היירסטון, המשחק בעמדת הקלע והסמול פורוורד, שיחק בליגת המכללות במדי אוניברסיטת אורגון בשנים 2004–2008. נבחר בבחירה ה-48 בדראפט ה-NBA 2008 על ידי פיניקס סאנס, והועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס. בנוסף שיחק באוסטין טורוס (קבוצת ליגת הפיתוח של הספרס), במונטפסקי סיינה ובאולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל, בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית בכדורסל ובא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית בכדורסל. ב-2016 חתם היירסטון בהפועל ירושלים לשנתיים אך כעבור זמן קצר המריא לארצות הברית עקב בעיה משפחתית ומאז לא חזר לקבוצה.
אוניוורסלי
ענת ניר
ענת ניר (נולדה ב-3 בנובמבר 1979) היא יזמת תרבות, פעילה חברתית ופוליטית, מרצה ואשת שיווק ישראלית.
ביוגרפיה.
ניר היא בתה של ד"ר לילי ניר, פעילה פמיניסטית, מייסדת "פמיננסי - מכללה כלכלית לנשים". היא גדלה בסביון, למדה בתיכון מקיף יהוד ושירתה בצה"ל כמפקדת מחלקה ובהמשך כקצינת הדרכה בחיל האוויר.
בוגרת תואר ראשון במינהל עסקים עם התמחות בשיווק ותואר שני במגדר ויישוב סכסוכים בינלאומיים של האוניברסיטה למען השלום של האו"ם. את התזה שלה כתבה בנושא העצמה כלכלית של נשים בישראל.
בגיל 21 הקימה את הבר הלסבי "מקום" בתל אביב והחלה ליזום ולהפיק אירועי תרבות ופסטיבלים, רבים מהם יחד עם דנה זיו. יחד הן פעלו בשם "דנה וענת".
אחד האירועים הבולטים בהפקתן היה לסבית קטלנית, פסטיבל קולנוע לסבי ישראלי המתקיים אחת לשנה מאז 2008.
בשנת 2015 הצטרפה לחברת "אינטראקטינג טכנולוגיות" כמנהלת השיווק של "Moovz", הרשת החברתית הגדולה בעולם לקהילת הלהט"ב, שם עבדה במשך כשנתיים עד שהחליטה להיכנס לחיים הפוליטיים.
פעילות ציבורית.
מאז ינואר 2013 מכהנת ניר כיושבת ראש "פמיננסי", מכללה כלכלית לנשים. בשנים 2015–2017 כיהנה כחברת ועד מנהל באגודה למען הלהט"ב והייתה ממובילי המחאה כנגד משרד התיירות אשר הביאה את משרד האוצר להעביר סכום של 10 מיליון שקלים לטובת פעילות ייעודית של הקהילה הגאה.
ניר שותפה להפקה וניהול התוכן של אירועים רבים. בהם מצעד הגאווה בתל אביב (2012-2009), אירוע הגאווה השני בבאר שבע (2011) והקמפיין לעידוד תיירות גאה מטעם משרד התיירות והתאחדות המלונות אשר זיכה את העיר תל אביב בתחרות בינלאומית בתואר העיר הגאה הטובה בעולם לשנת 2011. היא הייתה מיוזמי כנס הכלכלה הוורודה הראשון שנערך בישראל.
בדצמבר 2018 הייתה ניר אחת מהמקימות של קואליציית ארגוני הנשים "דגל אדום", ויחד איתה הייתה מיוזמות ומובילות מחאת הנשים שכללה שביתה ביום שלישי, 4 בדצמבר, וסדרת אירועי מחאה שהסתיימו בעצרת מרכזית בכיכר רבין. ניר נמנתה עם מארגנות העצרת ובה גם נאמה וקראה למאבק משותף "מעבר לסקטורים וחוצה מגזרים, מעמדות, עדות, ולאומים, שישנה את סדר היום הציבורי ויביא את הקול הנשי לכנסת".
פעילות פוליטית.
