פוסום הטבעת המצוי הוא יונק פעיל לילה שחי מרבית הזמן על העצים. הוא מסתייע רבות בזנבו כיד חמישית בתנועה על ענפים ויורד לאדמה לעיתים רחוקות (בעיקר כדי לעבור לעץ מרוחק). הפוסום בונה לעצמו עד חמישה קינים כדוריים מקליפות עצים, זרדים ושרכים, בדרך כלל בתוך סבך עלים נמוך או בהצטלבות גזעים. גודלו של כל קן 25–30 סנטימטרים ויש לו חור כניסה בצד אחד בקוטר 8–10 סנטימטרים. הפוסום מבלה את שעות היום בשינה בתוך קינו המוגן, ויוצא לפעילות עם רדת החשיכה. בדרך כלל, שיחור המזון מתרחש במחצית הראשונה של הלילה ולפני עלות השחר, כששאר הזמן מוקדש לטיפוח ולאינטראקציות חברתיות. הפוסומים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות צורמים וחותמי ריח.
בניגוד למינים רבים במשפחתו, פוסום הטבעת המצוי הוא יונק חברתי שחי לרוב בקבוצות קטנות המורכבות מזכר, 3-2 נקבות בוגרות, צאציהן הצעירים וצאצאיהן המתבגרים מעונת ההמלטות הקודמת. הקבוצות המשפחתיות הללו חיות בטריטוריה קבועה שמסומנת בעיקר על ידי הזכר, והן בונות מספר קינים סביב אזור המחיה המשותף. הקבוצה נקשרת לטריטוריה ומגרשת ממנה פולשים, ובניסוי שבו נלקחה קבוצה כזו למקום אחר היא לא התרבתה במשך שנתיים לאחר מכן. המבנה המשפחתי המלוכד תורם להישרדות הגורים לאחר שהם הופכים לעצמאיים. הטורפים העיקריים של פוסום הטבעת המצוי הם ינשוף חזק, כוח התחרה ופיתון השטיחים, ועליהם נוספו כלבים, חתולים ושועלים אדומים שהובאו ליבשת על ידי האדם.
תזונה.
פוסום הטבעת המצוי ניזון ממגוון רחב של צמחים ממשפחת ההדסיים (בייחוד מיני האקליפטוס), כולל העלווה, הפרחים, הניצנים והפירות. אוכלוסיות מסוימות ניזונות גם מברוש האורן, משיטה, משרף עצים ומצוף. הפוסום מסוגל לסלק את הרעלנים מהפנולים והטאנינים שנמצאים בעלי האקליפטוס, והדבר מקל עליו למצוא את מזונו ומאפשר לו לחיות בבתי גידול מגוונים.
קצב חילוף החומרים הנמוך של המין, מפצה על תכולת האנרגיה הנמוכה שמתקבלת מעלי האקליפטוס. הפוסום נוטה לאכול את העלווה הצעירה של הצמחים בשל היותה עשירה בחנקן לעומת עלווה בוגרת, אך מאידך החלבון המתקבל מהם נמוך יותר בגלל כמויות גבוהות של טאנינים. דפוסי הרבייה של הפוסום מושפעים מזמינות מקורות המזון; נמצא, שעונת ההמלטות חופפת במקרים רבים לפריחה של עץ התה, ובכך מתאפשר לגורים לעזוב את הכיס בתקופה שבה יש שפע במזון צמחי רך. בזמן האכילה, הטוחנות החדות של הפוסום פורשות את העלים וחותכות אותם לפיסות זעירות. המעי של הפוסום מפריד בין החלקיקים הדקים לבין הגסים, כשהאחרונים נשארים במעי העיוור עד 70 שעות לכל היותר שבהן הם מתעכלים חלקית על דפנות התאים והציטופלזמה.
פוסום הטבעת המצוי נבדל מאוכלי אקליפטוס דוגמת הקואלה או הדאון הענק בהיותו קופרופג שניזון גם מצואתו. מאחר שעלי האקליפטוס קשים לעיכול וערכם התזונתי נמוך, הפוסום מפצה על כך באמצעות עיכול מחודש של המזון שאליו התווספו חומרים מזינים נוספים לאחר שהייתם במערכת העיכול; הפוסום מייצר שני סוגי צואה: קשה שמופרשת בשעות הפעילות ואינה נאכלת, ורכה שמופרשת במהלך שעות המנוחה ונאכלת מיידית. כתוצאה מכך, הפוסום מסוגל למקסם את החלבונים ממזונו הצמחי. תכונה זאת אופיינית בעיקר למשפחות בסדרת הארנבאים (ארנביים ופיקות).
