כמה שנים מאוחר יותר, אמו של בארי מגיעה לגור באחוזת לינדון. היא מזהירה את בנה כי מעמדו בסכנה: אם ליידי לינדון תמות, כל רכושה יורש לבנה הבכור, הלורד בולינגטון (כבר גבר צעיר, בגילומו של ליאון ויטלי). הלורד, ששונא שנאת מוות את בארי, ינטוש אותו חסר כל. אמו של בארי מייעצת לו לקבל תואר אצולה כדי להגן על עצמו. בשביל לקדם מטרה זו, הוא מטפח את היכרותו של הלורד ונדובר המשפיע (אנדרה מורל) ומתחיל להוציא סכומים גדולים עוד יותר של כסף כדי להתחבב על האצולה. כל המאמץ הזה מבוזבז. במהלך מסיבת יום הולדת של ליידי לינדון, הלורד בולינגטון מכריז על השנאה לאביו החורג ועל כוונתו לעזוב את אחוזת המשפחה כל עוד אמו נשואה לבארי. בארי מתעצבן ומכה את בנו מול הקהל. המכות נתפסות כאכזריות וגורמות לבארי לאבד את כבודו והוא מנודה מבחינה חברתית.
בניגוד להתעללות בבנו הבכור והחורג, בארי מתגלה כאב רחום ואוהב כלפי בריאן, שעימו הוא מבלה את כל זמנו. הוא לא יכול לסרב לבנו בשום דבר, ונכנע להתעקשותו של בריאן לקבל סוס ליום הולדתו התשיעי. בריאן המפונק, בניגוד למה שהבטיח להוריו, רוכב על הסוס לבדו מספר ימים לפני יום הולדתו וכתוצאה מכך נופל ונפצע. לבסוף, בריאן מת מפצעיו.
בארי מוכה היגון מתחיל לשתות ולהשתכר, ואילו אשתו בורחת אל הדת, בסיוע הכומר המשפחתי סמואל הננס (מוריי מלווין). אמו של בארי מפטרת את הכומר בטענה שהוא כבר לא עוזר לליידי (בנוסף, המשפחה לא יכולה להרשות לעצמם את הכומר, בשל חובותיו של בארי); והיא אף טוענת שהוא מחמיר את המצב. המשפחה צוללת עוד יותר עמוק לתוך יגון, והליידי מנסה להתאבד באמצעות רעל (אך אינה מצליחה והופכת לחולה). לאחר אירועים אלו, בולינגטון חוזר לאנגליה, שם הוא מוצא את בארי בבית מרזח מקומי כשהוא משתכר ומתאבל על בנו במקום להיות עם אשתו. הוא דורש "שביעות רצון" (אתגר לקרב) כנקמה על התקיפה הציבורית של בארי.
הם מחליטים לקיים דו-קרב בכנסייה נטושה. בולינגטון מקבל את ההזדמנות הראשונה לירות, אך אקדחו אינו דרוך והוא יורה באדמה. בארי, מסרב לירות בבנו, יורה בכוונה באדמה, אבל בולינגטון לא מוותר ואינו מסיים את הקרב. בסיבוב השני, הוא יורה ברגלו של בארי וגורם לקטיעה חלקית של הרגל.
בעוד בארי מתאושש, בנו משתלט על כלכלת הבית. הוא שולח את אחד מידידי המשפחה לבארי עם הצעה: בולינגטון יעניק לבארי קצבה של 500 גיני בשנה לכל חייו בתנאי שהוא יעזוב את אנגליה לנצח, ויסיים את נישואיו לליידי לינדון. אחרת בארי ייכנס לכלא בגלל חובותיו הכבדים. בארי מסכים. הקריין מציין כי בארי עוזב לאירלנד עם אמו, ולאחר מכן ליבשת אירופה ומחדש את מקצועו לשעבר ומהמר (אם כי אינו מצליח כבעבר), וכי בארי אינו יראה את ליידי לינדון שוב. הסצנה האחרונה (בחודש דצמבר 1789) מציגה את הליידי לינדון חותמת על הקצבה של בארי.
הפקה.
