זוהר עלה בהיותו תינוק עם משפחתו המורחבת, ובהם הוריו רחל ויהושע ליכטנשטיין, למושב כפר גדעון, שבו שימש סבו, פנחס ליכטנשטיין, כרב היישוב. בשנת 1935 עקרה המשפחה כולה לירושלים והתגוררה בשכונת גבעת שאול, שבה מונה לימים הסב לרב השכונה. הוריו פתחו רפת גדולה בגבול גבעת שאול, שממנה התפרנסו. בשנת 1943 הצטרף זוהר להגנה. בשנת 1944 עבר קורס מ"כים של הגדנ"ע בשייח' אבריק. בשנת 1946 עבר קורס מ"כים של החי"ש בגוש עציון.
במלחמת העצמאות.
זוהר השתתף בקורס הקצינים הראשון של צה"ל, באביב 1948, ומונה לסגן מפקד פלוגת יהונתן. בתפקיד זה פיקד על מחלקה מהפלוגה בקרב נוטרדאם בירושלים במאי 1948. בקרבות אלה, בהם נפצע זוהר, השתתפה מחלקתו בעצירת הלגיון הירדני. באותו חודש נשלחה מחלקתו תחת פיקודו להגן על רמת רחל לאחר קרב רמת רחל. בקרבות עשרת הימים נשלחה הפלוגה לקרב על חרבת אל חמאמה (אזור יד ושם של היום). מפקד הפלוגה, עודד חי, נפל עם תחילת הקרב. זוהר לקח את הפיקוד אף על פי שנפצע בשנית, והפלוגה המשיכה במשימה וכבשה את היעד, במחיר 6 הרוגים וכ-25 פצועים. לאחר מכן השתתפה הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בכיבוש מלחה וכבשה את עין כרם. באוגוסט השתתפו שרידי הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בקרב רב הקורבנות על ארמון הנציב, ושם נפצע זוהר שוב. לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, על הענקת עיטור הגבורה לזוהר על תפקודו בקרב על חרבת אל חמאמה.
בצה"ל.
בשנת 1950 השתחרר זוהר מצה"ל. הוא היה מג"ד במילואים בחטיבת ירושלים ומפקד אזורי ביישובי פרוזדור ירושלים - אורה, עין כרם, גבעת שאול (דיר יאסין). הוא שרת במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, ובין השנים 1967–1973 היה שופט צבאי בבית הדין הצבאי של פיקוד מרכז. בין השנים 1974–1992 היה זוהר קצין היסטוריה אוגדתי בענף היסטוריה. בין יתר תחומי פעילותו, תיעד את מלחמת לבנון הראשונה בעת הלחימה. בשנת 1992 שוחרר משרות מילואים, בגיל 65 ובדרגת סגן-אלוף.
גאולוגיה.
זוהר סיים לימודים לתואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1955 היה ראש צוות גאולוגי בחברת מחצבי ישראל. עיקר עבודתו הייתה בשדות הפוספטים באורון ובשדות נחל הערבה. הוא היה מעורב במחקרי ברזל בהר רמים (מנרה), מחקר פצלי שמן בעין בוקק ומחצבי נחושת בתמנע. בשנת 1959 השתלם במחקר פוספטים בסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
בין השנים 1962–1965 היה זוהר מלגאי של ממשלת הממלכה המאוחדת. הוא השתלם במחקר גיאוכימי של זהב ונחושת באימפריאל קולג'.
במסגרת מחקריו הגאולוגיים היה באיי שלמה, בגוודלקנל בשליחות ממשלת אוסטרליה ועשה מחקרים על מחצבים ביערותיהם של איי האוקיינוס השקט. לשם עיבוד הנתונים ממחקריו, וכחלק מתנאי המלגה, שהה עם משפחתו בלונדון.
זוהר היה מתאם התכנון והפיתוח במשרד הפיתוח. בתפקיד זה ריכז את נושאי המחקר והתקצוב שיועדו למימון מחקרים יישומיים בנושאי גאולוגיה בישראל.
בין השנים 1966–1979 היה זוהר מנהל המכון הגיאולוגי לישראל וכיהן בתפקיד במשך מעל עשור. לאחר מכן עבד במשרד האנרגיה והתשתיות. בין השנים 1981–1988 השתלב בצוות הגאולוגים של ספ"א (פקר פוספטים ארצי) והיה מחושפי שדה זוהר בבקעת ערד. הוא תאם פרויקטים בתחום הגאולוגיה בוועדת המנכ"לים לפיתוח הנגב שליד משרד הביטחון. בשנת 1991 פרש לגמלאות.
