אמנת וושינגטון נכנסה לתוקפה ב-1975. היא מחולקת לשלושה נספחים. כ-17 מיני תנינאים (מתוך בערך 23) נמצאים בנספח הראשון של האמנה, והיתר - בנספח השני. מינים הנכללים בנספח הראשון הם מינים המצויים בסכנת הכחדה ושמצבם עלול להידרדר אם לא ייפסק הסחר בהם. המינים בנספח השני הם כאלו שאינם נמצאים בסכנת הכחדה בהווה, אולם גם הסחר במינים אלו נתון להגבלות כלשהן, אם כי חמורות פחות מההגבלות הקיימות על הסחר במינים הנמצאים בנספח הראשון. עם השנים הסחר בתנינאים הצטמצם מלמעלה מחמישה מיליוני עורות בשנה לפחות משני מיליונים. איגוד השימור העולמי (IUCN) מדרג את מחצית מהמינים במצב שימור LC - כלומר סיכון נמוך; מצבו של מין אחד תלוי בתוכניות השימור הננקטות לגביו; ויתר המינים נמצאים במצבים פגיעים או מסוכנים - שלושה מינים נמצאים במצב "פגיע" (VU), שלושה נמצאים בסכנת הכחדה (EN) וארבעה - בסכנת הכחדה חמורה (CR).
תקיפת בני-אדם.
הידיעה שהתנינאים מסוכנים לאדם אינה חדשה לאנושות. מרקו פולו, מגלה הארצות האיטלקי מהמאה ה-13, היה האירופאי הראשון שתיאר את התנינאים בסין, באומרו שהם דומים ל"נחשים אדירים עם רגליים", ואת פיהם תיאר כ"גדול מספיק בשביל לבלוע אדם שלם". כנראה שהמין שתואר לא היה האליגטור הסיני אף על פי שכיום הוא המין היחידי שחי בסין. מיני תנינאים אחרים נודעים בתוקפנות שהם מפגינים כלפי בני האדם. מינים אחדים קנו להם תדמית זו בצדק מסוים, אולם מינים אחרים טורפים בני אדם רק לעיתים רחוקות מאוד. אדם, מרגע שנלכד במלתעותיו של תנינאי, יתקשה לצאת מהן. הפציעות האופייניות לתקיפות מצד תנינאים שלא הסתיימו במות הקורבן הן בדרך-כלל שברים, אובדן גפיים וחתכים עמוקים. רובן המוחלט של התקיפות נעשה מתוך המים, ורק מיעוטן מן היבשה; הסיבה לכך נעוצה כנראה באובדן אלמנט ההפתעה בתקיפה מהיבשה.
התנינאים תוקפים בני אדם מכמה סיבות. המרכזית שבהן היא טריפה. בני אדם הם יונקים גדולים יחסית, אולם לא מעבר לגודלו המרבי של הטרף שהתניניאים מסוגלים לאכול - תנין יאור בוגר בגודל מלא מסוגל לאכול גם בהמות גדולות ממנו במשקל רב בהרבה משל אדם. סיבות אחרות כוללות הגנה על טריטוריה (במקרה של זכרים) או על הקן והביצים (במקרה של נקבות). מקרי התקיפה בשל הסיבות האחרונות מתרחשים בעיקר בחודשי עונת הרבייה. כך למשל, דווח על מקרים בהם תנינאי מסוים תקף סירה בה ישבו בני אדם, ולאחר שאלו ברחו מהסירה הטובעת לחוף מבטחים, התנין המשיך להרוס את הסירה. סיבה נוספת מדוע תנינאים תוקפים בני אדם היא כאשר הם בעצמם מותקפים על-ידם, כלומר הגנה עצמית. ההבחנה בין הסיבות נעשית לרוב לפי פרטי האירוע: תנין שיראה באדם טרף פוטנציאלי יתגנב לסביבת האדם בחשאי; לעומת זאת, נקבה שתרצה להרחיק אדם מהקן שלה תראה סימני עצבנות גלויים וברורים כדי להרחיקו.
