בראשית שנות ה-50 הציע מיניסטריון המושבות הבריטי לכונן בשטח החסות המערבי של עדן פדרציה, שתהיה לאחר מכן חברה בחבר העמים הבריטי. ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד המנהיגים השבטיים, שהתייחסו באי רצון להתערבותה של בריטניה. לאחר משבר סואץ (1956–1957) הציעו הבריטים שוב לכונן פדרציה, שתיהפך לאחר מכן למדינה ערבית עצמאית שתהיה קשורה עם בריטניה רק על ידי חוזה. הסולטאנים קיבלו את הצעת בריטניה. בשנת 1959 כוננו 6 סולטאנויות את "הפדרציה של האמירויות הערביות של הדרום", ומספר סולטנויות ואמירויות נוספות הצטרפו אליה. בשנת 1963 שונה שמה ל"פדרציה של דרום ערב" (Federation of South Arabia).
ארבע ישויות מדיניות נוספות סירבו להצטרף לפדרציה זו וכוננו את "מדינת החסות של דרום ערב" (Protectorate of South Arabia) שהייתה מורכבת מסולטנות כווייטי של שיהר ומוכאלה, הסולטנות כתירי של סיון (בחצרמוות), הסולטנות מהרי בקישן וסוקוטרה עם וסולטנות ואחידי ביר עלי. לפדרציה של דרום ערב מונה "נציב עליון" במקום מושל.
הלאומנים היו לא מרוצים, ודרשו התקדמות מהירה יותר לקראת עצמאות מוחלטת וחיסול זכויות היתר הבריטיות. רובם האמינו, שאלימות והתקוממות הם הדרכים היחידות להשגת מטרותיהם.
ארגון המורדים הראשון שהוקם בשנת 1951 בסולטנות של לחג', הייתה הליגה הדרום ערבית (סא"ל), בהנהגת מוחמד עלי אל ג'פרי ושייחאן אל חבשי ובתמיכת מצרים. בעקבות מהפכת תימן ב-1962, העבירה מצרים את תמיכתה לארגון חדש ומלחמתי יותר מהסא"ל - ה-נל"פ ("החזית הלאומית לשחרור דרום תימן הכבושה"), שנוסדה בשנת 1963, והונהגה על ידי קחטאן אל שעבי. ב-14 באוקטובר 1963 הכריז אל שעבי על "מאבק מזוין" נגד הפדרציה ונגד נוכחות בריטית כלשהי. לאחר מכן עבר המוקד הראשי של המורדים לעיר עדן.
בפברואר 1965, ניסה הנציב העליון הבריטי לפייס את המורדים והזמין את עבד אל קאווי מכאווי, מנהיג האופוזיציה במועצה המחוקקת להרכיב את ממשלת עדן. אך פעילות המורדים גברה, מכאווי תמך בהם תמיכה גלויה, ובספטמבר 1965 פיטר הנציב העליון את מכאווי, את הממשלה ואת המועצה המחוקקת, ביטל את החוקה ושלט באמצעות צווים. מכאווי יצא לגלות מרצונו.
מורדים רבים באו מקרב המיעוט התימני, שהיה למחצית מתושבי העיר, והיה חסר זכות בחירה. כמעט 25,000 ממיעוט זה היו חברים בקונגרס האיגודים המקצועיים של עדן (אטיו"ס) שבהנהגת עבדאללה אל אצנאג'.
בין 1964 ל-1967 גברו פעולות המורדים במידה רבה. מתחילת שנות ה-60 הועלתה הבעיה הדרום-ערבית באו"ם, בעיקר על ידי מדינות ערב, שאף אחת מהם לא הכירה בפדרציה (הליגה הערבית הוקיעה את הפדרציה כ"יצור כפיו של האימפריאליזם והקולוניאליזם הבריטי"). ועדה מיוחדת באו"ם לענייני קולוניאליזם ("ועדת ה-24"), ואחר כך העצרת הכללית של האו"ם, אישרו בשנת 1963 דו"ח שטען כי חלקים גדולים של אוכלוסיית דרום ערב מתייחסים באי רצון למשטר הקיים וכי הפדרציה מיועדת להאריך את השלטון הבריטי באזור.
