בארצות הברית אומץ בשנת 1785 תקן כסף המבוסס על מטבע הדולר הספרדי. תקן הכסף האמריקאי אושרר חוקית ב-1792 כאשר הוחלט שעל הבנק המרכזי להחזיק רזרבות כסף בהתאם ליחס המרה קבוע ולכמות הדולרים שהוא מנפיק. למעשה, השיטה היוותה נגזרת של תקן הכסף ולא תקן כסף של ממש מאחר שהבנק אולץ להחזיק רזרבות כסף רק עבור חלק מהמחזור ולא עבור כולו. החלטה זו החלה שורה של ניסיונות ליצור תקן דו-מתכתי משולב של זהב וכסף ביחד עבור הדולר האמריקאי. עד 1920 היוו בארצות הברית מטבעות זהב וכסף הילך חוקי, ביניהן הריאל הספרדי שהונפק באמריקה. מלחמת העצמאות של ארצות הברית הכניסה את הממשלה לגירעונות גדולים שגרמו להיעלמותם מהמחזור של מטבעות הכסף. ב-1806 החליט הנשיא תומאס ג'פרסון על הקפאת הטבעת מטבעות הכסף.
במסגרת חוק עצמאות האוצר האמריקאי משנת 1848, אשר הפריד בין חשבונות הממשלה למערכת הבנקאות, נקבע כי על משרד האוצר של ארצות הברית לבצע עסקאות באמצעות כסף וזהב בלבד. אלא ששער החליפין הקבוע בין הזהב לכסף העריך ביתר את מתכת הכסף אל מול הזהב, שהלך ואזל והפך למבוקש ביותר. המחסור הוביל בשנת 1849 לבהלה לזהב בארצות הברית בכלל ובמדינת קליפורניה בפרט. בשנת 1853 הפחית הממשל האמריקאי את משקלו של הכסף בהטבעה במטרה להותיר את המטבעות במחזור, ובשנת 1857 בוטל מעמד ההילך החוקי של מטבעות זרים.
בשנה זו פרץ המשבר הסופי של תקופת הבנקאות החופשית הבינלאומית, על רקע עיכוב בתשלומי כסף מצד בנקים אמריקאים, שפגעה במערכת הבנקאות המרכזית העולמית הצעירה. המשבר, שהיה אחד הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הוביל בשנת 1861 את הממשל האמריקאי להשהיה מוחלטת של תשלומים בזהב ובכסף, וסתם למעשה את הגולל על הניסיון לייצר תקן כסף למטבע הדולר. ניסיונות נוספים להעמיד תקן דו-מתכתי מאחורי מטבעות נעשו במהלך העשור השביעי של המאה ה-19, אך גילוים של מרבצי כסף רבים בתקופה זו הורידו את ערך המתכת, והפכו אותה לבלתי מתאימה לשמש כמטבע.
הקשר בין הבנקאות המרכזית לייסוד המטבע הייתה הגורם העיקרי לאי-היציבות המוניטרית שאפיינה את התקופה. המהלכים שהשיבו בסופו של דבר את היציבות הכלכלית היו מיסוד הבנק המרכזי, הגבלת ההנפקה של איגרות חוב וריכוז הנפקתן על ידי הממשל. אלא שניסיונות להתחמק מהעקרונות המנחים הללו הובילו מדי פעם ליצירת משברים תקופתיים קטנים, והצורך במציאת יסוד מוניטרי יציב הוביל לקבלה מהירה של תקן הזהב ברחבי העולם.
תקן הזהב הבינלאומי.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה אוחדה גרמניה למדינה אחת, זכתה לעצמאות וקבעה את הרייכסמארק, המטבע הרשמי שלה, כמטבע תקן זהב נוקשה. גרמניה עשתה שימוש בזהב שנכרה בדרום אפריקה כדי להרחיב את היצע הכסף שלה ובמהרה אימצו מדינות רבות, שנוכחו שהזהב הוא יחידת ערך בינלאומית, יציבה ונוחה להובלה, את התקן.
התפשטותו המהירה של תקן הזהב ברחבי העולם:
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 עלתה שוב ושוב הדרישה לחזרה לתקן כסף מצד כלכלות דפלציוניות וכלכלות במיתון, אך ניסיונות אלו נכשלו והתקבעות תקן הזהב נמשכה. החל משנת 1879 אושרו לשימוש באיחוד המוניטרי הלטיני רק מטבעות תקן זהב, על אף שהכסף היה עדיין אמצעי תשלום סחיר ומקובל.
מטבעות חלופיים.