אף על פי כן, מקרים רבים של התקפת בני-אדם על ידי תנינאים נבעו מחוסר זהירות ברור או מחוסר ברירה. באפריקה, למשל, חיות אוכלוסיות שלמות של בני-אדם בסמוך למקורות מים בהם חיים תנינאים. הקשר של האדם למקורות המים הוא חלק מהשגרה היומית, והוא כולל השקיית משק החי, כביסה, רחצה, שיט בסירות קאנו ודיג. עבורם, קיומם של תנינאים במקורות המים ידוע, והוא מהווה עבורם מעין סכנת טבע. המחשבה ששהייה קבוצתית במקורות המים ועשיית רעש רב עשויה למנוע את תקיפת התנינאים רווחת אצל חלקם הגדול, אולם היא לא הוכחה מעולם. בנוסף, תקיפות רבות התרחשו במקומות שבהם התנהגו בני האדם בחוסר זהירות ברור, שעיקרו אי-ציות לשילוט שאוסר על כניסה למקורות מים שורצי תנינים.
מין התנינאי הקטלני ביותר הוא כנראה תנין היאור התוקף והורג מאות בני אדם מדי שנה. השילוב בין גודלו וכוחו הרב של תנין היאור, לבין העובדה שבאפריקה הלא-מפותחת רבים מהתושבים תלויים במקווי מים (כגון אגמים ונהרות) לפרנסתם (בעיקר דיג) וחייהם (למשל כמקור מי שתייה, לרחצה ולכביסה), ולכן נכנסים באופן יומיומי למקום מחייתו של התנין, הוא הגורם העיקרי למספר הרב של ההרוגים.
תנין הים גדול, חזק ותוקפני יותר מתנין היאור. עם זאת, באזור תפוצתו התושבים אינם תלויים כל כך במקווי המים (באוסטרליה למשל יש מערכת הספקת מים מודרנית) ומודעים יותר לסכנה מהתנינים, ולכן מספר מקרי התקיפה והמוות נמוך משמעותית. מעריכים שכל שנה עשרות בני אדם נהרגים על ידי תנין הים, כאשר מרבית התקיפות לא מדווחות.
בארצות הברית עיקר מקרי התקיפות בידי תנינאים מתרחשים בפלורידה שם ישנו מגע קרוב בין אליגטורים אמריקניים לבני אדם שפולשים לאזור המחיה שלהם. האליגטורים תוקפים עשרות פעמים מדי שנה, אך כמות ההרוגים קטנה יותר (בודדים כל שנה), מכיוון שהאליגטור לא גדול, חזק ותוקפני כמו התנין. התנין האמריקני אף הוא תוקפני כלפי בני אדם, אך התיעוד לגבי תקיפות בני אדם על ידו חלקי ביותר.
על-פי ספר גינס שיאי עולם משנת 2006 - הטבח הגדול ביותר שבעלי חיים ביצעו בבני אדם היה ב-19 בפברואר 1945. חטיבה יפנית שהייתה מוצבת באי ראמרי במיאנמר (אז בורמה) הותקפה על ידי חיל הים הבריטי ונאלצה לסגת. הדרך הנסיגה היחידה הייתה חציית 16 ק"מ של ביצות מנגרובים ששרצו באלפי תניני ים. התנינים התקיפו אותם, ומחטיבה שמנתה כ-1,000 חיילים נותרו בחיים בבוקר למחרת רק 20. אחד מהתנינאים אוכלי האדם הידועים לשמצה הוא גוסטב, תנין יאור ענק (אורכו כ-6.1 מטרים) ותוקפני במיוחד, שלפי השמועות הרג 300 בני אדם באפריקה.
אילוף תנין.
ככלל, קשה מאוד לאלף תנינאים ותמיד יש סכנה שגם תנין מאולף יתקוף את מאלפו או בני אדם אחרים. עם זאת, מאחר שהתנין הוא בעל חיים אינטליגנטי יחסית לזוחלים, ניתן לאלף תנין ברמה מסוימת, וכבר תועדו מקרים של בני אדם אשר פיתחו מערכות יחסים מרשימות עם התנין.
התנינאים בתרבות האנושית.
אפריקה.
