בשנת 1957 התקבל כחבר ב"אגודת הסופרים ההונגריים הגולים" (Hungarian Writers Association Abroad) שמקום מושבה היה בלונדון. פרסם סיפורים קצרים, שירים וכתבות בחו"ל בשפה ההונגרית. בין השאר, יצירותיו פורסמו במשך כעשרים וחמש שנה בעיתון הספרותי של סופרים הונגרים גולים " אשר יצא לאור בלונדון ומאוחר יותר בפריס. לדאני פעל גם ככתב חוץ ישראלי של העיתון, בשנת 1961 תיעד את משפט אייכמן בסדרת כתבות. סיפורים קצרים מפרי עטו ראו אור במדור הספרותי של העיתון " (קול העם) הלונדוני וכן בירחון "" (אופק) במינכן.
בשנת 1971 זכה לסלו לדאני בפרס הרצל ובשנת 1975 בפרס נורדאו עבור פעילותו הספרותית. בשנת 1970 נתקבל לשורות אגודת הסופרים בישראל. סיפורים מפרי עטו תורגמו לעברית ופורסמו במדורים הספרותיים של העיתונות העברית הישראלית וכן בירחון ספרותי. בשנת 1970 שולב סיפורו הקצר "הפליט" באנתולוגיה של סופרים עולים "בגבולם" בהוצאת עקד. בשנת 1989 פורסם שירו "אוטוביוגרפיה קצרה" בתרגומו של איתמר יעוז-קסט במהדורה דו לשונית של הספר "צבי הפלאות" כרך 3. פורסמו ספריו הן בהונגרית והן בעברית.נפטר בגיל 84. לאחר מותו נערך ערב לזכרו בהנחיית אליהו גלאור בלשכת נורדאו בתל אביב, סניף "בני ברית" של יוצאי הונגריה. בערב זה ובערבים ספרותיים נוספים, אשר הוקדשו ליצירותיו, הוקראו שירים מפרי עטו.
על מצבתו מילות השיר שכתב:
פרסים.
1971- פרס הרצל לספרות ושירה.
1975- פרס נורדאו לספרות.
Der Herr denket an uns, רי&quot;ב 196
Der Herr denket an uns (בעברית: ה' זכרנו) רי"ב 196, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. תאריך היצירה אינו ידוע בוודאות, אך מקובל להניח שהיה זה בשנת 1707 או 1708, בתקופה בה התגורר במילהאוזן. הטקסט מבוסס על פסוקים ממזמור קט"ו מספר תהלים.
היסטוריה.
בעוד הקנטטות המאוחרות של באך נכתבו באופן סדרתי על פי מעגל השנה, אלו המוקדמות כמו זו נכתבו לאחר הזמנה מיוחדת לרגל אירוע מסוים. ההנחה של חלק מהחוקרים היא שהקנטטה נכתבה לחתונה, בעיקר בגלל הפסוק "יֹסֵף ה' עֲלֵיכֶם, עֲלֵיכֶם וְעַל בְּנֵיכֶם". חלקם סבורים שהיא נכתבה לכבוד חתונתם של יוהאן לורנץ שטאובר (Johann Lorenz Stauber), שהיה איש כמורה שהשיא את באך ורעייתו שנה קודם לכן, ושל רגינה ודמאן (Regina Wedemann), שהייתה דודתה של אשתו של באך.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1864 על ידי "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בצורה מסודרת בין השנים 1850–1900.
מבנה והרכב מבצע.
הקנטטה היא קצרה יחסית ונועדה לביצוע על ידי שלושה קולות, סופרן, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות, בליווי כלי קשת ובאסו קונטינואו. בקנטטה חמישה חלקים:
הקלטות.
באופן יחסי לקנטטות אחרות של באך, קנטטה זו לא מבוצעת ומוקלטת רבות. קיימות כ-13 הקלטות מסחריות, בהן של המנצחים ניקולאוס הרנונקור (מ-1989) ושל טון קופמן (מ-1994).
לביידז'ייב
לביידז'ייב (בבלארוסית: Ле́бедзева, לביידזייבה; בפולנית: Lebiedziew; ברוסית: Лебедево, לבדבו; ביידיש: לעבעדעווע; בעברית: לבדוב או לבדובה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1387, והתל הסמוך ליישוב מתוארך לסביבות שנת 1000 לפני הספירה. במהלך המאה ה-16 שימש היישוב כעיר מלכותית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
1323-1790 היישוב היה חלק מהממלכה הפולנית לאטבית.
1790-1915 היישוב השתייך לאימפריה הרוסית.
1915-1920 בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה התחלפה השליטה בעיירה בין גרמניה, פולין וברית המועצות.
1921-1939 בין שתי מלחמות העולם היה היישוב חלק מפולין.
1939-1941 בתחילת מלחמת העולם השנייה היישוב סופח בידי הסובייטים.
1941-1944 נכבש על ידי השלטון הנאצי.
בשנת 1944 עם סיום מלחמת העולם השנייה נכבש היישוב על ידי ברית המועצות עד שבשנת 1990 הוכרזה עצמאות למדינת בלארוס לה משתייך היישוב עד היום.
יהודי לביידז'ייב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של תנועת "החלוץ הצעיר", בית ספר עברי שהיה שייך לרשת "תרבות", רשת בתי ספר עבריים ציוניים שפעלה בארצות מזרח אירופה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך מספר ימים את הגברים היהודים בה, והובילו אותם למחנה שבויים ממנו לא שבו.
בסוף אוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה ויהודי כפרי הסביבה בגטו מגודר שהוקם ביישוב, בו גויסו בני 14 ומעלה לעבודות כפייה, תוך רצח 15 נערים מהגטו בדצמבר 1941.
