פרוותו של הפוסום עבה וצמרירית. צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר או קרמל בהיר לקפה עמוק עד מהגוני, והיא הופכת לכתמתמה-צהבהבה באזור המותניים; הגחון, החזה והמפשעה בצבע אפרפר חיוור או לבן-קרמי. הזנב בצבע שחרחר להוציא את קצהו החשוף, ולעיתים קרובות יש פס שחרחר דהוי לאורך הגב. הראש בצבע חום-אפרורי או אדמוני והפנים שחרחרות. האוזניים בצבע חום-אדמוני בצידן החיצוני וורוד כהה בצידן הפנימי, ולהן כתם כהה ובהיר בצדדים; החוטם והשפתיים בצבע ורוד כהה וסביב העיניים טבעות לבנבנות.
פוסום שלגל אנדמי לרכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה. הפוסום חי ביערות גשם ממוזגים ויערות טחב ננסיים ברום 1,900-750 מטר מעל פני הים. אין כל מידע על האקולוגיה והביולוגיה שלו, אך סביר להניח שהן דומות במובנים רבים לקרוביו. מין פוסום נוסף שאנדמי לאזור זה הוא פוסום זנב-טבעת נזירי ששייך לסוג אחר.
מצב.
פוסום שלגל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, הוא מצוי בלא יותר מ-5 מקומות, וחווה ירידה מתמשכת במספריו עקב בירוא יערות, הפרעה אנושית וציד למזון על ידי הילידים המקומיים. הפוסום מצוי בפארק לאומי אחד. IUCN ממליץ לבצע מחקרים נוספים כדי לקבל מידע מדויק יותר אודות התפוצה והאקולוגיה של המין.
פוסום זנב-טבעת שפלתי
פוסום זנב-טבעת שפלתי (שם מדעי: Pseudochirulus canescens) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שמצוי בגינאה החדשה ובמספר איים סמוכים. הוא תואר מדעית בשנת 1846 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט ווטרהאוס ולו חמישה תת-מינים. הפוסום השפלתי הוא המין הקטן ביותר במשפחת הפוסומים הטבעתיים לאחר פוסום זנב-טבעת ננסי.
תיאור.
הפוסום השפלתי הוא כיסאי קטן וקומפקטי עם גוף וראש עגלגלים; עיניו גדולות, אוזניו קטנטנות וחוטמו חרוטי. זנבו ארוך ובעל יכולת לפיתה בקצהו. אורך ראשו וגופו: 23-20 סנטימטרים, אורך זנבו: 20-17 סנטימטרים ומשקלו 235–380 גרם. הפרווה שלו צפופה ועבה, וצבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום כשהיא הופכת לדהויה וחיוורת בגחון. הפנים, הלחיים והגפיים בצבע חום בהיר. לאורך הגב, יש פס שחור עבה שמתחיל בבסיס הזנב ומסתיים באזור המצח. בנוסף, סביב האוזניים החומות יש כתמים שחרחרים. החוטם והכפות בצבע ורוד דהוי. הזנב בולט בצבעו החום כהה-שחור, להוציא את קצהו החשוף והוורוד.
תפוצה וביולוגיה.
הפוסום השפלתי מצוי בעיקר באי גינאה החדשה, הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה, כמו גם באיים האינדונזים סלוואטי ויאפן. באי גינאה החדשה, הטווח שלו משתרע מחצי האי ראש-ציפור במערב ועד מפרץ מילנה במזרח, והוא נעדר לחלוטין משרשרת ההרים במרכז האי ומהסוואנות הגשומות בשפלה הדרומית הגדולה. בית הגידול של הפוסום מורכב מיער גשם טרופי בגובה נמוך (שפלה בדרך כלל), אך עשוי להימצא גם במדרונות הרריים עד רום 1,300 מטר.
המידע אודות הביולוגיה לוקה בחסר; הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעלים, טחב, חזזיות ושרכים. הרבייה מתרחשת בכל השנה, והפוסומית ממליטה 1–3 צאצאים לאחר תקופת היריון קצרה; הגורים שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס של האם.
מצב.
