באוגוסט 1986 נערכה במערה, כקילומטר מצפון לבידיא, חפירה מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם המרכז לחקר מערות בישראל. מערת בידיא היא מערת נטיפים מרהיבה ופעילה בשטח של 400 מ"ר ובאורך של 100 מטר, ובה מספר מחילות וחדרים. בחפירה נמצאו שרידי התיישבות החל מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל, האלף ה-6 לפנה"ס. בין הממצאים שנחשפו היו כלי חרס מהתרבות הירמוכית הצבועים אדום, חפצי לוואי למת מנחושת ומשנהב וכן טבעות זהב גדולות, אחד ממצאי הזהב הקדומים בעולם. מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל נמצאו במערה מיכלול עשיר של כלי חרס, כלי בזלת, חפצי שנהב וכלי נחושת הדומים בצורתם למטמון נחל משמר. המערה ננטשה והכניסה אליה נחסמה במפולות באלף ה-3 לפנה"ס, ומאז לא דרכה בה רגל אדם.
נפת סלפית
כתלי
בורוקין
בורוקין (בערבית: بروقين; תעתיק מדויק: ברוקין) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת 13 ק"מ מערבית לסלפית, שבמחוז סלפית, בצפון יהודה ושומרון. העיירה סמוכה להתנחלות ברוכין. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית המקום מנתה 3,926 תושבים ב-2016. בורוקין הייתה בעבר ציר לסחר באמצעות גמלים. המשפחות העיקריות של העיר הן ברכּאת, סבּרה, סמארה, וח'אטר.
היסטוריה.
יש עדויות לנוכחות רומית בעיר בעת העתיקה, הכוללות שלוש בריכות עתיקות וקבר.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 367 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-534 מוסלמים אשר שכנו ב-90 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 690 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,628 דונם. מתוכם היו 3,175 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 2,301 של גידולי דגנים, ואילו 28 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה בורוקין משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, אוכלוסיית בורוקין הייתה 1,141 נפש.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בורוקין משליטה ירדנית לישראלית.
הסכם אוסלו חילק, בין היתר, את אדמות העיירה כך ש-8.4% מאדמותיה נמצאות בשטח A, 35.8% בשטח B, ואילו 55.8% הנותרים נמצאים בשטח C.
ביולי 2022 עשרות מתושבי הכפר עלו לאחר תפילת יום השישי לכיוון היישוב עלי זהב לקראת התארגנות להפרת סדר. הם נתקלו ביהודי, תושב השומרון, שטייל עם כלבו. הם החלו להכות את היהודי ולנסות לבצע בו לינץ', והכו את כלבו למוות. כוחות צה"ל הניסו את המחבלים ועצרו אחד מהם.
באוגוסט 2022 המנהל האזרחי הרס בניה בלתי פלסטינית בלתי חוקית בפאתי הכפר, סמוך לכביש 5, בעקבות עתירת רגבים.
מחוז סלפית
דיר איסתיא
דיר איסתיא (ערבית: دير إستيا) היא עיירה פלסטינית, הממוקמת במחוז סלפית שבצפון הגדה המערבית, 15 ק"מ דרומית מערבית לשכם, וכ-7 ק"מ מזרחית לסלפית. השטח הבנוי של דיר איסתיא הוא 74 דונם, ובעיר העתיקה שלה יש כ-30 משפחות. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,817 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. והתגלו בו שרידים גם מהתקופת הצלבנית ומהתקופות האיובית והממלוכית. במרכז הכפר ממוקם מבנה מקאם "נבי איסתיא", שמו בערבית של הנביא ישעיהו.
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס (Throne Villages) שבהם שלטו מוח'תארים חצי-פיאודאליים. מוח'תאר דיר איסתיא בנה מצודה בלב הכפר. כיום באזור זה, "העיר העתיקה", פועל מלון ובו מתארחים גם פעילי זכויות אדם מרחבי העולם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה דיר איסתיא משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה דיר איסתיא משליטה ירדנית לישראלית.
