת איודהיה הכינו מאמיני ראמה שביל של פנסים. לזכר פנסים אלו ולזכר ניצחון הטובים (אור) על הרעים (חושך) חוגגים חג מלא אורות. במהלך ימי החג מניחים מנורות חרס ונרות על קירות מקדשים וכן על חלונות, מרפסות וגגות בתים; את הרחובות מקשטים בשרשראות אור ומדליקים זיקוקין די-נור. מנהג נוסף הוא השטת סירות פרחים הכוללות מקור אור על נהרות ומקווי מים.
הדיוואלי בג'ייניזם.
גם המאמינים בג'ייניזם חוגגים את הדיוואלי. הם מציינים בו את יום ההארה ויום היום השנה של מאהאווירה, מייסד דתם. הם מפרשים את הדלקת הנרות כתחליף גשמי לאור הנובע מהאמת העליונה.
הדיוואלי בסיקהיזם.
גם הסיקים חוגגים את הדיוואלי, פרשנותם לחג היא ציון שחרורו של גורו הר גובינד (או "נאנאק השישי") מהכלא.
לאו (נשק)
רווי שנקר
הלכת הגולגולת הדקה
החוק הישראלי מעניק פיצויים לניזוק רק בשל הנזק הצפוי ממהלכם הרגיל של הדברים, ושנבע כתוצאה ישירה מעוולת המזיק. אולם, במקרה שהנזק נגרם או הוחמר כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש, האם עדיין יישא המזיק באחריות?
הִלְכַת "הגולגולת הדקה", שמקורה ב"Eggshell Skull Rule" בדין האנגלי, מהווה חריג לדרישת צפיותו של היקף הנזק; ההלכה מכירה באחריות המזיק לנזקים בלתי צפויים שמקורם בחולשותיו המקדמיות והבלתי צפויות של הניזוק.
ההלכה מורה כי לא תתקבל טענת המזיק שלא חזה מראש את נזקי הניזוק, אשר באו לו כתוצאה מחולשה מיוחדת, עליה לא יכול היה לדעת, שכן על המזיק לקבל את הניזוק כמות שהוא. הלכת הגולגולת הדקה חלה על שני מרכיביו של היקף הנזק – חומרה בלתי צפויה של הנזק הראשוני, וכן על נזקים בלתי צפויים המתפתחים מהנזק הראשוני, המכונים נזקים שניוניים, למשל: התפתחות דלקת חמורה שנגרמה עקב פגיעה קלה בתאונת דרכים (כאשר הדלקת היא הנזק השניוני). ההלכה חלה על היקף הנזק, ואינה חלה על תהליך גרימתו של נזק ראשוני, ולא על סוגו של הנזק הראשוני. למשל: אדם ששם קץ לחייו עקב רגישות נפשית מיוחדת ובלתי צפויה, בתגובה לפיטוריו ממקום עבודתו, נזק ההתאבדות הוא נזק ראשוני שסוגו והליך גרימתו אינם צפויים ועל כן אין מחילים עליו את הלכת הגולגולת הדקה.
מרכיב דומיננטי בהלכת הגולגולת הדקה נוגע למדיניות משפטית, במיוחד כאשר מדובר בנזקים גופניים.
רקע היסטורי.
הלכת הגולגולת הדקה נשתרשה בפסיקה ובספרות המשפטית, לא במעט בשל שמה הציורי המוצלח. היא הובעה לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי השופט Kennedy בפרשת Dulieu, אשר פסק כי לא תעמוד למזיק טענת הגנה כי הניזוק היה סובל פחות נזק או לא היה סובל כלל "... אלמלא הייתה לו גולגולת דקה באופן חריג או לב חלש באופן חריג". ארבעים שנה לאחר מכן, ההלכה נוסחה בפסיקה האנגלית בקביעת ביהמ"ש כי "אם אך הוכח מעשה העוול, חייב עושה המעשה לקחת את קורבנו כפי שהוא מוצא אותו".
