בשנת 1995 שיחק בסדרת הדרמה הטלוויזיונית, "תמונות יפואיות", בתפקיד ג'מילי, בעל המסעדה שבה יושבים אנשי החבר'ה של יפו וסועדים את לבם ובעיקר מעבירים בה את היום. בהמשך הוחלף באריה אליאס כסימן לכך שהחבר'ה עברו למסעדה אחרת.
בשנת 2003 השתתף בסרט הקולנוע "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" לצד אריה אליאס.
משנת 2007 גילם דאו את תפקידו של אבו אמג'ד בסדרת הטלוויזיה הקומית "עבודה ערבית" בבימוי סייד קשוע, ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2010-2012 גילם דאו את תפקיד מפקד תא השבי בסדרת הדרמה "חטופים" המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2011 שיחק דאו בהצגה "איש ואשה אחת" בתיאטרון חיפה.
בשנת 2014 גילם את תפקיד ראש מערך האבטחה במדינה הדמיונית "עבודין" בסדרה "הרודן" (Tyrant).
בשנת 2015 שיחק בסדרה "פאודה" שם גילם את השייח' עוודאללה – מנהיגה הרוחני של חמאס.
בשנת 2016 השתתף בסרט "הלהקה האחרונה בלבנון".
בשנת 2017 השתתף בסרט "מבצר חול״ שהופק על ידי נטפליקס, שם גילם את השייח' בעיירה בה מתרחשת העלילה, ובסדרה הצרפתית לשכת האגדות בה גילם בכיר בדאעש.
בשנת 2018 השתתף בסרט הקולנוע "תל אביב על האש" בבימוי סאמח זועבי.
בשנת 2018, השתתף בסדרה "המטבח של סלים", אשר הופק על ידי "מכאן 11".
בשנת 2018, השתתף בסרט הקצר "משאלה וחצי" בבימויו של אלעד קידן ולצידו של תומר בן חורין.
בשנת 2019 השתתף בסרטו של רם לוי "המתים של יפו".
בשנת 2020, שיחק בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
בשנת 2021 לוהק לעונה החמישית של הסדרה "הכתר" בנטפליקס לתפקיד איש העסקים מחמד אל-פאייד.
מבצע קדש
Internet Server Application Programming Interface
Servlet
התמדתו של זכרון
מוליכים למחצה
רפאלו סאנציו
יש גם ימים כאלה...
יש גם ימים כאלה... – רעיונות לשיפור מצב-הרוח (באנגלית: The Blue Day Book) הוא ספר הומוריסטי שנכתב על ידי הסופר האוסטרלי בראדלי טרבור גריב בשנת 2000. הספר זכה להצלחה גדולה ונמכר בעיקר בקטגוריית ספרי המתנות.
הספר בא לעודד את הקורא ולתת לו טיפים לחיים וסיבות לשמוח, אשר מוצגים בדרך בלתי שגרתית: כל עמוד בספר מכיל משפט אחד בלבד, ומלווה בתצלום של בעל חיים כלשהו. כל עשרות התצלומים המופיעים בספר הם צילומים מאוד מיוחדים, אשר "תפסו" את בעל החיים בתנוחה ובזווית בלתי שגרתיים, לדוגמה: דוב המכסה את פניו ונראה כאילו הוא בוכה, חתלתול הנתלה על ענף של עץ ונאחז בציפורניו כדי לא ליפול, פינגווין אשר מועד ומחליק על הקרח וכדומה. כל צילום כזה בא לתאר את המשפט שנכתב באותו עמוד, ולמעשה בא לתאר מצב אנושי או רגש אנושי כלשהו. השילוב של המשפט הכתוב עם התמונה הבלתי רגילה מעוררים צחוק, וצחוק זה הוא למעשה זה אשר מעודד את הקורא.
על הכריכה הקדמית של הספר מופיע צילום של צפרדע עם מבט עגום בעיניה- זהו בעצם הקורא העצוב. בכריכה האחורית מופיעה אותה צפרדע, אלא שהפעם היא מחייכת.
גריב ניסה להוציא לאור את הספר ונדחה חמש פעמים, ורק בפעם השישית זכה לפרסם את יצירתו. הספר תורגם לעברית על ידי אירית ארב והובא לדפוס בישראל בשנת 2002.
