ד. קמץ המופיע לפני אות עם דגש נהגה כתנועת /o/, כמו למשל (שמות טו, ב) עָזִּי (הוגים עוֹזי)
בכל מקרה אחר התנועה קמץ גדול וההגייה /a/, כמו למשל (ויקרא כג, טו) מִמָּחֳרַת (נהגה: mimachorat)
אולם יש אי-הסכמה קלה בין ההגייה בעברית המודרנית ובין הכללים לעיל, כדלהלן:
בכמה סידורים וספרי תנ"ך מודרניים מסמנים קמץ קטן בסימון שונה במעט מסימון הקמץ הרגיל, כדי להבליט את הגייתו השונה (קמץ גדול: ◌ָ, קמץ קטן: ◌ׇ).
בכתיב של היידיש מסמנת האות א עם קמץ את התנועה /o/, למשל לאָנדאָן = לונדון.
סיכום הגיות נפוצות בקרב עדות.
הגיה של עברית מודרנית, הגיה ספרדית: קמץ רגיל - /a/ קמץ קטן - /o/
הגיה של בוכרים ופרסים: - קרוב יותר ל: /ɒ/ שזה /a/ שקרוב יותר ל/o/
הגיה מזרח אירופית - (ליטא,בלארוס...), הגיה מערב אירופית, הגיה תימנית (שאמית ובלאדית): /o/
הגיה מזרח אירופית - (פולין-גליציה, אוקראינה, הונגריה...) - /u/
אסתר הרליץ
אסתר הֶרליץ (9 באוקטובר 1921 בברלין, גרמניה - 24 במרץ 2016, ישראל) הייתה פוליטיקאית, חברת הכנסת ודיפלומטית ישראלית. כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ה. כיהנה בין שלל תפקידיה כחברת מועצת העיר תל אביב-יפו, כקונסול בניו יורק (1954–1958), כשגרירת ישראל בדנמרק (1966–1971; האישה הראשונה בישראל ששימשה שגרירה) וכחברת הכנסת מטעם סיעת המערך (1974–1977, 1979–1981).
ביוגרפיה.
אסתר הרליץ נולדה בברלין בירת גרמניה, בתם של אירמה וגאורג הרליץ, מייסד הארכיון הציוני המרכזי. בילדותה פעלה בתנועת הנוער הציונית "הבונים – קדימה". בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה הצעירה מרים. בארץ למדה בתיכון "בית הכרם" (לימים "התיכון ליד האוניברסיטה") ובמקביל ללימודיה התיכוניים, הצטרפה לארגון "ההגנה".
הרליץ סיימה את לימודיה בבית המדרש למורים העברי בבית הכרם (היום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים) והייתה מורה בכרכור בשנים 1941–1942. בשנים 1942–1946 שירתה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי (A.T.S). שימשה בשנים 1942–1943 כמדריכת טירוניות בבסיס צריפין (סרפנד). ב-1943 הועברה למצרים ליחידה 525, שחיילות היחידה הזו עבדו בין היתר בבית החולים הסקוטי מס' 15 בקהיר. במסגרת זו שימשה גם מפקדת "יחידת הניקוב", בה פעלו חיילות ארצישראליות כמנקבות הכרטיסים של אחד מאמצעי עיבוד הנתונים הראשונים במזרח התיכון , וכקצינה בבסיס נהגות. לימים נשלחה לקורס קצינות וחזרה לשמש כסגנית מפקדת פלוגה 531 בטורה שליד קהיר, יחידה על טהרת הארצישראליות. השתחררה מה-ATS בדרגת סגן (lieutenant) במרץ 1946, ושימשה שנה כאחראית מטעם ממשלת בריטניה על תוכנית המשך לימודים לחיילים משוחררים.
ב-1946 התקבלה למוסד להשתלמות - בית הספר לדיפלומטים של הסוכנות היהודית - בו הכינו 25 חניכים לשירות החוץ במדינה כאשר תקום. במרץ 1948 הוצאה מהקורס וגויסה לצה"ל על מנת להקים יחידת ח"ן בירושלים הנצורה.
בסתיו 1948 שחרר ראש הממשלה דוד בן-גוריון את הרליץ מצה"ל על מנת להתחיל לעבוד במשרד החוץ הישראלי המוקם בתל אביב כמנהלת מחלקת ארצות הברית. ב-1949 הייתה חברת המשלחת הישראלית לאו"ם, וב-1950 התמנתה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנים 1954–1958 שימשה כקונסול בניו יורק. הייתה שותפה לראשית מפעל הבונדס.
