בהתבסס על המומחיות בתחום המכ"ם שרכש בנעט כאיש הדרכת מכ"ם בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, הוא גויס על ידי ארגון "ההגנה" כמומחה למכ"ם, והצטרף לצוות של טדי קולק בניו יורק. הוא פתח קורס מכ"ם לתושבי ארץ ישראל שהיו סטודנטים בארצות הברית ופתח עסק לרכישת מכשירי מכ"ם וקשר מעודפי הצבא האמריקאי. כזכור, ארצות הברית הטילה אמברגו על אספקת ציוד צבאי לצדדים הניצים במלחמת העצמאות, ולכן כל פעילות הרכש הייתה חשאית במסווה של פעילות חוקית. בין השאר, בנעט הבריח דוברה ובה ציוד צבאי מגוון, כולל מטוסי קרב מפורקים מסוג P-51 מוסטנג, לספינה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארצות הברית, כאשר הציוד היה רשום על שמו. הדוברה נתפסה על ידי משמר החופים וה-FBI, ובעקבות כך נאלץ בנעט להימלט מארצות הברית לזמן מה עד שהסיפור דעך. עם עלייתו ארצה ב-1949, ובהמשך לשירותו ב"הגנה", מונה בנעט להיות קצין המכ"ם הטכני הראשי של חיל האוויר, תפקיד שמילא עד אמצע שנות ה-50.
טכנולוגיה והלכה: מעליות שבת ואתגרים נוספים.
בנעט היה המהנדס הראשון של המכון המדעי טכנולוגי להלכה בראשות הרב לוי יצחק הלפרין. הוא פיתח את מעלית השבת, ותרם רבות לפיתוחים נוספים כגון טלפון שבת לבתי חולים, התקני גרמא לשבת, ומערכת "טהרת פתחים" לפיקוד דלתות המאפשר שהיית כהנים בבניין בית החולים בלי חשש טומאת כהנים. במשך עשרות שנים, נסע בנעט בהתנדבות לקהילות יהודיות שונות ברחבי העולם לייעוץ בנושא מעליות שבת. גם בשנות התשעים המאוחרות לחייו, למרות גילו המופלג נחשב בנעט בר-סמכא בתחום זה בעיני פוסקי ההלכה המתירים שימוש במעליות שבת.
בנעט תרם שרטוטים, תוכניות ומאמר באנגלית לספרו של הרב הלפרין "מעליות בשבת".
משפחתו.
דוד רפאל בנעט היה נשוי במשך 75 שנה לאסתר חנה, מ-1945 ועד לפטירתה ב-2021, ולהם ארבעה ילדים. מאז 1953 ועד לפטירתם התגוררו בשכונת בית חזון בכפר הרא"ה. הרחוב שליד ביתם נקרא על שמם "דרך בנעט", לאחר שהלכו לעולמם.
רכס מדי
רכס מדי או רכס מיידי או מצוק מדי (באנגלית: Madey Ridge) הוא רכס סלעי ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע לכיוון צפון-מערב, החל מהר מופאט, לאורכו של הצד הצפוני של מצוק ברקוויסט.
גובהו של הרכס 990 מטרים מעל פני הים; והוא הפסגה ה-4,141 בגובהה באנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההר.
רכס נפטון (בו ממוקם רכס מדי) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם רכס מדי) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1967–1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא בשם זה, על שמה של ג'ולס מדי (Jules Madey), מפעילת רדיו (ham radio) מהעיר קלארק, במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, אשר במשך מספר עונות מחקר (קיצים אנטארקטיים) בין השנים 1957–1967 ארגנה גישור משדר-מקלט - וטלפוניה (phone patch) לחברי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר סקרו את אנטארקטיקה באותן עונות מחקר, ובייחוד לצוותי הסקר אשר חקרו את הרי פנסקולה.
