ההנחה המחקרית המקובלת דאז גרסה כי יכולת "ההושטה אל" של תינוקות נרכשת בשני שלבים אוניברסליים באופיים, המייצגים את התפתחותה של השליטה ויזואלית של התינוק בהכוונת תנועתו: בשלב הראשון, בגילאי 3-4 חודשים, התינוק מזגזג בידו אל החפץ מתוך ניסיון לרכוש הנחיה ויזואלית לפעולת היד. בשלב השני, בגיל 8 חודשים, התינוק מסוגל להעריך נתיב ישיר להגעה על החפץ ולהניע את ידו כלפיו ללא ניטור ויזואלי.
נאמנה לתפיסה הדינמית המשערת את קיומם של גורמים מרובים, או של רב-סיבתיות, לתופעה מסוימת, כפרה תלן בקישורה לגורם התפתחותי יחיד (שליטה ויזואלית). היא טענה: כדי לשלוח את ידם להשיג חפץ, תינוקות נדרשים להיות בעלי מוטיבציה. הם צריכים להיות מסוגלים למקם את החפץ במרחב תלת-ממדי. האם צריכים להבין האם הוא בר-השגה או לא. הם צריכים לדעת לתרגם את התפיסה המרחבית הזו למיקום של גופם בחלל. הם צריכים להיות מסוגלים לתכנן קדימה, לצפות את התפתחות הנתיב ולהיות מסוגלים לתקן אותו בזמן אמת. להיות מסוגלים להרים ולייצב את זרועם, ובו זמנית לשמור על יציבות הראש והגו. בנוסף, כפרה תלן באוניברסליות שיוחסה לדרך בה נרכשת יכולת זו.
מתוך המעקב המדוקדק שביצעה אחר התנהגותם ותנועות גופם של תינוקות בין גיל 3 שבועות לגיל שנה, הדגימה תלן מספר נקודות מפתח: הראשונה, דיוקה של יכולת "ההושטה אל" לא נבע מהתפתחות השליטה הוויזואלית של התינוקות אלא ממכלול גורמים, למשל - התנועתיות הרבה שלהם. השנייה, רכישת "ההושטה אל" הושגה אצל ילדים שונים באופן שונה, בהתאם לאתגרים האישיים עמם היה עליהם להתמודד. השלישית, שינוי התפתחותי מתבצע בדרך של חקר וברירה של אופני ביצוע שונים של משימה העומדת על הפרק. חקר וברירה אלה מובילים לגילוייה של דרך אופטימלית לביצוע המשימה. הרביעית, נתיבי התפתחות שונים יכולים להביא לתוצאות דומות. החמישית, התקדמות התפתחות מוטורית מצריכה אינטגרציה בין גוף לתודעה. תינוקות מזמנים יחדיו את מאפייניהם הפיזיים עם ההקשר של סביבתם ושל תנועתם, על מנת למצוא פתרונות התנהגותיים גמישים.
אינטגרציה זו בין גוף ותודעה היא מאפיין בסיסי של כל ההתנהגויות מכוונות המטרה ומציגות גשר להסתכלות מגולמת-בגוף של התודעה.
חקר של תודעה מגולמת בגוף: טעות ה-A ולא B.
תנועתה החוצה מהתפתחות מוטורית גרידא לכיוון התפתחות קוגניטיבית, הביאה את תלן להתעמת עם אחת משאלות המפתח שהציב פיאז'ה בנושא: כיצד ילדים נעים ממקורות מחשבה סנסורים-מוטוריים אל עבר תודעה מופשטת? גישות מקובלות שעסקו בנושא ראו את התחום הקוגניטיבי ואת התחום הסנסורי-מוטורי כנפרדים. תלן חלקה על הפרדה זו. בשיתוף פעולה עם לינדה סמית, טענה כי פעילות מנטלית מגושמת בגוף: מחשבה היא תמיד מעוגנת בתפיסה ובפעולה. במקום לראות את ההתפתחות כנעה לקראת המופשט ומתרחקת מתפיסה-תנועה, תלן האמינה כי גם עבור תינוקות וגם עבור מבוגרים, תודעה ופעולה אינן נפרדות. אין תודעה בהיעדרן של תפיסה ושל פעולה.
מחקרה הקודם של תלן בהתפתחותה של "הושטה אל" אצל תינוקות הביא אותה להתמקד במשימה התפתחותית מקובלת: "משימת ה-A ולא-B" .
