בכל רובד של החברה, האנשים של החברה הגלעדית מגלים חוסר נחת - נשים וגברים כאחד מנסים להימלט לקנדה, או חולמים על כך, וגם בני המעמד הגבוה - כדוגמת סרינה, אשתו של המפקד - מחפשים מפלט מהיומיום, בין אם דרך מוצרים מהשוק השחור, או בדרכים אחרות. יש מבקרים הגורסים שגלעד מסמל את ארצות הברית, ושהשפחה המדוכאת מסמלת את קנדה, סברה הנובעת מהיותה של אטווד בראשה של התנועה האנטי-אמריקאית הקנדית בשנות ה-60 וה-70.
קאסטות ומעמדות.
אפרו-אמריקאים, המיעוט העיקרי המיוצג בחברה הגלעדית, נקראים "בני חם", והקוראים מגלים דרך שידור טלוויזיוני המתואר במהלך הסיפור שהם הוגלו ל"שמורות" במערב התיכון, מקבילה למדינות החסות של משטר האפרטהייד הדרום אפריקאי. אף על פי שאין בספר התייחסות רבה לקתולים, כן מוזכר כי נזירות נחשבות ל"לא-נשים", ושרובן הוגלו למושבות, כי לא נחשבו למועמדות טובות לנישואים או רבייה. יהודים בספר נקראים "בני יעקב", שהוא גם השם של הארגון הדתי-נוצרי שהנדס את ההפיכה הגלעדית. בסיפור, ליהודים ניתנה הבחירה להתנצר או להגר לישראל, ורובם בחרו לעזוב. באפילוג, פרופסור פיישוטו מספר כי חלק מהמהגרים היהודים נזרקו לים בדרך לישראל, בעקבות הפרטה של תוכנית "ההחזרה למולדת", וניסיונות הקפיטליסטים למקסם את רווחיהם. מרשמיה של ליפרד ניתן להבין שיהודים רבים שנשארו בגלעד המשיכו לקיים את דתם בסתר, וכאשר נתפסו הם הוצאו להורג.
מגדר ותעסוקה.
בגלעד הונהגה הפרדה מוחלטת בין גברים ונשים, כאשר הגברים שולטים והנשים נשלטות ונחשבות לפחותות מגברים מבחינה אינטלקטואלית ורגשית.
הפרדה נוספת בין נשים וגברים היא דרך לבוש: גברים ברובם לובשים מדים צבאיים או פארא-צבאיים, דבר המטשטש את האינדיבידואליזם שלהם, אך גם מקנה להם תחושת כוח; נשים מתלבשות על פי המעמד שלהן, כאשר החלוקה היא בעיקר על פי צבע. לדוגמה, שפחות לובשות אדום, "לא-אנשים" שמוגלים למושבות לובשים אפור.
גברים.
גברים בגלעד מחולקים לארבע קטגוריות עיקריות:
גברים המקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, או כל יחסים הנחשבים סטייה על פי הסטנדרטים של החברה הגלעדית, מוכרזים כ"בוגדי מגדר" והם מוצאים להורג או נשלחים למושבות כדי לחוות מוות איטי יותר.
נשים.
הנשים בחברה הגלעדית מחולקות לשש קטגוריות עיקריות של "נשים לגיטימיות", ושתי קטגוריות של נשים "לא לגיטימיות" החיות מחוץ למיינסטרים החברתי:
חלוקת העבודה בין הנשים גורמת לטינה ביניהן - למשל, הרעיות והרעיות השימושיות רואות את השפחות כפרוצות. ליפרד מבכה שהסדר החברתי נטל מנשים את היכולת להזדהות אחת עם השנייה. הדיכוי שלהן חוצץ ביניהן.
תינוקות.
בחברה זו, מומים מולדים הפכו לשכיחים יותר.
ישנן שתי קטגוריות של ילדים:
הטקס.
"הטקס" הוא האקט המיני בין המפקד והשפחה, שנערך על פי דת למטרות רבייה. הטקס דורש שהשפחה תשכב על הרעיה, בין חלציה, במהלך המשגל - כאילו אישה אחת הן. הנשים נוטרות טינה וחשות השפלה בגין הטקס.
הקשר.
