אליעזר צבי צְוַוייפֶל (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: צווייפעל; 15 באפריל 1815, מוהילב על הדנייפר – 21 בפברואר 1888, גלוחוב, רוסיה) היה סופר, משורר, מתרגם, חוקר ומורה עברי. פרסם מאמרים רבים בעיתונות העברית ושימש שנים רבות מורה לדת ואגדה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר. על אף היותו שייך לעידן ההשכלה העברית, שביקרה בדרך כלל את תנועת החסידות, היה הראשון שניסה לפשר בין הזרמים השונים, וספרו: "שלום על ישראל" סלל את הדרך למשכילים וסופרים רבים אחרים, שהתקרבו לעולם החסידות וספרותה, כגון י.ל. פרץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי וש"י עגנון.
קורות חייו.
אליעזר צבי הכהן צווייפל נולד בשנת 1815 במוהילב. קיבל חינוך תורני אצל אביו, דוד בן יקותיאל, אשר לימד אותו תלמוד וגם את תורת חסידות חב"ד. בעקבות גל של "נישואי בהלה", השיא אותו אביו בגיל צעיר מאוד (12), והנישואים לא צלחו. צווייפל נאלץ לנדוד בערים ועיירות שונות, הן כדי לעקוף את חוק המדינה שאסר נישואים מוקדמים, והן כדי להתיר את הנישואים. נדודיו אלו הפגישו אותו עם אנשים רבים מזרמים שונים, והוא הרבה להתעמק בספרות ההגות וההשכלה ולפרסם מאמרים ומחקרים בנושאים שונים. באודסה התוודע גם לבצלאל שטרן, מי שהיה תלמידו של יוסף פרל ומנהל בית הספר העברי הראשון באודסה.
כשנפתח בית המדרש לרבנים בז'יטומיר, בשנת 1847, הוא החל ללמד שם לימודי דת ואגדה, והתמיד במשרה זו עד שנסגר המוסד בשנת 1873. במהלך תקופה זו גם פרסם את מרבית חיבוריו.
ספרו הראשון, "מינים ועוגב", שכלל מכלול מעורב של שירים, מליצות, דברי מחקר, דרשות, תרגום ממשלי קרילוב - יצא בווילנה, 1858, וספג ביקורת חריפה מפי ש.י. אברמוביץ, הוא מנדלי מוכר ספרים, שהיה תלמידו לשעבר של צווייפל. בספרו הראשון "משפט שלום" תקף מנדלי את הספר "מינים ועוגב"; הוא לא אהב את הערב רב של הלקט שבחר צווייפל להציג בספרו ותקף אותו ואת סופרי הדור הישן על כך שהם מזלזלים בקוראים ובמבקרים. למעשה, טוען שמואל פיינר, הייתה זו מערכה ידועה של הדור הצעיר שמתקומם כנגד הדור המיושן והמקובע, ולא נותן ידו לזרם המתמרד של ההשכלה הרדיקלית.
"מינים ועוגב", לדעת יוסף קלוזנר, היה "שמרני בעיני המשכילים ומשכיל בעיני האדוקים". מנדלי כעס במיוחד על קביעתו של צוויפל שההשכלה "גוזלת מאיתנו אמונה, חיי נצח ואלוהים חיים". לא ייתכן להאשים את ההשכלה "הנאורה" בטיעון שכזה, התמרמר. הפרסומים השונים עוררו הד רב בעיתונים "הכרמל" ו"המליץ", וקלוזנר סבור שפולמוס זה נתן את הדחיפה העיקרית לקריירת הכתיבה של צווייפל.
אך הפולמוס העיקרי שעורר צווייפל היה בעקבות ספרו "שלום על ישראל" שיצא בארבעה כרכים בשנים 1868–1873. בניגוד לרוח תנועת ההשכלה, שהייתה עוינת לתנועת החסידות, צוויפל ראה בחסידות חוליה בשרשרת היהדות והציג את צדדיה היפים, מנסה לפשר בין כל פלגיה של היהדות. פרסומו של הספר פתח דיון נוקב שהתפרסם במאמרי נגד מתלהמים לצד מאמרים תומכים משבחים, והדבר תרם לא מעט לפרסומו של הספר.
