בטרם ימומשו תוכניות הבינוי העתידיות על פי התכנון תחילה ישקיעו בחיבור אזור המלונות ממזרח לשדה אל שכונות המגורים ממערב לו במספר כבישי רוחב, חלקו הדרומי של השדה המגיע עד סמוך לרצועת החוף יפותח בעלות של כ-50 מיליון שקלים כפארק עירוני ירוק לבילוי וספורט ואירועים בפארק, מבנה הטרמינל הישן עצמו ישופץ ויוסב למרכז תרבות רב תכליתי שיכלול אודיטוריום לכנסים והופעות והצגות, ולצידו מתחם מרוצף גדול למסיבות ענק רבות משתתפים. בשלב השני יתאפשר בהדרגה פיתוח חלקו הצפוני של המתחם כאזור מגורים ובחלקו הדרומי תוספת חדרי מלון ואטרקציות תיירות נוספות.
באוגוסט 2019 החלו העבודות על פינוי הנמל; תחילה יבנה אזור הבילויים. כמו כן, פורסם כי הטרמינל, כצפוי, יתפקד כמרכז תרבות.
ב-29 באוקטובר 2020 נהרסה חומת נמל התעופה הסמוכה לבית הטרמינל, לטובת סלילת כביש שיחבר בין אזור התיירות לבין מרכז העיר אילת.
אינגרה
פורה (שבט)
פורה (Fore) הוא שבט הררי בגינאה החדשה המונה נכון ל-2006 כ-20,000 איש. שפת הפורה מתחלקת לשלושה דיאלקטים שונים לפי האזורים הגאוגרפיים.
בני שבט פורה היו בעבר קניבלים ונהגו לאכול את מוח מתיהם ומנהג זה גרם להופעת מחלת קורו בקרבם ולמותם של כעשרה אחוזים מבני השבט.
קורו
הדרך החדשה
אסטל קוסטנזה
לארי דיויד
פרנק פלג
פרנק פֶּלֶג (פּוֹלַק) (24 בספטמבר 1910 – 20 בדצמבר 1968) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומרצה ישראלי, אשר נודע כצ'מבליסט הראשון בארץ.
פלג התמחה בנגינת יצירותיו של באך בצ'מבלו ובמוזיקה של המאה ה-20, ובעיקר זו של ארנולד שנברג בפסנתר. כמו כן, כתב גם כן מוזיקה לתיאטרון ולסרטי קולנוע.
חייו.
פרנק פולק נולד בסתיו 1910 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (לימים בירת צ'כוסלובקיה).
מגיל צעיר הופיע כסולן בקונצרטים בנגינה בפסנתר ובצ'מבלו. הוא למד פסנתר, קומפוזיציה וניצוח באקדמיה הצ'כית למוזיקה, וניצח על תזמורת האופרה בפראג עד עלייתו ארצה, בעקבות יוזמתו של ברוניסלב הוברמן, בשנת 1936.
לאחר קום המדינה יזם את הקונצרטים הקאמריים במוזיאון תל אביב ושימש כמנהל מדור המוזיקה במשרד החינוך והתרבות עד 1952.
בעת מילוי תפקיד זה הפסיק זמנית את הופעותיו ועיסוקו בהוראה. בריאיון עיתונאי נתן ביטוי לבעייתיות של מעמד מורי המוזיקה בישראל ושל רמת המוזיקאים, היוצאים מישראל לחו"ל ומציגים שם את עצמם כ"כוכבים מתל אביב", תואר שלעיתים אין דבר מאחוריו. בין תלמידיו הייתה נעמי שמר.
בשנת 1951 התיישב פלג בחיפה, בעקבות הזמנתו של ראש העיר דאז, אבא חושי, והקים את התזמורת הסימפונית חיפה, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן. פרנק פלג היה במשך שנים מספר מנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורת הטכניון. כמו כן שימש כמנהל המוזיקלי הראשון של תיאטרון חיפה.
בשנת 1956 יצא פלג לפולין כנציג הראשון של ישראל. בהגיעו לפולין התבקש במפגיע לנגן "מוזיקה מודרנית", דווקא, לאחר שלבסוף הוסר האיסור על השמעת מוזיקה כזאת מעבר למסך הברזל. במהלך הביקור נפגש פלג עם יהודים רבים, מהם שהצהירו על יהדותם בגלוי ובגאווה ואחרים, שלחשו עליה בסתר.
