מנדז למד בתיכון "אקדמיית המכינה של פלורידה" שבמלבורן, פלורידה. ב-2001 עבר מנדז ללמוד באוניברסיטת ניאגרה האמריקאית מדרג המכללות הראשון, אותה הוביל לטורניר אליפות המכללות בכדורסל ראשון מאז 1970, בו הצטיין. הוא התחיל את שנתו הרביעית עם 1500 נקודות כשהוא קרוב לקלווין מרפי, וסיים את קריירת המכללות שלו עם 2,210 נקודות ו-1,053 ריבאונדים שהציבו אותו בתוך רשימת כדורסלני המכללות שקלעו מעל ל-2000 נקודות ולקחו מעל ל-1000 ריבאונדים היוקרתית כשהוא מוביל עד היום (יוני 2017) את רשימת הקלעים הקנדיים ב-NCAA דוויז'ן I. את עונתו האחרונה באוניברסיטה סיים כשחקן המצטיין של המחוז המטרו אטלנטי מליגת המכללות לשנת 2005.
קריירה מקצוענית.
בשנת 2005 לאחר סיום לימודיו נרשם לדראפט ה-NBA 2005. הוא לא נבחר על ידי שום קבוצה באותו הדראפט, אך קיבל חוזה מהקבוצה הקנדית היחידה ב-NBA, הטורונטו ראפטורס, בה שיחק במהלך מחנה קדם-העונה ושוחרר.
בעקבות זאת, החליט מנדז לעבור לאירופה וחתם בטרפאני מהסרייה א'2 בכדורסל (ליגת הכדורסל השנייה באיטליה מעל לסרייה ב') וסיים עם הקבוצה את עונת 2004/2005 במקום העשירי בליגה.
לאחר מכן עבר לשחק במדי פאנליניוס מליגת העל היוונית בכדורסל בעונת 2005/2006, אך זכה לשחק רק בשלושה משחקים וסופסל להמשך העונה.
בעונת 2006/2007 קיבל הצעה מעירוני נהריה, וחתם בקבוצה לעונה. בעונת 2007/2008 שיחק מנדז במדי מכבי ראשון לציון מליגת העל. בעונת 2008/09 עבר לשחק בליגה הסינית בקבוצת קסינג'יאנג פליינג טייגרס.
בעונת 2009/2010 כפי הנראה היה חסר קבוצה. בעונת 2010/2011 עבר לשחק במדי בי.סי. דניפרו מליגת העל האוקראינית בכדורסל וסיים את העונה עם הקבוצה במקום השביעי.
לאחר מכן עבר לשחק בקיץ של 2011 במדי סמיחו מליגת הקיץ של הרפובליקה הדומיניקנית, ובעונת 2011/2012 חתם בקוקולוס דה סן פדרו מהליגה המקצוענית של הרפובליקה הדומיניקנית.
בעונת 2012/2013 שיחק במדי מונטריאול ג'אז מליגת הכדורסל הקנדית ושיחק במדי גרגוריו אורבאנו גילברט בליגת הקיץ הדומיניקנית ופרש בתום עונת 2013 מכדורסל מקצועני ועבר לתחום האימון.
ב-2017 שימש כעוזר מאמן באוניברסיטת מקגיל מליגת המכללות הקנדית.
הופעות בנבחרת קנדה בתחרויות בינלאומיות.
מנדז שיחק בנבחרת הקנדית בין השנים 2002 ו-2008 ועזר להוביל אותה למקום השני באליפות ארבע המדינות בסין ובברזיל ב-2004. כמו כן לקח חלק גם בהמשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2003 בה סיימה נבחרתו במקום השביעי מתוך 8 נבחרות מתמודדות ובאליפות האמריקות בכדורסל 2007 בה סיימה נבחרתו במקום החמישי מתוך 10 נבחרות מתמודדות.
טיבריוס גרקכוס
אליעזר ריגר
אליעזר ריגר (1896–1954) היה מחנך עברי, מורה, מרצה, מפקח, סופר ועורך, מנהלו השני של משרד החינוך, ומנהיג חינוכי.
ביוגרפיה.
אליעזר ריגר נולד בעיירה גריבוב שבגליציה המערבית, היום פולין. למד בבית מדרש לרבנים, באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת שיקגו. בשנת 1917 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה. נמנה עם מהמייסדים של תנועת הנוער "השומר הצעיר" בווינה, וראש ההנהגה הראשית שלה.
