אשנבאך יצא מביתו, שברחוב פְּרינְצְרֶגֶנט (Prinzregentenstraße), במינכן, לטיול קטן בעירו והטיול הסתיים בבית הקברות הישן של מינכן. בפתח היכל ההשכבה התגלתה לו דמות גבר נוכרי, אדום שיער, שפיקת גרונו הזדקרה מצווארו למעלה מן הרגיל, אולי משום שהוא הגביה את ראשו, בניגוד לאפו הסולד במיוחד. על מבטו הסקרן של אשנבאך הוא החזיר מבט מתריס. הדמות עוררה את חושיו של אשנבאך, והעלתה בו כיסופים לעולם פראי ואקזוטי יותר. אשנבאך התלבט בין נאמנותו המוחלטת לעבודה, ליצירה, לבין משיכה בלתי מוסברת לעולם קסום, כמו זה שעלה בדמיונו. בעקבות כך החליט אשנבאך לחרוג מהשגרה, ובמקום לצאת כהרגלו לנופש בהרים, תכנן מסע אל המזרח.
פרק שני.
בפרק זה מובא מצג (מידע ראשוני ובסיסי שיקל על הבנת הסיפור); בין הוריו של אשנבאך קיים ניגוד המסביר את השניות שהתגלתה בפרק הקודם. מוצא אביו ממשפחת פקידים, שופטים וקצינים, משפחה האמונה על נאמנות, חובה ודבקות בעבודה קשה. אמו היא בתו של מנצח תזמורת מבוהמיה, והיא בעלת אופי לוהט וחושני (בכך יש אלוזיה לספר אחר של מאן, בית בודנברוק). הסופר כיוון עצמו מנעוריו לתהילה בעבודה קשה וקפדנית ללא ויתור, כל חייו חי "כאגרוף קפוץ".
בתחילה נמשך ליסוד האפלולי שבאמנות, אך בהדרגה פיתח כתיבה גברית ואינטלקטואלית הדומה ל"סבסטיאן הקדוש שכידונים ננעצים בגופו". הוא כתב ספרי מופת, וספריו אף נכללו בחומר הלימוד בבתי הספר. בספריו התגלה מארג של דמויות, בעיקר בספרו "מאיה", וכן באפוס היסטורי שכתב על פרידריך הגדול. בהדרגה החלה נימה דידקטית יבשה להסתנן ליצירתו, ומעיין יצירתו יבש.
הפרק מסתיים באפיון ישיר של דמותו, אפיון המעיד על שניות פנימית; מחד פרישות ושלוות נזירים, מאידך עצבנות ונטייה להתפרצות.
פרק שלישי.
אשנבאך משתוקק אל הנפלא והפרוע, אך עם זאת הורה להכין את מעונו בהרים לחודש שלאחר מכן. ראיה לכך שאשנבאך תכנן רק הרפתקה קצרה, שבעקבותיה ירגע בהרים תוך המשך עבודתו השגרתית.
תחילה הגיע אשנבאך לאחד מהאיים בים האדריאטי ממערב ליוון, אך האווירה הפרובינציאלית של התיירים הרבים דחתה אותו, ולאחר שבוע עשה דרכו לוונציה בספינת קיטור. על סיפונה של אותה ספינה פגש אשנבאך דמות דמונית נוספת, לכאורה צעיר מטורזן, למעשה מתחזה, איש זקן ששערו צבוע בצבע אדום, פניו מאופרים בסומק מרוח, טורי שיניו הם תותבת צהובה, וידיו עטורות בטבעות, מוקיון שהצטרף לקבוצת צעירים והתנהג כבן-גילם. דמות זו הבעיתה את אשנבאך בזיוף שבה, כאילו לעגה לתפיסת עולמו המהוגנת.
ספינת הנוסעים הזו הוליכה את אשנבאך לתוך מרחב נטול גבולות וצורה. במהלך הנסיעה נרדם והתעורר נרגש לראות את יופייה של ונציה, המתגלה מהים כבאגדה הזויה, או כתיאורו של אותו "משורר נלהב אפוף תוגה" שהגיע אל ונציה מהים. בהגיעו לעיר נפנו הרהורי אשנבאך מקסמה של העיר לפנים הדוחים שלה. בעודו חוזה באיש הזקן הצבוע שהשתכר והיה מבעית במיוחד, נדמה היה לאשנבאך כי "העולם נטה אך כהוא זה אל תוך הסוטה והמעוות".
