כפי שמודגם בספרות היהודית-הלניסטית, ובתוכה גם ספר מקבים ב והסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס, הכינוי "עברים" ליהודים היה בשימוש נפוץ על ידי היהודים עצמם בתקופה ההלניסטית. הסופר הלא-יהודי הראשון שידוע שהשתמש בו הוא אלכסנדר פוליהיסטור. החל מסוף המאה ה-1 לספירה, השימוש בו נפוץ בקרב סופרים לטינים ויוונים, ובהם: סטאטיוס (באוסף שיריו, ה"סילוויי", זו הופעתה הראשונה של המלה בספרות הלטינית), טקיטוס, אנטוניוס דיוגנס, פלוטרכוס, פטולמאיוס כנוס, אפיאנוס, פאוסניאס, לוקיאנוס מסאמוסאטה וקלאודיוס כאראקס.
הכינוי "עברים" לעם ישראל או ליהודים מצוי כיום במספר שפות:
דמוגרפיה של גאורגיה
אוכלוסיית גאורגיה מונה 4,931,226 איש (נכון לינואר 2015), בשטח כולל של 69,800 קמ"ר (צפיפות 64 איש לקמ"ר), המתחלקת לרוב מוחלט של גאורגים המהווים 83.8% מהאוכלוסייה, אזרים 6.5%, ארמנים 5.7% מהאוכלוסייה ורוסים המהווים 1.5% מהאוכלוסייה (רובם היגרו אחרי הצהרת העצמאות של גאורגיה). האבחזים באבחזיה והאוסטים בדרום אוסטיה (ומעבר לגבול בצפון אוסטיה) מנסים לפרוש מגאורגיה מאז הכרזתה על עצמאות. שתי קבוצות נוספות של כרתוולים חיים בגאורגיה: הסוואנים מסוואנתי והמגרלים מסמגרלו, ועם קבוצה קטנה יותר של הלאזים דוברי הלאזית, שרובם מתגוררים בטורקיה. הם נפרדים כקבוצות בלשניות אבל בעלי קרבה אתנית ותרבותית לגאורגים האחרים. ישנן קבוצות אתניות קטנות נוספות, ביניהן אשורים, צ'צ'נים, יוונים, קברדינים, כורדים, יהודים, טורקים ואוקראינים.
מאז נפילת ברית המועצות סבלה גאורגיה משינויים משמעותיים בהרכב האוכלוסייה ותפוצתה. המרד באבחזיה, הסכסוך האג'רי והכלכלה השבירה בדרום אוסטיה, שהובילה להתמעטות הזדמנויות העבודה, הובילו אלפי גאורגים להגר בחיפוש אחרי עבודה, במיוחד לרוסיה. הבעיה החריפה עקב שיעור ילודה נמוך של האוכלוסייה שלא היגרה. בעיה דומה קיימת אצל השכנה ארמניה. גודל אוכלוסיית גאורגיה מוערך כיום בכמיליון איש פחות מגודל האוכלוסייה בשנת 1990, וחלק מהמשקיפים טוענים כי המספר האמיתי אף נמוך יותר.
שפות.
השפה הרשמית בגאורגיה היא גאורגית, אותה דוברים כ-90% מכלל האוכלוסייה. עשרת האחוזים הנותרים דוברים רוסית, אזרית, ארמנית ועוד. במחוז הבדלני דרום אוסטיה דוברים יחד עם הגאורגית גם את האוסטית ובאבחזיה דוברים בעיקר רוסית כאשר השפה הרשמית היא אבחזית, שנמצאת בתחייה. בנוסף לשפות אלה מדוברות השפות: סוואנית בסוואנתי, מגרלית בסמגרלו והבאצבית בצפון קאחתי. שפות אלה הן שפות שהולכות ונעלמות ונעשים מאמצים לשימורן.
עד לעליית יהודי גאורגיה לישראל, בשנות ה-70, הייתה מדוברת בגאורגיה גם גאורגית יהודית, ניב או ז'רגון של הגאורגית הכולל מילים ותרגומי-שאילה מעברית, מילים מארמית ומילים מגאורגית שיצאו משימוש בקרב הגאורגים.