משימה זו שניסח ז'אן פיאז'ה ניתנת לתינוקות בני 8-12 חודשים כדי לבדוק האם מבינים "קביעות של אובייקט" : כלומר, האם הם תופסים שאובייקט כלשהו ממשיך להתקיים גם כשאינו נראה לעין. במשימה זו מראים לתינוק כיצד צעצוע מוסתר שוב ושוב באותה נקודה - נקודה A. לאחר הפסקה קצרה, התינוקות מושיטים את ידם אל עבר נקודה זו וחושפים את הצעצוע. לאחר מספר ניסיונות, התינוק רואה כיצד הצעצוע מוסתר בנקודה אחרת - נקודה B. לאחר הפסקה קצרה וכמעט באופן גורף, תינוקות בני 8-10 חודשים יושיטו את ידם אל עבר נקודה A, ויבצעו את "טעות A-ולא-B". לפי פיאז'ה, טעות זו מהווה אינדיקציה לכך שתינוקות בגיל זה טרם רכשו את העיקרון הקוגניטיבי של קביעות האובייקט. תאורטיקנים מאוחרים יותר, טענו כי הטעות היא אינדיקציה ליכולת קידוד בעייתית של המרחב, אסטרטגיות חיפוש, או יכולת ייצוג שברירית של האובייקט.
בניגוד לתאוריות שפירשו את הידע של התינוק הנגזר מהטעות, תלן וסמית בחרו להתמקד בניתוח פעולת התינוק. ניתוח זה של המשימה הראה כי התינוקות הסתכלו אל פעולת ההחבאה בנקודה A, ואז הושיטו את ידם אל הצעצוע בנקודה A, ועשו זאת שוב ושוב. ואז הסתכלו על פעולת ההחבאה בנקודה B, והושיטו את ידם לנקודה A. מתוך כך, תהתה תלן האם התהליכים המלווים את ההסתכלות וההושטה החוזרות לנקודה A יוכלו להסביר את דפוס ההתנהגות המוזר שמציגים התינוקות.
שאלה זו הביאה את תלן, סמית ועמיתיהן לפתח את "תאוריית השדה הדינאמי של הושטה משתמרת" ("Dynamic Field Theory (DFT) of Preservative Reaching"). תאוריה זו מבקשת ללכוד את התהליכים שמבנים את החלטתם של תינוקות לפעול בהתבסס על אינטגרציה בין גירוי סביבתי מיידי וההיסטוריה קצרת-הטווח וארוכת-הטווח של ההושטה אל בסיטואציות דומות. התאוריה ממשיגה שדה של הפעלה (Activation Field) אשר במשימה זו, מתפרש על פני שתי נקודות ההחבאה העיקריות, נקודה A ונקודה B.
בתחילת המשימה, מצב העניינים בשתי הנקודות הוא סימטרי. כאשר הנסיין מושך את תשומת הלב של התינוק להחבאת הצעצוע בנקודה A, הוא מגביר את הקלט (Input) של נקודה A. שדה ההפעלה מגיע לסף (של הנעה לפעולה) והתינוק מושיט את ידו אל נקודה A. כשהוא עושה זאת, הקלט של נקודה A בשדה ההפעלה ממשיך להתחזק גם על ידי הזיכרון התפיסתי-תנועתי שיצרה ההושטה. ההחבאה החוזרת של הצעצוע בנקודה A, הסתכלות התינוק על נקודה A, ההושטה החוזרת של ידו לנקודה A והזיכרון שהיא מייצרת - כל אלה הולכים ומחזקים יותר ויותר את הקלט של נקודה A בשדה ההפעלה, לעומת נקודה B.
בהמשך לכך, כאשר הנסיין מחביא את הצעצוע בנקודה B אל מול מבט התינוק, הקלט המיוחס לנקודה B עודו קטן משמעותית מהקלט המיוחס לנקודה A. בהפסקה שבין הצפייה בהחבאה להושטה, עכבת הזיכרון (או הקלט) הקטנה יחסית, המיוחסת לנקודה B, דוהה, בעוד עכבת הזיכרון (הקלט) הגדולה יותר המיוחסת לנקודה A נשמרת. כתוצאה, משתמרת ההושטה אל נקודה A ולא אל נקודה B.
בסדרת ניסויים שנערכו לבדיקת התאוריה, ובהם ערכו החוקרים מניפולציות במרכיביו השונים של הניסוי המקורי של פיאז'ה, הם הצליחו לכוון את תוצאות הניסוי, לייצר את טעות ה-A ולא B או למנוע אותה כרצונם. למשל, דרך חיזוק עכבת הזיכרון, או הקלט, המיוחסים לנקודה B, או שינוי תנוחת הגוף או תחושת הגוף של התינוק בין ההחבאה בנקודה A להחבאה בנקודה B.
