בספטמבר 2001 עבר קוק להתגורר בנצרת. הוא כתב בקביעות לגארדיאן עד 2007. לאחר מכן טען קוק שהגארדיאן תוקף במגמתיות כתבים בעלי דעות עצמאיות כמו גלעד עצמון, ג'וליאן אסאנג', נועם חומסקי ואחרים. מאמרים שנכתבו על ידי קוק פורסמו בעיתונים רבים, ביניהם הרולד טריביון, לה מונד, אל-אהראם ואל-ג'זירה, וכן באתר קאונטרפאנץ'.
בשנת 2011 קוק קיבל פרס מיוחד מקרן מרתה גלהורן לעיתונות, על סקירותיו בנושאי המזרח התיכון.
ספריו.
קוק כתב שלושה ספרים. בספר "דם ודת" (2006) טוען קוק שישראל מבצעת תהליך ארוך ואיטי של טיהור אתני של פלסטינים, הן מחוץ לקו הירוק והן מעבר לקו הירוק. בספר הוא מביא מספר טיעונים תומכים לטענה זו, ובין השאר כותב שהרעיון של "מדינת כל אזרחיה" נתפס כאיום על ידי ההנהגה הישראלית. ראמי ג'ורג' ח'ורי כתב על הספר שהוא "חשוב אך מטריד."
בשנת 2008 קוק פרסם את הספר "ישראל והתנגשות הציביליזציות: עיראק, איראן והתוכנית לסדר חדש במזרח התיכון." אנטוני לוינשטיין כתב על הספר: "קוק משפד באומץ את הנרטיב המרכזי של מדינה יהודית החותרת כל הזמן לשלום עם הפלסטינים." לדברי לוינשטיין, קוק טוען כי ישראל "מאמצת מדיניות שמובילה למלחמת אזרחים" על ידי פירוק רוב המדינות במזרח התיכון. לטענתו, רעיון זה פותח על ידי מערכת הביטחון הישראלית בשנת 1980 ואומץ על ידי השמרנים החדשים ועל ידי ממשל בוש. קוק מנתח בספר מאמר שנכתב על ידי עודד ינון ופורסם על ידי ההסתדרות הציונית העולמית בשנת 1982 שבו קורא ינון להפוך את ישראל למעצמה אזורית באמצעות פיצול העולם הערבי, כך שהמזרח התיכון יהפוך "לפסיפס אתני של עדות וקבוצות שיהיה קל יותר לטפל בהן."
ספרו השלישי, "פלסטין הנעלמת: ניסויי ישראל בייאוש אנושי", פורסם אף הוא בשנת 2008. לספר שני חלקים. בחלקו הראשון של הספר טוען קוק כי "מטרתה של המדיניות הישראלית היא שפלסטין והפלסטינים ייעלמו לתמיד." לדברי קוק, ישראל מעודדת הגירה מרצון בכך שהיא הופכת את חיי הפלסטינים לבלתי נסבלים, באמצעות "מערכות מתוחכמות של עוצר, מחסומים, חומות, היתרים ותפיסת קרקעות." חלקו השני של הספר הוא אסופת מאמרים שנכתבו על ידי קוק כעיתונאי.
כל ספריו ומאמריו של ג'ונתן קוק כתובים בשפה האנגלית. חלקם תורגמו לשפות אחרות.
אסיסט אושואלה
בארה דה נבידאד
בארה דה נבידאד (בספרדית: Barra de Navidad) היא עיירה השוכנת על חוף האוקיינוס השקט במדינת חליסקו במערב מקסיקו.
העיירה בארה דה נבידאד ("שרטון החול של חג המולד") היא קהילת חקלאים ודייגים המונה כ-4,300 תושבים (נכון ל-2010), ושוכנת בצידו המזרחי של שרטון חול, כ-60 ק"מ צפונית-מערבית למנסניו המכונה באיה דה נבידאד (Bahía de Navidad). המשך קו החוף של שרטון החול מתעקל לכיוון צפון מערב ועליו שוכנת סן פטריסיו, כ-4.5 ק"מ מבארה דה נבידאד. בשנים האחרונות קידמה ממשלת חליסקו את פיתוח האזור מבחינה תיירותית כחלק מקו חוף ארוך המכונה "קוסטלגרה" (Costalegre) הממוקם בין מנסניו בדרום לפוארטו ואיארטה בצפון, והעיירה וסביבותיה ידועים כאתר נופש פופולרי.