כיום רוב האוכלוסייה משתייכת לנצרות האורתודוקסית של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (83.9%). גאורגיה היא המדינה השלישית העתיקה ביותר, אחרי קיסרות אקסום, שהכריזה על התנצרותה - הפיכת הנצרות לדת הרשמית של כארתלי (איבריה). בכל זאת, קהילות נוצריות היו קיימות באגריסי (כיום אבחזיה) לפני שנינו הקדושה הטיפה לנצרות. בנוסף, שמעון ואחיו אנדרי משנים עשר השליחים של ישו, הטיפו לנצרות בגאורגיה, והדבר הופך את הכנסייה האורתודוקסית הנוצרית לאפוסטולית, ומציין אותה ככנסייה הגאורגית האורתדוקסית-אפוסטולית. הכנסייה האורתדוכסית הגאורגית זכתה בדרגה גבוהה יותר בהיררכיה הכנסייתית במאה החמישית, בתקופת שלטונו של וחטנג גורגסלי. התנ"ך והברית החדשה תורגמו לגאורגית במאה החמישית.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2002 רוב האוכלוסייה בגאורגיה הם נוצרים עם כ-90%, ומיעוט מוסלמי של כ-10%. הרוב המוחלט של הנוצרים שייכים לכנסייה הגאורגית (מספר תושבי גאורגיה מנה באותם ימים כ-5.5 מיליון איש). התפלגות האוכלוסייה לפי דת:
יהדות גאורגיה.
הקהילה היהודית בגאורגיה עתיקת יומין ויש הסבורים כי ראשיתה עוד מימי חורבן בית ראשון - גלות מסופוטמיה ומימי נבוכדנאצר. היהודים הגאורגים חיו באופן מסורתי בנפרד, לא רק מהגאורגים בסביבה אלא גם מהקהילה האשכנזית בטביליסי.
על פי המסורת של יהודי גאורגיה מוצאם הוא מצאצאי שבטי ישראל שהוגלו על ידי שלמנאסר, מלך אשור, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי". קשה להחליט אם הדברים מבוססים על מסורת תקפה או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונות שרווחו בקרב היהודים בקווקז. מבחינה גנטית יהודי גאורגיה מראים דמיון גנטי לקהילת יהודי עיראק, המעיד על מוצא משותף.
ההזדהות של יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה, השלטונות הסובייטים סירבו לבקשת היהודים לעלות לישראל.
באוגוסט 1969, 18 (ח"י) משפחות יהודיות מגאורגיה בראשותו של שבתי אלשווילי, שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל. המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של קבוצת יהודים סובייטים לעליה לישראל. זה גרם למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל. מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם.
ביולי 1971, קבוצה של יהודים גאורגים קיימו שביתת רעב במוסקבה. מאבקם של יהודי גאורגיה הובילה לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עליה מסיבית לישראל. כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות, כ-17% מיהודי ברית המועצות עלו בתקופה זו. מספר היהודים בגאורגיה ירד מ-28,300 בשנת 1970 ל-24,800 ב-1989. מאז הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-1991, אלפי יהודים גאורגים עלו לישראל. בשנת 1993 מספר היהודים בגאורגיה הוערך ב-14,500 איש.
קהילת יהודי גאורגיה פיתחה מימי קדם ניב שנשמר עד היום ונקרא "גאורגית יהודית".
דמוגרפיה במחוזות הבדלניים.
אבחזיה.
במהלך שנות התשעים חלו שינויים משמעותיים בדמוגרפיה של אבחזיה בעקבות מלחמת אבחזיה. בשנת 1989 עם תחילת התפוררותה של ברית המועצות ישבו במחוז כ-525,000 איש שהתחלקו אתנית לכ-45.7% גאורגים ורק כ-17.8% אבחזים (אחוזים דומים נרשמו גם בשנת 1917 כאשר הגאורגים מהווים 42% מהאוכלוסייה והאבחזים כ-21%. בשנת 1993 לאחר מלחמה קשה נוצר צורך להפריד את אבחזיה משאר גאורגיה כאשר כ-240,000 גאורגים שישבו במחוז זה הוצאו משטח זה במה שנקרא "הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה". כיום הרוב במחוז זה הוא של הקבוצה האתנית האבחזית, כאשר האבחזים מהווים 37% מאוכלוסיית אבחזיה והגאורגים כ-30%, כמו כן קטן במעט אחוז הארמנים והרוסים.
