במדיניות הפנים שלו ביצע מגנוס מאמצים גדולים להכניס חידושים בספר החוקים. שינויים אלו אומצו באספות האצילים שהתכנסו ב-1274 וב-1276. ב-1274 הוא חוקק ספר חוקים לאומי אחיד שיושם בכל חלקי נורווגיה, כולל באיי פארו ובאיי שטלנד. ספר חוקים זה החליף את החוקים האזוריים השונים שהיו קיימים קודם לכן. מהלך זה הושלם על ידי חקיקתו של חוק מוניציפלי חדש שחוקק ב-1276 ובמקביל בוצע מהלך דומה באיסלנד. ספר חוקים אחיד לכל הארץ היה נוהג חדש יחסית באותה תקופה, שעד אז היה מקובל רק בממלכת סיציליה ובממלכת קסטיליה. ספר החוקים של מגנוס יצר את התפיסה שמעשי פשע הם פגיעה במדינה ולאו דווקא נגד אדם מסוים, וכך צמצם את האפשרויות של מעשי נקם אישיים. ספר החוקים הרחיב את סמכותו הפורמלית של המלך והפך את כס המלכות כמקור של צדק. החוק המוניציפלי העניק לערים חרות מורחבת. פרק מיוחד בספר החוקים קבע את סדר הירושה לכתר, בהתאם להסדרים שהבסיס להם הונח על ידי הוקון הרביעי ב-1260.
סוגיית סדר הירושה הייתה חשובה ורגישה, שכן היא הייתה אחד הגורמים העיקריים להתנהלותה של מלחמת האזרחים הנורווגית, שלמעשה הייתה סדרה של מלחמות שהתנהלו משנת 1130 ועד שנת 1240. ב-1273 העניק מגנוס לבנו הבכור, אריק, שהיה אז בן חמש, את התואר מלך ולאחיו הצעיר, הוקון, את התואר דוכס, וכך הוא הבהיר באופן חד משמעי מה יהיה סדר הירושה.
למרות שעל פי כל הדיווחים היה מגנוס מבחינה אישית מלך אדוק מאוד באמונתו הדתית, עבודת החקיקה שלו הביאה אותו לעימות עם הארכיבישוף של נורווגיה, שהתנגד לשליטה החילונית על הכנסייה ושאף לשמר את ההשפעה של הכנסייה על הממלכה. הסכם טונסברג, שנחתם ב-1277 בין מגנוס לבין יון ראודה, הארכיבישוף של נידארוס (טרונדהיים), אישר זכויות מסוימות לכמורה, את החירות לבחירות חופשיות למשרות הכנסייתיות ועניינים דומים. הכנסייה שמרה על עצמאות משמעותית בעניינים שיפוטיים, אך ויתרה על הטענה העתיקה שעל פיה ממלכת נורווגיה הייתה פייף הכפוף לסמכות המלאה של הכנסייה הקתולית.
בתחום התרבותי, המשיך מגנוס את מדיניותו של אביו להנהיג בנורווגיה את תרבות חצרות המלכות האירופאית. ב-1277 הוא החליף את תוארי האצולה הנורדים העתיקים בתארים אירופאים כמו ברון ואביר (riddar), ובאותה עת גם הרחיב את הזכויות של נושאי תארים אלו והעניק להם את הזכות להיקרא בתואר לורד (herra). מגנוס היה ככל הנראה המלך הנורווגי הראשון שעשה שימוש במספר סידורי בשמו המלכותי. הוא קרא לעצמו "מגנוס הרביעי", כשהוא לא כולל ברשימת המלכים את מגנוס השני ואת מגנוס הרביעי. מיד לאחר מותו של אביו הוא הטיל על הסופר האיסלנדי, סטורלה תורדארסון, לכתוב את הסאגה על אביו. ב-1278 הוא הטיל עליו את המשימה לכתוב את הסאגה אודותיו. "הסאגה על מגנוס המחוקק" (Magnúss saga lagabœtis) הייתה לפיכך האחרונה בסאגות שנכתבו על מלכי נורווגיה בימי הביניים ולרוע המזל רק קטע קטן ממנה שרד.
מותו.
