פרדיננד טניס תיאר את האבולוציה כהתפתחות מהחברה הלא-פורמלית, שם יש לבני אדם חירויות רבות ומעט חוקים וחובות, ועד לחברה המודרנית, הפורמלית והרציונלית, הנשלטת על ידי מסורות וחוקים שמגבילים את היחיד. הוא גם ציין כי יש נטייה לסטנדרטיזציה ואיחוד, כשכל החברות הקטנות נקלטות בחברה המודרנית הגדולה והיחידה. בכך, למעשה, הוא היה הראשון שתיאר את התהליך הקרוי היום גלובליזציה. הוא גם היה אחד מהסוציולוגים הראשונים שטענו שהאבולוציה החברתית איננה מושלמת ואיננה הולכת בהכרח בכיוון הנכון, וכי ניתן לראות אלמנטים של נסיגה בכך שהתפתחות חברתית גוררת מחירים חברתיים הגורמים ליחידים בחברה להיות פחות מרוצים. רעיונותיו של טאניס היוו בסיס לנאו-אבולוציוניזם.
תאוריות אנתרופולוגיות.
האנתרופולוגים אדוארד טיילור באנגליה ולואיס הנרי מורגן בארצות הברית פתחו את רעיונותיהם התאורטיים בעקבות נתונים אמפיריים משבטים באפריקה, שלטענתם ייצגו את השלבים הראשונים של ההתפתחות התרבותית. טיילור ומורגן פיתחו את התאוריה של האבולוציה הליניארית (חד-קווית), כשהם קובעים קטגוריות להגדרת תרבויות על פי מקומם בתוך המבנה הקבוע של האנושות ככלל, ובחינה של האופנים והמנגנונים של הצמיחה הזו. הם עסקו לרוב בתרבויות ככלל, ולא עם תרבויות ספציפיות.
האנליזה שלהם לנתונים מתרבויות שונות התבססה על מספר הנחות:
האנתרופולוגים לרוב מדדו את ההתקדמות (כלומר, את ההבדל בין שלב אחד למשנהו) במונחים של מורכבות חברתית (כולל ריבוד חברתי וחלוקת עבודה מורכבת), או על פי הגידול במורכבות האינטלקטואלית, התאולוגית או האסתטית. הם השתמשו בעקרונות אלה על מנת להסביר בעיקר את ההבדלים בין האמונות הדתיות ומושגי השארות בחברות שונות.
אדוארד ברנט טיילור, אחד ממניחי היסוד למדע האנתרופולוגיה, התמקד באבולוציה של התרבות בעולם כולו, בהתבסס על כך שהתרבות היא חלק חשוב מכל חברה וכי גם היא נתונה לתהליך אבולוציוני. הוא סבר כי החברות האנושיות נמצאות בשלבים שונים של ההתפתחות התרבותית, ושהמטרה של האנתרופולוגיה היא להבין את האבולוציה של התרבות, מהמצב הפרימיטיבי ועד למדינה המודרנית, כפי שהתקיימה באירופה של אותן שנים. כך, למשל, בתחום הדת: טיילור התעניין במיתוסים, בשפה, טקסים דתיים ואף ביקש לחקור את התפתחות המוסדות התוך שבטיים. טיילור תיאר את תהליך התפתחות הדת כך: אנימיזם הוביל לפטישיזם, שהוביל לטוטמיזם. אנתרופולוגים רבים עסקו באבולוציה הרוחנית-דתית. כך, למשל, לובוך (Lubboch) תיאר את התפתחות הדת כך: אתאיזם הוביל לפטישיזם, ומכאן לטוטמיזם, אחר כך לשמאניזם, עבור דרך עבודת אלילים ולבסוף מונותיאיזם/תיאיזם. גם ג'יימס פרייזר, בספרו "ענף הזהב" (The Golden Bough) תיאר התפתחות דתית חד קווית - ראשית ישנה מאגיה, טכניקה באמצעותה האדם חש שהוא שולט בגורלו. לאחר מכן דת, אשר כל שהאדם יכול לעשות זה לקוות לקבל את חסדו של האל. ולבסוף מדע, אשר יש בה מן הדמיון למאגיה בכך שהאדם באמצעות המדע שואף לשלוט על העולם.
