נח לוריא (בכתיב יידי: נח/נויעכ/נויעך לוריע; בכתב רוסי: Лурье, Ноях Гершелевич) (12 בדצמבר 1885, בלאשנה, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 18 במאי 1960, מוסקבה) היה סופר יידיש, מתרגם, מורה ומבקר וסופר ילדים יהודי-סובייטי.
קורות חיים.
נח לוריא נולד בבלאשנה (Блашна) שברוסיה הלבנה. קיבל חינוך דתי מסורתי, אך בגיל הנעורים יצא בשאלה והצטרף לתנועת "הבונד". היה פעיל מחתרתי בבונד, נעצר על ידי הבולשת הצארית וישב שנתיים בבית סוהר. בעת המאסר החל בכתיבה ספרותית – קודם בעברית, שאותה העריך ואהב מימי ילדותו, ולאחר מכח עבר לכתוב ביידיש ולא שב לכתיבה בעברית.
לוריא הצטרף למהפכה ותמך בממשלה הזמנית של אלכסנדר קרנסקי, בשנת 1917. עם מהפכת אוקטובר, בשנת 1918 הצטרף לבולשביקים ובמסגרת השלטון הסובייטי החדש התקדם במוסדות השלטון, במשרד החינוך החדש בקייב, אוקראינה. הוא היה מנהל מחלקת התרבות במיניסטריון לעניינים יהודיים. כל פעילותו הפוליטית המנהלית והספרותית הייתה בלשון יידיש.
בשנת 1921 הִרצה וניהל את הקורסים הפדגוגיים למורים בקייב. הוא היה מרצה מבוקש בנושאי תרבות וספרות יידיש. לאחר מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, והמשיך בפעילותו הספרותית במסגרות התרבותיות שבהן פעל. לוריא היה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית ביידיש בברית המועצות. הוא תרגם ליידיש את יצירותיהם של האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן, מקסים גורקי, ווילהלם האוף. לוריא פרסם שירים רבים לילדים, סיפורים ומעשיות, והוציא אותם לאור בברית המועצות.
לוריא פרסם ביידיש למעלה משלושים כרכי סיפורת, שירה, תרגום וביקורת ביידיש. אף אחד מספריו לא תורגם לעברית. כמה מסיפורי הילדים שלו תורגמו לרוסית.
בתו תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье; 1911–1990) הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית. בצעירותה נישאה לידידו הקרוב של אביה, הסופר, המבקר וחוקר הספרות מאיר וינר.
בתם היחידה (נכדתו של לוריא), יוליה וינר (נולדה ב-1935), היא משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית.
טומהוק (גרזן)
הטומהוק הוא גרזן הטלה שהשתמשו בו האינדיאנים בצפון אמריקה. הוא בנוי ממוט עץ קצר שאליו מחוברת אבן מחודדת משני קצותיה. מאוחר יותר החליף את האבן ראש העשוי ברזל או פליז.
האינדיאנים השתמשו בו בחיי היום-יום, וכן כנשק לקרב פנים מול פנים או כנשק הטלה.
טומהוקים בעיצוב מודרני חולקו לחיילים אמריקאים במהלך מלחמת וייטנאם.
רשימת משחקים בתורת המשחקים
מוסקט (רובה)
מוסקט (Musket) הוא רובה חלק קדח נטען־לוע בעל מצת פתיל ומאוחר יותר מצת חלמיש. המוסקט היה בשימוש נרחב מהמאה ה-17 עד למאה ה-19 והיה נפוץ במיוחד ביחידות חיל רגלים. לצד המוסקטים הכבדים והארוכים יחסית, נוצרו גם גרסאות מקוצרות שנקראו קרבין בעיקר לשימוש פרשים (בעיקר דרגונים וקרביניירים).
מקור השם.
לפי סברה אחת, מקור השם הוא במילה הצרפתית mousquette, סוג של נץ קטן. לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה האיטלקית moschetto שמשמעותה זבוב קטן.
היסטוריה.
המוסקט הוא פיתוח של הארקבוז - רובה בעל מצת פתיל, מסורבל ולא מדויק.
ההבדל העיקרי בין הרובים היה במשקל. רובה מוסקט, ששקל כשמונה ק"ג היה כבד מהארקבוז, ששקל כחמישה ק"ג, ולכן חייב הסתייעות בחצובה. היסטוריון בן התקופה, מארטן דוּ-בּאלֵיי (Martin du-Ballay 1495-1559), ציין כי בשנת 1521 ירו לראשונה רובאים מספרד בארקבוז על קלשון ("Fourchette"), אשר שימש כחצובה.
המוסקט היה מסורבל להפעלה בשל משקלו הכבד, ולכן במהלך המאה השבע-עשרה הופסק ייצורו של רובה זה. עם זאת, הכינוי "מוסקט" דבק בכל רובי הבריח-פתיל מאותה תקופה.
מן המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-19, "המוסקט" היה נפוץ מאוד באירופה, המזרח התיכון ואמריקה, כנשק עיקרי של חיל הרגלים.
בסוף המאה ה-17 הומצא בריח הצור, והיה מתקדם הרבה יותר מרובי בריח פתיל שהיו בשימוש לפניו. מהר מאוד התפתח רובה בעל מצת חלמיש - הוא היה יותר מדויק מקודמו המסורבל. עם הזמן הפך "המוסקט" לנשק עיקרי של חיל הרגלים בשדה הקרב. במאה ה-18 החל השימוש בכידון רובה מוצמד לקנה. הרובים נעשו קלים יותר, וקוטר הקנה שלהם ירד.
מוסקט
מלחמת המינים (תורת המשחקים)
מלחמת המינים היא בעיה בתורת המשחקים. הבעיה היא מסוג בעיות הקואורדינציה, בהן החלטתו של משתתף אחד במשחק תלויה תמיד בהחלטתו של השני, ואין למשתתף אפשרות מועדפת לא-תלויה (כמו שקיימת בדילמת האסיר).
גרסה נפוצה לבעיה זו: זוג נשוי, דן ודנה, הולכים לבלות. דן מעדיף ללכת למשחק כדורגל, דנה מעדיפה ללכת לאופרה. שניהם מעדיפים ללכת לאותו מקום מאשר ללכת למקומות שונים. דן ודנה לא יכולים לתקשר ביניהם. ניתן לסכם סיטואציה זו בטבלה הבאה (בכל משבצת מצוין הרווח של דן מימין ואחריו הרווח של דנה):
בגרסה נוספת של המשחק (נקראת גם מלחמת המינים 2) אם הם הולכים בנפרד למקום שהם פחות מעדיפים (דן לאופרה ודנה לכדורגל) נגרם להם "נזק" יותר גדול מאשר אם הם הולכים בנפרד למקום שהם יותר מעדיפים (דן לכדורגל ודנה לאופרה). ניתן לסכם סיטואציה זו בטבלה הבאה (בכל משבצת מצוין הרווח של דן מימין ואחריו הרווח של דנה):
קדושה דסידרא
קדושה דסִדרא (או קדושת ובא לציון) היא לקט של פסוקים מהתנ"ך, הנאמרים בסדר התפילה היהודי, לרוב בתפילת שחרית.
תוכן התפילה.
התפילה כוללת פסוקי קדושה מנבואת המרכבה של ישעיהו ויחזקאל עם התרגום הארמי שלהם, ולקט של פסוקים נוספים, בעיקר מספר תהילים. לקראת הסוף נאמרת תפילת "יהי רצון", .
הלכותיה.
קדושה דסידרא נאמרת בתפילת שחרית בימי חול לאחר תחנון וקריאת התורה, ובשבת ויום טוב בתחילת תפילת מנחה, לאחר פתיחת אשרי יושבי ביתך. בבית האבל ובתשעה באב, משמיטים את הפסוק השני הפותח במילים "ואני זאת בריתי". כמו כן, היא נאמרת לאחר תפילת העמידה בתפילת ערבית של מוצאי שבת, בהשמטת שני הפסוקים הראשונים, ומתחילה במילים "ואתה קדוש".
כמו בקדושת יוצר, נחלקו הראשונים אם יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו. למעשה, נהוג ברוב הקהילות לומר קדושה זו, אבל בנוסח תימן בלדי לא אומרים אותה.
חשיבות אמירתה.
עיקר חשיבות קדושה דסידרא הוא בהיותה המסיימת הרשמית של תפילת שחרית. המשמעות להלכה היא שרק לאחר אמירת קדושה דסידרא מותר לחלוץ תפילין (אם אדם טרוד וממהר לעיסוקיו האחרים). לאחר קדושה דסידרא שליח הציבור אומר קדיש תתקבל, ובכך מצוין סיום התפילה.
