היא מנודה. אין הבנה לשיברון הלב והנפש שלה. היא הופכת מקדושה ומיוחדת לנחותה, מדממת ומסוכנת. אף על פי שמעתה היא פטורה מכל ההגבלות והתנאים שחלו עליה, כגון: ישיבה בדממה על הכס, קבלת קהל במועדים ידועים וללא שיקול דעתה, מתן ברכה למתפללים דרך מבט עיניה, איסור משחקים במרחב הציבורי, אכילה בשעות מיוחדות במהלך היום, חיי בידוד ואיסור כל מאמץ פיזי - מעתה והלאה הכל מותר לה, אך היא איננה יודעת כיצד לבצע את כל אלו. עליה ללמוד מחדש את הכללים עבור התפקיד החדש של הילדה הרגילה. ההתאקלמות והחזרה לשגרה המיטו אסון לא פעם על ילדות הקומארי. הן מפחידות את הציבור אשר מאמין שבגופן עדיין ישנו כוח בלתי נלאה ולכן הן נתפסות כמסוכנות לכל מי שבא עמהן במגע. בקרב בני נפאל רווחת האמונה שמי שמילאה את תפקיד הקומארי עשויה להמיט אסון על מי שינשא לה. חיי הפינוק להם הורגלו לצד העוצמה – מרחיקים ומאיימים על הסביבה. יש אפילו אמונה שגורסת כי בעת המשגל יוצאים נחשים מתוך איבר מינה ועלולים לבלוע את הבעל. מאמינים שרק גברים עם תעצומות נפש יכולים להתחתן איתן. תופעת העצב והדיכאון בחיים החדשים ואף התאבדויות, הם מאפיינים שכיחים של נערות ונשים שהיו קומארי בעברן.
מחלוקת.
ב-3 ביולי 2007 שאג'אני שאקאיה, הקומארי מבאקטאפור, הודחה מתפקידה עקב ביקור בארצות הברית שנועד לקדם סרט דוקומנטרי בשם "האלות החיות". לטענת המבקרים, הביקור נגד את המסורת וחילל את תומתה. שבועיים מאוחר יותר נמסר כי היא לא תודח מתפקידה היות שהיא מתעתדת לעבור טקס טיהור, במטרה להתנקות מחטאים שאולי עברה במהלך המסע.
אגם חובסגול
סיפוח קרים
למור זנב טבעת
אוניברסיטט-לסגפטא ניבה
מועדון הכדוריד סנקט פטרבורג
סטפן ראזין ניבה סנקט פטרבורג
יחידה 730
יוסף חיים ילוז
הרב יוסף חיים ילוז (20 במרץ 1880 – 29 ביולי 1961) היה שד"ר מטבריה, מרבני העיר ומחבר ספרים רבים.
ביוגרפיה.
נולד בטבריה ב-20 במרץ 1880 (ח' בניסן ה'תר"ם) לשמחה ולרב אליהו ילוז, בן למשפחה שמוצאה במרוקו. בילדותו למד אצל אביו, וכשזה האחרון יצא לשליחות כשד"ר, המשיך ללמוד אצל הרב יעקב חי זריהן והרב משה מאיר חי אליקים.
בסיום לימודיו נישא ליוכבד בת הרב אבנר ישראל הצרפתי מפאס, והחל להתפרנס מהוראת תלמידים והכנתם לבר מצווה. כן אסף ורכש ספרים רבים, הקים ספרייה פרטית, והגיה והוציא לאור את ספרי אביו.
בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) התלווה לאביו בשליחות כוללות טבריה לערי מרוקו, שם התקרב לרבנים המקומיים, ומשם המשיכו למצרים. כשחזרו בשנת 1902 (ה'תרס"ב) לטבריה, המשיך לעמוד לצד אביו, וסייע לו בתפקידיו השונים ברבנות.
בחודש ספטמבר 1931 (תשרי ה'תרצ"ב) התאלמן מאשתו, וב-29 ביולי 1961 (כ"ז בתמוז ה'תשכ"ב) הלך לעולמו.
שני בניו הידועים היו הרב משה אהרון, והרב אברהם נסים.
ג'ללבד
ג'לאל אבאד
חסידת אוכף
חסידת אוכף (שם מדעי: Ephippiorhynchus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים.
אלו עופות גדולים היכולים להגיע לגובה 140 ס"מ ולמוטת כנפיים של 230-270 ס"מ. הם חיות באגמים ובביצות באפריקה, דרום מזרח אסיה ואוסטרליה. הם בעלי מקור גדול בצבע אדום-שחור עם עיטורים צהובים אצל חסידת האוכף או שחור לגמרי אצל החסידה שחורת-הצוואר. לשניהם גוף וכנפיים שחורים.
