מלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה ה-29 הוקמה ב-18 ביולי 1917 שלושה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, והורכבה מיחידות של המשמר הלאומי של ארצות הברית. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-57 שהורכבה מהרגימנטים ה-113 וה-114, שניהם מניו ג'רזי, ומהבריגדה ה-58 שהורכבה מהרגימנט ה-115 ממרילנד ומהרגימנט ה-116 מווירג'יניה. יחידות הארטילריה שלה היו רגימנט הארטילריה ה-110 ממרילנד, רגימנט ארטילריית השדה ה-111 מווירג'יניה ורגימנט הארטילריה ה-112 מניו ג'רזי. מאחר שהדיוויזיה הורכבה מלוחמים ממדינות שלחמו בצפון ובדרום במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, היא כונתה דיוויזיית "כחול ואפור".
הדיוויזיה נחתה בברסט, צרפת ב-8 ביוני 1918, ובסוף ספטמבר לחמה כחלק מהקורפוס הצרפתי ה-17 במסגרת הארמייה האמריקנית הראשונה במתקפת מז-ארגון. במהלך 21 ימי הלחימה, התקדמה הדיוויזיה ה-29 כ-7 ק"מ, תפסה 2,148 שבויים, ולכדה למעלה מ-250 מקלעים או תותחי ארטילריה. 30% מלוחמי הדיוויזיה נפגעו - 170 קצינים ו-5,591 חוגרים נהרגו או נפצעו. זמן קצר לאחר מכן נחתם הסכם שביתת-הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918, ובמאי 1919 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית ולוחמיה שוחררו, אולם הדיוויזיה נשארה פעילה כחלק מהמשמר הלאומי.
מלחמת העולם השנייה.
ב-3 בפברואר 1941 הופעלה הדיוויזיה מחדש, במסגרת התארגנות צבא ארצות הברית למלחמה. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-115, ה-116 וה-175, גדודי הארטילריה ה-110, ה-111, ה-224 וה-227, ויחידות נוספות. ב-5 באוקטובר 1942 נשלחה הדיוויזיה בפיקודו של לאונרד ג'רואו לבריטניה, שם החלה באימונים לקראת הפלישה לאירופה. ב-30 ביולי 1943 מונה ג'רואו למפקד הקורפוס ה-5, ובמקומו מונה צ'ארלס גרהארט למפקד הדיוויזיה.
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחוף אומהה, יחד עם הדיוויזיה ה-1 כחלק מהקורפוס ה-5, ועל אף אבדות רבות נאחזו הכוחות בחוף והדפו את הדיוויזיה הגרמנית ה-352 מעמדותיה. ב-7 ביוני כבשה הדיוויזיה את איזיני, וב-14 ביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-19. הדיוויזיה השתתפה בקרב על סן-לו, ולאחר מכן לחמה במבצע קוברה ובקרב על ברסט. בדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-13, והחזיקה עמדות לאורך נהר הרור. בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים בקרבות בגרמניה, עד לכניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945. לאחר מכן שהתה הדיוויזיה ככוח כיבוש ליד ברמן, ובינואר 1946 שוחררו חיילי הדיוויזיה, והדיוויזיה חזרה להיות כוח של המשמר הלאומי של ארצות הברית.
לאחר המלחמה.
בשנת 1959 חולקה הדיוויזיה לצוותי קרב, ובשנת 1963 בוטלו הרגימנטים בדיוויזיה לטובת בריגדות במסגרת ארגון מחדש. בשנת 1968 נשלחו דיוויזיות אחדות של המשמר הלאומי לווייטנאם כחלק ממלחמת וייטנאם, אולם הדיוויזיה ה-29 לא נמנתה עליהם, ואף הוחלט בסוף לפרקה.
