ההתפתחות המשמעותית האחרונה בצ'אמפאסאק הייתה במאה ה-11, זמן קצר לפני התמוטטותה של אימפריית הקמר. לא נמצאו עדויות לכך שהבניינים תוחזקו מאז. המתחם עצמו, בניגוד למה שהוא היה במהלך האלף הראשון לספירה, עבר לידי מאמיני הטהרוואדה הבודהיסטיים ונותר מאז במצבו זה. האזור שמסביב למקדש הפך ליער, וזה אופי השטח שאיתו התמודדו האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-19. בשנים שלאחר מכן בוצעו במקום שינויים מעטים בלבד, וזאת לפני שהאתר עבר לשימוש בודהיסטי. מצב זה נמשך גם כאשר המקדש עבר לשליטת עם הלאו, ובכל פברואר נערך במקום פסטיבל דתי. במקום בוצעו עבודות שיקום קלות, מלבד שיקום העמודים שתוחמים את השביל.
תיאור.
בדומה למקדשי קמר אחרים, הציר הראשי של ואט פהו הוא בכיוון מזרח (עם סטייה של שמונה מעלות), והוא נקבע בעיקר על ידי ההרים והנהר. כאשר מכלילים את הבאראי אורכו של הציר הוא 1.4 קילומטרים מזרחית למוצא המעיין בבסיסו של צוק בגובה 100 מטרים. במרחק 6 קילומטרים מהמקדש, על הגדה המערבית של המקונג, שכנה העיר אנגקור, ואילו דרומית למתחם הייתה דרך שחיברה אותו למקדשים אחרים ולאנגקור.
החלק הראשון של המתחם שרואים כאשר מתקרבים אליו מהעיר הוא קבוצה של באראים. רק באראי אחד מהקבוצה הזו מכיל מים והוא נמצא בדיוק על ציר המקדש; במתחם היו באראים נוספים בכיוון צפון ודרום לבאראי ששרד, וזוג נוסף היה לצד הדרך שחיברה את הבאראי המרכזי עם הארמונות.
שני הארמונות ניצבים זה כנגד זה מול הציר והם בנויים על טראסה, והכינויים שלהם הם הארמון הצפוני והארמון הדרומי. כל אחד מהארמונות כולל חצר מלבנית עם מסדרון וכניסה הפונה אל הציר ודלתות מזויפות בקיר המזרחי ובקיר המערבי. בחצרות של שני המבנים יש קירות העשויים מחימר; הקירות של מסדרון הארמון הצפוני עשויים גם כן מחימר, ואילו הקירות של מסדרון הארמון הדרומי עשויים מאבן חול. מצבו של הבניין הצפוני טוב יותר. הארמונות ידועים בגלל הגמלונים והמשקופים שלהם, המעוצבים בסגנון אנגקור ואט.
בחלק הדרומי של הטראסה הבאה נמצא מקדש נאנדין (ההר של שיווה), הנמצא במצב שימור גרוע, ודרומית למקדש זה נמצאת הדרך המחברת ואט פהו עם אנגקור. כאשר ממשיכים ללכת בכיוון מערב נתקלים בגרמי מדרגות נוספים במעלה הטראסות; בין הטראסות נמצא דוואראפאלה, שיש המחשיבים אותו כמייצג את המלך קאמאת'ה, מי שאחראי להקמת המקדש. על הטראסה הצרה הבאה נמצאים שרידיהם של שישה מקדשים קטנים שנהרסו על ידי שודדי עתיקות.
נתיב זה ממשיך לעבר שבע שכבות נוספות של אבן חול ומגיע עד הטראסה העליונה שעליה נמצא המקדש המרכזי, המחולק לשני חלקים. החלק הקדמי, העשוי מאבן חול, מכיל ארבעה פסלים של הבודהה, ואילו החלק האחורי, הבנוי מלבנים ושהכיל בעבר את הלינגאם, נותר ריק. לא נותרו שרידים לגג, אם כי בחלק הקדמי הוסף כיסוי מלאכותי. מימי המעיין הנובעים מהצוק הנמצא במרחק 6 מטרים דרומית-מערבית למקדש עוברים דרך כמה תעלות המובילות לתוך החדר האחורי, כך שהם שוטפים את הלינגאם באופן קבוע.
