במאי 1964 קיבל את הפיקוד על משטרת ישראל ושימש בתפקיד המפקח הכללי של משטרת ישראל עד שנת 1972. לאחר סיום שירותו במשטרה, התיישב בכפר בן נון. לאחר פרישתו מן המשטרה הוא שימש כיושב ראש ועדת החקירה שהוקמה לבירור נסיבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. כמו כן שימש כנשיא ההתאחדות לכדורגל.
קופל נישא להדסה לבית פליקס ולזוג נולדו שתי בנות - מיכל וענת.
פנחס קופל נפטר בה' בחשוון ה'תשנ"ח ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא מרכז המורשת וההנצחה של משמר הגבול, בסמוך לקיבוץ ברקאי, ומטה משמר הגבול בלוד.
האופרה הממלכתית של בוואריה
האופרה הממלכתית של בוואריה (בגרמנית: Bayerische Staatsoper) היא להקת אופרה במינכן, אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה ובעולם, הקיימת מאז 1653. התזמורת שלה היא התזמורת הממלכתית של בוואריה.
הלהקה מופיעה בפרינצרגנטנתיאטר, שנבנה בראשית המאה ה-20 ומזכיר את תיאטרון ביירוית, שנבנה לפי הנחיותיו המפורטות של וגנר ובתיאטרון קוויליה, שנבנה בשנות ה-30' של המאה ה-18 ומתואר על ידי Beauvert כ"פנינת רוקוקו", אך בית הקבע של להקת האופרה הבווארית הוא התיאטרון הלאומי, בכיכר מקס-יוזף.
התיאטרון הראשון, שנבנה בהזמנת המלך מקסימיליאן הראשון ונפתח ב-1818 בהצגת Die Weihe מאת פרדיננד פרנצל, עלה באש בשנת 1823. הוא שוחזר ונפתח מחדש בשנת 1825. בתיאטרון זה, השני, בעיצובו של קרל פון פישר, שולבו תווים אופייניים לסגנון היווני המחודש, כפי שאפשר לראות באכסדרת העמודים ובגמלון הגג.
בשנים הבאות הועלה בתיאטרון זה מספר רב של אופרות בהצגות בכורה, ביניהן רבות משל מלחינים גרמנים. עם אלה נמנו "טריסטן ואיזולדה" (1865); "המייסטרזינגר מנירנברג" (1868); זהב הריין (1869) והוולקירות (1870). אחרי הצגות אלה בחר ריכרד וגנר לבנות תיאטרון בביירוית ולהמשיך להציג שם.
בשלהי המאה ה-19 היה זה ריכרד שטראוס שטבע את חותמו על התיאטרון, בעיר שבה נולד בשנת 1864. אחרי שקיבל עליו משרת מנצח לזמן קצר, חזר שטראוס לתיאטרון, לכהן שם כמנצח ראשי משנת 1894 עד 1898. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הועלו האופרות שלו Friedenst (בשנת 1938) ו"קפריצ'יו"
בהצגות בכורה במינכן. התיאטרון שופץ אומנם וחודש במידת מה בשנת 1930, כדי ליצור שטח במה גדול יותר עם ציוד משוכלל, אבל הוא שרד עד שנהרס בהפצצה באוקטובר 1943.
האדריכל גרהארדט גראובנר שיחזר את התיאטרון הנאו-קלאסי המקורי, על 2100 מושביו, בהתבסס על התוכניות המקוריות של קרל פון פישר. בבניין גדול קצת יותר, שרק הפואיה וגרם המעלות הראשי שלו משמרים בו את צורתם המקורית, נפתח התיאטרון ב-22 בנובמבר 1963 בהצגת "המייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר. בתקופה שאחרי המלחמה עלו על בימתו הרבה הופעות מרשימות והצגות בכורה עולמיות.
זובין מהטה היה המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת הממלכתיות של בוואריה מ-1998 עד 2006, אז החליף אותו .
פרשת הסיליקון בחלב
פרשת הסיליקון בחלב הייתה פרשה שבמרכזה עמד הגילוי שחברת "תנובה" הוסיפה את הכימיקל פולי דימתיל סילוקסאן (Polydimethylsiloxane) לחלב העמיד, 1% שומן שלה, ללא ידיעת הציבור.
הגילוי.
