הבמאי הראשון של הלהקה היה דני ליטאי ממובילי הלהקות הצבאיות בעבר, ומנהלה המוזיקלי היה צביקה כספי, המנהל המוזיקלי של להקת הגבעתרון באותה עת. תחילה עבדה הלהקה על שירים ברוח התרנגולים מתוך כוונה לצאת מהר ככל האפשר להופעות ייצוגיות באירועים (תוכנית ב'), ובמקביל להתחיל לעבוד על הצגה מקורית לנוער באורך מלא. בנסיבות אישיות דני ליטאי נאלץ לקטוע את החזרות. את מקומו של המנהל המוזיקלי תפס אילן גלבוע שגם הלחין את שירי המופע הראשון. תמלילי השירים לאותו מופע נכתבו בידי מרדכי (מוטי) גלזר. המופע הראשון של הלהקה נקרא "כיתה י"א 2" והועלה במאי 1984 בבימויו של שוקי ווגנר. גם את הצגתם השנייה, "קם ב-7" ב-1986 ביים ווגנר, ובחודש יוני באותה השנה התחלף הבמאי לאורי פסטר.
לאחר מכן, במשך שלוש שנים, הופיעה הלהקה בפינה קבועה שנקראה "בראש פתוח" בתוכנית "זהו זה!".
ב-1989 עלתה לאוויר סדרת טלוויזיה בהשתתפות חברי הלהקה שנקראה "החופש האחרון", אשר כללה שמונה פרקים. בעקבות הצלחת הסדרה, הופקו שלוש סדרות טלוויזיה נוספות בהשתתפות חברי הלהקה שנקראו: "לא כולל שירות", "תלויים באוויר" ו"צעירים בדרך".
הסדרה שזכתה לפופולריות הרבה ביותר מבין אותן הסדרות היא הסדרה "לא כולל שירות", ששודרה במשך שלוש עונות, וכן הובילה גם למופע של הלהקה שנוצר בעקבות הסדרה ב-1991. הסדרות משודרות עד היום בשידורים חוזרים בכאן 11, בדרך כלל בתקופות של חופשי חג וחופשת הקיץ.
לרגל חגיגות המאה לתל אביב תוכנן איחוד של חברי הלהקה, אך הוא לא יצא לפועל, ולבסוף לרגל חגיגות המאה לעיר, שודרה בערוץ הראשון בשנת 2009 סדרה בשם "ציון מאה" בכיכובם של חברי הלהקה באותה שנה. הסדרה הורכבה מ-30 פרקים קצרים בני דקות אחדות, העוסקים בנקודות היסטוריות וסמלים שונים של העיר תל אביב.
רבים מחברי הלהקה התגייסו ללהקות צבאיות וחלקם התפרסמו, בהם: טל מוסרי, ניר פרידמן, אסף פריינטא, שי פלד, עידו מוסרי, ליאת אחירון, אלינור אהרון, יעל פוליאקוב, שיר גוטליב, אוהד חיטמן, אורלי ויינרמן, אורן שבו, אורי בנאי, שרית וינו-אלעד ודנה דבורין.
הלהקה קיימת בהרכב שונה וממשיכה להופיע במסגרת עירונית באירועי תל אביב-יפו השונים.
מנהלי הלהקה הראשונים היו אודי זמברג וגילה טולדנו.
כיום מנהל הלהקה הוא יותם חוטא, המנהל המוזיקלי הוא אילן גלבוע, ובמאי הלהקה הוא מיקי יוסף. הלהקה ממומנת חלקית על ידי אגף התרבות בעיריית תל אביב-יפו.
נוה ים
ג'ון פיוס בולאנד
ג'ון מארי פיוס בולאנד (באנגלית: John Mary Pius Boland;
16 בספטמבר 1870 – 17 במרץ 1958) היה פוליטיקאי אירי והאלוף האולימפי הראשון בטניס.
בולאנד למד משפטים בדבלין ואוניברסיטת אוקספורד ונוסף על כך, למד גם בבון, שם הוא היה חבר באגודת סטודנטים שנקראה "בוואריה בון".
בשנת 1896 נסע בולאנד לאתונה כדי לבקר את חברו היווני, טרסיואלוס מנאוס. מנאוס, חבר בוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים, החליט להכניס את בולאנד לטורניר הטניס האולימפי. בולאנד זכה בקלות במדליית הזהב לאחר שניצח מתחרים מגרמניה, מיוון וממצרים.
