בספר "בומרנג", שיצא שלוש שנים לאחר האירוע, טענו העיתונאים עפר שלח ורביב דרוקר כי ראאד אל-כרמי הורה, זמן קצר לפני מותו, לחדול מהפיגועים בישראל בטענה כי התקבלה החלטה מדינית מטעם ערפאת על כך. היו בכירים במערכת הביטחון, שהעלו ספקות בדבר צדקת ההחלטה לחסלו. יש גם התולים בחיסולו את ההידרדרות שהביאה ל"מרץ השחור" ולמבצע חומת מגן. ד"ר מתי שטיינברג למשל, לשעבר יועץ לראשי השב"כ, טען כי "ראאד כרמי עשה את הכל, כולל בימים האחרונים לפני חיסולו, כדי להניא גורמי טרור מלבצע את זממם. בזמן הנתון שבו אנחנו מדברים הייתה הפסקת אש, וצריך היית להעריך שחיסולו של ראאד כרמי יקטע את הפסקת האש וידחף כמשוגעים את אנשי תנזים פת"ח כדי לנקום. זאת המשמעות האסטרטגית. אלו אנשים שאין להם גן עדן בתפיסתם, אשר החלו להתאבד".
לעומת זאת, ישראל טענה כי אל-כרמי תכנן "מגה-פיגוע" וחיסולו מבעוד מועד, מנע זאת. לדברי שר הביטחון, בנימין בן אליעזר, "האיש עמד לבצע פעולות גדולות נגד ישראל תוך ימים ספורים". גם בראיונות וכתבות בעיתונות הכתובה, בהם התראיין ראאד אל-כרמי עצמו, הוא הבהיר כי הוא נחוש בדעתו להמשיך בפעולות הטרור נגד ישראל ואף להרחיבן. בריאיון ל-CNN ב-23 באוגוסט 2001, כחצי שנה לפני חיסולו הוא הצהיר: "אנו מאמנים את הנוער לבצע פעולות בתוך ישראל. אנו מאמנים בני 17–18 לתקוף מתנחלים, לחטוף חיילים בתוך שטח ישראל".
רק בחודשיים האחרונים שלפני חיסולו היה אל-כרמי אחראי לשלוש פעולות טרור שונות, אשר שתיים מהן לפחות, אילו התממשו, היו עלולות לגרום למותם של אזרחים רבים:
פליאה אלבק
פליאה שרה אַלְבֶּק (חשוון ה'תרצ"ח, 28 באוקטובר 1937 - אלול ה'תשס"ה, 27 בספטמבר 2005) הייתה משפטנית ישראלית, זכורה בעיקר כמי שליוותה משפטית את הקמת ההתנחלויות ונתנה להן מטרייה משפטית.
ביוגרפיה.
אלבק, בתו של יצחק ארנסט נבנצל (מבקר המדינה) ואחותם של הרב אביגדר נבנצל, ישעיהו נבנצל ושולה נבנצל-לוין, גדלה בירושלים. היא למדה בבית הספר חורב וסיימה בגיל 16 וחצי. קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית ביוני 1961 והוסמכה כעורכת דין בשנת 1961.
התגוררה בעיר העתיקה בירושלים בשכנות להוריה ואחיה. הייתה נשואה לפרופ' שלום אלבק (חוקר תלמוד ומשפט עברי ובנו של פרופ' חנוך אלבק), ואם לחמישה: יהודה אלבק, פרופסור רחל אלבק-גדרון, רבקה אלבק-סלומון, הרב חנוך אלבק (רב קהילה ברמת בית שמש וחתן הרב דוד יצחק מן) ובתיה ליכט.
נפטרה ב-27 בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן, נקברה בבית הקברות הר הזיתים.
קריירה.
בדצמבר 1965 מונתה לסגנית פרקליט המדינה.
קרקעות.
