אחיות מהמסדר הקימו את מנזרן בכספן ב-1888 סמוך למקום בו נפרץ שנה מאוחר יותר השער החדש. מבנה המנזר היה גדול ומפואר ולו שלוש קומות. המנזר, שנהרס ב-1948, נבנה על אותו המגרש שרכש דה פיילא בשנות השבעים ועליו הוקם בית החולים סן לואי. על גג המנזר השתלטו לוחמי חירות ישראל בתאריך 15/5/1948 בראשות לוחם הלח"י עזרא יכין אחרי שהיו הראשונים שפרצו למתחם בווינגרד עם הסתלקות הבריטים, תוך רצון לשחרר משם את העיר העתיקה ולחבור ללוחמי הרובע היהודי הנצור. בהתקפה זו נהרגו ארבעה מהלוחמים : יישכר הוברמן, רפאל ממיה וניסים הלבר . כן נהרגה הלוחמת רחל זלצר ( עופרה )ונפצעו עוד עשרות לוחמים ביניהם הלוחם עקיבא ,דוד חרלפ . לוחמי הלח"י נאלצו לפנות את המנזר עקב מחסור בתחמושת .קריאתם למפקד ההגנה בירושלים לתגבור או לקיחה לאחריותם את המבנים שכבשו - לא צלחה . יש לציין כי מנזר זה היווה נקודה אסטרטגית שולטת על כל העיר העתיקה ונקודת מפתח לשליטה בירושלים בהיותו גם גבוה ועל ציר התנועה צפון דרום ומזרח מערב של ירושלים.
לזכרם כתב המשורר יצחק שלו את השיר המפורסם "גג מנזר נוטרדם היה לי כנבו ". כן נתפרסמו שני שירים לזכרה של הלוחמת רחל זלצר ,"זכרו אותי " של המשוררת מרים ילן שטקליס וכן פואמה של המשוררת אנדה עמיר פינקרפלד,וכן הסיפור 'גגות ' של אדריכל גדעון חרלפ לזכר אביו דוד חרלפ-לוחם לח"י, שלחם לכיבוש המנזר במלחמת העצמאות .
שרידי המנזר נהרסו על ידי חיל הנדסה סמוך לניצחון במלחמת ששת הימים . ועליו נבנתה כיכר צה"ל שנקראה בעבר 'כיכר אלנבי'.על המקרקעין של המנזר עובר היום קו הרכבת הקלה . במסגרת הקמת מסלול הרכבת האתר נחפר על ידי רשות העתיקות ועל ידי הארכאולוגים אנט נגר, ג'רלד פינקלשטיין ויעקב ביליג.
מנזר סן ונסן דה פול (Hospice Saint Vincent de Paul).
מוסד צדקה קתולי ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולחולי נפש, שנוסד ונבנה ב-1888 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומה אל עמק ממילא. הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא. שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
כיום המנזר הוא אחד המבנים הבודדים ששרדו משכונת ממילא ההיסטורית שמרבית בתיה נהרסו במסגרת עבודות הפיתוח המאסיבי שנערך במקום.
אכסניית נוטרדאם דה פרנס (Notre-Dame de France), כיום נוטרדאם דה ז'רוזלם.
הצורך באכסניה וייסודה.
לאחר שנים אחדות של פעולת תעמולה בצרפת שב הברון דה פיילא ב-1882 לירושלים בראש קבוצת צליינים גדולה ובה יותר מאלף איש. שיירת האלף (Le Grand Caravan de Mille) אורגנה על ידי מסדר האבות האסומפסיוניסטים מצרפת (האבות של עליית מרים לשמים), אולם היא קמה הודות לפעילות של דה פיילא שיצר קשר עם המסדר בצרפת על מנת לארגן זרם רחב של צליינות אירופית-צרפתית שתהווה משקל נגד לצליינות הרוסית האדירה. צליינים קתוליים צרפתים אמידים הגיעו לחיפה בשתי אוניות פאר, אולם בשעת שהותם בירושלים התברר כי אין האכסניות הקיימות מסוגלות לקלוט מספר גדול כל כך של צליינים קתולים.