בולאנד החליט להשתתף גם בטורניר הטניס לזוגות, וגם בו זכה במדליית הזהב. בן הזוג שלו היה הגרמני פרידריך טראון שהשתתף גם בריצת 800 מטר. בגמר ניצחו השניים את היווני פטרוקוקינוס ואת המצרי קסדגליס.
בין 1900 ל-1918 היה בולאנד חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הפרלמנטרית האירית המייצג את מחוז דרום קרי.
פאול נוימן
פאול נוימן (גרמנית: Paul Neumann; 13 ביוני 1875 - 9 בפברואר 1932) היה שחיין יהודי-אוסטרי ורופא. הוא האלוף האולימפי הראשון של אוסטריה, שהתחרה באולימפיאדת אתונה (1896).
קריירה.
נוימן נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית לאב רופא בעל שם עולמי. הוא זכה בשנת 1892 באליפות אוסטריה בשחייה בנהר. בשנת 1894 הוא זכה באליפות אוסטריה בשחייה במשחה ל-500 מ' חופשי כשקבע זמן של 9:24.2 דקות (למעשה המרחק היה 510 מ').
באולימפיאדת אתונה השתתף נוימן במקצים 500 ו-1,200 מטרים חופשי. במקצה ה-500 מטרים, ניצח נוימן בתוצאה של 8:12.6 דקות, הרבה בזכות פרישתו של אלפרד האיוש ממקצה זה. האיוש, שהיה עייף ממקצה ה-100 מטרים, החליט לוותר על מקצה ה-500 מטרים ולנוח עד למקצה ה-1,200 מטרים. נוימן, שכמעט ולא הספיק לנוח בין מקצה ה-500 למקצה ה-1,200, לא הצליח לסיים את המירוץ והגיע במקום האחרון.
לאחר ההצלחה במשחקים האולימפיים הוא היגר לארצות הברית שם למד בקולג' הגרמני לרפואה בשיקגו. בשנת 1897 הוא עבר לאוניברסיטת פנסילבניה שם שיחק כדורמים. הוא הפך לרופא ובנוסף קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1897 הוא קבע שיאי עולם במשחים לשניים, שלושה, ארבע וחמישה מיילים, כששחה עבור התאחדות האתלטיקה של שיקגו. אותה שנה הוא זכה באליפות ארצות הברית וקנדה בשחייה. בשנת 1898 הוא זכה באליפות קנדה בשחייה במשחה ל 880 יארד.
ב-1984 הונצח נוימן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
בשנת 1986 זכה נוימן להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
היינריך, נסיך פרוסיה (1862–1929)
היינריך, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Heinrich von Preußen, נולד בשם אלברט וילהלם היינריך; 14 באוגוסט 1862 - 20 באפריל 1929) היה בנו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ואחיו הצעיר של וילהלם השני. הנסיך היינריך היה קצין בצי הגרמני הקיסרי והגיע לדרגת גרוס-אדמירל.
ביוגרפיה.
ילדות ומשפחה.
הנסיך אלברט וילהלם היינריך נולד בברלין ב-14 באוגוסט 1862, ילדם השלישי ובנם השני של פרידריך, נסיך הכתר של גרמניה (לימים הקיסר פרידריך השלישי) ורעייתו ויקטוריה, בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. היינריך היה צעיר בשלוש שנים מאחיו הבכור, וילהלם.
ב-24 במאי 1888 נישא היינריך לאירן, נסיכת הסן, בתו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, שהייתה דודתו של היינריך. הנישואים היו מאושרים ולבני הזוג נולדו שלושה בנים:
קריירה צבאית.
