כשלורד מלבורן מפסיד בהצבעה בפרלמנט, סר רוברט פיל, ראש הממשלה המיועד, מבקש להחליף כמה מבנות הלוויה של המלכה בתומכים במפלגה שלו, אבל המלכה מסרבת. פיל מצדו דוחה את הזמנתה של המלכה להקים ממשלה חדשה, וזה מאפשר למלבורן להמשיך לכהן כראש ממשלה. המשבר שנוצר פוגע בפופולריות של ויקטוריה, שמוביל להפגנות מחוץ לארמון, ועלבונות שמוטחים בה בפומבי. בשל בדידותה ויקטוריה נמשכת קרוב יותר לאלברט והיא מזמינה אותו לשוב לבריטניה. מכיוון שלפי כלל הטקס הוא אינו יכול להציע לה נישואים, היא עצמה מציעה לו נישואים.
האהבה שבנישואיהם ולידת ילדם הבכור מסייע לרפא את הקרע בין ויקטוריה ואמה, שלפני כן שלחה אליה מכתב תמיכה בזמן המשבר. אלברט מתוסכל מחוסר פעילות, והמלכה אדלייד מציעה לוויקטוריה שייקח על עצמו מחויבויות נוספות. היא מארגן מחדש את ניהול בית המלוכה, ומסלק את קונרוי בשל טיפול לא ראוי בכספים. כיועץ הראשי של ויקטוריה, אלברט חוסם את השפעתם של לורד מלבורן והמלך לאופולד. עם זאת ויקטוריה רבה איתו על כך שהוא עוקף אותה ומסכם דברים הנוגעים לה ישירות עם רוברט פיל.
זמן קצר אחר כך מתנקש מנסה לירות לעבר ויקטוריה כשהם נוסעים במרכבה פתוחה. אלברט משליך את עצמו עליה והוא נפצע. הדבר מוביל לפיוס ביניהם, ומלבורן מציע לה שהיא תשתף פעולה עם אלברט בעבודתם למען רווחת הכלל.
כותרות הסיום מתארות את עתידם המשותף עד למותו של אלברט בגיל 42.
הפקה.
שרה דוכסית יורק הייתה זו שהגתה את הרעיון לסרט המבוסס על השנים הראשונות של המלכה ויקטוריה. היא התעניינה במלכה מאז שהתחתנה עם הנסיך אנדרו, דוכס יורק, שהוא צאצא של ויקטוריה ואלברט. בעזרת היסטוריון היא כתבה שני ספרים על המלכה. במיוחד משכה אותה מערכת היחסים בין ויקטוריה ואלברט, וראתה הקבלה בין נישואיהם לאלו של נישואיה לנסיך אנדרו, שכן שניהם "נלחמו על אהבתם" בעיצומה של ביקורת ציבורית. חבר הפגיש אותה עם המפיק גרהם קינג, והיא העלתה בפניו את הרעיון הזה ורעיונות נוספים. קינג שהוא בריטי, ובאותה עת סיים את עבודתו על הסרט "השתולים", חיפש פרויקט שמתרחש בבריטניה. קינג הביא את מרטין סקורסזה שאיתו הרבה לשתף פעולה לשמש כמפיק לצדו, כיוון שהבמאי זוכה האוסקר ידע "פחות או יותר כל מה שיש לדעת על ההיסטוריה הבריטית".
פרסים ומועמדויות.
אמילי בלאנט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-2010 לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה, והפסידה לסנדרה בולוק בסרט "הזדמנות שנייה". בלאנט הייתה מועמדת לפרסים נוספים בהם פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי, פרס איגוד מבקרי הקולנוע ופרסי אמפייר. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר עבור עיצוב ההפקה הטוב ביותר (הפסיד לסרט "אווטאר"), האיפור הטוב ביותר (הפסיד לסרט "סטארטרק") וזכה בעיצוב התלבושות הטוב ביותר. בטקס הבאפט"א ה-63 זכה הסרט בפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר ופרס האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר.
מרצדס-בנץ 260 D
מרצדס-בנץ 260 D (בגרמנית: Mercedes-Benz 260 D) היא מכונית סלון, 4 דלתות סדאן, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר יוצרה בין השנים 1936–1940.
סך הכול יוצרו 1,967 יחידות.
דגם ה-"מרצדס-בנץ 260 D" היה אחד משני הדגמים הראשונים אשר הורכב בו מנוע דיזל שיוצרו בגרמניה.
