האדריכלות הגותית בספרד החלה גם היא כייבוא של הסגנון הצרפתי (כגון קתדרלת בורגוס (1221–1568), קתדרלת לאון (1205–1301) וקתדרלת טולדו (1226–1493) שנבנו בהשגחת אדריכלים צרפתיים), אך עד מהרה פיתחה סגנון עצמאי המשלב בין הגותיקה להשפעות המוריות, דבר שהתבטא במבנים יותר רחבים ומעוגלים, ובפחות דגש על הקו האנכי הצר. כמו כן, בספרד הפיסול הוא הרבה יותר קישוטי וסיפורי מאשר בגותיקה הצרפתית, ואלמנטים אדריכליים רבים מעוצבים בצורה אורנמנטלית.
באדריכלות הגותית בספרד מובחנים השלבים הבאים:
האדריכלות הגותית בגרמניה ומרכז אירופה.
לארצות השפלה (בעיקר הולנד ובלגיה) הגיע הסגנון הגותי דרך שלטונה של דוכסות בורגונדיה. מספר קתדרלות בארצות אלה בנויות בסגנון גותי בשל (קתדרלת מיכאל וגודולה הקדושים בבריסל) ואחרות, ובסגנון גותי מאוחר (כגון קתדרלת אנטוורפן). לעומת זאת, בארצות אלה היו נפוצים בתי עיריות הבנויים בסגנון גותי (כגון בלוון ובבריסל).
בגרמניה הגיע הסגנון הגותי באיחור של 100 שנה והיה צריך להתאים את עצמו למסורת הבנייה הקרולינגית של כנסיות וסטוורק (Westwerk) בעלות שני מוקדי פולחן: מזרחי ומערבי. הקתדרלות בגרמניה הושפעו גם מכנסיות מסדרי העוני, שכללו חלל אחיד או אגפים שווי-גובה והיו פשוטות בקישוטיהן, בחלונות הוויטראז', בכותרות ובתוכנית הפיסולית. כתוצאה מכך לקתדרלות גרמניות יש בדרך כלל שני אזורי קיר במקום שלושה והחלונות והעמודים פשוטים יחסית. בעוד שקתדרלות כגון קתדרלת רגנסבורג (1273–1872), קתדרלת פרייבורג (1260–1320) וקתדרלת קלן (1248–1880, בית המקהלה נבנה בסגנון גותי קורן) נבנו על טהרת הסגנון הצרפתי קתדרלות כמו קתדרלת במברג (בעלת 4 מגדלים) וקתדרלת נאומבורג (בעלת שני בתי מקהלה, במזרח ומערב) שילבו בין הסגנון הגותי לסגנון הרומנסקי הקרולינגי וריבוי מגדלים עם צריחים האופייניים למזרח אירופה. ניתן לציין את קתדרלת שטרסבורג (1176–1439) והמינסטר של אולם (1377–1890) שנחשבות לכנסיות גותיות מפוארות וחשובות ביותר. בניגוד לצרפת, בגרמניה בהרבה קתדרלות הושלמו הצריחים שעל ראש המגדלים (גם אם במאה ה-19), לרוב בסגנון תחרה או בסגנון שווייצרי חלק. הצריחים הקנו לקתדרלה מראה מחודד השואף כלפי מעלה. אף על פי שהסגנון הגותי יובא מצרפת, החל מהמאה ה-18 היסטוריונים גרמנים כגון האנס יאנצן ראו בו "[היצירות הגותיות הן] הביטוי החזק ביותר לרוח הנוצרית של ימי הביניים ולרוח הגרמנית". ואכן, במאה ה-19 התרחשה תחייה גותית גם בגרמניה ונשלמה בנייתן של קתדרלות רבות בסגנון הגותי.
הסגנון הגותי הגיע גם אל בוהמיה והקיסרות הרומית הקדושה. הקתדרלות החשובות באזורים אלה הן קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג (1344–1929), קתדרלת סטפנוס הקדוש (שטפנסדום) בווינה (1304–1511) וכנסיית ברברה הקדושה בקוטנה הורה (1388–1905).
האדריכלות הגותית בצפון ומזרח אירופה.
באזור צפון ומזרח גרמניה, בסקנדינביה, בפולין ובמדינות הבלטיות וצפון ומזרח גרמניה התפתח סגנון "גותיקת לבנים" () שהתאפיין בבנייה בלבנים אדומות בלבד ולא מסלעים חצובים מסותתים. בסגנון זה הייתה גם נטייה לבניית צריחים כפרמידות רב-צלעיות חלקות ולא כחרוטי תחרה. אחד המבנים שמייצגים בצורה הטובה ביותר את סגנון זה הוא קתדרלת אופסלה בשוודיה (1435–1893).
