שדים טסמניים יכולים לצוד טרף המגיע עד לגודל של וולבי, אולם בפועל הם סתגלנים ואוכלים פגרים ונבלות לעיתים קרובות הרבה יותר משהם צדים בעלי חיים. על אף שמזונו המועדף של השד הטסמני הוא הוומבט, הוא יצוד כל יונק קטן מספיק, בעלי חיים ביתיים וחיות מחמד (כולל צאן וכבשים בפרט), עופות, דגים, חרקים, צפרדעים וזוחלים. התזונה שלהם מגוונת ביותר, ובהיותם בעלי חיים סתגלנים, היא תלויה במזון הנמצא בזמן מסוים. בממוצע, הם אוכלים כ-15% ממשקל גופם כל יום; אך הם מסוגלים לאכול למעלה מ-40% ממשקל גופם בשלושים דקות בלבד, אם הם נקלעים לשעת כושר. באוכלם, השדים הטסמניים מחסלים כל זכר לטרף; הם זוללים את העצמות והעור יחד עם הבשר והאיברים הפנימיים. מסיבה זו, זכה השד הטסמני להכרת תודה מחקלאים מקומיים, שכן בזכות המהירות הרבה שבה הם מחסלים את גוויות בעלי החיים המתים, הם מונעים התרבות חרקים וחיידקים שעלולים להזיק למשק החי.
האכילה היא מאורע חברתי אצל השדים הטסמניים, ורבים מהקולות דמויי הצווחות המיוחסים להם מקורם בעצם בסעודה צעקנית שבה משתתפים פרטים רבים: למעלה מ-12 שדים טסמניים יכולים להתקבץ סביב בשר אחד, וקולות האכילה נשמעים עד למרחק של מספר קילומטרים, מה שמושך שדים טסמניים נוספים להצטרף לסעודה. מחקר שנערך בנוגע למנהגי האכילה של השדים הטסמניים גילה כי הם משתמשים ב-20 תנוחות גוף - כולל הפיהוק חושף השיניים המהווה את אחד מסמלי השדים הטסמנים, וכן 11 קולות וצלילים שונים בהם הם משתמשים כדי לתקשר זה עם זה בעת האכילה. הם מציגים את עוצמתם וממחישים את הדומיננטיות שלהם בסדרת צלילים, מחוות והצגות גופניות, כולל לחימה שעלולה לגרום לפציעות. זכרים בוגרים הם האגרסיביים ביותר, וצלקות המעידות על פציעות ישנות נפוצות כתוצאה מקרבות על נקבות ומזון.
סכנת הכחדה ושימור.
לזמן מסוים הייתה טסמניה מפלטם האחרון של חיות הכיס הטורפות גדולות הממדים. כל חיות הכיס הטורפות הגדולות הוכחדו בכל אוסטרליה לאחר הגעת האירופאים לאזור, ורק הקטנות והסתגלניות ביותר שרדו. ממצאי מאובנים ממערב ויקטוריה מוכיחים כי השד הטסמני חי באדמת אוסטרליה עד לפני כ-600 שנים, כ-400 שנים לפני הגעת האירופאים, והשמדתם מיוחסת לכך שנטרפו בידי כלבי הדינגו וניצודו בידי האבוריג'ינים - הילידים האוסטרלים. בטסמניה, שאין בה כלבי דינגו, חיו כיסאים אוכלי בשר רבים עוד כשבאו האירופאים. השמדת קרובו של השד הטסמני, הזאב הטסמני, בידי האירופאים מוכרת וידועה היטב, אך גם השד הטסמני היה נתון בסכנה.
המתיישבים הראשונים בטסמניה צדו את השד הטסמני למטרות מאכל, ואת בשרו הם תיארו כדומה בטעמו לבשר עגל. המתיישבים האמינו שהשד הטסמני יצוד ויהרוג חיות משק, ולכן בשנת 1830 יצאה לדרכה תוכנית ראשונה שמטרתה הייתה לחסל שדים טסמניים משטחים כפריים וחקלאיים, והציעה פרסים על הריגתם. במשך מאה השנים הבאות, לכידה והרעלה של שדים טסמניים הביאה את האוכלוסייה אל סף הכחדה. לאחר מות הזאב הטסמני האחרון בשנת 1936, הסכנה האורבת לשד הטסמני זוהתה. הוא הוגן רשמית בחוק בשנת 1941, והאוכלוסייה החלה להתאושש באיטיות.
