המילטון למד במכללה הצבאית המלכותית, בסנדהרסט בשנת 1870, השנה הראשונה בה הכניסה לצבא כקצין התאפשרה לאחר בחינה ולא על ידי רכישת המשרה. בשנת 1871 הוא גויס לגדוד סאפוק, אבל לאחר זמן קצר הועבר לגדוד ה-2 גורדון הסקוטי שהוצב בהודו, והשתתף במלחמה באפגניסטן. המילטון השתתף בקרב מג'ובה במלחמת הבורים הראשונה בו נפצע ונלקח בשבי. כשחזר לאנגליה לצורך הבראה התייחסו אליו כגיבור והוא הוצג בפני המלכה ויקטוריה. בשנת 1882 קיבל דרגת קפטן ולקח חלק במשלחת הנילוס של 1884–1885, שם קודם לברווט (קידום ללא תוספת שכר) מייג'ור.  בבורמה 1886–1887 קודם לברווט לוטננט קולונל. במהלך שרותו בבנגל 1890–1893 קודם לקולונל (1891) יחד עם קבלת אות השירות המצוין. ב-1893–1895 שרת במשלחת צ'יטרל כמזכירו הצבאי של סר ג'ורג' סיוארט וייט, המפקד העליון של הכוחות בהודו. ב-1895–1898 מונה לסגן קצין האפסנאות הראשי בהודו. ב-1897–1898 פיקד על חטיבה במערכת טירה בה נפגעה ידו השמאלית מפגז.
מלחמת הבורים השנייה.
במלחמת הבורים השנייה צורף המילטון לכח השדה הנטאלי כקצין שלישות ראשי, פיקד על חיל הרגלים בקרב אלנדסלאגט והשתתף בקרב על גבעת ווגון בליידיסמית'. הוא קודם למייג'ור גנרל וקיבל את עיטור אביר מסדר האמבט (KCB) לפני חזרתו לאנגליה בראשית 1901. בזמן הפלגה ב-1897 פגש לראשונה את וינסטון צ'רצ'יל, בזמנו כתב צבאי, שדיווח על הקרבות של המילטון מבלומפונטיין לפרטוריה בספרו "הצעדה של יאן המילטון" (לונדון, 1900, הודפס מחדש כחלקו השני של ספרו "מלחמת הבורים"). המילטון עבר 400 מיילים מבלומפונטיין לפרטוריה תוך ניהול עשרה קרבות גדולים ו-14 קרבות קטנים יותר נגד כוחות הבורים (כולל קרב רויוואל) עבורם היה אחר כך מועמד פעמיים לעיטור צלב ויקטוריה (מועמדות שנחשבה בזמנו כלא מתאימה בשל דרגתו).
במאי 1901 המילטון מונה לתפקיד מזכיר צבאי במשרד המלחמה הבריטי, אך בנובמבר שלאחר מכן התבקש לחזור לדרום אפריקה כראש מטהו של המפקד הראשי שם, לורד קיצ'נר. הוא הגיע לדרום אפריקה בסוף נובמבר 1901, וקיבל דרגה מקומית של לוטננט גנרל. באפריל 1902 פיקד על החילות שפעלו באזור מערב טרנסוואל. ביוני 1902 לאחר תום פעולות האיבה חזר באונייה לבריטניה ביחד עם לורד קיצ'נר. הם זכו לקבלת פנים נלהבת בלונדון עם אלפי אנשים שהצטופפו לאורך הרחובות כדי לצפות בתהלוכה.
באיגרת מה 23 ביוני 1902, לורד קיצ'נר כתב את הדברים הבאים על מעשיו בדרום אפריקה:
בספטמבר 1902, המילטון ליווה את לורד רוברטס, המפקד העליון של הצבא ואת סנט ג'ון ברודיק, שר המלחמה, בעת ביקורם בגרמניה כאורחי הקיסר וילהלם כדי לצפות בתמרוני צבא גרמניה. הוא חזר לתפקידו במשרד המלחמה, ומ 1903 עד 1904 שרת כקצין אפסנאות ראשי.
שירות ביפן.
