המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול (באנגלית: The Two-Track Model of Bereavement) הוא מודל תאורטי המתאר את חוויית האובדן ככוללת שני תהליכים נפרדים אך משלימים: השפעות האובדן על התפקוד הכללי, וההתארגנות מחדש ברמת הקשר הבינאישי עם הנפטר. מודל זה פותח בידי הפסיכולוג הישראלי פרופ' שמשון רובין, על מנת לספק מסגרת תאורטית שתסייע למטפלים, לחוקרים ולציבור הרחב להעמיק את ההבנה סביב התגובה לאובדן בינאישי וההסתגלות אליו.
אובדן אדם אהוב כתוצאה ממוות נחשב לאחד הדברים הקשים והכואבים ביותר לאנשים שהיו קרובים לו ושותפים בחייו, ובלא מעט מקרים מחייב שינוי והסתגלות למציאות חדשה בכל תחומי החיים. המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול מסייע להעמיק את ההבנה סביב משמעות האובדן והשפעתו לאורך החיים, ולהגדיר במונחים רלוונטיים את מוקדי ההתמודדות וקשיי הסתגלות לאחריו. למודל שני מסלולים: הראשון מתמקד בהיבטים של התפקוד הביו-פסיכו-חברתי, ואילו השני מתמקד בטבעה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ובעיבוד 'סיפור המוות'. שני צירים אלו רלוונטיים לאורך כל חייהם של אנשים אשר איבדו אדם קרוב בעל משמעות מיוחדת עבורם.
פיתוח המודל.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול פותח בעקבות ניתוח תוצאות המחקר שנערך במסגרת עבודת הדוקטורט של רובין עם אימהות אשר איבדו תינוקות בשל מוות בעריסה (SIDS). מטרתו הייתה לגבש פרדיגמה שתתאר את התגובה לאובדן הבינאישי באופן מקיף, אשר יהווה גשר בין הפרקטיקה הטיפולית למחקר.
עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, ההתייחסות לאובדן ושכול נחלקה בין שתי גישות עיקריות אשר התקיימו כמעט בנפרד. הגישה הראשונה התייחסה לאובדן בהקשר של ההתמודדות מול מצבי משבר, טראומה ודחק, והתמקדה בהשלכות האובדן על ההיבטים התפקודיים של האדם. מנגד, הגישה השנייה התמקדה בהשפעות האובדן על מערכת היחסים הבינאישית עם המת, והדגישה את הצורך בארגון מחודש של מערכת היחסים עימו כהיבט מרכזי בתהליך העיבוד וההשלמה עם האובדן.
שילוב שתי הגישות לכדי ראייה דו-מסלולית איפשר ליצור מודל מקיף של תהליך ההתמודדות עם האובדן, ובכך לגשר על הפער העשוי להתקיים בין תפקודו של השכול לבין חווייתו ברמה הבינאישית. המודל תרם רבות להטמעת חשיבות ההפרדה בין התחום התפקודי בתגובה למות אדם קרוב, לבין מערכת היחסים עם הנפטר, היכולה להמשיך לאורך כל חייו של השכול באופן אדפטיבי. רובין המשיך לפתח את המודל בהיבטים התאורטיים, המחקריים והטיפוליים, והשותפות שלו עם העובדת הסוציאלית הקלינית ד"ר רות מלקינסון והפסיכיאטר פרופ' אליעזר ויצטום תרמה אף היא להרחבת המודל לאורך השנים.
מרכיבי המודל.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול משלב תובנות המדגישות את הקשר הבינאישי המתמשך לנפטר, לצד פרספקטיבה המקושרת לדחק, לטראומה ולשינוי בחיים. מודל זה מתאר את התגובה לאובדן ואת תהליך ההסתגלות אליו כקשורים בשני מסלולים רב-ממדיים ובעלי יחסי-גומלין: המסלול הראשון מתמקד בהשפעות האובדן על חיי היום-יום ברמת התפקוד הכללי, ואילו המסלול השני מתמקד ברמה הפנימית והסמויה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ועיבוד 'סיפור המוות'.
מסלול 1: תפקוד ביו-פסיכו-חברתי.
המסלול הראשון במודל מתייחס לאובדן משמעותי כאל מאורע מטלטל בעל השלכות גופניות, התנהגותיות, קוגניטיביות ורגשיות העשויות להתבטא במספר היבטים מרכזיים בחייו של האבל, וביניהן:
מסלול 2: מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר, עיבוד 'סיפור המוות' ושילובו בנרטיב האישי.