פלג השתתף בתוכנית הרדיו הפופולרית ביותר של קול ישראל, "שלושה בסירה אחת" (1956–1959). בעיקר שיתף פעולה עם דן אלמגור ורביעיית מועדון התיאטרון בכתיבת הלחנים לשירים סטיריים, ובהם "אז מה אם אנחנו מרחובות", "ארבע זה מספר מזל", המערכון המוזיקלי "הזמר העברי" וכן שיר הסיום לרגל הפסקת שידור התוכנית - "שיר הקברנים".
פרנק פלג יצא נגד הגישה האומרת, שביצוע יצירות באך מחייב דבקות קפדנית בסגנון המאה ה-17. את גישתו זו העביר ל-15 נגנים מעולים, משתתפי סמינר בינלאומי בסנט מוריץ שבשווייץ, אליו הוזמן באביב 1963. פלג תמך בגישה נבונה יותר לביצוע יצירות באך ומתנגד לגישה הדבקה בכל מחיר בביצוע אותנטי ובנגינה על צ'מבלי קרובים ככל האפשר למקור מתקופת באך, תוך התעלמות מן החידושים שהוכנסו מאז בכלי.
פרנק פלג נפטר בחיפה מהתקף לב ונטמן בבית הקברות חוף הכרמל. הוא הותיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ונכדים.
לאחר פטירתו הוחלט במשרד החינוך להעניק פרס על שמו לפעילות אמנותית רבת שנים ברמה גבוהה. בנוסף, נקרא רחוב על שמו בשכונת דניה שבחיפה.
אוצר ההתיישבות היהודית
GBU-15
GBU-15 (ראשי התיבות Guided Bomb Unit - פצצה מונחית) הוא שמו של נשק דואה (מכונה גם "פצצה חכמה") המיועד להשמדת מטרות איכות. הנשק יועד לשימוש במטוסי F-4 פנטום, F-111F, ו-F-15E. חיל האוויר האמריקני משתמש בנשק זה כיום רק במטוסי ה-F-15E.
הנשק מורכב מרכיבים מודולריים המורכבים על פצצת שימוש כללי סימן 84 או לראש קרב של פצצת BLU-109. כל נשק מורכב מחמישה רכיבים – רכיב הנחיה קדמי, מתאם ראש הקרב, יחידת בקרה, רכיבי ההיגוי ומקטע קישוריות המידע של הפצצה.
רכיב ההנחיה מותקן על חרטום הפצצה ומכיל מערכת הנחיה טלוויזיונית לשעות היום או מערכת הנחיה המבוססת על הדמיית תת-אדום למבצעים בשעות הלילה או במזג אוויר גרוע. מקטע קישוריות המידע שנמצא בזנב משדר עדכוני הנחיה למטוס המפעיל ומאפשר למפעיל מערכות הנשק להנחות את הפצצה בשליטה מרחוק אל עבר המטרה.
חיבור חשמלי חיצוני מאריך את ראש הקרב שמתחבר לרכיב ההנחיה וליחידת הבקרה. החיבור נושא אותות חשמליים בין רכיב ההנחיה ליחידת השליטה. רכיב קישוריות המידע מעביר הנחיות ומידע על הבקרה בין מערכת בקרת תא הטייס של המטוס המטיל והנשק עצמו בטרם השיגור.
רכיב ההיגוי מותקן בקצה האחורי של הפצצה ומורכב מארבע כנפיים המסודרות בצורת X עם כנפוני תמרון. רכיב הבקרה מכיל את הטייס האוטומטי, שאוסף נתוני ניווט מאזור ההנחיה וממיר את המידע לאותות שמזיזים את משטחי הכנפיים כדי לשנות את מסלול נפילת הפצצה.
ניתן להשתמש בפצצת ה-GBU-15 בתקיפה ישירה או לא ישירה. בתקיפה ישירה, הטייס בוחר מטרה לפני השיגור, נועל את מערכת הנחיית הנשק על המטרה ומטיל אותה. מערכת ההנחיה מנווטת את הפצצה למטרה, דבר המאפשר לטייס לעזוב את האזור. בתקיפה לא ישירה מונחה הנשק בשליטה מרחוק לאחר ההטלה. הטייס משחרר את הנשק, ובעזרת שליטה מרחוק מנחה את הפצצה למטרה. ניתן לנעול את יחידת הביות על מטרה שמתגלה במהלך ההנחיה ולהעביר את הנשק למצב אוטונומי.
הנשק מתוכנן לביצועים מיטביים בהטלה מגובה נמוך עד בינוני. כל הפצצות מסוג זה שנעשה בהם שימוש במלחמת המפרץ הוטלו ממטוסי F-111F.
