רבים מהילדים שגרו בפלדאפינג שוכנו בגן ילדים ובו 450 ילדים ומתבגרים. חלקם התארגנו בקיבוצים שביקשו לעלות לארץ ישראל. בהם היו הקיבוצים החילוניים "שיירת צבי" ו"זרובבל", והקיבוצים הדתיים "חפץ חיים" ו"אוהל שרה". בפלדאפינג פורסמו מספר עיתונים, ביניהם "די פרייע וורט" (המילה החופשית) ו"די יידישע וורט" (המילה היהודית), וכן מגזינים כגון "עיתון פלדאפינגר". להקות התיאטרון "הפרטיזנים" ו"הבימה" הציגו בפני אוכלוסיית המחנה. תושבי המחנה ארגנו גם תזמורת. להקת התיאטרון "עמך" פעלה בחסות ועד העובדים היהודים במחנה.
סיוע חיצוני ופעילות לייצוג שארית הפליטה.
בספטמבר 1945 בדק הגנרל דווייט אייזנהאואר באופן אישי את תנאי החיים בפלדאפינג. בית החולים שהוקם במחנה, כמו גם דיור נוסף, היו תוצאה ישירה של דו"ח הריסון וביקור אייזנהאואר במחנה. בצילומי ביקורו של אייזנהאואר נראים המוני ניצולים מקיפים את אייזנהאואר, כפי שעשו כאשר מנהיגים ציוניים כמו דוד בן-גוריון ביקרו במחנה. ביקורו הראשוני של בן-גוריון במחנה באוקטובר 1945 היווה אות לאמון באוכלוסיית פלדאפינג ובוועד המרכזי שלה. פלדאפינג היה מחנה העקורים הראשון באזור ארצות הברית שכל אוכלוסייתו הייתה יהודית. כמו כן, הבחירות הראשונות לוועד מחנה עקורים יהודי התקיימו בפלדאפינג.
ועד המחנה של פלדאפינג היה מחולק למספר משרדים, בהם צוות דיור, אספקה, כלכלה, תברואה, תרבות ונושאים משפטיים. בשנת 1946 פתח בית המשפט במחנה פרויקט חקיקה עבור המחנה והוביל תנועה לחקיקה עבור כלל מחנות שארית הפליטה באזור הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה. בית המשפט החליט מספר החלטות בנוגע למספר קאפואים לשעבר שגרו במחנה, סייע בחקירת פוגרום קיילצה בשנת 1946 ופרסם מידע על הרוצחים הנאצים של יהודי ליטא שעל פי המשוער היו בסביבה.
בשנת 1946 התגוררו בפלדאפינג כ-4,000 יהודים ובפסח 1951 נותרו 1,585 עקורים יהודים במחנה. המחנה עבר לממשל גרמני ב-1 בדצמבר 1951 ונסגר במרץ 1953.
הערות.
מאמר זה משלב טקסט מדף האינטרנט של מוזיאון השואה בארצות הברית ושוחרר תחת רישיון ה-GFDL. עיינו בפרטי כרטיס OTRS בוויקיפדיה מספר 2007071910012533.
יחידה 42 (סדרת טלוויזיה)
יחידה 42 (בצרפתית: Unité 42) היא סדרת טלוויזיה בלגית מסוג פעולה ומותחן, העוסקת ביחידת מבצעים מיוחדת הנאבקת בפשעי מחשב ומוצאת עצמה במאבק אל מול רוצח ופצחן מתוחכם. הסדרה נכתבה על ידי ז'ולי ברטראן, אני קארלס ושרלוט ז'וליה. הסדרה שודרה לראשונה בבלגיה ברשת La Une ב-19 בנובמבר 2017 והופצה לשידור בשאר העולם על ידי נטפליקס החל מ-14 ביוני 2019.
זו הסדרה השנייה שהופקה בשיתוף פעולה בין חברת RTBF והקהילה הצרפתית של בלגיה, לאחר הסדרה "The Break".
תקציר עלילת הסדרה.
העלילה מגוללת את קורותיה של יחידת משטרתית למאבק בצורות חדשות של פשעי סייבר. חבריה כוללים את בילי, האקרית בעלת שם הצופן “Th3m1s”; סם, שוטר אלמן; נאסים; בוב ואליס, פתולוגית חירשת.
