פריצת הדרך הראשונה של יאניש נרשמה בשנת 1974 כאשר יאניש וביאטריס מינץ הראו ש-DNA זר יכול להשתלב ב-DNA של עוברי עכבר בשלב מוקדם. הם החדירו רטרו-וירוסים לעוברי העכבר והראו שרצפי ה-DNA של הרטרו-וירוס השתלבו בגנום של העכבר וגם עברו לצאצאיו. העכברים האלו היו היונקים הראשונים בהיסטוריה במחקר הטרנס-גנטי.
יאניש חזר לגרמניה בשנת 1977 כראש המחלקה לווירולוגיה במכון הנריך פאט של אוניברסיטת המבורג. כעבור כמה שנים ב- 1984 עבר ל-MIT, קיימברידג'.
מחקר אחר שלו התרכז ברגולציה האפיגנטית של ביטוי גנים, אשר הוביל להתקדמות גדולה ביצירת תאי גזע עובריים ותאי-IPS (תאי גזע פלוריפוטנטים מושרים, Induced pluripotent stem cells), וכמו כן יישומים טיפוליים שלהם. ב-2007 המעבדה של יאניש הייתה אחת מהמעבדות היחידות בעולם שדיווחו על תכנות מחדש של תאי עכבר לתאי-IPS . יאניש הציג את היתרונות של טיפול המבוסס על תאי IPS כנגד מחלות כמו פרקינסון ואנמיה חרמשית על עכברים. מחקר נוסף שלו עסק במנגנונים אפיגנטים המעורבים בסרטן ובהתפתחות המוח[3].
בשנת-2003 מונה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנת-2005 הוא השתתף בכנס המדע על שיבוט אנושי באו"ם.
בשנת-2010 זכה במדליה הלאומית למדעים על חקר בקרת גנים אפיגנטית: המנגנונים הביולוגיים המשפיעים על השתנות מידע גנטי בביטוי גנים. עבודתו הובילה להתקדמות גדולה בהבנה שלנו ושל שיבוט בתרבית של תאי גזע עובריים. בשנת 2011 יאניש זכה בפרס וולף לרפואה על יצירת תאי גזע מושרים בעלי יכולת התמיינות בלתי מוגבלת מתאי עור וההדגמה כיצד ניתן להשתמש בתאים כאלה לריפוי מחלה גנטית בעכבר.
הוא עמד בראש תביעה ציבורית נגד שיבוט אנושי אף על פי שמחקריו בעכברים עסקו בשיבוט והוא השתמש באותן טכניקות גם על תאים אנושיים על מנת לקדם מחקר בתאי גזע עובריים.
בין תלמידיו של פרופסור יאניש נמנים המדענים הישראלים יונתן שטלצר ויעקוב חנא, שניהם בעלי מעבדות מחקר במכון ויצמן למדע.
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי (באנגלית: Magneto Plasma Dynamic או MPD או MPDT) הוא צורה של הנעת חללית המופעלת על ידי חשמל אשר עושה שימוש בכוח לורנץ (הכוח שמופעל על חלקיק טעון על ידי שדה אלקטרומגנטי) כדי ליצור דחף. לפעמים נקראת מאיץ כוח לורנץ (Lorentz Force Accelerator או LFA) או (בעיקר ביפן) "arcjet MPD".
בדרך כלל, חומר גזי מיונן ומוזן לתוך תא האצה, שבו שדות מגנטיים ושדות חשמליים נוצרים באמצעות מקור הכוח. לאחר מכן החלקיקים המונעים על ידי כוח לורנץ שנוצר כתוצאה מהאינטראקציה בין הזרם העובר דרך הפלזמה והשדה המגנטי (שמיוצר על ידי כוח חיצוני או הזרם עצמו) יוצאים החוצה דרך תא הפליטה. יש לציין שבניגוד להנעה כימית אין בתהליך שרפה של דלק. כמו בווריאציות אחרות של הנעה חשמלית, גם המתקף הסגולי וגם עליית הדחף מתרחשים בעת עליית הכוח, כשהדחף תלוי בכוח.