באביב 1280 נפל מגנוס השישי למשכב ומת בברגן ב-9 במאי אותה שנה. עוד קודם לכן הוא תכנן להכתיר באותו קיץ את בנו אריק כמלך-שותף. תחת זאת עלה אריק לכס המלכות כמלך יחיד בהיותו בן 12. השליטה המעשית על הממלכה נפלה על כתפיו של מעגל יועצים, שהבולטת מביניהם הייתה המלכה אינגבורג. מגנוס ייזכר כשליט נאור, שמלך בכוח החוק ולא בכוח החרב. כמה היסטוריונים מודרניים רואים בו כמלך חלש, עקב העובדה שהוא ויתר על השליטה באיים ההברידיים ועל כניעתו לדרישות הכנסייה, אך אחרים רואים בצעדים אלה מדיניות נבונה, שחסכה מנורווגיה מלחמות מיותרות וחסרות תועלת ושמרה על יציבות מבית. מגנוס נקבר בכנסייה של המנזר הפרנציסקני בברגן, שמאז המאה ה-16 היה לקתדרלה של ברגן.
יאן קולאר
יאן קולאר (בסלובקית: Ján Kollár; 29 ביולי 1793, מושובצה - 24 בינואר 1852, וינה) היה משורר, פוליטיקאי, ארכאולוג וסופר סלובקי. הוגה דעות מרכזי של אידאולוגיית הפאן-סלאביזם.
ביוגרפיה.
יאן קולאר נולד בשנת 1793 גדל והתחנך בכפר מושובצה שבסלובקיה. עבד זמנית בתור מורה כדי לקבל מלגה ללימודים. בשנת 1849 קיבל תואר פרופסור בארכאולוגיה באוניברסיטת וינה. במהלך שנות חייו כתב קולאר 26 יצירות ספרותיות וחיבר 86 שירים.
ב-16 באוגוסט 1863 נשרף ביתו בשריפה והדבר היחיד שנשאר היה אסם.
ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני
ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני (בערבית: جاسم بن محمد آل ثاني; 1825 – 7 ביולי 1913) היה אחד האנשים החשובים בהיסטוריה של קטר ואחד הגורמים המרכזיים להיותה מדינת ערב מכובדת, עשירה ומודרנית במיוחד. לג'אסם היו 19 ילדים שכולם היו בנים ו־7 אחים, מייסדי בית ת'אני.
ביוגרפיה.
ראשית חייו והכניסה לפוליטיקה.
התאריך שבו ג'אסם נולד אינו ידוע וחסוי, כנראה עקב אי הפיתוח שהיה לפני הגעתו. אנו יודעים שג'אסם נולד ב־1825 בפוואירית', קטר. הוא היה בן בכור לאביו מוחמד בן ת'אני. הוא נכנס לפוליטיקה בגיל מאוד מוקדם וכשעבר עם אביו לאל בידא היה מוביל את כל חבריו אחריו וזה קרה רק בגיל 21.
מדיניות "קטר העצמאית".
כשהיה בסביבות גיל 25 בנה ג'אסם הצעיר מדיניות שתהפוך את קטר למדינה עצמאית ותמנע השתלטות עתידית של שתי המעצמות הגדולות של חצי האי ערב בימים ההם: האימפריה הבריטית שניצלה את שטחיה בהודו כדי לתקוף בחצי האי ערב ולכבוש שטחים, והאימפריה העות'מאנית החזקה שניצלה את היחלשותה של האימפריה הפורטוגזית באזור וכבשה שטחים רבים בעיקר באזור ים סוף והמפרץ הפרסי. היה מאוד קשה להנהיג את המדיניות הזו ובתקופת שלטון בנו מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני, העות'מאנים כבשו את האזור ות'אני לא התנגד ואהד את השלטון שנתן לקטר אוטונומיה.
מלחמת קטר-בחריין.
ג'אסם התגייס לצבא קטר במלחמת קטר-בחריין שהייתה ב־1867 ונפל בשבי בחריין. הוא הובא לבחריין אך ברח מהכלא מהר מאוד ופגש משפחה בדואית קטרית שהביאה אותו לאבו דאבי, באבו דאבי רכש נשק בשביל קטר וב־1868 חזר לקטר להמשך המלחמה. לאחר חזרתו לקטר המושכות התהפכו ולקטר היה יתרון גדול מאוד על בחריין מה שגרם לניצחון קטרי מוחץ במלחמה.
הגעת העות'מאנים לקטר.
