צור פיתח עם השנים מעין קריירה מקבילה כיזם בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים. כצעד ראשון בכיוון זה הוא הקים בשלהי המאה ה-20, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ת"א, את "מפעל התיעוד – יהודי ארצות האסלאם" (מה-יא"ה). מפעל זה שם לו למטרה, בתחום התעניינותו, לאסוף, לקטלג, לסרוק ולמחשב סדרות של כתבי-עת מחקריים, אוספי תיעוד שונים, פרסומים, תמונות, מפות ועוד. עוד הקים המפעל אתר לשירות מערכת החינוך, על כל דרגיה, בתחום זה. כיום ממשיך האתר לשמש למטרות אלה וכפלטפורמה דיגיטלית ניסויית לפיתוחים נוספים בתחום.
ב-2004, הקים צור את "אתר העיתונות היהודית", ששינה ב-2005 את שמו ל"עיתונות יהודית היסטורית" והפך לפרויקט משותף לאוניברסיטה ולספרייה הלאומית. הקמת האתר התאפשרה בזכות תוכנה המאפשרת חיפוש חופשי על גיליונות העיתונים בשפות שונות, חידוש שהביא בכנפיו פריצת דרך בחקר ההיסטוריה והתרבויות היהודיות. חיפושי מידע, שדרשו בעבר דפדוף רב-שנים בגיליונות העיתון – דרשו עתה רק שניות ספורות. העיתונות שזכתה לטיפול האינטנסיבי הראשון הייתה זו שבעברית והאתר כולל היום את רוב עיתוני ההשכלה, כל עיתוני בן-יהודה, וכמה מן החשובים שבעיתוני היישוב ומדינת ישראל, כמו "דאר היום", "דבר", "מעריב", "חרות", "על המשמר", "הצופה" ועוד. אשר ללשונות האחרות ששימשו את היהודים, האתר כולל מדור נרחב לעיתונות היידיש, עיתונים באנגלית, צרפתית, הונגרית, לאדינו וערבית-יהודית. האתר, המתרחב מדי שנה, כולל נכון לינואר 2021 כ-3 מיליון עמודי עיתון ונמנה עם מאגרי הנתונים הגדולים בעולם למידע על היהדות המודרנית. צור משמש היום מנהל מדעי ועורך ראשי של המיזם והוא האחראי לפיתוחו התוכני.
צור נשוי לנדין קופרטי-צור, פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב, ואב לשניים מנישואים קודמים.
מחקריו.
יהדות תוניסיה.
אבן היסוד בכתיבתו של צור על יהודי ארצות האסלאם היא מחקרו על המדיניות הצרפתית כלפי המיעוט היהודי בתוניסיה במעבר משלטון מוסלמי-מקומי לשלטון אירופי-קולוניאלי. במחקרו זה היה צור בין הראשונים להצביע על התפקיד החדש והדומיננטי שמילאו ארגונים ומוסדות יהודים-מערביים בחיי היהדות המקומית בארצות האסלאם החל מן המאה ה-19, ולקשר את התופעה, באופן שיטתי, לחדירה הקולוניאלית. בהמשך יתברר, כי הוא מקבל את דגם היחסים האוריינטליסטי שהתווה אדוארד סעיד כבעל חשיבות לניתוח היחסים בין אירופים ללא-אירופים בעידן הקולוניאלי, אך הוא טוען שבמקרים שבהם אירופים ולא-אירופים שותפים לתו מרכזי של זהות, מן הדין לצפות כי תהיה לכך השפעה מרסנת על דגם היחסים הנ"ל וייווצר דגם אחר, ממותן, של אוריינטליזם, אותו הוא מכנה "אוריינטליזם פנימי". את חותם האוריינטליזם הפנימי הוא מגלה בשורה של מפגשים בין יהודי אירופה ליהודי אסיה ואפריקה החל משלהי המאה ה-18 ועד מדינת ישראל.
במחקריו הראשונים על תוניסיה מצביע צור, כמו כן, על עלייתן של אליטות חדשות בקרב האוכלוסייה היהודית המקומית, על רקע מגמות כלל-יהודיות שונות. לצד פרופ' יוסף שטרית, הוא מדגיש את קיומו של חוג משכילים עבריים בתוניסיה של המאה התשע-עשרה, שהיה לדעתו בעל נטיות פרוטו-לאומיות יהודיות ותוניסאיות בעת ובעונה אחת.
