אחרי כישלון האוכלוסייה הרומנית לזכות באוטונומיה מהשלטונות המהפכניים ההונגרים, המשיכו בשנים 1849–1850 תנועות מחאה שלהם נגד הדיכוי ולמען השגת אוטונומיה לאומית ותרבותית. ב-13 בפברואר 1849 חתמו שבעה נציגים רומנים מטרנסילבניה ושלושה נציגים רומנים מבאנאט עצומה כללית בה דרשו את איחודם של הרומנים באימפריה האוסטרית, כולל הונגריה, תחת מנהל עצמי רומני. אולם החוקה החדשה ב-4 במרץ 1849 הפרידה את הרומנים מבאנאט שאר בני עמם על ידי הכללתם לפרובינקיה הקיסרית עהחדשה שנקראה "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", תחת שלטון ישיר צבאי ואזרחי אוסטרי. צו קיסרי ב-18 בנובמבר 1849 נתן גושפנקא נוספת לפרובינקיה הקיסרית החדשה, ששפתה הרשמית הייתה הגרמנית. בטימישוארה נקבע מושב המושל, בעוד שהעיר שמרה על זכויות מיוחדות כעיר מלכותית.
ביטול המכס-ים הפנימיים וגם הנהגת מכסים פרוטקציוניסטים על סחורות מן המערב האירופי המפותח יצרו מסגרת שעודדה את ההתפתחות הכלכלית באימפריה, כולל בחבל באנאט וטימישוארה ששוקמו אחרי הנזקים משנות המהפכה.
בטימישוארה יוסדו מספר בתי חרושת - בתי חרושת לבירה, למשי, לסבון, לשטיחים - והעיר זכתה לאספקה הולמת במוצרי חקלאות ממישור הבאנאט.
הונהגו בעיר קו טלגרף, תאורת רחובות בגז וכן נבנה קו רכבת שחיבר את טימישוארה לנמל בזיאש שעל הדנובה בחבל קאראש-סוורין. תוך שנים אחדות נפתחו בעיר מספר בנקים והוקמה לשכת מסחר.
ב-15 בנובמבר 1857 נחנך קו הרכבת טימישוארה-סגד. באותם הימים קוצר זמן המסע מטימישוארה לבודה ופשט ל-26 שעות ומטימישוארה לווינה ל-36 שעות.
1860-1918 -בממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי.
שני אירועים בשנת 1859 - איחוד הנסיכויות הרומניות ותבוסת אוסטריה באיטליה במלחמה עם פיימונט ועם צרפת גרמו לקיסר פרנץ יוזף להתקרב להונגרים ולאצולתם. על אף התנגדותם של קבוצות אתניות כמו הרומנים והסרבים (כולל מפגש טימישוארה ב 18–19 בספטמבר 1860, ועצומתם של 12000 אקדמאים, סוחרים ובעלי מלאכה מחבל באנאט) בצו מ-27 בדצמבר 1860 החליט הקיסר לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה שבחסותו.
מגמת ההונגריזציה הרשמית של האזור התחזקה אחרי הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 (ה"דואליזם" ה אוסטרו-הונגרי) שבה הונעק לממלכת הונגריה מעמד פריבילגי, שווה לאוסטריה, במסגרת האימפריה הבסבורגית. ב-16 בפברואר 1865 הפכה השפה ההונגרית לשפה רשמית במקום הגרמנית בבתי המשפט, במועצות היישובים ובכל דרגאות החינוך. בו זמנית הורשו היישובים להתשמש חופשית בכרי המרעה שבסביבתם. הערים הורשו להתארגן כמו כפרי הספר עם מועצות מקומיות וראשי ערים משלהם.
בתקופה זו ידעה טמשוואר - טימישוארה לפריחה מבחינה כלכלית ודמוגרפית. מוסדות פיננסיים השקיעו סכומים גדולים בפיתוח התעשייה המקומית. בפתח המילניום החדש פעלו בטימישוארה מפעלים רבים: שני בתי חרושת לאתנול, ליציקת ברזל, לגפרורים, ללבנים, לגז, לשרשראות, למגבעות, ולשוקולד. באמצעות תעלת בגה חוברה העיר, דרך נהרות הטיסה ודנובה למערכת הנהרות של מרכז אירופה.
