הבית-התחתון של הפרלמנט הנבחר משנת 1994, חזר לשאת את השם מהתקופה הצארית, דומה ועבר לבניין ממשל המרוחק מספר מאות מטרים מהקרמלין של מוסקבה. הבית הלבן מאכלס כיום את הקבינט הרוסי, המוכר בשמו הרוסי כ"פְרָבִיטֶלְסְטְבוֹ", קרי, "ממשלה".
בספטמבר 2020 ממשלת רוסיה הודיעה על כוונתה לשפץ את המבנה, לאחר שהוכרז כי המבנה נמצא במצב מסוכן. השיפוצים צפויים להימשך עד שנת 2023, כאשר מחצית מעובדי הבית הלבן יעברו לבניין הקומיסריון העממי לענייני לאום בסמטת טרובניקובסקויה במוסקבה, המשמש את המשרד לפיתוח כלכלי.
התחנה המרכזית של ירושלים
התחנה המרכזית של ירושלים היא מרכז התחבורה הציבורית הראשי בירושלים, ממנה יוצאים קווי אוטובוס בינעירוניים מהעיר לשאר הערים והיישובים בישראל. התחנה מהווה חלק ממרכז תחבורתי רחב יותר, אשר כולל תחנה של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים ואת תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון, תחנת הקצה של הקו המהיר לירושלים שהחל לפעול בספטמבר 2018. התחנה המרכזית שייכת לחברת נצבא החזקות.
מבנה התחנה.
התחנה ממוקמת ברחוב יפו מול בנייני האומה במבנה בן 10 קומות (כולל מפלסי החנייה התת-קרקעיים) שרוחבו למעלה מ-250 מטרים, ומצופה מבחוץ באבן ובזכוכית. מלבד מיקומו הבולט בכניסה לירושלים וגודלו, סימן ההיכר של המבנה הוא שעון אנלוגי גדול במרכזו אשר ממוקם מעל הכניסה הראשית למבנה התחנה.
המבנה כולל, לצד מרכז התחבורה לאוטובוסים בינעירוניים מירושלים לשאר רחבי ישראל, גם מרכז קניות תלת-מפלסי, בית כנסת, משרדי ממשלה ומשרדים פרטיים. בניגוד לתחנה המרכזית בתל אביב ולרוב התחנות המרכזיות בישראל, פעילות התחנה נמצאת כולה בתוך מבנה סגור, הכולל את כל רציפי התחנות הבינעירוניות, כך שאין צורך ביציאה ממבנה התחנה כדי לעלות על קווי האוטובוס הבינעירוניים או כדי להחליפם. מנגד, תכנון זה יוצר בעיית זיהום אוויר קשה במיוחד, עקב הצטברות גזי פליטה של מנועי האוטובוסים בחלל סגור.בתחנה קיימים סידורי אבטחה. על פי הפרסומים, התכנון ההנדסי אף כלל מיגון מסיבי בין קומתי תוך יציקת שכבת בטון עבה בתוך התקרות, שתפקידה למנוע קריסת קומות במקרה של פיגוע.
בקומה השלישית של התחנה ישנו בית כנסת הנקרא בשם בית הכנסת אגד - בת עמי לזכר חללי מערכות ישראל של חיילי צה"ל.
היסטוריה.
התחנה המרכזית המודרנית הראשונה של ירושלים נבנתה ב-1932 לצד רחוב יפו, בלב המע"ר המתפתח של העיר בתקופת המנדט, כשיתוף פעולה של בעלי הקרקע דוד קוקיא עם קואופרטיב "המהיר" שאוטובוסיו נסעו לתל אביב ובאר שבע. לצד התחנה הוקם "בניין העמודים" שסוחריו שכרו את חנויותיהם ממשפחת קוקיא. תחנה זו שימשה את תושבי ירושלים עד שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
ההתפתחות המהירה של ירושלים והגידול בתנועה התחבורתית הפכו את התחנה המרכזית למיושנת, צפופה ובעייתית. באפריל 1960 נחתם הסכם בין הקואופרטיבים "המקשר" ו"אגד" (לפני שאוחדו לחברה אחת) ועיריית ירושלים, לבניית תחנה חדשה בחלקו המערבי של רחוב יפו על שטח מושב הזקנים הכללי המאוחד, באזור רוממה - מיקום שהיווה את הכניסה הראשית לעיר וצומת דרכים עיקרי שממנו התפצלו צירים למרכז העיר, שכונות מערב העיר, שכונות צפון העיר וכן כביש ירושלים-תל אביב. חוזה להקמת התחנה נחתם בסוף 1965. התחנה החדשה במקום נחנכה ב-6 בספטמבר 1968, בטקס בנוכחות ראש העירייה טדי קולק ושר התחבורה משה כרמל. מבנה תחנה זה כלל בניין לקופות ומשרדים ורציפים חיצוניים, והוא שימש בתפקידו עד סוף המאה ה-20.
