בהשפעתו של הפסל יצחק דנציגר התארגנה בשנת 1972 קבוצה של אמנים שכללה את אולמן ויצרה מקבץ של פעולות אמנותיות באזור שבין קיבוץ מצר לכפר הערבי מייסר תחת הכותרת פרויקט מצר-מסר. אולמן, בעזרת בני נוער משני היישובים, חפר בור בכל אחד מן היישובים וביצע ביניהם החלפת אדמות סמלית. לצידו משה גרשוני כינס אספת חברים ובה חילק את האדמות קיבוץ מצר לחבריו, אביטל גבע יצר בשטח שבין שני היישובים ספרייה מאולתרת, המורכבת מספרות שמוחזרה ממפעל הנייר "אמניר".
הרדיקליות של עבודתו, והיחס שפיתח בין האמנות לבין המרחב הפוליטי, תרמו לפופולריות של אולמן ב"בצלאל", שהגיעה לשיאה במהלך "מרד הסטודנטים". בעקבות אירועי המרד פוטר בשנת 1978 ממשרתו.
בשנת 1980 השתתף בביאנלה ה-39 של ונציה, לצד משה גרשוני. בתערוכה שנקראה "אשמורת שלישית: חפירות הגנה, אדמה ומלט" הציג בורות פעורים בחלל הביתן הישראלי ובהם שקועים מבנים בנויים מאדמה.
אולמן יוצר בעיקר פסלי חוצות וידוע בעיקר בזכות סדרת פסלי "האדמה". רבות מיצירותיו כוללות חפירה באדמה, התעסקות עם אדמה וחול אך גם עם יציקות בטון ופלדה. יצירתיו "הבית" ו"יסוד" מוצבות בשדרות רוטשילד בתל אביב.
פסלים שלו מוצבים בגרמניה, צרפת, פולין, יפן, איטליה, פינלנד ועוד. היצירה המוכרת ביותר שלו היא כנראה הספרייה הריקה בכיכר בבל במרכז ברלין, פרויקט שיצר לזכר שריפת הספרים בגרמניה הנאצית.
בשנת 2004 יצר את "אנדרטת נצר אחרון" בהר הרצל בירושלים לזכר חללי צה"ל שעלו לארץ מן השואה ונפלו על תקומת המדינה במלחמת העצמאות ללא אפשרות להקים לעצמם דור המשך.
בשנת 2009 הוענק לו פרס ישראל לפיסול.
בשנת 2011 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו בשם "שעון חול" במוזיאון ישראל.
יצירתו של מיכה אולמן בשנות השבעים הייתה מעורבת, והגיבה - בכל סגנון שבחר ליצור בו - למציאות חברתית ישראלית. אז עשה זאת כמתעד מצבים עירוניים או כמגרה מחשבה באמצעות אירועים אמנותיים. כך בפרויקט מצר-מסר משנת 1972, בשיתוף עם אביטל גבע, הוחלפה אדמה בין כפר ערבי (מסר) לקיבוץ ישראלי (מצר). לאחר תקופה של יצירה אינטימית ביותר בתחום הרישום, תוך התייחסות לנוף, החל את סדרת פסלי האדמה שלו (אלה נגלו לראשונה לציבור בשנת 1980, בביינאלה של ונציה). פסלים אלה, עם הרישומים שליוו אותם, נתפסו כמעט מיד כציון-דרך, הם מזכירים "קברים", "מקלטים", "כיסאות" מטים ליפול. זהו פיסול היונק הן ממציאות פוליטית, חומרית וקיומית מקומית והן מתפיסת פיסול בינלאומית פוסט מינימליסטית (עיסוק במניפולציות של צורות יסוד תוך טעינתן במשמעות רגשית). פסליו מבטאים תחושות של התגוננות, התחפרות, מוות, ייאוש ונפילה, ולפעמים גם תקווה ושאיפה להתעלות רליגיוזית (למשל בפסל שיצר בגיא בן-הינום בתערוכה "80 שנות פיסול" של מוזיאון ישראל, 1984). פסליו של אולמן מייצגים קטע מהותי של החוויה הישראלית המודרנית.
מפרץ טונקין
מפרץ טונקין הוא מפרץ רדוד המהווה את חלקו הצפון-מערבי של ים סין הדרומי.
גאוגרפיה.
