בשנת 325 כינס הקיסר הרומי קונסטנטינוס את ועידת ניקיאה, אשר קבעה את הדוגמה הכנסייתית בדבר השילוש הקדוש, אשר מורכב מהאל האב, ישו ורוח הקודש. כמו כן הוועידה גינתה את המינות האריאנית, אשר גרסה כי ישו אינו שווה במהותו לאל האב. אולם, על אף שמעמד הוועידה כמחייב אושר הן על ידי הסמכויות הדתיות (בדמות הוועידה עצמה) והן על ידי הסמכויות החילוניות (קונסטנטינוס), המינות האריאנית המשיכה להתקיים ולהתפשט, משום שקונסטנטינוס עד מהרה שינה את דעתו ונהיה לחסיד האריאניות דווקא. גם יורשיו של קונסטנטינוס על כס הקיסרות תמכו באריאנים ואף כינסו את ועידת סירמיום על-מנת לקבע את הדוקטרינה הזו כדוקטרינה של הכנסייה; עם זאת, רבים בהיררכיה הנוצרית, ובראשם אתנסיוס, התנגדו לאריאניות. על-מנת ליישב את המחלוקת נוצר הצורך בוועידה נוספת.
בנוסף על המינות האריאנית, באותה תקופה קמו מספר מינויות נוספות, ובראשן המינות המקדונית, אשר התנגדה לכך שלרוח הקודש יש טבע אלוהי. תחת זאת, הם טענו כי היא נוצרה על ידי האל האב (כמו שנאמר בקרדו שנקבע בניקיאה), ולכן מהותה דומה למהות המלאכים, הנחותים מהאל האב.
כינוס הוועידה והחלטותיה.
בשנת 378 הקיסר המזרחי האריאני ואלנס נהרג בקרב אדריאנופול, ותחתיו עלה על כס קיסרות המזרח תאודוסיוס, אשר לא מזמן הוטבל לנצרות והתנגד לאריאניות. הוא החליט לכנס ועידה אקומנית על-מנת לשים קץ למחלוקות התאולוגיות.
לוועידה הגיעו 150 בישופים, כולם מהקיסרות המזרחית, ובכללם קירילוס הירושלמי וגריגוריוס מניסה. 36 בישופים מקדוניאנים אשר הוזמנו על ידי תאודוסיוס בתקווה להשגת פשרה, דחו את ההזמנה בטענה כי לעולם לא יסכימו לדוגמת "אחדות המהות" (homoousia). בראש הוועידה ישבו, בזה אחר זה, מלטיוס מאנטיוכיה (אשר מת זמן קצר לאחר פתיחת הוועידה), גריגוריוס מנזיאנזוס, ונקטריוס. הקיסר תאודוסיוס, אף שפתח באופן רשמי את הוועידה, לא נכח בישיבותיה.
הוועידה אישרה מחדש את הקרדו שנקבע בוועידת ניקיאה והרחיבה אותו בפסקה נוספת העוסקת ברוח הקודש, ובפרט באלוהותה ושוויונה לאב ולבן, על-מנת לסתור את המינות המקדונית. כמו כן, הוועידה גינתה את המינות האריאנית והאריאנית-למחצה, אשר התנגדו לכך שישו זהה במהותו לאל האב, את המינות המקדונית – אשר דחתה את אלוהות רוח הקודש, את המינות הסבליאנית – אשר טענה כי האב, הבן ורוח הקודש הם רק פנים שונים של אותה ישות, הלא היא האלוהים, ואת המינות האפולינארית (על שם מנסחה אפולינריוס מלאודיקאה) – אשר טענה כי בגופו ונשמתו האנושיים של ישו שוכנת רוח אלוהית, הלא היא הלוגוס.
כמו כן, הוועידה קבעה כי פטריארך קונסטנטינופול ולא פטריארך אלכסנדריה הוא השני במעלתו אחרי הבישוף הרומי, הלא הוא האפיפיור. אולם הכנסייה המערבית - אשר לא הייתה מיוצגת בוועידה - לא קיבלה את ההחלטה הזו בנקל; כך, במאה ה-5, האפיפיור לאו הראשון דחה את הקביעה הזו וטען כי היא מעולם לא הוגשה לו. רק בוועידת קונסטנטינופול הרביעית, בשנת 869, נציגי האפיפיור הסכימו עמה; מאוחר יותר, בשנת 1215, ועידת לטרנו הרביעית חזרה ואישרה את ההכרה הזו.