מורשת.
בין השנים 2000–2015 העביר זוהר, מדי שנה, סיורי מורשת קרב באתרי הקרבות של פלוגת יהונתן בירושלים. זוהר היה מעורכי הספר גדנ"ע ירושלים בתש"ח שיצא בשנת 2003 בהוצאה לאור של משרד הביטחון
ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית
נִוּוּן צִיסְטִי שֶׁל הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (cystic medial degeneration, ובראשי תיבות CMD), הידוע גם כנֶמֶק צִיסְטִי שֶׁל הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (cystic medial necrosis, ובראשי תיבות CMN), הוא מצב ניווני של עורקים גדולים שבו חלה הצטברות של חומר יסוד בזופילי בגלימה האמצעית של דופן העורק תוך יצירת נגעים דמויי ציסטה. כתוצאה מניוון זה העורק מאבד מהאלסטיות שלו ודופנו מתקשחת. מצב זה מתרחש במחלות רקמת חיבור כגון תסמונת מרפן ותסמונת אהלרס-דנלוס ונמצא בהיסטופתולוגיה של מחלות אבי העורקים כגון בתירת אבי העורקים.
ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית דווח לראשונה בשנת 1910 באדם עם בתירת אבי העורקים. בשנת 1928 הוצע הקשר בין ניוון ציסטי זה לבין מפרצת באבי העורקים, בתירה שלו, קרע בו ותסמונת מרפן. בשנת 1977 נטען כי המונח "ציסטי" אינו מתאים לתיאור ניוון זה, מאחר שהנגעים אינם יוצרים ציסטות אמיתיות, אלא פגמים מבניים עם חומר יסוד נוזלי. גם המונח "נמק" נמצא לא מתאים, מאחר שבמרבית המקרים נמק אינו מעורב בתהליך הפתולוגי.
אגנתה דוידסן
אגנתה דוידסן (29 באוגוסט 1947, נוק - 25 בנובמבר 2007, נוק) הייתה שרה בממשלת גרינלנד. היא שימשה במשך 14 שנים כראש העיר של נוק, בירת גרינלנד, עד מותה הפתאומי בגיל 60.
בשנת 1983, דוידסן החליפה את האנס פביה רוסינג בפרלמנט של גרינלנד כנציגה של מפלגת סיומוט. מאוחר יותר באותה שנה, היא מונתה לחברת הפרלמנט לעניינים חברתיים (עמדה דומה לשר ממשלתי), ובכך הפכה לחברת הפרלמנט האישה הגרינלנדית הראשונה.
בשנת 1989, היא נבחרה למועצת העיר של נוק, שוב כנציגה של מפלגת סיומוט, ובין השנים 1989–1991 היא החזיקה בתפקיד סגנית ראש העיר השנייה. לאחר הבחירות של 1991, מונתה לסגנית ראש העיר הראשונה ובשנת 1993, היא הפכה לראשת העיר ויושבת הראש של מועצת העיר.
בשנת 1997, דוידסן גויסה על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק למסדר דנברוג .
נמק ציסטי של הגלימה האמצעית
רות גופר
רות גופר (נולדה ב-1958) היא עובדת סוציאלית ופעילה חברתית ישראלית, מייסדת ומנכ"לית של 3 עמותות לקידום רווחתם ואיכות חייהם של אנשים עם צרכים מיוחדים בחברה. גופר הייתה ממייסדי עמותת "מרכז כוכב", עמותת "כוכב הצפון" וחברת "קפה מארג", ומכהנת כמנכ"לית שלהן משנת 1997. גופר גם יצרה מודלים טיפוליים בתחום הצרכים המיוחדים. היא זכתה בפרסים ואותות הוקרה על פעילותה, כגון פרס קרן שלם ופרס אות החסד.
ביוגרפיה.
נולדה בכפר אחים להורים ניצולי שואה ממייסדי המושב. בוגרת תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב (M.S.W), ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת חיפה (M.B.A). עד 1995 עסקה בעבודה סוציאלית טיפולית וקהילתית במקומות שונים ברחבי הארץ. בשנת 1997, עם שובה לארץ לאחר שהות בת שנתיים בחו"ל, נחשפה לעולמם של אנשים בעלי צרכים מיוחדים וקיבלה על עצמה את ניהול "מרכז כוכב" לטיפול ותמיכה באנשים עם לקות שכלית במעלות. במהלך שנות פעילותה פיתחה רצפים של שירותים, מסגרות, ותוכניות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים בגליל.
