מטרת הקוד לצמצם את התופעה ולתת מענה לפערים וצרכים העולים מהשטח, להתוות למעסיקים את הדרך ליצירת סביבת עבודה בטוחה בלא הטרדות מיניות. הקוד מגשר בין שפת המחוקק לשפת הארגון ומקל על הארגונים להשיג את אווירת הביטחון החשובה לעובדיו.
הקוד הוא כלי עבודה מובנה ושיטתי להתמודדות עם התופעה ומטרתו לסייע למעסיקים ביישום החוק וביצירת תרבות ארגונית מכבדת ונקייה מהטרדות. הקוד קובע בין היתר, את משך ותכני ההכשרה של הממונה על מניעת הטרדה מינית, תדירות הדרכות לעובדים, נוהל טיפול בתלונה, קיום סקר הנהלה שנתי, וביצוע בדיקה פנימית על ידי הארגון בתחום הטיפול והמניעה.
לאחר יישום של תהליך פנים ארגוני, בו תוטמע מערכת הניהול בהתאם לדרישות, יערכו נציגי מכון התקנים הישראלי מבדק מקדים בארגון, ובהמשך סוקרים של המכון, שהתמחו בבחינת נושא זה, יבצעו מבדק המאשר התאמה של הארגון למפרט. ארגונים אשר עברו את המבדק וימצאו כעומדים בדרישות הקוד, ולאחר חתימת הארגון על התחייבות למבדק אחת לשנתיים, יקבלו תעודת תו תקן, המעיד על הארגון כפועל למניעה וטיפול בהטרדה מינית וניתן יהיה לפרסמו על מסמכי הארגון.
הטמעה בחינוך.
החינוך לשוויון מגדרי בישראל הוגדר כהוראה מחייבת בחוזר מנכ"ל תשס"ג\4 (ד)4-4.9, אשר קבע את עקרונות היסוד עליהם יושתת: "שוויון הזדמנויות בחינוך לשני המינים משמעו יצירת סביבה חינוכית-תרבותית ואקלים חינוכי המבטיחים, לא רק ברמת ההצהרה אלא גם בפועל, נגישות שווה להתנסויות חינוכיות מגוונות ועידוד וקידום תלמידים ותלמידות על פי הכישורים, המיומנויות וההתאמה האישית, באופן ענייני ולא סטריאוטיפי. תפיסה שוויונית אמיתית, שיש לה גם ביטויים התנהגותיים ולא ביטויים הצהרתיים בלבד, מחייבת את המחנכים ואת מכשירי המורים לפיתוח הפוטנציאל האישי של כל תלמיד ותלמידה, להקפדה על מתן תגמולים על פי מדדים ענייניים ולהדרכת התלמידים והתלמידות לבדיקת אופציות מגוונות בהשכלה, ברכישת מקצוע וקריירה, וכל זאת מתוך גישה המנותקת מציפיות לא רלוונטיות. חינוך לשוויון הזדמנויות משמעו מחויבות לשיפור הדימוי העצמי של התלמידים והעוסקים בחינוך, ומטרתו לאפשר הזדמנויות שוות למימוש עצמי בהווה כתשתית לרווחה אישית וחברתית ולהישגים אישיים התואמים את היכולת ואת השאיפות של התלמידות והתלמידים בבגרותם".
תוכניות היחידה לשוויון בין המינים של משרד החינוך, מטרתן לאפשר הטמעה של חשיבה מגדרית בזירות השונות של מגדר בבית הספר: תרבות ארגונית, תוכניות הלימודים, התכנים נלמדים, עיסוק במיניות וההרכב המגדרי של העובדים במערכת ויחסי הסמכות בה.
הטמעה בבריאות.
חוקרות פמיניסטיות טוענות כי בריאות פיזית ונפשית של נשים אינה נגזרת רק מגורמים ביולוגים, אלא מושפעת גם מגורמים חברתיים כגון עולם העבודה, מצב כלכלי, ציפיות חברתיות ונורמות תרבותיות.
הטמעה בתכנון.
תכנון עירוני.
מרחב (סביבת חיים) הוא מקום ההתרחשות של הפעולות היום-יומיות בחיינו. אנו חיים במרחב של בניין מגורינו, הרחובות שאנו גרים או עובדים בהם, השכונה, מרכז העיר והעיר שאנו חיים בה, וכן במרחבים קטנים יותר - אישיים, פרטיים, כגון דירותינו ובתינו. כל אלה מצטרפים למערכת מורכבת, גדולה, ציבורית של מרחב השכונה, העיר והמדינה.
