"פורטרטים ונופים" היא סדרת ציורים שיצרה דגנית ברסט בין השנים 1983–1985. הן הוצגו לראשונה בתערוכה בשם "פורטרטים ונופים" שהתקיימה בשנת 1985 בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב-יפו בין התאריכים 31 במרץ - 22 באפריל והתפרסמה תחת הכינוי "פורטרטים ונופים" אף כי למעשה מופיעים בה רק פורטרטים, והמילה "נופים" צורפה כאירוניה מינית.
הסדרה מכילה קבוצה גדולה של עבודות, מרביתן בגובה של 66 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ, בהן מופיעים דמויות של ראשי גברים, הלקוחות מתוך דפי לטרסט. ראשים אלו הם בעלי חזות גנרית, כמעיון אב-טיפוס של גבר. הם הועברו אל הנייר בטכניקה של הדפס רשת. סביבן, יצרה האמנית מארג של סימנים גרפיים, שצוירו בטכניקות שונות כגון צבעי מים, גואש ובעזרת עט לבד (לורדים), המחברים בין הדמויות הללו. ביצירה לא נעשה שימוש בצבעי פנדה, כמו כן הלורדים אינם זוהרים. יצירת הסדרה הושפעה מן הנובלה הסאטירית "שטוחלנדיה: רומאנסה רבת-ממדים" (Flatland: A Romance of Many Dimensions) מאת אדווין אבוט אבוט. בנובלה זו מתאר אבוט עולם דו-ממדי שתושביו הם מצולעים המתחלקים לקאסטות שונות בהתאם למספר צלעותיהם. בנוסף, הנשים בעלילה מתוארות כקווים ישרים, שהם, לטענת המספר, משולשים שווי שוקיים בעלי זווית ראש חדה מאוד. טענה זו מתחברת למוסבר בספר לגבי התושבים המשולשים: שבעצם זווית הראש של המשולש הנה מדד לרמת האינטליגנציה של היצור שזו צורתו, ובכך טוען בעצם שהיצורים ממין נקבה בשטוחלנדיה הם בעלי האינטליגנציה המינימלית האפשרית. כך נוצר למעשה עולם גברי לחלוטין אשר הנשים בו נראות כנקודה חסרת ממדים כאשר מביטים בהן מאחור או מלפנים, ולמעשה כמעט ואין נראות. מאידך, הן היצורים המסוכנים ביותר בשטוחלנדיה מאחר שהתקלות אקראית בקצה החד של נקבה עלול להסתיים בפציעה קשה ואף במוות, כאשר הנשים הן בעצם ה"חודרות" וחדירתן עלולה להיות קטלנית. לכן מחויבות הנקבות לזוז באופן תמידי מצד לצד, "לענטז" כדי שיבחינו בהן ולא יתקלו בהן, והחינניות והטבעיות בה הן עושות זאת הם מקור גאווה לזכר.
ברוב העבודות בסדרה ברסט יצרה צמדים של ראשים, שחוברו ביניהם בעזרת פס עבה בצבע ורוד. חלק מהפסים מעט דקים יותר. על חלק מן הראשים מצויר קו שחור דק, ועל אחד מהם מופיעה נקודה זעירה. באחד הציורים, הראש השמאלי העליון ביותר דומה לשחקן הקולנוע לארי פייג' כאשר קו השיער שלו מורם מעט ושיער הרקה השמאלית מופרד בקו דק משיער הקרקפת העליונה, וכן הפס המחבר את ראשו לראש ה"פנטום" מימינו נראה קרוע מעט בקצהו הימני ביותר. במבט מקרוב נראית שערה דקיקה כהה יותר המבצבצת מתוך פס זה. דימוי זה יכול להתפרש כאובדן הזהות הגברית כפי שהאמנית תופסת אותו וכפי חוט המחשבה שהרקע ממנו מגיעה האומנית מכתיב. בכמה ציורים מופיעים הראשים על רקע של מעגלים שונים העשויים להתפרש כדימויים של מים, או לחלופין דימוי של איברי מין. התיאור המדעי-סאטירי של אבוט מומר בעבודות אל מרחב של אמנות ושל מיניות. מיניות זו באה לביטוי גם בדימויי איקונוגרפי של סיגרים, שמעשנים חלק מן הדמויות, וגם בטקסט "Rose as Ralph" המופיע באחת מן העבודות.