ב-24 ביוני 1942 הוכנסו כ-650 עד 800 יהודי הגטו שבעיירה לרפת גדולה בסמוך לכפר הסמוך מרקוב, ושם נשרפו חיים לאחר העלאת המתחם באש בידי הגרמנים. בהמשך ניהלו גרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים מהעיירה, ורצחו עשרות מהם.
לובאצ'וב
לובאצ'וב (בפולנית: Lubaczów) היא עיירה בפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
לובאצ'וב נזכרת לראשונה בשנת 1214, ובשנת 1376 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1672, במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית, התרחש בסמוך לעיירה קרב מרכזי.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי לובאצ'וב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בשנת 1931 נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה בידי אנטישמים מקומיים. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום.
זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובסתיו 1942 ריכזו את יהודי היישוב ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-6,300 איש. כעבור זמן לא רב נסגרו שערי הגטו, ויושביו החלו להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ. בד בבד פשטה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שהפילה חללים רבים.
ב-6 עד 8 בינואר 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נורו כל יושביו בבית העלמין היהודי המקומי. לאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד שיטתי אחר יהודים מהגטו שנמלטו מהאקציה.
פיקצ'ו
חביב אלקאניאן
חביב אלקאניאן (בפרסית: حبیب القانیان; 1909 – 9 במאי 1979, י"ב באייר תשל"ט) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי-איראני. כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית באיראן במהלך שנות ה-60 וה-70. אלקאניאן היה היהודי הראשון שהוצא להורג לאחר המהפכה האיראנית.
קורות חייו.
אלקאניאן נולד בשנת 1909 בטהראן במשפחה יהודית. אחיו היו אקאג'אן, דאוד, נור-אללה (אביו של הנרי אלקאניאן), ציון, עטא-אללה ונג'את-אללה. התחיל בגיל 15 לעבוד במלון של דודו, אחר כך כמוכר בשוק. במהלך השנים הקים יחד עם אחיו בתי חרושת ומפעלים שהיוו כוח חלוץ במודרניזציה של כלכלת איראן ותיעושה. בין השאר הקימו מפעל לאלומיניום, בנו בניינים גבוהים ושווקים מקורים. מילאו תפקיד חשוב בקידום יחסי המסחר עם סין.
בשנת 1959 הקים אלקאניאן מפעל לייצור פלסטיק בטהראן בשם "פלאסקו". עם השנים הפך מפעל זה לאחד ממפעלי הפלסטיק המשוכללים ביותר מבחינה טכנולוגית באיראן ומהמפעלים הגדולים ביותר במזרח התיכון בתחומו. בשנת 1960 בנה את גורד השחקים האייקוני "פלאסקו" בטהראן.
עוד באותה שנה נבחר לראשונה ליושב ראש הקהילה היהודית באיראן, תפקיד שעתיד היה למלא ברציפות עד מותו, בשנת 1979.
יחד עם אחיו ומספר אנשי עסקים נוספים מהקהילה, הקים אלקאניאן עמותה שייעודה לגייס תרומות. על אף העובדה כי מרבית התרומות יועדו לקהילה היהודית, פעל אלקאניאן לגיוס תרומות גם לשאר חלקי האוכלוסייה.
הוא נהג לבקר בישראל לעיתים קרובות. בשנת 1968, אלקאניאן ואחיו רכשו את מגדל שמשון במתחם הבורסה ברמת גן וכן בניין אשר ישמש בהמשך כמקום מושבה של השגרירות האיראנית בישראל.
בשנת 1978, במהלך המהומות באיראן נגד שלטונו של מנהיג איראן השאה, שהה אלקאניאן בארצות הברית במסגרת עסקיו. למרות הפצרות מצד בני משפחתו ומכריו, החליט לחזור לאיראן בראשית 1979.
נסיבות מותו.
ב-16 במרץ 1979, זמן קצר לאחר המהפכה האיראנית, נעצר אלקאניאן על ידי שלטונות המהפכה והואשם בבגידה וב"ציונות", בשל קשריו עם ישראל ויהדות התפוצות.
לאחר ששהה במשך חודשיים במעצר, החל משפטו של אלקאניאן ב-8 במאי 1979. המשפט ארך כ-20 דקות בלבד. אלקאניאן טען בפני בית הדין כי איננו ציוני, וזאת חרף העובדה כי את מפעל הפלסטיק שלו בנתה חברה ישראלית וכי היו לו קשרים ענפים עם ישראל, כולל השקעות שונות במדינה. על אף טענותיו בפני בית הדין, הוא הורשע ונידון למוות.
ב-9 במאי 1979 הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בטהראן, היהודי הראשון ומן האזרחים האיראנים הראשונים שהוצאו להורג בטהראן של אחרי המהפכה.
הממשלה האיראנית סירבה לבקשת משפחתו של אלקאניאן לקבל את גופתו למען קבורתו. לאחר מסכת לחצים של מנהיגי הקהילה היהודית במדינה, דוגמת הרב הראשי של איראן ידידיה שופט, הסכימה איראן להעביר את הגופה למשפחה, אשר קברה את אלקאניאן בקבר לא מסומן בבית הקברות היהודי של טהראן, וזאת בהשתתפות מספר מצומצם של אנשים, בשל החשש כי פרסום הטקס יוביל למהומות נוספות. בהמשך, הוקמה מצבה בצמוד לקברו של אלקאניאן, אך לא נחרט עליה כל פרט בנוגע לנסיבות מותו.
בעקבות הוצאתו להורג נדחה טקס חנוכת בניין חדש לבורסת היהלומים הישראלית ברמת גן שנבנה בידי משפחת אלקאניאן.
השלכות מותו.