באוקטובר 1944 הופיע הרולד לויד כבמאי וכמארח של The Old Gold, סדרה אנתולוגית כשפטרסון סטרג'ס סירב להצעה עבור התפקיד, אולם רצה הציע את לויד במקומו. המופע הציע עיבוד רדיו בן חצי שעה של קומדיות סרטים מוצלחות שיצאו לאחרונה, הושק עם גרסה של Palm Beach Story, עם קלודט קולברט ורוברט יאנג.
ישנם הסוברים שה-The Gold Comedy Theater הוא גרסה קלה יותר של Lux Radio Theater והוא הציג כמה מטיפוסי הסרטים והטלוויזיה הידועים ביותר בני הזמן ההוא, בכללם פרדי אלן, ג'ון אליסון, לוסיל בול, ראלף בלאמי, לינדר דארנל, סוזן הייווארד, הרברט מרשל, דיק פאוול, אדוארד ג. רובינסון, ג'ין ויימאן ואלן יאנג. אולם הפורמט בן החצי שעה של המופע גרם לכך שייתכן שהחומר נקטם באורח קשה מדי - ולויד נשמע מעט חולה במשך רוב העונה (אף על פי שהוא אימן את עצמו לדבר ברדיו טרם הופעת הבכורה של המופע, ונשמע רגוע מעט יותר כשהתקרב סיום הרצתה של הסדרה), ייתכן שפעלו כנגד כך.
שידורי "תיאטרון קומדיית הזהב הישן" הסתיימה ביוני 1945, עם עיבוד של "טום דיק והארי" שהציגו ביוני אליסון ורג'ינלד גרדינר ולא חודש בעונה שלאחר מכן. שנים רבות לאחר מכן, דיסק ובו 29 מהמופעים של לויד התגלה בביתו.
לויד נותר מעורב במספר עניינים אחרים, בכללן עבודות צדקה ותרומה לקהילה. הוא קיבל השראה מהתגברות על פציעותיו וכוויותיו, הוא היה פעיל מאוד בבית חולים לילדים נכים ולבסוף העפיל למדרגת המשרה הרמה ביותר בארגון זה Imperial Paretante.
הוא הופיע בעצמו במספר תוכניות טלוויזיה לאחר פרישתו, הראשונה הייתה בתוכניתו של אד סאליבאן, Toast of the Town, ב-5 ביוני 1949 ושוב ב-6 ביולי 1958. הוא הופיע כאורח המסתורין ב"מה השורה שלי?" ב-26 באפריל 1953, ופעמיים ב"אלו הם חייך". ב-10 במרץ 1954 אצל מאק סנט ושוב ב-14 בדצמבר 1955 בפרק משלו.
לויד למד את אומנות הצבעים והמיקרוסקופיה ועסק בצילום. בכלל זה צילום 3D וניסויים בסרטי צבע. כמה ממבחני הטכניקולור המוקדמים בני שני הצבעים צולמו בביתו שבבוורלי הילס. הוא נעשה נודע בשל תצלומי העירום שלו, של דוגמניות כמו בטי פייג' וסטריפר דיקסי אבאנס, עבור מספר כתבי עת לגברים. הוא צילם תמונות של מרילין מונרו המסבה בבריכה בבגדים, שפורסמו לאחר מותם של השניים. ב-2004 הפיקה נכדתו סוזן ספר עם מבחר מתצלומיו בשם "הוליווד של הרולד לויד ב-3D". לויד אף העניק עידוד ותמיכה למספר שחקנים צעירים, בכללם ג'ק למון, דבי ריינולדס ורוברט וגנר.
עניין מחודש בפועלו.
לויד שמר על שליטה על זכויות היוצרים של סרטיו ושיחרר אותם מחדש תחת לעיתים נדירות לאחר פרישתו. כתוצאה מכך, סבלו המוניטין וההכרה הציבורית שלו בהשוואה לצ'פלין וקיטון, שעבודתם הייתה זמינה יותר באופן כללי.
גם אופי דמותו של לויד היה מקושר באופן חזק עם עידן שנות העשרים וכשניסו לגרום לעניין מחודש בהם בשנות הארבעים והחמישים הם נתקבלו בקול ענות חלושה, אז ראו הצופים את שנות העשרים (ובעיקר סרטים אילמים) כמיושנת. בראשית שנות השישים הפיק לויד שני אוספי סרטים שהציגו סצינות מהקומדיות הישנות שלו Harold Lloyd's World of Comedy משנת 1962 וכן The Funny Side of Life משנת 1963.
