במהלך עונת 2019, ב-18 בדצמבר 2019, החתימו היאנקיז את המגיש גאריט קול לחוזה של תשע שנים בסך 324 מיליון דולר. היאנקיז השיגו בעונה המקוצרת של 2020 מאזן של 27–33 וסיימו במקום השני בבית. הם נצחו את קליבלנד בשני משחקים והפסידו לטמפה ביי בחמישה. ב-2021 היאנקיז פתחו את העונה במאזן חצוי ובחצי השני התעלו כולל רצף ניצחונות של 13 ניצחונות רצוף, הכי הרבה מאז 1961, יכולת שהביאה אותם למאזן 70–92 ולמקום השני בווילד קארד על חודו של משחק בתום מרוץ מול הרד סוקס והבלו גייז. היאנקיז הפסידו בויילד קארד לרד סוקס. ב-12 באוגוסט באותה עונה היאנקיז והוויט סוקס ערכו באיווה משחק מחווה לסרט שדה החלומות הוויט סוקס ניצחו 8–9 בווק אוף הום ראן.
קפטני הקבוצה.
הווארד רוזנבורג, היסטוריון של קפטני הבייסבול ומחבר הספר Cap Anson 1: When Captaining a Team Meant Something: Leadership in Baseball's Early Years, מצא שליאנקיז היו שני קפטנים עוד לפני שנת 1912 - קלארק גריפיט (1903-05) וקיד אלברפלד (1906-09) שפעל יחד עם מנג'ר הקבוצה, פרנק צ'אנס. לכן, דרק ג'יטר הוא הקפטן ה-13 או ה-14 של היאנקיז ולא ה-11, כמו הדעה הרווחת בעולם הבייסבול.
חברי היכל התהילה.
שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות.
הקבוצה הוציאה 21 מספרים לגמלאות לכבוד 22 שחקנים ששיחקו בשורותיה. המספר 8 הופרש פעמיים מכיוון שבעבר מספרי השחקנים נקבעו לפי עמדות, כאשר השחקן ששיחק בעמדת התופס קיבל את מספר 8. בשנת 1972 החליטה הקבוצה להוציא את המספר לגמלאות לכבוד 2 תופסי עבר ששיחקו בה.
המספר 42 הופרש בכל הליגה עבור ג'קי רובינסון, אך בגלל שמריאנו ריברה נכנס לליגה לפני ההחלטה להפריש את המספר הוא יכל לשחק איתו. ריברה הוא השחקן האחרון ששיחק בליגה עם מספר זה.
לואי השמן
נומנור
נומנור (באנגלית: Númenor) הוא אי בים בלגיר, מקום מושבם של אנשי המערב, בעולם הפנטזיה המתואר בלגנדריום של ג'.ר.ר. טולקין.
תיאור.
נומנור הייתה ממלכתם האדירה של אנשי המערב, הדונאדין.
הממלכה ישבה באי במערבו של ים בלגיר השוטף בין הארץ התיכונה, לאמן, הממלכה הברוכה שבמערב.
צורת האי דמתה לכוכב בעל חמישה קודקודים. סיפורה דומה לסיפור היבשת האבודה אטלנטיס, כמשל למרד בני האדם כנגד האלים.
קורות הממלכה.
הוולאר העניקו את הממלכה לאדיין, בני האדם שלחמו בעידן הראשון לצד העלפים, כנגד מורגות' בקרבות בלריאנד. הם עברו להתיישב בנומנור בשנת 32 לעידן השני, ומלכם הראשון היה אלרוס (אחי אלרונד), שהיה חצי עלף אך בחר בחיי התמותה, וממנו צמחה שושלת נומנור. הוא כונה "טאר מיניאטור", שפירושו השליט הראשון, ומלך כ-400 שנה.
בימי גדולתה, נודעה נומנור כגדולה בממלכות האדם והמפוארת שבהם. אנשיה נודעו כימאים מוכשרים, שערכו מסעות אל הארץ התיכונה, הקימו בה מושבות ועזרו לאנשיה וניהלו קשרי מסחר וידידות עם העלפים. הם חיו חיים ארוכים מבני אדם רגילים אך היו בני תמותה, ולכן נאסר עליהם להתקרב לולינור שבמערב, אליה זכו להיכנס רק בני האלמוות.
