שתי שדרות חוצות את שכונת יד אליהו ממזרח למערב, שדרות החי"ל בדרום השכונה ושדרות יד לבנים בחלקה הצפוני ושדרות המעפילים מצפון לדרום במערב השכונה. שתי השדרות שופצו יחד עם שאר שדרות תל אביב ובעיצוב דומה. שתי שדרות הרוחב כוללות מספר גינות מטופחות הצמודות אליהן וכיכרות קטנות שחוצות אותן, ואילו בשדרות המעפילים מתקיים מסחר בקטע הקרוב לרחוב לה גוארדיה. בשכונה יש מספר שדרות נוספות, אך רובן קצרות או שאינן משמשות כצירי תנועה אלא רק כנתיבי הליכה.
רחובות נוספים המכונים שדרה.
בעיר תל אביב, כמו גם בערים רבות נוספות, מספר רחובות ראשיים המכונים "שדרות" על אף שאינם כאלו בפועל אלא רחובות וכבישים רגילים. רחובות כגון שדרות רוקח, שדרות שאול המלך ושדרות הר ציון קיבלו שם זה כדי להדגיש את חשיבותם אך אינם דומים לשדרות האחרות בעיר.
התחבורה בשדרות.
לרוב השדרות מבנה פיזי דומה והתחבורה סביבן פועלת אף היא על פי עקרונות דומים מאוד. השדרות בנויות משטח ציבורי פתוח המתקיים למעשה באי תנועה שבין שני מסלולי נסיעה של כלי רכב. השדרות פועלות כרחוב דו סיטרי אותו חוצים רחובות שונים, חד סיטריים ברובם. לאורך השדרות צמתים רבים יחסית ללא רמזורים בהם מתאפשרת פניות או חציות מדורגות (על ידי עצירה בין שני מסלולי התנועה) מהרחובות הניצבים. תכנון התנועה באופן זה מאפשר מצד אחד את זרימת כלי הרכב לאורך השדרה, כאשר הפניות שמאלה אינן מתאפשרות לרוב ומצד שני מאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים נוחה ובטוחה לאורך מרכז השדרה.
תכנון זה, אשר מקורו הרעיוני במספר שדרות אירופאיות שהוקמו עוד במאה ה-19 בערים כפריז וברצלונה, יוצר מרחב עירוני המאפשר התנהלות מקבילה יעילה הן של הולכי רגל והן של כלי רכב. במיוחד מאז שיפוצן בסוף שנות ה-90, שם תכנון השדרות התל אביביות דגש על תנועת הולכי הרגל הנוחה ועל תנועת האופניים. שבילי האופניים הפכו את השדרות לנתיבי נסיעה אופנית יעילים וידידותיים במיוחד לרוכבים. המשכיות השדרות ברמת השלד העירוני מאפשרות תנועה רציפה של רוכבי אופניים ברוב שטח מרכז העיר.
קווי אוטובוסים מרכזיים עוברים בחלק משדרות העיר. בשדרות ירושלים מתוכנן לעבור הקו הראשון של הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב ובמקביל לשדרות רוטשילד, באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי, מתוכננת להיבנות אחת מתחנות הרכבת התחתית הגדולות ביותר שתשרת את באי המע"ר שבאזור דרום השדרה.
עלון פ&quot;ש
אליהו רבה
אליהו זוטא
על דאטיפת אטיפוך
שדרות יהודית
דספרסידוס
חבצלות
בריגדיר גנרל
בריגדיר גנרל (Brigadier General) היא הנמוכה מדרגות הפיקוד של קצינים גנרלים (General Officer) בארצות אחדות. הדרגה היא מעל דרגת קולונל (Colonel) ומתחת לדרגת מייג'ור גנרל (Major General).
מקורה של הדרגה הוא בצבאות אירופה, כאשר "בריגדיר גנרל" או בקיצור ה"בריגדיר" פיקד על "בריגדה" (חטיבה) בשדה הקרב. הדרגה התקבלה בעולם הרחב ובמאה ה-18 אומצה בארצות הברית ובמדינות חבר העמים הבריטי.