התלמוד הבבלי משבח את תפילת קדושה דסידרא, באומרו שהעולם מתקיים עליה, כלומר קיים בזכות אמירתה.
מריו דה סא-קרנירו
מַרְיוּ דֶה סָא-קַרְנֶיְרוּ (פורטוגזית: Mário de Sá-Carneiro ; 19 במאי 1890 - 26 באפריל 1916) היה משורר וסופר בן פורטוגל וחברו הקרוב של המשורר והסופר פרננדו פסואה. כתביו משקפים את השתייכותו לזרם המודרניסטי, וברבים מהם באים לידי ביטוי בדידות, שנאה עצמית, אובססיביות ועיסוק מתמיד בטירוף ובשאלות הקשורות בזהות מינית.
חייו.
סא-קרנירו נולד בליסבון, בן יחיד למשפחה אמידה מן המעמד הבינוני. הן סבו והן אביו, שהיה מהנדס וקצין בצבא פורטוגל, היו אנשי צבא. סא-קרנירו התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים ומסבתו כשהיה בן תשע. אביו שהיה טרוד במסעות לא נטל חלק מרכזי בטיפול בבנו. אחרי מות אמו נמסר סא-קרנירו לטיפול בידי אומנת במשק של סבו וסבתו. בתחילת שנות העשרה שלו לקח אותו אביו לטייל בפריז, בשווייץ ובאיטליה, וכבר בשנות לימודיו בתיכון גילה סא-קרנירו כישרונות אומנותיים והתבלט בכתיבה ובמשחק. כשהיה בן עשרים ואחת נסע לעיר קואימברה כדי ללמוד משפטים, אולם עוד לפני תום השנה הראשונה באוניברסיטה הוא זנח את לימודיו. לאחר מכן למד משפטים בפריז בין השנים 1911 ו-1912, אולם הוא מיהר לזנוח את לימודיו לטובת עיסוקו הספרותי שהחזיר אותו פעמיים לפורטוגל, לביקורים שבמהלכם הקדיש את רוב זמנו לכתב העת אורפאוס, ביטאון ספרותי בעל אופי מודרניסטי. בשנת 1912 נסע שוב לצרפת כדי ללמוד בסורבון. שנתיים לאחר מכן נסע אביו למוזמביק וחדל לתמוך כלכלית בבנו. סא-קרנירו שקע אז בדיכאון עמוק, שגורמיו המשוערים היו מצוקה כלכלית ובעיות בזהות המינית.
לפני התאבדותו בפריז בבליעת סטריכנין הספיק סא-קרנירו לפרסם את המחזה "חברוּת" (1912), את הרומן "הווידוי של לוּסְיוּ" (1913), את קובצי הסיפורים הקצרים "התחלה" (1912) ו"שמים עולים באש" (1915) ואת קובץ השירים "התפזרות" (1913). קובץ השירים "אותות זהב" ראה אור אחרי מות יוצרו, בשנת 1937. הספר הווידוי של לוסיו תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
ראה גלנאקי
רֵאָה גַלַנָאקִי (Ρέα Γαλανάκη, Rea Galanaki, נולדה ב-1947) היא סופרת יוונייה.
ביוגרפיה.
ראה גלנאקי נולדה בשנת 1947 בהרקליון שבכרתים. לפני שהתמסרה לכתיבה ספרותית למדה היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטת אתונה וחייתה תקופות ארוכות בעיר פָּטְרַס.
יצירותיה.
שתי יצירות הביכורים שגַלַנָאקִי פרסמה היו ספרי השירה "שמח למרות הכול" (1975) ו"המחצבים" (1979).
לאחר מכן ראו אור שני ספרים מפרי עטה הנעים מבחינת סוגותיהם בין השירה לבין הסיפורת: "העוגה" (1980) ו"איפה חי הזאב" (1982). למן פרסום ספרים אלה ואילך נטשה גלנאקי כליל את השירה, ואם כי בסיפורת שכתבה ניכר קולמוס המשוררת עד עצם היום הזה, הרי למן אמצע שנות השמונים ואילך לא פרסמה שירים חדשים.
ספר הסיפורים הממוקד בהיסטוריה של כרתים, "סיפורים שמרכזם זהה" (1986), קדם בשלוש שנים לרומן הראשון שכתבה גַלַנָאקִי ושבו קנתה את תהילתה, "חיי איסמעיל פריק פשה" (1989), הספר היווני הראשון שנכלל ברשימת אונסק"ו ליצירות מופת בנות-זמננו.