לבית הספר חזר ויסקופר בגיל 9, והתקבל לכתה ד', מאוחר יותר הצטיין במתמטיקה, פיזיקה וכימיה.
ויסקופר היה בן הממליצים לקבלת תואר חסיד אומות העולם למצילם פריץ פיליפס, ב-17 בינואר 1996.
למודי הרפואה באמסטרדם.
ב-1956 התקבל ללימודי רפואה ב"בית ספר העירוני לרפואה של אמסטרדם". התקבלו כ-350 סטודנטים. במשך לימודיו הקליניים היה מדריך במחלקה לביוכימיה, כדי לממן את לימודיו. בסוף שנת 1963 סיים את לימודי הרפואה. בשנים 1964–1965 התמחה בביוכימיה וברפואה פנימית.
בין השנים 1958–1961 כיהן כיו"ר תנועת "הבונים" באמסטרדם.
ב-1964 התחתן עם מרים סלייפר (בת יעקב ומרגרטה), (1940–2014), ניצולת שואה, אשר הייתה סטודנטית להנדסה חקלאית. הם נפגשו ב-1960, בכינוס של נציגי תנועת הנוער בשגרירות בהאג בהשתתפותו של דוד בן-גוריון. מרים הוסמכה כמהנדסת חקלאית ובהמשך התמחתה במגמת "שיפור קרקעות". בהמשך נולדו הבנות גלית ומיכל. לויסקופר 5 נכדים ונכדות.
עבודתו הרפואית של ויסקופר במדינת ישראל.
ב-1966 עלו בני הזוג ויסקופר לישראל. ויסקופר המשיך התמחות ברפואה פנימית במרכז רפואי קפלן בניהולו של פרופ' פנחס אפרתי ולאחר מכן המשיך בהתמחותו בהדסה ירושלים אצל הפרופסורים יהודה גרון ומרסל אליקים.
בשנת 1968 סיים ויסקופר את התמחותו ברפואה פנימית.
בין השנים 1968–1970 התמחה בנפרולוגיה במחלקתו של פרופ' דוד תאודור אולמן, בבית החולים הדסה עין כרם.
בין השנים 1970–1972 שירת בחיל האוויר, בכנף 4 כרופא צבאי. השתחרר בדרגת סרן.
במלחמת יום הכיפורים היה רופא מוטס ביחידה 669.
ב-1972 לפי בקשתו של מנהל מרכז רפואי הדסה הפרופ' קלמן יעקב מן הקים ביחד עם הכירורג פרופ' אריה דורסט את היחידה להשתלת כליות.
במקביל מתמנה ויסקופר למנהל יחידה מטבולית, של מחלקה פנימית א', תפקיד אשר ביצע עד 1975.
בשנת 1972 תכנן ביחד עם האורולוג פרופ' צבי ברהב את "מרכז ההשתלות הארצי".
ב-1974 יצא להשתלמות בארצות הברית בנושא של יתר לחץ דם.
ב-1975 ויסקופר מקים את היחידה הנפרולוגית במרכז רפואי ברזילי באשקלון ומנהלה עד 1982.
ב-1977 הקים בקריית גת וב-1979 באשקלון את יחידות הדיאליזה הקהילתיות.
מ-1980 ועד 2003 ניהל ויסקופר את מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי ברזילי, (36 מיטות) ואת מרפאות יתר לחץ דם ומניעת מחלות לב וכלי דם.
בשנות התשעים של המאה העשרים המרפאה קיבלה את ההכרה של "מרכז למניעת מחלות לב וכלי דם" מטעמו של ארגון הבריאות העולמי, אשר הוכר כמרכז ה-13 בעולם. ויסקופר עסק במחקר מניעתי של מחלות קרדיו-וסקולריות.
ב-1988 התמנה לפרופסור חבר ברפואה פנימית, בבית הספר לרפואה ע"ש גולדמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ויסקופר כיהן כיו"ר הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם בין השנים 1982–2002
ב-1997 התמנה ויסקופר כמזכיר החברה הישראלית ליתר לחץ דם. ויסקופר כיהן בתפקיד עד 1999. משנת 1999 עד 2001 כיהן כנשיא החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
מ-2002 ועד 2015 כיהן ויסקופר כיו"ר של "הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם", מטעם משרד הבריאות, ההסתדרות הרפואית בישראל, וארבע קופות החולים.
ב-15 באוקטובר 2013 קיבל ויסקופר "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם "האיגוד הישראלי לרפואה פנימית". כן זכו בפרס פרופ' תלמה רוזנטל ופרופ' ג'רלד ברוק.
