ב-31 באוקטובר 2017 יצא אלבום אולפן משותף של 21 סבאג', אופסט, ומטרו בומין בשם "Without Warning". האלבום הגיע בשיאו למקום ה-4 בבילבורד 200, וזכה לשבחים רבים מהמבקרים בדרך כלל. הסינגל הראשי מתוך האלבום, "Ric Flair Drip" הגיע בשיאו למקום ה-13 בבילבורד הוט 100.
ב-21 בדצמבר 2018 הוציא את אלבום האולפן השני שלו, "I Am &gt; I Was". האלבום כולל הופעות אורח של טראוויס סקוט, פוסט מאלון, ג'יי קול, דונלד גלובר, אופסט ועוד. האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200 וזכה ל-131,000 מכירות בארצות הברית. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "A Lot" בהשתתפות ג'יי קול, זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-12 בבילבורד הוט 100 וזכה בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר.
בשנת 2020, הוציא יחד עם המפיק מטרו בומין את אלבומם המשותף Savage Mode II, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200. האלבום נתמך על ידי הסינגלים "Runnin" ו-"Mr. Right Now" (בהשתתפות דרייק) שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
מעבר טאפטס
מעבר טאפטס (באנגלית: Tufts Pass) המכונה גם עמק טאפטס (באנגלית: Tufts Valley) הוא מעבר הרים, בכיוון מזרח-מערב בין הרי רואן, לבין רמת אלגאר, בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 1,091 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההרים.
מעבר ההרים התגלה מהאוויר ומופה בצורה גסה על ידי ההמשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1937.
המעבר מופה בשנית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנים 1947–1948 על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, המיפוי בוצע בשנת 1960 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם.
שמו של המעבר ניתן לו על ידי דוקטור רוברט ניקולס (Robert Nichols) ממשלחת החקר האנטארקטית רון.
המעבר נקרא על שמה של אוניברסיטת טאפטס במדפורד במדינת מסצ'וסטס, שבארצות הברית.
ניקולס היה ראש מחלקת הגאולוגיה באוניברסיטת טאפטס, בטרם הצטרף למשלחת החקר.
מרגרט פורסטר
מרגרט פורסטר (באנגלית: Margaret Forster; 25 במאי 1938 - 8 בפברואר 2016) הייתה סופרת בריטית, היסטוריונית ומבקרת ספרות. היא התפרסמה בגיל צעיר בזכות רומן שכתבה בשנת 1965, בשם ג'ורג'י גירל (נערה בשם ג'ורג'י) שהפך לסרט מצליח בשם זהה והיווה את ההשראה ללהיט באותו שם של להקת הסיקרס (המשחרים). רומן נוסף שלה, שיצא לאור בשנת 2003 בשם "יומנה של אישה רגילה", שכתבה בסגנון יומן, זכה גם הוא להצלחה רבה. הביוגרפיות שלה על דפנה דה מוריאה ואליזבת בארט בראונינג, היו לרבי מכר. כתבה גם ממוארים: ""חיים נסתרים" ו"חיים יקרים"".
ראשית חייה והשכלתה.
פורסטר נולדה בשכונה של דיור ציבורי בקרלייל (אנגליה), שבצפון מערב בריטניה, והגיעה מרקע חברתי של מעמד הפועלים. אביה, ארתור פורסטר, היה מכונאי שעבד במפעל, ואמה, ליליאן (שם נעוריה: הינד), הייתה עקרת בית שעבדה כפקידה לפני נישואיה.
פורסטר למדה בתיכון לבנות בקרלייל (1949–1956), שהיה בית ספר לתלמידות מצטיינות. היא זכתה במלגה ללמוד היסטוריה בקולג׳ לנשים סומרוויל שבאוקספורד וסיימה את לימודיה בשנת 1960.
המשרה הראשונה שלה הייתה כמורה לאנגלית בבית הספר לבנות באיזלינגטון שבצפון לונדון, שם היא לימדה שנתיים (1961–1963). במהלך תקופה זו החלה לכתוב, אך הטיוטה לרומן הראשון שלה נדחתה.
יצירתה.
רומנים.