בניגוד לפולמוסים, שעוררו לעיתים ספריו, צווייפל היה ידוע כאיש שלום, אוהב שלום ורודף שלום, המנסה תמיד לפשר בין הקצוות. תלמידיו בבית המדרש לרבנים אהבו את המורה, שלא הייתה לו כל הכשרה מדעית, אך היה ידוע כאיש אשכולות ותיבל את הוראתו באגדות ובהומור.
אליעזר צבי צווייפל נפטר בשנת 1888, והוא בן 73.
שלום על ישראל.
הספר "שלום על ישראל" היה הספר העברי הראשון מתקופת ההשכלה שצידד בזכותה של החסידות. צווייפל אסף חומר רב מהספרות החסידית ובאמצעותו ניסה להוכיח, שהתנועה החסידית מייצגת תפיסת עולם פילוסופית עמוקה. השקפה זו עמדה בניגוד לעמדה המשכילית מחד גיסא, ולעמדת הממשלה הרוסית מאידך גיסא, והספר לא עבר את הצנזורה בז'יטומיר. הצנזור בקייב היה מתון יותר ואישר את הוצאת הספר לאחר שצוויפל עידן קמעה את התוכן. הספר יצא בז'יטומיר בשנת 1868.
חברי תנועת ההשכלה לא פרסמו משנה סדורה לגבי עמדותיהם כלפי נושאים השנויים במחלוקת הקשורים בהלכה היהודית, טוען אליעזר שביד. הם לא הזדהו בצורה גלויה עם תנועה ממוסדת. הם התמקדו יותר ביצירתם העיונית והספרותית שמיזגה בין למדנות מסורתית והשכלה כללית. המשכיל היחיד שיצא מהכלל הזה ומיקד את מחקריו בתנועות הפעילות בעם היהודי הוא צווייפל. ספרו "שלום על ישראל" השתדל להתמודד עם ההתפלגות בעם ולנסות לגשר עליה. אלא שהתוצאה הייתה הפוכה;  המשכילים הרדיקלים מצאו בספר מעין כפירה בעיקר, בכך שמצא נקודות אור בחסידות, שהייתה מאז ומעולם אויבתה המוצהרת של ההשכלה, ואף שימשה מספר פעמים כנושא מותקף בספריה. הם ראו את עצמם כיורשים המתקדמים של שלוש התנועות שצמחו כמעט באותו הזמן, בעוד שצווייפל ראה את כל שלוש התנועות הללו, החסידות, ההתנגדות לחסידות וההשכלה היהודית כעומדות בפתח של תקופה חדשה שתמזג בין כל הפלגים.
המשכילים לא אהבו את הספר. אברהם גוטלובר הוציא פרסום בשם "תולדות הקבלה והחסידות" שנועד להתקיף את ספרו של צווייפל. חיים זליג סלונימסקי, שהיה גם הצנזור וגם מנהל בית המדרש לרבנים, שבו עבד צווייפל כמורה, פרסם בעיתונות מכתב אפולוגטי על פרסום הספר, והיה חשש רציני למשרתו של צווייפל בבית המדרש. לצד האוטוביוגרפיה של צווייפל בספר "אוצר הספרות" כתב המו"ל (ש. א. גראבער) על יציאת הספר והוסיף כמה מילים על התגובות הקשות שעורר הספר: "וימררוהו ורבו וישטמוהו חבריו המורים, ויוציאו גם דבת הספר רעה אל הממשלה"
שנה לאחר צאתו של החלק הראשון של הספר יצא חלקו השני, בו הוא מודיע שלשווא קצפו עליו המקטרגים, שהרי כל כוונתו הייתה "לבטל את המחלוקות, לשתק את המריבות ולעשות שלום בין מתנגדים, חסידים ומשכילים". שני החלקים הבאים יצאו בשנת 1873, שנה בה גם נסגר בית המדרש לרבנים. פולמוס ער התנהל מעל דפי העיתונים והפרסומים השונים. החשש שהתעורר בעקבות הספר היה שייווצר הרושם בציבור שההשכלה עתידה להביא לידי הרס היהדות המסורתית, אם לא יחשפו ויבליטו את המרגליות הטובות שבספרות העתיקה. אין פלא, אפוא, שרבים מהמשכילים נזעקו להגן לא רק על דרכם והשקפת עולמם, אלא על המסורת של מלחמתם בחסידים, כפי שהתבטאה ביצירותיהם של רבים מחבריה, כמו למשל יצחק ארטר, יוסף פרל, פרץ סמולנסקין, ישראל אקסנפלד ואחרים.
