פריט נוסף שחידש בן קטין הוא המוכני, מדובר במנוף (או גלגלת) עשוי עץ, שבעזרתו הורד הכיור במשך הלילה לבור מים בבית המקדש, והועלה למחרת. הדבר נועד למנוע מן המים שהיו בכיור במשך הלילה להיפסל ב"לינה". פירוש הדבר: כל דבר ששוהה בכלי קודש במשך הלילה - נפסל בהגיע עלות השחר. ממילא, מים שנשארו בכיור במשך הלילה היו נפסלים בהגיע הבוקר, והיה צורך לשפוך אותם ולהביא מים חדשים. על ידי המוכני שהו המים שבכיור במשך הלילה בבור מים, ולכן לא נפסלו. על פי המתואר במשנה, בשעת הפעלתו של המוכני נשמע קולו למרחק רב.
בדברי הרמב"ם מופיע תיאור אחר לגמרי של המוכני: מדובר בכלי נוסף מעל הכיור, שלא הוקדש אלא נחשב כחפץ רגיל, ללא קדושה. מכיוון שכלי זה לא התקדש - המים שנמצאו בו לא נפסלו בלינה. כלי זה הוא שהכיל את רוב מי הכיור, ורק בשעת הצורך, כאשר כהן רצה לקדש את ידיו ורגליו, הוא הפעיל מנגנון שהזרים את המים מן המוכני אל הכיור, וקידש את ידיו ורגליו מן המים שבכיור. באופן כזה, לא היו בכיור מים בקביעות, אלא רק לפי הצורך הנדרש לקידוש, ובסוף היום לא היו בו מים שנפסלו.
שחזור הכיור בימינו.
מכון המקדש, האמון על שחזור כלי המקדש במתכונתם ההלכתית, שיחזר גם את כיור הנחושת. תחילה נעשה כיור המכיל כמה עשרות ליטרים ובו שישה ברזים, ובתחילת שנת תשס"ט נחנך ברוב עם כיור חדש ומשוכלל, המכיל מאות ליטרים, ונותן מענה לבית מקדש מתפקד ופעיל. המוכני בכיורים אלו נעשה על פי שיטתו של הרמב"ם שהוזכרה לעיל.
פיטר סרקין
פיטר סרקין (באנגלית: Peter Serkin; 24 ביולי 1947 – 1 בפברואר 2020) היה פסנתרן אמריקאי ממוצא יהודי.
קורות חיים.
פיטר סרקין נולד בניו יורק, בנו של הפסנתרן רודולף סרקין ונכדו של הכנר אדולף בוש. אמו, אירנה בוש-סרקין, הייתה גם היא כנרת ברביעיית בוש.
פיטר נכנס ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בגיל אחת-עשרה. הוא למד שם אצל מייצ'יסלב הורשובסקי ולי לוביזי ואצל אביו. לימודי מוזיקה נוספים קיבל אצל ארנסט אוסטר, מרסל מואיז וקרל אולריך שנאבל.
פיטר ניגן עם יו-יו מה, אלכסנדר שניידר, פמלה פרנק, רביעיות המיתרים גוארנרי, בודפשט ואוריון, ועוד מוזיקאים והרכבים קאמריים ידועי שם. עבד עם חברות הקלטה שונות.
סרקין לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
נפטר ב-1 בפברואר 2020. הותיר אחריו אישה, רג'ינה, וחמישה ילדים. התגורר במסצ'וסטס.
דייל צ'יהולי
דייל צ'יהולי (אנגלית: Dale Chihuly; נולד ב-20 בספטמבר 1941) הוא פסל זכוכית אמריקאי.
חייו.
צ'יהולי, יליד טקומה וושינגטון, למד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל עיצוב פנים, אדריכלות וניפוח זכוכית.
ב-1967 קיבל תואר שני בפיסול מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וב-1968 קיבל תואר שני בעיצוב מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
ב-1976 איבד את הראייה בעינו השמאלית בתאונת דרכים. הפציעה גרמה לצורך להרכיב רטייה על עינו השמאלית. למרות הפציעה המשיך במלאכתו. בשנת 1979 פרק כתף במהלך גלישת גוף ובעקבות פציעה זו הפסיק לנפח זכוכית בעצמו, והחל לעצב פסלים וגופי תאורה מזכוכית, כאשר אומנים אחרים מנפחים אותם עבורו. היה ממקימי בית הספר לזכוכית פילצ'וק בארצות הברית.