מ 1904 עד 1905, המילטון שרת כנספח צבאי של צבא הודו הבריטית בשרות צבא יפן במנצ'וריה במהלך מלחמת רוסיה–יפן. הוה היה הראשון להגיע ליפן בין שאר הנספחים הצבאיים מהמערב. הוא פרסם את "מחברתו של קצין מטה במלחמת רוסיה–יפן" בה תיאר את חוויותיו ואת התובנות אליהם הגיע במהלך הקרבות. עימות צבאי זה בין צבא אירופי מוכר וצבא אסיאתי ידוע פחות היה הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במקלעים ובארטילריה להגנת חפירות. זאת גם הייתה המלחמה הראשונה במאה ה-20 שבה טכנולוגיה לקחה תפקיד מרכזי, עובדה שהפכה למכרעת בשינוי שחל על אופי הלוחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה. המילטון כתב שחילות הפרשים אינם רלוונטיים בקרבות מעין אלה, אף על פי שצבא בריטניה המשיך להשתמש בחיל פרשים במהלך המלחמה. המילטון היה גם לתומך של טקטיקות לא מסורתיות כמו התקפות לילה ושימוש צבאי בכלי טיס.
המילטון המשיך לשרת כגנרל מפקד בפקוד הדרום הבריטי בין 1905 ו-1909 וכן כקצין שלישות ראשי של הצבא בשנים 1909–1910.
מערכת גליפולי.
במרץ 1915 הרברט קיצ'נר מינה את המילטון על פיקוד חיל המשלוח הים-תיכוני שנשלח להשיג את השליטה על מיצרי הדרדנלים מידי טורקיה ולתפוס את קונסנטינופול. המילטון בן ה-62 היה באותו זמן מפקד חילות היבשה באנגליה. גם כשהיה קצין בכיר, מוערך ומנוסה יותר מהשאר בקרבות, הוא נחשב ללא שגרתי, אינטלקטואלי מדי ומיודד מדי עם פוליטיקאים כדי שיקבל תפקיד פיקודי בחזית המערבית. להמילטון לא נתנה הזדמנות להשתתף בתכנון המערכה שהוטל עליו להוביל. המודיעין היה לקוי והעריך את כוחות האויב כקטנים הרבה יותר ואת נכונותם להילחם כחלשה יותר משהיו במציאות. שליטי צבא יוון הודיעו לקיצ'נר שהוא יזדקק ל 150,000 איש כדי לכבוש את גליפולי אך הוא העריך שיספיק כח של 70,000 איש בשביל להתגבר על המגינים במהרה.
התוכנית להשתלט על הדרדנלים ולפתוח חזית מלחמה חדשה נידונה בצורות שונות כבר ב-1914. בנובמבר של אותה שנה אוניות בריטיות הפגיזו את המעוזים החיצוניים של חצי האי וגרמו לפיצוץ מחסני התחמושת במבצר סדולבאהר. בדצמבר צוללת בריטית חדרה למיצרים והטביעה ספינת שריון טורקית בצ'נקלה. שני אירועים אלה העלו את התקוות הבריטיות לניצחון קל אך גרמו גם לטורקים לחזק את הביצורים ולהניח מוקשים בתעלות כדי למנוע מספינות בריטיות להתקרב. ב-3 בינואר 1915 ג'ון פישר, הלורד הימי הראשון, הציג תוכנית למועצת המלחמה שהתבססה על התקפה ימית ויבשתית משולבת עם 75,000 לוחמים, אך בתנאי שהמבצע יתחיל מיידית. ב-21 בינואר כתב פישר באופן פרטי לאדמירל ג'ליקו שלא יוכל לאשר את המבצע עם פחות מ-200,000 לוחמים. צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות באותם ימים (משרה שונה ממשרת הלורד הימי הראשון פישר), העריך בספטמבר 1914 שהמבצע יזדקק ל-50,000 איש.
