קריירה אקדמאית.
ב-5 בנובמבר 1923 נוימן נבחר לעמית מחקר בקולג' סנט ג'ון, שם עבד על הבסיס של טופולוגיה קומבינטורית. ההגדרות של נוימן פתרו בעיות שעלו מניסיונות הגדרה קודמים לתחום. פרסומיו של מעל לעשרים מאמרים הציבו אותו כ"מומחה בטופולוגיה מודרנית".
חיי משפחתו.
בדצמבר 1934 נישא ללין לויד אירווין, סופרת, עם פטריק בלקט כשושבין. לזוג נולדו שני בנים, אדווארד (נולד ב-1935) וויליאם (נולד ב-1939).
מלחמת העולם השנייה.
הממלכה המאוחדת הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. אביו של ניומן היה יהודי, דבר שהיווה בעיה לרגל עלייתו של הרייך השלישי. לין, אדווארד וויליאם עברו לארצות הברית ביולי 1940 (שם שהו במשך שלוש שנים לפני חזרתם לאנגליה באוקטובר 1943). אוסוולד ובלן מנע מניומן לעבור לאוניברסיטת פרינסטון, ולכן נשאר באוניברסיטת קיימברידג' שם המשיך לעשות במחקר והוראה.
נפטר בקיימברידג', אנגליה.
תוכנית מאוכסנת
XBRL (אנגלית: eXtensible Business Reporting Language; שפת דיווח עסקים והרחבות) הוא תקן גלובלי להעברת מידע עסקי. XBRL מאפשר את הביטוי של משמעות סמנטית שבדרך כלל נדרשת לדיווח עסקי. השפה מבוססת על תחביר XML ועל טכנולוגיות XML  כגון סכימת XML, XLink, XPath. השימוש העיקרי של XBRL הוא להגדיר ולהחליף מידע פיננסי, כגון דוחות כספיים. ספציפיקציית XBRL פותחה ופורסמה על ידי XBRL הבינלאומי בע"מ.
XBRL היא דרך מבוססת תקנים לתקשר ולהחליף מידע עסקי בין מערכות עסקיות. תקשורת אלה מוגדרים על ידי מטה-דאטה שנקבעו בטקסונומיות, אשר מכילות את הגדרות של הפרט הדיווח ומושגים ואת היחסים בין מושגים שונים, ומשמעות סמנטית. המידע שמועבר, כלול בגוף מסמך XBRL.
מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!
מר גורבצ'וב, הפל חומה זו! (באנגלית: !Mr. Gorbachev, tear down this wall) היא שורה מתוך נאום שנשא נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בברלין המערבית ב-12 ביוני 1987, בו הוא קרא למנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, להסיר את החומה שהפרידה בין ברלין המערבית לבין ברלין המזרחית משנת 1961.
רקע.
נאום "הסר חומה זו" לא היה הראשון מבין נאומיו של הנשיא רייגן בהם הוא התייחס לסוגיית חומת ברלין. בביקורו בברלין המערבית ביוני 1982 הכריז רייגן, "הייתי רוצה להציג שאלה למנהיגי ברית המועצות... מדוע החומה ניצבת שם?". ב-1986, 25 שנים לאחר בניית החומה, בתגובה לשאלתו של כתב העיתון המערב גרמני, בילד, מתי הוא סבור שהחומה תופל, השיב רייגן, "אני קורא לאחראים עליה להפילה היום".
ביום שקדם לתחילת הביקור ב-1987, הפגינו 50,000 איש כנגד נוכחותו של הנשיא האמריקאי בברלין. במהלך הביקור עצמו, נסגרו חלקים גדולים של העיר כדי למנוע מחאות נוספות נגד הנשיא. במיוחד הוגבלה התנועה בשכונת קרויצברג, והתנועה שעברה דרכה נחסמה לחלוטין, כולל קו U1 של הרכבת התחתית של ברלין שנסגר.
הנאום עצמו היה נושא למחלוקת בתוך חוגי ממשל רייגן. כמה בכירים ויועצים בממשל סברו שאין להכניס את השורה הזאת לנאום, באומרם שכל אזכור בנאום שיגרום למתחים נוספים בגרמניה המזרחית, או למבוכה אפשרית לגורבצ'וב, שאיתו יצר הנשיא רייגן יחסים טובים, חייב להימחק מנוסח הנאום.
