בסוף 2006 הסכים וילבון להארכת חוזה רב-שנתית עם ESPN. לאחר קבלת החוזה, ביקש וילבון להתפטר מה"פוסט""," אבל יו"ר העיתון דונלד גרהאם והעורך בפועל לאונרד דאוני ביקשו ממנו להישאר. לאחר מכן, קיבלה ESPN עדיפות כאשר נתקל בסתירה בין מטלותיו בעיתון למטלותיו ברשת. הסכסוך הגדול הראשון התרחש ב-4 בפברואר 2007, כאשר וילבון סקר משחק של דטרויט פיסטונס נגד קליבלנד קאבלירס במקום את סופרבול XLI.
חיים אישיים.
וילבון מתגורר בבת'סדה שבמרילנד, ויש לו בית מגורים נוסף בסקוטסדייל שבאריזונה. בנם הראשון של וילבון ושל אשתו שריל ג'ונסון וילבון נולד ב-2008. כתבת חדשות ABC לשעבר קרול סימפסון היא בת דודתו של וילבון.
וילבון לקה בהתקף לב ב-27 בינואר 2008. לאחר שהתלונן על כאבי חזה הוא נלקח לבית חולים בסקוטסדייל, ושם ביצעו רופאים אנגיופלסטיה. וילבון הוא גם חולה סוכרת מסוג 2.
וילבון הוא חבר טוב של כוכב ה-NBA לשעבר צ'ארלס בארקלי, וערך וכתב את ההקדמה לספריו "I May Be Wrong But I Doubt It" ו-"Who's Afraid of a Large Black Man?" שהיו שניהם רבי מכר של "הניו יורק טיימס".
רוג'ר אוונס
רוג'ר אוונס (באנגלית: Roger Evans; 9 בינואר 1886 – 22 באוקטובר 1968) היה קצין צבא בריטי, שפיקד על דיוויזיית השריון הראשונה בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
אוונס נולד ב-9 בינואר 1886 בכרייסטצ'רץ', המפשייר, ובשנת 1911 התגייס לצבא הבריטי. הוא לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה עם רגימנט ההוסארים ה-7 ואחר כך שירת במטה הכללי.
לאחר שהשתתף במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בין 1920 ל-1921, הוא הפך למפקד משמר הדרגונים המלכותי ה-5 בשנת 1929, ולאחר מכן השתתף במכללת ההגנה האימפריאלית בשנת 1934, והועלה לדרגת בריגדיר במטה הפיקוד המערבי בהודו בשנת 1935.
הוא מונה למפקד דיוויזיית השריון הראשונה בשנת 1938, והמשיך בתפקיד זה במלחמת העולם השנייה עם חיל המשלוח הבריטי בצרפת, לפני שויתר על המינוי ב-24 באוגוסט 1940. הוא מונה למפקד אזור אלדרשוט ב-13 במרץ 1941, וב-13 באוקטובר 1944 הוא פרש מהצבא הבריטי.
הוא מונה לשריף הגדול של סאמרשייר בשנת 1955, וב-22 באוקטובר 1968 מת בביתו בסטוקלינץ', אילמינסטר, סאמרסט.
שתי אצבעות מצידון (שיר)
שתי אצבעות מצידון הוא שיר הנושא של הסרט "שתי אצבעות מצידון" שיצא בשנת 1986. השיר נכתב על ידי במאי הסרט אלי כהן, הולחן על ידי בני נגרי ובוצע על ידי בועז עופרי.
רקע.
הסרט "שתי אצבעות מצידון" יצא לאקרנים בשנת 1986. הבמאי אלי כהן התבקש על ידי יחידת ההסרטה של דובר צה"ל ליצור סרט הדרכה שהפך לאחר מכן לסרט עלילתי שזכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע. כהן כתב את השיר על בסיס שיר במכתב שכתב חייל בשם מיקי ברקוביץ' ששרת בלבנון. הפלוגה של ברקוביץ' איבטחה את צוות צילום הסרט בשהותו בלבנון. באותו שבוע בו כתב את המכתב, בינואר 1985, נקלעה המחלקה של ברקוביץ' לקרב ובו נהרגו 17 מחבלים, קרב שהותיר בו צלקת. כששב הביתה לחופשה כתב ברקוביץ' מכתב ובו שיר עם מסר המעודד נסיגה מלבנון ומסר אותו לאלי כהן. במאי 2020 נחשף במהדורת החדשות של ערוץ קשת 12 כי מילות השיר הושפעו משירו של ברקוביץ'.
