מן ההלכות המבטאות את הזהירות וכובד הראש שיש לנהוג בדיני נפשות, אפשר למנות את ההלכות הבאות:
ביהדות ישנה גם סמכות אזרחית להטלת עונש מוות. למלך יש סמכות להוציא להורג עבריינים שעברו על חוקיו, משום שמורד במלכות חייב מיתה. הוא רשאי גם להוציא להורג אף מי שרק פגע בכבודו. המלך לא כפוף לכל ההגבלות שבית דין כפוף להם, ולכן אין חובה בשני עדים, אלא מספיק שהמלך השתכנע שהם עברו על חוקי המלך. מכוח סמכות זו המלך יכול לתקן את החיים האזרחיים, ולשמור על חיי ורכוש האזרחים. המלך שופט על העוולות האזרחיות, בשונה מבית דין ששופט על עבירת חוקי התורה.
ענישה בפועל.
בתנ"ך מתוארים מספר מקרים של עונש מוות, ביניהם עונשים על פי צו המלך:
מסופר על עונש המוות שניתן למקושש העצים בשבת ומגדף שקילל את אלוהים. כמו כן, נהרגו עובדי עגל הזהב, ועובדי בעל פעור. בתקופת יהושע הוצא להורג עכן שמעל בחרם ולקח שלל מלחמה ומשפחתו. לאחר מכן, בתקופת המלכות, הורג שאול המלך עיר כוהנים שלמה כי חשד בהם במרד (דבר שנרשם לרעתו במקורות היהודיים). הוא הוציא להורג את האובות והיידעונים וגם בנו יהונתן כמעט הוצא להורג עקב הפרת שבועה (אך העם מנע מכך). דוד הוציא להורג את מי שבישר לו על מות שאול והשלים את מיתתו, ואת הקושרים שרצחו את איש בושת, בנו של שאול. שלמה המלך הוציא להורג את אחיו, אדוניה בן חגית, באשמת קשר, את יואב בן צרויה על רצח, ואת שמעי בן גרא על שיצא מירושלים בניגוד להוראת שלמה.(כל הענישות למעט ענישת יואב בן צרויה במסגרת מורד במלכות)
לפי התלמוד דיני נפשות פסקו ארבעים שנה לפני חורבן בית המקדש השני (בשנת 30 לספירה). עם זאת, בתלמוד ובספרות ההלכה גם מובא שיש חוטאים שמצווה להורגן אף ללא משפט: "המינין והמסורות והמומרים היו מורידין ולא מעלין".
קנאים פוגעים בו.
קנאים פוגעים בו היא הלכה שמתירה (אך לא מחייבת, בניגוד לבית דין) לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש בשלוש עבירות: מעילה, קללה בשם עבודה זרה ובעילת גויה. הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין. בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש.
בנצרות.
ישו הנוצרי הוצא להורג בצליבה. מותו הוא מוטיב נפוץ באמנות הנוצרית, והצלב הוא סמל לאמונה הנוצרית. לנוצרים רבים די בכך על מנת להתנגד לעונש המוות, אך ישנם רבים אחרים אשר אינם מתנגדים לעונש המוות. באימפריה הביזנטית לא היה עונש המוות נהוג, ובמקומו נהוגה הייתה הטלת מום. הנוצרים התומכים בעונש המוות בדרך כלל נוהגים לצטט פסוק מהברית החדשה שבו תומך ישו בעונש המוות לפוגעים בילדים קטנים.
באסלאם.
בשריעה - הדין הדתי המוסלמי, נהוג עונש המוות שנקרא קיסאס. חכמי ההלכה רואים שיש שתי מטרות לקיסאס: התגמול וההרתעה. לפי השריעה ניתן להוציא להורג מוסלמי על רצח של מוסלמי אחר. אולם חלק ניכר מחכמי ההלכה המוסלמים סברו שאין להטיל עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים, אם הרצח נבע מעוינות דתית ומשיקולי מלחמה בין שני הצדדים על בסיס אידאולוגי דתי. עם זאת אסכולות שהיו מזוהות עם השלטון המוסלמי, כמו האסכולה החניפית הטילו עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים בתחומי המדינה המוסלמית. אסכולות אלו ראו שיש להחיל את עונש המוות מבלי להפלות אנשים על מוצאם הדתי או השבטי.
