בשנים 2014–2016 הארגון ייצג את מוטסים עלי במאבקו לקבל מעמד של פליט שהסתיים בהכרה רשמית. מוטסים הוא האזרח הסודאני היחידי שהוכר בישראל כפליט.
במרץ 2018 עתר הוביל הארגון את עתירת ארגוני זכויות האדם כנגד דרישת המדינה מאזרחי אריתריאה וסודאן לצאת למדינות שלישיות באפריקה (אוגנדה ורואנדה) או לחלופין להיכלא במעצר מנהלי בכלא סהרונים. הייתה זאת העתירה היחידה כנגד תוכנית הגירוש שנותרה תלויה ועומדת עד לביטול התוכנית והודעתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו על חתימת ההסכם עם נציבות האו"ם לפליטים.
בשנת 2019 עתר הארגון כנגד החלטת רשות האוכלוסין וההגירה להסיר את ההגנה הקבוצתית מעל אזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השוהים בישראל, בעקבות העתירה החליט שר הפנים, אריה דרעי, להשהות את ההחלטה.
הפקר
במשפט העברי, הפקר הוא מעמד קנייני של חפץ, או הליך קנייני שתוצאתו מעמד ההפקר.
חפץ המוגדר כהפקר הוא חפץ שכל המעוניין רשאי ליטלו לעצמו.
חפצים המוגדרים כהפקר.
חפצים שמעולם לא היו להם בעלים.
חפצים שמעולם לא היו להם בעלים, הם חפצים הנמצאים במקום שאינו רשותו של אדם ויש להניח שאף אדם לא החזיק בהם בקניין המועיל. אבנים, עשבים, פירות יער וחיות בר כולם נכנסים בגדר זה.
סייגים לקטגוריה זו:
חפצים שהופקרו על ידי בעליהם.
אם בעליו של החפץ אמר "חפץ זה הפקר" הרי החפץ מופקר, וכל הרוצה יכול לזכות בו. גם המפקיר רשאי לזכות בחזרה בחפץ שהפקיר. (רמב"ם הלכות נדרים ב'/י"ד)
במצבים מסוימים, ישנה משמעות להבנה של פעולת ההפקר. לדוגמה:
ישנה מחלוקת תנאים, מה יעשה אדם שהדיר את חבירו הנאה, ואין לחבירו מה לאכול. תנא קמא סובר, שיכול המדיר להפקיר אוכל, והמודר לזכות באוכל. רבי יוסי אוסר על המודר לזכות באוכל שהופקר. (עיין בבלי נדרים מג.)
לפי אחת ההבנות במחלוקתם, ניתן לומר שתנא קמא סובר כי ההפקר הוא סילוק הבעלות מן החפץ. כיוון שהמדיר אינו בעלים על החפץ, הרי המודר יכול לזכות בחפץ שאין לו בעלים. ואילו רבי יוסי סובר כי ההפקר הוא רשות לכל אדם ליטול לעצמו, וכאשר המודר נוטל את החפץ זה נחשב שהמדיר נתן לו אותו במתנה, ואסור למדיר לתת מתנה למודר.
מחלוקות בדין הפקר.
בשיטת רבי יהושע בן לוי נחלקו ראשונים מספר מחלוקות:
גר שנפטר בלי יורשים.
גר שנפטר ולא השאיר אחריו יורש וכן עבד כנעני משוחרר שנפטר בלי יורש, נכסיו הם הפקר, מכיוון שאין לו אף קרוב משפחה שיירשנו.
יוצא מכלל זה, אדם שגזל מנכסי גר בחייו, ולאחר מכן נפטר הגר ולא השאיר יורש, הנכסים הגזולים אינם הפקר אלא הם ניתנים לכהן (ע"ע מתנות כהונה).
השלכות הלכתיות למעמד ההפקר.
א. מתנות עניים - בעלות על המתנות קודם שזכה בהן העני - האם הן הפקר או רכושו של העני.
ב. תרומות ומעשרות - חיוב תרומות ומעשרות אינו מתקיים בשנת שמיטה, מכיוון שבשנה זו יבול השדה הפקר.
ג. בכורה (בהמה) - יש אומרים שהפקר פטור מן הבכורה.
ד. נזקי ממון- שור של הפקר שהזיק - פטור.
ה. ביטול חמץ - ישנה מחלוקת האם מדובר בביטול במחשבה, או באקט ממוני של הפקרתו של החמץ.
אופני הקניין של הפקר.
