משנת 1936 הועסק על ידי אימרה ברודי במעבדת המחקר של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת", שם עבד על הפקת קריפטון מהאוויר לשם ייצור נורות קריפטון. אורובאן "חש" כבר במלחמה המתקרבת ובאה ועל כן היגר לבריטניה (אימרה ברודי, שהיה יהודי-הונגרי אף הוא, נרצח בהמשך בשואה). בשנת 1937 אורובאן התחיל לעבוד במשותף עם רודולף פיאֶרלס (Rudolf Peierls) על תאוריית התעייפות החומר באוניברסיטת בירמינגהם.
בשנת 1939 עבד באוניברסיטת קיימברידג'. שם המשיך לפתח את תאוריית הנקעים שלו, ודן בקשר של משקעים עם חומר זר בתוך גביש או בתוך קבוצת הנציצים. אורובאן הראה כי פגמים תלת ממדיים אלה מוקפים בקווי הנקעים הסוגרים את עצמם (כיום הנקעים העיקריים הללו נקראים לולאות אורובאן). באמצעות תאוריית הנקעים ביקש אורובאן למצוא הסבר לתנועת הקרחונים, לנדידת היבשות ולהיווצרות התעלות באוקיינוסים. בשנת 1944 הסביר את התהליך הפיזיקלי שגרם להתפרקותן של אוניות ליברטי רבות בצפון האוקיינוס האטלנטי. הסבריו נגעו לעובדת האיכות הנמוכה של הריתוך שבוצע, זאת בשילוב עם תנאי הטמפרטורה הקיצוניים באזורים אלו. בקיימברידג', ויליאם לורנס בראג עורר את התעניינותו במחקר דיפרקצית קרני X. במהלך המלחמה עבד גם על בעיות בייצור תחמושת.
בשנת 1950, בהזמנתו של ריצ'רד סודרברג (Richard Soderberg), הצטרף למחלקה להנדסת מכונות של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. שם, בנוסף להמשך עבודתו המטלורגית, החל להתעניין בגאולוגיה, בשבירת קרח ובמדע שכינה סוציומיה. בהתבסס על עבודתו של ההיסטוריון מהמאה ה-14, אבן ח'לדון, פיתח אורובאן תיאוריה בדבר כשל השוק של ביקוש והיצע, אך רעיונות אלה לא התקבלו בקרב השדרה המרכזית של הכלכלנים. אורובאן רשם פטנטים רבים על המצאותיו.
יין בורדו
יין בורדו (באוקסיטנית: vin de Bordèu, בצרפתית: vignoble de Bordeaux) הוא כל יין המיוצר באזור בורדו שבדרום מערב צרפת. הפקת יין בורדו מתרכזת בעיר בורדו, שעל נהר גארון. מצפון לעיר לאורך נהר דורדון ואזור שפך הנהר הרחב ז'ירונד. באזור זה שטח הכרמים הכולל הוא למעלה מ-120,000 דונם, והוא שטח גידול היין הגדול ביותר בצרפת. בצירים ממוצעים מייצרים למעלה מ-700 מיליון בקבוקים של יין בורדו, החל מכמויות גדולות של יין שולחן יומיומי, ועד כמה מהיינות היקרים והיוקרתיים בעולם. הרוב המכריע של היין המיוצר בבורדו הוא אדום (המכונה לפעמים "קלרט" בבריטניה), מספר יינות לבנים מתוקים (בעיקר Sauternes), לבנים יבשים, ובכמויות קטנות בהרבה, רוזה ונתזים (Crémant de Bordeaux). יין בורדו מיוצר על ידי יותר מ-8,500 יצרנים או יקבים. יש 54 כינויי מקור מבוקרים של יין בורדו.
היסטוריה.
ייצור היין הובא לאזור בורדו על ידי הרומאים, כנראה באמצע המאה ה-1, כדי לספק יין לצריכה מקומית, וייצור היין נמשך באזור ברציפות מאז.
