במאמר שכתב אפשטיין ביולי 1939, עם הקמת האיחוד הארצי, פאול אפשטיין הגדיר את תפקידו והוא לעזור לפרט למצות את האפשרויות הגלומות בו וביוזמתו. האיחוד הארצי שימש חוליה מקשרת בין היחיד לגסטפו, דבר שעזר בקבלת היתרי יציאה. כמו כן, שמר האיחוד הארצי על קשר עם מוסדות יהודיים בחו"ל לשם קבלת מידע אולם הוא לא פעל כהנהגה הקוראת לחפש אפיקי הצלה בלתי שגרתיים. הצעות לפעולה בקנה מידה רחב, כמו הקמת מחנות מעבר בארצות חוץ או ביצוע מימון הגירה, לא היו בהישג ידו של ההתאחדות הארצית והיו תלויות בגורמים בינלאומיים. עד לפרוץ המלחמה נעזרו במוסדות כ-50% מיהודי גרמניה, בדרכם להגירה. הגסטפו היה מעוניין בגוף מרכזי שיעזור ליהודים בהליכי ההגירה, ואת התפקיד הזה מילא האיחוד הארצי. לאיחוד הארצי היה תפקיד בשליחת ילדים מחוץ לגרמניה, ובעיקר לבריטניה. תוך כדי מילוי תפקידו בעזרה ליהודים נדחף האיגוד הארצי לשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי גם בתחומים אחרים - כולל, מאוחר יותר, עריכת מפקד ומסירת הודעות על גירושים.
מאסרו.
בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר אותה שנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בענייני ההגירה. את המאסר הראשון של אפשטיין, אחד מראשי ההתאחדות הארצית בשבוע השני של אוגוסט 1940. עדיין תירצו אנשי הרשות המפקחת בנימוקים עניינים, אף שנמנעו מפירוט. אוטו הירש מסר על המעצר בישיבת ההנהלה ב-19 באוגוסט 1940. בפגישה שקיים ב-20 בחודש עם ממלא מקומו של המפקח יאגוש הודיע הלה כי שמע על המעצר אך אינו יודע פרטים. כעבור ימים מספר גילה יאגוש נדיבות רבה ביותר במסירת מידע: מאשים את אפשטיין, אמר, באי-ציות להוראות המרכז הארצי. האשמה מפורשת זו מאששת השערה שרווחה בזמן ההוא, שלפיה סברה הרשות המפקחת, שאפשטיין לא פעל בנמרצות הדרושות בעניין שנגע לעלייה ב. ב-27 באוגוסט אישר יאגוש, כי ההאשמות קשורות באופן בלעדי להגירה, והן מרחיקות-לכת בהרבה משסבר אפשטיין. בפגישה השנייה באותו יום, שיוחדה כולה להגדרת תחומי פעילותו של אפשטיין בעתיד, מסר יאגוש, כי נאסר על אפשטיין לעסוק בנושאים הקשורים בביצוע ההגירה.
ב־1944 כאשר ד"ר אליס מאייר, אלמנתו של פרופ' הנס מאייר, לשעבר מנהל מעבדת האוניברסיטה הגרמנית בפראג ביקשה מאפשטיין לשחרר אנשים על סמך שיקולים אנושיים, ענה אפשטיין בשלילה. למרות זאת, קרה שאסירי הגטו שוחררו, אך מספרם המדויק אינו ידוע. בספרו "טרזיינשטט 1945-1941", הנס גינתר אדלר, מונה 31 מאושרים ששוחררו מהגטו בשלוש השנים וחצי של קיומו.
הלמוט שטיף
הלמוט שטיף (1901-1944; בגרמנית: Hellmuth Stieff), היה גנרל במחלקת ארגון המפקדה העליונה בצבא גרמניה הנאצית, ה, במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1938–1944. שטיף היה שותף לניסיון הפלת השלטון הנאצי בשנת 1944, "קשר העשרים ביולי".
תפקידו ושנותיו המוקדמות.
שנות חייו הראשונות.
הלמוט שטיף נולד בעיירה דויטש איילאו , בפרוסיה המערבית. שטיף היה בן למשפחה מהבורגנות הגבוהה אשר התחנך על המורשת הפרוסית - גרמנית. בתום מלחמת העולם הראשונה, מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא הקיסרי.
שנותיו הראשונות בתפקידו (רפובליקת ויימאר).
