את הקמת הבנק ניהל שר האוצר צ'ארלס מונטאגו, הארל הראשון מהליפקס, בשנת 1694, על פי לתוכנית שהציעה ויליאם פטרסון שלוש שנים קודם לכן. הוא הציע הלוואה של 1.2 מיליון ליש"ט לממשלה; בתמורה המלווים ימנו נגיד לבנק אנגליה, שיקבל הרשאות בנקאיות ארוכות טווח כולל הזכות להנפיק שטרות. הקמת בנק אנגליה חוללה מהפכה במימון הציבורי וסיימה את הנוהג של מלכים שהתקשו או לא יכלו להחזיר חובות. מכאן ואילך, ממשלת בריטניה לעולם לא תיכשל בהחזר חובותיה. במאות שלאחר מכן, מדינות אחרות באירופה ובהמשך בעולם כולו, אימצו מוסדות פיננסיים דומים של בנק מרכזי לניהול החוב הממשלתי שלהם.
בשנת 1815, בסוף תקופת המלחמות הנפוליאוניות, הגיע החוב הממשלתי הבריטי לשיא של יותר מ-200% מהתמ"ג. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם בבריטניה "הקרן הלאומית" שמבוסס על תרומות ומטרתו להחזיר את החוב הלאומי במלואו. גם בשנת 2021 כספי הקרן לא מהווים פחות מאחוז מהחוב ולא ניתנים למימוש.
בשנת 2018 החוב הממשלתי העולמי הגיע לשווי של 66 טריליון דולר, או בערך 80% מהתמ"ג העולמי.
בישראל.
בשנת 1997 עמד החוב הציבורי של ישראל על 94% מהתמ"ג ומאז הוא היה במגמת ירידה עד לשיעור של 74.1% בשנת 2011, שיעור של 62.2% ב-2016, ושיעור של 59.9% ב-2019.
החוב הציבורי בשנת 2010 היה 621 מיליארד ש"ח, מתוכם כ-17% חוב חיצוני במטבע חוץ, בגובה 105.7 מיליארד ש"ח. החוב החיצוני מורכב מארבעה גורמים עיקריים:
בשנת 2013 גדל החוב הממשלתי בכ־4.4% ועמד על 696.3 מיליארד ₪, לעומת 666.8 מיליארד ₪ בשנת 2012. תקציב המדינה בשנת 2011 היה 361 מיליארד שקלים מתוכם 23% שהם 85 מיליארד שקלים הופנו להחזר חובות. בפועל החזר החובות מומן למעשה באמצעות הלוואות חדשות שעלו על סכום זה בשל החריגה בתקציב.
בסוף שנת 2016 עמד החוב הממשלתי על סך 740.8 מיליארד שקל - שמהווים 62.2% מהתוצר
בסוף שנת 2017 עמד החוב הממשלתי על סך 747.1 מיליארד שקל.
בסוף שנת 2018 עמד החוב הממשלתי על סך 788.3 מיליארד שקל.
בסוף שנת 2019 עמד החוב הממשלתי על סך 822.3 מיליארד שקל - שמהווים 60% מהתוצר
בסוף שנת 2020 עמד החוב הממשלתי על סך 984.0 מיליארד שקל, שמהווים 72.4% מהתוצר. 28% מהחוב הוא חוב מקומי לא סחיר כדוגמת אג"ח מיועדות.
הריבית על החוב.
בשנת 2019 הסתכמו הוצאות הריבית על חובות המדינה ב-38.1 מיליארד שקל שהם 2.71% מהתוצר.
בשנת 2020 הסתכמו הוצאות הריבית על חובות המדינה ב-38 מיליארד שקל שהם 2.74% מהתוצר.
בדיון הציבורי הנערך בטרם נקבע תקציב המדינה נהוג להתמקד באחוזי הגדלת הגרעון שהיו לדוגמה ארבעה אחוזים בשנת 2011.
איברהים טטליסס
איברהים טטליסס (בטורקית: İbrahim Tatlıses; נולד ב-1 בינואר 1952) הוא זמר טורקי, השר בסגנון טורקי-ערבי-כורדי (ערבסק). עד כה הפיק 53 אלבומים. הוא מרבה להופיע עם תזמורות טורקיות מסורתיות ומוכר בסלסוליו ובסגנון האלתור הכורדי-טורקי והכפרי "אוזון הווה" (Uzun hava - "נשימה ארוכה" בטורקית), בו הוא שולט היטב.
טטליסס מוכר גם בכינויו "איבו" (Ibo).
קורות חיים.