דגם ה"מרצדס-בנץ 260 D" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בברלין בפברואר 1936.
חקיינות מולריינית
הרי לוברון
הרי לוברון (בצרפתית: Luberon) הם רכס הרים בדרום צרפת, במרכז פרובאנס, המהווים חלק מרכס האלפים. שטח הרכס כ-600 קמ"ר, אורכו הכולל כ-60 ק"מ ורוחבו הממוצע הוא כ-5 קילומטר. רכס הרי לוברון מחולק לשלושה רכסים שכיוונם מזרח-מערב. המערבי ביותר הוא ה"לוברון הקטן" (Petit Luberon), מזרחה לו ה"לוברון הגדול" (Grand Luberon) והמזרחי ביותר הוא ה"לוברון המזרחי" (Luberon oriental). הפסגה הגבוהה ביותר היא ״מור נגר״ (Mourre Nègre), בגובה 1,265 מטר מעל פני הים.
בעמקים שמצפון ומדרום לרכסים קיימים שטחים חקלאיים ומספר ערים וכפרים.
רוב שטחם של הרי לוברון נכלל בתוך השמורה הביוספרית של לוברון-לור.
רמולד
רמולד (בצרפתית: Remoulade) - רוטב לתיבול מהמטבח הצרפתי המבוסס על רוטב איולי או מיונז, אשר צבעו צהבהב ומתובל בכל מיני תבלינים, כגון קארי, פפריקה ומלפפון חמוץ.
המרכיבים של הרוטב: רוטב מיונז, צלפים, מלפפון חמוץ, חרדל, אנשובי ותבלינים כגון עירית וטרגון.
רוטב הרמולד משמש לתיבול בשרים, דגים, מטוגנים כגון צ'יפס וסלטים שונים.
במדינות שונות קיימות ווראציות שונות כגון תוספת של פטרוזיליה, חומץ, כרוב, בצל ועוד.
חמודה איש-שלום
חמודה איש-שלום (לאחר נישואיה "מר חיים" 1921–2010) הייתה מנהיגת ארגון האחים והאחיות, פעילה למען זכויות העובד בהסתדרות העובדים, חברת הנהלת ארגון האחיות הבינלאומי (ICN), יו"ר וועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, חברה בוועדת מבקר ההסתדרות, ובעלת אות 'יקירת ההסתדרות'.
ביוגרפיה.
חמודה איש-שלום נולדה ב-1921 בירושלים, דור רביעי לבני ירושלים. בתם הבכורה של אסתר (לבית רבינוביץ) ומרדכי איש-שלום.
אמה, אסתר רבינוביץ, הייתה בין הגננות הראשונות בירושלים, בוגרת הקורס הראשון בבית הספר לגננות, 1912 ועבדה בגן העברי הראשון של הגננת חסיה סוקניק.
בהיות אביה מנהל הסניף העיקרי של חברת הפניקס, וינה בישראל שמושבו בתל אביב, עברה המשפחה מירושלים לתל אביב בשנת 1922, שם למדה בבית הספר היסודי 'גאולה', למדה נגינה ובלט אצל רינה הורנזטיין, והייתה פעילה בתנועת הצופים שבט 'קהילה'. לימודי התיכון היו בגימנסיה 'הרצליה', מחזור כ"ז, תחת ניהולם של הא' מוסינזון ובוגרשוב, יחד עם חבריה לובה אליאב, הסופר משה שמיר, מנהל בית הספר - שמואל שמעוני, השחקנית בתיה לנצט ואחרים. בין המורים היו ד"ר ברוך בן יהודה, דוד שמעוני ודבורה סירני.
במסגרת לימודי התיכון, בגיל 15, השתייכה, כמו רבים מחבריה, לארגון 'ההגנה'. ההכשרה כללה קורס איתות, קורס קשר, עזרה ראשונה וקורס חברוֹת. התפקיד המעשי כלל החבאת נשק על גופן של הנערות, וליווי בחורים שעסקו בסיורי אבטחה במקומות הבילוי וריכוז ציבור.
המשך לימודיה היה בבית הספר לאחיות 'הדסה', על הר הצופים, בשנים 1940-1943, בניהולה של הגב' שולמית קנטור. הלימודים היו בתנאי פנימייה, וניסיון העבודה נעשה במחלקות בית החולים. לאחר זמן הוכשרה בקורס על בסיסי בן שנתיים לאחות בריאות הציבור.
