אנג נחשב אחד המדענים שהצליחו להביא את הבינה המלאכותית לתודעה של האנושות כולה. הוא מאמין שבינה מלאכותית תוכל לשפר את חייהם של אנשים ושהתועלות שלה גוברות בהרבה על הסכנות שהתחום מביא אתו. הוא מאמין שאחת הפעולות החשובות ביותר היא להבטיח דמוקרטיזציה של הנושא כדי למנוע ריכוז של הכוח בידי מעטים. במהלך 2017 הצהיר אנג שהוא תומך ב"הכנסה בסיסית קבועה" כמענה לאבטלה וכדי לאפשר לשכבות רחבות באוכלוסייה לרכוש השכלה בתחום בינה מלאכותית.
ויל פרדו
ויליאם אדוארד "ויל" פרדו (באנגלית: William Edward "Will" Perdue; נולד ב-29 באוגוסט 1965) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1988–2001. בעונות – זכה ב-3 אליפויות NBA רצופות כשחקן שיקגו בולס, ובעונת זכה באליפות נוספת כשחקן סן אנטוניו ספרס. ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגה הם 4.7 נקודות ו-4.9 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות.
פרדו נולד בעיר מלבורן שבפלורידה, ובין השנים 1983–1988 למד באוניברסיטת ואנדרבילט אשר בנאשוויל, טנסי. בעונת 1987/1988 רשם ממוצעים של 18.3 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והוביל אותה להעפלתה השנייה אי פעם לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen). במשחק שמינית הגמר הפסידה ואנדרבילט בתוצאה 64–77 לאוניברסיטת קנזס, וזו המשיכה לזכייה באליפות הטורניר. בסיום עונה זו זכה פרדו בפרס שחקן העונה של המחוז הדרום-מזרחי (SEC).
קריירת משחק מקצועית.
בדראפט ה-NBA‏ 1988 נבחר פרדו על ידי שיקגו בולס, בבחירה ה-11. בעונות עד זכה עם הבולס ב-3 אליפויות רצופות, כמחליפו מהספסל של הסנטר ביל קרטרייט. בעונת שימש לראשונה כשחקן חמישייה קבוע, העמיד ממוצעים של 8.0 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק, וסייע לשיקגו להשיג 47 ניצחונות בהיעדרו של כוכב הקבוצה מייקל ג'ורדן אשר פרש ממשחק.
באוקטובר 1995 הועבר פרדו בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לדניס רודמן. בעונת קבע שיאי קריירה של 8.7 נקודות ו-9.8 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת זכה עם הספרס באליפות הראשונה בתולדות המועדון, והרביעית בקריירה שלו, כמחליפו מהספסל של דייוויד רובינסון.
בקיץ 1999 חזר לשחק עבור שיקגו בולס, ובעונת עבר לפורטלנד טרייל בלייזרס. לאחר עונה אחת בפורטלנד פרש פרדו ממשחק, בגיל 35.
וויל פרדו
קיראן מאדן
תהילים י&quot;ב
תהילים י"ב הוא המזמור השנים עשר של ספר תהילים. המזמור חתום בידי דוד, ומלין על המוסר הירוד של האנשים בדורו.
המזמור מתחיל במילים למנצח על השמינית שהוא לדעת פרשנים רבים כלי נגינה בעל שמונה מיתרים או לחן בן שמונה קולות.
תוכן המזמור.
החלק הראשון של המזמור (פסוקים ב-ה) מתאר האנשים רחוקים מן האמת ומלאים בשקר, והחלק השני (פסוקים ו-ט) מתאר את תשועת העניים והמסכנים, ומוסיף תפילה שה' יושיע אותם.
סורה 91
סורה 92
סורה 104
סורה 105
סורה 106
סורה 107
סורה 108
סורה 109
סורה 110
סורה 111
סורה 112
סורה 113
סורה 78
סורה 71
סורה 55
סורה 31
סורה 20
סורה 19
סורה 14
סורה 12
סורה 11
סורה 10
סורה 4
אברהם וולקוביץ'
אברהם ווקוביץ' (באנגלית: Abraham Walkowitz; 28 במרץ 1878- 27 בינואר 1965) היה צייר אמריקאי, שהתחבר עם עמיתים אמריקאים שעבדו בסגנון המודרניסטי.
