בחודשים האחרונים לפני חיסולו התגברה השפעתו של שחאדה בזרוע הצבאית של החמאס, בעיקר בעקבות חיסולם של מרבית הפעילים הוותיקים של הארגון על ידי ישראל. אף על פי שלרוב הנהגת החמאס מפוצלת בין הגדה המערבית ורצועת עזה, הרי בתקופה שקדמה למותו החל שחאדה לתת הוראות גם לאנשי החמאס בגדה ולא רק לאלו שברצועה. על-פי מקורות ישראליים, בעת חיסולו היה שחאדה בגדר "פצצה מתקתקת", משום שהיה בעיצומם של הכנות לגל פיגועים גדול.
שחאדה שהיה מודע לניסיונות להורגו, התנהג כמבוקש, מיעט להופיע בפומבי והחליף מקומות מסתור. לפי שי ניצן, הוא נהג לשהות בקביעות עם אחת מנשותיו ששימשה עבורו מעין "מגן אנושי", והדבר הובא בחשבון בעת ההחלטה על הריגתו, אולם לא היה ידוע על שאר הנוכחים בסביבתו. שבוע קודם לפעולה הוזנקו מטוסי F-16 כדי לפגוע בשחאדה, אך הם הוחזרו לבסיסם עקב ידיעות מודיעיניות שהתקבלו על נוכחות בן משפחה לצד שחאדה. ב-22 ביולי 2002 נהרג שחאדה בהפצצת ביתו, שהיה בלב שכונת מגורים, באמצעות פצצה במשקל טון שהושלכה ממטוס קרב מסוג F-16. בפעולה זו נהרגו מלבד שחאדה גם עוזרו ועוד 14 אנשים, ובהם אשתו ואחת מבנותיו, וכן נשים וילדים. בנוסף, נפצעו עשרות אזרחים שהיו בקרבת מקום.
הריגתו של שחאדה פתחה שרשרת סיכולים ממוקדים של מפקדי החמאס ובכיריו וגרמה לארגון להתעסק יותר ויותר בהישרדות של אנשיו ופחות בהוצאת פיגועי התאבדות, דבר שהביא לירידה דרסטית בכמות הפיגועים.
הפולמוס סביב אופן חיסולו של שחאדה.
הרג האזרחים שלא היו מעורבים בפעולות טרור שנלווה להריגתו של שחאדה עורר מחאות רבות, ששיאן בפרסום "מכתב הטייסים" ובהגשת תלונות בבריטניה על פשעי מלחמה נגד מפקדי צה"ל הבכירים שהיו מעורבים בפעולה: הרמטכ"ל משה יעלון, מפקד חיל האוויר דן חלוץ, ואלוף פיקוד הדרום דורון אלמוג. אלמוג, שהגיע בספטמבר 2005 בטיסה ללונדון, לאחר שחרורו מצה"ל, נאלץ להישאר במטוס ולשוב על עקבותיו, מחשש שייעצר. בדצמבר 2005 הוגשה בארצות הברית תביעה אזרחית כנגד אבי דיכטר, ראש השב"כ בעת הריגת שחאדה.
במבוא לריאיון עם דן חלוץ במוסף "הארץ" צוטט חלוץ באומרו לטייסים שהשתתפו בפעולה:
בתשובה לשאלת המראיינת בנוגע למידת הרגשנות שטייס צריך לגלות, ענה לה חלוץ:
דבריו של חלוץ עוררו סערה ציבורית. לאחר שנדחו פניותיהם לפרקליט הצבאי הראשי וליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לחקור את החיסול, עתרה קבוצת אישים, בהם סמי מיכאל ונתן זך, בשיתוף עם תנועת "יש גבול" לבג"ץ בדרישה לפתוח בחקירה פלילית בעניין הרג הילדים, ואחר כך דרשו לעכב את מינויו של חלוץ לתפקיד סגן הרמטכ"ל עד שתפתח חקירה שכזו. על דחיית הבקשה לחקירה אמרו ב"יש גבול" . בעתירה התריעה הקבוצה מפני מעורבות בינלאומית בחקירת פעולות ישראל וכתבה .
בג"ץ הורה לחלוץ להבהיר את עמדתו בסוגיה, וחלוץ הגיש תצהיר ובו הסביר כי הדברים אינם משקפים את עמדתו המוסרית:
בג"ץ דחה את הבקשה לעיכוב מינויו של חלוץ בינואר 2005, תוך כדי מתיחת ביקורת מסוימת על דבריו. המחאה כנגד חלוץ נשארה מוגבלת בעיקרה לשמאל הרדיקלי וזכתה לגינויים מהמרכז והימין.
