שנאה בכלל, ושנאה חברתית בפרט, מאופיינים לפיכך בקרבה כלשהי, אך בדרך כלל בקרבה שאינה רבה מדי. המונח "שנאת זרים" אינו מתייחס לאנשים שהם זרים לחלוטין, אלא לאנשים שהיו זרים ונעשו קרובים, פסיכולוגית, חברתית או פיזית. מדובר בקרבה שהיא מספיק גדולה כדי להשפיע על מהלך החיים, אך אינה קרובה דיה במידה שתאפשר היכרות עמוקה והפחתת הדעות הקדומות. מאחר שביסוד השנאה מצויים חוסר סובלנות קיצוני והתנגדות לשונוּת, הרי שנוצר מרחק פסיכולוגי משמעותי. הסתירה בין המרחק הפסיכולוגי לבין הקרבה הקיימת, והיעדר היכולת להרחיק או "לשנות" את מושא השנאה, הם הגורמים לאלימות, ובמקרים קיצוניים אף לרצון להרוג את מושאי השנאה, הקבוצה או האדם.
דוגמה לסוגיית הקרבה ניתן למצוא במחקרם של טמקין וינאי (1988). הם עסקו במכתבי שנאה שנשלחו לפוליטיקאים ישראלים בשנות השמונים של המאה ה-20, כמבטאים תוקפנות מילולית הבאה במקום תוקפנות פיזית שהיא בלתי אפשרית. במכתבי שנאה הנשלחים לפוליטיקאים יכולים לבוא לידי ביטוי הרצון לפגוע בהם פיזית או אף להורגם, ולעיתים גם איום להוציא את היריב מהמחנה הלגיטימי ולהחשיבו כאויב חיצוני, ובכך להרחיק לכאורה את מושא השנאה. במחקרם של טמקין וינאי נמצא כי מרבית מכתבי השנאה הפוליטיים בישראל נשלחו מצד גורמי ימין קיצוניים אל אנשי התנועה לזכויות האזרח, ובעיקר לאנשי השמאל הפוליטי שולמית אלוני ויוסי שריד. לעומת זאת, אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית והמפלגות הערביות, המייצגות עמדות שמאל קיצוניות יותר, כמעט ולא נשלחו מכתבי שנאה פוליטיים. ההסבר לכך הוא שמפלגות אלה, שרוב מצביעיהן וחלק מחבריהן הם ערבים ישראלים, נתפשות כמפלגות שכבר יצאו מהמחנה הציוני, ובתור שכאלה המרחק מהן רב וקיומן פחות בעייתי. לעומת זאת, התנועה לזכויות האזרח מעוגנת במחנה הציוני, ואף על פי כן עמדותיה נראות לאנשי הימין הקיצוני שכתבו את מכתבי השנאה כמסכנות את עצם קיום המדינה. דווקא הקרבה, שלא ניתן לבטלה, גורמת להעצמת השנאה. במכתבי השנאה נדרשו המכותבים "לחזור למוטב", או אויימו בהרחקתם מהמחנה הציוני, או בפגיעה פיזית בהם.
התמודדות עם פשעי שנאה.
אחת הדרכים למנוע פשעי שנאה היא חינוך והסברה לסובלנות כלפי בני אדם ולקבלת השונה והחלש כבר מגיל צעיר, כמו גם יצירת מסגרות שבהם יוכלו בני אדם מכל הסוגים לחיות יחד בשלום.
הוגה הדעות אלבר ממי, בספרו "הגזענות", דן בגזענות ובפשעי שנאה, ומציע מספר דרכים בהן יכולה החברה להתמודד איתם. הצעותיו כוללות:
פשעי שנאה בישראל.
ההתייחסות לפשעי שנאה בחוק העונשין הישראלי.
בשנת 2004 תוקן חוק העונשין בישראל, ונקבע בו כי:
כך לדוגמה, נגד קבוצת חיילים מחיל הים, שבחודש יולי 2008 תקפו קבוצת דרוזים בצעקות "ערבים חייבים למות", הוגש לבית דין צבאי כתב אישום חמור שבו הואשמו בתקיפה שהיא גם "פשע שנאה".
מקרים של פשעי שנאה בישראל.
