קרפדת הקנים דומה חיצונית גם למין "Heleioporus australiacus". קשה לעיתים להבחין בין קרפדות קנים צעירות לבין בני הסוג "Uperoleia", מפני שלשניהם בלוטות רעל גדולות; אולם, לקרפדות הקנים אין כתמים לבנים באזור הירך ופניהן חרושות תלמים דמויי קמטים. בארצות הברית, קרפדת הקנים דומה מבחינה מורפולוגית לרבות מהקרפדות המקומיות מהסוג "Bufo". קל במיוחד להתבלבל בינה לבין "Bufo terrestris" ולבין "Bufo fowleri". באופן כללי, ניתן להבחין, על פי רוב, בין קרפדות הקנים לבין קרפדות אחרות, וזאת על-פי צורת בלוטות הרעל שלה ועל-פי התלמים והקמטים המצויים בפניה.
שימוש האדם בקרפדות.
זולת השימוש כמדבירה ביולוגית, בקרפדת הקנים בוצע שימוש במספר דרכים, הן מסחריות והן לא מסחריות. באופן מסורתי, בתחומי התפוצה של הקרפדה באמריקה הדרומית, העם האמריקאי-ילידי אמברה וונאן נוהג להשתמש ברעלן של הקרפדות כדי ליצור חיצים מורעלים. הרעלן שימש גם כאנתאוגן עבור האולמקים. את הקרפדה אף צדים לשם מאכל בפרו, ובשרה נאכל לאחר שעורה מוסר ממנה בזהירות. כשהוא מוכן כהלכה, בשרה של הקרפדה נחשב למקור מזון בריא, השופע בחומצות שומן אומגה 3. במרוצת השנים נתווספו שימושים חדשים לרעלן של הקרפדה: הבופוטנין שניתן להפיק ממנו משמש ביפן כאפרודיזיאק וכחומר למניעת נשירת שיער. בסין משמש הרעלן בכירורגיית לב-חזה, ושם ייעודו הוא להפחית את קצב דפיקות הלב במהלך הניתוח. הוא אף עשוי לסייע בטיפול בסרטן הערמונית.
שימושים אחרים של קרפדת הקנים הם, למשל, אימוצה כחיית מחמד, ביצוע ניסויים בה כחיית מעבדה, וייצור מוצרים מעור באמצעותה. במחצית המאה ה-20, היו בדיקת היריון שכללו החדרת הפרשות של האישה לתוך מערכת הלימפה של קרפדה ממין זכר. אם תאי זרע היו מופיעים בהפרשותיו של האחרון, ניתן היה להסיק מכך כי האישה נמצאת בהיריון. בדיקות אלה היו מהירות יותר מאשר אלה שבוצעו באמצעות יונקים, כיוון שאת קרפדות הקנים היה קל יותר לגדל. בדיקות מסוג זה בוצע לראשונה במין אחר של צפרדעים, אך עד מהרה נתגלה כי גם קרפדות הקנים עשויות להתאים לבדיקה. עובדה זו הפכה את הבדיקה באמצעות הקרפדות לנפוצה עד מאוד. כחיית מעבדה, לקרפדת הקנים היו יתרונות מספר: הן היו נפוצות מאוד בתחומי התפוצה שלהן, וכן הן היו קלות וזולות להשגה ולשימוש. השימוש בקרפדה לשם ניסויים החל במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, ונעשה בהן שימוש בבתי ספר ובאוניברסיטאות. עם זאת, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 מספר מדינות באוסטרליה החלו מהדקות או את תקנות הייבוא של הקרפדות לשם ניסויים.
ישנם מספר שימושים מסחריים בקרפדות קנים מתות. כך, למשל, בעורן מבוצע לשם ייצור מוצרים ממנו. קרפדות מפוחלצות משווקות כמתנות עבור תיירים, ואף נעשה ניסיון ליצור דשן מפגרי הקרפדות.
בתרבות.
הבאתה של קרפדת הקנים לאוסטרליה והתפשטותה שם תועדה בסרט "Cane Toads: An Unnatural History" (בתרגום חופשי לעברית: "קרפדות קנים: היסטוריה לא-טבעית") (1988). בופוטונין, אחד הכימיקלים המצויים ברעלה של קרפדת הקנים, מסווג כסם מדרגה ראשונה בחוקי הסמים האוסטרליים, דרגה זהה לזו של ההרואין והקוקאין. לסם השפעות דומות לזו של הרעלה קלה: אפקט ההמרצה, הכולל הזיות קלות, מסתיים לאחר פחות משעה. עם זאת, ישנן לסם השפעות בריאותיות מסוכנות, ובמקרים של שימוש לא נכון הוא עלול לגרום למוות.
