בשנת 1652 הוצא צו קיסרי שנודע בכינוי "ששת הגזרות" שבמסגרתו תמך הקיסר בחיזוק ההשפעה של המוסד הקונפוציאני בתוך הממשל והחצר הקיסרית (במהלך שלטונו של בנו החוק חודש והשפעת הקונפוציאניזם על החצר הקיסרית גדלה עוד יותר). בצעד אחר לכיוון שלטון בסגנון סיני, הקים הריבון מחדש את האקדמיה לספרות סינית בבייג'ינג ואת המזכירות הגדולה בשנת 1658. שני המוסדות הללו, המבוססים על מודלים של המשטר וההנהלה המדינית מתקופת מינג, החלישו עוד יותר את כוחם של המנצ'ורים בתוך חצר המלוכה. כדי לנטרל את כוחם של מחלקת משק הבית הקיסרית (שהיו רבי השפעה על הקיסרים לאורך תקופת שלטון שושלת מינג) והאצולה מנצ'ורית, ביולי 1653 הקים קיסר שׁוּנְגְ'ה את שלושה-עשר המשרדים הממשלתיים הרשמיים שפעלו תחת פיקוח של האצולה המנצ'ורית, אך היו מאוישים על ידי סריסים סיניים ולא על ידי מקורביו המנצ'ורים של הקיסר.
הסריסים הוחזקו תחת פיקוח הדוק במהלך חזרתו של דורגון, אך הקיסר הצעיר השתמש בהם כדי להתמודד עם השפעתם של אישים רבי כוח אחרים בחצר הקיסרית כגון אמו הקיסרית האלמנה והעוצר לשעבר ג'ירגלאנג. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-17 שוב הפך כוח הסריסים למאוד אימתני: הם טיפלו בעניינים כלכליים ופוליטיים מרכזיים, הציעו עצות על מינויים רשמיים ואף הרכיבו את חלוקת חצר הקיסרות. מכיוון שהסריסים בודדו את המלך מהביורוקרטיה, המנצ'ורים ואקדמאים סינים חששו מכך שאלו ישיבו את המנהל לכפי שהיה בתקופת מינג, מלא שחיתות שלטונית והונאות כאשר מטרת הסריסים היא קודם כל להעשיר את עצמם. למרות ניסיונו של הקיסר להטיל חוקים לפקח על פעילויות סריסים, נקלע תומכו העיקרי של הקיסר, הסריס וו ליאנגפו, שעזר לו להביס את סיעת דורגון בראשית שנות ה-50 של המאה ה-17, לשערוריית שחיתות בשנת 1658. העובדה שוו קיבל נזיפה מן הקיסר בגין השוחד שקיבל לא הרגיע את האליטה המנצ'ורית, שראתה בכוח הסריס סכנה להשפעה הפנימים ולמערכת הבאנרים שלהם. זמן קצר לאחר מותו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, בוטלו כלל המשרות רבות ההשפעה של הסריסים בידי מועצת עוצרים חדשה.
מחלתו ומותו.
בספטמבר 1660 נפטרה לפתע אשת הקיסר שְׂיַאו קַאנְג-גַ'אנְג, אשתו האהובה של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, כתוצאה מצער על אובדן אחד מילדיהם. המום באבל, הקיסר נפל לדיכאון במשך חודשים. לבסוף הוא חלה באבעבועות שחורות ב-2 בפברואר 1661, במהלך התפרצות מרכזית של המחלה הקטלנית ברחבי הבירה. ב-4 בפברואר 1661, הוזעקו הפקידים וואנג שי ומרגי (שניהם מנצ'ורים) אל מיטת הקיסר כדי לרשום את צוואתו האחרונה. באותו יום, בנו השלישי שׂוֵאנְיֵה בן השבע נבחר להיות ממשיך דרכו בשם הקיסרי קאנגשי, ככל הנראה מכיוון שהוא כבר שרד את מחלת האבעבועות שחורות מספר שנים קודם לכן.