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, שב לפולין ונתמנה מנהל הגימנסיה העברית "יבנה" שבעיר לודז'. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, תחילה לחיפה, שם לימד בבית הספר הריאלי, ואחר כך עבר לתל אביב ולימד בגימנסיה הרצליה. באותן השנים גם ערך את פרסומי הקרן הקיימת לישראל, ואת הירחון שלה לבני הנעורים.
בשנת 1928 התמנה למפקח הכללי מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית על בתי הספר של הזרם הכללי. תחילה באזור הצפון ואחר כך גם במרכז הארץ. בשנת 1938 נתמנה גם למפקח על בתי הספר התיכוניים של הזרם הכללי. ריגר גם נתן מכוחו לפעילות ציבורית ומפלגתית, והיה בין השאר ציר בקונגרס הציוני הט"ו, מטעם מפלגת "הפועל הצעיר".
בשנת 1935 ייסד, ביחד עם אלכסנדר דושקין ובן-ציון דינור, את בית הספר התיכון השש שנתי בבית הכרם בירושלים, (היום: התיכון ליד האוניברסיטה - ליד"ה) מוסד שהיה אמור לשמש גם כבית ספר לאימונים לתלמידי הסמינר למורים בבית הכרם. ריגר היה אחד ממנהליו הראשונים.
בשנת 1939 נתמנה ריגר לפרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד במסגרת זו כאחת-עשרה שנים, עד שנת 1950. בשנת 1951 נקרא על ידי שר החינוך, בן-ציון דינור, לשמש כמנהל הכללי השני של משרד החינוך.
אליעזר ריגר החל לפעול להנהגת החינוך הממלכתי על פי "חוק חינוך ממלכתי תשי"ג-1953". ובכלל זה: ביטול הזרמים בחינוך וארגון מחודש של מוסדות החינוך, הקמת הלשכות המחוזיות והמינהל הממלכתי של המשרד, הפעלת תוכנית הלימודים הממלכתית ועוד. במהלך כהונתו זו חלה ומת, בשנת 1954. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ריגר היה נשוי לרבקה ריגר-קפלן, אמנית, ואחותו של יהושע ברנדשטטר. בשנת 1959 נישאה רבקה לרב מרדכי קפלן.
לזוג נולדו שלוש בנות. הבת הבכורה, חמוטל, שימשה השראה לשירו של ביאליק שיר לחמוטל. בת אחרת, שלומית, נישאה לאורי הבר-שיים, פיזיקאי, ועסקה באמנות.
פנאי פלוס
פנאי פלוס, או Pplus, הוא אתר אינטרנט ולשעבר גם שבועון ישראלי מבית "ידיעות אחרונות", שסקר את עולם הבידור והטלוויזיה בישראל ובעולם. למגזין היו מספר מדורים: כתבות, קולנוע, מוזיקה, תרבות, אוכל, תשבצים ועוד. המדור הנחשב כמאפיין ביותר את המגזין היה מדור צילומי הפפרצי "מחיר התהילה" - במדור זה, שפיתח זן חדש של מדורי רכילות בתקשורת הישראלית, מוצגות דמויות פופולריות בחיי השגרה שלהן, לעיתים ללא ידיעתן. מדי שנה היה מוציא גיליונות נושא מיוחדים, כגון "היפים והנכונים" ו"שיק או שוק", שעודנם משתחררים באינטרנט.
החל מנובמבר 2020 הוא פועל כאתר אינטרנט בלבד דרך אתר ynet, ואינו מודפס כשבועון.
היסטוריה.
השבועון "פנאי פלוס" החל להופיע בשנת 1989 כמוסף של השבועון "לאשה" ותחילה היה בעיקר מדריך לשידורי הטלוויזיה, ואחר כך שווק כמגזין עצמאי.
בשנים 1994–2005 ארגן השבועון את "פרס מסך הזהב", בו ניתנו פרסים על הישגים בתחום הטלוויזיה.