התמוטטות הרייך השני, חוזה ורסאי והקמתה של רפובליקת ויימאר בשנת 1918 היוו בשביל שטיף אסון לאומי. מאחר שראה בצבא גוף על-מפלגתי שהוא יסוד לתחייה לאומית, שטיף הצטרף לרייכסווהר, צבא גרמניה בין השנים 1919–1935. בדצמבר 1918, בהיותו חייל צעיר, התבטא שטיף בתקווה ובגאווה:
. בשנת 1927 הועבר שטיף למטה הכללי של הרייכסווהר, שם שירת גם לאחר עליית השלטון הנאצי. שטיף מתואר כקצין צעיר שמילא את תפקידו בצבא הרפובליקה במסירות, זאת מתוך אהבה למולדת ונאמנות בלא סייג.
תפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילה, מינויו של היטלר לקנצלר עורר בשטיף תקווה חדשה. הוא טען כי מפלגות הן אסונו של העם ואילו האמון בנשיא הרפובליקה ועוצמתו של הרייכסווהר מגלמים את אחדות הרייך, ולכן הם יכולים לשמש בסיס למפלגה. לאחר מות הנשיא פאול פון הינדנבורג, שטיף עדיין האמין ביכולותיו של היטלר להשיג את יעדיה העיקריים של גרמניה: התחמשות מחודשת, הנהגת גיוס חובה והחזרת כושר ההרתעה שלה.
אך כבר באותה שנה, החל שטיף לבקר את המשטר הנאצי. הוא ביקר בחריפות את השתלטות המפלגה הנאצית על מוסדות המדינה, את ריכוז הסמכויות בידי היטלר והמפלגה הנאצית, וכן את מהלכיו המדיניים של היטלר. בסתיו 1938 שטיף קודם בדרגה והועבר לאגף המבצעים של המטה הכללי בוורמאכט, צבא גרמניה בין השנים 1935–1945. המפנה ביחסו אל היטלר ומשטרו נחתם ב-1938, עם ההקצנה במדיניות החוץ, מחשש שמא יסבך את גרמניה במלחמה שתתקשה לעמוד בה, ובעקבות פוגרום "ליל הבדולח".
כחודשיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, שטיף כתב לאשתו מכתב בעת ביקורו בפולין. המכתב מביע היטב את הזעזוע שחש בעקבות מעשי הרצח שביצעו ה-ס"ס בפולנים וביהודים:
ניסיון ההתנקשות.
הקמת תנועת ההתנגדות.
שטיף היה חבר בתנועת התנגדות אותה הקימו קציני הצבא וורמאכט היות שהיו עדים לאירועים בעלי דפוס קיצוני אשר התרחשו במהלך המלחמה. גנרל הלמוט שטיף, ממחלקת ארגון במפקדה העליונה, הפך לאנטי-נאצי בעקבות טבח שנעשה בפולין, רצח של יהודים ופולנים.
ניסיון ההתנקשות.
הלמוט שטיף היה שותף לניסיון ההתנקשות בהיטלר הנקרא "קשר העשרים ביולי" אשר נערך בעשרים ביולי 1944. הלמוט שטיף היה קשור בכמה ניסיונות התנקשות בהיטלר אך בחלקם הפסיק לקחת חלק מכיוון שלא היה אמיץ מספיק, למרות היותו קרוב מאוד להיטלר.
הוצאתו להורג.
ב-7 באוגוסט 1944, הלמוט שטיף וחבריו לניסיון ההתנקשות בהיטלר הועמדו למשפט לצד גרמנים שבגדו וקיבלו דין מוות על בגידתם כלפי העם, הפיהרר והרייך. על פי בקשתו של היטלר, הלמוט שטיף ושותפיו הוצאו להורג על ידי תלייה יום למחרת בכלא פלצנזה בברלין.
יחזקאל אינגסטר
יחזקאל בן אליאש אינגסטר (בפולנית: Ezekiel Ingster; 11 בנובמבר 1911- 8 ביולי 1952) היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה הנאצית. היה ניצול השואה והקאפו היהודי היחיד שנידון למוות במדינת ישראל על פשעים שביצע במלחמת העולם השנייה והשואה, על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, אך בערעור זוכה חלקית ונידון לשנתיים מאסר.
קורות חייו.
