בין הגורמים הבעייתיים העולים מן הציור אפשר לציין את חומת הגן המגושמת, שדומה כי נקודת המבט שממנה צוירה גבוהה מעט לעומת יתר הציור, והיא גורעת משהו מהקשר החזותי בין אצבעותיו המצביעות של המלאך לבין ראשה המורם של מריה. הפתח הנראה בחומה ניצב בזווית מוזרה, הגורמת לו להיראות כאילו הוא נצפה מימין, והוא צורם בהשוואה לקיר הבית. הבגד המכסה את ברכי הבתולה נראה נוקשה, כנדמה שלאונרדו שקד בחריצות מוגזמת על רישומי האריגים שלו, והתצורה של הכורסה, גורמת לה להיראות בעלת שלוש ברכיים. תנוחת גופה של מריה מציגה אותה כבובת תצוגה, והרושם זה מתעצם עוד יותר בשל ההבעה האטומה של פניה. הברושים, הנראים שטוחים, מוצגים כולם באותה גודל, אף כי הברוש שמימין, הקרוב לבית, נראה קרוב אלינו יותר, ולכן היה אמור להיות גדול יותר. גזעו הדקיק של אחד הברושים כמו צומח היישר מתוך אצבעותיו של המלאך, והדיוק הבוטני המאפיין את ציור השושן הצחור שבידי המלאך מנוגד לטיפול הגנרי שלו זכו הצמחים והעשבים האחרים, דבר שאיננו אופייני ללאונרדו.
אבל המעידה המטרידה ביותר בציור היא הצבתה המוזרה של מריה ביחס לעמוד הקריאה המעוטר, המבוסס על אבן מצבה שעוצבה בידי ורוקיו עבור משפחת מדיצ'י. בסיס עמוד הקריאה קרוב אל הצופה הרבה יותר מאשר מריה, ולפיכך דומה שהיא רחוקה מכדי שזרועה הימנית תוכל להגיע לספר, ואף על פי כן זרועה מונחת עליו מה שנותן את תחושה שהיא מוארכת יתר על המידה, באופן שמעורר אי נוחות אצל הצופה. אין ספק שזוהי עבודתו של צייר צעיר. 'הבשורה' מאפשר לנו לראות איזה צייר היה לאונרדו נעשה, אלמלא התעמק בפרספקטיבה וחקר את סודות האופטיקה.
עם זאת, בבדיקה קפדנית נראה שהציור אינו גרוע כפי שהוא נראה ממבט ראשון. לאונרדו ניסה כאן את כוחו באנאמורפוזיס, טריק שבו עלולים גורמים מסוימים בציור להיראות מעוותים במבט ישיר, אל מזווית אחרת הם נראים מדויקים להפליא. לאונרדו ערך מפעם לפעם במחברותיו ניסויים בטכניקה זו. המדריכים ב'גלריית אופיצ'י' מציעים לאנשים הצופים בציור 'הבשורה' ללכת כמה צעדים ימינה ולראות את הציור מזווית זו. זרועו של המלאך נראית כעת מעט פחות משונה, וכמוה גם זווית הפתח בחומת הגן. המצב משתפר במקצת כאשר כורעים ומסתכלים בציור מזווית מעט נמוכה יותר. לאונרדו ניסה ליצור משהו שייראה טוב בעיני הצופה הנכנס לכנסייה מצד ימין. הוא ניסה גם להזיז אותנו ימינה, כדי שנראה את רגע הבשורה מנקודת מבטה של מריה, וזה כמעט מצליח. תכסיסי הפרספקטיבה שנקט מגלים ברק של אדם עול ימים, אך הברק הזה טרם הגיע למלוא ליטושו.
המלאך.
עוצמתו הגדולה של הציור טמונה באופן שבו צייר לאונרדו את המלאך גבריאל. המלאך ניחן ביופי האנדרוגיני שלאונרדו שכלל בציוריו, וכנפיו, הדומות לכנפי ציפור (התוספת החומה הבהירה צוירה בידי אמן אחר), צומחות מכתפיו באותה מזיגה מופלאה של נטורליזם ודמיון שלאונרדו כל כך היטיב לתאר. גבריאל מצויר כשהוא בתנועה; הוא רוכן קדימה כנדמה שנחת ארצה זה עתה, והסרט הכרוך סביב שרוולו עדיין מתבדר מאחור, דבר השונה מרישומי ההכנה של לאונרדו. משב הרוח שחוללה נחיתה מסעיר עדיין את הדשא ואת הפרחים שלרגליו.
