המדור בנוי כסוג של מהדורת חדשות פיקטיבית ומטורפת הנוגעת למצבו ולחייו של הברווז. חלק מהידיעות קשורות ומשתייכות באופן ברור לאירועים אקטואליים שקורים בישראל ובעולם. באמצע הספר ניתן למצוא תפנית מוזרה, שבה אווז, הורג את הברווז (עורך המדור) ומשתלט על המדור, שלאחר מכן שמו משתנה ל"יחי האווז". האווזים, לדברי גבע, מייצגים את מנהליו לאורך השנים שניסו להגביל את חופש היצירה שלו. לאחר 18 מדורים הברווז קם לתחייה. בשנת 2004 קיבל גבע מכתב פיטורין מעבודתו בעיתון, מה שבישר על סופו של המדור. לקראת סיום תפקידו, החל גבע לתאר את מצבו הקשה של הברווז - את גסיסתו הנוראה ואת ההכנות למותו. בסוף הספר צרף גבע כפולה מיוחדת ("שטיפת הברוול") בה מתוארים חייו של הברווז לאחר המוות כמעין חוויה הזויה ופנטסטית. רבים רואים בעמודים אחרונים אלה כמזעזעים בהקשרם לכך שגבע נפטר בזמן עשייתם, וכאחת מיצירותיו החזקות והטובות ביותר. גבע נפטר ימים ספורים טרם כניסת מכתב הפיטורין לתוקף.
גבע מסכם את עבודתו בפתיחת הספר:
שתיקת הברווז מקבץ את זעקותיו וטרוניותיו של הברווז בשנים 2002–2004, בטרם נשחט. בעת הקריאה הבלתי אפשרית מתוודע הקורא הבלתי נלאה לעולמם הסבוך והמפותל של עופות המים בארצנו השחונה, ארץ אוכלת ציפוריה. זהו ספר קשה המתאר מציאות סכיזואידית-פרנואידית הן של גיבוריו והן של מחברו, ורק ההומור התפל הוא שמציל את שניהם משקיעה בשיממון הבינוניות. לא מומלץ על ידי משרד החינוך! האנתרופולוג דודו גבע, אשר הקדיש עשרים שנות עבודת נמלים לחקר הברווז הישראלי, הצליח לצייר פורטרט נאמן למקור של זן זה, העומד בפני סכנת הכחדה
יום לאחר מותו של גבע, פורסמה במדור הדעות של עיתון הארץ קריקטורה שמתארת את הברווז בתוך מסגרת של מודעת אבל, בוכה.
הווארד קוסל
הווארד ויליאם קוסל, שנולד בשם הווארד ויליאם כהן (באנגלית: Howard William Cosell; 25 במרץ 1918 - 23 באפריל 1995) היה עיתונאי ספורט יהודי אמריקאי מוכר ומשפיע בטלוויזיה בארצות הברית.
קורות חיים.
קוסל נולד בוינסטון-סיילם שבקרוליינה הצפונית. הוריו רצו שיהפוך לעורך דין. לאחר שקיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו יורק, הצטרף קוסל לפקולטה למשפטים של המוסד וקיבל תואר במשפטים. במהלך תקופה זו, בעקבות בקשתו של אביו שרצה לשחזר את שם המשפחה המקורי "קוזל", שינה הווארד את שם משפחתו באופן רשמי ל"קוסל" ב-1940.
קוסל התקבל למחלקת המשפטים של מדינת ניו יורק בשנת 1941, אך לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לחיל התובלה של צבא ארצות הברית, שם הגיע לדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן). במהלך תקופת שירותו, התחתן קוסל עם מרי אברמס ב-1944.
לאחר המלחמה החל קוסל בעבודתו כעורך דין במנהטן. חלק מלקוחותיו היו שחקני במה וחלקם היו אתלטים, כולל וילי מייז. כוכב הספורט של קוסל היה שחקן הבייסבול, ג'קי רובינסון, שהיה לקוסל השראה אישית ומקצועית במהלך הקריירה.
קוסל ייצג גם את ליגת הילדים של ניו יורק, מוסד ללא כוונות רווח שמארגן תחרויות בייסבול לילדים, עד שבשנת 1953 פנה אליו מנהל תחנת הרדיו של ABC וביקש ממנו לשדר תוכנית רדיו בתחנה המפורסמת של הרשת, WABC, בהשתתפות שחקני הליגה הקטנה. קוסל שידר את התוכנית למשך שלוש שנים ללא תשלום, ולאחר מכן החליט לעזוב את תחום המשפטים כדי להפוך לשדר במשרה מלאה. התוכנית סימנה את תחילת העבודה של קוסל עם רשת ABC, בה שידר בכל הקריירה שלו.