בספטמבר 1995 נחשף בתחקיר של רונאל פישר במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, כי חברת "תנובה" הוסיפה לחלב העמיד דל-השומן שלה את הכימיקל פולידימתילסילוקסאן (אשר נחרט בתודעה הקולקטיבית כ"סיליקון"). התחקיר התבסס על מידע פנימי שהגיע לידי פישר, ועל בדיקות כימיות שבוצעו לחלב במעבדת 'ספקטרולאב' ברחובות. הכימיקל שימש כחומר מונע קיצוף, ואיפשר לאטום ביתר קלות את אריזות החלב לאחר מזיגת החלב לתוכן. בעקבות בעיה בתהליך הייצור במפעל תנובה נאלצו להשמיד כמויות גדולות של חלב ובכך נגרמו הפסדי הכנסות ניכרים. השימוש בסיליקון מנע את התופעה.
מדובר בפולימר על בסיס צורן, נטול צבע ולא רעיל.
החומר נחשד כחומר מסרטן, ולכן נאסר לשימוש במזון ברוב ארצות העולם ובהן ישראל, מתוקף סעיף בתקנות לרישוי עסקים. הכנסתו למוצר מזון הייתה כרוכה באישור מיוחד של מנכ"ל משרד הבריאות.
הליכים משפטיים.
הליכים פליליים.
בשנת 1995 הוגש נגד תנובה ומנהליה כתב אישום בבית משפט השלום ברחובות בשל שתי עבירות:
ביום 4.3.1996 הרשיע בית המשפט את הנאשמים על פי הודאתם בעבירות שיוחסו להם ואימץ את הסדר הטיעון שהושג בין הצדדים לפיו הוטל על הנאשמים קנס. (על תנובה הוטל קנס בסך של 28,000 ש"ח)
הליכים אזרחיים.
ב-14 בספטמבר 1995 הוגשה תביעת פיצויים ובקשת לאישור תובענה ייצוגית על ידי תופיק ראבי נגד תנובה.
ב-13 ביוני 1996 אושרה הבקשה על ידי השופט משה טלגם, שקבע כי התובע הייצוגי ממלא אחר דרישות חוק הגנת הצרכן אשר כלל בשעתו הסדר להגשת תובענות ייצוגיות בעילות על פיו. בנוסף לכך, בית המשפט שלל את הטענה בדבר העדר תום לב של התובע, וקבע כי הוא יכול לייצג בצורה הולמת את הקבוצה התובעת, אף כי המליץ לו להסתייע במועצה הישראלית לצרכנות.
לגבי הסעד, קבע בית המשפט כי אין לאשר סעד של השבה אך אישר תביעה בגין נזק בריאותי, ובלבד שאין מדובר בנזקי גוף עתידיים. בית המשפט הגדיר את הקבוצה התובעת ככוללת כל מי שצרך חלב מן הסוג הנדון בתקופה שבה הוסף לו סיליקון.
הן תנובה והן התובע ערערו על ההחלטה לאשר את התובענה הייצוגית. תנובה ערערה על אישורה, ואילו התובע ערער על מחיקת סעד ההשבה וכן על כך שלא נפסק לטובתו שכר טרחה. המשך הדיון בתובענה עוכב עד למתן פסק דין בערעור בבית המשפט העליון.
ביום 19.5.2003 ניתן פסק דין בערעור. המועצה לצרכנות הצטרפה כצד לדיון בערעור, לצדו של התובע, ולמעשה הוספה כתובע נוסף. גם היועץ המשפטי לממשלה הצטרף לדיון וצידד באישור התובענה הייצוגית.
בית המשפט העליון דן בתנאי קיום נזק בר-פיצוי לשם גיבושה של עילת התביעה לפי חוק הגנת הצרכן וקבע בדעת רוב (השופטת מרים נאור והמשנה לנשיא שלמה לוין) כי נזק בר-פיצוי איננו רק נזק ממוני, עת הגדרתם שנזק כולל גם "תחושות שליליות ותחושות של גועל", ובנוסף "פגיעה באוטונומיה של הפרט" אשר זכאי לקבוע מה יכנס לפיו ולגופו וממה ימנע.
