בשנת 1924 הוא עבר עם עמיתיו החלוצים לחיפה והגיע לחצר בניין הטכניון ההיסטורי בהדר הכרמל לצורך טיפול בבעיית ניקוז מי השופכין של בית הספר הריאלי הסמוך. הוא חלק בניין אבן קטן, אשר שימש משרד של הטכניון בבנייתו, עם שותפיו, שאיתם חלק גם מזון וימי עבודה בחצר ובבניין הטכניון. הוא עבד בעבודות מזדמנות נוספות כמו סבלות, פריקת מִטענים, בניית טרסות בגן וניקוי אבן בבתי המלאכה של הלוקומובילים. במהלך התקופה הוא הכיר את מנהל בית הספר הריאלי ד"ר ארתור בירם, שהתרשם ממנו כחלוץ צעיר ונמרץ והמליץ עליו כעובד למהנדס מקס הקר, כאשר זה הגיע מחוץ לארץ לקראת ההכנות לפתיחת הטכניון. כתוצאה מכך, ביוני 1924 נסיהו החל את עבודתו בטכניון כסגן מזכיר המוסד. זאת לאחר שהתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת רומא. לימודים שעליהם ויתר.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הטכניון נקלע למשבר כלכלי, הסוכנות היהודית החליטה לסגור את הטכניון. ביוני 1931 היא שלחה מכתבי פיטורין לעובדיה בהודעה על סיום עבודתם בתאריך ה-30 בספטמבר 1931. נסיהו ושאר העובדים והמורים מחו על כך. נסיהו הצליח לשכנע אותם לוותר על משכורתם עד יחלוף זעם וב-22 בנובמבר באותה שנה הם שלחו מכתב לוועד המנהל של חברת עזרה בו הם דרשו לבטל את ההחלטה והודיעו כי לא ידרשו שכר במשך שנה. למעשה, במשך חמש שנים הם קיבלו רק חלק משכרם כשבשנה החמישית שולמו להם ההפרשים. בזכותם ניצל הטכניון מסגירה.
בשנת 1942, עם הארגון מחדש בטכניון והקמת המזכירות האקדמית ומזכירות הכספים, האדמיניסטרציה וניהול כוח האדם, נסיהו התמנה למזכיר הכספים, מנהל החשבונות והמנהל האדמיניסטרטיבי של הטכניון, ולאחר מכן היה גם הגזבר. בנוסף הוא היה חבר בקופת התמלוגים של הטכניון ואחד ממקימיה. בשנות ה-50 של המאה ה-20, בזמן שנסיהו היה הגזבר, הטכניון נקלע שוב למשבר כלכלי, ונסיהו ניסה להשיג כספים לתשלומי שכר העובדים, והלוואות כספיות לטובת תחילת פיתוח הקמפוס בנווה שאנן.
נסיהו היה בין יוזמי ומקימי "הקרן לזכר חללי הטכניון ובני המורים והעובדים שנפלו במערכות ישראל", קרן שקמה בתחילת שנות ה-50 ושהעניקה מלגות לבני מורים ועובדים שנפטרו בזמן עבודתם בטכניון.
במהלך שנות ה-50 התעוררה מחלוקת בין נסיהו לבין נשיא הטכניון דאז יעקב דורי כאשר התפרסם בביטאון הפנימי "בית הטכניון" שנסיהו הציע את שמו הנוכחי של הטכניון: "מכון טכנולוגי לישראל". דורי התרעם על כך בטענה שהוא ופרופסור סידני גודלסטין, המשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים וחבר האגודה למדעי החלל והתעופה בישראל, הם אלה שהציעו את השם בשנת 1953. נסיהו הראה שעוד בשנת 1950 היה זה הוא שהציע את השם במכתב שכתב לנשיא הטכניון הקודם שלמה קפלנסקי. השם שהציע נסיהו, "הטכניון, מכון לטכנולוגיה בישראל", היווה את הבסיס לשמו הרשמי של הטכניון כיום: "הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל".
בשנת 1967 נסיהו פרש לגמלאות, אך המשיך לשמש כיועץ פיננסי להנהלת הטכניון. בשנת 1968 הוא הקים בספרייה המרכזית של הטכניון את הארכיון ההיסטורי של הטכניון, לאחר שצבר ידע רב ואסף במשך עשרות שנים חומרים היסטוריים הקשורים במוסד. החל משנת 1979 קרוי הארכיון על שמו ולזכרו.