לידה וחינוך.
ווקוביץ' נולד, 28 במרץ 1878, בטיומן שבסיביר להורים יהודים. בילדותו היגר עם אמו לארצות הברית. הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז אצל ז'אן-פול לורנס. ווקוביץ' ובני דורו הסתובבו אחר כך סביב הגלריה של הצלם אלפרד סטיגליץ, שם התכנסו מבשרי האמנות המודרנית באמריקה ושם הוצגו אמנים אירופיים רבים לראשונה בארצות הברית. ווקוביץ' עבד בשיתוף פעולה הדוק עם שטיגליץ כמו גם עם ארתור דייב, מרסדן הרטלי וג'ון מרין (המכונים לעיתים קרובות "רביעיית שטיגליץ").
קריירה והכשרה מוקדמת.
ווקוביץ' נמשך לאמנות מילדות. בראיון בעל-פה עם אברם לרנר ב -1958, הוא נזכר: "כשהייתי ילד, כבן חמש, הייתי מצייר עם גיר, על כל הרצפות ... אני מניח שזה היה בתוכי. אני זוכר את עצמי כילד קטן, בן שלוש או ארבע, לוקח גיר ומצייר רישומים." בבגרותו עבד כצייר שלטים והחל לשרטט מהגרים בגטו היהודי של ניו יורק, שם התגורר עם אמו. הוא המשיך בהכשרתו הרשמית, ובכספים שהלווה מחבר נסע לאירופה בשנת 1906 ללמוד באקדמיה ז'וליאן. באמצעות היכרות שערך עם מקס ובר, הוא פגש את איזדורה דאנקן בסטודיו של אוגוסט רודן, הרקדנית האמריקאית המודרנית שכבשה את תשומת ליבו של האוונגרד. ווקוביץ המשיך לייצר יותר מ -5,000 רישומים של דאנקן.
גישתו של ווקוביץ לאמנות במהלך השנים הללו נבעה מרעיונות הפשטה מודרניסטים אירופיים, שחדרו אט אט לנפש האמנות האמריקאית בשלהי המאה. כמו הרבה אמנים באותה תקופה, ווקוביץ' הושפע עמוקות מתערוכת הזיכרון משנת 1907 על יצירתו של סזאן בפריז בסלון ד'אוטן. האמן אלפרד ורנר נזכר כי ווקוביץ' מצא כי תמונותיו של סזאן שהיו "חוויות אנושיות פשוטות בעוצמתן." כשעבד לצד מודרניסטים אמריקאים אחרים שנתמכו על ידי שטיגליץ, שינה ווקוביץ את סגנונו כאמן והפיק עבודות מופשטות שונות.
אף על פי שווקוביץ' הושפע ממאסטרים אירופיים מודרניים, הוא היה זהיר שלא לחקות אותם. האמן והמבקר אוסקר בלומנר זיהה את האיכות הזו ביצירתו של ווקוביץ', וציין את ההבדלים בין עבודותיו המשפיעות ביותר של קנדינסקי לסגנון ווקוביץ'. הוא כתב: "ווקוביץ' מונע על ידי 'הכורח הפנימי'; קנדינסקי, עם זאת, כמו שאר הרדיקלים, נראה שלא מתקדם בהדרגה ובפנימיות, אלא מתוך מחשבה המורכבת לבצע הישג אינטלקטואלי - שאינו אמנות."
ווקוביץ' הוצג לראשונה בשנת 1911, ונשאר עם הגלריה של שטיגליץ' עד 1917. במהלך אותם השנים האמנות המודרנית באמריקה נתקלה בקשיים. עד להתרחשות תערוכת הארמורי המרכזית בשנת 1913 בה ווקוביץ' היה מעורב והוצג שם. האמנים המודרניים האירופאים הביאו רעיונות רדיקליים, אך נתקלו בביקורת עוינת מקומית.
אברהם וולקוביץ' נפטר ב-27 בינואר 1965.
ציורי איזדורה דאנקן.
בשנת 1927 ציטטה איזדורה דאנקן את שורותיו של וולט ויטמן במאמרה - ״אני רואה את אמריקה רוקדת״, וכתבה, "כשקראתי את השיר של ויטמן, אני שמעתי את אמריקה שרה, היה לי גם חזון: חזון - אמריקה רוקד ריקוד שיהיה הביטוי הראוי לשיר אותו וולט שמע כששמע את אמריקה שרה."
