מדיניות זו הייתה חלק ממדיניות הבריטים שלא להחיל את שיטת המושבעים במושבות. אחד הצידוקים ההיסטוריים לראיית השיטה כמגינת האזרח, היא משום שבניגוד לשופטים, שהם פקידי המלך, המושבעים הם "בני מעמדו" (peers) של הנאשם, ולכן יגנו עליו משרירות-לב של המלך (שהוא המאשים במשפט). לו הייתה שיטה זו מיושמת במושבות, התוצאה הייתה שכל נאשם במרי נגד השלטון היה עלול לצאת זכאי. שיטת המושבעים כן הוחלה במושבות אמריקה הצפונית, מאחר שאזרחי המושבות היו נתינים בריטיים (האינדיאנים המקומיים לא נחשבו כאזרחים ולכן לא יכלו להוות חלק מחבר המושבעים).
תותח מתנייע M-109
M-109 הוא תותח מתנייע מתוצרת ארצות הברית שנמצא בשירות צבא ארצות הברית, צבא ההגנה לישראל וצבאות מערביים נוספים. תותח מתנייע M-109 מורכב מתותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ המותקן על מרכב זחלי ממוגן הכולל תא צוות משוריין. התותח פותח בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי United Defense (כיום חלק מ-BAE סיסטמס) ומאז פותחו לו מספר דורות מתקדמים יותר הנמצאים בשירות גם היום.
מבנה והנדסה.
ה-M-109 הוא תותח מתנייע (תומ"ת) המורכב מתותח הוביצר בקליבר 155 מ"מ המותקן בתוך תובה משוריינת המגנה על הצוות שבו ועל מערכת הירי מפני פגיעה מנשק אויב כמו גם מפני נשק אב"כ ופגעי מזג אוויר. התובה זהה לזו של תותח מתנייע M-108 .
בניגוד לתותחים נגררים, ה-M-109 מסוגל להתנייד בכוחות עצמו. הכלי כולו בנוי על יסוד רכב קרבי משוריין עם מנוע, מזקו"ם ומערכות היגוי. הוא יכול לנסוע הן על כביש והן בשטח פתוח, במהירות מקסימלית של כ-50 קמ"ש. תכונה זו מאפשרת לתומ"ת לשנות את מיקומו באופן מהיר יחסית ולהתקדם בצמוד לטנקים של חיל השריון המסתער ובכך לספק חיפוי ארטילרי רציף מבלי לנטשם או לעכבם.
התותח שעל הכלי הוא "הוביצר", כלומר: תותח המסוגל לירות הן בכינון ישיר (כמו תותח של טנק) והן בכינון עקיף על ידי ירי תלול מסלול. שינוי זווית הירי מאפשר להוביצר לכסות טווח רחב ולפגוע במטרות בטווחים שונים. ירי בכינון ישיר טוב בעיקר כנגד מטרות קרובות, ולמרות שזהו לא ייעודו המקורי שלשמו פיתחו את ה-M-109. אפשרות זו נמצאה שימושית: כך למשל נעשה שימוש כזה כנגד שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים (על ידי הכלים שקדמו ל-M-109) וכנגד מבנים במלחמת לבנון הראשונה ומבצע צוק איתן. ה-M-109 יורה בעיקר בכינון עקיף ולכן אינו מושפע מהמכשולים על פני השטח (כגון יערות או גבעות נמוכות) ויכול להגיע לטווחים של 3.5–29.8 ק"מ.
מונרו (לואיזיאנה)
מונרו (באנגלית: Monroe) היא בירת מחוז אואצ'יטה שבצפון-מזרח לואיזיאנה, ארצות הברית.
על פי מפקד התושבים משנת 2000 בעיר 53,107 תושבים.
העיר, השוכנת על שפת נהר אואצ'יטה, משמשת כמרכז מסחרי וחברתי לחקלאות המחוז.
בעיר נמצאת אוניברסיטת לואיזיאנה של מונרו וכן המטה הראשי של חברת "סנטוריטל תקשורת" - מספקיות התקשורת הגדולות בארצות הברית.
מצידו השני של נהר אואצ'יטה נמצאת העיר "מונרו המערבית", לעיתים קרובות מכנים את מונרו ומונרו המערבית כ"ערים התאומות של צפון-מזרח לואיזיאנה".
גאוגרפיה.
