בערב הגיעו הצועדים לפאתי הרוביישוב ושם הוכנסו למחסן ריק. בבוקר הצטרפו אליהם כ-2,000 גברים מיהודי הרוביישוב, שנקראו על ידי הגרמנים מבלי שידעו על גורל יהודי חלם. הנאצים הצעידו אותם לנהר הבוג דרך יערות וביצות.
כעבור ארבעה ימים הגיעו מאות בודדים לנהר הבוג. האיכרים המקומיים יצאו מאוחר יותר לקבור את הגופות שנותרו לצידי הדרך בקברי אחים המוניים, על מנת למנוע התפשטות מחלות. הנאצים התכוונו להעביר את השורדים אל שטחי רוסיה. החיילים הרוסים שמצדו השני של הנהר סירבו לאפשר להם לחצות את הגבול. בודדים הצליחו להתחבא בצידי הנהר או לחצות אותו. חלקם חזרו כעבור מספר ימים לחלם ולהרוביישוב. קרוב ל-4,000 גברים, מיהודי חלם והרוביישוב, לא שרדו בצעדה.
ידיעה ראשונה על צעדת המוות והרצח ההמוני התפרסמה ב-22 בינואר 1940 בעיתונות העולמית אולם לא זכתה להתייחסות.
לא ברור מדוע חלם והרוביישוב נבחרו לצעדת המוות. ייתכן בשל היותה של האוכולוסיה קשת יום והקרבה לגבול הרוסי. אירוע תקדימי נוסף שהתרחש בחלם בתחילת המלחמה הוא השמדה של פולנים נוצרים, נכים ומוגבלים, ממוסד לחולי נפש בחלם.
הנצחה.
רשימת קורבנות הצעדה לוקטה בעיקר מעדויות ניצולים אשר פורסמו בספרי היזכור של הקהילות ובספרים אוטוביוגרפיים.
בשנים האחרונות מופו וסומנו ארבעה קברי אחים לאורך מסלול הצעדה על ידי עמותת זיכרון אחרון הפולנית ובפיקוח הרבנות הראשית של פולין. שני קברי אחים בדרך מחלם להרוביישוב, ליד היישובים Busno ו-Mojslawice, ושניים בדרך מהרוביישוב לנהר הבוג, ליד היישובים Cichoburz ו-Malkow .
ב-1 בדצמבר 2018 צוינה לראשונה צעדת המוות. בעקבות כתבה בעיתונות המקומית אותר קבר אחים נוסף ביער פובולוביצה בו נקברו 20 גברים יהודים. ב-1 בדצמבר 2019, באירוע לציון 80 שנה לצעדה, הוצב לוח הנצחה על אחד הבתים בכיכר וכן על קבר האחים שנמצא.
מצעד הגאווה באיסטנבול
מצעד הגאווה באיסטנבול (בטורקית: İstanbul Onur Yürüyüşü) הוא מצעד הגאווה השנתי, המתקיים מדי שנה בעיר הגדולה בטורקיה, איסטנבול. האירוע התקיים לראשונה בשנת 2003 ומאז הוא מתקיים מדי שנה ביום הראשון או האחרון של חודש יוני או ביום הראשון או האחרון בחודש יולי, ומציין סוף שבוע של אירועי גאווה בעיר. כ-30 איש בלבד השתתפו במצעד הראשון שנערך באיסטנבול. המספרים גדלו באופן אקספוננציאלי בכל שנה והגיעו לכ-5,000 איש ב-2010. המצעד ב-2011 משך למעלה מ-10,000 איש, היה זה מצעד הגאווה הגדול ביותר מסוגו בעולם המוסלמי. מצעד הגאווה ב-2012 שהתקיים ב-1 ביולי, משך אליו קרוב ל-30,000 משתתפים.
המשתתפים מתכנסים בכיכר טקסים לפני שצועדים לכל אורך שדרות איסתיקלאל.
היסטוריה.
ב-30 ביוני 2013, מצעד הגאווה משך כמעט 100 אלף איש משום שלמפגינים הצטרפו מפגנים מגל המחאות שהתקיים במדינה באותה השנה, מה שהפך את המצעד באיסטנבול ב-2013 למצעד הגדול ביותר שהיה אי פעם בטורקיה. ב-2014 משך האירוע יותר מ-100,000 איש. האיחוד האירופי שיבח את טורקיה בכך שהמצעד יצא לפועל ללא הפרעה. ביום ראשון ה-29 ביוני 2015 דווח ברויטרס כי משטרת טורקיה השתמשה בנשק לפיזור הפגנות על מנת לפזר את האירוע.
