וילהלם צייסר נולד בגלזנקירכן. הוא למד באסן בבית ספר להוראה בין השנים 1910–1913. בשנת 1914, כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה, התגייס צייסר לצבא הגרמני. לאחר שסיים צייסר את שירותו ב-1918, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה
וב-1919 חזר לאסן, שם הפך מורה בבית ספר. בתקופה זו, נהיה קומוניסט אקטיבי, ולאחר הפיכת קאפ ב-1920, נהיה מפקד בצבא הרור האדום, צבא מחתרתי של פועלים ממפלגות שמאל שונות שפעל
בתקופת רפובליקת ויימר. פעילותו של צייסר בצבא זה הובילו למעצרו ולפיטוריו מתפקידו כמורה ב-1921. אחרי שחרורו מהכלא, עבד בשורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתור תועמלן. בשנת 1923, צייסר החל לעבוד במודיעין של המפלגה והיה לפעיל אקטיבי נגד כוחות הכיבוש הצרפתי ברוהר. תפקודו הטוב הוביל לשליחתו למוסקבה שנה לאחר מכן, שם קיבל אימונים צבאיים ופוליטיים.
עם חזרתו של צייסר לגרמניה ב-1924, הוא נהיה לאחד מאנשי המודיעין החשובים במפלגה, ועבד ישירות בשביל הוועד המרכזי שלה. במקביל נהיה למנהיג צבאי-פוליטי ומדריך של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה באזורים מסוימים בגרמניה. באותו זמן הוא גם עבד למען הצבא האדום ושירותי הביטחון של ברית המועצות. מ-1927, החל לעבוד באופן בלעדי כמעט בשביל הוועד הפועל של הקומינטרן ושירת כיועץ צבאי לסין (1927–1930) ולצ'כיה (1930–1932).
עבודתו זיכתה אותו בחברות במפלגה הקומוניסטית הסובייטית מ-1932 ובאזרחות סובייטית משנת 1940. ב-1936 נסע לספרד שם אימץ את הכינוי "גומז" ושימש מטעם הסובייטים כיועץ צבאי לצבא העם הספרדי.
לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד ב-1938 הוא חזר למוסקבה וחזר לעבוד בקומינטרן. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, צייסר העביר קורסים של אינדוקטרינציה אנטי-פשיסטית
לשבויי מלחמה גרמנים.
לאחר המלחמה עבר להתגורר בגרמניה המזרחית וב-1947 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה ששלטה בגרמניה המזרחית והתקדם במהירות בדרגות, ובשנת 1948 מונה לשר הפנים. בין השנים 1949–1954 שימש כחבר פרלמנט בפולסקמר, הפרלמנט המזרח גרמני
וב-1950 עבד על נושאים צבאיים במכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין, מתקן שמעטים הלא סובייטים שהורשו להיכנס אליו. ב-1950 קיבל גם מושב בוועד המרכזי ובפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
באותה שנה קיבל את מדליית קרל מרקס ומונה ליושב ראש המשרד לביטחון המדינה או כפי ידוע "שטאזי". וילהלם צייסר ניצל את הידע והניסיון הרחבים שלו במודיעין והפך את ה"שטאזי" לשירות ביטחון רב עוצמה ויעיל. צייסר עמד בראש השטאזי עד יולי 1953 אז הודח בעקבות חילוקי דעות עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שגם שאף לבסס את שליטתו במדינה על ידי פיטורי בכירים שיכולים לערער את מעמדו. נפילתו של צייסר הואצה גם בגלל התערבותו של אריך מילקה, בכיר בשטאזי ששאף לצבור עוד כוח, והכפיש את שמו של צייסר במפלגה.
לבסוף, צייסר ובכירים נוספים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי הואשמו בהיותם עוינים למפלגה והודחו ממשרותיהם. בנוסף, ולטר אולבריכט האשים את צייסר באי שימוש במספיק כוח כדי לדכא את המרד המזרח גרמני. דרגותיו ועיטוריו של צייסר נלקחו ממנו והוא סווג כאויב המפלגה. כתוצאה מכך, בילה את שנותיו לאחר מכן כמתרגם בבית הוצאה לאור ועבד במכון למרקסיזם ולניניזם שבברלין המזרחית. הוא מת באלמוניות במרץ 1958. שמו טוהר ב-1993 לאחר איחוד גרמניה על ידי מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ממשיכתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
וילהלם זייצר
הלל זיידל
הלל זיידל (9 באוקטובר 1920 – 14 בפברואר 1999) היה חבר הכנסת ופעיל ציוני.
