במחקר תופעות איחוז ישנו מתח בסיסי בין שתי גישות עיקריות. מצד אחד, גישה רדוקטיבית המשתייכת למסורת הקלאסית של חקר תופעות האיחוז ומכונה נטורליסטית או רציונליסטית, ומצד שני, גישה ביקורתית, השאובה מהמסורת הפנומנולוגית ומכונה הקשרית. גישה מהסוג הראשון מכוונת ומאפשרת מחקר השוואתי כך, החוקר מגיע לשדה המחקר מצויד מראש בכלים אנליטיים באמצעותם מפרש את מושא מחקרו. הגישה מהסוג השני מבקרת את זו הראשונה, בטענה, כי אם ברצוננו לחקור תרבות שונה משלנו יש לשאוף לראותה מתוך עולם המשמעויות שלה ולא מתוך כלים אנליטיים המבוססים על הגיון מערבי ומדעי. לטענתם טכניקה זו משהה חקירה אפיסטימולוגית ולפיכך, רק במקרה הטוב מאפשרים הבנה חלקית שלהם.
הגישה הנטורליסטית או רציונליסטית.
גישה זו מגיעה ממסורת אנתרופולוגית שעניינה בחקירת התרבות מתוך היבטים של שוני או דמיון. הגישה נוטה לראות באיחוז קטגוריה התנהגותית מוגדרת, למרות ביטויים שונים ומגוונים של תופעות איחוז בהקשרים תרבותיים שונים. הגישה מציעה מסגרת תאורטית ומתודולוגית לחקר התופעה מתוך הבחנה בין שני רכיבים, טבעי ותרבותי, שביסוד התופעה. הבחנה זו, שבין הרכיב הטבעי לבין התרבותי נטועה במונח "טרנס של איחוז". מצד אחד, רכיב טבעי ואוניברסלי - המכונה טרנס שהוא המנגנון הפסיכו-פיזיולוגי אשר מתייחס ליכולת הכלל-אנושית למצבי תודעה מיוחדים, ומצד שני, רכיב תרבותי ופרטיקולרי - המעצב את ביטוייה השונים של התופעה וכוללים את הסיבות לאיחוז, אפיוני הישויות האוחזות באדם, טיב היחסים שהוא מכונן עמן והפונקציות האישיות והחברתיות שהן משרתות בחברות שונות. קרי, לדידם של חוקרים הנמנים עם גישה זו, האיחוז הוא התאוריה התרבותית בבסיסה של התופעה ומספק את הניבים המגדירים את אופני ההבעה של מצב הטרנס בהקשר תרבותי מסוים. חוקרים אלו נוטים לראות בתופעות שונות של איחוז ביטוי לפתולוגיה רפואית או למצוקה נפשית.
מבין החוקרים המשפיעים על חקר התופעה בכלל ועל המחקר הנטורליסטי של התופעה בפרט נמנה החוקר יון לואיס. משנתו, שינתה את חקר התופעה והעניקה תמיכה סוציולוגית לרציונליזציה שלה. זאת על ידי הבחנה בין פולחני איחוז מרכזיים (central possession cults) לבין פולחני איחוז פריפריאליים (peripheral possession cults). לפיו, האיחוז בפולחנים מרכזיים הוא חוויה חיובית של רוחות מוסריות (אבות קדומים, גיבורי תרבות ועוד) המדברות מתוך האדם והם מחזקים את הסדר החברתי-מוסרי. לעומת זאת, בפולחני האיחוז הפריפריאליים, רוח האיחוז אינה מוסרית והוא נתפס בידי המקומיים כצורה של מחלה שלרוב נאחזת בנשים או באינדיבידואלים אחרים הנחשבים לשוליים או נחותים חברתית. מודל זה והנחותיו עמדו בראש מסורת מחקרית בה איחוז פריפריאלי היווה סממן לפתולוגיה אישית או חברתית.
הגישה ההקשרית.
