ארמיית המיסיסיפי הראשונה, אשר נודעה לעיתים כארמיית המערב, נוסדה במרץ 1862 בידי פ.ג.ט. בורגארד, ומאוחר יותר הועבר הפיקוד לאלברט סידני ג'ונסטון. היא נוסדה במטרה לאחד את כוחות הדרום לפני קרב שילה. במהלך הקרב מנתה הארמייה בין 40,000 ל-50,000 חיילים, והובסה בידי צבא האיחוד שנהנה מיתרון מספרי. צורפו אליה גם ארמיית קנטקי וארמיית מערב לואיזיאנה. לאחר קרב פריוויל היא אוחדה עם ארמיית טנסי.
הארמייה השנייה שנשאה שם זה, הוקמה בדצמבר 1862, בידי ג'ון ק' פמברטון. היא כונתה לעיתים ארמיית ויקסבורג, משום שהופקדה על הגנת העיר ויקסבורג. צורפה אליה ארמיית מערב טנסי, אולם ב-5 ביולי 1863 היא נכנעה לגנרל הצפוני יוליסס גרנט.
ב-4 במאי 1864 שונה שמה של ארמיית טנסי לארמיית מיסיסיפי, אולם חיילי הארמייה המשיכו להשתמש בשם הקודם. הארמייה פורקה ב-9 באפריל 1864.
מפקדים.
להלן מפקדי הארמייה הראשונה:
להלן מפקדי הארמייה השנייה:
להלן מפקדי הארמייה השלישית:
הגייסות החופשיים הדנים
הגייסות החופשיים הדנים הוא השם שניתן לקורפוס מתנדבים מדנמרק, שלחם בוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם כמה ימים לאחר מבצע ברברוסה, ביוזמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הלאומית של דנמרק (DNSAP), חרף מחאות מצד רמטכ"ל הצבא המלכותי הדני ויליאם ואין פריור. הקורפוס פורק בשנת 1943.
היסטוריה.
הקמת הגיס.
דנמרק, נכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940 לאחר התנגדות שנמשכה כשעתיים. בדנמרק הוקמה ממשלת בובות גרמנית, בהנהגת שר החוץ לשעבר אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה.
ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים. הגייס הוקם כיוזמה של האס אס ושל המפלגה הנאצית הדנית (DNSAP) ומפקדו הראשון היה כריסטיאן פיטר קריסינג (Christian Peder Kryssing), לוטננט קולונל בצבא המלכותי הדני.
על פי החוק הדני, הצטרפות לצבא זר לא הייתה בלתי חוקית, אך פעילות גיוס לצבא כזה על אדמת דנמרק הייתה בניגוד לחוק. האס אס התעלם מחוק זה והחל בפעולות גיוס, בעיקר של חברי המפלגה הנאצית הדנית ושל תושבי המיעוט הגרמני שחיו בדנמרק. כאשר התגלה הדבר על ידי ממשלת דנמרק היא החליטה לרכז את הלחץ שלה על הגרמנים כדי שלא יגייסו נערים מתחת לגיל הגיוס. מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם ואין פריור, רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט. הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה. הממשלה אישרה את ההודעה בהכריזה שקריסינג מונה להיות מפקד הגיס. הנוסח הדני של ההודעה דיבר בסך הכול על שינוי בתפקידו של קריסינג. לא הייתה זו הסכמה להקמתו של הכוח, שכן הדבר נעשה עוד קודם לכן מבלי לקבל את חוות דעתה של הממשלה. ביולי 1941 התלונן היינריך הימלר שבאופן בלתי רשמי מנסה דנמרק לעצור את הגיוס, מאחר שנפוצה שמועה בצבא הדני שכל מי שיתגייס לגיס החופשי יואשם בבגידה. בהמשך הנחתה הממשלה את הצבא ואת הצי לא למנוע מחיילים המעוניינים להתגייס לעשות כן ולשחרר אותם מהשירות. רוב רובם של המתגייסים היו חברי המפלגה הנאצית או מבני המיעוט דוברי הגרמנית או שניהם יחדיו. כ-6,000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1,500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
פעולות הגיס.
ביולי 1941, עם כ-1,000 מגויסים, החיל נשלח לרובע לונגהורן בהמבורג לאימונים. ב-15 בספטמבר, הוכרז רשמית שאנשי הגיס סיימו את הטירונות, והם הוצבו בפולין. בפברואר 1942 פוטר קריסינג, משום שלא נחשב לנאצי אדוק מספיק, לאחר המלחמה הוא נשפט בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים. במקומו מונה כריסטיאן פרדריק פון שלבורג (Christian Frederik von Schalburg) אריסטוקרט דני-רוסי, אנטי-קומוניסטי וחבר המפלגה הנאצית הדנית. הוא גדל באימפריה הרוסית, וראה את התוצאות של המהפכה הרוסית בשנת 1917. אי לכך הוא היה האדם המושלם להנהיג את הקורפוס.
ב-8 במאי 1942, החיל נשלח לחזית המזרחית. הדנים נלחמו ליד דמיאנסק במהלך מבצע דמיאנסק, וכן באזור דרום אגם אילמן ונובגורוד. בלילה שבין 2 ביוני, שלבורג נהרג. כמחליפו מונה הגנרל הגרמני הנס אלברט פון לטו-פורבק (Hans Albert von Lettow-Vorbeck). לטו-פורבק נהרג כמה ימים מאוחר יותר ב-11 ביולי 1942, וקונד בורגה מרטינסן (Knud Børge Martinsen) לקח פיקוד על החיל.