באוסטרליה נעשו ניסיונות להפיק תועלת מקרפדות קנים מתות, העלולות לגרום לבעיות תברואתיות, במיוחד בשל מספרן הרב. כך לדוגמה, ניתן להמיר את גופן לדשן נוזלי, וניתן לנצל את עורן להכנת מוצרי עור דוגמת ארנקים. קרפדת הקנים נבחרה על ידי החברה להגנת הטבע של קווינסלנד כסמל לאומי, לצד שונית המחסום הגדולה.
קרפדת ענק
קרפדת הקנים
Bufo marinus
חאניגלבאת
חאניגלבת
חניגלבאת
ארקהם אסיילום
ל'אטאלנט
ל'אטאלנט (בצרפתית: L'atalante) הוא סרט צרפתי משנת 1934 שביים ז'אן ויגו, בכיכובם של ז'אן דסטה, דיטה פארלו, ומישל סימון.
תקציר העלילה.
הסרט מתחקה אחר קורותיו של ז'אן, הקפטן של הדוברה ל'אטאלנט ואשתו החדשה, ג'וליט (דיטה פארלו). הם נישאים לאחר שבקושי הכירו זה את זה, בעיירה הפרובינציאלית של ג'וליט. הסצנה של צעדתם מהחתונה לסירתו של ז'אן מצולם בסגנון מקוטע והוא מבשרו של הגל החדש של הסרטים הצרפתיים. הם יוצאים לטיול לפריז, מסע המשמש הן להובלת מטען והן כירח הדבש שלהם. מתח ניצת בקרב הצוות, אשר אינם רגילים להימצאותה של אישה על הספינה. רוב הקונפליקט נובע מז'אן שמתעוררת בו קנאה זועמת, הוא מנפץ צלחות, ומרים עוגן כל אימת שמזדמן, לאחר שהוא מגלה את ג'וליט ועמיתו ז'ול (מישל סימון) משוחחים בתאו של ז'ול.
כשהם מגיעים לפריז הולכים ז'אן וג'וליט למועדון מוזיקה. שם הם פוגשים ברוכל המפלרטט עם ג'וליט, דבר המוביל לריב עם ז'אן. ג'וליט שלא אוהבת את חיי הספינה ונמשכת לאורותיה של פריז, בורחת עם הרוכל. זאן שננטש מאחור זועם, מותיר אותה מאחור ואחר כך הוא שב לאחר שהחליט לחפש אותה.
ההערכה לסרט.
הסרט קיבל שבחים בשל סגנונו הריאליסטי-פואטי החוזה את הנולד, אולם הוא גם כלל קטעים סוריאליסטים מפתיעים, כמו התמונה הכפולה של מישל סימון בקטע ההיאבקות והסצנה שבה ז'אן קופץ לנהר. כפי שצוין הסרט חביב על יוצרים בני הגל החדש בקולנוע הצרפתי, שסרטיהם מכילים רמיזות רבות לעבודותיו של ז'אן ויגו.
המפיצים המקוריים של הסרט צמצמו את משכו בניסיון לעשותו פופולרי יותר והוסיפו לשם הסרט את הכותר Le Chaland Qui Passe, שם שיר בן התקופה, שאף הוכנס לתוך הסרט.
ל'אטאלנט נבחר לסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים במשאל של Sight &amp; Sound משנת 1962 ולמקום השישי ב-1992.
הצילום שקצר את ההלל היה של בוריס קאופמן, מאוחר יותר הוא הפליג לצלם סרטים גדולים בהוליווד כמו חופי הכרך. אף על פי כן, הוא תיאר את עבודתו עם ויגו כ"גן עדן קולנועי".
גר בארץ נכריה
ג'יימס פרסקוט ג'ול
הועדה לשבילי ישראל
ז'אן ויגו
ז'אן ויגו (בצרפתית: Jean Vigo; 26 באפריל 1905 - 5 באוקטובר 1934) היה במאי קולנוע צרפתי שמת בדמי ימיו, שסייע ליסד את הריאליזם הפואטי בקולנוע בשנות השלושים ונהפך לאחר מותו למשפיע מאוד על הגל החדש בקולנוע הצרפתי בשנות ה-50 המאוחרות והשישים המוקדמות.
חייו.
