הקושרים דחו שוב ושוב את ההוצאה להורג של המלך, ובהדרגה העם והצבא החלו להתלכד סביבו. העם הסתער על הארמון במטרה לשחרר את המלך הכלוא, ובמהלך ההתקפה נהרג רוג'רו מחץ סורר. אם כי יש הסוברים שגוליילמו הורה למעשה בחשאי על רציחתו של בנו. הקושרים נסוגו לטירות שלהם וקיבלו ברובם חנינה. בשנת 1166 מת גוליילמו הראשון, ובנו גוליילמו השני ירש אותו. ביולי 1174 הוביל טנקרד כוח פלישה מטעמו של גוליילמו השני, אל מצרים שנשלטה בידי השושלת האיובית. טנקרד הנחית 30,000 לוחמים סיציליאנים מול אלכסנדריה, אולם אז התברר שהעזרה המצופה מממלכת ירושלים לא תגיע עקב מותו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים. לנוכח התקרבות צבאותיו של צלאח א-דין, נאלץ טנקרד לפנות את כוחותיו ולחזור לאירופה.
שלטונו.
ב-11 בנובמבר 1189 מת גוליילמו ללא בנים. מרבית הסיכויים היו לצדה של דודתו גוליילמו, קונסטנס, שהייתה נשואה לנסיך הגרמני היינריך. אולם טנקרד מיהר להשתלט על האי והוכתר בפלרמו בתחילת שנת 1190. ההפיכה שלו זכתה לגיבוי מצד ראש הממשלה מתיו מאג'אלו, העם ואף האפיפיור. עם זאת, מרבית בני האצולה המשיכו לתמוך בקונסטנס ובעלה שהיה כעת יורש העצר של האימפריה הרומית הקדושה. גם אשתו של המלך המנוח, ג'ואן מאנגליה עדיין שמרה על מעמד מסוים. טנקרד החרים לג'ואן את האדמות שניתנו לה בידי בעלה, מנע ממנה זכות בירושתו, וכלא אותה.
מסע הצלב השלישי.
בספטמבר 1190 נחת בסיציליה אחיה של ג'ואן, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי"), שהיה בדרכו למסע הצלב השלישי. ריצ'רד דרש את שחרורה של ג'ואן, וכן שטנקרד יחזיר לה כל פרוטה מכספי ירושתה. טנקרד סירב, וריצ'רד הכריז מלחמה. העם אמנם תמך בטנקרד, אך נוכחות ריצ'רד וצבאו גרמו למהומות. בהמשך הגיע לסיציליה גם בן בריתו של ריצ'רד, פיליפ השני, מלך צרפת. אנשי מסינה התמרדו במהלך אוקטובר, ודרשו שהצבאות הזרים ינטשו את האי. ריצ'רד תקף את העיר, כבש אותה (ב-4 באוקטובר 1190) והקים בה את מקום מושבו. הוא נשאר באי עד למרץ 1191, תוך כדי הצבת דרישות בפני טנקרד לשחרורה של ג'ואן. טנקרד נכנע בסופו של דבר, וחתם עם ריצ'רד על הסכם במסגרתו שוחררה ג'ואן, והוחזרו לה הנדוניה והאחוזה שלה. הסכם השלום קבע שאחיינו של ריצ'רד, ארתור הראשון, דוכס בריטני (שהיה בן ארבע באותו זמן), ימונה כיורש העצר של הממלכה, וטנקרד הבטיח שכאשר יגיע ארתור לבגרות, ישיא אותו לאחת מבנותיו. בתמורה, הכירו האנגלים והצרפתים בטנקרד כמלך סיציליה.
המלחמה נגד היינריך.