בשנת 2016 נאסר על האחראים לקיים את מצעד הגאווה על ידי השלטון המקומי: "למען ביטחון אזרחנו, בראש ובראשונה למשתתפים, ולמען הסדר הציבורי." "במסגרת חוק מס 5442, בקשה זו לא אושרה עקב פיגועי הטרור שהתרחשו בארצנו ובאזור, משום שפעולות פרובוקטיביות ואירועים עשויים להתרחש כאשר לוקחים בחשבון את הרגישויות שעלו בחברה, ומכיוון שזה עלול לגרום לשיבוש בסדר הציבורי ובעם - כולל משתתפי האירוע - שקט, ביטחון ורווחה."
בשנת 2017 מושל איסטנבול שוב אסר על קיום מצעד הגאווה בעיר, תוך ציון חששות ביטחוניים וסדר ציבורי.
בשנת 2018, הייתה זו השנה הרביעית ברציפות בה מושל איסטנבול אסר על מצעד הגאווה תוך ציון החששות הביטחוניים והסדר הציבורי, אף על פי כן, כ-1,000 איש התנגדו לאיסור וקיימו את המצעד, הם נתקלו בכדורי גז מדמיע וגומי מצד המשטרה המקומית. 11 משתתפים נעצרו.
בשנת 2019, משרד מושל איסטנבול אסר שוב על קיום מצעד הגאווה, וציין את החששות הביטחוניים והסדר הציבורי. לאחר מכן, חבר האופוזיציה באספה הלאומית, סזגין טאנריקולו, ממפלגת העם הרפובליקאית, פנה לסגן נשיא טורקיה, פואט אוקטאי, ושאל מדוע מושל איסטנבול אסר על קיום מצעד הגאווה באיסטנבול. הוא גם שאל כמה חברי הקהילה הגאה נהרגו ב-17 השנים האחרונות במדינה, הזמן בו מפלגת הצדק והפיתוח שלטה בעיר, עקב דברי שנאה פרובוקטיביים, והעלה חשש מאפליית קהילת הלהט"ב בעתיד. ב-29 ביוני אותה השנה, מאות אנשים התנגדו לאיסור והחלו לצעוד, כמו בשנה קודם לכן, הם נתקלו בגז מדמיע, גז פלפל וכדורי פלסטיק שנורו לעברם מכוח המשטרה.
הטזו אדאצ'י
הַטָזוֹ אַדָּאצִ'י (ביפנית: 安達 二十三; 17 ביוני 1890 – 10 בספטמבר 1947) היה גנרל יפני בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה. מבין ראשי הפיקוד היפני במהלך המערכה בגינאה החדשה ומפקד ארמיית השדה ה-18.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
אדאצ'י נולד בשנת 1890 (תקופת מייג'י), במחוז אישיקווה, האימפריה היפנית, למשפחה ענייה בעלת רקע צבאי. הוריו לא יחלו לממן את לימודיו בחטיבת הביניים, אך הודות לקשריהם בצבא אדאצ'י נרשם לאקדמיה הצבאית הקיסרית בטוקיו.
לבחינות המקדימות למד אדאצ'י משמעת קפדנית וגם אומנות יפנית, בין לבין טנקה. לאחר מכן הוא התקבל לאקדמיה הצבאית, שבראש ניהולה עמדו ותיקי מלחמת רוסיה-יפן, שחינכו את הטירונים באימונים אכזריים. אדאצ'י סיים את לימודיו בשנת 1910 ושירת בדיוויזיית המשמר הקיסרי הראשונה.
שלא כמו קציני צבא רבים בימיו, אדאצ'י נמנע מכל מעורבות בתככים הפוליטיים שחלחלו ליפן בשנות העשרים והשלושים והיה מסור מאוד לאשתו ולמשפחתו בלי להביע כל עניין באירועים כגון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932. אדאצ'י סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1922, אך לא התנסה בכל לחימה עד שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הוצב בצבא קוואנטונג, זרוע של הצבא היפני הקיסרי אשר פיקדה על הפלישה היפנית למנצ'וריה ומאוחר יותר הפכה לצבא הרשמי של מדינת החסות היפנית מנצ'וקוו (על שם חבל הארץ מנצ'וריה).
