בריאותו של פאגאניני הדרדרה כתוצאה מהרעלת כספית. המחלה גרמה לו לאבד את היכולת לנגן בכינור, והוא פרש מנגינה בסביבות שנת 1834. ניקולו פאגאניני נפטר ב-27 במאי 1840 בעיר ניס שבצרפת, ונקבר בפארמה שבאיטליה. פאגאניני פיתח שיטות חדשות של נגינה בכינור והמוזיקה שכתב הייתה מורכבת מאוד. עשרות שנים אחרי מותו כנרים עדיין לא היו מסוגלים לנגן את יצירותיו. הוא השאיר אחריו סדרה של סונאטות, 24 קפריצ'י, שישה קונצ'רטי לכינור, רביעיית מיתרים ויצירות רבות המשלבות נגינה בגיטרה.
השפעה.
מלחינים משמעותיים רבים הושפעו מיצירותיו של פאגאניני. יצירות מפורסמות של מלחינים אחרים רבים כגון יוהנס ברהמס, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, פרדריק שופן, וסרגיי רחמנינוב מתבססות על תמות של פאגאניני, ובייחוד תמות מ-24 הקפריצ'י שלו. מהמוכרים מביניהם הם שישה אטיודים לפסנתר של ליסט המבוססים על תמות שונות של פאגאניני, ומביניהם "La Campanella" המבוסס על התמה בפרק השלישי של הקונצ'רטו השני של פאגאניני, ו"רפסודיה על תמה של פאגאניני" של רחמנינוב, המבוססת על תמה מקפריצ'ו מספר 24 מתוך 24 קפריצ'י של פאגאניני.
לאה נס
לאה נס (נולדה ב-27 בדצמבר 1961), היא ד"ר לביוכימיה שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת הליכוד וכסגנית השר לאזרחים ותיקים. ביוכימאית במקצועה. בשנת 2012 נכללה ברשימת הפוליטיקאים העשירים בישראל שפרסם המגזין "פורבס", עם הון בסך 45 מיליון שקל.
ביוגרפיה.
לאה נס בוגרת אולפנת כפר פינס, והשלימה את לימודי הדוקטורט בביוכימיה ב-1993 באוניברסיטת בר-אילן.
פעילותה הציבורית.
בשנת 1993 החלה את פעילותה הציבורית, כנבחרה כחברת מועצה במועצה המקומית גבעת שמואל (ואף כיהנה כסגנית ראש המועצה) וכחברה בוועדה לבריאות ואיכות הסביבה של מרכז השלטון המקומי. במקביל השתתפה גם כחברה במועצת רשות הדואר.
בסוף 2002 לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ושובצה במקום ה-36. "הליכוד" זכה ב-38 מנדטים והיא נכנסה לראשונה לכנסת.
ביולי 2004 מונתה לעמוד בראש ועדת המדע והטכנולוגיה, בנוסף הייתה חברה בוועדה לזכויות הילד, בוועדת הפנים ובוועדת איכות הסביבה, בה שימשה אף כיו"ר ועדת המשנה לנושא מפגעי איכות הסביבה. כמו כן הייתה חברה בשדולה למען איכות הסביבה. קיבלה במעמד נשיא המדינה את אות חברת הכנסת המצטיינת בתחומי פעילותה. זוכת אות אבירת הסביבה לשנת 2003 במעמד יו"ר הכנסת וזוכת פרס הגלובוס הירוק שהוענק לה על ידי ארגון הגג של ארגוני הסביבה כמצטיינת בשמירה על בריאות הציבור.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה מספר חוקים, ובהם:
לקראת לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עמדה בראש "רשימת הדתיים של הליכוד" שפורסמה בהרחבה בעיתונות המופנה לשומרי המסורת, לאחר שגייסה תרומות בסך 350 אלף שקל. ברשימה זו הוצגה כנציגת "הירוקים" בליכוד, בעיסוקה בנושאי סביבה. היותה אשה, אקדמאית, המציגה עצמה ללא כיסוי ראש ובנושא ערכי כללי חוצה גבולות בדיון המדיני, ולאור ההחלטה במפלגת האיחוד הלאומי שמנעה כהונת נשים כחברות כנסת, הביאה לה אהדה רבה בקרב בוחרי הליכוד שומרי המסורת והדתיים, הן בבחירות המקדימות, בה זכתה "רשימת הדתיים" להצלחה, והן בבחירות לכנסת. ברשימת "הליכוד" מוקמה נס במקום ה-18, אך לא נכנסה לכנסת עקב התכווצות המפלגה ל-12 מנדטים בלבד.
