טענות מבקשי פסק הדין ההצהרתי התמקדו בנושאים הבאים: בית המשפט המחוזי אינו יכול להתנער מלהכריע בסוגיה זו כי יש לה השלכות מעשיות במישור המשפט הפנימי והבינלאומי. לשיטתם של המערערים כלל אזרחי המדינה מהווים את הלאום הישראלי. כתימוכין הם מפנים להכרזת העצמאות ולדברי חקיקה מראשית ימיה של המדינה המדגישים לטענתם את ה"לאום הישראלי" (פסקה 3). טבלת הלאומים הכוללת 137 לאומים שונים, שהוצגה על ידי משרד הפנים, אינה מהווה מקור משפטי ונעדרת יסוד בחוק. הכרה בלאום הישראלי ממחישה את עקרון האזרחות השווה, כי המצב הנוכחי יוצר הבחנה בין הלאומים על בסיס אתני-דתי. מאז 1970, עת ביקש גאורג טמרין להירשם כבן הלאום הישראלי, השתנתה המציאות שינוי יסודי. קיומו של הלאום הישראלי הוא מן המפורסמות שלא צריך ראיה. הכחשת קיומו של לאום זה מהווה סטירת לחי למגילת העצמאות. פתרון טכני של הסרת סעיף הלאום מתעודת הזהות אינו ראוי, יתרה מזאת, בתעודת הזהות עצמה יש רישומים המבחינים בבירור בין מי שהלאום שלו הוא יהודי ובין מי שהלאום הרשום שלו אינו יהודי, כגון רישום התאריך העברי רק למי שהלאום שלו הוא יהודי.
טענות המשיבים.
משרד הפנים והיועץ המשפטי לממשלה טענו שהסוגיה אינה שפיטה ועליה להתברר בזירות המתאימות לכך, במסגרת השיח הציבורי והאקדמי (פסקה 4). המערערים לא הוכיחו את דבר קיומו של לאום ישראלי. האזרחות הישראלית היא הביטוי להגדרה העצמית המשותפת של התושבים המתגוררים בישראל. לאומים שונים התקיימו לפני קום המדינה ונותרו גם אחריה. מרשם האוכלוסין הוא מאגר סטטיסטי ומידע לגבי לאום המופיע בו אינו מהווה ראיה לכאורה לנכונותו (פסקה 4).
הכרעת בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון (מפי השופט עוזי פוגלמן, בהסכמת השופט חנן מלצר והנשיא אשר גרוניס) דחה את הערעור בקובעו שהסוגיה שפיטה מוסדית, אך מרשם האוכלוסין אינו הזירה המתאימה לדון בסוגיות הרות גורל כמו דת ולאום, והמערערים לא עמדו בנטל ההוכחה המוטל עליהם בדבר קיומו של לאום ישראלי.(פסקה 27).
בית המשפט המחוזי דחה את התובענה למתן צעד הצהרתי מהטעם שהסוגיה אינה שפיטה מוסדית, כאשר הוא מתבסס על מבחן האופי הדומיננטי של הנושא העומד לדיון. בית משפט קמא נשען על דוקטרינה זו כי מדובר בסוגיה מורכבת ורגישה כמו שאלת קיומו של לאום ישראלי (פסקה 2). בית המשפט העליון פסק, (השופט פוגלמן), שהסוגיה היא שפיטה מוסדית. הוא מתבסס על סדרה של סוגיות שהובאו לפתחו בנושאים של דת ולאום. בנוסף, פסק הדין מפנה ומתבסס על עניין טמרין שם שאלת קיומו של לאום ישראלי נדונה ונקבעו אמות מידה לצורך מתן פסק דין הצהרתי בדבר השתייכותו של אדם פלוני ללאום אלמוני:
המערערים לא הצליחו להראות עובדתית ומשפטית שתפיסתו של הציבור את המושג "לאום" השתנתה מאז פסק הדין טמרין ועד ימינו (פסקה 25). השופט פוגלמן הדגיש שרוב ההפניות של מבקשי פסק הדין לצורך ביסוס טענותיהם מתייחסות בעיקר לאזרחות ישראלית ולא לאומה ישראלית (פסקה 25). זו אינה הפעם הראשונה בתולדות המדינה שבה מוגשת בקשה ליתן הצהרה בדבר השתייכותו של פלוני ללאום הישראלי. תובענה דומה הוגשה בשנת 1970 בבית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי גאורג רפאל טמרין, גם הוא ביקש פסק דין הצהרתי שלפיו הוא בן הלאום הישראלי. בקשתו נדחתה והוא ערער לבית המשפט העליון. טמרין נמק את בקשתו שהוא מרגיש סובייקטיבית כשייך ללאום הישראלי. השופט שמעון אגרנט דחה את טענתו וקבע כי אין משמעות להרגשה הסובייקטיבית של אדם פלוני בדבר השתייכותו ללאום אלמוני בלי שניתן לקבוע על פי קריטריונים כלשהם שאותו לאום הוא בנמצא. בנוסף, השופט אגרנט מבהיר כי גם אם קיימים יהודים אשר חשים שייכות ללאום הישראלי, ואף על פי שזהות זו היא דומיננטית עבורם, אין בכך כדי להוציאם מכלל הלאום היהודי כל עוד נשמרת זיקתם והתחייבותם לגורל היהודים בכל מקום שהוא.