ויגו נולד לאמילי קלרו ולאנרכיסט הצבאי הבולט יוג'ין בונוונטר דה ויגו (שאימץ את השם מיגל אלמרידה - האנגרמה של "y'a la merde" המתורגם כ"הנה חרא"). הרבה מילדותו הוא היה במנוסה עם הוריו. אביו נחנק למוות בכלא פרסנה בלילה של 13 באוגוסט 1917. כנראה שהיה זה מעשה השלטונות, היות שאלמרידה ביקש מוקדם יותר באותו היום להיפגש עם עורך דין, שאמור היה לראותו למחרת. ויגו הצעיר נשלח לפתע לפנימיה תחת שם בדוי, ז'אן סלה, על מנת להסוות את זהותו.
ויגו נישא ונולדה לו בת ב-1931. הוא מת מסיבוכים של שחפת, בה לקה שמונה שנים מוקדם יותר.
הוא נודע בשל שני סרטים חשובים ביותר שהשפיעו בצורה משמעותית על התפתחות הקולנוע בצרפת ובעולם בכלל: אפס בהתנהגות (1933) ול'אטאלנט (1934). הוא אף עשה שני סרטים נוספים "A propos de Nice" (1929), סרט חתרני ביותר מתקופת הקולנוע האילם הבוחן את אי ההגינות בחברה בניס בשנות העשרים והסרט Taris, roi de l'eau (1931), סרט אלגנטי על השחיין ז'אן טריס.
סרטיו תוארו על ידי כמה ובוודאי על ידי רשויות פוליטיות בת זמנו כלא פטריוטיים והם צונזרו בצורה משמעותית על ידי הממשלה הצרפתית. הם האריכו ימים יותר מאלה שמתחו עליהם ביקורת, ול'אטאלנט נבחר בסקר של Sight &amp; Sound's משנת 1962 כסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים וכשישי בטיבו בשנת 1992.
על שמו ניתן מדי שנה הפרס היוקרתי Prix Jean Vigo.
כריתת ראש
אהרל'ה קמינסקי
הנצי&quot;ב מוולוז'ין
גובינו
אברהם סבע
רבי אברהם בן יעקב סבע (1440 ה'ר, ספרד - 1508 ה'רס"ט, ורונה, איטליה) היה רב, מקובל, והוגה דעות יהודי בדור גירוש ספרד.
ביוגרפיה.
נולד ופעל בקסטיליה, היה תלמידו של רבי יצחק די ליאון. עם גירוש ספרד ב-1492 עבר לגימארייש שליד פורטו בפורטוגל עם קהילתו. בעת גזירות השמד על יהודי פורטוגל ב-1497 נחטפו שני ילדיו והוטבלו לנצרות. סבע עצמו נאסר בליסבון ועבר עינויים. הצליח להימלט לפאס שבמרוקו, אך את ספריו הרבים שחיבר נאלץ להשאיר בפורטוגל, שם קבר אותם תחת עץ זית ליד ליסבון. ממרוקו נדד רבות עד שהגיע לאדריאנופול, בירת האימפריה העות'מאנית, והשתקע בה, שם כתב את ספריו מחדש.
נפטר באונייה בדרכו לאיטליה בט' בתשרי ה'רס"ט (1508), ונקבר בוורונה.
החיד"א מספר על נסיבות מותו של סבע:
נכדתו, בתו של בנו יצחק נישאה לרבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך.
שיטתו של סבע ידועה במקוריותה, ושימשה רבות רבנים בדורות שלאחריו.
Potosia cuprea
דה גובינו
סיבוב שערי הר הבית
סיבוב השערים הוא טקס תפילה ייחודי שנזכר במקורות יהודיים קדומים כבר לפני אלף שנים. משתתפי הטקס נהגו לסבב את שערי הר הבית או את שערי חומת העיר, תוך אמירת פרקי תהלים, קיום מנהגי אבלות החורבן, החלים על מי שרואה את המקדש בחורבנו, ותפילות מיוחדות לבניין בית המקדש.
היסטוריה.
על פי ממצאי הגניזה הקהירית למנהג סיבוב השערים יש שורשים כבר לפני אלף שנה. יהודי בן המאה ה-19 תיאר מעמד זה: "מנהגנו בעיר הקודש ירושלים תיבנה ותכונן לסבב את החומה מבחוץ לכל חול המועד של יום טוב, אנשים נשים וטף, לקיים את הפסוק בתהלים: סֹבּוּ צִיּוֹן וְהַקִּיפוּהָ סִפְרוּ מִגְדָּלֶיהָ, שִׁיתוּ לִבְּכֶם לְחֵילָה, פַּסְּגוּ אַרְמְנוֹתֶיהָ (פרק מ"ח), והוא מנהג ישראל קדושים משנים קודמות".
בעת החדשה.