ההתייחסות בחוק ל"אובייקטים בעלי...ערך מדעי" אפשרה לנשיא תאודור רוזוולט להכריז על תופעה גאולוגית טבעית, מגדל השטן בוויומינג, כמונומנט הלאומי הראשון שלושה חודשים אחר-כך. בין שלושת המונומנטים הבאים עליהם הכריז רוזוולט ב-1906 היה היער המאובן באריזונה, אתר טבע.
ב-1908 השתמש רוזוולט בחוק על מנת להכריז על יותר מ-3,200 קילומטרים רבועים של הגרנד קניון כמונומנט לאומי.
ב-1918 הכריז הנשיא וודרו וילסון על המונומנט הלאומי קטמיי באלסקה, שהשתרע על שטח מעל ל-4,000 קילומטרים רבועים. קטמיי הורחב אחר-כך לקרוב ל-11,000 קילומטרים רבועים באמצעות הכרזות נוספות שהסתמכו על חוק העתיקות, ובמשך שנים רבות הוא היה היחידה הגדולה ביותר במערכת הפארקים. גם היער המאובן, גרנד קניון והדיונות הגדולות הוכרזו בתחילה כמונומנט לאומי ואחר-כך שודרגו למעמד של פארק לאומי בהחלטת הקונגרס.
בתגובה להצהרתו של רוזוולט על אנדרטת גרנד קניון, תבע אדם שרצה לרכוש זיכיון כרייה בבית משפט פדרלי וטען כי רוזוולט חרג מסמכות חוק העתיקות בכך שהגן על קניון שלם. ב-1920 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד כי הגרנד קניון הוא אכן "אובייקט בעל חשיבות היסטורית או מדעית", וניתן להגן עליו באמצעות הכרזה, וקבע תקדים לשימוש בחוק העתיקות לשימור שטחים גדולים. בתי המשפט הפדרליים דחו מאז כל קריאת תגר על סמכות השימוש של הנשיא בחוק העתיקות לשם שימור, ופסקו כי החוק נותן לנשיא שיקול דעת בלעדי על קביעת הגודל והאופי של אובייקטים מוגנים.
התנגדות מהותית לסמכות הנשיא לא נוצרה עד 1943, כשהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז על המונומנט הלאומי ג'קסון הול (Jackson Hole National Monument) בוויומינג. הוא עשה זאת כדי לקבל תרומה של קרקעות שנרכשו על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן, כתוספת לפארק הלאומי גרנד טיטון, לאחר שהקונגרס סירב לאשר את הרחבת הפארק. ההכרזה של רוזוולט עוררה סערה של ביקורת על השימוש בחוק העתיקות כדי לעקוף את הקונגרס. הצעת חוק לבטל את המונומנט הלאומי ג'קסון הול עברה בקונגרס, אבל הנשיא רוזוולט הטיל עליה וטו, מה שעורר ניסיונות בקונגרס ובבתי המשפט לצמצם את סמכות ההכרזה. בשנת 1950 שילב הקונגרס סוף סוף את רוב המונומנט לתוך הפארק הלאומי גרנד טיטון, אבל החוק שאישר זאת הגביל שימוש נוסף בזכות ההכרזה על מונומנט לאומי בוויומינג, למעט שטחים בני 5,000 אקרים (קצת יותר מ-20 קילומטרים רבועים) או פחות.
השימוש המשמעותי ביותר בסמכות ההכרזה הגיע ב-1978, כאשר הנשיא ג'ימי קרטר הכריז על 15 מונומנטים לאומיים חדשים באלסקה, לאחר שהקונגרס התפזר מבלי להעביר הצעת חוק גדולה על השימוש בקרקעות פדרליות באלסקה שעוררה התנגדות גדולה באלסקה. הקונגרס העביר נוסח מתוקן של הצעת החוק בשנת 1980 המשלבת את רוב המונומנטים הלאומיים הללו בפארקים ושמורות לאומיים, אך גם הגבילה שימוש נוסף בסמכות ההכרזה באלסקה.