רובם ככולם של חכמי ההלכה מסכימים ביניהם על עונש מוות על ניאוף - אם ישנם לכך ארבעה עדים, ויש חילוקי דעות ביניהם על ביצוע דין מוות על המרת דת האסלאם, הרשעה שלישית בשתיית אלכוהול והרשעה חמישית בגנבה. בעוד שמרביתם ככולם של חכמי ההלכה סבורים שיש להטיל עונש מוות על לא מוסלמים אשר רצחו מוסלמים, הרי היו חילוקי דעות ביניהם על הטלת עונש מוות על ניאוף. היו חכמי הלכה שהתנגדו לעונש מוות מצד שלטון מוסלמי על עבירות ניאוף שבוצעו על ידי לא מוסלמים. הסיבה קשורה שלפי הסכם החסות שהוענק ללא מוסלמים, המדינה המוסלמית אינה רשאית להטיל עונשי מוות על עבירות דתיות של הלא מוסלמים כמו עבירת הניאוף. אולם היו חכמי הלכה אחרים שטענו שגם לפי היהדות והנצרות, הוטל עונש מוות על ניאוף ובכך ביצוע דין המוות עליהם לא נחשב כהתערבות דתית בענייני דת, אלא היא בעצם אכיפת החוק הדתי של הקהילה הלא מוסלמית, תוך הסכמת הלא מוסלמים עצמם.
עונש המוות נתפס כזכות של המשפחה של הנרצח ולא זכותה של המדינה המוסלמית. בכך המשפחה של הנרצח יכולה לוותר על עונש המוות אם היא רצתה להתפשר עם משפחת הרוצח באמצעות הסכם של סולחה, שבו בדרך כלל שילמה משפחת הרוצח פיצוי כספי שנקרא בשם דיה למשפחת הנרצח במקום עונש המוות.
בארצות רבות שבהן יש רוב למאמינים באסלאם אין השריעה נוהגת, במיוחד בארצות שהיו תחת שלטון קולוניאלי מערבי.
בבודהיזם.
הבודהיסטים שוללים את עונש המוות מאחר שהוא מונע מהאדם את האפשרות לעבור שינוי רוחני ולכפר על פשעו.
יעילות.
מטרתו העיקרית של עונש מוות היא הרתעה, מתוך הנחה שאנשים רבים חוששים מהמוות יותר מכל עונש אחר (הנחה שיש במחקר כאלו החולקים עליה). זו הסיבה שמחקרים שבוחנים את יעילות עונש המוות בדרך כלל מתמקדים ביכולת ההרתעה שלו.
מחקרים רבים מאמצע המאה ה-20 ניסו למדוד את השפעת חקיקה או ביטול של עונש מוות. מספר מטא אנליזות שבוצעו בשנים אלו העריכו שלעונש מוות אכן יש בפועל הרתעה רבה ממעשי רצח, אולם מחקרים אלו היו מוטים בגלל שינויי מגמות בתדירות הרצח לאורך השנים, ובעקבות התבססות על הערכות שונות ששינו את הנתונים באופן דרמטי. החוקרים בני התקופה התקשו לקבוע את המידה האמיתית של ההשפעה, ומחקרים שונים הצביעו על טווח רחב, החל מהרתעה משמעותית לבין הרתעה ללא כל אפקטיביות.
כמה מחקרים עדכניים יותר השתמשו בחישובים מדויקים יותר, אולם גם במקרה זה התוצאות הללו אינן מובהקות. בשנת 1976 הגיע יונקר למסקנה שחלק מהבעיות בניסויים הישנים היא שימוש בנתונים בעייתיים, והעריך שמדידת נתונים רק החל משנת 1959 תציג תוצאות אמינות יותר. בבדיקת נתונים אלו בלבד, הגיע יונקר למסקנה שעונש המוות אכן מרתיע באופן משמעותי. מחקר של שיאנג משנת 2004 העלה שלא רק שעונש מוות מחזק את ההרתעה במדינה בה הוא מקוים, אלא גם במדינות נוספות. בין החוקרים שמעריכים את ההשפעה של עונש המוות כשולית נמצא לויט שבחן נתונים מארצות הברית מין השנים 1950–1990, והגיע למסקנה שההרתעה של עונש המוות בטלה, אולם נסיבות אחרות הן אלו שהגבירו את ההרתעה, כמו הגדלת שכיחות המאסר באוכלוסייה. מחקרים שונים של זימרמן ושפרד משנת 2004 מצא עלייה קטנה בהשפעת ההרתעה שמתרחשת בכל פעם שמתפרסם על הוצאה להורג אקטואלית. מספר מחקרים שפורסמו בשנים 2003–2005 ובחנו נתונים עשרות שנים אחורה הגיעו למסקנה שמספר ההוצאות להורג ומקרי הרצח נמוכים מכדי להסיק מסקנה מובהקת. חוקרים אחרים הצביעו על מתאמים שמחלישים את אפקט ההרתעה, למשל, שיהיו יותר הוצאות להורג בתקופות בהן מושלים יחליטו לשים יותר דגש על המאבק בפשע, אולם החלטה זו תגרום במקביל גם לעלייה באכיפה ולעלייה בצורות ענישה אחרות, כך שקשה לקבוע האם ירידה במקרי רצח מתקיימת בגלל שינוי הנוגע לעונש מוות דווקא.
