בינואר 1925 עלה לארץ ישראל. שנארי התחיל לעבוד בעיריית תל אביב והגיע לתפקיד של מנהל משרדי מחלקת ההנדסה.
אריה היה בין מארגני וראשי קבוצת "העמלנים" אשר עזבה את "הפועל הצעיר", ארגנה את "הסתדרות הציונים העמלנים" וכעבור זמן-מה הצטרפה לתנועת הציונות הרוויזיוניסטית.
עם כניסתו של אריה להצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים) ארגן את הפועלים הרוויזיוניסטים בארץ ונבחר למזכיר הכללי של "גוש העבודה הרוויזיוניסטי", היה בין מניחי היסוד של תנועת העבודה הלאומית. אריה שנארי היה כתב "רזסוויט" הפריזאי במשך כל שנות קיומו של העיתון ומדי שבוע פרסם מאמרים ופיליטונים על תנועת העבודה, מאורעות בארץ ועל התיאטרון הארץ ישראלי.
בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד המרכזי של הצה"ר, בראשותו של ישראל רוזוב. לאחר הפירוד בקטוביץ ב-1933, עזב את התנועה הרוויזיוניסטית והיה בין מארגני מפלגת המדינה העברית והמזכיר הכללי של המרכז. בגלל חילוקי דעות על דרכה של מפלגת המדינה, עזב כעבור זמן מה את המפלגה ובכלל פרש מעבודה מפלגתית, אולם נשאר נאמן לתורתו המדינית של זאב ז'בוטינסקי והמשיך ללחום בעד רעיונותיו במאמריו הרבים בכל שנות חייו בארץ. בשנת 1939 היה חבר הנהלת "הליגה למען ממשלה עברית בגולה" מיסודה של עו"ד אברהם וינשל.
בשנת 1958 ביחד עם ש. גפשטיין ופרופ' ערי ז'בוטינסקי עסק בעריכת חמשת הספרים האחרונים של "כתבי זאב ז'בוטינסקי" ובשנה זו הצטרף להנהלת "מכון ז'בוטינסקי" ונמנה בין פעילי המכון.
אריה כתב מאמרים רבים שרובם אף תורגמו לגרמנית וליידיש ופורסמו בחוץ-לארץ, אריה גם כתב מאמרים ברוסית.
אריה שנארי נפטר בשנת 1977.
תחנת כח
המועצה לביקורת סרטים ומחזות
המועצה לביקורת סרטים (לשעבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות) הוא הגוף שתפקידו הוא מתן סיווג צפייה לסרטי קולנוע. במועצה חברים 14 נבחרי ציבור, והיא פועלת במסגרת משרד התרבות והספורט (בעבר פעלה במסגרת משרד הפנים).
היסטוריה.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות הוקמה מכוחם של שני חיקוקים מנדטוריים, פקודת סרטי הראינוע ופקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת), שנקבעו בשנת 1927. תפקידה היה לעסוק בצנזורה על סרטי קולנוע ומחזות בישראל.
כל מחזה או סרט קולנוע שהוצג בישראל היה צריך לקבל קודם את אישור המועצה. העילה לפסילת סרטים ומחזות הייתה רחבה ולעיתים כללה גם שיקולים פוליטיים. במהלך השנים צמצמנו סמכויותיה בהדרגה, בעקבות עשרות מאבקים משפטיים.
ביוני 1989 הוחלט לבטל את סמכויותיה לגבי מחזות לשנתיים ניסיון, בעקבות חוק שיזם חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי. ב-1991 ביטול סמכויותיה לגבי מחזות יושם באופן קבוע. ואחר כך צומצם תפקידה למתן סיווג צפייה לסרטי קולנוע בלבד. ניסיון של המועצה לפסול להקרנה את הסרט "ג'נין ג'נין", בדצמבר 2002, נפסל על ידי בית המשפט העליון שקבע כי: "המועצה אינה מוסמכת להגביל ביטויים פוליטיים או אידאולוגים גם אם השלטון או רוב הציבור חולקים עליהם - והציבור ראשי ללבן מחלוקות אלה באופן חופשי".
מחזות.
בפקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת) נאסרה הצגתו של מחזה שלא קיבל היתר מהמועצה. על המבקש היתר לפרט לפני המועצה, בין השאר, את תוכנו ותיאורו של המחזה, ולהגיש לה, עם דרישתה, את הטקסט של המחזה. בכך הוענקה למועצה סמכות למנוע מראש את הצגתו של מחזה הפוגע בסדר הציבורי.
כשעובד סיפורו של נתן שחם "שבעה מהם", שבו קבוצת חיילים מותשים מבודדים במשלט ושולחים שבויים ערבים לעלות על המוקשים כדי שהלוחמים יצליחו לצאת משם להצגה בשם "הם יגיעו מחר", תבעה הצנזורה לקצץ את הסיפור על השבויים והמוקשים, מחשש לכך שמדובר בעבירות קשות הקשורות לאמנות בינלאומיות. הקטע אכן צונזר.
באוגוסט 1989 הושעה לשנתיים תוקפה של פקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת), ובתום תקופה זו בוטלה הפקודה כליל, ובכך נשללה סמכותה של המועצה לבקר הצגות תיאטרון, והוגבלה לסרטי קולנוע בלבד.
מחזות שהמועצה פסלה או הגבילה הצגתם היו, בין היתר:
במקרה מסוים סירבה המועצה לפסול הצגה, והפסילה נכפתה בהחלטת בג"ץ. בשנת 1966 כתב יגאל לב מחזה בשם "זעקת השתיקה", שעלילתו מבוססת במידה רבה על פרשת מלחי – שופט שהואשם בקבלת שוחד, ומשפטו התנהל באותה עת. המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגתו של המחזה, ובנובמבר 1966 החלה הצגתו. כשנודע העניין ליועץ המשפטי לממשלה, פנה אל המועצה שתבטל את ההיתר שנתנה, עד לסיום המשפט, בשל דמיונו של המחזה למשפט. המועצה דחתה דרישה זו, ובשל כך עתר היועץ המשפטי לבג"ץ. בג"ץ פסק כי הצגת המחזה עשויה להשפיע על מהלך משפט מלחי או על תוצאותיו, ולכן "המועצה חייבת הייתה לסרב לתיאטרון את מתן ההיתר המבוקש, ומשנתנה – חייבת הייתה לבטלו, ואם היא לא עשתה כן, ייעשה הדבר על ידי בית-המשפט". בהתאם לכך אסר בג"ץ את הצגת המחזה כל עוד לא ניתן פסק-דין סופי במשפטו של מלחי.
סרטי קולנוע.
בסמכותה לפסול הצגתו של סרט קולנוע בשלמותו או להגביל את הצפייה בו לבני גיל מסוים ומעלה, לפי ארבעה דירוגים: מגיל 12 ומעלה, מגיל 14 ומעלה, מגיל 16 ומעלה ומגיל 18 ומעלה, אם הסרט הוא סרט תועבה (המכיל קטעי אלימות קיצונית או פורנוגרפיה) או שהוא פוגע ברגשות הציבור.
בשנת 1958 אסרה המועצה לייבא סרטים מתוצרת גרמניה וכן אסרה להקרין סרטים המציגים את גרמניה באור חיובי.
סרטים שנפסלו:
המועצה לבקורת סרטים ומחזות
דמינרליזציה
מיכאיל סאקשווילי
מיכֵאיל (מישה) סָאַקַשווילי (בגאורגית: მიხეილ სააკაშვილი, באוקראינית: Міхеїл Саакашвілі; נולד ב-21 בדצמבר 1967) הוא משפטן ופוליטיקאי גאורגי, כיהן כנשיא גאורגיה משנת 2004 עד לשנת 2013. מ-30 במאי 2015 עד 9 בנובמבר 2016 כיהן כמושל מחוז אודסה באוקראינה.
סאקשווילי עלה לשלטון לאחר "מהפכת הוורדים" בגאורגיה. במהפכה לא אלימה זו מחתה האופוזיציה, בתמיכתם של מפגינים רבים, על השחיתות בממשל, ובסופה התפטר הנשיא אדוארד שוורדנדזה. תחת הנהגתו של סקאשווילי צומצמה השחיתות ורוסנו מלחמות האזרחים. בתקופתו, חוזק הקשר בין ישראל לגאורגיה, ויועצים צבאיים ישראלים רבים סייעו לבניית הצבא הגאורגי.