גישה זו גורסת כי יש לחקור תופעות איחוז במלוא מורכבותן, בהקשר הרחב של מערכות המשמעות התרבותיות שלהן, וכי שימוש במינוח מערבי ומדעי (כמו המינוח הפסיכיאטרי "דיסוציאציה" או הפסיכולוגי "חסך" ו"מצוקה נפשית") מחמיץ חלק מן המשמעויות המקומיות של התופעה. בכך, חוקרים הנמנים עם גישה זו מעלים את בעיית התרגום של תופעות ממקור תרבותי מסוים בידי חוקר ממקור תרבותי, אחר אשר מגיע ממערכת משמעויות שונה לפיה מבין ומפרש את מושא מחקרו. חוקרים אלה נוטים לראות בתופעות איחוז מערכת תקשורת, מעין שפת-על, המאפשרת לעבד חוויות שונות ולתת להן מבע באמצעות ניבים המוכרים בתרבות אך, חורגים מצורות השיח השגרתיות. הגישה מדגישה את ההיבטים הרטוריים, הדרמטיים, האסתטיים והיומיומיים של תופעות האיחוז, אשר מאפשרים למתנסים להרחיב את גבולות ה"אני שלהם" ולהתייחס באופן חתרני לגורמי סמכות בקהילה. חוקרים הנמנים עם גישה זו, מערערים על ההבחנה בין הטרנס כרכיב טבעי ואוניברסלי (פירוט בגישה הנטורליסטית) לבין האיחוז כרכיב תרבותי. למשל, למבק גורס כי טרנס גם הוא תופעה המעוצבת ומתווכת חברתית ותרבותית והוא משווה את היחסים ביניהם ליחסים שבין נישואין (מוסד חברתי נפוץ בתרבויות רבות) לבין סקס (התנהגות המותרת מתוקף הנישואין).
מדיקליזציה ואיחוז.
מדיקליזציה מוגדרת כתהליך שבמהלכו תופעות, שבעבר לא נתפסו כבעיות רפואיות, מוגדרות כבעיות רפואיות אשר יש לטפלן במסגרת זו. חוקרים רבים מנסים להגדיר את תופעת האיחוז תחת מונחים רפואיים ומשווים אותה לתופעות נוספות הקשורות לשינוי תודעתי כמו אמנזיה או הפרעת זהות דיסוציאטיבית. למשל, לטענתה של וורד, איחוז מרכזי הוא תרפיה הגנתית המועברת באופן טקסי, ואילו איחוז פריפריאלי נוצר ממצבי לחץ אצל אינדיבידואלים ומספק הסבר תרבותי לפסיכופתולוגיות. קהו וגילטי אף הציעו, היפותזה אודות הגוף הפיזיוכימי, מחסור בסידן, תוצאותיו והקשר לתופעת האיחוז.
האיחוז בראי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה.
פסיכיאטרים נוטים לראות בתופעות איחוז צורות תרבותיות של מצבים הכרוכים בשינוי תודעתי חריף. מצבים אלו נקראים בפי פסיכיאטרים מצבים דיסוציאטיביים. כאשר, דיסוציאציה היא מנגנון נפשי העומד ביסוד מצבים פסיכו-פתולוגיים מובחנים, כמו הפרעת זהות דיסוציאטיבית במצבים אלו מנותקת קבוצה של תהליכים נפשיים מן המכלול התודעתי השלם, או שהביטוי ההתנהגותי מאבד את הקשר שלו משאר האישיות. כמו כן, נעשו ניסיונות להכניס את תופעות הטרנס והאיחוז במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של אגודת הפסיכיאטרים האמריקאית (DSM-IV). הצעה זו התבססה על סכמה מומחשת של ההבחנה של לואיס בין איחוז פריפריאלי ומרכזי, לפיה איחוז פריפריאלי הוא אינדקס לסטייה הצריכה התערבות תרפיוטית. ההסבר הפסיכולוגי המקובל במקרים אלה הוא שהאיחוז מהווה אמצעי תרבותי נוח לבטא משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים, הקשורים במצבי מצוקה וחסך שבחיי היום יום אי-אפשר לבטאם ולהתמודד עמם.
מגדר ואיחוז.
בילו כותב במאמרו כי "למצבי איחוז חותם מגדרי מובהק, בשל העובדה שברוב החברות נשים נוטות להיכנס למצבים אלה יותר מגברים". האנתרופולוגית אריקה בורגיניון הציעה לחלק את המודל המסביר העל-טבעי של מצבי מודעות משתנים לשתי קטגוריות בסיסיות: טרנס איחוזי (possession trance) וטרנס לא-איחוזי (non-possession trance). המצב הראשון הוא המצב הקלאסי בו המתנסה, לרוב אישה, מרגיש ישות זרה הנכנסת לתוכו. ואילו מצב של טרנס לא-איחוזי מתבטא בכך שהמתנסה, לרוב גבר, מתכונן לחוויה בכך שהוא למד למה עליו לצפות וכיצד עליו לפרש את מה שהוא חש וחווה באמצעות חושיו. לרוב, כניסה לטרנס איחוזי נעשית בעזרת ריקוד קצבי המלווה בתיפוף סוער, במצבים של המון צפוף. האישה האחוזה היא בדרך כלל פסיבית, ואחרי האיחוז קיימת שכחה ביחס לתוכן החוויה בזמן האיחוז. לעומת זאת, הגבר החווה טרנס לא-איחוזי מקבל מידע או הנחיות מהישות העל-טבעית והוא זוכר היטב את פרטי האירוע ופועל בהתאם להנחיות שקיבל במהלכו.
