שכפול הווירוס הוא ציטופלאזמי. כניסה לתוך התא המארח מושגת על ידי היצמדות לקולטני המארח, שמתווכים את האנדוציטוזה. השכפול הוא בהתאם למודל שכפול הווירוס בעל RNA גדילי חיובי. שיטת השעתוק היא זו של וירוסים בעלי RNA גדילי חיובי. אדם ושאר היונקים משמשים נשאים טבעיים של הווירוס.
פתולוגיה.
כאשר אדם נדבק בנורו-וירוס הנגיף משתכפל בתוך המעי הדק. לאחר כיום או יומיים עשויים להופיע תסמיני ההידבקות. הסימפטום העיקרי הוא דלקת המעיים והקיבה שמתפתחת בין 12 ל-48 שעות לאחר החשיפה, ונמשכת 24–72 שעות. לרוב המחלה מוגבלת בהתפשטותה ומאופיינת בבחילות חזקות והקאות, שלשול מימי וכאב בטן. במקרים מסוימים החולים מאבדים את חוש הטעם. עייפות כללית, חולשה, כאבי שרירים, כאב ראש, שיעול וחום נמוך עלולים להתרחש.
מחלה קשה היא נדירה. אף על פי שאנשים לעיתים קרובות מטופלים בדחיפות הם מגיעים רק לעיתים רחוקות לבית החולים. מספר מקרי המוות של נורו-וירוס בארצות הברית מוערך כ-300 בכל שנה, כאשר רוב ההיארעות היא בקרב צעירים מאוד, קשישים ואנשים בעלי מערכת חיסונית חלשה. התסמינים עשויים לגרום לסכנת חיים בקבוצות הסיכון אם התייבשות או חוסר איזון באלקטרוליטים, מוזנחים או לא מטופלים.
טיפול.
אין תרופה ספציפית לטיפול באנשים עם נורו-וירוס. הנדבקים לא יכולים להיות מטופלים עם אנטיביוטיקה מכיוון שלא מדובר בזיהום חיידקי. תרופות נגד הקאה ונוגדי התייבשות מוצעים כדי למנוע סיבוכי התייבשות עקב הקאות ושלשולים, וכדי להקל על הסימפטומים.
מניעה.
נטילת ידיים וחומרי חיטוי.
שטיפת ידיים במים וסבון היא שיטה יעילה להפחתת ההדבקה של נורו-וירוס. מריחת אלכוהול (≥62% אתנול) עשויה לשמש כתוספת פחות יעילה מאשר שטיפת הידיים מכיוון שלנורו-וירוס אין מעטפת נגיפית שומנית. משטחים אשר חלקיקי נורו-וירוס עשויים להימצא בהם יש לחטא עם תמיסה של 1.5% עד 7.5% של אקונומיקה ביתית, או חומרי חיטוי אחרים היעילים נגד נורו-וירוס.
במוסדות הבריאות.
ב-2011, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) פרסם קווים מנחים קליניים למניעה ובקרה של התפרצויות נורו-וירוס במתקני הבריאות. מבוסס על סקירה שיטתית של פרסומים מחקריים, ההנחיה מציגה 51 המלצות ספציפיות, אשר מחולקות ל-12 קטגוריות:
המסמך גם מסמן שמונה המלצות בעדיפות גבוהה, ומציע מספר תחומים הזקוקים למחקר עתידי.
ניסיונות חיסון.
שני חיסונים נסיוניים קיימים מסתמכים על שימוש בחלקיק דמוי וירוס המיוצר מחלבוני המעטפת של נורו-וירוס במטרה "לחקות" את המבנה החיצוני של הווירוס. מכיוון שאין RNA בתוך החלקיק הזה, הוא אינו מסוגל להתרבות ולא יכול לגרום זיהום.
עמידות.
נורו-וירוס יכול לשרוד במשך תקופות ארוכות מחוץ לגוף פונדקאי אנושי בהתאם לתנאי השטח והטמפרטורה: הנגיף יכול לשרוד במשך שבועות על משטחים קשים, עד שנים עשר ימים על בדים מזוהמים ויכול לשרוד חודשים ואולי אפילו שנים במים עומדים. מחקר שנערך ב-2006 מצא עדויות להימצאות הווירוס על מספר משטחים המשמשים להכנת מזון שבעה ימים לאחר הזיהום.