לא היה שימוש נוסף בסמכות ההכרזה בשום מקום עד 1996, שעה שהנשיא ביל קלינטון הכריז על המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante National Monument) ביוטה. להכרזה זו הייתה התנגדות נרחבת ביוטה, והועלו הצעות חוק להגביל עוד יותר את סמכות הנשיא, שאף אחת מהם לא הפכה לחוק. מרבית 16 המונומנטים הלאומיים שיצר הנשיא קלינטון אינם מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים, אלא על ידי לשכת ניהול הקרקעות כחלק ממערכת שימור הנוף הלאומית (National Landscape Conservation System).
הנשיאים השתמשו בסמכות ההכרזה של חוק העתיקות לא רק כדי ליצור מונומנטים לאומיים חדשים אלא גם להגדלת מונומנטים קיימים. לדוגמה, פרנקלין רוזוולט הרחיב באופן משמעותי את המונומנט הלאומי דינוזאור בשנת 1938. לינדון ג'ונסון הוסיף את אליס איילנד למונומנט הלאומי פסל החירות בשנת 1965, וג'ימי קרטר הרחיב מאוד את המונומנט הלאומי גליישר ביי ואת המונומנט הלאומי קטמיי בשנת 1978.
ב-24 ביוני 2016 קבע הנשיא ברק אובמה את פונדק סטונוול (Stonewall Inn), שהיה המוקד למהומות סטונוול, ואת סביבתו כהמונומנט הלאומי סטונוול, המונומנט הלאומי הראשון המנציח את המאבק על זכויות להט"ב בארצות הברית.
המגמה התהפכה בתקופת כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ. באפריל 2017 חתם טראמפ על צו נשיאותי שקרא לבדוק מחדש את כל המונומנטים הלאומיים שהוכרזו מ-1996 שגודלם מעל ל-100,000 אקרים (כ-400 קילומטרים רבועים). וב-4 בדצמבר אותה שנה קוצצו שני מונומנטים לאומיים ביוטה. המונומנט הלאומי ברס אירס (Bears Ears National Monument), שהוכרז על ידי הנשיא אובמה בסוף תקופת נשיאותו איבד 1.1 מיליון אקרים (כ-4,500 קילומטרים רבועים), כ-85% ופוצל לשני מונומנטים נפרדים. המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה שהוכרז על ידי קלינטון קוצץ ב-800,000 אקרים (כ-3,200 קילומטרים רבועים), כ-45% משטח המונומנט ופוצל לשלושה מונומנטים.
מונומנטים לאומיים.
נכון ל-2021 יש 129 מונומנטים לאומיים השוכנים ב-31 ממדינות ארצות הברית כמו גם וושינגטון די. סי., איי הבתולה של ארצות הברית, סמואה האמריקנית ואיי מריאנה הצפוניים. המדינה עם מספר המונומנטים הרב ביותר היא קליפורניה עם 19 מונומנטים, אחריה אריזונה עם 18 וניו מקסיקו עם 14. לפחות 65 מונומנטים לאומיים מגינים על אזורי טבע בעלי חשיבות, כולל 12 אתרים גאולוגיים, שבעה אתרים ימיים, וחמישה אתרים געשיים. עשרים ושלושה מונומנטים לאומיים קשורים לילידים. שלושים ושלושה הם אתרים היסטוריים אחרים, כולל שתים-עשרה מצודות.
הסוכנויות המטפלות במונומנטים הלאומיים.
שמונה סוכנויות פדרליות בחמש מחלקות של הממשל הפדרלי מנהלים את 131 המונומנטים הלאומיים. מאלו, 117 מונומנטים מנוהלים על ידי סוכנות אחת, בעוד ש-14 מנוהלות על ידי שתי סוכנויות.
How Deep Is Your Love (שיר של הבי ג'יז)
קיסר ים-סופי
קיסר ים-סופי (שם מדעי: Pomacanthus asfur), או קיסר ים-סוף, הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים. כפי ששמו מרמז, תפוצתו מצומצמת יחסית לזו של דגי הקיסר האחרים, ומוגבלת לים האדום, המפרץ הפרסי וחופי אפריקה המזרחית, כשגבול תפוצתו הדרומי הוא זנזיבר.
מאפיינים.