"ההסבר הפסיכולוגי המקובל יראה באיחוז אמצעי תרבותי לביטוי משאלות אסורות וקונפליקטים מאיימים הקשורים במצבים טראומטיים של מצוקה וחסך, שבחיי היום יום אי אפשר לבטאם ולהתמודד עמם. כיוון שנשים מופלות לרעה ברוב החברות, הן סובלות יותר מלחצים ומבעיות חיים ונזקקות יותר לפורקן בחסות ישות חתרנית בעלת כוח עמו הרוח. הסבר מוטיבציוני זה מגובה בהסבר מטפורי: לאיחוז משמעויות סמליות הנראות כמותאמות במיוחד לחוויות נשיות של יחסי מין (חדירה על ידי רוח, בדרך כלל ממין זכר) והריון ('עיבור'). דפוס של רוח ממין זכר הנכנס באיזה שכיח גם בתופעות הדיבוק".
תופעות איחוז בעולם.
תופעות איחוז רבות קיימות בהרבה מן התרבויות אם כי לא בכולן. בין התופעות נמנה באפריקה, הזאר, אסלאי, בורי, נגומה, האוקה, מהונדורו, ומזימו, באמריקה וודו, אומבנדה, שנגו, וקרדסיסמו, באסיה, שאמאניזם, באירופה, הדיבוק עוד. תופעות האיחוז בחברות השונות ובהתאם להקשר התרבותי נבדלות זו מזו במספר מאפיינים כמו: האופן בו האיחוז מתבטא (לדוגמה בניבי מצוקה שונים) סוג הישות החודרת, הקהל אליו נוטות לחדור (נשים או גברים, מקובלים או מעמדות שוליים ונחותים וכו'), בטקסיות ובטקס של כניסתה ויציאתה של הישות מהגוף (ציבורי או פרטי וכו'), בתפיסת המקומיים את האיחוז (כחיובי או שלילי וכמחלה או ברכה), בשיח הסמנטי המאפיין אותו (דתי, חברתי, תרבותי וכו'), משוקעותו במרחב ובזמן וכו'.
אפריקה.
זאר.
הפרעת איחוז הנוכחת במצרים, סודאן, מזרח אפריקה ובמפרץ הפרסי. רוחות הזאר שוכנות בעולם מקביל לעולם האנושי ונתפסים כאחראים לקשת רחבה של ליקויי בריאות פיזיים ונפשיים. הטיפול מבוסס על ריצוייה של הישות החודרת, תוך כינון יחסים סימביוטיים עמה. בזאר התסמינים מתגבשים לטרנס איחוזי רק בטקס הריפוי בו מוכנס האחוז למצב דיסוציאטיבי כאשר הרוח נקרא להיכנס לגוף האחוז על מנת לתקשר איתו ולפייסו. האיחוז מושג בטקס פומבי על ידי תנועות ריקוד.
אסלאי.
הפרעת איחוז שהייתה נפוצה בדרום מרוקו. אסלאי הגיע לישראל עם עולים, בעיקר נשים, בשנות ה-50 וה-60 והיא מחלת שדים מובהקת. שדים הם יצורים רוחניים בעלי כוחות על-טבעיים. על אף יכולתם ללבוש ולפשוט כל צורה לרוב, הם בלתי נראים. עולמם של השדים משיק ואף מקביל לעולם בני האדם. לכל אדם יש כפיל דמוני המלווה אותו לאורך חייו. שדים תוקפים בני אדם כתגובה לפגיעה קודמת בהם. "השדים גורמים בעיקר לליקויי בריאות פתאומיים, גופניים ונפשיים, והם תוקפים את קורבנם באחת משתי הדרכים: מכים בו מבחוץ או חודרים לתוך גופו וקונים שליטה בו". הסיבה להופעת התקף איחוז היא, לרוב, מתח וכעס בין בני משפחה או שכנים.