קורות חייו.
זיידל נולד בקרקוב שבגליציה, פולין. למד בבית הספר הגבוה לכלכלה בווילנה. היה חבר בתנועת הנוער הציונית המסורתית "עקיבא" בפולין. חבר נערות שלו היה אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל"), ולימים הקדיש לו זיידל פרק בספר זיכרונותיו על תקופת השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק במחתרת האנטי-נאצית בגטו וילנה ועמד בראש המחתרת היהודית במחנה העבודה וההשמדה קלוגה שליד טאלין (אסטוניה). בשנים 1945–1947 עמד בראש תנועת "הנוער הציוני – עקיבא" והיה מראשי תנועת הבריחה.
במרץ 1948 עלה לארץ ישראל. בארץ כיהן כראש המדור לקליטת עולים של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המזכיר הכללי של העובד הציוני וממנהיגי המפלגה הפרוגרסיבית (שנוסדה על ידי העובד הציוני ומפלגת עלייה חדשה). בשנים 1952–1973 היה פעיל בהסתדרות מטעם העובד הציוני (שהיווה, במשך השנים, חלק ממסגרות מפלגתיות שונות: המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית והליברלים העצמאים). שם שימש כראש המחלקה לקליטת עלייה, ועם היבחר יהודה שערי לכנסת בשנת 1961 נבחר במקומו כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המדור לפנסיה של ההסתדרות.
בשנת 1973 נבחר מטעם ל"ע לכנסת השמינית. בפברואר 1977, בסוף כהונה פרש מהמפלגה הליברלית העצמאית והקים את סיעת ”אחדות” בכנסת, שהצטרפה כחטיבה לליכוד. נבחר מטעם הליכוד לכנסת ה-9 (בה שימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור וחבר בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת העלייה והקליטה). בבחירות לכנסת ה-10 לא שולב ברשימת הליכוד לכנסת ואחריהן פרש מפעילות פוליטית.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
ל&quot;ע
בית סותבי'ס
בית סותבי
בית סות'בי
אנבפטיסטים
יוסף-אהרן אלמוגי
יצחק-מאיר לוין
קינואה
קינואה (שם מדעי: "Chenopodium quinoa", ידוע גם ככף אווז הקינואה) הוא מין של כף האווז, צמח בעל פרחים השייך למשפחת הירבוזיים (Amaranthaceae). בעבר שויכה הקינואה למשפחת הסלקיים. לרוב, מיוחסת המילה קינואה לזרעיו של הצמח, המשווקים תחת שם זה כמזון. עליו של צמח הקינואה אכילים אף הם, אך אינם משווקים באותו היקף כזרעיו.
אף על פי שהקינואה משווקת כדגן, לצד זרעי שעורה, חיטה ותירס, היא אינה דגן אמיתי, היות שאינה שייכת למשפחת הדגניים, (בלבול זה השתרש גם עם כוסמת, שאף היא משווקת כדגן ואינה נכללת במשפחת הדגניים). הקינואה כונתה דגן עוד בתקופת האינקה, ושימשה כדגן בדרום אמריקה.
אף על פי שרוב המאכלים מבוססי צמחים אינם מכילים את כל חומצות האמינו, מכילה הקינואה חלבון מלא.
צריכה בישראל.
הצריכה השנתית בישראל עומדת על 2,500 טון (250 גרם לנפש) ונמצאת במגמת עלייה. השוק מגלגל כ-20 מיליון שקל. ארצות הייבוא המרכזיות הן פרו (1,500 טון), אקוודור (670 טון) ובוליביה (300 טון). בשנת 2017 עמדה הצריכה על 1,600 טון בלבד. נתון זה משקף עליה של פי 1.5 בצריכה במהלך 3 שנים בלבד.
היסטוריה.
