רוברטה החלה לחשוב על משחק שישלב תמונה במקום תיאור מילולי, ושורת טקסט המאפשרת להשחקן לתת הוראות לדמות במשחק. רעיון זה היה חדשני מאוד באותה תקופה. רוברטה יצרה עלילה למשחק וקן תרגם את הרעיון והעלילה מכתב יד לשפת מחשב במשך חודש. כך נוצר המשחק הגרפי/טקסטואלי "הבית המסתורי" ("Mystery House") ששילב תמונה ב-4 צבעים ושורת טקסט. היה זה אירוע חדשני ולראשונה על מסך המחשב נראתה תמונה בז'אנר ההרפתקאה. המשחק השני של הזוג ויליאמס נקרא "המכשף והנסיכה" ("The Wizard and the Princess"); משחק זה שונה מהמשחק הראשון בכך שהיה בצבע ורק המסכים המתקדמים ביותר של אותה תקופה יכלו להריץ את המשחק. ההפצה של המשחק "המכשף והנסיכה" נעשתה על ידי הזוג ויליאמס בלבד. ייצור המחשב האישי באותה תקופה היה בחיתוליו ולכן ההפצה הייתה ללקוחות יחידים ולחנויות קטנות של חובבי מחשבים. הביקוש למשחק החל לעלות בעיקר בזכות הפופולריות של המחשב "Apple II". בתוך שנה פתחו הזוג ויליאמס את העסק מחוץ לבית ואימצו את השם "סיירה און-ליין" ("Sierra On-Line"). בסוף שנת 1981 מכר המשחק "המכשף והנסיכה" כ-60,000 עותקים.
מסע המלך.
בשנת 1983 פנתה חברה י.ב.מ ("IBM") לקן ורוברטה שיפתחו משחק (במימונה של י.ב.מ) שיציג את יכולתיו החדשות של המחשב שי.ב.מ פיתחה באותה השנה ("IBM PCjr"). השותפות הסודית הזו בין הזוג לחברה יצרה את המשחק האגדי "מסע המלך 1: המסע אל הכתר" ("King's Quest I: Quest for the Crown").
במשחק זה שלט השחקן לראשונה בשלושה ממדים שהדמות יכולה ללכת בהם (על הקרקע ובנוסף לגובה על ידי טיפוס על קירות) והכל בצבע.
מסע המלך 1 הוא משחק שבו השחקן משחק את גראהם במסע למען השבת שלושת האוצרות הקסומים של ממלכת דבנטרי (Daventry).
ההצלחה של המשחק (לאחר מכן הושק גם לפלטפורמות אחרות) דרבנה את הזוג לפתח סדרות נוספות תחת ביסוס על השם קווסט (Quest).
בשנים אלו שלטה סיירה בשוק עיצוב משחקי המחשב ופיתחה משחקים רבים שחלקם נחשבו להצלחה אדירה ואילו אחרים לניסיונות כושלים. סיירה יצאה בהצהרה כי היריב העיקרי שלה היא הטלוויזיה ומטרתה היא להציל את בני הנוער מלהיות "בטטות כורסא".
שנות ה-90.
בתחילת שנות ה-90 החלה סיירה לרכוש חברות אחרות ובהן "דינמיקס" (Dynamix) ב-1990, "ברייטסטאר טכנולוגיות" (BrightStar Technology) ב-1992, "קוקטייל ויז'ן" (Coktel Vision) ב-1993 ו"אימפרשן גיימס" (Impressions Games) בשנת 1995. בהמשך קנתה עוד חברות נוספות.
בשנת 1991 החלה סיירה לתת שירות בשם The Sierra Network. שירות זה היה שירות אינטרנטי עוד לפני המצאת ה-WWW (האינטרנט בתצורתו הנוכחית). השירות נתן מענה לגיימרים אשר חוו בעיות במהלך משחקים או כאלו אשר נתקלו בעיות טכניות בהפעלתם. בנוסף לכך, אנשים יכולו לשלוח אימיילים מאחד לשני ולשחק עם שחקנים מארצות שונות.
שירות זה נמכר לחברת AT&amp;T בשנת 1994, ובשנת 1996 מכרה החברה את השירות ל-AOL.
בשנת 1994 עברה סיירה לוושינגטון כדי לפנות לעוד לקוחות פוטנציאליים.
