הגישה עבודת דוקטורט בחוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב בשנת 1981 בנושא "רשימות אתניות לאספת הנבחרים ולכנסת 1920 עד 1977 - זהות פוליטית אתנית?", בהנחיית פרופ' יונתן שפירא, וחברת החוג מאז שנה זו.
הרצוג כיהנה כראש החוג בשנים 1998 עד 2001 וכנשיאת האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) (AIS) בין 1999 ל-2001. הרצוג ערכה את כתב העת "סוציולוגיה ישראלית" והיא חברה במערכות כתבי העת האקדמיים Gender &amp; Society, Feminist Media, Israel Studies Forum. הרצוג הייתה ממייסדות ומראשי התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב, התוכנית הראשונה שהעניקה תואר ראשון בתחום זה במדינת ישראל; עמדה בראש התוכנית בשנים 2009–2014. מנהלת במכון ון ליר בירושלים את "הפורום לחברה ולתרבויות הים התיכון" אות "שוות - המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית". משמשת כראש התוכנית לחברה ופוליטיקה במכללה האקדמית של תל אביב-יפו מאז היווסדה. עומדת בראש פורום נשים ללימודי נשים, המקדם שוויון נשים בקמפוס ובקהילה.
תחום התמחותה של הרצוג כולל סוציולוגיה ותקשורת פוליטית וסוציולוגיה של המגדר. חקר מיעוטים, מפלגות מיעוט, נשים פלסטיניות וניתוח מערכות בחירות.
הרצוג היא חברת מרצ, ברשימתה לכנסת הארבע עשרה הוצבה במקום ה-83, ברשימתה לכנסת התשע עשרה הוצבה במקום ה-61, ברשימה לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-93.
נבחרה כאחת מ-11 מדעניות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב לרגל יום האישה הבינלאומי (2016). בשנת 2018 הוכרז על חנה הרצוג כזוכה בפרס א.מ.ת בסוציולוגיה.
נשואה לפרופסור זאב הרצוג ולהם שלושה ילדים, אחד מהם הוא הכלכלן חן הרצוג.
מחוזות (אובלסטי) של רוסיה
הפדרציה הרוסית מחולקת ל-83 סובייקטים (יחידות אדמיניסטרטיביות), מתוכן 46 הן מחוזות (אובלסטים" (область). המחוזות של רוסיה:
זלטה רזדולינה
זְלָטָה רַזְדוֹלִינָה (רוזנפלד) (ברוסית: Злата Раздолина; נולדה ב-10 בדצמבר 1959) היא מלחינה, פסנתרנית וזמרת ישראלית ממוצא יהודי-רוסי.
חייה.
זלטה רזדולינה (במקור: רוזנפלד) נולדה בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). בשנת 1978 החלה בקריירה כמלחינה שמבצעת את יצירותיה בארגון האמנים "לֶנקונצרט" (Ленконцерт) בלנינגרד, בעצמה וכן עם תזמורות וזמרים מפורסמים מברית המועצות לשעבר. היא הופיעה ברחבי ברית המועצות בקונצרטים יוקרתיים והתפרסמה גם מחוץ לגבולות ארצה. בהופעותיה בשוודיה, פינלנד, גרמניה, צ'כיה ועוד, זכתה לביקורות נלהבות ושפע של פרסים בתחרויות מוזיקה. את עולמה קנתה כאשר חיברה את המוזיקה למחזור השירים של אנה אחמטובה - "רקוויאם", שהוקדש לקורבנות המשטר הסטליניסטי וזכתה במקום הראשון בשתי תחרויות ארציות. רזדולינה הוזמנה לבצע את היצירה הזו, הכתובה לתזמורת סימפונית, מקהלה וסולנים, בהצלחה גדולה בקרמלין במוסקבה במלאת 100 שנה להולדתה של אחמטובה ב-1989. ה"רקוויאם" הושמע גם בפינלנד, בשוודיה, בנורווגיה, בצ'כיה, בארצות הברית ובישראל.
רזדולינה נמלטה מאימת האנטישמיות הגואה בברית המועצות של 1990, לאחר שחברי הארגון האנטישמי "פַּמְיאָט" (Память) איימו על חייה בתום השמעת יצירתה בקרמלין, ועלתה לישראל כשהיא עוזבת מאחוריה קריירה מזהירה של מלחינה, פסנתרנית וזמרת. כיום היא "מודה" לאנטישמים ש"הבריחו" ו"העלו" אותה לישראל. הגם ששמעה וידעה על מקורותיה היהודיים עוד בבית הוריה, שם חגגו את חגי ישראל ואף הלכו לבית הכנסת, לא עלה בדעתה שתאלץ לעצור קריירה בשיאה ולהתחיל הכול מחדש.
הטלוויזיה הפינית הכינה עליה סרט עוד בהיותה בברית המועצות והמשיכה אותו כאן בישראל. בעקבותיהם באה הטלוויזיה הגרמנית ואף הישראלית. הזמר דודו פישר נתן לה את הבמה הראשונה בישראל בתוכניתו בטלוויזיה. יצירותיה אף הושמעו מאוחר יותר בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש ולרנר, "משפט קסטנר". כמו כן הלחינה את פסקול תוכנית הטלוויזיה התיעודית "חבצלת שמיר" ששודרה בערוץ הראשון. תוכניות נוספות רבות עליה ועל יצירתה שודרו בטלוויזיה, בכבלים וברדיו - קול המוסיקה ואחרים.
רזדולינה חיברה יותר מ-600 רומנסות ושירים למילים של גדולי המשוררים הקלסיקונים של המאה העשרים ברוסיה, אנה אחמטובה, ניקולאי גומילוב, אוסיפ מנדלשטאם, מרינה צווטייבה, אלכסנדר בלוק, איגור סבריאנין סרגיי יסנין ואחרים וכן מחזורי שירים של טובי המשוררים הישראליים, רחל, יונה וולך, נתן יהונתן, לאה גולדברג ואחרים.
רזדולינה חיברה מוזיקה להצגות רבות ברוסיה וכן את פסקול הצגות תיאטרון החאן "אסתרליין יקירתי" על פי ש"י עגנון, "שימון" מפרי עטו של יצחק בר-יוסף, "ינטל" בהפקת בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ו"ירח דבש מעונן" בפסטיבל תיאטרון קצר ב"צוותא" תל אביב – כולן בבימויו של יורם פאלק. כמו כן כתבה יצירות לתזמורת סימפונית, למקהלות וכן יצירות קאמריות.
יצירתה הסימפונית "רקוויאם", על פי הפואמה של משורר השואה יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג" בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה, אולומוץ, בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה, והופקה על גבי תקליטור. יצירה זו שודרה פעמים רבות בקול המוסיקה ובעוד כ-20 תחנות רדיו ברחבי העולם.
בשנת 2002 הזמין ארגון ICOR מניו יורק, העורך קונצרטים לזכר השואה, את רזדולינה לביצוע בכורה עולמי של הרקוויאם "השיר על העם היהודי שנהרג". הקונצרט בביצוע התזמורת הפילהרמונית של ברוקלין עם רזדולינה בשירה בעברית והשחקן ההוליוודי פריץ ויבר בקריינות באנגלית התקיים בקתדרלת סנט ג'ון בפני קהל של 6,000 מאזינים והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל.
בשנת 2003, לרגל מלאות 300 שנים להיווסדה של סנקט פטרבורג, הופיעה רזדולינה בכמה אולמות יוקרתיים בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, בהם במרכזים היהודיים בפטרבורג ומוסקבה, במוזיאון אנה אחמטובה ובאולם של מועדון העולמי של הפטרבורגיים. לרגל האירוע אף יצא דיסק עם שירים של משוררים פטרבורגים.