האדריכלות הגותית באיטליה.
במאה ה-12 איטליה הושפעה מהאדריכלות הביזנטית. במאה ה-13 הגיעה אליה האמנות הגותית עם נזירים ציסטרציאנים שהיגרו אליה מצרפת, ובמאה זו ובמאה ה-14 התפשט סגנון זה בקרב מסדרי העוני של הנזירים. המסורת האדריכלותית של איטליה מנעה את קבלת הסגנון הגותי בשלמותו, ומה שהתקבל בעיקר היו אלמנטים קישוטיים של הגותיקה. בתקופה זו נבנו מספר קתדרלות עם אלמנטים גותיים, כאשר הבולטת שבהן היא קתדרלת מילאנו (1386–1858), שדבקה בסגנון הגותי הצרפתי (ובעלת ספינה ראשית בגובה 45 מטר ). קתדרלות אחרות אימצו מספר אלמנטים גותים, בעיקר בקישוט החזית והפנים. בבתי עיריות וארמונות צורות הקישוט הגותיות היו נפוצות יותר (כגון בארמון הדוג'ים בוונציה). במאה ה-15 החל הרנסאנס באיטליה, והחזרה לצורות אדריכלות קלאסית דחקה את האדריכלות הגותית.
הלכה נבואית
הלכה נבואית היא הלכה שמושתתת על יסודות מרכזיים ביהדות - הלכה ונבואה. בהלכה הנבואית ישנו שילוב בין הנבואה להלכה והיא שנויה במחלוקת בקרב הפוסקים ואנשי הרוח של היהדות.
היחס בין הלכה לנבואה.
ההלכה והנבואה מהוות יסודות מרכזיים ביהדות. שתיהן משמשות מרכיבים בהנהגה היהודית בתורה (נביא וסנהדרין). כביטוי לכך יש מצווה לשמוע בקול נביא, וכן יש מצווה לשמוע בקול חכמים. יכול להיות אדם חכם וגם נביא, כדוגמת משה רבינו ורבים אחריו.
אמנם, שימוש בטענות שמיימיות כחלק מדיון הלכתי הוא מעשה שנוי במחלוקת ביהדות: יש אומרים שמי שטוען טענה הלכתית כשהנימוק לדבריו הוא נבואי נחשב לנביא שקר. מנגד, יש מקורות שמאשרים את השימוש בנימוקים נבואיים בדיון ההלכתי.
הבדל רעיוני עמוק מבחין בין הלכה לנבואה: ההלכה עוסקת במימוש המעשי של רעיונות התורה, כאשר היא משתמשת בכלי ניתוח והכרעה משפטיים, ופעמים רבות עוסקת בדקדוקים שונים. הנבואה, לעומת זאת, עוסקת ברובד עקרוני של רעיונות התורה, תוך נתינת דגש להיבטים מוסריים שלהם, כל זאת בסגנון ציורי בעל מאפיינים של חזון. חז"ל התייחסו להבדל זה, ואף הכריעו שחכם עדיף מנביא.
מסות על נבואה.
העובדה שכיום אין נביאים, הובילה הוגים שונים לחפש אלטרנטיבות לנבואה; בין האלטרנטיבות היו האגדה התלמודית או הקבלה.
כך לדוגמה הרב יובל שרלו נותן כמה תכונות להלכה הנבואית:
התנגדות.
כלאיים.
הרב צבי יהודה הכהן קוק בהתנגדותו לסגנון לימוד זה, הסתמך רבות על דברי החת"ם סופר, שראה בשילובים בין דיספלינאציות שונות כלאיים. תפיסה זו אינה רואה את הספרות התורנית כהרמוניה מושלמת, אלא כספרות עצמית שאין לה להשתלב. דברי הרב צבי יהודה בולטים במיוחד לאור הדברים החריפים שאומר אביו - הרב אברהם יצחק הכהן קוק - בעד שילוב הלכה ואגדה, ובפרט במסגרת של תורת ארץ ישראל. הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף טוען ששילוב זה איננו דבר חדש, אלא גילוי החיבור הקיים ביניהם מאז ומתמיד. אבינועם רוזנק מצביע על הקשר העמוק בין כללים ופרטים, בין אוטונומיה והטרונומיה, בין חירות ומחויבות, בין נורמות קבועות לבין אינטואיציה ואותנטיות המצוי במשנת ההלכה הנבואית של הרב קוק.
