א-זכאה, כמצווה הכלולה בחמשת עמודי האסלאם, מהווה מעין מס המקיים קהילות מוסלמיות דתיות. א-זכאה אמורה להיות המס היחיד המושת על חברי הקהילה המוסלמית, אולם במדינות המוסלמיות המודרניות נהוגים גם מיסים אזרחיים שתפקידם לקיים את מנגנון השלטון האזרחי. במדינות מוסלמיות, השלטון האזרחי אינו מתערב בדרך-כלל בגביית א-זכאה.
מקורה של א-זכאה בתפיסה כי חלק מהחובות הדתיות המוטלות על הקהילה המוסלמית הוא דאגה לנזקקים ולשירותים דתיים וחברתיים כגון: מזון, ביגוד, חינוך, דיור ועוד.
בראשית ימי האסלאם נקבע כי המאמינים ישלמו עבור א-זכאה על כל הרכוש שברשותם ובצורה גלויה. לאחר מכן, לאחר שהבינו כי בכך נוצר לחץ לא בריא על המאמינים, ולאחר שהקהילה גדלה באופן משמעותי, נקבע שיש דברים שעדיף שיהיו נסתרים, על הנותן להחליט על מה לשלם וכמה.
צדקה בקוראן.
למרות הכתוב זו אינה האיה העיקרית, הפסוק העיקרי, שאליו מפנים בדיונים אודות צדקה.
פסוק הזכאת הוא בסורה 9, 60: בפסוק זה מוגדרים מקבלי הזכאת באופן ברור:
סורה 2 "הפרה"
התייחסות מורחבת לנושא הצדקה.
פסוק 263:- צד מטפורי. אלו אשר מפזרים את הונם "נפקה" = משמעות המילה בערבית היא תשלום המזונות של גבר לאשתו. מדובר על כך שההשקעה בבני אדם מכפילה את עצמה. יש איזון – מי שנותן צפוי שאלוהים יבחר בו להשיב לו כגמולו. כאן טמון הרעיון שמי שנותן, מקבל חזרה כגמולו והגמול לא בהכרח גמול חומרי אלא הכרה במעשה טוב. צבירת מעשים טובים חשובה לאדם לעולם הבא.
פסוק 264 – אין לבוא בתרעומות אל מקבלי הצדקה. השכר יבוא בהמשך בעולם הבא ואין לצפות לגמול מידי. מדובר על מעשים בין בני אדם אך המשמעות עוברת דרך האל. מקבל הצדקה הוא האמצעי של הנותן למלא את חובתו, את המצווה. אלו המוציאים את הונם בדרכו של האל, אל להם לבוא אחר כך ולהוסיף על זה פגיעה והאשמה על אלו שקיבלו, שכרם של הנותנים עם אלוהים. יש פה אמירה חשובה על היחס בין הנותן לבין המקבל. יש כאן הנחיה איך להתנהג – לא להעליב ולהשפיל אנשים עם הנתינה.
פסוק 265 – נתינה עם תרעומת עדיף שלא תינתן. זה ממחיש פעם נוסף את חשיבות יחס הכבוד בין בני האדם.
פסוק 266 – האנשים אשר נותנים עם תרעומת (העלבה) פוסלים למעשה את הנתינה – ויתור על כל הכוח הקשור להונם. יש הכרה בחולשותיהם של בני האדם. זה לא קל לתת בצורה הנכונה, יש דרכים רבות אשר עלולות לפסול את הנתינה.
פסוק 8–267 – יש שימוש במטפורה חקלאית. נכנס כאן לתמונה הדור הבא. האם האדם רוצה שהוא יגיע לגיל מבוגר והדור הבא יפסיד הכל?
פסוק 70–269 - לתת מהדברים הטובים ולא לתת את העודפים והשאריות. בנוסף, יש כאן הבהרה – הכול ניתן מידי האל.
פסוק 271 - לא לפחד להיות עניים עקב הנתינה. האינסטינקטים שאומרים לאדם להימנע מנתינה הם בעצם קול השטן. יש להתגבר על הקולות הללו ולהבין שאין זה נכון. ככל שבני אדם מצייתים לחובה לתת, כלל לא צריך להיות חשש מפני העוני.
פסוק 272 – מי שקיבל את הדברים תבוא אליו חכמה. כל מי שמקבל את החוכמה (שהעוני בא מהשטן) הוא עשיר בחכמה ואלוהים לא נותן את החכמה לכל אחד.
פסוק 273 – אלוהים יודע את כל מעשי בני האדם. מתן בסתר עדיף על מתן בגלוי. נוצרת כאן היררכיה, דרגות של נתינה.