המקדש מתוארך לתקופת הבאפואון משלהי המאה ה-11, ולפיכך הוא שייך לתקופה מאוחרת יותר בהשוואה לארמון הצפוני והארמון הדרומי. בצד המזרחי יש שלוש דלתות: מדרום לצפון, כאשר הגמלונים שמעליה הם בצורת קרישנה המביס את הנאגה קאלייה, אינדרה הרוכב על אייראוואטה ווישנו הרוכב על גארודה. על הקיר המזרחי נמצאים דוואראפאלות ודוואטות. מעל הכניסות הדרומית והצפונית נמצאים משקופים פנימיים וחיצוניים, כולל אחד הנמצא דרומית לקרישנה שעליו מתואר כיצד קרישנה הורג את קאמסה.
מאפיינים אחרים של המתחם הם הספרייה שמצבה לא טוב הנמצאת דרומית למקדש, ותצוגה של הטרימורטי ההינדי בכיוון צפון-מערב. כאשר ממשיכים ללכת צפונה נתקלים בתחריטים נוספים: טביעת רגל של בודהה על פני הצוק, וסלעים הדומים לפילים וקרוקודילים. הסלע הדומה לקרוקודיל זכה למוניטין גרוע כיוון שהוא נחשב כאתר שבו הוקרבו קורבנות אדם.
אברהם אילת
אברהם אילת (באנגלית: Avraham Eilat; נולד ב-1939 בתל אביב וגדל בכפר סבא) הוא צייר, צלם, פסל, מורה לאמנות ואוצר ישראלי.
ביוגרפיה.
אברהם אילת בוגר הגימנסיה הרצליה בתל אביב וחניך תנועת השומר הצעיר. בזמן לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב השתתף בחוג לציור בהדרכת הצייר אריה אלואיל שהאמין בכישרונו ואף הזמין אותו בחופש הגדול לצפת לצייר בהדרכתו (1954).
לאחר שסיים שירותו בצה"ל במסגרת הנח"ל הצטרף לקיבוץ שמיר באצבע הגליל, שם היה חבר בין השנים 1960–1978. בשנותיו הראשונות בשמיר עבד אילת כרועה צאן לצידו של הצייר משה כגן שהיה אביו המאמץ בקיבוץ. שנים 1962 – 1965, במקביל לעבודתו כרועה צאן בקיבוץ, למד יומיים בשבוע ב"בית הספר הגבוה לציור" בהדרכתו של מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי. המגע הבלתי אמצעי עם הטבע ותופעותיו השפיע על תפישת עולמו של אילת וקבע את הנושאים החוזרים ומופיעים לאורך השנים ביצירתו.
ב־1966 נסע אברהם אילת לפריז והצטרף ל"אטלייה 17" - סדנה בינלאומית לתחריט - אותה הקים וניהל האמן האנגלי ויליאם סטנלי הייטר
. בסדנה התוודע אילת לאמנים מארצות שונות והתיידד עם הצייר היפני קנג'י יושידה (Kenji Yoshida) ששנתיים מאוחר יותר היה אורחו בקיבוץ שמיר. ב-1970, לאחר שכבר הציג מספר תערוכות, זכה אילת במלגת השתלמות בחו"ל של קרן אמריקה-ישראל והתקבל ללימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין (St. Martin's School of Art) בלונדון, שם למד בהנחייתו של הפסל אנתוני קארו, ובמקביל החל ליצור סרטים נסיוניים בהדרכתו של אמן הקולנוע המחתרתי מלקולם לה גרייס (Malcolm Le Grice).
אברהם אילת מתגורר עם בת זוגו מרגול גוטמן בעין הוד ויוצר בחיפה ובעין הוד.
הוראת אמנות.