השימוש בצבעים מתכתב עם נטיותיה של האומנית, וסלידתה ממדע.
עבודות מן הסדרה נמצאות באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, אוסף בנק לאומי ובאוספים אחרים.
השמורה הביוספרית של לוברון-לור
השמורה הביוספרית של לוברון-לור (בצרפתיתRéserve de biosphère du Luberon-Lure) נמצאת בדרום צרפת במחוז ווקלוז שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
האזור הוכרז כשמורת טבע אזורית בשנת 1977. בדצמבר 1997 הוכר על ידי אונסק"ו כשמורה הביוספרית של לוברון. השמורה הורחבה ב-2010 ושמה שונה לשמורה הביוספרית של לוברון לור.
שטח השמורה הוא 244.6 קמ"ר. השמורה מתחלקת לשלושה אזורים: אזור הליבה ששטחו 25.3 קמ"ר, האזור החוצץ ששטחו 53.6 קמ"ר ואזור המעבר ששטחו 165.8 קמ"ר.
גאוגרפיה.
בשמורה עמקים והרים בעלי אופי ים תיכוני. ההרים כוללים את רכס לוברון שפסגתו היא בגובה 1125 מטר ואת רכס ווקלוז שפסגתו היא בגובה 1256 מטר. בעמקים עוברים מספר נהרות, ביניהם קלבון (Calavon), לרג (Largue) ולוזון (Lauzon). גבול השמורה במזרח ובדרום הוא הקמט הקערי של נהר דורנס (Durance).
הנוכחות האנושית.
האזור היה מיושב כבר בתקופות פרהיסטוריות. כיום יש בו ערים ועיירות ובהן מונומנטים ובניינים לשימור. בתחום השמורה גרו ב-1997 כ-300,000 בני אדם. הכפר גורד שנמצא בשמורה מהווה אטרקציה תיירותית חשובה.
מאפיינים אקולוגיים.
הנוכחות האנושית הארוכה באזור יצרה נוף שהוא שילוב של יישובים וביאוטופים עם מגוון ביולוגי עשיר: יערות אלונים, אורנים עצי אשור; צמחי נהרות ושטחי מרעה. אולם לזניחתן של שיטות החקלאות המסורתיות יש השלכות שליליות על הפאונה והפלורה, והדבר מחייב מאמצי שימור.
היום שבו כדור הארץ חייך
יחסי הפיליפינים–מצרים
יחסי הפיליפינים–מצרים הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין רפובליקת מצרים הערבית.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים בין מצרים לפיליפינים כוננו ב-3 במרץ 1946. ב-18 בינואר 1955, נחתם הסכם ידידות בין המדינות. מדינת הפליפינים פתחה את שגרירותה בקהיר בשנות ה-60, זו הייתה השגרירות היחידה שפתחה ביבשת אפריקה עד אמצע שנות השבעים.
אברהם רוטנברג
אברהם רוטנברג (1893–1982) היה המנהל השני של חברת החשמל. נולד ברוסיה, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג. היה ממניחי היסוד לבניית תחנות הכוח בנהריה, תל אביב, חיפה ואשדוד. לאחר פטירתו של פנחס רוטנברג, בשנת 1942, ניהל את חברת החשמל במשך 15 שנה.
ראשית חייו.
אברהם רוטנברג נולד ברוסיה, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג. עלה לישראל בשנת 1920. הוא עבד כמודד בעבר הירדן המזרחי, אך פעילותו עוררה את חשד השלטונות והוא נכלא לתקופה קצרה. לאחר שחרורו עבד בחברת החשמל לצד אחיו, מימיה הראשונים של החברה. הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים, ובין השאר היה מעורב בהקמת תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים, תוך שיתוף פעולה עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1943 היה מעורב בהבאת ילדי טהראן לישראל, בתיווכו של המלך עבדאללה הראשון, איתו שמר על קשר.
האחים רוטנברג היו מקורבים לארגון "ההגנה" וסייעו ברכישת ציוד ובהעמדת מתקני חברת החשמל לרשות הארגוןּ לשם יצור נשק ותחמושת. בתקופת מלחמת העצמאות הוביל אברהם רוטנברג מהלכים לרכישת מטוסים לחיל האוויר הישראלי, שהיה בראשית דרכו.
מנהל חברת החשמל.
אברהם רוטנברג עבד בחברת החשמל מימיה הראשונים לצד אחיו, פנחס רוטנברג.