בחברה הגלעדית, המילה "עקר" הוצאה מהלקסיקון. פוריות היא תחומן של נשים, והן או פוריות, או עקרות, ואז הן נחשבות ל"לא-נשים" ונשלחות למושבות, שם תוחלת החיים הממוצעת היא שלוש שנים.
אטווד חוזרת הרבה על המוטיב של הקשר - בגלעד אומרים הרבה את המשפט "ההקשר הוא הכל" - וכיצד הקשרים משתנים משנים בתורם את התפישות של אנשים. למשל, המשחק "שבץ-נא" נחשב לפני המהפכה ל"משחק של נשים וזקנים", אך כאשר נאסר על נשים לשחקו, פתאום הוא נהיה משחק נחשק. ואף על פי שליפרד הייתה מתלבשת באופן חשוף יחסית לנורמות הגלעדיות לפני המהפכה, כשהיא נתקלת בתיירים יפנים, היא מוצאת שהנשים ביניהן נראות לה חשופות יתר על המידה, והיא נבהלת מכך שהן מאופרות, ושופטת אותן לרעה.
במהלך הספר מתקיימים גם טקסטים חתרניים, כדוגמת הפתגם "nolite te bastardes carborundorum" החרוט על הארון בחדרה של ליפרד, ואשר אין היא יודעת לתרגם. אך הקורא יכול לגלות שפשר המילים הוא "אל תיתן לממזרים להביס אותך".
עיבודים.
הסרט "סיפורה של שפחה" משנת 1990 מבוסס על תסריט של הרולד פינטר, וביים אותו פולקר שלונדורף. נטשה ריצ'רדסון כיכבה בדמותה של ליפרד, פיי דאנאוויי גילמה את סרינה ג'וי, ורוברט דובאל שיחק את המפקד.
עיבוד לרדיו הופק עבור רדיו 4 של ה-BBC בשנת 2000.
פאול רודרס עיבד את הספר לאופרה שהוצגה לראשונה בקופנהגן בשנת 2000.
עיבוד לתיאטרון של ברנדון ברנס עשה סבב הופעות באנגליה ב-2002.
הספר עובד גם להופעת בלט, בכוריאוגרפיה של לילה יורק, והוצג בבלט המלכותי בוויניפג ב-2013.
ב-2014 הלהקה הקנדית "Lakes of Canada" הוציאה אלבום בשם "Transgressions" שהוא אלבום קונצפטואלי המבוסס על הספר.
הצגת יחיד בעיבודו של ג'וסף סטולנוורק, ובכיכובה של קורין מולנהוף, הוצגה לראשונה בארצות הברית ב-2015.
ב-2016 הכריזה רשת הולו בארצות הברית על סדרה המבוססת על הספר. הסדרה משודרת החל מ-2017.
דונאלד בראדמן
הרפובליקה העממית הרומנית
הרפובליקה העממית הרומנית (ברומנית: Republica Populară Română) הוא השם שניתן על ידי השלטונות המוסמכים לממלכת רומניה לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947. השם הזה נשאר בתוקף עד 1965, כאשר שם המדינה שונה לרפובליקה הסוציאליסטית רומניה. תקופת קיומה של רומניה תחת שם זה מקבילה לתקופת שלטונו של גאורגה גאורגיו-דז'.
כתיב שם המדינה השתנה ב-1954 ל-"Republica Populară Romînă", בהתאם לשינוי בכללי הכתיב הרומני וב-1963 שונה בחזרה מאותן סיבות.
מהכרזת הרפובליקה ועד 1953 ההמנון הרשמי היה Zdrobite cătușe (אזיקים מנופצים) ולאחר מכן Te slăvim, Românie (אנו מהללים אותך, רומניה).
ב-4 בפברואר 1948 הרפובליקה העממית הרומנית חתמה עם ברית המועצות על ברית ידידות, שיתוף פעולה וסיוע בשם Tratat de prietenie, colaborare şi asistenţă mutuală dintre Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste şi Republica Populară Română. הברית מנוסחת נגד האפשרות שגרמניה ובנות בריתה העתידיות עלולות לתקוף את רומניה או את ברית המועצות.
