בזמן שרבים מהמשוררים בני תקופתה הכניסו פרטים אינטימיים מחייהם הפרטיים לחלקים נכרים בשירתם, בישופ נמנעה מן הדבר כמעט לחלוטין. בניגוד לסגנון החשוף והמתוודה שלהם, לבישופ היה סגנון אחר וייחודי לה. היא ידועה מאוד בכתיבתה, הכוללת תמיד תיאור מפורט של פרטים, ומסוגננת באובייקטיביות ועובדתיות. לרוב בשיריה, היא מתארת מקרים לא כצופה, אלא כהסבר לסיטואציה שקוראת, ללא נקודת מבט אישית. גם הסיפור הקצר הראשון שכתבה, "בכפר" (“In The Village”), מתאר את ילדותה המוקדמת ואת התמודדויות אמה עם מחלת הנפש השלה, והוא כתוב בגוף שלישי, כך שמי שלא מכיר את קורותיה של בישופ יתקשה להבחין שמדובר בסיפור אישי. למרות הסגנון העובדתי והפשוט שלה, המתאר כמעט תמיד את העולם הפיזי, בצורה שלווה מאוד, בישופ הכניסה מסרים רבים לשיריה, שעסקו בעיקר במאבקו של היחיד לחוש שייכות בחברה, וכן ברגשות הצער והגעגוע. למרות היותה עצמאית מבחינה כלכלית, מה שאפשר לה חופש רב בחייה, בישופ התמקדה רבות בכתיבתה במעמד הפועלים, בחיי הכפר, בבתי החרושת העמוסים ובעולם הטבע. בישופ הייתה מאוד פרפקציוניסטית לגבי עבודותיה, ולכן לא כתבה המון והעדיפה לעסוק בליטוש יצירותיה, שהיו מעטות אך איכותיות, והשפיעו באופן משמעותי על הספרות האמריקאית והכלל עולמית. בישופ הייתה גם ציירת, ומבקרים רבים הכריזו על יצירותיה כמיוחדות ואיכותיות, על אף שהיא עצמה לא הכירה בכישרונה ולא פרסמה את יצירות האמנות שלה. כמו בכתיבתה, גם יצירותיה האמנותיות עוסקות בפרטים הקטנים ובלכידת סצנות, והן מאופיינות בסגנון מאוד פשוט ונאיבי. ויליאם בנטון, ערך ספר שנקרא "Exchanging Hats", שיצא בשנת 1996 וכלל את ציוריה.
פמיניזם.
בישופ הייתה משוררת, אישה, לסבית, אך במשך השנים נמנעה מלהכניס עצמה לתבניות. היא סירבה להצעות מאיגודים פמיניסטיים, ומעולם לא השתתפה בפרויקטים של ספרי שירה נשיים וכיוצא בזה. בגלל הדרך בה בחרה, רבים חשבו שהיא בעד השקפות העולם השוביניסטיות, המצמצמות ומגבילות את האישה וזכויותיה אל מול הגבר. בישופ חשה שעצם ההתמודדות עם חוסר השוויון המגדרי היא ההוכחה לחוזק שלה, ולכן לא הרבתה להתבטא בנושא; ועם זאת, בראיון משנת 1978, למגזין הספרותי “The Paris Review”, היא סיפרה שלמרות התעקשותה להתרחק מהתנועה הפמיניסטית, היא רואה עצמה כפמיניסטית חזקה. הסיבה לריחוק, היא אמרה אז, הייתה האמונה שכאשר תצטרף לארגונים מעין אלה, היא לא תוכל להימנע מהגדרות כמו "משוררת אישה" או "משוררת לסבית" שיכניסו אותה למסגרות וימנעו מאנשים להעריך באופן נטול פניות את איכות כתיבתה.
פטירתה.
בשנת 1979, בזמן שהותה בדירתה שבבוסטון, מתה בישופ בשל מפרצת מוחית. היא נקברה בבית הקברות בווסטר, מסצ'וסטס. לאחר מותה, הוקם כפר אומנים בנובה סקוטיה באזור בית ילדותה של בישופ, והוא מוקדש לזכרה. בשנת 1997, לרגל פסטיבל שירה על שמה, נוספו לאנדרטה המשפחתית שלה כמה שורות מאחד משיריה.
אגנס מרטין
אגנס ברניס מרטין (באנגלית: Agnes Bernice Martin, 22 במרץ 1912 – 16 בדצמבר 2004) הייתה ציירת אמריקאית בסגנון מופשט (אבסטרקט) אקספרסיבי. בשנת 1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות בארצות הברית.
קורות חיים.
חיים אישיים.
מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר. מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו. בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס. היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92.
קריירה מקצועית.
בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה. בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו. כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים. בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה. לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס.
ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק. קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים. ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור. בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו". בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש. כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה.
