על פי פיטר בראון, אחד ההבדלים בהתפתחות הנזורה בין סוריה למצרים נובע מהאקלים. במדבריות מצרים לא יכול אדם בודד לשרוד ועליו להיעזר באחרים - כלומר ליצור קהילה. בצפון סוריה יש מים, יישובים סמוכים האחד למשנהו ונזיר בודד יכול לשרוד.
הבדל נוסף הוא הדגש שניתן לסגפנות (ἄσκησις) בשפתם: Ascesis. כלומר סך התרגילים הגופניים והרוחניים שמאפשרים לנזיר להגיע לניצחון על היצרים (apatheia).
הנזירים הבודדים אימצו את רעיון הלאורה שהגיע ממדבר יהודה, כל השבוע היו הנזירים מבודדים ובסופי השבוע התכנסו לתפילה משותפת, אכילה משותפת, מסירת תוצרת עבודתם (למשל סלי נצרים) וקבלת חומרי גלם.
נזירים במקומות בהם לא היה יכול אדם לשרוד לבד, בין אם בשל תנאי אקלים ובין אם בשל סכנות הנובעות מבני אדם התאגדו בקוינוביון לחיים משותפים.
היה מעבר של נזירים בודדים ושל קבוצות נזירים בין קוינוביון ללאורה. היו נזירים שהחלו כבודדים והקימו מנזרים והיו פרחי נזירים שהתחנכו במנזר ואחרי שהגיעו למוכנות נפשית מספקת עברו להתבודדות במסגרת לאורה.
תכונות הנזיר.
ספרים מסוג Apophthegmata patrum על תולדות הנזורה, כמו "The Sayings of the Fathers" ציטטו מה אמרו נזירי הדורות הראשונים בדבר התכונות הנדרשות מנזיר ואיזה אורח חיים עליו לסגל לעצמו.
ספרים אלו ערוכים כך שמצטטים בהם אדם אחר אדם ומה אמר בנושא. חלק ניכר מההגדים דומה, אולם ייתכנו מקרים בהם שני אנשים שונים ימליצו על תכונות שונות ואף סותרות.
בין התכונות הנדרשות:
התפשטות הנזורה.
הקהילה שהקים פכומיוס הייתה פופולרית ביותר והוקמו קהילות רבות הדומות לה. תוך שנות דור נוצרו כמה מאות קהילות כאלה, בעיקר במצרים, ומשם התפשטה התופעה לארץ ישראל, סוריה, צפון אפריקה ובסופו של דבר לשאר האימפריה הרומית שם היא נעשתה להיבט מרכזי של החיים בימי הביניים. בתחילה, מנזרים נחשבו כפועלים מחוץ לסמכות של השלטון הכנסייתי הרשמי וגם מחוץ לשלטון האימפריאלי, נוצר מתח בין הכמורה לבין המסדרים הנזיריים. ברומא עצמה לא התפתחו מנזרים כי הבישופים חששו ממסרים סותרים לנזירים שהיו תחת השפעת אב המנזר ולא תחת השפעת הבישופות.
השלבים המוקדמים ביותר של הנזורה במערב אירופה כללו דמויות כמו מרטין מטור (316–397), שלאחר ששירת בלגיון הרומאי המיר את דתו לנצרות וייסד הרמיטאג' ליד מילאן, ואז עבר לפאוטייר שם התאספה קהילה סביב ההרמיטאג' שלו. הוא נעשה לבישוף בטורס ב-372, שם הוא ייסד מנזר במארמוטייר, מספר קילומטרים מהעיר.
בנוסף, החלה באיטליה וגאליה תופעה של הקמת מנזרים על ידי נשים, מנזרים אלו היו בעיקר בערים. הצטרפות למנזר אפשרה לנשים אלו את הפריבליגיה לא להינשא, וכך בנות אריסטוקרטיה יכלו להתחמק מנישואים כפויים שנועדו לחזק בריתות תוך כדי כך שזכו ביוקרה על הקרבתן. לפי ד"ר נירה פנסר, הקמת מנזר נשים על אדמות המשפחה, הייתה דרך של משפחות לשמור על רכושן. במקרה של יורשת, האדמות היו אמורות לעבור כנדוניה למשפחת הבעל, אולם הקמת מנזר שבראשו עמדה כאם מנזר אחד מבנות המשפחה הייתה דרך למנוע חיזוק משפחה אחרת ושמירת הכוח והיוקרה בידי המשפחה שהקימה את המנזר וקבעה מי תהיה אם המנזר.