ב-13 באפריל 1948 פורסמה חוקת רומניה 1948, חוקה המבוססת על חוקת רומניה 1923 עם תיקונים ושינויים ברוח חוקת ברית המועצות (1936).
הרפובליקה העממית הרומנית שינתה מיד את דגל רומניה וחזרה ושינתה אותו פעמיים נוספות.
קיריל פטרנקו
קיריל גארִיֶיביץ פֶּטרֶנקו (ברוסית: Кирилл Гарриевич Петренко; נולד ב-11 בפברואר 1972 באומסק) הוא מנצח יהודי-רוסי המשמש בתפקיד המנצח הראשי של הפילהרמונית של ברלין.
חייו.
פטרנקו נולד באומסק, ברית המועצות. לימודי המוזיקה שלו החלו בעיר הולדתו ונמשכו באוסטריה כאשר עבר לשם עם משפחתו בשנת 1990. בילדותו למד נגינה בפסנתר והופיע לראשונה בפומבי בהיותו בן 11 כפסנתרן עם התזמורת הסימפונית של אומסק. הוא ניצח לראשונה על אופרה ב"הבה ונעשה אופרה" מאת בנג'מין בריטן, ובעקבותיה התמנה לקפלמייסטר בפולקסאופר של וינה בעונת 1997 - 1998. ב-1999 התמנה למנהל המוזיקלי בבית האופרה של מיינינגן, משרה בה כיהן עד 2002. מינוי זה הציב אותו כמנהל המוזיקלי הצעיר ביותר של בית אופרה בגרמניה בכל הזמנים. לאחר מכן כיהן במשך חמש שנים כמנהל מוזיקלי של הקומישה אופר בברלין (2007-2002). בשנת 2013 התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה ובכהונתו זו המשיך עד עונת 2019–2020.
במשך השנים ניצח בבתי אופרה מן החשובים בעולם, בהם המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, האופרה של וינה, גראן תיאטרו ליסאו בברצלונה, האופרה של ליון, האופרה בסטיל בפריז, האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, האופרה של דרזדן, והאופרה של פרנקפורט.
פטרנקו הרבה לנצח גם בפסטיבלי מוזיקה באירופה, בהם מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, פסטיבל קלאנבוגן בווינה, פסטיבל אדינבורו ופסטיבל ונציה. כמו כן ניצח על תזמורות חשובות, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הממלכתית של בוואריה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת קליבלנד, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
התנדבות היישוב לצבא הבריטי
מריה פלדמן
מריה פלדמן היא מפיקה ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
פלדמן גדלה בברית המועצות, שם גם נהרג אביה, כלכלן במקצועו, כשהייתה בת 17. היא עלתה לישראל ולמדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. כיום היא גרה בניו יורק ונשואה לאסף פלדמן יש להם שני ילדים.
במהלך השנים הפיקה מספר סרטים וסדרות טלוויזיה. תחילה עבדה עם המפיק אורי סבג בחברה "פרלייט", לאחר מכן עם אסף אמיר בחברת "נורמה הפקות", שם שימשה כמפיקה שותפה של הסרטים "הדקדוק הפנימי" ו"בין השמשות" ושל הסרט "הזמן הוורוד". בשנת 2010 שימשה כמפיקת הסדרה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10.
בהמשך הקימה את "טנדר הפקות" עם ליאת בנאסולי.
בין השנים 2012–2014 הפיקה את הסדרה הקומית "הפרלמנט". בשנת 2015 הפיקה את הסדרה "פאודה". באותה שנה הפיקה עם ליאת בנאסולי ויצרה יחד עם עמית כהן, את הסדרה "כפולים". הסדרה נמכרה לערוצי פוקס בינלאומיים לשידור במדינות שונות ולהפקת גרסה אמריקאית.
ב-2016 הקימה את "מאשה" - חברת הפקה שמפיקה סדרות בינלאומיות. בין היתר את "אבסנטיה" עבור סוני ואמזון פריים, עונה שנייה של "כפולים" אותה גם יצרה עם ליאורה קמיניצקי ו"שטח הפקר" - קו-פרודוקציה עם צרפת וארצות הברית.
אל נלך כצאן לטבח
תכנית הספר הכחול
שדרן קווים