התנוחה נפוצה בתרבות הערבית כיום, הייתה נפוצה בעת העתיקה במזרח התיכון, והייתה נהוגה בעיקר בזמן האכילה. התנוחה בזמן אכילה כבר מוזכרת בספר עמוס (מהמאה ה-8 לפנה"ס). התנוחה היא מעין שכיבה, שהייתה נפוצה בעיקר בקרב המעמדות המכובדים יותר ביוון וברומא העתיקות, וסימלה סטטוס של נוחות וכבוד. גם ברחבי המזרח התיכון נהגו אכילת הסיבה באותן תקופות בקרב המעמדות הגבוהים. מסיבה זו, לא היה מקובל שעבד או בן מעמד נחות אחר, יסב כשהוא נמצא יחד עם אדונו או בעל מעמד גבוה ממנו.
התנוחה מבוצעת לרוב כשההשענות היא על צד שמאל, משתי סיבות עיקריות:
בהלכות ליל הסדר.
ההלכה אימצה את תנוחת ההסיבה כתקנה מרכזית שתקנו חכמים בהלכות ליל הסדר, והיא באה להמחיש את היציאה לחירות משעבוד מצרים. זאת בהתאם לעיקרון ש"חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים". המשנה במסכת פסחים מדגישה ש"אפילו עני בישראל לא יאכל עד שיסב" - כדי לבטא את חירותו, אף על פי שבדרך כלל אינו רגיל להסב.
מרכזיותה של ההסיבה בליל הסדר באה לידי ביטוי בכך שהמשתתפים בליל הסדר קרויים לעיתים "מסובים", כפי שנאמר בהגדה של פסח: "מעשה ברבי אליעזר ורבי יהושע ורבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא ורבי טרפון - שהיו מסובין בבני ברק".
יש להסב בזמן אכילת המצה, ה"כורך" ושתיית ארבע הכוסות, אך לא בשעת אכילת המרור, כיון שאכילתו היא על שם השיעבוד ועל שם שמיררו המצרים את חיי בני ישראל. הידור מצווה הוא להסב בכל שעת אכילת הסעודה. בשעת אמירת ההגדה - אין להסב, אלא יש לשבת בכובד ראש.
לדעת ראבי"ה, חובה זו אינה נוהגת היום, שהרי בני חורין אינן מסובים בימינו, ואדרבה - הישיבה על הכיסאות היא דרך חירות.
אדם היושב בנוכחות אדם שמוראו מוטל עליו - אינו מיסב, משום שההסיבה מבטאת מידת מה של קלות ראש, ולכן תלמיד היושב בנוכחות רבו - אינו מיסב, אולם בן היושב אצל אביו - צריך להסב. בתלמוד נאמר ש"אשה אינה צריכה הסיבה", אולם "אשה חשובה" - צריכה להסב. בטעם הדבר נאמרו שני טעמים: האחד - האשה כפופה לבעלה, ולכן היא אינה מסבה, בעוד שאשה חשובה שאינה כפופה לבעלה - מסבה; השני - אין דרך נשים להסב, ולכן הסיבה שלהן אינה מבטאת חירות. כמה מפוסקי אשכנז בתקופת הראשונים קבעו כי "כל הנשים שלנו מיקרו (=נקראות) חשובות", אולם להלכה נפסק בכל זאת שנשים אינן חייבות להסב, בנימוק שהנשים מסתמכות על הדעה שאין חובה כלל להסב בזמן הזה (ראו לעיל).
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1989
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1989, הייתה האליפות האזורית ה-22 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בבולגריה בין ה-13 ביוני ל-19 ביוני 1989.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם ה-20 בתולדותיה ובפעם ה-16 ברציפות.
מתכונת האליפות.
בתחרות השתתפו 8 נבחרות. הם חולקו ל-2 בתים. מנצחת הבית וסגניתה המשיכו התמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
משחקי הגמר.
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית א'. המשחקים נערכו בהשתתפות 6 קבוצות. הנבחרת זכתה במקום הרביעי בבית ולא העפילה.
