המצודה נבנתה בתקופת השלטון העות'מאני, ב- 83–1582 על ידי סרדאר פרחאת פאשה. הוא הוחזק בתקופות שונות על ידי העות'מאנים והפרסים. המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה בשנת 1679. אחרי רעידת האדמה, מושל ארוואן הספווית, זאל חאן, ביקש מהשאה סיוע בבנייתה מחדש של אריוואן, כולל המבצר וארמון הסרדארים.
ב-12 ביולי 1679, סגן העוצר הספווית של אזרבייג'ן (אזרבייג'ן ההיסטורית, הידועה גם בשם אזרבייג'ן האיראנית), מירזה איברהים, הגיע לאריוואן. תפקידו היה לבנות מחדש את המבצר, מקום מושבו של המושל של אריוואן. רבים מתושבי הכפרים גנג'ה, אגוליס ודאשט הועברו בכפייה לאריוואן כדי לבצע את עבודת הבנייה. עבודת הכפייה נמשכה עד החורף. מאוחר יותר, השאה התיר לכולם לחזור לבתיהם, על אף ששיקום המבצר לא היה גמור. עבודת הבנייה נמשכה, והסתיימה בשנים הבאות. באוקטובר 1827, במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), הצבא הרוסי בהנהגתו של איוואן פסקביץ' כבש את אריוואן, ומבצר אריוואן לא היה בשימוש למטרות צבאיות מאז, עד אשר ההרס המוחלט שלו ב-1930.
ב-1853, המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה נוספת. בשנת 1865 שטחה של המצודה נרכשה על ידי נרסס טאירנטס, סוחר של הגילדה הראשונה. מאוחר יותר, ב-1880, טאיראנטס בנה מפעל ברנדי בחלקו הצפוני של המבצר.
המבצר נהרס לחלוטין ב-1930 בתקופת השלטון הסובייטי, אך כמה חלקים של חומות ההגנה עדיין נותרו.
תיאור.
מבצר אריוואן נחשב לעיירה קטנה נפרדת מן העיר. בין העיר למבצר היה שטח נקי מבינוי. המבצר היה מלבני עם היקף של כ-1200 מטר. חומה הקיפה את המצבר משלושה צדדים; בצד רביעי (המערבי) עמד המבצר על שפת ערוץ נהר זאנגו (כיום, נהר הרזדאן). בחלק הצפוני-מערבי של המבצר הגיע הערוץ לעומק של 640 מטר, לא נגיש, ולכן לא בנו שם חומה.
למבצר היו שלושה שערים: תבריז, שירוואן וקורפו. בפינות של החומות היו מגדלים. חנו במבצר חיל של כ-2,000 חיילים, והיו בתוכו כ-800 בתים. תושבי הקבע של המבצר היו מוסלמים מקומיים בלבד. הארמנים הורשו לעבוד בשווקים במהלך היום, אך הם היו צריכים לנעול ולחזור לבתיהם בשחאר (העיר הראשית) בלילות.
הפנים.
ארמון סרדאר.
הארמון ישב בשטח הצפון-מערבי של המבצר, מעל ערוץ הנהר. הוא היה בניין רבוע ורחב, מחולק למדורים רבים. ההרמון היה אחד מהחלקים הגדולים, כשאורכו היה 61 מטרים ורוחבו 38 מטרים. הוא היה מחולק לחדרים ומסדרונות רבים. ארמון הזה נבנה בשנת 1798 בתקופת שלטונו של מחמוד, בנו של חוסיין-עלי חאן.
הארמון ישב על מקומם של ארמונות קודמים, אשר הושמדו כל פעם שחאן החליט לבנות חדש. הארמון שנבנה בשנת 1798 היה האחרון, והוא נבנה בסגנון אדריכלי פרסי, והכיל "שושבאנד אוויה" ("אולם מראות"), בו הקרניז היה מכוסה זכוכית צבעונית והתקרה הייתה מעוטרת בתמונות של פרחים נוצצים. ועל קירות האולם היו שמונה תמונות שצוירו על בד של מולכים שונים מן האימפריה הפרסית.
לאחר שכבשו הרוסים את אריוואן, באחד האולמות של הארמון, העלו החיילים מופע של הקומדיה המפורסמת של אלכסנדר גריבוידוב, "Горе от ума", בנוכחות המחבר. לוח זיכרון אשר מנציח את האירוע מצוי במפעל היין אררט ירוואן, אשר כיום יושב במיקום שבו המבצר היה פעם.
ההרמון ובית המרחץ.