במדינות חבר העמים הבריטי הדרגה המקבילה היא "בריגדיר" (Brigadier) בעוד שבמעט ארצות אחרות, כגון ברזיל, משתמשים בדרגה "מייג'ור גנרל" כדרגה מקבילה.
בצבא הגנה לישראל הדרגה של בריגדיר גנרל מקבילה לדרגת תת-אלוף (על אף שבפועל מפקד חטיבה בצה"ל הוא קצין בדרגת אלוף-משנה), והיא הדרגה השלישית בחשיבותה, לאחר רב-אלוף ואלוף. מתחת לדרגת תת-אלוף באה דרגת אלוף-משנה.
מועצת היישובים היהודים ביהודה, שומרון וחבל עזה
מספר פראוד
מספר פראוד הוא מספר חסר ממד המבטא את היחס בין כוח האינרציה לבין כוח הגרביטציה. משמעותי בהקשר של תופעת המערבולת (Vortex), כיוון שזהו המצב בו גובר הכוח הצנטריפיטלי על כוח הכובד.
נקרא על שם ויליאם פראוד שביצע ניסויים שהראו את היחס בין מהירות לבין אורך.
צורת החסרת ממד.
כאשר: formula_2 היא המהירות הממוצעת ו formula_3 היא מהירות הגל של המים. ולכן מספר פראוד מקביל למספר מאך.
וכן formula_3 הוא השורש הריבועי של תאוצת הכובד כפול שטח החתך.
ולכן מספר פראוד יכול להיכתב:
כאשר d הוא העומק או האורך.
שימושים.
מספר פראוד משמש להשוואה בין ההתנגדות לגלים בין גופים שונים וגדלים שונים.
מוחמד נפאע
מוחמד נפאע (בערבית: محمد نفاع; 14 במאי 1940 – 15 ביולי 2021) היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש.
ביוגרפיה.
נפאע נמנה עם ראשוני סרבני הגיוס בעדה הדרוזית. למד ספרות ערבית ועברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כמזכ"ל בנק"י לאורך שנות ה-80.
בשנת 1990 נכנס לכנסת ה-12 מטעם חד"ש במקום תאופיק זיאד וכיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות עד 1992.
כיהן כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הישראלית משנת 1993 עד שנת 2002 אז החליף אותו עיסאם מח'ול.
בשנת 2007 נבחר מחדש לתפקיד מזכ"ל מק"י, לאחר שעסאם מח'ול הודיע שלא יתמודד שנית על תפקיד זה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב שוב במקום סמלי ברשימה, המקום ה-120 והאחרון.
בשנת 2011, טען כי "לפני חמש שנים הודתה "קבוצת הרופאים הציונים" בברית המועצות, כי היא אכן ניסתה להרעיל את סטלין". נאפע לא סיפק אישוש לטענה זו.
ב-2011 פרסם נפאע מאמר בערבית באתר האינטרנט של חד"ש, שבו הוא תקף את ישראל והמערב, גינה את ההתקוממות בסוריה והגן על בשאר אל-אסד ועל משטרים טוטליטריים נוספים:
לאחר מכן קוים ריאיון עם נפאע באתר המפלגה הקומוניסטית בו נשאל על המצב בסוריה ועל עמדתו:
נפטר ב-15 ביולי 2021.
איניאדה
קרולוס לינאוס
מגן אברהם (פירושונים)
דרך בגין (ירושלים)
סוברו
סוברו ליאונה
מקוה טהרה
יום ליקוט עצמות
בהלכה היהודית, יום ליקוט עצמות הוא היום בו אוספים את עצמות הנפטר או הנפטרת מקברם הזמני, ומעבירים אותו אל קבר קבוע. על-פי ההלכה, יום זה הוא מעין יום קבורה, והקרובים נוהגים בו מקצת מנהגי אבלות.
המקור ההלכתי.
במשנה במסכת מועד קטן (פרק א, משנה ה) נחלקו ביניהם התנאים האם מותר ללקט עצמות בחול המועד. רבי מאיר סבר שהדבר מותר "מפני ששמחה היא לו". כלומר ליקוט העצמות הוא מאורע משמח ולכן מותר לעשותו בתקופה שמחה, בחול המועד. לעומתו, רבי יוסי סבר שליקוט העצמות הוא מאורע של אבלות ולכן אין לעשותו בימי חול המועד.