רזדולינה מופיעה בקונצרטים ברחבי ישראל וגם מטעם "אמנות לעם" במספר תוכניות. היא חברה בארגון המלחינים בישראל, באמ"י ובארגון הבינלאומי של נשים מלחינות - IAWM.
מתגוררת בנהריה.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
מרקוס ויפסניוס אגריפה (בלטינית: Marcus Vipsanius Agrippa; 63 לפנה"ס - מרץ 12 לפנה"ס), איש צבא ומדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה וראשית תקופת האימפריה. כתוצאה מידידותו הקרובה עם אוגוסטוס, עלה אגריפה לגדולה, ואף שימש כמצביאו הראשי של אוגוסטוס. בלט במנהיגותו הצבאית בעת המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית ומלחמות נוספות. ניצחונותיו של אגריפה על סקסטוס פומפיוס ומרקוס אנטוניוס אפשרו לאוגוסטוס לבסס את כוחו ברומא העתיקה ובסופו של דבר להפוך לאדונה הבלתי מעורער של האימפריה הרומית.
לאחר הקמתו של משטר הפרינקיפט, המשיך אגריפה לשמש כיועצו הקרוב וכיד ימינו של אוגוסטוס, והיה אחד האנשים החזקים והנערצים ברומא. אגריפה הפך לחתנו של אוגוסטוס על ידי נישואיו לבתו יוליה, ובסופו של דבר הוענקו לו סמכויות שהפכו אותו לשותף בשלטון עם כוחות כמעט שווים לאלו של אוגוסטוס. עד מותו, נחשב אגריפה ליורשו העתידי של אוגוסטוס. שניים מהקיסרים היו צאצאיו: הוא היה סבו של הקיסר קליגולה מצד אמו, וסבא רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
תולדות חייו.
נעוריו.
אגריפה נולד בשנת 63 לפנה"ס. מעטות הידיעות על משפחתו, אך היסטוריונים מן העת העתיקה, כגון טקיטוס וסווטוניוס, מציינים כי נולד למשפחה ממוצא צנוע. ההיסטוריון מאייר ריינהולד משער כי אגריפה היה ממוצא אילירי; הוא מסתמך על כתובות רומאיות שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בדלמטיה ונושאות את הנומן "ויפסניוס".
אגריפה היה בן גילו של אוקטביוס והשניים גדלו יחד והיו לחברי ילדות קרובים. ייתכן שהקשר בין אגריפה לאוקטביוס נוצר במכוון על ידי יוליוס קיסר שהבחין במעלותיו של אגריפה ולכן חיבר בינו לבין יורשו המיועד. בשנת 49 לפנה"ס הם הוכרו כבוגרים והורשו ללבוש את הטוגה וירליס. הם התגייסו לצבא הרומאי ושרתו כקצינים לצדו של קיסר בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס, שהיה הקרב האחרון במלחמת האזרחים בין קיסר למתנגדיו הרפובליקאים. לאחר שובם לרומא נשלחו על ידי קיסר לאימונים ולימודים באפולוניה שבאיליריה (אלבניה של ימינו); הם צורפו ללגיונות שהוצבו במוקדון כהכנה לפלישה המתוכננת לאימפריה הפרתית. איש הצבא קווינטוס סלבידינוס רופוס נשלח גם הוא איתם על ידי קיסר.
כעדות למידת הקרבה בין אוקטביוס לאגריפה תשמש העובדה שכשאחיו של אגריפה, לוקיוס, נפל בשבי בידי צבאו של קיסר, כאשר נלחם יחד עם קאטו הצעיר כנגד קיסר באפריקה, אוקטביוס השתמש בקשריו המשפחתיים עם קיסר כדי לשחררו, לבקשתו של אגריפה.
עם היוודע דבר הירצחו של קיסר, באידו של מרס 44 לפנה"ס, חזר אוקטביוס לרומא ועימו אגריפה ורופוס. בניגוד לעצתם הוא בחר שלא לקחת איתו את הלגיונות שהיו מוצבים במוקדון.
קריירה מוקדמת.