דעתו של השופט פוגלמן שהדין הקיים, מבלי לסטות מהקביעות המשפטיות בעניין טמרין, מאפשר לפונים לבית המשפט להגדיר את עצמם כישראלים באמצעות מחיקת הרישום מפרט הלאום (פסקה 26). דעה זו נותרה דעת מיעוט ביחס לדעתם של השופט מלצר והשופט גרוניס.
על אף שסוגיה זו היא שפיטה מוסדית, מדובר הוא בעניין מורכב ורגיש אשר משליך על אופייה של מדינת ישראל. לכן, רואה בית המשפט העליון צורך בנקיטת ריסון בהפעלת שיקול הדעת השיפוטי (פסקה 15), וראוי שסוגיה זו תידון בזירות אחרות ולא בין כותלי בית המשפט.
השופט מלצר הצטרף לעמדתו של השופט פוגלמן וציין שהמערערים לא הצליחו להראות שהתקיים לאום ישראלי מאז פרשת טמרין (פסקה 1 מפסיקתו של ח' מלצר). הוא מתבסס על הדברים הבאים: הצעת המערערים מתעלמת מהגדרתה של מדינת ישראל, ברמה החוקתית, כמדינה יהודית ודמוקרטית (פסקה 4). במשפט הנוהג ישנה הפרדה בין לאום ואזרחות. הדברים עולים מתוך חוקי היסוד, חוק השבות, הכרזת העצמאות וגם בחקיקה רגילה (פסקה 5) שם המדינה מוגדרת כמדינת הלאום של העם היהודי. השופט מלצר הדגיש ש"יהדותה הקונסטיטוציונית" של המדינה שוללת את האפשרות המשפטית להכיר בלאום ישראלי שהוא נבדל מהלאום היהודי (פסקה 5).
השופט גרוניס הצטרף לדעותיהם של פוגלמן ומלצר וציין שהלכת טמרין עדיין תקפה ולא נס ליחה. הוא לא דן בשאלה אם צדק בית משפט קמא משדחה את בקשתם של המערערים מן הטעם שמדובר בסוגיה בלתי שפיטה מן ההיבט המוסדי.
בהתאם לפסק הדין לא הוכח דבר התגבשותו של לאום ישראלי, נפרד ונבדל מן הלאום היהודי. המערערים לא יוכלו להגדיר את עצמם כישראלים בפרט הלאום של מרשם האוכלוסין.
דיון ציבורי בעקבות פסק הדין.