ב-2013 קיבל ויסקופר "פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר ובפעילות למען בריאות הקהילה" מהחברה לרפואה פנימית בישראל, ו ההסתדרות הרפואית בישראל לרגל הענקת הפרס כינס מנהל המרכז הרפואי ברזילי הד"ר חזי לוי, את הצוות הבכיר.
נפטר במאי 2018.
ממחקריו.
לויסקופר 140 פרסומים מדעיים בספרות הארצית והעולמית.
בשנת 1977 ויסקופר ערך מחקר שבו השתתפו כ-12,000 תושבי אשקלון, אשר מתוכם 10% היו בעלי סיכון ללקות במחלות לב ויתר לחץ דם. מסקנתו של ויסקופר הייתה חד משמעית : תוכנית התנהגותית לשינוי אורח חיים מובילה לירידה בתחלואה ובתמותה. המחקר השתרע על פני 10 שנים. בסיום המחקר נצפתה ירידה של תחלואה ותמותה ממחלות לב וכלי דם ב-24%.
בשנת 2016 פורסם מחקר בו השתתף ויסקופר בהרפואה. נושא המחקר : "השפעת תוכנית התערבות קהילתית במפעלים בישראל על מידת הסיכון ללקות במחלות לב וכלי דם"
משה גרוס (צלם)
משה גרוס (14 בנובמבר 1925 - פברואר 2018) היה צלם ישראלי שהתמחה בצילומי תעשייה ואדריכלות. גרוס היה מוותיקי הצלמים בארץ וליווה את התפתחות התעשייה הישראלית מראשית הקמתה.
ביוגרפיה.
משה גרוס נולד בלייפציג שבגרמניה. כשעלה לכיתה ב' החלה השנאה כלפי היהודים לבוא לידי ביטוי ברחובות, כאשר בערב פסח נהרסה חנות של יהודי תחת הבניין בו התגוררה משפחתו. אבא שלו ראה את הנולד והמשפחה עברה למץ, על גבול גרמניה-צרפת. בתחילת שנת 1933 עברה המשפחה למרסיי, צרפת, ובקיץ 1933 עלו על הפאטריה בדרך לארץ והשתכנו בחיפה.
בשנת 1941 החל את לימודיו בבית הספר המקצועי-תיכוני בסמ"ת, שם התמחה במשך שנתיים במסגרות כללית ושנתיים בחשמל, מכניקה ואופטיקה וזכה להיות בין תלמידיו של פרופסור פרנץ אולנדורף. בקיץ 1943 יצא לקורס מ"כים של ההגנה בכפר ילדים בפתח תקווה. פרופ' יעקב טורי היה מחנך הכיתה שלו. הוא היה איש מפ"ם, אשר יזם התארגנות כיתתית לקראת גיוס לפלמ"ח. בתום הלימודים בשנת 1944 אוחדה כיתת הבנים מבסמ"ת עם כיתת בנות מחוות לימוד לנערות בפתח תקווה, כך הכיר את יעלית, שהפכה בהמשך לאשתו.
באוגוסט 1945 יצאה הקבוצה להכשרה מגויסת לפלמ"ח בקיבוץ נען, תחת פיקודו של ישעיהו (שייקה) גביש. בהכשרה, שארכה שנתיים, ערכו אימונים צבאיים מלאים. משה מונה לנשק המחלקה בנען. במסגרת ההכשרה עבר קורס סיור, שכולל רישום וצילום והוא שימש כצלם של מחלקת הסיור.
במלחמת השחרור שימש כנשק של הפלוגה בפיקודו של אסף שמחוני והם לקחו חלק בפעולות משמעותיות במלחמה. בהמשך התחברו הגדוד הראשון והשלישי ונוסדה חטיבת יפתח. הם המשיכו בפעילות עד שחרור הגליל ואז הייתה ההפוגה הראשונה, בה ירדו לצריפין להתארגנות ואימונים, כאשר אלוף יצחק חופי מונה למפקד הפלוגה. ביולי 1948, במהלך פעולת היחידה לכיבוש כיס פלוג'ה, נפצע קשה בשתי הריאות.
לאחר ההחלמה, בנובמבר 1948, התחתנו משה ויעלית. נולדו להם שלושה ילדים.
