ערב מלחמת העולם השנייה מנו היהודים בעיר כ-5,500 איש, אך מספרם פחת ל-2,300 בשנת 1943 לאחר שהגרמנים החלו לבצע מעצרים בקרב יהודי טריאסטה, הקימו מחנה השמדה חלקי ריזיירה די סן סאבה ומשם שלחו יהודים לאושוויץ. בתום המלחמה מנו יהודי טריאסט כ־1500 נפש. במהלך הכיבוש הנאצי, נאספו היהודים שנותרו בעיר ורוכזו במחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה. מהמחנה, ששימש גם כמחנה השמדה, נשלחו היהודים אל מותם. לפי הערכות נרצחו בשואה לפחות 700 מיהודי טריאסטה.
הקהילה היהודית בטריאסטה, המכונה בפי חבריה "ק"ק טריאסטי", היא החמישית בגודלה באיטליה אחרי רומא, מילאנו, פירנצה וטורינו. בשנת 2007 מנתה הקהילה כ-600 חברים. במרכז טריאסטה ניצב בית הכנסת שנחנך בשנת 1912. בית הכנסת הגדול פתוח כיום בחגים, בהזדמנויות חגיגיות ולביקורים בתשלום. בימי שני וחמישי ובשבתות מתנהלת תפילה במניין בבית כנסת קטן, במבנה הצמוד לבית הכנסת הגדול. הקהילה מפעילה בית אבות, מקווה טהרה וספרייה, ומאפשרת אספקת מזון כשר. רב הקהילה הוא הרב אליעזר שי די מרטינו.
הקהילה מקיימת פעילות אינטנסיבית בהפצת התרבות היהודית בעיר ומפעילה שני מוזיאונים ליהדות.
DEViANCE
DEViANCE היא קבוצת תוכנה פיראטית מחתרתית שנוסדה ב-1999. הקבוצה, שעודה פעילה (נכון לינואר 2012), נמנית עם מספר קבוצות העוסקות בפריצת הגנה של תוכנות ומשחקי מחשב ובהפצתן באמצעות האינטרנט. בדומה לקבוצות פיראטיות אחרות, ל-DEViANCE אין אתר אינטרנט רשמי.
DEViANCE היא אחת מקבוצות הפריצה הפופולריות ביותר בקרב קהילת שחקני המחשב. לעיתים, הקבוצה הצליחה לשחרר גרסאות פרוצות של משחקים שעות ואף ימים לפני מועד תחילת שיווקן הרשמי. דוגמה לכך הייתה יציאתו של המשחק Unreal Tournament 2004 כיממה לפני השקתו הרשמית על ידי חברת אטארי ב-16 במרץ 2004.
בנוסף לפריצת תוכנות ומשחקי מחשב, הקבוצה גם מייצרת ומפיצה מחוללי רישיונות (בסלנג לועזי: "Keygen" (הלחם מקוצר של המילים באנגלית key ו-generator)).
למרות שמעט מחבריה עדיין מפיצים לעיתים רחוקות פרצות תוכנה באופן פעיל, קבוצת DEViANCE נסגרה באופן רשמי. כך הכריז מנהלה ב-25 בדצמבר 2006, ונשא את נאומו בנושא באתר http://deviance.untergrund.net. עם זאת, הקבוצה עדיין נחשבת לפעילה, כיוון שחבריה לשעבר ממשיכים להפיץ פרצות בתוכנה בשמה.
DEViANCE מפיצה במקביל לתוכנה הפרוצה גם קובץ מידע (עם סיומת קובץ nfo (אך בפורמט קובץ טקסט (סיומת txt) בסיסי)), הכולל מידע אודותיה. בסופו של קובץ זה מופיעה תמיד ההצהרה הבאה (מתורגמת מאנגלית):
אופולה
אופולה (פולנית: Opole, ; שמה לשעבר בגרמנית: אוֹפֶּלְן, Oppeln) היא עיר הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר. אוכלוסיית העיר מונה 129,553 תושבים והיא בירת פרובינציית אופולה. היא גם בירתה ההיסטורית של שלזיה עלית. בעיר יש מיעוט גרמני גדול יחסית.
היסטוריה.
