בראשית 1947 הוחל בקידום תוכנית להקמת בתים על שטח של כ-200 דונם שנרכש מהתושבים על ידי הקרן הקיימת. אולם מחלוקת בין הקרן הקיימת לכפר על השאלה האם השכונה תהיה כפרית עם משקי עזר או עירונית, הביאה לגניזת התוכנית. כך נותרה המושבה בשנת 1949 עם כ-10 משפחות. בראשית 1950 הורחב הכפר על ידי הוספת 50 בתים, שלרובם נכנסו עולים מבולגריה. באותו זמן סופח כפר אהרן לנס ציונה.
בשנות החמישים המאוחרות "הבולגרים" הקימו מושב שנוסד על ידי יצחק אלפנדרי אשר היה פעיל הציונים הכלליים, אשר הטילו עליו לחפש מקום להתיישב בחלק הצפוני של הכפר בשם "כפר אהרון המתיישב". היום השכונה מחולקת לשני חלקים ה"מושב"- של המתיישב בחלק הצפוני, וה"כפר הישן", החלק הדרומי. החל משנות השבעים, הצריפים ומשקי העזר פינו את מקומם לבתים פרטים.
הרחובות בכפר אהרון הישן: התמר, התאנה, הזית, הרימון, ואיתמר בן-אב"י, בשכונה כ-100 משפחות בערך.
הרחובות בכפר אהרון "המתיישב" : פרג, מרגנית. במושב מתגוררות 24 משפחות.
בשטחה נמצא גן משחקים אחד, ובעבר היו במקום פרדסים רבים שהוקרבו על מזבח הבנייה. לאחר מאבקים רבים לשמור על צביון הכפרי של האזור, נמכרו הפרדסים שהיו במערב לשכונה ובמקומם הוקמה שכונה חדשה בשם הלועזי "Valley" בת כ-650 יחידות דיור עירוניות. כיום שונה שמה של השכונה ל"העמק" בתרגום ישיר לשם הלועזי הקודם.
לכסיקון
אקסולוטל
שלד תוכנה
שלד תוכנה (באנגלית: Software Framework; מכונה לעיתים ברישול ספרייה) הוא מבנה תוכנה המסייע בפיתוח תוכנה ו-'הדבקת' חלקיה השונים לכדי מערכת אחת. המונח שאוב מתחום הנדסת הבניין שבו השלד מתווה את תיחומו של הבניין, ועליו נשענים חלקי הבניין האחרים. שלדי תוכנה משמשים רבות בפיתוח מונחה-עצמים, אך ניתן לפתחם גם בשיטות פרוצדורליות. שלד תוכנה מתווה לרוב סגנון ארכיטקטוני מסוים, והשימוש בו מתבצע באמצעות ממשק תכנות יישומים הבנוי סביב מספר תבניות עיצוב.
אילוף הסוררת
אילוף הסוררת (אנגלית: The Taming of the Shrew) היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר. זהו אחד המחזות המוקדמים של שייקספיר, שנכתב כנראה בשנת 1593 או 1594.
מקורות.
המרכיבים הבסיסיים של הסיפור מופיעים באגדה הקסטיליאנית מהמאה ה-14, על "איש צעיר שנשא אישה חזקה וחמת-מזג ביותר".
תאריך וטקסט.
תאריכי הפרסום וההצגות הראשונות של אילוף הסוררת אינם ודאיים, בשל קיומה של גרסה חלופית לסיפור, הנקראת "אילופה של סוררת" (The Taming of a Shrew). הדעה הרווחת היא שמדובר בגרסה "גנובה" ולא מדויקת של הקומדיה של שייקספיר, או ב"קוורטו פגום" של מחזה אחר שאבד בינתיים, שגם שימש את שייקספיר כמקור. בעוד ש"אילופה של סוררת" הודפס ב-1594 וב-1596, מחזהו של שייקספיר הודפס לראשונה רק עם הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה של יצירותיו בשנת 1623. מהדורת קוורטו טובה של המחזה התפרסמה בשנת 1631.
הצגות ראשונות.
ההצגה הידועה הראשונה של אילוף הסוררת מתועדת ביומנו של האמרגן פיליפ הנסלו ב-13 ביוני 1594 בתור "the Tamynge of A Shrowe". שם זה עשוי להתייחס לשני המחזות, אך מקובל להניח כי היה זה מחזהו של שייקספיר. ידוע בוודאות שהגרסה המקורית השייקספירית הועלתה בפני המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייטה מריה ב-26 בנובמבר 1633. לאחר שזכה לעיבודים והמשכים רבים, חזר המחזה לבמה בגרסתו המקורית של שייקספיר בשנת 1844, בהפקה של השחקן והמחזאי בנג'מין ובסטר.