באמצע 1948 קיבל צו תנועה להתייצב בפני חיים יערי בבית הירוק ביפו, שם הקימו את חיל המודיעין של צה"ל, תחת פיקודו של בנימין ג'יבלי. מכיוון שעבר קורס סיור וצילום הוא לקח חלק בהקמת יחידת הצילום של חיל המודיעין יחד עם גרישה שפירא. משה וגרישה עברו לחיפה לבניין שריכז את כל יחידות המודיעין, שם הם הקימו מעבדת צילום מקצועית ונתנו שירותי צילום לכל יחידות המודיעין, לשב"כ ולמוסד. בשנת 1951 חזר לעבוד בחברת חשמל, בה עבד לפני פרוץ מלחמת השחרור, שם, בנוסף לעבודתו כטכנאי, שימש כצלם עבור חברת החשמל. במקביל הוא פתח בבית מעבדת צילום קטנה והחל לבצע צילומים טכניים.
ב-1960 עזב את חברת החשמל והקים ברחוב הרצל 23 בחיפה מעבדה לשירות צילום טכני-מדעי בשם "משה גרוס — קרן אור." בשל עברו הביטחוני והקשרים עם מערכת הביטחון ביצע עבודות רבות מול מערכת הביטחון עם התעשייה האווירית, אלישרא, אלתא מערכות, אלביט מערכות ואל-אופ.
לאורך השנים ליוותה קרן אור תהליכים רבים בהתפתחות התעשייה והתרבות של מדינת ישראל, ביניהם: בניית המוביל הארצי, בה שימש גרוס כצלם של מקורות, וכצלם הבית הראשון של תיאטרון חיפה. צילומי תעשייה ואדריכלות, היו תמיד התחום האהוב עליו. בין המפעלים והאירועים שתיעד היו: הנחת אבן הפינה של מספנות ישראל, הנחת אבן הפינה של אלביט מערכות, מפעלים אלקטרו - כימיים, חברת קליל, חישולי כרמל, סולתם, הקמת נמל חיפה ובתי הזיקוק, תהליך התפלת מי ים בשיטת זרחין ועוד. בארכיון קרן אור יש כ-1,500 לקוחות מכל תחומי התרבות והתעשייה מקום המדינה.
היה מראשוני הצלמים המתמחים בתעשיית מיקרו-אלקטרוניקה ומעגלים מודפסים. לקח חלק משמעותי בתהליך המזעור של מעגלים מודפסים. באמצעות ידע טכני רב משרותו במעבדה בשרות הביטחון משה הצליח להביא להקטנת מעגלים בשיטה צילומית במכה אחת- טכנולוגיה שעוד לא הייתה אז בארץ.
לאורך השנים עבד משה עם אדריכלים ואומנים מובילים והפך לבן לוויה לאדריכלים גדולים, ביניהם: יעקב רכטר, פרופ' מנספלד, שמואל רוזוב, משה זרחי, דוד רזניק.
"מבחינה מקצועית הגעתי לרמה גבוהה בזכות העובדה שהייתי מכור לנושא ואהבתי את הצילום 24 שעות ביממה. לא עבדתי רק בשביל הכסף, אלא נהניתי מהעבודה היום-יומית. בכל עבודותיי שאפתי למצוינות, לדיוק ולמסירות אין קץ לנושא, ללא ויתורים".
בשנת 1976 הצטרף לקרן אור גם אלי גרוס, בנו של משה.
משה גרוס נפטר בפברואר 2018.
פרסים.
בין הפרסים ואותות שקיבל:
אוכל מנחם
אוכל מנחם (באנגלית: Comfort food; בערבית: لقمة مجابرة) הוא מזון שנאכל בזמן שאדם זקוק לנחמה ומתנחם באוכל, בגלל ערכו הנוסטלגי או הסנטימנטלי. בדרך כלל אוכל מנחם הוא עתיר קלוריות, מכיל רמת פחמימות גבוהה ופשוט להכנה.
הערך הנוסטלגי של המזון יכול להיות ספציפי לאדם יחיד, או מייצג ערכי תרבות.
הגדרה.
המונח "comfort food" קיים בשפה האנגלית לפחות משנת 1966, בה נכתב במאמר בעיתון "פאלם ביץ' פוסט": "מבוגרים המצויים בלחץ נפשי רב נוטים לאכול אוכל המכונה "אוכל מנחם" - מזון הקשור לביטחון של הילדות, כמו ביצה קלה של אמא או מרק העוף המפורסם." סוגי מזון אלה נחשבים כמנגנון התמודדות להרגעת רגשות שליליים.
מחקרים פסיכולוגיים גילו שאוכל מנחם נצרך כאשר אדם מעוניין בהקלת תופעות פסיכולוגיות שליליות, או בהגברת רגשות חיוביים. צריכה זו מקושרת לבעיית השמנת יתר חולנית בארצות הברית ובאופן כללי להתמכרות למזון.