אולמרט הציע לחלק את ירושלים ולוותר על הריבונות הישראלית בעיר העתיקה. על פי ההצעה, השכונות הערביות של ירושלים יסופחו למדינה הפלסטינית בעוד שהשכונות היהודיות יישארו בריבונות ישראלית. כלומר שמזרח ירושלים תהפוך לעיר הבירה של המדינה הפלסטינית.
עבאס הציע שהעיר לא תחולק לגמרי; חלקה המערבי וחלקה המזרחי יזכו כל אחד למועצה משלו, כאשר כל אחד יהווה עיר בירה למדינתו, אך יהיה גוף אשר מקשר ביניהן.
על הסכמתו לחלק את ירושלים אמר אולמרט:
הוסכם כי לעיר העתיקה יהיה מעמד בינלאומי מיוחד (בדומה לתוכנית החלוקה) אשר לגביו יתנהל משא ומתן במועד מאוחר יותר. תמונה וועדה שתכלול נציגים מ-5 מדינות להצעת אולמרט; ישראל, פלסטין, ירדן, ערב הסעודית וארצות הברית אשר תדון, בבוא הזמן, על ניהול מתחם "האגן הקדוש". עבאס הציע שלוועדה זו יצטרפו גם מצרים והותיקן. העיקרון המרכזי אשר ינחה ועדה זו, יהיה חופש מלא לבני כל הדתות להתפלל במקומות הקדושים להן.
המחלוקת הגיעה בהגדרה של מה ייכלל כחלק מהמקומות הקדושים. אולמרט הציע שגם הר הזיתים, עיר דוד וסילוואן ייכללו במסגרת זו, אולם עבאס לא הסכים מאחר שהר הזיתים וסילוואן אמורים היו להיות, לדעתו, חלק נכבד מהבירה הפלסטינית העתידית.
אם כן, בשיחות אלה, לראשונה לאחר שחרורה במלחמת ששת הימים, הסכים ראש ממשלת ישראל לוותר על ריבונות ישראלית בעיר העתיקה.
פליטים ותביעת השיבה.
כפי שחושפת קונדוליזה רייס באחד מספריה, בנושא זה הציע אולמרט לקלוט כ-5,000 פליטים פלסטיניים בשטח מדינת ישראל תוך חמש שנים "מסיבות הומניטריות". במבט כולל, נושא הפליטים יטופל ב"רוח יוזמת השלום הערבית". בנוסף תצהיר ישראל כי "[היא] רגישה ואינה מערערת על סבלם של הפלסטינים שחיו במה שנהיה ישראל וגורשו מביתם כתוצאה מהסכסוך ומשום כך חוו שנים של חיי אומללות" בתמורה להכרה כלל-ערבית בסבלם של יהודי ערב שגורשו אחרי 1948. כדי להגיע סופית לסיום משבר הפליטים הפלסטיניים, הציע אולמרט שישראל תייסד ותנהל קרן בינלאומית שתדאג לגייס כספים על מנת לפצות את הפליטים על אובדן רכושם.
כאשר הציגה רייס את הדברים בפני אבו מאזן הוא דרש 60,000 פליטים. בתגובה היא דרשה שיסכים ל-10,000-15,000. אולמרט מצדו טוען שאם היה מבקש עבאס 10,000-15,000 פליטים, הוא היה מסכים לכך ללא היסוס, ושהיה ברור לו ש-5,000 הוא מספר התחלתי בלבד אשר היה אמור לעלות במהלך המשא ומתן. באופן רשמי, לא ידוע מה המספר עליו חשב עבאס בעניין זה.
בריאיון לתוכנית "המקור", חשף חיים רמון שבמקביל למשא ומתן, הוא בעצמו ניהל משא ומתן נפרד על נושא הפליטים בלבד עם עבאס. לטענתו, עבאס דרש שיבה של 150,000 פליטים תוך 10 שנים, בעוד שרמון הסכים ל-100,000 פליטים תוך 15 שנים.
על פי עדותו של אבו מאזן:
ביטחון.
על הנושא הביטחוני אמר עבאס שהיה "עניין סגור", כלומר ללא מחלוקת. בנושא זה סוכם כי על מדינה הפלסטינית להחזיק בכוח משטרתי חזק, אולם עליה להיות מפורזת מצבא. צה"ל לא יורשה לחדור לשטחה של המדינה הפלסטינית ובנוסף אסור יהיה לה לקיים הסכמים צבאיים עם מדינות אשר אינן מכירות במדינת ישראל. כמו כן לישראל יינתן חופש תנועה אווירי מלא מעל שמי המדינה הפלסטינית.