הם קרובי משפחה של חסידת היאבירו הענקית וכן של עופות המרבו.
מינים:
פשוק-מקור
פשוק-מקור (שם מדעי: Anastomus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים בו שני מינים המצויים בהודו, דרום-מזרח אסיה וגם באפריקה שמדרום לסהרה ומדגסקר.
עופות אלה הם אוכלי רכיכות ובעלי מקור ענקי המעוקל בחלק העליון כך שיוכל לחלץ את הרכיכות מהקונכיות שלהם. הם ניזונים בעיקר ממיני חלזונות שונים. הם בעלי נוצות כהות ורוב זמנם מצויים על הקרקע.
מינים:
פרוקום גדיניה
חובה מנוקדת
חובה מנוקדת (שם מדעי: Lissotis) הוא סוג של עופות קרקע אפריקניות ממשפחת החובתיים. בעבר הם היו שייכות לסוג חובה לבנת-עורף.
חובות אלה בעלות נוצות אפורות עם נקודות לבנות עליהם ובעלי בטן, חזה וצוואר שחורים. הם חיות בערבות הסוואנה וניזונים הן מהחי והן מהצומח.
בסוג 2 מינים:
דגומבה
אנשי הדגומבה (Dagomba) הם קבוצה אתנית השוכנת בעיקרה בצפון גאנה. אוכלוסיית שבט הדגומבה מונה כ-1,215,000 חברים בגאנה, ועוד כ-11,000 חברים נוספים בטוגו. השטח שנחשב למולדת השבט נקרא דגבון (Dagbon) והוא כולל כ-20 אלף קילומטרים ריבועיים. רובו של השטח נמצא כיום במדינת גאנה, במחוז הצפוני שבצפון גאנה, בסוואנה הדלילה דרומית לחגורת סאהל. שפת הדיבור העיקרית של השבט היא דגבני (Dagbani) שהיא אחת משפות גור (Gur). גור היא קטגוריה של שפות המכילה כ-70 שפות בעלות מקור זהה, הנפוצות כיום במדינות: בורקינה פאסו, מאלי, חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין, ניז'ר וניגריה. הדת העיקרית של אנשי הדגומבה היא האסלאם (כ-77% מאנשי השבט) אך קיים מיעוט נוצרי (22%) ומיעוט שאינו מונותאיסטי אצלו קיימת אמונה בדתות אתניות (1%).
היסטוריה.
על פי המסורת, ההיסטוריה של דגומבה מתחילה באגדה הקרויה "טוהזי (Tohazie)" שבתרגום חופשי נקראת "הצייד האדום". על פי האמונה טוהזי היה לוחם גדול וצייד. במהלך מסע ציד טוהזי הגיע לכפר קטן שם פגש גברת זקנה. הגברת הזקנה סיפקה לטוהזי את כל מה שצריך כדי לחיות, מלבד מים. הגברת סיפרה לטוהזי שאינה יכולה לספק לו מים מכיוון שמקור המים היחיד בכפר מזוהם על ידי שור לא מבוית. הגברת סיפרה שהשור, שככל הנראה הוא בעצם רוח קדומה, הורג כל מי שמנסה להתקרב למקור המים. טוהזי רצה לעזוב בתחילה את הכפר, אך לאחר מכן החליט לנסות לעזור לתושבים על ידי הריגת השור. לאחר מאבק ממושך טוהזי הצליח להרוג את השור ושלח את ראשו לצ'יף הכפר כראייה. תושבי הכפר היו שמחים מאוד וטוהזי קיבל את נסיכת הכפר פאגאווגבה (Pagawugba) לאות תודה. הנסיכה ילדה לטוהזי בן הידוע בשמו קפוגנמבו (Kpognambo). לאחר מותו של טוהזי, בנו קפוגנמבו נהפך גם כן ללוחם גדול. הוא נישא ונהפך לאביו של נה גבווה (Na Gbewa), אבי שבטי דגומבה ומוסי (Mossi). השבט מוסי שוכן כיום במדינת בורקינה פאסו.
אנשי הדגומבה הם קבוצה אתנית גדולה המתגוררת בצפון גאנה. הם התחילו את שיגשוגם במאה ה-12. ממלכתם, שנקראת "דגבון", הוקמה לפני מאות שנים ושולטת על שטח ליד בירת דגומבה, יינדי . יינדי ממוקמת ממזרח לנהר הוולטה הלבן וצפונית לטאמאלה.
