היום השני, הנקרא כואס (חגיגת הגביעים), היה עת לשעשועים. האנשים לבשו בגדים עליזים, מהם שהתחפשו לדמויות המיתיות בפמלייתו של דיוניסוס, ויצאו לביקורי קרובים. במועדוני שתייה נערכו תחרויות שתייה, שהמנצח בהן היה זה שרוקן את גביעו בזמן הקצר ביותר. אחרים נסכו נסכים על קברות שארי בשרם שהלכו לעולמם. ביום זה ערכה המדינה טקס מיוחד וסודי באחד מן המקומות המקודשים לדיוניסוס בלנאיון (Lenaion), אשר בשאר ימות השנה היה סגור. הבסיליסה (Basilissa, או בסילינה - Basilinna), אשתו של הארכון בסילאוס המכהן, נישאה במהלך הטקס לאל היין; סייעו לה ארבע-עשרה מטרוניתות אתונאיות שנקראו גראיראי (geraerae), אשר נבחרו על ידי הבסילאוס ונשבעו לשמור על סודיות. הימים בהם נחוגו הפיתואיגיה והכואס נחשבו לבישי מזל (αποφραδες ביוונית, nefasti בלטינית) ול-μιαραι (טמאים), ולכן נדרש להעלות בהם נסכי כפרה; בימים אלה עלו נשמות המתים מן השאול והתהלכו בין החיים; על פי פוטיוס, האנשים לעסו עלי אֶשׁחָר ומרחו את משקופי דלתות בתיהם בעטרן להגנה מפני רעות. בחוגים פרטיים, לכל הפחות, אופיו של החג היה שמח הרבה יותר מן הטקסים הקודרים.
תוקידידס מציין, כי "את הדיוניסיות העתיקות חגגו בשנים-עשר לחודש אנתסטריון במקדש דיוניסוס לימנאיוס (Dionysos Limnaios, "דיוניסוס אשר בביצות").
כיטרוי.
היום השלישי נקרא "כיטרוי" (חג הקדרות, מלשון χυτρος, קדרה), חג המתים. קטניות מבושלות הועלו קורבן להרמס כתוניוס (Hermes Chthonios), הרמס בתפקידו כאל העולם התחתון, ולנשמות המתים, ואחר כך הן נתבקשו להסתלק. לא הועלו קורבנות לאף אחד מן האלים האולימפיים האחרים, ואיש לא טעם את הנזיד, משום שנחשב למאכלם של המתים. אף שלא הותר ביום זה להציג הצגות בתיאטרון, נערכה מעין חזרה, שבה נבחרו השחקנים של החג הדרמטי המתקרב. ביום האחרון לחג נהגו לתלות על עץ צלמיות בצורת בובות חרס בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות, היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
דגים
רוח קטבטית
רוח קָטָבַּטִית (מיוונית: κατὰ - "מטה" βαίνω - "ללכת") היא רוח הנושבת כלפי מטה במורדות הרים כתוצאה מהפרש לחצים הנוצר מתנאים טופוגרפיים.
היווצרות.
הטמפרטורה באטמוספירה במצב רגיל יורדת ככל שעולים בגובה, עקב הירידה בלחץ עם הגובה והריחוק מהקרקע, שמתחממת משמעותית יותר מאשר האטמוספירה. השכבה הנמוכה של האטמוספירה, הטרופוספירה מתערבלת ונוצרים בה מפלי טמפרטורה שונים, כלומר ירידה בטמפרטורה עם הגובה. שינוי טופוגרפי מקומי משפיע על מאזן הלחצים, וכפועל יוצא - הרוחות. ביום, ההר מתחמם מקרינת השמש, וכתוצאה מכך גם האוויר הצמוד אליו. עם זאת, באותו הגובה, בריחוק קל מההר האוויר קר יותר, על פי מפל הטמפרטורה, ללא האילוץ הטופוגרפי. האוויר החמים שלמורדות ההר דליל יותר מהאוויר הקריר - ולכן נוצר גרדיאנט לחץ, אשר קובע את עוצמת הרוח. האוויר הדליל והחמים עולה מעלה לכיוון הפסגה - זוהי הרוח האנאבטית, והיא חמימה.
