משנת 1925 עד 1927, הרמן עבדה כעוזרת של מתמטיקאי ופילוסוף גרמני, לאונרד נלסון תוך המשך מחקר משל עצמה.
מכניקת הקוונטים.
כפילוסופית, הרמן התעניינה במיוחד ביסודות הפיזיקה. בשנת 1934, היא הלכה ללייפציג במטרה מפורשת "ליישב תפיסה נאו-קאנטנאית של סיבתיות בעזרת המכניקה הקוונטית החדשה". בלייפציג, היו חילופי דעות רבות בין הרמן, קרל פרידריך פון וייסאקר, וורנר הייזנברג. בעת הזו, תוכן עבודתה, כולל דגש על ההבדל בין יכולת חיזוי לסיבתיות, ידועות משלושה פרסומים שלה, ומאוחר יותר מתיאור של דיוניהם מאת פון וייסאקר, והדיון על עבודתה של הרמן בפרק העשירי של "החלק והשלם", ספרו של הייזנברג. הרמן פרסמה בדנמרק את עבודתה "יסודות המכניקה הקוונטית בפילוסופיה הטבעית." (בגרמנית, שם המאמר המקורי: "Die naturphilosophischen Grundlagen der Quantenmechanik"). עבודה זו יוחסה כ-"אחד הטיפולים הפילוספיים המוקדמים וטובים ביותר של המכניקה הקוונטית החדשה". בעבודה זו, היא מסכמת:
בשנת 1935 הרמן פרסמה טיעון שהדגים פגם בהוכחה של ג'ון פון נוימן (מ-1932) שטען שלא תיתכן תאוריית משתנים חבויים במכניקת הקוונטים. התוצאה של הרמן נותרה ללא ייחוס עד שהיא גולתה באופן בלתי תלוי ופורסמה על ידי ג'ון סטיוארט בל, ב-1966, והגילוי המוקדם יותר של הרמן צוין על ידי משה ימר ב-1974. יש שמניחים שאילו הביקורת שלה לא נותרה כמעט לחלוטין לא מוכרת לעשרות שנים, ההתפתחות ההיסטורית של מכניקת הקוונטים הייתה מושפעת רבות. בפרט, הושער כי מודעות רחבה יותר של עבודתה הייתה שמה בספק את הקבלה החד משמעית של פרשנות קופנהגן של המכניקה הקוונטית, בכך שהייתה נותנת בסיס מהימן להמשך פיתוח תאוריות משתנים חבויים לא מקומיות. ב-2010, ג'פרי באב פרסם טיעון שבל (וכך גם הרמן) פירשו באופן שגוי את ההוכחה של פון נוימן, וטען שההוכחה כלל לא מנסה להוכיח את בלתי האפשרויות המוחלטת של משתנים חבויים, ושהיא לא פגומה אחרי הכל.
בשנת 1936, הרמן קיבלה את פרס "ריצ'רד אבנאריוס," יחד עם אדוארד מאי, ות. וגל.
פעולות פוליטיות.
בזמן שאדולף היטלר עלה לשלטון בגרמניה, הרמן השתתפה במחתרת כנגד הנאצים. היא לקחה חלק בארגון הפוליטי הגרמני, "Internationaler Sozialistischer Kampfbund".
הגירה ושנים מאוחרות.
עד 1936 הרמן עזבה את גרמניה, לחיות בדנמרק, ולאחר מכן צרפת ואנגליה. בלונדון, כדי להימנע מלהבלט עקב המוצא הגרמני שלה, היא נשאה אדם בשם אדוארד הנרי מוקדם ב-1938. הסיבה הזו הוצדקה על ידי אירועים מאוחרים יותר: שנתיים לאחר מכן הממשלה הבריטית הוציאה את תקנה 18B להגנה הכללית, ובכך זיהו כמה אלפי פליטים שברחו מגרמניה מסיבות פוליטיות כאויבי המדינה, ושמו אותם במחנות מעצר.
לאחר שהמלחמה הסתיימה ב-1945, היא יכלה לאחד את ענייניה בפיזיקה ומתמטיקה עם פילוסופיה פוליטית. היא הצטרפה חזרה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בחזרתה ב-1946 למה שיהפוך, ב-1949, לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (המערבית). מתחילת 1947, היא הייתה אחת מהתורמים מאחורי הקלעים לתוכנית באד גודסברג, שהוכנה מתחת למנהיגות חברתה מהמחתרת, וילי איכלר, שהופקו ב-1959, שנתנה מצע מודרני מפורט שהביא את המפלגה אל הממשלה בשנות ה-60.
