ר' אברהם אבן עזרא סבור כי מדין וישמעאל הם בני שבט אחד הנקרא פעם כך ופעם כך.
רשב"ם מסביר כי האחים כלל לא מכרו את יוסף. בשעה שישבו לאכול התרחקו מעט מן הבור כדי לא לאכול על הדם.
הם המתינו לישמעאלים שראו קודם, ולפני שבאו הישמעאלים עברו במקום סוחרים מדיינים, חטפו את יוסף מהבור ואחר כך מכרו אותו לישמעאלים.
פירושו של הרשב"ם מהפכני, אך מוצא אסמכתא בפסוקים, שכן בהם לא מוזכר כלל שהאחים מכרו את יוסף.
בפסוק: לא נזכרים כלל האחים; ואף יוסף עצמו, בהיותו בבית האסורים מעיד: ().
כאמור, פרשנים שונים הגיעו עד ל-20 תסריטים אפשריים לגבי מספר המכירות שבוצעו וזהות הסוחרים.
משמעות המכירה.
בהיסטוריוגרפיה היהודית יש למכירת יוסף חשיבות מכרעת:
בעקבות המכירה ירד יוסף למצרים, הפך למשנה למלך, כלכל את אחיו ואביו בשנות הרעב, דבר שהביא להשתקעות המשפחה במצרים, לשעבוד, ולבסוף ליציאת מצרים ולכיבוש הארץ בידי העברים. סכום המכירה, 20 דינרים שהם 5 סלעים, הוא גם הסכום של פדיון בכורות (מהאם), מצווה זכר למכת בכורות בזמן יציאת מצרים. יוסף היה בכור לאמו.
חוקרת המקרא נחמה ליבוביץ' מוצאת סיבתיות כפולה בסיפור מכירת יוסף, כפילות של עשייה אנושית ועשייה אלוהית. מצד אחד בני אדם פועלים מתוך דחפים אנושיים: יוסף מתפאר, האחים מקנאים ונוקמים בו, ומצד שני ה' מכוון את כל המאורעות כדי להוציא לפועל את התוכנית האלוהית של עם נבחר היוצא מבית עבדים ומקבל את התורה.
מכירת יוסף באגדה.
חז"ל גינו את האחים על המכירה:
ספר היובלים מתארך את המכירה ל-10 בחודש השביעי, שהוא יום הכיפורים בלוח השנה במגילות קומראן, ובכך מסביר את הצורך בשעיר לעזאזל לכפר על בני ישראל.
קישורים חיצוניים.
יעקב ישראל סטל, שקיעי מדרש ופרשנות בפרשת חלומות יוסף ומכירתו, סגולה, 10 כסליו תשפ"ב.
מרטה ויירה דה סילבה
מרטה ויירה דה סילבה (בפורטוגזית: Marta Vieira da Silva; נולדה ב-19 בפברואר 1986 באלגואס, ברזיל) היא כדורגלנית ברזילאית, המשחקת בקבוצת אורלנדו פרייד מה-NWSL. בדרך כלל היא מוכרת רק בשמה הפרטי.
מרטה התפרסמה בעקבות זכייתה בפרס כדור הזהב (השחקנית המצטיינת) בגביע העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2004. היא הייתה חלק מנבחרת ברזיל שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה (2004). בשנת 2006, זכתה מרטה בתואר כדורגלנית השנה בעולם, לאחר שניצחה את קריסטין לילי ורנטה לינגור. לאחר מכן חזרה מרטה על ההישג חמש פעמים רצופות, עד 2009, וזכתה בפרס פעם נוספת בעונת 2017/2018.
עם 115 שערי נבחרת, מרטה היא שיאנית השערים בנבחרת ברזיל עבור כל המגדרים. בנוסף, לאורך הקריירה שלה הבקיעה מרטה 17 שערים בגביע העולם בכדורגל נשים, המהווים יותר שערי מונדיאל מכלל השחקנים משני המגדרים. כמו כן, היא הראשונה מכלל הכדורגלנים בעולם שהבקיעה שער בחמישה גביעי עולם, וכן האישה הראשונה שהבקיעה שער בחמש אולימפיאדות.
מרטה הובילה את המועדון השוודי אומאו לזכייה בגביע אופ"א לנשים בעונת 2003\2004, וזכתה לאורך הקריירה בשבע אליפויות בליגה השוודית בכדורגל נשים. בנוסף לאליפות אירופה, שיחקה מרטה שלוש פעמים בגמר ליגת האלופות לנשים.
