אלג'יריה גינתה את התוכנית וטענה שהדבר מעיד על המחדלים הכוללים במדינות ערב. יש הרואים בצעד זה ניסיון של שליטי אלג'יריה למנף את מעמד ארצם בעולם הערבי. עיתונים אלג'ירים גם הם תקפו את התוכנית, וטענו כי היא מהווה הוכחה לשיתוף הפעולה הבוגדני של חוסיין עם ישראל. בעיראק, שהייתה אז מבודדת בזירה הערבית, ראש הממשלה אחמד חסן אל-בכר קרא בעקבות התוכנית להפלת המשטר ההאשמי בירדן ותמך בגלוי באש"ף. גם קיצוניות זו מפורשת בתור צעד שנועד למטרותיה של עיראק וללא קשר לירדן. סוריה ולוב, אז חלק מפדרציה ערבית שכללה גם את מצרים, גינו גם הן את התוכנית. הקיצונית ביותר בתגובתה הייתה מצרים. ב-6 באפריל 1972 הכריז נשיא מצרים אנואר סאדאת על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ירדן בעקבות פרסום התוכנית. בכך הצטרפה מצרים לאלג'יריה, לוב, עיראק וסוריה, אשר כבר ניתקו את קשריהן עם ירדן בעקבות ספטמבר השחור. הבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית רק הקצין עוד יותר. הקשרים עם מצרים חודשו רק בסוף ספטמבר 1973, לקראת פרוץ מלחמת יום כיפור.
מדינות ערביות אחרות, כמו ערב הסעודית, סודאן, תוניסיה וכווית, התבטאו בצורה יותר מהוססת ומתונה כלפי תוכנית הפדרציה, ותחילה לא דחו אותה על הסף. אולם לאחר זמן גם מדינות אלו החלו לגנות את התוכנית, חלקית בגלל חשש מהשפעת הסוגיה הפלסטינית על דעת הקהל המקומית. הגינוי של תוכנית הפדרציה הפך לבסוף למונוליתי בקרב כלל העולם הערבי.
תגובות בינלאומיות.
הזירה הבינלאומית התחמקה מתגובות באשר לתוכנית הפדרציה, זאת על מנת לא לברור צד בסכסוך. ארצות הברית אמרה כי מדובר בעניין ירדני פנימי שאין זה מן הראוי להגיב עליו, וכך נמנעה מלנקוט עמדה ולאבד תמיכה בעולם הערבי. במאמר שפרסם העיתונאי יוסף חריף במעריב, הוא טען ששתיקתה של ארצות הברית נבעה מדרישות ישראליות. ברית המועצות גם היא נמנעה להגיב לגבי התוכנית, משום רצונה להמשיך את ההתבססות במצרים ללא הגברת המתיחות. סיבה נוספת לחוסר-התגובה של שתי המעצמות הייתה הפגישה המתוכננת במאי 1972 בין הנשיא הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקני ריצ'רד ניקסון. סין התנגדה לתוכנית. לעומת זאת, בריטניה ואיטליה לא פסלו את התוכנית על הסף, וראו בה "נקודת התחלה" בדרך להסכם אפשרי.
ניסיונות למימוש התוכנית.
ההתנגדות הגורפת לתוכנית בקרב מדינות ערב והארגונים הפלסטיניים הקשתה על ניסיונות מימוש התוכנית. משלחת ירדנית נשלחה למדינות ערב במטרה לשכנען לתמוך בתוכנית, אולם היא לא הצליחה להקטין את ההתנגדות. המשטר בירדן ניסה גם לשכנע את התושבים בגדה המערבית לתמוך בתוכנית, בהצלחה מועטה. הונפקו דרכונים של "הממלכה הערבית המאוחדת" וכן נעשו בירורים באשר למינוי ממשלה למחוז פלסטין, אך הם היו רפים ומינימליים. כדי לשפר את דעת הקהל הפלסטינית, התפטרה ממשלתו של אחמד א-לווזי, ובאוגוסט 1972 הוא הקים ממשלה חדשה שבה היו חברים מספר גדול יותר של שרים פלסטינים. ממשלה זו סיימה את כהונתה במאי 1973, כשאז הוחלף א-לווזי בידי זיד א-ריפאעי.
מטבע הדברים כל מימוש של התוכנית היה מותנה בהסכמה ישראלית לנסיגה משטחי הגדה המערבית. בהתאם, ראה חוסיין בשיחות החשאיות שניהל עם ישראל זה זמן רב, נקודת מפתח בדרך ליישום רעיון הפדרציה - עניין חשוב עוד יותר מהתגובות של מדינות ערב ומדעת הקהל הפלסטינית. פגישה ראשונה בנושא נערכה בין חוסיין לבין ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין ב-21 במרץ, שבוע ימים לאחר פרסום התוכנית. בפגישה, שנערכה מדרום לים המלח, הצרה מאיר על כך שחוסיין לא תיאם מראש עם ישראל את פרסום התוכנית, ואילו חוסיין הבטיח כי התכוון שיישום התוכנית יתבצע רק בתיאום עם נסיגה ישראלית ולאחר הסכם שלום. חוסיין הסכים לאפשרות שירדן תחתום על הסכם שלום עם ישראל בנפרד משאר מדינות ערב, אך התעקש על נסיגה מלאה לגבולות 4 ביוני 1967, בהתאם לתוכנית הפדרציה. ישראל לא הייתה מוכנה לנסיגה מלאה, ובמקום זאת הציע דיין רעיון של גשרים פתוחים בין הגדות, תוך שמירה ישראלית על כל הגדה במישור הביטחוני. חוסיין לא הסכים לכך, והצדדים נוכחו לדעת שהסכם קבע לא ייתכן. ללא קשר להסכם, הפציר המלך במאיר לחדש את הקשר בין השלטון ההאשמי לבין הפלסטינים תושבי הגדה.
הפגישה השנייה בין הצדדים נערכה ב-29 ביוני 1972. דיין ומאיר היו נציגי ישראל גם הפעם, ולחוסיין נלווה יועצו המלכותי זיד א-ריפאעי. דיין הפציר בחוסיין להגיע להסכם שלום עם מאיר, שמצבה הפוליטי היה איתן באותה תקופה, אך חוסיין סירב לשמוע על שינויי גבולות מרחיקי לכת במסגרת הסדר קבע. א-ריאפעי היה מוכן לפירוז הגדה המערבית לאחר נסיגה ישראלית, אך לא מעבר לכך. השיחה עסקה ברובה בענייני ביטחון, וגם בה לא התקבל רעיון תוכנית הפדרציה. בפגישה השלישית בין הצדדים, שנערכה ב-19 בנובמבר 1972, דרש חוסיין, מלבד נסיגה מהגדה המערבית, גם גישה לרצועת עזה. ראש הממשלה הורידה רעיון זה מהפרק. גם לתוכנית הפדרציה לא הסכימה. היא דרשה שהיישובים היהודיים שנבנו ביהודה ושומרון ייוותרו על כנם, ולכל היותר הציעה ריבונות ירדנית באזורים אחרים. חוסיין סירב להצעה זו. בפגישה השלישית בין הצדדים ישראל דחתה סופית את רעיון תוכנית הפדרציה. התוכנית המשיכה לשמש כמתווה הירדני להסכם שלום עם ישראל, אולם לא נדונה עוד בצורה רצינית. פגישות נוספות בין חוסיין לבין גולדה מאיר, ומאוחר יותר עם יצחק רבין, עסקו בסוגיות ביטחוניות וכלכליות ולא בנושאים מדיניים.
השפעות התוכנית.