עלילה.
האציל הצעיר לוצ'נטיו מגיע אל העיר האיטלקית פדואה, שם בכוונתו ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה. העדפותיו משתנות משהוא רואה את ביאנקה היפהפייה ומתאהב בה. שתי בעיות עומדות בפניו: ראשית, לביאנקה יש כבר שני מחזרים: גרמיו והורטנסיו. שנית, אביה של ביאנקה, בפטיסטה העשיר, לא ייתן לאיש לחזר אחרי ביאנקה עד שישיא את אחותה הגדולה ורעת המזג, קתרינה. הוא אף מוכן לתת הון לאדם שישא את קתרינה, אולם אין קופצים על ההצעה.
לוצ'נטיו מוצא דרך להתקרב אל אהובתו ביאנקה: הוא מתחפש למורה ללטינית ושולח את משרתו טרניו, לבקש את ידה של ביאנקה כשהוא מחופש כלוצ'נטיו. גם המחזרים האחרים פועלים בסתר. הורטנסיו מתחפש למורה למוזיקה וביחד עם גרמיו ומשרתו הם מחליטים לחפש חתן לקתרינה על מנת להסירה מדרכם.
ואכן, לפדואה מגיע פטרוקיו, אציל מוורונה שבא לפדואה למצוא אישה עשירה. לא אכפת לו מה טיבה כל עוד היא מביאה עמה נדוניה מכובדת. בשומעו מגרמיו על הנדוניה שהבטיח בפטיסטה לבתו הוא מחליט לשאת את קתרינה אף לפני שפגש אותה. לאחר שהוא נפגש עם בפטיסטה ומוודא את גודל הנדוניה הוא נפגש עם קתרינה עצמה, לדו-קרב מילולי, מלא עלבונות ועקיצות הדדיות, שבסופו הוא מודיע לבפטיסטה כי קתרינה נאותה להינשא לו וכי החתונה תתקיים ביום ראשון הקרוב.
ביום החתונה מחכים הכלה ופמלייתה, אך פטרוקיו מבושש להגיע. בהגיעו, הוא לבוש בצורה מגוחכת, רכוב על סוס עלוב ומתנהג בכנסייה בצורה מבישה. לאחר החתונה מאלץ פטרוקיו את קתרינה לעזוב את בית אביה לפני הסעודה החגיגית בהכריזו כי מעתה היא רכושו.
בדרך לביתו של פטרוקיו נופלת קתרינה מסוסה ופטרוקיו משאירה בבוץ. היא מגיעה לביתו רטובה, עייפה ומורעבת, אלא שפטרוקיו מונע ממנה לאכול ולשתות ואינו מניח לה לישון, כל זאת בתירוץ כי האוכל או המיטות אינם טובים מספיק, ולמעשה על מנת לשבור את רוחה ולאלפה.
בינתיים בפדואה, לוצ'נטיו משלב בלימודי הלטינית הכרזת אהבה לביאנקה. כך עושה גם הורטנסיו באמצעות לימוד המוזיקה, אולם ביאנקה בוחרת בלוצ'נטיו, והורטנסיו מסתפק בידה של אלמנה עשירה. בפטיסטה מקבל את הצעתו של טרניו (המחופש כזכור ללוצ'נטיו) לשאת את ביאנקה לאישה תמורת סכום עצום של כסף, אך דורש כי אביו של לוצ'נטיו יערוב לעסקה. טרניו הלהוט לממש את השידוך עבור אדונו מוצא איש זקן שיתחפש לאביו של לוצ'נטיו, אך בינתיים לוצ'נטיו וביאנקה נישאים בסתר.
פטרוקיו מודיע לקתרינה כי הם מוזמנים לנישואיה הקרובים של אחותה. הוא מביא חייט שיתפור לה בגדי פאר ומעורר בלבה תקווה ליחס טוב יותר, אך קורע את הבגדים במוצאו בהם פגמים שונים, ולמרות תחנוניה משחית את כולם. באמצע הלילה הוא מעיר את קתרינה, ולאחר שהוא מאלצה להסכים איתו שעכשיו אמצע היום, הם יוצאים לפדואה. בדרך הם פוגשים בווינצ'נטיו, אביו של לוצ'נטיו, ההולך לפגוש את בנו בפדואה. פטרוקיו פונה אליו כאל נערה צעירה ודורש את קתרינה לעשות כמוהו - דרישה שהיא נענית לה ללא מחאה.