הרוחות הקטבטיות הן המצב ההפוך, שמתרחש בשעות הלילה. הקרקע מתקררת מהר יותר ביחס לאוויר, וכך גם האוויר שמעליה. כאשר יש אילוץ טופוגרפי כגון הר, האוויר שעליו קר ודחוס יותר מהאוויר שלצידו, ולכן ישנן רוחות קרירות במורד. כשהרוח נושבת בנקיקים היא מתחזקת, בשל עקרון ברנולי, כשם שנהר המגיע לחלק צר יותר זורם מהר יותר ובעוצמה רבה יותר (תופעה הנקראת "תיעול"). לרוב, הרוח הקטבטית אינה חזקה, ומגיעה עד ל-18 קמ"ש בלבד. אף על פי כן, בתנאים מסוימים, הרוח הקטבטית עשויה להגיע לעוצמה הרסנית מאוד של אף יותר מ-185 קמ"ש. רוח כזו עשויה לגרום לעקירת עצים, לנזק ולאובדן בנפש.
יש לציין כי שמיים בהירים מאפשרים את חימום הקרקע המדובר, ובכך גם את הרוח הקטבטית. עננים מרובים בשמים מפחיתים בצורה ניכרת את התחממות הקרקע הישירה, ולכן במצב זה הרוח הקטבטית תיחלש ואף לא תנשב. יתרה מזו, הרוח הקטבטית היא תופעה מקומית. אם יש גורם אחר לרוח, כמו בריזה או מערכת סינופטית, וגורם זה משמעותי יותר, מבנה הסירקולוציה שתואר יכול להתערבל, ולמנוע או להפחית את הרוח.
דוגמאות.
לרוחות הקטבטיות יש שמות שונים בעולם. הרוח ידועה כ"בורה" בסלובניה ובקרואטיה. ברוסיה, אזור של לחץ אוויר גבוה יוצר רוחות קטבטיות אשר מגיעות עד הים האדריאטי, רוחות אלה עשויות להגיע עד למהירות של 220 קמ"ש.
כמו כן, הרוחות הקטבטיות נפוצות גם בצרפת. שם, הרוחות יורדות מן רצועות ההרים אל מקומות נמוכים יותר ומביאות איתן גל קור. גם בתקופות בהן הטמפרטורה נוחה יחסית, באביב ובסתיו, הרוחות שמגיעות מההרים הקפואים כל ימות השנה גורמות לקרה אשר מהוות איום על יבול חקלאי. בקיץ, הרוחות גורמות להתפשטות מהירה של שריפות הקשות לכיבוי.
התופעה מוכרת גם בישראל, במיוחד רוחות צפוניות הנושבות בבקעת הירדן ובאילת המגיעות ל-80 קמ"ש. כמו כן, רוחות אלו נושבות גם במפרץ חיפה - תופעת התיעול. הרוחות מגיעות כתוצאה מתיעול מכיוון עמק יזרעאל, הגליל התחתון והכרמל. רוחות אלו עשויות להגיע ל-90 קמ"ש.
רב ניצב
תת ניצב
ניצב משנה
ניצב
סגן ניצב
רב פקד
סנה
פונטופוריים
Pontoporia blainvillei
Pontoporiidae
יצחק רפאל
ד"ר יצחק רפאל (וֶרפֶל) (5 ביולי 1914 – 3 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי המפד"ל וכיהן מטעמה כחבר הכנסת ושר. חתן פרס ביאליק ופרס הרב קוק.
ביוגרפיה.
נולד בסאסוב אשר בגליציה, לשמואל-צבי ואסתר ורפל. היה חבר תנועת תורה ועבודה הפועל המזרחי, ממייסדי בני עקיבא בפולין וכן ראש מחלקת ”ההכשרה” של ”החלוץ-המזרחי” בפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1935, נישא לסופרת גאולה בת-יהודה (בת הרב יהודה לייב פישמן מימון).