הייתה במשך 24 שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. בתפקידה זה, עסקה בהסדר הקרקעות בנגב ובטיפול בתביעות הבדואים לאדמות ובבירור תביעות של ערבים על אדמות בגליל. בעיקר תחת ממשלות הליכוד בשנים 1977–1992, עסקה במעמד המשפטי של ההתנחלויות ושל השטח שעליו הוקמו. לצורך פעילותה אף סיירה רבות בשטח, גם באמצעות מסוקים. בעקבות החלטת בית המשפט העליון בעניין אלון מורה לפיה נאסר להפקיע קרקעות פרטיות לצורכי התנחלות, הגדירה אלבק את המנגנון המשפטי שאיפשר להכריז על קרקע כאדמות מדינה על פי החוק העות'מאני מ-1858 ועסקה באיתור אדמות שאינן מעובדות. לימים התגאתה בכך שכל פעולותיה עמדו במבחן בג"ץ. אף על פי כן ספגה ביקורת רבה מחוגי השמאל, שראו בפעילותה דוגמה לאופן שבו מצדיק המנגנון הביורוקרטי והמשפטי פגיעה בזכויות אדם. מנגד ספגה ביקורת גם מהצד הימני על התנגדותה העיקשת להפקעת קרקעות מאנשים פרטיים ועל עיכוב הקמת התנחלויות. אליקים העצני, מאנשי קריית ארבע, סיפר כי "הכביש המוביל לקריית ארבע מתפתל ומתפתל, לעיתים תוך סיכון חיי אדם, כי היא לא רצתה לקחת מהערבים את האדמה שלהם. חרקנו שיניים".
בראשית שנות ה-80, במקביל לגיוס מלאי מספק של קרקעות להתיישבות ממשלתית, עסקה בבקרה על רכישת קרקעות וההתיישבות הפרטית. מתוקף תפקידה היא הזהירה רוכשים פוטנציאליים לוודא שקרקעות שהם קונים קיבלו היתר עסקה מהמנהל האזרחי, כדי לצמצם את הסיכוי להונאה. בעקבות מספר מקרים של הונאה במכירת קרקעות היא קבעה בשנת 1985 תקנות להסדר עסקאות הנדל"ן ביהודה ושומרון. בעקבות זאת, היא זכתה לכינויי גנאי מסוחרי הקרקעות, יהודים וערבים.
למרות ההשקפה הניצית שיוחסה לה, הביעה דעתה בשנותיה האחרונות בריאיון לעיתון הארץ כי בהתנחלויות יש אלמנט של זמניות ולמתנחלים אין זכות קניין על בתיהם על פי המשפט הבינלאומי הפומבי. באותו ראיון אמרה כי:
עניינים אחרים.
בנוסף לענייני קרקעות עסקה אלבק בנושא של אימוץ והייתה חברה בוועדת עציוני לגיבוש חוק בנושא. בשנות ה-80 עסקה בהסדרת אימוצים מחוץ לישראל. ועמדה בראש צוות בינמשרדי לעניין אימוץ ילדים מחוץ לישראל. בשנת 1976 הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה בה הביעה את העמדה שקידום האישה לא צריכה לבוא על חשבון הילודה.
כן עסקה במתן המענה של המדינה לתביעות נגדה. בשנת 1991 התעוררה סערה ציבורית לאחר שהודלף מסמך פנימי של הפרקליטות שבו חיוותה את דעתה לדחות תביעת פיצויים של תושב ח'אן יונס שאשתו נהרגה בפעולת צה"ל. במסמך זה טענה בין היתר כי: . בעקבות כך תבע חבר הכנסת יוסי שריד לפטרה, אך דרישתו לא נתמלאה, שכן טיעונים מעין אלו, שלכאורה מצביעים על אטימות רגשית, רווחו בשפה המשפטית.
אחרי שירות המדינה.
ב-1993 הודחה מתפקידה על ידי שר המשפטים דוד ליבאי, על רקע ביקורת פנימית (שהודלפה) שהטיחה בחיים אורון, בה הטילה ספק בנאמנותו למדינה, לאחר שביקש לקבוע פיצויים לנפגעי טרור יהודי. היא הואשמה בכך שהיה אסור לה כעובדת מדינה להעביר ביקורת על נבחר ציבור.