במחקרה של שפרד משנת 2004 הציעה מתאם שעשוי להסביר את התוצאות הסותרות של המחקרים השונים. על פי שפרד, מחקרים שהראו תועלת הרתעתית בעונש מוות, התבססו על נתונים מרחבי כל ארצות הברית. לעומת זאת, מחקרים שהראו חוסר תועלת בעונש ואף פגיעה, התבססו על מדינות מסוימות בהן כמות הביצוע של העונש נמוכה. מסקנתה מהמחקר ההשוואתי היא שרק אם מקיימים תדירות גבוהה מספיק של הוצאות להורג, הן הופכות יעילות הרתעתית.
גוי
גוי או נוכרי הוא כינוי יהודי לכל אדם שאינו יהודי.
המילה "גוי" מופיעה פעמים רבות במקרא בהקשרים שונים. משמעותה המילולית היא עם, ומכאן הכוונה לאדם המשתייך לעמי העולם, ולא לעם ישראל. משמעות המילה "נוכרי" היא "זר".
התפתחות הביטויים.
בשפה המקראית משמעות המילה "גוי" היא עם, ולפיכך גם עם ישראל נקרא "גוי". בספר בראשית הבטיח ה' לאברהם "וְאֶעֶשְׂךָ לְגוֹי גָּדוֹל וַאֲבָרֶכְךָ...", ובהמשך נכתב "וְאַבְרָהָם הָיוֹ יִהְיֶה לְגוֹי גָּדוֹל וְעָצוּם, וְנִבְרְכוּ-בוֹ כֹּל גּוֹיֵי הָאָרֶץ".
מזמן התנאים חל שינוי במשמעות המילה, והיא קיבלה גוון בדלני המציין אדם שאינו יהודי.
היחס אל הגוי ביהדות.
מקורות שונים ביהדות מציגים צורות התייחסות שונות לגוי.
מצד אחד, על פי הכתוב במשנה, "חביב אדם שנברא בצלם" וממנה משתמע כי כל אדם הוא חביב על ה' מאחר שנברא בצלמו.
מצד אחר, ברכות השחר כוללות את ברכת "ברוך שלא עשני גוי". ברכה זו מתועדת כבר בתוספתא. בתלמוד הירושלמי הסבירו את הנוסח: 'שאין הגוים כלום. "כל הגוים כאין נגדו" ()'.
בסידורי תפילה של הזרמים הלא אורתודוקסיים הומרה ברכה זו בדרך כלל בברכה חיובית "ברוך שעשני ישראל". נוסח זה קיים גם בדפוסים מצונזרים של התלמוד הבבלי ושל ספרות הראשונים. אף בקרב הציבור האורתודוקסי ישנם ביטויים של חוסר נחת מהברכה.
התרחקות מעובדי אלילים.
התורה דרשה מעם ישראל להתרחק משבעת עמי כנען שבארץ כנען, כדי שלא יושפעו מעבודת האלילים שלהם. במשנה ובתלמוד נוספו גזירות רבות, שתכליתן להרחיק את ישראל מהשפעת הגויים ואליליהם. כמו כן, נאסר על יהודים להתקרב אליהם בימי חגיהם, ולאכול מפיתם, מיינם, מחלביהם ומבישוליהם. בנוסף, נצטוו לנהוג זהירות כלפי הגויים, בנימוק שהם חשודים על רצח ועל גזל.
גרים.