המסלול השני רואה בחוויית האובדן כמתקפה על מערכת ההתקשרות, המחייבת את האדם להכיר בעובדת המוות ולארגן מחדש את מערכת היחסים עם הנפטר במישור הפסיכולוגי, הקוגניטיבי והרגשי. מותו של אדם קרוב קוטע את האפשרות לקיומו של קשר בעולם הממשי, אך מותיר מרחב להמשך הקשר בזיכרון ובתודעה. לפיכך, מסלול זה מתמקד במאפייני הקשר הרגשי עם הנפטר, בעבר ובהווה, ובמידת ההשקעה בו. עיבוד 'סיפור המוות' והיכולת לשלב אותו בנרטיב האישי חשובים אף הם, כיוון שלפעמים, הסיפור אודות מערכת היחסים עם המת או אירוע הפטירה עשוי לשבש או להאט את התקדמות ההסתגלות לאובדן. כדוגמה לכך ניתן להתייחס לסוגי מוות עם מרכיב אלים או טראומטי במיוחד, כגון התאבדות או רצח, העשויים לפגוע במהלכו התקין של תהליך זה.
מסלול זה כולל מספר תחומים מרכזיים:
מחקר.
פיתוח המודל הוביל את רובין יחד עם עמיתיו ותלמידיו במרכז הבינלאומי לחקר אובדן, שכול וחוסן נפשי באוניברסיטת חיפה לחקור את השפעות האובדן בתחומים רבים. בין מוקדי המחקר שלו: אובדן ושכול בקרב הורים שאיבדו בן במלחמה; מות ילד כתוצאה מתאונת דרכים או התאבדות והשפעותיו על ההורים לאורך זמן; אובדן ושכול בקרב אלמנות ובנות הזוג של חללים; תגובות ילדים למות הורה; השפעות תרבותיות ודתיות על עיצוב ההתנהגות בעקבות אובדן, כגון השקפת העולם המוסלמית והיהודית; אובדן בעקבות גירושין; אובדן ושכול בקרב בני זוג של חולים הסובלים מדמנציה, וכן הלאה.
בשנת 2009 פרסמו רובין ועמיתיו שאלון שמטרתו להעריך את התגובה לאובדן מתוך הפרספקטיבה של המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול (The Two-Track Bereavement Questionnaire [TTBQ-70]). שאלון זה כולל 70 פריטים והוא פותח ותוקף בקרב דוברי עברית, אנגלית וערבית. ניתוח התוכן זיהה חמישה גורמים המרכיבים את השאלון: התאבלות אקטיבית, יחסים קרובים וחיוביים, אספקטים קונפליקטואליים בקשר, תפקוד ביו-פסיכו-חברתי כולל ותפיסה טראומטית של האובדן. שלושת הגורמים הראשונים משויכים למערכת היחסים עם הנפטר (מסלול 2), ואילו שני הגורמים האחרונים קשורים בתפקוד (מסלול 1). בשנת 2013 פותחה גרסה מקוצרת של השאלון (TTBQ-CG31) במטרה להתאים את הכלי לאבחנה של 'יגון בלתי מסתגל' (Complicated Grief). כמו כן, במהלך השנים פותחו גרסאות נוספות לשאלון, כגון, התמודדות בחיים ללא אובדן (TTCQ-54) המאפשר להשוות אוכלוסיות שלא חוו שכול לאוכלוסיות המתמודדות עם שכול; והתמודדות לאחר גירושין (TTDQ). השאלונים זמינים בשפה העברית, האנגלית והערבית.
הלא טי וי
תת מערכה
Trilobitomorpha
דרקורקס
דרקורקס (שם מדעי: "Dracorex") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפכיצפלוזאוריים שחי בשטחי אמריקה הצפונית בתור הקרטיקון, לפני 66 מיליון שנה. בסוג מין אחד - "Dracorex hogwartsia". המאובניו נתגלו בחפירות בדרום דקוטה, בהם נמצאה גולגולת וכמה חוליות.
משמעות שמו של הדינוזאור היא "מלך הדרקונים של הוגוורטס", בית הספר בסדרה הארי פוטר. הוא קיבל את שמו בשל מראהו הדרקוני ודמיון גולגולתו למראה בית הספר בסדרה.