הנסיך התחנך בעיר קאסל ובגיל 15 הצטרף לצי הגרמני הקיסרי. חינוכו הצבאי כלל מסע של שנתיים מסביב לעולם וכן שנתיים באקדמיה הימית. בשנת 1887 קיבל פיקוד על ספינתו הראשונה ובשנת 1897 פיקד על שייטת שלמה במזרח אסיה שהייתה אחראית על שמירת הקולוניות הגרמניות במזרח סין. במהלך שירותו באסיה הוא היה לנסיך האירופאי הראשון בהיסטוריה שהתקבל רשמית בחצר המלוכה הקיסרית הסינית. בשנת 1903 חזר לפקד על שייטות בים הבלטי ובשנת 1906 הוכרז כמפקד צי הים הפתוח. בשנת 1909 קודם לדרגת גרוס-אדמירל, הדרגה הגבוהה ביותר בצי הקיסרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד היינריך על הצי הבלטי הגרמני. למרות שהצי שבפיקודו היה חלש יותר מהצי הבלטי הרוסי בו נלחם, הוא הצליח לדחוק את הצי הרוסי הקיסרי למצב הגנתי ומנע מהם לתקוף את החוף הגרמני. לאחר סיום המלחמה וביטול המלוכה בגרמניה סיים הנסיך את שירותו הצבאי.
לאחר פרישתו בילה הנסיך את שארית חייו עם משפחתו באחוזתם המלמרק שבשלזוויג-הולשטיין. תחביביו כללו מכוניות וסירות והוא השתתף במרוצי סירות רבים אפילו בגיל מבוגר. הנסיך מת מסרטן הגרון (אותה מחלה שהרגה את אביו) ב-20 באפריל 1929.
מכונית ספורט מפוארת ווקסהול פרינס הנרי שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הבריטית ווקסהול מוטורס בין השנים 1911–1915 בבריטניה הייתה קרויה לכבודו של הנסיך.
מכירת ספרים בישראל
מכירת ספרים בישראל נעשית במגוון רחב של דרכים, המביאות כולן לתוצאה הסופית: העברת הספר מהיצרן (המו"ל) לצרכן. דרכים אלה כוללות:
שבוע הספר העברי הוא אירוע שנתי למכירת ספרים בישראל - משתתפות בו כל דרכי המכירה, כן נפתחים בערים הגדולות מתחמי מכירת ספרים לשבוע זה בלבד.
דרכי מכירה.
בחנויות.
חנויות ספרים רבות פזורות בכל רחבי ישראל, מהן חנויות עצמאיות, ורבות מהן כחלק מרשת חנויות. מאז ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 יש התמעטות מתמדת במספר החנויות שאינן שייכות לרשתות ארציות. חנויות ספרים רבות ובהן מהוותיקות ביותר, נסגרו בגלל חוסר יכולת להתמודד בשוק שהתחרות בו הולכת וגדלה. מול הרשת הוותיקה של "סטימצקי" קמו רשתות מתחרות כמו "ליריק", "כתר", "ברונפמן" "מודן" ועוד, אך מרבית הרשתות האלה התפרקו. כיום ניצבת מול הרשת של "סטימצקי", שבשנת 2005 התקשרה עם הוצאת כתר, רק רשת "צומת ספרים", שהיא ברית של רשתות קטנות יותר ומספר מוציאים לאור. בנוסף לשתי הרשתות הגדולות קיימות עוד כמה רשתות קטנות יותר, כמו הרשת החיפאית "יודן". גם הרשת של סטימצקי אינה עשויה מקשה אחת בשנת 2017 היא קנתה את רשת הספרים הירושלמית תמיר, ויש בה גם חנויות זיכיון.
הבעלוּת של אחדות מהוצאות הספרים על רשת חנויות ספרים גדולה מאפשרת להוצאות אלה למכור ברשת את ספריהן במחירים נמוכים, שכן במידה מסוימת זו מכירה ישירה, מהמו"ל לצרכן, תוך צמצום עלותו של המפיץ (הגוף המקשר בין המו"ל לבין חנויות הספרים). מבצעים הנערכים ברשתות הספרים, שבהם נמכרים חלק מהספרים במחירים מוזלים ביותר, הביאו ליוזמה של מו"לים לקבוע בחקיקה הגבלות על מבצעי הנחה לספר בשנה הראשונה להופעתו.
ביולי 2013 אישרה כנסת את החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל (הוראת שעה), התשע"ג-2013, האוסר על חנויות ספרים למכור ספרות חדשה בעברית או בערבית (גם מקור וגם מתורגמת) במחיר שונה מהמחיר המומלץ לצרכן, עד שנה וחצי ממועד היציאה לאור (למעט בימי שבוע הספר). החוק נכנס לתוקף בתחילת 2014 ומבוטל בהדרגה החל מיוני 2016 ועד אוגוסט 2018.