הרב איסקאלסקי התמנה לכהונת רבנות ראשונה כרבה של רובליה שבפלך מינסק, שבה כיהן בין השנים תרס"ג–תרס"ד. אחר כך התמנה כרבה של קוז'אן הורודוק שבה כיהן עד שנת תרס"ז. במרחשון ה'תרס"ז, נובמבר 1906, היגר לארצות הברית והתמנה כרבה של סקרנטון שבפנסילבניה. ב-1909 עקר לניו יורק וכיהן כרב בית הכנסת של "אנשי סלוצק". משנת 1918 ועד סוף ימיו כיהן כרב קהילת "אנשי ביאליסטוק" בניו יורק.
לאחר פטירתו בל' בשבט ה'תרצ"א, 17 בפברואר 1931, התמנה תחתיו בנו הרב מיכל שמעון איסקולסקי לרבה של קהילת אנשי ביאליסטוק שכיהן שם עד פטירתו ב-1959. חתנו הרב ישראל טבק כיהן אף הוא כרב בבלטימור כ45 שנים והיה נשיא להסתדרות הרבנים דאמריקה בין 1948 ל-1950.
חיים ציבוריים.
לאחר שהגיע לניו יורק, הרב איסקאלסקי נבחר לגבאי הראשי של מוסדי תמיכה אמריקאיים לישיבת אור תורה בטבריה (של הג"ר משה קליערס) ולישיבת עץ חיים בסלוצק (של הג"ר איסר זלמן מצלר).
בשנת 1911 שהוא שנת ייסודה, התחבר לוועד הרבנים מה"קהילה" דניו יורק ובשנת 1915 כבר היה למזכיר שלהם. הוא גם היה חבר לאגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה מ-1915 עד 1928 וישב בוועד הפועל שלהם. בשנת 1926 ייסד את דגל הרבנים האורתודוקסים דאמריקה ושימש כנשיא שלהם מאז עד זמן פטירתו.
בשנת 1915 היה ממייסדי מוסד עזרת תורה ונתמנה למזכיר ביום הקמתה, וכיהן בתפקיד באופן פעיל עד 1925 ובאופן רשמי עד 1928. במובנים רבים החלפתו בתפקיד זה היה הרב יוסף אליהו הנקין שנתמנה למנהל המוסד ב-1925.
הוא נמנה עם ראשוני רבני "המזרחי" בארצות הברית והיה ידיד קרוב של הרב מאיר ברלין בתקופתו באמריקה. הוא גם סייע לידידו הרב הלל הכהן קליין בניסיונו להקים סניף של "אגודת ישראל" באמריקה לאחר 1920.
יעקב אסקולסקי
יעקב איסקאלסקי
קריזשאפאל
נעם פייג
נעם פייג (נולד בשנת 1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן במפקדת חיל הים, כראש שלושה מספנים מספן המטה, מספן הים ומספן המודיעין. לפני כן שירת כמפקד שייטת ספינות הטילים.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בחיפה, בן להורים שעלו ארצה לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת המדינה. במשפחה אחות אחת.
פייג בוגר בית הספר לקציני ים עכו (1977). בשנת 1978 התגייס לחיל הים וסיים קורס חובלים. שירת בשייטת ספינות הטילים ופיקד על ארבע ספינות טילים בין השנים 1984 ועד 1989 - "אח"י געש (סער 3)", אח"י מולדת מדגם "נדרן", אח"י מזנק ספינת נצ"ל (סער 2) ועל "אח"י עליה ספינת טילים מדגם "חוחית". לאחר מכן פיקד על פלגה 916 ובשנת 1993 מונה למפל"ג 33 - פלגת ספינות טילים, בתקופת שרותו כמפל"ג 33 נקלטו ספינות הגיעו לארץ ונקלטו הספינות מדגם סער 5. ב-1995 מונה למפקד יחידת השליטה הימית. ב-1997 מונה לרמ"ח מל"מ במספן המודיעין ובשנים 1999 עד 2001 פיקד על שייטת ספינות הטילים. בשנים 2002 עד 2004 שירת כראש מספן המודיעין. פייג שימש ראש מספן הים בתקופת מלחמת לבנון השנייה ולאחר מכן שימש כראש מספן המטה וסגן מפקד חיל הים, פייג סיים את תפקידו בחיל הים ופרש בנובמבר 2009.