דגל הדב
ח'וואלד
חַ'וואלִד או אלחַ'ואלִד (בערבית: الخوالد) הוא יישוב כפרי ערבי-בדואי בגליל התחתון, אשר קיבל הכרה בשנת 1993.
משמעות השם היא ה"ח'אלדים", כלומר צאצאיו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
היישוב נמצא בתוואי נחל ציפורי בסמוך ליישוב נופית .
גלן גולד
גלן הרברט גוּלד (באנגלית: Glenn Herbert Gould; 25 בספטמבר 1932 – 4 באוקטובר 1982) היה פסנתרן קנדי מפורסם, שנחשב על ידי רבים כגאון מוזיקלי ונמנה עם ענקי הפסנתרנים בני דורו, ועד היום מוכר כאחד הפסנתרנים הגדולים אי פעם.
גולד פיתח גישה ייחודית וחדשנית לפיה יש למבצע מרחב רב של פרשנות אישית ליצירה המוזיקלית. נודע באישיותו הססגונית, במוזרויות ובפרובוקציות שבהן היה מעורב, ובזכות הקלטותיו מרובות ההשראה של המוזיקה לכלי מקלדת של יוהאן סבסטיאן באך.
תולדות חייו.
גלן גוּלד נולד כגלן גוֹלד (Glen Gold) בטורונטו שבמחוז אונטריו, קנדה, ילדם היחיד של ראסל ופלורנס גולד. ב-1939, כשהיה בן 7 בערך שינתה המשפחה את שמה מ-Gold ל-Gould עקב האנטישמיות ששררה בקנדה באותה תקופה. בהיותם פרסביטריאנים, הם לא רצו להיחשב בטעות ליהודים. גולד עצמו אמר לא אחת, ש"כשאנשים שואלים אותי אם אני יהודי, אני תמיד אומר להם שבזמן מלחמת העולם השנייה הייתי יהודי".
אימו, אשר סבה היה בן-דודו של אדוורד גריג, הייתה מורתו הראשונה לפסנתר. בגיל 9 החל ללמוד נגינה בפסנתר, ובגיל 10 למד אורגן ותאוריה ב"קונסרבטוריון המלכותי למוזיקה" בטורונטו.
ב-1945 הופיע לראשונה בפני קהל (על אורגן), ושנה לאחר מכן ביצע את הקונצ'רטו מס' 4 לפסנתר של בטהובן יחד עם התזמורת הסימפונית של טורונטו. הרסיטל הציבורי הראשון שלו נערך ב-1947, והרסיטל הראשון לרדיו הושמע ב-1950 בתאגיד השידור הקנדי.
מאז, ובמשך 13 שנים החל לנוע במרתון של קונצרטים ברחבי העולם, וניגן עם מיטב התזמורות הפילהרמוניות כמו אלה של ברלין, וניו יורק.
ב-1957 ערך גולד סיבוב הופעות בברית המועצות, והיה הצפון-אמריקאי הראשון שניגן שם מאז מלחמת העולם השנייה. הופעותיו כללו קטעים מאת באך וכן מוזיקה סדרתית מאת ארנולד שנברג ואלבן ברג, שדוכאה בעבר בברית המועצות בתקופת הריאליזם הסוציאליסטי. גולד חזר והביא למערב את המוזיקה של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ'.
בחודש נובמבר 1958 הגיע גולד להופעות בישראל, ושהה שם חודש וחצי, במהלכן ניגן בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הופעתו זו עוררה הדים רבים גם בזכות נגינתו המופלאה שהוציאה את המבקרים מגדרם, אך גם בססגוניות שליוותה את ההופעה: התקנה ממושכת של השרפרף הקבוע שנשא עמו להופעות בכל מקום בעולם, המעיל הכבד שלבש עקב הצטננותו, ו-4 תנורי חימום שפוזרו סביב כיסאו. גולד נהג להופיע ללא נעליו, וכן נהג לחמם את ידיו וזרועותיו במים חמים לפני עלייתו לבמה.
