דאגרוטיפ של שדרות דו טמפל (Boulevard du Temple) הוא תצלום של שדרות דו-טמפל שצילם לואי ז'אק מנדה דאגר, אחד מממציאי הצילום וממציא שיטת הדאגרוטיפ, מחלון הסטודיו שלו שבבניין הדיורמה בפריז בסביבות שנת 1838 (בניין הדיורמה נשרף זמן קצר לאחר מכן, ולאחר הבנייה מחדש של העיר על ידי הברון אוסמן, ניצבת שם כיום כיכר הרפובליקה). תצלום זה הוא הראשון בהיסטוריה שבו מופיעה דמות אדם - מצחצח נעליים והאדם שנעליו מצוחצחות.
צילום התמונה.
דאגר, שבשלהי שנות ה-30 של המאה ה-19 עדיין שמר בסוד את שיטת הצילום שפיתח, עסק בניסויים במדיום החדש, ונהג לצלם סדרות של תמונות מאותו מקום בשעות שונות של היום, כנראה כדי לבחון את האופנים דרכם מוסר הצילום את שינויי הזמן. דאגרוטיפ זה צולם בצהרי-היום, כשלפניו צולמה קומפוזיציה זהה בשעות הבוקר, ועוד אחת בשעות אחר-הצהריים.
לשם השגת חשיפה נכונה של דאגרוטיפ נדרשו לפחות מספר דקות, משום שהחומר הצילומי לא היה רגיש דיו לאור. כתוצאה מכך, כל אובייקט שזז בעת החשיפה נעלם מהתצלום, משום שלא הותיר את רישומו על לוח הצילום. כפי שהעיר על דימוי זה המדען והאמן סמואל מורס, שהתוודע לדאגר ולהמצאתו בעת ביקורו בפריז:
שני אנשים אנונימיים אלו - אדם שבמקרה עצר לצחצח את נעליו מול חלון חדרו של דאגר באחד מימי 1838, ולא נע בעת שהממציא חשף את לוח הצילום שלו, ומצחצח הנעליים - הם שני האנשים הראשונים שצולמו בהיסטוריה.
תמונה זו, יחד עם מקבילתה שצולמה בבוקר, נשלחו מאוחר יותר למלך לודוויג מבוואריה, בתוספת כיתוב שנתן להם דאגר: "ניסוי ששימש כאישוש לגילוי הדאגרוטיפ, מוענק להוד מלכותו מלך בוואריה מעבדו העניו מאוד והצייתן מאוד, דאגר".
כרכום חורפי
כַּרְכֹּם חורפי (שם מדעי: "Crocus hyemalis") הוא גאופיט בעל פקעת ממשפחת האירוסיים. עלי הכותרת לבנים ובמרכז צהובים, עם פסים דקים סגולים מצדם החיצוני. האבקנים בצבע ארגמן עד שחור. אונות הצלקת מפוצלות לזרועות דקיקות. עלי הצמח ירוקים וישנו פס בהיר במרכז העלה. לכרכום פקעת המתחדשת מדי שנה. ההאבקה נעשית על ידי חרקים. הפרי מתבקע מעצמו והוא בעל זרעים רבים. הצמח נפוץ באזור הים-תיכוני של ישראל ופורח בחודשים אוקטובר עד פברואר.
מקור השם.
המילה "כרכום" מקורה בפרסית ופירושה "צהוב". שם זה ניתן לסוג כי ממנו מופק תבלין הזעפרן שצבעו צהוב. שם המין מתאר את עונת הפריחה שהיא תחילת החורף אחרי הגשמים הראשונים. בשפות שמיות אחרות, השורש קיים גם כן: באכדית: kurkanu; בארמית: כֻּרְכְּמָא ובערבית: כֻּרְכֻּמ.
שם הסוג המדעי הוא הצורה הלטינית של השם הפרסי העתיק של הצמח המתאר צבע צהוב. שם המין פירושו "חורפי".
הכרכום.