מלכי נומנור כרתו ברית עם העלפים בארץ התיכונה, ונלחמו לצד גיל-גלד, שליט העלפים נגד סאורון. סאורון, שנחל תבוסה במלחמה, נטר טינה גדולה לנומנור.
במרוצת הזמן הפכו אנשי נומנור לחמדנים ולמושחתים, וחפשו לשווא דרכים להאריך את חייהם. רובם החלו להתנכר לעלפים בני האלמוות, ולנטור לוולאר על האיסור שחל עליהם להגיע אל הממלכה הברוכה, בתקוות שווא כי בתחומיה יוכלו לזכות בחיי נצח. מיעוטם, נשארו נאמנים לוולאר ושמרו על קשרים עם העלפים בארץ התיכונה.
מלכה האחרון של נומנור, אר פרזון, שבה את סאורון, שהיווה איום על עוצמתה של נומנור, אך סאורון הצליח להגיע בדרכי עורמה למעמד של יועץ למלך, והסית אותו נגד הוולאר, בהבטיחו לו עושר חומרי וחיי נצח אם יעבוד את מורגות', שר האופל. בשנת 3319 לעידן השני, בעצת סאורון, יצא אר פרזון בראש צי אדיר לוולינור כדי לתבוע מהוולאר את האלמוות, אך אילובטר, יוצר העולם, התערב בנעשה והטביע את נומנור במצולות הים. לאחר שקיעתו נקרא האי בשם אטלנטה, שמשמעותו בקווניה: אשר נפלה, ומהאי נותרה רק פסגת ההר מנלטרמה, כאי בודד שמקומו אינו נודע. אילובטר שינה את צורתו של העולם לעגול, כך שבני האדם לעולם לא יוכלו להפליג לעבר ולינור, ורק העלפים שרשאים לבוא שמה, ימצאו את הנתיב הישר העובר בילמן אל ולינור.
קומץ הנאמנים לוולאר, ובראשם אלנדיל, ובניו איסילדור ואנריון, הצליחו להינצל והגיעו בספינות לארץ התיכונה. הם הקימו את ממלכת גונדור בדרום וארנור בצפון. חלק מאנשי נומנור כבר ישבו בארץ אומבר כחיל מצב ונציבות של נומנור, וכונו הנומנורים השחורים, מאחר שהיו שייכים לנומנורים שהתנכרו לעלפים ומרדו בשלטון הוולאר ונטו להשפעתו של סאורון.
העץ הלבן שבנומנור.
נימלות', העץ הלבן, גדל בחצרו של מלך נומנור, והיה מנצר עתיק ביותר שראשיתו בולינור. הוא נכרת על ידי אר פרזון, מלכה האחרון, בעצתו של סאורון שהסיתו נגד הוולאר. איסילדור, מנאמני הוולאר, הצליח להציל פרי מענפי העץ לפני כריתתו, והפרי שנטמן בגנו נבט ולבלב. את השתיל הביא עמו איסילדור לארץ התיכונה לאחר שקיעתה של נומנור בים. הנטע נשתל בממלכת גונדור כמה פעמים, אך האחרון שבהם נבל אחרי שמת העוצר האחרון של הממלכה.
בסוף העידן השלישי, לאחר שארגורן הוכתר למלך גונדור, נתגלה נטע מהעץ הנבול, והוא נשתל בחצר המלך והחל לפרוח, כסמל למלכות גונדור שחזרה לימי גדולתה.
קלף (יהדות)
קלף הוא עור בהמה טהורה המשמש לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות - ראשי התיבות של סת"ם - ספרי תורה, תפילין, מזוזות. כמו כן מגילת אסתר יש לכתוב על קלף. על פי ההלכה כתבי קודש אלה חייבים להכתב על עור בהמה מעובד בעפצים.
על פי התלמוד ישנם שלושה סוגי עורות: "גוויל" הוא העור השלם, ועליו יש לכתוב רק ספרי תורה, בנוסף ניתן להפריד מהגוויל שתי שכבות, השכבה הדקה קלף המשמש לכתיבת תפילין, והשנייה דוכסוסטוס משמש לכתיבת מזוזות. בסביבה יבשה מתאימה עשויים כתבים כאלה להישמר אלפי שנים, כמו מגילות מדבר יהודה.
כיום ספרי תורה, תפילין ומזוזות נכתבים על עור שעבר עיבוד בסיד ומלח בלבד, ואז שוייף מצידו הפנימי, כך שנותר רק קלף.
אופני העיבוד.
