בשעות הבוקר של ה-7 ביוני, לאחר הפגזת מרגמות קשה שנמשכה מאז חצות הלילה, תקפה פלוגה מצרית את 'גבעת המיכלים'. הפלוגה נהדפה, אולם החיילים התוקפים מצאו מחסה במבני המחנה הבריטי הנטוש הסמוך לקיבוץ. בהמשך, החל משעה 8:00, הותקף הקיבוץ מן האוויר בשלושה גלים, וההפגזה התחדשה, כאשר תותחים הצטרפו אל המרגמות. ההפגזה וההפצצות הוציאו מכלל שימוש חלק מן החפירות, ניתקו את קווי הטלפון ושניים מארבעת המקלעים ניזוקו. בשעה 11:00 החלה התקפה רגלית נוספת, אשר לוותה במספר טנקים קלים. לאחר שטנק אחד נפגע מפגז פיא"ט, נעצרו הטנקים לזמן מה והחלו לפגוע בעמדות המגינים מרחוק. במהלך ההתקפה והירי המצריים, נפגעו כמעט כל מגיני 'גבעת המיכלים': מתוך 17 לוחמים בשלוש עמדות, עשרה נהרגו וארבעה נפצעו. הגבעה, אשר חלשה על הקיבוץ, נפלה בידי המצרים. מספר ניסיונות לכבוש אותה מחדש עלו בתוהו. בהמשך, טנק מצרי חדר אל המשק מצפון, תוך שהוא הורס את העמדה שבגזרה זו. שישה משבעת המגינים שבעמדה נהרגו ואחד התעוור זמנית. המגינים ניסו לשווא לארגן קו הגנה שני באזור חדר האוכל. כיוון שכך, בשעה 14:00 בערך, הלוחמים נסוגו והתבצרו ב'ארמון'. מכשיר האלחוט, אשר הפסיק לפעול במהלך הלילה, פעל בכל זאת בדקות האחרונות של הקרב, ומן הידיעות המגיעות באמצעותו, נראה היה כי הגנת הקיבוץ הולכת ומתמוטטת. המפקד שוורצשטיין הורה על ניסיון מילוט לכיוון הפרדס שמדרום לקיבוץ, אך התברר כי המצרים הציבו באותו פרדס מקלעים, והנמלטים באותו כיוון נהרגו. בינתיים, מכשיר הקשר שוב חדל לעבוד. הקרב נמשך, רוב הלוחמים היו פצועים, התחמושת אזלה, ובארבע אחר הצהריים, משנראה שאין כל אפשרות אחרת החליט המפקד, , להיכנע ולמלט חלק מהלוחמים. הם הטמינו את מכשיר האלחוט וחיבלו בנשק. אחד הלוחמים יצא עם גופייה לבנה אך נורה ונהרג. המפקד, אברהם שוורצשטיין, יצא, עם ממחטה לבנה וידיים מורמות, אל המצרים. כאשר הזדקף שוורצשטיין, נפגע מכדור מצרי, אך המשיך להתקדם פצוע בכיוון המצרים. בהגיעו אל אחד הקצינים המצרים וזה הוציא את אקדחו וירה בו. האלחוטנית מירה בן-ארי יצאה בעקבותיו, ניגשה אל הקצין, ירתה בו והרגה אותו באקדחה. קצינים מצרים שעמדו בסמוך ירו בה למוות. בהמשך, הוסדרה הכניעה.
אחרית דבר.
האבדות.
בקרב, שנמשך עשר שעות רצופות, נהרגו 33 ממגיני המשק, כמחציתם חיילי 'גבעתי'. מתוך אלה, חוסלו שלושה או ארבעה מגינים בעת הכניעה. בין ההרוגים, שלוש נשים, מירה בן-ארי ועוד שתיים שנפטרו מפצעיהן בשבי: שולמית דורצ'ין, חובשת שנותרה עם הפצועים עד הרגעים האחרונים, ודבורה אפשטיין, קשרית. שלושה, שניים מהקיבוץ וחייל 'גבעתי' אחד, הצליחו להיחלץ. בין ההרוגים היו מספר ניצולי השואה נצר אחרון למשפחתם. יתר 106 המגינים, 26 מהם פצועים, הובלו בתהלוכת ניצחון ברחובות מג'דל בדרכם לשבי במצרים, בו חלקם עונה.
אבדות המצרים אינן ידועות.
הדף הקרבי.
