לאחר שנה מהקמת הכולל, כינס רבי יצחק אלחנן אספה נוספת, בה הוחלט על הצורך למנות מנהל לכולל, שבאותה העת כבר היה בפריחה. הסכמת כל הנוכחים הייתה למנות לתפקיד זה את רבי יצחק בלאזר שהיה קודם לכן רבה של פטרבורג. לאחר מינויו השקיע רבות להרחיב ולפתח את הכולל, לאחר מסע של גיוס כספים ברוסיה וגרמניה עלה בידו להכפיל את מספר הלומדים בכולל מ-60 ל-120 אברכים.
סביב הכולל הוקמו בזה אחר זה מוסדות תורה נוספים, כשבראשם ישיבת כנסת ישראל.
בזמן התלקחות פולמוס המוסר, פרשו רבי איצלה בלאזר והסבא מסלבודקה מניהול הכולל, וניהולו הוטל בידיו של רבי צבי הירש רבינוביץ ומקורביו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הכולל הקובנאי פסק מפעילותו. לאחר המלחמה כשחזרה הישיבה מקרמנצ'וג לקובנה, הקים רבי נתן צבי פינקל כולל חדש בשם 'בית ישראל' שמנה בהקמתו עשרים אברכים. ובאותה העת הקים רבי אברהם דוב כהנא שפירא את הכולל הקובנאי. זמן לא רב לאחר מכן, התאחדו שניהם לכולל אחד שפעל בסלבודקה עד לימי השואה ונקרא בשם 'כולל קובנא (קאוונא) מאוחד עם 'כולל בית ישראל'.
מטרת הכולל.
כאמור מטרת הכולל הייתה להכשיר אברכים על מנת שישמשו כרבנם ומרי הוראה בקהילות שונות. כך ניתן אף ללמוד מהכיתוב המופיע על גבי חתימתו הרשמית של הכולל:
רבני הכולל.
במשך שנות קיומו, רבנים שונים שימשו בתפקידים שונים בכולל:
כאמור מייסדו הראשון של הכולל היה הסבא רבי נתן צבי פינקל, בראשות הכולל התמנו רבנים שונים, תחילה נתמנה רבי יצחק אלחנן ספקטור.
שנה לאחר מכן נתמנה אף רבי יצחק בלאזר לראש הכולל. ועמד בראשו בין השנים תרכ"ב-תרל"ח.
רבי צבי הירש רבינוביץ כיהן כמנהל הכולל בין השנים תרל"ז-תר"מ (1877-1880).
רבי ישראל ניסן קרק כיהן כמנהל הכולל החל משנת תר"ע בערך, לאחר פטירת רבי צבי הירש רבינוביץ.
כמו כן העסיק הכולל אנשים שונים ששימשו בתור אוספי כספים שנקראו בתקופה זו שדרי"ם ביניהם:
ספרים בהוצאת הכולל.
בשנת תרפ"ב הוציא הכולל שלושה ספרים בשם 'כתבי בית ישראל':
לקריאה נוספת.
ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ב.
משיח מלחמה
משוח מלחמה
שעיה סגל
ישעיה (שעיה) סגל (מאי 1951 – 5 ביוני 2017) היה עיתונאי, צלם עיתונות ויועץ תקשורת ישראלי. היה יועצם של ראשי ממשלת ישראל אריאל שרון ובנימין נתניהו.
ביוגרפיה.
סגל נולד בארצות הברית, בנם של יצחק (אירוינג) ועליזה (פלורה) סגל. סבו, הרב יוסף סגל, היה חתנו של הרב יעקב משה ספיר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרבה הראשון של נס ציונה. לאחר מכן ירדה המשפחה לארצות הברית, ובנו יצחק כיהן בה כרב. גם הבן השני, הרב זאב סגל, כיהן כרב בניו יורק.
בשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה בכפר סבא. למד בישיבת כפר הרא"ה.
בין השנים 1974–1985 היה כתב וצלם בעיתון "מעריב". בשנת 1974 פתח יחד עם צלמי העיתונות חנניה הרמן ושמואל רחמני את סוכנות הצילום "24+", שפעלה עד 1977.
ב-6 באוקטובר 1981 שהה במצרים בזמן רצח סאדאת, והיה העיתונאי הראשון שערך ראיון עם יורשו חוסני מובארכ.