בסין.
לאחר תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה עקב תקרית גשר מרקו פולו, אדאצ'י שירת בקרב על שאנגחאי ביולי 1937. אדאצ'י נהג לפקד מהחזית על דיוויזיית חיל הרגלים ה-37 שהיה מפקדה ונודע כבר-מזל על כמות הכדורים מהם הצליח להתחמק. האומנם מזלו נגמר בספטמבר, כאשר מטח מרגמה פגע ברגלו הימנית. הוא חזר לפקד על יחידתו בדצמבר, בשיאם של אירועי טבח ננקינג, מידת מעורבותו וקשרו לביצוע הזוועות בבירה הסינית הכבושה אינה ידועה.
אדאצ'י עם הזמן הועלה בדרגות הודות לביצועיו ובנובמבר 1940 מונה למפקד הארמייה האזורית בצפון סין בדרגת לוטננט גנרל. בתפקיד זה פיקד על מאבק קשה נגד לוחמת גרילה של המפלגה הקומוניסטית של סין והנהיג טקטיקה בשם "שלוש הכל" (להרוג הכל, לשרוף הכל, לבזוז הכל).
בגינאה החדשה.
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור החלה המערכה באוקיינוס השקט בין יפן מצד אחד לארצות הברית, האימפריה הבריטית והאימפריה ההולנדית מצד שני. אדאצ'י קיבל את הפיקוד על ארמיית השדה ה-18 בת 140,000 החיילים לאחר ארגונה מחדש למאבק באיי שלמה, גינאה החדשה ובריטניה החדשה בנובמבר 1942, זמן קצר לאחר מות אשתו.
הארמייה ה-18 הצטרפה לדיוויזיה ה-51 לקראת קרב ים ביסמרק (2 במרץ 1943), במסגרתו הובסו הכוחות היפנים נגד האמריקאים והאוסטרלים. במהלך המערכה על גינאה החדשה עמד אדאצ'י בפני דילמה: אם פיזר את כוחותיו, הכוחות המפוזרים לא יעמדו נגד כוחות האויב; אם הוא ריכז את כוחותיו, הוא הסתכן בהפצצה אווירית ובקושי רב להתחיל בתנועה מהירה במקרה של מתקפת נגד מסיבית.
הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור ידע שהכוחות היפנים המוצבים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים חלשים וכיבוש שטחים אלו בידי בעלות הברית במהלך אפריל 1944 הותירה את אדאצ'י ורוב הארמייה ה-18 מנותקת בג'ונגל. האספקה היפנית הייתה מספקת לחודשיים בלבד, וללא כל תקווה ש-55,000 החיילים שנותרו תחת פיקודו של אדאצ'י יוכלו לצאת חיים מהאזור שבקושי יכלו לחיות בתוכו ב-15,000 הילידים המקומיים, החליט אדאצ'י לתקוף את ראש החוף של בעלות הברית באיטאפה. המתקפה היפנית החלה ב-10 ביולי. היפנים היו מיואשים ונלחמו בפראות, אך ב-3 באוגוסט המתקפה נכשלה. מתוך 140,000 חיילי הארמייה ה-18 המקוריים בתחילת המערכה בניו גינאה, בקושי 13,000 היו עדיין בחיים עם סיום המלחמה.
על אף התבוסה הרת האסון הזו, אדאצ'י היווה דוגמה לקצינים בצבא היפני. ב-15 באוגוסט 1945 יפן נכנעה אך אדאצ'י ושאר הארמייה ה-18 המשיכו להילחם. לאחר הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945 הכוחות עדיין לא נכנעו. ב-11 בספטמבר 1945 הגנרל אדאצ'י בליווי צוותו הגיע לקווי החזית וחתם על כניעת הכוחות המוצבים בגינאה החדשה.
עם סיום המלחמה שלח אדאצ'י כתב פרידה לחיילים הכפופים לו מהארמייה ה-18:
לאחר כניעת האימפריה היפנית, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק דן את אדאצ'י למאסר עולם בגין מתן צו לעידוד רצח טייסים שבויי מלחמה שנתפסו. אדאצ'י התאבד בשנת 1947 לאחר שהעיד על פועלו במלחמה בפני קצינים אמריקאים בגינאה החדשה. הוא שמר על הבטחתו ומעולם לא שב ליפן.
צעדת המוות של חלם