במאה ה-12 הפופולריות של יינות בורדו באנגליה גברה באופן דרמטי, בעקבות נישואיהם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה. הנישואין הפכו את פרובינציית אקוויטיין לחלק מאימפריית אנגווין, ומשם ייצא יין בורדו לאנגליה. בתקופה זו, גרייבס היה אזור היין העיקרי של בורדו. הייצוא של בורדו הופרע עם פרוץ מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה בשנת 1337. בסוף הסכסוך בשנת 1453 צרפת החזירה לעצמה את המחוז ובכך השתלטה על ייצור היין באזור. כחלק מברית אולד, הצרפתים העניקו לסוחרים הסקוטים עמדה מיוחסת בסחר קלארט – עמדה שנמשכה ללא שינוי כמעט לאחר שחוזה אדינבורו סיים את הברית הצבאית בין צרפת לסקוטלנד. גם כאשר הממלכות הפרוטסטנטיות של אנגליה וסקוטלנד, ששלטו על ידי אותו מלך סטיוארט בשלב זה, ניסו לסייע צבאית למורדים ההוגנוטים במאבקם נגד צרפת הקתולית בלה רושל, ספינות מסחר סקוטיות הורשו להיכנס לא רק לג'ירונד, אלא שהצי הצרפתי אף ליווה אותם בבטחה לנמל בורדו, כדי להגן עליהם מפני ההוגנוטים.
במאה ה-17, סוחרים הולנדים ניקזו את אדמת הביצה של מדוק, כך שניתן היה לשתול בה גפנים, והיא עלתה בהדרגה על גרייבס כאזור היוקרתי ביותר של בורדו. מלבק היה הענב הדומיננטי בבורדו, עד תחילת המאה ה-19, אז הוחלף בקברנה סוביניון.
בשנת 1855 סווגו יקבי אזור בורדו; סיווג זה נותר בשימוש נרחב כיום. משנת 1875 עד 1892 כמעט כל כרמי בורדו נהרסו על ידי מכת חרקי פילוקסרה (Phylloxera). תעשיית היין באזור שוקמה על ידי השתלת גפנים מקומיים על גבי שורש אמריקאי עמיד בפני מזיקים.
אקלים וגאוגרפיה.
הסיבה העיקרית להצלחת ייצור היין באזור בורדו היא סביבה מצוינת לגידול גפנים. היסוד הגאולוגי של האזור הוא אבן גיר, מה שמוביל לאדמה עשירה בסידן. שפך הז'ירונה חולש על האזור יחד עם יובליו, נהרות גארון ודורדון, המספקים אקלים אטלנטי, אקלים ימי, לאזור. בורדו שוכנת במרכז מפגש הנהרות דורדון וגרון, הזורמים לג'ירונד.
נהרות אלה מגדירים את החלוקה הגאוגרפית העיקרית של האזור:
בבורדו מושג ה"טרואר" ממלא תפקיד מרכזי בייצור היין, כאשר האחוזות המובילות מכוונות לייצר יינות מונחים "טרואר", המשקפים את האזור שממנו הם מגיעים, לרוב מענבים שנאספו מכרם יחיד. אדמת בורדו מורכבת מחצץ, אבן חולית וחרסית. הכרמים הטובים ביותר באזור ממוקמים על אדמות החצץ, המנוקזות היטב, הנמצאות לעיתים קרובות ליד נהר ז'ירונד. פתגם ישן בבורדו הוא האחוזות הטובות ביותר הן אלו שיכולות "לראות את הנהר" מכרמיהם. רוב האדמות הפונות לנהר תפוסות על ידי אחוזות בעלות סיווג היינות הרשמי של בורדו.
השפעת משבר האקלים.
משבר האקלים, החל מהעשור השני של המאה ה-21, אילץ את יצרני היינות בבורדו לפנות לשיטות גידול חדשות, לזני ענבים שונים מבעבר, ולשנות את המסורת שהגדירה את תעשיית היין של בורדו במשך דורות. גלי החום התכופים פוגעים קשות ביבולי הענבים, או גרמים לענבים להבשיל לפני שהחומציות שלהם התפתחה מספיק. אירועים קיצוניים של דליקות, סערות ברד בעונת הבציר גם פוגעים קשות בכרמי היין. באזור בורדו, יצרני היין אישרו שבעה זנים חדשים של ענבים, המבשילים באיחור, לשימוש ביינות עם תווית בורדו, כולל "טוריגה נסיונל" ענב אדום מפורטוגל ו"אלבריניו", ענב לבן מספרד.
ענבים.
יינות אדומים.
יין אדום מבורדו עשוי בדרך כלל מתערובת ענבים. הענבים המותרים הם קברנה סוביניון, קברנה פרנק, מרלו, פטיט ורדו, מלבק ולעיתים נדירות קרמנרה. במאה ה-21 נעשה השימוש בקרמנרה נדיר, כאשר שאטו קלרק מילון, הוא אחד הבודדים שעדיין שומרים על גפני קרמנרה. ביולי 2019, ליקבי בורדו אושר להשתמש בארבעה ענבים אדומים חדשים, למאבק בעליית הטמפרטורות בבורדו. ענבים אלה הם מרסלן, טוריגה נסיונל, קסטות וארינארונה.