ב-1982, החלה הקמתה של ההתנחלות נופים מצפון מערב לכפר, כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר הופקעו לצורך הקמת כביש הגישה להתנחלות. נופים הוקמה על ידי יזמים פרטיים, ללא אישור ממשלתי, על קרקע פרטית שמסמכי הרכישה שלה כנראה זויפו. ב-1984 יזם היישוב, דני וינמן, נקלע לקשיים כלכליים, חברתו "נופים מפעלים כלכליים בע"מ" התפרקה ובניית היישוב נפסקה. הקמת ההתנחלות חודשה ב-1988 בחסות משרד השיכון.
לאחר הסכמי אוסלו, 17% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-83% הם שטח C.
בשנת 2003, הופקעו כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר לצורך הקמת גדר וכבישי ביטחון באזור בין ההתנחלויות עמנואל, מעלה שומרון וקרני שומרון. תושבי הכפר עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה אך עתירתם נדחתה. בתחילת 2016, נחסמו חמש דרכים חקלאיות המובילות מהכפר למאות דונמים של מטעי זיתים של תושבי הכפר, לאחר שהמינהל האזרחי הקים מעקה לאורך שני קילומטר, בהם עובר כביש 5066 המשרת את תושבי ההתנחלויות באזור. לאורך שתושבי הכפר קיימו מחאה לא אלימה, שבעקבותיה הסכים צה"ל לפתוח את אחת מהדרכים שנחסמו.
במרץ 2017, הוצתה דלת מסגד הכפר ועל קירותיו רוססו "ד"ש קוצרא" ו"ערבים החוצה".
במרץ 2019 בוצע ירי לעבר אוטובוס שעבר בכניסה לכפר. לא היו נפגעים אך נוסעת אחת קיבלה התקף חרדה.
ביוני 2019 פורעים השחיתו 23 מכוניות בכתובות גרפיטי נאצה וניקוב צמיגים. בסמוך לאירועי הטלת טרור - תג מחיר, נוספים בכפרים באזור ואף בישראל.
ביולי 2020, בזמן סגר הקורונה, פלשו מתנחלים לשטח פרטי של תושב הכפר ובנו עליו בריכה. בעקבות פנייה של ארגון יש דין, הרס המנהל האזרחי את הבריכה.
דמוגרפיה.
על פי ויקטור גרן, ביוני 1870, בעיירה היו בערך 400 תושבים. במפקד 1922 של ארץ ישראל היו בה 674 תושבים, כולם מוסלמים, ובמפקד 1931 עלה מספרם ל-886 איש, שאכלסו 206 בתים. בסטטיסטיקה של העיירה משנת 1945, רשומה אוכלוסייה של 1,190 איש, מוסלמים.
ב-1961, כאשר הייתה העיירה חלק מירדן, היו בה 1,641 תושבים, ומספר זה הצטמצם בצורה דרסטית לאחר כיבוש העיירה במלחמת ששת הימים על ידי ישראל, כאשר כמעט מחצית מהתושבים היגרו בהדרגה לכווית. ב-1982 התגוררו במקום 1,500 בני אדם, והמספר עלהו ל-2,100 בשנת 1987.
במפקד שנערך בשנת 1997 על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית דיר איסתיא מנתה 2,802 תושבים, מהם 2.1% בלבד היו פליטים פלסטינים. למעלה ממחצית האוכלוסייה הייתה מתחת לגיל 20 (51.8%). אנשים בין הגילאים 20 ו-44 היוו 33.3% מהאוכלוסייה, 14.8% היו בין הגילאים 45 ל-64 ו-6% היו מעל גיל 65. לפי מפקד שנערך בשנת 2007, אוכלוסיית העיר גדלה ל-3,106 נפש.
