פרשת הסיוע בהעלמת מס ללקוחות האמריקאים.
רשויות המס בארצות הברית פתחו בחקירה בשנת 2013 כנגד הבנק על כך שסייע ללקוחותיו האמריקאים להעלים מס בין השנים 2000-2010.
בפברואר 2019, הבנק הגיע להסדר עם משרד המשפטים האמריקאי על תשלום קנס של 195 מיליון דולר.
יבגני סאדוביי
יבגני ויקטורוביץ' סאדוביי (ברוסית: Евгений Викторович Садовый; נולד ב-19 בינואר 1973) הוא שחיין עבר רוסי, אלוף אולימפי בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
סאדוביי נולד בוולשסקי. הוא החל לשחות בגיל שש. בשנת 1981, עברה משפחתו לוולגוגרד, ושנתיים לאחר מכן, החל להתאמן לקראת תחרויות בינלאומיות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה שביוון בשנת 1991 זכה סאדוביי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.02 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.96 דקות. במשחה ל-200 מטר חופשי הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 1:48.83 דקות, המנצח היה ארתור וודג'אט מפולין (1:48.10 דקות).
אלוף אולימפי ושיאן עולם.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה סאדוביי בשלוש מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:46.70 דקות, במאית השנייה לאט משיא העולם של ג'ורג'ו למברטי מאיטליה, לפני אנדרס הולמרץ משוודיה (1:46.86 דקות) שזכה פעם נוספת במדליית כסף במקצוע זה, ואנטי קאסביו מפינלנד (1:47.63 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:45.00 דקות, שיפור משמעותי לשיאו של קירן פרקינס מאוסטרליה ובמשחה שליחים 4X200 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 7:11.95 דקות, שיפור לשיאם של האמריקאים מהאולימפיאדה הקודמת (7:12.51 דקות) ולפני שוודיה (7:15.51 דקות) וארצות הברית (7:16.23 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד שבאנגליה בשנת 1993, זכה סאדוביי ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב במשחי השליחים ומדליית כסף אישית. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.25 דקות, אחרי אנטי קאסביו (1:47.11 דקות). מדליות זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:18.80 דקות לפני שוודיה (3:19.33 דקות) וגרמניה (3:20.13 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.84 דקות, לפני גרמניה (7:18.53 דקות) וצרפת (7:19.86 דקות).
סאדוביי פרש משחייה תחרותית בשנת 1996.
דימיטרי מנדלייב
קליפסו (ריקוד)
קליפסו (באנגלית: Calypso) הוא סגנון מוזיקלי וריקוד במקצב אופייני לתרבות האפרו-קריבית.
מקור הסגנון בטרינידד, והוא בימינו למעשה שילוב בין הסגנון של המוזיקה האפריקאית מתחילת המאה ה-20 ורגאיי מג'מייקה של שנות ה-50. ברקע להתפתחות המוזיקלית באיים הקריביים עומדים היחסים החברתיים באיים והיחס לתושבים ממוצא אפריקאי, שהובאו כעבדים ונאסר עליהם לדבר במהלך העבודה - על מנת להעביר מסרים התפתחה שפה מוזיקלית לא מילולית. סגנון זה השפיע על הזהות האפריקאית של תושבי טרינידד, שהמוזיקה שלהם הושפעה גם מן האדונים הקולוניאליים השונים של האי: צרפת, ספרד, ובריטניה. ההשפעה הצרפתית על הקליפסו היא הכנסתו לקרנבל, שהצרפתים הביאו לאי. תחרויות קליפסו הפכו פופולריות במהלך תקופת הקרנבל, בעיקר אחרי ביטול העבדות ב-1834.
פנצ'ו
פנצ'ו ("Pentcho"), הייתה אוניית מעפילים שהפליגה ב-1940 לעבר ארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי.