בהיסטוריה הכתובה מתועדים לפחות שני מקרים של הצטמצמות מספרית ניכרת של אוכלוסיית השד הטסמני, אולי בשל מגפה או מחלה אחרת: בשנים 1909 ו-1950. החוקרים מאמינים שגודל האוכלוסייה כיום עומד על בין 100,000 ל-150,000 פרטים, החיים בממוצע בצפיפות של כ-10–20 קילומטרים רבועים. טסמניה בפרט ואוסטרליה בכלל אסרו על ייצוא שדים טסמניים אל מעבר לגבולות המדינה.
מחלת הגידולים המדבקת.
DFTD (Devil Facial Tumour Disease; בתרגום חופשי: מחלת הגידול בפני השד הטסמני), שהופיעה לראשונה בשנת 1996, היא מחלת סרטן מדבקת, המשחיתה את פני השדים הטסמניים וגורמת לבסוף למותם. זוהי מחלה ייחודית במנגנונה והיא הסרטן המדבק הראשון שהתגלה. הפרטים החולים מדביקים זה את זה בנשיכות על ידי מעבר התאים הסרטניים עצמם. ריצוף גנטי של תאי הסרטן מראה כי אינם תאים מקוריים של החיה החולה אלא תאים שעוברים מחיה לחיה באופן טפילי. המחלה פוגעת באופן נרחב ביותר באוכלוסיית השדים הטסמניים עקב קרבתם הגנטית הרבה, אשר נוצרה לאחרונה כתוצאה מסחף גנטי עקב ההתמעטות הקיצונית של אוכלוסיית המין, בעיקר בגלל האדם, שגרם לשדים לאבד שטחי מחיה, וגם קטל רבים מהם. הסחף הגנטי פגע קשות במגוון הגנטי של המין, ובכך הקטין את ההסתברות של המצאות פרטים בעלי מאגר גנים שונה שיאפשר עמידות חיסונית כנגד גורם המחלה. המחלה מועברת בדרך כלל בזמן האכילה של השדים - השדים נוהגים לאכול בקבוצה, ובמהלך האכילה הם צווחים (מכאן שמם, "שד טסמני") ונושכים זה את זה, וכך מעבירים את המחלה. אומדן הנזק שגרם הגידול מוערך בירידה שנעה מ-20% ל-80% באוכלוסיית השדים הטסמניים, ב-65% משטח המדינה, ומביאה ל-100% תמותה תוך 12–18 חודשים. משמופיעים הסימנים הראשונים הפרט לא ישרוד מעל 3 חודשים. המחלה גורמת לצמיחת גידולים לא תקינים בפני השד הטסמני, לרוב בקרבת הפה, מפריעה באכילה ובעיכול ולרוב מביאה לבסוף למוות כתוצאה מרעב. המין נרשם כ"פגיע" בשנת 1995 בטסמניה, ובשנת 2006 הוערכה הסכנה המאיימת על המין כ"בינונית". "איגוד השימור העולמי" (World Conservation Union; IUCN) לא מתייחס למין כמאוים או פגיע; בפעם האחרונה שמצב השימור של השד הטסמני נבדק על ידי הארגון, בשנת 1996, המין הוגדר כנמצא ב"סכנה נמוכה ביותר". האוכלוסייה בטבע נתונה תחת השגחה כדי לעקוב אחר התפשטות המחלה ושינויים בשיעורי הפגיעה ממנה בקרב השדים הטסמניים. ההשגחה כוללת לכידת שדים טסמניים באזור מוגדר ובדיקת תפוצת הגידול ומספר הפרטים שחלו; אותו אזור מוגדר נבדק שוב לאחר זמן מה כדי לאפיין את התפשטות הגידול במשך הזמן. לפי שעה, נראה כי השפעות הגידול לטווח-קצר על האוכלוסייה כולה יכולות להיות קשות; מעקב ארוך-טווח באתרי רבייה חיוני כדי להעריך האם האוכלוסייה יכולה להתאושש ובאיזו מידה.
אולם, לפני מספר שנים התגלה כי יש שוני גנטי מסוים בין הפריטים בצד המערבי לבין הפריטים בצד המזרחי, כאשר ערכו ניסוי והדביקו שד טסמני מערבי צעיר במחלת הסרטן המידבקת, והוא פיתח נוגדנים אליה ולא לקה בה, במספר ניסיונות חוזרים. תוצאות ניסוי אלו מראות כי ישנו שוני גנטי בין האוכלוסיות, ויש סיכוי רב שתהיה אוכלוסייה נקייה מן המחלה גם ללא התערבות אדם בצד המערבי, ולפי שעה המחלה עדיין לא הגיעה אל הצד המערבי של האי.