ההלכה נפסקה כרבי יוסי וביום ליקוט עצמות יש לנהוג מנהגי אבלות מסוימים.
דבריו של רבי מאיר שיום ליקוט העצמות הוא יום שמחה נראים תמוהים במבט ראשון. ההסבר המובא להם בתלמוד הירושלמי על המשנה במסכת מועד קטן הוא שכל עוד לא לוקטו העצמות הרי שהמת עדיין סובל מחיבוטי הקבר ולאחר ליקוט העצמות מסתיימים ייסוריהם. בלשון התלמוד הירושלמי "שנינוחו אבותיו מן הדין" כלומר שהתקופה בה התייסר הנפטר על חטאיו תמה ולכן יש לשמוח. (בתלמוד הבבלי על משנה זאת (מסכת מועד קטן, דף ח, עמוד א) הוסברו דברי רבי מאיר באופן אחר).
הברייתא המובאת בתלמוד הירושלמי שהוזכר לעיל מאזנת בין שתי התחושות ומורה על יום אבל ביום ליקוט העצמות ויום שמחה ביום שלאחר מכן. וזה לשון הברייתא:
ההלכות הקשורות ביום ליקוט עצמות מופיעות בספר הטור ובשולחן ערוך בסימן תג, הסימן החותם את חלק יורה דעה. ההלכה מחייבת לנהוג מנהגי אבלות אם כי מנהגי האבלות ביום ליקוט עצמות פחות חמורים ממנהגי האבלות הנהוגים בשבעת ימי האבל.
הראשונים נחלקו ביניהם האם ביום ליקוט העצמות נוהגים גם מנהגי אנינות כל עוד לא נטמן הנפטר במקומו החדש. בטור מובאים דברי המהר"ם מרוטנברג ולפיהם
הטור גם הביא את דברי אביו הרא"ש ולפיהם:
הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך פסק בסוגיה זאת כדעת הרא"ש.
רקע היסטורי.
הסיבה לצורת הקבורה הדו־שלבית הזאת היא שבתקופה הראשונה היו ממתינים עד שיתאכל הבשר מגופת הנפטר. לאחר התאכלות הבשר ולאחר שמגופת המת נותרו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם - חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני. ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר/ת. מטבע הדברים כשפסק המנהג לקבור את הנפטר/ת באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה של יום ליקוט עצמות. למרות זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו.
בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות נאספו עצמות נרצחי כפר עציון ועצמות חללי לטרון ומקומות נוספים והובאו לקבורה. ביום הבאתם לקבורה היו מקרובי החללים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות. גם בביצוע תוכנית ההתנתקות נזקקו חלק ממפוני גוש קטיף להלכה זאת. בית הקברות היהודי שבגוש קטיף פונה וגופות הנפטרים הובאו לקבורה מחודשת בהר הזיתים. ביום הוצאת המתים מקברם היו מקרובי הנפטרים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות.
רחוב בן-יהודה (תל אביב)
רחוב בן יהודה הוא רחוב ראשי בעיר תל אביב הקרוי על שם אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית.
הרחוב הוא ציר תחבורה ראשי בכיוון צפון-דרום (צפונה בלבד למכוניות פרטיות) המקביל לים ונמצא בין הרחובות דיזנגוף ממזרח והירקון ממערב. הרחוב מתחיל בכיכר מוגרבי, בו שכן בעבר קולנוע מוגרבי והסתיים בעבר באצטדיון המכביה אך כיום מתמזג עם רחוב דיזנגוף בחלקו הצפוני. הרחוב פוגש בכיכר מוגרבי את רחוב אלנבי הנשבר בנקודה זו מערבה לכיוון הים ובכך, חלקו הדרומי של הרחוב ממשיך באופן טבעי את הרציפות העירונית שמתחילה באלנבי וממשיך אותה צפונה במקביל לים.
היסטוריה.