ב-4 באוקטובר 2017 הגיע שמרלינג אל המחסן, נזף בשניהם וביקש מכמיל להעמיס מצבר של מלגזה מהמחסן לרכב שלו. עם שובו של כמיל אל החדר, סיכמו הנאשמים כי זוהי העת לפעול, ותכננו, כי אבו אלרוב יוביל את שמרלינג אל החדר בטענה כי המקרר מקולקל ויסיח את דעתו, וכמיל ידקור אותו עם הסכין. כמיל התקשר למסיע ותיאם עמו שיבוא לקחת אותם, כדי להבטיח את הימלטותם מייד לאחר ביצוע הרצח.
לאחר מכן, בהתאם לתוכנית, הוביל אבו אלרוב את שמרלינג אל החדר באמתלת שווא, ושניהם רצחו אותו – כמיל דקר אותו מספר פעמים בסכין שרכשו, תוך שאבו אלרוב דוחף ומכה אותו במאוורר, ובהמשך, אבו אלרוב הביא מכוש שהיה סמוך לדלת החדר, והשניים הכו את שמרלינג עד שהתמוטט על הרצפה. לאחר מכן, התקלחו המחבלים, החליפו בגדיהם, עזבו את המקום ונסעו למקום מגוריהם.
חקירת הפיגוע.
שמרלינג נמצא על ידי בנו המתגורר באלקנה שהגיע למחסנו של אביו בכפר קאסם ומצא אותו דקור בכל חלקי גופו וללא רוח חיים. בתחילת החקירה בחנה המשטרה אם שמרלינג נרצח על ידי מחבלים ממניע לאומני, או שעובדים אותם העסיק בשל ויכוח על רקע סכסוך כספי. משפחתו של שמרלינג טענה כי אין להם ספק שמדובר ברצח ממניע לאומני.
ב-8 באוקטובר הותר לפרסום כי השב"כ עצר שני פלסטינים מקבטיה וכי הרקע לרצח לאומני, כלומר מדובר בפיגוע טרור. ב-29 באוקטובר פורסמו פרטי הפיגוע כפי שפוענחו על ידי שירות הביטחון הכללי, שעצר בשיתוף עם הימ"מ את המחבלים.
ב-17 ביולי 2018 דן בית המשפט את שני המחבלים למאסר עולם.
תגובות.
סמוך לרצח וטרם נתבררו מניעיו, כתב ראש הממשלה בנימין נתניהו בחשבון הפייסבוק שלו: .
לאחר הרצח התייחס עאדל בדיר ראש עיריית כפר קאסם לחקירה ואמר: "החקירה בראשיתה, ואנו ממתינים כמו כולם לתוצאותיה, אם כי נראה שמדובר בסכסוך כספי שיכול לקרות בכל מקום, ועל פניו החשודים אינם תושבי המקום. אנחנו מקווים שהמשטרה תסיים את החקירה כמה שיותר מהר כדי למצות את הדין עם הפושעים". בהמשך אמר כי "כל איש עסקים שנכנס לכפר קאסם הופך להיות חלק ממנה ולכן הרצח המתועב הזה הוא אבדה גדולה עבורנו".
חבר הכנסת מטעם מרצ, עיסווי פריג', תושב כפר קאסם, אמר כי: .
מהומות מילאנו
מהומות מילאנו (באיטלקית: moti di Milano) הידועות גם בכינוי מאורעות מאי (Fatti di Maggio) או טבח באבא בקאריס (massacro di Bava-Beccaris) היו מהומות בקנה מידה גדול שפרצו בעיר מילאנו, ממלכת איטליה, בין 6 ל-10 במאי 1898. המהומות דוכאו ביד קשה בידי כוחות הצבא המלכותי האיטלקי בפיקודו של פיורנצו באבא בקאריס, ובמהלכן נהרגו לפחות 80 מפגינים ו-2 חיילים, ולפחות 450 מפגינים נפצעו.
התגובה המוגזמת של הצבא, הובילה לנפילת ממשלתו של אנטוניו די רודיני ויצרה משבר חוקתי.
רקע.