ב-6 באפריל 1871 נפתחה מסילת הרזל טימישוארה-ארד. המסעות לבודפשט הבירה קוצרו באופן משמעותית לעומת המסלול טמישוארה - ז'ימבוליה-סגד (שנפתח ב-1857). עם הפעלת מסילת הרכבת מטימישוארה לקאראנסבש ב-23 באוקטובר 1876 הפכה טימישוארה לצומת קווי רכבת. באותה תקופה הונהגה בעיר תחבורת "טראם" מונעת על ידי סוסים. טמשוואר- טימישוארה הייתה העיר השנייה בממלכת הונגריה, הראשונה בשטחי המרחב הרומני ואחת הערים הראשונות בעולם שהנהיגה תחבורה מסוג זה. כמו זכתה העיר בקווי טלפון. ב-12 בנובמבר 1884 נמנתה טנשוואר אחרי פריז, נירנברג, שטייר וברלין עם הערים הראשונות באירופה עם תאורה פומבית חשמלית. רחובותיה הראשיים נסללו באספלט. בשנת 1899 הונהגו קווי חשמליות. בימי ראש העיר ממוצא בולגרי קרול טלביס פותחו גם פרברי העיר, בהם פעלו בתי מלאכה וחרושת. זה אחר זה נהרסו שערי המצודה הישנים ונבנו שדרות שחיבור את מרכז העיר לפרברים שהפכו חלק מהעיר הגדולה.
המאה ה-20.
מלחמת העולם הראשונה.
ימי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הכבידו מאוד על התושבים. עליית המחירים המשמעותית הורידה את רמת החיים. מחיר הלחם עלה פי 4, מחיר הקמח פי 7 ומחיר תפוחי האדמה - פי 14. האינלפציה צמצמה את ההכנסות הריאליות של האוכלוסייה. בעקבות הפקעות חוזרות, הקצבות המזון שהועמדו לרשות התושבים הצטמצמו והלכו, הפכו לבלתי מספיקות ומשפחות רבות הגיעו על סף רעב. צווי מצב חירום ביטלו כמעט כליל את מעט חירויות האזרח שהיו קיימות. חלק מהתעשייה הוסבה לייצור מלחמתי. הוארך יום העבודה והורחבה עבודת הנשים והילדים בבתי חרושת, במקום הגברים שנשלחו לחזיתות. עד ינואר 1918 גויסו בטימשוארה 12,832 גברים, שרבים מהם לא חזרו. אלפי נשים הפכו לאלמנות ואלפי ילדים ליתומים. על רקע מצב קודר זה ובהשפעת אירועים בחו"ל כמו המהפכות הרוסיות, פרצו תופעות של מחאה חברתית. ב-2 בדצמבר 1917 4000 אנשים הפגינו בדרישה להפסקת המלחמה וחתימה מידית של הסכם שלום.
רפובליקת באנאט והכיבוש הסרבי.
קץ המלחמה מצאה את האוכלוסייץ העיר במתח רב, בין השאר, על רקע המאבקים הלאומיים של האתניות השונות.
ב-31 באוקטובר 1918 התחוללה בעיר הפגנת רחוב גדולה. באותו יום באולם הקסרקטין התכנסו מנהיגים פוליטיים וצבאיים מקומיים הוקמה המועצה הלאומית של באנאט, שבה יוצגו נציגי הרומנים, הסרבים, הגרמנים וההונגרים.
יום קודם לכן אוטו רוט, חבר בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה, ממוצא יהודי, והלטננט-קולונל ההונגרי אלברט בארטה, לראש המטה של מפקדת טימישוארה, השתתפו בבודפשט בכנס המנהיגים הפוליטיים ההונגרים. בשובם לטימישוארה, החליטו יחד עם המנהיגים ההונגרים המקומיים שבאספה שבסוף ההפגנה ב-31 באוקטובר 1918 תוכרז "רפובליקת באנאט", מדינה חדשה שנועדה להיות קנטונלית לפי דוגמה שווייצרית. בראש מועצת העם של באנאט נבחר אוטו רוט ובראש הצבא המקומי - אלברט בארטה.
באותו יום, 31 באוקטובר 1918 הוקמה גם המועצה הלאומית הצבאית של השוואבים של באנאט בהנהגת הלטננט קולונל אלברט פוכס.
