צ'וגה מאמי (בפרסית: چغامامی, چگامامی ונוסחי כתיב נוספים, מ־چگا, چغا, או چیا, "גבעה" בניבים פרסיים מקומיים, בפרט במערב איראן ובדרום־מערבה, ו־مامی, שם פרטי של בעל הקרקע) הוא אתר ארכאולוגי במחוז דיאלא בדרום עיראק ליד העיר מנדלי (Mandali) על גבול איראן.
האתר משתייך לתרבות סאמרא, תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית שהתקיימה באלף השישי לפנה"ס. באתר זה נמצאו מערכת של תעלות השקיה הראשונות בעולם ובזה ייחודו. האתר שכן על דרך עתיקה שהובילה לפרס. מקור המים העיקרי של היישוב היו מי שיטפונות שזרמו מנחל גנגיר (Gangir river). האתר שוכן בגובה 137 מטר מעל פני הים.
האתר שוכן כ-125 ק"מ צפונית-מזרחית לבגדאד והוא תוארך לסוף האלף השישי לפנה"ס. באתר נמצאו מספר שלבי התיישבות מתקופת סאמרא ועד תקופת עובייד. באתר נמצאו מבנים מלבניים שנבנו מבלני בוץ, כולל מגדל שמירה בכניסה ליישוב. מערכת ההשקיה שימשה לגידול בעלי חיים מבויתים בקר, כבשים ועזים. בנוסף שימשה לחקלאות לגידול חיטה, שעורה ופשתן.
הממצאים שנמצאו באתר כוללים כלי קרמיקה צבועים מתרבות סאמרא וצלמיות נשים.
האתר נחפר במשך שלושה חודשים בין דצמבר 1967 ועד פברואר 1968 על ידי משלחת של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק בראשותו של הארכאולוג הבריטי דייוויד אוטס (David Oates) .
משה בן חורין (מהנדס)
גלינדה
אתר תיירות
שהיית צה&quot;ל בלבנון
פריסטיק
Galaxy s6
מרן (תואר)
מָרַן (מקובל לנקד מָרָן; בהגייה אשכנזית: מוֹרוֹן (ליטאית), מוּרֶן או מוּרוֹן (חסידית)) הוא תואר כבוד עבור רבנים.
בעבר נעשה שימוש בתואר רק לכינוי רבנים מקובלים במיוחד. במשך השנים נשחק התואר והוא משמש לכינוי מכבד עבור רבנים ברמות חשיבות שונות, אך בעיתונות החרדית הממסדית נשמר התואר באדיקות עבור הדמויות העומדות בראש המערכת התורנית כפי שמערכת העיתון רואה אותה, אלו שמכונים גדולי הדור. המושג שכיח בעיקר בשיח הציבור החרדי, ובציבור הדתי לאומי בעיקר עבור רבנים מעדות המזרח.
כאשר התואר מופיע ללא שום תוספת, הכוונה על פי רוב לרב יוסף קארו, בעל ה"שולחן ערוך".
מקור המושג.
מקור המושג הוא בארמית גלילית, ומשמעותו "אדוננו" (בארמית בבלית צריך לומר "מרנא"). הביטוי אינו נפוץ בספרות חז"ל כמו התואר "מר", ללא הטיה. ברבים נאמר "מרנן".
שימושים בנוסחי תפילה.
בתפילת יקום פורקן נוהגים לברך את "מרנן ורבנן חבורתא קדישתא די בארעא דישראל ודי בבבל" (אדונינו ורבותינו החבורה הקדושה אשר בארץ ישראל ואשר בבבל) ש"מרן די בשמיא יהא בסעדהון כל זמן ועדן" (אדוננו שבשמים יהיה בעזרם כל זמן ועת).
צורת שימוש.
כמו רוב התארים, מופיע התואר לפני השם. התואר יכול לבוא ללא שם, כשהכוונה לאדם המוכר בקהל היעד בתואר, כמו בתואר "מרן ראש הישיבה", או בתואר "מרן הרב". כשהתואר בכל זאת בא עם שם, הוא בדרך כלל יבוא עם תואר או תארים נוספים, כמו "הרב", "הרב הגאון" וכו'. כיוון שבארמית המילה מוטה, היא אינה מגיעה עם ה"א הידיעה, אך לפעמים נעשה שימוש מוטעה בתואר "המרן". תואר שגוי נוסף הוא "מרן אדמו"ר", בו נעשה שימוש במילה הארמית לצד המילה העברית "אדוננו" (כחלק מראשי התיבות "אדמו"ר").
אישים מפורסמים.
התואר ניתן לכל ראש ישיבה, ראש עדה או ראש תנועה על ידי תלמידיו, חסידיו ומעריציו; ברמה העולמית הוא ניתן רק למי שנחשבו לגדולי דורם, לא לאור מדד אובייקטיבי של גדולתם התורנית אלא בזיקה ישירה למידת היותם "גדולי הדור".
האדם הידוע ביותר הנקרא בתואר הוא הרב יוסף קארו, הנקרא "מרן הבית יוסף", או, בציבור הספרדי, "מרן" ללא שם או תואר נלווה. מקובל להגיד דרך רמז, כי תואר זה הוא ראשי תיבות של "מאתים רבנים נסמך", ופירושו לפי דברי החיד"א, כי מאתים רבנים הסכימו לפסקיו של הרב קארו. המושג "קבלנו הוראות מרן", בו לגבי הרב קארו, בסופו של דבר הביא לשימוש נרחב בתואר "מרן" גם לגבי הרב יוסף עצמו.
בקרב חוג תלמידי ישיבת מרכז הרב לדורותיה, ובהשפעתה - אף בחלקים נרחבים בציונות הדתית, ההולכים, מכוחה, לאור תורתו, משמש התואר "מרן הרב זצ"ל" כשלעצמו עבור הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בדומה לכך, בחוג חזון איש משמש התואר "מרן ז"ל" כשלעצמו לתאר את הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
התואר בעיתונות החרדית.
העיתונות החרדית הממסדית שומרת בקפידה על השימוש בתואר זה לרבנים ספורים בלבד: בעיתונות החסידית מוענק התואר רק לאדמו"רי חסידויות גדולות במיוחד, ובעיתונות הליטאית היו תמורות בנושא זה במשך השנים. העיתון "יתד נאמן", שבמשך שנים היה העיתון הליטאי היחיד, העניק בראשית דרכו את התואר לשורת רבנים, בהם שלמה זלמן אוירבך, דוד פוברסקי, מאיר חדש ויוסף שלום אלישיב, זאת על פי הוראת מנהיג הציבור הליטאי דאז, הרב אלעזר מנחם מן שך, שאף לו הוענק התואר. לאחר פטירת הרב שך לא הוענק התואר לאישים שלא כונו כך לפני פטירתו, ולמעשה נשמר התואר עבור הרב יוסף שלום אלישיב באופן בלעדי. לאחר החלפת מערכת העיתון בנאמני הרב אהרן יהודה ליב שטינמן ופטירת הרב אלישיב, החל העיתון משתמש בתואר זה גם לאזכור שמו של הרב שטינמן והרבנים חיים קניבסקי, נסים קרליץ וגרשון אדלשטיין. בשנת 2022 החל העיתון, בהוראת הרב אדלשטיין, להוסיף את התואר לשמותיהם של הרבנים ברוך מרדכי אזרחי, מאיר צבי ברגמן, דב לנדו וברוך דב פוברסקי. העיתון "הפלס" לא השתמש בתואר לתיאור אנשים חיים מאז פטירת הרב אלישיב ועד לסוף 2016, בה ניתן התואר לרב שמואל אוירבך. בעיתון "יום ליום", אשר זוהה בעבר עם מפלגת ש"ס, מקבלים את התואר מרן הרבנים מאיר מאזוז ושלום כהן מאז פטירת הרב עובדיה יוסף. בעיתון "הדרך" מקבל הרב שלום כהן את התואר מרן.
התואר "מרן ראש הישיבה" משמש, במקורו, באופן פנימי בכל ישיבה כלפי ראש הישיבה, אך הוצמד באופן כללי בציבור הליטאי לרב שך, למרות שתואר זה כלל בהתייחס לרב שך, התייחסות לישיבת פוניבז'. מאז, רבנים בולטים שמכהנים כראשי ישיבה מכונים כך גם במרחב הציבורי, גם אם הישיבה בראשותה הם עומדים אינה מן הבולטות ביותר במגזר. לדוגמה: הרב שטינמן כונה כך כבר מתקופת כהונתו כראש ישיבת גאון יעקב, ישיבה שולית באופן יחסי.
התואר "מרן שר התורה" ניתן כיום באופן כמעט בלעדי לרב חיים קניבסקי.
התואר בפי לא-יהודים.
הנוצרים הסורים, דוברי הסורית (השייכת לאותה משפחה בתוך הארמית כמו הניב הגלילי), משתמשים לפעמים בתואר זה עבור ישו, ובתואר "מרתן" ("גבירתנו"; צורת נקבה של מרן) עבור מרים, אמו .
רביב שכטר
רביב שכטר (נולד ב-8 באוגוסט 1974) הוא עיתונאי ספורט ישראלי ונמנה בין מייסדי הפודקאסט 'צבע אדום'.
ביוגרפיה.
את דרכו בתקשורת החל שכטר ככתב ועורך במדור הספורט של אתר ynet. בשנת 2004 החל לעבוד במקומוני רשת שוקן, "העיר" בתל אביב ו"כל העיר" בירושלים שם ערך את מדורי הספורט ואת מדור "ציפורה". בשנת 2006 עבר ל-nrg שם שימש כעורך אשכול שכלל את מדורי הברנז'ה, התרבות, הרכילות ומדור בשם "סקסי" ובהמשך אף מונה לסגן עורך האתר תפקיד אותו מילא עד התפטרותו בחודש יוני. כעבור חודשיים מונה לעורך אתר ONE, וגם את התפקיד הזה מילא זמן קצר בלבד כשפוטר כעבור כחודשיים.
במרץ 2007 ייסד יחד עם העיתונאי עודד קרמר את הבלוג "עומדים בשער" שם ביקרו באנונימיות את תקשורת הספורט בישראל. השניים טענו מאוחר יותר כי האנונימיות הקלה עליהם, כעיתונאים פעילים, להשיג חומרים עבור הבלוג. לאחר חמישה חודשים הפסיקו השניים את הכתיבה בבלוג והעבירו את הבעלות עליו לעיתונאי שלמה מן, שכתב אף הוא באנונימיות. הבלוג נסגר בתחילת 2008 בעקבות תביעת דיבה שהגישה אופירה אסייג, ממושאי הביקורת העיקריים של הבלוג, נגד שכטר, קרמר ומן. בפברואר 2015 זכתה אסייג בתביעה ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט.
עם יציאתו לאור של "ישראל היום" מונה שכטר לסגן עורך מדור הספורט תחת אלי סהר ובין השנים 2011–2014 שימש עורך המדור.
ב-2016 שב לתקשורת והצטרף למחלקת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי אך לאחר כחצי שנה עבר למעריב שם הוא משמש כעורך מדור הספורט.
אריסטידה בלנק
אריסטידה בלנק (ברומנית: Aristide Blank); 1 בינואר 1883 - 1 בינואר 1960, היה יזם ובנקאי יהודי רומני, חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה ומקורב מאוד למלך, נדבן ותומך באמנויות, בעלים של הוצאה לאור ושל עיתונים. כתב מחזה, שהוצג בפריז וברומניה ופרסם שני ספרים.
קורות חיים.
אריסטידה בלנק נולד בבוקרשט, ברומניה, כבנו של הבנקאי מאוריצ'יו בלנק, צאצא של משפחת יהודים ספרדים, שהגיעו לבוקרשט במאה ה-18 עם השם Derrera el Blanco. אריסטידה למד בבוקרשט וסיים בהצלחה לימודי משפטים והיה הבוגר הרומני הראשון של "האקדמיה למדעי המסחר והבנקאות" של וינה. הוא גויס לצבא רומניה, אך בגלל מחלת האסתמה נשאר בעורף והיה קצין בחיל האוויר בעת מלחמת הבלקן השנייה. ב-1914 הצטרף לעבודת הבנקאות בבנק מרמורוש, בלנק ושות' שניהל אביו ונשלח ללונדון לפעול להשגת הלוואה המיועדת לאפשר רכישת נשק. כדי לקבל את ההלוואה חתם בלנק בשם רומניה על התחייבות שהנשק לא יופנה נגד בריטניה ובנות בריתה ובכך נעשה הצעד הראשון של הצטרפות רומניה לצד זה של הלוחמים במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה גויס למילואים ושירת בחיל האוויר. ב-1918 נשלח לסין, לשאנגחאי, כדי לייסד קשרים מסחריים ראשונים עם סין והצליח בכך. בשנה שלאחר מכן נסע לפריז, שם ייסד סניף נוסף של בנק מרמורוש ובלנק. משלב זה השפעתו של אריסטידה על ניהול הבנק הלכה וגברה בהתמדה, למרות שאביו נשאר המנהל עד 1928, כאשר פרש ועבר לווינה.