בשנת 1897, היה יבול החיטה בממלכת איטליה קטן בהרבה מבשנים קודמות. הוא נפל מ-3.5 מיליון טון בממוצע של השנים הקודמות, ל-2.4 מיליון טון. יתר על כן, ייבוא החיטה מאמריקה התייקר מאוד בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנת 1898 זינקו מחירי החיטה מ-225 לירטות לטון ל-330 לירטות. במטרה להילחם בעוני הפושה, בינואר של אותה שנה הפחיתה ממשלת איטליה בראשותו של אנטוניו די רודיני את המס על החיטה המיובאת מ-75 לירטות לטון ל-50 לירטות. אולם היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. בדרום איטליה פרצו מהומות, כשהמפגינים דורשים "לחם עבודה". בבארי ונאפולי דוכאו המהומות בידי המשטרה, בעוד פירנצה נשלטה בידי המפגינים יום שלם. המצב החריף כאשר שוטרים עצבניים ירו לעבר המפגינים.
המהומות.
ב-5 במאי 1898 התארגנה שביתה כללית בפאביה. בניסיון לשלוט בהמון, הרגה משטרת פאביה בשוגג ילד. למחרת פתחו עובדי חברת פירלי במילאנו בשביתה, וחולקו עלונים שגינו את אירועי היום הקודם. פרצו מהומות, אשר במהלכן נהרגו שני מפגינים. המהומות התפשטו גם אל פירנצה וליבורנו. המצב יצא משליטתה של המשטרה, וממשלת איטליה הכריזה שמילאנו נתונה במצור. בשל כך, נקרא הצבא המלכותי האיטלקי להתערב. כוח שכלל 45,000 חיילים בפיקודו של פיורנצו באבא בקאריס שוגר לעיר. מרבית חייליו של באבא בקאריס היו כפריים מצפון איטליה, אשר נחשבו לאמינים ופטריוטים יותר מהעירוניים של דרום איטליה.
כוחו של באבא בקאריס כלל רגליים, פרשים, ארטילריה ואף רכבות צבאיות כיוון שעובדי הרכבות האזרחיות היו בשביתה. ב-7 במאי התרחבה השביתה במילאנו, והצטרפו אליה 60,000 איש. המונים משכונות מעמד הפועלים בפאתי העיר החלו בצעדה אל מרכז העיר. באבא בקאריס הכניס את כוחותיו אל העיר, ופרש אותם בפיאצה דל דומו. הוא היה נחוש לאלץ את הצועדים לחזור אל בתיהם בפאתי העיר ולהחזיר לתפקודה התקין את תחנת הרכבת המרכזית בעיר. חייליו החלו לפרק את המתרסים המאולתרים שהקימו המפגינים ברחובות, ונתקלו בהתנגדות עזה. הם הופצצו באבנים ואריחים ממפגינים שהתפרשו על הגגות, וחלק מהמפגינים אף השיגו רובים.
באבא בקאריס הורה לאנשיו לפתוח באש על המפגינים, ואף השתמש בארטילריה. עד מהרה פונו הרחובות ופורקו המתרסים. ב-9 במאי הפציצו החיילים את חומות המנזר פורטה מונפורטה מתוך מחשבה שהתבצרו שם מפגינים, אך הם מצאו רק קבוצה של קבצנים שהיו שם כדי לקבל סיוע מן הנזירים. על פי ההודעה הרשמית של ממשלת איטליה, במהלך דיכוי המהומות נהרגו כ-80 מפגינים ואזרחים אחרים וכן שני חיילים. בסה"כ נפצעו 450. לעומת זאת האופוזיציה טענה שהיו 400 הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים. לפי הניו יורק טיימס נהרגו 300 איש ונפצעו 1,000.
גם לאחר דיכוי המהומות, לבאבא בקאריס ניתנה יד חופשית בטיפול במפגינים. הוא הקים בתי דין צבאיים, ודן 1,500 איש למאסר. התנהלות השלטונות נחשבה בעיני האופוזיציה כ"עיוות של צדק ולעג של הליך משפטי". עיתונים במילאנו שנחשבו כמתנגדים לממשלה נסגרו, וכמה ארגונים קתוליים וסוציאליסטיים פורקו. פיליפו טוראטי, ממייסדי המפלגה הסוציאליסטית באיטליה נאשם בעידוד המפגינים וקיבל עונש מאסר של 12 שנים. למעשה, הוא ניסה להרגיע את המצב בחוברת הקוראת למפגינים להיות "שלווים וסבלניים" וטוענת כי "ימי קרבות הרחוב עברו". הוא שוחרר כעבור שנה ב-1899, לאחר גל של אי שביעות רצון במדינה.