בשנת 1995 הוחלט להרוס ולבנות מחדש את התחנה, כדי להגדיל את הקיבולת שלה ולפתח שטחי מסחר נוספים. את הפרויקט יזמה חברת נצב"א -נכסי צאן ברזל אגד, שהייתה אז חברת בת של אגד, בשותפות עם חברת אמות השקעות. בינואר 1998 זכתה חברת אשטרום במכרז להקמת מבנה התחנה החדש, בעלות של כ-300 מיליון שקל. במהלך בניית התחנה החדשה פעלה התחנה המרכזית ממיקום זמני בהמשך רחוב יפו. התחנה החדשה נפתחה בספטמבר 2001. התחנה החדשה היא אחת התחנות העמוסות ביותר בישראל. מרכז הקניות של התחנה זוכה להצלחה רבה, בעיקר בשל האוכלוסייה הרבה שעוברת דרכו במטרה להגיע לרציפי התחנה בקומה השלישית.
ביולי 2005, סמוך ליישום תוכנית ההתנתקות, שני חיילי צה"ל מן הנח"ל החרדי, שפעלו במחאה נגד תוכנית ההתנתקות, השאירו תיק סמוך לשירותים שבמבנה. כוחות הביטחון חששו שמדובר במטען חבלה ופינו את הבניין, בדיעבד התברר שכל תכולת התיק הייתה סטיקרים. בעקבות זאת, הוקשחו הבדיקות ושונה המערך הביטחוני. גם חיילים במדים חויבו, בניגוד לעבר, בבדיקות שיקוף תיקים ובדיקות ביטחוניות אחרות.
ב-12 ביולי 2005, השאירו פעילי ימין תיק עם שעון גז וחוטים (מטען דמה), ובתוכו פתק עם הכיתוב "ההתנתקות עוד תתפוצץ לנו בפנים".
במחלף גולדה מאיר בצפון העיר הסמוך להר חוצבים החלו להקים תחנה מרכזית אזורית נוספת. בנוסף, לצד שער שכם פועלת בירושלים התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שאף מתוכננת להשתדרג בעתיד עם חניון תת-קרקעי ושדרה מסחרית.
באפריל 2008, קבע בית המשפט כי הקדש מוסאיוף זכאי ל-3% מהתחנה, מאחר ש-3.2 דונם מהשטח עליו משתרעת התחנה, כ-102 דונם, הוא בבעלותה. נקבע כי לאורך השנים לא טרחו לפנות למשפחת מוסאיוף כדי לרכוש את חלקה, במסגרת פרצלציה (חלוקה מחדש של המגרש), ובפועל אמות ונצבא השתלטו על החלקה של ההקדש.
ב-2011 החלה לפעול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים החולפת לצד התחנה והפכה לציר גישה מרכזי לשכונות רבות בירושלים וב-2022 יוארך לשכונות נוספות. בנוסף, נפתחה בספטמבר 2018 תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון המשמשת כתחנת קצה במסילת ירושלים - גנות. ביולי 2024 מתוכנן להתחיל לפעול גם הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים שתחלוף אף היא לצד התחנה וכן מתוכננים שלוחות נוספות על מסלולי הרכבות כגון שלוחה של קו הקמפוסים בין מלחה וגבעת רם להר הצופים, שלוחה של "הקו הזהוב" התיירותי שיחבר בין קריית המוזיאונים דרך מרכז העיר לעיר העתיקה, שלוחה בין תחנה מרכזית להדסה עין כרם, ושלוחה בין נווה יעקב וגבעת שאול. כך שהתחנה המרכזית בירושלים תהפוך לחלק ממרכז תחבורתי עירוני מגוון.
בינואר 2019 נחנך בקומות המשרדים של בניין התחנה המרכזית הסניף הירושלמי של רשת חללי העבודה והמשרדים המשותפים "אורבן פלייס". שטח החלל שמופעל על ידי החברה הוא כ-2,000 מ"ר וכולל משרדים פרטיים וחללי עבודה משותפים.
