אצבעות הרגליים בעלות קרום שחייה דק. התזונה מתבססת על חרקים ימיים וסרטניים שונים. הקינון בקולוניות ועל הקרקע, בקן עשוי בוץ בעיקרו, ובעירוב חומרים נוספים.
חסידי אומות העולם מרומניה וממולדובה
ברומניה ובמולדובה היו חסידי אומות העולם רבים שפעלו למען הצלת יהודים בשואה.
עד קיץ שנת 2004 נרשמו ביד ושם 20,205 חסידי אומות העולם ורק 60 מתוכם מרומניה. אף על פי כן, היו עוד רבים שפעלו למען הצלת יהודים, אך אין תיעוד על פעולותיהם ולעיתים אפילו שמם אינו ידוע. כך, למשל, ביום 14 במרץ 1944 עבדו 370 יהודים ממחנה "טריכטי" (Trichati) בהכפלת מסילת הברזל אל אודסה. מפקד המחנה, איש אס. אס., החליט שלפני נסיגת הצבא הגרמני יש לירות ביהודים, אך ברגע האחרון הגיע סיור רומני בפיקודו של סמל אשר מנע את ביצוע הרצח. גם העברת סיוע ליהודים שהוגלו לטרנסניסטריה, סיוע שהיה עשוי להצילם ממוות מרעב, הייתה אסורה ומי שעסק בזה שם נפשו בכפו, כמו בפרשת יון בוגזה.
כמחצית מחסידי אומות העולם הרומנים היו נשים ושתיים מהן התחתנו עם יהודים שהצילו, והתיישבו בישראל.
28 מבין השישים היו מצפון טרנסילבניה, מקום שהיה בריבונות הונגריה בתקופת השואה. 12 מהם היו הונגרים אתניים.
חסידי אומות העולם באו מרקע מגוון מאוד והיו ביניהם איכרים פשוטים, אקדמאים ואפילו המלכה האם, אלנה.
חפרית
חסידי אומות עולם מרומניה ומולדובה
Pelobatidae
Pelobates
שקעניתיים
שקעניתיים (בלטינית: Pelodytidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. היא מורכבת מסוג אחד בלבד, שקענית ("Pelodytes"), שמכיל שלושה מינים. השקעניתיים יכולים להימצא בדרום-מערב אירופה ובאזור הקווקז.
מאפיינים.
מראם החיצוני של השקעניתיים דומה לזה של חסר זנב רגיל. המשפחה קשורה למשפחת המגופריים, אך שונה ממנה בצורה החיצונית באופן בולט. בשונה מהמגופריים, צבעיהם של השקעניתיים אינם צבעי הסוואה. למרות היותם חסרי זנב חופרים, כמו החפריתיים, הם חסרים את הבליטה שקיימת לחפריתיים בכפות הרגליים. לרוב השקעניתיים הם חסרי זנב רזים יחסית.
גודלם לרוב קטן, ואורכם מגיע לערך מרבי של חמישה סנטימטרים. עורם חלק. היא בין המשפחות הבודדות בסדרת חסרי הזנב המכילות יותר סוגים ומינים נכחדים מאשר סוגים וזנים קיימים.
חיים אלעזר שפירא
הרב חיים אלעזר שפירא (בהונגרית: Spira Lázár, בצ'כית/סלובקית: Lazar Spira; מכונה ה"מנחת אלעזר", על שם ספרו; ה' בטבת ה'תרל"ב, 17 בדצמבר 1871 - ב' בסיוון ה'תרצ"ז, 12 במאי 1937) היה אב"ד מוקצ'בו (מונקאץ') והאדמו"ר השלישי של חסידות מונקאטש. אחד מחשובי הרבנים במזרח-מרכז אירופה בין שתי מלחמות העולם, שהנהיג קו שמרני ותקיף של התנגדות לציונות, לתנועת המזרחי, ולאגודת ישראל.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
נולד בעיירה סטריז'וב שבממלכת גליציה, שהייתה בימיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו היה רבי צבי הירש שפירא, נינו של רבי צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר"). אמו אסתר הייתה בתו של רבי חנינא הורוויץ מאולינוב, נכדו של רבי נפתלי מרופשיץ. הוא היה בנם היחיד ונקרא אלעזר על שם אבי סבו, רבי אלעזר שפירא מלאנצוט. כשחלה בגיל שלוש, נוסף לו השם "חיים", בהוראת רבי חיים הלברשטאם מצאנז, רבו של אביו.
