הפרווה של וולבי וילקינס ססגונית וצמרירית. צבעה הכללי אפור-כסוף, אוכרה או מהגוני, והיא שזורה בשערות בגוונים שונים (בעיקר אפור, לבן, שחור, חום וצהוב). הפרווה נוטה להתכהות בגב ובפלג הגוף האחורי ולהיות חיוורת יותר באזור המותניים. הצד התחתון הכולל את החזה, הגרון והבטן, בצבע לבן בוהק, שנהב או צהבהב. הזרועות והרגליים בצבע צהוב, כתום או אדמוני. באזור השכמות יש דפוס פסים שחור-לבן האופייני לסוג, והוא גדול ובולט במיוחד אצל מין זה. על הירכיים והברכיים יש רצועות לבנות בוהקות. לאורך הגב יש פס שחור דקיק שמשתרע עד למצח ולעיתים יש בצדדיו פסים צהובים.
ראשו של וולבי וילקינס בצבע כתום או חום בהיר, ההופך לאפרורי באזור החרטום. יש לו פס לבן בוהק על הלחיים, ופס שחור דהוי או ערמוני בין העיניים לנחיריים. הסנטר והשפתיים לבנים, והאוזניים ורודות בצידן הפנימי ואפורות-חומות בצידן החיצוני. כפות הידיים והרגליים של הוולבי בצבע קינמון או שחור. הזנב בצבע חום-צהבהב, והוא הופך לכהה יותר ויותר בחלקו האחורי; קצהו שחור לגמרי.
תפוצה ואקולוגיה.
וולבי וילקינס אנדמי לארץ ארנהם בצפון אוסטרליה באזור המכונה טופ אנד, והוא מצוי מוולוגוראנג במזרח ועד נהר דאלי במערב. מלבד האוכלוסייה העיקרית ביבשת, הוא מצוי במספר איים במפרץ קרפנטאריה: האי ביקרטון, האי גרוטה איי ווסל ואיי סר אדוארד פלוו. בית הגידול של המין הוא צוקים, גבעות ורכסים סלעיים השוכנים בתוך סוואנות ויערות מונסון טרופיים.
מעט ידוע על וולבי וילקינס. הוא פעיל לילה ודמדומים, ומבלה את שעות היום במקום מקלט בנקיק או מערה. הוולבי יכול להשתמש בשבעה מקומות נפרדים לשינה, ובימים קרירים, עשוי לצאת ולהשתזף על הסלעים. מדי ערב, הוולבי יוצא ממקום מחבואו לתור אחר מזון ובמהלך הלילה עשוי להתרחק עד 500 מטר משטחו הביתי שגודלו כ-17 דונם. שטחו של הוולבי חופף באופן נרחב לוולבים אחרים, והוא גדול יותר בעונה היבשה בשל המחסור במזון. הזכרים נוטים להיות נוודים יותר מהנקבות.
הוולבי ניזון מצמחים שונים, ומגלה להעדפה לדשא טרי הזמין בעיקר בעונה הגשומה. הוא מגוון את תזונתו גם בזרעים ופירות, וכן בעלים ופקעות של הצמח החד-פסיגי "Dioscorea transversa" ממשפחת הטמוסיים (Dioscoreaceae). הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה. לאחר תקופת היריון של חודש ימים, נולד גור יחיד השוהה כחצי שנה בכיס.
מצב.
הרשימה האדומה של IUCN טרם הגדירה (NE) את מצב השימור של וולבי וילקינס. ידוע שהאוכלוסיות בחלקים הדרומיים נמצאות בירידה, ואילו האוכלוסיות באיים גדולות ויציבות. הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים ביבשת, ביניהם הפארק הלאומי קקדו והפארק הלאומי ליצ'פילד.
וולבי סלע זנב-מברשת
וולבי סלע זנב-מברשת (שם מדעי: Petrogale penicillata) הוא מין וולבי גדול בסוג וולבי הסלע שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה. הוא חי במושבות קטנות על מחשופי סלע וצוקים גבוהים בתוך יערות וסוואנות ופעיל בשעות הדמדומים והלילה. הוולבי ניזון בעיקר מעשבים ועשבי תיבול, אך אינו בררן במזונו ומתאים את עצמו לצמחייה הזמינה. הוא יונק זהיר וחששן, ומקפץ בזריזות בין הסלעים והצוקים הודות לרגליו השריריות, זנבו הארוך וסוליות רגליו הספוגיות. בעבר הוולבי המברשתני היה נפוץ במספרים גדולים במיוחד ביבשת, אולם מאות אלפי פרטים ניצודו באינטנסיביות אם בגלל הפרווה ואם בגלל הדימוי של הוולבי כמזיק. כיום נותרו עשרות אלפים בלבד, והאוכלוסייה סובלת מפיצול בית הגידול ומהשפעות מינים פולשים שהובאו על ידי האדם לאוסטרליה.
