מעל בית הכנסת השני הוקם בית כנסת נוסף גדול יותר. מבנה זה כלל אולם גדול שחולק לשלושה על ידי שני טורי עמודים. בקצה הדרומי של בית הכנסת בכיוון ירושלים נבנתה גומחה מעוגלת ששימשה לארון הקודש. בית כנסת זה נהרס חלקית במאה ה-7. בתחילת התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, נבנה בית הכנסת הרביעי עם שינויים מעטים למבנה האחרון: החצר קורתה חלקית ליצירת חדר, מקוואות המים הפכו לחדרי מגורים, והמבנה רוצף מחדש בפסיפס המורכב מדגמים הנדסיים בעיקר. הבניין נהרס בתחילת תקופת השלטון של בית עבאס, באמצע המאה ה-8, ובשנים שלאחר מכן נבנו מעליו בתי מגורים.
פסיפס בית הכנסת השני.
ממבנה בית הכנסת השני שרדה רצפת פסיפס מפוארת מהקדומות שהתגלו בבתי כנסת בארץ ישראל. הפסיפס מתוארך למאה הרביעית, מצוי באתר ומוצג לקהל. גודלו של הפסיפס באולם המרכזי 40 מ"ר. צבעי האבנים: שחור, לבן, שחור, אפור, אדום, ורוד, כתום, חום, ירוק (זכוכית), תכלת, כחול, צהוב. צפיפות אבני הפסיפס: 121 אבנים בדצמ"ר.
הרצפה כוללת במרכזה גלגל מזלות, הקדום ביותר מבין עיטורי גלגל המזלות בפסיפסי ארץ ישראל ואחד מגלגלי המזלות שנמצאו בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל. בחלקה הצפוני של רצפת הפסיפס רשומות תשע כתובות הקדשה ביוונית המנציחות את שמות התורמים לבניית בית הכנסת. באחת הכתובות נזכר שמו של אדם בשם "סוורוס" שגדל בביתם של "הנשיאים המהוללים", ועל שמו מכונה לעיתים בית הכנסת בשם "הסוורי". משני צדדיהן של הכתובות ניצבים שני אריות. בחלק הדרומי של הרצפה מתוארים ארון קודש, שתי מנורות שבעת קנים, שופר, מחתות וארבעת המינים.
גלגל המזלות בבית הכנסת נמצא בשטיח המרכזי. מבחינה אמנותית הוא נעשה במקצועיות רבה, התיאור הריאליסטי נעשה תוך שימת לב לפרטים הקטנים, כגון: הצללות ותווי הפנים.
הליוס.
הגלגל מקיף את דמותו של הליוס במרכבתו האוחז בידו בכדור הארץ. הקיר שחוצה את הפסיפס מחק את המרכבה ומשאיר ממרכבתו של הליוס שרידים של ציור סוס וכמה פרסות. הליוס מצויר מלפנים, כשהוא מפנה את ראשו המוקף הילה, ימינה. שערו מתולתל, ועל ראשו כתר בעל קרניים. הוא מעלה את יד ימינו בתנועה המבטאת כח וברכה, ובידו השמאלית הוא אוחז בשוט ובכדור העולם - סמל השלטון. על גופו פאלודמנטום אדום (לבוש הקיסרים), ומתחתיו טוניקה חגוּרה בעלת שרוולים ארוכים. משמאלו נשאר חלק מהירח שהיה בצורת סהר, ומימינו כוכב. השמש, הנמצאת מאחוריו, יוצרת הילה סביב ראשו, וקרניה המגיחות מאחורי ראשו משתלחות לכל עבר ומעצימות את הרושם של דמותו.
המזלות.
בניגוד לגלגלי המזלות במקומות אחרים, תנועת המזלות בגלגל זה היא נגד כוון השעון.
מזל דלי מיוצג על ידי גבר עירום בהליכה, השופך מים מעבר לכתפו מכד גדול, בו הוא אוחז בשתי ידיו. המים נראים בפסיפס כשהם נשפכים וניגרים על הרצפה. מבטו מופנה אל הצופה, כך שנוצר רושם של הופעה. מה שמחזק את הרושם הוא צורת ההחזקה יוצאת הדופן של הכד. זו הדרך הנפוצה לציור המזל, ולעיתים מופיע ציור הכד לבדו.
האמן עשה הצללה בציור המזל, אולם ההצללה של הגוף אינה תואמת את זו של הכד. המילה "דלי" כתובה במהופך מצד שמאל של המזל.
מזל מאזניים מיוצג אף הוא על ידי גבר עירום. ביד ימין הוא מחזיק מאזניים, ובשמאלו שרביט.
על כתף שמאלו מונחת גלימה כחולה, והוא מצויר ממבט חזיתי. משמאל למזל כתוב "מוזנים". גם במזל זה קיימת הצללה.
במזל בתולה מצוירת אישה שחורת שיער המביטה לעבר מזל מאזניים, לבושה שמלה בגוני כתום-אדום, ועליה גלימה כחולה. הביגוד מכסה את כל גופה, ורק כפות רגליה נראות. בידה השמאלית היא אוחזת בלפיד בוער, ואילו הימנית מושטת קמעה לפנים.
ממזל עקרב נותר רק חציו האחורי של הגוף. צבעו חום, וזנבו עולה באלכסון. הוא מצויר במבט עילי כאשר ראשו מכוון אל מזל קשת.
במזל אריה מצויר אריה העומד על רגליו האחוריות, ושתי רגליו הקדמיות מושטות לפנים בזינוק קדימה. פיו פתוח כבשאגה, ומתוכו יוצאות שתי שיניים. רעמתו גולשת על כתפיו וזנבו מונף אל על. מעליו כתוב "אריה".
במזל דגים מצוירים שני דגים השוחים במקביל בכיוונים מנוגדים, במבט מהצד. מעליהם כתוב "דגים", אולם המם הסופית אינה סגורה.
מזל גדי נהרס בחלקו, אבל ניתן לראות שהיה מצויר כיצור כלאיים בין תיש לדג –קפריקורנוס (שמתייחס לאותה קבוצת כוכבים).
מזל טלה ומזל שור נראים מהצד בתנועה.
מזלות סרטן, קשת ותאומים, לא נשתמרו.
ארבע התקופות.
כל אחת מפינות גלגל המזלות מייצגת את אחת מעונות השנה, המתוארות על ידי דמויות נשים. גידולים חקלאיים מיוצגים, כנהוג בפסיפסי התקופה הביזנטית, צמוד לדמויות המאנישות את העונות השונות. בעונת הסתיו- רימון, תאנה, גפן, שקד, שושן צחור ושיזף. בעונת הקיץ- שיבולי דגן ומגל לקציר. בעונת האביב- עטרה של ורדים תפורים, פרחי ורד וקערה המכילה פרחים אדומים (ורדים). עונת החורף מסומלת באמצעות כד המזליף מים.
תקופת ניסן מצוירת כפרוטומה של עלמה וזר לראשה. היא מעוטרת בתכשיטים ומחזיקה בידה הימנית (כנראה) קערת גבינה. היא לבושה בכתונת התפוסה בסיכות עגולות, ולשמאלה נראה צמח פורח. כל אלה קשורים לעונת הפריחה ולגידול הצאן, ומרמזים על האביב. תקופת תמוז מצוירת כאשה עדויה תכשיטים. מבטה מופנה שמאלה ולראשה זר, אולי של עלי זית. ביד ימינה היא אוחזת במגל, ולשמאלה שיבולים. כל אלה מרמזים על תקופת הקיץ.
הדמות המייצגת את תקופת תשרי (הסתיו), עטורה בזר פירות עשיר לראשה, ובידה אשכול ענבים. תקופת טבת (החורף), עטופה בגלימה המשוכה מעל לראשה, והבעתה רצינית.
מעיין חרוד
מעיין חרוד (בערבית: عين جالوت, עין ג'אלות. מילולית: "מעיין גוליית") הוא גן לאומי במערב עמק חרוד, למרגלות הר הגלבוע, דרומית לכביש 71, ליד המושב גדעונה, בצד כביש 675, בין צומת יזרעאל לצומת נבות. מעיין חרוד הוא מעיין המים המתוקים היחיד באזור.
המעיין נובע מתוך מערה במורד הר הגלבוע, 37 מטר מתחת לפני הים. מהמערה הוא זורם לתוך בריכה, אשר בסיסה הוא עתיק יומין. מהגן הלאומי מי המעיין עוברים לשימוש חקלאי העמק. המערה ממנה נובע המעיין מכונה "מערת גדעון" על שם גדעון השופט. זאב וילנאי כתב בספרו משנת 1941 כי המעיין מפיק 16 אלף מטר מעוקב מים ב-24 שעות והוא יוצר סביבו ביצה גדולה. בעשור הראשון להקמת המדינה הייתה שפיעת המעיין 4.7 מיליון קוב לשנה בממוצע. לאחר מכן, בעקבות הקידוחים ירדה השפיעה בצורה חדה.
קרבות באזור המעיין.
מלחמת גדעון.
מעיין חרוד מוזכר בספר שופטים בתיאור מלחמת גדעון השופט במדיינים. הם וכל "בני קדם" פלשו לשטח בני ישראל, שדדו ובזזו, כמתואר בספר: "וְהָיָה אִם-זָרַע יִשְׂרָאֵל וְעָלָה מִדְיָן וַעֲמָלֵק וּבְנֵי-קֶדֶם וְעָלוּ עָלָיו. וַיַּחֲנוּ עֲלֵיהֶם וַיַּשְׁחִיתוּ אֶת-יְבוּל הָאָרֶץ עַד-בּוֹאֲךָ עַזָּה וְלֹא-יַשְׁאִירוּ מִחְיָה בְּיִשְׂרָאֵל וְשֶׂה וָשׁוֹר וַחֲמוֹר (ו',ג'-ד').
בהמשך התאספו הפולשים בעמק יזרעאל: "וְכָל-מִדְיָן וַעֲמָלֵק וּבְנֵי-קֶדֶם נֶאֶסְפוּ יַחְדָּו וַיַּעַבְרוּ וַיַּחֲנוּ בְּעֵמֶק יִזְרְעֶאל" (ל"ג).
גדעון נערך לקרב, ואסף את לוחמיו ליד מעיין חרוד: "וַיַּשְׁכֵּם יְרֻבַּעַל הוּא גִדְעוֹן וְכָל-הָעָם אֲשֶׁר אִתּוֹ וַיַּחֲנוּ עַל-עֵין חֲרֹד וּמַחֲנֵה מִדְיָן הָיָה-לוֹ מִצָּפוֹן מִגִּבְעַת הַמּוֹרֶה בָּעֵמֶק" (ז',א').
כאן הגיע תפקידו של המעיין: "וַיּוֹרֶד אֶת-הָעָם אֶל-הַמָּיִם וַיֹּאמֶר ה' אֶל-גִּדְעוֹן כֹּל אֲשֶׁר-יָלֹק בִּלְשׁוֹנוֹ מִן-הַמַּיִם כַּאֲשֶׁר יָלֹק הַכֶּלֶב תַּצִּיג אוֹתוֹ לְבָד וְכֹל אֲשֶׁר-יִכְרַע עַל-בִּרְכָּיו לִשְׁתּוֹת: וַיְהִי מִסְפַּר הַמְלַקְקִים בְּיָדָם אֶל-פִּיהֶם שְׁלֹשׁ מֵאוֹת אִישׁ וְכֹל יֶתֶר הָעָם כָּרְעוּ עַל-בִּרְכֵיהֶם לִשְׁתּוֹת מָיִם: וַיֹּאמֶר ה' אֶל-גִּדְעוֹן בִּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת הָאִישׁ הַמְלַקְקִים אוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם וְנָתַתִּי אֶת-מִדְיָן בְּיָדֶךָ וְכָל-הָעָם יֵלְכוּ אִישׁ לִמְקֹמוֹ" (ה'-ז').
כך נבחרו 300 הלוחמים אשר ניצחו את המדיינים תחת פיקודו של גדעון.
קרב עין ג'אלות.
לא הרחק ממעיין חרוד התחוללו קרבות בין הצלבנים למוסלמים בימי הביניים. ב 3 בספטמבר 1260 התקיים במקום קרב עין ג'אלות. היה זה קרב מכריע בין הצבא הממלוכי (ממלוכים) שמנה כעשרים אלף לוחמים לבין כוח צבאי מונגולי (מונגולים) שמנה מספר דומה של לוחמים. הקרב הסתיים בניצחון ממלוכי מוחץ, שעצר זמנית את המשך ההתפשטות של המונגולים מערבה לעבר החוף המזרחי של הים התיכון.
בעת החדשה.
בשנת 1921 הגיעו למעיין מתיישבים מן העלייה השנייה והשלישית. הם ייבשו את הביצה שהפיצה קדחת בין אנשי הקיבוץ, והפכו את אדמתה לשדות ולבריכות דגים. בהמשך עברו ראשוני המתיישבים אל מקום הקבע של קיבוץ עין חרוד, ובמקומם התיישבו אנשי קבוצת החוגים מקימי קיבוץ בית השיטה, עד שעברו אף הם לנקודת הקבע. במקום עברו קבוצות מתיישבים נוספות, עד שבשנת 1949 הוקם שם המושב גדעונה על ידי עולים מתימן.
הגן הלאומי מעיין חרוד נמצא בסמיכות לגן הלאומי גן השלושה, לגן הלאומי בית הכנסת בבית אלפא ולגן הלאומי בית שאן.
בית חנקין.
אתר מעיין חרוד הוא גן לאומי ובשטחו נמצא "בית חנקין", שבנה במקום גואל הקרקעות יהושע חנקין. הוא ואשתו אולגה חנקין קבורים במקום, והבית, שלא הספיקו לגור בו, הוא היום מוזיאון קטן לתולדות ההתיישבות בעמק. אל המוזיאון אפשר להגיע בשביל, העולה מן המעיין. בסמוך למוזיאון אנדרטה לבני העמק שנפלו במערכות ישראל, שפיסל הפסל דוד פלומבו. עוד יש בגן מדשאות רחבות ידיים ובריכה גדולה, המקבלת את מימיה מן המעיין, מים זכים ונקיים. הבריכה והשטחים שסביבה משמשים לרחצה, לנופש ולבילוי. הגן הלאומי כולל גם את מדרונות הגלבוע מעל למעיין.
שאול ברלין