מקור הקינואה באזור הרי האנדים שבדרום אמריקה, שם שימשה מקור מזון חשוב מזה כ-6,000 שנה. מקור שמה של הקינואה הוא בשפת הקצ'ואה, והשם המקובל נבע מההגייה הספרדית של השם המקורי קִינְוָּה (kinwa). הקינואה הוא צמח עמיד ביותר ומסוגל לגדול בתנאי סביבה קשים, ולכן מסוגל לגדול בקלות גם בהרי האנדים עד גובה של 4,000 מטרים מעל פני הים.
צמח הקינואה הוא קדוש לבני האינקה, והם כינו אותו "אם הדגן" (Chisaya mama), ובאופן מסורתי היה קיסר האימפריה זורע את הזרעים הראשונים כל שנה. צמח הקינואה שימש כמנחה בפולחן אלי האינקה.
לאחר כיבוש דרום אמריקה על ידי הספרדים (קונקיסטאדור), נאסר על בני האינקה לגדל את צמח הקינואה עקב מעמדו המקודש, והוא נתפס על ידי הספרדים כצמח מספוא לבהמות. כיום, המדינות המובילות בייצור קינואה הן פרו ובוליביה.
ערך תזונתי.
לזרעי הקינואה ערך תזונתי גבוה. בניגוד לחיטה (אשר דלה בחומצת האמינו ליזין) הקינואה עשירה בכל חומצות האמינו החיוניות. הקינואה עשירה בסיבים תזונתיים, בזרחן, בברזל ובמגנזיום. במצבו הטבעי מכוסה זרע הקינואה בציפוי ספונינים, חומרים רעילים ובעלי טעם מר, אך הקינואה נמכרת לרוב בצורתה המעובדת שבה שכבת הספונינים מוסרת.
עלי הקינואה מכילים כמות קטנה של חומר רעיל בשם חומצה אוקסלית (אשר נמצאת גם בצמחי משפחת הסלקיים כגון תרד וסלק, ובבני משפחת הירבוזיים כגון כף אווז האשפות), שעלול להיקשר לסידן ולברזל שבמזון ולמנוע את ספיגתם (ראו עוד על ספיגת סידן וברזל).
הקינואה איננה מכילה גלוטן, ועל כן מהווה תחליף דגן טוב עבור חולי צליאק.
ביהדות.
בקרב יהודים אורתודוקסים משמשת הקינואה כמאכל נפוץ בחג הפסח, משום שאינו חמץ. ארגוני כשרות אחדים נמנעו מלאשר קינואה כמאכל כשר לפסח, עקב הדמיון שלו לגרעינים אסורים ומחשש לתערובת שלו עם גרעינים אסורים. בדצמבר 2013 החליט ה-OU, מהגדולים והוותיקים בארגוני היהודים האורתודוקסים הפועלים בארצות הברית, להעניק לקינואה כשרות לפסח. בישראל יש המתירים אכילת קינואה בפסח רק לאוכלי קטניות, ויש המתירים זאת גם לאלה שאינם אוכלים קטניות בפסח.
ברכות הנהנין על אכילת קינואה:
איש הגשם
איש הגשם (באנגלית: Rain Man) הוא סרט דרמה משנת 1988, בכיכובם של טום קרוז ודסטין הופמן. דמות גיבור הסרט מבוססת על דמותו של קים פיק, אשר היה סוואנט.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר לשנת 1988, השחקן הטוב ביותר לדסטין הופמן, הבמאי הטוב ביותר לבארי לוינסון והתסריט המקורי הטוב ביותר לרונלד באס ובארי מורו.
עלילה.
צ'ארלי באביט (טום קרוז) הוא איש עסקים צעיר, גס רוח, חסר יושרה ואנוכי, שעומד על סף פשיטת רגל. הוא מספר לחברתו כי הסיבה להיותו אדם קשה היא חסך בקשר משפחתי. אמו נפטרה כשהיה פעוט, אביו מתעלם ממנו במשך כל חייו, אין לו אחים ואחיות, ובמיוחד מעיק עליו הגעגוע אל "איש הגשם" - דמות של חבר, שצ'ארלי משוכנע כי היא פרי דמיונו.