לקראת הבחירות המקדימות ל בסוף 2012 גייסה תרומות בסך מאות אלפי שקלים, בסיוע בעלה שלמה נס. נס זכתה באופן מפתיע ב-19,301 קולות שהם כ-39.8% מהקולות. בעקבות זאת מוקמה במקום ה-10 ברשימה והייתה האשה הראשונה ברשימת הליכוד לכנסת. לאחר הקמת הממשלה ה-32, מונתה נס לתפקיד סגנית השר לאזרחים ותיקים, כשמעליה מכהן ראש הממשלה בנימין נתניהו כשר לאזרחים ותיקים.
בבחירות המקדימות של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-19 לא הצליחה נס להיבחר למקום שנחשב ריאלי והיא שובצה במקום ה-60 ברשימה המשותפת עם ישראל ביתנו, ובעקבות זאת נותרה מחוץ לכנסת.
משנת 2003 מכהנת נס כנציגת ציבור במועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה ונציגת המועצה במרכז למורשת מנחם בגין וכן כנציגת ציבור בוועדה לבחינת סוגיית ההבאה, תיווך וטיפול בעובדים זרים בענף הסיעוד.
בשנת 2014 מונתה נס כדירקטורית חיצונית בחברת אפריקה ישראל נכסים.
באוגוסט 2015 בכיר לשעבר בחברת "סימנס" אמר בחקירתו, במסגרת פשרת השוחד בחברת החשמל, כי נתן תרומות לקמפיין של נס בבחירות המקדימות בליכוד, על פי דרישת בעלה. שלמה נס עצמו נחקר בפרשה, לאחר שנחשף כי חצי מיליון דולר הועברו לחשבונו בשווייץ.
חיים אישיים.
נס נשואה לרואה החשבון ועורך הדין ד"ר שלמה נס ולהם חמישה ילדים. היא מתגוררת בגבעת שמואל.
גיזת הזהב
במיתולוגיה היוונית, גיזת הזהב (ביוונית: Χρυσόμαλλον δέρας) הייתה שרידי צמרו של האַיִל האגדי כריסומאלוס (Χρυσομαλλος), אשר שימשה עילה למסעם של יאסון וגיבורים מיתולוגיים נוספים לעיר קולכיס על הספינה ארגו, מסע המכונה "מסע הארגונאוטים". סיפור המסע והרקע לו מכונים על פי רוב בשם "גיזת הזהב".
תקציר העלילה.
לאתאמאס מלך בויאוטיה ואשתו הראשונה נאפלה, נולדו בן פריקסוס ובת הלה. לאחר מותה של אמם נשא המלך את אינו לאשה ונולדו להם שני ילדים. לפי עצתו של האורקל מדלפי שמקורה בתככים של אשתו השנייה, עמד אתאמאס להקריב את פריקסוס והלה קורבן לאלים למניעת בצורת בארצו. נאפלה הופיעה בחלומו של פריקסוס ואמרה לו לקחת את אחותו ולברוח. הרמס שליח האלים הביא להם איל מופלא שצמרו זהב ששמו כריסומאלוס. האיל ידע לדבר בשפת אנוש ולעוף. הילדים עלו על גב האיל, וזה החל לעוף לקולכיס שבקווקז, לעיר בשם פאסוס, אשר כיום נקראת פותי. כאשר עברו מעל המצר שבימינו נקרא הדרדנלים התחוללה סופה והלה נפלה למיצר המים שנקרא על שמה: "הלספונטוס".
פריקסוס הגיע לקולכיס והתקבל על ידי אייטס המלך. הוא והאיל חיו בשלווה עד סוף ימיו. כשהזדקן האיל ביקש מפריקסוס להקריבו לזאוס. את צמרו הזהוב תלה איטס על עץ אלון בחורש הקדוש של ארס. על משמר גיזת הזהב הופקד דרקון.
פליאס, דודו של יאסון, שלח אותו להביא את גיזת הזהב, בתקווה שלא ישוב ממסעו. לטענתו, נשמתו של פריקסוס תנוח בשלום רק כאשר תשוב גיזת הזהב למולדתו (של פריקסוס), ומשימה זו מוטלת על מי שחפץ למלוך ביולקוס.
סיפורו של יאסון מופיע בספר "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
בתרבות.
היוונים זיהו את קבוצת הכוכבים "טלה" (Aries) שעל שמה המזל טלה, עם כריסומאלוס.