בוועידה זו עלה מעמדה של בישופות ירושלים הודות למאמצים של קיריליוס הירושלמי, והיא הוכרה כ"אם הכנסיות כולן" (כך במקור: מאנסי, ג, עמודה 586). למעשה, מעמדה הושווה לזה של שלוש הבישופויות שהקימו תלמידיו של ישו – אלכסנדריה, אנטיוכיה, ורומא.
השלכות הוועידה.
בעקבות הוועידה, וכן בעקבות עקשנותו של תאודוסיוס, המינות האריאנית התחילה לשקוע. עם קביעת הדוגמה על השילוש הקדוש, התאולוגים הנוצריים עברו לדיונים על המבנה הפנימי שלו, מה שהוביל להתפתחות הכריסטולוגיה, למינות הנסטוריאנית ולמונופיזיטיות, אשר נדונו וגונו בוועידת אפסוס ובוועידת כלקדון.
הפלג המערבי בכנסייה סירב בהתחלה לקבל את החלטות הוועידה בטענה שהאפיפיור נעדר ממנה ושנכחו בה רק בישופים מהמזרח. ברם, בשנת 451, בוועידת כלקדון, אושר מעמד הוועידה כוועידה אקומנית.
פרננדו רדונדו
פרננדו קרלוס רדונדו נרי (בספרדית: Fernando Carlos Redondo Neri; נולד ב-6 ביוני 1969 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בתפקיד קשר אחורי. רדונדו שיחק בקבוצות ארחנטינוס ג'וניורס, טנריפה, ריאל מדריד ומילאן, ובנוסף, ייצג את מדינתו במדי נבחרת ארגנטינה. רדונדו היה אחד הקשרים האחוריים הטובים בעולם בשנות ה-90 ונודע בסגנונו האלגנטי ובראיית משחק מעולה.
קריירה.
רדונדו החל את הקריירה שלו בשנת 1985 כאשר שיחק בארחנטינוס ג'וניורס. משם הוא עבר לטנריפה בשנת 1990. בטנריפה הפך רדונדו לאחד הקשרים האחוריים הטובים בליגה הספרדית וזומן גם לסגל נבחרת ארגנטינה ב-1990. הוא דחה את הזימון בטענה שהוא רוצה להתמקד בלימודיו האקדמאים בעוד שפרשנים טענו שדחיית הזימון הייתה נעוצה בסגנון המשחק השמרני וההגנתי של מאמן ארגנטינה דאז, קרלוס בילארדו. הוא זומן מחדש לנבחרת על ידי מאמנה החדש של ארגנטינה אלפיו באסילה והשתתף במונדיאל ב-1994 שנערך בארצות הברית.
בשנת 1994 עבר רדונדו לריאל מדריד שם שיחק עד שנת 2000, בריאל המשיך רדונדו להציג יכולת טובה והפך לאחד הקשרים האחוריים הטובים בעולם. הוא זכה עם ריאל מדריד בשלל תארים אך שיא הקריירה שלו היה כנראה בעונתו האחרונה במועדון ב-2000-1999, רדונדו זכה באותה עונה בתואר ה- M.V.P של ליגת האלופות ובישל את אחד השערים היפים של הטורניר במשחק מול מנצ'סטר יונייטד שנערך באולד טראפורד, רדונדו עבר את הנינג ברג במסירת עקב מרהיבה ובישל לראול.
אחרי זכייתה של ריאל מדריד בליגת האלופות הוא עבר למילאן. לרוע מזלו נפצע רדונדו כבר בשבוע הראשון שלו בקבוצה בטרם הספיק לערוך הופעה ראשונה, הפציעה הקשה השביתה אותו מפעילות לתקופה ארוכה יותר שאחריה לא הצליח רדונדו לחזור ולהציג את יכולתו הגבוהה. במהלך התקופה בה היה פצוע, הציע רדונדו באצילות (שכה אפיינה אותו) להנהלת מילאן לוותר על משכורתו מכיוון שלא הספיק להיות שייך לקבוצה תקופה מספקת לדעתו, הצעה שנדחתה על ידי המועדון האיטלקי.
נבחרת ארגנטינה.
למרות שהיה אחד הקשרים האחוריים הטובים בעולם, רדונדו מיעט לשחק בנבחרת, בעיקר בשל מחלוקות אישיות עם מאמני הנבחרת. בסך הכול הוא הופיע רק 29 הופעות בנבחרת ארגנטינה החל מ-1992–1994 והוא כבש בהם שער אחד. כאמור, רדונדו דחה את זימונו לנבחרת לקראת מונדיאל 1990 בטענה שהוא רוצה להתמקד בלימודיו, הסיבה האמיתית לדחיית הזימון היא ככל הנראה חוסר שביעות רצונו של רדונדו מצורת המשחק השמרנית וההגנתית של מאמן ארגנטינה דאז, קרלוס בילארדו.
