במבנה מסתובבים חסרי בית המשתמשים בחנויות והקומות הנטושות כמחסה, בעוד ההנהלה נאבקת בתופעה. קהילת מהגרי העבודה מרבה להשתמש בחנויות שבמתחם עד כדי כך שאחת השדרות קיבלה את הכינוי "צ'יינה טאון הישראלית". קהילה זאת אף משתמשת במתחם לצרכים תרבותיים, מה שהצמיח בתחנה המרכזית תרבות אלטרנטיבית הפעילה בעיקר בשעות הלילה ובסופי השבוע כאשר התחנה עצמה אינה בשימוש.
הכניסות הראשיות לתחנה נמצאות בקומות 3 ו-4 ברחובות לוינסקי וצמח דוד. קומה 6 היא קומת התחבורה הראשית אשר משמשת את קווי אגד (למעט הקווים לצפון), את קווי מטרופולין לשרון, והקווים של קווים לשפלה. עד שנת 2002, רוב הקווים של חברת דן היו יוצאים מקומה 1 והורידו נוסעים בקומה 2, אך אז, לאחר בניית אולם הנוסעים בקומה 7, הועברה פעילותם לשם, קומה 1 ננטשה והוסבה בחלקה למרכז לוגיסטי ויש גישה אליה, ואילו קומה 2 ננטשה ונחסם המעבר אליה ואין גישה אליה. מוניות שירות יוצאות מחוץ לתחנה, ברחוב צמח דוד. קומה 7 מחולקת לשני חלקים. חלק אחד משמש את הקווים העירוניים של דן, וקווים של אפיקים וקווים לבקעת אונו, פתח תקווה והשומרון, וחלק אחר אשר מנותק מהחלק של דן משמשים את קווי אגד לגליל.
התחנה ממוקמת בקרבת תחנת הרכבת תל אביב ההגנה, אולם אין קשר ישיר בין התחנות ואלה מרוחקות זו מזו בכעשר דקות הליכה. הצעות רבות הועלו לגבי קישור שתי התחנות, ואלה כללו דרכנועים, דרגנועים, תעלה תת-קרקעית ואפילו רכבל, אולם אף אחת מהן לא התממשה.
במבנה מספר תשתיות ביטחוניות, כגון מקלט גרעיני שיכול להכיל 16 אלף איש וכן חדר גנרטורים המסוגל לספק חשמל לכל תל אביב.
מספור על ידי צבעים.
במקור הנהלת התחנה החליטה שלכל קומה יהיה צבע ייחודי משלה ותקרה ממוטות ברזל בצבעים אלו
מאבקם של תושבי האזור בתחנה.
התחנה כוללת מערכת סבוכה למדי של גשרים, כבישים ומחלפים שנועדו להוביל את האוטובוסים לקומות השונות. מערכות כבישים אלו, כמו גם עצם בניית התחנה, גרמו נזק סביבתי גדול לתושבי הסביבה, שנמדד במיליונים רבים של שקלים, ללא חישוב הנזק החברתי הכרוך בו. מחאת התושבים החלה עם בניית הגשר שהוביל את האוטובוסים אל הקומה השישית של המבנה, בצמוד לבתיהם. התושבים התאגדו ופנו בתלונה אל היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, שקבע כי יש לפצות את התושבים. ברק הטיל על הגורמים השונים שבנו את התחנה להחליט ביניהם על מי ייפול עול הפיצויים. בינתיים נפסקה בניית התחנה ונרגעו הרוחות. כאשר חודשה בניית התחנה הובטח לתושבים שבעייתם תיפתר, אלא שהדבר לא קרה בפועל. ב-1995 הוגשה תביעת נזיקין על ידי כמה תושבים על ירידת ערך דירותיהם, כמו גם על המטרדים הרבים שהביאה עימה התחנה. התביעה הסתבכה והגיעה עד לבית המשפט העליון, עד שלבסוף הושגה הכרעה. כעת הוחזר התיק לבית המשפט העליון לשם סיכומו.
בעיותיה של התחנה המרכזית כמסוף תחבורה.