הבחירה בראיין אוניל לתפקיד הראשי הפתיעה רבים. צילומי הסרט ארכו כעשרה חודשים. חלק מסצינות הפנים צולמו לאור נרות, תוך שימוש בעדשות מיוחדות, וזאת כדי לשחזר את עידן טרום החשמל בו מתרחשת העלילה.
את הסרט מלווה קריינות המתערבת ומביעה דעתה (הצינית בחלק מהמקרים) בנוגע למתרחש בעלילה לעיתים קרובות.
כמו בכל סרטיו של קובריק, המוזיקה משחקת תפקיד חשוב בסרט, בין אם במתן אווירה מתאימה לתקופת הסרט, בין אם בהכתבת קצבו. בין המלחינים הקלאסיים שביצירותיהם השתמש קובריק: יוהאן סבסטיאן באך, אנטוניו ויוואלדי, פרנץ שוברט, גאורג פרידריך הנדל ווולפגנג אמדאוס מוצארט. כמו כן כולל הפסקול קטעים של הלהקה האירית הצ'יפטיינס.
פרסי אוסקר.
הסרט גרף ארבעה פסלוני פרס אוסקר על הצילום הטוב ביותר, העיצוב האמנותי הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר. הסרט היה מועמד לזכייה בקטגוריות הסרט, התסריט המעובד והבמאי הטוב ביותר.
יום שישי השחור
סוסניוס, קיסר אתיופיה
סוּסְנֶיוֹס (1572-7 בספטמבר 1632, בגעז ሱስንዮስ, ביוונית כונה סיסיניוס Σισίννιος) היה נגוס נגסת של אתיופיה (1607-1632) תחת שם ההכתרה מלאכ סגד השלישי.
אביו היה הנסיך פאסילידס נכדו של דווית השני. כתוצאה מכך יש המשייכים אותו לשושלת הסולומונית. אחרים מחשיבים אותו, במקום את בנו פַסיל, כמייסד הענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
ילדותו.
בילדותו נתפסו סוסניוס ואביו על ידי שודדי אורומו והוחזקו בשבי במשך שנה, עד שחולצו על ידי דג'אזמאץ' אסבו. לאחר חילוצו מהשבי התגורר סוסוניוס אצל המלכה אדמס מוגסה, אמו של סרצה דנגל ואלמנת הקיסר מינאס.
סוסניוס היה הצעיר מחמשת בניה של אמו השפחה. הבן הבכור, אפא כרסטוס, נהיה נזיר. הבן השני, סאלה כרסטוס, היה מצביא ששירת את סוסניוס בנאמנות. האח השלישי, ימנה כרסטוס, מרד בסוסניוס ונפטר במאסר. גם הבן הרביעי, מלכא כרסטוס, מרד בסוסניוס.
משנת 1590 ואילך נתפס סוסניוס כיורש פוטנציאלי של הכתר, כיוון שבניו של הקיסר סרצה דנגל היו עדיין צעירים. המיסיונר הישועי מנואל דה אלמיידה תיאר אותו כך: "גבוה, עם מאפיינים של איש איכותי, עיניים גדולות נאות, אף מחודד ומרווח וזקן מטופח...".
ב-10 במרץ 1607 הרג סוסניוס את יעקב הקיסר בקרב צאצהובר ותפס את מקומו כקיסר. טקס ההכתרה המפואר ב-18 במרץ 1608, אך השנתיים הראשונות לכהונתו הוקדשו לדיכוי מרידות ברחבי אתיופיה, בסיוע ארבעת אחיו.
קבלת הקתוליות.
בשנת 1612 קיבל על עצמו סוסניוס את האמונה הקתולית בסתר בהשפעת פדרו פאיש. צניעותו ולמדנותו של פאיש מצאה חן בעיני סוסניוס, שסלד מהחמדנות ומעשי הניאוף של האבונה (הגמון) שמעון. בשנת 1622 הצהיר על אמונתו הקתולית בגלוי, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמיימי כי כוונתו רצויה.
האינקוויזיציה האתיופית.
