עם כניסתו של חיל הים ל"מעגל השלישי" בבניין הכוח הימי - עקב ההתגברות הדרמטית של האיום הערבי בזירה הימית שלאחר מלחמת יום הכיפורים – הוחלט לתכנן ולבנות את הסטי"לים והצוללות החדשים בעת ובעונה אחת, ובמחשבה שישלימו אלה את אלה. גישה זו כאמור גם עלתה בקנה אחד עם התפישה החדשה של המלחמה המושתתת על "הקרב הימי המשולב", אשר התגבשה באותו זמן בחיל הים. בינתיים גם חלה התיישנות של חלק ניכר מהסד"כ הימי הקיים ובייחוד הצוללות; חיל הים חתר למנוע נזק חוזר, כבעבר, כשנוצר פער-זמן של כשנתיים בין הפעלת דור הצוללות מסדרת T (אפריל 1974) ובין הצוללות מסדרת גל (יולי 1976) ופסקה פעילות צוללות.
פרויקט "דולפין" היה ארוך ומייגע. תחילתו בקיץ 1979, בעת שהוחל בחיל הים לרכז נתונים כדי לבנות אפיון ראשוני. רק כעבור 20 שנה מתחילת גיבוש הפרויקט (ב-27 ביולי 1999) הגיעה הצוללת הראשונה מדגם "דולפין" לנמל חיפה. חיל הים נאלץ להיאבק עם גורמים רבים על מימוש התוכנית. היו שניסו לבטלו אף לאחר התחלת בנייתו. בסופו של דבר, ה"תורם" המשמעותי למימוש הפרויקט היה מלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991. אז "נשבר גב הגמל" (בישראל ובגרמניה כאחת) בכל הנוגע לפרויקט צוללות "דולפין". מלחמה זו שימשה מנוף למתן האישור להמשך בנייתן.
הדור המוצלח של צוללות "גל", שקדם לצוללות "דולפין", הגיע לחיל הים בתקופה קשה, שבה הצורך המבצעי בהפעלתן לא התקבל כמובן מאליו; הישגי יחידות החיל (סטי"לים, שייטת 13 ו"דבורים") במלחמת יום כיפור הותירו את שייטת הצוללות וייחודיותה בצל והיחס כלפיה היה חצוי. התאונות שהתרחשו עם הגעת צוללות "גל" לארץ (במיוחד פגיעתה של אח"י "גל" בקרקעית הים, ומשך הזמן הארוך שנדרש לתיקונה), גרמו לתסכול ומוטיבציה נמוכה בקרב קציני ונגדי השייטת; הם איבדו ביטחון עצמי ודימוּיָם ירד לשפל. התרחשויות אלה גם חשפו מחדש את פצע אובדן ה"דקר" ועוררו מחדש את הרתיעה הפסיכולוגית בקרב הרשויות הממונות ואת חששותיהם מפני הפעלת צוללות.
למרות מצב פתיחה ירוד זה, הצליחה שייטת הצוללות, בגיבוי נמרץ של מפקדת החיל, לבצע מספר צעדים ששינו את המצב לגמרי. בראש וראשונה שוּנָה הרכב המתנדבים לצוללות – בוגרי תיכון ולא רק בוגרי בתי-ספר מקצועיים; החלו בהקפדה יתרה למניעת תקלות טכניות; ביציאה תכופה ואינטנסיבית לביצוע סיורים במימי אויב; בהארכת משך הסיורים; ובהצגת תוצאות הסיורים לפורום מטכ"ל. כמו כן, מפקדי סטי"לים מוכשרים הופנו לפיקוד על צוללות, והוחלט על התניית ההסמכה לפיקוד על צוללת בפיקוד מוקדם על סטי"ל, ועל הכפפת הצוללות למפקד בסיס חיפה ככתובת מיידית לטיפול בבעיות שוטפות. הוכנס הדיווח החודשי על בעיות/תקלות חוזרות למפקד החיל, ועוד. ההתמדה העיקשת והנכונות שגילו מפקדי השייטת ולוחמיה לבצע משימות מבצעיות רבות, אינטנסיביות ומגוונות - שלא תמיד עלו בקנה אחד עם המשימות הקלאסיות של צוללות, בייחוד במלחמת "שלום הגליל" - הביאה להכרה ולמוניטין של הצוללות בחיל הים ובצה"ל כיחידה איכותית שניתן לבטוח בה. בשייטת 7 נוצר אקלים מבצעי שנבע בעיקרו מפיתוח תפישת הפעלה ותורת לחימה ייחודיים. קציני השייטת גילו יעילות ושקדנות במבצעים, ואלו השפיעו על פיתוח ושכלול אמל"ח עבור צוללות "גל", שהלך והתקדם. בדור ה"גל" נעשה מאמץ גדול בפיתוח אמל"ח, ששדרג את היכולות המבצעיות של הצוללת. הדבר משתקף במספר השינויים והשיפורים שנעשו בצוללות "גל" (הקטנות בגודלן ופעילות במשך 25 שנים), שהיה עצום וגדול יחסית למספר השינויים הנעשים בדרך כלל בצוללות פעילות. האמל"ח שפותח היווה את נקודת המוצא והייחוס לאפיון של חלק גדול מהאמל"ח שאומץ והותקן בצוללות "דולפין".