ההלכה יושמה לראשונה בפסיקה הישראלית על ידי השופט אגרנט, בפרשת לוי (ע"א 22/49). במהלך שנות ה-50, נדונה ההלכה ושאלת יחסה למבחן הצפיות, הוא המבחן הקובע לגבי חובת הזהירות בדיני רשלנות במספר פסקי דין, במקביל לשינויים אשר התרחשו בפסיקה האנגלית. בשנת 1961, נדונה באנגליה פרשת Wagon Mound, שעוררה את הספק בדבר תוקפה של הלכת הגולגולת הדקה נוכח הכרזת השופטים כי המבחן הבלעדי להטלת אחריות הוא מבחן הצפיות. ההשקפות השונות בדבר משמעות הלכת הגולגולת הדקה באו לידי התנגשות ממשית והכרעה בפרשת רינגר (ע"א 390/62).
רוב המקרים שבהם בתי המשפט בישראל נקראו להשיב לבעיית ריחוק הנזק, העוסקת בתיחום מידת האחריות של המזיק על הנזק שנגרם כתוצאה ממעשיו, נסבו בעניין נזקי גוף שנגרמו או הוחמרו כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש. את הפתרון מצא ביהמ"ש בפקודת הנזיקים האזרחיים, בסעיף 60(א), שהוחלף בסעיף 76(1) בפקודה החדשה. הסעיף מסווג תחת הנושא "פיצויים", אף על פי שמבחינה עניינית סוגיית ריחוק הנזק קרובה למסכת ה"סיבתיות" המוסדרת בסעיף 55(ב) (לפקודה הישנה). סעיף 76(1) לא מטיל אחריות במקום שאינה קיימת ואינו מוסיף התנהגויות אסורות, כי אם קובע את היקף האחריות- לאחר שזו נקבעה עקרונית לפי היסודות הדרושים בכל עוולה ועוולה.
בעקבות פרשת מלכה (ע"פ 47/56), נראה כי המחוקק אימץ את מבחן הצפיות בסוגיה, אולם בצד המבחן נתגבשה הלכת "הגולגולת הדקה" המתייחסת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים בגלל מצבו המיוחד של הקרבן.
מקרה טיפוסי שבו מיישם המשפט את הלכת הגולגולת הדקה, אשר ממנו אנו למדים על מקור שמה של ההלכה, נוגע למצב דברים בו אדם מקבל מכה בראשו אשר גורמת לשבירת גולגולתו. חרף העובדה שמכה מעין זו הייתה גורמת לנזק קל בלבד לאדם "רגיל", ישא המזיק באחריות לנזק שנגרם בפועל, שכן עליו לקחת את הניזוק כמות שהוא, על רגישויותיו המיוחדות.
המשפט האנגלי מחיל את הלכת הגולגולת הדקה לא רק על נזקים פיזיים, כי אם גם על נזקים נפשיים העלולים להיגרם כתוצאה מהתנהגות המעוול. בהתאם לרציונל העומד מאחורי ההלכה, אם ניתן היה לצפות גרימת נזק גופני לניזוק, אזי אין כל חשיבות שהנזק הנפשי היה בלתי צפוי אף במקרה בו הנזק הגופני לא התממש. או אז, יהא זכאי הניזוק לפיצויים בגין הנזק הנפשי שספג, ללא תלות בהיקף הנזק או בכך שמקורו של הנזק הנפשי הוא בנטייה מקדמית שהייתה קיימת בו לפני שהתפתח המצב הנפשי המדובר. חריג להחלת הלכת הגולגולת הדקה במקרים של נזק נפשי, הוא במקרה בו הניזוק פיתח נזק נפשי כיוון שהיה עד למעשה העוולה, היינו כאשר הוא ניזוק מדרגה שנייה; במקרה זה יהא עליו להוכיח כי קיימת צפיות סבירה להתפתחות הנזק הנפשי בקרב אדם סביר, ולא בקרב הניזוק "המיוחד".