פלטת צבעים.
מאפיין נפלא נוסף של ציור 'הבשורה' הוא הדרך שבה לאונרדו מגוון את הצללים. השמש השוקעת מאירה משמאל ומטילה נוגה צהובה חיוור על ראש הגן ועל עמוד הקריאה. אך כאשר משהו ניצב בדרכו של האור, מתלווה אל הצללים הגוון הכחלחל של השמיים. בקדמת עמוד הקריאה הלבן ניכר שמץ של כחול, שכן הוא מואר בעיקר מהאור המוחזר מן השמיים ולא מהאור הצהבהב הישיר של השמש השוקעת. "הצללים משתנים" הסביר לאונרדו במחברותיו. "צידו של עצם המקבל אור המחוזר מתכלת האוויר ייצבע בשמץ מצבע זה, והדבר ניכר בעצמים לבנים. הצד המקבל את אורו מהשמש ייצבע בצבעה. תופעה זו ניכרת במיוחד הערב, כשהשמש שוקעת בין העננים ומאדימה אותם".
יכולתו המתפתחת של לאונרדו לצייר בצבעי שמן סייעה לו במלאכת הצביעה המעודנת. הדילול הרב של הצבענים אפשר לו להניח את הצבע בשכבות דקות ושקופות, וכך יכלו הצללים להתפתח עם כל משיכת מכחול או הנחת הצבע באמצעות האצבע. בציור זה ניכר הדבר במיוחד בפניה של הבתולה מריה, השטופות בנוגה השמש השוקעת ודומה שהן קורנות אור וזוהר אינו נמצא בגופו של המלאך גבריאל. הקרינה הזאת מבליטה אותה יחסית לציור כולו, למרות הבעת הפנים הריקה.
ציור 'הבשורה' מראה לנו את לאונרדו הצעיר, בשנות העשרים המוקדמות לחייו, העורך ניסויים באור, בפרספקטיבה ובנרטיבים הקשורים לתגובות אנושיות. בתוך כך הוא עשה כמה טעויות. אך אפילו טעויותיו, שנבעו מניסיונות החידוש והניסוי, כבר מבשרות את כישרונו הגדול.
תש&quot;ה
אשם (שיר)
תשל&quot;ד
תרפ&quot;א
אשם (סינרגיה)
י&quot;ח טביוב
PlayStation 2
רג'ה די ונריה ריאלה
רג'ה די ונריה ריאלה (באיטלקית: "reggia di Venaria Reale") הוא אחד המעונות המלכותיים של בית סבויה בפיימונטה. הוא נמצא בעיירה ונריה ריאלה המרוחקת כ-8 קילומטרים צפונית-מערבית לטורינו. משערים כי תוכנן להיות כדוגמת ארמון ורסאי בפריז שבצרפת. ה"ארמון המלוכה של ונריה המלכותית", תרגום שם המקום בעברית, תוכנן ונבנה תוך פרק זמן קצר, על ידי האדריכל "אמדאו די קסטלמונטה" (Amedeo di Castellamonte). יוזם הבנייה של הארמון היה הדוכס "קרלו אמנואלה ה-2" (Carlo Emanuele II) שתכנן כי הארמון יהיה בסיס יציאה לציד בגבעות הבוּר באזור טורינו. בלטינית נקרא הארמון: "ציד באמנות ונטוריה (venatoria)".
בשנת 1999 יזמה הקהילה האירופאית תוכנית לשיקומו של המקום. לאחר השקעה נכבדה, שוחזר הארמון בחלקו הגדול והוא נפתח לציבור בשנת 2007. פעולת השיחזור הייתה מהיקרות שבהן נשאה הקהילה האירופאית והאתר עומד להיות מרכז תיירות חשוב באירופה.
תיאור הקומפלקס.
מלבד המבנים שתוכננו למכלול הארמון, נקבע כי שטח של 60,000 מ"ר (piano calpestabile), כולל הפארק ההיסטורי של "ונריה", יוגדר בתור התחום של הארמון כך שסדר הגודל של המתחם יבטא ישירות את "הבשורה הקדושה" (Santissima Annunziata) בית סבויה.