צ'יהולי נשוי בפעם השנייה ולו בן אחד.
ישראל.
עד שנת 2010, ביקר צ'יהולי שלוש פעמים בישראל: בשנת 1963 ביקר בקיבוץ להב. בשנים 1999–2000 הציג תערוכת פסלי זכוכית במגדל דוד בירושלים. בשנת 2010 הגיע לישראל לתערוכה בגלריה ליטבק. באותה שנה הוצגו שש דלתות זכוכית בעיצובו על במת האופרה הישראלית החדשה באופרה "טירתו של כחול הזקן" של בלה בארטוק.
בשנת 2009 הוצגה יצירתו "אש ומים" בלובי מרכז אש התורה העולמית בעיר העתיקה בירושלים. היצירה משמשת כמנורה הראשית של המרכז כשחלקה העליון מסמל את להבות האש ובחלקה התחתון טיפות המים המסמלים יחד את משמעות השם "אש התורה". היצירה נתרמה למרכז ועלותה מוערכת בכמיליון שקלים.
ניסוך המים
ניסוך המים היא מצווה שהתקיימה בתקופת בית המקדש בימי חג הסוכות בבוקרו של כל יום מימי החג. המצווה התקיימה בניסוך מים בשעת הקרבת קרבן התמיד של שחר בנוסף לניסוך היין שהתקיים לאורך כל השנה בשעת הקרבת הקורבנות.
מצווה זו לא מוזכרת בתורה, אך על פי מסורת החכמים היא "הלכה למשה מסיני". חז"ל מצאו רמז לניסוך המים בפרשת פינחס בשינויי אותיות קלים בין הפסוקים הכמעט זהים לקרבנות הימים השונים של סוכות, אשר יוצרים יחדיו את הצירוף "מים". בספר שמואל, מוזכר קרבן של ניסוך מים אך הוא אינו קשור לגשמים או לחג הסוכות.
טעם המצווה.
הניסוך נעשה בחג הסוכות שבו מתפללים ונידונים על המים - גשמי החורף של אותה השנה. קרבן ניסוך המים, בדומה למנחת העומר או להבאת הביכורים, הוא מעין קרבן ראשית לקראת עונת הגשמים, כמאמר התוספתא:
סדר הניסוך.
בכל יום מימי חג הסוכות, עם שחר, היו יוצאים הכהנים והעם לשאוב מים ממעיין הגיחון בצלוחית של זהב המכילה שלושה לוגים (כליטר). השאיבה נעשתה בפומביות וחגיגיות רבה, ולוותה בשירת הלויים ובכלי נגינה. לאחר השאיבה, היו מגיעים לשער המים בבית המקדש שם תקעו והריעו ותקעו בחצוצרות ובשופרות. הכהן שזכה בעבודת הניסוך, היה עולה בכבש אל מזבח העולה, ופונה לפינה המערבית-דרומית, שם היו נעשים הנסכים. הכהן היה שופך את המים מצלוחית הזהב לתוך ספל כסף המנוקב בתחתיתו, תוך כדי שפיכת יין לספל זהה, המנוקב בתחתיתו אף הוא. מהספלים היו נוזלים המים והיין דרך המזבח לשיתין (חלל עמוק מתחת למזבח. אולם יש מחלוקת בדבר).
התנגדות הצדוקים.
ב, מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה. מתואר אף מקרה בו כהן צדוקי ניסך את המים על רגליו במקום לתוך הספל, על מנת לבזות את המצווה. על פי המתואר, תגובת העם הייתה קשה ביותר - "רגמוהו כל העם באתרוגיהן". בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי מצוות ניסוך המים תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה - כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
המצווה כיום.
על אף שמרבית המקורות המתארים את המצווה נכתבו לאחר חורבן בית המקדש, מצווה זו לא נהגה בפועל לאחר החורבן. עם זאת, על פי הדעה המאפשרת לקיים את המצווה במקום המזבח גם בהיעדרו, התנועה לכינון המקדש הפועלת להשבת עבודת המקדש, קיימה בעבר בשנים תשמ"ט, תש"ן ותשנ"א את מצוות ניסוך המים. האיסור על הכנסת תשמישי קדושה והבידוק הקפדני הנלווה להר הבית בשנים האחרונות מנעו גם נוהג זה.