לאחר שנת צינון, היא פתחה משרד פרטי שהתמחה בדיני קרקעות. בין השאר ייצגה את מושב רשפון מול מינהל מקרקעי ישראל על רקע רישום קרקעות המושב על שם הקרן הקיימת לישראל, וזכתה בעתירתה.
נתן ילין-מור
נתן יֶלִין-מוֹר (פרידמן) (כ"ג בסיוון תרע"ג, 28 ביוני 1913 – א באדר תש"ם, 18 בפברואר 1980) היה ממנהיגי מחתרת לח"י, עיתונאי וחבר הכנסת.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
נתן פרידמן-ילין נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, שמואל אליהו היה בנאי, ואמו חנה מרים עקרת בית. נתן היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
בהיותו בן שנה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס למלחמה מטעם צבא האימפריה הרוסית ב-1915, ולא שב ממנה לחיק משפחתו (נפטר ב-1920 בחצי האי קרים).
בהיעדר אמצעי קיום, עברה האם עם שלושת ילדיה אל בית הוריה בעיירה ליפסק שבמחוז פודלסיה, שם סיים חמש כיתות בבית הספר העממי הפולני.
בהמשך חזר לגרודנו, שם היה כבר אחיו הגדול משה, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר ב-1932. בגיל 13, בתקופת לימודיו בגימנסיה, הצטרף לתנועת בית"ר. ב-1933 עבר לוורשה, ומונה לקצין הנציבות של בית"ר בפולין, לצד חברותו בצה"ר. כמו כן, הוסמך באותה תקופה כמהנדס בפוליטכניון של ורשה.
במסגרת פעילותו בבית"ר ובצה"ר התוודע למנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית, זאב ז'בוטינסקי, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, מנחם בגין ואחרים, ופעל במחיצתם.
ב-1936, על רקע מדיניות ההבלגה אל מול המרד הערבי הגדול בארץ ישראל חווה משבר אמון וייאוש מהמסגרת הבית"רית. בקיץ 1937 הפגיש אותו חברו אברהם סטבסקי, מנאשמי רצח ארלוזורוב, עם אברהם שטרן (יאיר), שעסק באותה תקופה בהקמת "התאים הלאומיים" של האצ"ל בפולין, וזה שכנעו לעזוב את תפקידו בבית"ר, ולהצטרף לאצ"ל.
בשליחות שטרן, ארגן תאי מחתרת של האצ"ל, והשתתף, לצד סטבסקי, בארגון עליית אף על פי.
ב-1938 הקים יחד עם חברו שמואל מרלין את יומון האצ"ל בשפה היידית בפולין, "די טאט" (בעברית: המעש), והיה לעורכו מהקמתו ועד לסגירתו ב-1939.
חמישה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשא בוורשה את בת זוגו פרידה אפרת מורין, כשמנחם ועליזה בגין משמשים כשושביניהם, ויחדיו החליטו לעזוב את ורשה כדי לנוע מזרחה לכיוון ארץ ישראל. הם עשו את דרכם עם בני הזוג בגין ברכבת לווילנה, אך הרכבת הופצצה על ידי הנאצים, והם נאלצו לנטוש אותה ולעשות בעגלות וברגל ללבוב. משם הצליחו לעלות על רכבת חדשה ולהמשיך לווילנה, אליה הגיעו באוקטובר, ובה שהו כשנה יחד עם בית"רים רבים מפולין שמצאו בה מפלט באותה עת, עד לקבלת היתר יציאה מהשלטונות הסובייטים; אז יצאו לאיסטנבול, ומשם, דרך סוריה ולבנון, הגיעו לבסוף לארץ ישראל ב-1941.
חברותו בלח"י.
בארץ פגש שוב את חברו אברהם שטרן (יאיר), שזה מכבר פרש מהאצ"ל והקים את לח"י, והצטרף לארגונו יחד עם אשתו. בלח"י קיבל את כינויו המחתרתי גֵּרָא.