מילות השיר מתארות את שגרת החיים של חייל קרבי בלבנון. את געגועיו לנערתו ששכחה אותו לדבריו ואת מצב רוחו השפוף. מילות השיר שהן עממיות ובגוף ראשון היוו ניגוד לממלכתיות ולכובד הראש שאפיינו את רוב שירי המלחמות לפני כן. בניגוד למכתב ולשיר עליו היה מבוסס, השיר לא קרא לנסיגה מלבנון ולא הציג עמדה פוליטית כלשהי, אלא רק הציג את המציאות היומיומית דרך עיניו של חייל ישראלי בלבנון.
לחן השיר משמש כנעימת הנושא בסרט. בסצנה בה מושר השיר בסרט, מגיעה הופעת אמנים ללבנון, אולם, קצר חשמלי מונע את תחילת ההופעה. החיילים שממתינים להופעה קוראים לאפי לשיר והוא נעמד במקומו בקהל ומתחיל לשיר את "שתי אצבעות מצידון" ללא ליווי אינסטרומנטלי. בועז עופרי שגילם בסרט את אפי, חייל המתאהב בנערה לבנונית ביצע את השיר מבלי שתוכנן מראש שישיר בסרט. בבוקר ההקלטה התבקש על ידי הבמאי להקליט את השיר. לדברי עופרי, מכיוון שלא היה לו זמן מספיק ללמוד את המילים, כתב את מילותיו על דפים והדביק אותם על גבם של ניצבים בסרט. השיר הוקלט בטייק אחד בזמן צילום הסצנה, והיה הלהיט היחיד של עופרי.
אוויאיישן
אוויאשן (באנגלית: Aviation, תעופה) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. מורכב 45 מ"ל ג'ין, 15 מ"ל ליקר מאראשינו, כפית אחת של הקרם דה ויולט (ליקר סיגלים) ו-15 מ"ל מיץ לימון. בווריאציות מודרניות, מחליפים את הקרם דה ויולט לרוב בליקר או סירופ אחר, עקב הקושי להשיג את הרכיב.
היסטוריה.
הקוקטייל הומצא על ידי הוגו אנסלין, הברמן הראשי של מלון וואליק בניו יורק, בתחילת המאה העשרים. המתכון פורסם לראשונה בספר במתכוני קוקטיילים של אנסלין מ-1916. תוספת ליקר הסיגלים נועדה להכנות לקוקטייל גוון המזכיר שמים ומכאן שמו.
ספר הקוקטיילים המשפיע של האווי קרודוק Savoy Cocktail Book משנת 1930 השמיט את הקרם דה ויולט, וקרא לתערובת של שני שלישים ג'ין יבש, שליש מיץ לימון ומספר טיפות של מאראשינו.
ספרות לטינו-אמריקאית
ספרות לטינו-אמריקאית כוללת את הספרות בעל פה ובכתב של אמריקה הלטינית, שנכתבת במספר שפות, בעיקר ספרדית, פורטוגזית ושפות אמרינדיאניות, כמו גם ספרות הנכתבת בארצות הברית בשפה הספרדית. ספרות זו זכתה לבולטות נרחבת במיוחד ברחבי העולם במחצית השנייה של המאה העשרים, בעיקר בשל ההצלחה הבינלאומית של הסגנון המכונה ריאליזם קסום. כיוון שכך, נקשרת ספרות האזור לעיתים קרובות אך ורק לסגנון זה, לתנועת הספרות של המאה העשרים המכונה הבום הלטינו-אמריקאי, ולנציג המפורסם ביותר שלה, גבריאל גארסיה מארקס. עם זאת, לספרות הלטינו-אמריקאית יש מסורת עשירה ומורכבת של יצירה ספרותית המתוארכת מאות רבות לאחור.
היסטוריה.
ספרות פרה-קולומביאנית.
התרבויות הפרה-קולומביאניות התקיימו בעיקר בעל פה, אם כי האצטקים והמאיה, למשל, יצרו קודקסים כתובים ומפורטים. מידע שבעל פה על אמונות מיתולוגיות ודתיות נכתבו לעיתים גם לאחר בואם של המתיישבים האירופאים, כמו שקרה עם "ספר העם" - שתיאר את המיתולוגיה וההיסטוריה של אחד משבטי המאיה. יתר על כן, המסורת של נרטיב אוראלי שרדה עד היום, למשל בקרב דוברי הקצ'ואה - של פרו והקיצ'ה - של גואטמלה.