פסוק 274 – האדם צריך לדאוג לעצמו ואחרים לעצמם. אין אחריות על האדם עם חבריו אינם הולכים בדרך הישר. הרעיון הוא מתן מרצון. יש לתת לאלו העסוקים במלחמת אלוהים – הם לא מבקשים צדקה ואין לחשוב אותם לעשירים. מדובר בלוחמי הג'יהאד, כלי הקודש, אולי צופים. אנשים העוסקים בעיסוקים מהם אין להם מספיק הכנסה אך הם לא יוצאים לבקש נדבות. זה מטיל חובה על הנותן לפקוח עיניים ולהכיר את החברה ולא להותיר אנשים בסבלם עקב מחסור.
פסוק 275 - פסוק סיכום וסגירה של שרשרת הפסוקים העוסקים ישירות בצדקה.
הפסוקים הבאים אחריהם מדברים על איסור ההלוואה בריבית – איסור חמור של אלו אשר לא רק לא נותנים צדקה אלא מנצלים את חולשות האחר כדי לעשות רווח.
זכאות לכספי א-זכאה.
הזכאים לצדקה נמנים עם שמונה קטגוריות של נזקקים המפורטות בסורה 9, פסוק 60 "אאית אלצדקה":
תשלום הזכאת.
בחדית' תיאורים קשים של העונשים אשר יחולו על אלו שלא משלמים את הזכאת. אך בעוד הקוראן מפרט איך לתת ולשלם ולמי, אין התייחסות כיצד מחשבים זכאת, מי הם המשלמים, איך מחשבים את הזכאת בבקר, במקנה, ובתבואה. מאחר שאין בקוראן פרטים ביצועיים, החדית' משלים את התמונה – מסורות הנביא מאפשרות להפוך את המצווה למנגנון עובד. בחדית' יש רמת פירוט גבוהה ביותר.
אם אין מה לתת, אומר הנביא – צאו לעבוד; ואם עדיין אין מה לתת, ניתן מה שיש. כך הלאה עד נתינת ברכה בתור צדקה. נתינת הברכה מאפשרת לנותן לצאת בכבוד – כך, למרות שאין לי שום דבר חומרי לתת, עדיין יש לי מה להעניק.
גם עשיית הטוב ומניעת הרע ייחשב כצדקה, צדאקה. צדאקה הוא אלמנט המשתלב באלמנטים נוספים בחברה המוסלמית. סוג של אבן יסוד המחבר בין הפריטים בחברה. (צדאקה – רשות; זכאת – חובה).
מתן צדקה.
הקוראן והחדית' מדגישים את הכוונה של הנותן. הזכאת לא תקפה אם אין כוונה טהורה ברגע הנתינה של התורם. הכוונה האמיתית היא להתקרב לאלוהים ואם היא לא נמצאת אין תוקף לזכאת ולצדאקה. אבל גם הרצון להתקרב לאלוהים הוא אינטרס אישי, זה אמור לנבוע מאהבה ללא תנאי לאל. הקהילה יוצרת לחצים ומובילה את האדם להתנהגות מסוימת המניעים את הפרטים בה לתת צדקה.
אל-ע'זאלי מציע לנתק את הנותן מהמקבל כדי להתמקד בטוהר הכוונות – מתן בסתר או מתן בגלוי לאוספי הזכאת.
המקבלים.
הזכאים לקבל מכספי הזכאה.
1. העניים – אין להם כסף, ואין להם פרנסה. או שיש להם כסף אך לא מספיק למחייתם.
2. המסכנים – יש לו כסף, אך לא מספיק ולא מכסה את צרכיו.
3. אלה העוסקים במלאכת אספת וחלוקת הזכאה מהאנשים ואליהם.
4. אלה אשר מקרבים את לבבם לאסלאם
5. לשחרור עבדים
6. השקועים בחובות ואשר לא יכול לכסות את חובותיהם.
7. אלה הנמצאים במערכה למען אללה
8. עוברי אורח, נוודים.
הבחנה בין שני סוגי עוני:
עוני הוא מצב של מחסור מחסור בדברים חיוניים, חוסר יכולת (פיזית, נפשית או חברתית) לכלכל את עצמו. עם זאת זהו מושג יחסי, בעיה תלויה זמן ומקום; מפת העוני אינה רק כלכלית אלא גם חברתית. לעוני יכולה להיות הגדרה משפטית, חברתית, כלכלית וכל אחת מהן תהייה שונה. ההגדרה של עוני, של חוסר, תשפיע מאוחר יותר על מה נותנים לאותו עני, אדם. אדם עשיר עלול להיות נזקק ויש הכרה באנשים כאלו בטקסטים היסטוריים "העניים הנבוכים" – בעלי נכסים שירדו מנכסיהם ומתביישים לבקש סיוע. חברות רבות מכירות בהם כנזקקים בדיוק כמו עניים ונותנות להם סיוע באותה מידה. באסלאם כי כאשר מדובר על סיוע לעניים – הסיוע בהתאם למעמד האדם.