ב-6 ביוני 1984 הוחלט על הקמת הדיוויזיה מחדש, והיא הוקמה כדיוויזיה קלה במסגרת המשמר הלאומי. עם תום המלחמה הקרה בשנת 1989 פורקו דיוויזיות מסוימות, אולם הדיוויזיה ה-29 לא נמנתה עליהם, ורק נערך בה ארגון מחדש. בשנת 1998 השתתפו חיילי הדיוויזיה בתרגיל גדול מאוד שנערך בווירג'יניה, ובשנת 2001 נשלחו חלק מחייליה לשרת במסגרת כוח השלום בקוסובו. בשנת 2004 נשלחה הדיוויזיה לאפגניסטן, ובשנת 2006 עברה הדיוויזיה ארגון מחדש, ולאחר מכן נשלחה שוב לשרת בקוסובו. בשנת 2008 נשלח כוח מהדיוויזיה לשירות בכווית ובעיראק, ובשנת 2010 נשלח כוח מהדיוויזיה לשירות באפגניסטן.
מרטין גוטפריד וייס
מרטין גוטפריד וייס (3 ביוני 1905 - 29 במאי 1946) היה המפקד האחרון של מחנה הריכוז דכאו. בנוסף, מאפריל 1940 עד ספטמבר 1942 פיקד על מחנה הריכוז נוינגמה, ומנובמבר 1943 עד מאי 1944 היה המפקד הרביעי של מחנה מיידנק.
ביוגרפיה.
וייס נולד בויידן, גרמניה. אביו עבד עבור חברת הרכבת הבאוורית. היו לו שתי אחיות והוא חונך כקתולי. לאחר סיום לימודי החובה שלו, החל ללמוד הנדסת מכונות בעיר לנדשוט. הוא סיים את לימודיו בשנת 1924 ועבד במשך שלוש שנים וחצי עבור חברת חשמל בבאווריה. בקיץ 1926 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית וכן היה מהראשונים שהחלו לפעול לקידום האס אה והנוער ההיטלראי. לאחר מכן חזר לויידן והצטרף לאס אס.
איש אס אס.
מאפריל 1933 וייס שירת במחנה דכאו, מנובמבר 1933 עד פברואר 1938 היה מהנדס המחנה. מחודש מרץ שובץ כשליש מפקד המחנה האנס לוריץ. בשנת 1934 נישא והביא לעולם שני ילדים.
באפריל 1940 קיבל פקודה להקים את מחנה הריכוז נוינגמה, ומנובמבר כיהן כמפקד של מחנה זה. אחד מיעדיו של מחנה נוינגמה היה להוות מחנה עבודה שיספק חומרי בניין להמבורג. כמו כן, מאפריל 1942 ועד יולי, פיקד על תת-מחנה ארבייטסדורף.
מפקד דכאו.
החל מיום 1 בספטמבר 1942 וייס כיהן כמפקד מחנה הריכוז דכאו. זמן קצר לאחר מכן, אוסוולד פוהל ביקר בחריפות את פועלו וטען כי תנאי האסירים במחנה היו ירודים מדי. בתגובה, וייס שיפר במעט את התנאים ששררו במחנה. הוא העביר מספר קאפואים ממחנה נוינגמה לדכאו. לקח חלק באקציית 14f13, אקציה שהייתה חלק מתוכנית האותנסיה, ובה נרצחו 342 בני אדם במרכז המתה בהרטיים. וייס שירת במחנה דכאו עד ליום 31 באוקטובר 1943.
בעת שפיקד על מחנה דכאו, 35 אסירים נתלו למוות ו-18 אסירים נרצחו בירי. לפני שהועמד לדין, טען בתוקף כי אסירים אלו לא היו אסירי מחנה הריכוז אלא אסירי הגסטפו. הוא אמר שהם נידונו למוות על ידי היינריך הימלר והמשרד הראשי לביטחון הרייך. טענות אלו היו שקריות ואף הפרו את חוקי העונשין של הנאצים במחנות הריכוז.
מפקד מיידנק.
וייס מונה לפקד על מחנה מיידנק לאחר שקודמו בתפקיד, הרמן פלורשטדט, הוצא להורג על ידי הנאצים לאחר שנמצא אשם במעילה ובגנבת רכוש וכספי האסירים. יומו הראשון של וויס כמפקד מיידנק היה 4 בנובמבר 1943. יום קודם לכן אירע במחנה טבח גדול ונורא. יותר מ-17,000 יהודים נרצחו באקציית ארנטפסט במהלך יום אחד. ישנם היסטוריונים הסבורים כי וייס נכח במחנה לובלין-מיידנק ביום הטבח, על מנת להתכונן לתפקידו החדש. ידוע כי ביומו הראשון כמפקד מיידנק היה אחראי על פינוי הגופות הרבות שהיו במחנה כתוצאה מהטבח ההמוני.