בדף קרבי של חטיבת 'גבעתי' כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר, ובאישורו של מפקד החטיבה שמעון אבידן, תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
כיבוש מחדש, טיהור שם הלוחמים.
בסוף אוקטובר 1948, לאחר מבצע יואב, כבש צה"ל את האזור מחדש. חברי ניצנים חזרו מן השבי לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים, אשר נחתם ב-24 בפברואר 1949. בעקבות דרישה של חברי ניצנים הוקמה ועדה שטיהרה את מגיני הקיבוץ. ועדת החקירה הייתה יריית הפתיחה של מאמץ בין עשרות שנים להפוך את הקיבוץ לאחד מסמלי הגבורה של מלחמת העצמאות.
הרמטכ"ל יעקב דורי כתב על כך:
בהמשך, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון כתב ללוחמי ניצנים: "אין עלילה נעלה עולה בתוהו. גם אם באותו רגע אינה מביאה התוצאות הרצויות. בעמידה לבלי חת של מגינים המחרפים נפשם למות על חזון חייהם - יש בה עצמה מן הניצחון האנושי העליון. ויחד עם כל בית ישראל, אני מרכין ראשי בפני גיבורי ניצנים שנפלו, ונפלו לא לשווא".יצחק פונדק, מג"ד 53, הגיע לחקירה והביע את צערו ואת תחושת האחריות שלו. בשנת 1991 הביע פונדק בקשה לחלקת קבר בניצנים:
אבא קובנר, לעומת זאת, מעולם לא התחרט בפומבי על דבריו.
קבורת המגינים וקימום הקיבוץ.
בספטמבר 1949 קיימה הרבנות הצבאית מבצע לאיתור שרידי הלוחמים הנעדרים, אשר בסופו נקבע שנמצאו גופות כמספר הנעדרים. אלה נקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
באפריל 1949 הוחלט להעתיק את מקום הקיבוץ כשלושה ק"מ מזרחה לניצנים הישנה, וקבוצת חלוץ החלה בעבודה. הקיבוץ עלה מחדש על הקרקע במרץ 1950.
בתרבות.
הסופר רם אורן בחר בסיפור ניצנים מההיבט האישי של המשתתפים בו, ובייחוד סיפורה של מירה בן-ארי, כמרכז העלילה ברומן ההיסטורי "המטרה - תל אביב".
בשנת 2021 יצא סרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון" המגולל את סיפור הקרב על ניצנים מנקודת מבט כפולה, מצרית וישראלית.
כמו כן ניתן לבקר בבית ספר שדה ניצנים ולראות את אתר הקרבות.
פארק הסלעים
פארק הסלעים הוא פארק בגליל העליון בו ניתן לצפות בתופעה גאולוגית של שכבות סלע המונחות זו על זו ויוצרות פסלים טבעיים.
הפארק נמצא בתוך חורש טבעי והוא חלק משמורת הטבע הר סנה, בשטח המועצה המקומית כיסרא-סומיע.
גאולוגיה.
הפארק בנוי סלעי ענק עשויים גיר בשכבות. מבנה השכבות הוא תופעה קרסטית, שנוצר כאשר בין שכבות סלע הגיר הקשות היו בעבר שכבות רכות של חומר פריך שנעלם עקב בליה של מי הגשמים, הרוח והצמחייה, והביא להיווצרות מדפי סלע הרובצים אחד על השני. כך נוצרו פסלי טבע מרהיבים ומוזרים: עמודים, פטריות ומערות. בין הידועים הם הצניר ו"נחירי הממותה".
אנדרטה.
בכניסה לפארק נמצאת אנדרטה לזכר הנערה וג'דאן אבו חמיד, תלמידת כיתה י"א בת 16 שנרצחה ב-20 בדצמבר 2016 על ידי תלמיד כיתה י"ב בן 17 לאחר שסירבה להיות חברתו. אנדרטה נוספת לזכרה נמצאת בתוך פארק הסלעים, במקום הרצח.
פיתוח.
אזור הפארק שימש שנים רבות כמזבלה מקומית. האתר התגלה במקרה, נוקה ופותח על ידי החברה הממשלתית לתיירות.
שבילים לטיול.
לנוחות המטיילים נחלק המסלול לשלושה שבילים:
המסלול כולו מיועד למשפחות, ואורכו כקילומטר.