לפופית כפנית
לְפוּפִית כַּפָּנִית (שם מדעי: "Ipomoea cairica") היא מין של לפופית שבמשפחת החבלבליים. זהו צמח מטפס רב-שנתי שביכולתו לטפס לגובה רב אף על עצמים דקים, כדוגמת חוטי חשמל. צבע הפרח סגול בהיר, עם כתם כהה במרכז. גדל כצמח בר במקומות לחים. מין זה נפוץ בישראל כצמח נוי על גדרות ומבנים.
השם לפופית ניתן משום התכונה הבולטת של חלק ממיני הלפופית להתלפף סביב עצמים. העצם יכול להיות צמח אחר, עצם דומם או אותו צמח עצמו. הלפופית נכרכת על ידי פטוטרות העלים הארוכות, שאופייניות לסוג. רוב הצמחים המטפסים עושים זאת בעזרת קנוקנת ארוכה. בשל עליו המאוצבעים ל-5–7 אונות והפרח בעל הסימטריה המחומשת שלו הוא זכה בעברית לשם המין "כפנית", כלומר: כמו כף יד.
מין זה מוכר בזכות פרחיו הגדולים, שלהם סימטריה רדיאלית. הפרח הוא פרח צינורי. עלי הכותרת מאוחים לרוב ומתמזגים בבסיסם לצינור. ברוב המינים, הפרח נפתח בשעות הבוקר, ונסגר עד הצהריים. תופעה זו הקנתה לצמח זה את שמו העממי באנגלית "Morning Glory" - כלומר, "תהילת הבוקר". גודל הפרחים והמראה הרענן של עלי הלפופית, שלרוב מחולקים לאונות, הפכו מין זה לצמח נוי.
מקום מוצאו הוא כנראה המזרח התיכון וצפון אפריקה, ומשם הוא התפשט ברחבי העולם, בעיקר על ידי האדם שהביא אותו לצורכי נוי ומאכל. במקומות מסוימים הוא הפך למין פולש. בישראל הוא גדל כצמח בר במקומות לחים ופורח בקיץ בחודשים יוני עד אוקטובר. בית הגידול הוא קרקעות קלות.
פאול קונראד הניך
פאול קונראד הניך ( Paul Konrad Hoenich ) (1907–1997) היה אמן ישראלי, יליד אוסטריה. הניך ידוע בהדפסים הרבים שיצר והמצאת טכניקה לציור בעזרת השמש, עבד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, חיפה.
ביוגרפיה.
פאול קונראד הניך נולד בצ'רנוביץ, אוסטרו-הונגריה (כיום אוקראינה).אביו ד״ר אוסיאס הניך ואמו פרדריקה הניך. בין השנים 1925–1928 למד אמנות בווינה, פירנצה ופריז ובשנת 1929 שירת בצבא רומניה. בין השנים 1930–1935 התגורר בבוקרשט, רומניה, שם עסק באמנות ובהוראה. בשנת 1933 ייצג את רומניה בתערוכה בינלאומית לתחריטים בפולין.
בשנת 1935 עלה הניך לארץ ישראל עם רעייתו רות והתיישב בחיפה. בשנת 1936 ייסד בעיר בית ספר לאמנות. בשנת 1950 התקבל כמרצה בטכניון, שם לימד עיצוב דו ממדי במסגרת הפקולטה לאדריכלות. בשנת 1951 הציג תערוכת יחיד בארמון האמנויות בבריסל, בלגיה. בשנת 1966 התמנה לפרופסור עמית בטכניון. בתפקידו שם עסק במחקרים בנושאי הצבע. מחקרו בנושא בנושא אומנות וטכנולוגיה אוטומטית ("Robot-Art"), פורסם במספר פרסומים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
ציוריו והדפסיו של הניך נושאים אופי אקספרסיוניסטי. מחזור ההדפסים "דרך גולים" (1943), לדוגמה, הציג 13 הדפסים אקספרסיוניסטים בנושאי ההיסטוריה היהודית. בשנות ה-70, בעקבות עבודתו בטכניון, ביצע גם כמה יצירות בעלות אופי אוונגרדי וקינטי, העושות שימוש בקרני אור.