למד באוניברסיטה העברית בחוגים למקצועות היהדות והיסטוריה כללית וקיבל תואר במאי 1940. היה פעיל ב"הגנה", שימש כמורה בבית-הספר "מעלה" בירושלים, מנהל "מוסד הרב קוק" אשר ייסד חותנו ועורך כתב העת שלו, סיני, ממותו של הרב מימון ב-1962 ועד מותו שלו ב-1999. מנהל "המחלקה למלאכה ולמסחר זעיר" בסוכנות היהודית, סיים לימודי תואר שני במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1942 היה נציג הפועל המזרחי בהנהלת "מגבית ההתגייסות", והחל בשנת 1944 היה חבר "הוועד הלאומי".
בתקופת מלחמת העצמאות כיהן הן כחבר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", הן כמנהל "המשרד לנפגעי המלחמה" והן כחבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת העלייה, תפקיד אותו מילא עד 1953.
כיהן ברציפות בכנסת מהכנסת השנייה - 30 ביולי 1951 ועד הכנסת השמינית 17 במאי 1977. במשך כל תקופת כהונתו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בכנסת השלישית והשמינית שימש יו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט.
היה סגן שר-הבריאות (1961–1965), תקופה בה התחוללה פרשת תל גיבורים. סערה ציבורית שהתחוללה בעקבות הפרשה הביאה את ראש הממשלה למנות, ב-25 באוקטובר 1964, ועדת חקירה בראשות שופט בית המשפט המחוזי משה גולן. בדו"ח שהגישה הוועדה נקבע שנמצא דופי בהתנהגותו רפאל, ובעקבות זאת התפטר רפאל מתפקידו כסגן שר הבריאות. לאחר שהופעל עליו לחץ ציבורי ויתר רפאל על חסינותו כחבר הכנסת, והוגש נגדו כתב אישום בחשד שלקח שוחד בדמות תרומות למוסד הרב קוק, שבראשו עמד. הוא זוכה, משום שהעד המרכזי יהודה שפיגל, שהורשע לפניו, סירב להעיד נגדו.
רפאל כיהן כשר-הדתות בשנים 1974–1976 בממשלתו של יצחק רבין. טרם מונה לשר, פנה יהודה שפיגל אל גולדה וביקש שלא ימונה רפאל לשר בגלל פרשת תל גיבורים, אך בקשתו של שפיגל לא סיכלה את המינוי. במהלך כהונתו כשר, ביקר את פעילות תנועת גוש אמונים, שביצע מבצעי התנחלות ביהודה ושומרון ללא אישור הממשלה, ושפעיליה התעמתו עם חיילי צה"ל שהגיעו לפנותם. תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים בספטמבר 1975 ופעל למען החזרת עקורי איקרית ובירעם לכפרם. גישתו המדינית המתונה הביא לחיכוכים עם קבוצת "צעירי המפד"ל", קבוצת פועלי המפלגה שהייתה גם פעילה בהקמת תנועת "גוש אמונים".
רפאל נמנע, יחד עם זבולון המר, בהצבעת אי אמון בממשלה ב־14 בדצמבר 1976, הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כשחלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר. שבוע אחר כך, החליט ראש הממשלה רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, לראות בהצבעתם זו כהתפטרות. מיד אחר כך החלו "צעירי המפד"ל" לפעול להדחת רפאל מהנהגת המפד"ל לבחירות הבאות, שנקבעו למאי 1977. ב-20 במרץ, נערכו בחירות פנימיות במפד"ל בהם הודח מהרשימה לכנסת. רפאל פנה לבית המשפט בבקשה לביטול הבחירות, ובמקביל ביקש לרוץ ברשימה עצמאית לכנסת. לבסוף, לאחר שפנייתו לבית המשפט נדחתה, החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא לרוץ לכנסת שוב.
בשנים 1957-1956 עשה עבודת מחקר באוניברסיטת לונדון וב-Jew's College. קיבל תואר דוקטור בספרות מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק בהדרכתו של הרב פרופסור שאול ליברמן. על עבודת הדוקטורט בנושא "ספר המנהיג" לרבי אברהם הירחי זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל. בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בנוסף, שימש כחבר הנהלת המפד"ל וחבר "המרכז העולמי של המזרחי - הפועל המזרחי", יו"ר הנהלת "מוסד הרב קוק" ו"יד הרב מימון".