ב-6 בדצמבר 2016 הציב את המיצג "קינג ביבי" בכיכר רבין – פסל מוזהב בדמותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, שנישא לגובה 4.5 מטרים. לדבריו, "השינויים הטקטוניים שמתרחשים במדינה ובעולם" עוררו אותו להפנות את האמנות שלו לשאלות חברתיות אקטואליות. לטענתו, המניעים להצבת הפסל לא באו מתוך עמדה פוליטית, אלא מתוך רצון לבחון את גבולות החופש האמנותי, ולעורר שיח על חופש הביטוי, פלורליזם וסובלנות. בעבודה הזאת ביקש לשקף את המציאות החברתית בישראל ולהציב מראה לתהליכים שקורים במדינת ישראל.
בעקבות פעולה זו התעורר שיח מימין ומשמאל סביב נושאי חופש הביטוי, גבולות האמנות ואמנות פוליטית במרחב הציבורי. בריאיון שהעניק לעיתון הניו יורק טיימס אמר ש"רק הזמן יאמר אם פעולה זו היא פרובוקציה או נבואה". ההתעניינות בפסל קיבלה כיסוי גם מחוץ למדינת ישראל. והצבתו קיבלה הד תקשורתי בעיתונות העולמית, בניו יורק-טיימס, ב-CNN, ב-BBC, בגרדיאן, בעיתונות גרמנית, באל-ערביה, באל-ג'זירה וברשתות טלוויזיה בטורקיה ובאיראן. ב-2018 נמכר אחד ההעתקים של הפסל לאספן אמריקאי בעל האוסף הגדול בעולם לפסלי דיקטטורים. הוא הכין העתק של הפסל בברונזה (300 ק"ג) ומתעתד להציב אותו לצד פסליהם המקוריים של דיקטטורים מרחבי העולם אשר נאספו ב-30 השנים האחרונות.
ב-5 במרץ 2018 הציב זלאיט את המיצג "דגל 2018" בכיכר רבין שבו מוצב דגל ישראל במצב נטוי, בין נפילה לזקיפות. באמצעות המיצג ביקש זלאיט להראות את עומק הקרע שהחברה הישראלית נמצאת בו, ולהגדיר את מצבה הנוכחי של מדינת ישראל 2018 כמצב ביניים – בין קריסה לזקיפות; בין אזרחי המדינה החווים את התנהלות המדינה כהתגלמות הטוב, לבין אלה שמרגישים שהדמוקרטיה הישראלית על סף קריסה וקירות המדינה מתערערים לנגד עיניהם.
ב־8 בנובמבר 2018 הציב את המיצג "בלב האומה", פסל בדמות שרת התרבות והספורט, מירי רגב, ומולו מוצבת מראה גדולה ולבנה. זלאיט אמר בריאיון לערוץ 12 כי "השרה רגב היא דמות בלבה של האומה, כל אחד יכול לפרש את היצירה כפי שהוא חושב. זו עבודה שהתחלתי לעבוד עליה לפני חודשים ואפשר לקחת אותה לכל כיוון".
ב-29 ביולי 2020 הציב את מיצג "הסעודה האחרונה", מיצג מחאה הכולל פסל של ראש הממשלה נתניהו לצד שולחן ועליו מונחים שמפניות, בקבוקי יין, ומאכלים. פסלו של נתניהו "גורף" חתיכה מעוגה בצורת דגל ישראל המונחת גם היא על השולחן. לדברי המארגנים, מטרת המיצג היא לעורר את האזרחים "המתנדנדים" להצטרף למחאה נגד השחיתות, הקריסה של הציבור והניתוק של הממשלה מהאזרחים ו"לא לתת לארץ זבת החלב והדבש שלנו להפוך לארץ אוכלת יושביה".
מדובר במיצב בגודל של 9.60 מטרים על 2.40 מטרים. עוד השתתפו בהכנתו: מורן אהרון ואלישבע אנגלברג - ארט וקריאייטיב, נוהר בינור - עוגה, פנינה אברמוביץ' - פיסול ואיפור, וליאורה צביקלר - עיצוב תפאורה.
בדצמבר 2020 הציב את הפסל "גיבור ישראל" בכיכר פריז, בירושלים, במקום בו נערכות באופן קבוע הפגנות כנגד המשך שלטונו של בנימין נתניהו. הפסל במשקל 6 טון העשוי מברונזה, מדמה תמונה שפורסמה של מפגין בשם נמרוד גרוס, שצולם מניף את דגל ישראל ומתגונן בפני מכת"זית של משטרת ישראל. כעבור שעות ספורות פונה הפסל על ידי העירייה.