יחזקאל אינגסטר נולד לאליהו ואלטה בבנדין שבפולין ב-11 בנובמבר 1911.
מלחמת העולם השנייה.
ב-20 במרס 1941 נחטף בידי הגרמנים והועבר למחנה הריכוז והעבודה גרוס-רוזן מהעיר מסלוביץ בשלזיה תחתית שהיה בפיקוחו של ה. שם עורר תשומת לב בזכות עבודתו המסורה והנקיה, ובתחילת 1942 קיבל פקודה להיות מפקח על קבוצת עובדים, קאפו. אינגסטר היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך). במחנה פאולבריק היה קאפו ראשי ותחתיו היו שבעה קאפוס. משם, הועבר למחנה אנברג, שם הועבר מתפקידו בידי זקן המחנה גולקמן, בשל התלונות עליו. ביוני 1943 הועבר אינגסטר להיות אחראי על 78 אסירים במחנה גריידיץ. בהמשך היה אסיר בברגן-בלזן.
לאחר המלחמה.
לאחר השחרור מברגן-בלזן, גילה אינגסטר כי אשתו נספתה באושוויץ, לא ידוע מה קרה לילדיו. הוא שהה בבוכנוואלד ובשנת 1945 התחתן שוב בגרמניה. רגלו השמאלית נקטעה בשנת 1948 בשל מחלת בירגר, הוא עלה ארצה ב-20 באוגוסט 1949 ובשל נכותו קיבל שותפות בקולנוע במושב משמר השבעה. הוא נידון למוות בשנת 1952 לאחר שהואשם בפשעים נגד האנושות ובהתעללות בעצירים יהודים, אך בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו וזיכה אותו מפשעים נגד האנושות והמיר את עונשו למאסר של שנתיים. אשתו התגרשה ממנו לאחר מאסרו. אינגסטר, אשר היה חולה, ביקש חנינה מנשיא המדינה ונדחה, אולם שוחרר על פי החלטת שר המשטרה (בכור-שלום שטרית), ומת זמן קצר לאחר שחרורו.
המשפט.
משפטו התנהל כמעט במקביל לזה של יעקב הוניגמן, קאפו במחנות גריידיץ ופאולבריק, ובאופן טבעי חלק מן העדים הופיעו בשני המשפטים.
אישומים.
כתב האישום נגד אינגסטר הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב בספטמבר 1951 בפני הרכב שמנה את פנחס אבישר, ישראל לוין ויוסף מיכאל לם. שני הסעיפים הראשונים היו בגין עבירות שהעונש בגינן היה מוות. הראשון היה פשע מלחמה בשל פגיעה בבני אוכלוסייה אזרחית במחנות גריידיץ ופאולבריק, אשר גרמה חבלות חמורות, פצעים, כאב וסבל לעצורים רבים בשני המחנות ובמיוחד לניצולי השואה שהעידו נגדו, ביניהם, יעקב שווייצר, דוד לבקוביץ', שמואל ויטלזון, יהודה הולצמן, אבא מושנגברג ויצחק פשכודניק. הסעיף השני היה פשע נגד האנושות. לפי כתב האישום, "אינגסטר התעלל באכזריות בעצורי המחנה והכה אותם ללא הצדקה וללא הבחנה מכות קשות בידיים ובמקל". שלושת האישומים הנותרים התייחסו לגרימת חבלה חמורה לחמשת האסירים שהוזכרו בסעיף הראשון.
סנגורו של אינגסטר טען, כי לא ניתן לייחס לו פשע כלפי האנושות לפי האישום הראשון, שכן כוונת החוק היא לרצח של אוכלוסייה נרחבת בידי "הפושעים הנאצים המובהקים". הוא גם ביקש "להתחשב במצבו הבריאותי של הנאשם, כי נענש בידי שמים" ולהימנע מהאשמתו בסעיפים החומרים ביותר. מטלון לא נענה לבקשה אך קבע, כי יש ראיות נגד אינגסטר באשמת פשע כלפי האנושות בנוגע לרצח שמונת האסירים ובנוגע להתעללות באסירי פאולבריק, וכן באשמת גרימת חבלה חמורה לשוויצר, לבקוביץ, הולצמן, ויטלזון, מושנברג ופשכודניק. הוא החליט למחוק רק את האישומים הנוגעים להריגת עציר ששמו אינו ידוע במחנה גריידיץ.