פרוסת סיליקון
פרוסת סיליקון היא פרוסה של גביש יחיד של צורן בעל ניקיון גבוה. שימושן העיקרי של פרוסות הסיליקון הוא כבסיס לייצור שבבים והתקני מוליך למחצה בתעשיית המיקרו-אלקטרוניקה. פרוסת הסיליקון נחתכת מתוך חד-גביש גלילי מוארך (המכונה ingot) של צורן המגודל באופן מלאכותי. בדרך כלל מוסיפים להתך הסיליקון לפני הגידול ריכוזים נמוכים מאוד של מאלחים (מסממים) כגון בורון, ארסן וזרחן, על מנת להקנות לסיליקון תכונות חשמליות לפי הצורך. פרוסות סיליקון ללא מאלחים, המכונות סיליקון אינטרינזי, הן בעלות התנגדות חשמלית גבוהה והן נדירות יותר ויקרות יותר.
תכונות.
הפרוסה לרוב עגולה, בקוטר בין 25–300 מ"מ (הדור הבא מתוכנן להיות בגודל 450 מ"מ), המלוטשת מצידה האחד באיכות גבוהה, ומצידה האחר מלוטשת באופן גס. הצד המבריק (מלוטש) של הפרוסה משמש ליצירת ההתקנים המוליכים למחצה. הצד הגס של הפרוסה משמש לדפינת (חיבור) הפרוסה במכונות הייצור.
על מנת שיהיה ניתן ליצור על פרוסת הסיליקון התקנים אלקטרוניים איכותיים, חייבת הפרוסה לעמוד בדרישות איכות גבוהות במיוחד. לדוגמה: ריכוז האטומים הזרים (שאינם אטומי סיליקון) חייב להיות נמוך במיוחד. במיוחד אמור הדבר לאטומים זרים כגון: סידן, אשלגן, נחושת וזהב אשר להם פוטנציאל להשפיע על התכונות החשמליות של הסיליקון גם בריכוזים מזעריים.
ייצור.
פרוסות סיליקון מיוצרות בתהליך גידול גבישים, שאחריו חותכים את חומר הגלם במסור חוט, ומלטשים את הפרוסות. הכוון הקריסטלוגרפי של הגביש, אינדקס מילר, חשוב לצורך התכונות האלקטרוניות שלו, והוא נקבע על פי כוון הגביש ההתחלתי, הנקרא גרעין התגבשות.
תהליכים לגידול גבישים.
בתהליך צ'וחרלסקי (Чохральски) מכניסים מוט סיליקון קטן המשמש כגרעין התגבשות לצינור קוורץ שבו סיליקון מומס ונקי, ויוצרים תוך משיכה וסיבוב של המוט יחד עם הפרשי הטמפרטורות, גביש יחיד גדול. הגביש בשיטה זו גדל מן המרכז החוצה.
בתהליך ברידג'מן-סטוקברגר (Bridgman–Stockbarger) הגביש גדל בצינור עם סיליקון מומס, שצדו האחד קר יותר ובו פרוסת סיליקון המשמשת כגרעין התגבשות, והגביש בתהליך גדל לאורך הצינור בהתחילו מהצד הזה.
פריגטה
פְרִיגָטָה הוא שם שניתן במהלך ההיסטוריה לכמה סוגים של כלי שיט, לרוב אוניות מלחמה קטנות או בינוניות, מהירות ובעלות חימוש קל יחסית.
במאה ה-17 עד המאה ה-19, בתקופת הזוהר של אוניות המפרשים, הייתה הפריגטה הסוג החשוב ביותר של ספינת סיור בציי המעצמות הימיות של אירופה, והצטיינה במהירותה וביכולת שהייה ממושכת בים.
החל מן המאה ה-20 אומץ המונח פריגטה למספר טיפוסים של אוניות מלחמה ממונעות בגודל של משחתת או אף סיירת, המשמשות לליווי ולהגנת כלי שיט אחרים (מלחמתיים ומסחריים), ללוחמה נגד צוללות וכספינות טילים.
עידן המשוטים.