על פי לשכת מרשם האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה של העיר הוא 83.9 קמ"ר מתוכם 9.6 קמ"ר מים (11.46%).
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1785 על ידי חייל צרפתי בשם חואן פיליול שקיבל את האדמה ממלך ספרד, שמה של העיר נלקח בשנת 1819 משם ספינת הקיטור "ג'יימס מונרו" - ספינת הקיטור הראשונה שהגיעה לשם. בשנת 1900 הפכה לעיר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ספינות מלחמה של כוחות הקונפדרציה התקיפו את העיר.
בשנת 1913 החל ג'וזף בידנהרן לגדל בביתו גן שנהיה לגן בוטני גדול ולמוזיאון, הפועלים גם כיום. (בידנהרן היה הראשון שמכר קוקה-קולה בבקבוקים ולא בכוסות כמו שהיה נהוג לפני כן).
משרדי חברת התעופה "דלתא" בשנותיה הראשונות (1926-1941) היו במונרו עד להעברתם לאטלנטה, ג'ורג'יה. עקב כך עד לשנת 2004 חברת "דלתא" הפעילה קו טיסות ישיר לעיר למרות גודלה הקטן של העיר. הלוגו של "נמל התעופה האזורי של מונרו" הוא סמלה של "דלתא" עם הכיתוב: "מקום הולדתה של חברת דלתא".
דמוגרפיה.
על פי מפקד התושבים של שנת 2000 העיר מונה 53,107 תושבים. בעיר 19,421 בתי אב, ו-12,157 משפחות. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 714.9 איש לקמ"ר. בעיר 21,278 יחידות דיור בצפיפות של 286.5 לקמ"ר.
הספורט ברומא הקדומה
פולטרגייסט 2
בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים
בית הקברות הבריטי בירושלים (באנגלית: Jerusalem War Cemetery) הוא בית קברות צבאי לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בית הקברות ממוקם בהר הצופים בירושלים.
בבית הקברות נטמנו 2,515 חללים, מהם 2,449 חללי מלחמה, מתוכם 2,218 חללים מבריטניה. מהסך הכולל, 100 חללים לא זוהו.
עוד הוצבה בבית הקברות מצבת זיכרון ל-3,300 חללים שלא נודע מקום קבורתם שנהרגו בארץ ישראל ובמצרים. בסך הכל, הונצח בבית הקברות הצבאי בירושלים זכרם של 5,815 חללי מלחמת העולם הראשונה. אין בבית הקברות חללים שנהרגו לאחר מלחמה זו.
רקע - הקבורה הצבאית הבריטית.
ציון אישי על קברו של חלל מלחמה ו/או הנצחת שמות חללים על מצבת זיכרון הן תופעות בנות פחות ממאה שנה. עד למאה ה-19 לא יוחסה חשיבות לקבורה אישית ומכאן שלא היה ציון אישי על קברי חללי מלחמות ולכן לא היה להם ביטוי מוחשי או גאוגרפי. בראשית מלחמת העולם הראשונה נתקבע הנוהג, כאשר תנאי הקרב אפשרו, לייחד קבר אישי לכל חלל, ומעליו ציון אישי.
ההקרבה הנוראית שדרשה מלחמה זו עוררה את ההכרה באחריותה המוסרית של המדינה לקבורתם של חייליה ולהנצחתם. 13 מיליון נהרגו במלחמת העולם הראשונה - לשם השוואה, במלחמתו של נפוליאון ברוסיה נהרגו 400 אלף "בלבד". החדרת ההבנה כי יש צורך בהיערכות מתאימה לקבורת החללים נזקפת לזכותו של פביאן וייר, פעיל בצלב האדום הבריטי.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (כיום: ועדת חבר העמים לקברי מלחמה). הוועדה הייתה אחראית על הקמת בתי קברות צבאיים לחללי בריטניה וחבר העמים הבריטי ב-140 מדינות. הבריטים החליטו לקבור את חללי האימפריה במקום נפילתם. בתי קברות אלו נקראו war cemeteries והם נתפסו כאנדרטאות זיכרון למלחמת העולם הראשונה. מספר החללים של צבאות האימפריה עמד על כ-1.1 מיליון איש, והבריטים לא יכלו לעמוד בהוצאות של הבאת כל החללים הביתה. יתר על כן, קבורת החללים בבית הקברות שהקימה הוועדה הייתה חובה, ונאסרה החזרת גופות החללים למולדתם.