יצירתו ספר הזהב - קרן קיימת לישראל מוצגת בשדרת היוצאים של שדה התעופה בן גוריון בכניסה לדיוטי פרי, במסגרת תערוכה לציון 120 שנה לקרן קיימת לישראל.
זלאיט הציג את עבודותיו במוזיאונים ובירידים רבים בישראל ומחוצה לה, ובהם מוזיאון ינקו דאדא, Art Market Budapesht, ה"בית האדום", מכון אלפרד לאומנות, בגלריה חנינא ועוד. עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
חיים אישיים.
זלאיט היה נשוי לעורכת הדין ריקי ישי להם שני ילדים משותפים. בני הזוג נפרדו ב-2020. הוא מתגורר ברמת גן.
דון בלות
טוני ליאון
טוני ליאון בשמו המלא אנתוני ג'יימס "טוני" ליאון (באנגלית: Anthony James "Tony" Leon, נולד ב-15 בדצמבר 1956 בדרבן) הוא פוליטיקאי ועורך דין דרום-אפריקאי, יהודי, פרשן פוליטי ומחבר, שהיה מנהיג המפלגה הדמוקרטית בשנים 2000-1994 ואחר כך מנהיג "הברית דמוקרטית" בדרום אפריקה בשנים 2007-2000 .ליאון היה מנהיג האופוזיציה בפרלמנט של דרום אפריקה בשנים 2007-1999. (חבר בפרלמנט עוד משנת 1989).
בשנים 2012-2009 כיהן כשגריר ארצו בארגנטינה.
אחרי שנת 2012 מכהן טוני ליאון כיושב ראש חברת Resolve Communications (Pty) Ltd לייעוץ בתחום תקשורת אסטרטגית וניהול מוניטין וכיועץ בכיר לחברת K2 Intelligence (מיסודם של ז'ול וג'רמי קרול)
לייעוץ בתחום מחקרים בינלאומיים וניתוח סיכונים.
כמו כן מפרסם ליאון מדורים שבועיים או חודשיים קבועים בעיתוני קבוצת "Times Media Group Ltd":
"ביזנס דיי", "סנדיי טיימס" ו"טיימס"
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
טוני ליאון נולד בשנת 1956 בעיר דרבן בדרום אפריקה כאחד משני הבנים של משפחה יהודית ואנגלופונית. אביו, עורך הדין רמון נייג'ל ליאון (יליד יוהנסבורג, 2018 - 1925), היה לשופט, וכיהן, בין השאר, כנשיא בית המשפט העליון של סווזילנד וחבר בבית המשפט העליון של ממלכת לסוטו. אמו היא שילה לבית הרמן.
ליאון למד במכינת קליפטון ואחר כך בפנימיית מכללת קרסני על יד דרבן. בהמשך למד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג ועבד כעורך דין. הוא נמשך לפוליטיקה מגיל 12. בימי הלימודים נבחר ליושב ראש ארגון הסטודנטים למשפטים ולסגן יושב ראש ארגון הסטודנטים באוניברסיטה. ב-1986 היה לאון למרצה בפקולטה למשפטים.
פעילותו הפוליטית.
החל משנת 1974 הוא היה פעיל במפלגה הפרוגרסיבית האופוזיציונית של הלן סוזמן שהתנגדה למפלגה הלאומית השלטת ולמשטר האפרטהייד שלה. לדבריו הלן סוזמן והרי שוורץ היו הדמויות שהיוו מופת עבורו. ב-1986 נבחר למועצת העיר יוהנסבורג מטעם מפלגתו והיה בה מנהיג האופוזיציה.
בשנת 1989 אחרי שהמפלגה הפרוגרסיבית התאחדה עם שתי קבוצות פוליטיות והפכה למפלגה הדמוקרטית, ליאון נבחר כנציג מפלגה זו בפרלמנט הדרום אפריקאי מטעם המחוז האוטון. בשנים 1994-1990 הוא עמד בראש הוועדה לזכויות האזרח Bill Of Rights, היה חבר ב- „Convention for a Democratic South Africa“ (CODESA) והשתתף במשא ומתן על חוקת דרום אפריקה בקמפטון פארק (1993-1992) שהביא לסיום רשמי של האפרטהייד ולהשכנת דמוקרטיה רב-מפלגתית בדרום אפריקה.