החל מסוכות תשע"ה מקיימים ארגוני המקדש טקס "תרגול ניסוך המים" ובו שואבים מים מהגיחון ויוצקים אותם על דמוי מזבח ברובע היהודי בירושלים.
לקריאה נוספת.
יוסף תבורי, מועדי ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת מאגנס, ירושלים ה'תשנ"ה, עמ' 198 ואילך.
צ'ארלי בממלכת השוקולד (סרט)
צ'ארלי בממלכת השוקולד (באנגלית: Charlie and the Chocolate Factory) הוא סרט קולנוע משנת 2005 שמבוסס על ספר הילדים "צ'ארלי והשוקולדה" מאת רואלד דאל, שיצא לאור בשנת 1964. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. במאי הסרט הוא טים ברטון, ג'וני דפ בתפקיד וילי וונקה ופרדי היימור בתפקיד צ'ארלי באקט. סרט הקולנוע הראשון שהתבסס על הספר הופק בשנת 1971 ונקרא וילי וונקה ומפעל השוקולד, בו ג'ין ויילדר ופיטר אוסטרום בתפקידי הדמויות הראשיות שלעיל.
עלילה.
הסרט מתחיל במפעל שוקולד, בו מיוצרים כמויות עצומות של מוצרי שוקולד. נראית יד חובשת כפפה (ידו של וילי וונקה) המניחה כרטיסים מוזהבים על חמש חפיסות שוקולד שונות. הן נשלחות לדרכן, כשהן עטופות ומעורבבות בין חטיפי שוקולד אחרים ונשלחות לרחבי העולם.
לאחר מכן רואים את אביו של צ'ארלי באקט נכנס אל תוך בית משפחתו, בקתה רעועה וקטנה. כשצ'ארלי מראה את יצירתו, מפעל השוקולד של וילי וונקה מפקקי משחות שיניים, סבא ג'ו מספר לצ'ארלי שהוא עבד במפעל בעבר, אך וילי וונקה סגר את המפעל ופיטר את כל העובדים בגלל גנבות מתכוניו הסודיים והייחודיים שלו.
באותו לילה תולים מודעות בכל העולם מאת וילי וונקה, שמכריז שהוא הניח חמישה כרטיסי זהב בחמש חפיסות שוקולד וונקה. מוצאי הכרטיסים האלו יזכו בסיור מלא במפעל, מלווים בהורה אחד, ובאספקה נצחית של שוקולד. בנוסף לכל זה, אחד מחמשת מוצאי הכרטיסים יקבל פרס מיוחד בסוף הסיור. כתבים ברשתות טלוויזיה ברחבי העולם מגלים מי הילדים שמצאו את ארבעת הכרטיסים הראשונים, כולם מאופיינים כילדים חסרי-מוסר, אנוכיים ומפונקים הבאים ממשפחות עשירות. הגידול במכירות השוקולד גורם לעלייה בחורי השיניים, מה שמגדיל את מכירת משחות השיניים. עם הרווחים הרבים, מפעל משחות השיניים מחליט להפוך למודרני יותר, וקונה מכונה חדישה שתופסת את מקומו של מר באקט במפעל, והוא מפוטר.
לרגל יום הולדתו של צ'ארלי הוא מקבל חפיסת שוקולד, אך הוא מתאכזב כשבחפיסה לא מתגלה כרטיס זהב. סבא ג'ו נותן לצ'ארלי קצת כסף כדי שיקנה לעצמו עוד חפיסת שוקולד אחת, אך גם בזו לא נמצא כרטיס זהב.
ביום למחרת, צ'ארלי שומע שכרטיס הזהב החמישי נמצא ברוסיה. הוא מוצא שטר של 10 ליש"ט בשלג ורץ לקנות חפיסת שוקולד נוספת. בזמן שצ'ארלי מגיע לחנות הוא שומע שכרטיס הזהב שנמצא ברוסיה מזויף. כרטיס הזהב האחרון מתגלה בחפיסת השוקולד של צ'ארלי. תחילה הוא רוצה למכור את הכרטיס כדי שיהיה כסף למשפחתו, אך סבו משכנע אותו לצאת לסיור:
"יש הרבה כסף בעולם. הם מדפיסים עוד, כל יום. אבל הכרטיס הזה, יש רק חמישה כמוהו בכל העולם, ולא יהיו עוד כמותו. רק טיפש יוותר על כרטיס כזה בשביל משהו מצוי כמו כסף".