הצ'וני הוא מעלה גירה קטנטן וננסי - מבין האיילים הקטנים בעולם. מבנה הגוף שלו שונה לחלוטין מקרובותיו המזאמות: הוא בעל מבנה גוף גוץ, מוצק וקומפקטי בקיצוניות, כשהאיברים קטנים, דקים ומכווצים יותר. במבט כללי, הוא נראה שמנמן ועגלגל, והרגליים קצרות יחסית למזאמות האחרות. האוזניים עגלגלות וקטנות, והזנב קצר ורחב. הראש המשלוש רחב במצח וצר בחרטום, והקרקפת עגלגלה. העיניים קטנות, האף גדול והלוע קצר ורחב. פרופיל הגוף הנמוך של הצ'וני דומה יותר למכרסמים גדולים כמו האגוטי מאשר לאייל אמיתי, והדמיון שלו למיני הפודו יוצא מן הכלל. פלג הגוף שלו גבוה באופן ניכר מפלג הגוף הקדמי: גובה הכתף הוא 38 ס"מ בלבד, לעומת גובה העכוז אשר נמצא סביבות 42 ס"מ; הגורם העיקרי לכך הוא הרגליים האחוריות שארוכות באופן ניכר מהקדמיות. אורך הראש והגוף הוא 60–70 ס"מ, והמשקל הכולל של גופו נע בין 8 ל-12 ק"ג בלבד. אורך הגולגולת של פרט בוגר הוא 15 ס"מ. הפרסות שלו חדות וארוכות. לזכרי הצ'וני זוג קרניים קטנות, חדות ודמויות פגיון קצרצר, אשר אורכן אינו עולה בדרך כלל על 3.5 ס"מ והן בקושי בולטות מעל קו השיער של המצח.
הפרווה של הצ'וני קצרה, צפופה ורכה. צבע הפרווה דומה במידה רבה לפודו הצפוני ולמזאמה הביצתית. המראה הכללי שלה בדרך כלל שילוב של חום קינמון ואדום עמוק (במיוחד בצלעות ובגב), אך היא עשויה לעיתים להיות עם גוון חום כהה, כתמתם, וסגלגל עד שחרחר מבריק. הגרון, החזה, והבטן בצבע כתמתם אפרסק בהיר עד צהבהב, והחזית של הרגליים בצבע כהה. פנים הרגליים והמפשעה לבנים. זנב הצ'וני אינו מוסתר בתוך העכוז, וצבעו התחתון לבן בוהק. הראש בצבע שחרחר מבריק והלחיים סגלגלות יותר, ועקב כך, הסנטר שצבעו כתמתם בהיר בולט במיוחד אצל הצ'וני. יש לעיתים טבעות בהירות סביב העיניים, ופס שחרחר על הסנטר. האוזניים שחורות, ובקצוות יש להן כתמים לבנים. על המצח של הצ'וני יש משטח שיער קצר וסבוך עם צבע שחור מבריק.
תפוצה וביולוגיה.
הצ'וני הוא יונק תת-אנדמי למרכז האנדים, וטווח התפוצה שלו נופל בדרום פרו וצפון בוליביה. בפרו, הוא מצוי במחוזות: קוסקו, פונו, אוקיאלי, ומדרה דה דיוס, ובוליביה הוא מצוי במחוזות: לה פאס וקוצ'הבמבה. הטווח הגאוגרפי נמצא בין יער האמזונס למורדות של הרי האנדים.
בית הגידול של הצ'וני ממוקם במרומי הרי האנדים בגבהים של 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, והוא בין האיילים הבודדים בדרום אמריקה המאכלסים אזורים גבוהים כאלו (הטריוקה הוא היחיד שחי באזורים גבוהים יותר). בתי הגידול באזור כוללים יערות עננים, יערות ננסיים, יערות הרריים, וביצות פאראמו. בבוליביה, בית הגידול כולל גם את "סז'ה דה סלבה" - סוג של פסיפס יער ושטחי מרעה. הוא מצוי גם בכרי דשא תת-אלפיניים עם אדמה טרשית וכן בסמוך לאגם טיטיקקה, ובתי הגידול כוללים בדרך כלל גם שיחים וסלעים. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו עשויות להיות מתחת לאפס אף שלרוב האקלים לח, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 1,400 ל-1,800 מילימטר לשנה.