הקיסר מלאק סגד קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה צפונית לאגם טאנה, אזור שהיה מיושב ביהודים רבים. בירתו שימשה אחת ממקומות מושבם של המיסיונרים, ביניהם ישועים פורטוגזים. בנו מרד כנגדו בשנת 1624 ונמלט לאחר כישלון המרד לאזורי היהודים, שהעניקו לו מקלט. מלאק סגד כעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו ויצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה. בעקבות כישלונותיו הוא ארגן צבא חמוש היטב, כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל. הקיסר הורה להוציא להורג ולהילחם ביהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי. בלחימה ביהודים טבחו חיילי הקיסר רבים מהם, מכרו רבים לעבדות, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית. יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט. בכך גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים והלוחמים שנשלחו מפורטוגל.
יחידת קצב
גלאוודיוס מלך אתיופיה
האות בַּא (ערבית: باء; במצרים נהגית: בֵּא) היא האות השנייה באלפבית הערבי. לפניה באה האות אליף ואחריה האות תא.
בא מייצגת את העיצור /b/ (כמו בי"ת). האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד'ארז".
בא המנוקדת בכסרה בתחילת מילה משמשת כתחילית במשמעות "עם".
על בסיס האות בא נוצרה פּא (ﭖ, עם שלוש נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /p/ (כמו פ"א), האות משמשת בשפות ששאלו את האלפבית הערבי בהן קיים הצליל הזה, כמו פרסית, וגם בשפה הערבית לתעתוק מילים זרות.
מקור האות בא הוא ב"בי"ת" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
The Muses Rapt
חואן ורדרה (באנגלית: Juan Verdera) נולד בספרד בשם חואן ורדרה פרנדז והוא עוסק בגואה טראנס ושם הבמה שלו הוא "The Muses Rapt".
חואן התחיל את הקריירה שלו בתחילת שנות ה-80 כאשר עבד בתור נגן מקלדת עם להקות פאנק ניסיוניות כמו Derribos Arias. הלהקה התפרקה ב-1984 ולאחר מכן הגיע לאיביזה והתחיל להשקיע את כספו על סטודיו, שם התחיל לכתוב מוזיקה ניסיונית בז'אנר הטכנו. כשהעלה לאוויר את מסיבת הטבע הראשונה שלו הוא התאהב בגואה טראנס והחליט להקדיש את עצמו לכתיבת מוזיקת טראנס.
לאחר מכן גילה חואן שהוא חולה בסרטן ועליו לעבור מסלול אינטנסיבי של כימותרפיה. במהלך הזמן הזה מצא חואן לעצמו שלום והקלה במוזיקת הטראנס.
לאחר אחד ממפגשי הטיפול שלו הגיע חואן אל הסטודיו שלו ותחת השפעה של השראה שהגיעה אליו הוא יצר את הטראק הקלאסי ובין המפורסמים ביותר בתחום הטראנס "Spiritual Healing" לו נוצרו 11 רמיקסים מאומנים שונים. לאחר שהטראק שוחרר, חל שיפור במצבו של חואן והוא הודיע שהבריא ממחלתו.
חואן ידוע כאחד שעובד על המוזיקה שלו לבד בלי אומנים נוספים. שיתף פעולה פעמים אחדות עם "Domi Pastor" ודיג'יי "יורג קסלר".
דובון הקיקיון
דובון הקיקיון (שם מדעי: "Olepa schleini") הוא מין של עש ממשפחת הדובוניים (Arctiidae). המין הוגדר כמין חדש למדע בסוף 2005, והוכרז רשמית באוגוסט 2007. זיהוי דובון הקיקיון התבצע במעבדת האבחון במשרד החקלאות הישראלי, בה ניתנים שירותי זיהוי חרקים, אקריות וגורמי מחלות צמחים. אין זה מקרה יוצא דופן, מאחר שהתגלו בישראל מיני פרפראים רבים בעשר השנים שקדמו לזיהויו של מין זה. דובון הקיקיון דומה מאוד לשני מינים קרובים מאותו סוג: "Olepa ricini" ו-"Olepa toulgoeti". המין נמצא במישור החוף בישראל.
מקור שמו.
המין נקרא דובון בשל הפלומה השעירה שמכסה את גופו של הפרפר בשלב הזחל (כמו אצל שאר מיני הדובוניים), וקיקיון על שם הצמח עליו הוא חי וממנו ניזון. מקור שם המין המדעי (schleini) ניתן כהוקרה על מחקריו של פרופסור יוסף שליין.
תיאור.