טטליסס נולד למשפחה ענייה וחסרת בית בעיר אורפה שבדרום טורקיה, כאחד משבעת ילדיהם של אב ממוצא ערבי ואם כורדית. אביו נפטר לפני שהגיע לגיל ארבע. טטליסס עמל לפרנסת המשפחה ועקב כך לא רכש השכלה פורמלית. בצעירותו הושפע מסגנונו של אמן הקולנוע הכורדי אילמאז גונאי וניסה את כוחו בשירה באירועים כגון חתונות, אך ללא הצלחה מסחרית.
תחילת דרכו והדרך להצלחה.
מעברו עם המשפחה לאיסטנבול באמצע שנות השבעים פתח לפניו את הדרך להצלחה. טטליסס היה מחלוצים של ז'אנר הארבסק בטורקיה יחד עם אורחן גנג'ביי, מוסלום גורסס ופרדי טייפור.
איברהים הוציא את אלבומו הראשון בשנת 1965, אך האלבום לא זכה להצלחה מרובה ואף גרם למעצרו בעקבות הוצאה בלתי חוקית של שירים בסגנון הארבסק שהשלטון בשנים אלו אסרו על שירתו בציבור. לאחר מעצר זה רבים מאזרחי טורקיה התקוממו כנגד חוק זה ופעלו רבות לשיחרורו ואף גרמו לביטול החוק. חמש שנים לאחר מכן לאחר שיחרורו מהכלא הוציא טטליסס את אלבומו השני, אלבום זה הצליח משמעותית מאלבומו הראשון בעקבות פרסומו מהמעצר. איברהים החל להתפרסם בכל רחבי טורקיה והחל להוציא אלבומים בקצב מסחרר כשבין השנים 1989 ל-1990 הוציא לא פחות מארבעה אלבומים (תוך פחות משנה) .
אלבומו החמישי, אייאונדה קונדורה, הפך לרב-מכר בטורקיה. למרות הייתו מלאום כורדי בזמן מלחמת טורקיה-כורדיסטן איברהים המשיך לצבור קהל רב בטורקיה.
שיא הצלחתו של איברהים הגיע בשנות ה-90, הוא הפך לאחד מהזמרים המוכרים והאהובים בטורקיה ושמו כבר החל להתפשט ברחבי העולם. בשנת 1992 קיבל איברהים תוכנית טלוויזיה בשם "איבו שואו" על שם כינויו הידוע "איבו", התוכנית הייתה תוכנית אירוח מוזיקלית כשבכל שבוע הוא מארח זמר מרכזי אחר לרוב מהסגנון הארבסק כשהתוכנית מלווה כל העת בלהקה באולפן וביצועים חיים בשידור חי.
תוך שנים בודדות התוכנית נהפכה לאחת מהנצפות ביותר בטורקיה.
הפיכתו לזמר מוביל בעולם.
איברהים החל לקבל תאוצה גם בישראל ואלבומיו נמכרו בקצב רב בתחנה המרכזית בתל אביב. זמרים רבים בארץ המשתייכים לזרם המזרחי-טורקי בארץ השתמשו בלחנים משיריו של איברהים ורובם קיבלו פרסום רב לדוגמת - כוכבי מרום (עופר לוי), למה לא (איציק קלה), הזוהר לארגוב (איציק קלה), הקלפן (עופר לוי) תעצרו את העולם (זהבה בן) וכו'..
טטליסס לא הסתפק רק בהצלחתו האישית והחל לפתח זמרים וילדי פלא, בעקבות חסותו של איברהים זמרים אלו קיבלו פרסום רב וכיום הם מהמצליחים ביותר בטורקיה, ביניהם נמצאים בין היתר הזמרות ג'ילאן וגונל והזמר ג'נגיז קורטולו.
יחד עם זאת פנה טטליסס גם לעולם העסקים. הוא פתח רשתות של מסעדות מזון מהיר ומלונות והקים חברת אוטובוסים.
בתחילת שנות האלפיים טטליסס החל ביציאות מרובות להופעות במדינות רבות בעולם בין היתר : גרמניה, בלגיה, הולנד וגם בישראל, איברהים הופיע שלוש פעמים בישראל. הופעה אחת בשנות ה-80 ועוד שתי הופעות ב-2003 בבנייני האומה בירושלים ובהיכל התרבות בתל אביב. בהופעה בתל אביב השתתפה גם שרית חדד כשביצע דואט יחד עם איברהים בשיר "היידה סויילה". איבו היה אמור להגיע לעוד הופעה בישראל בינואר 2011 אך החליט לבסוף לבטל את ההופעה כנראה בשל היחסים הרגישים בין ישראל לטורקיה וחברותו הקרובה לראש ממשלת טורקיה.