שמו של הרומן הראשון של פורסטר, שפורסם בשנת 1964, "Dames' Delight," (תענוג הגברות) (על שם מקום המרחץ על גדות הנהר צ׳רוול באוקספורד שבו נשים יכלו לטבול בעירום), היה מבוסס באופן כללי על חוויותיה באוקספורד. הרומן השני שלה, "נערה בשם ג'ורג'י", פורסם בשנה שלאחר מכן, והיה לרב מכר. הספר מתאר את האפשרויות שנפתחות בפני אישה צעירה ממעמד הפועלים בלונדון במהלך שנות השישים. הספר הפך לסרט מצליח בשנת 1966 בכיכובם של לין רדגרייב כג'ורג'י, שארלוט רמפלינג, אלן בייטס וג'יימס מייסון. פורסטר גם כתבה יחד עם פיטר ניקולס את התסריט. שיר הכותרת של הסרט היה ללהיט בביצוע המחפשים, ובהמשך גם דורג בין חמישים השירים הגדולים מבין "500 שירי הפופ הגדולים בכל הזמנים" של מגזין "רולינג סטון". הספר עובד גם למחזמר בברודוויי, בשנת 1970, והוצג תקופה קצרה מעל במת התיאטרון.
במהלך שנות השישים והשבעים, עת גידלה שלושה ילדים, המשיכה פורסטר לכתוב ולפרסם. מאוחר יותר ביקרה היא עצמה את הרומנים המוקדמים שלה, בהם ראתה ספרים סנטימנטליים מדי. רק ברומן שפרסמה בשנת 1974, "The Seduction of Mrs Pendlebury" (הפיתוי של גברת פנדלברי) היא החלה למצוא את קולה האמיתי. הרומנים המוקדמים שלה הם קלילים והומוריסטיים, והם מונעים קדימה על ידי עלילה חזקה. יוצא מן הכלל הוא The Travels of Maudie Tipstaff ("מסעותיה של מודי טיפסטף," 1967), המתמקד בהבדלים בין-דוריים של ערכים שקיימים במשפחה מן העיר גלאזגו שבסקוטלנד.
הנושא של מערכות יחסים במשפחה הפך לבולט ביצירותיה המאוחרות יותר. "Mother, Can You Hear Me" (אמא, את יכולה לשמוע אותי? 1979) ו- ""Papers Private" (מסמכים אישיים)" (1986) הם ספרים בעלי גוון אפל יותר. פורסטר התמודדה עם נושאים כמו אמהות חד הוריות ועבריינים צעירים. ברומן ״"האם לא מספיק לגברים?״" (1989) בספר אחר היא בוחנת את הטיפול בקשישים ובמחלת האלצהיימר. הספר נכתב עקב ההתדרדרות והמוות, מאוחר יותר, של חמותה מהמחלה. בשנת 1991, היא ובעלה האנטר דייוויס השתתפו בפרק בסדרת הטלוויזיה "When Love Isn't Enough" (כשאהבה לא מספיקה), שתיאר את סיפורה של מריון דייוויס, אמו של האנטר. פורסטר מתחה ביקורת חריפה על מדיניות הממשלה בנושא הטיפול בקשישים.
המבקרת ומוציאה לאור, "כרמן כליל", סבורה שהרומן ״המשרתת של הגברת״ (Lady's Maid - 1990) הוא ספרה הטוב ביותר. זהו רומן המבוסס על עדויות היסטוריות שאספה פורסטר בזמן שכתבה את הביוגרפיה על אליזבט בראונינג, אך היא בחרה לספר אותו מנקודת מבטה של דמות בדיונית: המשרתת של אליזבת בארט בראונינג
״"יומנה של אישה רגילה"״ (2003), המסופר במתכונת של יומן של אישה בדיונית שחיה את האירועים המרכזיים של המאה העשרים, הוא כה מציאותי, עד שקוראים רבים האמינו שזהו יומן אותנטי. רומנים מאוחרים אחרים כוללים "את ״תיבת הזיכרון״" (1999) "ו״האם אפשר לעזור לך?״" (2005). הרומן האחרון שלה, ״"כיצד מודדים פרה״", פורסם במרץ 2016.
פורסטר פרסמה יותר מ־25 רומנים. היא הייתה פמיניסטית וסוציאליסטית, ומרבית יצירותיה מתייחסות לנושאים אלו. כליל סבורה שתפישת עולמה של פורסטר עוצבה על ידי הרקע המעמדי שלה. מרבית סיפוריה היו על חיי נשים. הסופרת ולרי גרוב מאפיינת את הרומנים שלה כספרים שעוסקים בחיי נשים ובשקרים השוררים בקרב משפחות.