הקירות הפנימיים של הרמון החאן היו מכוסים בשיש, עם דפוסים צבעוניים. הייתה בו בריכת שחייה (32 מ' אורך, 9 מ' רוחב, 2 מ' עומק).
מסגדים.
היו במבצר שני מסגדים. אחד היה מסג' רג'ב-פאשה והשני היה מסגד עבאס מירזא. ההריסות של מסגד רג'ב-פאשה נשארו עד תחילת עבודות השיקום של אריוואן בשנת 1930. רק קיר אחד של מסגד עבאס מירזא נותר עומד.
מסגד רג'ב-פאשה.
המסגד הזה נבנה בשנת 1725 בתקופת שלטונו של הטורקי רג'ב-פאשה חאן. היה זה בניין מקושת בעל 4 עמודים עם קירות חיצוניים מעוטרים. במהלך התקופה הפרסית, הוא שימש כמחסן נשק, כי היה זה מסגד סוני, והפרסים היו מוסלמים שיעים. בשנת 1827, המסגד הומר לכנסייה רוסית אורתודוקסית, ונקרא על שם הבתולה הקדושה.
מסגד עבאס מירזא (המסגד של סרדאר).
המסגד הזה היה שיעי, והוא נבנה בתחילת המאה התשע עשרה, בתקופת שלטונו של החאן האחרון של שושלת החאנים האריוואנים, חוסיין-חאן. המסגד נקרא "עבאס מירזא ג'אמי", על שם בנו של חוסיין-חאן. החזית הייתה מכוסה בזכוכית ירוקה וכחולה, בסגנון האדריכלות האזרית-איראנית. כשכבשו הרוסים את המבצר, מסגד שימש כמחסן נשק. במהלך התקופה הסובייטית המסגד, כמו מבנים דתיים רבים (כנסיות, מקדשים, ומנזרים ארמנים) נותרו נטושים ומוזנחים, וכיום רק המסגרת של המסגד נשמרה.
נציגויות דיפלומטיות של טוגו בעולם
טוגו היא מדינה במערב אפריקה, הגובלת בגאנה במערב, בבנין במזרח ובבורקינה פאסו בצפון. טוגו מחזיקה מספר קטן של נציגויות דיפלומטיות בעולם, שרובם שוכנים במעצמות הגדולות כגון ארצות הברית, גרמניה והרפובליקה העממית של סין. יתר על כך, כחלק מהקולוניאליזם הצרפתי בעבר, טוגו דואגת להחזיק שגרירות בצרפת.
מגדל ספיר
מגדל ספיר הוא מגדל משרדים במשולש הרחובות תובל, היצירה והרקון במתחם בורסת היהלומים ברמת גן. המבנה מתנשא לגובה 166 מטר ו-40 קומות והוא השני בגובהו במתחם הבורסה.
מאפיינים.
המגדל תוכנן על ידי משרד אמאב אדריכלים ומשרד פלג אדריכלים, ונבנה על מגרש בן כ-7 דונם. סך השטח הבנוי במגדל עומד על 60,000 מטר רבוע המיועדים למשרדים ולמסחר והוא כולל חמש קומות מרתף, עבור חניון בעומק של כ-30 מטר הכולל כ-800 מקומות חנייה.
מיתוגו של הבניין תחת השם ספיר נובע מצורת תכסית הבניה הדומה לאבן ספיר.
במגדל שמונה מעליות מהירות, מעלית שירות, לובי כניסה וקומת המסחר בשטח של כ- 1,571 מ"ר. הקומות האמצעיות של המגדל (18–27) מתפקדות כאגף נפרד עבור יהלומנים, עם מעליות, קומת גלריה ולובי בידוק נפרדים כחלק ממתחם בורסת היהלומים.
היסטוריה.
הקרקע שעליה נבנה המגדל שימשה במשך שנים רבות כמגרש חנייה ומתחם מוסכים. המגרש נרכש בשנת 2001 על ידי החברות תדהר ורוגובין במסגרת עסקת קומבינציה שנחתמה עם כ-20 יהלומנים שהחזיקו בחלקות הקרקע. בהמשך הצטרפה לעסקה חברת אביב. היזמים תכננו להתחיל את הבנייה בשנת 2011, אף על פי שתוכנית בניין עיר שחלה על השטח מאפשרת בניית 43 אלף מ"ר משרדים מעל הקרקע ב-27 קומות, הם פנו לעיריית רמת גן בבקשה לשינוי התוכנית ולאישור בנייה של 60 אלף מ"ר משרדים ב-40 קומות. ובשנת 2012 אושרה תוכנית למגדל עם 50 קומות, בגובה 201 מטר.
הקמת הבניין החלה ב-2015, אך הוחלט לבנות רק 27 קומות בשלב הראשון. במהלך הבנייה הוחלט לבנות 40 קומות.