המדיניות התכנונית מנקודת מבט מגדרית נהגתה במטרה להגדיר צרכים מגדריים בגיבוש מדיניות תכנונית אשר במהותה משפיעה על עיצוב מרחב חיי היום-יום של כל אחת ואחד. על כן היא שואלת:
מה טיבו של המרחב שאנו גרים בו?
באיזו מידה עיצוב המרחב מושפע מיסודות שונים ומבטא את צרכינו?
איך באים צרכינו לידי ביטוי, אם אמנם באים לידי ביטוי, במרחב שאנו חיים בו, הן הפרטי - הבית, והן הציבורי - השכונה או העיר?
מהם צרכינו? מי מגדיר אותם?
האם זהותנו המגדרית משנה את הגדרת צרכינו?
האם אנו מרגישים חלק ממרחב זה? האם נוח לנו בו? האם יש לנו תחושת שייכות? האם אנו מרגישים מחויבים למרחב חיים זה?
תכנון התחבורה.
דפוסי הנסיעה של נשים והשימושים שהן עושות באמצעי תחבורה שונים מאלה של הגברים. השוני נובע מאי שוויון מגדרי בתוך הבית ובשוק העבודה, ולכן גם במיקום פעולותיהן במרחב העירוני. בכל מדינות אירופה פחות נשים מגברים עושות שימוש ברכב פרטי ונשים מהוות רוב בקרב המשתמשים בתחבורה הציבורית.
נשים, בהשוואה לגברים, עורכות יותר נסיעות ביום, אך למרחקים קצרים יותר. זאת מאחר שנשים עובדות קרוב יותר לבית, מועסקות בשיעורים גבוהים במשרות חלקיות ובתחומים שבהם השכר נמוך.
נסיעות של נשים מאופיינות בשרשור הנסיעה. שרשור הנסיעות של נשים מורכב מזה של גברים והוא פועל יוצא של אחריותן למטלות הטיפול במשפחה והן משלבות עצירות במרכזי בריאות, ליווי ילדים למוסדות חינוך, ביקור הורים וכו'. בנוסף, נשים נוסעות יותר שלא "בשעות השיא" ופחות אחרי החשכה.
רמינגטון M40A5
נשות המזרחי באמריקה
ארגון נשות המזרחי באמריקה (MWOA - Mizrachi women Organization of America) הוקם תחילה כהסתדרות עצמאית של נשים בתנועת "המזרחי" בהנהגתן של בסי גוטספלד ואדלה גולדשטיין בארצות הברית. בהמשך בשנת 1934 הוכרז הארגון באופן רשמי כארגון עצמאי למען האישה הדתית לאומית בארץ ישראל. הארגון כאמור נולד מתנועת המזרחי העולמית וחולק עמו את האידאולוגיה שלו. מטרותיו הוגדרו בשנת 1936 כ"בניינה מחדש" של ארץ ישראל ברוח היהדות המסורתית (אורתודוקסית), תמיכה בכל מפעלי מזרחי ביישוב היהודי בארץ ישראל, בקרן הקיימת ובקרן היסוד. הארגון פעל בשתי זירות עיקריות: בארצות הברית בתחום הרוחני ובארץ ישראל בתחום המעשי לנתינת אפשרות של חינוך מקצועי לנערה הדתית בארץ ישראל. בתנועה שירתו נשים באופן עצמאי. עם הקמת התנועה עשו בעיקר עבור נשים, צעירות ובנות בארץ ישראל, אך בסופו של דבר פעלו להקמת מוסדות חינוך עבור שני המינים.
ערב הקמת הארגון.
תנועת המזרחי נוסדה בשנת 1902 כתנועה דתית לאומית במסגרת ההסתדרות הציונית ושירתה את המעמד הבורגני-דתי. בשנת 1918, קראה תנועת "המזרחי" לכלל הציבור ללא הבדלי מין לעזור בבניית היישוב היהודי בארץ ישראל להצטרף לתנועה, הן גברים והן נשים. זו הייתה פריצת דרך, בחברה הדתית, השמרנית והפטריאכלית אשר באופן גלוי קראה לנשים לקחת חלק. בשנת 1919 דנו במעמד האישה בתנועה, והוחלט לקבל את הנשים כחברות שוות זכויות בתנועה, ואף לפעול לייסוד אגודות נשים מתוך התנועה במטרה לעסוק בתרבות וחינוך הבנות על מנת למשוך אותן לרעיון הדתי-לאומי. לכאורה, היו הנשים כשוות בין שווים אך למעשה נשארו כאגודת נשים ולא לקחו חלק בעשייה החברתית - פוליטית בתנועה. זו נשארה גברית. בשדה זה הובעה התנגדות נחרצת לפעילות ציבורית ופוליטית של נשים מצד הגברים.