באפריקה, ובייחוד באזור חלקו העליון של נהר הוולטה ובאזור האגמים הגדולים, עמים רבים העריצו את התנינאים. כך למשל, תושבי כפרים ששכנו בסמוך למקווי מים שורצי תנינאים נהגו להביא לכבודם מזון ולהעניק להם שמות. התנינאים נחשבו לרוחותיהם של תושבי הכפר הקודמים ששבו להגן על הכפרים. האי דמבה שבאגם ויקטוריה הוקדש לתנינאים. תושבי בוגנדה נהגו להשליך חלקים מגופות אויביהם למים בשביל התנינאים. בקרב קבוצות אחרות הסגידה לתנינאים הייתה מאופקת יותר. הנארים כיבדו אותם אם הטוטם שלהם היה בדמות תנין, ואם הטאבו על הריגת תנינאים הופר, הם נהגו להקריב לו קורבן. במדגסקר התנינאים שויכו לרעיונות של עונש וגמול. כך למשל, עיקרון של "עין תחת עין" חל גם בכל האמור לגבי תנינים - מותר היה להרוג תנין רק אם התנין הרג אדם, ואם תנין אחד ניצוד באופן שרירותי, הם ציפו כי אדם אחר ייהרג. בנוסף, התנין במדגסקר היווה מעין "רשות שופטת": על אדם שעשה מעשים רעים הוטל לחצות נהר; אם תפס אותו תנין - הרי שהיה אשם, ואם לאו - הרי שהוא חף מפשע. עמים אחרים, בגאנה למשל, קישרו את התנינאים למושג הנקמה, והאמינו כי מכשפות מסוגלות לשלוח נחשים, זבובי צה צה ותנינאים לשליחויות נוראות.
המצרים הקדמונים העריצו את התנינים וראו בהם בעלי חיים מקודשים. מאחר שמספר רב של תנינים פקד את אדמות המצרים עם הצפות הנילוס העונתיות, המצרים קישרו אותם לנצחיות אדמותיהם. האל סובק מהמיתולוגיה המצרית היה אל-תנין. הוא תואר כבעל גוף אנושי וראש של תנין. בידו השמאלית אחז מקל, ובידו הימנית - את הענח' (סמל לאריכות ימים בתרבות המצרית העתיקה). שני אתרים מרכזיים שימשו לסגידה לסובק: המרכזי שבהם - בקרוקודילופוליס, והקטן יותר - באזור העיר פיום. מקדש נוסף, שחלקו שימש לסגידה לאל סובק, הוא מקדש קום אומבו, והוא משמש כיום כאתר תיירות. במקדש נמצאו כמה מאות של תנינים חנוטים.
מזרח אסיה.
בדרום-מזרח אסיה התנינאים נחשבו ליצורים אליהם התגלגלה נשמתם של שליטי עבר, ולכן הם ממשיכיהם כסמכות אכזרית ומענישה. במספר חברות מסורתיות בפיליפינים, התנינאים היו קרובים לאלים במעמדם ולכן אסור היה להורגם. ב-1884 דווח כי נסיכי העיר קופאנג שבמערב טימור, אינדונזיה הקריבו כמה מבנות המקום עבור התנינאים. הם טענו כי התנינאים הם למעשה אבות השושלת שלהם, ומטרת ההקרבה הייתה שבנות אלו יהיו נשות אבותיהם. מרבית התרבויות בבורנאו נמנעות לרוב מהריגת תנינאים. עם זאת, בחלק מהמקרים משפחה שאחד מבניה נפל קורבן לתנין, תפנה ל"קוסם" שיחזיר חלקים מגופת הילד. הקוסם הורג את התנינאים שנקרים בדרכו, ומפסיק להורגם רק כאשר פוגש בשאריות של אדם באחת הקיבות. לאחר מכן, תושבי הכפר יעלו קורבן חתול עבור התנינאים שנותרו על מנת לכפר על הרג התנינים החפים מפשע.
סין היא המדינה היחידה בה חיים אליגטורים (בסין חי האליגטור הסיני שנתון בסכנת הכחדה חמורה) בה התקיימה מסורת כתיבה עתיקה שמתייחסת אליהם. אחת התאוריות באשר למקורו של הדרקון הסיני גורסת כי הוא היה במקור דמוי-תנין. הדרקון משמש במסורת הסינית כסמל לבשורות טובות. לפי המסורת, הדרקון האגדי המריא לגן-עדן בנקודת השוויון שבאביב, וצלל למעמקי הים בנקודת השוויון שבסתיו. מאוחר יותר, בתקופת שלטונה של שושלת טאנג (618–907), חוקרי טבע ורוקחים בדרום סין כבר ידעו להבחין בין תנין (ממשפחת התניניים) לבין אליגטור, אף על פי ששניהם עדיין שויכו בתודעה לדרקונים המיתיים. עמים ברברים שצורפו לאימפריה תחת שלטון שושלת טאנג נעזרו בקריאות האליגטורים כדי לחזות גשם.
מלנזיה וילידי אוסטרליה.