האגדה היוותה גם השראה לשמו של מסדר האבירים מסדר גיזת הזהב.
בסמל ניו זילנד משובץ סמל גיזת הזהב המסמל את ענף הצאן המפותח של המדינה.
בספר פרסי ג'קסון וים המפלצות מסדרת הספרים פרסי ג'קסון, גיבורי הסדרה משתמשים בגיזה כדי להציל את העץ של מחנה החצויים שמגן עליו וכך בסוף הספר יוצאת תאליה מן העץ ופותחת את העלילה לספר השלישי.
פרמריבו
פרמריבו (בהולנדית: Paramaribo) היא עיר הבירה של סורינאם ושל מחוז פרמריבו, והגדולה בעריה. בשנת 2004 מנתה אוכלוסיית העיר 242,946 איש, המהווים את רוב אוכלוסיית המדינה. בשנת 2002 הכריז ארגון אונסק"ו על מרכזה ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית, וזאת בזכות המבנים הקולוניאלים מהמאה ה-17 ומ-המאה ה-18 הממחישים את הסגנון האדריכלי שנוצר מעירוב מוטיבים אירופים ומקומיים.
גאוגרפיה ומתאר.
פרמריבו שוכנת בצפונה של סורינאם, על הגדה המערבית של נהר סורינאם, כ-15 ק"מ משפכו אל האוקיינוס האטלנטי. מרכזה של העיר משתרע לאורך קילומטר וחצי על הגדה המערבית של הנהר התוחם אותו מדרום, וצורתו כשל משולש שקודקודו מצביע לכיוון צפון. מצפון-מזרח גובל מרכז העיר בערוץ סומלסדקסה (Sommelsdijkse Kreek).
רחובות העיר מסודרים בצורת שתי וערב, אם כי ככל שמתרחקים ממרכז העיר, מבנה זה מוקפד פחות. מספר תעלות חוצות את העיר ונשפכות אל הנהר, ומדרום למרכז העיר חוצה גשר בודד את הנהר ומקשר את פרמריבו אל הגדה המזרחית.
היסטוריה.
הספרדים הגיעו לראשונה לחופה הצפון-מזרחי של דרום אמריקה בשנת 1499 אותו כינו "החוף הפראי". הם חיפשו אחר עיר הזהב האגדית של האינקה, ששכנה לכאורה ברמות גיאנה ואשר זכתה לכינוי "אל דוראדו" (El Dorado). החל בתחילת המאה ה-17 התמקדו המתיישבים בחופי סורינאם בגידול קנה סוכר וטבק, והמעצמות הקולוניאליסטיות עודדו מתיישבים להקים מטעים כדי לספק את דרישות השוק האירופי לגידולים טרופיים. באמצע המאה ה-17 הגיעו למקום מתיישבים אנגלים מברבדוס וההולנדים הקימו תחנות מסחר באזור הכפר האינדיאני פרמרבו ב-1641. במלחמת הולנד-אנגליה השנייה בשנים 1665-1667 גירש צי הולנדי את האנגלים מסורינאם, והארץ הייתה לקולוניה הולנדית למשך 300 השנים הבאות.
פרמריבו המודרנית נוסדה עם הקמת מצודת פורט זילנדייה ב-1667 (Fort Zeelandia), אך החלה להיבנות לפי תוכנית מתאר מסודרת רק כאשר מונה לה המושל הראשון קורנליס ואן סומלסדק (Cornelis van Aerssen van Sommelsdijck) ב-1683. תחילה נבנו בתי העיר על מורדות הרכס שממערב לנהר, אשר סיפק קרקע יציבה עם ניקוז טבעי לבנייה. באמצע המאה ה-18 החלה העיר להתפתח לכיוון דרום לאורך גדות הנהר, ולאחר מכן גם לכיוון צפון, אזור בו חפרו ההולנדים תעלות ניקוז. מצפון לעיר נבנתה מצודת אמסטרדם החדשה (Nieuw-Amsterdam), ויחד עם פורט זילנדייה העניקה לעיר הגנה. מסיבה זו לא היה צורך לבצר את פרמריבו והיא נבנתה לפי תוכנית מתאר חופשית והתאפיינה ברחובות רחבים. ב-1821 וב-1832, אירעו בעיר שתי שריפות אשר כילו כ-450 מבנים, רוב הבתים שניצבו בה אותה עת, ולאחר מכן נבנתה העיר בחלקה הגדול מחדש.