בשנת 1923, בהשפעת הרב חיים עוזר גרודזנסקי, מנהיג יהדות ליטא, עבר הרב אונטרמן לאנגליה ושימש כרבה של ליברפול. הרב אונטרמן התגבר במהירות על קושי השפה והפך לרוח חיה בקהילה היהודית שם. הוא הקים ארגון גג לכל הקהילות היהודיות באזור, ייבא תלמידים מאירופה על מנת לחזק את הישיבה המקומית ואף הקים את האקדמיה לתלמוד תורה בליברפול.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל הרב אונטרמן למען יהודים פליטים מגרמניה שאנגליה התייחסה אליהם כנתיני מדינת אויב. הוא סיכן את עצמו וביקר אותם במעצרם וכן ביקר את חברי קהילתו במקומות אליהם התפזרו על מנת לתפוס מחסה.
לאחר פטירתו של הרב משה אביגדור עמיאל בשנת 1946, התמנה הרב אונטרמן לרבה האשכנזי של תל אביב. הוא סירב לעלות לארץ ישראל על חשבון מכסת הסרטיפיקטים הכללית, ועל כן קיבל מהבריטים אשרת עלייה מיוחדת כ"מומחה בריטי לרבנות".
בתל אביב הקים הרב אונטרמן כולל בשם "שבט מיהודה" וכתב תשובות בהלכה ומאמרים שונים, את תשובותיו העיקריות קיבץ בספרו: שו"ת שבט מיהודה. יחד עם רבה הספרדי של העיר, יעקב משה טולידאנו, הקים את בית הדין המיוחד לענייני עגונות.
הרב אונטרמן כיהן גם כדיין בבית הדין הרבני הגדול, בשנת 1955 נבחר למועצת הרבנות הראשית ובג' בניסן תשכ"ד - 16 במרץ 1964 נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של ישראל, בגוברו על הרב גורן בהפרש של שלושה קולות. הרב אונטרמן כיהן בתפקיד זה עד 1972, אז הפסיד בבחירות לרב שלמה גורן בצעד שהתפרש על ידו כהדחה.
הרב אונטרמן נפטר בשנת 1976, ונקבר בהר הזיתים בירושלים. על שמו נקראו רחובות בתל אביב, בירושלים ובפתח תקווה.
היו נשוי לרחל לאה (לבית ילין), ולהם שבעה ילדים. אחד מבניו, ברוך, שימש מנהל אוניברסיטת בר-אילן. אחת מנכדותיו, ריבה מן, מספרת על סובלנותו, כי על אף שלא שמרה תורה ומצוות, סבה "אהב אותה אהבה ללא תנאים".
פסיקתו ודרכו בהלכה.
הרב אונטרמן היה למדן ליטאי במובן הקלאסי שהושפע עמוקות מדרכו ההלכתית הייחודית של מורו הרב שמעון שקאפ, וכך גם נראו שיעוריו ותשובותיו בהלכה - דיון בהגיון משפטי ושימוש בכלים לוגיים האופייניים למורו. מאידך, שלא כמו הרב שמעון שקאפ, עסק הרב אונטרמן גם בשאלות ההלכתיות האקטואליות מאותה תקופה (שרובן רלוונטי גם היום) כגון: עליה להר הבית, גיור, פסולי חיתון, מצוות התלויות בארץ, גיוס בנות לצה"ל (החמיר בעניין זה וטען כי הדבר פסול) ועוד רבות.
יחסית לשאר רבני התקופה האורתודוקסים, נחשב הרב אונטרמן לפוסק ליברלי. לדוגמה:
גם בשאלות הלכתיות מתחדשות שעסקו בהיבטים טכנולוגיים ומדעיים, נטתה גישתו להקל, לדוגמה בנוגע לתרומת איברים: בתחילה סבור היה הרב אונטרמן (כמו רוב הפוסקים באותה תקופה) שהדבר אסור, אך לאחר שהתברר שניתן לקבוע את רגע המוות מדעית ובצורה וודאית, התיר להשתיל איברים ואף חידש טיעון להקל בבעיית "איסור הנאה ממת" שצצה בשאלות מסוג זה, טיעון שמשמש עד היום את הפוסקים.
גם בשאלות דומות הוא הקל, וכך כתב בתגובה למאמרו של הרב כתריאל פישל טכורש לשאלתה של אוניברסיטת בר-אילן בנוגע לשימוש בתאי גזע עובריים:
הרב אונטרמן תמך באמירת הלל ביום העצמאות, אולם מכיוון שאין בידינו הסמכות שהייתה בידי חז"ל לקבוע ברכות חדשות, הוא היסס האם יש לברך לפני ההלל בשם ומלכות, כלומר, תוך הזכרת שם ה'. לעומת זאת ביום ירושלים טען הרב אונטרמן כי יש לומר הלל בשם ומלכות שכן מדובר בחג בגין יציאה ממוות לחיים. עם זאת, טען הרב אונטרמן כי ליום העצמאות הבכורה על פני יום ירושלים מאחר שיום העצמאות מבטא תקומה אנושית ויום ירושלים נס מההשגחה עליונה.