על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי התקיימו בישראל מקרים רבים של טרור ופעילויות אלימות בעלות אופי של פשעי שנאה. טרור פלסטיני הוא טרור המבוצע על ידי פרטים או ארגונים פלסטינים. חלק נכבד מהטרור הפלסטיני מופנה נגד יהודים, ישראלים או נגד מטרות יהודיות בארץ ישראל ומחוצה לה וכן נגד תושבים או תיירים בישראל. חלק מהטרור הפלסטיני מופנה גם כלפי ערבים ואף כנגד הפלסטינים עצמם. יש גם מקרים של טרור יהודי בישראל שבו יהודים פגעו בערבים.
בישראל התרחשו מספר מקרים של לינץ' - הלינץ' ברמאללה, שנערך בשנת 2000, ובו המון משולהב פלסטיני רצח שני חיילי מילואים ישראלים שנקלעו לרמאללה. הלינץ' שבוצע בעדן נתן-זדה אחרי שרצח ארבעה נוסעי אוטובוס בשפרעם. בשנת 1992 בלה פריינד הגנה בגופה על מחבל מפני המון מבקש נקמה זמן קצר לאחר ביצוע פיגוע דקירה.
הומופוביה בישראל באה לידי ביטוי בדרכים שונות וחלקן הגיעו לכדי ביצוע של פשעי שנאה. במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים ב-2005, דקר ישי שליסל, חרדי בן 30, באמצעות סכין שלושה משתתפים ופצע אותם באופן בינוני. במשך השנים היו אירועים נוספים של הומופוביה כמו גילוי מטען חבלה ביישוב עלי בשנת 2006 שאליו הוצמד שלט ובו נכתב: "סדומאים החוצה", או חלוקה של מנשרים בשכונות החרדיות בירושלים שקראו לרצח הומוסקסואלים. בשנת 2015 התרחש הרצח במצעד הגאווה בירושלים שבו רצח שליסל את שירה בנקי ופצע אנשים נוספים.
בישראל נרשמו מספר מקרי אלימות בעלי מאפיינים של פשע שנאה, נגד מסתננים מאפריקה בישראל. ובהם ניסיון רצח בדקירה של תינוקת שחורה, רצח של מסתנן אריתראי בן 40 בפתח תקווה על ידי קבוצת צעירים, ניסיונות הצתה בתל אביב ובירושלים של בתים בהם גרו מסתננים ומקרי אלימות המונית נגד מסתננים. חבורת נערים מתל אביב הואשמו כי תקפו מסתננים עקב מניעים גזעניים באמצעות גז מדמיע, קרשים ואלות, שדדו מסתננים ופרצו לחנויות. בסקר "מדד השלום" לחודש מאי משנת 2012, שנערך לאחר ההפגנות האלימות נגד מסתננים, נמצא כי 52% מהיהודים ו-18% מהערבים תמכו בטענה של מירי רגב כי המסתננים הם סרטן בגופה של ישראל. 33% מהיהודים, ו-23% מהערבים טענו כי הם מזדהים עם הפעלת אלימות נגד המסתננים.
הערבה האירואסייתית
הערבה האירואסייתית (מכונה גם ה"סְטֶפָּה" בעקבות המילה הרוסית степь), היא שם כולל לרצף של מישורים ורמות המשתרע בין הרי החינגן הגדולים (Greater Khingan) בגבול מונגוליה-מנצ'וריה במזרח, לבין חצי האי קרים במערב.
יש המרחיקים את גבולה המערבי של הערבה האירואסייתית עד לקצה המישור ההונגרי הגדול (Alföld), שבהונגריה, קרי בין קו אורך 120 במזרח לקו אורך 28 עד 18 במערב. אזור נרחב זה מכליל בתוכו את כל הערבות הגדולות של מזרח אירופה ומרכז אסיה. הערבה האסייתית הוא שם נוסף לאותו אזור גאוגרפי, ללא הערבות של מערב רוסיה, אוקראינה והונגריה.
במובן הרחב.
הסטפה במדויק (באנגלית: Steppe; ברוסית: Степь) במובן הרחב יותר, היא אחת הביומות (נופה) הבסיסיות של אזור האקלים הממוזג, ערבה עשבונית עם אקלים צחיח למחצה הגובלת בחגורה הצחיחה מצפון ומדרום, שהתפתחה בשלושה אזורים ( אירואסיה, אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית) במקומות שבהם אין מספיק משקעים לשמירה על יערות רציפים. אזור המעבר של שתי הביומסות הוא הערבה המיוערת.
במובן הצר.