כהכללה רחבה מאוד, קברנה סוביניון (זן הענבים השני הנטוע ביותר בבורדו) שולט בתערובת היינות האדומים המיוצרים במדוק ובשאר "הגדה השמאלית" של שפך ז'ירונד. תערובות יקבי השאטו האיכותיות ביותר הן 70% קברנה סוביניון, 15% קברנה פרנק ו-15% מרלו. תערובת זו מכונה בדרך כלל "תערובת בורדו". מרלו נוטה להיות בולט יותר בסנט-אמיליון, פומרול ושאר היקבים של "הגדה הימנית". תערובות "הגדה הימנית" הללו מיקבי השאטו האיכותיים ביותר הן בדרך כלל 70% מרלו, 15% קברנה פרנק ו-15% קברנה סוביניון.
יינות לבנים.
יין לבן מבורדו הוא בעיקר, ובאופן בלעדי במקרה של יין סאוטרנס המתוק, עשוי מסמיון, סוביניון בלאן ומוסקדלה. תערובות אופייניות הן 80% סמיון ו-20% סוביניון בלאן. כמו אצל האדומים, יינות בורדו לבנים הם בדרך כלל תערובות, לרוב של סמיון ושיעור קטן יותר של סוביניון בלאן. זני ענבים מותרים אחרים הם סוביניון גרי, אוגני בלאן, קולומברד, מרלו בלאן, אנדנק ומוזאק. לאחרונה נוספו שלושה ענבים לבנים חדשים: Alvarinho, Petit Manseng, and Liliorila.
בסוף שנות ה-60 היה סמיון הענב הנטוע ביותר בבורדו. מאז הוא נמצא בירידה מתמדת אם כי הוא עדיין הנפוץ מבין הענבים הלבנים של בורדו. לעומת זאת הפופולריות של סוביניון בלאן גוברת ועוקפת את אוגני בלאן כענב בורדו הלבן השני הנטוע ביותר בסוף שנות השמונים וכעת הוא גדל באזור הגדול במחצית מגודלו של שטחי הסמיון, על התנובה הנמוכה יותר.
סוגי היינות.
אזור היין של בורדו מחולק לאזורי משנה הכוללים את: סן אמיליון, פומרול, מדוק וגראווס. סגנונות היין שהם מייצגים מסווגים בדרך כלל לשש משפחות עיקריות, ארבעה יינות אדומים, בהתבסס על אזורי המשנה, ושניים לבנים על בסיס מתיקות.
יין מריטאז'.
יקבים בכל רחבי העולם שואפים לייצר יינות בסגנון בורדו. בשנת 1988 הקימה קבוצה של כורמים אמריקאים את "ברית מריטאז'" , כדי לזהות יינות המיוצרים בסגנון בורדו, אך אינם יכולים להיקרא בורדו בגלל המעמד הגאוגרפי המוגן. אף על פי שרוב יינות מריטאז' מגיעים מקליפורניה, ישנם חברים ב"ברית מריטאז'" ב-18 מדינות אחרות, כולל ארגנטינה, אוסטרליה, קנדה, ישראל ומקסיקו. כדי להשתמש בשם מריטאז' יש לשלם תמלוגים לארגון על כל בקבוק יין שנמכר.
סוכנות האנרגיה הפדרלית
סוכנות האנרגיה הפדרלית של רוסיה (ברוסית: Федеральное агентство по энергетике) היא גוף פדרלי בסמכות משרד האנרגיה של רוסיה, המבצע את תפקידי מתן שירותים ציבוריים, ניהול רכוש המדינה בייצור ושימוש במשאבי דלק ואנרגיה.
ביטול הסוכנות.
הסוכנות בוטלה על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 12.05.2008 מספר 724 ולאחר מכן הפכה לחלק ממשרד התעשייה והאנרגיה. בתחילת 2012, משימות דומות לאלה של סוכנות האנרגיה הפדרלית מבוצעות על ידי סוכנות האנרגיה הרוסית, הממוקמת באותם מבנים ומפעילה אתר אינטרנט באותה כתובת וכפופה למשרד האנרגיה של הפדרציה הרוסית.
סוכנות האנרגיה הרוסית