אנתרופולוג בולט נוסף בגישת האבולוציה התרבותית הקלאסית הוא מורגן, אשר הירבה לעסוק בשארות, ולכן לרעיונותיו היו השפעה רבה גם על הסוציולוגיה. מורגן הבחין בחיבורו הקלאסי, "חברות עתיקות", (1877) בין שלוש תקופות: פראות, ברבריות, וציוויליזציה, המחולקים על ידי המצאות טכנולוגיות, כמו האש, הקשת, והקדרות בתקופה הפראית, תירבות החיות, החקלאות וייצור מתכות בתקופה הברברית, וכתיבה בתקופה התרבותית. בכך מורגן קישר בין התפתחות חברתית לבין התקדמות טכנולוגית. מורגן ראה את ההתקדמות הטכנולוגית ככוח העומד מאחורי ההתקדמות החברתית, ושורשיו של כל שינוי חברתי – במוסדות החברתיים, בארגונים החברתיים ובאידאולוגיות השונות. פרידריך אנגלס הושפע ממורגן, וניתן לראות זאת בחיבורו הנודע "מקור המשפחה, הרכוש הפרטי והמדינה". השפעה זו הקנתה פופולריות רבה לרעיונותיו של מורגן. עבור אנגלס ומרקסיסטים אחרים, התאוריה של מורגן הייתה חשובה מאחר שתמכה ברעיון הבסיסי של המרקסיזם המציב את הגורמים החומריים – כלכלה וטכנולוגיה – כמשפיעים ביותר על גורל האנושות.
ביקורת והשפעה של תאוריות מודרניות.
בתחילת המאה ה-20 החלה תקופה של בחינה ביקורתית שיטתית, ודחייה של ההכללות הסוחפות של התאוריות החד קווית של האבולוציה הסוציו-תרבותית. אנתרופולוגים של התרבות כפרנץ בועז, ותלמידותיו רות בנדיקט (Ruth Benedict) ומרגרט מיד, הנחשבים למתנגדים החריפים ביותר לאבולוציוניזם החברתי והתרבותי הקלאסי, השתמשו באתנוגרפיה מורכבת ובשיטות אמפיריות מחמירות יותר מאשר האנתרופולוגים והסוציולוגים הקלאסיים (בשל כך הקלאסיקאים נקראו בלעג מסוים "אנתרופולוגים של כורסה"). בועז ותלמידיו טענו שהתאוריות של ספנסר, טיילור ומורגן היו ספקולטיביות ולא ייצגו נכונה את המציאות האתנוגרפית. הם ביקרו את תאוריות ה"שלבים" של האבולוציוניסטים ותיארו אותן כבדיוניות. בנוסף, הם דחו את ההבדלה בין ה"פרימיטיבי" ל"תרבותי" (או ה"מודרני"), כשהם מצביעים על כך שלחברות "פרימיטיביות" בנות ימינו יש לא פחות היסטוריה ומורכבות מאשר לחברות ה"מתורבתות". הם טענו כי כל ניסיון להשתמש בתאוריה האבולוציונית על מנת לבנות מחדש את ההיסטוריות של עמים חסרי-כתב היא ספקולטיבית לחלוטין ולא מדעית. הם הצביעו על כך שתאוריית ההתפתחות שהציעו קודמיהם, שבדרך כלל הסתיימה בשלב של הציוויליזציה שהיה זהה לזה של אירופה המודרנית, היא אתנוצנטרית. כמו כן, התאוריה מניחה כי לחברות יש גבולות ברורים והן נבדלות זה מזה, ואילו למעשה מאפיינים תרבותיים פעמים רבות חוצים גבולות חברתיים וקיימות בחברות שונות רבות (ולפיכך מדובר במנגנון חשוב של שינוי). בועז הציע גישה היסטורית לחקר התרבות (פרטיקולריזם היסטורי), שהתמקדה במחקרי שדה בין העמים הילידיים על מנת לזהות תהליכים היסטוריים ותרבותיים ממשיים במקום לנסות לנחש את שלבי הצמיחה של החברה שלהם. גישה מחקרית זו השפיעה רבות על האנתרופולוגיה, במיוחד על זו האמריקאית במחצית השנייה של המאה ה-20.
