מדינות בהן נעשה שימוש קבוע ב-TCA הן צרפת, שווייץ, אנגליה, קנדה, ארצות הברית (בחלקה, בעיקר בקליפורניה), גרמניה, ישראל, פולין, רוסיה, אוסטרליה ומספר מדינות במזרח אסיה.
קילוף באמצעות לייזר.
קילוף עור באמצעות לייזר הוא בעיקרון זהה לקילוף הכימי. הכווייה נוצרת על ידי קרן לייזר במקום חומצות ופרט לכך רוב המאפיינים זהים. יתרונו של הלייזר על הקילוף הכימי הוא במתן מראה אחיד יותר וביטול אפקט "פני החרסינה" שלעיתים נוצר בקילוף כימי עמוק. חסרונו של הלייזר על הקילוף הכימי הוא במחיר היקר יותר, הטיפול מכאיב יותר ולעיתים הוא כרוך בהרדמה כללית על מכלול סכנותיה.
הסיכונים שבטיפול.
בעוד שטיפולי קילוף יומיומיים וטיפולי קילוף טבעיים הם בעלי השפעה מועטה יחסית וכפועל יוצא כמעט נטולי סיכון, טיפולי הקילוף הכימי והלייזר טומנים בחובם סכנות לא מעטות:
קילוף העור
טיל נגד קרינה
טיל נגד קרינה (באנגלית: Anti-Radiation Missile ובראשי תיבות: ARM) הוא טיל שתוכנן לגלות קרינה הנפלטת ממכ"ם ולהתביית עליה. טיל זה משמש בדרך-כלל במשימות דיכוי הגנה אווירית שמטרתן היא לפגוע במערכי ההגנה האווירית של האויב בפתיחת העימות, על-מנת להגדיל את סיכויי השרידות של גלי התקיפה הבאים. טילים אלו יכולים לשמש גם כדי לשתק סוללות טילי קרקע-אוויר (טק"א) או לפגוע במכ"מים של יחידות בקרה אווירית במהלך פשיטה אווירית. לאחר נטרול המכ"ם באמצעות טיל נגד קרינה, ניתן להשתמש בפצצות מצרר כדי לנטרל גם את מוצב השליטה, משגרי הטילים וכו', על-מנת לוודא שאתר הטק"א לא ישוב לפעולה.
טילים נגד קרינה מוקדמים כמו ה־AGM-45 שרייק לא היו מתוחכמים במיוחד. הם היו מתבייתים על מקור הקרינה ומתפוצצים בקרבתו. מפעילי סוללות טק"א מיומנים למדו לכבות את המכ"ם כאשר טיל נגד קרינה נורה לעברו, ומאוחר יותר להדליקו שוב, ובכך הפחיתו מיעילות הטיל. דבר זה הוביל לפיתוחם של טילים מתוחכמים יותר כמו ה־AGM-78 סטנדרד ארם וה־AGM-88 הארם, המכילים מערכת ניווט אינרציאלית (INS). מערכת זו מאפשרת להם "לזכור" את מיקומו של המכ"ם גם אם הוא כבוי ואינו משדר ולהמשיך לטוס לעברו. הסיכוי לפגוע במכ"ם פוחת ככל שהמכ"ם כובה מוקדם יותר, אולם עקב מהירותו הגבוהה של טיל ההארם והרקטה חסרת העשן המניעה אותו, סביר להניח כי יוכל לסגור את הטווח משמעותית לפני שניתן יהיה לגלות את שיגורו, דבר המקנה לו סיכוי טוב לפגוע במכ"ם גם בנסיבות כאלו.
לטיל האלארם הבריטי ישנה יכולת נוספת - "שיטוט". מצנח מאפשר לו להאט את צלילתו עד אשר המכ"ם מופעל שנית. ה־AGM-136 טסית רינבאו היה אמור לפעול באופן דומה. היה זה טיל שיוט קטן המשוגר מהאוויר שיכול היה להיות משוגר לעבר מכ"ם קורן או לעבר אזור שמאמינים כי קיימים בו מכ"מי טק"א מוסתרים. במידה והמכ"ם כובה, הטסית רינבאו היה משוטט, בעזרת מנוע הסילון הקטן שלו, עד אשר המכ"ם היה מופעל. התוכנית בוטלה ב־1991 עקב אילוצי תקציב.