הארווי אלטר
הארווי ג'יימס אלטר (באנגלית: Harvey James Alter; נולד ב-12 בספטמבר 1935) הוא וירולוג ורופא יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בעקבות עבודתו שהובילה לגילוי וירוס ההפטיטיס C, עליה קיבל פרס נובל לרפואה לשנת 2020.
קורות חיים.
אלטר נולד בשנת 1935 בניו יורק למשפחה יהודית. הוריו היו אלפרד ומרי אלטר, שניהם דור שני ליהודים רוסים שהיגרו לאמריקה והארווי היה בנם היחיד. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת רוצ'סטר שבניו יורק. הוא התמחה ברפואה פנימית בבית החולים סטרונג ממוריאל (Strong Memorial Hospital) ובבית החולים של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בנוסף, בין 1961–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) שבמרילנד כעמית מחקר. בין השנים 1966-1965 ביצע התמחות-על (fellowship) בהמטולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי., ולאחר מכן כיהן כמנהל המחקר ההמטולוגי שם. ב-1969, שב ל-NIH כחוקר בכיר במחלקה לרפואת עירויי דם. בשנת 1972 מונה לראש היחידה למחלות זיהומיות במחלקה, ובשנת 1987 לסגן מנהל המחקר במחלקה.
בשנת 2000 קיבל אלטר, יחד עם מייקל האוטון, את פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני עבור עבודתו לגילוי וירוס ההפטיטיס C. בנוסף קיבלו השניים הכרה על פיתוח שיטה דיאגנוסטית לבדיקת הפטיטיס בדם. בזכות עבודתם, הסיכון להדבקה בהפטיטיס בארצות הברית בעקבות עירויי דם ירד מ-30% ב-1970 ל-0%.
בשנת 2020 נבחר אלטר כחתן פרס נובל לרפואה יחד עם מייקל האוטון וצ'ארלס רייס.
היה נשוי לברברה ביילי (Bailey) במשך 12 שנה. לזוג 2 ילדים: מארק, רופא גם הוא, וסטייסי - מורה בקולורדו.
גילוי וירוס ההפטיטיס C.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 גילה ברוך שמואל בלומברג את וירוס ההפטיטיס B, ותגלית זו הביאה לפיתוחם של בדיקות דיאגנוסטיות למחלה וכן לחיסון יעיל. בלומברג זכה בפרס נובל לרפואה לשנת 1976 על תגלית זו. אלטר תרם גם הוא לתגלית, ויחד עם בלומברג היה אחראי על אפיון האנטיגן HBsAg (המכונה גם "אנטיגן אוסטרליה"), שהימצאותו עשויה להעיד על נשאות כרונית של הפטיטיס B.
באותו הזמן חקר אלטר במכונים הלאומיים לבריאות את הופעת מחלת הפטיטיס בחולים שקיבלו עירוי דם. על אף שבדיקות הדם שפותחו עבור אבחון של הפטיטיס B צמצמו את מספר מקרי ההפטיטיס הקשורים לעירויי דם, אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו את קיומם של מספר גדול של מקרי הפטיטיס שאינם הפטיטיס B. באותו הזמן פותחו בדיקות יעילות גם להפטיטיס A, ואלטר הבין שהפטיטיס A לא היה אף הוא הגורם למקרים אלו.
אלטר ועמיתים נוספים הוכיחו שבאמצעות דגימות דם ממטופלים אלו ניתן להעביר את המחלה לשימפנזים, ובהמשך הראו שלמחולל המחלה הלא ידוע ישנם מאפיינים של וירוס. החקירות המתודולוגיות שערך אלטר הגדירו סוג חדש של הפטיטיס ויראלי כרוני. המחלה המסתורית כונתה אז "הפטיטיס שאינו A ואינו B" (non-A, non-B hepatitis ובקיצור NANBH), ובהמשך שונה שמה להפטיטיס C.
באפריל 1989 התפרסמה התגלית של וירוס "הפטיטיס C" בכתב העת המדעי Science.