בשנת 2017 מכרה ניר את חלקה בחברת ההפקות בה הייתה שותפה על מנת להתמודד על מקום ברשימת מרצ לכנסת, במסגרת יוזמת "אבוקדו" בתוך המפלגה בה היא שותפה מייסדת. מטרת היוזמה היא לקדם תפיסת עולם פוליטית שונה שאינה מושתתת על "פוליטיקת זהויות שטחית שבמסגרתה יקנו לנו שריון כלשהו במפלגות הקיימות", אלא מבוססת על קידום פוליטיקה של טוב משותף, וזאת באמצעות גיבושה של הקהילה הגאה סביב ערכים משותפים ולא סביב העדפה מינית במטרה לייצר כוח פוליטי משמעותי.
בדצמבר 2018 הכריזה ניר כי תתמודד על מקום ברשימת מרצ לכנסת ה-21, בבחירת הפנימיות שיערכו בפברואר 2019. בבחירות המקדימות לרשימת מרצ שנערכו ב-14 בפברואר 2019 הגיעה למקום ה-14 ברשימה.
לאחר פיזור הכנסת ה-21 והקדמת הבחירות לכנסת ה-22 נערכו בוועידת מרצ בחירות מקדימות חוזרות בהן התמודדה ניר והתקדמה למקום ה-13 ברשימה, אך לאחר הקמת המחנה הדמוקרטי נדחקה למקום 31. לקראת הבחירות לכנסת ה-24, עם החלטת מרצ לרוץ ללא חיבור למפלגה אחרת, הוצבה במקום ה-11 ברשימה אך לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש מתמודדת שוב במסגרת הבחירות המקדימות במרצ.
תרבות יום א'
תרבות יום א' הוא פרויקט תרבות צה"לי, במסגרתו משתתפים חיילי צה"ל בשירות סדיר, בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה, באירועי תרבות שונים, בדגש על הופעות תיאטרון. לבד מתיאטרון מופעי התרבות במסגרת הפרויקט כוללים גם הופעות מוזיקה, מחול וקולנוע. הפרויקט מתקיים לעיתים במסגרת סדרות חינוך, ומתקיים בדרך כלל בימי ראשון - ומכאן שמו. בשם זה מכונים גם סיורים לימודיים ואחרים שחיילי צה"ל בשירות סדיר משתתפים בהם - בדרך כלל בימי ראשון, בהם הם חוזרים לבסיסיהם.
היסטוריה ומבנה.
הפרויקט המקורי של "תרבות יום א'" הוא חלק מענף תרבות בחיל החינוך והנוער. ראשיתו בשנת 1987, בתקופת כהונתו של נחמיה דגן כקצין חינוך ראשי. הפרויקט מבוסס על תרומות בלבד ולא על תקציב צה"ל, ובראשית קיומו נשען בעיקר על תרומותיו של הפילנתרופ צ'ארלס ברונפמן, וכלל הצגות תיאטרון בלבד. במהלך השנים התרחב הפרויקט, ובשנת 2003 מספר המשתתפים בו היה כ-45,000 חיילים. המופעים נבחרים על ידי ועדת רפרטואר מיוחד הכוללת חיילים וקצינים, הבוחרים מופעים שיתאימו לערכי צה"ל. על התנהלות הוועדה נמתחה לעיתים ביקורת בשל הצגות שבוטלו או חוסר מגוון במופעים. בשנת 2006 כלל הפרויקט הופעות של תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, בית ליסין ותיאטרון גשר. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כמות המשתתפים בפרויקט ירדה משמעותית, עד ל-8,700 בשנת 2005. המממן העיקרי של תגבור הפרויקט לאחר שנות שפל אלו היה מפעל הפיס, שתרם לו 800,000 שקלים לאחר ההתנתקות בעבור מימון הפרויקט לחיילים שהשתתפו בה. שנה לאחר מכן תרם המפעל עוד כ-650,000 לפרויקט. מרכזי התרבות העיקריים בהם הוא מתקיים נמצאים באשקלון, באר שבע, ירושלים ותל אביב. בשנת 2016 ממממניו העיקריים של הפרויקט היו מפעל הפיס, קרן לב"י והאגודה למען החייל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ירדה פעילות הפרויקט באופן משמעותי, בעיקר עקב בעיות מימון. ב-2014 הפרויקט שינה את אופיו, בכך שהמשיך לכלול מופעי תרבות חיצוניים לחיילים בהיקף קטן, אך כלל גם מופעים שבהם תיאטראות וצוותי תרבות שונים הגיעו לבסיסי צה"ל. בשנת 2015 חודשה הפעילות בהיקף מלא, במטרה לספק לכל חייל מופע תרבות אחד בשנה לפחות. בפיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב בינואר 2017 נרצחו ארבעה חיילים בידי מחבל, שדרסם במשאית בדרכם לאירוע תרבות יום א' - שהיה חלק מסדרת חינוך בנושא ירושלים במסגרת קורס קצינים.