ההיסטוריה של בארה דה נבידאד מתחילה במאה ה-16 עם תיעוד ראשון של האזור ב-1535. שמה ניתן לה על ידי המשנה למלך הראשון של מלכות המשנה של ספרד החדשה אנטוניו דה מנדוסה, כאשר הפליג לתוך המפרץ ב-25 בדצמבר 1540, בוקר חג המולד. בארה דה נבידאד נודעה באותה תקופה כאתר לבניית ספינות ולתיקונן וכנמל היציאה למשלחות ספרדיות שהפליגו באוקיינוס השקט לעבר איי הודו המזרחית. ב-27 ביוני 1542 הפליגו מבארה דה נבידאד שתי ספינות אשר נשאו את משלחתו של חואן רודריגס קבריו לחקר חופי צפון אמריקה. ב-1 בנובמבר באותה שנה הפליג מהנמל צי בן שש ספינות של משלחת רוי לופס דה וייאלובוס בדרכה לאיי הפיליפינים. ב-21 בנובמבר 1564 יצאו מאותו מקום ארבע ספינותיו של מיגל לופס דה לגאספי בדרכם להקמת המושבה הספרדית בפיליפינים ובאיים הסמוכים וכיבוש מנילה, שהפכו לאיי הודו המזרחית הספרדיים. הסן לוקאס, הספינה הראשונה שחצתה בהצלחה את האוקיינוס השקט ממערב למזרח בפיקודו של אלונסו דה ארייאנו עגנה בבארה דה נבידאד ב-9 באוגוסט 1565, אך הספינה סן פדרו, ועליה הנווט אנדרס דה אורדאנטה, עקפה את בארה דה נבידאד בדרכה לאקפולקו, והאחרונה הפכה לנמל הראשי עבור ספינות הגליאון של מנילה - נתיב המסחר מהפיליפינים למקסיקו וחזרה. העיירה חדלה לשמש כמרכז ימי ושקעה באלמוניות. בקצה המזח הוקם פסל לציון המסע האחרון.
בלגונה הגדולה בצידה המזרחי של העיירה שטות סירות קטנות רבות המשמשות לאיסוף צדפות וכמוניות על המים, המסיעות מקומיים ותיירים לבתי המלון ולחופים השונים. עסקים רבים ששכנו על קו החוף נחרבו במהלך הוריקן ג'ובה באוקטובר 2011 ושוקמו לאחריה מנזקי הסופה והגאות שבאה בעקבותיה.
רוזה וולט-שטראוס
רוזה וולט-שטראוס (Rosa Welt-Straus; צ'רנוביץ, 1856 – 15 בדצמבר 1938, ז'נבה) הייתה פעילה לזכויות האישה בארצות הברית וארץ ישראל. נולדה בבוקובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית, (כיום חלק מאוקראינה), ועלתה לארץ ישראל מניו יורק עם בתה, נלי שטראוס-מושנזון, כשהיא בת 63. הייתה האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תעודת רופא (מאוניברסיטת ברן בשווייץ) ואחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה. וולט-שטראוס הייתה בנוסף בין מובילות המאבק לשוויון זכויות לאישה היהודייה לבחור ולהיבחר בארץ ישראל. כיהנה כיושבת ראש התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל בשנים 1938-1919.
רקע משפחתי ולימודיה.
רוזה וולט נולדה כבת בכורה מבין ארבע בנותיו של סוחר יהודי בשם סיני וולט מצ'רנוביץ שבבוקובינה, אז דוכסות במסגרת האימפריה האוסטרית (כיום חלק מאוקראינה). האב התנתק מהמסורת החסידית של המשפחה כדי לאמץ סגנון חיים מודרני וגידל את בנותיו בשפה ובתרבות הגרמנית, שהייתה שלטת בחינוך באזור, וכן עודד את בנותיו לרכוש השכלה גבוהה. הוא ביקש להעניק לבנותיו חינוך אוניברסיטאי, כאילו היו גברים – צעד נון-קונפורמיסטי באותם הזמנים – וקיווה כי על ידי כך, הן תזכינה לחיים טובים יותר. אחרי שבילדותה קיבלה שיעורים פרטיים, בין השאר גם מאביה, והייתה אף תלמידתו של קרל אמיל פרנצוז הצעיר (לימים סופר ידוע בגרמנית), רוזה וולט סיימה בצ'רנוביץ את לימודיה התיכוניים בשנת 1873. כדי להקל על המשך הלימודים האקדמיים של הבנות, המשפחה עברה לבירה וינה, אולם מסיבות של אפליה, רוזה לא יכלה להתקבל ללימודי פילוסופיה, כפי שרצתה תחילה, ואף לא ללימודי רפואה בעיר זו. בסופו של דבר, הצליחה להתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ברן שבשווייץ, מדינה שהייתה מתקדמת יותר מאוסטריה בגישת הנשים לחינוך האקדמי. שם סיימה תואר דוקטור לרפואה בשנת 1878 עם עבודה בתחום הפתולוגיה. בהמשך התמחתה ברפואת עיניים והייתה אחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה, מה שהיווה פריצת דרך משמעותית לנשים באותה תקופה. בהמשך עבדה בבית החולים רוטשילד בפריז ובבית החולים המלכותי ליולדות בעיר דרזדן שבגרמניה. בינתיים עברה משפחתה לגור בז'נבה. שתיים מאחיותיה למדו גם כן רפואה ואחותה הצעירה למדה כימיה.