ב-12 באוגוסט 1970 נסיהו פרסם כתבה בעיתון דבר כנגד הצעתו של שר הקליטה שמעון פרס לשימוש בשפה האנגלית כשפת הוראה במוסד להשכלה גבוהה שתוכנן בירושלים. נסיהו התייחס לנימוקיו של פרס בכתבה שהתפרסמה כשבועיים לפני כן מאת עדית זרטל. כוונתו של פרס הייתה להקים אוניברסיטה עבור עולים יהודים מחוץ לארץ שיוכשרו כמדענים וייקלטו בישראל. נסיהו חלק על עמדה זו בטענה שסטודנטים אלה יהיו "אורחים פורחים" כלשונו, ורק קומץ מהם יישאר, ובטענה שמימון המוסד יהיה ממשלתי, כלומר על חשבון משלם המיסים הישראלי, במקום שיגיע מהסטודנטים עצמם. בכתבה נסיהו מזכיר את מלחמת השפות שהתקיימה בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20, כשאז המאבק היה על השימוש בשפה העברית לעומת השפה הגרמנית בטכניון ובמוסדות חינוך אחרים בארץ, כשבסופו של דבר העברית נבחרה כשפת ההוראה. כשבוע לאחר מכן, ב-20 באוגוסט, התפרסמה כתבת ביקורת מאת דוד הכהן המצדדת בנימוקיו של פרס.
נסיהו פרש סופית מעבודתו בטכניון בשנת 1974. ב-29 בספטמבר בשנה זו נערכה לכבודו מסיבת פרידה על ידי נשיא הטכניון דאז עמוס חורב בציון חמישים שנות פעילות בטכניון.
תחביביו ופעילויות נוספות.
נסיהו עבד במשרה חלקית, במשך 19 שנה, בהוראת כתבנות ותכתובת בבית הספר לפקידות, שהיה שותף להקמתו. כתחביב הוא פיתח מכונת כתיבה עם מקלדת עברית בה הוא שינה את סדר האותיות הנהוג לפי השכיחות והסידריות שלהן, דבר שהביא למהירות גבוהה יותר בהדפסה. בשנת 1972 הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות לכתבנות מטעם המחלקה להשכלה ולחינוך מקצועי של הסתדרות הפקידים, בשיתוף משרד העבודה ונציבות שירות המדינה.
תחביב נוסף שהיה לנסיהו היה איסוף קריקטורות, בעיקר בנושאי פקידות ועבודת משרד, שאותו הוא התכוון להוציא לאור.
משפחתו.
לאחר שהחל לעבוד בטכניון נסיהו נישא לאסתר לבית בלום הכהן מיבנאל. בנם היחיד, יצחק נסיהו, היה מצביא בצה"ל והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול. לנסיהו היה אח אחד, נפתלי. בנו יחידו, מרדכי נסיהו, היה פעיל מפלגת העבודה, איש חינוך וסופר. אשתו של מרדכי הייתה סוכנת המוסד יהודית נסיהו.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 נסיהו ובני משפחתו שינו את שם משפחתם מ"זוכמן" ל"נסיהו".
נסיהו נפטר ב-28 ביוני 1978 בעיר מגוריו, חיפה.
טיין דיילי
אלן טיין דיילי (באנגלית: Ellen Tyne Daly; נולדה ב-21 בפברואר 1946) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאית. היא זכתה בשישה פרסי אמי, פרס טוני, וב-2011 הוכנסה להיכל התהילה האמריקאי לתיאטרון.
בכורת הברודוויי של דיילי הייתה ב-1967. היא מוכרת לקהל הרחב בעיקר בשל תפקידה כבלשית מרי בת לייסי בתוכנית הטלוויזיה משנות השמונים, "קגני ולייסי", עבורו זכתה ארבע פעמים הפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה. ב-1989, היא כיכבה ברימייק בברודוויי של המחזמר "ג'יפסי", וזכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
תפקידים אחרים בטלוויזיה כוללים את אליס הנדרסון בתוכנית "כריסטי""" (1994-95), עבורו זכתה בפרס אמי ב-1996, ומקסין גריי ב"המשפט של איימי""" (1999-2005), עבורו זכתה בפרס אמי השישי שלה ב-2003. תפקידים אחרים בברודוויי כוללים את "השחף" (1992), "Rabbit Hole" (2006), שזיכה אותה במועמדות לטוני, וכן Mothers and Sons (2014), שגם עבורו זכתה במועמדות לטוני. היא שיחקה את מריה קאלאס, גם בברודוויי וגם בווסט אנד בלונדון, במחזה Master Class (2011–12).