עם שובה ארצה הקימה את המחלקה לקשרים בינלאומיים במפא"י. במקביל, נבחרה בשנת 1959 למועצת עיריית תל אביב-יפו ועמדה בראש ועדת התרבות העירונית.
בשנת 1962 חזרה לעבוד במשרד החוץ, שימשה ראש מחלקת האורחים ולאחר מכן כראש מחלקת ההסברה במשרד ובשנים 1966–1971 כיהנה כשגרירת ישראל בדנמרק - האישה הראשונה ששימשה שגרירה ישראלית.
בשנים 1972–1974 שימשה כיועצת להתנדבות של ראש הממשלה גולדה מאיר הקימה וניהלה את המרכז להתנדבות בישראל (לימים המועצה להתנדבות).
בשנת 1974 נבחרה מטעם רשימת "המערך" לכנסת השמינית וכיהנה כחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים ובועדת חוקה, חוק ומשפט, עד המהפך ב-1977. לאחר מכן כיהנה כחברת הכנסת התשיעית בשנים 1979–1981, בעקבות פטירתו של יהושע רבינוביץ', והייתה חברה בוועדת הכלכלה, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת העלייה והקליטה, שהוקמה ביוזמתה.
משנת 1978 כיהנה כמזכירת נעמת בתל אביב. הייתה המנהלת והיו"ר של תחרות הנבל הבינלאומית בישראל ויו"ר "הזמריה", אותם ניהלה בהתנדבות בשנים 1983–2010, שנה בה התמנתה לנשיאת כבוד של שני המפעלים הללו. הייתה חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושל ה"היברו יוניון קולג'" בירושלים, שגם העניק לה תואר דוקטור לשם כבוד. ממשלת דנמרק העניקה לה את "מדליית הדגל" על טיפוח קשרי ידידות ותרבות בין ישראל לדנמרק, ומנשיא גרמניה קיבלה אות כבוד על קשירת קשרים בין נשים ישראליות לגרמניות.
הרליץ הייתה כלת פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב וכן, יקירת העיר תל אביב (תשנ"ו-1996). בערב יום העצמאות 2001 הייתה בין מדליקי המשואות בטקס בהר הרצל. בשנת 2015 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה למדינה.
הרליץ הייתה חברה במועצת הכבוד הבינלאומית של ארגון הנבל העולמי.
ב-24 במרץ 2016 הלכה לעולמה, בגיל 94.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
ג'יין אדמס
ג'יין אדמס (באנגלית: Jane Addams; 6 בספטמבר 1860 – 21 במאי 1935) הייתה חלוצה פעילה בהתיישבות האמריקאית, עובדת סוציאלית, פילוסופית ציבורית, סוציולוגית, סופרת, ומנהיגה בתנועת זכות בחירה לנשים ושלום עולמי. כלת פרס נובל לשלום. היא ייסדה את אחד מבתי הקליטה ראשונים בארצות הברית - בית האל .
בתקופה בה נשיאים אמריקאים כמו תאודור רוזוולט וודרו וילסון זיהו עצמם כרפורמים ופעילים חברתיים, אדמס הייתה אחת הרפורמיות הבולטות ביותר בעידן הפרוגרסיבי בארצות הברית (בשנים 1890–1920). היא הסבה את תשומת לבה של אמריקה לחששות של אמהות, בנושאים כמו צרכים של ילדים, בריאות ציבור מקומית ושלום עולמי. אדמס טענה שאם נשים היו אחראיות להובלת הקהילות שלהן, הן היו הופכות אותן למקומות טובים יותר לחיות בהם. לנשים צריכה להיות זכות הצבעה על מנת להשפיע על הקהילות שלהן. אדמס הפכה למודל לחיקוי לנשים מהמעמד בינוני, שהתנדבו לחזק את הקהילות שלהן. היא מזוהה כחלק מהזרם פרגמטיסטי האמריקאי בפילוסופיה.
בשנת 1889 היא הייתה אחת ממייסדות בית האל (Hull House), ובשנת 1920 לקחה חלק בהקמת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. בשנת 1931 היא הפכה לאישה האמריקנית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום. אדמס הוכרה כמייסדת מקצוע העבודה הסוציאלית הקהילתית המקבילה למארי ריצ'מונד, שהייתה ממייסדות העבודה הסוציאלית הפרטנית.