לאחר שחרורו הקים את חברת הייעוץ NMC ומשמש כמנכ"ל החברה.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים EMBA מאוניברסיטת תל אביב. הוא מתגורר במושב במרכז הארץ, חי עם גלית ואב לילד אחד.
הקבינט של ממשל ארצות הברית
היסטוריה של האנטישמיות
היסטוריה של האנטישמיות הולכת אחורה מאות ואלפי שנים. אנטישמיות מוגדרת כפעולות איבה או אפליה נגד יהודים כקבוצה דתית או אתנית. תופעת האנטישמיות בהיסטוריה האנושית, ימיה כימי קיומו של העם היהודי . אמנם צורותיה החיצוניות וגילוייה המהותיים של האנטישמיות שונים מבחינה היסטורית בתקופות השונות, אולם עצם העובדה של שנאת ישראל על ידי עמי תבל היא מציאות אמפירית, שמולה עמדו היהודים בכל הדורות, ואיתה נאלצו להתמודד. עובדה זו "זיכתה" את האנטישמיות בפי רבים בשם: "השנאה העתיקה ביותר".
החוקרים מזהים שישה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של האנטישמיות:
לדברי החוקרת ג'רום חנס שישה שלבים אלו יכולים להתמזג לשלש קטגוריות עיקריות: אנטישמיות עתיקה, שהייתה בעיקר אתנית ובעלת אופי "טבעי", אנטישמיות נוצרית שהייתה דתית ביסודה, ואנטישמיות גזעית של המאה ה-19 וה-20.
בפועל, קשה להבדיל את האנטישמיות (המכוונת דווקא כלפי יהודים) מן ההתעמרות הכללית והאפליה המובנית שהייתה קיימת כלפי מיעוטים על ידי עמים אחרים לפני התקופה הרומית, אך עם ההתקדמות במעלה ציר הזמן, ובמיוחד מאז אימוץ הנצרות באירופה, והפיכתה לדת השלטת במהלך המאה ה-4, הולכות ומתרבות הידיעות על תקריות אנטישמיות מובהקות. העולם האסלאמי אף הוא ראה את היהודים כזרים מבחינה היסטורית. עם בואה של המהפכה המדעית והתעשייתית באירופה של המאה ה-19 התרבו גם ביטויים חדשים של אנטישמיות, והיו מבוססים יותר על תפיסות גזעניות מאשר על הדת, תופעה שהגיעה לשיאה בזוועות השואה במהלך מלחמת העולם השנייה. היווצרותה של מדינת ישראל בשנת 1948 תרמה במידה מסוימת להפחתת גילויי האנטישמיות, אך מאידך יצרה מתחים אנטי-יהודיים חדשים במזרח התיכון.
העת העתיקה טרם עליית הנצרות.
איבה מוקדמת כלפי יהודים.
דוגמאות ראשונות ברורות לרגשות אנטי-יהודיים ניתן למצוא באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס.
העיר אלכסנדריה נוסדה על ידי אלכסנדר הגדול. יחסו של אלכסנדר כלפי היהודים היה ידידותי ומעודד. הוא אפשר להם לבנות אזור יהודי בעיר, שבו הם עסקו במסחר והפכוהו לאזור משגשג. אלכסנדריה הפכה לבירה המסחרית והרוחנית של העולם העתיק. בתחילתו של העידן המשותף, יהודים כבשו שתי חמישיות של העיר ומנו כ-100,000 אנשים. העיר הייתה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, ותרגום השבעים - התרגום היווני של התנ"ך מעברית - נוצר שם. יוסף בן מתתיהו מספר שאלכסנדר אף פטר את היהודים מתשלום מיסים בשנות שמיטה, מאחר שהם אינם מעבדים את שדותיהם בשנים אלו. בין יהודי העיר המפורסמים מאותה התקופה היה הפילוסוף פילון האלכסנדרוני.