אין מידע רב על האקולוגיה של הצ'וני, עקב היותו מין זהיר וביישן שנראה רק לעיתים רחוקות ובנוסף פעיל בבדידות. ככל הנראה הוא אוכל פירות שנפלו לקרקעית היער על ידי בעלי חיים אחרים או מעלווה של שיחים נמוכים בגובה הקרקע. השיירים של הצמחייה בצואה שלו קטנים יותר משל רוב האיילים, ועל בסיס זאת, ניתן ללמוד שתזונתו מורכבת מפריטי מזון קטנים למדי ומותאמים להאכל על ידי הלסת הקטנה. הוא מן הסתם טריטוריאלי, ופעיל לאורך שבילים קבועים בצמחייה הנוצרים על ידי הצעידה שלו באותו מקום לאורך זמן עד יצירת מעבר קטן בסבך. הוא פעיל בשעות היום ובשעות הלילה, אך בעיקר פעיל דמדומים. פריסות של מצלמות בתחומי בית הגידול שלו, מצביעות על כך שצפיפות האוכלוסייה של המין נמוכה מאוד. סביר להניח שטורפיו רבים יותר ממינים אחרים עקב גודלו, בראשם הפומה ההררית, חתול האנדים וחתול הפמפס. אף על פי שלא ידוע מאומה על הרבייה של הצ'וני, היא עשויה להיות דומה לזו של מיני מזאמה אחרים: מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, והמלטה של עופר יחיד וזעיר לאחר תקופת הריון ארוכה של 218 עד 228 ימים. הנקבות מסוגלות להתרבות כבר בגיל 11 חודשים. תוחלת החיים הממוצעת בטבע נמוכה למדי: בסביבות 4.5 שנים.
מצב.
הצ'וני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב ירידה מתמשכת של האוכלוסייה אשר משוערת בהיקף של למעלה מ-30% על פני תקופה של 14 שנים, הרס בית הגידול שמתרחש במשך עשרות שנים בטווח התפוצה הידוע שלו, הצטמצמות טווח התפוצה הידוע של המין בפרו ובוליביה, וכן בשל העובדה שלפחות 40% מטווח התפוצה הנוכחי שלו צפוי לסבול ממגוון איומים אנושיים שאינם פוסקים.
האיום העיקרי על המין הוא הרס בית הגידול המתבצע על ידי הדברים הבאים: רעיית של צאן ובקר בקנה מידה קטן, כריתה או שרפה של היער עבור שטחי מרעה וחקלאות, וגידול של מטעי קוקה לצורך הפקת סם הקוקאין בעיקר סביבות לה פאס וקוצ'במבה בבוליביה, ופונו וקוסקו שבפרו אשר נחשב לגורם העיקרי להרס בית הגידול. בניית מגורי אדם וכריית מינרלים מרחיבים אף הם את אובדן בית הגידול. הציד, מתרחש בהיקף לא ידוע עבור בשר ואיברים מסוימים הנמצאים בשימוש ברפואה המקומית. ניתוח מצב בית הגידול בתחומי טווח התפוצה של הצ'וני בבוליביה, מצביע על כך שבסביבות 58% מבתי הגידול נמצאים במצב טוב מאוד, ו-41% סובלים מאיומים אנושיים (מתוכם 25.5% ברמת הפרעה בינונית, ו-15.9% ברמת הפרעה חמורה). הנתונים בפרו מצביעים על מצב דומה לזה של בוליביה.
IUCN ממליץ לרשום את אוכלוסיות המין הידועות כמאוימות בפרו ובוליביה ולספק להם הגנה, ולצורך כך, נדרשין תחילה מחקרים אקולוגיים וקמפיינים סביבתיים בקרב התושבים המקומיים על מנת לעורר מודעות להשפעה של הרס בית הגידול והציד. בקרה על הציד בקרב המקומיים נדרשת, ורצוי להתייחס אליו כמין דגל של פרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה. בין האזורים המוגנים שבהם המין מצוי בפרו ניתן למנות את הפארק הלאומי מנו, הפארק הלאומי אוטישי, וכן בשמורת הטבע הגדולה שסביב אתר השרידים של ממלכת האינקה - המאצ'ו פיצ'ו. בבוליביה, הוא מצוי בתוך שישה אזורים מוגנים: הפארק הלאומי מאדידי, הפארק הלאומי אפולובמבה, הפארק הלאומי קוטאפאטה, הפארק הלאומי לאיאס קרסקו, הפארק הלאומי איסיבורו פילון, וכנראה גם בפרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה.