הקיסר נפטר ב-5 בפברואר 1661 בעיר האסורה בגיל עשרים ושתיים. המנצ'ורים חששו מאבעבועות שחורות יותר מכל מחלה אחרת מכיוון שלא הייתה להם חסינות כלפיה וכמעט תמיד מתו אנשיהם כאשר נדבקו בה. המשטר המנצ'ורי הקים סוכנות לחקירת מקרים של אבעבועות שחורות ולבודד את הסובלים ממנה כדי להימנע מהדבקות נוספות. במהלך התפרצויות, נשלחו בני משפחת המלוכה באופן שגרתי ל"מרכזי הימנעות אבעבועות שחורות" הרחק מאזורים מאוכלסים בצפיפות כדי להגן על עצמם מפני זיהום. הקיסר שׁוּנְגְ'ה חשש במיוחד מהמחלה, מכיוון שהיה צעיר וחי בעיר גדולה, סמוך למקורות הדבקה. ואכן, בתקופת שלטונו נרשמו בבייג'ינג לפחות תשע התפרצויות של אבעבועות שחורות, כל פעם הם אילצו את הקיסר לעבור לאזור מוגן כמו "הפארק הדרומי", שטח ציד דרומית לבייג'ינג, שם בנה דורגון "מרכז הימנעות מאבעבועות שחורות" בשנות ה-40 של המאה ה-17. למרות אמצעי זהירות אחרים כמו כללים המאלצים את התושבים הסיניים לעבור מהעיר כאשר בני הקהילה שלהם נדבקו באבעבועות שחורות - הקיסר הצעיר עדיין נכנע למחלה.
צוואה אחרונה.
צוואתו האחרונה של הקיסר, שהתפרסמה בערב 5 בפברואר, מינתה ארבעה עצירים לבנו הצעיר: אובאי, סוני, סוקסהא ואבילון, שכולם סייעו לג'ירגלאנג לטהר את בית המשפט של תומכיו של דורגון לאחר מותו של דורגון בשנת 1650. קשה לקבוע אם הקיסר שׁוּנְגְ'ה באמת כינה את ארבעת האצילים המנצ'ורים הללו כעוצרים של בנו, מכיוון שהם והקיסרית האלמנה שְׂיַאו-גְ'װַאנְג התייחסו לבדם לצוואה שהתקבלה משׁוּנְגְ'ה כמה ימים לפני שפרסמו זאת ולא שיתפו אותה עם אחרים מחצר הקיסרות. בצוואה שפורסמה בסופו של דבר, נרשם כי הקיסר הביע את צערו על פסק דינו בסגנון סיני שבהם הושפע מסריסים סיניים, הזנחתו את האצילים המנצ'ורים ואת מסורותיהם של המנצ'ורים, ומסירותו הכבירה לחוגו הפוליטי ולא לאמו. לאורך שלטונו, מאז קיבל עצמאות שלטונית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, פעל הקיסר שׁוּנְגְ'ה לחזק את סמכותו שלו אך לא בהכרח לחזק את המשטר הריכוזי במטרה לא לגרום למרידות מצד האוכלוסייה הסינים האזרחית. הצוואה כפי שגובשה העניקה את "מעטפת הסמכות הקיסרית" לארבעת העוצרים מעל בנו של שׁוּנְגְ'ה, ושימשה לתמיכה במדיניותם הפרו-מנצ'ורית במהלך התקופה המכונה "השלטון אובאי" שנמשכה בין השנים 1661 ל-1669.
משפחתו.
נשותיו.
בגיל 14 חותן הקיסר שׁוּנְגְ'ה עם נערה מנצ'ורית בנישואים שאורגנו בהוראתו של דורגון. לאחר מותו של דורגון ועליית סמכותו של שׁוּנְגְ'ה, האחרון ביטל את הנישואים הפוליטיים אליה. זמן קצר לאחר מכן חותן בשנית בנישואים שאורגנו בידי אמו, אך גם הפעם נעשו ללא הסכמתו. שׁוּנְגְ'ה במקום זאת התאהב בעלמה ושמה דּונְגּ, רעייתו של גנרל בצבא צ'ינג אשר התאבד. למרות ניסיונותיו להתחתן עמה שׁוּנְגְ'ה לא קיבל תמיכה לכך מצד אמו והאריסטוקרטיה, זאת עקב שורשיה הסיניים של דּונְגּ. אף על פי שלא נישאו רשמית עד שנת 1653, השניים היו זוג קיסרי לכל דבר וניתן שם קיסרי לדּונְגּ - שְׂיַאושְׂײֵן. בנה של דּונְגּ, היה בנו הרביעי של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, אך הוא היה האהוב בבניו לפי דברו. בן זה נפטר זמן קצר לאחר שנולד. עקב מותו של הילד הפעוט דּונְגּ נפטרה זמן קצר לאחר מכן מתוך עצב. אסונות אלו הביאו לדיכאונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה וכאמור הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן עקב אבעבועות שחורות.
ילדיו.
