המרכז מתמקד בחקר ההיסטוריה של יהודי שאנגחאי, שרידי הקהילה היהודית בסין ובחקר הפוליטיקה של המזרח הקרוב. מבין הפרסומים של המרכז ניתן למנות את: "הציוויליזציה היהודית", "התחדשות העם היהודי", "היהודים בסין" (שתורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית), "היהודים בשאנגחאי", "היהודים בשאנגחאי לאורך חצי מאה" ו-"החברה הישראלית ותרבותה".
בין האישים שביקרו במרכז נמנים יצחק רבין, אהוד אולמרט, אריאל שרון, גרהרד שרדר, הילרי קלינטון ותומאס קלסטיל.
למרכז קשרים ענפים עם עמיתים בתחום ברחבי העולם, והוא משתף פעולה עם מוסדות אקדמיים בישראל.
רוזנות הסן-דרמשטאדט
רוזנות הסן-דרמשטאדט הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן בשנת 1567, והועלתה בשנת 1806 למעמד של דוכסות גדולה.
היסטוריה.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הצעיר גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט ירש את החלק הדרומי של הנחלה סביב דרמשטאדט, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. בשנת 1583 מת פיליפ השני, רוזן הסן-ריינפלס, ובשנת 1604 מת לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, ובעקבות מותם פרצה מלחמה בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט על חלוקת הירושה. בנוסף היה יריבות בין הרוזנויות עקב כך שרוזנות הסן-קאסל הייתה קלוויניסטית, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט הייתה לותרנית.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמו הרוזנויות זו בזו, מכיוון שרוזנות הסן-קאסל צידדה בנסיכים הפרוטסטנטים, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט צידדה בקיסר ובבית הבסבורג. בשלום וסטפליה קיבלה רוזנות הסן-קאסל שטחים על חשבון רוזנות הסן-דרמשטאדט בהסן העליונה סביב מרבורג.
בשנת 1736 שוב התגלע סכסוך בין שתי הרוזנויות, על ירושת נסיכות הנאו-ליכטנבורג, ובסופו הוחלט על חלוקת הנחלה.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות. בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה.
בתולה וסטלית
בתולה וסטלית (בלטינית: Virgo vestalis) הייתה כוהנת של האלה וסטה, אלת האש והאח, שהייתה האלה המרכזית בפולחן הבית והמשפחה ברומא העתיקה. תפקידן של הכוהנות הווסטליות היה לשמר את האש הקדושה, אש התמיד שבערה במקדש וסטה בשנים 509 לפנה"ס - 394 לספירה.
מקור הפולחן.
השם של האלה וסטה מקביל לשם האלה היוונית 'הסטיה', שפירושו ביוונית "אח". פולחן האש והאח נעוץ בחשיבות העצומה שהייתה לאש בשלבי ההתפתחות המוקדמים של האנושות. אש הייתה מצרך נדיר שהיה צורך לשמור עליה במקום אחד בו תבער תמיד, וכך תהיה זמינה במידת הצורך.
המסורת הרומית גורסת כי מייסדו של פולחן אש התמיד היה המלך נומה פומפיליוס, המלך השני של רומא. תחילה בערה אש התמיד בבית המלוכה עצמו, ועל שמירתה הופקדו בנותיהם או נשיהם של המלכים. עם ביטול מוסד המלוכה בשנת 509 לפנה"ס וכינון הרפובליקה הרומית, הועבר ניהול פולחן אש התמיד לידי המדינה ונבחרו כוהנות מיוחדות לצורך העניין, שתפקידן לשמר את בעירתה של האש הקדושה. הבתולות נדרו נדר פרישות, האוסר עליהן לקיים כל מגע מיני עם גבר או להקים משפחה במשך כל שנות כהונתן.
הביוגרף והפילוסוף היווני פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי נומה" את בחירת הבתולות הווסטליות על ידי המלך נומה השני, ועל חשיבות היותן בתולות טהורות.