היא הייתה מועמדת לפרופסור לפילוסופיה ופיזיקה באוניברסיטה "Pädagogische Hochschule" בברמן, ושיחקה תפקיד רלוונטי באיגוד הגרמני לחינוך ומדע. מ-1961 ועד 1978, היא הייתה יושבת ראש באקדמיה הפילוסופית-פוליטית, ארגון שייסד נלסון בשנת 1922, שמכוון אל חינוך, אי-צדק חברתי, פעולות פוליטיות אחראיות והבסיס הפילוסופי שלהם.
קאזויושי אקייאמה
קאזוּיֹושִי אַקִייָאמָה (ביפנית: 秋山 和慶; נולד ב-2 בינואר 1941) הוא מנצח יפני.
חייו.
קאזויושי אקייאמה נולד למשפחה מוזיקלית. הוא למד נגינה בפסנתר בבית הספר טוהו גאוקן למוזיקה, אבל הניצוח, כפי שראה אותו אצל חברו ללימודים סייג'י אוזאווה, קסם לו והוא החליט ללמוד ניצוח אצל הידאו סאיטו. ב-1974 הופיע אקייאמה לראשונה עם התזמורת הסימפונית של טוקיו, ותוך חודשיים, התמנה למנהלה המוזיקלי ומנצחה הקבוע של התזמורת.
אקייאמה החזיק במספר רב של משרות ניצוח ברחבי העולם:
אקייאמה ניצח על תזמורת טוקיו בביצועי הבכורה של "משה ואהרון" של שנברג, האורטוריה "אל ניפיו" של ג'ון קולידג' אדמס ו"מוכרת הגפרורים הקטנה" של לאכנמן.
שנטל אקרמן
שנטל אן אקרמן (Chantal Akerman, 6 ביוני 1950 – 5 באוקטובר 2015) הייתה במאית קולנוע בלגית יהודיה, אומנית ופרופסורית לקולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק. סרטה הידוע ביותר הוא משנת 1975 בשם "ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080". על פי חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר, ההשפעה של אקרמן על הקולנוע הפמיניסטי והאוונגרדי הייתה משמעותית.
ילדות וחינוך.
אקרמן נולדה בבריסל, בלגיה לניצולי שואה מפולין. היא הייתה הבכורה מבין שני ילדים, עם אחותה הצעירה, סילביאן אקרמן. אמה נטליה (נלי) שרדה שנים באושוויץ, שם הוריה נספו. מגיל צעיר, אקרמן ואמה היו קרובות במיוחד, והיא עודדה את בתה לרדוף אחר קריירה מאשר להתחתן בגיל צעיר. בגיל 18, אקרמן נכנסה לINSAS, בית ספר בלגי לקולנוע. אקרמן נשרה במהלך השליש הראשון של הלימודים כדי ליצור את סרטה הקצר "קפיצה לעיר שלי", עלויות הסרט סובסדו על ידי מסחר במניות יהלומים בבורסת אנטוורפן.
חיי משפחה.
לאקרמן היו יחסים מאוד קרובים עם אמה, שאף קיבלו אזכור בכמה מסרטיה. ב"News From Home" מ-1976, המכתבים של אמה של אקרמן המתארים פעילויות משפחתיות משעממות משרתים בתור הפסקול לאורך הסרט. סרט נוסף של אקרמן הוא "No Home Movie" מ-2015 העוסק ביחסים בין אם לבת, ומתרחש במטבח והוא משמש כתגובה על מות אמה. השוט האחרון של הסרט מתפקד כ"ממנטו מורי" של דירת אמה.
אקרמן הצהירה כי אמה הייתה במרכז עבודתה והתוודתה כי הרגישה חסרת כיוון לאחר מותה. דימויים אימהיים יכולים להימצא לאורך כל סרטיה של אקרמן, כמחווה וכניסיון ליצור מחדש את הקול והתמונה של האם. ב"המשפחה בבריסל", אקרמן מספרת את הסיפור בכך שהיא מחליפה את קולה שלה עם זה של אמה.
קריירה.
עבודה מוקדמת והשפעות.