עם הכנסת טיל "הרפון" לשיגורו תחת המים מצוללת, עם ביצוע השיפורים בפעולתו של הטורפדו המונחה והמתביית, ועם ההפעלה החשאית והיעילה של צוללות "גל" בקרבת חופי אויב מוגנים תוך השתלבותן היעילה של הצוללות בתפישת "הקרב הימי המשולב" (בעיקר במלחמת "שלום הגליל"), הפכה הצוללת לאחד ממרכיבי הכוח העיקריים של חיל הים בכל הקשור להשגת שליטה ימית, ולחלק נכבד מכוח ההרתעה האסטרטגי של צה"ל.
היערכות ראשונית.
מצוקת תקציב הביטחון מחד, וקשיי המימון במטבע מקומי מאידך, וכן התנגדותו הנחרצת של הצי האמריקני לבניית צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הביאו את אלוף אלמוג להציע נוסחה חדשה שתגרום לכך, שעיקר הסד"כ הימי (סטי"לים וצוללות) ייבנה בעזרת מט"ח סיוע. ההסתייגות האמריקנית והתנאי שהוצב כי על הצוללות להיבנות מחוץ לארצות הברית, דהיינו בישראל או בגרמניה, קידם נוסחה זו. מהמגעים שקיימה מערכת הביטחון התברר, שאם יגיע הממשל למסקנה שבכוחן של "מספנות ישראל" לבנות צוללות, יירתם הצי האמריקני, ומזכיר הצי בראשו, לשכנע את ראשי הממשל האמריקני לבנותן בישראל במסגרת כספי הסיוע הצבאי, כולל המרה של דולרים לשקלים. ראשי הצי האמריקני אף קיבלו על עצמם לפעול לתיקון חוק הקונגרס כדי לאפשר מימון מכספי סיוע חוץ של ההוצאות שתידרשנה לתכנון/בנייה גם בגרמניה. כדי לעמוד במכסת אחוזי השימוש בכספי המענק בתחומי ארצות הברית כנדרש על פי חוקי הממשל, וכדי לפצות את המספנות האמריקניות, הלוחצות גם הן על הצי לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הציע אלוף אלמוג לבנות 2 סטי"לים "סער 5" בארצות הברית ו-2 סטי"לים סער 5 בישראל ו-2–3 צוללות בישראל וגרמניה. כך נוצרה זיקה ברורה והתניה בין יכולת המימוש של תוכנית הייצור של סטי"לים "סער 5" לבין תוכנית הייצור של הצוללות.