ברדיו, קוסל אירח תוכנית משלו, "מדברים על ספורט", כמו גם דיווחי ספורט ועדכונים לתחנות רדיו אחרות של הרשת ברחבי המדינה. התוכנית של קוסל הפכה לפופולרית מאוד בעקבות קשריו הקרובים עם המתאבק הגדול בעולם בזמנו מוחמד עלי. השניים נראו כניגודים מוחלטים, אך הכבוד ההדדי והכריזמה של השניים גרמה להם להשלים זה את זה באופן מבדר ויחודי. גם לאחר שהצטרף קוסל לערוץ הטלוויזיה של ABC (שגם בה נהג להתארח מוחמד עלי), הוא עדיין המשיך בעבודתו ברדיו. קוסל נהיה עוגן מרכזי בטלוויזיית WABC בניו יורק, והוא שירת בתפקיד משנת 1961 עד 1974. בדצמבר 1980 היה קוסל לשדר הראשון שדיווח על הירצחו של ג'ון לנון, בעת ששידר משחק פוטבול.
בשנת 1986 הסבה האוניברסיטה העברית בירושלים את שמו של גוף ניהול מתקני-הספורט שלה ל"מרכז הווארד ומרי אדית קוסל לחינוך גופני, לתרבות הפנאי ולקידום הבריאות". שמו צוין ביד לאיש הספורט היהודי.
אופוזיציה קומוניסטית ישראלית
אופוזיציה קומוניסטית ישראלית (אק"י) הייתה התארגנות פוליטית בראשותה של ח"כ לשעבר אסתר וילנסקה שפרשה ממק"י ב-1973, בטענה שמפלגה זו אינה שמאלית די הצורך ומגלה נטייה לציונות בהקשר לסכסוך הישראלי-הערבי. זאת לאחר שבפילוג קודם במק"י בשנת 1965, נותרה וילנסקה חברת המפלגה ונשארה בפלג בראשות ח"כ ד"ר משה סנה והמזכ"ל, שמואל מיקוניס.
חברי אק"י הקימו יחד עם חלק מיוצאי שי"ח את "חזית השמאל", שהתמודדה בבחירות לכנסת השמינית ברשימה משותפת עם מר"י, אולם לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1975 הצטרף שמואל מיקוניס לאק"י בעקבות האיחוד בין מק"י לתכלת-אדום. ב-1977, לקראת הבחירות לכנסת ה-9, החליטה אק"י לחבור לרק"ח ולגופי שמאל נוספים בהקמת החזית הדמוקרטית לשמאל ולשוויון. אק"י שמרה על מזכירות ארגונית נפרדת ועל ביטאונה,"הדים", בעריכתו של צבי ברנשטיין בו ביטאה את עמדותיה הפוליטיות, אך שמרה על אמונים לקו של חד"ש במערכות הבחירות השונות. בעקבות צעד זה נטשו את אק"י חלק מחבריה שפעילותם הלכה ודעכה.
מטאל ג'אקט
מטאל ג'אקט (באנגלית: Full Metal Jacket) הוא סרט בבימויו ובהפקתו של סטנלי קובריק המבוסס על ספר מאת הסופר גוסטב האספורד הנקרא "The Short-Timers". כותרת הסרט באנגלית מתייחסת לסוג התחמושת המקובלת במרבית צבאות העולם שבה השתמש חיל הרגלים במלחמה – קליע בעל מעטפת מתכת.
הסרט עוסק במלחמת וייטנאם מנקודת מבטם של חיילי המארינס האמריקאים, המוצגים כמכונות מלחמה מאומנות היטב בסדרת אימונים קשוחה, שנועדה להפוך נער צעיר ללוחם אימתני שלא ניתן לעוצרו בשום צורה. בחלקו הראשון עוסק הסרט בתקופת האימונים ובחלקו השני מתרחשת קפיצה קדימה בזמן אל לב המלחמה, שם מתמקדת העלילה בסיפורה של מחלקה אחת. קובריק מציג בסרטו את וייטנאם כעולם אחר עם חוקים משלו. הוא מתאר את המלחמה כמלאה בסתירות וממחיש את תחושת חוסר האינדיבידואליות של החיילים, ואת היצרים האנושיים האפלים ביותר כמתפרצים ללא שליטה. החלק העוסק בהכשרת הלוחמים השפיע על צבאות רבים בעולם והביא אף לשינויים בחוקי המותר והאסור של מפקדי ההכשרות - במארינס נאסר על המפקדים להתייחס למשפחתו של טירון או להכותו.