היבט תכנוני נוסף של טילים נגד קרינה מודרניים, מלבד הטווח (שצריך להיות גדול יותר מהטווח של מערכת הטק"א שהוא משוגר נגדה) הוא המהירות. ישנם טילי קרקע-אוויר המסוגלים להאיץ למהירויות גבוהות (אפילו עד מאך 10), מה שמחייב את הטיל נגד הקרינה לטוס במהירות גבוהה. לטילים המשוגרים מכלי טיס יש יתרון על הטק"א כיוון שהטק"א צריך לטפס ממצב מנוחה בגובה פני הקרקע.
בישראל פותחו מערכות לשיגור טילים נגד קרינה מהקרקע: הכחלילית לשיגור טילי AGM-45 שרייק והקרס לשיגור טילי AGM-78 סטנדרד ארם.
מציאת מיקום במרחב.
כדי שהטיל יוכל לדעת היכן מיקומו יחסית למקור הקרינה (המכ"ם) הנייח, או לחלופין, היכן מקור הקרינה ביחס אליו, הטיל עושה שימוש במדידות זמן קליטת הפולס אלקטרומגנטי (כשאלומת המכ"ם חולפת על פניו) ממספר מיקומים שונים במסלולו. השיטה בעלת עקרונות דומים לשיטת טריאנגולציה.
נניח לשם פשטות מקרה של מכ"ם דו ממדי. נניח שהטיל קלט אותות בזמנים formula_1, ושהמהירות הזוויתית של סריקת המרחב על ידי מכ"ם המטרה ידועה. כיוון שמשך הסריקה של 360 מעלות על ידי המכ"ם ידוע ונסמנו T, מדידת formula_2 מאפשר לדעת את השינוי הזוויתי במיקום הטיל במערכת צירים שראשיתה ממוקמת בתחנת המכ"ם, שנסמנו formula_3. לפיכך מיקום התחנה formula_4 הוא אחד מאוסף כל הנקודות האפשריות עבורן תיווצר זווית כזו (הזווית formula_5) בין הקווים המחברים בין הנקודה לשני מיקומי הטיל formula_6 ו-formula_7 מהם נתבצעה המדידה (הטיל מצויד במערכת ניווט אינרציאלית המאפשרת לו לדעת היכן הוא נמצא בכל רגע נתון), כלומר עבורם זווית formula_8 שווה formula_5. מקום גאומטרי זה הוא מעגל (והזווית הנ"ל היא זווית היקפית במעגל זה). חישוב זהה עבור הזמנים formula_10 ו- formula_11 מאפשר לשרטט מעגל נוסף, וחיתוך המעגלים הנ"ל הוא מיקום התחנה המבוקש.
AGM-78 סטנדרד ארם
AGM-78 סטנדרד ארם (AGM-78 Standard ARM) הוא טיל נגד קרינה שתוכנן להתביית על מכ"מי בקרת אש של מערכות נ"מ שפותח על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס האמריקנית. ARM הוא קיצור ל- Anti-radiation missile, מאנגלית: טיל נגד קרינה.
הטיל היה בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית וגרסה שלו, שכונתה "אגרוף סגול", הייתה בשירות חיל האוויר הישראלי. בישראל פותחה גרסה יבשתית המבוססת על הסטנדרד ארם ששוגרה ממשאית M809A1 וכונתה "קרס".
היסטוריה.
הסטנדרד ארם פותח במקור עבור הצי האמריקני במהלך שנות השישים המאוחרות. הסטנדרד ארם נוצר בעיקר עקב המגבלות של ה-AGM-45 שרייק, שסבל מראש קרב קטן, טווח מוגבל ומערכת הנחיה מוגבלת. ג'נרל דיינמיקס נתבקשה לפתח טיל נגד קרינה המבוסס על טיל הקרקע-אוויר RIM-66 SM-1. ההתבססות על תכנון של טיל קיים הוזילה באופן משמעותי את עלויות הפיתוח וקיצרה את משכו, ובדיקות של הנשק החדש החלו כבר ב-1967, לאחר הפיתוח שנמשך שנה בלבד. הטילים המבצעיים הראשונים נמסרו ב-1968.
הסטנדרד ארם כונה בקיצור "סטארם" ("starm"). הגרסה הראשונה של הטיל, ה-A1 מוד 0, לא הייתה הרבה יותר מ-RIM-66 משוגר מהאוויר עם ראש ביות של שרייק מחובר מקדימה. מנוע דלק מוצק אירוג'ט סימן 27 מוד 4 הניעה את הטיל שצויד בראש קרב רסס. אף שהיה בעל יכולות טובות יותר, הסטנדרד ארם היה יקר הרבה יותר מהשרייק אשר נותר בשירות עוד זמן מה.
מעל 3,000 טילים יוצרו בגרסאות שונות עד שייצורו הופסק בסוף שנות השבעים. לאחר הפסקת הייצור נותר הטיל בשירות כמעט עשור לפני שהוחלף לחלוטין ב-AGM-88 הארם בסוף שנות השמונים.