ביולי 1996 נמכרה סיירה ל-CUC International שמאוחר יותר התאחדה עם חברת HFS Incorporated.
באפריל 1998 הורשע הנשיא של חברת CUC ונשלח ל-10 שנים בכלא. בעקבות האירוע נמכרה שוב סיירה והפעם למשקיע צרפתי.
לאחר המכירה השנייה חולקה סיירה ל-5 קבוצות שונות:
ב-22 בפברואר 1999 פרויקטים רבים של סיירה שהיו בפיתוח הופסקו בשל החלטת ההנהלה ועובדים רבים פוטרו.
במהלך אותה שנה חולקה סיירה שוב, הפעם ל-3 קבוצות Core Games, Sierra Sports and Casual Entertainment
תוצאותיו של מהלך זה גרמו לפיטורים של 105 עובדים נוספים.
בנוסף הפכה סיירה למפיצת משחקים של חברות עצמאיות במקום לעסוק בפיתוח בעצמה.
שנות ה-2000.
בשנת 2002 השתנה השם של סיירה ל-Sierra Entertainment אך אין היא מפיצה או יוצרת משחקים אלא מפיצה את כותריה או כותרי חברות הבת שלה דרך חברת בת להפצה בשם ויואנדי אוניברסל (Vivandi Universal).
בשנת 2008, חברת ויונדי יוניברסל, שבשנת 2006 התאחדה עם החברה אקטיוויז'ן (Activision) כדי ליצור את החברה אקטיוויז'ן בליזרד (Activision Blizzard). חברת ויונדי נסגרה והבעלות של חברת סיירה עברה לאקטיוויז'ן.
פרויקטי מעריצים.
כיום קיימת קבוצה של חובבי משחקי סיירה הידועה בשם AGD Interactive והיא משחזרת את משחקיה של סיירה
משנות ה-80 עד שנות ה-90, בעיקר מבחינה גרפית.
קבוצה נוספת היא Hero6 שהוקמה בגלל ההודעה על ביטול הרצון לעוצמה (סדרת משחקים) והיא ידועה כקבוצת המעריצים הראשונה של סיירה.
רשימת המשחקים בהוצאת סיירה און-ליין.
משפחת סיירה.
החברות שקנתה סיירה במהלך שליטתה בשוק המשחקים:
ז'ראר דפארדיה
ז'ראר גזאבייר מרסל דפארדיה (צרפתית: ; נולד ב-27 בדצמבר 1948) הוא שחקן קולנוע צרפתי, הנחשב אחד משחקני הקולנוע הצרפתים החשובים והמוכרים ביותר. מעמדו וחשיבותו בעולם הקולנוע הצרפתי נותרו בעינם במהלך השנים הרבות בהן הוא פעיל. דפארדיה זכה פעמיים בפרס הסזאר לשחקן הטוב ביותר ופעם אחת בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
דפארדיה נולד בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר שבמרכז צרפת, כאחד מחמשת ילדיהם של משפחת פועלים וגדל בעוני בדירת שני חדרים. אביו היה בעל מלאכה בתחום המתכת וכבאי מתנדב ואמו עקרת בית. בילדותו הירבה להיעדר מבית הספר ובגיל 13 חדל מלימודיו כליל, והחל לעבוד בבית דפוס. הוא היה כמעט אנאלפביתי שעזב את לימודיו ומגמגם חלקית, הוא למד קרוא וכתוב רק מאוחר יותר. הוא עסק במכירת סחורה גנובה, וקיבל עונש מאסר על תנאי. בין היתר סחר ומכר סיגריות ואלכוהול, עם חיילים אמריקאים בבסיס הצבאי סמוך לעיירת מגוריו.
בגיל 16 עבר להתגורר בפריז ושם החל לשחק ב"קפה דה לה גר" (Café de la Gare), קפה-תיאטרון חדש שהיה בעל אופי קומדי. בקבוצת שחקני התיאטרון הצעירים ששיחקו עמו היו גם: פטריק דוור, וקולוש ומיו-מיו.
תחילת הקריירה.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הוא החל להופיע בסרטים קצרים ובסרטי טלוויזיה. הופעתו הראשונה בסרט עלילתי הייתה ב-1970, בסרט "Le cri du cormoran, le soir au-dessus des jonques". ב-1971 השתתף בסרטו של ז'אק דראי "Un peu de soleil dans l'eau froide" על פי ספרה של פרנסואז סאגאן. פריצתו הגדולה החלה ב-1974 כששיחק בתפקיד הראשי, מול פטריק דוור ומיו-מיו, בסרטו של ברטראן בלייה, "הפרחחים" (Les Valseuses). העיתונאית אלאונורה לב תיארה את הסרט כ"אודיסיאה של שני גברים הבטוחים שהם מתנת-אלוהים לכל המין הנשי, וחיים על פי המוטו "כל אשה משתוקקת להיאנס". הסרט נאסר תחילה להקרנה בישראל, בגלל תוכנו המיני, העירום והעמימות מוסרית שלו. אך לאחר שהמפיצים בישראל קיצצו קטעים נרחבים ממנו הוא הותר להקרנה ב-1978. בהמשך אותה שנה השתתף בסרטו המצליח של קלוד סוטה, "ונסן, פרנסואה, פול, והאחרים" (Vincent, François, Paul... et les autres).
ב-1976 ביסס את מעמדו כשחקן מוביל בקולנוע האירופי כשכיכב באפוס הקולנועי שביים ברנרדו ברטולוצ'י, "1900". דאפרדייה גילם בסרט את בן האיכרים המתחבר ונאבק חליפות בבן האצולה שגולם על ידי רוברט דה נירו. באותה שנה כיכב בסרטו של מרקו פררי, "La Dernière Femme" ("האישה האחרונה"), מול אורנלה מוטי ומישל פיקולי והיה מועמד לפרס סזאר על משחקו. גם סרט זה נפסל להקרנה בישראל בגלל שדפארדיה מופיע בו בעירום מלא והוא כולל סצינות מין. באותן שנים עבד דפארדיה באינטנסיביות והשתתף במספר סרטים בשנה, כולם בתפקידים ראשיים ובבימוים של המובילים בבמאי צרפת כגון: אנדרה טשין, ברבט שרדר, קלוד מילר ומרגריט דיראס. ב-1976 לדוגמה, כיכב ב-7 סרטים. ב-1978 שיחק שוב בסרטו של הבמאי הפרובוקטיבי, ברטראן בלייה. הפעם היה זה "הכינו את הממחטות" (Préparez vos mouchoirs), שבו גילם דפארדיה גבר שאשתו (בגילומה של הקנדית קרול לור) איבדה את חדוות חייה והוא מבקש מאלמוני (פטריק דוור) שפגש בבר שייכנס לחייהם וינסה לעשות את אשתו מאושרת. הסרט זכה בשבחים וגרף את פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנות ה-80.
ב-1980 שיחק דפארדיה בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", המספר את סיפורה של אישה (בגילומה של איזבל הופר) הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז (דפארדיה). הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב. בהמשך אותה שנה שיתף לראשונה פעולה עם הבמאי הנודע, פרנסואה טריפו, בסרט "המטרו האחרון". הוא גילם שחקן תיאטרון המהווה את הצלע השלישית במשולש רומנטי הכולל גם אשה (קתרין דנב) המחביאה את בעלה היהודי (היינץ בנט) בדירתם הפריזאית בזמן מלחמת העולם השנייה. הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר ובהם, פרס השחקן הטוב לדפארדיה. באותה שנה גם שיחק בסרטו של אלן רנה "הדוד שלי מאמריקה".
ב-1981 שיחק שוב בסרט של טריפו, "האשה ממול" (La Femme d'à côté), הפעם מול פאני ארדן, כזוג נאהבים מן העבר, הנפגש במפתיע כשאחת המשפחות עוברת לגור בשכנות לשנייה. ב-1982 שיחק דפארדיה בסרטו של הבמאי הפולני, אנדז'יי ויידה, "דנטון" בו גילם את המהפכן הצרפתי ז'ורז' דנטון. באותה שנה שיחק באחד מסרטיו הידועים; "שובו של מרטין גר" שבוים על ידי דניאל ויניי. בסרט הוא מגלם את דמותו של מרטן גר - גבר בן המאה ה-16 החוזר לכפרו לאחר שמונה שנים בהן נעלם ומבקש להתאחד מחדש עם אשתו. לאנשי הכפר לא ברור האם מדובר במרטן גר האמיתי או במתחזה והגבר עומד למשפט.