תוצאה בלתי צפויה ולא רצויה של תקן הזהב הייתה ירידה חדה בביקוש המצרפי ושורה של מיתונים כלכליים בארצות הברית ובבריטניה. בעשורים האחרונים של המאה ה-19 כבר החלה לחלחל ההבנה שהנזקים שהשיטה גורמת עולים על התועלת ועמה ניסיונות להתקין שיטות חלופיות לייצוב אמצעי התשלום. בשנת 1881 הופיעו בבריטניה המחאות הכסף הראשונות, שהפכו בימי מלחמת העולם הראשונה להילך חוקי תקני. בארצות הברית קמה "ברית החוואים" (מפלגת השטרות) (The Greenback party), אשר בין השנים 1874 ל-1884, תמכה בשימוש בשטרות כסף שאינם מגובים בזהב (כסף פיאט).
השפעות על המיסוי.
מדינות בשלבי תיעוש עודדו התמחויות תעשייתיות מקצועיות וחיפשו דרכים להגביר את תפוקת המגזר החקלאי כדי לתמוך בשיעורי האוכלוסייה הגדלים שלהן. הצורך בתוצרת חקלאית זולה יצר לחצים על הממשלות להפחית את מכסי המגן על החקלאות. התוצאה הייתה מעבר למערכת המיסוי המוכרת והנהוגה היום המבוססת על מס הכנסה ומס מכירות ופחות על מכסי מגן וסובסידיות. גורם נוסף היה ירידה במשכורות שהכביד על הציבור וכונה מאוחר יותר בשם "ייסורי התיעוש". חלקו של תקן הזהב בתהליכים אלו נותר עד היום שנוי במחלוקת.
השפעות על קהילות חקלאיות.
החלו להופיע בדרום-מערב ארצות הברית קולות המתנגדים לשיטה. חקלאים רבים ראו בנדירות הזהב כגורם מכביד על התעשיות החקלאיות, המחייב אותן ללוות כספים ממערכת הבנקאות המרכזית. באותה תקופה קמה במדינת טקסס המפלגה הפופוליסטית ("מפלגת העם") שחרתה על דגלה לעבור לשימוש במה שכונה על-ידה "כסף קל" (Easy Money), הילך חוקי שאינו מגובה בזהב ולכן נוח וזמין יותר לסירקולציה בין בנקים אזוריים קטנים שיוכלו להעניק הלוואות באזורי הספר. ההתנגדות בתקופה זו לתקן הזהב הגיע לשיאה בארצות הברית במהלך המרוץ של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן מנברסקה. בריאן טען כי השיטה מכבידה על החקלאים במערב ואף השווה במהלך נאום מפורסם משנת 1896 בין שיטת תקן הזהב לכתר הקוצים אותו ענד ישו במעמד צליבתו. בריאן הפסיד בשלוש מערכות בחירות רצופות, על אף תמיכה רחבה לה זכה במדינות החקלאיות הדרומיות של ארצות הברית על רקע קריאתו לשינוי השיטה המוניטרית. היסטוריונים ומבקרים ספרותיים ראו ב"דרך האבנים הצהובות" שלאורכה צועדת דורותי, גיבורת הרומן בן התקופה של ל. פרנק באום "הקוסם מארץ עוץ", משל לפוליטיזציה סביב נושא שיטת תקן הזהב.
נטישת תקן הזהב.
עקרון תקן הזהב, שהיה מרכזו של הסכם ברטון-וודס, בוטל למעשה בשנת 1971 עם הכרזתו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, על ביטול תקן הזהב כבסיס לדולר. הרקע להחלטה היה גידול בגירעון במאזן המסחרי של ארצות הברית, אשר נבע מהוצאות העתק על מלחמת וייטנאם, והוביל לעלייה דרמטית באינפלציה בארצות הברית.
דיאזפם
דיאזפאם
דיאזפאם הוא סם מרגיע ממשפחת הבנזודיאזפינים, המותר תחת פיקוח וחייב במרשם רופא. בין תכונותיו - נוגד חרדה, נוגד פרכוסים, מרגיע, ומרפה שרירים. במינונים גבוהים או בטיפולים ממושכים הדיאזפאם עשוי להיות ממכר. הדיאזפאם הוא הנפוץ במשפחת הבנזודיאזפינים, ומשמש לטיפול במצבים בריאותיים רבים. הוא משווק בשמות מסחריים כגון דיאז®, אסיוָל®. בעבר שווק בשם ואליום®.
היסטוריה.