החל ב-330 לערך מתפתחת נזורה מחוץ לרומא. ברומא עצמה הנזורה לא הייתה מקובלת על הבישופים. אלו לא אהבו את העובדה שיש גוף נוצרי חזק שאינו תחת שלטונם הישיר ואת העובדה שהנזירים העבירו מסרים סותרים לאלו שהעבירו הבישופים עצמם, בעיקר בנושא צניעות והסתפקות במועט.
בסוף המאה ה-4 מתפתחת נזורה בגאליה, הנזורה בגאליה לא העדיפה את האריסטוקרטים והתפתחה מחוץ לערים, בקרב כל שכבות האוכלוסייה. על פי כתבים שתועתקו, אחד הגורמים שהשפיעו על התפתחות הנזורה בגאליה היו כתביו של אתנזיוס ששיבח את אנטוניוס. הנזורה מתפתחת הן בלאורות - זרם שהוביל מרטינוס הקדוש והן במנזרים. בסוף המאה ה-6 היו בגאליה כ-240 מנזרים.
תקנוני המנזרים.
תקנון נזורה (רגולה) הוא מסמך הקובע נורמות ומסדיר את אורח החיים במנזר על ידי תקנות כתובות. בחלק ניכר מהמקרים כותב המסמך הוא מייסד המנזר (או המסדר בתקופות מאוחרות).
עקרונות.
אף כי התקנונים שונים האחד ממשנהו, יש מספר מכנים משותפים לכל התקנונים, ובהם:
כל התקנונים כוללים בצורה זו או אחרת את עקרונות תוכנית החינוך הקדושה, דהיינו צייתנות, שפלות הרוח ושתיקה. שלושה מאפיינים שהנזיר חייב להפנים על מנת שיגיע למצב בו זהותו העצמית נטמעת בזו של קהל הנזירים.
תקנוני האב (דור ראשון).
קבוצות הנזירים הראשונות, כמו זו שייסד פכומיוס, נזקקו כבר אז לכללי התנהגות, וההנחיות שעברו בעל פה מהוותיקים לצעירים לא הספיקו. התקנון של פכומיוס (נכתב בקופטית ב-320, תורגם ללטינית בידי הירונימוס) והיה פשוט יחסית היות שלא התקיימה קהילת נזירים, אלא כל אחד מהנזירים היה כפוף לפכומיוס בתפקידו כאב המנזר (עבאס) ולא הייתה מערכת יחסים בין הנזירים השונים, מבנה ארגוני זה המשיך את המסורת היהודית של יחסי רב ותלמידיו. התקנון כלל דרישה לצייתנות מוחלטת של הנזיר הבודד לאב המנזר, איסור על יציאה משטח המנזר, כללי סגפנות באוכל ועל מנת למנוע מאבקי ירושה נקבע הסדר ירושה, כלומר מי יורש את אב המנזר. התקנון לא מכיל תוכן רוחני אלא כללי התנהגות בלבד.
עם הזמן והקמת מנזרים נוספים החלו לקרום בין הנזירים מערכות קשרים, שהיו זקוקות להנחיות והדרכה. על צרכים אלו ענו התקנונים של אוגוסטינוס ובזיליוס הגדול (מקייסרי). יחד עם התקנון של פכומיוס נחשבים שלושת התקנונים כתקנוני אם של תקנוני הנזירים.
בזיליוס מקייסרי התרשם מאוד מהקהילות המאורגנות שהתפתחו תחת הדרכתו של פכומיוס. קהילה ומשמעת עזרו מאוד למה שנעשה התכונה הנזירית האידיאלית: צניעות. הוא כתב (ביוונית) בין השנים 358 ל-364 סדרה של מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - ואפילו המשמעת - של אב-מנזר חזק המדריכים נכתבו בצורה של שאלות ותשובות בשלושה ספרים: Moralia ושני ספרי Asketika. תורתו של בזיליוס הייתה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך הייתה לה השפעה פחותה במערב הלטיני. בזיליוס שם דגש על הקהילתיות, על הקשר שבין הנזירים לבין עצמם וכך התקנון שלו יותר רשת חברתית בין הנזירים, קובע עקרונות עזרה הדדית, ובפעם הראשונה תקנון כתוב יותר קהילה במקום אוסף אינדיבידואלים שחיים יחדיו ומצייתים כולם לאדם אחד.