ישנם שני סוגים עיקריים של מנועי MPD, שדה-חיצוני ושדה-עצמי. במדחפי שדה-חיצוני טבעות מגנטיות מקיפות את תא הפליטה ויוצרות שדה מגנטי, בעוד שבמדחפי שדה-עצמי ישנה קתודה בעלת מתח במרכז של התא והיא יוצרת את השדה המגנטי. מדחפי שדה-חיצוני נחוצים ברמות הספק נמוכות יותר, שבו תצורות שדה עצמי חלשות מדי. הודפים שונים כגון קסנון, ניאון, ארגון, מימן, הידרזין, וליתיום משמשים במדחף זה כחומר ההודף, כאשר ליתיום הוא בדרך כלל ההודף הטוב ביותר.
לדברי Edgar Choueiri למדחף מגנטו-פלזמי דינמי יש כוח של 100 - 500 קילוואט, מתקף סגולי של 15 - 60 קילומטרים לשנייה, דחף של 2.5 - 25 ניוטון ויעילות של 40 - 60 אחוזים.
יישום אפשרי אחד של מדחף מגנטו-פלזמי דינמי הוא כמנוע עיקרי להנעת מטען כבד וכלי רכב בחלל.
יתרונות.
בתאוריה, מדחפי MPD יכולים לייצר מתקפים סגוליים גבוהים מאוד (Isp) עם מהירות פליטה של עד ומעבר ל-110,000 מטר לשנייה, פי שלושה מהמתקף הסגולי של מדחפי יון מבוססי קסנון הנוכחיים, ופי 25 טובות יותר מרקטות עם הודף נוזלי. לטכנולוגית MPD יש גם את הפוטנציאל לרמות דחף של עד 200 ניוטון (45 lbf), גבוה בהרבה מכל צורה אחרת של הנעה חשמלית, וגבוה כמעט כמו מנועים רקטיים. דבר זה יאפשר שימוש בהנעה חשמלית במשימות שדורשות תמרוני "delta-v" מהירים (כגון היכנסות למסלול כבידתי), שדורשת הרבה פעמים צריכת דלק גבוהה יותר.
פיתוח מדחפים מגנטו-פלזמיים דינמיים.
טכנולוגית תמרון MPD נחקרה אקדמית, אבל האינטרס המסחרי היה נמוך בשל כמה בעיות שנותרו. אחת הבעיות הגדולות היא דרישת כוח בסדר גודל של מאות קילוואט לקבלת ביצועים מיטביים. מערכות חשמל הנוכחיות של החלליות הבין-כוכביות (כגון גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (RTGs)) וקולטי שמש הם חסרי יכולת לייצר כל כך הרבה כוח. פרויקט פרומתאוס של נאס"א צפוי היה לאפשר ייצור של חשמל בטווח של מאות קילוואט אך פיתוחו הופסק בשנת 2005.
פרויקט "החלל הופך גרעיני" נועד ליצור כור של 600 קילוואט אנרגיה, הפרויקט החל בשנת 1963 ורץ במשך רוב שנות ה-60 בברית המועצות.
כור זה נועד לספק כוח ללוויין תקשורת אשר בסופו של הדבר לא אושר.
כורים גרעיניים מספקים חשמל בסדר גודל של פי עשרה יותר מאשר אנרגיית הנוכחיים, בעבר כבר נוצרו על ידי ברית המועצות RGT, לדוגמה עבור לוויין סיור אוקיינוס.
תכנון לפיתוח כור גרעיני בקנה מידה של מגוואטים לשימוש על סיפון חללית מאוישת הוכרזו בשנת 2009 על ידי מכון קורצ'טוב הרוסי, ב שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, ואושרה על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בנובמבר 2009 בנאומו לאספה הפדרלית.
תוכנית נוספת, שהוצעה על ידי בראדלי ג. אדוארדס, היא אספת כוח על ידי שליחת קרן מהקרקע. תוכנית זו משתמשת ב-5 לייזרי אלקטרונים חופשיים של 200 כ"ס הממוקמים במרחק של 0.84 מיקרומטר זה מזה על הקרקע אשר ישלחו קרן לחללית המופעלת על ידי-MPD, שבו הוא ימיר את הקרן לחשמל על ידי פנלי פוטו של גליום ארסניד.  אורך הגל של הלייזר המתוכנן הוא 0.840 מיקרומטר (1.48 eV לפוטון) והפנלים המתוכננים הם בעלי פער אסור של 1.43 eV כאשר היעילות ההמרה מוערכת ב-59% והספק חזוי של עד 540 קילוואט למטר מרובע. דבר זה יספק מספיק כוח בשביל השלב העליון ב-MPD, אולי להרים לוויינים ממסלול נמוך למסלול גבוה.
