בינואר 2017, סו עבר את מד הכושר 2800 (כשהגיע ל-2808 נקודות) והיה בכך לשחקן ה-11 בהיסטוריה שעשה זאת.
מעבר פדרציה.
מעברו של סו לפדרציית השחמט האמריקאית אושר בנובמבר 2014. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שנתיים וחצי של אימונים עם סוזן פולגאר, עזב סו את אוניברסיטת ובסטר כדי להפוך לשחמטאי מקצועני.
וסלי סו באולימפיאדת השחמט.
בין השנים 1994 ל-2016 השתתף סו ב-5 אולימפיאדות שחמט:
אונס קבוצתי
אונס קבוצתי הוא סוג של אונס בו מבוצע אקט מיני בכפייה על ידי יותר מאדם אחד, או כאשר האונס מבוצע על ידי אדם אחד ונוכחים במקום אדם נוסף או יותר אשר מסייעים לו, מעודדים אותו או צופים בו. בספרות המקצועית נקרא multiple perpetrator rape (MPR).
אונס קבוצתי הוא סוג אחד של עבירת מין מתוך מכלול של עבירות מין קבוצתיות, והוא גם הנפוץ ביותר בעבירות אלו. השם לכלל הפגיעות המיניות בקבוצה הוא Multiple perpetrator rape sexual assault - MPRSA.
סקירה היסטורית.
תחילת התיעוד של אונס קבוצתי הוא מזמנים של מלחמה; בתקופה הקדומה ואף בתקופה המודרנית המוקדמת, כמעט ולא קיימת התייחסות לאונס קבוצתי בזמנים של שלום ובחיי היום יום. תיעוד חריג של אונס קבוצתי, שהתרחש לאו דווקא בימי מלחמה ואף הוביל בעצמו למלחמת אזרחים עקובה מדם, מתועד אף בתנ"ך בתיאור מעשה פילגש בגבעה, בו פילגשו של איש לוי נאנסת באכזריות בידי אנשי העיר בה התארחה, ומתה כתוצאה מכך.
לאורך ההיסטוריה אונס נתפס במערכות משפטיות כפשע קניין כלפי אבי האישה, אחיה או בעלה, ולא כפשע נגד האישה. אונס קבוצתי בפרט הפך לפרקטיקה של אלימות נגד עמים שלמים. השלכותיו של האונס הקבוצתי הביאו לדה-מורליזציה של האויב. ישנו תיעוד היסטורי של מעשי אונס של גברים בנשים בעתות מלחמה. עידן הנאורות והתפתחות מדע הפסיכולוגיה והפסיכולוגיה החברתית בפרט, הפמיניזם והשיח החדש שהביא עמו, והשיח המוסרי לאחר שתי מלחמות העולם, היו גורמים עיקריים שהפכו את נושא האונס הקבוצתי באופן הדרגתי למושא מחקר שאינו תלוי רק בפרקטיקה של זמני מלחמה, אלא כחלק מהקשרים רחבים יותר.
למרות ההכרה באונס קבוצתי בזמן מלחמה לאורך ההיסטוריה, רק בשנות ה-90 אונס קבוצתי בעת מלחמה הוגדר כפשע מלחמה וכפשע נגד האנושות. לכן, מקרי אונס קבוצתי בעתות מלחמה שקדמו לעשור זה לא הובאו למשפט, והאנסים לא הועמדו לדין.
מאפיינים בדינמיקה של אונס קבוצתי.
דינמיקה של אונס קבוצתי מתנהלת בדרך כלל בקבוצה של שני אנשים ומעלה המבצעים את האונס.
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר.
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר הם שלושה מאפיינים החוזרים על עצמם בניסויים ומחקרים של פסיכולוגיה חברתית, ויש להם השפעות מובהקות בדינמיקה של אונס קבוצתי בפרט. מאפיינים אלו מספקים הסברים לשאלה כיצד יכול להיות שמספר בני אדם "נורמטיביים" חוברים יחדיו לכדי ביצוע מעשים אכזריים ולא מוסריים כמו אונס קבוצתי, וכיצד התנהגותו של אדם יכולה להשתנות בהתאם לקשר בין חברי הקבוצה ולדמיון ביניהם בנוגע להתנהגות מסוימת.