רבייה ומחזור חיים.
הפוסום המצוי מתרבה בין אפריל לדצמבר (תלוי באזור) והפוסומית ממליטה עד פעמיים בשנה: עונת ההמלטות הראשונה מתרחשת ממאי עד יולי ועונת ההמלטות השנייה בין אוקטובר לנובמבר. לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת 14–26 ימים, הפוסומית ממליטה בין צאצא אחד לשישה כשהממוצע הוא תאומים; מכיוון שרק 2 פטמות פעילות מתוך ארבע הפטמות שבכיס, שני הצאצאים הראשונים שמצליחים להגיע לכיס ולמצוא אותם שורדים ואילו השאר מתים בדרך כלל. הגורים שוהים בכיס בחודשים הראשונים לחייהם.
בשל חלב האם הדליל שמכיל רמות שומן נמוכות, התפתחות הגורים איטית יחסית לפוסומים אחרים: רק בגיל 90–106 יום הם פוקחים את עיניהם לראשונה ומסוגלים להשמיע קולות ברורים. בגיל ארבעה חודשים הגורים עוזבים את הכיס ומטפסים על גב האם, אך ממשיכים לינוק ממנה עד הגיעם לגיל 6–7 חודשים. הרכב החלב משתנה בהתאם לגיל הגורים: מהרגע שהם מתחילים להתנסות במזון מוצק, ריכוז הפחמימות בחלב יורד וריכוז החלבונים והליפידים עולה. זמן הטיפול הארוך של האם בגורים, מאפשר להם ללמוד ממנה כיצד ללקט מזון, לטפס ולהתחמק מסכנות. הזכר עשוי להשתתף בגידול הצאצאים, ונצפו מקרים שבהם הוא נשא גורים על גבו או נשאר לשמור עליהם בקן כשהנקבה יצאה לחפש מזון. הגורים מגיעים לבגרות עד עונת הרבייה הראשונה לאחר לידם (בסביבות גיל שנה).
תוחלת החיים של פוסום הטבעת המצוי: בטבע עד 6 שנים, בשבי עד 8 שנים. עם זאת, רבים מהפוסומים אינם שורדים מעל 3 שנים, ומחצית מהצאצאים לא ישרדו את השנה הראשונה לחייהם. הסיבה לתוחלת החיים הקצרה נובעת מטורפיו הרבים של המין; באזורים רבים באוסטרליה, הפוסום חי בפרברים עירוניים וניצוד או נפצע לעיתים קרובות על ידי חתולים. בדרך כלל, פוסום שננשך על ידי חתול לא ישרוד, מבלי קשר לחומרת הנשיכה.
מצב.
פוסום הטבעת המצוי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, העדר איומים משמעותיים, וגם כי לא צפויה ירידה במספריו בעתיד הקרוב. באזורים מסוימים עלולה להיות מדי פעם ירידה מקומית במספרי הפוסום כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים, שריפות בר, צמצום בית גידול לחקלאות וטריפה על ידי חתולים, כלבים ושועלים. ההימצאות של הפוסום בסביבה עירונית, מובילה לעלייה בשכיחות של מוות מדריסה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין, וקביעת מעמדו המדויק של פוסום הטבעת המערבי.
פוסום זנב-טבעת מדומה
פוסום זנב-טבעת מדומה (שם מדעי: Pseudochirops) הוא סוג של פוסום בינוני-גדול במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 5 מינים החיים בגינאה החדשה ובאוסטרליה. בעבר המינים הללו שויכו לסוג פוסום זנב-טבעת עד שהוקם עבורם סוג עצמאי בשנת 1915 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie).
תיאור.