ראשית חייה.
דיילי נולדה במדיסון שבוויסקונסין, לשחקן ג'יימס דיילי ואשתו, מרי הופ (לבית ניואל). אחיה הצעיר הוא השחקן טים דיילי, ויש לה שתי אחיות, מרי גלין ופגין מייקל.
היא גדלה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק, שם התחילה את קריירת המשחק שלה במחזות הקיץ יחד עם המשפחה שלה. היא למדה באוניברסיטת ברנדייס ובאקדמיה האמריקאית למוזיקה ודרמה.
קריירה.
טלוויזיה.
דיילי שחקה את אחת מדמויות הכותרת של דרמת הפשע "קגני ולייסי" של CBS. דמותה, מרי בת לייסי, שהיא בלשית ואמא עובדת, ושותפתה של הבלשית קגני שהיא לכאורה היפוכה המוחלט. היא זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ארבע פעמים, בשנים 1983, 1984, 1985, ו-1988, ובנוסף הייתה מועמדת לפרס ב-1986 ו-1987. יחד עם שרון גלס, שגילמה את קגני, השתיים זכו בפרסי האמי לפריימטיים שש שנים ברציפות.
ב-1991, דיילי שיחקה בתפקיד אורח בתוכנית של אחיה טים דיילי, "כנפיים" כאישה שיוצאת עם בריאן האקט (סטיבן ובר), אחיו של ג'ו, דמותו של טים. היא הופיעה כעובדת הסוציאלית מקסין גריי, אמה של איימי השופטת בתוכנית הדרמה של CBS "המשפט של איימי", אשר שודר מ-1999 עד 2005. בהרצאה בכנס של האיגוד הלאומי לעבודה סוציאלית בשנת 2000, דיילי אמרה שהיא למדה מעובדות סוציאליות עבור התפקיד, והוסיפה: "אני למדה מכן, כי אתן אלה שנאלצות להתמודד עם כל המוסדות הגרועים של החברה שלנו: העוני הממוסד, הגזענות הממוסדת, והציניות הממוסדת."
ב-2003 דיילי הופיעה בסרט טלוויזיה ברשת Lifetime, "Undercover Christmas," בתפקיד אן קנינגהם. היא גם התאחדה עם שותפתה מ"קגני ולייסי" שרון גלס, בתפקיד אורח ב-2010 בסדרה סוכן מחוק. בין תפקידי האורח הרבים שלה כלולים הופעות בסדרות כגון "קולומבו", "נני", ו"הארון של ורוניקה".
במה.
הופעת הברודוויי הראשונה של דיילי הייתה ב-1967 במחזה "That Summer, That Fall". באפריל 1989, היא כיכבה בתפקיד רוז במסע ההופעות ברחבי ארצות הברית של המחזמר "ג'יפסי", ולאחר מכן בברודוויי בנובמבר 1989. ההפקה הזאת הייתה רימייק של המחזמר המקורי משנת 1974 בכיכובה של אנג'לה לאנסברי. היא זכתה ב-1990 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעתה זו. היא הופיעה בגרסת הברודוויי של "השחף" של אנטון צ'כוב בשנת 1992 בתפקיד מאדאם ארקדינה, ובתפקיד סאלי אדמס בהפקה של "Call Me Madam" בפברואר 1995. בלוס אנג'לס, היא גילמה את לולה במחזה "Come Back, Little Sheba "באפריל 1997.
ב-2006 היא שיחקה במופע הברודוויי "Rabbit Hole" בתור אמה של הדמות הראשית, בגילומה של סינתיה ניקסון.
בינואר 2008, היא שיחקה את תפקיד האמא בבכורה העולמית של "Me, Myself &amp; I" של אדוארד אלבי בתיאטרון מקרטר בפרינסטון, ניו ג'רזי. ב-2009, היא הייתה חלק מהקאסט המקורי ב- "Love, Loss, and What I Wore".
תפקידים נוספים כוללים את ג'ודי שטיינברג במחזה "It Shoulda Been You", ואת מריה קאלאס ב-"Master Class", בברודוויי וכן בווסט אנד בלונדון.