החברה היהודית בארצות צפון אפריקה הקולוניאלית – "חברת המגזרים".
בספרו, "קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954", כמו גם במחקרים אחרים פרי עטו, מציע צור לראות בחברות קולוניאליות ככאלו המחולקות לא רק חלוקה אופקית למעמדות כלכליים, ואנכית לפי המוצא האירופי או המקומי והמעמד המשפטי, אלא גם לפי ההון התרבותי של הפרט הקובע את גבולות ניידותו הכלכלית. אמת המידה האחרונה אף היא מחלקת את החברה בצורה אנכית למערכות של רשתות חברתיות וכלכליות תלויות תרבות ("מגזרים"). אולם, בניגוד לדיכוטומיה הקולוניאלית, המושתתת על מוצא והמחלקת את האוכלוסייה חלוקה קשיחה ל"אירופים" ו"ילידים", החלוקה המגזרית היא דינמית ומשתנה עם התמורות החלות במצבם התרבותי של הפרט והקבוצה. המבנה המגזרי כולל מגזר "מתמערב" המתווך בין שני מגזרי הקצה, "הילידי" ו"האירופי", ולדידו של צור, המעדיף להשתמש בעולם הכינויים המקובל בתקופה, "יליד" מבחינה משפטית הוא "אירופי" מבחינה מגזרית, אם הוא בעל כושר מוביליות במשק האירופי וחסר כושר זה בשווקים הילידיים.
צור מבחין בין המתמערבים, שלשון הכתיבה והתרבות הגבוהה המועדפת שלהם היא אירופית, לבין "משכילים" המחוללים את תהליכי המודרניזציה בשפות המקור הילידיות ויוצרים בהן. מטבע הדברים, האחרונים יותר מן הראשונים מתפקדים כאליטה האינטלקטואלית של המגזר הילידי. שורה של תופעות מרכזיות, כמו כיווני ההגירה של יהודי המגרב הצרפתי, מוסברים לשיטתו על ידי החלוקה המגזרית יותר מאשר על ידי כל גורם אחר.
ברבות השנים הרחיב צור את מחקריו מעבר לקהילות צפון-אפריקה, ומעבר לתקופה הקולוניאלית. את תפיסת המגזרים הוא מיישם גם על חברות טרום-קולוניאליות אימפריאליות, כדוגמת האימפריה העות'מאנית, וכן על חברות יהודיות שבהן נפגשת קהילה מקומית ("נייחת") עם שלוחה של פזורה מסחרית, כגון הפזורה הספרדית המערבית.
הבעיה העדתית בישראל.
בעידן הלאומיות ובחברה הציונית בארץ ישראל לובש המפגש בין יהודים אירופים ללא-אירופים, לשיטתו, צורה מורכבת במיוחד. זאת, פרי הצורך והרצון לבנות חברה לאומית יש מאין, וההזדמנויות הנקרות על דרכם של קברניטיו האירופים של המפעל הציוני לתעל קבוצות עולים שונות לגומחות סוציו-אקונומיות וגאוגרפיות שונות. בד בבד, עם הקמת המדינה מזהה צור התפתחות חרדה דמוגרפית פנימית מפני שיטפון של עולים מארצות האסלאם שיקעקע את הישגי הציונות. את השיעור הנמוך יחסית של מכסות עולים המוקצות לקהילות מסוימות ובראשן יהודי מרוקו, וכן את תקנות המיון שיושמו עליהן, הוא רואה לא רק כתוצאה של עומס הקליטה הכללי, אלא גם כתגובה של האגף הקובע בהנהגה הישראלית לחרדה זו. לפיכך הוא רואה בהתפתחות חרדה זו והצעדים הננקטים בעקבותיה התפרצות ראשונה של הבעיה העדתית במדינה היהודית, ובאופן כללי מזהה בתולדותיה של בעיה זו התפרצויות הבאות הן מן הצד האשכנזי והן מזה המזרחי.
צור רואה אפוא במפגש בין שני סדרים עולמיים שונים ואף סותרים בחלקם כמפתח העיקרי ליחסים בין יהודי אירופה ליהודי אסיה ואפריקה בתקופה המודרנית. על רקע קיומה של השפעה סימולטנית בין שני סדרים אלה, הקולוניאליזם מצד אחד והלאומיות מצד אחר, מדגימה כתיבתו על החברה הישראלית, הנפרשת מבחינה כרונולוגית עד אירועי ואדי סאליב (1959), את המורכבות ההיסטורית הייחודית של היחסים הבינעדתיים במדינה היהודית.