אפשרות נוספת ליישום הלכת הגולגולת הדקה עולה כאשר היקפו הבלתי צפוי של נזק נגרם כתוצאה מרגישות מיוחדת ובלתי צפויה של רכוש שניזוק. גם כאן אפשר שהמזיק יישא באחריות לנזק. ההבחנה בין נזקי גוף ורכוש עשויה להביא למצב אבסורדי - למשל, מקרה בו המזיק מצליף בסוסו של הניזוק, אולם כיוון שסוס זה לוקה בהמופיליה הוא מדמם למוות. אין כל צידוק עקרוני בקביעה כי המזיק היה נושא באחריות עקב מותו של אדם באותן נסיבות אולם לא במקרה שמדובר בבעל חיים.
כאשר אנו מטילים אחריות על המזיק בגין אותם נזקים צפויים לרכוש, עולה השאלה כיצד נעריך את מידת הנזק הצפוי כאשר זה נבלע בתוך נזק גדול יותר, בלתי צפוי. נניח כי המזיק הפיל סיגריה על שטיח ושהנזק הצפוי כתוצאה משריפת השטיח אינו עולה על חור קטן. אולם בפועל, כתוצאה מהשתלשלות אירועים בלתי צפויה, השריפה כילתה את השטיח כולו. בניסיון לאמוד את מידת הנזק הצפוי, תוך יישום הלכת הגולגולת הדקה על נזקי רכוש, ייתכן ונאיין את ההבחנה בין סוג הנזק ובין היקף הנזק.
סקירת הדין- הצגת התשתית הנורמטיבית.
הוראות החוק הרלוונטיות.
הבסיס הסטטוטורי להתפתחות הלכת הגולגולת הדקה בדין הישראלי, מצוי בסעיף 60(א) לפקודת הנזיקים האזרחיים אשר עניינו "פיצויים".
כיום, פקודת הנזיקין (נוסח חדש) מסדירה את עניין הפיצויים תחת הוראת סעיף 76:
בסעיף 60(א) הגדיר המחוקק הישראלי את היקף האחריות באמצעות נוסחה אשר אינה מגלה בצורה חד משמעית את המבחן הקובע ואומנם, לדידו של פרופ' אנגלרד, המתייחס לפסיקת בית המשפט העליון, מצטיירות גישות שונות לגבי פירוש הסעיף שכן, מלשונו עולים בד בבד שני מבחנים סותרים לכאורה: מן הרישא - "..שעלול לבוא באורח טבעי.." קרי- מבחן הצפיות, ומן הסיפא: "..שבא במישרין מעוולת הנתבע..." קרי- מבחן הנזק הישיר.
שאלת פירוש הסעיף נדונה לראשונה בהרחבה על ידי השופט אגרנט בפרשת לוי. לדידו, אין להעניק למונחים המופיעים בסעיף משמעות עצמאית שכן, הם באים לשם קביעת הכלל שיש לפצות אדם, עקב עבירה אזרחית כלפיו, רק אם נגרם לו נזק הנובע במישרין כתוצאה מהעוולה הנידונה, ושאינו נחשב בעיני החוק, "רחוק" מדי, ובלשונו: "אין לפרש את המונחים האמורים במובנם הפשוט והרגיל דווקא, אלא יש להניח, כפי שנקבע מפורשות בסעיף 2 לפקודה, כי הביטויים האלה משמשים בה במובן הניתן להם בחוק האנגלי ומן הדין לבארם בהתאם לזאת". הכוונה לכך שהסעיף, שנוסחו מתבסס על הנוסח האנגלי ושאוב ממנו, צריך להתפרש בהתאם לשיטה האנגלית שהיא גישה מעשית, המתחשבת לעיתים בעובדות המיוחדות העומדות לדיון. לפי גישה זו, אין לראות בסעיף כמציע נוסחה חד משמעית.
ההשקפה השלטת בדין הישראלי, בעקבות פרשת מלכה, גורסת כי המחוקק אימץ בסעיף את "מבחן הצפיות" בהקשר של ריחוק הנזק. בצד מבחן זה- נתגבשה הלכה עצמאית הנוגעת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים עקב מצבו הגופני המיוחד של הקורבן, היא הלכת "הגולגולת הדקה" אשר מקורה גם הוא במשפט האנגלי.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון.