בשנת 2005 התוכנית זכתה בשני פרסי אמי ובפרס גראמי. סטיוארט הנחה את טקסי גראמי בשנים 2001 ו-2002, והנחה את טקס האוסקר ב-2006 ו-2008.
בשנת 2004 סטיוארט ו"The Daily Show" הוציאו את הספר "(America (The Book". הספר מכר מיליוני עותקים, והיה בין 15 רבי המכר של השנה.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ'.
בשנת 2012 סגרה תוכניתו של סטיוארט עשור שלם של זכיות בפרס אמי.
ב-21 ביוני 2013 התארח סטיוארט בתוכניתו של בסאם יוסוף המכונה "ג'ון סטיוארט המצרי". הביקור הגיע לאחר תמיכה קודמת שהביע סטיוארט ביוסוף, במסגרתה פרסם מערכון אודות מעצרו של יוסוף בידי השלטונות המצרים בראשות מוחמד מורסי. מערכון זה, אשר הומלץ בידי השגרירות האמריקאית בקהיר, גרם לתקרית דיפלומטית בין ארצות הברית למצרים.
ב-14 בנובמבר 2014 יצא סרטו הראשון של סטיוארט כבמאי, , המבוסס על ספרו של העיתונאי האיראני-קנדי מזיאר בהארי על מעצרו באיראן. לאורך התקופה שהפיק את הסרט, נעדר זמן רב מהנחיית ה"דיילי שואו", ואת תפקידו החליף באופן זמני ג'ון אוליבר, מי שעתיד להפוך למגיש תוכנית בעצמו, "השבוע שעבר", בערוץ HBO.
ב-10 בפברואר 2015 הודיע כי יפרוש מתפקידו כמנחה תוכנית הדיילי שואו בסתיו 2015, לאחר 16 שנים בתפקיד. במרץ שבאותה השנה הודיע כי הקומיקאי הדרום אפריקאי טרבור נואה נבחר להחליפו בהגשת התוכנית. באוגוסט 2015 הגיש בפעם האחרונה את התוכנית. מאז הופיע בתוכנית פעם אחת בדצמבר 2015, כדי לקדם את העמותה לזכר נפגעי 11 בספטמבר.
כיום משמש סטיוארט כמפיק בפועל של התוכנית של חברו הטוב מימי הדיילי שואו סטיבן קולבר, "לייט שואו עם סטיבן קולבר". הוא אף מופיע פעמים רבות בתוכנית, לרוב בקטעים פוליטיים, שמזכירים את ימיו כמנחה הדיילי שואו.
בשנת 2020 ביים, הפיק וכתב את הסרט הקולנועי "מנהיג בהזמנה", קומדיה פוליטית בכיכובם של סטיב קארל, רוז ביירן, טופר גרייס ונטשה ליון.
פרסים ותארים.
ב-2004, קיבל סטיוארט תואר דוקטור לשם כבוד באמנות. בשנת 2022 זכה בפרס מארק טוויין להומור אמריקאי ה-23 מטעם מרכז ג'ון פ' קנדי לאמנויות הבמה .
חיים אישיים.
בנובמבר 2000 נישא לטרייסי מקשיין. ביולי 2004 נולד בנם נייתן תומאס, ובפברואר 2006 נולדה בתם מגי רוז. אחיו, לורנס, עובד כבכיר בוול סטריט.
טבעונות ופעילות למען בעלי חיים.
סטיוארט הפך לצמחוני ב-2015 בהשפעת אשתו, שהיא טבעונית ופעילה למען בעלי חיים. החל מ-2017, הזוג החל לנהל ביחד שמורה לטיפול בבעלי חיים שהוצלו מתעשיות הבשר, הביצים והחלב. בהמשך הפך אף הוא לטבעוני. בריאיון סיפר שקשה הרבה יותר להצדיק אכילה של בעלי חיים לאחר שמכירים אותם מקרוב.
פאול צלאן
פאול צֵלָאן (כך על פי ההגייה בגרמנית; ברומנית נהגה "צ'לאן" ובצרפתית "סלאן"; Paul Celan; 23 בנובמבר 1920 – ככל הנראה 20 באפריל 1970) הוא שם העט של פאול אַנצֶ'ל, משורר ומתרגם יהודי יליד צ'רנוביץ (אז בממלכת רומניה וכיום באוקראינה), שכתב בעיקר בשפה הגרמנית. צלאן נחשב על ידי בני סמכא מסוימים לגדול המשוררים הגרמנים במחצית השנייה של המאה ה-20, לגדול המשוררים היהודים במאה ה-20 ולאחד מגדולי המשוררים האירופאים בתקופה המודרנית.
ביוגרפיה.
השנים הראשונות.
צלאן נולד בשם פסח אַנצֶ'ל כבן יחיד במשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית. אביו היה לאו אנצ'ל-טייטלר (Leo Antschel-Teitler), טכנאי בניין, ואמו פרידריקה (Friedericke, שכונתה פְרִיצִי (Fritzi)) מבית שראגר (Schrager). הוא גדל בצ'רנוביץ, עיר רב-לאומית בה רווחו תרבויות שונות, צומת שאליו הגיעה הן ההשפעה האוסטרית האימפריאלית, והן הלאומנות הרומנית המתעוררת – כל זאת על רקע קהילה יהודית גדולה ומשכילה, שהצליחה להישאר מאוחדת אף שהכילה בני זרמים שונים: חסידים, כופרים גמורים, ציונים הדוגלים בדיבור וכתיבה בעברית וכן יידישיסטים.
צלאן למד את השפה הרומנית מחברי ילדותו. אביו, איש קפדן וקשוח ביחס לבנו, היה ציוני ורצה שבנו יתחנך בשפה העברית (דודתו של פאול, מינה, שהתגוררה יחד עם משפחתו, עלתה ב-1934 לארץ ישראל המנדטורית). האם לעומת זאת עמדה על חינוכו בשפה הגרמנית, שפת התרבות המקובלת שם באותה עת.
כפשרה בין ההשקפות המנוגדות של הוריו, למד צלאן בין 1927–1930 במקביל בגרמנית בבית הספר הפרטי היוקרתי "מייסלר" (שם נרשם בסוף 1926) וכן בבית הספר היהודי "שפה עבריה", שבו הושם דגש על לימוד העברית. צלאן התיישר יותר עם שאיפות אמו להשתלם כראוי בשפה הגרמנית ונרתע מלימוד העברית. בין 1930-1934 המשיך לימודיו בגימנסיה נוצרית אורתודוקסית לבנים, שם נתקל לא פעם ביחס אנטישמי בוטה מצד כמה ממוריו, בראשם לאון זופה - מורה לגאוגרפיה שמילא תפקיד בכיר במסגרת התנועה הלגיונרית הרומנית הפרו-פאשיסטית. את לימודיו התיכוניים סיים ב-1938 בבית הספר התיכון "הווייבוד הגדול מיכאי" (Marele Voievod Mihai).
לאחר טקס בר המצווה שלו זנח צלאן את העברית והציונות, והפך לסוציאליסט ולתומך נלהב של המחנה הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
תקופת השואה.
ב-1938, לאחר שהונהג ברומניה נומרוס קלאוזוס נגד היהודים, ולאחר האנשלוס באוסטריה, נסע צלאן לצרפת, (שם התגורר דודו ברונו שרגר, שנרצח לאחר מכן בבירקנאו) כדי ללמוד רפואה בעיר טוּר. נסיעתו לפריז דרך ברלין זימנה אותו לשם בדיוק בליל הבדולח. בסוף השנה עזב את לימודי הרפואה ושב לצ'רנאוץ ללמוד בלשנות ושפות לטיניות באוניברסיטת צ'רנוביץ המקומית היוקרתית. ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו הכוחות הסובייטיים לבוקובינה ובסרביה, ועד מהרה ניפץ הכיבוש הסובייטי את אשליותיו של צלאן ביחס לקומוניזם וסטליניזם. מיד עם כניסתם כפו הסובייטים שינויים משמעותיים בממשל ואף באוניברסיטה המקומית, ופתחו בהגליות אוכלוסין לסיביר. צלאן עצמו, כמי שהיה ידוע כאוהד הסוציאליזם לא נפגע, אך הסובייטים חשדו בו (כנראה בצדק) שהחזיק בעמדות טרוצקיסטיות. צלאן גם התערב למען יהודים אחרים, והתערבותו הצילה מהגליה, בין השאר, צעיר יהודי שהיה בעברו פעיל ציוני רוויזיוניסטי.