שירות בחיל האוויר הישראלי.
בשנת 1975 הציעה ארצות הברית למכור טילי AGM-78 לחיל האוויר הישראלי. אולם, מאחר שלהפעלת הטיל נדרשו מטוסי "ויילד ויזל" המיועדים למשימות דיכוי הגנה אווירית והכוללים מערכות אלקטרוניות יקרות, הגיעו בחיל האוויר הישראלי למסקנה שאין הם יכולים להרשות לעצמם מטוסים ייעודיים שכאלה. תחת זאת, הגדיר חיל האוויר הישראלי לג'נרל דיינמיקס דרישות מבצעיות לגרסה זולה יותר של הטיל, שכונתה "אגרוף סגול", אותה ניתן יהיה לשגר גם ממטוסי F-4 פנטום שאינם ייעודיים למשימות דיכוי הגנה אווירית. המערכת המצומצמת והזולה יותר כללה גם מכשיר מיוחד שפיתחה לורל ושהותקן במטוסי הפנטום הישראליים.
ראשוני טילי ה"אגרוף סגול" נמסרו לחיל האוויר הישראלי בשנת 1976, לאחר שסדרת ניסויים בטילים המותאמים הוכיחה כי השינויים שהוכנסו בו לא פגעו ביכולתו. הטיל נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר בשנת 1977.
השימוש המבצעי הראשון בטיל בשירות חיל האוויר הישראלי היה במלחמת לבנון הראשונה. ב-9 ביוני 1982, היום הרביעי למלחמה, פתח חיל האוויר ב"מבצע ערצב-19" שנועד לתקוף את סוללות טילי הקרקע-אוויר הסוריות בלבנון. המטס הראשון של המבצע כלל את כל מטוסי הפנטום של הטייסת העיקרית שהפעילה את ה"אגרוף הסגול". כל מטוס במטס, שכלל יותר מ-20 מטוסים והובל על ידי מפקד הטייסת, נשא שני טילי "אגרוף סגול". הטילים שוגרו במרחק של עשרות קילומטרים מסוללות הטק"א. מטסים נוספים באו בהמשך וביצעו משימות דיכוי הגנה אווירית. המבצע הוכתר כהצלחה ואיפשר חופש פעולה רב לחיל האוויר הישראלי במהלך המלחמה.
ג'ון בינג
אדמירל ג'ון בינג (באנגלית: John Byng) (29 באוקטובר 1704 - 14 במרץ 1757) היה אדמירל בריטי, אשר הועמד למשפט צבאי והוצא להורג על שכשל "לעשות ככל יכולתו" בקרב מינורקה, בתחילת מלחמת שבע השנים.
בינג, ששירת קודם לכן בתפקיד Commodore-Governor של אוניות הדיג האנגליות שפעלו במימי ניופאונדלנד, נשלח ב-1756 עם שייטת קטנה כדי להסיר את המצור שהטילה שייטת צרפתית בת 12 אניות וחמישה-עשר אלף חיילים על המבצר הבריטי סיינט פיליפ (פורט מאהון) שבאי מנורקה (מינורקה). במהלך הקרב הימי שהתפתח בין הצדדים ניזוקו קשות אחדות מהאניות הבריטיות, בעוד האחרות, ובהן אוניית הדגל של בינג, עודן מחוץ לטווח היעיל של התותחים. במקום לחרוג מהוראות הלחימה (Fighting Instructions), שכפו משמעת טקטית על אדמירלים ומפקדי אוניות, ולהורות לאוניותיו להסתער מיד ובאופן עצמאי על האויב, החליט בינג לשמור על שלמות המערך הקרבי. כתוצאה מכך חמקו הצרפתים ללא פגע. לאחר ארבעה ימי המתנה שבה השייטת לגיברלטר מבלי שתצליח לשחרר את המבצר, וזמן מה לאחר מכן נאלץ חיל המצב הבריטי להיכנע.
הכישלון הצבאי עורר זעם רב בבריטניה. בינג נקרא לשוב לאנגליה והועמד למשפט צבאי על שהפר את פקודות הצי. הנוסח של פקודות אלה תוקן זמן קצר קודם לכן, וקבע עונש מוות לקצינים מכל הדרגות אשר לא יעשו ככל יכולתם להכות באויב, הן בעת קרב והן במרדף אחר אוניותיו. בית הדין הרשיע את בינג, והוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-14 במרץ 1757 בפורטסמות', על סיפונה של אה"מ "מוֹנַארְק".