ב-1882 מונה סבו, הרב שלמה שפירא, לאב"ד מוקצ'בו (מונקאץ'), שהייתה אז בשליטת הונגריה, והחל לנהוג בה כאדמו"ר. המשפחה חצתה את הרי הקרפטים והתיישבה בעיר, אך הילד אלעזר נותר קשור למנהגי היהודים במולדתו: , כתב לימים, . באותה שנה, בגיל 10, החל לכתוב בפנקס דברי תורה ששמע מהוריו ורבותיו, וחידושי תורה משל עצמו.
בדצמבר 1886 (ה'תרמ"ז) נישא לחיה חאשא, בת האדמו"ר רבי שרגא יאיר רבינוביץ מביאלוברזיג, שלה היה מאורס מגיל שמונה; החתונה התקיימה בטשביניה שבפולין, שאליה עבר לגור ובה למד עם חמיו. בתקופה זו נסע לבירה וורשה ולמד את מלאכת המילה. חמש שנים לאחר הנישואים התברר לו שאשתו לא תוכל ללדת. הוא המתין חמש שנים נוספות, וכשלא נולדו להם ילדים התגרש ממנה. היא חזרה לבית אביה והתחתנה עם האדמו"ר רבי חיים הגר מאנטניא, אך לא האריכה ימים. לאחר מותה תרם והנציח את זכרה בהקמת שכונת "בתי מונקאטש" בירושלים, ובכל שנה היה מציין את יום השנה שלה.
בחשוון ה'תרס"ז (1906), נשא את רחל פרל בת רבי יעקב משה סאפרין מקאמארנא, ונולדה להם בת יחידה, חיה פרימא רבקה.
בכ"א בסיוון ה'תרנ"ג (5 ביוני 1893) נפטר סבו, שהיה רבו הראשון, ואביו נתמנה לאדמו"ר השני ממונקאטש, ולקח אותו לעזר בעבודתו הציבורית. באותה תקופה נסעו הוא ואביו האדמו"ר כל שנה אחרי החגים לשבועיים אצל האדמו"ר רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם בשיניאווה. בשנת ה'תרנ"ו העניק לו הרבי משינאווא במתנה כתב יד שהיה ברשותו מסידור "חמדת ישראל" – סידור קבלי של רבי חיים ויטאל, בכתב יד בנו רבי שמואל ויטאל, והורה לו להדפיסו. הוא ערך והדפיס את הסידור בשנת ה'תרס"ה בתוספת מבוא.
ב-1902 התמנה לתפקיד אב בית הדין במונקאץ' ובטשענדיוף. הנאולוגים בעיר התנגדו למינויו, וב-27 ביוני נסעו לבודפשט וטענו בפני שר החינוך, הברון דה זולאנקמי, שהרב שפירא אינו יודע הונגרית (שליטה בשפה הייתה תנאי הכרחי לקבלת משרה ציבורית, ואביו בעצמו הודח זמנית מתפקידו בגללה). הרב סיפק תעודת סיום כראיה לכך שלמד ונבחן בהונגרית בבית-ספר בניטרה, אך היא התבררה כמזויפת, והוא נאלץ לעמוד בבחינות חוזרות וקיבל את משרתו שוב רק ב-1904.
על כס האדמו"רות.