עם זאת, במהרה הופיע אויב חדש, אלים ונחוש בהרבה למלכותו של טנקרד. בעלה של קונסטנס, הנסיך היינריך, הוכתר באפריל 1191. כ"היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה", והוא לא היה מוכן לוותר על הכיסא של ממלכת סיציליה. עמדת כוח זו עתידה הייתה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הרומית הקדושה בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה. בשנת 1192 יצא היינריך בראש צבא גרמני חזק מלווה באשתו במטרה להוציא את כתר סיציליה מידי טנקרד. הערים הצפוניות של איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר כך גם הערים האיטלקיות הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, שבה נמצא ארמונו של אביה רוג'רו השני, מלך סיציליה. בעוד קונסטנס התנחלה בארמון כדי להימלט מחום הקיץ, יצא היינריך לצור על נאפולי. המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה. קונסטנס נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
עם נסיגת הצבא הגרמני, חזרו הערים האיטלקיות והכריזו על נאמנותן לטנקרד. אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד הסגירו את קונסטנס לידיו. טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים היה רעוע בהיותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה החליט להשתמש בקיסרית ככקלף להכשיר את מעמדו ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור. על פי ההסכמה בין הצדדים אמורה הייתה קונסטנס להשתחרר תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור. כך היה זוכה טנקרד לחותמת הכשר והאפיפיור היה מסלק את הסכנה של איחוד כתר סיציליה עם הקיסרות. התוכנית עלתה על שרטון משהצליחו גדודים קיסריים לשחרר את קונסטנס בדרך לרומא, ולהחזיר אותה לגרמניה.
טנקרד המשיך להיאבק בהיינריך כל חייו. בשנת 1193 הוא הוביל בעצמו קמפיין נגד ברונים מתמרדים מפוליה. הוא מת בסיציליה עצמה ב-20 בפברואר 1194, ועל פי בקשתו נטמן ב"בזיליקת השילוש הקדוש" בפלרמו. יורש העצר המיועד, רוג'רו, מת רק שנה אחת לפני כן, ובנו הקטין גוליילמו הוכתר כ"גוליילמו השלישי, מלך סיציליה". שלטונו של גוליילמו האריך ימים, ועד מהרה תפס היינריך את הממלכה והוציא אותו להורג.
משפחתו.
מנישואיו לסיבילה די מדניה נולדו לו שישה ילדים:
מונסראט רוץ'
מונסראט רוץ' (בספרדית: Montserrat Roig) היא סופרת וכותבת רומנים ספרדים. נולדה בברצלונה בשנת 1946 למשפחה ליברלית מהמעמד הבינוני, בת שישית מבין שבעה ילדים. אביה, תומאס רוץ', היה עורך דין ואמה, אלבינה פראנסיטורה, הייתה עורכת דין ופעילה פמיניסטית.
השכלה.
רוץ' החלה את לימודיה בשנת 1951, ובגיל 13 נרשמה ללימודים במכון ‘Monserrat’. בין השנים 1961–1964 היא למדה בבית ספר לאומנויות הבמה Adrià Gual והופיעה כשחקנית בהופעות רבות. היא בעלת תואר בפילוסופיה וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת ברצלונה ב-1968, ובשנת 1970 קיבלה את תעודת הדוקטורט שלה.
קריירה.
בשנת 1970, זכתה רוץ' בפרס Víctor Català, עבור אוסף סיפורים קצרים שכתבה ומאז החלה להקדיש את זמנה לכתיבת ספרות. היא החלה לכתוב מחזור ספרותי שהורכב מיצירות שונות כמו ‘Ramona adeu’ אשר מתאר שלושה דורות של נשים – סבתא, אמא ובת, שחיו וחוו דברים שונים בתקופות שונות וחשובות בהיסטוריה הקטלאנית. מחזור נוסף נקרא ‘El temps de les cireres’, בכיכובן של אותן דמויות ועבור מחזור זה קיבלה את הפרס 'Premi Sant Jordi de novel·la'.
בשנים 1972–1973 רוץ' עבדה כמרצה ללימודי קטלאנית וספרדית באוניברסיטת בריסטול באנגליה, ובשנת 1983 היא לימדה היסטוריה קטלאנית וכתיבה יוצרת במחלקה ללימודים היספאניים ולטינו אמריקניים באוניברסיטת סטרטקלייד בסקוטלנד. בשנת 1990 היא לימדה ספרות ספרדית של המאה העשרים וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אריזונה.
מונסראט בלטה בדעותיה השמאלניות והפמיניסטיות. כאישה צעירה לקחה חלק בהפגנות הסטודנטים כנגד הדיקטטור דאז פרנקו. הייתה פעילה פוליטית בתנועה פמיניסטית ואף פרסמה שלושה ספרים על נשים ופמיניזם: - ?Tiempo de mujer? (1980), El feminismo (1981) ו Mujeres hacia un nuevo humanismo (1981).