אורח בלתי נראה
אורח בלתי נראה (בספרדית: Contratiempo; מילולית: "נגד הזמן") הוא סרט מתח ומסתורין ספרדי משנת 2016, שכתב וביים אוריול פאולו. הוא יצא בספרד ב-6 בינואר 2017. הסרט קיבל ביקורות פושרות, אך זכה להצלחה מסחרית והכניס 30.5 מיליון דולר לעומת תקציב של 4 מיליון יורו. הסרט הופק על ידי החטיבה הספרדית של אולפני האחים וורנר (Warner Bros. Pictures España) וחברת Film Factory Entertainment.
איש עסקים מצליח מתעורר כשלידו גופת המאהבת שלו ובאופן טבעי הוא חשוד ברצח. עורכת דין מצליחה שמתמחה בהכנת עדים פוגשת אותו שעות לפני המשפט, במאמץ לבדוק את הטענה שלו שמדובר במזימה להפליל אותו. יש לו 3 שעות בלבד לעמוד במשימה והשעון מתקתק.
לסרט הופקו שלוש גרסאות מחודשות בשפות שונות.
עלילה.
איש העסקים הספרדי אדריאן דוריה שוחרר בערבות לאחר שנעצר בגין רצח אהובתו לאורה וידאל. עורך דינו, פליקס לייבה, מעסיק את הסנגורית היוקרתית וירחיניה גודמן שמבקרת אותו מוקדם בבוקר אחד עם הידיעה כי התובע מצא עד שיעיד בפני שופט בקרוב, ולכן עליו לספר את כל הסיפור במהירות.
אדריאן מספר לווירחיניה כיצד הוא ולאורה סיימו את הרומן שלהם לפני חודשים, אך קיבלו שיחה שסחטה אותם לבוא למלון כפרי בסכום של 100,000 אירו. במלון אדריאן מוכה עד אובדן הכרה וכשהתעורר, מצא את לאורה מתה בשירותים. המשטרה מגיעה ומוצאת את דלת החדר נעולה עם שרשרת מבפנים ופורצת פנימה. החלונות נעולים והידיות הוסרו במהלך החורף, מה שמשאיר את אדריאן בתור החשוד היחיד. לאחר מעצרו אשתו עוזבת אותו ולוקחת את בתם הצעירה. וירחיניה מתעקשת שאדריאן לא אומר לה את כל האמת.
לאחר מכן אדריאן מספר עוד יותר אחורה, כיצד טען שהוא בפריז, אך באמת היה בבקתה עם לאורה. כאשר הם נוסעים חזרה לברצלונה דרך סיירה אי קניונס דה גוארה, מנסה אדריאן לשכנע אותה לסיים את מערכת היחסים הנואפת שלהם. מוסח, אדריאן מסתובב לנתיב הנגדי כדי להימנע מאייל רץ, כשהוא חותך מכונית אחרת, הפוגעת בעץ. אף על פי שהם לא נפגעים, נהג המכונית השנייה, עובד בנק בשם דניאל גארידו, בן 23, נהרג. לאורה מרגיעה שזה לא לגמרי באשמתם מכיוון שדניאל שלח הודעות טקסט ולא חגר חגורת בטיחות. כשמכונית אחרת מתקרבת, לאורה דוחפת את גופתו של דניאל למטה על מושב הנוסע, והיא ואדריאן כביכול מחליפים מידע ביטוחי. היא עונה לטלפון של דניאל כשהוא מצלצל כדי להמשיך בתחבולה, והנהג האחר עוזב משוכנע. לאורה ממתינה לגרר ברכבו של אדריאן, שלא מתניע, בעוד אדריאן זורק את מכוניתו של דניאל באגם עם גופתו בתא המטען. אדריאן נשאר סביב מקום התאונה, ואילו לאורה יוצאת עם משאית הגרר שגוררת את מכוניתו של אדריאן.