כל קניין המועיל במכירה ובמתנה מועיל בהפקר (חוץ מאכילת פירות קרקע שמועיל במכירה ולא בקניין מההפקר). קניין המועיל הוא פעולה שנועדה להעביר בעלות על חפץ. קניין כזה יכול להיות קניין משיכה (הגבהת או משיכת החפץ), קניין חזקה בקרקע (ביצוע פעולות חקלאיות שונות או פעולה שמייצגת בעלות כגון גידור השטח), ועוד סוגים שונים של פעולות קניין אפשריות. יש דעות שהפקר ניתן לקנות גם באמצעות הבטה (הסתכלות) בחפץ המופקר. כמו כן יש דעות שקניין ארבע אמות מועיל דווקא בהפקר ולא במכירה ומתנה. כלומר, אדם יכול לזכות בחפץ מופקר על ידי התקרבות למרחק פחות מארבע אמות.
הפקר ורכוש הציבור.
הפקר ורכוש הציבור אינם זהים. בעוד רכוש הציבור הוא רכוש שיש לו בעלים- כל הציבור, הפקר הוא רכוש שאין לו בעלים. אדם לא יכול לנכס לעצמו רכוש של הציבור. לדוגמה, רישיונות קניין רוחני מסוימים המתירים שימוש לכל מי שרוצה אינם הפקר, כיוון שלא כל אחד יכול לטעון לבעלות על זכויות היוצר. אם הם היו הפקר, היה אדם יכול להציג אותם כשלו, ולתבוע מאחרים להפסיק לעשות בהם שימוש.
הפקר בחוקי מדינת ישראל.
בנושא ההפקר בחוקי מדינת ישראל דנים שלושה חיקוקים עיקריים. חוק המיטלטלין, התשל"א-1971; חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973; וחוק האפוטרופוס הכללי, התשל"ח-1978.
את המסגרת הכללית קובע סעיף 3 לחוק המיטלטלין לפיו:
ולפי סעיף 7 לאותו החוק:
סעיף 8 לחוק השבת אבידה, מתייחס למיטלטלין שיש להם בעלים, אך בעלים אלו נעלמו, או שנפטרו ללא יורשים ידועים. במקרה זה מחיל החוק על מיטלטלין אלו את ההסדר הנוגע לאבידה, דהיינו חיוב למסירתם למשטרה, החייבת למסרם למוצא אם כעבור זמן קצוב לא נמצאו בעליהם ודרשו אותם.
סעיף 1 לחוק האפוטרופוס הכללי מגדיר "נכס עזוב" במילים אלו:
סעיף 6 לחוק האפוטרופוס הכללי מסמיך את האפוטרופוס הכללי לבקש מבית המשפט את הזכות לנהל את הנכס העזוב. הניהול נמשך עד שיתייצב אדם ויוכיח בעלות בנכס. אם הדבר לא אירע במשך חמש עשרה שנים, יעביר האפוטרופוס הכללי את הנכס לקניין המדינה, וזאת בתנאים מסוימים.
ביטויים הקשורים להפקר.
המילה הפקר משמשת בהשאלה ביטויים שמשמעותם דבר שאין מי שאחראי עליו, או שאין מי שידאג לו.
קו-פקטור
טבח מינכן
יידית
מאורעות תרצ&quot;ו - תרצ&quot;ט
כרזת יום העצמאות
כרזת יום העצמאות היא כרזה שהייתה המופקת בכל שנה החל משנת ה'תש"ט-1949 (למעט שנת ה'תשי"ז-1957) ועד לשנת ה'תשע"ז-2017, לקראת יום העצמאות, כחלק מחגיגות העצמאות למדינת ישראל.
הכרזה הייתה נבחרת ומופקת על ידי מרכז ההסברה שבמשרד התרבות והספורט, והכרזה המודפסת הופצה למוסדות החינוך השונים.
בכל שנה בחרה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים תחילה את הנושא הלאומי המרכזי של יום העצמאות. הנושא, המלווה את הטקסים הממלכתיים הנערכים באותו יום, ובראשם טקס הדלקת המשואות וטקס פרס ישראל, שימש השראה ליצירת הכרזה ולעיצובה, וכן לבחירת משיאי 12 המשואות בטקס המרכזי בהר הרצל. לדוגמה, הכרזה ליום העצמאות ה-74 למדינת ישראל מייצגת מוטיבים בהשראת הנושא שנבחר באותה שנה: "זמן נשים", להעצמת הנשים בישראל. הכרזה משקפת סמלית את הנושא ומשמשת לאורך החג כולו, החל בנעילת אירועי יום הזיכרון בהר הרצל וכלה במוצאי יום העצמאות, בטקסטים הלאומיים ובאירועים הממלכתיים. כרזת יום העצמאות ממלאת תפקיד בולט כמוטיב בטקסים, והיא בעלת נוכחות ומשמעות מרכזית במסריה. היא נועדה לייצג בדרך מקורית את ערכיה של המדינה וכן את רוממות הרוח המאפיינת את יום העצמאות.