פעילותה בארצות הברית.
רוזה וולט השלימה את לימודי הרפואה ונסעה לניו יורק, נישאה לאיש עסקים אמיד, לואי שטראוס, דור שלישי למהגרים יהודים באמריקה, ועבדה כמנתחת עיניים. ב-1892 ילדה את בתה היחידה נלי (לימים נלי שטראוס-מושנזון). במקביל לעבודתה הרפואית בארצות הברית, ד"ר רוזה וולט-שטראוס פעלה למען זכויות הנשים, והתרכזה במאבק לזכות בחירה, ניסיון עשיר בעבודה ציבורית שישמש אותה היטב בהגיעה לארץ ישראל. בנוסף, היא דיברה ברהיטות גרמנית, אנגלית וצרפתית, ולקחה חלק בהקמת "ברית הנשים הבינלאומית למען זכות הצבעה" (International Woman Suffrage Alliance, IWSA), שבראשה עמדה קרי צ'פמן קאט, ואף השתתפה כחברת משלחת הארגון בקונגרס הראשון של הברית ב-1904. לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1919, היא המשיכה להשתתף בקונגרסים כנציגת ההתאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל (UNION OF HEBREW WOMEN FOR EQUAL RIGHTS IN ERETZ ISRAEL). ההתאחדות הייתה הארגון הארץ ישראלי הראשון שהתקבל לארגון בינלאומי.
עלייתה לארץ ישראל.
בתה היחידה של וולט-שטראוס, נלי, הייתה חולנית ובעלת לב חלש, לכן בילדותה לא ביקרה בבית ספר ולא זכתה לחינוך יהודי. בבית שטראוס המתבולל "יהדות היה נושא שאסור לדבר בו". לאחר שלואי שטראוס כשל בעסקיו ושם קץ לחייו, עברה נלי בשנות העשרה לחייה לבית משפחת דודותיה מצד אמה בז'נבה, ושם, באוניברסיטה המקומית, נפגשה לראשונה בחייה עם יהדותה ועם צעירים יהודים ציונים, ובהם ברנרד מושנזון, מורה צעיר מגמנסיה הרצליה בארץ ישראל. היא נשבתה בקסמיו והתאהבה בציונות והחלה ללמוד יידיש ועברית והפכה לציונית נלהבת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזרה נלי לארצות הברית. בניו יורק קשרה קשרים עם אישים ציונים ובראשם הנרייטה סאלד והפגישה את אמה עמם. כך גלתה גם רוזה וולט-שטראוס את יהדותה, וכמו בתה, נשבתה בקסמיה ובקסמי הציונות. במהלך ארבע שנות המלחמה נלי הייתה מעורבת בעבודה ציונית מעשית והיא החליטה לעלות ארצה בשנת 1919. וולט-שטראוס החליטה להגיע אתה, ככל הנראה עקב רצונה כאם להיות סמוכה לבתה היחידה. אולם שתיהן עלו גם מתוך שאיפה להגשים את אתגרי חייהן. רוזה וולט שטראוס הייתה אז בת 63 ואילו נלי הייתה בת 26. ד"ר וולט-שטראוס קבעה את מקום מושבה במלון עדן בירושלים ואילו בתה החלה את עבודתה כנציגת קהיליית ציון, עבודה שהייתה כרוכה בנסיעות רבות לעמק ולגליל.
הקמת מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל.