האקלים בפארק הלאומי אקדיה מתאפיין בהפרשי טמפרטורות גדולים בין העונות, כשהקיצים חמימים עד חמים (ולחים לעיתים קרובות) והחורפים קרים (ולעיתים קרים מאוד). האקלים על פי שיטת קפן הוא יבשתי לח (סמל Dfb). אי הר המדבר שוכן סמוך לחוף ומוקף על ידי יבשת אמריקה הצפונית מצפון-מזרח ודרום-מערב. מיקום זה, בצירוף לרוחות הנפוצות שאינן מהאוקיינוס האטלנטי, הוא המקור לאקלים היבשתי שבו החורפים קרים מאוד יחסית לקו הרוחב של מיקום האי. באביב האקלים מעורפל כשהטמפרטורות נעות בין 1°C- ל-21°C, בקיץ הטמפרטורות נעות בין 7°C ל-32°C, בסתיו הטמפרטורות נעות בין 1°C- ל-21°C, ובחורף הטמפרטורות נעות בין 2°C ל-10°C-.
גאולוגיה.
המכלול הפלוטוני של הר קדילאק הוא חלק מהפרובינציה המגמטית של חוף מיין (Coastal Maine Magmatic Province) המורכבת ממעל למאה פלוטונים מאפיים ופלסיים הקשורים לאורוגנזה האקדית (Acadian Orogeny). עיקר סלע היסוד של אי הר המדבר הוא גרניט הר קדילאק. הצבע הוורדרד של הגרניט מקור בפרתיט. הגרניט מתור סילור מתוארך מלפני 424 מיליון שנים עד לפני 419 מיליון שנים. הכיוון של דייקי הדיאבז הוא מדרום לצפון דרך המכלול. כמעט 300 מיליון שנים של סחיפה עברו אחר-כך בטרם נוצרו תוואי הנוף הקרחוניים במהלך הפליסטוקן. אלו כוללים לטש קרחוני וסימני חריצה קרחונית תוואי נוף קרחוניים אחרים כוללים גבנוני כבשים ועמקים קרחוניים של האגמים: סרג'נט מאונטיין (Sargent Mountain Pond), ג'ורדן (Jordan Pond), סיל קוב (Seal Cove Pond), לונג (Long Pond), אקו (Echo Lake) ואיגל (Eagle Lake). מפרץ סומס הוא פיארד ומורנות קצה סוכרות את הקצה הדרומי של האגמים לונג, אקו וג'ורדן. ולבסוף, סלע באבל (Bubble Rock, מילולית "סלע הבועה") הוא דוגמה לסלע תועה.
אקולוגיה.
בין תוואי הנוף ומערכות האקולוגיה הבולטים של הפארק הלאומי אקדיה:
צמחייה.
למרות שטחו הקטן (הפארק הלאומי אקדיה מכסה פחות מאחוז אחד משטח מדינת מיין) הצמחייה בפארק הלאומי כוללת מעל ל-50 אחוז מהצמחים הווסקולריים הגדלים במיין. עם זאת, כרבע ממיני הצמחים הגדלים בפארק אינם מקומיים.
בין סוגי הצמחיים:
דוגמאות של צמחים, אצות ופטריות שנאספו תוך כדי פעילויות מחקר בפארק הלאומי אקדיה גדלים לצורכי מחקר עתידי בעשבייה המנוהלת במשותף על ידי הפארק והמכללה "קולג' האטלנטיק" (College of the Atlantic) השוכנת בבר הרבור. גן מיוחד הקרוי "הגנים הפראיים של אקדיה" הוקם ב-1961 באזור סר דה מונט של הפארק וגדל מאז לכדי 400 מינים של צמחים מקומיים המצויים בכל רחבי הפארק.
בעלי חיים.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה.
ילידים.
ילידי אמריקה אכלסו את אזור מיין של ימינו במשך 12,000 שנים. בהם בני ארבעה שבטים שונים: מאליסיט (Maliseet), מיקמק (Micmac), פסאמאקודי (Passamaquoddy) ופנובסקוט (Penobscot) הקרויים במקובץ ואבאנקי (Wabanaki), שפירושו "אנשי אדמת השחר". אי הר המדבר היה במרכז המולדת המסורתית של הוואבאנקי במשך אלפי שנים. זמן רב לפני הגעת האירופאים לאזור הפליגו הוואבאנקי בים בסירות קאנו מעצי צפצפה. הוואבאנקי הקימו באי מחנות זמניים, צדו, דגו, ליקטו פירות יער וצדפות וסחרו עם בני וואבאנקי אחרים.
במאה ה-19 מכרו בני הוואבאנקי את הסלים העשויים מקליפת צפצפה לתיירים עשירים. תיירים שהגיעו בקיץ, ותושבים שנהגו להתגורר בקיץ באי נהנו ממופעי הריקודים המורכבים של הוואבאנקי במקומות כמו סיר דה מונטס ובר הרבור. מורי דרך של הוואבאנקי הובילו תיירים לשיט בקאנו באיים הסמוכים אל מפרץ פרנצ'מן ואיי קרנברי.
כיום יש לכל אחד מהשבטים שמורה במדינת מיין, ועם זאת, לוואבאנקי יש יחס מיוחד לאי. רבים מבני הוואבאנקי מגיעים לאי מאותה סיבה שמבקרים אחרים מגיעים, לטייל בשבילי ההרים וליהנות מהנוף. אבל חלקם מגיע כדי ללקט את עשב הביזון ("Hierochloe odorata") יקר הערך, למכור סלים קלועים בעבודת יד ולכבד את המקום המקודש כפי שעשו אבותיהם במשך אלפי שנים.
מתיישבים אירופאים.
ב-5 בספטמבר 1604, בעוד הוא משייט במורד החוף של אזור מיין של ימינו, הבחין מגלה הארצות הצרפתי סמואל דה שמפלן, אי גדול קרוב לחוף, וכך כתב:
מושבת המיסיונרים הצרפתית הראשונה באמריקה הוקמה על אי הר המדבר ב-1613. המושבה נהרסה זמן קצר אחר-כך על יד ספינת קרב שנשלחה ממושבת וירג'יניה כפעולת מלחמה גלויה ראשונה במאבק הממושך שהוביל למלחמת הצרפתים והאינדיאנים. לואי הארבעה עשר, מלך צרפת העניק את האי לאנטואן דה לה מוט קאדילק ב-1688, אבל ב-1713 נאלץ להעביר את הבעלות עליו לאנגליה. מושל מסצ'וסטס פרנסיס ברנרד (Francis Bernard) השתלט על האי ב-1760. ב-1780 העניקה מסצ'וסטס את המחצית המזרחית של האי לנכדתו של קדילאק, מאדאם דה גרגואר (Mme. de Gregoire), בעוד שג'ון, בנו של ברנרד, המשיך לשלוט על המחצית המערבית. התיעוד הראשוני של תיירים המגיעים לנפוש בקיץ באי הוא מ-1855, ושירות של ספינות קיטור מבוסטון נחנך ב-1868. ב-1888 נבנתה Green Mountain Cog Railway, מסילת ברזל נופית המסתייעת בגלגלי שיניים שמסלולה הוביל מהחוף של אגם איגל ועד לפסגת הר קדילאק. ב-1901 אישר בית המחוקקים של מדינת מיין למחוז הנקוק לרכוש שטחים באי לתועלת הציבור. השטח הראשון נתרם על ידי הגברת אלייזה הומנס (Eliza Homans) מבוסטון ב-1908 ו-20 קילומטרים רבועים נרכשו ב-1914.
הקמת הפארק - שנים ראשונות.
ההוגה הראשון של רעיון הפארק באי היה אדריכל הנוף צ'ארלס אליוט (Charles Eliot; 1897-1859). ג'ורג' ב. דור (George Bucknam Dorr; 1944-1853), המכונה "אבי הפארק הלאומי אקדיה", תמך ברעיון יחד עם אביו של אליוט באמצעות תרומות של שטחי קרקע ודרך שתדלנות ברמת המדינה וברמה הפדרלית. האתר קיבל לראשונה מעמד פדרלי כאשר וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, הכריז ב-8 ביולי 1916 על הקמת מונומנט לאומי במקום בשם "המונומנט הלאומי סייר דה מון" (Sieur de Monts National Monument). בניהול שירות הפארקים הלאומיים. ב-26 בפברואר 1919 הוא קיבל מעמד של פארק לאומי בשם "הפארק הלאומי לה פאייט" (Lafayette National Park), לכבודו של המרקיז דה לה פאייט, אציל צרפתי ליברלי, איש צבא ופוליטיקאי, שנודע בתפקיד שמילא במלחמת העצמאות של ארצות הברית. סלילת כביש אגם ג'ורדן החלה ב-1922 והושלמה ככביש נופי לכלי רכב ממונעים ב-1927. שם הפארק הוסב לפארק הלאומי אקדיה ב-19 בינואר 1929 לכבוד אקדיה, המושבה הצרפתית לשעבר שהשתרעה על שטחים הכלולים כיום בשטחי הפרובינציות הקנדיות נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, אי הנסיך אדוארד, וכן חלקים מניו אינגלנד (כיום בארצות הברית), כולל מיין. שטח בחצי האי שודיק (Schoodic Peninsula) נוסף לפארק ב-1929 וכביש פסגת הר קדילאק (Cadillac Mountain Summit Road), שסלילתו החלה ב-1925, הושלם ב-1925.