מבקרים מאוחרים הצביעו על כך שהנחה זו של חברות בעלות גבולות יציבים הוצעה בדיוק בתקופה בה המעצמות האירופאיות עסקו בקולוניזציה של החברות הלא-מערביות, ולפיכך שירתה את החברות האלה. אנתרופולוגים וסוציולוגים רבים כיום רואים את התאוריות האבולוציוניות החד-קוויות כמיתוס מערבי שלרוב אינו מבוסס על ראיות אמפיריות ממשיות. תאורטיקנים טוענים כי הרעיון של אבולוציה חברתית הוא פשוט הצדקה לכוח הנמצא בידי האליטה של החברה. לבסוף, מלחמות העולם המחרידות שאירעו בין 1914 ו-1945 מוטטו את הביטחון העצמי האירופאי. לאחר מיליוני הרוגים, רצח עם, וההרס של התשתית התעשייתית האירופאית, הרעיון של "קדמה" נראה לא מבטיח, במקרה הטוב.
גם התאוריות האבולוציוניות המודרניות דוחות את התאוריה האבולוציונית הקלאסית בשל בעיות תאורטיות שונות:
תאוריות מודרניות.
כשהביקורת על האבולוציוניזם הקלאסי נעשתה מקובלת, גישות אנתרופולוגיות וסוציולוגיות מודרניות השתנו בהתאם. תאוריות מודרניות החלו להיזהר מפני ספקולציות, השוואות או שיפוטים ערכיים אתנוצנטריים וחסרי בסיס ראייתי; הן השתדלו לראות כל חברה וחברה כמתקיימת בתוך ההקשרים ההיסטוריים הספציפיים שלה. על פי תנאים אלה התפתחו התאוריות החדשות, כמו הרלטביזם התרבותי והאבולוציה המולטילינארית (רב-קווית).
בשנות ה-40 אנתרופולוגים של התרבות כמו לסלי ווייט וג'וליאן סטיוארד (Julian Steward) ניסו לחדש את המודל האבולוציוני על בסיס מדעי יותר, והצליחו לייסד גישה הידועה כנאו-אבולוציוניזם. ווייט דחה את ההנגדה בין חברות "פרימיטיביות" ל"מודרניות", אך הוא טען כי אפשר להבדיל בין חברות על פי כמות האנרגיה אותה הן ניצלו והשתמשו, וכי אנרגיה גדולה יותר איפשרה גיוון חברתי גדול יותר. סטיוארד, לעומת זאת, התמקד ברעיון הדרווניסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להתאים את עצמן לסביבה שלהן באופן כלשהו (ומכאן, שלא בצורה אחידה ודטרמיניסטית).
האנתרופולוגים מרשל סהלינס ואלמן סרוויס (Elman Service) ערכו ספר, "אבולוציה ותרבות", שבו הם ניסו לשלב את הגישות של ווייט וסטיוארד. אנתרופולוגים אחרים, שהתבססו על או הגיבו למחקריהם של ווייט וסטיוארד, פיתחו תאוריות של אקולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה אקולוגית. הדוגמאות הבולטות הן פטר ויידה (Peter Vayda) ורוי רפפורט (Roy Rappaport). בשנות ה-50 המאוחרות, תלמידים של סטיוארד כמו אריק וולף וסידני מינץ פנו מהאקולוגיה התרבותית למרקסיזם, תאוריית מערכות עולמיות, תאוריית התלות והמטריאליזם התרבותי של מרווין האריס.
כיום רוב האנתרופולוגים ממשיכים לדחות את רעיון הקדמה מהמאה ה–19, ואת ההנחות של האבולוציה החד-קווית. בעיקר בעקבות סטיוארד הם מנסים להבין את היחס בין התרבות לסביבה שלה על מנת להסביר את ההיבטים השונים של התרבות. חלק מהאנתרופולוגים של התרבות אימצו גישה מערכתית כללית, הבוחנת את התרבויות כמערכות מתפתחות, וטוענת כי יש לקחת בחשבון את כל הסביבה החברתית, הכוללת יחסים פוליטיים וכלכליים בין תרבויות. ישנם אנתרופולוגים אחרים הממשיכים לדחות את כל הרעיון האבולוציוני ובמקום זה בוחנים את העובדות ההיסטוריות, הקשרים עם תרבויות אחרות, ואופן הפעולה של מערכות הסמלים של התרבות.
נאו-אבולוציוניזם.