אשנבאך נסע בגונדולה שחורה, המזכירה ארון מתים מרופד הנוסע על פני המים. ותוך כדי הנסיעה התברר לו כי הוא שבוי בידי גונדולייר מזויף, בעל גבינים אדומים, דיבורו של הגונדולייר היה חצוף ומתגרה, ואשנבאך פחד שיתנכל לו, אך בסופו של דבר ייתכן כי דמות זו, המתגלית דרך עיניו של אשנבאך, היא דמות סתמית שאשנבאך העניק לה איכות גורלית שטנית.
חדרו של אשנבאך בבית המלון היה מפואר, ובעודו עומד משקיף אל הים, נישאו מחשבותיו אל מראהו האפל של הים, והסיפור סוטה ליסוב על הבדידות. הוא טוען בתוגה כי תחושותיו של האדם הבודד עמוקות יותר - אך גם עמומות יותר מאלה של איש החברה. הבדידות מולידה את היופי הנועז, המצמרר, אך גם את "המופקר, הסוטה, האבסורדי והאסור". בסעודת הערב אשנבאך הבחין לראשונה בנער הפלאי, ביופיו המרהיב שהעלה על הדעת "פסל יווני מן הזמנים היותר נעלים... חן חד פעמי ואישי כל כך".
הנער היה בן למשפחה פולנית שכל יתרתה היו נשים. שלוש נערות, אחיותיו, אומנת ואם בעלת הליכות אציליות. בנות המשפחה היו לבושות בצניעות רבה ובחומרה, לעומתן הנער היה לבוש בבגדים יפים שהבליטו את יופיו, כאילו ניתנה לו תשומת לב מיוחדת בגלל מראהו הענוג. אשנבאך הצדיק יחס זה, והמספר מעיר כי מתגלה כאן נטייה בוגדנית להצדיק את חוסר השוויון בגלל ייחודו של היופי. אשנבאך מדמה אותו לפסל ההלניסטי של "הנער המוציא את הקוץ". במראהו של הנער נמזג קו של חולי, פניו היו חיוורים במיוחד אך הם עוררו באשנבאך ריגוש פנימי.
למחרת בבוקר היה מזג האוויר עכור - מקביל למצב רוחו של אשנבאך, ודכדך את נפשו יותר. הוא חש ברע והחליט לעזוב במהרה את ונציה, ובה בעת ראה שוב את הנער היפה, ותדהמה אחזה בו לנוכח יופיו. הגבולות בין העבר הקסום המיתולוגי למציאותו של הנער היטשטשו, הוא השווה אותו לארוס. בהמשך היום התמכר אשנבאך למראה העצום וחסר הגבולות של הים. בעודו יושב אל מול החוף בא הנער היפה והתקרב אף הוא. חבריו קראו לו, ואשנבאך החל קולט את שמו, טאדז'ו. הוא התמכר למראהו ולמראה חבריו, ותוך כדי כך סעד את לבו בתותי שדה גדולים ובשלים. למראה הנער החליט אשנבאך להישאר בוונציה. בהמשך, במעלית, עמד טאדז'ו קרוב לאשנבאך, וזה הבחין בשיניו הפגומות שגונן כחלחל ללא הבוהק האופייני לשיניים בריאות, והרהר בשביעות רצון שטאדז'ו לא יגיע לזקנה, ויישאר לנצח הנער היפה.
אחרי הצהרים שוטט אשנבאך בוונציה. אווירה המעופש של העיר, החמסין האיטלקי והקבצנים העיקו על חזהו והוא החליט שוב לנסוע מהעיר שלכדה אותו בקסמיה. למחרת בבוקר כבר נתקף בחרטה והתמהמה בזמן ארוחת הבוקר עד שראה את טאדז'ו ונפרד ממנו בלבו. אך ברגע שהחל בנסיעה לתחנת הרכבת התחרט על החלטתו. לכן גם שמח כשהתברר שמטענו נשלח ליעד שגוי, והוא החליט לחזור למלון בהתרגשות פוחזת. במלון השקיף אשנבאך מהחלון אל הים, וראה מרחוק את טאדז'ו. "וידע פתאום שרק בעטיו של טאדז'ו הייתה הפרידה מוונציה קשה עליו כל כך".
פרק רביעי.