על אף היותה התחנה המרכזית השנייה בגודלה בעולם, התחנה נחשבת לכישלון במדד מספר המשתמשים בשל חסרונותיה הרבים. מבחינות רבות נחשב המבנה לפיל לבן - חוסר ההתאמה האורבנית והעובדה שהצורך במבנה כל כך גדול איננו ברור. ניתן למנות מספר חסרונות ספציפיים:
המהפכה האמריקאית
המהפכה האמריקאית (באנגלית: American Revolution) הייתה תהליך פוליטי מתמשך שהתרחש בצפון אמריקה בין השנים 1765 ל-1783, ובמהלכו פרשו 13 המושבות הבריטיות מן האימפריה הבריטית ויצרו מדינה עצמאית בעלת שיטת ממשל דמוקרטית - ארצות הברית. המהפכה האמריקאית החלה בשנת 1765 בשינוי בסטטוס קוו ביחסים בין בריטניה למתיישבים, כאשר חוקק בפרלמנט הבריטי חוק הבולים, שכלל מיסוי כבד על המתיישבים ללא מתן ייצוג בפרלמנט, המשיכה בהתמרמרות עזה של המתיישבים, שהובילה להפגנות והתכתשויות עקובות מדם כגון טבח בוסטון ב-1770, והפכה למלחמה של ממש בשנת 1775.
במהלך המלחמה הכריזו המושבות באופן פורמלי על עצמאותן בשנת 1776, ובכך ניתקו את עצמן לחלוטין מהכתר הבריטי. המלחמה הסתיימה בפועל ב-1781 עם ניצחון המתיישבים בקרב יורקטאון, ופורמלית בחוזה פריז משנת 1783, שבו הכירה בריטניה בעצמאות ארצות הברית.
במהלך הפעילות המלחמתית עסקו מנהיגי המהפכה באופי הממשל העצמאי שייסדו. המתיישבים ביקשו ליצור מנגנון שישמור על זכויותיהם הדמוקרטיות, אך עם זאת חששו מממשל חלש ולא אפקטיבי שיוביל לאנרכיה ולהתפוררות. בשנת 1788 אושרה חוקה שהגדירה את סדרי השלטון והיחסים שבין השלטון הפדרלי המרכזי ובין הממשלים המקומיים במדינות השונות. החוקה הושלמה בשנת 1791 במגילת הזכויות, שכללה עשרה תיקונים לחוקה שנועדו לאזן בין השמירה על זכויות האזרח לבין הצורך בממשל יציב ואפקטיבי.
רקע היסטורי.
שורשיה של המהפכה האמריקאית מגיעים עד תחילת המאה השבע עשרה. בריטניה וצרפת היו מעצמות יריבות שהקימו שתיהן יישובים בצפון אמריקה, אך היו מסוכסכות ביניהן. סדרה של 4 מלחמות ביניהן שפרצה ב-1689, ונקראה המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, הסתיימה בניצחונה המוחלט של בריטניה במלחמה האחרונה, מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, בין השנים 1754 ל-1760. כל המלחמות היו חלק ממלחמות גדולות יותר שפרצו באירופה בין בריטניה לצרפת ובעלות בריתן.
ההיסטוריון האמריקאי לורנס הנרי גיפסון אמר כי:
הניצחון הבריטי במלחמה נבע גם מיחסה הרציני של בריטניה למושבותיה. בעוד שבמושבה הצרפתית היו כמה עשרות אלפי מתיישבים, במושבות הבריטיות היו כמעט מיליון. המתיישבים היו חלק מהמאמץ המלחמתי, ואחד מהם, ג'ורג' וושינגטון, מראשי המהפכה האמריקאית, עשה את תחילת הקריירה שלו בשירותו של הכתר הבריטי ואף נלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים. וושינגטון התמנה למפקד המיליציה של המושבה וירג'יניה, וכאשר החריף המשבר עם הממשלה הבריטית סביב שאלת סמכותה לאכוף מיסים ומכסים על המושבות האמריקאיות, וושינגטון - שעד לאותו שלב נהנה ממוניטין בעיקר בווירג'יניה - החל להתבלט ולזכות בהכרה בכל המושבות. בזכות כושר מנהיגותו ועמדתו הנחרצת הוא הפך במהרה למנהיג המאבק האמריקני בממשל הבריטי.
גיבור אחר של המלחמה היה שר החוץ הבריטי ויליאם פיט. פיט התמנה לתפקידו ב-1756, והיה מעורב במלחמה נגד הצרפתים לפרטי פרטים. הוא למד את מפות האזור, בפרט לאחר הניצחונות הצרפתיים עד 1757. ממקום מושבו בלונדון, מרחק אלפי קילומטרים מזירת המלחמה, הוא שלח הוראות לקציני הצבא שלו ועודד את רוחם.