בשנת 1958 לראשונה הציגה את עבודותיה בתערוכה אישית. מאז היא השתתפה בתערוכות אישיות וקבוצתיות רבות. היא הציגה מספר פעמים בביאנלה של ונציה. בשנת 2017 עבודתות שלה הוצגו בתערוכה שהתקיימה בהמוזיאון לאמנות מודרניתMaking Space: Women Artists and Postwar Abstraction. בנוסף למרטין בתערוכה זו הוצגו עבודות של לי קרסנר, הלן פרנקנטלר, גגו ואמניות בולטות נוספות.
פעילות מקצועית.
בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט. אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק. בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק. בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל. בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות. בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה.
זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית. בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית.
קיטי קארלייל הארט
קיטי קארלייל הארט (באנגלית: Kitty Carlisle Hart; 3 בספטמבר 1910 - 17 באפריל 2007) הייתה זמרת שחקנית, רקדנית אמריקאית-יהודייה. בשנת 1991 זכתה במדליה הלאומית לאומנויות מהנשיא ג'ורג' בוש. ושמונה שנים אחר כך נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי. היא יודעה בזכות הופעתה כפאנליסטית בסדרת הטלוויזיה "לספר את האמת". הארט נפטרה במנהטן בגיל 97.
חיים אישיים.
נולדה בשם קתרין קון (Catherine Conn) בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית למשפחה ממוצא גרמני-יהודי. אביה היה רופא גינקולוג. לאחר מות אביה, אמה מכרה את הבית ולקחה את הארט לניו יורק ואירופה. הן נסעו לאירופה כדי להתנתק ממוצאן היהודי ובמטרה לחתן אותה עם בן למשפחת אצולה אירופאית, אך לאחר שהתוכנית נכשלה, קיטי ואמה נשארו באירופה וקיטי החלה ללמוד במוסדות לחינוך גבוה בלונדון פריז רומא ושווייץ. היא בחרה לעסוק במשחק לאחר שהתקבלה ללימודים באקדמית רויאל לונדון לדרמה ואומנות, היא נסעה לפריז כדי לעסוק בתיאטרון.
ב-10 באוגוסט 1946 נישאה למוס הארט וחיה עמו עד ליום מותו ב-20 בדצמבר 1961, לזוג שני ילדים.
בשנת 1991 קיבלה את המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית מידי הנשיא ג'ורג' בוש האב. כשמונה שנים לאחר מכן זכתה קיטי בכבוד הגדול ביותר של אמן בארצות הברית ונכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
בשנת 1976 שימשה תוך כדי קריירת המשחק כיושבת ראש מועצת ניו יורק לאומנות עד שנת 1996.
קיטי הלכה לעולמה ב-17 באפריל 2007 בעקבות אי ספיקת לב מוגברת שנגרמה מהתקפים ממושכים של דלקת ריאות היא נקברה ליד בעלה מוס הארט בניו יורק.
קריירה.
בשנת 1932 לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים, היא חזרה יחד עם אמה לניו יורק ושם החלה בקריירת המשחק שלה והופיעה במחזות זמר בברודוויי כגון קרמן, סולט לייק סיטי וללכת עם מוזיקה (באנגלית: walk with the music).
כשנתיים לאחר מכן בשנת 1934 החלה להופיע בסרטים כאשר סרטה הראשון היה "רצח בהבל הבלים" (באנגלית: Murder at the vanities). כשנה לאחר מכן השתתפה בשלושה סרטים, "לילה באופרה" שצולם יחד עם האחים מארקס,  "היא לא אוהבת אותי" (באנגלית: she love me not) ו"הנה הלב שלי" (באנגלית: here is my hart). הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (באנגלית: catch me if you can) של סטיבן שפילברג בהשתתפות לאונרדו דיקפריו וטום הנקס. בסרט הזה קיטי שיחקה בהופעת קמע כלומר היא שיחקה בסרט בתפקיד עצמה כדמות שולית שלא קשורה לעלילה.
טלוויזיה.
בשנת 1956 החלה קיטי את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסדרה לספר את האמת (באנגלית to tell the truth) והיא שימשה כפאנליסטית עד שנת 1978 וחזרה לשנה אחת בשנת 1980 ולעוד שנתיים משנת 1990 עד 1991.
כאשר החלה כפאנליסטית ב"לספר את האמת" (באנגלית: to tell the truth) שימשה גם כפאנליסטית בתוכנית המשחק של רשת הטלוויזיה NBC "מי אמר את זה" (באנגלית: who said that)
איסול
מריסול מיסנטה (באנגלית: Marisol Misenta, נולדה ב-6 במרץ 1972) הנודעת בשם העט איסול (Isol), היא מאיירת ספרי ילדים וקומיקס, מעצבת גרפית, כותבת, זמרת ומלחינה. יצירתה מתייחדת בהיותה רב תחומית וכזו המתבוננת בעולם דרך נקודת מבטו של הילד. הספר הראשון שפרסמה היה "vida de perros" בשנת 1997. משתתפת בתערוכות רבות ברחבי העולם ולאורך השנים זכתה בפרסים רבים, בראשם פרס אסטריד לינדגרן, הנחשב לפרס החשוב בעולם לספרות ילדים ונוער, בו זכתה בשנת 2013.
קורות חיים.