בשנת 1945 נפטרה אחותה הצעירה והיחידה, תחיה איש-שלום, לאחר מחלה חשוכת מרפא.
בשנת 1946 נישאה לבעלה אברהם מר-חיים, איתו חיה 55 שנים, עד לפטירתו, ולהם בן ובת.
בימי מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
מנהיגת ארגון האחים והאחיות.
עם הכשרתה כאחות בריאות הציבור, עבדה חמודה איש-שלום בכפר סלמה ושכונת מנשייה, על גבול ת"א ויפו. בגבור העלייה, לאחר קום המדינה, עיקר העיסוק היה בהנחיית האוכלוסייה שזה עתה הגיעה לארץ בגידול ילדים, שמירת תברואה, תזונה נכונה והגשת עזרה סוציאלית והומניטרית.
איש-שלום הוזמנה בשנת 1956 לעמוד בראש ארגון האחיות בת"א, במועצת פועלי ת"א. שמונה שנים נשאה את תפקידה זה, שכלל טיפול בצד המקצועי של הסיעוד, בדאגה לתשלום משכורות לאחיות, דאגה לתנאי עבודה ראויים, קשר עם בתי החולים הציבוריים והפרטיים (אסותא, בי"ח ליכטנשטטר/רעות, בי"ח עין-גדי", ואחרים) במרחב העירוני. התפקיד כלל טיפול בנושאי תרבות והשכלה: ארגון ימי עיון, סמינרים בני שבוע ימים (באוהלו, בית יציב, ובמקומות אחרים), קורסי לימוד והדרכה, לימודי תעודה כמו לימודי פסיכולוגיה, סוציולוגיה באוניברסיטה באבו כביר (טרם הועברה לרמת אביב, ולפני הכשרה אקדמאית למקצוע הסיעוד) והשתלמויות מקצועיות.
באוקטובר 1965 נבחרה לתפקיד מזכ"ל הארגון הארצי של האחיות, והתחילה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות כמזכ"ל הארגון עד לשנת 1974. העבודה הייתה עם מזכירות פעילה בעלת מבנה פוליטי, נציגי המפלגות השונות. בתקופה זו שונה שם הארגון, ראשית ל'איגוד', ואחר כך ל'הסתדרות האחים והאחיות', שמנתה 16,000 אחיות.
הסתדרות האחים והאחיות בישראל איגדה בתוכה את האחים והאחיות העובדים במוסדות הבריאות במדינת ישראל, במסגרת ייצוגית של שלוש החטיבות: אחיות בתי החולים, אחיות הקהילה ואחיות בריאות הציבור.
בין האתגרים שנדרש טיפול בהם, היה הצורך בהחזרת אחיות רבות (40%) למעגל העבודה. נדרשו קורסי השתלמות, עדכון מקצועי ומשרות חלקיות לאלו שמבקשים זאת.
איש-שלום תמכה בעשרות וועדי אחיות שונים ברחבי הארץ, ובאופן פרטני באחיות שזקוקות היו להגנת ההסתדרות. דיונים רבים שנערכו בין המעסיקים במשק (קופ"ח, משרד הבריאות, השרות העירוני) לבין הסתדרות האחיות בראשותה, העלו לקדמת הבמה הציבורית והתקשורתית את הצורך ברפורמה מקצועית בעלת תגמול הוגן ותנאי עבודה נסבלים נוכח עומס העבודה ההולך ומתגבר. ההתדיינות הנמשכת והתערבות האוצר, משרד העבודה, והאיגוד המקצועי מאידך הביאו לשביתה כללית של האחיות בישראל למשך חמישה ימים, בחודש יולי 1970, בניצוחה של איש-שלום. בין הישגי השביתה, הייתה היענות לשינוי תנאי העבודה - משמרות קוצרו, עם פיצוי גבוה יותר. השכר עלה. הוקמו וועדות משותפות עם קופ"ח ומשרד הבריאות.
אתגר חשוב ניצב בפני הסתדרות האחיות בתקופת כהונתה, והוא העלאת קרנו של מקצוע הסיעוד, ומיצוב מעמדו הפרופסיונאלי. החל אז תהליך האקדמיזציה של הסיעוד. בשנת 1968 נוסד החוג לסיעוד באוניברסיטת ת"א, שחמודה עסקה בארגונו יחד עם פרופ' רבקה ברגמן והאחות הראשית של משרד הבריאות – גב' חסיה גור אריה. החוג היה מיועד לאחיות מוסמכות, שסיימו לימודיהן.