פרשת עמדי
פרשת עמדי, הידועה גם כפרשת ההובלות, הוא שמה השגור של פרשה שבה עלו חשדות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, רעייתו שרה ואחרים. תחילת הפרשה בפרסום של מרדכי גילת בידיעות אחרונות, בספטמבר 1999, שבו נטען כי בני הזוג נתניהו ניסו להעביר סכומים ניכרים ממשרד ראש הממשלה לקבלן אבנר עמדי, בגין עבודות פרטיות שביצע עבור משפחת נתניהו בתקופה שקדמה לבחירת נתניהו לראשות הממשלה בשנת 1996 ובמהלך כהונתו. סעיף נוסף שבו נחקרו הזוג נתניהו הוא ניסיון להעביר לרשותם מתנות שהתקבלו בתקופת כהונתו כראש ממשלה (פרשת המתנות). בספטמבר 2000 המליצה משטרת ישראל להעמיד את נתניהו לדין, אולם היועץ המשפטי דאז, אליקים רובינשטיין, החליט שלא להגיש כתב אישום בנימוק של חוסר ראיות מספיקות. רובינשטיין הוציא דוח שבו ביקר את התנהלות נתניהו בפרשה.
היסטורית הפרשה.
פתיחת חקירה.
בעקבות התחקיר, החליטה המשטרה על פתיחה בחקירה שכן נתעוררו חשדות שנעברו עבירות שוחד, ניסיון לקבל דבר במרמה והפרת אמונים. החקירה נערכה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה, בראשות תנ"צ מירי גולן. בצוות החקירה נכלל גם סנ"צ נחום לוי, אשר לימים יהיה החוקר הראשי בפרשה נוספת בה מעורב נתניהו – פרשת ביביטורס.
במוקד החקירה עמדו בני הזוג נתניהו וקבלן העבודות עמדי. בהמשך החקירה, שבמהלכה נחתם הסכם עד מדינה עם עמדי, אשר כלל הסדר טיעון, ונוכח הממצאים שעלו ממנה, נחקרו באזהרה גם חשודים נוספים בסיוע ושיתוף לעבירות מרמה, ובהם משה ליאון, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ועזרא סיידוף, מנהל יחידת הבנא"מ (בינוי, נכסים, אפסנאות ומשק) במשרד.
בהמשך נחקרו גם חשדות לביצוע עבירות של שוחד מעמדי לנתניהו, לפיהן ביצע עמדי עבודות פרטיות, וללא תשלום, לטובת משפחת נתניהו בתקופות שונות, בטרם היה נתניהו לראש ממשלה ובעת היותו ראש ממשלה, בתקווה לטובות הנאה ממנו; ועבירה של מרמה והפרת אמונים על ידי נתניהו. כן עלה חשד לשיבוש מהלכי משפט.
עוד נחקר חשד כי משפחת נתניהו הוציאה מחזקת המדינה, שלא כדין, מתנות רבות שניתנו לראש הממשלה (ספיח של הפרשה שמכונה "תיק המתנות"). כ-150 מתנות נעלמו ובתוכן תמונות שהתקבלו מארנון מילצ'ן. בנוסף, העלתה החקירה חשדות נוספים לפלילים, שעניינם קבלת שוחד של סיידוף מעמדי.
ביוני 1999, סוכם בין משרד ראש הממשלה לעמדי כי המשרד ישלם לו 50 אלף שקל בצירוף מע"מ למימון הובלות משפחת נתניהו בהיותו ראש הממשלה.
סגירת התיק.
לאחר סיום החקירה הועבר החומר לפרקליטות מחוז ירושלים. ב-27 במרץ 2000, הוציאה המשטרה הודעה לפיה ישנן ראיות לכאורה כנגד המעורבים. ב-2 ביולי 2000, לאחר שבחן את חומר החקירה, קבע פרקליט מחוז ירושלים משה לדור כי יש להורות על סגירת התיק. ב-27 בספטמבר 2000, קבע היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין כי יש לסגור את התיק בעילה של חוסר ראיות מספיקות.