הסרטים הללו נתקבלו באופן חיובי ועוררו עניין מחודש בלויד, הם סייעו לו להעלות מחדש את קרנו בקרבם של היסטוריוני סרטים. במהלך שנותיו המאוחרות יותר הוא הקרין את סרטיו בפני קהלים באירועי צדקה וחינוך מיוחדים, וזכה לתשואות רבות.
לאחר מותו שווקו רוב סרטיו האילמים על ידי סרטי טיים לייף והוקרנו לעיתים קרובות בטלוויזיה, אולם הם הוצגו בפורמט עלוב, עם סיפור שהפריע לעלילה ופסקול מוזיקלי לא מלודי. באמצעות מאמציו של קווין ברונלאו ודייווידיגיל והתמיכה של נכדתו סוזן לויד רוס, שחררה מחדש סדרת הסרטים האילמים הבריטית תיימס כמה מסרטיו הארוכים של לויד, זאת בתחילת שנות התשעים בגרסת הוידאו (עם תכלילים תזמורתיים חדשים בביצועו של קרל דייוויס).
לאחרונה שוחזרו במלואם יתרת סרטיו האילמים ארוכי היריעה של לויד, כמו גם רבים מסרטיו הקצרים, זאת עם תכליל תזמורתי חדש בביצוע של רוברט ישראל. כיום הם מוקרנים לעיתים קרובות בערוץ סרטי הקלאסיקה של טרנר (TCA) בכבלים. ב-1990 יצרו ברונלאו וגיל סרט תעודי על לויד שעורר עניין מחודש בעבודתו בראשית שנות התשעים. אוסף ה-DVD הגרסאות המשוחזרות של רוב סרטיו ארוכים (והקצרים החשובים יותר שלו) שוחררו להפצה על ידי קולנוע און ליין, בשותפות חברת הנאמנות הרולד לויד בנובמבר 2005, ביד עם ההקרנה הקולנועית המוגבלת שלו בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, קנדה ואירופה. אנט לויד אף אמרה תגדל תמיכת המעריצים, ייתכן שישוחרר אוסף שני בעתיד.
פרס האוסקר.
ב-1952 קיבל לויד פרס אוסקר לשם כבוד בשל היותו "קומיקאי אמן ואזרח טוב". חלקו השני של המשפט הוא במקארתיזם, שבשלב זה הפיל ברשתו את צ'פלין ושויזת הכניסה שלו לארצות הברית בוטלה. ללא התייחסות להיבטים פוליטיים, קיבל לויד פרס עבור חלקו הטוב.
מותו.
לויד נפטר בגיל 77 מסרטן הערמונית ב-8 במרץ 1971 בבוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית. גופתו נטמנה באולם תת-קרקעי במאוזליאום הענק בבית הקברות פארק הזיכרון פורסט לואון, בגלנדייל שבקליפורניה.
"הגאון השלישי".
לויד שימש כנושאה של סדרת טלוויזיה תעודית שהופקה בשנת 1989 "הרולד לויד: הגאון השלישי" שעשו קווין ברונלאו ודייוויד גיל, שלאחריו הגיעו סדרות תעודיות דומות שזכו לתשואות ועניינן ליצני הסרטים האילמים הגדולים האחרים צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון. הסרט הוקרן בבריטניה בטלוויזיית תיימס ובאמריקה בתוכנית PBS "אומנים אמריקאים". באמצעות השתתפותה של נכדתו של לויד ומופקדת רכושו סוזן לויד, הייתה לעושי הסרטים גישה מלאה לסרטיו של לויד ולארכיב הפרטי שלו.
שיא התוכנית הייתה ריאיון עם חברו ושותפו של לויד האל רואוץ, אז בן 98 שנים. עמיתיו ושותפיו האחרים של לויד, חבריו ובני משפחתו, השתתפו אף הם בסרט.