אבדות באינתיפאדה השנייה
במהלך האינתיפאדה השנייה נהרגו ישראלים ופלסטינים רבים. גופים שונים עוקבים אחר מספרי ההרוגים בכל צד ומפיקים רשימות וסיכומים, ובהן פילוחים שונים (לפי זמן, לפי מקום, לפי אזרח/חמוש, לפי גיל ועוד).
הבהרה בנוגע למספרי ההרוגים והמקורות.
ברשימת רצף האירועים בסוף הערך מופיעים מספרי ההרוגים לפי שנים. מספר ההרוגים בכל צד הוא המספר הכולל ואין בו הבחנה בין אזרחים לאנשי כוחות הביטחון וחמושים בשני הצדדים.
סיכום ביניים - ספטמבר 2004.
לפי השב"כ.
על פי נתוני השב"כ, עד ספטמבר 2004 נמנו:
נתוני בצלם.
על פי נתוני ארגון בצלם, נכון ל־15 בינואר 2005:
נתוני הארץ.
באוגוסט 2004 דיווח זאב שיף שהפלסטינים טענו שמספר ההרוגים הפלסטינים הוא 2,736 בעוד שהשב"כ טען שהמספר עומד על 2,124. לפי נתוני השב"כ 1413 מתוכם היו חמושים.
נתוני המכון ללוחמה בטרור.
על פי הערכות של המכון ללוחמה בטרור (המרכז הבינתחומי הרצליה) ועיתון הארץ - בערך כשליש מההרוגים הפלסטינים היו אזרחים לא מעורבים בלחימה שנהרגו בידי ישראל.
סיכום - סוף ספטמבר 2005.
בדיעבד, שנת 2005, שסמוך לתחילה (בסוף 2004) מת יאסר ערפאת ובמחציתה השנייה בוצעה תוכנית ההתנתקות, נחשבת בידי רבים לסוף האינתיפאדה השנייה. למרות זאת, הטרור הפלסטיני והעימותים האלימים בין הצדדים נמשכו במינון הולך ופוחת עד סוף שנת 2008, אז נערך מבצע עופרת יצוקה. מאחר ששנת 2005 נחשבת כיום לסוף האינתיפאדה, לסיכום האבדות בשנים 2000–2005 יש חשיבות מיוחדת.
אבדות בצד הישראלי.
מתחילת האינתיפאדה ב-27 בספטמבר 2000 ועד ה-1 באוקטובר 2005 נהרגו 1089 ישראלים על ידי הפלסטינים ולמעלה מ-6000 ישראלים נפצעו. מספר זה כולל גם 18 ישראלים שנפגעו בפיגועי טרור בחו"ל שכוונו במיוחד כנגד מטרות ישראליות ו-3 דיפלומטים אמריקאים שנהרגו בפיגוע ברצועת עזה.
על פי בצלם בהתקפות כנגד ישראלים שבוצעו על ידי פלסטינים:
לפי אתר המרכז למורשת המודיעין ועיתון מעריב, המתבססים על נתוני השב"כ:
אבדות בצד הפלסטיני.
קיים חוסר בהירות וחוסר עקביות בכל הנוגע לנתוני ההרוגים הפלסטינים. ראשית, אין מספר מוסכם על המספר הכולל של פלסטינים שנהרגו במהלך האינתיפאדה השנייה. הנתונים השונים נבדלים זה מזה במידה ניכרת. שנית, בלא מעט מקרים אין הסכמה על נסיבות האירוע בו נהרג פלסטיני מסוים והאם היה מחבל או אזרח עובר-אורח. כתוצאה מכך, ישנם ויכוחים רבים על כמה מההרוגים הפלסטינים היו עוברי אורח וכמה היו מעורבים בלחימה או פעילי טרור. ההערכה המקובלת היום היא שבין שני שלישים (לפי השב"כ) למחצית (לפי "בצלם") ההרוגים הפלסטינים היו מעורבים בלחימה.
בגלל בעיות האמינות שיש בנוגע לנתונים אלה מובאות כאן מספר גרסאות.
לפי אתר בצלם
ב-29 בספטמבר 2005 דיווח אתר nrg מעריב שלפי "הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה", במהלך האינתיפאדה
אתר המרכז למורשת המודיעין מצטט את עיתון הארץ.
סיכום - סוף ספטמבר 2006.
אבדות בצד הישראלי.