ביום שני של חג הסוכות ה'תרע"ד (1913), בערב שבת, נפטר אביו ונקבר בחג, ומיד בשובו מהלוויה בליל שבת החל לנהוג כאדמו"ר בעריכת "שולחן", אמירת תורה וניגונים. כעבור שבועות אחדים, ביום ראשון לפרשת וישלח, נתמנה לרבה הרשמי של הקהילה היהודית בכתב רבנות כתוב וחתום על קלף בידי עסקני הקהילה. בשנת האבל לאביו ערך והוציא לאור ארבעה ספרים מכתבי אביו בתוספת מבוא והערות: "דרכי אמונה", הגדה של פסח עם פירוש "תפארת בנים", "דרכי תשובה" בהלכה, ותיקוני הזוהר עם פירוש, "באר לחי ראי", בקבלה.
בעת מלחמת העולם הראשונה, הייתה מונקאטש קרובה לחזית, ופליטים יהודים רבים הגיעו אליה. הוא עמד בראש מפעל הסיוע לפליטים יהודים שהגיעו מגליציה למונקאטש, ואף איכסן פליטים רבים בחצרו. בליל הסדר תרע"ה (1914), היו הרבה חיילים יהודיים בקרבות והוא דרש בשבחם: "השתא הכא", השנה אנו כאן בזכות אנשי צבא יהודים לאין מספר בסכנת נפשות, אלפים מישראל עתה בשדה הקרב בסכנת נפשות ואין יכולים לערוך שלחן בלילה הזה לאכול בו מצה ומרור ולשתות הכוסות ולספר ביציאת מצרים, ובזכותם "לשנה הבאה בארעא דישראל [בארץ ישראל]" יצמח צדיק לגאולתן של ישראל, יבוא גואל צדק. ב-1919 סופח האזור לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה, ושמה ההונגרי של העיר, מונקאץ', הומר לשם הצ'כי, מוקצ'בו. ב-1922 ייסד את "ישיבה רבתי דרכי תשובה", שמנתה 280 תלמידים.
הוא לחם נגד אגודת ישראל, הסוציאליזם והציונות. כך, למשל דרש את הפסוק "הוי כל צמא לכו למים" הכוונה ב'צמא' היא ל"ציוניסטים, מזרחיסטים, אגודיסטים." את הצהרת בלפור כינה "צרת בעל פעור". אביעזר רביצקי ראה בו את אחד מחשובי ההוגים האנטי-ציוניים החרדים, וציין כי תפישתו התאולוגית השפיעה רבות על "המתנגד הגדול ביותר שקם לציונות ולמדינת ישראל, מעודן, מקרב היהדות החרדית", רבי יואל טייטלבוים מסאטמר. בכתב העת אפריון הוא תואר כ"הרבי ממונקאטש, זה הגבר אשר נתפרסם שמו בחרמות ובנזיפות".
במקביל למאבקו בציונות הוא תמך בתושבי ארץ ישראל כל עוד הם מקפידים על קיום מצוות. לשם כך הקים "כולל" בשם 'תפארת צבי' שמקופתו ניתנה תמיכה להחזקת היישוב החרדי בארץ ישראל, כולל לשכונת בתי מונקאטש בירושלים. באותה שנה נקלע למחלוקת עם האדמו"ר מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר, על רקע תמיכת האחרון באגודת ישראל, בלימודי חול במתיבתא שהקים בוורשה ובקיום רשת החינוך לבנות בית יעקב. כמו כן, מחה על כך שנפגש עם הרב קוק הציוני. הרבי מגור כתב לו בחזרה כי אם יבוא לוורשה לא ימצא שם "לא דובים ולא יער", רבי חיים אלעזר עשה כן והשיב כי מצא "דובים ויער וכל חיות היער". הוא קרא לו לשווא לזנוח את ה"אגודה" ו"בית יעקב", לתמוך בהקמת "לשכת יראים" בפולין ועוד. ב־1922, במקביל להתארגנותה של תנועת אגודת ישראל ומאוחר יותר כנסייה הגדולה הראשונה שלה, פרסם מכתבים פומביים יחד עם רבנים נוספים כנגד התנועה, והאשים אותה בחבירה איטית לציונות ובהסכמה ללימודי חול. בעקבות מכתבים אלו פרסמה אגודת הרבנים בפולין מחאה ציבורית בעיתונות, בה הודיעו כי המתיבתא פועלת על פי הדרכתם והכוונתם.