הקיסר הים-סופי מגיע לאורך של עד 40 סנטימטר, ומתאפיין בעיקר בצבעיו העזים כבוגר, שהם גוף כחול כהה, ראש כהה יותר מהגוף, ופס צהוב בולט באמצע הגוף. זנבו אף הוא צהוב בולט. הקיסר הים סופי דומה מאוד לקרובו קיסר הכתם, וההבדל הבולט ביותר בין השניים הוא שלקיסר הים-סופי יש זנב צהוב, בעוד שלקיסר הכתם יש זנב כחול. הבדלים נוספים שנראים לעין הם שקיסר הכתם נוטה להיות גדול יותר, וצבעו כחול בהיר יותר משל קיסר ים-סוף.
הקיסר חי בעיקר בשוניות אלמוגים, בעומקים של עד 15 מטר. הקיסר מעדיף תחומי מחייה מוגנים וצפופים, ולכן ישכון בדרך כלל בשוניות צפופות, או ליד מערות אלמוגים. כמו קיסרים אחרים, הוא ניזון בעיקר מספוגיים וחסרי חוליות קטנים. הוא חי אורך חיים יחידני, והנקבות מטילות את ביציהן על קרקע הים החולית.
הקיסר הים-סופי ביישן יותר מדגי קיסר אחרים, ועל כן נדיר יותר לראותו בטבע מאשר את קרוביו החולקים איתו את תחום תפוצתו. מזגו הביישן והנוח וצבעיו המרשימים הפכו אותו לפופולרי מאוד בקרב מגדלי דגים באקווריומים ובתור דג בתצוגות באקווריומים ציבוריים.
בישראל חי הקיסר הים-סופי במפרץ אילת בשמורת חוף האלמוגים ובמעט השוניות האחרות שנותרו במפרץ, בו חיים גם הקיסר ההדור וקיסר הכתם.
קפטן נבחרת
קיסר ים-סוף
דרגת קפטן
גשר ליונס גייט
גשר ליונס גייט (באנגלית: Lions Gate Bridge, בתרגום מילולי לעברית: גשר שער האריות) המוכר גם בשמו הרשמי גשר המיצר הראשון (באנגלית: First Narrows Bridge) הוא גשר תלוי משנת 1938 החוצה את מפרצון בורארד (Burrard Inlet) ומחבר בין העיר ונקובר לחוף הצפוני המשויך למחוז המוניציפלי של צפון ונקובר, מחוז צפון ונקובר ומחוז וסט ונקובר. המונח "שער האריות" מתייחס לזוג פסגות הרים צפונית לוונקובר. כיוונם הכללי של פסגות ההרים הוא ככיוון התנועה הנוסעת צפונה על הגשר. זוג פסלי אריות מבטון יצוק, שתוכננו על ידי הפסל צ'ארלס מארגה, הונחו משני צידי הגישה הדרומית לגשר בינואר 1939.
אורכו הכולל של הגשר, כולל הגשר הצפוני, הוא 1,823 מטרים. אורך רמפות הגישה הוא 1,517.3 מטרים, המפתח המרבי הוא 473 מטרים, גובה המגדל 111 מטרים והגבריט (הגובה הנקי מפני הים לתחתית המסעה, המאפשר מעבר ספינות) שלו הוא 61 מטרים. נקודת פרוספקט בסטנלי פארק יוצרת את הקצה הדרומי הגבוה של הגשר, אבל הקרקע הנמוכה בגדה הצפונית דרשה את בניית הרמפה הארוכה הנתמכת על קשתות.
לגשר יש שלושה נתיבים הניתנים לשינוי כיוון התנועה, השימוש בהם מסומן על ידי רמזורים. למעשה, בנתיב המרכזי משתנה כיוון התנועה כדי להתאים לדפוסי תנועה במהלך כל שעות היממה. נפח התנועה על הגשר הוא כ-60,000-70,000 כלי רכב ליום. חל איסור נסיעה למשאיות שמשקלן עולה על 13 טון, כמו גם כלי רכב המשתמשים בצמיגים משובצים לשלג. הגשר הוא חלק מהדרכים הראשיות 99 ו-A1 של קולומביה הבריטית.
ב-24 במרץ 2005, הוכרז גשר ליונס גייט כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
היסטוריה.