אשנבאך שמח להימלט מהעמל הקשה של החובה המתישה, אל הרפיון, הבטלה מול הים, ואל הערגה שהציפה את לבו בשעה שחזה בטאדז'ו. הוא ראה בו דמות נאצלת החורגת מהמין האנושי. הוא הזדעזע עד כי ראה את טאדז'ו בדמותו של פיידרוס ואת עצמו בדמותו של סוקרטס. שניהם שרועים ליד המעיין הקדוש בצל הדולב ומשוחחים על השיגעון האלוהי של האהבה שבעטייה מותר להתבזות, לאבד את השפיות ולסגוד למושא התשוקה הנכסף - הנער היפה. הוא כתב מסה קטנה בנוכחותו של טאדז'ו. המספר סוטה מהעלילה ומוסיף שלא כדאי לקורא לדעת את מקורות היצירה של האמן היכולים להפיל עליו אימה.
לאחר שסיים את כתיבתו חש אשנבאך כאילו חטא במעשה הפקרות. בבוקר המחרת עשה ניסיון כושל ויחיד לקשור שיחה עם טאדז'ו כשמיהר אחריו לשפת הים, אך גופו הזקן הכזיב, והוא נותר בחוץ מול המראה שלכד אותו והניעו לנהוג בשיכרון. ערב אחד, לאחר שהמשפחה הפולנית סעדה בעיר, נתקף אשנבאך בחוסר מנוחה ולפתע ראה את טאדז'ו שחייך אליו - חיוך שהזכיר לו את חיוכו של נרקיסוס הגוחן על המים. אשנבאך קבל את החיוך כדורון הרה-גורל, ונפעם כולו לחש את "הנוסחה הנצחית של הערגה וכליון הנפש: 'אני אוהב אותך'".
פרק חמישי.
אשנבאך הבחין בחולי הפוקד את ונציה. מפקיד אנגלי נודע לו כי מדובר במגפת כולרה וכי עליו לנוס מיד. למרות הידיעה על המגפה הוא לא ברח, אלא נשאר בוונציה כדי לחזות בטאדז'ו. אשנבאך ארב לטאדז'ו, התגנב אחריו ואחרי משפחתו בטיולם ברחובות ונציה, ואף עקב אחריהם בגונדולה. אשנבאך היה מבולבל וטרוף דעת, חורג מהתנהגות נאותה. הוא שכנע את עצמו, בטיעונים הלקוחים מהעולם היווני, שחרפת האוהב קדושה. הוא איבד את אמות המידה ונסחף אחר שירה חושנית וולגרית של חבורת זמרים. הזמר, בעל שער אדום, גרוגרת ענקית מזדקרת ואף שרוע, שר בוולגריות את שירת היצר החשוף, ואשנבאך נסחף לתוך הצחוק הוולגרי כשהוא מביט בטאדז'ו ורואה שוב, בחדווה מופקרת, כי טאדז'ו לא יגיע לזקנה. לאחר ההילולה שהתרחשה במרפסת בית המלון ובחצר, ראה לפתע אשנבאך את שעון החול של ילדותו, והחול האדמדם הולך ואוזל בתוך מערבולת מסחררת כסמל לחייו הוא. למחרת בבוקר התבררו לו ממדי מגפת הכולרה שפקדה את ונציה, אך הוא החליט לשתוק וכמו לגרור את אהובו לאיחוד באמצעות המוות, במקום להזהיר את אמו של הנער שתברח עם בני משפחתה.
בלילה חלם אשנבאך חלום על היצר. נפשו טעמה בחלום את "טעם הזימה והעוועים של האובדן". הגבולות נפרצו, ואשנבאך, שכה נגעל מהאיש הזקן צבוע השער שפגש בדרכו לוונציה, הפך כמוהו את שערו לשחור ופרכס את פניו כדי למצוא חן בעיני אהובו. הוא שב ועקב אחריו ברחובות העיר החולה עד שגופו החלש אילץ אותו לחדול מחיפושיו. שוב ישב ליד אותה מזרקה, ואכל תות שדה רך בשל מעל המידה, אך בניגוד לישיבתו הראשונה שם, כעת ידע בבירור כי עזיבה אינה אפשרית עוד.
האיש המכובד, הסופר ש"כל גרמניה סגדה לו", ישב מושפל ומובס, צבוע שער ופנים. בשבתו ליד המזרקה הרהר בפיידרוס של אפלטון, ובנאמר שם שהאהבה הזכה, הבלתי ממומשת, מוליכה את הנשמה אל ההזדככות, אל היופי הרוחני הטהור שמעבר לחיים עצמם. הוא חשב, בניגוד לנאמר אצל אפלטון, כי המשוררים הם עם מקולל הנתעה בעל כורחו אל התוהו, משום שארוס מוליכם להרפתקאות של רגש ולא למעשים, והתום והיופי החיצוני מוליכים את הנפש אל שכרון החושים והתאווה.