אורכו של המפרץ 480 ק"מ ורוחבו 240 ק"מ. המפרץ ממוקם בין סין ווייטנאם. המפרץ רדוד ביותר ועומקו אינו עולה על 82 מטרים. במפרץ מספר איים השייכים לסין, ונשפך אליו הנהר האדום.
מקור השם.
השם מקורו במילה הסינו-וייטנאמית 東京\Đông Kinh (דונג-קינג) שמשמעה "הבירה המזרחית" - כינוי קדום להאנוי בירתה של וייטנאם (כיום משמשת המילה הסינית לציון שמה של טוקיו). בווייטנאם נקרא המפרץ בשם הסינו-וייטנאמי "המפרץ הצפוני" - "Vịnh Bắc Bộ" או "מפרץ הים הדרומי"\"מפרץ האינאן" - "Vịnh Hải Nam"
היסטוריה.
באוגוסט 1964 נשיא ארצות הברית לינדון ב. ג'ונסון הכריז שכוחות צפון וייטנאמים תקפו פעמיים משחתות של הצי האמריקאי במפרץ טונקין. כיום ידוע כי מתקפה אחת אכן התקיימה, בתגובה לפעולה של כוחות קומנדו אמריקאיים בקרבת החוף, אולם לא הייתה מתקפה שנייה. אירוע זה ידוע כאירוע מפרץ טונקין שהביא להתערבות רשמית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם עם קבלת החלטת מפרץ טונקין על ידי בית הנבחרים האמריקאי.
Sts-107
MotoGP
קמצא ובר קמצא
קמצא ובר קמצא הוא סיפור ידוע מאגדות החורבן, המתאר את ימיה האחרונים של ירושלים החוגגת לפני חורבנה בידי נירון קיסר רומא. ימים אלה, בסוף שנות ה־60 לספירה, כוללים יחסים רעועים בקרב היהודים בירושלים, מחלוקות ופלגנות אשר נובעים משנאת חינם בין היהודים לבין עצמם, ובשיא ההידרדרות החברתית הם מלשינים זה על זה בפני הקיסר הרומי.
ישנם חוקרים רבים אשר מזהים את בר קמצא עם עשיר טברייני בשם קומפסוס בן קומפסוס, המוזכר בספר "חיי יוסף" כאחד מראשי סיעת המתונים שהתנגדו למרד.
הסיפור בלשון התלמוד.
הסיפור עצמו מובא כציטוט מפורסם מאימרא של רבי יוחנן במסכת גיטין פרק ה':
בסיפור המובא במדרש איכה רבה ד', ב' (מהדורת בובר), שמות שני גיבורי המעשה הם קימצא.
הסיפור בעברית.
תרגום לא מילולי.
עשיר אחד בירושלים עשה סעודה גדולה ושלח את משרתו להזמין את חברו קמצא. טעה המשרת והזמין אדם בשם בר קמצא, שנמנה דווקא עם אלה השנואים על בעל הבית. בר קמצא הניח כי המארח החליט להשלים עמו, והגיע לבית החוגגים. הופעתו בסעודה הרגיזה את בעל השמחה והוא הורה לבר קמצא להסתלק. בר קמצא המופתע ביקש מהמארח שהואיל והוא כבר הגיע לסעודה שיניח לו להישאר, אך בעל הבית סירב. מפני הבושה הָרַבָּה הוסיף בר קמצא והציע לשלם דמי חצי סעודתו, וגם להצעה זו סירב בעל הבית. ראה בר קמצא שבעל הבית עקשן והציע לשלם דמי כל הסעודה בתמורה שלא יגורש בבושת פנים מהסעודה. אך אף על פי כן המארח סירב בשלישית ולא היה מוכן בשום פנים ואופן שבר קמצא יישאר בסעודה. בסופו של דבר תפס בעל הסעודה את בר קמצא, וגירש אותו מהסעודה בבושת פנים לעיני כל המסובים.