ועדה מקצועית של הצי האמריקני הגיעה למסקנה, שנתמכה בחוות-דעת מפורטת וכתובה של מספנת H.D.W וחברת התכנון IKL בגרמניה (שתיהן התמחו בתכנון ובניית צוללות), כי יש בישראל יכולת טכנית וארגונית לבנות את הצוללות – אם "מספנות ישראל" ייערכו לכך כהלכה. דעה זו גם השמיעו ראשי המספנה ההולנדית () שתכננה במקביל לחברת IKL הגרמנית את הקונספט של צוללת "דולפין". שתיהן גם הביעו נכונות להעביר ידע להקמת התשתית, ולבנייה ולפיקוח עליה. מסקנה זו שימשה, למעשה, בסיס להצעת הנוסחה דלעיל, שהוגשה בנובמבר 1984, בהסכמת מנכ"ל משרד הביטחון, לשר הצי האמריקני, במעמד הנספח הצבאי בוושינגטון וראש משלחת הקניות בניו יורק. שר הצי ליהמן, שכאמור קיבל את ההצעה בהתלהבות, הביא למינויה של "ועדת דארבי" מטעם מזכיר ההגנה האמריקני, קספר ויינברגר. ועדה זו ערכה בישראל ובגרמניה סקר מעמיק שמסקנותיו תמכו בצורך וביכולת של בניית צוללות בישראל. כך נסללה הדרך של שר הצי ג'ון ליהמן - אשר באה בפעם זו ביוזמתו בעת ביקורו בארץ כאורח שר הביטחון (אפריל 1985) - להצהיר על קבלת "נוסחת החבילה" (סטי"לים – בארצות הברית, וצוללות – בישראל/גרמניה), שהוצעה בשעתה, ולכרוך בכך גם את העברת הבעלות (51%) על "מספנות ישראל" לידי מספנה אמריקנית, אשר תיבָּחֵר כדי לרכז ולהיות שותפה לבניית הפרויקט בארצות הברית ובארץ. שר הביטחון רבין הסכים עקרונית לנוסחה זו.
צוללות "דולפין" - תהליך קבלת ההחלטות.
ביולי 1979 התבקש מש"ט-7, סא"ל דורון עמיר, להכין מסמך אשר יאפיין באופן כללי את הדגם הבא של צוללות חיל הים.
בספטמבר 1979 סיכם הרמטכ"ל בדיון מטכ"ל, כי במסגרת סדר הכוחות הרצוי של חיל הים, תהיינה 6 צוללות.
באוקטובר 1979 הופץ בחיל הים מסמך אפיון ראשוני של הצוללות העתידיות של חיל הים.
בנובמבר 1979 התקיימה הפגישה המשמעותית הראשונה שעסקה בפרויקט "דולפין" עם גורמים שמחוץ לחיל. תא"ל (מיל') אברהם דרור ("איבן"), האחראי לבניית צוללות "גל", היה בקשר עם מתכנן הצוללות הגרמני פרופסור גָבְּלֶר , וצייד אותו באפיון הראשוני וביקש ממנו התייחסות של חברת IKL לנושא זה. שני מנהליה הבכירים של החברה, פרופסור גָבְּלֶר ואינג' נוֹזֶה, באו לישראל בחשאי לכמה ימים. הם קיימו עם פורום מצומצם של מפקד חיל הים ומספר בכירים ותיקים משייטת 7, דיונים ובירורים על הקונספטים הקיימים והאפשריים; ברקע היה מונח האפיון הראשוני שהציע דורון עמיר. כך התגבש מעין קונספט כללי לצוללות החדשות.
במאי 1980 מונתה ועדת אפיון לצוללת העתידית. הוועדה הוקמה במפקדת חיל הים, והייתה באחריות מספן הציוד. החברים בה היו: אל"ם אלחנן התרסי - רמ"ח פיתוח במצ"ד, סא"ל שאול חורב - מש"ט-7, סא"ל שמואל שלף וסא"ל משה בירן - ממצ"ד.
בקיץ 1980 התכנסה הוועדה בשארם א-שייח' בראשותו של שאול חורב וגיבשה גרסה מעודכנת של האפיון ("הספר הכחול").
ביולי 1980, בעקבות תרגיל "יסוד מוצק", סיכם הרמטכ"ל ("רפול") בדיון מטכ"ל את הצורך בסדר כוחות של צוללות בנוסף על סטי"לים וקבע: "יש לערוך מחקר כללי על היכולת וההשפעה של כמות הצוללות שתכנסנה למערך".
במרץ 1981 יצא פרסום ראשון של אפיון צוללת דגם "דולפין", מספן ציוד פרסם את ה"ספר הכחול" הראשון בשם "צוללת – אפיון ".
כיווני ההתפתחות העיקריים של צוללת העתיד היו כדלקמן:
ב-26 באפריל 1982, בדיון על סד"כ חיל הים סיכם הרמטכ"ל: "4 צוללות, כאשר 2 מתוכן בים. צוללת אחת יש לקנות ולא לבנות במספנות, שאין להן ניסיון בבניית צוללות".