על גבי כל כרזה הופיע הכיתוב "x לעצמאות ישראל" (x מייצג את מניין שנות העצמאות למדינה) או "יום העצמאות y" (y מייצג את שנת ההפקה של הכרזה ליום העצמאות לפי הלוח העברי). במשך השנים עיצבו את הכרזות מעצבים ישראלים ידועי שם, כגון פאול קור, ציונה שמשי, דוד טרטקובר, דן ריזינגר ואחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 חשיבות הכרזה הולכת ופוחתת. כרזת יום העצמאות ה-68 (ה'תשע"ו-2016) פורסמה באתר מרכז ההסברה יום אחד בלבד לפני יום הזיכרון וספק אם הודפסה ככרזה. כרזת יום העצמאות ה-69 (ה'תשע"ז-2017) הופצה לציבור רק תשעה ימים לאחר יום העצמאות, וספק גם אם היא הודפסה ככרזה. מיום העצמאות ה-70 (ה'תשע"ח-2018) חדלו מלהפיץ את כרזות יום העצמאות.
ז באלול
ה'תר&quot;נ
ט באלול
מרשמלו
מרשמלו (מאנגלית: Marshmallow, ) הוא ממתק בעל מרקם ספוגי. הוא מיוצר במגוון צבעים וצורות. הצבעים המקובלים הם לבן וורוד. המרשמלו נקרא על שם תמצית מיצוי הצמח שממנו הוא מופק.
בצורתו התעשייתית-מודרנית המרשמלו מיוצר מסוכר או עמילן תירס ומחלבון ביצה ליצירת מרנג, ג'לטין, גומי ערבי וחומרי טעם.
מרשמלו יוצר באופן מסחרי לראשונה בצרפת בסוף המאה ה-19. בשנת 1948, אלכס דומק ממדינת אילינוי שבארצות הברית המציא את המרשמלו מחדש כשיצר אותו בצורת גלילים רכים קצרים, שעליהם מפזרים תערובת של עמילן תירס וסוכר.
מקור השם והיסטוריה.
במתכון המסורתי-המקורי משתמשים בתמצית פרח הנטופית הרפואית (בת משפחה של החוטמית) במקום בג'לטין. צמח זה מכונה באנגלית "מרשמלו" ("Marsh Mallow" – מילולית: חלמית הביצות, על שם צמח החלמית שהיה גדל בביצות), ומכאן שם הממתק. בשנת 1957 קבעה האקדמיה ללשון העברית את השם "קְצִיפַת קוֹלָן", אך שם זה לא נקלט בציבור.
תיעודים ראשונים של המרשמלו הם כבר מימי המצרים הקדמונים, ממתק המרשמלו היה שמור לאצילים ולמלכים.
בסוף המאה ה-19 החלו לייצר מרשמלו בצורה מסחרית, על ידי מזיגת הבלילה של מיצוי פרח החלמית כשהוא מעורבב בחלבון ביצה וסוכר לתוך תבניות עמילן. בהמשך, מיצוי הצמח הוחלף בג'לטין כדי ליצור צמיגיות קשיחה יותר והוסיפו עמילן וסירופ גלוקוז.
צורות הגשה.
את המרשמלו אוכלים בצורתו המקורית, כשהוא קלוי, או כתוסף למזון אחר:
מרשמלו לצמחוניים.
רוב המרשמלו המיוצר באופן מסחרי כיום מכיל ג'לטין במקום תמצית שורש צמח המרשמלו, וזאת בגלל עלותה הגבוהה יחסית של התמצית. לכן צמחוניים מעדיפים שלא לאכול מרשמלו זה. הוא בעייתי עבור אלה המקפידים על כשרות מאחר שג'לטין מיוצר מעצמות או עורות של בעלי חיים.
ניתן לייצר מרשמלו צמחוני על ידי שימוש במתכון המסורתי שאינו מכיל ג'לטין או שימוש בתחליפי ג'לטין שאינם מן החי. עבור שומרי כשרות המחמירים שלא לאכול ג'לטין העשוי מחלקי בעלי חיים שאינם כשרים, ניתן לייצר מרשמלו מג'לטין המופק מעצמות דגים כשרים.
השפעה תרבותית.