יוסף קלוזנר מתרשם שהפולמוס הביא ברכה לספרות העברית, ולו רק מעצם העובדה שמאמרים רבים התפרסמו בעקבותיו בשפה העברית. במהלך השנים השתנתה כליל הגישה של רוב המשכילים, החוקרים והסופרים, והיחס אל החסידות השתנה. השינוי התבטא היטב בכתביהם של שמעון דובנוב, י.ל. פרץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מרטין בובר ואחרים.
הערכת תרומתו.
נחום סוקולוב, שהכיר היטב את צוויפל והחשיבו לאחד מרבותיו, כותב, שצוויפל היה מרוקם עם תקופתו - תקופת ספרות ההשכלה, כמו הרמח"ל ורבי יעקב עמדין עם דורותיהם. והיה שונה משאר סופרי ההשכלה, בכך שלא הייתה לו כמוהם נטייה מיוחדת לדבר פרטי ומיוחד, אלא איחד את כל הנטיות - כל מה שבדורו. הדור יכול היה לראות בצוויפל את פנימיותו, ואת הכיוון אליו הוא הולך: אל ההתאחדות הלאומית. צוויפל היה המבשר. השקפתו הסינתטית נתפסה על ידי רבים כ"פסיחה על שתי הסעיפים", מורך לב, חוסר הכרעה, כי לא הבינו את מעלתה. צוויפל הבין מתוך מידותיו והשכלתו ו-"אפיקורסיותו", מסביר סוקולוב, שאין המשכילים כל האומה, אין הרבנים כל האומה, אין החסידים כל האומה, ואין המתנגדים כל האומה, אלא כולם חלקים של אומה אחת; וכחכם וחוקר וסופר, הוא עמל ויצר מתוך שאיפה לחבר את החלקים. אם צוויפל נשתכח כל כך, קובע סוקולוב, הרי זה מפני שנחל ניצחון גדול כל כך בהתקבל רעיונותיו. סוקולוב, וכן פרישמן, גם מציינים שצוויפל הינו אבי הסגנון החדש של הספרות העברית.
אליעזר שביד מדגיש את ראשוניות של צווייפל בניסיון לפרסם משנה סדורה של הפלגים השונים ביהדות ובחתירתו לאיחוד ביניהם. שמואל פיינר קובע בפשטות שכל מחקר היסטוריוגרפי מודרני בחסידות צריך להתחיל בספרו של צווייפל: "שלום על ישראל". רחל אליאור, חוקרת החסידות והקבלה, מציינת בספרה על הבעל שם טוב, שהמשכיל אליעזר צווייפעל, מחבר "שלום על ישראל", היה ראשון המשכילים הליטאים שטרח לקרוא בספרי החסידים ולא רק בכתבי מתנגדיהם.
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Friedrich II, Kurfürst von Sachsen; 22 באוגוסט 1412 - 7 בספטמבר 1464), היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1428–1464, ורוזן תורינגיה בין השנים 1440–1445.
ביוגרפיה.
פרידריך נולד בדרזדן ב-22 באוגוסט 1412, לפרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג בתו של היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1428 מת אביו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, יחד עם אחיו הצעירים זיגיסמונד מסקסוניה, היינריך מסקסוניה ווילהלם השלישי, רוזן תורינגיה. בשנת 1433 חתם פרידריך על הסכם שלום עם ההוסיטים, ובשנת 1438 הביס אותם בקרב זלניץ.
לאחר מותו של היינריך בשנת 1435 ומינויו של זיגיסמונד בשנת 1440 לבישוף וירצבורג, חילקו ביניהם פרידריך ווילהלם את הנחלות בשנת 1445, פרידריך קיבל את נסיכות הבוחר מסקסוניה, ואילו וילהלם קיבל את רוזנות תורינגיה. סכסוכים על החלוקה הובילו בשנת 1446 למלחמת האחים הסקסונית, שהסתיימה בשנת 1451 בשלום נוימבורג. בשנת 1459 חתמו פרידריך ווילהלם על אמנת אגר יחד עם גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה, ובה סוכמו הגבולות בין בוהמיה לסקסוניה בשיא הרי ההארץ ובאמצע נהר האלבה, ואלו הגבולות עד ימינו בין צ'כיה לגרמניה.