הפוסום השפלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, ומכיוון שירידה משמעותית במספרים אינה סבירה עדיין. הפוסום מאוים בעיקר על ידי ציד לבשר בכ-25% מטווח התפוצה שלו. הוא מאוים במידה מסוימת גם מצד אובדן בית גידול בשל בירוא יערות לשימוש חקלאי, וגידול באוכלוסייה האנושית. ייתכן שהפוסום עשוי להסתגל לשהייה בשברי יערות שמופרעים באופן תדיר על ידי פעילות אנושית.
הפוסום השפלתי מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה, התפוצה, הביולוגיה ומצבו של המין.
פוסום זנב-מברשת הררי
פוסום זנב-מברשת הררי (שם מדעי: Trichosurus cunninghami; קרוי גם בובוק דרומי) הוא מין פוסום גדול בסוג בסוג פוסום זנב-מברשת שאנדמי לדרום-מזרח יבשת אוסטרליה. זהו יונק פעיל לילה שחי בזוגות על מדרונות הרריים גבוהים באזור האלפים האוסטרליים, וניזון בעיקר מעלים, פירות ופטריות. מצבו של הפוסום ההררי יציב, אך אוכלוסיות מבודדות סובלות במידה מסוימת מאובדן בית גידול לחקלאות ומרעה.
טקסונומיה.
עד תחילת המאה ה-21, הסוג פוסום זנב-מברשת כלל בפועל 2 מינים: פוסום זנב-מברשת מצוי ("Trichosurus vulpecula") שממנו פוצלו מאוחר יותר שני מינים נוספים (פוסום זנב-מברשת צפוני ופוסום זנב-מברשת נחושתי) ופוסום זנב-מברשת הררי ("Trichosurus caninus") שכלל בתוכו שתי אוכלוסיות: הצפונית והדרומית.
בשנת 2002, מספר זואולוגים החליטו לפצל את שתי האוכלוסיות הללו למינים נפרדים: האוכלוסייה הצפונית שתוארה כבר בשנת 1836 קיבלה את השם העממי פוסום זנב-מברשת קצר-אוזן (או בובוק צפוני) ונשארה עם אותו שם מדעי ("Trichosurus caninus"), בעוד שהאוכלוסייה הדרומית נשארה עם השם פוסום זנב-מברשת הררי (או בובוק דרומי) אך קיבלה שם מדעי חדש ("Trichosurus cunninghami").
אף על פי שמחקר גנטי העלה שאין הצדקה לפיצול כזה, השניים הוכרו כמינים נפרדים על בסיס הבדלים מורפולוגיים ואנטומיים וזוהי הדעה המקובלת כיום.
תיאור.
לפוסום המברשת ההררי גוף כבד ושמנמן, ראש חרוטי ונפוח, ואוזניים קצרות ומשולשות. עיניו הכתומות גדולות למדי ואפו הריבועי ומוקף בזיפים שחורים. זנבו הארוך והסבוך דומה למברשת בצורתו, וצידו התחתון קירח. יש לו סוליות הצמדה בתחתית הכפות, וטפרים חזקים דמויי חתול שמשמשים אותו בטיפוס על עצים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום ההררי 49–54 סנטימטרים, אורך זנבו: 37-34 סנטימטרים ומשקלו: 4.2-2.5 קילוגרם. אין דו-צורתיות זוויגית ניכרת בין הזכר לנקבה. מלבד מספר הבדלים מורפולוגיים בצורת הגולגולת, הפוסום ההררי נבדל מקרובו קצר-האוזן בכך שאוזניו וכפות רגליו האחוריות גדולות יותר וזנבו קצר יחסית.
הפרווה של הפוסום ההררי קצרה ועבה. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לאפור-פיח או אפור-שחרחר. הבטן, המותניים, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן בוהק או אפרפר חיוור. כפות היד והרגל ואזור הגב נוטים להתכהות בדרך כלל לשחרחר, וסביב הצוואר והסנטר יש סינר לבן. הראש בצבע אפור חדגוני, עם סימנים לבנים בתחתית הלחיים וכתמים אפלים סביב החוטם והעיניים. האוזניים שחרחרות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי. הזנב בולט בצבעו השחור פחם, וצידו התחתון קירח ואפרפר.