לבני סוג זה מבנה גוף עגלגל וגוצי, עם צורה מגושמת וכבדה ביחס לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק. הראש קצר ומעוגל, החוטם חרוטי וסביבו זיפים ארוכים. האוזניים רחבות, ושעירות והגפיים עבות יחסית. תכונות פיזיות נוספות המבדילות את סוג זה מהסוגים האחרים הם זנב עבה וקצר יחסית, אישונים אנכיים וטוחנות גדולות וחזקות שדומות לאלו של הקואלה ומותאמות ללעיסת עלים. למינים בסוג יש טפרים חזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים המסייעים להם בטיפוס, ובקצה זנבם טבעת לפיתה שמשמשת כרגל חמישית ואופיינית למשפחה.
אורכם של המינים בסוג נע בין 29 ל-41 סנטימטרים וטווח משקלם 2.2-0.6 קילוגרם. הפרווה של המינים בסוג קצרה, רכה ועבה במיוחד. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין ירוק-זית לזהוב, נחושת או חום, כשהצד התחתון יהיה בהיר יותר. לחלק מהמינים יש פסי גב כהים וכתמים בהירים על הלוע.
תפוצה וביולוגיה.
המינים בסוג מצויים באוקיאניה; מרבית המינים (4) אנדמיים לגינאה החדשה ומין אחד אנדמי לאזור הטרופי בצפון-מזרח אוסטרליה. הפוסומים בסוג זה חיים על רכסים הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, ובית הגידול שלהם כולל יערות גשם טרופים וממוזגים; הם נוטים לשהות רוב הזמן על העצים ויורדים לאדמה לעיתים רחוקות.
הפוסומים פעילים בעיקר בשעות הלילה, אך עשויים להגיח מדי פעם גם בשעות היום; הם לנים בקינים בחללי עצים או על הצטלבויות ענפים. התזונה העיקרית שלהם מורכבת מעלים, אך הם ניזונים גם מפירות וממקורות צמחיים אחרים. המינים בסוג חיים בגפם ברוב השנה, להוציא את עונת הרבייה. הפוסומית ממליטה צאצא יחיד בדרך כלל ששוהה בכיס בחודשים הראשונים לחייו ולאחר מכן רוכב על גבה עד שהופך לעצמאי.
מרבית המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות וציד. אורח החיים הלילי והמתבודד של המינים בשילוב עם בית הגידול הקשה לגישה, הוביל לכך שעל מינים רבים בסוג אין כמעט מידע בספרות הזואולוגית.
פוסום זנב-טבעת אלברטיס
פוסום זנב-טבעת אלברטיס (שם מדעי: Pseudochirops albertisii) הוא מין של פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שמצוי בכיסים מבודדים בצפון ומערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי הזואולוג וקרוי על שמו של חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י מריה אלברטיס שרכש את הדגימה הראשונה של המין. לפוסום אלברטיס 3 תת-מינים המופרדים גאוגרפית זה מזה.
תיאור.
פוסום אלברטיס הוא המין הקטן ביותר בסוגו. מבנה גופו גוצי ועגלגל וראשו צר ומחודד. הוא מתאפיין באוזניים קטנות, בעיניים גדולות ובלוע קצר. במראהו החיצוני הוא דומה לפוסום זנב-טבעת נזירי שחופף איתו בטווח התפוצה ונחשב בעבר לתת-מין שלו, אך הלה גדול וכבד ממנו משמעותית. פוסום אלברטיס נבדל ממינים אחרים באוזניו הדלילות בשיער ובפרוותו הצמרירית. זנבו הארוך והדקיק של הפוסום מכוסה בשיער דליל, ובקצהו טבעת לפיתה שמסייעת לאחיזה בענפים. כאשר הזנב אינו בשימוש הוא מגולגל סביב עצמו. בדומה לפוסומים אחרים, גם למין זה טפרים חדים וכריות הצמדה בתחתית הכפות. אורך ראשו וגופו של פוסום אלברטיס 29 סנטימטרים, אורך זנבו 29–32 סנטימטרים ומשקלו 0.8-0.6 קילוגרם.
צבעו הכללי של הפוסום נע בין חום-ערמוני או מהגוני לחום-קפה או אפרורי. הצד התחתון נע בין לבן לשמנת ולאורך הגב יש פס שחור עבה. הזנב והכפות נוטים לחום שוקולד כהה עד שחרחר.
תפוצה וביולוגיה.