ספרות קולוניאלית.
מאותו הרגע בו נתקלו האירופאים בעולם החדש, החלו חוקרים ראשונים וכובשים לייצר סיפורים כתובים ולרשום קרוניקה של ניסיונם, כמו מכתבי קולומבוס או תיאורו של ברנאל דיאס קסטילו על כיבוש מקסיקו. לעיתים, מנהגים קולוניאליים עוררו דיון נמרץ על מוסר הקולוניזציה ומעמדם של העמים הילידים, כפי שבא לידי ביטוי למשל בסיפור הקצר של ברטולומה דה לאס קסאס על חורבן האינדיאנים.
בני תערובת וילידים תרמו גם הם לגוף הספרות הקולוניאלית. סופרים כמו אינקה גרסילאסו דה לה וגה ופליפה גואמן פומה דה איילה כתבו דיווחים על הכיבוש הספרדי המראים נקודת מבט שלעיתים קרובות מנוגדת לדיווחי הכובשים עצמם.
במהלך התקופה הקולוניאלית התרכזה רובה של התרבות הכתובה בידי הכנסייה. זה היה, למשל, ההקשר במסגרתו כתבה הנזירה סור חואנה אינס דה לה קרוז שירה בלתי נשכחת ומאמרים פילוסופיים. לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, החלה לצוץ מסורת ספרותית קריאולית ייחודית, כולל הרומנים הראשונים כמו "חייו ותקופתו של פרקיליו סארנייטו" של חוסה חואקין פרננדז דה ליזרדי (1816). "המשחררים הספרדים" עצמם (הליברטדורס) היו לעיתים קרובות גם סופרים מכובדים, כמו סימון בוליבר ואנדרס בלו.
ספרות המאה התשע-עשרה.
המאה ה-19 הייתה תקופה של "סיפורת יסוד" (במילותיה של מבקרת הספרות דוריס זומר), רומנים רומנטיים או מסורות נטורליסטיות שניסו לבסס תחושה של זהות לאומית, ואשר לעיתים קרובות התמקדו בתפקיד וזכויות הילידים או בדיכוטומיה שבין "ציוויליזציה או ברבריות", החלו להופיע באמריקה הלטינית. החלוץ מבין הכותבים היה אסטבן אצ'ווריה שהושפע מהרומנטיקנים הפריזאים בזמן שחי שם בין השנים 1825–1930. הספרות הרומנטית קיבלה תאוצה על ידי מספר דמויות ספרותיות בולטות נוספות, ובהן, הארגנטינאי דומינגו סרמיינטו עם ספרו משנת 1845 "פאקונדו" ("Facundo"), הקולומביאני חורחה איזקס עם ספרו "מריה" (1867), הסופר האקוודוריאני חואן לאון מרה עם "קומאנדה" ("Cumandá") משנת 1879, או הברזילאי אאוסילדס דה קוניה עם "אוס סרטואס" ("" (1902. יצירות אלה נחשבות עדיין לאבני היסוד של הספרות הלטינו-אמריקאית ולקלאסיקות לאומיות, שנלמדות בבתי הספר כחלק מלימודי החובה בתיכון.
יצירות חשובות נוספות של הספרות הלטינו-אמריקאית של המאה ה-19 כוללות קלאסיקות אזוריות, כמו השיר האפי של חוסה הרננדס "מרטין פיירו" (1872), המביא את סיפורו של גאוצ'ו עני ומסכן שגויס כנגד רצונו ונשלח למוצב גבול להילחם כנגד האינדיאנים, "מרטין פיירו" הוא דוגמה לז'אנר שירה ארגנטינאי שבמרכזו חייהם של הגאצ'וס.
התנועות הספרותיות של המאה התשע-עשרה באמריקה הלטינית נעות בין נאו-קלאסיציזם בראשית המאה לרומנטיקה באמצע המאה, לריאליזם ונטורליזם בשליש האחרון של המאה, ועד להמצאת המודרניזם, שהיא התנועה הספרותית המובהקת של אמריקה הלטינית, מסוף המאה התשע עשרה. החלקים הבאים דנים ביסודיות יותר במגמות הבולטות בתנועות אלה.
רומנטיקה, ריאליזם, נטורליזם ומגמות ספרותיות מתעוררות.