הרקע לפסק הדין הוא הוויכוח הציבורי אודות זהותה של מדינת ישראל המתבטא בשאלה: האם היא מדינת הלאום של העם היהודי או שהתפתח בה לאורך השנים לאום ישראלי? לטענת אנשי עמותת "אני ישראלי" שבשמם הוגשו העתירות הנ"ל הלאום הישראלי הוא המשותף לכל אזרחי ישראל בלי הבדל שיוכם לקבוצות פנימיות בתוך המדינה. לדעתם רישום משרד הפנים הוא רישום אתני, והוא מחלק את החברה מגזרים מגזרים. בכל מדינה דמוקרטית, כל האזרחים נחשבים לבני אותו לאום המדינה. רישום שווה הוא הבסיס לשוויון בין אזרחים. גם במגילת העצמאות כל האזרחים נחשבים לבני לאום אחד, הוא הלאום הישראלי. והוא כולל את כל בני הדתות ואת כל השייכים לקבוצות אתניות שונות. אנשי עמותת "אני ישראלי" הטיפו ללאומיות חילונית שהיא חברת לאום על בסיס הארץ והשפה וכלל לא על בסיס הדת. רעיון זה כלול בבשורתו של הרצל: יהודי שלא בא להיות חלק מהחברה אינו יכול להיות קשור אליה בקשרי לאום. חברה חדשה זו של יושבי הארץ כוללת בתוכה יהודים, ערבים וגם אחרים. אבל, במקום החלום הזה, החברה היום נשלטת על ידי הדת. ישראל הפכה לקהילה יהודית המכוונת את חיי המדינה על פי עקרונות היהדות. השאיפה היא לחזור ולהיות עם ככל העמים. בנוסף, חברי עמותת "אני ישראלי" מתייחסים למונח "יהודית ודמוקרטית" ובעיקר למילה דמוקרטית, ומעלים את השאלה: האם המדינה היא מדינת כל אזרחיה? אם אינה כזו אז היא בוודאי לא מדינה דמוקרטית. ואם האזרחות היא לא שווה לכולם, אז האזרחות הזאת היא לא סטטוס אלא משהו חלול מתוכן.
מול הגישה הזו ישנה הגישה שגורסת שישראל היא מדינת לאום. המדינה הוקמה וקיימת כדי לממש את מדינת הלאום של העם היהודי. מצבה של ישראל כמדינת לאום אינו יוצא דופן, כי זהו המצב השגרתי בכל העולם. רוב מדינות העולם ממשיכות להתנהג כמדינות לאום. לכן אין לאום ישראלי במדינת ישראל. קיים לאום יהודי שהוא הרוב וקיים לאום ערבי שהוא המיעוט. אבל ניתן לומר, שקיימת אומה ישראלית במובן זה שישנם אזרחים שקשורים בקשר משפטי עם מדינת ישראל. קשר זה מקנה להם זכויות ומטיל עליהם חובות. בתוך האומה הזו יש הבחנה ואפליה בין הקבוצה הלאומית היהודית לבין הקבוצה הלאומית הערבית.
פסק הדין מבליט ומחדד את השוני בהשקפות העולם בנוסף להתלבטות בשאלת הגדרת אופייה של המדינה במיוחד לאחר חקיקת חוקי היסוד ב-1992 אשר בזכותם התחזקה הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. המחלוקת היא סביב התוכן היהודי בהגדרתה של המדינה. השוני הזה מתבטא בתגובותיהם של מלומדים שונים.
מבקשי פסק הדין רואים בערך "לאום יהודי" במרשם האוכלוסין כמכשיר שיוך העלול לפגוע בשוויון בין קבוצות אתניות שונות בחברה. הדגם שמבקשי פסק הדין מדגישים הוא דגם הלאומיות האזרחית, שעל פיה הלאום והאזרחות חד הם. מן העבר השני, השופטים מצדדים בלאומיות אתנית תרבותית, שבה השתייכות ללאום נגזרת ממאפיינים אובייקטיביים משותפים כמו: שפה, דת, תרבות וזיכרון קולקטיבי (פסקה 10 מדברי השופט פוגלמן). ועוד, לשיטתו של השופט מלצר, הדין הישראלי דוחה את הדגם של לאומיות אזרחית. ניתן להבחין את ההפרדה בין אזרחות ולאום במרשם האוכלוסין עצמו. דבר המעיד כי אין זהות בין השניים (פסקה 6 לדברי השופט מלצר).
לדעתה של רות גביזון יש לדחות את התפיסה ברעיון ומעשה שבישראל אפשר וחשוב להדגיש את הישראליות על חשבון היהדות. לפי גישתה, מה שמאפשר את שגשוגה של המדינה הוא עצם היותה מימוש של עצמאות מדינית ותרבותית ליהודים בארצם. היא מוסיפה ש"הישראליות" אינה יכולה לספק עומק היסטורי, תרבותי ולאומי היכול לפרנס זהות ושייכות משמעותיות. מן העבר השני, דבריו של א.ב יהושע מצדדים בעמדת מבקשי פסק הדין. הוא רואה בבקשתם לקיומה של אומה ישראלית חדשה מנותקת מכל זהות יהודית גלותית, כחפיפה בין האזרחות לזהות. כלומר המרת הזהות ההיסטורית הישראלית באזרחות כללית בלבד. לדעתו, הזהות הישראלית היא הזהות היהודית השלמה כי טמונה בה זהות ריבונית להבדיל מזהות גלותית.