וילם רויטר
וילם רויטר (בהולנדית: Willem Reuter; סביב 1642 בבריסל - 1681 ברומא) היה צייר פלמי של נופי עיר, ציורי ז'אנר וציורי היסטוריה, שפעל בעיקר ברומא. הוא היה חלק מחוג ציירי הז'אנר ההולנדי והפלמי ברומא המכונים "הבמבוצ'אנטי" והיו ידועים בזכות סצנותיהם המתארות את המעמדות הנמוכים ברומא.
חייו.
מעט מאוד ידוע על חייו הצעירים של רויטר בפלנדריה. הוא התאמן אצל הצייר בבריסל מיכיל סוורץ. סוורץ התגורר ברומא במשך עשר שנים שם עבר לחוגם של ציירי הז'אנר הפלמי וההולנדי סביב פיטר ואן לר, המכונים בדרך כלל הבמבוצ'נטי. ציירי הבמבוצ'אנטי הביאו עימם לאיטליה מסורות קיימות המתארות נושאי איכרים מהאמנות ההולנדית מהמאה השש-עשרה, ויצרו בדרך כלל ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
לא ברור מתי נסע רויטר לרומא שם התגורר ב"קאסה דיי פיטורי פיאמינגי" ליד כיכר דל פופולו. ההוכחה התיעודית הראשונה לנוכחותו ברומא היא רישום נישואיו לאישה המקומית אנה פרוביטלי בשנת 1672, אך הוא כנראה הגיע לעיר כמה שנים קודם לכן.
כמו מדריכו סוורץ, הוא התחבר לציירי הז'אנר הבמבוצ'אנטי ברומא. ייתכן שהוא הפך לחבר בבנטפויכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא. אשתו נפטרה בשנת 1678 ובשנה שלאחר מכן הצטרף לקבוצת הקונגרציונה של ציירי הפנתאון, כאשר הצייר הבמבוצ'נטי ההולנדי דירק הלמברקר משמש כתומך שלו. הקונגרזציונה מנתה בין חבריה אמנים חשובים רבים שהטביעו את חותמם ברומא.
יצירה.
רק מספר קטן של ציורים מיוחסים לוילם רויטר ברמת ודאות כלשהי. קשה לקבוע את הכרונולוגיה שלו מכיוון שמעולם לא תיאר את יצירתו. ציוריו מתארים בדרך כלל סצנות שוק או תהלוכות בכיכרות הרומאיות ומדי פעם אירועים היסטוריים או דתיים המוצבים בתפאורות נוף. דוגמה לתיאור של אירוע היסטורי היא החגיגה בפיאצה די ספנייה, המתארת ​​ככל הנראה את הולדתו של התינוק הספרדי דון קרלוס בשנת 1661.
סצנת השוק הפנורמי הרומי של וילם רוטר משנת 1669 המכונה "שוק רומאי" היא דוגמה לסצנות השוק ההומות שלו. התמונה בנויה מסצינות רבות ואנקדוטות שונות כמו מופע של "קומדיה דה לה ארטה", קבצן המקבל נדבה ועגלה הפוכה ועליה כלי אוכל שבורים. ההרכב המצויר בקפידה של היצירה הופך את כל האירועים למובנים וקריאים. הבניינים המכוונים אנכית מספקים רקע יציב לקבוצות המסודרות באופן רופף של אנשים המוצגים על רקע הכיכר בקדמת הציור. אור חזק עוזר להבהיר את הדמויות ואת האינטראקציות ביניהם.
ניתן להבדיל בין עבודותיו, אף כי הן דומות ליצירות אחרות של ציירי הסגנון הבמבוצ'אנטי, בשימוש בתפאורות רומיות המאוכלסות בדמויות רבות. רויטר לא אימץ את הטיפולוגיה המלאה של הבמבוצ'אנטי והוא מייצג את הנוף העירוני יותר בצורה של ודוטה. שלא כמו ציירים מהסגנון הבמבוצ'אנטי האחרים, רויטר הקדיש תשומת לב רבה יותר לביצוע הטבעי והמדויק של הנוף.
הוא השאיל ממדריכו סוורץ (שהושפע בתורו מקראווג'ו) את העדפה לשימוש בגוונים אדומים. [4] כמו סוורץ, רויטר הצליח להעביר אווירה שלווה בכך שהציג את דמויותיו העוסקות בפעילותן היומיומית באור בזווית חדה. [6] עבודותיו מראות גם נטיות קלאסיות, עם דמויות פסלים שהוצבו במסגרת אדריכלית או נופים אידיאליסטים, וזו כנראה הסיבה לכך שאחת מיצירותיו יוחסה בעבר לניקולא פוסן.