באפריל 1871 מידהט פאשא העות'מאני שלח משלחת לקטר מטעם הממשלה העות'מאנית בבגדאד למזרח חצי האי ערב. העות'מאנים שיגרו שליח לג'אסם הנושא את דגל האימפריה העות'מאנית. לאחר המשלחת המוזרה הזו קטר והאימפריה העות'מאנית חיממו יחסיהם בהמון תחומים למשל, בצבא. בחודש ינואר 1872 שתי המדינות התאחדו סופית אך ג'אסם הורד בדרגתו לשייח' והיה תת-המושל של מחוז מזרח חצי האי ערב שכלל את: בחריין, קטר, מזרח ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, ומחוז מוסנדם שבעומאן. נקודת המפנה הגיעה כאשר ג'אסם עלה לשלטון. בתקופת שלטונו היה טוב בקטר ובעקבות הגעת התרבות העות'מאנית אליה היא התפתחה משמעותית. גם כוחות העצמאות של קטר הכירו בשלטון העות'מאני במדינתם וכולם תמכו בו מלבד שבטים מקומיים. לפתע יחסי האימפריה העות'מאנית וקטר קפאו, העות'מאנים סירבו לסייע לקטרים במגוון תחומים ובשנת 1885 נעשו ניסיונות רבים מצד הקטרים להוקיע את השלטון ולדכא אותו. ג'אסם הפך לדמות בולטת באופוזיציה של השלטון וניסה להוציא מקטר את ההשפעה העות'מאנית. בשנת 1892 היחסים הגיעו לשיא השפל וג'אסם התפטר מתפקידו כתת-המושל של המחוז והפסיק לשלם מיסים לנושים העות'מאנים.
מותו.
ג'אסם מת ב-13 ביולי 1913 אחר הצהריים בלוסייל (שהייתה אז כפר קטן, 24 קילומטרים צפונית לדוחה) ושם נקבר.
ילדיו.
היו לג'אסם 19 ילדים בסה"כ וכולם היו בנים.
ביאטריס מילר
אריק השני, מלך נורווגיה
אריק מגנוססון (בנורדית עתיקה: Eiríkr Magnússon, בנורווגית: Eirik Magnusson; 1268 – 15 ביולי 1299) היה מלך נורווגיה מ-1280 ועד מותו.
ראשית חייו.
אריק היה בנם הבכור שנותר בחיים של מגנוס השישי ("המחוקק") ושל רעייתו, אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק. ב-1273, כאשר מלאו לו חמש שנים, הוענק לו התואר מלך, לצד אביו, שתכנן לערוך לאריק טקס הכתרה כמלך-שותף כאשר ימלאו לו 12 שנים, בקיץ 1280. אף על פי כן, מגנוס מת לפני שזכה להגשים את תוכניתו ואריק היה למלך יחיד והוכתר ככזה במועד המתוכנן בברגן. בשנים בהן הוא היה עדיין קטין נמשלה נורווגיה על ידי מועצה מלכותית שבה היו חברים ברונים חשובים וככל הנראה גם אמו, המלכה אינגבורג האלמנה. ב-1282, לאחר שהגיע אריק לבגרות, הייתה ככל הנראה השפעה מרכזית למועצה זו על מלכותו של אריק. ב-1273 הוענק לאחיו, הוקון, התואר "דוכס נורווגיה" והחל מ-1280 הוא משל על שטח נרחב סביב לאוסלו וסטוונגר, בכפיפות לאריק. משכנו העיקרי של אריק היה בברגן.
נישואין.
ב-1281 נשא אריק לאישה את הנסיכה מרגרט מסקוטלנד, בתו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד. מרגרט מתה שנתיים לאחר מכן כאשר ילדה את מרגרט, העלמה מנורווגיה, שהייתה מלכת סקוטלנד מ-1286 ועד למותה ב-1290. מותה של מרגרט הצית סכסוכי ירושה שהובילו לפרוץ מלחמות העצמאות הסקוטיות. לזמן קצר וללא הצלחה, טען אריק לכתר הסקוטי עבור עצמו מתוקף היותו יורשה של בתו.
בהמשך נשא אריק לאישה את איזבל, בתו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד. מנישואים אלו לא נולד אף בן זכר ששרד, למרות שנולדה להם בת, אינגבורג, שנישאה ב-1312 לוואלדמר, נסיך שוודיה והדוכס של פינלנד.
מלך.