בשנת 2002 שיחק פיצ'חדזה בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול", וביים את ההצגה "קרנפים" בתיאטרון הספרייה שברמת גן. בשנת 2003 ביים את ההצגה "בגידה" בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2004 כתב, ביים והפיק סרט נוסף בשם "שנת אפס", בכיכובם של שרה אדלר, קרן מור, מוני מושונוב ומנשה נוי.
ב-2006 עלתה בבית ציוני אמריקה ההצגה "דרך גגרין", מאת גרגורי בארק, בבימויו. פיצ'חדזה זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2007, בתחום הקולנוע האמנותי.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "סוכריות".
כיום משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. פיצ'חדזה לימד בעבר בקמרה אובסקורה שבתל אביב, בבית הספר לקולנוע סם שפיגל שבירושלים ובבית ספר מנשר לאמנות בתל אביב.
מפקד חיל האוויר הישראלי
סשה דמידוב
באובב
בָּאוֹבַּבּ או אדנסוניה (שם מדעי: "Adansonia") הוא עץ מסדרת החלמיתאים. מקורו בסוואנות של אפריקה, והוא גדל באזורי סוואנה יבשים.
הבאובב נחשב לאחד מסוגי העצים הגדולים בעולם. גובהו יכול להגיע עד ל-25 מטרים (כגובה בניין בן 10 קומות), ורוחב גזעו עד ל-10 מטרים. גזעו הרחב משמש לאגירת מים במהלך עונות הגשם, בהם משתמשים במהלך עונות היובש.
פרחי הבאובב לבנים וגדולים (30-20 ס"מ), בעלי ריח מתקתק, נפתחים בלילה ומתים עד הזריחה. אחרי שהפרחים גדלים, הם מניבים פירות הדומים במראם למלפפונים. הפירות הם מאכל אהוב על קופים, ולכן זכה העץ לכינוי "עץ לחם הקופים".
הבאובב בישראל.
בישראל מצויים עשרות בודדות של עצי באובב, 25 מהם בגן הבוטני בעין גדי, בקרבת ים המלח. שלושה מתוכם נִטּעו בסוף שנות ה-50 על ידי אלי רון, חבר הקיבוץ והגנן הראשון בעין-גדי. היקף גזעו של הגדול מבין עצי הבאובב בעין-גדי הוא כ-8 מטרים.
באמצע שנות ה-90 הונבטו ונשתלו עצי באובאב ביישוב חד נס ברמת הגולן, על ידי גנן היישוב רון איתן.
בקיבוץ שדה אליהו שבעמק המעיינות, גדלים 4 עצים.
בגן הבוטני באילת גדלים שישה עצים, הגדול ביניהם נשתל ב-1988.
בשנת 2013 הונבטו ונשתלו בקיבוץ אלומות 2 עצי באובב דרום אפריקאים מסוג .
ביולי 2017 נשתלו 5 עצים של עץ הבאובאב מזן מדגסקרי בקיבוץ חולית בנגב המערבי.
בקיבוץ קטורה בערבה שני עצים.
עץ בודד נוסף קיים בחוות תנינים בסמוך לעיר אובות.
3 עצים נמצאים בתוך קיבוץ עין גדי בסמוך למלון: אחד במסעדת באובר (על שם באובב) ושניים בגן הבוטני בסמוך.
בתרבות.
בספר "הנסיך הקטן" של אנטואן דה סנט-אכזופרי מסופר כי בכוכב בו מתגורר הנסיך מלאה הקרקע בזרעי באובב ואם מאחרים לטפל בהם, "לנצח אי אפשר עוד להיפטר מהם. הם מתפשטים בכל רחבי הכוכב, שורשיהם חודרים את מעבה האדמה, ואם הפלנטה קטנה מדי ועצי הבאובב רבים מדי, הפלנטה מתבקעת לבסוף לרסיסים." המחבר מסיים באזהרה:
בספר "בארץ לובנגולו מלך זולו" של נחום גוטמן מסופר כי
כמזון.
פרי הבאובב הוא בגודל של אגוז קוקוס, וטעמו תואר כמזכיר גלידה וכשילוב טעמיהם של אשכולית, אגס ווניל. הוא מכיל ריבופלאווין, סידן, מגנזיום, אשלגן, ברזל ופיטוסטרולים. ניתן לאכול את עליהם של מינים מסוימים וכן להפיק מזרעיהם שמן. בשנת 2018 עלתה באנגליה הפופולריות של אבקה מיובשת של הפרי.