מאוגוסט עד אוקטובר של אותה שנה, החיל חזר לדנמרק, ונתקל שם בהרבה עוינות מצד האוכלוסייה האזרחית. ב-13 בנובמבר 1942, החיל נפרס בילגבה שבלטביה. במקור הגרמנים ייעדו אותו לפעילות אנטי פרטיזנית, אולם בהמשך הוא הועבר לחזית. בחודש דצמבר, החיל לחם בקרב וליקי לוקי לצד חיילים מהוואפן אס אס. בחודש מרץ, החיל הועבר לאזור נירנברג שבבוואריה בגרמניה. ב-6 ביוני 1943, החיל פורק. רוב החיילים הועברו ל"דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-11 (נורלנד)". אחרים הצטרפו ליחידות כגון משטרת העזר הדנית (HIPO-korpset) של הגסטפו, או קורפוס שולבורג (Schalburg Corps).
ביר חסנה
אל-חסנה (או ביר חסנה, בערבית: الحسنة) היא עיר ושם של צומת כבישים במרכז סיני. העיר והצומת נמצאים במחוז צפון סיני של מצרים. ביר חסנה נמצאת באגן הניקוז של ואדי אל-עריש, ונמצאת במישור נרחב המצוי בין רכס ג'בל חלאל מצפון-מזרח וג'בל יעלק מדרום-מערב. במפקד 2006 היו באזור המנהלי "אל-חסנה", המשתרע על שטח נרחב של 5,809 קמ"ר, 13,835 תושבים, ובמפקד של 2012 - 27,270 תושבים.
העיר מאוכלסת בעיקר על ידי בדואים משבטי התראבין, סווארכה ושבטים נוספים.
מיקום.
הצומת מחבר את הכביש המגיע מאל עריש שנמצאת כ-75 ק"מ מצפון וממשיך דרומה לכיוון א-נח'ל (כ-62 ק"מ דרומית לביר חסנה), עם הכביש המגיע מכיוון קוסיימה לכיוון ביר תמדה, ומשם מוביל לביר גפגפה ואסמאעיליה, או לכיוון העיר סואץ.
היסטוריה.
כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, תקף בפברואר 1917 כוח של חיל המשלוח הבריטי יחידת משמר עות'מאנית שהוצבה בביר חסנה. הכוח העות'מאני נכנע, אך חייל בריטי נפגע מכדור ופונה בהיטס לאל עריש. ככל הידוע זהו הפינוי הרפואי האווירי הראשון בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שיפרו הבריטים את הדרכים המובילות לביר חסנה, והיא הפכה צומת ותחנת מנוחה לקווי אוטובוס בין מצרים, ארץ ישראל, ירדן ועיראק.
ב-31 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כוח של חטיבת הראל שנכנס לסיני במסגרת מבצע חורב, פשט על ביר חסנה ושבה 220 חיילים מצרים.
במהלך מלחמת סיני כבש את ביר חסנה גדוד 9 מחטיבת שריון 7 ב-31 באוקטובר 1956, ללא התנגדות. בתחילת ינואר 1957 נסוג צה"ל מהעיירה וכוח או"ם נכנס אליה.
במלחמת ששת הימים כבשה את ביר חסנה עוצבת עמוד האש בפיקוד אברהם יפה ביום השלישי למלחמה, 7 ביוני 1967.
אזור התרסקות טיסה 9268 של מטרוג'ט ב-31 באוקטובר 2015 נמצא מדרום לחסנה.
סמיון בליץ-גיימן
סמיון ויקטורביץ' בליץ-גיימן (ברוסית: Семён Викторович Белиц-Гейман; נולד ב-16 בפברואר 1945). הוא שחיין סובייטי-יהודי, בעל שתי מדליות אולימפיות במשחי שליחים(מקסיקו סיטי 1968), אלוף אירופה (אוטרכט 1966), אלוף האוניברסיאדה (בודפשט 1965) ושיאן עולם (1966) במשחה ל-800 מטר חופשי משחה שאינו אולימפי לגברים.
בגיל 29 שימש בליץ-גיימן כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
קורות חיים.
בליץ-גיימן נולד במוסקבה, אביו, ויקטור, יוצר סרטי תעודה ובן דודו בעל אותו השם, היה שחקן טניס מצטיין. הוא החל לשחות בגיל שמונה והצטרף לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962. הוא בוגר תואר בכלכלה מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה בהנדסת רכבות ובוגר עיתונאות מאוניברסיטת מוסקבה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים בליץ-גיימן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.4 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:19.4 דקות. מקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.1 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 2:02.7 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.3 דקות.
אלוף האוניברסיאדה.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה בליץ-גיימן בארבע מדליות, אחד זהב ושלוש כסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:15.6 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:17.8 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
שיאן עולם ואלוף אירופה.
בתחרות שנערכה בחרקוב אוקראינה ב-3 באוגוסט 1966 קבע בליץ-גיימן במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה שאינו אולימפי לגברים) שיא עולם חדש של 8:47.4 דקות, שיפור לשיא עולם בן הארבע שנים של מארי רוז אוסטרליה (8:51.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד כחמישה חודשים. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:58.5 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:00.2 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות, אחרי פרנק ויגנד מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 4:11.1 דקות.