היסטוריה.
נשות תנועת המזרחי בארצות הברית, אשר התגייסו לתנועה מתוך הרעיון הציוני לעזור בבניית היישוב בארץ ישראל, גייסו כספים למען ארגון "המזרחי" בהנהגת הגברים. התנועה ביקשה בעיקר לתרום את הכסף לישיבות בארץ ישראל ולבית הספר הדתי ביפו-"תחכמוני". בסי גוטספלד, בת למשפחה ארתודוכסית מגליציה הייתה למנהיגת הנשים המגייסות כספים. בעקבות הצעתו של הרב ברלין, התנדבה בסי בארגון כמגייסת כספים עבור "המזרחי" למען הקמת בתי כנסת וישיבות בארץ ישראל. ערב אחד, כאשר התכנסו הנשים עם הרב יהודה לייב הכהן פישמן, שהיה לאחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", הודה הרב לנשים על עבודתן המסורת בגיוס הכספים וביקש את הכסף, אך באותו הרגע, גוטספלד בישרה לרב כי הנשים יחליטו ביניהן לאן הן רוצות לתרום את הכסף ויודיעו לו במהרה. נקודה זו הייתה לנקודת מפנה בתנועה כיון שנשים מעולם לא לקחו חלק בהחלטה לאן לתרום את הכסף, אך מעתה והלאה בצורה הדרגתית, הפכו הנשים מאך ורק מגייסות כספים, גם למקבלות החלטות. בסי ביקרה בארץ ישראל במשך שישה חודשים וניסתה למצוא פרויקט להשקעת הכסף המגויס בחברה הדתית. היא התרשמה מהחינוך הציוני-דתי שקיבלו בנים, אבל התאכזבה מאוד מהחינוך שקיבלו בנות, שכאשר הן מסיימות את בית הספר הן חוזרות לביתן ועוסקות במקצועות מסורתיים. בסי, בתור תלמידת גימנסיה האמינה כי לנערות דתיות מגיע יותר. עם שובה לארצות הברית, החליטו נשות מזרחי להקים בתי ספר לבנות דתיות בארץ ישראל. במקביל הארגון גדל ויותר נשים דתיות החליטו להיות פעילות.
ארגון נשות המזרחי באמריקה נוסדה בקליבלנד בשנת 1925, בידי בסי (בתיה) גוטספלד כקבוצת נשים הפועלת באופן עצמאי אך עדיין נמצאת תחת ארגון "המזרחי". בשנת 1934 נפרד הארגון באופן רשמי מ"תנועת המזרחי".
נשות מזרחי באמריקה מול ארגון המזרחי.
בהסתדרות המזרחי תמכו הגברים בהתארגנות הנשים משיקולים מעשיים: השקיע המזרחי בארץ את כל מרצו בחינוך וסבר כי אין החינוך יכול להצליח אם אין לו המשך מחוץ לשעות ההוראה, למטרה זו נחוצות נשים. עם זאת, הנשים תהו לגבי מידת הערכת הגברים לגבי רמת פעילותן ותרומתן לתנועה. ארגון נשות המזרחי נוסד על בסיס האמונה ביכולתה של האישה בכלל וביכולתה להרים תרומה נשית ייחודית לתנועה הציונית בכלל ולבניית היישוב בפרט. לצד הרצון לקבל תמיכה מתנועת המזרחי, פעילותן של הנשים הביאה להעצמה נשית ועצמאית גם בניגוד לעמדת התנועה, נשות המזרחי ראו לא רק את טובת התנועה במרכז, כי אם גם את טובת הנשים. הן קבעו כי המוסדות העומדים תחת חסותן ופיקוחן הן רכושן ולא רכוש המזרחי.
חזון ומטרות.
עם הגדרת הארגון כעצמאי, הגדירו לעצמן הנשים חזון ומטרות ברורות אשר בין היתר נשענו על ערכיו של ארגון "המזרחי" עוד מבית: "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל" ומטרותיו העיקריות היו:
פעילות הארגון בארץ ישראל.