המסקנה היא, טענה תלן - "מה שתינוקות יודעים נאסף בתוך הרגע מהזיכרון, מהקשב ומהפעולה" (1531). תודעה מגולמת בגוף: ההחלטה של התינוק להושיט את ידו לנקודה מסוימת מושפעת מדברים רבים ונוספים מעבר לעיקרון כלשהו של קביעות אובייקט.
בהמשך לניסויים אלה, פנתה תלן לאתגר קונספציה מדעית רווחת נוספת - ניסויי הביטואציה לתינוקות. ניסויים אלה מעריכים את התרגלותם של תינוקות לגירוי חדש ומסיקים מתוך כך מסקנות נרחבות על למידה.
השפעה על מחקר ממשיך.
סוגת המחקר הפסיכולוגי שהושפעה מתאוריות המערכת הדינמיות החלה ליישם תפיסות אלה על תחומי מחקר רבים: יחסי הורה-ילד, התעצבות העצמי, מערכות יחסים חברתיות, תפיסה וקוגניציה, פסיכופתולוגיה התפתחותית, ועוד. יישומים מגוונים אלה חולקים מחויבות משותפת לרעיונות של ארגון-עצמי ("Self-Organization") ושל הופעה ("Emergence"): הבאתן לידי קיום של צורות חדשות מתוך תהליכים מתמשכים ופנימיים למערכת.
כמחקר אמפירי, מורכבותו הגבוהה של מודל המערכת הדינמית מיתרגמת למודלים סבוכים ומורכבים של מחקר ואיסוף נתונים. דוגמה למחקר אמפירי המיישם תאוריה של מערכות דינמיות כדי לעקוב אחר שינויים בהתפתחותה של שפה אצל ילדים צעירים מהווה מחקרם של Bassano ו- van Geert .
מחקרה של Granic ועמיתיה עוסק בהערכת הטבתו של קשר הורה-ילד בעקבות תוכנית התערבות
מאמרם של Fidler ועמיתיה מנתח את נתיב התפתחותם של ילדים בעלי לקויות נוירו-גנטיות בראייה של מערכות דינמיות
ומאמרו של Lewis, המוזכר גם אצל סמית ותלן, מציע המשגה רבת ערך להתעצבותם של קווי אופי ואישיות, בראייה של מערכות דינמיות
ביקורת על מחקר היוצא מתאוריה של מערכות דינמיות, אשר מוזכרת במאמרו של Joseph Palombo, נובעת מהטענה כי לא ניתן להשליך חוקיות הלקוחה ממדעים מדויקים על פסיכולוגיה התפתחותית, ועל כן הערך הגדול ביותר שטמון בתאוריה של מערכות דינמיות נטוע בהמשגה המטפורית ההתפתחותית העולה ממנה.
השלכות יישומיות וטיפוליות.
ניסוייה וממצאיה של תלן הראו כי על ידי בקרה זהירה ויצירת מניפולציה של תת-המערכות המעורבות בהתנהגות מסוימת (למשל, הליכה), ניתן לדחוף את המערכת אל עבר צורות ארגון חדשות, ולחשוף גורמי שליטה (פנימיים או חיצוניים) המאפשרים שינוי התנהגותי. רעיונותיה היו בעלי השפעה רבה על חוקרים ואנשי מקצוע המטפלים בפגים ובילדים בעלי לקויות נוירו-מוטוריות כשיתוק מוחין, תסמונת דאון ועוד, והם פותחו הלאה על ידי חוקרים נוספים (רפרנס). תלן עצמה חקרה את השפעת שיטת פלדנקרייז על שיפור יכולות גוף ונפש אצל מבוגרים וביקשה ליישם את רעיונותיה לטיפול בתינוקות וילדים המתמודדים עם קשיים, אך מותה בטרם עת קטע כיוון מבטיח זה.
ג'וזף פלומבו, חוקר היוצא מסוגה של עבודה סוציאלית קלינית, מאפיין במאמרו כי המשגתה של התעצבות העצמי כמערכת דינמית מעניקה מטאפורות מעצימות לאינדיבידואלים המתמודדים עם קשיים שונים ובני משפחתם.
"מסקנות ויישומים לתאוריה של מערכות דינמיות בחינוך, טיפול ושיקום" (לקוח מתוך סיכומו של אהרוני).