הפיה הירוקה
שמיעה רלטיבית
קכלי אפור
נוגאי חאן
נוגאי חאן (במונגולית: Ногай хан או Хар Ногай חאר נוגאי, בטטרית: Nuğay, Нугай בערך 1240/1235 ? - 1300/1299) היה מצביא מונגולי ושליט בפועל של אורדת הזהב, בתוקף תפקידו הרם כ"בקליארבק". נוגאי היה בן לנין של ג'ינגיס חאן. סבו היה בואל/באול/טוואל חאן, הבן השביעי של ג'וצ'י חאן.
על אף שלא היה בעצמו החאן של אורדת הזהב, היה נוגאי חאן שותף לחאנים השליטים שהתחלפו בתקופתו ושלט ללא עוררין באזור שממערב לדנייפר (ה"אורדה הכחולה") עד לגדה השמאלית של הדנובה. אחרי שנות ה-1270 לא ציית נוגאי לחאנים מסאראי אל ג'דיד, להפך הם נמצאו תחת חסותו. בשיא כוחו נמנה נוגאי עם המנהיגים החזקים באירופה ונחשב למנהיג האמיתי של האורדה. הכרוניקנים הרוסים כינו אותו "צאר" והמיסיונרים הפרנציסקנים בקרים התייחסו אליו כאל קיסר שותף.
בעקבות החאן ברקה התאסלם נוגאי חאן בסביבות שנת 1265 ותחת השםעיסא נוגאי חאן הפך לאחד המפורסמים שבמומרים לדת האסלאם.
בנו צ'אקה נולד לו מאשתו העיקרית, אחה חאטון, וייתכן כי נשא לתקופה קצרה את התואר של צאר של הבולגרים בשנים 1299–1300.
משמו של נוגאי נגזר שמה של קונפדרציה של שבטים מונגולים-טטרים:"אורדת נוגאי". צאצאיהם, הנוגאים, התיישבו בהמשך בעיקר בדאגסטן באזור הקווקז.
המטה של נוגאי חאן נמצא על גדת הדנובה. סרביה והאימפריה הבולגרית השנייה ראו את עצמן בנות חסותו, גם הנסיכויות מדרום רוסיה וחלק מהנסיכויות מצפון-מזרח רוסיה. הוא התחתן עם אופרוסינה, בת בלתי חוקית של הקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פאלאולוגוס.
הרי&quot;ץ גיאת
מטסטביליות
מטאסטביליות
תיק קלאץ'
תיק קלאץ' הוא תיק ללא ידיות, שיש לו בדרך כלל אבזם. זהו תיק ערב לנשים המעוצב לרוב בצורה מלבנית וגודלו מאפשר להחזיקו ביד.
מקור תיק הקלאץ הוא בתיקי ערב של נשים.
ראשית תיק הערב הוא בתיק המטבעות שהיה צמוד לאישה ונקרא reticule - תיק נשי מרובע קטן. תיק זה אפיין את הקיסרית ג'וזפין.  בתקופה הוויקטוריאנית נשים נשאו תיק מקושט בערב בו אחסנו ממחטה ומלחי הרחה. תיקים אלו נראו שוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה בגלל קיצוב בבדים. מאז הם הפכו לארנק רווח אצל נשים בערב. בשנות ה-20 נשים השתמשו בתיקי קלאץ' רקומים בחרוזים ובסגנון ארדקו.
בשנות ה-30 יצר הרמס את תיק הקלאץ' המעוצב. התיק היה מעור.
התכשיטן ואן קליף יצר בשנות ה-30 תיק קלאץ' מקושט אותו כינה minaudière ששאב את השראתו מאשת חברה אמריקאית שנשאה בערב קופסת סיגריות ממתכת. חיקו תיק זה פירמות כמו קרטייה וטיפאני ושות'.
החל משנות ה-30 תיק הקלאץ' הפך להיות רווח אצל כוכבות הוליווד ובהמשך על ידי נשים רבות שהשתמשו בו כתיק ערב.
פטריק רייקרט
פטריק רייקרט (באנגלית: Patrick Ryecart; נולד ב-9 במאי 1952) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה.