"מונומנט לאינטרנציונאל השלישי" או "המגדל של טאטלין" (The Monument to the Third International) היא כינוייה של אנדרטה אשר תוכננה על ידי הפסל והארכיטקט הרוסי ולדימיר טאטלין בשנת 1919. היא נחשבת לאחת מן הדוגמאות הבולטות של האמנות הקונסטרוקטיביסטית. בדצמבר שנת 1920 הציג טאטלין מודל עץ של האנדרטה בכינוס השמיני של הקונגרס הסובייטי. היות שהמבנה לא נבנה מעולם, הוא ידוע מתיעוד המודל ומשרטוטים שלה.
המבנה, תוכנן על ידי טאטלין בהזמנת המחלקה לאומנויות של ברית המועצות. האנדרטה נועדה לעמוד בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולשמש כאנדרטה וכמטה של ה"קומינטרן" - האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות, אשר היה ידוע בשמו המלא: "האינטרנציונל הקומוניסטי" או "האינטרנציונל השלישי".
טאטלין תכנן את המבנה מחומרים תעשייתיים כגון ברזל, פלדה וזכוכית. צורת הבנייה עוצבה בהשפעת תכנונו של מגדל אייפל (1889), אשר נבנה פלדה בעזרת מסבכים שהקנו לו יציבות רבה תוך שימוש בחומר מועט באופן יחסי. המגדל תוכנן לגובה של 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל.
צורתו של המגדל - מבנה לולייני הפורץ אל החלל - נועד לסמל את המודרניות והקידמה של החברה הסוציאליסטית שלאחר מהפכת אוקטובר. בנוסף לסמליות זו חולק המגדל לשלושה מבנים גאומטריים אשר נועדו להסתובב במהירויות שונות ולהשלים סיבוב אחת לשנה, לחודש או ליום. בתחתית המגדל תכנן טאטלין מבנה קובייתי אשר נועד לשמש כאולם כנסים והרצאות. תכנונו האוטופי של המגדל שיקף את החזון של האמנות הקונסטרוקטיביסטית ואת הרצון לתואם בין צורתו של המגדל להיבטים הפונקציונלים של תפקודו כמבנה.
טאטלין קיבל עבור בניית המגדל הקצבה של כ-700 אלף רובל, סכום שהספיק לבניית המודל בלבד. מודל זה נהרס ובשנת 1925 הקים טאטלין מודל נוסף, עבור התערוכה הבינלאומית אשר התקיימה בפריז בשנה זו.
דפוס שקע
דפוס שקע או תַּגְלִיף (באנגלית: Intaglio) היא שיטת דפוס.
בעבר שימש דפוס השקע כטכניקה ליצירת העתקים של דברי דפוס כגון ספרים, עיתונים וכדומה. כיום טכניקות שעתוק דיגיטליות החליפו אותה והשימוש המרכזי בטכניקה זו היא כשיטה ליצירת הדפסים אמנותיים. במסגרת טכניקות של דפוס השקע מטביעים את הדימוי בתוך לוח ההדפסה (כבמעין תשליל) בעזרת שיטות שונות. דימוי זה מועבר אל הנייר המודפס במכבש דפוס.
תחריט.
התחריט (באנגלית: Engraving) נוצר על ידי חריטה של דימוי על גבי לוח הדפסה. לוח ההדפסה המסורתי עשוי בדרך כלל מנחושת, אולם טכניקות מודרנית יותר יכולות להשתמש בחומרים רכים יותר. החריטה נעשית בעזרת מכשיר חד הנקרא חֶרֶט (Burin) בעזרתו חורצים את לוח ההדפסה. בתהליך ההדפסה נמרח צבע מיוחד על לוח ההדפסה. בתהליך של ניקוי מוסר הצבע כך שנשאר רק הצבע שבין החריצים. בעזרת מכבש דפוס מצמידים נייר אל לוח ההדפסה, כך שהצבע שבתוך חריצי הלוח מועבר אל גיליון הנייר.
ישנם כמה סוגים שונים של חרטים המשמשים ליצירת הדימוי המודפס. ישנם חרטים שחודם הוא בעל זווית נטוייה (angle tint tool). חרטים אלו יוצרים קו מעוקל מעט, אך בעל חדות. חרטים אחרים המכונים "פלורנטינים" (Florentine) הם בעלי חוד ישר ומחורץ היכול לייצר מספר קווים בחריצה אחת. כלי זה משמש למילוי אזורים גדולים.
למרות אופיו הקווי והשטוח של הדימוי המופק בתהליך ההדפסה, ניתן להגיע לגוונים שונים של הצבע המודפס. דבר זה נעשה על ידי גילופו של לוח ההדפסה בגבהים שונים. שקע עמוק משמעו יותר צבע, כלומר הדפסה כהה יותר, ואילו שקע רדוד יותר יוצר גוון בהיר יותר. נפח ותלת ממדיות נהוג ליצור על ידי שימוש ברשתות של קווים שתי וערב. דרגת צפיפות משתנה של הרשת מאפשרת לאמן להגיע לרמות כהויות שונות ביצירה.
תצריב.
בתצריב (באנגלית: Etching) לוח ההדפסה, העשוי לרוב מנחושת, אבץ או פלדה, מכוסה בשכבת שעווה העמידה לחומצה. האמן מנקב את השעווה בעזרת מכשיר מחודד וחושף את לוח ההדפסה המתכתי. לאחר שהאמן סיים לחרוט את הדימוי האמנותי בשכבת השעווה נטבל הלוח באמבט של חומצה (Mordant), או נשטף בחומצה המאכלת את חלקי הלוח שנחשפו על ידי האמן ויוצרת קווים שקועים במתכת. לאחר תהליך זה עוברת הפלטה תהליך ניקוי בו מוסרים שרידי החומצה ושכבת השעווה הנותרת. תהליך ההדפסת הדיו על הנייר דומה לתהליך בטכניקת התחריט.
מצוטינט.
טכניקת המצוטינט (Mezzotint) היא שיטת הדפסה המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה. בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת לוח ההדפסה באלפי נקודות קטנות, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים. בתהליך ההדפסה הנקודות הקטנות מכילות את צבע ההדפסה ומעבירות אותו אל הנייר במכבש הדפוס. בשל עומקן הרדוד של הנקודות, פלטת ההדפסה יכולה להפיק רק מספר קטן באופן יחסי של הדפסים איכותיים ועשירי צבע.
אקוטינט.
אקוטינט (באנגלית: Aquatint)
דפוס צילינדר.
דפוס צילינדר היא שיטה הפועלת על עקרון ההדפסה הישירה והיא בבסיסה תוצר של טכניקת דפוס השקע. בשיטה זו הלוח יהיה למעשה, גליל עשוי מתכת רכה (יחסית), כאשר על גביו נגרעת הדמות. בעבר הרחוק השתמשו במסמרי פלדה לחריטת הדמות על הגליל (צילינדר), בתקופה מאוחרת יותר השתמשו באמבט חומצות ליצירת הדמות בדומה להדפס אבן, כיום משתמשים בצריבת לייזר, כאשר גודל הנקבים ועומקם (אשר נקבעים על ידי עוצמת הלייזר) קובעים את הרזולוציה. שיטה זו עובדת על עקרונות הפרוצס. בשיטה זו משתמשים להדפסה של מיליוני עותקים. שיטה זו נחשבת לאיכותית מכולם.
A BALLADS
התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית
התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית (באנגלית: National Symphony Orchestra ובראשי תיבות: NSO) נוסדה בשנת 1931. היא תזמורת סימפונית אמריקאית חשובה, הפועלת במרכז קנדי לאמנויות הבימה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית. מאז 2017 המנהל המוזיקלי של התזמורת הוא המנצח האיטלקי ג'נאנדראה נוזדה.
היסטוריה.
בתקופה הראשונה בתולדותיה, הופיעה התזמורת ב"קונסיטושן הול". בזמן כהונתו של המנהלה מוזיקלי הראשון, האנס קינדלר, קיבלו הנגנים $40 לשבוע לשלוש חזרות וקונצרט אחד, במשך חמישה חודשים בשנה.
קינדלר והתזמורת הקליטו כמה תקליטי 78 לחברת RCA ויקטור, ביניהם תשתי הרפסודיות הרומניות של ג'ורג'ה אנסקו. אחת ההקלטות יוצאות הדופן של RCA עם התזמורת הייתה של כל המוזיקה לבלט מתוך האופרה "המלך הנרי השמיני" מאת קאמי סן-סנס, אחת ההקלטות הספורות בניצוח וולטר דאמרוש. כעבור שנים, ערך הווארד מיצ'ל סדרה של הקלטות סטראופוניות עם התזמורת בשביל RCA. אנטל דוראטי הקליט עם התזמורת לחברת דקה. מסטיסלב רוסטרופוביץ' הקליט לחברות טלדק, סוני ואראטו. התזמורת חזרה אל חברת RCA בתקופתו של ליאונרד סלטקין, עד שהחברה הפסיקה לעסוק בהקלטות חדשות של מוזיקה קלאסית.
מאז 1986 התזמורת מסונפת למרכז קנדי, המרכז המחוזי לאמנויות הבימה, שם היא מגישה עונת קונצרטים שנתית מאז פתיחת המרכז ב-1971.
פעילויות.
התזמורת הסימפונית הלאומית משתתפת דרך קבע באירועים בעלי חשיבות לאומית ובינלאומית, כולל הופעות בטקסים של הממשל, טקסי השבעה נשיאותיים ואירועי חג רשמיים.
התזמורת עצמה מונה 100 נגנים ומגישה עונה בת 52 שבועות של כ-175 קונצרטים בשנה. עונת הקונצרטים כוללת סדרה קלאסית למנויים, קונצרטים של מוזיקה קלה ותוכנית חינוכית, מן היקרות ביותר בארצות הברית. נוסף לפעילויות אלה, קבוצות קטנות של נגנים מן התזמורת מפתחים תוכניות חינוך המיועדות לרמות גיל מן הגיל הרך עד התיכון. בסך הכול מציגים כל ההרכבים הללו, יחד עם תוכנית "מחוזות אמריקה", כ-100 מופעים נוספים בשנה.
התזמורת מזמינה יצירות חדשות ומטפחת דורות חדשים של מנצחים באמצעות מכון לאומי לניצוח, שסלטקין ייסד בשנת 2000. במרכז קנדי מתקיים מדי קיץ מכון מוזיקה וזה יותר מעשר שנים מאפשרת קרן המלגות של התזמורת
לתלמידי תיכון מרחבי ארצות הברית לבוא לשבועות אחדים לוושינגטון ללימודים עם נגני התזמורת.
תוכנית "מחוזות אמריקה" במרכז קנדי לאמנויות הבימה מאפשרת ביטוי למחוזות ספציפיים בארצות הברית בכל נושאי המוזיקה הקלאסית הסימפונית, בוחנת את מגוון ההשפעות המוזיקליות ונותנת לכל מחוז קול מוזיקלי משלו במרכז הלאומי באמצעות חילופי מוזיקאים, תוכניות השתלמות והזמנת יצירות. המיזם, שנוסד ב-1992, הביא עד כה את התזמורת אל קרוב לחמש-עשרה מדינות.
בנובמבר 2004 הודיעה התזמורת על סיום כהונתו של סלטקין כמנהל מוזיקלי בשנת 2008. אחד הדיווחים דיבר על מתחים בין המנצח לתזמורת והזכיר ביקורת על קביעת התוכניות של סלטקין ועל סגנון החזרות שהנהיג.
החל בעונת 2006–2007 המנצח הראשי האורח של התזמורת הוא איוון פישר.
הכנרת הראשית כיום היא נורית בר-יוסף. ב-13 באפריל 2007 הודיעה התזמורת על מינויו של פישר כמנצח הראשי של התזמורת החל ב-2008, אחרי שסלטקין יפנה את מקומו כמנהל מוזיקלי.
בשנת 2011 הופיע ג'נאנדראה נוזדה לראשונה כמנצח-אורח עם התזמורת, ובנובמבר 2015 חזר להופעת אורח נוספת. בינואר 2016 הודיעה התזמורת הסימפונית הלאומית על מינוי נוזדה למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2018-2017. הוא יכהן כמנהל מוזיקלי מיועד בעונת 2017-2016, והחוזה הראשוני שלו עם התזמורת הוא ל-4 עונות.
חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון
מבצע אטילה
ASP.NET AJAX
ASP.NET AJAX, אשר בעבר הוכרה כ-Atlas (בשלב הפיתוח), היא חבילת הרחבות ל-ASP.NET מבית מיקרוסופט אשר מאפשרת יישום פונקציונליות Ajax ביישומי ASP.NET.
החבילה שוחררה בינואר 2007. בעזרת החבילה ניתן ליצור יישומי ווב ב-ASP.Net 2.0, אשר יכולים לעדכן מידע בדף ללא צורך ברענון מלא של דף הווב.