הממשלה טענה שהמהומות לא היו רק דרישה של רעבים ללחם אלא היו מאורגנות בכוונה למרוד במלך. לטענתם, הקריאות "תחי המרידה הסוציאלית" היו רבות מהקריאות "הבו לחם". ההתמרמרות של אזרחי איטליה שהביאו אותם למרוד במלך משלהם, כמו שמרדו חמישים שנה קודם לכן באימפריה האוסטרית, הוסברה בגיוס החובה ובנטל המיסים הכבד שנבע מהבירוקרטיה הגדולה והכפולה באיטליה ומהוצאות הצבא הכבדות שנבעו מרצון לרכוש מושבות מעבר לים.
אחרית דבר.
אומברטו הראשון, מלך איטליה החמיא לבאבא בקאריס על "ההגנה האמיצה של בית המלוכה", והעניק לו את הצלב הגדול של מסדר סבויה כאות תודה. ב-29 ביולי 1900 נרצח המלך בידי האנרכיסט האיטלקי-אמריקאי גאטנו ברשי אשר הזדעזע מהענקת העיטור לבאבא בקאריס. ממשלתו של די רודיני קרסה, ובמקומו הוקמה ממשלה חדשה בראשותו של לואיג'י פלו. כדי למנוע הישנות של הפרשה, כמו גם כדי להתמודד עם השביתות שעדיין התקיימו בערים כמו בארי, הציע פלו שינויים בחוקה. השינויים הפכו שביתות של עובדי המדינה לחוקיות, והעניקו למנהלי מפעלים סמכויות רחבות יותר לאסור מפגשים ציבוריים ולפזר ארגונים חתרניים; הוא חידש את עונש הגירוש והגביל את המעצרים הפוליטיים, והידק השליטה בעיתונות על ידי הפיכת המחברים לאחראים למאמריהם והכרזה על הסתה לאלימות כפשע. שינויים אלו עברו בעקבות צו מלכותי, אולם בעקבותיהם ספג פלו ביקורת עזה מימין ומשמאל, ונאלץ להתפטר עד לבחירות הכלליות ביוני 1900, אשר בהם נבחר ג'וזפה סאראקו ממפלגת "השמאל ההיסטורי".
פבלוס, נסיך הכתר של יוון
פבלוס, נסיך הכתר של יוון (ביוונית: Παύλος, πρώην Διάδοχος της Ελλάδας נולד ב-20 במאי 1967), הוא בנו של קונסטנטינוס השני, מלך יוון, ואף כיהן כנסיך הכתר מעת לידתו עד לביטול המלוכה בשנת 1974.
ביוגרפיה.
פבלוס נולד בארמון טאטוי, טאטוי ב-20 במאי 1967 לקונסטנטינוס השני, מלך יוון ואן-מארי, נסיכת דנמרק בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה. עם לידתו איבדה אחותו אלכסיה, נסיכת יוון ודנמרק את תואר נסיכת הכתר, בשל חוק העדפת הבן הבכור. מכיוון שהמשפחה נרדפה על ידי תומכי החונטה השלטת שעלתה לשלטון זמן קצר קודם לידתו, ברחו בני המשפחה לרומא, ומשם לקופנהגן, שם התגוררו עם הסבתא אינגריד, מלכת דנמרק. בשנת 1973 מונה גאורגיוס פאפאדופולוס לנשיא יוון, ובשנת 1974 בוטלה המונרכיה לאחר תוצאות משאל עם שנערך במדינה. לאחר ביטול המונרכיה התגוררה המשפחה בלונדון, שם נולדו אחיו הצעירים תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק, ופיליפוס, נסיך יוון ודנמרק.
פבלוס למד במכללה ההלנית בלונדון שנוסדה על ידי הוריו, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר סנדהרסט, שירת בצבא הבריטי, כלוטננט במשמר הדרגונים הסקוטי המלכותי. בשנת 1993 החל פבלוס את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון, בוושינגטון די. סי.. בעת לימודיו חלק את דירתו עם בן דודו, פליפה השישי, מלך ספרד. בשנת 1995, הוענק לשניהם תואר ביחסים בינלאומיים (Master of Science in Foreign Servic).
ב-1 ביולי 1995 התחתן פבלוס בקתדרלת סנט סופיה, לונדון עם מארי שנטל מילר בתם של רוברט וורן מילר ואשתו מארי שנטל פזנט, אותה הכיר במסיבה 3 שנים קודם לכן. לאחר נישואיהם התגוררו בני הזוג בגריניץ', קונטיקט, שם עבד פבלוס בחברת הספנות צ'ארלס ר. וובר. מאוחר יותר, החל לעבוד בחברה בניו יורק כמנהל תיקי השקעות, ובשנת 2004 עברו בני הזוג להתגורר בלונדון.
משפחתו.