טקסונומיה.
הוולבי המברשתני תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי שהעניק לו את השם המדעי "Kanagarus penicilattus" (קנגורו זנב המברשת) שהוחלף בהמשך לשם הנוכחי "Petrogale penicillata" (סמור סלע מברשתני). הוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים ובתוך הסוג הוא נמצא בקבוצת המינים "lateralis/penicillata" הכוללת תריסר מינים החולקים קווי דמיון משותפים. מספר מינים בקבוצה נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
אנטומיה ומראה.
הוולבי המברשתני הוא המין השני בגודלו בסוג לאחר וולבי סלע צהוב-רגל. הוא מתאפיין בגוף מוצק ועגול, צוואר קצר וראש משולש עם חרטום חרוטי. האוזניים שלו רחבות ועגולות, ועיניו ואפו בגודל בינוני. גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומותאמות לקפיצה בין הסלעים, ובכפות רגליו סוליות מחוספסות וספוגיות שמאפשרות לו להיאחז בחוזקה בסלע. הגפיים הקדמיות קצרות משמעותית ומשמשות לאחיזת המזון. סימן ההיכר הבולט של המין שהעניק לו את שמו, הוא זנבו הארוך והגלילי אשר שעיר כולו ודומה למברשת שיער או למכחול. הזנב ארוך יותר מאורך הגוף, והמברשת שלו גדולה ובולטת יותר משל וולבים אחרים בסוג. אורך ראשו וגופו של הוולבי המברשתני: 59-53 סנטימטרים, אורך זנבו: 70-50 סנטימטרים, ומשקלו 5–11 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות.
הפרווה של הוולבי המברשתני שעירה וגסה ובעלת מרקם רך וצמרירי; צבעה הכללי, נע בין חום-אדמוני בפלג הגוף האחורי לבין אפור בפלג הקדמי (הצוואר, הכתפיים והשכמות). באופן מדוקדק יותר, הפרווה בפלג הגוף האחורי נעה בין ערמוני לאדמדם או מהגוני, והיא הופכת לכתומה יותר בסמוך למפשעה והעכוז; בפלג הקדמי לעומת זאת, צבעה עשוי להיות חום-אפרפר, אפור-צפחה או כסוף. שני הגוונים העיקריים הללו מתמזגים לפרקים. הרגליים וכפות הידיים של הוולבי המברשתני בצבע שחור מבריק, וסביב השכמות יש טלאי שחור גדול ובולט שמתרחב עד לזרועות ולמותניים; לעיתים קרובות, יש לו גם פס לבן חיוור ליד הטלאי השחור. חזהו ובטנו של הוולבי בצבע לבן, זהוב או כתמתם.
לוולבי המברשתני ראש אפור כהה או כסוף, כאשר הפנים לרוב כהות יותר ולהן מספר סימונים: פסים שחורים מבריקים בצדדי העיניים, פס שחרחר לאורך המצח והחרטום, ופסים לבנים עבים על הלחיים. הסנטר צבוע בלבן קרמי או שמנת והשפתיים כתמתמות. האוזניים שחורות בצידן החיצוני וקירחות וכתומות בצידן הפנימי. להוציא את הבסיס האדמוני, הזנב כולו בצבע שחור-שוקולד עמוק, ובקצהו לעיתים כתם אפרפר חיוור.
הוולבים המברשתנים באזור הצפון נוטים להיות בהירים מעמיתיהם הדרומיים, ובעלי פרווה קצרה יותר. המין וולבי סלע שחור-צד הנפוץ במרכז אוסטרליה, נבדל מהוולבי המברשתני בממדי גופו הגדולים ופרוותו הקצרה בעלת טלאים שחורים גדולים. מין אחר בשם וולבי סלע הרברט, חופף עם הוולבי המברשתני באזור הצפון ונבדל ממנו בצבעו החיוור ובזנבו הדליל יחסית. כלאיים מתרחשים בין שני המינים הללו באזורי החפיפה, אך אינם נפוצים.