כאשר היא שטה בים האגאי, אירעה תקלה במנוע, והאונייה נסחפה אל האי כמילי שבדרום הים האגאי. לאחר עשרה ימים חולצו כ-500 נוסעיה על ידי כוחות איטלקים. הנוסעים הועברו למחנה ולקסרקטין סגור ברודוס ואחר כך למחנה מעצר בדרום איטליה, עד שבשנת 1944 הוסדרה עלייתם לארץ ישראל.
תולדותיה.
האונייה, גוררת במשקל 279 טון, נבנתה במספנה בריטית בסביבות 1895. ונרכשה על ידי הצה"ר, לאחר שיצאה משימוש והייתה ישנה ורעועה. שמה הקודם היה "סטפנו".
פנצ'ו יצאה ב־18 במאי 1940 מנמל ברטיסלאבה שבסלובקיה לעבר ארץ ישראל. הספינה נשאה 500 בני אדם במנעד גילים רחב, מהם כ-300 אנשי בית"ר, כ-100 פליטים יהודים אמידים שמימנו למעשה את הנסיעה, ועוד כ-100 שנאספו בדרך. הנוסעים הצטיידו בדרכונים של פאראגוואי. בארבעת החודשים הראשונים שטה הספינה על הדנובה, מניפה רוב הזמן דגל בולגרי.
בנתיב השיט שלה בנהר הדנובה, הטלטלה האונייה מחוף אל חוף בין רומניה, בולגריה ויוגוסלביה, ושלושתן הרחיקו אותה מתחומן ואף סירבו לרכישת מזון אצלן לטובת הנוסעים. כך נותרה האונייה ללא מזון ודלק, שסופקו להם בחלקם על ידי קהילות יהודיות מבולגריה ויוגוסלביה, וארגון הג'וינט.
ב־21 בספטמבר 1940 הפליגה האונייה אל הים השחור במטרה להגיע לארץ ישראל דרך הים התיכון.
בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא הייתה אפשרות להשיג שם דלק הוחלט להפליג לפיראוס. במהלך ההפלגה נוצר מחסור במי שתייה, ונאלצו לשאוב מדוד הקיטור של האונייה חצי מכמות מי השתייה, ולהחליפם במי ים, וכתוצאה מכך הדוד התפוצץ.
ב־9 באוקטובר הם נסחפו עם הרוח עד שהתרסקו אל הסלעים שליד האי כמילי שבים האגאי. נוסעי האונייה ניצלו, ושרדו במשך כעשרה ימים על האי הבודד, בו מצאו נקיק מי גשם. הם הדליקו מדורות וכתבו על סדינים את הסימון SOS במטרה לאותת על מצוקתם.
ביום השלישי לשהותם באי הם שלחו בסירת הצלה חמישה נערים (אחד מהם היה אימי שדאור ליכטנפלד) לנסות להזעיק עזרה. הנערים לא הצליחו במשימתם, סירתם נטרפה בים, ולבסוף ניצלו, ואושפזו בבית חולים באלכסנדריה.
לאחר ימים אחדים טס מעל שמי האי מטוס איטלקי שגילה את הספינה, ובעקבות כך נשלחו שתי אוניות איטלקיות מהאי רודוס כדי לחלצם.
בתחילה הועברו למחנה אוהלים בקסרקטין צבאי ברודוס. כעבור שנתיים הועברו למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה בדרום איטליה.
הגם שיהדותם הייתה ידועה לשלטונות האיטלקים, הם ניצלו מגורלם של אלה מיהודי איטליה ורודוס, שנשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
באוקטובר 1943 נכבש המחנה על ידי כוחות בעלות הברית, וחיילי הבריגדה היהודית פגשו את העצורים. משה שרת שביקר במקום באפריל 1944 הסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל. לאחר ארבע שנים מתחילת מסעם, קיבלו הנוסעים אישורי עלייה (סרטיפיקטים) ועלו לארץ ישראל המנדטורית.
שנים עשר מהנוסעים נפטרו בעת השהייה ברודוס: עשרה נפטרו ממחלות שונות, ושניים טבעו בניסיון לברוח לארץ ישראל. הם נטמנו בבית הקברות היהודי ברודוס.
ייצוגיה בתרבות.