יוהאן שטראוס האב
יוהאן שטראוס הבן
איל&quot;ן
איל"ן - איגוד ישראלי לילדים נפגעים, הוקם בשנת 1963 כארגון גג של ארגונים לטיפול בילדים נפגעים, על ידי ארגון "אילנשיל פוליו" שעסק בסיוע לנפגעי פוליו וביקש להרחיב את פעילותו לסיוע לכלל הילדים הנפגעים. הארגון מציב לו למטרה כיום את שיפור איכות חייהם של בעלי המוגבלויות הפיזיות בישראל וקידום שילובם בחברה.
היסטוריה.
ארגון אילנשיל (אילנשיל = איגוד ישראלי למען נפגעי שיתוק ילדים) הוקם בשנת 1952, בימי מגפת הפוליו בישראל. ועדת הפוליו- ארגון לאומי לעזרת נפגעי הפוליו בישראל הוקמה בשנת 1956. בשנת 1957, התמזגו שני הארגונים, בהנהגתה של בטי דובינר, ויחד עם משרד הבריאות, הובילו את מבצע החיסון הארצי.
בשנת 1958, התקיים מפעל "מצעד הפרוטות" הראשון.
בשנת 1960, הוקם מרכז הספורט ע"ש ספיבק ברמת-גן.
באפריל 1964 התקיימה ועידת היסוד של איל"ן והשתתפו בה נציגי אילנשיל-פוליו, בית חולים אלין, שתל"ם ואקי"ם. מוסד מרכזי שלא הצטרף לאיל"ן היה מוסד אברמס בתל אביב.
פעילות העמותה.
העמותה עוסקת ברווחה, חינוך ושיקום של ילדים נפגעים עד לבגרותם. לאחר מכן, מציעה העמותה אפשרויות להשתלבות במסגרות תעסוקתיות, מסגרות מגורים ומסגרות חברתיות מתאימות.
העמותה מקיימת פעילויות ספורטיביות לנכים, מקיימת קייטנות מותאמות ומספקת שירותי הסעה לפעילויות אלו בכלי רכב ייעודיים, המותאמים להסעת נכים. העמותה מסייעת ברכישת ציוד פארא-רפואי (כדוגמת הליכונים) ולימודי (כדוגמת מחשבים), רכב ראשון ושיעורי עזר והעשרה.
מצעד הפרוטות.
מצעד הפרוטות נוסד בשנת 1958 על ידי בטי דובינר, מייסדת איל"ן, לצורך גיוס הכספים לעמותה. בשנים הראשונות לקיומו תאם השם את טיבה של ההתרמה, שהתקיימה באמצעות צעדות התרמה, בהן החזיקו הצועדים יריעות בד עליהן נערמו פרוטות מעוברים ושבים.
במהלך השנים ניתן הכינוי למבצעי ההתרמה השנתיים של העמותה. אלו התקיימו תחילה יום בשנה, במהלכו נאספו תרומות מבתים. כיום, נמשך מנהג זה ביום ההתרמה, אך זהו מנהג יחיד מבין שורת פעולות הנערכות לאורך זמן, בהן הצבת דוכני התרמה במקומות ציבוריים, וגיוס תרומות באמצעי מדיה שונים.
Coldplay
עוזי גל
עוזי (עוזיאל) גל (ז' בכסלו ה'תרפ"ד 15 בדצמבר 1923 – א' בתשרי ה'תשס"ג 7 בספטמבר 2002) היה מפתח כלי נשק ישראלי המוכר בעיקר בזכות פיתוח תת המקלע "עוזי".
ביוגרפיה.
גל נולד בשם גוטהארד גלאס (Gotthard Glas) בויימאר שבגרמניה, לאמן וצייר יהודי, אריך (לימים ערי) גלאס (Erich Glas), ולאשתו, ממוצא גרמני, מילֵה (Miele). המשפחה גרה במינכן, וביתם היה מלא בכלי נשק עתיקים, באקדחים ובשריוני אבירים. בשנות ילדותו של גל התגרשו אביו ואמו, והוא עבר לחסותה של אמו. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נשלח גל, יחד עם כל תלמידי בית הספר היהודי שבו למד, לאנגליה, ואילו אביו עלה לארץ ישראל עם משפחתו החדשה. בשנת 1936, עלה לארץ ישראל והצטרף לאב המשפחה שהתיישב בקיבוץ יגור. גל למד בנשר, ואחר כך בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ.
כשהיה בן 15 פיתח קשת שהייתה יכולה לירות חיצים באופן אוטומטי. ב-1942 הצטרף לפלמ"ח, ושירת בתפקידים שונים הקשורים בכלי נשק, והתנסה בפיתוח אמצעי לחימה וחריטת חלקי כלי נשק. בשנת 1943 נתפס על ידי הבריטים כשעל גופו חלקי כלי נשק, ונדון לשבע שנות מאסר (שקוצרו אחר כך לשש). הוא נשלח לכלא עכו, וביולי 1946, לאחר שזכה בחנינה, חזר לקיבוץ יגור ושב לעיסוקו - תכנון ופיתוח כלי נשק. במלחמת השחרור לקח חלק בכיבוש שפרעם ובקרבות באזור תרשיחא.
בקיץ 1949 הצטרף גל (סגן באותה עת) לקורס קציני חי"ר. ב-20 באוקטובר 1949 כתב מכתב לסא"ל מאיר זורע, מפקד בית הספר לקצינים, ולאורך 30 עמודים רשם תיאור של תת-מקלע מתוצרת ביתית. זורע שלח מכתב אל ראש מה"ד, חיים לסקוב, ובו שיבח את תת-המקלע לאחר שבחן את תכנונו. בעקבות מכתב הציב לסקוב את גל בחיל המדע, שם השתלב גל במדור לפיתוח נשק בראשות רס"ן חיים קארה. במדור פותחו גרסאות אחדות של תת-מקלע חדש שסומן ק-12. בהמשך 1950 עבר גל לתע"ש, וב-1953 השלים שם את פיתוח ה"עוזי". בצה"ל השוו בין "ק-12" ל"עוזי" וה"עוזי" נבחר בזכות מחירו הנמוך יותר.
ה"עוזי" הוצג במצעד יום העצמאות של שנת 1955. הוא נכנס לשימוש בחטיבת הצנחנים, ושימש אותה בהצלחה במבצע קדש. שמו של העוזי יצא למרחוק, והצלחתו וחדשנותו העמידו את גל בשורה אחת עם גדולי מפתחי הנשק הקל במאה ה-20, ובראשם מיכאיל קלשניקוב. כלי הנשק נקרא על שמו של עוזי גל, אף על פי שהתנגד לכך בתחילה. הוא נתן הסכמתו מכיוון שהממונים עליו סברו כי הדבר יקל על שיווקו ברחבי העולם.
בשנת 1955 הוענק לגל צל"ש הרמטכ"ל "על כושר המצאה צבאי", ובשנת 1958 הוענק לו פרס ביטחון ישראל על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. גל היה הראשון לזכות בפרס זה.
לאחר פיתוח העוזי, המשיך גל לעסוק בתכנון ובאפיון כלי נשק קלים, והיה חלק מצוות שאפיין רובה סער חדש לצה"ל. הרוס"ר החדש נקרא "גל", שוב על שמו של עוזי גל, שנבדק על ידי חיל החימוש. הגל נועד להיות הנשק העיקרי של החיל הרגלים הישראלי בצה"ל, אבל התעשייה הצבאית ניהלה מסע שתדלנות מסיבי כדי שצה"ל יזמין את הגרסה הישראלית של הקלשניקוב, ה"גליל". בסופו של דבר, נגנז למעשה פרויקט ה"גל", ונותרו ממנו רק מעט אבות טיפוס.
חלק מהדו"חות שכתב גל בשעתו משמשים את צה"ל עד היום.
בשנת 1976 פרש גל מצה"ל, ועבר עם משפחתו להתגורר בפילדלפיה, כדי שבתו, תמר, תוכל לקבל טיפול רפואי לגידול ממנו סבלה. שם עסק בהתאמת העוזי לשוק האמריקאי. ב-1995 פיתח את הרוגר MP9, תת-מקלע שהיה מעין "עוזי משופר", אך נשק זה לא זכה להצלחה מסחרית.
הוא המשיך לתכנן כלי נשק, ועל פיתוחו האחרון, אקדח חדשני, עבד עד יומו האחרון.
עוזיאל גל נפטר בפילדלפיה ממחלת הסרטן, ונקבר בקיבוץ יגור סמוך לאשתו, אהובה, שנפטרה כ-4 שנים לפניו, ולבתו תמר שנפטרה מגידול בשנת 1984. הוא הותיר אחריו את בנו, עדו.
מרדכי בן-דוד