תפוצה וסביבת מחיה.
וולבי זנב-מברשת אנדמי לחוף המזרחי של אוסטרליה, לאורך דרום-מזרח קווינסלנד, מזרח ניו סאות' ויילס וצפון-מזרח ויקטוריה. התפוצה הגאוגרפית שלו מתרחשת בחלק התחתון של הרי החיץ הגדול עם מספר אוכלוסיות מבודדות בפנים הארץ. בעבר הטווח היה רציף והמין היה שכיח במיוחד, אולם ציד אינטנסיבי הוביל להתכווצות הטווח ולפיצול נרחב של אוכלוסיות. הוולבי נכחד מהחלק הדרומי והמרכזי של ניו סאות' ויילס, מכל חלקי ויקטוריה (להוציא אוכלוסייה יחידה), ומטריטוריית הבירה האוסטרלית. למרות ההתכווצות בטווח, התפוצה של הוולבי המברשתני עדיין הגדולה ביותר מכל וולביי הסלעים במזרח היבשת.
הוולבי המברשתני הובא על ידי האדם לניו זילנד ולהוואי. מקורה של האוכלוסייה הקטנה בהוואי מזוג וולבים שברחו מגן חיות באי אואהו בשנת 1916. בניו זילנד, הוולבים המברשתנים שוחררו באופן מכוון באיים במפרץ חאוראקי במהלך המאה ה-18 וה-19 לצד וולבי טמר ווולבי פרמה, ובהיעדר טורפים ומתחרים טבעיים הם שגשגו מאוד עד שהפכו למזיקים בקוואו, רנגיטוטו ואיי מונטוטאפו; לקראת סוף המאה ה-20, רשויות השימור הניו זילנדיות החלו לדלל את מספרם, ומאות וולבים מברשתנים נלכדו והושבו לטבע באוסטרליה.
בית הגידול של הוולבי המברשתני כולל מחשופי סלע, צוקים וגבעות סלעיות השוכנים בתוך יערות גשם, יערות סקלרופילים, יערות אקליפטוס פתוחים, חורש ים-תיכוני דליל או ערבות עשב צחיחות למחצה, עם גישה לכרי דשא. הוולבי מעדיף מדרונות סלעיים הפונים לכיוון צפון, על מנת שיוכל להשתזף בשמש בשעות הבוקר והערב הקרירות.
אקולוגיה.
ארגון חברתי.
הוולבי המברשתני הוא יונק חברותי, החי במושבות קטנות של 5–7 פרטים עם היררכיה דומיננטית המורכבות בעיקר מנקבות וזכרים בודדים. בעבר, המושבות היו גדולות יותר וכללו עד 30 פרטים, וההערכה היא שהגודל הקטן של המושבות כיום (יחסית לוולביי סלעים אחרים) נובע מצמצום המספרים במהלך ההתיישבות האירופאית ביבשת. לכל מושבת וולבים יש שטח ביתי קבוע שכולל קבוצת סלעים ואזורי האכלה, והוולבים שבתוכה נקשרים לשטח הביתי ואינם עוזבים אותו גם בעונות יבשות. גודל השטח הביתי נע בין 6 ל-30 דונם ומושפע מאיכות הצמחייה, ובכרי דשא שבשולי הסלעים למשל, עשויה להיות חפיפה רבה בין מושבות.
בתוך המושבה, לכל וולבי יש מספר סלעים אישיים מהם הוא נוהג להדוף את חבריו. היחס בין הפרטים במושבה ובינם לבין מושבה אחרת משתנה בין הזוויגים; הנקבות שחיות באותה מושבה בדרך כלל קשורות אחת לשנייה ועוסקות בטיפוח חברתי (ליקוק ונשיכות עדינות), בעוד שהזכרים במושבה שומרים על מרחק של 5 מטר זה מזה, כשכל קרבה ביניהם גוררת התנהגות אגרסיבית. הנקבות גם סובלניות יותר במפגש עם נקבות ממושבה אחרת, לעומת הזכרים. הן הזכרים והן הנקבות נוהגים לגרש מהמושבה באלימות את הזכרים המתבגרים, והללו עשויים להסתכן במוות אם לא יתפנו ממנו בהקדם. הזכרים המתבגרים עשויים לחיות לזמן קצר בקבוצות ארעיות משלהם, עד שמתפזרים למושבות אחרות.
פעילות, תקשורת ויחסי גומלין.