הכרכום נזכר בתנ"ך כצמח בושם. מופיע במשנה ובתלמוד כצמח תבלין ורפואה. הכרכום שימש להפקת חומר צבע למזון, אריגים ולצביעת גוף האישה. המלה כרכום הפכה סמל לצבע צהוב. הביטוי נתכרכמו פניו משמעותו שפניו צהובות ומביעות כעס. הרמב"ם מציין את קרן (צלקות) הכרכום כאחד מגווני הצבע האדום שמטמא טומאת נידה: הכרכום הוא צמח מוגן שאסור לקטוף אותו. ערביי ישראל מוציאים את הפקעות הקטנות של הכרכום החורפי מהאדמה וקולים אותן ברמץ של מדורה. הפקעות נאכלות צלויות באש או מבושלות. התבלין המופק מצלקות פרחים של סוג אחר של כרכום נקרא בשם זעפרן.
נשק נגד לווינים
טיל נגד לווינים
מקלע RPD
מקלע RPD (מרוסית: Ручной пулемёт Дегтярева, מבוטא כ"Ruchnoy Pulemyot Degtyaryova", בתרגום חופשי לעברית: מקלע קל של דגטיאריוב) הוא מקלע קל שפותח בברית המועצות.
פיתוח ושימוש.
המקלע פותח בשנת 1944 על ידי וסילי דגטיאריוב. המקלע נועד להחליף את מקלע DP (שגם אותו תכנן וסילי), אשר היה עד אז מקלע כיתתי תקני ביחידות חיל הרגלים של הצבא האדום. המקלע עבר סדרת ניסויים בשדה הקרב בשלהי מלחמת העולם השנייה והחל משנת 1949 הוכנס לשירות בצבא ברית המועצות. המקלע סופק גם למדינות ברית ורשה ולסין (שם גם יוצר תחת השם "דגם 56"). במשך שנות ה-60 הוצא מקלע RPD מהשירות בצבא הסובייטי והוחלף במקלע RPK.
מקלעי RPD סופקו לווייטנאם, למדינות ערב (מצרים, סוריה, עיראק), למדינות אפריקה, בהן שלטו משטרים קומוניסטיים ולארגוני מחבלים, דוגמת אש"ף. במקלעי RPD (תוצרת סין) השתמשו המורדים במלחמת אפגניסטן. במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום.
מקלעי RPD רבים נתפסו על ידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה. המקלע היה בשימוש של יחידות מיוחדות בצה"ל עד השנים האחרונות - כך למשל יחידת אגוז השתמשה במקלעים אלו בכל תקופת פעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
הנדסה ומבנה.
ה-RPD הוא מקלע אוטומטי הניזון בשרשיר תחמושת ממתכת שלא ניזוק גם בתנאים קשים. שרשיר התחמושת למקלע מכיל 50 כדורים. ניתן לחבר מספר שרשירים זה לזה בעזרת כדור, שמוכנס לתוך הקצוות של השרשירים. השרשירים מוכנסים לתוך תוף מתכת, אשר יכול להכיל עד שני שרשירים (100 כדורים). תוף התחמושת מולבש על המקלע ומזין את הכדורים מצידו השמאלי של המקלע. קת המקלע עשויה עץ, ישנה ידית אחיזה בדומה לזו של אקדח והדק מכני אשר מתפעל את המקלע. חצובה מתקפלת בעלת 2 רגליים מורכבת קרוב לקצה הקנה. כוונות מובנות מורכבות על המקלע, אחת מלפנים ואחת מאחור.
הממלכה הגרוזינית
שדרות חן
תאוריה (מוזיקה)
הגלריה לאמנות אום אל-פחם
הגלריה לאמנות אום אל פחם היא גלריה לאמנות עכשווית ערבית-פלסטינית בעיר אום אל פחם.
הגלריה הוקמה בשנת 1996 ביוזמתו של אחד מבני היישוב, האמן סעיד אבו שקרה שאף משמש בה כמנהל וכאוצר ראשי. מטרת הקמתה הייתה להביא אמנות עכשווית ואיכותית לאום אל פחם ולתושביה, להציג אמנות ערבית ופלסטינית מקורית ולשמר ולפתח את התרבות הפלסטינית.בהיעדר גלריות נוספות לכל המגזר הערבי במדינת ישראל הפכה הגלריה למקום מפגש חשוב בין אמנים ממגזרים שונים, אזרחים מהשורה וכן בין אמנים מקומיים לאמנים מחו"ל.