חוסיין הציע את תוכנית הפדרציה בזמן שאותו זיהה כקיפאון פוליטי בעולם הערבי. מצב זה השתנה כליל לאחר מלחמת יום הכיפורים, והמצב הפוליטי ששרר לאחריה לא תאם עוד את שאיפות השלטון הירדני. כוחו של אש"ף התחזק בעקבות המלחמה, ובאוקטובר 1974 התכנסה הליגה הערבית בוועידת רבאט והכירה בארגון לשחרור פלסטין בתור המייצג הבלעדי של העם הפלסטיני. ירדן איבדה את הלגיטימציה שלה לייצוג הגדה המערבית וחוסיין נאלץ לסגת מתוכנית הפדרציה. הפרלמנט הירדני, שכלל מספר שווה של נציגים משתי הגדות, פוזר ולא נערכו בחירות מחודשות. ירדן אמנם המשיכה את קשריה עם הגדה המערבית גם לאחר ועידת רבאט, בעיקר באמצעות העברת משכורות לאנשי מנהל, אך תוכנית הפדרציה במתכונת שבה הוצגה במרץ 1972 לא נידונה שוב.
רוח תוכנית הפדרציה המשיכה להתקיים גם לאחר מכן. היא שעמדה מאחורי הקמתו המחודשת של "המשרד לענייני השטחים הכבושים" באוגוסט 1980, וכן מאחורי תוכנית הקונפדרציה שהציעו במשותף ירדן ואש"ף באוקטובר 1982. אולם עיקר חשיבותה של התוכנית הייתה ההכרה הרשמית בייחודיות הפלסטינית ובזכות הפלסטינים להגדרה עצמית. ניסיון איחוי הקרעים שנוצרו בספטמבר השחור באמצעות מדיניות חדשה של שיתוף-פעולה ערער על עצם המעורבות הירדנית בשאלת עתיד הפלסטינים. לראשונה מאז סיפוח הגדה המערבית ב-1950, המשטר בירדן העמיד את שאלת אחדות הגדות בספק. אחדות הגדות נתפסה מעתה כדבר מלאכותי בר-הפרדה ולא כגוף אורגני ובלתי ניתן לניתוק. לפיכך, יש חוקרים הרואים בתוכנית הפדרציה משנת 1972 את התשתית להכרזתו של חוסיין על ניתוק הזיקה בין ממלכת ירדן לבין הגדה המערבית ביולי 1988.
הג'יהאד האסלאמי המצרי
הג'יהאד האסלאמי המצרי (בערבית: الجهاد الإسلامي المصري; בתעתיק מדויק: אלגהאד אלאסלאמי אלמצרי) הוא ארגון טרור אסלאמי שהוקם במצרים בשלהי שנות ה-70. מקימיו היו פלג צעיר של האחים המוסלמים שהושפעו מכתביו של סייד קוטב, בעיקר מהספרון מעאלם פי א-טריק. מנהיגו, עבד א-סלאם פרג', כתב את הספר "המצווה המוזנחת", "אל-פרידה אל-ע'איבה", שבו הוא פורש את משנתו הרעיונית של הארגון ומדבר על הצורך להחליף שליט הנוהג בניגוד לאסלאם כדי להקים אמירות, מדינה אסלאמית תאוקרטית שבה ישלוט ח'ליפה.
לארגון היו מספר תאים מחתרתיים ששאפו לממש חזון זה. לאחד מהם השתייך סגן ח'אלד שוקי אל-אסלאמבולי, רוצחו של אנואר סאדאת, נשיא מצרים. לאחר המשפט שנערך לאחראים לרצח סאדאת, הוצאו להורג בתלייה כמה מתומכי הארגון, בהם פרג'. בין פיגועי הטרור שביצע הארגון ניתן למנות את פיצוץ מכונית התופת בשגרירות מצרים באסלאמאבאד, בירת פקיסטן, בנובמבר 1995, בו נהרגו 17 איש, וניסיון להתנקש בחוסני מובארכ ביוני 1995, בזמן שביקר באתיופיה לרגל כינוס ארגון אחדות אפריקה.
אימן א-זוואהרי, מחליפו של אוסאמה בן לאדן בארגון אל-קאעידה, נמנה בעבר עם ראשי הארגון עד חיסולו ב-31 ביולי 2022 בקאבול באפגניסטן.
מרי סטינבורגן
מרי נל סטינבורגן (באנגלית: Mary Nell Steenburgen; נולדה ב-8 בפברואר 1953) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מלווין והווארד".
ביוגרפיה.