התייעצויות בריטיות פדרליות שנערכו בשנת 1964 הסתכמו בהבטחה בריטית להעניק עצמאות, לפנות את דרום ערב ולמסור את השלטון לפדרציה. בשנת 1965 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה שקראה לעריכת בחירות ואישרה את "הזכות שאינה ניתנת לשלילה של העם [הדרום ערבי] להגדרה עצמית ולחופש משלטון קולוניאלי" ודרשה "הרחקה מיידית ומוחלטת של הבסיסים הבריטיים". החלטה דומה נתקבלה בשנת 1966. בריטניה קיבלה את החלטות האו"ם בפברואר 1966, בהצהרה שתבצע את הפינוי עד ל-1968, והסכימה לצורה כלשהי של השגחת או"ם על התהליך של בחירות והגדרה עצמית.
באפריל 1967 הגיעה לעדן משלחת מטעם האו"ם לשהייה של 3 שבועות לשם התייעצויות בנוגע לארגון הבחירות. אך היא עזבה לאחר כמה ימים בגלל פעולות המורדים וסכסוך השלטונות הבריטיים והפדרליים. שני ארגוני המורדים העיקריים (פלוסי ו-נל"פ), סירבו להיפגש עם המשלחת, מפני שהיא לא רצתה לוותר על מגעים עם סולטאנים. משלחת האו"ם, בעצם, לא מילאה שום תפקיד בעיצוב האירועים. בפברואר 1967, חזר והצהיר שר החוץ של בריטניה, כי בריטניה תעזוב את דרום ערב עד 1968, תעביר את השלטון לממשלה הפדרלית, ותעזור לה בתמיכה כלכלית וצבאית.
ב-5 בספטמבר 1967 נאלצה בריטניה להודות בהתמוטטות המשטר הפדרלי ולהכיר בלאומנים כקבוצה שעימה תנהל את המשא ומתן. בנובמבר של אותה השנה, היא הכריזה שהיא תנהל את המשא ומתן רק עם נל"פ. שיחות המשא ומתן נערכו בז'נבה, והוחלט שהעצמאות תוענק לדרום ערב ב-29 בנובמבר 1967 בחצות. המדינה החדשה נקראה הרפובליקה העממית של דרום תימן, וקחטאן אל שעבי היה לנשיאה, מפקד הצבא שלה וראש הממשלה הראשון שלה.
בשנת 1990 התאחדו צפון תימן ודרום תימן למדינה אחת - תימן. בשנת 2015 פרצה מלחמת אזרחים בתימן, ובעקבות כך סגרה בריטניה את שגרירותה בצנעא. במהלך המלחמה סיפקה בריטניה סיוע הומניטרי ליתומים ולפליטים, נפגעי המלחמה.
נציגויות דיפלומטיות.
תימן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ובריטניה מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא, אולם היא סגורה כעת בשל מלחמת האזרחים בתימן, ובנוסף קונסוליה באל-חודיידה.
וילר לייפס
וילר ברייסון לייפס (באנגלית: Wheeler Bryson Lipes; 12 ביולי 1920 – 17 באפריל 2005) היה מלח וטכנאי רפואי בצי ארצות הברית. הוא התפרסם לאחר שב-1942 ביצע ניתוח הסרת תוספתן במלח אחר במהלך שיט מבצעי בצוללת באוקיינוס השקט ללא הכשרה וציוד מתאימים והציל את חייו.
ביוגרפיה.
לייפס נולד בעיירה ניו קאסל שבוירג'יניה. בגיל 16 התגייס לצי מבלי שהשלים את לימודיו בבית הספר התיכון. הוא עבד כטכנאי בבית חולים. ב-1939 התחתן. בשנת 1940 הוצב בפיליפינים, נפצע קל במהלך התקפת אוויר יפנית ב-1941 ועוטר בעיטור לב הארגמן.
לאחר הניתוח שפרסם את שמו הוסיף לייפס לשרת בצי. בשנת 1951 הוסמך לקצונה ושירת בתפקידי מטה. הוא סיים את שירותו בצי בדרגת לוטננט קומנדר.
לייפס התאלמן בגיל 77 ונישא בשנית. הוא מת בצפון קרוליינה בשנת 2005, בגיל 84. לייפס נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הניתוח.
בספטמבר 1942 היה לייפס מוצב בצוללת סי-דרגון, שיצאה מבסיסה בחוף מערב אוסטרליה לפטרול בזירת המלחמה באוקיינוס השקט. צוות הצוללת היה קטן ולכן לא צורף אליו רופא או חובש. בעיצומו של השיט נתקף המלח דארל רקטור (Darrell Rector), בן 19, בכאב בטן והפגין סימפטומים ברורים של דלקת התוספתן. לייפס ציווה על לנוח בדרגשו ולצרוך נוזלים בלבד, אך מצבו הלך והחמיר. ללייפס היה ברור שאם לא ינותח רקטור הוא ימות.