בעקבות מותו של בולסלאב השלישי (1138), אופולה וכל האדמות שבאזורה נהפכו לדוכסות נפרדת, שבסופו של דבר הייתה שותפה לגורלה של פולין ויותר מאוחר גם לגורלה של שלזיה.
לאחר הפסדה של אוסטריה במלחמה השלזית הראשונה ב-1742, חלקה הגדול של שלזיה, כולל אופולה, נפל לידי פרוסיה. ב-1871 הפכה העיר לחלק מהקיסרות הגרמנית.
יהודי אופולה.
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217 . בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. באביב 1894 החלה בניית בית כנסת חליפי וחדש, על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר. לאור הגידול המהיר של הקהילה היהודית. בית כנסת החדש היה גדול ומפואר, היו בו כ-600 מקומות ישיבה. בתאריך 22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת והעברת ספרי התורה מבית הכנסת הישן לחדש. עם הזמן בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן ככל הנראה, הוא שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole . רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין.
בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינת מספר היהודים. בשנה זו חיו בעיר כ־765 יהודים. לאחר השואה קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.
קיפוד חולות מצוי
קיפוד חולות מצוי (שם מדעי: "Hemiechinus auritus") הוא הקטן בקיפודי ישראל. אוזניו ורגליו ארוכות מאוד וקוציו גבשושיים. קיפוד החולות חי בחולות ובאדמות קלות. הקיפוד המצוי דחק את רגליו מיישובים ומסביבתם. קיפוד החולות נפוץ בצפון אפריקה עד הודו, דרום רוסיה ומונגוליה עד ערב.
קיפוד החולות פעיל בעיקר בערב ובבוקר, אך גם בלילה. ביום חבוי הקיפוד במחילות. משקלו של קיפוד החולות 220-190 (160-130) גרם.
קיפוד החולות הוא יחידאי. תחום המחיה לזכר הוא כ-50 דונם, ולנקבה כ-25 דונם. תחומי המחיה חופפים זה את זה במידה רבה.
בעת סכנה יכול לברוח במהירות של 12 קמ"ש.
תפוצה בעולם.
קיפוד החולות נפוץ מלוב במערב עד הודו ומונגוליה במזרח ומדרומה של רוסיה עד לצפון חצי האי ערב. בנוסף, קיפוד החולות מצוי גם בקפריסין.
תפוצה בישראל.
בעבר אכלס הקיפוד חולות ואדמה קלה באזור החוף מקיסריה בצפון ועד החולות של מערב הנגב בדרום. דרומה ומזרחה לבאר שבע הוא נפגש עם המין קיפוד המדבר. נפוץ היה גם בבקעת ערד. עם התרחבות השטחים החקלאיים חדר הקיפוד המצוי לחולות ולאזורי האדמות הקלות שיוצבו על ידי החקלאות ודחק משם את קיפוד החולות.
על פי בדיקה של החברה להגנת הטבע, שבוצעה בין השנים 2001 ל-2006, קיפוד החולות מצוי בסיכון באזור החוף.
סוריקטה
סוּרִיקָטָה (שם מדעי: Suricata suricatta) היא יונק השייך למשפחת הנמייתיים. הסוריקטה מצויה במדבר קלהארי באפריקה הדרומית. בטבע, הסוריקטות חיות בקבוצות שמכילות 20–50 פרטים.
משמעות השם.
באנגלית ידועה הסוריקטה בשם meerkat, שהיא מילה שמקורה הוא בהולנדית ומשמעותה "חתול אגמים". כיום שמה הנפוץ בהולנדית הוא stokstaartje שמשמעותו "זנבון מקל קטן", אך באפריקאנס ובאנגלית ידועה הסוריקטה בשמה הישן.
על פי האמונה הנפוצה בחלקים מדרום אפריקה (בעיקר בחלקים מזמביה ומזימבבווה), הסוריקטה ידועה גם בשם מלאך השמש ומגינה על כפרים משד הירח ומזאבי-אדם אשר, על פי האמונה, מתקיפים צאן וכפריים בזמן שהם בודדים.
אנטומיה.
משקלו של זכר הסוריקטה כ-731 גרם בממוצע, ומשקלה של הנקבה כ-720 גרם בממוצע. לסוריקטות גוף צנום שאורכו כ-35 עד 55 ס"מ, וזנב של כ-17 עד 25 ס"מ. זנבם של הסוריקטות אינו עבה כמו של נמייתיים אחרים, אלא ארוך ודק ומתחדד, וקצהו בצבע שחור או חום-אדמדם. לסוריקטות כתמים שחורים סביב העיניים, המונעים קרינה מן השמש.