תרבות יום א
רי&quot;ב 70
שכתוב ההיסטוריה
שכתוב ההיסטוריה הוא סוג של רוויזיוניזם היסטורי שמטרתו היא עיוות ההיסטוריה הכתובה מתוך מטרה להכחיש אירועים שהתרחשו, לגמד פשעים או להמעיט בחשיבותם ובהשפעתם, מתוך כוונה פוליטית או אידאולוגית. מונח זה נקרא באנגלית "negationism".
משכתבי ההיסטוריה משתמשים בשיטות שאינן לגיטימיות במחקר היסטורי מקובל. הם עשויים, למשל, להציג מסמכים מזויפים כאמיתיים, להסיק ממחקרים מסקנות שאינן תואמות את המחקר, לבצע מניפולציה של נתונים סטטיסטיים כך שיתמכו בנקודת המבט שלהם, או לתרגם במכוון באופן שגוי טקסטים משפות אחרות.
במדינות מסוימות, כגון גרמניה, שכתוב של אירועים היסטוריים מסוימים מוגדר כעבירה על החוק.
דוגמאות בולטות לשכתוב ההיסטוריה:
מטרות.
בדרך כלל שכתוב ההיסטוריה נעשה לשם השפעה רעיונית או פוליטית. ההיסטוריה היא משאב חברתי התורם לעיצוב זהות לאומית, תרבות וזיכרון ציבורי. משכתבי ההיסטוריה מנסים להכתיב זהות חברתית שונה, שתתאים להקשרים הפוליטיים, החברתיים והאידאולוגיים שלהם.
כמו כן משתמשים בשכתוב ההיסטוריה להשפעה פוליטית. לדוגמה, בשנים 1917 עד 1991 קודמה בברית המועצות האידאולוגיה הקומוניסטית, ובשירות המפלגה הקומוניסטית עבדו היסטוריונים שתפקידם היה לשכתב את ההיסטוריה בהתאם לקו המפלגתי.
טכניקות שכתוב.
משכתבי ההיסטוריה מיישמים את שיטות המחקר ההיסטוריות המקובלות על מנת להטעות את הקורא. על מנת לתמוך בגרסה השקרית, משכתב ההיסטוריה משתמש במסמכים כוזבים כמקורות אמיתיים, מציג סיבות לפיהן לכאורה אסור לסמוך על המסמכים המקוריים, מביא ציטוטים שהוצאו מהקשרם ההיסטורי, מזייף סטטיסטיקות, ומתרגם במכוון טקסטים משפות אחרות באופן מוטעה. בדרך כלל עבודתם מתפרסמת כחלק מהדיון ציבורי המאפשר הבעת דעות ופרשנויות שונות על אירועים היסטוריים. מטרתם של משכתבי ההיסטוריה היא לשלול את ההיסטוריה העובדתית והמתועדת על מנת להוביל את הקורא למסקנה אידאולוגית מסוימת, לכן היא בעצם משמשת ככלי לתעמולה. מאמרי שכתוב ההיסטוריה מתפרסמים בעיקר בצהובונים, ולא בכתבי עת מדעיים המוודאים את המידע באמצעות ביקורת עמיתים.
בין הטכניקות שבהן נוקטים משכתבי ההיסטוריה נמנות:
המעמד החוקי של שכתוב ההיסטוריה.
במדינות רבות, בהן הולנד וגרמניה, הכחשת השואה נחשבת לעבירה פלילית. במדינות אחרות, כמו צ'כיה ואוקראינה, הכחשה או מזעור של פשעי השלטון הקומוניסטי נחשבים לעבירה פלילית.
מועצת אירופה מגדירה עבירות מסוג זה כך: "הכחשה, מזעור, אישור או הצדקה של רצח עם או פשע נגד האנושות."
במדינות רבות מוגדרים פשעי שנאה האסורים בחוק, ולעיתים שכתוב ההיסטוריה נחשב לפשע כזה.
שכתוב ההיסטוריה בספרות.