לילך
לילך (שם מדעי: "Syringa") הוא סוג צמח במשפחת הזיתיים, הכולל כעשרים מינים. גודלם של צמחים אלו נע בין שיחים גדולים לעצים (2–10 מטר). צמחים אלו נשירים והם נפוצים באירופה ובאסיה. עלי הלילך פשוטים וצורתם דמוית לב, וישנם זנים עם עלים מחטיים. הפרחים פורחים באביב, קוטר פרח בודד כסנטימטר אחד ולו ארבעה עלי כותרת. הלילך פורח בגוונים של לבן, סגול בהיר וסגול, הפרחים גדלים בצבירים גדולים (אשכולות), ומספר זנים מפיצים ריח חזק. הלילך משמש מזון לזחלים של פרפרים.
צבע סגול בהיר ידוע כצבע לילך על שם הצמח.
בשפת הפרחים, פרחי לילך סגולים מסמלים אהבה ראשונה ופרחי לילך לבנים מסמלים נעורים ותום.
גזע הלילך הוא אחד הצפופים ביותר באירופה ולכן הוא קשה ביותר. באופן מסורתי נהוג היה לגלף ממנו כלי נגינה וידיות לכלי נשק וכדומה.
פיראוס
פיראוס (ביוונית: Πειραιάς) היא עיר נמל יוונית בת כ-164,000 תושבים (2011) המהווה חלק ממטרופולין אתונה, וממוקמת כ-11 ק"מ דרומית-מערבית למרכז אתונה. פיראוס היא כיום העיר הרביעית בגודלה ביוון, ונמל פיראוס הוא הנמל המרכזי של יוון ואחד הגדולים באירופה.
בפיראוס שלושה נמלים, שניים צבאיים במזרח (הנמלים זֵאַה Ζέας ומוּנִיכְיַה Μουνυχία) וקנתרה, הגדול יותר, משמש למטרות מסחר ושוכן במערב העיר. בעבר פיראוס שימשה כנמל העיר אתונה, אך במדינה היוונית המודרנית, בה הייתה אתונה לעיר בירה, מצאה גם פיראוס את יעודה כמרכז תעבורה ימי, בנוסף להיותה מרכז מסחר ותעשייה.
בעיר פועל מועדון הספורט אולימפיאקוס, המורכב מ-17 ענפי ספורט, המפורסמות שבהן קבוצת הכדורגל וקבוצת כדורסל.
היסטוריה.
פיראוס, שפירוש שמה "מקום על המעבר", הייתה מיושבת עוד במאה ה-26 לפני הספירה.
במאה ה-6 לפנה"ס האזור תפס תשומת לב בשל יתרונותיו האסטרטגיים. בשנת 511 לפניה"ס, הגבעה של מוניכיאה בוצרה על ידי העריץ של אתונה, היפיאס. בשנת 480 לפניה"ס, הצי היווני ששכן באתונה הועבר לפיראוס, מאז פיראוס שימשה דרך קבע של ספינות צי ששכנו באתונה.
במהלך העת העתיקה הייתה בעיר נוכחות פיניקית, כפי שמעידות כתובות שנמצאו בה.
בתקופה העות'מאנית פיראוס נודעה בשם Aslan liman (נמל האריות), שם זה ניתן על ידי הטורקים שכבשו את יוון, בשל פסל אריה מפורסם שכינויו הוא "האריה פיראוס" שנגנב בשנת 1687 על ידי פרנצ'סקו מורוסיני ושם אותו בעיר האיטלקית, ונציה, שם הוא עדיין עומד. העתק של הפסל נמצא במוזיאון הארכאולוגי של פיראוס. בתקופה זאת פיראוס הייתה שוממת ברובה פרט למנזר סנט ספירידון ובית המכס.
בשנים 1792 ו-1829 היו ניסיונות להביא תושבים לאזור אך אלו נחלו כישלון.
עם הקמתה של יוון המודרנית בשנת 1832 והכרזת אתונה כעיר בירה, הנמל שוב התמלא בתושבים והתעשייה התפתחה. פיראוס, מעיירה קטנה ונטושה הפכה עד מהרה לעיר השנייה בגודלה, אחרי אתונה.
מספר אירועים תרמו להתפתחות של העיר כגון: רכבת אתונה-פיראוס (Isap) בשנת 1869 ויצירת תעלת קורינתוס בשנת 1893 ונבנו מבנים חדשים כגון: מוסדות, כנסיות, חינוך, בניין הבורסה, בית העירייה ובניין הדואר. בסוף המאה ה-19 בפיראוס הייתה אוכלוסייה של 51,020 תושבים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לנסיגה בהתקדמות של העיר. לאחר המלחמה העיר חזרה להתפתח.