בארץ ישראל הועברה האחריות לניהול בתי הקברות הבריטיים מידי הצבא לוועדה האימפריאלית בשנת 1920. סימון הקברים בזמן המלחמה בארץ נעשה באמצעות צלבי עץ זמניים. המקבצים הגדולים ביותר של הקברים היו סמוך לאזורי הלחימה העיקריים באתרים מסודרים יחסית, ולאחר שקיבלה הוועדה האימפריאלית את האחריות לאתרי הקבורה בארץ היא הפכה את הריכוזים לבתי קברות. חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה נטמנו ב-17 בתי קברות. בית הקברות בירושלים היה האחרון שהושלם, ב-1927.
מבנה בית הקברות.
בית הקברות היה מחוץ לגבול המוניציפלי של ירושלים הבריטית ומהמבנים הראשונים במרחב של הר הצופים. מיקום בית הקברות בירושלים נבחר בתחילה משיקולים פרגמטיים כגון ריכוז של קברים ארעיים וקרבה למפקדה, אך ערך מוסף ניתן על ידי הנוף שנשקף מהר הצופים אשר נתן ביטוי מוחשי לקונוטציות היסטוריות ודתיות של ירושלים, המקרינה מקדושתה על בית הקברות.
שער הכניסה לאתר הוא למעשה מצבת זיכרון ליחידות חיל המשלוח המצרי, אשר תגיהן מסותתים באבן מצדי השער. מעליו יש כתובת הקדשה באנגלית, עברית וערבית. בעברית חקוק: "חלקת השדה שעליה הוקם בית הקברות הלזה נתנה במתנת עם מאת בני פלשתינה (א"י) להיות מקום מנוחת עולמים לחיילי ההסכמה אשר נהרגו במלחמה 1914-1918 יהי זכרם לברכה".
מול השער עומדת מצבת זיכרון לחללים האוסטרליים שנהרגו בקרבות על ארץ ישראל.
בשדרה המרכזית ניצבים צלב ההקרבה ואבן הזיכרון, שני מונומנטים סמליים הקבועים בכל בתי העלמין הצבאיים הבריטיים. צלב ההקרבה מורכב על פי ביטויו של רודיארד קיפלינג מ"חרב שלופה הנחה בחיקו של הצלב" והוא סימל את ההקרבה בקרב. אבן הזיכרון מעוצבת כמזבח ועליה חקוק פסוק שהציע קיפלינג, שהיה חבר בוועדה האימפריאלית ושכל את בנו היחיד במלחמה: "Their Name Liveth for Evermore" ("שמם יחיה לדור ודור"), הלקוחה מספר בן סירא, פרק מ"ד, פסוק י"ג. בקצה השדרה עומדת קפלת זיכרון ל-3,300 הלוחמים שנהרגו במצרים ובארץ ישראל בקרבות מלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם לא נודע. שמות החללים חקוקים לאורך קירות הקפלה.
מעל לקפלה פסלו של סנט ג'ורג' נלחם בדרקון. סנט ג'ורג', הפטרון הקדוש של אנגליה, שהוצא להורג בלוד, היה לוחם באימפריה הרומית במאות השלישית-רביעית. כאשר דיוקלטיאנוס הוציא צו לרדיפת הנוצרים סנט ג'ורג' צידד בנוצרים על כן ערפו את ראשו. ב"מקראת הזהב" מסופר על עיר שבקרבתה התגורר דרקון שהקריבו לו קורבנות אדם וביום בו היו אמורים להקריב לו את נסיכה הופיע סנט ג'ורג', הרג את הדרקון והציל את הנסיכה. הפירוש התאולוגי רואה בדרקון את השטן ובנסיכה את הכנסייה.
הציר המרכזי של בית הקברות פונה לעיר העתיקה ולמקומות הקדושים, ועל ציר זה עומדים האלמנטים הארכיטקטוניים: לפני השער יש מרפסת עגולה שממנה אפשר לצפות אל הנוף, ממול ניצבת הקפלה ובחזיתה אבן הזיכרון. ציר הרוחב חוצה את ציר האורך באופן שיוצר צלב, ובנקודת הצטלבות השבילים ניצב צלב ההקרבה.