בשנים האחרונות חוקר צור את היחסים בין מוסלמים ליהודים בארצות שונות.
סחר אלקטרוני
גאי גיבסון
גאי גיבסון (באנגלית: Guy Gibson; 12 באוגוסט 1918 – 19 בספטמבר 1944) היה טייס בריטי, מפקד כנף שהוביל את "פורצי הסכרים" בהתקפה האווירית על סכרי הרוהר במלחמת העולם השנייה. מגיבורי המלחמה הנודעים של בריטניה.
ראשית דרכו.
גאי פנרוז גיבסון נולד בשנת 1918 בהודו, שבה היה אביו איש הממשל הבריטי. בהיותו בן שש חזרה משפחתו לאנגליה, ובה גדל והתחנך. למד בבית הספר סט. אנדריוס באוקספורד, שבו למד גיבור מלחמה בריטי אחר - דאגלס באדר ("הטייס הקיטע"). בטרם מלאו לו 18 ניסה להתגייס לחיל האוויר המלכותי, אך נדחה מפאת גילו הצעיר. בשנת 1936, בהיותו בן 18, חזר וביקש להצטרף לחיל האוויר ובקשתו נענתה בחיוב. בשנת 1937 סיים קורס טיס והוענקה לו דרגת קצונה והוא הצטרף לטייסת מפציצים.
בראשית המלחמה.
גיבסון נכנס לפעולה מיד כשבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939. מטוסו היה אחד מ-27 מפציצים שנשלחו לחוג מעל לים הצפוני על מנת לאתר ולתקוף את אניות הצי הגרמני. מחמת מזג האוויר הקשה לא הצליחו המטוסים לאתר את ספינות האויב וחזרו לבסיסם.
בתקופת המלחמה המדומה לא השתתף גיבסון בפעילות מבצעית. פעילותו כטייס מפציצים מבצעי חודשה בעת המערכה על צרפת בשנת 1940 והוא זכה על חלקו בה בעיטור צלב התעופה המצוינת (Distinguished Flying cross).
לאחר ביצוע סבב ההפצצות ויתר גיבסון על תקופת פגרה בת שישה חודשים מפעילות מבצעית, שהגיעה לו, בה ישמש כמדריך בבית הספר לטיסה, ועל פי בקשתו הוצב לפיקוד מטוסי הקרב. הוא הטיס מטוס קרב לילי וביצע ארבע הפלות של מטוסי אויב.
בשנת 1941, בגיל 23 בלבד, קודם גיבסון לתפקיד מפקד כנף. באפריל 1942 הוצב גיבסון שנית לפיקוד המפציצים והוביל למעלה ממאה גיחות הפצצה.
גיבסון זכור לפקודיו כמפקד קשוח ולעיתים בוטה, משמעתן ששאב את מקצוענותו ויהירותו ממעמדו כאחד מטייסי המפציצים המנוסים ביותר בחיל האוויר.
טייסת 617.
בהמשך שנת 1942 נתמנה גיבסון למפקד טייסת 617, שהייתה טייסת חדשה שזה אך נוסדה לייעוד מיוחד - פיצוץ הסכרים של חבל הרוהר בגרמניה, שהפעילו תחנות כוח הידרואלקטריות, במטרה לגרום לנזק כבד לתעשייה הגרמנית. מטוסי הטייסת היו מפציצים כבדים בעלי ארבעה מנועים מסוג אוורו לנקסטר, שהיו המפציצים העיקריים של חיל האוויר המלכותי במחצית השנייה של מלחמת העולם.
לקראת ביצוע המשימה אומנו צוותי הטייסת באימון מיוחד לטיסת לילה נמוכה וביצוע הפצצה מגובה נמוך. מדענים בריטיים פיתחו לביצוע המשימה פצצה מיוחדת הנזרקת מן המפציץ בגובה נמוך ומבצעת דילוגים אופקיים על פני המים, כדוגמת דילוגי אבן הנזרקת בזווית אופקית לשלולית מים, או כדרך שמקפיצים כדור על פני המים. המדענים בחרו בסוג פצצה זה משום שהגיעו למסקנה כי פגיעת פצצה המוטחת אופקית אל בסיס הסכר מתאימה יותר לפיצוצו מהטלת פצצה באופן אנכי.
מבצע "נזיפה" - פריצת הסכרים.