ב-18 במאי 1944, אוברשטורמבנפיהרר וייס קודם בדרגה. ב-1 בנובמבר 1944 הוא נשלח למחנה מוהלדורף. במחנה זה, ארגון טודט הקים 2 מפעלים תת-קרקעיים שתפקידם היה לייצר מטוסי קרב מדגם מסרשמיט Me 262 (מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם) בסיועם של עובדי כפייה ממחנה דכאו. מאחר שטייסי הלופטוואפה החלו לספוג אבדות קשות מול טייסי חיל האוויר הבריטי המלכותי, עובדי הכפייה נצטוו לפעול במרץ וביעילות. האסירים היהודים במפעלי המטוסים היו נתונים בסכנת המתה בגז אם תפוקתם הייתה איטית או לקויה. חלק מצאו את מותם מהעבודה במפעלים בעוד שאחרים מתו מטיפוס. אלו שהיו חלשים מדי מכדי לעבוד נשלחו למותם לאושוויץ. פועלו של וייס במוהלדורף אינו ברור, אך ידוע שמכל אנשי האס האס במחנה הוא החזיק בדרג הרם והבכיר ביותר.
באפריל 1945 וייס נכח במחנה דכאו. ב-28 באפריל וייס התייעץ עם שטנדרטנפיהרר קורט בכר כיצד עליו למסור את המחנה לידי האמריקאים, ביום שלמחרת נמלט מן המחנה.
משפט והוצאה להורג.
וייס נלכד במינכן ביום בריחתו ממחנה דכאו, ה-29 באפריל 1945, על ידי קורפורל הנרי סנגר מגדודים התותחנים 292 של צבא ארצות הברית. הוא נשפט במסגרת משפטי דכאו שנפתחו ב-13 בנובמבר 1945. הוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות והוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-29 במאי 1946.
פרידריך אדולף, רוזן קאלקרויט
פרידריך אדולף גראף פון קאלקרויט (בגרמנית: Friedrich Adolf Graf von Kalckreuth; 22 בפברואר 1737 - 10 ביוני 1818) היה גנרל-פלדמרשל פרוסי שפיקד על כוחות במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה.
קאלקרויט נולד ב-22 בפברואר 1737. בעיר סוטרהאוזן שבממלכת פרוסיה. אביו היה ארנסט פון קאלקרויט (1689-1739) ואמו הייתה שארלוט אנטוני לבית פון בילוב (1698-1739). ב-1748 החל ללמוד בפנימייה צבאית, וב-1753 התגייס לצבא הפרוסי והוסמך כקורנט (מקביל לסגן משנה) במשמר המלכותי. הוא לחם במלחמת שבע השנים, וב-1757 מונה לשלישו של הנסיך היינריך, אחיו של פרידריך הגדול. בשל לחימתו המוצלחת בקרב פרייברג, קידם אותו המלך פרידריך לדרגת מיור. קאלקרויט תמך בהיינריך בביקורות שהטיח כנגד מדיניותו של אחיו המלך, ולפיכך ב-1766 הוא הוצב בפרוסיה המזרחית. ב-1786 הוא הוחזר לפרוסיה בידי המלך פרידריך וילהלם השני, וב-1787 השתתף במסע לכיבוש הולנד בהנהגת קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. ב-1790 הוענקה לו דרגת גנרל לוטננט.
קאלקרויט הזדהה עם רעיונות המהפכה הצרפתית, והתנגד לברית שכרתה פרוסיה עם האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית. למרות זאת, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הוא הוביל בהצלחה כוחות כנגד צבא המהפכה הצרפתי. באפריל 1793 הוא הטיל מצור על העיר מיינץ אשר נשלטה בידי הצרפתים. המצור נמשך עד יולי, עת הצליח קאלקרויט להגיע להסכם מכובד עם הצרפתים. כ-19,000 חיילים צרפתים נפלו בשבי, אולם הם שוחררו תמורת הבטחה שלא יישאו נשק כנגד פרוסיה. הם עזבו את העיר תוך שהם שרים את המרסייז, ונשלחו לדכא את מרד המלוכנים בוונדה.