בין השנים 1962–1998 לימד מקצועות שונים של אמנות במוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם: מכללת תל-חי, בית הספר "קלישר" תל אביב, בצלאל בירושלים, הפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה ומכללת ויצו לעיצוב בחיפה בה גם עמד בתקופה מסוימת בראש המחלקה לצילום.
תערוכות יחיד נבחרות.
אברהם אילת הציג כשישים תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה. להלן מבחר מהן (רשימה מלאה אפשר למצוא באתר האמן: www.eilatart.com):
תערוכות קבוצתיות נבחרות.
עבודותיו של אילת הוצגו במאות תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, והן מופיעות בקטלוגים רבים. להלן רשימה חלקית (רשימה מלאה של תערוכות קבוצתיות ניתן למצוא באתר האמן: www.eilatart.com):
רזיסטאנס
מיכאיל גלינקה
מיכאיל איבנוביץ' גלינקה (ברוסית: Михаил Иванович Глинка; 1 ביוני 1804 - 15 בפברואר 1857) היה המלחין הרוסי הראשון שזכה להכרה נרחבת בארצו, ולעיתים קרובות רואים בו את אבי המוזיקה הקלאסית הרוסית. ליצירותיו הייתה השפעה חשובה על מלחיני העתיד הרוסים, בעיקר חברי החמישה, שהלכו בעקבות גלינקה ויצרו מוזיקה קלאסית בעלת אופי רוסי מובהק. דוגמה למי שהושפע ממנו – המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
ילדות ונעורים.
מיכאיל גלינקה נולד בכפר נובופאסקויה, במחוז סמולנסק. אביו שהיה קצין צבא בדימוס, ניחן בעושר. מחמת פינוקיה המופרזים של סבתו, פיתח מיכאיל משחר ילדותו תחלואים שונים וגם בבגרותו הרבה לפנות אל רופאים שונים ונפל לא פעם בידי נוכלים למיניהם. המוזיקה היחידה ששמע בתקופת ילדותו ונעוריו המגבילה היו פעמוני כנסיית הכפר ושירי העם שזימרו מקהלות איכרים שעברו בכפר. פעמוני הכנסייה צלצלו באקורד דיסוננטי, שהרגיל את אוזניו להרמוניות צורמות. שירי עם שמע גם מפי אומנתו, אך מקהלות האיכרים, שאילתרו בשירתן אקורדים דיסוננטיים מתחת למלודיה השפיעו על יכולתו להשתחרר בשנים הבאות מן המהלכים החלקים של ההרמוניה המערבית. אחרי מות סבתו, עבר גלינקה אל אחוזת דודו, שם שמע את התזמורת של הדוד, שהרפרטואר שלה כלל יצירות מאת היידן, מוצרט ובטהובן. בגיל 10 שמע חמישיית קלרינט מאת המלחין הפיני ברנהרד קרוסל. השפעתה עליו הייתה רבה. "מוזיקה היא נשמתי" כתב לאחר שנים רבות, בהזכרו בחוויה זו. בשנים אלה התחיל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור.
בגיל 13 נשלח גלינקה לעיר הבירה, סנקט פטרבורג, לבית הספר לבני האצולה. לצד לימודי לטינית, אנגלית, פרסית ומדעים, ניתנה לו גם אפשרות להרחיב את ידיעותיו המוזיקליות. הוא קיבל שלושה שיעורי פסנתר מג'ון פילד, מלחין אירי של נוקטורנים ששהה תקופת מה בסנקט פטרבורג, ואחר המשיך ללמוד אצל קרל מאייר והחל להלחין.
אחרי סיום לימודיו נענה לבקשת אביו והתמנה לשירות המדינה, כעוזר לשר הדרכים הציבוריות. העבודה הייתה קלה והותירה לו די פנאי להתמסר לחיי חברה ולמוזיקה, שבה עסק להנאתו, כחובב. עד אז הספיק לחבר לא מעט מוזיקה, בעיקר רומנסות מלנכוליות להנאת חובבי מוזיקה עשירים. שיריו מהווים את החלק המעניין ביותר בתפוקת השנים הללו.