תפוצה ואקולוגיה.
הפוסום ההררי אנדמי לאוסטרליה. טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף הדרום-מזרחי של היבשת, מסביבות סידני במזרח ניו סאות' ויילס דרך טריטוריית הבירה האוסטרלית וכלה בהר קול במרכז ויקטוריה (קרוב יחסית למלבורן). התפוצה הגאוגרפית מוגבלת בעיקר לאזור האלפים האוסטרליים שמייצגים את החלק הדרומי של הרי החיץ הגדול, והוא מצוי במידה פחותה גם במישור ג'יפסלנד. בית הגידול של הפוסום ההררי מורכב מיער גשם טרופי ויער סקלרופילי או סובטרופי של אקליפטוסים על מדרונות הרריים ברום 1,300-300 מטר מעל פני הים, שמנוקד בסלעים, צוקים ונקיקים. בקצה הדרומי של תפוצתו הוא נמצא גם ביער שפלתי. בניגוד למינים רבים בסוגו, הפוסום ההררי לא הסתגל לחיים בסביבה עירונית על אף שהוא עשוי להיראות בהם מדי פעם.
הפוסום ההררי הוא יונק פעיל לילה מובהק שמבלה את שעות היום בשינה במקלט טבעי (חלל בעץ, סבך ענפים, סבך שיחים באדמה, נקיק סלע או תיבת קינון מלאכותית). אף על פי שהפוסום שוכן דרך קבע על העצים, הוא יורד לאדמה לעיתים קרובות בתורו אחר מזון. הזכר והנקבה חיים לאורך חייהם בשטח קבוע שגודלו עד 6 דונם והתקשורת ביניהם ובינם לבין פוסומים אחרים נעשית באמצעות חותמי ריח ורפרטואר קולות מגוון. המין אינו מפגין טריטוריאליות, ויש חפיפה גבוהה למדי בין השטחים.
התזונה של הפוסום ההררי כוללת עלים, פטריות, פירות, ניצנים, חזזיות ואף קליפות. חלקי הצמח של מיני השיטה הם פריטי המזון המועדפים עליו ביותר, ובפרט של השיטה הכסופה ("Acacia dealbata"). באזור ג'יפסלנד בשפלת ויקטוריה, הפוסום ניזון בעיקר מאקליפטוס ועץ התה ("Leptospermum"). מין זה נחשב למזיק משמעותי לעצי האורן בדרום-מזרח היבשת. הטורפים הטבעיים של המין אינם ידועים; מלבד השועל האדום שהוא פליט-תרבות ביבשת, הפוסום עשוי להיטרף על ידי ינשוף חזק ופיתונים.
הפוסום ההררי הוא יונק מונגומי שחי בזוגות יציבים עם קשר חזק שמסתיים רק במותו של אחד מהם. אף על פי כן, שני בני הזוג עשויים מדי פעם להזדווג עם זרים, ובסביבות 35% מהגורים שייכים לפוסומים זרים. עונת הרבייה מתרחשת בינואר ופברואר, וב-70% מהעונה בני הזוג נשארים קרובים זה לזה. ההיריון נמשך קצת יותר משבועיים, ולאחריהם הפוסומית ממליטה גור זעיר יחיד ששוהה בכיס במשך 6 חודשים. בתום תקופה זאת, הגור מטפס על גבה של האם ומבלה עליה חודש או חודשיים נוספים (במהלכם הוא נגמל) לפני שהוא מתחיל לנוע בעצמו. גם לאחר מכן, הגור מתלווה לאימו במשך זמן רב מהרגיל - עד גיל 18 חודשים ונשאר בשטחה למשך מספר שנים. הזכר מגיע לבגרות בגיל 2–3 שנים והנקבה בגיל 2–5 שנים. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא.
תוחלת החיים הממוצעת של הפוסום ההררי היא בין הגבוהות ביותר בקרב הפוסומים, ועומדת על כ-12 שנים בטבע.
מצב.