בה-1994 נבחר ליאון מחדש בבחירות הראשונות לפרלמנט שקויימו אחרי ביטול האפרטהייד ומיד אחר כך נבחר למנהיג המפלגה הדמוקרטית. כשבשנת 1999 ירדה באופן דרמטי כוחה של המפלגה הלאומית החדשה (מ-82 מנדטים ל-28), בפרלמנט החדש שנשלט ב-2/3 על ידי הקונגרס הלאומי האפריקאי, הפך ליאון בפועל לראש האופוזיציה, כשלמפלגתו 38 מושבים בפרלמנט, פי 5 משבעבר.
באפריל 2000 ניהל בהצלחה התנגדות חריפה לשינוי שם בירת דרום אפריקה - פרטוריה.
באותה שנה, 2000, בבחירות המקומיות זכתה המפלגה החדשה שלו - הברית הדמוקרטית - בלמעלה מ-22 אחוזים, הישג משמעותי.
בבחירות בשנת 2004 השיגה "הברית הדמוקרטית" 12.37% מהקולות.
בראש האופוזיציה היה ליאון מבקר חריף של כישלונותיו של שלטון ה-ANC תחת מנהיגותו של נלסון מנדלה ובעיקר תאבו מבקי בהתמודדות עם העוני, האבטלה, הפשיעה הזוחלת והתפשטות מגפת האיידס. פעילותו הפוליטית זכתה להערכה מצד הציבור ומצדו של נלסון מנדלה עצמו.
ליאון כיהן תקופה כסגן יושב ראש של האינטרנציונל הליברלי. בשנת 2004 הביע ליאון תמיכה בהחזרת עונש המוות.
זאת
בנסיבות העלייה הבלתי-נסבלת של הפשיעה במדינה.
אחרי פרישתו מן הפוליטיקה.
בנובמבר 2006 הודיע ליאון שלא יציג יותר את מועמדותו לראשות הברית הדמוקרטית באפריל 2007.
במקומו נבחרה ראשת העיר קייפטאון, הלן זילה. הוא נשאר חבר באספה הלאומית עד שנת 2009.
בשנת 2007 הוזמן כעמית בבית הספר ע״ש קנדי באוניברסיטת הרווארד.
ב-3 באוגוסט 2009 התמנה על ידי הנשיא ג'ייקוב זומה כשגריר דרום אפריקה בארגנטינה, אורוגוואי ופרגואי עם המושב בבואנוס איירס וכיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 2012. בעת כהונתו כשגריר יחסי הסחר והתיירות בין דרום אפריקה לארגנטינה התחזקו באופן ניכר.
מאז פועל ליאון כיועץ, מרצה, סופר ופרשן פוליטי בעיתונות המקומית והבריטית.
חייו הפרטיים.
טוני ליאון מתגורר בקייפטאון והוא נשוי החל משנת 2000 לאשה ישראלית, מיכל ליאון (בעבר אבן זהב, נולדה כמיכל לבנון בתל אביב)
שאותה הכיר בשנת 1996. יש לו שני ילדים חורגים: נועה ואיתי מנישואיה הראשונים של אשתו.
אחיו, פיטר ליאון, הוא גם כן פוליטיקאי.
סלסול
אלקטרואנצפלוגרפיה
לאדה טוליאטי (כדורגל)
"לאדה טוליאטי" (ברוסית: футбольный клуб «Ла́да-Толья́тти») הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר טוליאטי, שבמחוז סמרה. הקבוצה הוקמה בשנת 1970 תחת השם "טורפדו" כתוצאה ממיזוג קבוצות הכדורגל "חימיק" טוליאטי ומטאלורג קויביישב. בשנת 2015, מועדון "אקדמיה" התמזג עם הקבוצה.
הקבוצה מתמודדת בליגה הרוסית השנייה.
היסטוריה.
הקמת הקבוצה.
כנציגות העיר קויבישב בסוף עונת 1969 היו אמורות להשתתף שתי קבוצות כדורגל מקומיות — "קרילייה סובייטוב" ו"מטאלורג". בעוד הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית לא תמכה במועדון "מטאלורג" שהתפרק. על בסיס מועדון זה הוקמה קבוצה חדשה כדורגלנים מהעיר טוליאטי, אשר סיימה במקום השני בליגה השנייה ונתמכה על ידי מפעל הרכב אוטוואז. באותו זמן, באופן מסורתי בתור שמייצג את תעשיית הרכב, הוא נקרא בשם "טורפדו".