אקרמן טענה כי בגיל 15, לאחר שצפתה בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "פיירו המשוגע" (1965), היא החליטה, באותו לילה, להיות יוצרת סרטים. ב-1971, הקרנת הבכורה של סרטה הראשון, "קפיצה לעיר שלי", נערכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של אוברהאוזן. באותה שנה, היא עברה לגור בניו יורק, שם היא נשארה עד 1972.
בארכיון הסרטים הקלאסיים בניו יורק, אקרמן התרשמה מעבודתם של סטן ברקהאג', ג'ונאס מקאס, מיכאל סנואו, איבון ריינר ואנדי וורהול. היא הצהירה שסרטו של סנואו, "אזור המרכז", לימד אותה על היחסים בין קולנוע, זמן ואנרגיה.
פמיניזם.
אקרמן השתמשה במסגרת של מטבח כדי לחקור את הקשר בין נשיות לבין חיי משפחה. המטבחים בעבודותיה של אקרמן מספקים חללים אינטימיים עבור קשרים ושיחות והם משרתים את תפקיד הרקע על דרמות של חיי היומיום. המטבחים, לצד מרחבים אחרים, מתפקדים כבתי כלא של הגבלה עצמית תחת התנאים של החברה הפטריאכלית. בעבודתה של אקרמן, המטבח פועל כמו תיאטרון ביתי.
על אף שאקרמן מחוברת עם פמיניזם וחשיבה קווירית, הבמאית ביטאה את המרחק בינה לבין פמיניזם מהותי. אקרמן מתנגדת לתיוגים הנוגעים לזהותה כמו "נקבה", "יהודיה" ו"לסבית" והיא בוחרת במקום זאת להשקיע את עצמה בזהות של להיות הבת; אקרמן הצהירה כי היא רואה בסרטים כ"ההתהוות שדה החופש של גבולות הזהות". הבמאית הדגישה את ריבוי צורות הביטוי והסבירה כי "כאשר אנשים אומרים שיש לסרט שפה פמיניסטית, זה כמו להגיד שיש רק דרך אחת בה אישה יכולה לבטא את עצמה". הבמאית טוענת כי כמות השפות הקולנועיות שווה לכמות הזהויות האינדיבידואליות שקיימות בעולם. הסופר והחוקר איבון מרגויל מציין כי אקרמן מתנגדת להיות מסווגת כתגובה לקשיחות של הקולנוע המוקדם שהתמחה בריאליזם ו"מציין מודעות לפרויקט של האסתטיקה הפמיניסטית הטרנס-היסטורית והטרנס-תרבותית של הקולנוע".
אקרמן עובדת עם המוטו הפמיניסטי בו האישיות הפוליטית, וכדי ומסבכת אותו בכך שהיא חוקרת את הייצוגים הקשורים בין הפרטי והציבורי. בסרטה הידוע ביותר, "ז'אן דילמן", הגיבורה הראשית אינה מספקת שקיפות, ייצוג מדויק של מציאות חברתית מתוקנת. במהלך הסרט, ז'אן, עקרת בית וזונה, מתגלה כמורכבת, עם מספר רב של תהודות היסטוריות, חברתיות וקולנועיות. אקרמן עוסקת בייצוגים ריאליסטיים, צורה אשר מבוססת מבחינה היסטורית כדי לפעול בתור מחווה פמיניסטית ובו זמנית כ"מרגיזה" בקביעת קטגוריות של "אישה".
קריירה מאוחרת.
ב-1991, אקרמן נמנתה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-41 של ברלין. ב-2011, היא הצטרפה במשרה מלאה לסגל תוכנית ה-MFA בהפקת אמנויות מדיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
צילום.
הצילום של אקרמן מאופיין ביובש של השפה, חוסר במטאפורות אסוציאצטיביות, קומפוזיציה בסדרה רציפה של רחובות, האינטרס בלהציב עני, עם תחביר קולקל, בעל אוצר מילים דל בשירות של עוצמה חדשה. במאים רבים שאבו השראה בעבודתם מסרטיה של אקרמן. קלי רייצ'רדט, גאס ואן סנט, סופיה קופולה ציינו את חקירתם אחר צילום בזמן אמת כמחווה לאקרמן.
טרי סולטן, היסטוריון אמנות, טוען שהנרטיב של אקרמן "מסומן על ידי תשומת לב כמעט פרוסטיאנית לפרטים וחסד חזותי". בדומה לכך, השפה הוויזואלית של אקרמן מתנגדת לסיווג קל, כך שלסיכום: הבמאית יוצרת נרטיב דרך תחביר קולנועי במקום התפתחות עלילתית.