ההבדל בין אגדה לנבואה.
אחת מנקודות המוצא של המצדדים ביכולת לשלב כיום הלכה ונבואה, הנה שהאגדה היא ביטוי של הנבואה. אולם הוגים שונים טענו שהאגדה אינה נבואה אלא היא מבטאת ביטוי של הרעיון האנושי שהאדם דורש ומבין באמצעים שונים; לעומת זאת הנבואה מהווה רעיון אלוהי. בעקבות הבחנה זו התנגדו רבים לעצם ההתבטאות המשלבת הלכה ונבואה, אף שחלק מהמתנגדים תמכו בשילוב הלכה ואגדה.
מלוכנות
מלוכנות היא גישה פוליטית ומוסרית בקרב קבוצות אוכלוסייה ותנועות התומכות בכינון מונרכיה בתחום גאוגרפי מסוים או עבור לאום מסוים. המלוכנות נובעת מאמונה שצורת השלטון הנכונה היא באמצעות מונרך (מלך או בן אצולה), השייך לשושלת זכאית (מונרכיזם). מונרכיסטים מבטאים גישה פילוסופית, בעוד מלוכנים הנקראים רויאליסטים יתמכו בדרך כלל במועמד מסוים, הזכאי לשאת את הכתר. יש ומספר קבוצות מלוכניות-רויאליסטיות יתמכו במועמדים שונים (למשל מלוכנים בצרפת נחלקים בין תומכי המשכיות שושלת בית בורבון (לגיטימיסטים), תומכי המשכיות בית בונפרטה (בונפרטיסטים) ותומכי צאצאי לואי פיליפ (אורליאניסטים)). המלוכנות קשורה בדרך כלל לתמיכה בימין פוליטי ותאיזם (אמונה באל) והיא אינה מתנגשת בהכרח עם דמוקרטיה, למשל כאשר התמיכה היא במודל של מלוכה חוקתית, אולם פעמים רבות קבוצות מלוכניות הן גם אנטי-דמוקרטיות.
היסטוריה.
אחת ההתנגשויות הראשונות בין מלוכנים לבין תומכי שלטון העם בעידן המודרני התרחשה בבריטניה במסגרת מלחמת האזרחים האנגלית (1642-1649) אחת התוצאות של מלחמת אזרחים זו היה הגיבוש הפילוסופי של הרעיון המלוכני בספרו של תומאס הובס, לויתן. בעקבות המהפכה הצרפתית הפכו המלוכנים למגמה קונטרה-רבולוציונרית (או רסטורטיבית), שבאה לידי ביטוי בקונגרס וינה, שביקשה להשיב לאחור את הישגי המהפכה (הישגים בעיני תומכיה), שעיקרם שלטון העם. מאז חלה יריבות פוליטית ואף צבאית בין מלוכנים לרפובליקאים בכל רחבי אירופה, שהובילה לא פעם למלחמות אזרחים. בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה ב-1917 וכיבוש מזרח אירופה על ידי ברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה נפוצו מלוכנים-גולים ממדינות אלה ברחבי העולם, כשהם טוענים להחזרת המונרכים ובני האצולה בארצותיהם למעמדם.
קורנפלקס
קוֹרְנְפְלֵקְס (מאנגלית corn flakes, על פי האקדמיה ללשון העברית: פְּתִיתֵי תִּירָס) הוא מזון המוכן מגרעיני תירס אפויים, לרוב בתוספת סוכר או תוספות אחרות. הקורנפלקס משמש כאחד הסוגים הנפוצים ביותר של דגני בוקר, ולעיתים אף כייצוג גנרי של דגני הבוקר כולם.
את מתכון הקורנפלקס המציאו קבוצת אדוונטיסטים של היום השביעי, כנסייה נוצרית שחלק גדול מחבריה דוגלים בצמחונות. הקבוצה עבדה בבית הבראה שפעל על-פי עקרונות הכנסייה בבאטל קריק, מישיגן, תוך כדי שניסתה לפתח תפריט צמחוני משופר שכולל חיטה, שיבולת-שועל, אורז ותירס. התפריט הוגש ללקוחות בית ההבראה כחלק מתוכנית ששילבה בין רפואה מדעית לבין אמונות האדוונטיזם ותורתו של חסיד מזון הבריאות סילבסטר גרהם, וכללה בנוסף לצמחונות גם אמבטיות ארוכות והתנזרות ממין, מעישון, ממשקאות חריפים וממזון מתובל. עם חברי הקבוצה נמנו האחים ויל קית' וג'ון הארווי קלוג (Kellogg).