בר קמצא לא השלים עם העלבון, וכעסו גבר לנוכח העובדה שישבו בסעודה חכמי ישראל שלא מנעו את גירושו וביושו. הוא החליט לנקום וסיפר לקיסר כי היהודים מורדים בו. כדי להוכיח את דבריו הציע לו לשלוח קורבן לבית המקדש, וכך יראה שהיהודים יסרבו להקריבו. הקיסר נתן בידיו עגל לקרבן, ובדרך לירושלים הטיל בו בר קמצא מום קטן שלפי התורה פוסל אותו להקרבה אך אינו נראה למראית העין, מתוך ידיעה שהמום אמנם ימנע מהכוהנים להקריבו, אך לא יהיה בולט מדי עד כדי כך שאף המלכות תחשיב את המום כפוסל העגל לקורבן. ואכן כך היה – פסילת הקרבן נתנה לקיסר הוכחה מספקת למרד של היהודים, והניעה אותו לעלות על ירושלים ולהחריבה.
אירוע נוסף שנלווה לסיפור, מתאר את לבטי המנהיגות היהודית ביחס לקרבן. הם נוטים דווקא כן להקריבו מפני "שלום מלכות" אך רבי זכריה בן אבקולס, אחד המנהיגים הבולטים, דוחה את ההצעה ומורה שלא להקריב. בעקבות כך הועלתה ההצעה להרוג את בר קמצא כדי שלא ילך וילשין לקיסר, אך שוב מתערב רבי זכריה ומורה שלא להורגו, מחשש שיחשבו בדורות הבאים שכל המטיל מום בקורבן ייהרג.
לקח ומוסר השכל.
סיפור קמצא ובר קמצא הוא סיפור מכונן במורשת היהודית, ובדרך כלל מובא כסמל ההסתאבות החברתית בקרב אומה אשר בניה מפולגים ומסוכסכים בינם לבין עצמם ומביאים על עצמם את השואה והחורבן.
פרטי הסיפור מביאים להסתעפויות רבות בהפקת הלקח ובהדגשת פרטים שונים בו. מקובל להבליט את המארח העשיר והמעליב שהניע את הבגידה והמסר הוא, לימוד לקח של זהירות מפגיעה בזולת, וכן את החכמים שישבו ושתקו וגרמו למעשהו של בר קמצא כדבריו, והלימוד הוא למחות על פגיעה בזולת וכך נאמר בגמרא: ..
גורם נוסף שמובלט בביקורת הוא רבי זכריה בן אבקולס, שנמנע מלקבל החלטה מורכבת (הקרבת קרבן פסול או התנקשות במלשין) מחשש שמא תצא תקלה הלכתית. כך גם מצוטט רבי יוחנן עצמו המביא את הסיפור ובסופו אומר: "ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו" (גיטין נה:–נו.). כמו כן, במדרש רבה מוזכר זכריה בן אבקולס, כאחד החכמים שלא מחו בהתנהגותו של המארח כלפי בר קמצא: .
ריק האזבנד
ריצ'רד דאגלס "ריק" האזבנד (אנגלית: Richard Douglas Husband; 12 ביולי 1957 - 1 בפברואר 2003) היה קולונל בחיל האוויר האמריקאי, טייס חלל ומפקד מעבורת החלל קולומביה בטיסתה האחרונה, STS-107; נספה עם כל שאר חברי הצוות באסון הקולומביה.
ביוגרפיה.
האזבנד נולד באמריליו, טקסס, שם סיים את בית הספר התיכון ב-1975. לאחר סיום התיכון, קיבל תואר ראשון BSc בהנדסת מכונות מאוניברסיטת טקסס-טק ב-1980, ותואר שני MSc בהנדסת מכונות מאוניברסיטת מדינת קליפורניה בפרזנו ב-1990.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל האזבנד את הקריירה הצבאית שלו בדרגת סגן משנה בבסיס חיל האוויר ואנס שבאוקלהומה. הוא סיים את אימוניו שם באוקטובר 1981, ועבר לאימונים על מטוסי פנטום בבסיס חיל האוויר הומסטד בפלורידה. לאחר השלמת האימונים הללו, הצטרף האזבנד כטייס פנטום לבסיס חיל האוויר מודי בג'ורג'יה. מספטמבר 1982 ועד נובמבר 1985 שירת כמדריך בבית הספר לטיסה בהומסטד ולאחר מכן עבר לתפקיד דומה בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בקליפורניה.
בדצמבר 1987 עבר האזבנד לבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, שם עבר אימונים כטייס ניסוי, תפקיד בו שימש לאחר מכן עד 1992. לאחר מכן עבר למרכז הערכת המטוסים של חיל האוויר וצבר למעלה מ-3,800 שעות על 40 סוגים שונים של מטוסים. הוא הגיע עד לדרגת קולונל.