הקמת הגלריה.
המניע עבור אבו שקרה להקים את הגלריה היה מותו של בן דודו האמן עאסם אבו שקרה ממחלת הסרטן, בגיל 29. ב-1994 נערכה תערוכת יחיד גדולה של היצירות שהותיר אחריו, בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב. אבו שקרה בראיון תיאר כיצד "בערב הפתיחה הגיעו לביתן ארבעה אוטובוסים מאום אל פחם, אבל זה לא שימח אותי. הרגשתי שהתערוכה הזאת הייתה צריכה להתקיים באום אל פחם, ולא בתל אביב. האוצרים היהודים באים ולוקחים איזה אמנים שנראים להם, ואנחנו לא מסוגלים אפילו לקחת אחריות על החיים שלנו. לא מסוגלים לטפל בתרבות שלנו. מין אימפוטנציה תרבותית. לא יכולתי לשאת את המצב הזה".
ככל הנראה משפחתו של עאסם לא יכלה לתחזק את העבודות שהותיר אחריו כראוי או שהציעו להם סכומים גבוהים בתמורה ולכן הם התחילו למכור אותן. תחילה למשפחה היו עשרות עבודות ועכשיו נשארו כמה בודדות. סעיד אבו שקרה מעיד שאחת ממטרות הגלריה הייתה להקים קרן ובאמצעותה להחזיר את העבודות של עסאם למקום שבו הן צריכות להיות.
לדברי אבו שקרה, עד שהגלריה הוקמה, האמן הפלסטיני היה כמו כלי שמחכה ליהודי שיזמין אותו להציג. עם הקמת הגלריה הוקם בית לאמן הפלסטיני.
אבו שקרה הרגיש שלא המדינה ולא המנהיגות הפלסטינית תורמים לקידום התרבות הפלסטינית בישראל. לטענתו, המנהיגות הפלסטינית אמנם עבדה קשה, ארגנה הפגנות וחשבה שאפשר להשיג דרכן דברים, אבל זה היה בזבוז זמן ואנרגיה אנושית שכן הפגנות לא משנות מציאות, אנשים משחררים בהן קיטור ואז חוזרים לעבוד. אבו שקרה הקים את הגלריה כיוון שהרגיש שמצופה מכל פלסטיני שיפסיק להאשים אחרים ויתחיל לעבוד ולתרום בתחומו. הקמת הגלריה הייתה אקט של מחאה, ותפקידה "להחזיר עטרה ליושנה".
כאשר אבו שקרה הגה את הרעיון להקים גלריה לאמנות באום אל פחם, הוא פנה לראש העיר, השייח ראאד סלאח (קרוב משפחתו של אבו שקרה וכיום מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית). בשלב הראשון השייח הסכים להקצות מבנה לטובת העניין ובעקבות הסכמתו אבו שקרה השיג מימון לשיפוצים מהאגף לתרבות ערבית במשרד התרבות. זמן קצר לאחר מכן הזמין סלאח את אבו שקרה לפגישה, בטענה שיש התנגדויות בקהילה. בתגובה אבו שקרה הציע לאמנים מובילים, יהודים וערבים, להציג בתערוכה, הזמין את השרה שולמית אלוני לפתיחת התערוכה והדפיס מאות הזמנות. אל הפגישה עם השייח סלאח הגיע כשבידו ההזמנות לתערוכה, שאמורה הייתה להיפתח כעבור חודש.
אנשים ואמנים מקומיים נוספים לקחו חלק בהקמת הגלריה, ביניהם האמן פריד אבו שקרה, אחיו הצעיר של סעיד, שבהמשך פתח גלריה בנצרת אך המשיך לקחת חלק באוצרות תערוכות ובהפקת קטלוגים בגלריה באום אל פחם.
פעילות, פרויקטים וחיבור לקהילה.