ב-1760 הסתיימה המערכה בצפון אמריקה בניצחונה של בריטניה. בבריטניה עלה למלוכה מלך חדש, ג'ורג' השלישי, שהיה עוין לפיט, שאולץ להתפטר ב-1761. בארצות הברית זכה פיט לכבוד, ועל שמו נקראת העיר פיטסבורג.
ב-1763 חתמו בריטניה וצרפת על חוזה פריז שסיים את המלחמה ושם קץ לשלטון הצרפתי בקנדה ובחלקים גדולים אחרים של צפון אמריקה.
המהפכה.
1764-1766 חוק הבולים ותגובת המושבות.
מצבה הכלכלי של בריטניה לאחר המלחמה היה קשה. החוב שלה, שהיה לפני המלחמה 74 מיליון לירות שטרלינג, קפץ ב 1763 לגובה של 133 מיליון לי"ש. הבריטים חיפשו מקור לממן את החוב והפרלמנט הבריטי קיבל ב 1765 את "חוק הבולים (1765)" אשר החיל מס על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבויל.
החוק גרם למחאה במושבות. קמה תנועה עממית בשם בני החירות שלקחה על עצמה לעצור את חוק הבולים בכל דרך אפשרית, כל עוד אין ייצוג למושבות בפרלמנט הבריטי. סיסמתם של המתיישבים הייתה "No taxation without representation" (אין מיסוי ללא ייצוג). הם פתחו בהפגנות ואיומים באלימות ציבורית כדי להבטיח שחוקי המס הבריטיים יהיו בלתי ניתנים לאכיפה. הם גם החרימו סחורות בריטיות.
בנג'מין פרנקלין העיד בפרלמנט ב-1766 ואמר שהאמריקאים כבר תרמו רבות להגנת האימפריה. הוא אמר שהמושבות מימנו את העסקתם של 25,000 חיילים - אותו מספר חיילים כמו בריטניה, והוציאו כסף רב למטרה זו. בפברואר 1766 בוטל המס, וביטולו נחגג במושבות.
1768-1773 חוקי טאונסנד, טבח בוסטון ומסיבת התה של בוסטון.
באותה שנה שב ויליאם פיט לשלטון כראש ממשלה, ומינה את שר האוצר צ'ארלס טאונסנד. ב-1767 העביר טאונסנד, בניגוד לדעתו של פיט, את חוקי טאונסנד - חוקים למכס על שורת מוצרים שבתוכם נייר, זכוכית ותה. בפברואר 1768 התכנסה האספה של המושבה מסצ'וסטס כדי לתאם את ההתנגדות לחוק המכס. המושל הבריטי הורה לפזר את האספה.
ב-5 במרץ 1770 פתחו חיילים בריטיים שהיו מוצבים בבוסטון באש על אזרחים. חמישה אזרחים נהרגו מהירי, באירוע שזכה לכינוי טבח בוסטון. במשפט (שפרקליט ההגנה בו היה ג'ון אדמס, שעתיד לכהן כנשיאה השני של ארצות הברית), זוכו מרבית החיילים, אך לאירוע היו השלכות על התדרדרות היחסים בין בריטניה למושבות.
לחוקי המס הייתה גם כן השפעה על היחסים. התושבים הטילו חרם על משלוחי תה של "חברת מזרח הודו הבריטית" שיובא מסין. החרם העמיד את החברה, שהייתה מקורבת לפרלמנט הבריטי, בסיכון שלא תוכל למכור את התה, והפרלמנט הבריטי פטר אותה ממכס. במחאה, סירבו רוב הנמלים במושבות לאפשר את עגינת ספינות החברה. לבסוף עגנו האוניות בנמל בוסטון בליווי ספינות משמר בריטיות.
מסיבת התה של בוסטון.
ב-16 בדצמבר 1773 עלו כ-60 תושבי בוסטון מחופשים לאינדיאנים, בהנהגתו של סמואל אדמס, על שלוש אוניות התה של החברה, והשליכו לים את כל תכולתן - 342 תיבות עמוסות בתה. האירוע עבר בשקט יחסי, אבל בתגובה סגרו הבריטים את נמל בוסטון עד שישולם חזרה שווי התה - 90,000 לירות שטרלינג. בין האמריקנים אשר מחו נגד האירוע היה גם בנג'מין פרנקלין, שטען שיש להחזיר את הכסף ואף הציע להחזיר הכול לבדו.
1773-1775:חוקי הכפייה.