פקידים אמריקאים בגרמניה המערבית וכותבי הנאומים של הנשיא, כולל פיטר רובינסון, סברו אחרת. רובינסון סייר בגרמניה המערבית כדי לבחון מקומות אפשריים לנאום והוא הבחין בתחושה הכללית שרוב תושבי ברלין המערבית מתנגדים לקיומה של החומה. למרות קבלת תמיכה מועטה להכנסת משפט זה, הותיר אותו רובינסון בנוסח הנאום.
ב-18 במאי 1987 נפגש הנשיא רייגן עם כותבי הנאומים שלו והגיב לנוסח הנאום, באומרו "חשבתי שזוהי טיוטה טובה ומבוססת". ראש סגל הבית הלבן, הווארד בייקר, התנגד באומרו שמשפט זה נשמע "קיצוני" ו"לא נשיאותי" וסגן היועץ לביטחון לאומי, קולין פאוול הסכים עמו. בכל אופן, הנשיא רייגן אהב את המשפט ואמר "אני חושב שנשאיר אותו".
כותב הנאומים הראשי של רייגן, אנתוני דולן, סיפק מקור אחר למשפט זה, וייחס את ניסוחו לנשיא עצמו. במאמר שפורסם בעיתון וול סטריט ג'ורנל בנובמבר 2009 מסר דולן דיווח מפורט על ישיבה שהתקיימה בחדר הסגלגל עוד לפני שנכתבה הטיוטה של רובינסון, ובה העלה הנשיא את הרעיון למשפט זה. הוא סיפר על התרשמותו הברורה ועל תגובתו של רובינסון לרעיון זה באותה עת. בנובמבר 2009 פרסם הוול סטריט ג'ורנל מכתבים שכתבו רובינסון ודולן על גרסאותיהם לנסיבות חיבור הנאום.
הנאום.
בהגיעם לברלין ב-12 ביוני 1987 הובאו הנשיא רייגן ורעייתו אל בניין הרייכסטאג, שם הם צפו ממרפסת הבניין על חומת ברלין. לאחר מכן, בשעה 14:00, נשא הנשיא את נאומו בשער ברנדנבורג, כשמאחוריו שני לוחות של זכוכית משוריינת. בקהל המאזינים נכחו נשיא גרמניה המערבית, ריכרד פון וייצזקר, קנצלר גרמניה המערבית, הלמוט קוהל וראש עיריית ברלין המערבית, אברהרד דיפגן.
באותו אחר צהריים אמר הנשיא רייגן:
בהמשך נאומו אמר רייגן: "כאשר השקפתי לפני כמה רגעים מבניין הרייכסטאג, התגלמות האחדות הגרמנית, הבחנתי במילים שרוססו בגסות על החומה, אולי על ידי צעיר ברלינאי: 'חומה זו תיפול, אמונות הופכות למציאות'. כן, בכל רחבי אירופה, חומה זו תיפול. שכן היא לא יכולה לעמוד בפני האמונה. היא לא יכולה לעמוד בפני האמת. החומה לא יכולה לעמוד בפני החירות.
נקודת שיא נוספת של נאומו של רייגן הייתה קריאתו לשים קץ למרוץ החימוש, בהתייחסו לטילים שנושאים נשק גרעיני מסוג SS-20 ועל האפשרות של "לא רק הגבלת ייצור הנשק, אלא גם השמדה, בפעם הראשונה, של סדרה שלמה של כלי נשק גרעיניים מעל פני האדמה".
תגובות ומורשת.
20 שנה מאוחר יותר טען הטיים מגזין שבזמנו הנאום "זכה לכיסוי מצומצם יחסית מהתקשורת". חבר הפוליטביורו של גרמניה המזרחית, גינטר שבובסקי, התייחס לנאום כ"מגוחך" וסוכנות הידיעות של ברית המועצות, טא"ס, האשימה את רייגן ב"נאום פרובוקטיבי ומחרחר מלחמה".
קנצלר גרמניה המערבית לשעבר, הלמוט קוהל, אמר שהוא לעולם לא ישכח את העת בה עמד לצד רייגן כאשר הוא קרא תיגר על גורבצ'וב שיפיל את חומת ברלין. "זה היה הבזק של גאונות עבור העולם, במיוחד עבור אירופה".
בנאום שנתן רייגן, הוא זכר שמשטרת גרמניה המזרחית לא התירה לאנשים להתקרב לחומה, ובכך מנעה מהם לשמוע את הנאום.