ביוגרפיות, ממוארים, וספרים אחרים.
יצירתה העיונית של פורסטר כללה 14 ביוגרפיות, יצירות היסטוריות וממוארים. הביוגרפיות הידועות ביותר שלה הן של הסופרת דפנה דה מוריאה והמשוררת אליזבת בארט בראונינג. הביוגרפיה שלה על דה מוריאה בשנת 1993 הייתה התחקות פורצת דרך אחרי מיניותה של הסופרת, ובחינת הקשר שלה עם גרטרוד לורנס. הביוגרפיה עובדה לסרט ״דפנה״ של ה-BBC בי בי סי בשנת 2007. בביוגרפיה שלה על אליזבט בארט בראונינג משנת 1988, פורסטר מסתמכת על מכתבים ומסמכים שנתגלו לאחרונה ושפכו אור על חיי המשוררת לפני שנפגשה וברחה כדי להינשא לרוברט בראונינג, והיא כותבת מחדש את המיתוס של המשוררת הנכה שאביה המאיים שומר עליה מכל משמר, ומתארת אשה מורכבת פעילה ובעייתית ששיתפה פעולה בהסגר שהוטל עליה.
פורסטר כתבה גם ביוגרפיות בדיוניות של הסופר ויליאם מייקפיס תאקרי (1978) ושל האמנית גוון ג'ון (2006). הספר ״"אחיות משמעותיות״" (1984) מתאר את תחילתה של התנועה הפמיניסטית דרך חייהן של שמונה נשים בריטיות ואמריקאיות, שהיו חלוצות בתחום: קרוליין נורטון, אליזבת בלקוול, פלורנס נייטינגייל, אמילי דייוויס, ג'וזפין באטלר, אליזבת קיידי סטנטון, מרגרט סנגר ואמה גולדמן . הספר ״רעיות "טובות״" (2001) חקר נשים מההיסטוריה ומהתקופה הנוכחית, הנשואות לגברים מפורסמים, כולל מרי ליווינגסטון, פאני סטיבנסון, ג'ני לי ומרגרט פורסטר עצמה. הכתיבה ההיסטורית שלה כוללת את סיפורו של מפעל הביסקוויטים של קאר בקרלייל (1997)
היא כתבה שני ממוארים המבוססים על הרקע המשפחתי שלה, "Hidden Life: A Family Memoir"" 1995, ובשנת "Precious Lives" 1998, וגם יצירה אוטוביוגרפית, "החיים שלי בבתים" (2014). סיפרה ״"חיים נסתרים״" המבוסס על חיי סבתה, משרתת שילדה בת בלתי חוקית, זכה לשבחים על ידי ההיסטוריונית והמבקרת קלייר טומלין, שתיארה את הספר כ"פלח היסטוריה שיש לזכור בכל פעם שאנשים מקוננים על העולם היפה שאיבדנו". פרנסס אוסבורן רואה בספר זה את ההשראה להפיכתה לביוגרפית, וכתבה שספר זה פקח את עינייה לראות עד כמה ההיסטוריה של נשים מהמציאות בבית הסמוך יכולה להיות מרתקת" ספר ההמשך, "Precious Lives", התמודד עם נושא אביה של פורסטר, שלפי הדיווחים לא חיבבה אותו.
תפקידים בתקשורת.
פורסטר הייתה חברה בוועדה המייעצת של ה-BBC בנושא ההשפעות החברתיות של הטלוויזיה (1975–1977) ובפאנל הספרותי של מועצת האמנות (1981-1978) היא כיהנה כשופטת פרס בוקר בשנת 1980. היא הייתה המבקרת העיקרית בנושאי ספרות עיונית בעיתון איוונינג סטנדרט (1977–80). היא הופיעה לעיתים קרובות בתוכניות העוסקות בספרות בטלוויזיה וברדיו 4 של BBC, וגם כתבה בעיתונים ובמגזינים. היא התראיינה על ידי סו לוליי לרדיו 4 וגם לתוכנית ״תקליטים לאי בודד״ בשנת 1994של רדיו 4 בשנת 1994.
פרסים.