וינצ'נטיו מגיע לפדואה ונחרד לגלות את טרניו מתחזה לבנו ואיש זר מתחזה לו עצמו. אלא שאז מופיעים ביאנקה ולוצ'נטיו, מתוודים על נישואיהם ומקבלים את ברכת שני האבות לזיווג.
כל הדמויות נפגשות למשתה כלולות והמסובים נדהמים לחזות בקתרינה ה"מאולפת", שלא רק נענית לכל בקשותיו של פטרוקיו, אלא גם משתלחת באלמנה לפי הוראותיו של פטרוקיו ומטיפה לה מוסר. הנשים יוצאות מהאולם ופטרוקיו מתערב עם הורטנסיו ולוצ'נטיו על כסף רב, מי מנשותיהם תתייצב מיד לקריאת בעלה. האלמנה וביאנקה מסרבות להגיע, ואילו קתרינה מגיעה כשהיא סוחבת איתה את שתי האחרות ונושאת נאום חוצב להבות המבהיר לנשים את מקומן. פטרוקיו דורש כי תנשקו, היא נענית, והוא מכריז על ניצחונו ומברך את כולם בלילה טוב.
בקולנוע.
המחזה אילוף הסוררת זכה למספר עיבודים קולנועיים. ב-1953 הופק הסרט המוזיקלי נשקיני קייט המבוסס על המחזה עם שירים של קול פורטר. הידוע ביותר הוא הסרט "אילוף הסוררת", משנת 1967, בכיכובם של אליזבת טיילור ובעלה באותו זמן, ריצ'רד ברטון.
סרט נוסף המבוסס על המחזה הוא "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", משנת 1999 בכיכובם של הית' לדג'ר וג'וליה סטיילס.
מיטש מיטשל
ג'ון גרהאם מיטשל (באנגלית: John Graham Mitchell; 9 ביולי 1947 - 12 בנובמבר 2008) היה מתופף בריטי, שנודע בעיקר כמתופף בהרכב "The Jimi Hendrix Experience" יחד עם ג'ימי הנדריקס ונואל רדינג. מיטשל היה לחלוץ בתחומו ומאבות סגנון הפיוז'ן, המשלב ג'אז ורוק. נגינתו השפיעה רבות על מתופפי הרוק המאוחרים יותר.
אוניית צובר
אֳנִיַּת צֹבֶר (באנגלית: bulk carrier, bulk freighter, או bunker), או אֳנִיַּת תִּפְזֹרֶת, היא אוניית משא המובילה מטענים יבשים בתפזורת, כלומר מטענים שאינם ארוזים, כמו דגנים, סוכר, פחם ועפרות מתכת.
מאז שנבנתה אוניית הצובר הייעודית הראשונה, בשנת 1852, הביאו שיקולים כלכליים לפיתוחן של אוניות מסוג זה, ולבניית אוניות צובר גדולות ומשוכללות מאוד. אוניות צובר נבנות בימינו תוך שימת דגש מיוחד על ניצול מקסימלי של קיבולת מטענן, בטיחותן, יעילותן, ושיפור תנאי העבודה של צוות האונייה.
אוניות צובר מהוות כיום כ-40% מכלל אוניות הסוחר בעולם, וגודלן נע מאוניות קטנות, שלהן סַפְנָה (מחסן) אחת, ועד למובלות-עפרות ענקיות, המסוגלות להוביל מטען במשקל שמעל 360,000 טונות. אוניות צובר נחלקות לכמה סוגים בהתאם לשיטת פריקתן: חלקן יכולות לפרוק את מטענן בעצמן, אחרות תלויות במתקני הפריקה שבנמל, וקיימות גם אוניות המסוגלות לארוז את המטען תוך כדי העמסתו או פריקתו. יותר ממחצית אוניות הצובר בעולם הן בבעלות חברות יווניות, יפניות או סיניות, ולמעלה מרבע מהן רשומות בפנמה. יפן בונה אוניות צובר יותר מכל מדינה אחרת, ו-82% מכלל אוניות הצובר בעולם נבנו באסיה.
צוות אוניית צובר נוטל חלק בטעינת האונייה ובפריקתה, בהשטת האונייה ובתחזוקת מנועיה וציודה. הטעינה והפריקה קשות ומסוכנות, ועשויות להימשך, באוניות גדולות, עד 120 שעות. גודל הצוות יכול לנוע בין שלושה אנשים באוניות קטנות, ועד למעלה מ-30 באוניות הגדולות ביותר.