עד אז הצליחו הפרנציסקנים לספק את צורכי האכסון של הצליינים הקתולים, אך תוספת של 1,000 איש מעל למקובל לא יכלו לקלוט. בהיעדר מקומות לינה אוכסנו הצליינים במאהל מאולתר, שהוקם על המגרש שבו ניצב היום בניין הנוטרדאם. אנשי שיירת האלף, שגם התרשמו ממפעלם של הרוסים, הבינו את הצורך בהקמת אכסניה גדולה לצליינות הקתולית. דה פיילא נידב את המגרש, בסמוך לבית חולים סן לואי, והצליינים תרמו סכומי כסף גדולים. גם בשנים שלאחר מכן נערכו מגביות בצרפת לצורך הקמת המבנה.
את התוכנית לבניין הענק הכין אחד הנזירים של האבות האסומפסיוניסטים, הארכיטקט אטיין בובה (boubet), שתכנן גם את הכנסייה הקתולית "גבירתנו של ארון הברית" באבו גוש. בניית האכסניה החלה ב-1884 ובהנחת אבן הפינה נכח הקונסול הצרפתי שהדגיש כי חשיבותו של המפעל איננה דתית בלבד, אלא לאומית צרפתית בעיקר. ברוח זו נקרא המוסד "נוטרדאם דה פראנס" (Notre-Dame de France), אך רבים קראו לו 'אכסניית האלף', לזכר שיירת הצליינים של הרוזן.
תחילה נבנה האגף הימני (הצפוני) ומחצית האגף המרכזי שהושלמו ב-1888. האגף השמאלי והקפלה שבמרכז הושלמו ב-1904. מעל לקפלה מתנוססים שני מגדלים מפוארים, בנוסח הבארוק הצרפתי וביניהם הוצב פסל המדונה והילד.
תולדות האכסניה.
ממדי הבניין עצומים, והוא למעשה המבנה הבודד הגדול ביותר שנבנה בירושלים עד מלחמת העולם הראשונה. לראשונה נבנה בניין בגובה ארבע קומות ובו 410 חדרים שהיה ניתן לאכסן בהם כ-1,600 צליינים בבת אחת. המבנה נמסר לידי האבות האסומפסיוניסטים שניהלו אותו בתחילה עד למלחמת העולם הראשונה. אז גורשו הצרפתים על ידי העות'מאנים, עקב היותם אזרחי מדינת אויב. העות'מאנים עשו שימוש בבניין שכונה על ידם בשם "מנזל". בין היתר ערכו בו אירועים מפוארים לתושבי ירושלים לשם הרמת המורל וחיזוק הרוח הפטריוטית. תיאורים מפורטים של שני נשפים מופיעים בעיתון "החרות" משנת 1915 (1 ביולי ו- 15 בספטמבר).
לאחר כיבוש ירושלים על ידי הבריטים ב-1917, חזרו הנזירים האסומפסיוניסטים לאכסניה. במלחמת העולם השנייה הופקע המנזר בידי הצבא הבריטי, שהחזיק בו עד מלחמת העצמאות.
לאחר עזיבת הבריטים את ירושלים, היהודים והערבים כאחד המתינו כדי להשתלט עליו, וזאת בשל חשיבותו הצבאית, בהיותו ממוקם בנקודה גבוהה, שחולשת על הסביבה. כנופיות של עיראקים ומתנדבים ערבים מצפון אפריקה פרצו למנזר והחלו משתלטים על אגפיו, אך במאי 1948, השתלטו עליו לוחמי הלח"י לראשונה כחלק ממבצע קלשון, שנועד לתפוס את מעוזי הבריטים בירושלים מיד עם עזיבתם, נכבשה אכסניית נוטרדאם (במסגרת תוכנית "קלשון מרכז"). יחידה של האצ"ל ניסתה לפרוץ לעיר העתיקה דרך השער החדש. לאחר שלוחמיה הגיעו לאזור כיכר צה"ל, הם נלכדו באש שנורתה ודרך נסיגתם נחסמה. פלוגת יהונתן של הגדנ"ע וכוחות חטיבת עציוני של ההגנה, חשו לעזרתם, בקרב הקצר שהתנהל בחצר המנזר ברחו הערבים והמנזר נפל. טור של הלגיון הירדני שביקש להשתלט עליו מחדש ודרך הרחובות יפו ושבטי ישראל, עליהם המנזר חולש, לפרוץ לשכונות היהודיות של ירושלים המערבית, הסתער על המנזר. בקבוק תבערה שהשליך נער בן 16 מהקומה השנייה, הצית את המשוריין הראשון וחסם את התקדמות הטור, שנתקל באש חזקה ופתח במנוסה. אולם לפי התמונה המפורסמת שצולמה לאחר מלחמת ששת הימים, המשורין היה רחוק מחזית המנזר. כמו כן, פוצץ חלק מהאגף המזרחי כדי שההריסות יחסמו את הרחוב ואת התקדמות הלגיון.