ובתרגום לעברית:
"הוא גם משגיח על הבתולות הקדושות, שהם קוראים להם וסטאליות. כי לנומה מייחסים את הקדשת הבתולות הביסטאליות ואת פולחן אש-התמיד בכללו, שהללו שומרות עליה. ואפשר שנומה היה סבור, שהאש טהורה היא ולא מקולקלת, ולפיכך הפקיד אותה בידי גופים טהורים ולא מחוללים, אך ייתכן שדעתו הייתה שהאש אינה פורייה והיא עקרה, ולפיכך שיכנה עם הבתולים. כי ביוון שומרות על אש-התמיד בכל מקום שבו היא קיימת, כגון דילפוי ואתונה, לא בתולות, אלא אלמנות שעברו את גיל הנישואין.
בחירת הבתולות הווסטליות.
במקור, נבחרו לכהונה שתי בתולות בלבד אך לאחר מספר שנים עלה מניינן ל-6 בתולות, וככל הנראה מספר זה לא השתנה לאורך כל התקופה בה פעל מקדש וסטה ברומא. (509 לפנה"ס – 394 לספירה)
הבתולות נבחרו בצעירותן, בגילאים 6–10. הן היו חייבות להיות נטולות כל מום גופני וללא פגם בשמיעה או בדיבור. הוריה של הבתולה היו חייבים להיות אזרחים חופשיים מלידה ותושבי איטליה. בתחילה מונו לכהונה מועמדות ממשפחות אצולה אמידות, אך בשל מחסור במועמדות התיר אוגוסטוס גם לבנותיהם של עבדים משוחררים להיבחר.
בחירתן של הכוהנות התבצעה על ידי הפונטיפקס מקסימוס, כהן הדת הבכיר ביותר ברומא. 20 מועמדות מתאימות היו מובאות לפניו, וביניהן הופל גורל. הפונטיפקס מקסימוס היה אוחז בחוזקה בזרועה של הילדה הזוכה, ומושכה מידי אביה. בכך למעשה הוצאה הילדה פיזית מאחזקתו של אביה וכעת היא אינה רכושו עוד, כמקובל בתרבות הרומית בה נשים היו בחזקת אביהן או בעליהן.
תקופת כהונתה של הבתולה הווסטלית עמדה תחילה על חמש שנים, אך בהמשך הוארכה לשירות של 30 שנה. העשור הראשון נקרא תקופת החוֹנכוּת, בה למדה הכוהנת את תפקידיה השונים במקדש; בעשור השני ביצעה את תפקידה; ובעשור השלישי שימשה כחונכת לבתולות צעירות יותר. הבתולה הוותיקה ביותר שימשה כבתולה הבכירה, היו לה סמכויות מיוחדות ומעליה היה ממונה הפונטיפקס מקסימוס.
פולחן האלה והבערת האש.
התפקיד העיקרי והחשוב של הבתולות הווסטליות היה לשמור על אש התמיד במקדש וסטה, ולדאוג שלא תכבה לעולם. האש סימלה את נצחיותה ושגשוגה של העיר רומא עצמה, ולכן שמירתה הייתה חשובה מאין כמוה, למעשה הבתולות הווסטליות שמרו על שלום רומא ועל אזרחי רומא כולה. לבתולות נשמר מקום מרכזי בטקסים דתיים רבים, והן היו אחראיות להכנת הקמח המלוח המיוחד, המולה סלסה (mola salsa), אשר הוכן מהיבול הראשון של גרעיני חיטה ונטחן על ידן. לקמח היו מוסיפות מלח, ואותו היו מפזרים על הקורבנות שהוקרבו בטקסים הקשורים בפריון ובחקלאות.
בית הבתולות הווסטליות.
לאחר טקס בחירתה, הובאה הכוהנת החדשה אל מגורי הווסטליות ששכנו במבנה הצמוד למקדש וסטה, ששכן על ה-via sacra בכניסה לפורום רומנום. הבתולות המכהנות התגוררו בבית מידות מרשים למדי. הבית היה בעל 3 קומות, הכיל 6 חדרי שינה, אטריום (חצר פנימית) ומטבח. במטבח נמצאו שרידי תנור, אשר שימש כנראה להכנת קמח הקורבנות. הבית שוחזר לאחר שניזוק קשות בשריפת נירון בשנת 64 לספירה. מיקומו המרכזי של הבית והמקדש ביחס למקדשים חשובים אחרים בפורום מלמד על מרכזיותן של הבתולות הווסטליות ופולחן אש התמיד בחיי הרומאים בעת העתיקה.