הכפר הקטן של הארמון כלל בתוכו את הארמונות וכן את בתיהם של משרתי הארמון ואפילו סתם אזרחים רגילים, עד שניתן לו מעמד עירוני עצמאי בחבל טורינו.
מקומו של הארמון נבחר עקב קרבתו למרחבי היער הטבעי. מרחבים, שכונו בשם " באל פאסה" שפרושו ה"כפר היפה", שיכלו לשמש בתור אתר שעשועים.
תחומים אלה השתרעו על פני שטח של מאות קילומטרים ממורדות הרי האלפים עד למבואות העיר טורינו.
הכניסה למרחב הארמון היא דרך חצר מפוארת. במרכז החצר מוצבת מזרקה בעל צורה של צבי. החזית המרכזית של המבנה בנויה מטיח ובו מוטבעות צורות של קונכיות ופירות. אלה מתגלות בצד השמאלי של החזית, ומבדילות בין החלק שנבנה במאה ה-17 לבין החלק שנבנה במאה ה-18 על "אמדאו די קסטלמונטה".
בחלק הימני של הארמון באה לידי ביטוי יצירתו של האדריכל השני שהיה שותף לבניית הארמון "מיכלאנג'לו גרובה". הוא שילב בין שני הצריחים על גג "מנסרט" (Mansart), המכוסים רעפים, מרוצפים עם לבנים בצורת מחומשים, עשויים קרמיקה, גלריה גדולה מהמאה ה-20, גלריית "דיאנה".
הגינה היפה, בסגנון איטלקי, מחולקת לשלוש טרסות, המשתלבות אחת בשנייה, בגרם מדרגות מעוצב ובנוי כדוגמת צריח השעון בחצר הקדמית. בגינה נכללת המזרקה של הרקולס ותיאטרון.
בשנת 1693 חיילים צרפתים פגעו באחדים ממבנה הארמון, אך אלה שוקמו בצל התותחים הצרפתים.
לאחר מותו של האדריכל מיכלאנג'לו גרובה בשנת 1713, הגיע לארמון האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה. הוא בנה את הגלריה הגדולה והכנסייה של סנט אומברטו. הכנסייה שולבה בין הארמונות. היא נבנתה בסגנון "trompe-l'oeil". בפנים המבנים הושלמו האורוות. בחזית נשמר הסגנון הצרפתי.
העבודות האחרונות הושלמו במחצית השנייה של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 עם בניית המדרגות העולות למעון של דיאנה והגלריה של סנט אומברטו.
קיסמו של הארמון פג, כאשר תשומת הלב עברה למעון הציד הגדול של סטופיניג'י.
הארמון נשכח על ידי בית סבויה וכך מחנה הצבא והגלריות היו לביזה בידי תושבי המקום וחיילים שהגיעו למקום עד למלחמת העולם השנייה.
ברייקינג בנג'מין
ברייקינג בנג'מין (באנגלית: Breaking Benjamin) היא להקת פוסט-גראנג' ומטאל אלטרנטיבי אמריקאית מפנסילבניה.
היסטוריית הלהקה.
תחילת הדרך.
הלהקה הוקמה בשנת 1998 על ידי הסולן בנג'מין ברנלי והמתופף ג'רמי האמל, ועד מהרה זכתה להצלחה מקומית בפנסילבניה.
הלהקה לקחה את שמה מתקרית שקרתה כאשר סולנה בנג'מין ברנלי ביצע כיסוי לשיר של נירוונה בלילה "Open mic" במועדון, כאשר לפתע הפיל את המיקרופון ושבר אותו. האיש שהיה בעל המיקרופון עלה לבמה ואמר: "תודה לבנג'מין על ששבר את המיקרופון המחורבן שלי!". בשנת 1999 הלהקה שינתה את שמה לזמן קצר ל-"Plan9" אך בשנת 2000, לאחר מספר שינויים בהרכב, שבה וקראה לעצמה בשם המקורי, Breaking Benjamin. בשנה זו עזבו שני חבריו של הסולן, אהרון פינק ומארק קלפסקי, את להקתם הקודמת "Lifer" והצטרפו ללהקת ברייקינג בנג'מין כגיטריסט ובסיסט.
Saturate.