אצל הסופים קיימת תפיסה של עוני כדבר טוב ורצוי, סממן למעמד עליון יותר. החברה המוסלמית מעריכה קבוצות של אנשים שבוחרים לחיות בעוני, מחסור חומרי שמסמל עבורם עושר רוחני.
אלה שאסור לתת להם מכספי הזכאה.
1. העשירים.
2. העבדים, כי הוא בבעלותו של אדונו.
3. בני האשים ובני עבד אלמוטאליב.
4. מי שחובה על נותן הזכאה לפרנסם: בן, בת, ואישה.
5. הלא מאמין.
האתיקה של הזכאה.
1. להסתיר את נתינתה, למרות שמותר לגלותה על מנת לעודד את האנשים.
2. לא לקלקלה באמירות כגון "נתתי להוא" "נתתי לזה" "אני כל הזמן נותן" וכו'.
3. לבחור אותה ממיטב כספו ומאהוב עליו.
4. לבחור את מקורביו, היראים והטובים.
החכמה שמאחורי הזכאה.
1. מונעת מהעשיר את קמצנות, וגורמת לו לאהוב את הנתינה והעזרה לאחר.
2. טיהור נפשו של העני מהקנאה וצרות העין.
3. אחד הדברים שמקרבים את העשירים לאללה ושומרים את כספם ומקבלים שכר על זה.
4. תורם את הזכאה להפצת הטוב, הקמת מפעלים ועיבוד דרכים.
5. מספקת פרנסה לעניים והמסכנים ובכך פוחת אחוז הגנבות והאנשים חיים בשלום.
הסוגים של הזכאה.
קיימים שני סוגים:
א. זכאת אלפיטר אשר משתייכת לגוף.
ב. זכאת אלמאל אשר משתייכת לזהב ולכסף ומקרקעין, סחר, מקנה וצאן, ויבול ופירות, מחצבים ומטמונים.
תנאי החובה של הזכאה.
1. האסלאם.
2. החירות.
3. הגעה לרף מסוים של משאבים החייבים בזכאה.
4. שנה עברה על הסכום הזה שנצבר בידיו של אותו אדם.
5. הצאן שרועה בצורה חופשית.
זכאת הזהב והכסף.
חובת הזכאה בזהב בהגעתה לרף של 20 מטבעות שמשקלן הוא 85 גרם. וזכאת הכסף, הגעת הכסף ל-200 דירהם, שמקלן 595 גרם. מי שיש לו את הרף הזה, חובה עליו להוציא 2.5% מזה. ואיל הזהב של האישה וכל קישוטיה, לא נחשבים לחישוב הרף של הזכאה.
זכאת המסחר.
כל דבר אשר מיועד למסחר ולקנייה ולמכירה, מהמוצרים. האחוז הוא גם 2.5% מהערך.
זכאת היבול והפירות.
הרף שלה הוא 653 ק"ג. אם הם הושקו ממי הגשמים, אז מוציאים 10%, ואם הם הושקו במים ממערכת השקיה, הוא ישלם 5%.
זכאת המטמונים והמחצבים.
המחצבים שמוציאים מהאדמה זה 2.5%. המטמון והכספים שהגיעו מתקופת הבורות הם 20%.
זכאת שטרות הכסף.
לפי הרף של הזהב, מכפילים אותו ב-85 גרם ואז יוצא החישוב הנכון. למשל: נניח שעלות גרם זהב היום היא 140 ₪, אז מכפילים ב-85, התוצאה היא 11,900 ₪. על כן יהיה מי שמחזיק סכום כסף, תהיה עליו חובה להוציא זכאה בשיעור של 2.5% מסכום זה.
כיצד מחשבים אחוז זכאת הכספים.
נניח שהרף הוא 11,900 ₪. אדם מחזיק סכום כסף של 20,000 ₪. עברה עליו תקופת שנה, אז הוא מחשב את סכום זה כפול 2.5 אחוז ואז מחלק במאה. התוצאה המתקבלת זה 500 ₪, וזה הוא הסכום שהוא חייב להוציא כזכאה.
זכאת הצאן והמקנה.
זה כולל גמלים, בקר, כבשים, עזים.
זכאת אלפיטר.
סכום מסוים מכסף שצריך לתת ברמדאן, לפני החג, ביום או יומיים.
תנאי חובתה.
1. אסלאם.
2. שקיעת החמה של היום האחרון ברמדאן