בין הפרויקטים שהקימה נכללים חמישה מיזמים המשלבים חשיבה יצירתית שיקומית קהילתית ועסקית: "מארג כפר ורדים" המשלב בין אמנים עם צרכים מיוחדים לאמנים מן הקהילה, "מארג מבואות החרמון" (בהקמה), "מארג מעלה יוסף" (בהקמה), מערך דיור ותמיכה לאנשים עם צרכים מיוחדים "בית בחורש" המשולב בקהילה של כפר ורדים, וכן קפה/גלריה "מאר"ג", המהווה מודל של מיזם המגזר הרביעי. הרעיון העיקרי במיזמים אלו הוא לתת לאנשים בעלי מוגבלויות ערך ומשמעות לחיים; המרכזים מהווים עבורם מקום עבודה, מקום ליצירת קשרים חברתיים, מקום לביטוי אומנותי ויצירתי ומקום להבעת דעה ויכולת להשפיע.
גופר חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית גליל מערבי, חברה בצוות היגוי לפרס האיכות ומצוינות ע"ש דני רוזוליו, מרצה אורחת במכללות ואוניברסיטאות בנושאי יזמות וחדשנות במגזר השלישי והרביעי, וחברת ועד מנהל בעמותת יעדים לצפון.
גופר נשואה ואם לשלושה ילדים.
פרסים.
גופר זכתה בפרסים ואותות הוקרה על פעילותה למען קידום רווחתם ואיכות חייהם של אנשים בעלי צרכים מיוחדים בחברה:
משה סלנט
הרב משה דוב בן-ציון סלנט (ה' בטבת ה'תרפ"ט, 18 בדצמבר 1928 - כ"ט בכסלו ה'תשע"ו, 11 בדצמבר 2015) היה ראש ישיבה וראש כולל אברכים ירושלמי, מרבני קהילת קהל פרושים. נשיא חברה קדישא-פרושים בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב יוסף צבי סלנט מחבר הספר "באר יוסף" ונשיא ה"חברה קדישא הראשית והכללית" של קהל הפרושים, ולפראדל בתו של המגיד הירושלמי רבי נטע צבי וייס. הוא נקרא על שם אבי סבו, רבי משה דוב וייס. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה תלמידו של הרב מרדכי דוד לוין והרב איסר זלמן מלצר. בגיל 17 היה מקבוצת התלמידים הראשונה בישיבת מיר והתקרב אל ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל וכן היה תלמידם של הרב אפרים בורודיאנסקי והרב יחזקאל לוינשטיין. נישא לשרה גיטל בתו של הרב שלמה ברוורמן שהיה מחנך בתלמוד תורה עץ חיים (בנו של הרב זליג ברוורמן ראש ישיבת מאה שערים). התגורר בשכונת בתי ברוידא.
בשנת תשט"ו החל לכהן כר"מ בישיבת באר יעקב ובהמשך בישיבת כפר סבא, אך כעבור שנה, עקב מבצע קדש, חזר לירושלים. הוא כיהן במשך תקופה כר"מ בישיבת תפארת ישראל - רוז'ין של חסידות בויאן וכן כראש ישיבת שומרי אמונים (לצד הרב דוד אוירבך). בשנת תשכ"ח החל לכהן כראש ישיבת באבוב בבת ים. בשנת תשכ"ט מינהו אביו על מקומו לכהן כראש כולל האברכים "רבנו חיים יוסף - בית הוראה" בשכונת בית ישראל ירושלים. בשנת תשל"ה נפתחה קהילת באבוב בירושלים ותלמידיו מהישיבה בבת ים לקחוהו לכהן כרב. בהמשך כיהן גם כראש כולל של החסידות בירושלים. מסר שיעורים בבית הכנסת מונקאטש בשכונתו. כמו כן כיהן (לאחר פטירת אביו) כנשיא ה"חברה קדישא הכללית".
לאחר פטירת אביו בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם כמי שברשותו לחש לביטול עין הרע, והדבר הקנה לו פרסום רב בקרב החוששים מעין הרע. הרב יעקב אדלשטיין נהג להפנות אליו את הפונים לעזרתו בנושא זה.