בניגוד לאהוד ברק, במסגרת המשא ומתן הנוכחי הסכים אולמרט לוותר על השליטה הישראלית בבקעת הירדן. כוחות בינלאומיים (או צבא זר) אשר מקובלים על מדינת ישראל היו אמורים לפקח על גבול המדינה הפלסטינית עם ירדן. עבאס, לאחר היוועצות עם האמריקאים, הציע את כוחות נאט"ו.
הסיבות לכישלון השיחות.
ב-16 בספטמבר 2008 נפגשו אולמרט ועבאס בפעם האחרונה במסגרת השיחות. בניגוד להסכמי קמפ דייוויד, הפעם לא ניתן לומר כי המגעים הגיעו לידי "פיצוץ" ואף צד לא הטיח האשמות כלפי הצד השני. נראה כי מספר גורמים הביאו לכישלון השיחות, חלקם ברורים יותר וחלקם פחות.
פרשת טלנסקי, התפטרות אולמרט והבחירות לראשות "קדימה".
ב-30 ביולי 2008 הודיע אולמרט על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה בעקבות החקירות שנפתחו נגדו.
ב-17 בספטמבר, למחרת שיחתו האחרונה עם עבאס, נבחרה ציפי לבני לראשות מפלגת השלטון, קדימה. הנשיא שמעון פרס הטיל עליה להרכיב ממשלה חדשה ומשנכשלה לעשות כן, הכריז על הליכה לבחירות. בכך, למעשה, נעשתה ממשלתו של אולמרט ממשלת מעבר והוא עצמו לראש ממשלת מעבר. מצב זה הביא לכך שהיה ברור מצד אחד כי אולמרט יפסיק לכהן כראש הממשלה חודשים ספורים לאחר מכן, ומצד שני לא היה ברור כיצד תורכב הממשלה שתיבחר לאחר הבחירות המדוברות. לטענת הפלסטינים, דברים אלה הובילו לבלבול בקרבם והם העדיפו להשהות את השיחות עד היבחר ראש ממשלה חדש. אולם, טענו כי כבר מראשית החקירות שנפתחו נגד אולמרט (מאי 2008) החלו לפקפק באמון הציבור בו.
אולמרט טוען, כי לא הייתה אמורה כל סיבה לפקפק באמינותו ובלגיטימיות שבהצעותיו לפחות עד אפריל 2009 (אז הושבעה ממשלת נתניהו) וכי אם עבאס היה מסכים להצעתו שהוצגה ב-16 בספטמבר, השניים היו ניצבים יחד בעצרת הכללית של האו"ם יומיים לאחר מכן ומכריזים כי השיחות הגיעו לידי הסכמה. המתווה היה מוצג בפני כל הנציגויות באו"ם להצבעה ועובר ברוב גדול ("למעט אולי סוריה ואיראן"). לאחר מכן היו מעלים אותו להצבעה בפרלמנט האירופי ולבסוף חותמים עליו בבית הלבן בנוכחות 25,000 איש ומנהיגי כל מדינות העולם. מהלך זה, לטענתו, היה מבטיח לאולמרט ניצחון בבחירות והוא היה נבחר לכהונה נוספת בה הסכם השלום היה מיושם.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
עד אז לקח על עצמו ממשל בוש לגשר בין הצדדים ולפקח על המשא ומתן. בנובמבר 2008 התקיימו הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן נבחר הסנאטור-דאז ברק אובמה. שינוי זה במבנה השלטון בארצות הברית תרם לתחושת אי הוודאות בניהול השיחות, ולמעשה עד ינואר 2009 הייתה אף הממשלה בארצות הברית ממשלת מעבר.
מבצע "עופרת יצוקה".
בדצמבר 2008 יצא לפועל מבצע עופרת יצוקה אשר הביא למשבר ביחסי ישראל והרשות הפלסטינית.
על פי סאיב עריקאת, הפלסטינים היו מוכנים לפשרה בנושא הטריטוריאלי (שהיווה מחסום עיקרי בהגעה להסכם) והציגו מפה בפני ראשי הממשל האמריקני ב-18 בדצמבר 2008. בוש הורה על קביעת פגישה משותפת ישראלית, פלסטינית ואמריקנית בוושינגטון ב-3 בינואר 2009, אולם הפגישה בוטלה בגלל המבצע. אם כן, לא ידוע ביוזמת איזה צד היא בוטלה.