מאפיינים.
יצור זה הגיע לאורך והוא דמה במראהו לפכיצפלוזאורוס אך היה בעל גולגולת דוקרנית יותר. החרטום היה מוארך ובלטו מעליו ארבעה זיזים דוקרניים, ובמקום כיפה החלק העליון היה מורכב מזוג בליטות שטוחות דוקרניות שהסתיימו בקרניים הדומות לקרני צבי. מהלחיים צמחו בליטות משוריינות קצרות יותר שהמשיכו אחורה עד ה"קרניים". ליצור היה מקור קרני ומאחוריו שורת שיניים קטנות שעזרו ללחך את הצמחים. שאר הגוף היה מכוסה קשקשים פשוטים.
ישנם חוקרים החושבים שהדרקורקס מורכב ממאובנים של צעירי פכיצפלוזאורוס או סטיגימולוק של פרטים שהתפתחו בצורה שגויה ולא ממינים נפרדים.
אאוטירנוס
אאוטירנוס (שם מדעי: Eotyrannus; מילולית פירושו: "עריץ שחר") הוא דינוזאור טורף שחי בתקופת הקרטיקון, לפני 130 מיליון שנה. מאובנים של בעל החיים התגלו בתצורת וסקס באנגליה.
ההולוטייפ של האאוטיראנוס מוערך באורך של כ-4.5 מ' (15 רגל) ובסביבות 91-227 ק"ג.
הדינוזאור היה מטורפיו של ההיפסילופודון והאיגואנודון שחיו באותם אזורים.
מזוזאורוס
מזוזאורוס (שם מדעי: "Mesosaurus"; מילולית: "לטאה אמצעית") הוא סוג זוחל ימי קדום מהקבוצה הנכחדת פררפטילה. הוא חי בתור הפרם לפני 299-280 מיליון שנה. מאובניו התגלו בדרום אפריקה (בדרום אפריקה ונמיביה) ובאמריקה הדרומית (בברזיל ואורוגוואי).
הזוחל הגיע לאורך מטר אחד ונראה כמו גאביאל אך בעל חרטום מוארך וצר עם מפתח פה רחב שהיה מלא בשיניים, כשהשיניים הקדמיות פנו כלפי חוץ. הראש היה צר בצורת משולש ועצמות הלחי היו בולטות מאוד, בדומה למבנה עצמות דגי גרם קדומים, תכונה שלא הייתה לאף זוחל מיימי אחר. גם מבנה הגוף התאים לצורה מיימית וכלל זנב ארוך וגמיש וכנראה שגם קרומי שחייה. עם זאת כלוב הצלעות הגדול שלו מנע מגופו לנוע בצורה גמישה.
המזוזאורוס היה מסוגל לעלות ליבשה אך היה איטי מאוד, בדומה לצבי ים שעולים לחוף. הוא חי בחופי ימים או אולי באגמים גדולים. מבנה שיניו מרמז שהיה טורף דגים או סרטנים קטנים.
במשך שנים חשבו שיצור זה הוא סוג של אנאפסיד קדום, אך לאחרונה הועלתה השערה שהיצור שייך לראשוני הסינאפסידים.
נאוונאטור
נֵאוֹוֵנָאטוֹר (שם מדעי: Neovenator; פירוש השם: "צייד חדש") הוא סוג של דינוזאור תרופוד גדול טורף מקבוצת הקרנוזאורים שהיה קרוב לאלוזאוריים. הוא חי בקרטיקון התחתון לפני 125 מיליון שנה. המאובנים התגלו על האי וייט שבבריטניה והוא נחשב לתרופוד הגדול הידוע ביותר מהקרטיקון התחתון באירופה.
אורכו הגיע ל-6–7 מטר והוא שקל 1–2 טונות. ליצור היה ראש הדומה לראש אלוזאורוס, אך היה בעל כמה תכונות אחרות כמו חלל נחיריים קטן יותר וללא "קרניים" מעל העיניים. הוא היה הולך על שתיים בעל זרועות קטנות, ובהם 3 טפרים וגוף מגושם.
היצור היה טורף-על בתקופתו, וכנראה צד ממארב טרף של דינוזאורים מתקופתו כמו האיגואנודון, הפולקנתוס והבריוניקס, ואולי צד גם דגים ויצורי ים דומים.
טיטאניס