איתור במזון.
בדיקות שגרה לזיהוי נורו-וירוס בצדפות ורכיכות באמצעות RT-PCR מבוצעות על ידי מעבדות ממשלתיות כגון מינהל המזון והתרופות (FDA) בארצות הברית.
אפידמיולוגיה.
נורו-וירוס אחראי ל-18% מכל המקרים של דלקת חריפה של הקיבה והמעיים ברחבי העולם. נורו-וירוס יחסית נפוץ במדינות מפותחות ובמדינות מתפתחות בהן יש תמותה נמוכה (20% ו-19% בהתאמה), בהשוואה לשיעור תמותה גבוה במדינות מתפתחות בהן יש שיעור תמותה גבוה (14%). באופן יחסי אנשים המטופלים במרפאות הקהילה או במרפאות החוץ נוטים לחלות יותר (24% ו 20% בהתאמה), לעומת חולים מאושפזים (17%) אשר להידבקותם גורמים אחרים.
מערכת הבריתות שקדמו למלחמת העולם הראשונה
טרם מלחמת העולם הראשונה התקיימו שתי מערכות בריתות באירופה בין המעצמות שהיוו את התשתית לצדדים הלוחמים במלחמת העולם הראשונה.
הברית המשולשת - הבסיס לברית מעצמות המרכז כללה במקור את האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה. במהלך מלחמת העולם הראשונה סירבה איטליה לקיים את חלקה בברית בשל טענתה כי הברית היא הגנתית וכי גרמניה ואוסטרו-הונגריה הן אלו שפתחו במלחמה; היא נכנסה למלחמה בשנת 1915 לצד מדינות ההסכמה.
ההסכמה המשולשת - הבסיס לברית מדינות ההסכמה. כללה במקור את צרפת, רוסיה והממלכה המאוחדת. במהלך המלחמה הצטרפו אליה מדינות נוספות, ובהן האימפריה היפנית, בלגיה, סרביה, מונטנגרו, יוון ורומניה.
הברית המשולשת.
הברית המשולשת הייתה ברית בין ממלכת איטליה, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה ברית הגנה בין שלוש המעצמות. במלחמת העולם הראשונה, ברית זו הייתה הבסיס ל"מעצמות המרכז", למעט איטליה, שהצטרפה בשנת 1915 לצד מדינות ההסכמה.
ממלכת איטליה.
כמו גרמניה, גם איטליה אוחדה ממספר מדינות שונות. על כן דאגותיה הראשונות היו לבנות משטר יציב שישמור על אחדותה. עד 1914, הייתה איטליה כבר מדינה ככל המדינות. בדיוק כמו המעצמות האירופיות האחרות, וגם באיטליה רצו לבנות מושבות ולהקים מעצמה על-יבשתית. על מנת להשיג מטרה זו, הצטרפה איטליה אל גרמניה ואוסטרו-הונגריה כדי ליצור את הברית המשולשת. איטליה זעמה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881 מפני שאיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית.
גרמניה ואיטליה פתחו בשנת 1867 במערכה כנגד אוסטריה ואיטליה זכתה מכוח הסכם השלום בוונציה אך שטחים שאיטלקים רבים ראו בהם איטלקיים, כמו דרום טירול, נותרו בידיים אוסטריות. הבטחת בריטניה וצרפת לאיטליה כי שטחים אלו יועברו לידיים איטלקיות לאחר המלחמה היו אחת הסיבות לכניסת איטליה למלחמת העולם הראשונה לצד בריטניה וצרפת. עם פתיחת המלחמה ב-1914 נמנעה איטליה מלפתוח במלחמה מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה גרמו למלחמה והיו התוקפניות ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתן רק אם הן היו מותקפות; בכך איטליה נותרה נייטרלית למשך תקופה מסוימת.