ביקוריו במקומות שונים בעולם, מחלותיו, ועניינים טכניים כמו פסנתר כנף שלא תאם את רצונותיו, הותירו בו חותם של יאוש ואכזבה מנדודיו בעולם. ככל שהוכרה גאוניותו וגברה תהילתו, חש גולד עייפות מהנגינה בפני קהל, עד כדי תחושה כאילו הופעותיו הופכות לעניין טכני. ב-10 באפריל 1964, בהיותו בגיל 32 בלבד, הופיע גולד בציבור בפעם האחרונה בלוס אנג'לס, קליפורניה. את הסיבות לפרישתו הסביר בתקליט יוצא דופן שהפיק באולפן בו הוא נשמע משוחח עם מפיק תקליטיו, ובין יתר הסיבות הזכיר גם את ביקורו בישראל. תקליט זה שהופץ במאות אלפי עותקים, נתן למבקריו ומעריציו הזדמנות נדירה לחדור אל נבכי נפשו המיוסרת, ואל עולמו הפנימי, מהם שאב את ההשראה לנגינתו. גולד הופיע בכ-200 קונצרטים בלבד.
במשך שארית חייו התרכז בהקלטות, כתיבה ושידור ברדיו. הקלטותיו עוררו ביקורת בגלל הטכניקה שנראתה חדשנית באותם ימים: הוא הקליט את יצירותיו באולפן פעם אחר פעם עד שהיה מרוצה מהביצוע, וערך ו"בישל" את ההקלטה. ביצועיו המוקלטים, שנמכרים עד היום, ידועים גם בזכות מנהגו לזמר בקולו גם בהקלטות מוקפדות ומלוטשות. גולד גם כתב והקליט ביקורות והערות למוזיקה שניגן, וצירף אותן להקלטות. הקלטותיו אלה נמכרו בכמויות רבות.
גולד נפטר בטורונטו ב-1982 בעקבות שבץ ונקבר בבית הקברות Mount Pleasant Cemetery. שנים לאחר מותו, וכמו בחייו, עוררה נגינתו פולמוס. מעריציו מדברים על פרשנותו הגאונית למוזיקה, ויש מוזיקאים הנשבעים כי המוזיקה שלו שינתה את חייהם. מתנגדיו טוענים נגד גישתו החדשנית שאיפשרה חופש כה רב למבצעים.
כישוריו ואישיותו המיוחדת של גולד שימשו רקע לסופר האוסטרי תומאס ברנהרד, שביסס עליו את עלילת הרומן "הטובע", שנכתב שנה אחרי פטירתו של גולד, ב-1983.
קישורים חיצוניים.
סמל הולנד
סמל הולנד מבוסס על סמלהּ של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, שאומץ עם הקמתה ב-1815. בסמל מופיע אריה מוזהב שטפריו ולשונו אדומים ובידו חרב, על גבי מגן כחול עם משבצות מוזהבות. במגן תומכים שני אריות זקופים, ומעליו מופיע כתר הולנד. מתחת למגן מופיע המוטו ההולנדי, בצרפתית: "Je maintiendrai" (אני אתגבר). ברקע הסמל - גלימה מלכותית שצדה החיצוני ארגמן, צדה הפנימי פרוות סמור, וכתר נוסף בראשה.
רפי לביא
רפי לביא (23 בפברואר 1937 – 7 במאי 2007) היה אמן, צייר, צלם, מורה לאמנות, מבקר תקליטורים של מוזיקה קלאסית ומבקר אמנות במקומון "העיר".
ביוגרפיה.
רפי לביא נולד ברמת גן למשפחת לוי בעלת רשת בתי-הקפה "עטרה". הוא היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד.
הוא החל להציג בראשית שנות השישים את יצירותיו, שסגנונן מעיד על זיקתו לאמנותם של אריה ארוך ואביבה אורי. ב-1961 וב-1965 הציג תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. לציוריו אופייניים שרבוטים בעיפרון, בדרך כלל על פני רקע ורוד. הוא התבלט כמורה וכמחנך של דור אמנים צעירים במסגרת עבודתו במדרשה למורים לאמנות ב-1966 ייסד את קבוצת +10 ("עשר פלוס").
רפי לביא יצר בראשית שנות השישים ציורים המבוססים על שרבוט ספונטני, בהשפעת אביבה אורי. באמצע העשור הופיעו בציוריו דימויים שסגנונם שאול הן מעולם ציורי הילדים, הן מן הגראפיטי והן מן הקומיקס.