בזמן ההפוגה השנייה, ב-19 בספטמבר 1948, הטמינו ערבים חומר נפץ למרגלות האגף המזרחי של הבניין וכתוצאה מהפיצוץ קרסו חלק מקירות האגף.
בתום קרבות מלחמת העצמאות נמצא המנזר על הקו העירוני בצידו הישראלי. הקו העירוני חצץ בין הרובע הנוצרי בצפון-מערב העיר העתיקה לבין מוסדות הדת במתחם הצרפתי ועבר בצמוד לחומה הצפונית של העיר העתיקה והשער החדש לעבר אזור שער שכם (הקטע הקרוי כיום רחוב הצנחנים), ומשם נטה שוב צפונה דרך בתי שכונת מוסררה, לאורך התוואי הידוע כיום כ"דרך חיל ההנדסה" ו"שדרות בר-לב". צה"ל הפקיע לצרכיו את האגף המזרחי, אשר מגגו ניתן לתצפת על העיר העתיקה. האכסניה הוחזרה לבעליה ומדינת ישראל הסכימה להשתתף בהוצאות שיקום המבנה. חלק מהבניין המשיך לשמש כאכסניה לצליינים, אך גם יהודים התגוררו בו באופן זמני. גג המלון שימש נקודת תצפית לתיירים לעיר העתיקה.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-18 ביולי 1967, נערך במקום טקס צנוע, שבו החזיר מפקד חטיבת ירושלים את האגף המופקע לידי נציג המנזר. בסיום הטקס נמסר לידי הנזירים שי, קופסת עץ זית ועליה כתובת: "לאבות הכנסייה נוטרדאם דה פראנס, בהוקרה ובברכה מצבא ההגנה לישראל". בתוך הקופסה היה מפתח, שסימל את החזרת האגף שהופקע לידי בעליו.
בשנת 1970, לאחר שהבניין עמד נטוש מספר שנים, מכר אותו מסדר האבות האסומפסיוניסטים ל"הימנותא", חברת בת של הקרן הקיימת לישראל. פעולה זו נעשתה ללא אישור הכס הקדוש ברומא, והביאה מייד למאבק משפטי להחזרת הנכס. הכס הקדוש טען שלמסדר אין סמכות למכור את הנכס השייך לכלל הכנסייה הקתולית. בינתיים העבירה הימנותא את הבניין לרשות האוניברסיטה העברית, וזו עמדה להופכו למעונות סטודנטים. לאחר שנה וחצי של דיונים הושגה פשרה, הבניין הושב לידי הכנסייה הקתולית, והושב סכום הכסף ששולם עבורו בתוספת ריבית.
הבניין שופץ כמלון צליינים יוקרתי, בבעלות הוותיקן, במשך כעשר שנים, ונפתח בשם "נוטרדם דה ג'רוזלם" בשנת 1978. משנת 2004 מנוהל המקום על ידי "הלגיונרים של ישו" (Legionaries of Christ) .
סינדרום מחלקת תיירים
לברק
לַברָק (שם מדעי: "Dicentrarchus", מכונה גם "בר ים") הוא סוג דג מוארך שצבעו כסוף ממשפחת הלברקיים (Moronidae). גודלו הממוצע בין 20 ל-70 ס"מ, אך יש מינים שאורכם למעלה ממטר. שיניו מסומרות קטנות בלסתות ובלשון. הוא היחיד מבין הדקריים שלו סנפיר גב מחולק. הוא חי לרוב בשפכי נהרות, אך מסוגל גם לחיות בים. בצעירותו הוא מתגודד בלהקות, אך כאשר הוא מגיע לבגרות, הוא חי לבדו. הוא ניזון בעיקר מדגים אחרים, אך גם מסרטנים ושאר חסרי חוליות. עונת הרבייה היא בחודשי החורף. הלברק הוא דג מאכל כשר.
מינים.
בסוג זה ישנם שני מינים, שניהם נפוצים לחופי ישראל:
מקור השם.