במרץ 1938 נפגשו פנחס ואברהם רוטנברג עם סיר הרברט סמואל, שהגיע לחיפה ברכבת ממצרים, בדרכו מהודו לאנגליה. הם סיירו בתחנת הכוח חיפה. באפריל 1940 הגיע שוב סיר הרברט סמואל לישראל, וסייר בלוויית אברהם רוטנברג בתחנת הכוח רדינג. גם באפריל 1942 אירח רוטנברג את סיר הרברט סמואל בביקורו בישראל, והוא אף התאכסן בביתו.
בשנת 1941 החלה להתרופף בריאותו של פנחס רוטנברג, והוא ביקש שאחיו יחליפו בתפקיד לאחר מותו. מינויו של אברהם רוטנברג כמנהל הכללי של חברת החשמל אושר ב-27 בינואר 1942.
אברהם רוטנברג המשיך את מורשת אחיו פנחס, ובין השאר טיפח את "בית הנוער" שהוקם בבית רוטנברג לאחר מותו. בביקור במקום בשנת 1944 השתתף בפעילויות בית הנוער עם תלמידי המקום, ואשתו חנה, שהייתה רופאה, העניקה להם סיוע רפואי.
בינואר 1945 חנך את תחנת החשמל בצפת, בנוכחות רבים מחברי הקהילה. הרב אברהם לייב זילברמן הספיד בבית המדרש האר"י את פנחס רוטנברג "שהקדיש את חייו להארת הארץ", ובניו של אברהם רוטנברג הדליקו נרות לזכרו. בטקס נוסף הקריא הרב משה פדהצור פסוק משירת רבי שלמה אלקבץ, אותו ייחס להארת צפת בחשמל: "התעוררי, התעוררי, כי בא אורך".
בשנת 1953 יזם רוטנברג הוספת שתי יחידות כוח חדשות בתחנת הכוח רדינג, והחל בבנייתה של תחנת כוח חדשה ורכישת ציוד עבודה. תחנת כוח זו נקראה "אשדוד א'" והושלמה רק בשנת 1958, לאחר שרוטנברג סיים את תפקידו בחברת החשמל. כיום היא נקראת "תחנת הכוח אשכול", על שם ראש הממשלה לוי אשכול, שנפטר בשנת 1969.
הלאמת חברת החשמל.
בשנת 1948, לאחר הכרזת העצמאות, החלה העלייה ההמונית למדינת ישראל. בתוך 18 חודשים הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. אברהם רוטנברג הבין מיד שצפוי גידול חד בצריכת החשמל, וביקש למצוא פתרון שיספק את צורכי המשק. הוא החל סדרת פגישות בנושא זה עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן ואישי ציבור נוספים.
בשנת 1951 מינה בן-גוריון ועדה בראשות הבנקאי אליעזר הופיין שיועדה לבדוק את הסיבות למשבר במשק החשמל בישראל. באוקטובר 1952 פורסמו מסקנות הוועדה, לפיהן עליית התייקרות הדלק, החומרים ושכר העבודה גרמו למשבר כלכלי בחברת החשמל, והיא נקלעה לגירעון תקציבי שבעקבותיו ביקשה הממשלה להעלות את מחיר החשמל ב-18%. לטענת חברת החשמל התייקרות זו לא אמורה להשפיע על עליית מחירי המוצרים התעשייתיים.
כמו כן המליצה הוועדה להלאים את חברת החשמל כדי לעמוד בדרישות המשק עקב קשיי מימון. הממשלה הציעה הלאמה חלקית, אך רוטנברג והרברט סמואל, יושב ראש הדירקטוריון של החברה, התנגדו בתוקף וטענו שעדיף שהממשלה תרכוש את החברה במלואה. בסופו של דבר רכשה ממשלת ישראל 95% ממניות החברה ב-10 בינואר 1954, והיא הפכה לחברה ממשלתית.
באפריל 1954 רכשה ממשלת ישראל גם את זיכיון החשמל מ"חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים", חברה שהייתה נתונה אף היא בקשיים תקציביים, והפכה אותה לחברת בת של "חברת החשמל לארץ ישראל", הגדולה ממנה. רק בשנת 1964 אוחדו שתי החברות לחברה אחת.
לאחר ההלאמה נענה רוטנברג לבקשתו של שר הפיתוח, דב יוסף, והמשיך לנהל את החברה.