במובן הצר יותר, זהו אזור הערבות של אירואסיה, שטח עשב שטוח או מעט גבעות שתופס אזורים נרחבים של מרכז אסיה ומזרח אירופה. הערבות של אמריקה הצפונית נקראות פרריה, אלה של אמריקה הדרומית נקראות פמפס. להלן, אנו רואים במשמעות צרה זו רלוונטית; המאפיינים הנפוצים של ביומסה ניתנים בערך ערבה.
לפי הגיאובוטנאי היהודי-רוסי לב ברג, הסטפה היא אזור מישורי פחות או יותר, שאינו מוצף בהפשרת הקרח של האביב; הקרקע שלה היא סופגת מים מעולה לאקוויפר והיא צ'רנוזיום (אדמה שחורה) והצמחייה שמכסה אותה כל השנה נשלטת על ידי דגניים.
מאפיינים אקולוגיים.
גאוגרפיה.
בצפון תחומה הערבה האירואסייתית בטייגה (Taiga) הסיבירית, אזור יערות-עד של עצי-מחט, ובדרום היא גובלת בשורה של מדבריות, דוגמת גובי, קיזילקום וקארה קום, ובמספר רצועות הרים. גבולותיה עוברים בין קו רוחב 50 עד 55 בצפון לקו רוחב 40 עד 35 בדרום. מספר רכסי הרים חוצים את הערבה האירואסייתית ומחלקים אותה לערבות משניות. רכסי ההרים של הטְייֵן שָׁאן ושל האלטאי (Altai), המאופיינים באקלים אלפיני, מפרידים בין הרמה המונגולית לערבה הקירגיזית-קזאחית, שבינה לבין הערבה הרוסית משתרעים הרי אורל. מישור אלפולד, שיש המשייכים אותו לערבה האירואסייתית, מופרד מהערבה הרוסית על ידי הרי הקרפטים.
אקלים.
הערבה האירואסייתית רחוקה מהאוקיינוסים, ורצועות ההרים התוחמים אותה ממזרח ומדרום מונעים מעבר לחות מהאוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי ולוכדים אוויר קר מהקוטב הצפוני בחורף. תנאים גאוגרפיים אלו מביאים לכך שהאקלים הטיפוסי לאזור זה הוא צחיח למחצה וקר (Semi Arid and Cold) או צחיח וקר (Arid and Cold). סוגי אקלים אלו מאופיינים בכך שכמות המשקעים הממוצעת בהם נמוכה מההתאיידות הפוטנציאלית (Potential Evapotranspiration). הקיץ בערבה חם מאוד והחורף קר מאוד. אקלים צחיח וקר יצר את מדבריות גובי, קיזילקום וקארא קום ואילו אקלים צחיח למחצה וקר יצר את הביומה של ערבות העשב (Grassland) הנרחבות של הרמה המונגולית, הערבה הקירגיזית-קזחית והערבה הרוסית.
קרקע.
מכיוון שהצ'רנוזיום האופייני לערבות הוא אדמה פורייה מאוד ומכיוון שהערבה נוצרת בעיקר במישורים, הצמחייה המקורית שלה הוחלפה במשך הדורות בייצור גידולי שדה באזורים צפופי האוכלוסייה. כתוצאה מכך, למשל, כיסוי הצמחייה הטבעי הרציף של פעם של אוקראינה נותר רק בכמה כתמים. רוב מקומות אלה (אסקניה נובה Askania-Nova (באוקראינית: Асканія-Нова) באזור חרסון, שמורת הסטייפ האוקראינית וכו') הן כיום שמורות טבע.
עולם הצומח.
האקלים הצחיח וקר גורם לכך שכמעט ואין צמחייה גבוהה בערבה, מלבד באזורים סמוכים למקורות מים כנהרות ואגמים. הצמחייה האופיינית לערבה היא עשבונית נמוכה.
עולם החי.
ערבות העשב הנרחבות והאקלים הצחיח והקר תומכים בבעלי חיים אוכלי עשב. הערבה עשירה בכבשים, בקר, עזים, גמלי דבשתיים ומכרסמים. פרסתנים נוספים הם צבי יעלי מונגולי, צבי הזפק, סאיגה, ואייל סיבירי. בערבה חי המספר הרב ביותר של סוסים בעולם, ומרביתם מתקיימים מאכילת עשב ולא ממספוא. טורפים החיים בערבה יהיו אלו אשר יכולים לעמוד בקור עז. הזאב הוא הטורף הדומיננטי ביותר בערבה.
היסטוריה.