בשנת 1892, כשהייתה פורטר בת שנתיים, מתה אימה חודשיים לאחר לידת ילדה האחרון. אביה של פורטר לקח את ארבעת הילדים שנותרו בחיים (אח גדול יותר מת כשהיה תינוק) לחיות אצל אימו, קתרין אן פורטר, בעיירה קייל, טקסס. ניתן ללמוד על עומק השפעתה של סבתה על פורטר מכך שמאוחר יותר היא אימצה את שמה. סבתה מתה בזמן שביקרה קרובי משפחה במארפה, טקסס, יחד עם קאלי בת ה-11.
לאחר מות סבתה התגוררה המשפחה בכמה עיירות בטקסס ובלואיזיאנה, אצל קרובי משפחה ובדירות שכורות. פורטר נרשמה לבתי ספר ציבוריים בכל מקום שהמשפחה גרה בו, ובמשך שנה אחת, ב-1904, למדה בבית הספר תומאס, בית ספר פרטי מתודיסטי בסן-אנטוניו, טקסס. זה היה כל החינוך הפורמלי שלה לאחר בית הספר היסודי.
בשנת 1906, בגיל 16, עזבה פורטר את הבית ונישאה לג'ון הנרי קונץ בעיירה לאפקין, טקסס. לאחר מכן, היא המירה את דתה לקתולית, דתו של בעלה. קונץ, בן למשפחת חוואים טקסנים עשירים, היה מתעלל בה פיזית; פעם אחת, כשהיה שיכור, הוא הפיל אותה במדרגות וקרסולה נשבר. הם התגרשו רשמית בשנת 1915.
ב-1914 היא ברחה לשיקגו, שם עבדה זמן קצר כניצבת בסרטי קולנוע. לאחר מכן חזרה לטקסס ועבדה כשחקנית וזמרת בסצנת הבידור של העיירות הקטנות. ב-1915 היא ביקשה לשנות את שמה לקתרין אן פורטר במסגרת הסכם הגירושין שלה.
באותה שנה, 1915, אובחנה פורטר כחולת שחפת, ובילתה את השנתיים הבאות בבתי מרפא לחולי שחפת שבהם החליטה לעסוק בכתיבה. במשך אותן שנים התברר שהיא אינה חולה בשחפת, אלא בדלקת הסימפונות. בשנת 1917 היא החלה לכתוב ביקורת מחזות וקטעי רכילות בעיתון "פורט וורת' קריטיק" (Fort Worth Critic). בשנת 1918 כתבה עבור העיתון "רוקי מאונטיין ניוז" (Rocky Mountain News) בדנוור, קולורדו. באותה שנה כמעט מצאה קתרין את מותה בדנוור במגפת השפעת הספרדית. כששוחררה מבית החולים כעבור מספר חודשים, היא הייתה שברירית וקרחת לגמרי. כשסוף-סוף שב לצמוח, היה שערה לבן, וכך נותר עד סוף חייה. חוויותיה מאותה תקופה באו לידי ביטוי בטרילוגיית הרומנים הקצרים "סוס חיוור, פרש חיוור" (Pale Horse, pale rider) (1939), עליה קיבלה ב-1940 את מדליית הזהב השנתית הראשונה לספרות מאגודת הספריות של אוניברסיטת ניו-יורק.
בשנת 1919 עברה פורטר לשכונת גריניץ' וילג' בניו-יורק, שם עבדה כסופרת צללים, ככותבת סיפורים לילדים, וכפרסומאית עבור חברת סרטים. השנה שבה חיה בניו-יורק הביאה להקצנה בעמדותיה הפוליטיות; וב-1920 היא החלה לעבוד עבור מוציא לאור של כתבי עת במקסיקו, שם התוודעה לחברים בתנועת השמאל המקסיקנית, ביניהם דייגו ריברה. אך לאחר זמן מה התפכחה פורטר מתנועת המהפכה ומנהיגיה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 היא הפכה לביקורתית באופן נחרץ נגד הדת, וכך הייתה עד לעשור האחרון של חייה שבו שבה לזרועות הכנסייה הקתולית.
בין השנים 1920 ו-1930 חיה פורטר לסירוגין במקסיקו ובניו-יורק, והחלה לפרסם סיפורים קצרים ומסות. הסיפור הראשון שפרסמה היה "מריה קונספסיון" (Maria Concepcion), במגזין "סנצ'רי" (The Century Magazine). (בספרו של קאלדר וילינגהאם משנות ה-60, Providence Island, הגיבור הראשי ג'ים מפנטז על מאהבת מושלמת והוא קורא לה מריה קונספסיון דיאז.) בשנת 1930 היא פרסמה את אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה, "Flowering Judas". אוסף זה יצא שוב לאור במהדורה מורחבת ב-1935 והתקבל בשבחים כה רבים, שלמעשה הוא לבדו הקנה לפורטר מקום של כבוד בספרות האמריקאית.
בשנת 1926 נישאה פורטר לארנסט סטוק, התגוררה זמן קצר בקונטיקט, והתגרשה ממנו ב-1927. כמה כותבי ביוגרפיות טוענים כי פורטר עברה כמה הפלות טבעיות, לפחות לידה שקטה אחת בין השנים 1910 ו-1926, והפסקת הריון יזומה אחת. בנוסף טענו כי לאחר שנדבקה מסטוק במחלת הזיבה, עברה כריתת רחם ב-1927 שבעקבותיה נגוזו תקוותיה להיות אם. לעומת זאת, במכתביה של פורטר למאהביה נרמז על המשך הופעת הווסת גם לאחר כריתת הרחם שעברה לכאורה. היא גילתה פעם לחבר: "איבדתי ילדים בכל דרך אפשרית."
בשנות ה-30, 40 ו-50 של המאה ה-20 נהנתה פורטר ממוניטין רב בתור אחת הבולטות בין סופרי ארצות הברית, אך עקב כתיבתה המועטה ומכירות ספריה המועטות, היא התפרנסה באותה תקופה בעיקר ממלגות ומקדמות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בילתה פורטר באירופה מספר שנים שבהן המשיכה לפרסם סיפורים קצרים. ב-1930 נישאה לסופר יוג'ין פרסלי. עם חזרתה מאירופה בשנת 1938 היא התגרשה מפרסלי ונישאה לסטודנט לתואר שני, אלברט ראסל ארסקין ג'וניור. כפי שנמסר, הוא התגרש ממנה ב-1942 לאחר שהתברר לו גילה האמיתי והעובדה שהיא מבוגרת ממנו בעשרים שנה.
ב-1943 נבחרה פורטר לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולספרות, והייתה סופרת הבית בכמה מכללות ואוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת מישיגן, ואוניברסיטת וירג'יניה.
בין השנים 1948 ו-1958 היא לימדה באוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת וושינגטון ולי, ואוניברסיטת טקסס שבה הייתה פופולרית במיוחד בין הסטודנטים בגלל סגנון ההוראה המיוחד שלה.
שלושה מסיפוריה של פורטר עובדו לתסכיתים במסגרת סדרת תוכניות הרדיו "NBC University Theatre". הסיפור "יין צהריים" (Noon Wine) הפך לתסכית של שעה אחת בתחילת 1948, ושנתיים מאוחר יותר עובדו הסיפורים "Flowering Judas" ו- "Pale Horse, Pale Rider" לתסכיתים בני חצי שעה כל אחד, והושמעו יחדיו בפרק אחד של התוכנית. פורטר עצמה השתתפה פעמיים בתוכנית הרדיו הזאת, ובהן השמיעה ביקורת ספרותית על עבודות של רבקה ווסט ווירג'יניה וולף. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היא הופיעה לעיתים בתוכניות טלוויזיה בנושאי ספרות.
פורטר פרסמה את הרומן היחיד שלה, "ספינת השוטים" בשנת 1962; הוא התבסס על זיכרונותיה מהפלגה שהשתתפה בה ב-1931 מוראקרוס שבמקסיקו לגרמניה. הצלחת הספר העניקה לה סוף-סוף ביטחון כלכלי (נמסר כי היא מכרה את הזכויות לסרט "ספינת השוטים" ב-500,000 דולר). המפיק דייוויד או. סלזניק ניסה להשיג את הזכויות לסרט; אך חברת ההפצה יונייטד ארטיסטס, שהחזיקה בנכס, דרשה עבורו 400,000 דולר. התסריטאי אבי מאן (Abby Mann) עיבד את הרומן לקולנוע; סטנלי קריימר הפיק וביים את ויוויאן לי בהופעתה הקולנועית האחרונה. הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, וזכה בשניים: פרס האוסקר לצילום הטוב ביותר ופרס האוסקר לעיצוב האמנותי.
למרות טענתה שאחרי הוצאתו לאור של "ספינת השוטים" היא לא תזכה עוד בפרסים באמריקה, קיבלה פורטר ב-1966 את פרס פוליצר ואת הפרס "U.S. National Book Award". שניהם הוענקו לה על אסופת הסיפורים "The Collected Stories of Katherine Anne Porter". באותה שנה היא אף מונתה לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולספרות.
בשנת 1977 היא פרסמה את "The Never-Ending Wrong" שבו מתוארים המשפט הידוע לשמצה של סאקו וונצטי והוצאתם להורג, אירועים שעליהם מחתה 50 שנה מוקדם יותר.
פורטר מתה בסילבר-ספרינג, מרילנד, ב-18 בספטמבר 1980, בגיל 90, ואפרה נטמן ליד אימה בבית הקברות של אינדיאן קריק בטקסס. ב-1990 הוצב סימון המציין אתר מורשת היסטורי של טקסס (Recorded Texas Historic Landmark), שמספרו 2905, במחוז בראון, טקסס, לציון חייה ופועלה של פורטר.
הטיה תרבותית
הטיה תרבותית היא תופעה או שיפוט שלה לפי אמות המידה המקובלות בתרבות מסוימת. תופעה זו נחשבת לא פעם בעיה מרכזית בתחומים שונים של מדעי הרוח והחברה, בהם כלכלה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה. כמה מהעוסקים בתחומי דעת אלו ניסו לפתח שיטות ותאוריות לצמצום ההטיה התרבותית או לביטולה.
הטיה תרבותית מתרחשת כשההנחות שבני תרבות מסוימת מניחים והמוסכמות שהם פועלים לפיהן, כולל מוסכמות שעניינן שפה, סימנים, הוכחות ועדויות, נתפסות בעיני אחרים כסותרות את חוקי ההיגיון או את חוקי הטבע. אפשר למצוא הטיות תרבותיות רבות, למשל בהקשרים צבעים, בחירת בני זוג, תפיסות של צדק, בלשנות והיגיון, תוקפן של עדויות ואיסורים.
הטיה תרבותית בתחומי דעת שונים.
פסיכולוגיה.
להטיה תרבותית אין הגדרה מוסכמת אחת. היא נגזרת ממופעים של השתייכות גזעית (למשל, צבע עור), אתנית או לאומית, מבנים קוגניטיביים, ידע וכישורים, או קשיים פסיכולוגיים (למשל דיכאון). חוקרים טבעו את המונח כשניסו להסביר הבדלים בין קבוצות (במקור בין אפרו-אמריקאים והיספנים לאמריקנים ממוצא לבן) במבחני ידע והציעו שיש למדוד את ההישגים בהתאם לקבוצה הנמדדת. אומנם הרעיון הטיה תרבותית נידון בתחום למידה והערכה, בהקשר של הבדלים בהצלחה ובניבוי בהקשר של מגוון תפיסות פסיכולוגיות, ובעיקר של פסיכולוגיה יישומית ומדעים חברתיים והתנהגותיים אחרים, אך הוא זכה לתשומת לב מעטה יחסית במחקר.
בהקשר של , המונח הטיה תרבותית מתייחס לקושי הנובע מהשימוש במבחנים פסיכולוגיים אחידים, בעל-פה ושאינם בעל-פה, לשם מדידת רמת האינטליגנציה של הנבחנים. עם הזמן חוקרים זיהו שמידת ההצלחה במבחן תלויה בתרבות, ובעקבות זאת זיהו קושי להסתמך על מבחנים אלו למדידת אינטליגנציה בקרב מיעוטים. התברר שהבעיה אינה טמונה בנבחנים אלא במבחנים עצמם – סטודנטים מרקע שונה נבדלים זה מזה במידה שסביבות הלמידה, הסיטואציות המוזכרות במבחנים והשאלות עצמן מותאמות להם.
תפיסות וציפיות תרבותיות משפיעות גם על תהליך הטיפול במצבים פסיכולוגיים פרטניים.
כלכלה.