בהחלטתו הסתמך בית המשפט העליון על פסיקה לפיה נזק בר פיצוי כולל גם "פגיעה בנוחות גופנית, סבל ופחד גם אם אין להם כל ביטוי פיזי, וגם אם אין הם מתלווים לפגיעה פיזית כלשהי", וכן, "נזק מוראלי ועגמת נפש". בית המשפט השליך מעצם העובדה שתנובה הכחישה בתחילת הדרך את הוספת הסיליקון לחלב כהבנה ומודעות לכך שקיימת התנגדות רחבה בציבור לתוספת זו.
בית המשפט העליון לא התערב בהחלטה לשלול את סעד ההשבה וציין כי בית המשפט יוכל לפסוק פיצוי לטובת הציבור או לטובת הקבוצה, כולה או חלקה, שהרי קיים קושי לדעת מיהם הצרכנים שרכשו את החלב.
משאושרה התביעה כייצוגית חזר הדיון לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט קבע כי אין לפצל את שלב ההוכחות לדיונים נפרדים בשאלת האחריות ובשאלת הנזק, וקבע עוד כי "האוכלוסייה הרלוונטית לתביעה היא, בעיקרו של דבר, אותם אנשים שרכשו בעצמם את החלב" בישראל.
בנוסף לכך קבע בית המשפט כי לא ניתן לבסס "ממצאים עובדתיים" על קביעות בית המשפט בהליך פלילי, בין היתר, משום שבאותו הליך לא נשמעו עדויות ולא הוגשו ראיות. עם זאת, קבע בית המשפט כי הודאתה של תנובה בביצוע העבירות והכרעת הדין המרשיעה מהווים ראיות לחובתה של תנובה גם בהליך בפניו. בית המשפט הוסיף כי הוא אינו נדרש להכריע בשאלה "המדעית" הנוגעת לקיומו של סיכון בריאותי בשתיית חלב המכיל סיליקון, וכי די לבחון את השאלה האם ניתן לשלול סיכון בריאותי כאמור.
ביום 7.10.2008 פסק בית המשפט סעד כספי לטובת הקבוצה מכוח לחוק תובענות ייצוגיות, על סך של 55 מיליון ש"ח, וחילק אותו לשלוש מטרות:
תנובה הגישה ערעור על פסק דינו החלקי של בית המשפט המחוזי והתובעים הייצוגיים הגישו ערעור שכנגד, אך טרם שנדונו ערעורים אלו ניתן על ידי בית המשפט המחוזי פסק דין משלים.
בפסק הדין המשלים מיום 17.6.2009 נתן בית המשפט המחוזי תוקף להסכמות אליהם הגיעו הצדדים לגבי חלוקת מטרות הפיצוי, וכן פסק את הגמול ושכר הטרחה הסופיים.
הצדדים הלינו בפני בית המשפט העליון גם על פסק הדין המשלים.
כל ההליכים שקדמו לדיון בהליך ת"א 1372/95 (אחרי אישורה כייצוגית) התנהלו על פי הוראות פרק ו'1 לחוק הגנת הצרכן שעמד אותה עת בתוקפו, ורק לאחר שבית המשפט המחוזי החל לדון בתובענה הייצוגית שאושרה, נחקק חוק תובענות ייצוגיות שלפיו פסק בית המשפט את פסק הדין.
בבית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות נתנה חוות דעת מקיפה אשר בסופה קיבלה באופן חלקי את ערעורה של תנובה בכל הנוגע לשיעור הפיצוי וכן את ערעורה בכל הנוגע לשיעור הגמול לתובעים הייצוגיים ולשכר הטרחה לבאי כוחם. בנוסף, דחתה את הערעור שכנגד שהגישו התובעים הייצוגיים ואת ערעורם על פסק הדין המשלים והעמידה את סכום הפיצויים על סך של 38.5 מיליון ש"ח. השופטים עמית ופוגלמן הצטרפו לחוות דעתה.
חובת גילוי על עוסק כלפי הצרכן מקורה בדין ומוסדרת בין השאר בסעיף 4 לחוק הגנת הצרכן, תשמ"א-1981, אשר מטיל חובת גילוי ומחיל אותה על כל עוסק. לפי החוק כל עוסק חייב לגלות לצרכן כל פגם או איכות נחותה או תכונה אחרת הידועים לו, המפחיתים באופן משמעותי מערכו של הנכס ו/או כל תכונה בנכס המחייבת החזקה או שימוש בדרך מיוחדת כדי למנוע פגיעה למשתמש בו או לאדם אחר או לנכס תוך שימוש רגיל או טיפול רגיל.
רקע משפטי.