הצוללת נמצאה בשטח אויב ובמרחק של מספר ימי שיט מבסיסה והיה ברור שהיא לא תוכל להגיע לשם במועד כדי להציל את חיי המלח. לייפס הסביר את המצב למפקד הצוללת, לוטננט קומנדר ויליאם פארל (William E. Ferrall). פארל שאל את לייפס, שהיה בן 22, אם הוא סבור שיוכל לבצע את הניתוח. לייפס השיב בחיוב, אך הוסיף שסיכויי ההצלחה הם נמוכים. לאחר שהמלח רקטור הסכים לניתוח על ידי לייפס הורה פארל ללייפס לבצעו.
ההכשרה הרפואית של לייפס הסתכמה בעזרה לרופא במספר ניתוחי תוספתן ובקריאה אודות הניתוח הדרוש בספר רפואי. הציוד בתיבה הרפואית של הצוללת היה דל: להבי אזמל ניתוח, חוטים לתפירה, תריסר זוגות מלחציים (Hemostat), טבליות סולפה, כמות מוגבלת של אתר. לא היו בצוללת אמצעים למדידת לחץ דם, לעריכת בדיקות דם ולמתן עירוי נוזלים. לייפס נדרש לאלתר את יתרת הציוד הדרוש לו מהמצוי על סיפון הצוללת. כך, כפות אוכל שכופפו שימשו כמפשקים לפתיחת פצע הניתוח, אלכוהול ממנועי טורפדות ומים רותחים שימשו לחיטוי ומכשיר לחליטת עלי תה שכוסה בגאזה שימש כמסיכת הרדמה באתר.
הניתוח נערך בבוקר ה-11 בספטמבר (יום הולדתו של רקטור). פארל הוביל את הצוללת למים בטוחים יחסית וצלל לעומק של 36 מטר כדי לייצב אותה. לייפס השכיב את רקטור על שולחן אוכל. הוא ניתח בעזרתם של אנשי צוות אחרים. הוא חתך בבטנו של רקטור חתך באורך של 7.5 סנטימטר. לאחר קשיים הוא איתר בתוך הבטן את התוספתן, שהיה נפוח, נימקי בחלקו ודבוק לרקמות שסביבו. לייפס הפריד את ההידבקויות, קשר את התוספתן בבסיסו והוציאו ושימר את האיבר הכרות לבדיקה בתוך צנצנת שמילא באלכוהול. הוא פיזר בחלל הצפק אבקה של טבליות סולפה שריסק וקלה בתנור המטבח של הצוללת כדי להשמיד מזהמים חיצוניים ולאחר מכן תפר את הבטן בשכבות. הניתוח נמשך בסך הכל כשעתיים וחצי.
הצוללת שבה לבסיסה כששה שבועות לאחר הניתוח. רקטור החלים היטב ואף שב למלא את תפקידו בצוללת לפני שחזרה לבסיסה. בחוף בדק רופא שייטת הצוללות את רקטור ומצא כי הוא בריא. הרופא בחן את התוספתן שנכרת ואישר את אבחנתו של לייפס. בדצמבר 1942 פרסם העיתון Chicago Daily News את סיפור הניתוח (כתבה זו זכתה בפרס פוליצר לחדשות לשנת 1943). לאחר שהידיעה התפרסמה היה לייפס לגיבור לאומי בארצות הברית. לעומת זאת בממסד הרפואי של הצי זעמו רבים על הניתוח ואף דובר על העמדת לייפס למשפט צבאי. סיפור הניתוח שולב כסצנה בסרט המלחמה Destination Tokyo שהופק ב-1943 בכיכובו של קרי גרנט.
המלח רקטור הוסיף לשרת בצי ונספה באוקטובר 1944, כשהיה מוצב בצוללת טאנג. צוללת זו טבעה במצר פורמוזה לאחר שטורפדו ששיגרה שב על עקבותיו ופגע בה.
בשנת 2005, למעלה מ-60 שנה לאחר הניתוח ומעט לפני מותו, עוטר לייפס בציון לשבח של הצי (Navy Commendation Medal) על מעשהו.
מיקשה דומונקוש
מיקשה דומונקוש (במקור פליישמן, בהונגרית: Domonkos Miksa; ואגווצ'ה, 28 במרץ 1890 – בודפשט, 25 בפברואר 1954) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, קצין צבא, אחד ממנהיגי גטו בודפשט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.