במאה ה-17 אנשים הגונג'ה (Gonja) התחילו לתקוף את דגבון ממערב, מה שדחף את שבט דגומבה אל מעבר לנהר הוולטה הלבן ואילץ אותם לנטוש את בירתם. העיר יינדי קיבלה שם חדש, "יינדי דאבארי (Yendi Dabari)", שמשמעותו יינדי ההרוסה. לקראת סוף המאה ה-17, שבט הדגומבה הצליח להתפשט מזרחה וייסד בירה חדשה (שגם היא נקראת יינדי) עבור ממלכתם. הבירה החדשה מוקמה מזרחית לטאמאלה סמוך לגבול עם טוגו. בתחילת המאה ה-18 דגומבה התייצבו כנגד שבט הגונג'ה והצליחו לגרש אותם מהשטח הכבוש. עד היום אנשי הדגומבה נחשבים לשבט חזק ואיתן.
אורח חייהם.
אנשי הדגומבה חיים בעיקר מחקלאות. שטח רחב מאדמות הדגומבה הוא אינו פורה ולכן על מנת להצליח לגדל ייבול יש צורך להשאיר חוות גידול עד 5 שנים ללא זריעה. לכן כפרי הדגומבה הם יחסית קטנים, כדי להשאיר מקום למרחב גדול בין אדמות הגידול. החקלאים משתמשים בכמות גדולה של דשן המיוצר מהצואה של הבקר של הכפר. בסופו של דבר האדמה הופכת ליחסית פורייה, מה שמאפשר לחקלאים להשתמש בה לאורך השנה. למרות זאת, אדמות הממוקמות באזור הבוש משמשות רק שנתיים או שלוש ולאחר מכן נותרות כאדמות בור (לא נזרעות). מאחר שבטטה היא הגידול העיקרי, הדגומבה מתמחים בלמעלה מ32 סוגי בטטה. גידולים נוספים הם תירס, דוחן, אורז, בוטנים ושעועית.
בנוסף להתמחות בחקלאות, אנשי הדגומבה הם גם דייגים וציידים מעולים וחלקם אף מתעסק בעבודת אדמיניסטרציה וניהול. אנשי המלאכה של שבט הדגומבה הם חייטים מיומנים, סוחרים ויצרני חבלים ומחצלות. חלקם אפילו מתמחים כנפחים, קצבים וספרים. הורים שולחים את בניהם הצעירים לעבור התמחות אצל אנשי המלאכה האלה. תוך התבוננות ואימון, נער צעיר ילמד בהדרגה מקצוע מסוים וימצא את תפקידו בתחום.
בחברה הדגומבאית, אנשי הכפר מסדרים את בתיהם בסדר מסוים. הצ'יף (הגבר המבוגר ביותר בכפר) ממקם את בקתתו בעלת צורת הכיפה במרכז הכפר. הבקתה שלו בולטת לעומת שאר הבקתות. הכפר מחולק לרבעים וחלקים קטנים יותר, שכולם פונים לכיוון ביתו של הצ'יף. כל רבע מזוהה על ידי ראשו או על ידי קבוצת התמחות דומיננטית. לדוגמה, ייתכן רובע חיילים או רובע קצבים. התושבים הפשוטים מפוזרים בכפר בבקתות עגולות (עבור נשים) או משולשות (עבור גברים). אין הפרדה פיזית בין התושבים הפשוטים למעמד השולט.
למתופפים תפקיד חשוב בכפר, מכיוון שהם אינם מוזיקאים בלבד, אלא גם היסטוריונים. הם מחויבים ללמוד ולשמר אינפורמציה רבה. ברוב המקרים, בנו של מתופף ממשיך את אביו, הופך למתופף בעצמו ולומד מאביו את מקורות אנשיו והממלכה.
צילוק.
הצילוק נפוץ בקרב שבט הדגומבה ולו סיבות רבות. קיימות סיבות דתיות, אסתטיות וחברתיות לצילוק. הוא יכול לשמש כסימון של מעבר שלב בחיים, כמו התבגרות מינית או נישואין. הצלקות משמשות גם דרך להעברת מסרים אודות זהות הנושא אותם. נשיאת סימני צילוק מעידה על השתייכות לשבט מסוים או קבוצה אתנית. לעיתים משתמשים בצילוק לשם ריפוי חולי כגון עוויתות, חצבת, דלקת ריאות, כאבי בטן וכו'. קיימת אמונה כי מקור החולי בדם ובשעה שהעור נחתך בידי מרפא מסורתי ואבקה או מנה של תרופה מוכנסת לתוך הפצע היא תזרום ישר לתוך מחזור הדם.
אמונה.