תקציר העלילה.
חלקו הראשון של הסרט, העוסק בהכשרת הטירונים, מעביר לצופה את האווירה הקשוחה והיחסים בין מפקד ההכשרה הארטמן לבין חייליו. את המפקד מגלם מפקד מארינס אמיתי לשעבר, רונלד לי ארמי, שבמקור היה אמור ללמד שחקן אחר איך להתנהג ובסופו של דבר, בעקבות התלהבותו של קובריק, שיחק את התפקיד בעצמו. לחלק מהטירונים קשה יותר ולחלק פחות, אך חייל אחד, לאונרד "גומר פייל" לורנס (וינסנט ד'אונופריו), מתקשה יותר מכולם. לאחר תקופה ארוכה של התעללויות משתפר פייל והופך לאחד המובילים במחלקה, אך במקביל חווה משבר נפשי חמור ובלילה שלפני העזיבה יורה במפקדו ומתאבד.
חלקו השני של הסרט, הארוך מביניהם, מובא מנקודת מבטו של סמל, ג'יי.טי. "ג'וקר" דייוויס, אחד מחייליו לשעבר של הארטמן, אותו מגלם מת'יו מודין. ג'וקר, כתב בעיתון הצבאי, משכנע את מפקדיו לרדת לשטח עם חברו הצלם הצבאי ולהתלוות למחלקת מארינס, שם נמצא חבר נוסף מההכשרה, "קאובוי". הסרט עוקב אחר הרפתקאות המחלקה בשטח האויב, בעיקר בעיר הואה. העלילה מתארת חללים שסופגת המחלקה וראיונות שנערכים עם הלוחמים בהם נחשפת השקפת עולמם, הזוועות, הדילמות, האלימות, ההומניות, האכזריות ושגרת החיים במלחמה. בסרט משתתף גם אדם בולדווין כמאגיסט המטורף של המחלקה.
מוזיקה.
בנוסף למוזיקה המקורית שהולחנה עבור הסרט על ידי בתו של קובריק, ויויאן קובריק, הסרט מלווה במוזיקה משנות השישים ושנות השבעים.
השיר המוכר ביותר המופיע בפס-קול הוא שירה של הזמרת ננסי סינטרה "These Boots Are Made For Walkin".
בסיום הסרט, הצגת הקרדיטים מלווה בשירם של הרולינג סטונז "Paint It Black", שעם הזמן הפך להיות מזוהה עם מלחמת וייטנאם.
אוהל
אוהל הוא מבנה מגורים ארעי המורכב מיריעות בד, ברזנט, קנבס או חומרים אחרים המונחים ומתוחים על מסגרת של מוטות.
הקמת אוהל.
בדרך כלל קל להרכיב ("להקים") ולפרק אוהלים, והם ניתנים לנשיאה ולהעברה קלה ממקום למקום. אוהל מחובר לקרקע בעזרת יתדות וחבלים.
אוהלים מודרניים מכילים גם חומרים מעכבי בעירה וזמינים בגדלים שונים - החל מאוהל ליחיד וכלה באוהלי קרקס.
השימוש באוהלים.
היסטוריה.
הראשונים להשתמש באוהלים היו נוודים, כדוגמת הבדווים. היום הם משמשים גם נופשים ("קמפינג").
טיפי הוא אוהל בצורת חרוט, עשוי עור של ביזון, אשר היו מכינים האינדיאנים.
שימוש צבאי.
השימוש באוהלים נפוץ גם בצבאות שונים, לצורך מגורים של כוחות ניידים. בצבאות נעשה שימוש בגדלים שונים של אוהלים, החל מאוהלי סיירים שניתן לשאתם על הגב, שמיועדים לחייל אחד או שניים, וכלה באוהלים גדולים שמיועדים לעשרות חיילים, ושניתן לשים בהם מתקנים שונים כגון תאורה וחימום, להשתמש בהם כמחסנים, משרדים, בית חולים שדה או כמטבח. צבאות שונים אף עושים שימוש באוהל אב"כ לצורכי אימונים.
שימוש אזרחי מודרני.
שימוש אזרחי באוהלים נעשה לצורך מחנאות כמו מחנה קיץ. כמו כן, הקרקס לרוב מציג את מופעי הבידור שלו בתוך אוהל.