דאנקן הייתה אמנית ששייכת באופן מובהק למודרניזם, והשליכה את האזיקים הנוקשים של צורה הבלט וחקר התנועה באמצעות שילוב של פסל קלאסי ומקורות פנימיים משלה. היא תיארה את החיפוש הזה: "ביליתי בסטודיו ימים ולילות ארוכים בחיפוש אחר הריקוד שעשוי להיות הביטוי האלוהי של הרוח האנושית באמצעות תנועת הגוף." עבור דאנקן, הריקוד היה ביטוי אישי מובהק ליופי באמצעות תנועה. והיא טענה כי היכולת לייצר תנועה טמונה באופן טבעי בתוך הגוף."
אברהם ווקוביץ' היה אחד האמנים הרבים שנשבו בצורת התנועה החדשה הזו. ניתן לפרש את הרישומים של דאנקן כמייצגים של המטרות הנעלות ביותר של ווקוביץ'. הוא הצליח לשאוב מאותו נושא של הריקוד שוב ושוב השראה, ולהפיק חוויה שונה בכל תצפית.
פסלים זיהו בקלות את התכונה הזו בדאנקן; הייתה בה איכות של ריקוד שנראה אמנותי, ולא סטטי. מבקר הריקודים וולטר טרי תיאר את זה בשנת 1963: "אף על פי שהריקוד שלה נבע באופן בלתי נמנע ממקורותיה הפנימיים ומשאבי הכוח המוטורי וההנעה הרגשית, אך ההיבטים הגלויים של הריקוד שלה היו צבעוניים בבירור, ומעוצבים על ידי האמנות היוונית ותפיסת הפסל של הגוף. השפעות אלה ניכרות בבירור בתמונות שלה ובעבודות האמנות שהעניקו לה השראה."
בכל התבוננות בריקוד של דאנקן, וולקוביץ׳ רשם תצפית חדשה. ווקוביץ' כתב בשנת 1913, "אני לא נמנע מאובייקטיביות ולא מחפש סובייקטיביות, אלא מנסה למצוא שווי משקל… אני מבקש לכוון את האמנות שלי למה שאני מרגיש כבסיס לחוויה."
ההתעניינות שלו בתיעוד של החוויה ולא בייצור ייצוג אובייקטיבי של הנושא היא מרכזית בהרכב הרישומים של דאנקן. קווי הרישום מתפקדים במקביל כצורות של גוף האדם, אך גם מתחקות אחר מסלולי תנועות הרקדנית.
מסירותו של ווקוביץ' לדאנקן כנושא התרחבה אחרי מותה בטרם עת בשנת 1927. העבודות שלו חושפות אמונות משותפות כלפי המודרניזם ופוגעות בקשרים שלהם עם העבר. בשנת 1958, ווקוביץ' אמר לרנר, "לא היו לה (דאנקן) חוקים. היא לא רקדה על פי הכללים. היא יצרה. הגוף שלה היה המוזיקה. זה היה גוף חשמלי, כמו של וולט ויטמן."
חשיבות.
אף על פי שמעולם לא הגיע לאותה תהילה כמו בני דורו, מערכת היחסים ההדוקה של ווקוביץ' עם גלריה 291 ואלפרד שטיגליץ הציבה אותו במרכז התנועה המודרניסטית. תצורות העיר המופשטות המוקדמות שלו ואוסף של למעלה מ -5,000 רישומים של איזדורה דאנקן נותרו גם הם רישומים היסטוריים אמנותיים משמעותיים.
יאן המילטון
תת מזכיר המדינה של ארצות הברית לעניינים מדיניים
מימוזה (קוקטייל)
מימוזה (באנגלית: Mimosa) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב משמפניה (או יין מבעבע אחר) ומיץ הדרים צונן, כשבדרך כלל זה מיץ תפוזים, אלא אם כן צוין אחרת. באופן מסורתי הוא מוגש בכוס שמפניה גבוהה ונפוץ בארוחות בראנץ', בחתונות, או כחלק משירותי עסקים או מחלקה ראשונה בחלק מחברות רכבת וחברות תעופה. יחס הערבוב של "המימוזה הקלאסית" שונה בהתאם למקור.
היסטוריה.