לאחר שפרש מ"מעריב", באמצע שנות ה-80, פתח משרד עצמאי לייעוץ אסטרטגי ויחסי ציבור. בין היתר היה יועץ של יצחק תשובה ושל קבוצת דלק שבשליטתו. בשנת 2010 התלוננה תנועת אומ"ץ על סגל שהוא פועל בניגוד עניינים חמור בסוגיית תמלוגי הגז, זאת בשל פעילותו של כיועצו של נתניהו ושל יצחק תשובה במקביל.
החל משנת 1996 עבד כדוברו ויועצו של אריאל שרון, תחילה כשהיה שר התשתיות, ואחר כך כשהיה ראש הממשלה. לאחר מכן היה יועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושל רעייתו שרה נתניהו ונחשב לאיש סודם. הוא החל לכתוב ספר על קשריו עם בני משפחת נתניהו, יחד עם העיתונאית מזל מועלם, אולם הספר לא יצא לאור. בשנת 2005 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקרות על העסקתו של סגל במשך שנה וחצי כיועץ אסטרטגי לשר האוצר, בנימין נתניהו, בלי שנחתם עמו חוזה העסקה, ובלי שנציב שירות המדינה התבקש, וממילא גם לא אישר, את העסקתו כיועץ. וגם לא נבחן חשש לניגוד עניינים בנוגע להעסקתו. בעקבות הבדיקה הודיע נתניהו כי הפסיק להיעזר בסגל.
במרץ 2010, מבקר המדינה בדק את מעורבותו של סגל ברשות השידור. לאחר שלמבקר המדינה הגיעה תלונה, לפיה סגל פעל להדחתו של מרדכי שקלאר, מנכ"ל רשות השידור ופעל לקידומו של יוני בן מנחם לתפקיד מנכ"ל הרשות במקומו של שקלאר.
בינואר 2017, מסר עדות ביחידת להב 433 בתיק 1000. במהלך עדותו סיפר סגל על הדינמיקה המורכבת שהיה לו עם הזוג נתניהו, כולל מתנות אשר הוא עצמו העניק לזוג ובמיוחד לשרה נתניהו. בעדות סיפר סגל כי מעולם לא קיבל תמורה כספית מהליכוד, ואף הועסק בלי חוזה, תוך הבטחות של נתניהו עצמו לסגל כי ימלא תפקידים בכירים, אשר התבררו לטענת סגל כשקרים והונאות. לאור פטירתו של סגל, העדות לא נשמעה בבית המשפט, אך נחשפה באפריל 2021 בתוכנית המקור.
בשנותיו האחרונות נאבק במחלת הסרטן. בשנת 2017 נפטר בבית החולים תל השומר, בגיל ששים ושש. נקבר בבית הקברות ירקון.
חיים אישיים.
אחיו הם איש העסקים דוד סגל, שהיה מקורבו של הרב שמואל אוירבך, והרב יעקב סגל, שהיה ראש ישיבת ברכת יוסף בבני ברק. בן דודו הוא פרופסור חיים סוקניק.
רחל ראוש
רחל ראוש (בהולנדית: Rachel Ruysch; 3 ביוני 1664 - 12 באוקטובר 1750) הייתה ציירת טבע דומם מצפון הולנד. היא התמחתה בפרחים, פיתחה את הסגנון שלה והשיגה תהילה בינלאומית בחייה. בעקבות קריירה ארוכה ומוצלחת שהתפרשה על פני שישה עשורים, היא הפכה לציירת האישה המתועדת הטובה ביותר של תור הזהב של הציור ההולנדי. אחריה יאן ואן הויסום, לקח את ציור הפרחים לדרגה נוספת של פופולריות.
חיים אישיים.
רחל ראוש נולדה בהאג למדען פרדריק ראוש ומריה פוסט, בתו של האדריכל פיטר פוסט. אביה היה פרופסור לאנטומיה ובוטניקה. היה לו אוסף עצום של שלדי בעלי חיים, ודגימות מינרליות ובוטניקות בהן השתמשה רחל לתרגול כישורי הרישום שלה. בגיל צעיר היא החלה לצייר פרחים וחרקים מהאוסף של אביה כדרכו הפופולרית של אוטו מרסוס ואן שרייק. עבודתה המדויקת התאימה ליכולתו של אביה לתאר את הטבע ברמת דיוק רבה. מאוחר יותר, ככל שהתפתחה יותר, היא לימדה את אביה (וגם את אחותה, אנה ראוש) כיצד לצייר.