בעיה נוספת עם טכנולוגית MPD היא שחיקה של הקתודה בשל התאדות הנגרמת בגלל צפיפויות זרם גבוהות (מעל 100 אמפר לסנטימטר מרובע). השימוש בתערובות ליתיום ובריום כחומר הודף וקתודה חלולה רב-ערוצית הוכחו במעבדה כפתרון מבטיח לבעיה זו.
מחקר.
מחקר על מדחפי MPD בוצע בארצות הברית, ברית המועצות לשעבר, יפן, גרמניה, ואיטליה. אבות טיפוס ניסיוניים הוטסו בראשונה בחלליות סובייטית, ולאחרונה, בשנת 1996, על טייס החלל של היחידה היפנית, אשר הוכיחה את הפעולה המוצלחת של מדחף MPD בחלל. מחקר במכון התעופה במוסקבה, RKK Energiya, אוניברסיטה הלאומית אווירית, מכון התעופה חרקוב של אוניברסיטת שטוטגרט, ISAS, Centrospazio,  Alta S.p.A, אוניברסיטת אוסקה, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ההינע חשמלי ומעבדת הדינמיקה של אוניברסיטת פרינסטון (EPPDyL) (שם מחקר על מדחפי MPD נמשך ברציפות מאז 1967), ומרכזי נאס"א (מעבדה להנע סילון ומרכז מחקר גלן), פתרו בעיות רבות הקשורות לביצועים, היציבות ומשך החיים של מדחפי MPD.
מדחף MPD נבדק על טייס החלל של היחידה היפנית כחלק מ-EPEX (ניסוי הינע חשמלי או באנגלית Electric Propulsion EXperiment) שהושק ב-18 במרץ 1995 ונבחן שוב במשימה STS-72 של מעבורת חלל ב-20 בינואר 1996.
ASK PEOPLE
חומסק
חומסק (בבלארוסית: Хомск; בפולנית: Chomsk) הוא כפר במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1518, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1921 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1940, תחת שלטון ברית המועצות, הוחזר היישוב למעמד כפרי.
יהודי חומסק.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל.
בימים הראשונים למבצע ברברוסה נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו מיד מספר יהודים. בהמשך, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע. ב-1 באוגוסט 1941 רצחו אנשי ס"ס קבוצת גברים יהודים בכפר, והטילו על יתר הקהילה תשלום כופר. למחרת רצחו הגרמנים, בסיוע פולנים, את כל מאות היהודים שנותרו ביישוב, וכן את יהודי כפרי הסביבה שהובאו למקום. לאחר מכן, שדדו הפולנים המקומיים את רכוש היהודים ביישוב.
כעבור כשבועיים הובאו לכפר כמה עשרות מיהודיו שהועסקו בעבודות כפייה בדרוהיצ'ין, ורוכזו בגטו שהוקם ביישוב. לגטו זה הובאו כעבור כחודש מאות יהודים נוספים משרשוב. באפריל 1942 נרצחו כל יושבי הגטו.
מקהילת חומסק שרדו את השואה 15 איש, מהם 13 שהצליחו להימלט לפנים ברית המועצות ושניים שחברו ליחידות פרטיזנים.
ג'וזף הוטון טיילור
ג'וזף הוטון טיילור (באנגלית: Joseph Hooton Taylor. Jr; נולד ב-29 במרץ 1941) הוא אסטרופיזיקאי ורדיו-אסטרונום אמריקאי אשר זכה בשנת 1993 יחד עם ראסל אלן הולס בפרס נובל לפיזיקה על גילוי פולסר בינארי.
קורות חיים.
ג'וזף טיילור נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, הבן השני מתוך שישה לג'וזף הוטון טיילור וסילביה אוונס טיילור. כאשר טיילור היה בן 7 הם עברו לחווה המשפחתית שנמצאת במחוז סינמינסון בניו ג'רזי.
כבר בילדותו הראה טיילור חיבה למדע, לדוגמה הצבת אנטנות גדולות ומסתובבות של חובבות הרדיו על גג החווה ביחד עם אחיו האל. בעזרת אנטנות אלו הם בנו