בינואר 2011 פורסם בעיתון "הארץ" תוכנה של שיחה שקיים הנווט שהטיל את הפצצה עם צעירים לקראת גיוס, שבה תיאר את נסיבות ההפצצה, והתייחס לתוצאותיה. בשיחה הגדיר את שחאדה כ"רמטכ"ל של החמאס" ואמר:
ועדת הבדיקה.
בספטמבר 2007, בעקבות עתירה לבג"ץ מ-2003 של פעיל בתנועת יש גבול ומספר סופרים ומשוררים שדרשה לפתוח בחקירה פלילית שתבחן אם נעברו עבירות פליליות במהלך התכנון והביצוע של הפעולה, החליטה הממשלה להקים ועדה לבדיקת תפקוד צה"ל בחיסול שחאדה. לתפקיד יושב ראש הוועדה מונה עורך הדין צבי ענבר, לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי והיועץ המשפטי לכנסת. ב-2009 נפטר ענבר ואת מקומו מילאה השופטת בדימוס טובה שטרסברג-כהן. חברים נוספים בוועדה היו אלוף פיקוד המרכז לשעבר יצחק איתן, ויצחק דר, לשעבר ראש אגף לענייני ישראל וזרים בשב"כ.
ב-27 בפברואר 2011 קבעה הוועדה כי אין חשד לביצוע עבירה פלילית על ידי צה"ל והגורמים שאישרו וביצעו את החיסול. הוועדה התייחסה לתפקידו המרכזי של שחאדה בפעילות מנגנון הצבאי של החמאס שגבתה חייהם של מאות אזרחים ישראלים, והגדירה את פעולת החיסול כ"פגיעה מונעת לגיטימית" שבוצעה על פי כללי המשפט הישראלי והבינלאומי.
הוועדה קבעה כי תוצאת הלוואי הקשה של הריגת האזרחים שלא היו מעורבים בטרור לא הייתה מידתית, אך לא נבעה מזלזול בחיי אדם או מאדישות להם, אלא מכשל מודיעיני והערכות שגויות שהתבססו עליו. הסיבות לכשל היו הדחיפות בהפסקת פעילותו הרצחנית של שחאדה והיווצרותם של תנאים אופטימאליים לחיסולו, שהיה קיים חשש שלא יחזרו שנית. הוועדה ציינה כי בעקבות האירוע הופקו לקחים בדרג הצבאי והמדיני, ומאז לא אירע מקרה דומה. לדו"ח צורפו המלצות שנועדו לשמור על עקרון המידתיות.
בסיכום דבריה קבעה הוועדה כי:
טירסיאס
טירסיאס (ביוונית: Τειρεσίας) הוא נביא עיוור במיתולוגיה היוונית, נביאה של תבאי, שחי כאישה במשך מספר שנים.
סיפור חייו.
טירסיאס היה כהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים. הוא הכה אותם עם המטה שלו. הרה, שכעסה על המעשה, הפכה אותו כעונש לאישה. כאישה, טירסיאס היה לכהן של הרה, התחתן והוליד ילדים. לאחר שבע שנים כאישה, שוב נזדמן לטירסיאס לחזות במעשה הזדווגות של נחשים. בפעם הזו הוא לא הפריע להזדווגות ביניהם, והרה החליטה להפוך אותו בחזרה לגבר. זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה התווכחו בשאלה איזה מין נהנה יותר מיחסי מין, וכל צד היה בטוח שהשני נהנה יותר. הם ביקשו מטריסיאס שיישב ביניהם את הוויכוח, שכן רק לו היה את הניסיון הדרוש כדי לענות על השאלה. טירסיאס צידד בזאוס, והרה בכעסה עיוורה אותו. מכיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור – המופיעה בהמנון החמישי של קאלימאכוס, "רחיצתה של פאלאס" – מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום. אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת וכפיצוי העניקה לו את יכולת הנבואה.
אזכוריו של טירסיאס במיתוס ובמחזאות היוונית.
כאשר הרקולס התינוק חנק שני נחשים שהסתננו לעריסתו, ניבא טירסיאס לאמו שיום יבוא ובנה יהיה גיבור ששמו ייצא למרחקים ובכל העולם ישירו לו שירי הלל.