דיאזפאם היה השני במשפחת הבנזודיאזפינים אשר הומצא על ידי לאו סטרנבאך, והוא אושר לשימוש בשנת 1963. דיאזפאם חזק פי חמישה מקודמו, הכלורדיאזפוקסיד, ובמהרה עקף אותו במכירות. לאחר הצלחתו הראשונית, חברות פרמקולוגיות אחרות החלו להוציא נגזרות נוספים ממשפחת הבנזודיאזפינים.
משפחת הבנזודיאזפינים נעשתה פופולרית אצל אנשי המקצוע כשיפור לעומת קבוצת הברביטורטים שהיו בעלי חלון תרפויטי צר ועקב כך מסוכנים לשימוש (גרמו למספר רב של מקרי מוות כתוצאה מנטילת יתר). לבנזודיאזפינים חלון תרפויטי רחב בכמה סדרי גודל ולכן הם הרבה פחות מסוכנים ומוות ממנת יתר של דיאזפאם הוא נדיר מאוד, אלא במקרים בהם הוא משולב עם כמויות גדולות של חומרים אחרים בעלי השפעה מדכאת על מערכת העצבים המרכזית (כגון אלכוהול או תרופות הרגעה אחרות).
הדיאזפאם היה לתרופה הנמכרת ביותר בארצות הברית בין השנים 1969 ל-1982, עם שיא מכירות ב-1978 של 2.3 מיליארד כדורים.
פרמקולוגיה.
בניסויים על בעלי חיים, נראה כי דיאזפאם פועל על חלקים מן המערכת הלימבית, התלמוס וההיפותלמוס, ומביא לאפקט נוגד חרדה. השפעותיו נובעות מהגברה של פעילות הGABA. דיאזפאם מתחבר אל אתרים מיוחדים לבנזודיאזפינים הקיימים על תת-יחידות של רצפטורי GABAA, השונים מאוד מאלה אליהם מתחברים מולקולות GABA פנימיות.
בגלל תפקידו של הדיאזפאם כמודולטור אלוסטרי חיובי של GABA, כאשר הוא מתחבר אל רצפטורי בנזודיאזפינים הוא גורם להשפעה מדכאת. זה עולה מההיפרפולריזציה של הממברנה הפוסט-סינפטית, בשל שליטתם של רצפטורי ה-GABAA על יוני כלוריד שליליים.
סבילות להשפעה המרגיעה של הדיאזפאם יכולה להתפתח אצל האדם, בתוך ימים ספורים ועד שבועיים של שימוש רציף. עם זאת, אין חשש לתפתחות סבילות כאשר הוא נרשם בצורה ממוקדת ומוגבלת.
פרמקוקינטיקה.
הדיאזפאם מומס במהרה בליפידים, והוא מתפזר ברחבי הגוף לאחר הנטילה. הוא חוצה בקלות רבה את מחסום הדם-מוח ואת השליה, והוא מופרש דרך חלב השד. לאחר הספיגה, הדיאזפאם מחולק מחדש אל רקמות השרירים והשומן. מינון יום-יומי של הדיאזפאם בונה במהירות את ריכוזו בגוף (בעיקר ברקמות השומן), אשר יעקוף בהרבה את המינון היומי המקורי.
הדיאזפאם בעל זמן מחצית חיים דו-פאזי של 1–2 ו-2–5 ימים. הוא עובר חילוף חומרים בכבד בעזרת מערכת האנזימים ציטוכרום P450. הוא בעל מספר מטבוליטים פעילים פרמקולוגית, כאשר המטבוליט הפעיל הראשי שלו הוא הדסמתילדיאזפאם (המוכר גם כנורדזפם או נורדיאזפאם). בין המטבוליטים הפעילים האחרים תמזפאם ואוקסאזפאם. המטבוליטים מתחברים אל גלוקורוניד, ומשם מופרשים בעיקר בשתן. בגלל המטבוליטים הפעילים, ערכי הדיאזפאם בנסיוב בפני עצמם, לא מספיקים לחיזוי השפעותיו של הסם.
זמן מחצית החיים של הדיאזפאם עצמו נע בין 20–50 שעות, זמן מחצית החיים של מטבוליט הדסמתילדיאזפאם נע בין 30–200 שעות.
רובו של הסם עובר חילוף חומרים, ואך כמות זעירה של הדיאזפאם מופרשת ללא שינוי.
אצל האדם, שיעור היקשרותו של הדיאזפאם אל חלבונים הוא כ-98.5%.
דרכי מתן.
ניתן ליטול את הדיאזפאם בצורות הבאות:
שימושים.