לפני מספר שנים התפרסם טטליסס גם בנסיבות שליליות, כאשר הואשם בהכאת חברתו לחיים. תמונות פניה החבולות נתלו על קירות המעון הראשון בטורקיה לנשים מוכות.
ב-14 במרץ 2011 טטליסס נפצע קשה לאחר שנורה בראשו מרכב לא מזוהה, בעת שיצא עם עוזרו האישי מאולפן הקלטות באיסטנבול. פציעה זו גרמה לו להיות במצב של קומה (תרדמת) למשך חמישה ימים. כחודש לאחר שהייתו בבית החולים, עזב לגרמניה לצורך טיפול שיקומי, שם נישא לאשתו בחתונה שהתקיימה בבית השיקום.
טטליסס הוציא את אלבומו ה-53 בתחילת שנת 2014.
ב-18 במרץ 2015 הופצה שמועה כוזבת על מותו, והופרכה לאחר שבנו ואמרגנו הוציאו הודעה לתקשורת הטורקית שהוא בהתאוששות אחרי ניתוח.
ב-28 במרץ 2018 הודיע על תמיכתו בארדואן בבחירות לנשיאות טורקיה.
שדרות 9 ביולי
שדרות תשעה ביולי (ספרדית: Avenida 9 de Julio) הן אחת השדרות הראשיות בבואנוס איירס. שם השדרה ניתן לה על שם יום העצמאות הארגנטינאי החל בתאריך זה: רפובליקת ארגנטינה זכתה בעצמאות ב-9 ביולי 1816. השדרה היא הרחבה ביותר באמריקה הדרומית, ואחת הרחבות בעולם כולו.
תוואי.
קו C של הרכבת התחתית (Subte) של בואנוס איירס עובר מתחת לשדרה, ומוביל מהתחנה המרכזית רטירו לכיכר החוקה. לאורך השדרה ניצבות 9 תחנות פעילות של קו C, אחת מהן בכיכר סן מרטין.
למעט מספר מעברים תת-קרקעיים, לאורך השדרה מצויים מספר מעברי חצייה שכדי לחצות בהם יש להמתין מספר דקות.
אורך.
השדרה חוצה את הבירה הארגנטינית מצפון לדרום. היא מתחילה בטרמינל האוטובוסים רטירו בחלקה הצפוני של העיר ומסתיימת בתחנה המשולבת (רכבת עם רכבת תחתית) קונסטיטוסיון ("החוקה"). אורכה של השדרה הוא כקילומטר אחד.
רוחב.
השדרה ידועה ברחבי העולם בשל רוחבה הרב, כ-150 מטרים. 150 מטרים הוא המרחק בין "קואדרה" אחת (Block), שממנה בנוי רוב רובו של מרכז העיר - בצורת רשת רחובות.
השדרה מורכבת מעד שבעה נתיבים לכל כיוון וצמודים אליה, במקביל, רחוב מכל צד, עם ארבעה נתיבים נוספים.
היסטוריה.
השדרה תוכננה לראשונה בשנת 1888 וצפויה הייתה להיקרא "איואומה", על שם קרב חשוב במלחמת העצמאות של ארגנטינה שנוהל על ידי הגנרל מנואל בלגראנו. אבן הפינה הונחה ביום העצמאות ה-121 של ארגנטינה (ב-9 ביולי 1937) ועל כן הוחלט לשנות את שם השדרה לתאריך שבו החלו עבודות הבנייה שלה. הבנייה הראשונית הסתיימה רק כ-30 שנה אחרי כן, בשנות ה-60. בשנות ה-80 הוחלט להאריך את השדרה עד לכיכר החוקה (Plaza Constitución), דבר שהיה כרוך בהריסות רבות ובהעברת תושבים רבים מבתיהם.
אתרים.
האתרים המפורסמים לאורך שדרת 9 ביולי הם:
היסטוריה של מינסטר
סיפורה של העיר מינסטר (Münster) משתרע על יותר מ-1200 שנה של תרבויות, קרבות והסכמי שלום שהקנו לעיר האוניברסיטאית מקום מרכזי בספרי ההיסטוריה של גרמניה ושל אירופה. בשל היותה מושב הגמון ועקב עוצמתה בתקופת ברית ההנזה בוסטפאליה, הפכה מינסטר לעיר המרכזית באזורה, מינסטרלנד (Münsterland), אם מבחינה תרבותית, פוליטית או כלכלית. ההיסטוריה של מינסטר עד לתחילת המאה ה-16 מבוססת לרוב על מסמכים שנמצאו מחוץ לעיר בשל שריפת ארכיון העיר בזמן שלטון האנבפטיסטים.
פרהיסטוריה.