במרכז חיל האוויר למבחני פיתוח (Air Force Development Test Center) שבבסיס חיל-האוויר אגלין שבפלורידה, החלו לפתח את פצצת ה-GBU-15 בשנת 1974. חיל האוויר ביקש במקור להעניק לשתי מערכות הנשק כינויים של טילים: AGM-112A ו-AGM-112B. הבקשה נדחתה מפני שהנשק החדש לא היה בעל הנעה ולכן קיבל את הכינוי GBU. הכינוי M-112 נותר ללא שימוש כתוצאה מכך.
הנשק הוא תוצר השיפור של הפצצות המונחות הראשונות שהשתמשו בהם במלחמת וייטנאם. ניסויים עם הנשק החדש החלו בשנת 1975. ה-GBU-15 עם מערכת ההנחיה הטלוויזיונית, השלימה את הערכת מבחניה המבצעיים בנובמבר 1983. בפברואר 1985, הערכות ומבחנים מבצעיים ראשונים הושלמו על מערכת ראש-הביות שהתבסס על הנחיית הדמיית תת-אדום.
בדצמבר 1987, הנהלת התוכנית שהייתה אחראית לפיתוח פצצת ה-GBU-15 הועברה ממפקדת מערכות חיל האוויר (Air Force Systems Command) למפקדת הלוגיסטיקה של חיל האוויר (Air Force Logistics Command). המפקדות אוחדו בשנת 1992.
במהלך תהליך איחוד המפקדות, הפצצה GBU-15 והגרסה בעלת ההנעה שלו, טיל האוויר-קרקע AGM-130, נקבעו להיות שייכות לאותה משפחת נשק בשל המשותף ביניהם. המשרד האחראי על דיוק התקיפות בבסיס חיל האוויר אגלין, נהיה לאחראי היחיד על ה-GBU-15, בעוד שמרכז הלוגיסטיקה של בסיס חיל-האוויר היל שביוטה מספק להם תמיכה.
STS-7, היא המשימה השביעית בתוכנית המעבורות של נאס"א, והמשימה השנייה של מעבורת החלל צ'לנג'ר. משימה זו יצאה אל הדרך עם המראתה ב-18 ביוני 1983.
המשימה.
המראתה השנייה של הצ'לנג'ר אל החלל החלה ב-18 ביוני 1983 בשעה 7:33 לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
זו הייתה משימת החלל הראשונה שבה השתתפה אישה אמריקאית, סאלי רייד (Sally K. Ride). בנוסף, לקחה המשימה את הצוות הגדול ביותר עד אותה תקופה (5 אסטרונאוטים).
בנוסף לסאלי, חברי הצוות של אותה משימה היו רוברט קריפן מפקד המשימה, שהיה טייס במשימת STS-1, פרדריק הוק טייס המשימה, ג'ון פביאן ונורמן ת'אגארד שהיו מומחי משימה כמו סאלי. ת'אגארד, רופא בהכשרתו, טס מוקדם מן המתוכנן למחזור שלו משום שנאס"א רצתה לחקור בטיסה זו את בעיית מחלת הטיסה, שהשפיעה על צוות STS-5.
שני לווייני תקשורת שנשאה המעבורת, לוויין ANIK C-2 של חברת Telesat of Canada ולוויין שני Palapa B-l של מדינת אינדונזיה, הוצבו בהצלחה בחלל ללא תקלות. שבעה מטעני Get Away Special הוחזקו במעבורת לשם ניסויים באפס גרביטציה. אחד מהניסויים עסק בהתנהגות חברתית במושבת נמלים בהיעדר גרביטציה. בנוסף לכל ניסויים אלו נוסו עוד כ-10 ניסויים בתחומים שונים.
אחד המטענים של המעבורת נקרא SPAS-01. זהו לוויין שניתן לשחרר מן המעבורת בעזרת הזרוע הרובוטית כך שיטוס לצידה בחופשיות, וללכוד אותו בחזרה כעבור מספר ימים. מטען זה בדק יצירה של סגסוגות מתכת במיקרו-כבידה. מטען זה נשלח מטעם סוכנות החלל הגרמנית. הניסוי במטען זה בוצע ביום הטיסה החמישי. המערכת כללה גם מצלמת 16 מ"מ שצילמה את המעבורת מן הלוויין. מצלמה זו כבר טסה לחלל בעבר, באחת הטיסות של טילי ליטל ג'ו במסגרת תוכנית מרקורי.