סאקשווילי הדגיש את מחויבותו להחלת השלטון הגאורגי במחוזות הבדלניים אבחזיה ודרום אוסטיה שהשיגו אוטונומיה עם השפעה רוסית. באוגוסט 2008, במהלך פתיחת אולימפיאדת בייג'ינג פלשו כוחות גאורגיים לדרום אוסטיה ובתגובה פלש צבא רוסיה לדרום אוסטיה ותקף יעדים בגאורגיה. סאקשווילי ביקש מהמערב להתערב לטובת גאורגיה.
בדצמבר 2014 האשימו אותו השלטונות הגאורגיים בשחיתות והוא נמלט לאוקראינה, בה שימש יועץ לשלטון האוקראיני. במאי 2015 הוענקה לו אזרחות אוקראינית שחייבה אותו לוותר על זו הגאורגית והוא מונה לעמוד בראש מחוז אודסה שבדרום אוקראינה. הוא שב לגאורגיה באוקטובר 2021.
תחילת דרכו.
סאקשווילי נולד בטביליסי בעת שעדיין שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה בברית המועצות. הוריו משתייכים לשכבה המשכילה בחברה: אביו ניקולוז הוא רופא העוסק עדיין במקצועו בעיר טביליסי ומנהל מרכז מרחצאות מרפא. אימו, ג'יולי אלאסניה, היא היסטוריונית ומרצה באוניברסיטה של טביליסי. הוא דובר גאורגית, אנגלית, צרפתית, רוסית, אוקראינית, מעט אוסטית וספרדית.
סאקשווילי סיים לימודי תואר ראשון בבית הספר למשפט בינלאומי באוניברסיטת קייב (אוקראינה) בשנת 1992. הוא עבד תקופה קצרה כממונה על זכויות אדם בממשלה הזמנית של גאורגיה מיד לאחר משטרו של זוויאד גמסחורדיה וזאת בטרם קיבל מלגת לימודים ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1994 סיים סאקשווילי לימודי תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. בשנת 1995 סיים לימודי תעודה במכון הבינלאומי לזכויות אדם בשטרסבורג, צרפת.
לאחר סיום לימודי תואר שני, בעודו עובד במשרד עורכי הדין פטרסון בלקנאפ וטיילר, אחד ממשרדי עורכי הדין הבולטים בארצות הברית אשר משרדיו בניו יורק, פנה אליו ידידו זוראב ז'ווניה בשם הנשיא אדוארד שוורדנדזה אשר ביקש לגייס לטובת ארצו צעירים מבטיחים. בעידודו של שוורדנדזה נבחר סאקשווילי בחודש דצמבר 1995 לפרלמנט הגאורגי, כחבר במפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה.
עד מהרה יצא שמו של סאקשווילי למרחוק כיושב ראש ועדת הפרלמנט אשר מונתה לחקיקה בתחום הבחירות, מערכת המשפט והמשטרה. מסקרי דעת קהל שנערכו בגאורגיה עלה כי מידת האהדה הציבורית שצבר סאקשווילי הייתה שנייה רק לשוורדנדזה. בשנת 1997 בחר בו חבר עיתונאים ואנשי זכויות אדם ל"איש השנה" בגאורגיה. בינואר 2000 מונה סאקשווילי למשרת סגן נשיא הפרלמנט של מועצת אירופה.
ב-12 באוקטובר 2000 מונה סאקשווילי לשר המשפטים בממשלת שוורדנדזה. הוא יזם רפורמה עמוקה במערכת המשפט הפלילי בגאורגיה ובמערכת בתי הסוהר במדינה. יוזמותיו אלה זכו לשבח בפי פעילי זכויות אדם בינלאומיים. אולם, במהלך שנת 2001 היה סאקשווילי מעורב במחלוקת חריפה בממשלתו, כאשר האשים את שר הכלכלה, השר לביטחון פנים ומפקד המשטרה בטיביליסי בעשיית רווחים ממעשי שחיתות. ב-5 בספטמבר 2001 התפטר סאקשווילי ממשרת השר והצהיר: הוא הצהיר כי שחיתות שלטונית פשתה בכל מרכזי ממשלת גאורגיה וכי שוורדנדזה חסר כוח רצון להתמודד עם התופעה. סאקשווילי הזהיר כי
התנועה הלאומית המאוחדת.