ביקורת.
מהצד הישראלי.
מימין, בעודו מכהן כיו"ר האופוזיציה, השמיע בנימין נתניהו ביקורת נוקבת על ההצעות שהועלו בשיחות, בדגש על התנגדותן של ש"ס וישראל ביתנו שישבו בקואליציה באותה תקופה, לחלוקתה של ירושלים (שהוצעה בשיחות):
בנוסף, התייחס נתניהו לכך שסירובם של הפלסטינים להצעות ה"סופר מרחיקות לכת" שהוצעו במשא ומתן מראה על אי נכונותם להגיע לכל הסדר שהוא.
בינואר 2008, כמחאה על העיסוק בנושאי ליבה במשא ומתן, פרשה מפלגת ישראל ביתנו מן הקואליציה.
משמאל, שאול אריאלי, ממגבשי מפת ההסדר של "יוזמת ז'נבה", מתח ביקורת על הדבקות של אולמרט בסיפוח שטחים העולים על 4% משטח הגדה, בניגוד ל"בסיס הבינלאומי הלגיטימי לקביעת גבול", וששטחים צחיחים ברמת ערד ומדבר יהודה אינם פיצוי הולם.
מהצד הפלסטיני.
סאיב עריקאת טוען שנאמר לו מפי בכירים ישראלים לקראת סוף כהונתו של אולמרט, שאולמרט אינו רלוונטי פוליטית. עריקאת ביקר אף את אי נכונותו של אולמרט להעביר לפלסטינים עותק של מפת ההסדר וכן על התעקשותו על הסכמה מידית של אבו מאזן לחתום על תוכנה ללא היוועצות במומחים. בנוסף הוא התייחס לתמיהה הישראלית מהסירוב הפלסטיני, וטען שלדעתו פסול מצד הישראלים "להגיע להסכמות בינם לבין עצמם" ואז כאשר הפלסטינים אינם מקבלים אותן, לבקרם.
אבו מאזן מצדו, טען שהחקירות נגד אולמרט נראות בעיניו כמו "רצח פוליטי" על מנת למנוע ממנו להגיע להסכם. אולמרט טען דבר דומה. בנוגע לחילופי השטחים, טען שהשטחים שאולמרט ביקש לספח למדינת ישראל פוגעים בהמשכיותם הטריטוריאלית של חלקים מהמדינה הפלסטינית ושבתמורה לשטחים פוריים ומיושבים, הציע שטחים בעלי ערך נחות יותר. בנושא הפליטים, טען עבאס שאמנם הוא מברך על פשרת אולמרט, אולם הוא מכיר בזכותם של 5 מיליון פליטים לשוב לתוך גבולות הקו הירוק. מאחר שהוא יודע שמספר זה מופרך מעבר לכל דמיון, הוא מוכן להתפשר על פחות, אם כי ה-5,000 שהציע אולמרט הם כמעט אפסיים לעומת כמות סך כל הפליטים.
בעולם.
אליוט אברמס, היועץ המיוחד לענייני המזרח התיכון בממשלת בוש, טען שרייס הופתעה מאוד מנכונותו של אולמרט "להרחיק לכת יותר מברק". בנוסף סיפר גם שלדעתו ההצעות של אולמרט לא היו ריאליות מאחר שלא היו מאושרות בכנסת ואף בקבינט.
Windows Mobile
סטפן קרמר
סטפן יואכים קרמר (בגרמנית: Stephan Joachim Kramer, נולד ב-1968) הוא פוליטיקאי יהודי (גר) גרמני, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, המכהן מאז 1 בדצמבר 2015 כראש שירותי הביטחון הפנימיים של מדינת תורינגיה (Amt für Verfassungsschutz Thüringen), אחת מ-16 מדינות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. קודם לכן היה במשך כעשר שנים (2004–2014) המזכיר הכללי של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
קורות חיים.
קרמר נולד ב-1968 בעיר זיגן שבמרכז גרמניה המערבית דאז, להורים נוצרים, אולם מסיבה בלתי ידועה הוא מעולם לא הוטבל לנצרות ומשהגיע לבגרות, התגייר. למד משפטים, אך לא קיבל רישיון עריכת דין. בעל תואר שני במדעי החברה (חינוך) (עבודת המאסטר שלו הייתה על קליטתם בישראל של העולים מאתיופיה). נשוי ליהודיה אמריקאית ואב לשתי בנות.