עובדי שטח בודקים אף הם את היעילות שבניסיון דיכוי המחלה, על ידי לכידת פרטים נגועים והעברתם, בתקווה שהרחקתם של אלה תפחית את ההדבקה בקרב האחרים. שתי אוכלוסיות נקיות מהגידול התבססו במתקנים מוגנים באחד מפרוורי הובארט, בירת טסמניה, ובאי "מריה" לחופיה המזרחיים של טסמניה, ורבייה בשבי גם היא אפשרות לגידול האוכלוסייה. צמצום האוכלוסייה מהווה גם בעיה אקולוגית, מאחר שכפי הנראה נוכחות המין באקוסיסטמה של היערות הטסמניים דוחקת את אוכלוסיית השועל המצוי ("Vulpes vulpes") שהוכנס לראשונה לטסמניה באופן בלתי חוקי בשנת 2001, והצמצום במספר השדים הטסמניים יגדיל את כוחם של השועלים המצויים ויערער גם את יציבותם של מינים מקומיים אחרים; השועל מהווה מין פולש בעייתי בכל שאר מדינות אוסטרליה, והוא יעכב את השבתם לטבע והתאוששותם של מינים רבים, כולל השד הטסמני עצמו.
בתרבות.
השד הטסמני הוא מסמליה הלא-רשמיים של אוסטרליה ואחד מבעלי החיים המזוהים עמה ביותר; למשל, הוא סמל הפארקים הלאומיים הטסמניים וסמל המחלקה לשימור הטבע הטסמנית. גם בתחום הספורט ישנן התייחסויות לחיה: קבוצת הפוטבול הטסמנית מכונה "השדים הטסמניים", וזהו גם מקור שמה של קבוצת הכדורסל שדי הובארט ("Hobart Devils"). השד הטסמני הוא אחד משישה בעלי חיים אוסטרליים-מקומיים שהופיעו על גרסת אספנים של מטבעות אוסטרליים בשווי 200 דולר, בין השנים 1989 ל-1994. בשל מזגם המיוחד השדים הטסמניים היוו יעד לסרטים תיעודיים וספרי ילדים ומבוגרים כאחד.
בשל האיסור על ייצוא השדים הטסמניים, ניתן לצפות בהם, הן בטבע והן בשבי, באוסטרליה בלבד. אחד מהשדים הטסמנים האחרונים שידוע שחי מחוץ לגבולות אוסטרליה מת בקליפורניה שבארצות הברית בשנת 2004, אך ממשלת טסמניה שלחה בשנת 2005 זוג שדים טסמניים לגן החיות של קופנהגן, כמתנה לרגל הולדת הבן הראשון של פרדריק, נסיך דנמרק ואשתו מארי, טסמנית במוצאה. אלו השדים הטסמניים היחידים שידוע שחיים כיום מחוץ לגבולות אוסטרליה.
אחת הדמויות הבדיוניות המזוהות ביותר עם השד הטסמני היא הדמות המונפשת "טאז" של לוני טונס, אם כי התכונות היחידות שחולק "טאז" עם השד הטסמני הן תיאבונו הרעבתני, צווחותיו והתנהגותו הביישנית.
השד הטסמני
השד הטזמני
Sarcophilus harrisii
מתן פורת
מתן פורת (נולד ב-1982 בתל אביב) הוא פסנתרן ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
פורת נולד וגדל בתל אביב, מגיל צעיר נמשך למוזיקה, ובגיל שמונה כבר החל לנסות להלחין יצירות. למד פסנתר אצל עמנואל קרסובסקי ומריה־ז'ואאו פירש וקומפוזיציה אצל אנדרה היידו וראובן סרוסי. סיים את לימודי התואר השני בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, והמשיך את לימודיו בקומפוזיציה עם ג'ורג' בנג'מין ובפסנתר עם מאריי פרחיה בלונדון.
בשנת 2002, הוזעק פורת בהתרעה קצרה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים, למלא את מקומה של הפסנתרנית האמריקאית שרה וולפנזון, שביטלה את בואה לישראל. בשנת 2003 זכה במקום השלישי בתחרות הבינלאומית לפסנתר בדבלין.