הסרט בן שתי השעות חשף את השיטות שעמדו מאחורי פעלוליו המפורסמים בגובה רב. על אלה הוא דן לעיתים רחוקות בפרהסיה במהלך חייו. הם בוימו על גבי חזית תמוכה שנבנתה מעל הכניסה למנהרת היל סטריט, או על גג הבניינים האחרים במרכז המסחרי שבעיר לוס אנג'לס. לויד הוצב בדרך כלל בגובה של עשרים רגליים מעל המצע המוסתר, אולם המצלמה הוצבה בצורה כזאת שלויד הופיע כגבוה מעל הרחובות שמתחתיו. הסרט התעודי ציין מעל מקום, שאם לויד היה נופל, הוא היה ככל הנראה צולל לרחוב חרף אמצעי הזהירות שננקטו.
מרצפות התהילה.
להרולד לויד יש שני כוכבים במדרכת התהילה של הוליווד. הטקס שלו היה הרביעי במספרו, בו שומרו טביעות אצבעותיו וטביעות רגליו, האוטוגרף שלו ותווי משקפיו. ב-1994 זכה הרולד לויד לכבוד שבול דואר של ארצות הברית יעוצב בדמותו, אותו צייר הקריקטוריסט אל הירשפלד.
התייחסויות ללויד.
סרטיו ששרדו.
אלו סרטים שידוע ששרדו בארכיבי סרטים שונים מסביב לעולם, כמה מהם אף זמינים בווידאו או ב-DVD. באופן טרגי, התשלילים של רבים מסרטיו הקצרים המוקדמים של לויד אבדו בשריפה שאירעה באחוזתו ב-1943. הוא שימר באופן זהיר את סרטיו הארוכים, והם נותרו במצב מצוין.
יש לציין כי רשימה זו משתנה תדיר מכיוון שסרטים שנחשבו אבודים מתגלים כל הזמן, וקרוב לוודאי שהיא לוקה בחסר. כל הסרטים רשומים לפי תאריך הפצתם.
שחרור בעלי-החיים (ספר)
שחרור בעלי־החיים הוא ספר עיון מאת הפילוסוף האוסטרלי פיטר סינגר, העוסק בזכויות בעלי חיים. הספר, שהתפרסם לראשונה ב-1975 ותורגם לעברית ב-1998 מהווה את אחד הפרסומים המשפיעים ביותר בנוגע למעמדן המוסרי של חיות.
אף על פי שסינגר הוא לא האדם הראשון שהתבטא בדבר מעמדם המוסרי של בעלי-חיים (סינגר עצמו אמר שהוא שמע על הרעיון מחבר שלו, ולא הגיע אליו בעצמו), הספר נחשב במידה רבה, בעיקר בתוך התנועה לזכויות בעלי-חיים, כמייסד הרעיון התפיסתי של זכויות בעלי חיים בצורתו המודרנית.
בספר טוען סינגר, בהתאם למסורת התועלתנית, שלא ניתן להצדיק פגיעה בזולת למען קידום האינטרס שלנו, כאשר הפגיעה היא קשה יותר מאשר האינטרס שאותו אנו באים לקדם. ואף על פי כן, בתרבות שלנו מקובל להצדיק פגיעה בבעלי חיים - גם כשמדובר בפגיעה קשה ביותר - לקידום כל אינטרס אנושי שהוא - גם כשמדובר באינטרס זניח ביותר. את הסיבה לכך תולה סינגר בסוגנות (speciesism) - מונח שנטבע על ידי פעיל זכויות בעלי-החיים ריצ'רד ריידר ופירושו אפליה על רקע מין ביולוגי. סינגר מותח ביקורת חריפה על הסוגנות, ומשווה אותה לגזענות וסקסיזם באומרו כי אפליה על בסיס שוני ביולוגי, אינה שונה מאפליה על בסיס צבע עור או מגדר, מפני שגם אלו וגם אלו אינן תכונות רלוונטיות להתחשבות מוסרית. לפי סינגר, התחשבות במישהו נובעת מיכולתו לחוש סבל, בכך בני אדם ובעלי-חיים אחרים שווים, ולכן ראויים להתחשבות דומה. סינגר מבקש להבהיר כי הוא אינו טוען שבעלי-חיים ראויים לזכויות זהות לשל בני אדם (לדוגמה, זכות בחירה), אלא כי הם ראויים ליחס שווה, על-פי הצרכים הספציפיים של כל אחד מהם.