באותו יום ארגן גם מנהיג הרומנים המקומיים, אורל קוסמה, אספה המונית של אלפי רומנים בכיכר העירייה בטימישוארה, והקים את המועצה הצבאית הרומנית ואת המשמר הלאומי הרומני בטימישוארה. הוא נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית הרומנית של טימישוארה. בתור מנהיג הרומנים של באנאט נבחר קוסמה גם לחבר המועצה הלאומית הגדולה של הרומנים מטרנסילבניה, מרמורש, קרישאנה ובאנאט.
בנובמבר 1918 המצב הסתבך. על בסיס ההסכם הצבאי שנחתם בבלגרד, הצבא ההונגרי נסוג מצפון לנהר מורש. בשטח שפונה על ידי ההונגרים נכנסו כוחות מטעם ההסכמה - סרבים וצרפתים. הצבא הסרבי נכנס לטימישוארה ב-14 בנובמבר 1918 ושם קץ לניסיון לארגן רפובליקה של באנאט, פיזר את המשמרות הלאומיים ואחר כך השתלט גם על המנהל האזרחי בעיר.
סרביה שאפה בשם התושבים הסרבים של באנאט לספח את האזור, אולם נציגי הרומנים בראשות קוסמה הגיעו לאספה הלאומית הרומנית הגדולה באלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918 ודרשו בה את איחוד חבל באנאט עם רומניה. אכן אותה אספה גדולה באלבה יוליה הכריזה על איחוד טרנסילבניה ובאנאט עם רומניה.
מאוחר יותר, במרץ 1919 הציע עדיין אוטו רוט לשווא למפקד כוח הכיבוש הצרפתי, לואי פראנשה ד'אספרה להקים באנאט עצמאי בחסות צרפת.
האיחוד של חבל באנאט המזרחי עם רומניה.
ב-27 ביולי 1919 בהתאם להסכמים הבינלאומיים, עזב הצבא הסרבי את טימישוארה וב-28 ביולי מפקד הכוח הצרפתי הגנרל שארל דה טורנאדר מינה את אורל קוסמה הרומני לפְּרֵפֶקְט של טימישוארה.
ב-3 באוגוסט 1919 נכנסו לטימישוארה היחידות הראשונות של הצבא הרומני ולמחרת נחתם ההסכם עם מעצמות ההסכמה, לפיו חולק חבל באנאט בין ממלכת רומניה ולממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (לימים יוגוסלביה).
רומניה קיבלה את החלק המערבי, היותר גדול, של החבל, כולל טימישוארה. בעוד שבחלק זה של באנאט היוו הרומנים רוב, בטימישוארה עצמה החלוקה האתנית הייתה שונה: הרומנים היוו בה ב-1910 רק 9% מתוך 72,000 התושבים. הקבוצות האתניות העיקריות היו הגרמנים, ההונגרים והסרבים.
ניסיון אחרון להשגת עצמאות האזור בא מצד הגרמנים של באנאט ששלחו ב-16 באפריל 1920 עצומה אל ועידת השלום בפריז, שבה דרשו הקמתה של רפובליקה קנטונלית שתכלול גם את באנאט וגם את חבל באצ'קה שממערב, מחולקים לקנטונים לפי קריטריונים אתניים. ועידת פריז דחתה דרישה זו.
ב-4 ביוני 1920 הסכם השלום בטריאנון קבע כי הונגריה ויתרה לטובת רומניה על טרנסילבניה ועל חבל באנאט המזרחי, מכאן שבפני תושבי טימישוארה עמד האתגר לעבור לזירת תרבות שונה - זו הרומנית.
הרומנים שהתגוררו בפרברים ובכפרים הסמוכים זכו להיות חלק מהעיר. במהלך העשורים הבאים במאה ה-20 הגיעו לכאן גם רומנים רבים מחבל באנאט, מאוחר יותר גם מאזורי רומניה אחרים, וכן פליטים רומנים מבוקובינה ומסרביה וכך במשך הזמן התעבתה האוכלוסייה הרומנית בעיר עד שב-1990 הגיעה להיות 82% מהאוכלוסייה (מתוך 351,000 תושבים).
טימישוארה בשנים שבין מלחמות העולם.
חוקת רומניה החדשה משנת 1923 כללה חובת כיבוד זכויות האזרחים. תחת השלטון הרומני הדמוקרטי העיר ידעה שגשוג כלכלי, בתחום הבנייה, התרבות והרוחניות. הוקמו עשרות מפעלים, חברות מסחר, בנקים, בתי ספר שבהם שפת ההוראה היו רומנית, הונגרית, גרמנית, סרבית. ליהודים התאפשר לימוד השפה העברית.