בשנות השמונים חזר לציור מסורתי.
בשנת 2002 הוקמה בטכניון גלריה לאמנות ניסויית הנושאת את שמו ואת כינויו על פי ראשי התיבות של שמו: פ.ק.ה
בשנת 2012 ראה אור ספרו של חוקר האמנות והאוצר רון ברטוש "חיתוכי-העץ של פאול קונרד הניך" אשר ליווה את התערוכה "פיתוחי-עם" שהוצאה בגלריה פ.ק.ה.
בשנת 2019 נפתחה מחדש הגלריה ע״ש פ.ק. הניך, בתערוכה של יצירותיו ״אמנות השמש-הדרך אל הלא נודע״, אוצרת דניאלה טלמור
אומנותו.
באומנותו חיפש הניך לבטא תנועה, ועשה זאת באמצעים שונים - צבעי שמן, חיתוכי העץ צילום ואמנות השמש ואפילו בעבודות וידאו.
מאחר שהיה חלק מתוך הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, חשב שאפשר יהיה לבטא את התנועה בקנה מידה גדול על בניינים ובתוכם בעזרת שילוב אמנות השמש הייחודית שלו.
את נסיונותיו באומנות השמש, ביצע על גג הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שהוא נעזר במראות ומנסרות וכן ביריעות פלסטיק ובמסגרות עץ שונות. בעזרתם לכד את תנועת השמש וקרינתה והנציח אותם בתמונותיו.
ניתן לחלק את יצירותיו של הניך לארבע קטגוריות עיקריות:
״אמנות השמש״.
פרופ' פאול קונרד הניך נודע ברחבי עולם כ״צייר השמש״ תחום יצירה חדש שפיתח וטכניקה אמנותית שזכתה להערכה רבה. באמצעות רעיונותיו היצירתיים והטכניקה המתבססת על ניצול של קרני שמש, עשה הניך שימוש בסדרת רפלקטורים ופילטרים צבעוניים, שפעולתם משתלבת בתנועה היחסית של השמש וכדור הארץ. האפקטים הצבעוניים העזים, והצורות המעגליות-לבירינתיות שיוצרות קרני השמש, מאזכרים דימויים רבים מן המציאות, ויכולים להיראות לרגע אחד אנושיים, ברגע הבא כיריעות של בד, ובשלישי כקתדרלות של אור. השתנותם יוצרת אמנות קינטית החושפת עולם צורני, אשר מתכתב עם הארכיטקטורה הרעיונית והמחקר המורפולוגי.
ב-1959 החל את מחקרו בנושא של "עיצוב בעזרת קרני השמש", מתוך תחושה חזקה שהטכניקות המסורתית של האמנות הפלסטית, כמו הרישום והציור, אינן תואמות את רוח הזמן, המתאפיין בשינוי מרחיק לכת בתפיסת הזמן והמרחב. השימוש שעשה בשמש ביטא את החתירה אל הממד הנצחי והרכיב הקוסמי של ההוויה בחוויה של האדם המודרני. הטכניקה האמנותית שהגה, והפילוסופיה שצמחה לצדה, היו מקוריות וחדשנית, ויצרו אפקטים רבי עוצמה בעלי איכות אמנותית גבוהה, אשר עוררו השראה בקרב אמנים ויוצרים רבים ברחבי העולם.
הציורים שיוצרות קרני השמש מתגלים להרף עין ונעלמים בלי להשאיר זכר. תמונות השמש אינן אפוא שעתוק של יצירה קיימת, אלא הן המקור עצמו. הניך בחן את הישגיו בתחום זה וניסה לאמוד את תרומתו בשלוש נקודות מרכזיות: המקרן הקוסמי, המוח האופטי, והשימוש במהירות האור.