אחד מעולי הספינה, צעיר יהודי מגרמניה, בן צבי קלישר, כתב עם עלותו לארץ ישראל ספר ובו תיאור מסע האונייה המבוסס על יומנו האישי. הספר ראה אור בשנת 1945 בשם "בדרך לארץ ישראל". הספר פותח בתיאור הייסורים והסבל שעבר המחבר במחנה ריכוז נאצי, שחרורו מן המחנה בעקבות שתדלנות משפחתו, הצטרפותו למסע "פנצ'ו" ותיאור התלאות שעברה בדרכה. הספר כולל צילומים רבים שצילם המחבר במצלמתו על סיפון האונייה ובאי כמילי.
ספר נוסף, "הביתה! ארבע שנים בדרך לציון", נכתב בידי יהושע הלוי, מארגן השיירה ומפקד האונייה "פנצ'ו", שליווה את הנוסעים מתחילת המסע ועד לסיום המסע בארץ ישראל ב-1944.
ב-15 ביולי 2008 הוסר הלוט מעל אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו" בנתניה. הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל. האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע. על קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
ביולי 2020 יצא ספרה של תמי שם טוב "אני לא עוזב", רומן היסטורי בדיוני שמספר על איצ'ו, ילד בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ועל מסעו לארץ ישראל. האונייה בה הוא עולה ארצה (וגם נתקע על אי בודד, כמו הסיפור המקורי) היא הפנצ'ו.
קליפסו
גרינגו
גרינגו (בספרדית ובפורטוגזית ברזילאית: Gringo) הוא כינוי לזר שאינו דובר את השפה, ובפרט אם הוא דובר אנגלית.
המילה שימושית במיוחד באמריקה הלטינית. המילה נתפסת לעיתים קרובות ככינוי גנאי בעיני דוברי אנגלית, אך לעיתים קרובות אין כוונה כזו בעיני דוברי ספרדית ופורטוגזית, שכן המילה משמשת כינוי וכשם כולל לאדם שאינו נולד (או שאינו מתגורר בדרך קבע) בברזיל בפרט, או במדינה דוברת הספרדית המסוימת בה הוא נמצא.
מקור המילה.
המילה היא ככל הנראה שיבוש של המילה הספרדית Griego, שמשמעה 'יווני' או 'השפה היוונית'. "לדבר יוונית" הוא ביטוי שמקובל במספר שפות אירופאיות על מנת לתאר מלל לא מובן, ומשמעותו זהה לביטוי "זה סינית בשבילי" בעברית. באנגלית הביטוי "it's all Greek to me" שימש עוד ב-1599 את ויליאם שייקספיר במחזהו, יוליוס קיסר.
אזכורים מוקדמים.
הגדרה מילונית למילה ניתן למצוא כבר ב-1793. מילון ספרדי שפורסם באותה שנה מגדיר 'גרינגו' כאדם זר המתקשה לדבר ספרדית בצורה טבעית. ומסביר שהמילה היא עיוות של המילה יוונית בספרדית.
במילון הרשמי של האקדמיה המלכותית ללשון הספרדית שפורסם ב-1869, מובא הפירוש: "משמש בביטוי 'לדבר גרינגו' השקול לביטוי 'לדבר יוונית' שמשמעו להשתמש בשפה לא מובנת".
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
העימות הצבאי בין שתי המדינות במאה ה-19 הוליד מספר סברות למקור המושג, על אף שאלו נדחו מאחר שנמצאו עדויות מוקדמות יותר לשימוש בו. עם זאת, שמועות עיקשות טענו כי המדובר בשיבוש שנולד עקב שמות קוד לגדודים האמריקאים (כי אחד מהם נודע בתור "ירוק") או בעקבות שיר שהחיילים האמריקאים נהגו לשיר בשם "הלילך גדל ירוק". כביכול בעקבות זאת נפוצה קריאה בקרב המקסיקנים אל עבר האמריקאים "ירוקים לכו!" (Green Go!).
בית הפלפאף
רייצ'ל קרסון