לאיטליה ובריטניה הייתה הסכמה על הים התיכון: בריטניה הייתה צריכה גישה לים התיכון ומעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ואיטליה גבלה בים התיכון. עימות בין שני הציים של המדינות היה גרוע לשתי המדינות. לכן, העדיפה איטליה להימנע מלהיכנס למלחמה עם בריטניה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-19, נטשו האוסטרו-הונגרים את שאיפתם לשלוט בחלקים מגרמניה ואיטליה עקב הקמתן של מדינות הלאום החדשות במסגרת איחוד איטליה ואיחוד גרמניה והפסדה במלחמה עם גרמניה ואיטליה. עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית וחיזוקה של האופוזיציה הסלאבית באזור הבלקן, ראו האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית הזדמנות לקבל שליטה באזור זה על חשבונה של האימפריה העות'מאנית המתפרקת. ב-1876 הציעה רוסיה לחלק את הבלקן לאזורי שליטה, אך האוסטרים דחו הצעה זו בטענה שאוסטרו-הונגריה היא אימפריה גדולה, ואין לה אינטרסים בשטחים נוספים. במהלך משבר הבלקן, הוכרחה אוסטרו-הונגריה לכבוש את אזור בוסניה והרצגובינה באוגוסט 1878 כנגד התקדמותם של הרוסים אל אזור בסרביה שברומניה. לאחר שלא הצליחה לתווך בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית על שליטתם בסרביה, החליטה האימפריה האוסטרו-הונגרית להיות נייטרלית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878. על מנת לשמור על האינטרסים האוסטרו-הונגריים שהיו מנוגדים לאינטרסים הרוסיים והצרפתיים, חתמה אוסטרו-הונגריה על הברית הכפולה עם גרמניה באוקטובר 1879 והברית המשולשת עם איטליה במאי 1882.
האימפריה הגרמנית.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 שהונע מהניצחון הפרוסי על צרפת עסקו הגרמנים בעיקר במאמצים למנוע חזית אירופית מאוחדת נגדם בטרם עת. לפיכך הם חתמו על ברית צבאית עם האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית בשנת 1873 אולם ברית זו התפרקה בשנת 1878 לאחר אכזבתה של רוסיה מקונגרס ברלין. ברית זו למעשה הייתה כנגד הליברליזם של ממשלות צרפת ובריטניה.
בשנת 1893 חתמה רוסיה על ברית עם צרפת שנטרה טינה כלפי גרמניה (הרבאנש) כמשקל נגד ל"ברית הכפולה" של אוסטריה וגרמניה. בכך התגשם הסיוט הביסמרקי, של מלחמה בשתי חזיתות.
ההסכמה המשולשת.
בשנת 1907 נחתמה "ההסכמה המשולשת" בין האימפריה הרוסית, האימפריה הצרפתית והאימפריה הבריטית. ברית זו סיימה את תקופת ה"בדידות המזהירה" של בריטניה מאז המאה ה-19. הסכמה זו תזכה לחיזוק במלחמת העולם הראשונה בידי יפן, פורטוגל, ארצות הברית ואחרות. בשנת 1893, במטרה ליצור משקל נגד מול הברית של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, חתמה רוסיה על ברית צבאית עם צרפת שהייתה מעוניינת להחליש את גרמניה. בכך התקיים "הסיוט הביסמרקי", של מלחמה בשתי החזיתות ברוסיה וצרפת.
ההסכמה הלבבית.
ב-8 באפריל 1904 נחתמה "ההסכמה הלבבית" בין בריטניה, שזה מאות שנים שאפה לאיזון ביבשת, לבין צרפת שרצתה את בריטניה לצידה במערכה הבאה עם גרמניה והתפשרה על נושאים שונים באפריקה. הסכמה זו גרמה לרוסיה להיות למעשה בעלת ברית של בריטניה.
בריטניה.
לאחר מאות שנים של איבה ותחרות, חתמו בריטניה וצרפת על ההסכמה הלבבית לאחר פשרות צרפתיות באפריקה. בריטניה מצידה חתמה על ההסכם במטרה לאזן את גרמניה, שהפגינה מיליטריזם ואיימה על ההגמוניה הבריטית בעולם, כמו גם העובדה שבנתה צי צבאי גדול, בניגוד למדיניותו של ביסמרק, שפעל להרחקת בריטניה וצרפת זו מזו.
בריטניה חתמה על ההסכמה הלבבית עם צרפת ב-8 באפריל 1907 ועם רוסיה גם כן בשנת 1907.
האימפריה הצרפתית.