רבים מילדיו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה נפטרו בעודם פעוטים ורבים אחרים היו לא חוקיים. מתוך נשותיו המלכותיות נולדו לקיסר ארבעה ילדים חוקיים. להלן ילדיו החוקיים של הקיסר שׁוּנְגְ'ה לפי סדר גילם מהמבוגר לצעיר:
משק
ישראל ויינסחנק
ישראל ויינסחנק (בהולנדית: Israel Wijnschenk; 24 בנובמבר 1895 – 31 בינואר 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928). נספה באושוויץ.
קורות חיים.
ויינסחנק נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של שרה (1870–1942) וסלומון ויינסחנק (1864–1942). הוא התאמן במועדון היהודי Turnvereniging BATO, אחד המועדונים המובילים בעיר.
בשנת 1926 ויינסחנק זכה בפעם הרביעית בהתעמלות במשחקי האבן העשרים של טורנבוונד באמסטרדם (A.T.B.).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום שמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה 8 מתעמלים וביניהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן ומוזס יעקובס ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי. כל הארבעה נספו בשואה. הוא סיים במקום 64 בקרב-רב אישי בתוצאה של 182.625 נקודות, רביעי מבין המתעמלים ההולנדים.
חייו האישיים.
ויינסחנק היה נשוי למריאנה פפר (31 באוגוסט 1901 – 1 באוקטובר 1942) ואב להנדריקה (19 בפברואר 1929 – 1 באוקטובר 1942). הוא עבד כיהלומן. שלושתם נספו באושוויץ. גם הוריו נספו בשואה.
האל הינסון
האל הינסון (באנגלית: Hal Hinson) הוא מבקר קולנוע וספרות אמריקאי שכתב במדור "Style" של "וושינגטון פוסט" בין השנים 1987–1997.
הינסון נחשב למבקר שאינו פופולרי בקרב חבריו המבקרים, מכיוון שאינו חושש לתת ביקורת שהולכת כנגד הקונצנזוס; למשל, הוא הילל את "הדסון הוק" (1991), שנקטל בידי שאר המבקרים. דוגמה נוספת היא הסקירה שלו לסרט "האחים סופר מריו", שהלכה נגד הזרם הביקורתי. בביקורת זו, שבה שיבח את האפקטים שמופיעים בסרט, כתב בין השאר "בקצרה, זהו סרט פצצה" (In short, it's a blast). האמירה ליוותה בהמשך את הפרסומים של הסרט במדיה הביתית. בשנת 1996 פוטר הינסון בידי "וושינגטון פוסט", ובשל איחורים קבועים להקרנות.
הינסון כתב מאמר על מונטגומרי קליפט, תחת הכותרת "Some Notes on Method Acting" (כמה הערות על משחק מתודי) למגזין "סייט אנד סאונד" בשנת 1984. הוא גם סקר עבור מגזין הקולנוע "Film Comment" באמצע שנות השמונים.
מתגורר במערב הוליווד.
Kepler-1649c
לורנזו גיליארד
לורנזו ג'רום גיליארד (באנגלית: Lorenzo Gilyard; נולד ב-24 במאי 1950) הוא רוצח סדרתי אמריקאי, שאנס ורצח 13 נשים ונערות בין השנים 1977–1993 בארצות הברית. גיליארד כונה "החונק מקנזס סיטי" ורוב קורבנותיו היו עובדות בתעשיית המין. למחייתו הוא עבד כמפקח בחברת פינוי זבל. הוא הורשע ב-16 במרץ 2007 בשישה אישומים של רצח ונידון לשישה מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור.
קורות חייו.
גיליארד נולד ב-24 במאי 1950 ללורנזו גיליארד. אביו הורשע באונס ב-1970, אחיו הורשע ברצח ב-1989 ונידון למאסר עולם, ואחותו, עובדת מין, הורשעה ברצח לקוח ב-1983 וריצתה עונש של 10 שנות מאסר. בנערותו היה ידוע בבריונות ובמספר מקרים הכה נשים.
על פי רישומים של הרשויות, בין השנים 1969–1974 נחשד גיליארד ב-5 מקרי אונס, אך לא הורשע. ב-1975 הואשם גיליארד באונס אחותה בת ה-13 של חברתו. הוא כפר באשמת האונס ולבסוף הודה בביצוע מעשה מגונה ונידון למאסר של תשעה חודשים. ב-1980 תקף גיליארד מספר פעמים את אשתו והכה אותה באמצעות אקדח.