בשנת 1679, בגיל חמש עשרה, ראוש התקבלה לחונכות אצל וילם ואן אלסט, צייר פרחים בולט באמסטרדם. הסטודיו שלו באמסטרדם השקיף על סטודיו של ציירת הפרחים מריה ואן אוסטרוויק. ראוש למדה אצל ואן אלסט עד מותו בשנת 1683. מלבד טכניקת ציור הוא לימד אותה לסדר זר באגרטל כך שהוא ייראה ספונטני ופחות פורמלי. טכניקה זו הניבה השפעה ריאלית ותלת ממדית יותר בציוריה. כשהייתה ראוש בת שמונה עשרה היא יצרה ומכרה יצירות חתומות באופן עצמאי. היא גם הייתה בקשרים עם ציירי פרחים נוספים יאן ומריה מונינקס, אלידה וויטוס ויוהנה הלנה הרולט-גראף, שכולם היו בערך בגילה ועבדו אצל אגנס בלוק, שכמו אביה, גם עבדה עם אספני הצמחים יאן וכספר קומלין.
בשנת 1693 התחתנה עם צייר הפורטרטים מאמסטרדם יוריאן פול, איתו נולדו לה עשרה ילדים. לאורך חיי הנישואין וחייה הבוגרים המשיכה לצייר ולהפיק יצירות לאספנים בינלאומיים. נשים אחרות בתקופה זו היו צפויות להשתתף בצורות אמנות שנעשו באופן מסורתי יותר על ידי נשים, כמו תפירה. ראוש המשיכה לעבוד כציירת לאחר שהתחתנה, ככל הנראה מכיוון שתרומתה להכנסת המשפחה אפשרה להם לשכור עזרה בטיפול בילדיהם. לאחר מותה, למרות גישותיה המשתנות בציורי הפרחים, היא שמרה על מוניטין גבוה.
יצירתה.
לא ידוע אם ראוש הייתה חברה בגילדת סנט לוק באמסטרדם, אך עבודות שנחתמו מוקדם על ידה בשנות ה-1680, מראים את השפעתו של אוטו מרסוס ואן שרייק. בשנת 1699 עברו היא ומשפחתה להאג, שם הציעו לה חברות בקונפררי פיקטורה (אקדמיה לאמנות) כאשה הראשונה שקבלו. בשנת 1701 היא ובעלה הפכו לחברי אגודת הציירים של האג. בשנת 1708 הוזמנה ראוש לעבוד בדיסלדורף ולשמש כצייר חצר הנסיך יוהאן וילהלם. היא השיגה חוזה לעבודות שצוירו בביתה שהביאה מדי פעם לדיסלדורף. היא המשיכה לעבוד בשבילו ועבור אשתו משנת 1708 ועד מות הנסיך בשנת 1716.
היסטוריונים לאמנות רואים את ראוש כאחת האמנים המוכשרים ביותר בנושא טבע דומם. עד מותה בגיל 86 היא ייצרה מאות ציורים, מתוכם למעלה מ-250 תועדו או מיוחסים לה.בעבודותיה המתוארכות עולה כי היא ציירה מגיל 15 עד שהייתה בת 83, כמה שנים לפני מותה. היסטוריונים מסוגלים לקבוע זאת בוודאות מכיוון שהיא רשמה את גילה בעת חתימתה על ציוריה.
סגנון.
לראוש הייתה הבנה חזקה מאוד ברישום ובטכניקות של מסורות ציור קודמות. ידע זה שיפר את יכולות הציור שלה. מבחינה סגנונית, יצירות האמנות שלה, עם ההרכב המיוחד שלה והצבעים המבריקים, היו חלק מתנועת הרוקוקו. היא הקדישה תשומת לב רחבה לכל הפרטים בעבודתה. כל עלה כותרת נוצר בשקדנות בעבודות מברשת עדינות. הרקע לציוריו של ראוש הוא בדרך כלל כהה, כפי שהייתה האופנה בציור פרחים במחצית השנייה של המאה ה-17. הקומפוזיציות הא-סימטריות שלה עם פרחים שמוטים וגבעולי בר יצרו ציורים שנראו כבעלי אנרגיה רבה סביבם.
בעבודתה המוקדמת ראוש ציירה מספר תמונות של תחתית היער הכוללות חיות קטנות, זוחלים, פרפרים ופטריות. בהמשך אימצה את ציור הפרחים כהתמחות העיקרית שלה והמשיכה לצייר עד מותה ובכך המשיכה את סגנון המאה ה-17 עד אמצע המאה שלאחר מכן.