משנת 2016 חברת הספנות הממשלתית הסינית קוסקו משקיעה בקניית נכסים בעיר ופיתוחם.
תחבורה ציבורית.
שירות התחבורה הציבורית בפיראוס כולל אוטובוסים, טרוליבוסים, רכבת פרוורית, רכבת אתונה-פיראוס (ISAP) והחשמלית של אתונה.
גאוגרפיה.
פיראוס שוכנת בחלק הצפון-מערבי של המישור המרכזי של חבל ארץ אטיקה, למרגלות הר אגלאו. העיר מדרום וממערב לחופי המפרץ הסרוני. פיראוס למעשה שייכת למטרופולין של אתונה.
בתרבות.
העיר מוזכרת בשיר "הקולות של פיראוס", בביצועו של חיים משה.
שרירן
תרמית סוקל
אורניום מדולדל
אורניום מדולדל היא מתכת כבדה וחזקה המשמשת בעיקר בתעשיות צבאיות, ביצירת מיגון לרכב קרבי משוריין וביצירת תחמושת חודרת שריון. זוהי מתכת אורניום שאחוז האיזוטופ אורניום-235 שבה הוקטן בדרכים מלאכותיות. למתכת גם מספר שימושים אזרחיים, ביניהם בידוד נגד קרינה וייצור משקולות איזון לכלי טיס ולכלי שיט.
הערה לשונית: בעברית השתרש גם השם "אורניום מדולל", אולם שם זה אינו מדויק: דילול הוא הורדת ריכוז על ידי הוספת חומרים נוספים, ואילו באורניום מדולדל הורדת הריכוז נעשית על ידי הוצאת חומר, ולכן הוא נקרא באנגלית "אורניום מופחת" (depleted uranium).
לעומת אורניום מדולדל, קיים אורניום מועשר שבו הועלה אחוז האיזוטופ 235.
רקע: אורניום.
אורניום (U) הוא יסוד מתכתי לבנבן-כסוף, נוצץ, צפוף, בעל רדיואקטיביות נמוכה. האורניום נפוץ על פני כל הסביבה הטבעית, ונמצא בכמויות נמוכות ושונות בסלעים, באדמה, במים, באוויר, בצמחים, בבעלי חיים ובכל בני האדם.
אורניום טבעי מורכב משלושה איזוטופים שונים המכונים על-פי מספר הנוקלאונים בהם: אורניום 238, אורניום 235, אורניום 234. השכיח מבין השלושה הוא איזוטופ 238, שמהווה 99.27% מסך מסת האורניום בטבע. שני אחריו הוא איזוטופ 235, שמהווה 0.72% מסך מסת האורניום בטבע. אחרון ברשימה הוא איזוטופ 234 עם 0.0054% בלבד מסך המשקל.
האורניום המשמש בכורים גרעיניים הוא תערובת של אורניום שבה לרכיב ה-U235 חלק גדול יותר מאשר חלקו בטבע (0.72%) - והוא נקרא "אורניום מועשר".
ייצור והפקה.
אורניום טבעי מפיקים מתוך עפרות אורניום הנחצבות במכרות במדינות שונות בעולם.
האורניום המדולדל מגיע משני מקורות:
לרוב הוא תוצר לוואי (פסולת) של תהליך ההעשרה של אורניום לשימוש בכורים גרעיניים. מקור משני לאורניום מדולדל הוא פסולת דלק של כורים גרעיניים, היינו, אורניום טבעי או מועשר ששימש כדלק לכור גרעיני וכבר אין בו שימוש מאחר שרוב או כל החומר הבקיע בו נוצל על ידי הכור.
ניתן להבדיל בין שני המקורות בעזרת בחינת האורניום המדולדל: באורניום מדולדל שמקורו בפסולת מכור גרעיני יימצא האיזוטופ אורניום 236, הנוצר כחלק מתהליך ה"בעירה" הגרעינית בכור. באורניום מדולדל שמקורו בפסולת מתהליך העשרת אורניום לא יימצא איזוטופ זה, שכן איזוטופ זה אינו קיים בטבע.
תכונות.
האורניום הנותר לאחר הוצאת החלק המועשר (U235) מכיל כ-99.8% אורניום 238, 0.2% אורניום 235 ואחוז מזערי ביותר של אורניום 234 (0.001%) לפי משקל. תערובת מתכתית זו קרויה אורניום מדולדל.