מקור המונח "פריגטה" אינו ידוע בביטחון, קרוב לוודאי מן השפה האיטלקית (fregata), והאטימולוגיה שלו איננה ברורה.
במאה ה-15 והמאה ה-16, המונח "פריגטה" ציין גליאה ים-תיכונית קטנה, שהונעה במשוטים ובמפרשים, ושימשה להעברת ידיעות מהירה ולסיור לאורך החוף.
עידן המפרשים.
הפריגטה בעידן אוניות המפרשים הייתה אניית מלחמה קטנה או בינונית, חד-סיפונית או דו-סיפונית, בעלת שלושה תרנים ומעטה מפרשים רוחבי, חמושה ב-24 עד 38 תותחים. היא סווגה בדרך-כלל כאנייה מדרגה חמישית או שישית. אניות מסדר גודל זה ומטה לא שימשו כאניות-קו (ship of the line), כלומר לא נכללו במערך הטורי בעת קרב בין ציים. הן מילאו בעיקר תפקידי סיור לאיסוף מודיעין, ונחשבו "העיניים של הצי".
פריגטות במאה ה-17.
במאה ה-17 לא הייתה למונח "פריגטה" הגדרה חד-משמעית, והוא ציין לרוב ספינת מפרש חמושה, קטנה או בינונית, שהגוף שלה צר ונמוך יחסית לאורכו על-מנת לשפר את מהירותה ויציבותה, בדרך-כלל על חשבון מספר וגודל התותחים שהייתה מסוגלת לשאת. הבלבול הלשוני עוד הוגבר עקב השימוש בשם התואר "דמוי פריגטה" (אנגלית: frigate-like) ואפילו בפועל "לפרגט" (אנגלית: to frigate) לציון עיצוב הגוף של ספינת מפרש כלשהי בתצורה צרה ונמוכה. פריגטות היו ברוחב של כרבע בלבד מאורכן הכולל, בניגוד לאוניות הסוחר ואוניות קו גדולות, שרוחבן המקובל אז היה כשליש מאורכן. יתרונו של גוף צר יותר טמון בהפחתת התנגדות המים למעבר בתוכם, והודות לכך שיפור מהירות השיט. היתרון העיקרי של גוף נמוך יותר טמון בהפחתת התנגדותו לרוח, והודות לכך שיפור יכולת הספינה לשוט קרוב יותר לרוח. אך בגוף צר ונמוך היה פחות מקום לתותחים, ולכן פריגטות חומשו בדרך-כלל בסוללת תותחים אחת בלבד מכל צד.
מערך המפרשים של פריגטות היה זהה בעיקרון לזו של ספינות גדולות יותר מאותה תקופה - שלושה תרנים עם מפרשים רוחביים על כל השלושה ומפרש אורכי (באותה תקופה מפרש לטיני) בתחתית התורן האחרון.
פריגטות היו חמושות די הצורך להשתלטות על ספינות סוחר מצד אחד, ומהירות די הצורך לבריחה מאניות-קו גדולות וכבדות מצד שני, ולכן שימושן העיקרי היה למלחמה במסחר (צרפתית: guerre de course), כפרייבטירים או לשוד ימי. מלחמה במסחר הייתה באותה תקופה הדרך העיקרית להפיק רווח כספי ממלחמות ימיות. פרייבטירים פלמים, צרפתים והולנדים, בעיקר מנמל דנקרק, גרמו בתחילת המאה ה-17 לנזקים והפסדים עצומים למסחר האנגלי בתעלת למאנש, ובעקבות זאת אימצו האנגלים את תצורת הפריגטה לפרייבטירים משל עצמם. לפריגטה האנגלית הראשונה נחשבת בדרך-כלל ה"קונסטנט ווריק" (Constant Warwick). היא הושקה כפרייבטיר בשנת 1645 על ידי תאגיד פרטי בראשות רוברט ריץ', הרוזן השני מווריק, אך הצי האנגלי רכש אותה שנה לאחר מכן, עם מינוי ווריק למפקדו. בעת השקתה היה אורכה 26 מטרים בלבד, ההדחק שלה 315 טון, והיא נשאה 32 תותחים קטנים.