האלשייך הקדוש
חוף ניצנים
ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס
סר ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס (באנגלית: Sir Archibald James Halkett Cassels; 1907 – 1996) היה פילדמרשל בריטי, מפקד זמני של דיוויזיית הצנחנים הבריטית ("כלניות"), שהופעלה נגד היישוב בשיא תקופת המאבק נגד שלטון המנדט. במלחמת קוריאה שירת כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי. בשנות השישים שימש בתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי.
ביוגרפיה.
ארציבלד ג'יימס האלקט קסלס (שנודע בעיקר כג'יימס קסלס) נולד בבריטניה בשנת 1907 כבנו של גנרל בצבא הבריטי בשם רוברט ארצ'יבלד קסלס. למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוסמך לקצונה והחל לשרת בצבא הבריטי בשנת 1926. בשנת 1930 שירת בגדוד שחנה בעיר ג'האנסי בצפון הודו.
בשנת 1931 הגיע קסלס לראשונה לארץ ישראל עם גדודו - הגדוד ה-2, רגימנט הסיפורת' היילנדרים שחנה בחיפה. קסלס, שהיה אז בדרגת סרן, נטל חלק בדיכוי מהומות הערבים שאירעו באוקטובר 1933, שיש הרואים אותן כהקדמה למאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. בשנת 1934 חזר עם גדודו לאנגליה. בסוף שנות ה-30 חזר קסלס להודו ושירת תחת פיקודו של אביו רוברט קסלס שהיה אז המפקד הכללי של הצבא הבריטי בהודו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר עם גדודו לצרפת. בשנת 1940 לחם עם גדודו כנגד כוחות הצבא הגרמני בחזית צרפת. הגדוד לחם בגבורה, אך נאלץ לסגת מפני הכוחות הגרמניים שהתקדמו בצרפת בעוצמה רבה עד לכניעת צרפת. עם הנחיתה בנורמנדיה בשנת 1944 חזר כמפקד החטיבה ה-152, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-51 (היילנד) להילחם בחזית הצרפתית.
במרץ 1946 נתמנה קסלס כמפקד הדיוויזיה המוטסת השישית, כוח של צנחנים שהופעל נגד היישוב וארגוני המחתרת בארץ ישראל, בתקופת המאבק שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, שחייליה זכו בפי אנשי היישוב לכינוי "כלניות" בשל כומתות הצנחנים האדומות שחבשו. הדיוויזיה הובאה לארץ ישראל בספטמבר 1945, לחנות בה כחלק מן המערך הצבאי הבריטי במזרח התיכון, אך עם התחדשות מאבקו של היישוב לאחר תום מלחמת העולם הוטלה עליה משימת המלחמה בתנועת המרי העברי, המסגרת המשותפת להגנה, לאצ"ל וללח"י, שפעלה מסוף שנת 1945 ונתפרקה לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. מפקדה של הדיוויזיה, הגנרל אריק לואי בולס עזב את הארץ באופן זמני במרץ 1946, וחזר למלא את תפקידו כמפקד הדיוויזיה בינואר 1947. במשך פרק זמן זה מילא קסלס את מקומו כמפקד הדיוויזיה. תקופת שירותו של קסלס כמפקד הדיוויזיה הייתה תקופת השיא של המאבק.
בימי קיומה של תנועת המרי העברי בוצעו פעולות רחבות היקף נגד הבריטים והוגברה תנועת ההעפלה. הבריטים הפעילו את הדיוויזיה השישית בפעולות מקיפות נגד היישוב, הן בימי תנועת המרי העברי והן לאחריה; השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, פעולות רבות בכל רחבי הארץ כהטלות עוצר, הצבת מחסומים, חיפושי נשק בקיבוצים ומעצר אנשי המחתרות.
הגנרל ג'יימס קסלס פיקד אישית על "מבצע כריש" ("Operation Shark") שהחל ב-30 ביולי ונסתיים ב-2 באוגוסט 1946, שבו הטילו כ-30,000 חיילים בפיקודו הסגר ועוצר כללי על העיר תל אביב וביצעו בה חיפושים ומעצרים. במהלך המבצע נעצרו 730 איש ובהם מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (לימים יצחק שמיר ראש ממשלת ישראל) שנשלח לגלות במחנה מעצר באריתריאה יחד עם גולי אצ"ל ולח"י. במהלך המבצע נתגלו כלי נשק ומשדר חשאי. בעת המבצע שובשו כליל החיים האזרחיים של העיר העברית הראשונה, שהייתה המרכז המסחרי, התרבותי והביטחוני של היישוב.