החל מ-19 בפברואר, אוניות בעלות הברית ניסו להשתלט על המיצרים בעזרת כח ימי בלבד. לשם כך היה צורך קודם כל לפנות את המוקשים כדי לאפשר לספינות להתקרב למעוזים הטורקים ולהפגיזם. את המוקשים היה קשה לפנות בשל העדר שולות מוקשים מתאימות ובשל הפגזה בלתי פוסקת מהמעוזים הטורקים. התוכנית במקור הייתה להשתמש רק בספינות מדרגה נמוכה שנחשבו כברות-החלפה. ב-18 במרץ ספינות בריטיות וצרפתיות פתחו בניסיון התקפה רציני יותר שהסתיים בטביעתן של שלוש אוניות ובהשבתתן של שלוש נוספות כתוצאה מעלייה על מוקשים. בנוסף, לא חל שנוי בכוחות המגינים, מלבד הרחבת מלאי התחמושת שלהם. צ'רצ'יל הורה לאדמירל ג'ון דה רובק להמשיך במבצע, אך דה רובק (שהחליף לא מכבר את מפקד הצי - האדמירל קרדן שחלה) לא ראה כל טעם בפגיעה נוספת באוניות הצי ונסוג. בשלב זה נפלה ההחלטה שדרושה גם פלישה יבשתית. סביר להניח שאם ההפגזה הימית הייתה נמשכת אזי תותחי המעוזים המגנים היו מפסיקים בסופו של דבר להפגיז בשל מחסור בתחמושת. שולות המוקשים היו יכולות אז לפעול ביתר יעילות והיו מאפשרות לספינות הבריטיות לנוע ליעדיהן.
המילטון קיבל את האחריות על ארגון מבצע הנחיתה על חצי האי. לא היו ברשותו כלי נחיתה מתאימים, חייליו לא זכו לאימונים הדרושים למשימה, והאספקה לצבא נארזה בצורה שהקשתה על הגישה אליה בעת הנחיתה. המילטון האמין שהצי ימשיך לתמוך בנחיתה עם הפגזות, אך הצי שהעריך את האבדות הצפויות לאוניותיו ושהתנגד לרעיון שאפשר לסבול באופן טקטי אובדן אוניות סירב לצאת למתקפה נוספת. לטורקים היו בינתיים חודשיים להתכונן לפלישה מימי ראשית המתקפה הימית והם נצלו אותם ביעילות לחיזוק ההגנות היבשתיות. מערכת גליפולי כך נעצרה והמילטון נקרא לשוב ללונדון ב-16 אוקטובר 1915, ובכך למעשה הסתיימה הקריירה הצבאית שלו.
אחריתו.
לאחר פרישתו, המילטון היה דמות מובילה כנציג סקוטלנד בארגון יוצאי החילות של הלגיון הבריטי המלכותי. המילטון גם היה חבר מייסד וסגן נשיא האיגוד האנגלו-גרמני ב-1928 שעסק בקידום רגשות פרו-גרמנים בבריטניה. המילטון נשאר באיגוד גם לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון ותיאר את עצמו כ"מעריץ של אדולף (היטלר) הגדול". הוא ביטל את מיין קאמפף כמשובת נעורים. למרות זאת, לדעת יאן קרשו, היה המילטון "מעמודי התווך של הממסד הבריטי ולא נאצי למרות דעותיו המוצהרות בזכות היטלר ושלטונו".
המילטון צולם ב-1934 בגיל 81 בסרט מלחמה דוקומנטרי בשם "האיש שנשכח". ב 1947 המילטון מת בגיל 94 בביתו בשכונת גני הייד פארק שבלונדון.
אנטיגואה וברבודה במשחקים האולימפיים לנוער
אנטיגואה וברבודה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מאנטיגואה וברבודה לא זכה במדליה אולימפית לנוער, והשתתפות ספורטאי הנוער היא בעיקר סמלית.
השתתפות במשחקים.
משחקי הקיץ.
המשלחת הראשונה של אנטיגואה וברבודה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה. הישג השיא של המשלחת היה בגמר ריצת 100 מטר נערים בה סיימה במקום הרביעי. ביתר התחרויות ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים. גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים, אתלטיקה, שחייה ושיט. הישג השיא של המשלחה היה בגמר ריצת 100 מטר נערות בה סיימה במקום הרביעי. יתר ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, סיימו במקומות האחרונים בתחרויות.
בתאל משיאן
בתאל משיאן (נולדה ב-18 במאי 1989) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
בתאל נולדה ברמת השרון ואז עברה עם משפחתה לאשקלון. היא בתו השלישית לאביה, יליד איראן והבכורה לאמה, ילידת הארץ. יש לה שתי אחיות גדולות מנישואיו הראשונים של אביה, ועוד שתי אחיות קטנות מהנישואים של הוריה. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת 12.