מ-1915 עד 1933 מימן, תכנן וניהל הנדבן ג'ון ד. רוקפלר, הבן בניית רשת של דרכים לכרכרות בפארק. הוא העסיק את אדריכלית הנוף ביאטריקס פאראנד (Beatrix Farrand; 1959-1872), שבית הוריה (Reef Point Estate) שכן בבר הרבור הסמוכה, לתכנן את תוכניות הגינון בשולי דרכי הכרכרות בפארק (סביב 1930). רשת הדרכים הקיפה כ-80 קילומטרים של דרכי חצץ, 17 גשרי גרניט ושתי אכסניות, שכמעט כולם עדיין מתוחזקים ובשימוש כיום. בשני קצות דרכי הכרכרות הוצבו גושי גרניט מסותתים שתפקידם היה לשמש כסוג של מעקה הגנה. גושים אלו ידועים כ"שיני רוקפלר".
ארתור סטופקה (Arthur Stupka), שהיה הביולוג הראשון של הפארק הלאומי אקדיה, היה גם חוקר הטבע הראשון שפעל מטעם שירות הפארקים הלאומיים במזרח ארצות הברית. הוא הצטרף לצוות הפארק ב-1932, ובתפקידו כחוקר טבע של הפארק הוא כתב, ערך ופרסם סדרה בת ארבעה ספרים שכותרתה "רשמים על הטבע של אקדיה (1935-1932)" (Nature Notes from Acadia).
השריפה של 1947.
החל ב-17 באוקטובר 1947 עלו באש 40 קילומטרים רבועים של הפארק בשריפה שפרצה לאורך הדרך המכונה Crooked Road. שרפת היער הייתה אחת מסדרה של שריפות שכילו את רוב היערות של מדינת מיין בגלל שנה יבשה במיוחד. השריפה השתוללה עד 14 בנובמבר ונלחמו בה משמר החופים, הצבא, הצי, תושבים מקומיים ועובדי שירות הפארקים הלאומיים מרחבי ארצות הברית. שיקום הפארק נעשה בתמיכה גדולה של משפחת רוקפלר, בייחוד ג'ון ד. רוקפלר, הבן. הצמיחה מחדש של היערות נעשתה באופן טבעי, ללא התערבות אנושית. בסופו של דבר נטען שהשריפה העשירה את יופיו של הפארק והוסיפה גיוון לנוף ולעצים שבו.
אגודת הידידים של אקדיה.
ב-1986 הקימו קבוצה של תושבים מאזור אקדיה ומתנדבים בפארק ארגון חברים ללא כוונת רווח בשם "ידידי אקדיה" (Friends of Acadia) שמטרתו לארגן את הפעילויות של המתנדבים ואת התרומות הפרטיות לתועלת הפארק הלאומי אקדיה. ההישג הגדול הראשון של הקבוצה היה מענק בסך 3.4 מיליון דולר שנועדו לתחזק באופן מתמשך את מערך דרכי הכרכרות, ששימש מנוף לתעל מימון פדרלי לשקם לחלוטין את מערך הדרכים. מיזמים ושותפויות שקמו אחר-כך כללו את "שבילי אקדיה לנצח" (Acadia Trails Forever), מיזם שהפך את אקדיה לפארק הלאומי הראשון שבו מערכת השבילים הוקמה בעזרת תרומות; Island Explorer ("חוקר האי"), מערכת של אוטובוסים המופעלים בגז המשרתת את הפארק והקהילות המקומיות; ויוזמות להפעלת נערים כדוגמת "צוות נערי הטכנולוגיה של אקדיה" (Acadia Youth Technology Team), המעסיק צעירים בגיל העשרה שיסייעו לבני גילם להתחבר לפארק ולפתח את הדור הבא של שומרי הפארק.
מרכז המחקר והחינוך שודיק.