קונפורמיות מוגדרת כשינוי בהתנהגות של אינדיבידואלים בהתאם לנורמות הנהוגות בקבוצה. היא גורמת לעיוות תחושת המציאות, ויכולה להשפיע על תהליכים, הקשרים והתנהגויות שונות בדינמיקות חברתיות שונות, בהן אונס קבוצתי. אחד המחקרים המוכרים בתחום זה הוא ניסוי הקונפורמיות של אש (1951), שבדק צייתנות וקונפורמיות ציבורית באופן טהור, תוך נטרול האפשרות שהמשתתפים ישנו את דעתם לגבי התשובה הנכונה או יטעו לגביה מלכתחילה. ניסוי מרכזי נוסף בתחום הוא הניסוי של מילגרם (1974), שבחן את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
מחקרים מאוחרים יותר (של אלן ולוין), שנערכו בעקבות מחקרו של אש והשתמשו בפרדיגמה ניסויית זו, מצאו שכאשר הקבוצה אינה מציגה עמדה אחידה, יורדת בצורה דרסטית מידת ההתנהגות הקונפורמית. מספיק שאדם אחד יציג עמדה שונה מיתר המשתתפים (גם אם היא אינה זהה לזו של הנבדק), כדי להקטין את הסיכוי להתנהגות קונפורמית של הנבדק. למעשה, עלה כי מה שחשוב לשם קונפורמיות הוא הקונצנזוס ולא מספר האנשים החושבים אותו הדבר.
טשטוש נורמות חברתיות וערכים.
לפי לוין (Levine), בקבוצה יש תחושת השתייכות ושותפות גורל, לכן נוצר מצב של מחויבות חזקה, בו הפרט בקבוצה חש צורך להשתייך לנורמות הקבוצה ולא לנורמות וערכים של החברה הרחבה.
ראדל (Radel) טוען כי כוחה של הקבוצה הוא הרסני. היא הורסת ומנטרלת מעצורים שקיימים אצל כל פרט כאשר מדובר בהתנהגות שסוטה מהנורמות החברתיות. נוצר מנגנון שמצדיק את ההתנהגות הקבוצתית ומטיל סנקציות על אלו שמהססים ומסרבים לקודים הקבוצתיים.
חלוקת מטרות הקבוצה.
עבירה משותפת מאפשרת חלוקה של העבודה וכן של מטרות הקבוצה. הסבירות ליחיד להיתפס כאשר הוא חלק מקבוצה נתפסת בעיני חברי הקבוצה כנמוכה, וזאת בשל היכולת לטשטש ראיות יחדיו, וכן תצפית ושמירה בזמן המעשה.
רצידיביזם.
ממחקרים עולה כי 76% מעברייני המין שפועלים כיחידים, מבטאים רצידיביזם – חוזרים על הפגיעה יותר מפעם אחת, בעוד שאצל עברייני מין שפועלים בקבוצה מדובר על שיעור יחסית נמוך של 25%.
מאפייני מבצעי האונס.
לרוב, גילאי התוקפים מינית בקבוצה צעיר יותר מאשר התוקפים בגפם (אנס יחיד). לפי מחקר מקיף שפורסם ב-2007 מדובר על ממוצע גילאים של כ-14 שנה, כאשר הגילאים של התוקפים במקרי האונס הקבוצתי השונים שנחקרו היו בין 9-36.
בדינמיקה של אונס קבוצתי יש חלוקת תפקידים, שגם אם לא נקבעה או נאמרה מראש, היא קיימת כחלק מהסדר החברתי שנוצר בקבוצות, ותפקידו להביא לאינטגרציה בקבוצה שתאפשר את ביצוע הפעולה המשותפת – האונס הקבוצתי.
המנהיג.
בשפה המקצועית מכונה תפקיד המנהיג באונס קבוצתי בשם "הממריץ". זהו התפקיד הדומיננטי בדינמיקה של הקבוצה. אמיר התייחס כבר בשנת 1971 לאלמנטים רבים המעצבים את הדינמיקה המאפשרת אונס קבוצתי, ביניהם גם תפקיד המנהיג; הוא טען כי תפקידו של המנהיג הוא הכרחי בדינמיקה, הוא היוצר והמפעיל של המניפולציה בתוך הדינמיקה, וזה שקובע את מטרותיה.