על פי המדרש, בעבר היו מעבדים עורות על ידי צואת כלבים, בתקופת הראשונים נחלקו אם מותר לעבד בצואת כלבים, סביב הטיעון שאין לעבד בדבר שאינו כשר לאכילה.
עיבוד בעפצים.
על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", ואפשר להפיק ממנו "קלף" ודוכסוסטוס על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית. החלק הנקלף נקרא "קלף" ושאר העור נקרא "דוכסוסטוס" צורת ההפרדה בין הקלף לדוכסוסטוס נשכחה במהלך הדורות, וכיום משתמשים רק בגוויל בלבד.
המעבדים לפי שיטה זו כיום מוסיפים לפני העיבוד סיד וצואת יונים כדי להסיר את השיער, לאחר מכן משרים את העור במי מלח למשך כשלושה ימים, ובמי קמח שעורים מלא למשך כעשרה ימים, ובמשרת עלי אוג הבורסקאים משמש כעפצים.
ישנה מחלוקת אם מותר לשייף מעט את הגוויל מצד הבשר, או שמא על ידי כך איננו נחשב גוויל.
עיבוד בסיד.
החל מתקופת הגאונים, החלו להשתמש בסוג קלף אחיד לכל כתבי הקודש, קלף שעובד בסיד ומלח בלבד, ושיוף בצידו הפנימי, כדי להכשירו לכתיבה בצד זה. סוג זה נקרא בלשון הגאונים 'רק' או 'ריק'.
לדעת פירקוי בן באבוי הסיבה לכך החלה בתקופת האימפריה הרומית שאסרו על היהודים שימוש בכתבי הקודש, ובכך נשכח צורת העיבוד המובאת בתלמוד, לאחר התפשטות האסלאם השתמשו הסופרים בקלפים שקנו מהערבים, שהיו מעובדים רק במלח וסיד,
רב שרירא גאון הביא את דעת רב משה גאון שהתיר סוג עיבוד זה, ואף ציין שרוב הציבור סומכים על היתר זה מפני "שאין מי שיודעים לעשות אותו גויל כתקנו" ו"עת לעשות לה' הפרו תורתך". דברי רב משה גאון הובאו בעוד מקומות בספרות הגאונים. לדעת הרבה גאונים והרמב"ם עיבוד זה הוא פסול.
רבינו תם, התיר לכתחילה לכתוב בסוג עיבוד זה שלדבריו עדיף על העיבוד שנעשה בעפצים, כמו כן לדבריו אין חובה לעבד בעפצים דווקא. הוא מסתמך על דברי התלמוד במסכת מנחות שאין צורך דווקא בעיבוד עפצים. , מקור נוסף מוצא ר"ת מדברי התלמוד במסכת גיטין שהעיבוד בעפצים גורם לקושי במחיקה, ולדברי ר"ת גם עיבוד בסיד גורם לקושי זה ולכן הוא מותר.
עיבוד זה הוא העיבוד המקובל כיום לכתיבת סת"ם, המעבדים בצורה זו מולחים את העור לאחר ההפשטה מצד הבשר למשך כמה ימים עד יבוש העור, לאחר מכן שורים אותו במים כדי שיתרכך שוב, לאחר השריה שורים במשרת סיד כמה ימים עד שהשערות יוכלו לרדת בקלות על ידי משיכה ביד, לאחר הורדת השערות, העור נשטף במים, מגרדים את שאריות הבשר והקרומים והשומנים היטב, לאחר מכן שורים אותו שוב בסיד מרוכז יותר למשך כמה ימים, לאחר ההשריה העור נשטף ונמתח על ידי סד מיוחד לכך, לאחר יבושו משייפים אותו לצד הבשר עד שיהיה ראוי לכתיבה.
להלכה.
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכתחילה יש לכתוב ספר תורה על הגוויל, מזוזות על דוכסוסטוס, ותפילין על קלף (ראו הרחבה בערך ספר תורה). בנוסף, לשיטת הרמב"ם יש לעבד את עור הבהמה בעפצים. לדעתם, מותר לכתוב מגילת אסתר על הגוויל, וכן מותר לכתוב על גביו גם מזוזה.
מאידך דעת הרמ"א, בעקבות דעת התוספות, שעדיף לכתוב על קלף המעובד בסיד, ואין לכתוב על גוויל. משום שהקלף נאה יותר, ומשקלו של הספר תורה פוחת. וכן נוהגים האשכנזים.