פיטר רובינסון, כותב הנאומים של הבית הלבן, שהכין את טיוטת הנאום, אמר שרוב השורות המפורסמות מהנאום נכתבו בהשראת שיחה שלו עם אינגבורג אלז, תושבת ברלין המערבית, שאמרה "אם האדם הזה גורבצ'וב רציני בדיבוריו על גלאסנוסט ופרסטרויקה, הוא יכול להוכיח את זה על ידי זה שייפטר מהחומה הזו".
למרות העובדה שרייגן האיץ בגורבצ'וב להפיל את חומת ברלין, יש כאלה, כמו רומש רתניסאר מהמגזין טיים, שטענו שקיימות מעט עדויות על כך שלנאום הייתה בכלל השפעה על ההחלטות להפיל את החומה, קל וחומר על האנשים שאליהם כוון הנאום.
ביקורת נוספת על הנאום נמתחה ב-2012 על ידי ליאם הור במאמר שפרסם בכתב העת The Atlantic ובו ציין את הסיבות הרבות של הנטייה של התקשורת האמריקאית להתמקד במשמעות של הנאום המסוים הזה, מבלי לשקול את המורכבות של האירועים כפי שהם התרחשו בגרמניה המזרחית, בגרמניה המערבית ובברית המועצות.
ג'ון קורנבלום, דיפלומט אמריקאי בכיר בברלין באותה תקופה ושגריר ארצות הברית בגרמניה מ-1997 ועד 2001, אמר: "[הנאום] לא קיבל את חשיבותו הנוכחית עד 1989, לאחר נפילת החומה".
גיום דופיטרן
ברון גיום דיפיטרן (בצרפתית:baron Guillaume Dupuytren, 6 באוקטובר פייר-בופייר, אוט ויין 1777 - 8 בפברואר 1835 פריז) היה אנטומיסט וכירורג צבאי צרפתי. שמו הונצח בשמן של כמה תופעות פתולוגיות, ביניהן כוויצת כף היד על שם דופיטרן, אותה תיאר בשנת 1831 וסוג של שבר של הקרסול.
שימש ככירורג אישי של המלכים לואי השמונה עשר, שארל העשירי ולואי פיליפ.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
גיום דופיטרן נולד בשנת 1777 בכפר פייר בופייר במחוז ויין עילית, בחבל לימוזן של פעם, כ-20 ק"מ דרומית מן העיר לימוז', בדרך לטולוז. הוא גדל במשפחתו של עורך דין דל אמצעים בשם ז'אן-בטיסט דופיטרן, שעבד בעיר בורדו, ושל אשתו, מרי-מדלן לבית פור.
כמה מאבותיו היו כירורגים ביישוב הולדתו.
ילדותו של דופיטרן לא הייתה קלה. בגיל שלוש, יש אומרים, אף נחטף על ידי אשה אלמונית, שנמלטה איתו בעגלת הדואר. אביו דהר אחריה והצליח להחזירו הביתה.
דופיטרן למד תחילה במכללה (קולז') בעיירה מניאק-לאוואל. בשנת 1789, בגיל 12, בנדיבותו של קצין פרשים, מכר של המשפחה, המשיך את לימודיו במכללת "קולז' דה לה מארש" ברחוב סנט ז'נבייב בפריז. בעקבות סגירת המכללה בשנת 1793 על ידי המהפכנים, ברוח הזמן ובהשפעת הקריאות "המולדת בסכנה!", ביקש להתגייס לצבא. אולם אביו עמד על כך שילמד מקצוע חופשי כמוהו וכמו הסב שהיה כירורג, ורשם אותו כסטאז'ר בבית הספר לרפואה ולכירורגיה שליד בית החולים סנט אלקסיס בלימוז'. הוא לא נשאר שם הרבה זמן ובגיל 16 נסע לפריז כדי להמשיך בלימודיו באוניברסיטה. התחנך בבתי החולים שאריטה וסלפטרייר ועל ספסלי ה"אקול דה סאנטה",
בעת לימודיו חי דופיטרן חיי עוני, האגדה מספרת שבהיעדר נרות לתאורה בחדרו, נעזר בהדלקת פיסות שומן שהיה מוציא מהגופות שניתח..
ב"שאריטה" היה דופיטרן תלמידו של אלקסיס בואייה (1833-1757), כירורג שהיה כמוהו יליד חבל לימוזן, מהעיירה איזרש. מורה אחר שהשפיע עליו היה מנהל בית הספר לרפואה,מישל-אוגיסטן טורה (1810-1749) שפעל ב"אוטל דה דייה" .