משה יהושע ארלנגר
משה יהושע ארלנגר (1883–1963) היה רופא העיניים היהודי הראשון בארץ ישראל (1908–1911), מנהלו הראשון של בית החולים למחלות עיניים בירושלים, מטעם הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון". ממשיכו משנת 1912 היה הד"ר אברהם אלברט טיכו.
רקע: רפואת העיניים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בירושלים.
בשנת 1882 נוסד בירושלים "בית החולים סנט ג'ון" (בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים). בית החולים נוסד ביוזמת חברי המסדר הבריטי המוקדש ליוחנן המטביל (מסדר סנט ג'ון) ופעל במימונם. בית החולים שירת בעיקר את האוכלוסייה הערבית אך גם את היהודית, והטיפול ניתן בו בחינם. בית החולים נסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה חודשה פעילותו.
ב"בית החולים מאיר רוטשילד" פעלה מחלקת עיניים החל משנת 1900, אך מספר המיטות בה היה מצומצם. גם בבתי החולים "שערי צדק" ו-"משגב לדך" טיפלו במחלות עיניים, אך לא רופאים עסקו בכך אלא עוזרים וחובשים. ד"ר אהרן מאיר מזי"א, שעבר לירושלים בשנת 1902 היה בעל ידע במחלות עיניים.
הצורך הדחוף בבית חולים למחלות עיניים בא לביטוי אף בכתב העת חבצלת וזאת עקב הגרענת, שנחשבה למגפה שהטרידה מאוד את תושבי הארץ במשך שנים רבות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולד לאברהם ארלנגר (היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ במאה ה-19 וראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן) וברטה (לבית הרץ) בלוצרן שווייץ, בן שני במשפחה דתית שלה 13 ילדים (נולדו 15 ילדים, אהרן נפטר בגיל צעיר, יוסף נהרג בתאונת דרכים בגיל 34) ועוד 2 ילדים מאומצים.
ארלנגר למד רפואה בציריך, ברלין וקינגסברג. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1906. התמחה במחלות עיניים בברלין.
בירושלים.
בשנת 1908 הגיע ארלנגר לארץ ישראל כרופא העיניים היהודי הראשון מטעם הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" (מייסודה של חברת חרדים מפרנקפורט). התיישב בירושלים. ב-1909, נתמנה למנהלו הראשון של בית החולים למחלות עיניים בירושלים. בשנת 1909, טיפל בית החולים ביותר מ-25,000 חולים, כולל 170 ניתוחי עיניים. ארלנגר טיפל בחולים רבים שסבלו מגרענת. בית החולים שכן בבית שכור בשכונת מאה שערים, וכלל 40 מיטות אשפוז. במרפאת בית החולים התקבלו מדי יום חולים לטיפול חינם.
בשווייץ.
בשנת 1911 שב ארלנגר ללוצרן. בשנת 1913 התחתן עם גרטה לבית הופבאואר. לזוג נולדו 3 בנות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הציע ארלנגר עם הרב לוינשטיין להקים את ארגון "מגן דוד אדום", שבדומה לארגון הצלב האדום יטפל בפצועים יהודים, כדי שלא ישכבו בצל הצלב.
ארלנגר עמד בראש "תלמוד תורה" והספרייה היהודית.
באפריל 1933 הגיעו בני הזוג ארלנגר לביקור בארץ ישראל.
ארלנגר נפטר בשנת 1963 בשווייץ.
אורה גולדנברג
אורה גולדנברג (נולדה ב-19 בפברואר 1939) היא אמנית יוצרת, אוצרת, עורכת דין ומגשרת ישראלית. גולדנברג עוסקת בחקר ובפיתוח הקשר שבין אמנות, עסקים וקהילה. גולדנברג מתעדת, עורכת ומחברת ספרי ילדים.
ביוגרפיה.
גולדנברג נולדה בשם אורה סבירסקי ברמת גן. היא למדה ב-"בית הספר לילדי עובדים" ברמת גן ולאחר מכן ב-"תיכון חדש" בתל אביב, שם החלה ללמוד משחק אצל ניסן נתיב. בצה"ל היא שירתה בחיל האוויר.