אוגוסטינוס מהיפו כתב תקנון למנזר שייסד, מחולק ל-Praeceptum, Ordo Monasterii ו"מכתב 211" (נכתב ב-423) שמהווה התאמת כלליו למנזר נשים. מאחר שהמנזר שלו היה מיועד לכמרים, כלומר לאנשים שכבר עברו תהליך לימוד והפנמת מצוות הדת, התקנון שלו שם דגש מועט יחסית על צייתנות, עבורו, כמו עבור בזיליוס, חיי המנזר הם חיי שיתוף ושיתוף פעולה בין הנזירים. יותר מהצייתנות חשובה הסולידריות שבין הנזירים.
תקנוני הדור השני.
במהלך המאה הרביעית קמו מנזרים רבים במקומות שונים. כל אחד מהמנזרים כתב תקנון משל עצמו, רובם התבססו על שלושת תקנוני האם, וכל כותב תקנון נטל מתקנוני האם את מה שהתאים לו. קרוב ל-300 תקנונים שונים נכתבו במהלך השנים שבין המאה ה-4 למחצית המאה ה-7
הונורטוס, בהשפעת לאונטיוס, החליט להתבודד באי לרה (Lerins) בריביירה הצרפתית, אי שהיה נידח בזמנו. תוך זמן קצר הצטרפו אליו מספר בני אצולה, בעיקר גאלים במוצאם והמקום שהיה מיועד להיות מקום התבודדות הפך למנזר ומקום לימוד. ממנזר זה יצאו מספר בישופים ומייסדי מנזרים. על מנת להסדיר את חיי המנזר כתבו הונורטוס ועוזריו בשנת 410 תקנון המכונה תקנון 4 האבות (patrum). התקנון מחולק לארבעה חלקים, כל חלק נכתב על ידי אדם אחר סרפיון (Serapion), פפנוטיוס (Paphnutius) ושני אנשים ששמם מקריוס (Macarius). עיקר הכללים בנושא צייתנות וענווה נלקחו מפכומיוס, ונוספו עליהם כללים בנושא ענישה.
משמעותי מאוד להתפתחות העתידית של הנזירות היו ה"Institutes" של קסיאן (Cassian) מ-420, מדריך לחיי נזירות, וה"Conferences" שלו, אוסף של הגיגים רוחניים. אם כי הוא ייסד מנזרים לבקשתם של בישופים, הוא לא העריך את סגנון החיים שלהם. הוא עודד נזירים "לברוח מנשים ובישופים" וראה בתפקיד בכנסייה "פיתוי שטני" שעל נזירים להימנע ממנו.
תקנוני הדור השלישי.
על סמך הניסיון המצטבר במנזר שבאי לרה, יצא בלרה ב-427 תקנון מעודכן (התקנון השני של האבות Secunda Regula Patrum) ובו בעיקר החמרה בנושא ענישה.
תקנוני הדור הרביעי.
הדור הרביעי של התקנונים כולל את Regula Orientalis, אף הוא תוצר של המנזר של לרה. מסתמך בעיקר על פכומיוס והתקנון השני של האבות.
קסריוס מארל, Caesarius of Arles, התחנך אף הוא במנזר בלרה, קסריוס גורש מלרה לארל, נבחר שם לתפקיד בישוף. בשנת 534 פרסם תקנון מפורט עבור נשים נזירות. אחד העקרונות בתקנון הוא היציבות Stabilutas. כלומר, אישה נכנסת למנזר לשארית חייה. לפי התקנון שלו אין לנשים (להבדיל מגברים) אופציית פרישה מהמנזר. מנזרי נשים היו לרוב מנזרים עירוניים, כלומר היו ממוקמים בתוך יישוב עירוני. עובדה זו גרמה להדגשים בתקנון בנושא ההפרדה בין המנזר לסביבתו האנושית, פירוט תקנות בדבר סגירת דלתות המבנה והתייחסות שונה לעיקרון הכנסת האורחים (הוספיטליטס). זמן קצר אחרי שהוציא את התקנון לנשים התאים אותו קסריוס לגברים.