במחקר נוסף, פידלר (Fiddler) הוסיף כי למנהיג יש יכולת להשפיע על היחידים שמראים היסוס או מסרבים להשתתף באקט, וזאת על ידי הטלת סנקציות שונות. המנהיג הוא מקשר הפעילות החברתית בין חברי הקבוצה, ויעילותו נבחנת במבחן התוצאה, כלומר לפי ביצועי הקבוצה והיכולת שלו להשפיע עליהם. ראדל (Radel) מסביר איך המנהיג ואישיותו מותאמים לצורכי הקבוצה ואיך בא לידי ביטוי הקשר בין הנורמות האישיות של החברים לבין הנורמות הקבוצתיות העלולות להיות בקונפליקט; המנהיג פותר את הקונפליקטים הללו ועל ידי רציונליזציה וסנקציות, וגורם לחברים לפעול ולקחת חלק באונס.
משתתפי הקבוצה המובלים.
לרוב, עברייני מין קבוצתיים נוטים להיות מובלים ולא מובילים (מנהיגים). מאפיין בולט שלהם הוא רצון להשתייך לקבוצה, ולרוב ניתן לזהות כי תפיסת עולמם כוללת השקפות סטריאוטיפיות באשר ליחסי גברים–נשים. עוד נמצא כי הם בעלי נטייה ברורה ל"זריקת" אחריות לעבירה לשותפיהם לתקיפה או לקורבן האונס.
משתתף חריג.
במחקר מ-1987 טען הייזלווד (Hazelwood) כי באונס קבוצתי יש חבר קבוצה שאינו רוצה בכך, ולעיתים אף ירמוז לקורבן ויסמן לו כי אינו רוצה ליטול בכך חלק. עם זאת, ברוב המקרים גם משתתף חריג זה יבצע את האונס, מכיוון שאין בכוחו לעצור זאת.
הסברים וגישות למניעים לאונס קבוצתי.
הגישה הפמיניסטית.
הגישה הפמיניסטית טבעה את המושג "תרבות האונס", לתיאור תרבות שהנורמות בה סובלניות וסלחניות כלפי אונס. הגישה רואה במעשי האונס בכללם את שימור ההבניה החברתית של עליונות הגבר על האישה והדגשת נחיתותן של הנשים בחברה. על פי גישה זו, שיח נפוץ בחברה מביע סובלנות וסלחנות כלפי מעשי אונס, ואף מעודד אותם, ושיח זה הוא המקור לרוב מקרי האונס, ובהם האונס הקבוצתי. לפי הגישה, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי; המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים. אונס הוא מעשה פסאודו-מיני, המונע על ידי תשוקה לכוח ושנאת נשים.
הגישה הפסיכולוגית.
לרוב, גישות פסיכולוגיות עוסקות בחקר מניעיהם האישיים של מבצעי האונס, ולא בדינמיקה בין חברי הקבוצה. הן מציעות הסברים שונים לגבי אופן התנהלותו של האדם, המניעים שהביאו אותו לבצע את המעשה והמורכבות הנפשית. הביקורת על גישה זו היא שהיא מאוד ספציפית ולרוב לא חוקרת את החברה או ההקשר בו נעשה המעשה. להלן מספר דוגמאות להסברים מהגישה הפסיכולוגית:
שילוב הגישה הפסיכולוגית והפמיניסטית.
סנדיי (Peggy Reeves Sanday) פרסמה ספר שעוסק באונס קבוצתי ומציע ניתוח משולב של הגישות הפמיניסטית והפסיכולוגית. היא טוענת כי האונס הקבוצתי ממלא תפקיד של מכשיר תרבותי אשר מדגיש את זכריות הגברים, ובו בזמן מגביל את האגרסיביות שלהם זה כלפי זה על ידי הפנייתה לאישה. היא מחברת בין אגרסיביות גברית לבין מה שהיא מכנה "חיבור גברי" ("male-bonding"), וטוענת שאונס קבוצתי סביר יותר שיתרחש על ידי קבוצות של גברים בהן הקשר בין חברי הקבוצה מגיע לדרגה של שכרות מהצלחה ואף לרמה מיסטית. זאת אחת הסיבות, לדידה, לריבוי מקרי האונס הקבוצתי במסיבות באוניברסיטאות ובמכללות בארצות הברית. היא גורסת כי מעשה האונס מגביר את הקשר בין הגברים בחבורה. כלומר, האגרסיביות המינית כלפי נשים היא שלב בו הגברים מציגים את הייחוס שלהם, ושלב הכנה לקראת תפקידם העתידי בהיררכיה של הסטטוסים בחברה.
גישה פסיכו-חברתית.