ראשית חייה.
ג'יין אדמס נולדה בסֶדארוויל, אילינוי, והייתה הצעירה מבין שמונה ילדים שנולדו למשפחה אמידה ומבוססת. המשפחה הייתה ממוצא אנגלי-אמריקאי עם שורשים בניו אינגלנד הקולוניאלית ; אביה היה פעיל פוליטית. שלושה מאחיה מתו בינקות, ואח נוסף נפטר בגיל 16, כך שנותרו רק ארבעה אחים עד שאדמס הגיע לגיל 8. אמה, שרה אדמס (נולדה כוויבר), מתה כאשר אדמס הייתה בת שנתיים.
אדמס בילתה את ילדותה במשחק בחוץ, קריאה בבית, ולמדה בבית הספר של יום ראשון. כשהייתה בת ארבע, היא לקתה בשחפת של עמוד השדרה ומחלת פוטס, שגרמה לעקמומיות בעמוד השדרה ולבעיות בריאות לכל החיים. מחלות אלו הקשו עליה להתחבר עם ילדים אחרים משום שצלעה ולא יכלה לרוץ. כילדה, היא חשבה שהיא "מכוערת", ומאוחר יותר נזכרה שלא רצתה להביך את אביה שהלכו יחד ברחוב.
אדמס העריצה את אביה כשהייתה ילדה, היא תיארה זאת בספר הזכרונות שלה, "עשרים שנה בבית האל" (1910). ג'ון יואי אדמס היה איש עסקים. עסקיו כללו מגוון עסקים חקלאיים: טחנות קמח, מפעל צמר, מפעל לקורות ועוד. כמו כן, הוא היה הנשיא של הבנק הלאומי השני של פריפורט. הוא נישא בשנית בשנת 1868, כאשר ג'יין הייתה בת שמונה. אשתו השנייה, אנה הוסטר הולדמן, אלמנתו של טוחן בפריפורט. ג'ון אדמס היה חבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית של אילינוי, שימש כסנטור אילינוי (1855–1870), ותמך בחברו אברהם לינקולן במועמדויותיו לסנטור (1854) ולנשיאות (1860). ג'ון אדמס שמר מכתב מלינקולן בשולחן כתיבה שלו, וג'יין אדמס אהבה להסתכל עליו כילדה.
בשנות העשרה שלה, לאדמס היו חלומות גדולים לעשות משהו מועיל בעולם. היא הכירה בקשיים של אנשים עניים מקריאתה בספרים של דיקנס וקבלה השראה מנדיבותה של אמה לעניי סֶדארוויל. היא החליטה להיות רופאה כדי שתוכל לחיות ולעבוד בקרב העניים. זה היה רעיון מעורפל, שטופח על ידי ספרות בדיונית. אדמס הייתה תולעת ספרים.
השכלה.
אביה ומשפחתה של אדמס עודד אותה לרכוש השכלה גבוהה, דבר שלא היה מובן מאליו עבור נערה באותם ימים. אדמס הייתה להוטה ללמוד במכללה החדשה לנשים, סמית' קולג' במסצ'וסטס; אבל אביה דרש ממנה ללמוד בסמינר הבנות רוקפורד הסמוך לביתה (כיום אוניברסיטת רוקפורד), ברוקפורד, אילינוי. לאחר שסיימה את לימודיה ברוקפורד בשנת 1881, היא עדיין קיוותה ללמוד בסמית' ולרכוש תואר אקדמי. באותו הקיץ, אביה נפטר באופן בלתי צפוי. כל ילד ירש כ-50,000$ (שווה ערך לכ-1,250,000$ ב-2018). לאחר מות האב, המשפחה עברה לפילדלפיה כדי האחיות יוכלו ללמוד רפואה. ג'יין ואליס השלימו את שנתן הראשונה בבית הספר לרפואה לנשים של פילדלפיה, אך הבעיות הבריאותיות של ג'יין, ניתוח בעמוד השדרה והתמוטטויות עצבים, מנעו ממנה את השלמת התואר. היא התמלאה בעצב בגלל תחושת הכישלון. גם אמה החורגת חלתה וכל בני המשפחה ביטלו את תוכניותיהם וחזרו לסֶדארוויל.