בשנת 1999, הקימה תמי מוזס-בורוביץ', יחד עם עופר נמרודי (אז בעל השליטה בעיתון מעריב), את שבועון הטלוויזיה "רייטינג", שהתחרה ב"פנאי פלוס". עד לשנת 1998 הייתה מוזס-בורוביץ' בעלת מניות בקבוצת "ידיעות אחרונות", אז מכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן ומיד פתחה את השבועון המתחרה. "רייטינג" התמקד בעיתונות צהובה וזכה תחילה להצלחה רבה. הוא שווק ללקוחות רשת קלאבמרקט בה הייתה שותפה מוזס-בורוביץ' והחל לפגוע בתפוצה של "פנאי פלוס". בשנת 2005 מכרה מוזס-בורוביץ' את חלקה ב"רייטינג" לקבוצת מעריב החזקות. בשנים הבאות דעכה תפוצתו והוא נסגר ב-2011.
ב-5 בדצמבר 2007, לא הופץ השבועון כמתוכנן עקב צו איסור פרסום על אחת הכתבות. בשבוע האחרון של נובמבר בשנת 2008 חגג השבועון את גיליון ה-1,000.
במרץ 2014 השיק המגזין פנאי פלוס את אתר האינטרנט שלו - Pplus, אשר החליף את מדור הרכילות באתר "ynet". את האתר ערך אייל גיבלי.
ב-11 במאי 2018 חגג השבועון את גיליון ה-1,500.
בתחילת אוקטובר 2020 פורסם על סגירתו הצפויה של השבועון בסוף החודש, והגיליון האחרון אכן יצא ב-28 באוקטובר. הסגירה הייתה על רקע המשבר הכלכלי החריף שאליו נקלעה קבוצת ידיעות אחרונות בעקבות התחרות עם החינמון ישראל היום.
גיליון "היפים והנכונים".
מדי שנה מאז 2005, ובהשראת רשימת "50 האנשים הכי יפים בעולם" של המגזין "פיפל", מפורסם ב"פנאי פלוס" דירוג 50 האנשים "היפים והנכונים" בתעשיית הבידור הישראלית. האישים שדורגו במקום הראשון בכל שנה הם:
עיתונאים וכותבים.
במהלך השנים כתבו בפנאי פלוס עיתונאים צלמים וכותבים שונים, בהם יצחק בירן, שמואל יערי, חנוך גריזיצקי, חגית גינזבורג, שי פרץ, הדס בשן, נמרוד דביר, יעקב בר און, נחום מוכיח, אפרת שלום, יסמין אבן, אהרן מורג, רון לוונטל ויובל אברמוביץ'.
העורך הראשון של השבועון היה דוד פז. לאחריו החליפו בתפקיד יגאל גלאי. בין השנים 2004 ל-2010 ערכה את השבועון נירית וייס. בין השנים 2010 ל-2013 אור קניספל, ומאז 2013 עורכת העיתון הייתה ליאת לוי-קופלמן.
מועדון פריז
מועדון פריז (בצרפתית: Club de Paris) הוא ארגון של נציגי 22 מדינות מפותחות, שתפקידו למצוא פתרונות מתואמים וברי קיימא לקשיי תשלום שחוות מדינות חייבות. כולל הקלת בחובות וביטול חובות בין מדינות חייבות ומדינות המספקות את האשראי. כאשר מדינות חייבות מבצעות רפורמות לייצוב ולשקם את מצבן המקרו-כלכלי והפיננסי, נושי מועדון פריז יישמו הסדר חוב מתאים.
מאז 1956, מועדון פריז חתם על 477 הסכמים עם 101 מדינות, על חובות של למעלה מ-612 מיליארד דולר.
היסטוריה.
"מועדון פריז" נוצר בהדרגה החל משנת 1956, כאשר המשא ומתן הראשון בין ארגנטינה לנושיה הממשלתיים התקיים בפריז. "מועדון פריז" מטפל בתביעות ציבוריות (כלומר תביעות המגיעות ממשלות של מדינות חייבות ועל ידי המגזר הפרטי), המובטחות על ידי המגזר הציבורי של חברי מועדון פריז. תהליך דומה מתרחש לגבי חוב ציבורי המוחזק על ידי נושים פרטיים ב"מועדון לונדון", אשר אורגן ב-1970 על פי המודל של "מועדון פריז" כקבוצה לא רשמית של בנקים מסחריים, הנפגשת כדי לנהל משא ומתן מחדש על החוב שהם מחזיקים עם בעלי חוב ריבוני.
הארגון מתכנס אחת לשישה שבועות במשרדי האוצר הכלכלה והתעשייה של צרפת בפריז, המספק לו שירותי מזכירות. בנוסף, פקיד בכיר במשרד האוצר הצרפתי משמש כיושב ראש שלו.