מעמדן הפוליטי חברתי.
לבתולות הווסטליות היה מעמד שונה ומיוחד בהשוואה למעמד הנשים ברומא של העת העתיקה. מדי שנה הייתה מקבלת הבתולה מענק שנתי, ובתום שנות כהונתן זכו למעין "מענק שחרור" מאוצר המדינה. הבתולות היו בחזקת עצמן, ורכושן שלהן בלבד, לכן כאשר סיימו את שירותן היו נשים עצמאיות בעלות אמצעים. אף על פי כן, מרבית מהבתולות בחרו להמשיך ולכהן כבתולות וסטליות מהסיבות הבאות:
הבתולות היו בגדר קדושות ממש, ואסור היה להתיר את דמן. הן היו הנשים היחידות אשר היו בעלות תפקיד במערכת הדתית הרומית, ונהנו מזכויות שהיו שמורות לגברים בלבד. כאשר היו מסתובבות ברחובות רומא, צעד לפניהן ליקטור, זכות השמורה למגיסטראטים בלבד. הן היו מורשות לנסוע בכרכרה דו-גלגלית כאשר אפילו קונסול אמור לפנות להן את הדרך; הן יכלו לתת עדות בבית משפט ולכתוב צוואה. היו להן מקומות שמורים בשורות הראשונות בקולוסיאום ובתיאטראות השונים. בידיהן הפקידו חפצים חשובים לשמירה, כגון הצוואות של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
בעקבות קדושתן, ייחסו להן כל מיני יכולות על-טבעיות. כך למשל, האמינו כי אדם הפוגע בבתולה וסטלית מקולל. כאשר גזזו את שיערן, לא נהגו להשליך אותו לפח אלא שיערן היה נתלה על עץ פרי מסוים, מנהג שנתפס כסגולה לפריון בטן לנשות רומא. אם פושע הנידון למוות היה רואה בדרכו אל הגרדום בתולה וסטלית, מיידית היה מקבל חנינה.
חשיבותן הלאומית.
מעמדן הבכיר של הבתולות נבע בעיקר מחשיבות מעמדה של אש התמיד. כל שנה, ב-1 במרץ היו מכבים את האש במקדש וסטה, ומדליקים מחדש על ידי שפשוף שני ענפי עץ שנקרא "העץ בר המזל". את האש היו מביאים במסננת עשויה נחושת אל המזבח. דעיכתה של האש היה מוביל אוטומטית להענשת הבתולה הווסטלית אשר במשמרתה אירע הדבר, משום שכאמור לאש הייתה חשיבות לאומית לשלום אזרחי רומא. עונשה של הכוהנת היה להישלח לחדר חשוך, ובעודה עירומה לקבל מלקות רבות על ידי הפונטיפקס מקסימוס שעמד מאחורי ווילון.
אם הבתולה הפרה את נדרי פרישותהּ, מועצת כהנים הייתה מתכנסת בראשות הפונטיפקס מקסימוס, ואם הבתולה נמצאה אשמה גזר דינה היה מוות על ידי קבורה בעודה בחיים. משלחת כהנים הייתה מובילה את הבתולה אל שדה מרוחק (שׂדה החטאים – campus sceleratus) ליד השער הקוֹליני (בצד הצפוני של חומת סרוויוס). שם היו מכניסים את הבתולה באמצעות סולם לתוך פיר המוביל לחלל תת-קרקעי, מושכים את הסולם וסותמים את החור באבנים גדולות. בחלל החשוך השאירו לבתולה מעט מזון ומים, וזאת כדי לאפשר לאלה וסטה לחולל נס, אם אכן הכוהנת הווסטלית ראויה לכך, וכדי שהמתתה לא תחשב כהוצאה להורג. יחד עם זאת, לא ידוע על מקרה בו יצאה הבתולה בחיים מאותו חלל בבטן האדמה. אם נתפס שותפה של הבתולה הווסטלית, הוא היה מוצא להורג במלקות.