בקיץ 2018 הגיע המגדל לגובהו המרבי והושלם בסוף אותה השנה.
ז'אן מאביון
ז'אן מאביון (בצרפתית: Jean Mabillon; 23 בנובמבר 1632 – 27 בדצמבר 1707) היה נזיר בנדיקטיני צרפתי. האב המייסד של הפלאוגרפיה והדיפלומטיקה .
ראובן ינאי
ראובן ינאי (1922 - 25 באוקטובר 1986) היה עיתונאי ישראלי. היה המייסד והעורך הראשון של עיתון "מעריב לנוער" וחבר מערכת "מעריב".
ביוגרפיה.
נולד וגדל בליפנו, פולין. למד בגימנסיה עברית "תרבות" בפולין עד גיל 13. ב-1935 עלה לארץ עם הוריו והשתקעו בתל אביב. המשיך ללמוד בבית הספר העממי "הכרמל" ובבית הספר התיכון "גאולה", שם ערך את עיתון בית הספר עם חברו הטוב לספסל הלימודים שמעון פרס.
שירת ב"הגנה" ולאחר מכן לחם במלחמת העולם השנייה בבריגדה העברית. עם חזרתו לארץ, התגייס לצה"ל, והקים את העיתון "במחנה גדנ"ע".
לאחר מכן, התבקש על ידי בעלי עיתון מעריב, להקים את עיתון הנוער הראשון בישראל - הוא "מעריב לנוער" במסגרת עבודתו נתן ינאי במה עיתונאית לכישרונות רבים, ביניהם דן אלמגור, הצייר יוסי שטרן, פוצ'ו, ואף לכתבי נוער מבטיחים כאבשלום קור, יוסי ביילין ואחרים. לצד עבודתו ב"מעריב לנוער", ינאי גם כתב מעת לעת בעיתון מעריב, כחבר המערכת. ידועה במיוחד ביקורת התיאטרון שכתב אודות ההצגה "מלכת אמבטיה" של חנוך לוין. הביקורת השנונה אך החריפה ביותר של ינאי, הופיעה גם על עיצוב התקליט של שירי המחזה על ידי האמן דוד טרקטובר.
ינאי נישא לאביגיל לבית ורטהים בשנת 1949. לימים רעייתו אביגיל עבדה כעיתונאית אף היא, וחיברה את תשבצי ההגיון בשבועון ״העולם הזה״. לזוג נולדו בן ובת. בנו איל, הוא המייסד והמנכ"ל המשותף של חברת BDI ישראל. שחקן התיאטרון גלעד קלטר הוא נכדו של ראובן ינאי.
ראובן ינאי נפטר בשנת 1986 בתל אביב.
יצחק בן יעקב (פירושונים)
פאול יוליוס מביוס
פאול יוליוס מביוס (בגרמנית: Paul Julius Möbius 24 בינואר 1853 – 8 בינואר 1907) היה נוירולוג וסופר מדעי פורה גרמני. נודע בתיאוריו הפסיכופתולוגיים על אישים היסטוריים כמו גתה, רוסו, שופנהאואר וניטשה. ובכמה מונחים רפואיים אותם זיהה וטבע, כמו תסמונת מביוס וסימן מביוס הקרויים על שמו.
יאן גוסארט
יאן גוסארט (בצרפתית: Jan Gossaert; נודע גם בכינויו: יאן מביז, Jan Mabuse. ~1478 - 1 באוקטובר 1532) היה צייר דובר צרפתית מארצות השפלה, מראשוני ציירי הרנסאנס ההולנדי והפלמי .
גוסארט היה מגדולי ציירי דורו, בן דורם של אלברכט דירר, ממנו הושפע, ולוקאס ואן ליידן, אך יש המעריכים אותו בדרגה נמוכה מהם.
עבודתו המוקדמת החשובה ביותר היא הערצת המלכים, המצוירת בסגנון מקושט של בית הספר באנטוורפן. יצירות מוקדמות אחרות, כמו ישו, הבתולה והבפטיסט, משקפות את התעניינותו ביצירותיהם של ג'אן ואן אייק ואלברכט דירר. יצירה מוקדמת נוספת, המפורסמת בתחושת מצב הרוח שלה, היא הייסורים בגן. גוסרט היה גם צייר דיוקנאות ידוע. דיוקנאותיו, כמו שארל דה בורז'ון, אלינור מאוסטריה (בערך משנת 1525) וז'אן קרונדלט (1517), חושפים את התפיסה הפסיכולוגית שלו ובולטים בעיקר בתיאורם הבולט של הידיים.