ב-1941 הגיעו לעירו כוחות גרמניה הנאצית, וכניסתם לעיר לוותה בטבח ביהודים. הנאצים, יחד עם אנשי השלטון הרומני המחודש, בנו את גטו צ'רנוביץ עבור היהודים, וכפו עליהם עבודת כפייה. בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" המפורסם, הועלה באש, חלק מהיהודים נרצחו, אחרים הוגלו לטרנסניסטריה, והנותרים נכלאו בגטו. בגטו האזין צלאן לשירים ביידיש, תרגם לגרמנית סונטות של שייקספיר והמשיך לכתוב את השירה שלו. בגטו פגש את רוזה אוסלנדר, יחד מצאו מקלט במרתף של מפעל נטוש ושם הישוו שירים, וצלאן השפיע משמעותית על כיוון שירתה של אוסלנדר. לפני שחוסל הגטו אולץ צלאן לבצע עבודות כפייה, כמו ניקוי הדואר המרכזי, איסוף הספרים הכתובים רוסית ושריפתם. המושל וראש העירייה התחילו את שילוח היהודים בלילות שבת של חודש יולי 1942. אביו ואמו נעצרו ונשלחו בקרון בהמות לטרנסניסטריה, למחנות עבודה שבהם מתו שני שלישים מהמשולחים. באותו לילה לא היה צלאן בביתו, ומאוחר יותר סיפרו לו שהוריו הובלו במצעד כפוי למחנות עבודה. אביו מת שם מטיפוס, ואמו נורתה בראשה כשהייתה תשושה ו"לא הביאה יותר תועלת".
צלאן עצמו נשלח להיות חלק מגדוד עבודה יהודי שעשה עבודות כפייה בטברשט (Tăbărăşti), באזור בוזאו. הצבא האדום, שכבש את רומניה ב-1944, הציל את צלאן ממוות. ידידיו של צלאן יודעים לספר על רגשי האשמה הכבדים שנשא, על כך שלא היה בבית כשנעצרו הוריו ומשום כך נשאר בחיים.
חייו בבוקרשט.
אף שהשתעשע ברעיון העלייה לארץ ישראל, בגלל עליית האנטישמיות והשתלטות הקומוניזם, נשאר בכל זאת ברומניה, התחיל לגלות עניין מחודש בעברית, התחיל ללמוד חסידות ותרגם לגרמנית שני שירים של יהודה הלוי. בצ'רנוביץ שלאחר המלחמה והשואה לא מצא את מקומו, לכן עבר לבוקרשט, שם שהה בין השנים 1945–1947, והתקרב לגראסים לוקה, ידיד שיפגוש שוב בפריז. כפוליגלוט (הוא ידע היטב עברית, יידיש, גרמנית, רומנית, רוסית וצרפתית) נשכר צלאן לעבוד בתרגום ב-Editura Cartea Rusă (הוצאת הספר הרוסי). הוא לקח חלק פעיל בחיים הספרותיים של הקהילה היהודית, תרגם לרומנית ב-1946, את "גיבור בן זמננו" מאת מיכאיל לרמונטוב תחת שם העט פאול אנצ'ל (Paul Ancel), ב-1947 את "האיכרים" של אנטון צ'כוב תחת שם העט פאול אאורל (Paul Aurel) ויצירה של קונסטנטין סימונוב תחת שם העט א. פאבל (A. Pavel). הוא אף פרסם ספרים משלו תחת שמות עט שונים וכתב שירים שפורסמו בכתב העת "Agora" ("אגורה"). המוטיב השולט בספרות הרומנית של אותה תקופה היה הסוריאליזם, ובוקרשט הייתה לבירת הסוריאליזם העולמי, לאחר שזה איבד מכוחו בצרפת. צלאן יצר להנאתו שמות עט, לעצמו ולחבריו, בדומה לפעולתו של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה. הוא שינה את שמו ל-Paul Aurel (פאול אאורל), לאחר מכן ל-Paul Ancel (פאול אנצ'ל) ולבסוף הגיע לשם Paul Celan (פאול צ'לאן), תוך שינוי סדר ההברות בשם הקודם. הוא התחבר עם אלפרד מרגול-שפרבר, אלכסנדרו א. פיליפידה, נינה קסיאן, מריה באנוש, אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, הוריה דלאנו ופטרה סולומון.
נוסח של הפואמה "פוגת מוות" (Todesfuge) הופיע בשנת 1947 בתרגום לרומנית בשם "טנגו המוות". התרגום בוצע על ידי פטרה סולומון בסיועו של צלאן עצמו. למרות קיומו של רובד סוריאליסטי ניכר בפואמה, נראה כי הריקוד והקונצרטים לקוחים ממציאות מחנות הריכוז. גם הפואמה "לילה וערפל" (תרגום של "Nacht und Nebel", צו גרמני לשפיטת מתנגדי השלטון) משלימה תיאור של "אורכסטרת אושוויץ".
התקופה הווינאית.