אחרי מינויו של אלפיו באסילה למאמן הנבחרת, הסכים רדונדו לחזור לנבחרת והיה אחד השחקנים החשובים שלה, הוא השתתף במונדיאל ב-1994 שנערך בארצות הברית והיה אחד המצטיינים של ארגנטינה, מיד אחרי סיום המונדיאל עבר רדונדו לריאל מדריד.
אחרי מינויו של דניאל פסארלה למאמן הנבחרת, התפתח ריב מתוקשר בין רדונדו לפסארלה, מוקד הריב היה סירובו של רדונדו להתספר למרות דרישתו של פסארלה, מאמן שנודע בקשיחותו ובמשמעת ברזל. רדונדו חזר לנבחרת רק אחרי התפטרותו של פסארלה אחרי מונדיאל 1998. הוא שיחק פעמים בודדות תחת הדרכתו של מרסלו בייאלסה.
גאורגה גיורגיו-דז'
התהוות מותנית
התהוות מותנית (או "היווצרות תוך תלות גומלין"), בסנסקריט: pratītyasamutpāda; בדוונאגרי: प्रतीत्यसमुत्पाद; בפאלי: paticcasamuppāda - הוא מושג חשוב במטפיזיקה הבודהיסטית. על פי השקפה זו, המשותפת לכל הזרמים בבודהיזם, כל תופעה מתהווה בזכות הימצאותן של תופעות אחרות, אשר שזורות זו בזו ברשת מורכבת של השפעה הדדית. סמל נפוץ המשמש לייצוג עיקרון "ההתהוות המותנית" הוא "רשת אינדרה": זוהי רשת קורי עכביש רב-ממדית, הזרועה באינספור טיפות-טל (או אבני-חן), המשקפות את שאר הטיפות ואת ההשתקפויות שבהן, בתהליך רקורסיבי אינסופי.
הבנת ההתהוות המותנית היא שלב חשוב בדרך להתעוררות ולהארה.
ניסוח כללי.
ניסוח כללי של מושג זה מובא באופן הבא:
לדוגמה, על פי הקאנון הפאלי, הבודהה מלמד:
כל התופעות נתונות לאינטראקציה מתמשכת זו, בזרם מתמיד של "עתיד להתרחש, ומפסיק להתרחש". עקרון לוגי זה מסייע להסביר מדוע כולן ברות-חלוף, ומתאפיינות בארעיות ("אניצ'ה", בשפת פאלי).
יישומים.
ניתן לזהות את עקרון ההתהוות המותנית בארבע האמיתות הנאצלות, המתארות את תהליך היווצרות הסבל ותהליך השחרור ממנו. התהוות מותנית נוספת ניתן לזהות במעגל הלידה מחדש, המתואר בתריסר הנידאנות או "תריסר הקישורים לקיום מותנה".
לילנד סטנפורד
אמסה לילנד סטנפורד (באנגלית: Amasa Leland Stanford; 9 במרץ 1824 - 21 ביוני 1893) היה איל הון, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, מייסדה של אוניברסיטת סטנפורד.
חייו.
לילנד סטנפורד נולד בווטרוילט שבמדינת ניו יורק, אחד משמונת ילדיהם של ג'וזאיה ואליזבת פיליפס סטנפורד. אבות המשפחה התיישבו באזור עמק המוהוק שבניו יורק בסביבות שנת 1720,סטנפורד למד במוסד הליברלי "קלינטון" ולאחר מכן למד משפטים בסמינר "קזנוביה". ב-30 בספטמבר 1850 נישא סטנפורד לג'יין אליזבת לאתרופ בעיר אולבני.
ב-1852, לאחר שספרייתו ורכוש נוסף נשרפו בשרפה, עבר סטנפורד לקליפורניה. הייתה זו תקופת הבהלה לזהב וסטנפורד נכנס לעסקי כריית הזהב יחד עם שלושה מאחיו, שעברו בעקבותיו לחוף המערבי. באותו הזמן עבד סטנפורד כשומר בחנות שנועדה לכורים ועזר להקים את אגודת הספרייה של סקרמנטו, שהפכה מאוחר יותר לספרייה הציבורית של סקרמנטו. ב-1856 עבר לסן פרנסיסקו והחל לעסוק במסחר באופן נרחב יותר.