לסוריקטה ציפורניים חזקות ומעוקלות בגפיה העליונות, המשמשות אותה לחפירה באדמה ולתפיסת המזון. הסוריקטות ניזונות מעכברים, חרקים, לטאות, ביצי ציפורים, גוזלים, שורשים, צמחים, נחשים ועקרבים ולעיתים נדירות גם מציפורים. צבעם חום-זהוב, והם בעלי פסים קצרים מקבילים על גבם. הם ידועים בעמידתם הזקופה.
ב"מחנה" הסוריקטות תמיד יימצא שומר שבמקרה של סכנה מתקרבת יעבור בין חברי השבט ויודיע להם על הסכנה. בכל "מחנה" יש מחילות משותפות, שבהן אפילו "בית שימוש" ציבורי משותף. אצל הסוריקטות קיימת תופעה בה הבוגרים מלמדים את הגורים לצוד. זוהי דוגמה נדירה להוראת מיומנויות על ידי בעל חיים שאינו האדם.
חדף קטן
חדף קטן (שם מדעי: "Crocidura suaveolens", שמו באנגלית: lesser white-toothed shrew), הוא הנפוץ בחדפי ישראל. החדף הקטן בעל זנב ארוך ממחצית הגוף וגבו אפור-חום, גחונו בהיר ממנו והגוון משתנה בהדרגה.
החדף הקטן חי בחבל הים תיכוני, בסבך צמחייה (בעיקר סמוך למים) ובנאות מדבר. בעולם נפוץ מדרום אירופה עד קוריאה, צפון אפריקה, מצרים ועד עיראק.
החדף הקטן הוא פעיל בעיקר בלילה, אך ניתן לראותו גם בבוקר ובערב. משקלו 7-4 (8.5-2.4) גרם, אורך זנבו 48-32 מ"מ ואורך גופו 77-52 מ"מ.
החדף הקטן הוא יחידאי וטריטוריאלי. בנחלת הזכר חיות כמה נקבות.
צוריאל
צוּרִיאֵל הוא מושב בגליל העליון, ליד מעלות תרשיחא. הוא משתייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה.
המושב הוקם ככפר עבודה בי"ח אייר תש"י, 1950, על אדמות הכפר סוחמאתא שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. ראשוני יושביו היו עולים מהעיר בית עד'אקה שבתימן.
טקס עליה על הקרקע וחנוכת בית כנסת התקיים בתחילת יוני 1950. בינואר 1951 נחנכו 133 בתים בכפר, שמנה קרוב ל-500 נפש. בשנת הראשונה עסקו התושבים בסיקול וייעור במימון הקרן הקיימת. צוריאל שרד את הגל הראשון של נטישת כפרי עבודה, והוחל בהסבתו מכפר עבודה ליישוב קבע. אולם רבים מתושבי המקום בקשו לעזוב, וגל של סכסוכים שטף את המקום שבשיאם, ביוני 1952, הוכה קשות המדריך מטעם פועלי אגודת ישראל. נשות הכפר הועסקו על ידי ויצו בייצור בגדים תימניים אותנטיים שנמכרו כמזכרות לתיירים.
בתחילת 1953 עזבו העולים מתימן את המושב והוא אוכלס על ידי עולים ממרוקו. במאי 1954 הצטרפו למושב תשע משפחות ממעברת צמח. באוקטובר 1954 הועברו למושב 18 משפחות עולים. עולים נוספים הצטרפו בפברואר 1955. בשנת 1958 נמסר למושב שטח אדמה נוסף לעיבוד. תושבים נוספים הצטרפו למושב בשנת 1959. החל מינואר 1960 שונתה שיטת התשלום של הסוכנות היהודית לתושבי צוריאל, ובעקבות זאת התקיימה הפגנה של התושבים במשרדי הסוכנות בצפת ובאוקטובר 1960 פתחו תושבי המושב בשביתה. התושבים דרשו את הגדלת המטעים, הגדלת הלולים, נטיעת מטע זיתים ובניית מחסני טבק.