במחזהו של סופוקלס "אדיפוס המלך" קורא אדיפוס לנביא על-מנת לברר מי רצח את לאיוס במטרה לרפא את תבאי מהמגפה. השיחה עם טירסיאס שמתחילה על מי מנוחות עולה עד מהרה לטונים גבוהים כשטירסיאס מסרב לגלות לו מי הרוצח. אדיפוס לועג לכח נבואתו ואז מתגלה לראשונה המהות הטראגית של המחזה, כאשר טירסיאס מטיח לעברו של אדיפוס – (תרגום: אהרן שבתאי). אך אדיפוס אינו בשל לקבל את האמת, ולכן כעסו כלפי טירסיאס וממסד הנבואה מחריף. רק בסופו של המחזה מבין אדיפוס את נבואתו של טירסיאס ומגלה את האמת הטראגית.
במחזה אנטיגונה, המסיים את הטרילוגיה של אדיפוס, מגיע טירסיאס הנביא לקראון ונוזף בו על גזר הדין החמור שהוציא על אנטיגונה (מוות) שהפרה את הצו שלו וקברה את אחיה פוליניקס. טירסיאס מצליח במשימתו, קראון חוזר בו ויוצא להוציא את אנטיגונה ממערת הקבר. מאחר שהוא איחר את המועד התמלא ביתו צער כפי שחזה טירסיאס.
באודיסיאה של הומרוס מזמן אודיסאוס את רוחו של טירסיאס תוך שהוא מנצל את העובדה שרוחות השדים נמשכות לדמן הטרי של חיות שהועלו כקרבן.
דניאל ליבסקינד
דניאל לִיבֶּסְקִינְד (באנגלית: Daniel Libeskind; נולד ב-12 במאי 1946 בפולין) הוא אדריכל יהודי-אמריקני המזוהה עם זרם הדה-קונסטרוקטיביזם.
קורות חיים.
נולד בעיר לודז' שבפולין ב-12 במאי 1946, בנם השני של דורה וחיים ליבסקין, שניהם יהודים פולנים, ניצולי השואה.
בצעירותו למד ליבסקינד מוזיקה במולדתו פולין. בשנת 1957 עלה עם משפחתו לישראל, והתיישבו בקיבוץ יד חנה. אך כעבור שלוש שנים עברה המשפחה לניו יורק. למד בתיכון ברונקס למדעים. למד מוזיקה בבית הספר 'קופר', והיה לנגן בתזמורת הפילהרמונית. לאחר מכן למד מתמטיקה. בשנת 1965 החל את לימודי האדריכלות שלו ב"קופר", שם למד עד שנת 1970. בין השנים 1970–1972 למד היסטוריה ותאוריה של האדריכלות באוניברסיטת אסקס שבאנגליה. עבודת התזה שלו נקראה "חלל ודמיון". במשך תקופה קצרה בראשית שנת 1968 עבד כעוזרו של האדריכל הידוע ריצ'רד מאייר, וב-1972, שנתיים לאחר שסיים את לימודי האדריכלות שלו, החל לעבוד במכון לאדריכלות ולמבנים עירוניים על שם האדריכל פיטר אייזנמן בניו יורק, אך התפטר במהרה.
בהמשך הכיר את נינה, מי שעתידה להיות אשתו ושותפתו לעסקים, במחנה שקיימה תנועת "המשך" (תנועה יהודית חילונית סוציאלית) אשר נערך בצפון ניו יורק בשנת 1966. לזוג שלושה ילדים.
מאז חי ליבסקינד בין השאר בניו יורק, בטורונטו, במישיגן, באיטליה, בגרמניה ובלוס אנג'לס, וכן לימד באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם – באוניברסיטת קנטקי, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס). לליבסקינד משרדים בברלין (משנת 1990) ובקליפורניה.
עבודתו.
בשנת 1989 הקים יחד עם אשתו נינה סטודיו הקרוי על שמו, והיה לאדריכל העיצוב הראשי בו.
בין המבנים שתכנן.
תיק העבודות של ליבסקינד כולל מספר רב של בנייני מגורים. עבודותיו של ליבסקינד הוצגו במוזיאונים גדולים ותערוכות מהמובילות בעולם, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, ארכיון הבאוהאוס, המכון לאמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago), ומרכז פומפידו.
סאלח שחאדה
לסטר סיטי