מצרים הייתה כאמור לב הפזורה היהודית, והמרכז המתקדם ביותר של התיוונות מחוץ ליוון עצמה. מצב זה לא היה חריג במיוחד, באופן כללי, העולם הפגאני היה מאוד סובלני כלפי גיוון דתי, ומצב זה אפשר ליהודים חופש דת ופולחן (מונותואיסטי) מלא. ואכן, היו דמויות בולטות מן התקופה שהחשיבו מאוד את היהודים כקבוצה, וכתבו עליהם בהערכה. הפילוסוף תאופרסטוס לדוגמה, שהיה מתלמידיו של אריסטו והתנגד להקרבת יצורים חיים על המזבח, כתב על דרך ההקרבה אצל היהודים:
הדגש על חוסר הרצון היהודי לקבל מנהג שכזה (הקרבת יצורים חיים), תואם את הטון הכללי של כל הקטע, שהוא אוהד את היהודים. התבוננות בכוכבים היא מרכיב די חשוב בדת פילוסופית, על פי אסכולת אפלטון ואריסטו.
דוגמאות נוספות הן הפילוסוף קליארכוס שתיאר פגישה בין מורו אריסטו לבין "חכם יהודי", והחוקר מגסטנס שכאשר נסע להודו כשגריר של סלאוקוס הראשון, הוא כתב עבודה שבה דיבר בשבח הממשל והחברה ההודית, וכלל גם את היהודים בתיאוריו האידיאליים. כן יש לציין את הסופר טימגנס, שהיה הסופר היווני-אלכסנדרוני היחיד שלא דיבר בגנות היהודים.
עם זאת הזרם המרכזי של ההיסטוריונים של אלכסנדריה היה ידוע לשמצה בשנאת היהודים שלו. אחת הסיבות לעוינות זו נבעה מן העובדה שילידים מצריים רבים, שחיו חיי אומללות תחת השליטה היוונית והרומית, לא יכלו לסבול את הפריחה והשגשוג שזכו בו היהודים הזרים. קנאה חברתית זו השתרשה כמעט בכל הכתבים של הסופרים ההלניסטיים באלכסנדריה ובסביבתה.
בספרות הפגאנית נעשה סילוף של ההיסטוריה היהודית, שבא לידי ביטוי בראש ובראשונה בסיפור מצרי-יווני אלטרנטיבי למוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים. גרסתו הקדומה ביותר הידועה לנו הופיעה ככל הנראה בחיבורו של הקטאיוס איש אבדרה, היסטוריון יווני שחי סביב שנת 300 לפנה"ס, שם מסופר שבעקבות מגפה קטלנית שבאה על מצרים, גורשו ממנה כל הזרים, כאשר חלקם הגדול, בהנהגת משה, גורש לארץ ריקה שנקראה אחר כך "יהודה". גרסתו של הקטאיוס עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר, שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים, תוך שימוש במוטיבים של כפירה, טומאה, שנאת זרים ואף שנאת אדם.
בחיבורו של מנתון (אגיפטיקה), כומר והיסטוריון מצרי-הלני מן התקופה, מופיעה הטענה, כי בני עם החיקסוס (קבוצה ממוצא שמי ששלטה בצפון מזרח מצרים) היו "אבות היהודים". בכך שולל מנתון את הסיפור המקראי ואת תפיסת הזהות העצמית של היהודים ומנסה להשפילם. הנואם היווני אפיון, שחי במאה הראשונה לספירה באלכסנדריה ונודע בשנאתו ליהודים, טען בחיבוריו (שהתבססו על כתביו של מנתון), כי בני ישראל הם צאצאי אנשים מצורעים שהונהגו על ידי כהן דת מורד בשם 'אוסרסף' (Osarseph) "שלא מעריץ את האלים", מרד בפרעה בשיתוף מורדים כנענים, וכאשר פרעה התגבר על המרד הוא גירש את המורדים המצורעים הללו למדבר שבו שינה אוסרסף את שמו למשה. אפיון טען כי סיפורו הוא למעשה הגרסה ה"אמיתית" לסיפור יציאת מצרים שאותו מספרים היהודים, ובכך רצה לציירם כמצרים מצורעים וטמאים שצריך לגרשם ולנדותם.
רעיונות אלו חזרו רבות בעבודותיהם של כאירמון מאלכסנדריה, ליסימכוס, פוסידוניוס, אפולוניוס מולון, אפיון וטקיטוס, והיוו למעשה "היסטוריה נגדית" - הגרסה המצרית-יוונית לסיפור יציאת מצרים במסורת היהודית, ומטרתם המוצהרת הייתה כאמור ניסיון לבזותם, והתכחשות לזכות הגדרתם העצמית של היהודים.