קייטינג-וור
קְטִינְג-וָור (שם מדעי: "Pseudonovibos spiralis"; ידוע גם כלִין-דְוֶונְג או כשור ספירלי-קרן), הוא מין לכאורה של פרסתן אסייתי ממשפחת הפריים אשר חי באזורים הרריים בדרום-מזרח אסיה וקיומו הוודאי טרם הוכח. הראיות הראשונות לקיומו של פרסתן זה הופיעו בשנת 1993 בדמות קרניים יוצאות דופן אשר נקנו בשווקים האסייתים כמו גם עדויות של ילידים מקומיים, אך המדע טרם התוודע מאז לגופה או פרט חי אשר יאששו את קיום המין. המחלוקת על מהימנות הדיווחים והממצאים הקשורים לפרסתן זה גוברת עם הזמן, ואף שבזמנו הראיות לקיומו עוררו עניין רב בקרב הזואולוגים, כיום, יש בקהילה המדעית הסבורים כי מדובר בבעל חי קריפטוזואולוגי במקרה הטוב, או במתיחה מקומית שחרגה מכל פרופורציות במקרה הגרוע - אף על פי שמכוני מחקר קבעו שטרם ניתן להכריע בנושא. המחלוקת בדבר קיומו של הקטינג-וור הובילה בסופו של דבר לאחת הטעויות המביכות בהיסטוריה של ארגון השימור IUCN; מיד לאחר "גילויו" בשנות ה-90, הארגון סיווג אותו ברשימה האדומה תחת קטגוריה מאוימת, וקבוצת מומחי האנטילופות של IUCN (ה-SSC), אף הפיקה דו"ח מפורט עבורו זאת בטרם נמצאו ראיות וודאיות לקיומו. בעקבות הטלת ספק בעצם הקיום של הקטינג-וור כ-10 שנים מאוחר יותר, IUCN הסיר אותו לבסוף מהרשימה האדומה וביולוגים רבים הביעו ביקורת על הפזיזות של הארגון להפיק דו"ח שימור על יונק שטרם הוכח שקיים.
אטימולוגיה וכינויים.
השם המדעי של הקטינג-וור נגזר מלטינית ומבוסס על מבנה הקרניים והתיאור העממי הלא ברור שלו; החלק הראשון של השם ("Pseudonovibos") פירושו "שור-חדש מזויף" המרמז על כך שהוא מתואר כפרסתן בעל דמיון לשור אך מאידך אינו בפועל כזה, והחלק השני של השם ("spiralis") מתייחס למבנה הספירלי של הקרניים אשר משויכות לו כביכול. השמות הרשמיים של המין מקורם בכינויים מקומיים עבורו: קְטִינְג-וָור (Kting voar; נהגה גם כקְצִ'ינְג-וָור) משמעותו בקמרית "שור בר בעל קרניים בצורת ", בעוד שלִין-דְוֶונְג (linh dương) משמעותו בוייטנאמית "עז הרים" - שם אשר נמצא בשימוש בווייטנאם גם עבור הסרו הסיני ובמדינות המערב עבור צפיר הקורדילרים; בו סונג סאן (Bò sừng xoắn) מתפרש בווייטנאמית כ"קרן פרה מעוותת" וקרטינג-וואה (กระทิงวัว) מתפרש בתאית כ"שור-ביזון". על פי האמונה העממית, פרסתן זה נודע ביכולת שלו לאכול נחשים ארסיים, מה שהוביל לכינוי נוסף שלו בקמרית קטינג-סיפאה (Khting Sipuoh) אשר משמעותו היא שור אוכל-נחשים, ואולי גם מהאמונה העממית שלקרניו יש יכולת ריפוי מהכשת נחשים או בשל המבנה המיוחד של קרניו המזכיר את גוף הנחש; ליד פנום צ'י בפרובינציית קמפונג ת'ום הווייטנאמית, הוא מכונה הגאור אוכל הקוברות. חוקרים מערביים מסוימים מכנים אותו יעל קמבודי או כבש ג'ונגל בהתבסס על הטקסונומיה לכאורה שלו, בעוד שכתב העת המדעי זואולוגיה ג'ורנל היוצא לאור על ידי האגודה הזואולוגית של לונדון, הציע ששמו הרשמי באנגלית יהיה שור ספירלי-קרן (spiral-horned ox).
גילוי.