אמנות.
על הקירות משני צדי פתח הכניסה הראשי אל התחנה מותקנת היצירה "עוברי אורח", מעשה ידיה של הפסלת אורנה בן-עמי. היצירה מעוצבת בדמות כובעים ממינים שונים התלויים על קולבים. כל אחד מן הכובעים, העשויים ברזל, הוא בקוטר של כמטר.
לצד הכניסה שממנה נכנסים האוטובוסים לתחנה, מותקן תבליט קיר "שאלו שלום ירושלים" מאת האמן י. אטיאס. ביצירה מוצג תבליט של ירושלים.
זיהום אוויר.
תכנון המבנה כבניין סגור מוביל להצטברות כמות גבוהה של גזי פליטה ממנועי הדיזל של האוטובוסים. בתחנה נרשמו פעם אחר פעם שיעורי זיהום אוויר גבוהים במיוחד, ברמה המסכנת את בריאות הנוסעים והמבקרים במקום. בעקבות כך, המשרד להגנת הסביבה הטיל בשנת 2012 קנס בסך 700 אלף שקל על הבעלים. באוקטובר 2013 הוציא בית משפט השלום בירושלים צו, אשר מחייב הצבת סדרנים שימנעו מן הנוסעים לשהות באזור הרציפים שלא לצורך.
בשל זיהום האוויר הכבד הוצאו תחנות של קווים רבים אל מחוץ למבנה.
בנובמבר 2014, הוקמו מחיצות ברציפי העלייה לאוטובוסים. בתוך המחיצות, שיחד עם חזית האוטובוס יוצרות מעין תא, מוזרם אוויר נקי, ובכך נמנעת חשיפה ממושכת של הנוסעים לפליטות האוטובוסים. בנוסף, הותקנו מנעולים מיוחדים על דלתות היציאה לרציפים. המנעולים מאפשרים את פתיחת הדלתות רק כאשר יש אוטובוס בתוך הרציף, וכך מוגבל הזמן שבו נוסעים נמצאים ברציף לזמן בו הם עולים אל האוטובוס בלבד.
בנובמבר 2018, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב, במסגרת הסדר פשרה בתובענה ייצוגית נגד התחנה, כי היא תשלם פיצוי של 12.4 מיליון שקל. בית המשפט קבע כי זיהום האוויר במקום לא טופל כראוי ופסק כי 7.4 מיליון שקל מהפיצוי יושקעו בעבודות לשיפור חווית השירות בתחנה ולהעלאת המודעות לזיהום האוויר. וחמשת מיליון השקלים הנותרים יועברו לארגוני איכות סביבה.
אספהאן
אֶסְפָהָאן (; תעתיק מדויק: אצפהאן; נקראת גם איספהאן) היא עיר במרכז איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה כ-339 קילומטר דרומית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר כ-1.9 מיליון בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה אחרי טהראן ומשהד. העיר משמשת כמרכז תיירותי חשוב במדינה.
היסטוריה.
עבאס שאה הראשון החליט בשנת 1598 לקבוע את אספהאן לבירת האימפריה הפרסית. תחת הנהגתו אספהאן הפכה לאחת הערים היפות בעולם. נבנו בה מסגדים מפוארים, מדרסות ובתי מרחץ. אספהאן הפכה למופת לאדריכלות הספווית, עם בניינים כמו מסגד האימאם, והכיכר המפוארת מיידאן-י אמאם.
גאוגרפיה.
העיר, המשתרעת על פני מרחבים גדולים, נמצאת במרחבי זאינדה רוד, לא הרחק מהרי זגרוס. את העיר חוצה נהר הזיינדה רוד. ממוצע המשקעים באזור הוא 355 מ"מ בשנה. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 2 מעלות צלזיוס בחורף ל-29–30 מעלות בקיץ. מזג האוויר הוא גשום לפרקים ובהיר, בהתאם לעונה.
אתרים מרכזיים.
אספהאן כוללת מגוון של אתרים בעלי אדריכלות אסלאמית מתקופות שונות של האסלאם, בעיקר מימי הביניים המוקדמים, וכן מהעת החדשה המוקדמת: בעיקר המאה ה-17. כמו כן מצויים בעיר גם מספר כנסיות ובתי כנסת.
התחנה המרכזית