הספרייה הוציאה לאור כתב עת ביבליוגרפי בשם "הספר". כתב העת יצא לאור בשנים ה'תשי"ד-ה'תשכ"א בעריכת צבי הרכבי. הגיליון התשיעי והאחרון יצא בשם "קונטרס הספר התורני".
הספרייה קיבלה תרומות שונות של ספריות, בהם של סבו של הרמן ווק ושל הרב משה פסח מיוון. בתרומתו של אייזק וולפסון נרכשה ספרייתו של הרב נתן אדלר. כן קיבלה הספרייה את ארכיונו של בנימין מנשה לוין. הספרייה קיבלה מידי ייווא את הספרים הכפולים מספריית שטראשון. בשנת 1965 קיבלה הספרייה את ספרייתו הפרטית של הרב עקיבא ברוך פוזנר.
בשנות ה-60 נשאה קרן מוריס פולק בעיקר ההוצאות השוטפות של ניהול הספרייה.
בית סאה
בית סאה היא מידת שטח של
2,500 אמות מרובעות (50 אמה על 50 אמה, בין 500 ל-1000 מ"ר), ששימשה כשיטה המרכזית למדידת שטח בתקופת המשנה.
בשטח כזה אפשר לזרוע סאה של תבואה. כמו כן, ניתן לתאר שטח אחר בחישוב ביחס לבית סאה, לדוגמה: בית כור (= 30 בית סאה), בית רובע (1/24 בית סאה).
השימוש הראשון בשטח דומה לזה היה בחצר המשכן, ששטחה בית סאתים (2 סאים) שהם 100 אמה על 50 אמה.
השטח המדויק של בית סאה תלוי באורך האמה. לפיכך, קיימות מספר מספר שיטות חישוב:
הדרשה
הדרשה הוא סיפור קצר מאת הסופר העברי חיים הזז שרובו ככולו נאום ("דרשה") הנישא על ידי 'יוּדקֶה', איש פלמ"ח, במסגרת ועדת-חברים ועיקרו, על פניו, ביטוי שלילת הגלות והיהדות כחסרי רלוונטיות לעומת הציונות ובניין הארץ. הסיפור ראה אור לראשונה בשנתון הספרות "לוח הארץ" לשנת תש"ג (1942) ובמהדורה מאוחרת, שנערכה על ידי הזז עצמו בכרך "אבנים רותחות" (עם עובד, 1965) של "כל כתבי חיים הזז". כבר עם צאתו לאור עורר הסיפור פולמוס חריף בחברה הארץ-ישראלית ופרט בשאלה האם הוא מבטא את דעתו של הסופר הזז עצמו. היצירה הייתה אמורה להיות פרק מתוך ספר שלא פורסם מעולם.
תוכן הסיפור.
גיבור הסיפור הוא 'יוּדקֶה', צעיר יליד דרום רוסיה, המתואר כסתת, "מפרק הרים ומשבר סלעים, ויוצא בלילה יחידי לקראת אויב ואין מפחד" שדווקא "לא היה דברן" ו"מעולם לא דרש ברבים", אך החליט לנאום בוועידה בראשות "ראש ההגנה". בנאומו, המהול במילות היסוס וחוסר ביטחון והפצרות חוזרות ונשנות להקשבה המופנות אל קהל שומעיו, שאינו נוכח כמעט בסיפור פרט לכך, מציג יודקה את התזה המרכזית של שלילת הגלות:
בהמשך מציג יודקה את מה שהוא מכנה "הפסיכולוגיה המהופכת, הפסיכולוגיה הלֵילית: "אנו מחבבים ייסורים, שהיסורים מכשירים אותנו להיות יהודים, שאנו משתמשים בהם ומתקיימים בהם... אנחנו לא נלחמים, לא כובשים ולא שולטים. אין לנו שום שאיפה, שום רצון לזה. אדרבא. אנחנו רק נכנעים, סובלים עד אין סוף, ברצון ובאהבה". כוחו כל היהודי הוא בהישרדות מתמדת, שעיקרה לא להישבר מפני הצרות. תמצית היהודיות היא הגלותיות, לא הרצון הלאומי, לא המעשה החלוצי.
בהמשך ה"דרשה" מציג יודקה את התזה שלו לפיה העם היהודי כולו שרוי בהזיה קולקטיבית של אגדת ההמתנה לביאת המשיח "מלך המשיח הוא יעשה הכל בשבילם, והם אין להם אלא לשבת ולחכות עד שיבוא". כשרוי ב"הוויה מטורפת ואוילית" זו מסכים העם לסבול עינויים ללא גבול. ההזיה הזאת של ההמתנה לימי המשיח היא תוצאה של הבניה תרבותית "מחושבת לכל פרטיה ודקדוקיה... ערמומית דקה מן הדקה, אומללה, פודליה כזו, זאת אומרת מנוולת... אגב, אציין: אגדה נפלאה, גאונית" מסיפורי המקרא ודרך כל התורה שבעל פה, שתפקידה לחתוך את גורל העם ולכוון את "דרכו בעולם לדורות, לנצח" לפסיביות, להמתנה, לגזור על עצמו איסור גורף להיגאל. לאחר הסתייגותו "אני לא בקי בדברים הללו, אני תלמוד לא למדתי" מגיע יודקה למסקנתו הנחרצת שאלמלא הציפייה למשיח הייתה ליהודים היסטוריה שונה, אקטיבית ולא פאסיבית, "אבל ברור... זה דבר ברור, בטוח, שאילמלא האגדה הזו היה הכל אחרת. שאילמלא האגדה הזו סוף־סוף מוכרחים היו או לחזור מיד לארץ־ישראל או לעבור באיזה אופן מן העולם. על־כל־פנים לחשוב קצת ולעשות משהו, כך או כך ולשים קץ לדבר...".
בחלקה השלישי של הדרשה מציין יודקה את המסקנה, העורכת הבדלה היסטורית בין ציונות לבין היהדות הגלותית (כולל זו של היישוב הישן בארץ ישראל): "אין הציונות והיהדות דבר אחד, אלא שני דברים שונים זה מזה, אולי גם שני דברים הסותרים זה את זה. בוודאי שני דברים הסותרים זה את זה! על־כל-פנים לא היינו הך. כשאדם אינו יכול להיות יהודי הוא נעשה ציוני. אינני מגזים... הציונות לא המשך, לא רפואה למכה. שטויות! היא עקירה והריסה, היא ההפך ממה שהיה", קיים קרע מובהק בין הציונות, הקוראת לגאולה-עצמית של העם לבין כל ההיסטוריה היהודית וספרותה, המשוקעות בהמתנה לביאת המשיח ובהישרדות. הציונות, לדעת יודקה, הולכת נגד רצון העם ונגד רוחו. היא פורצת דרך חדשה שחותרת כאוונגרד ("קומץ אנשים בראשה, גרעין של עם אחר") ליתירה חדשה בתכלית שלא נודעה כמוה בתולדות העם היהודי. מכאן המסקנה המטלטלת: "אני מאמין שארץ־ישראל זה כבר לא יהדות. כבר. אפילו עכשיו, כל־שכן לעתיד לבוא." הדוגמאות שהוא מבין הן תחיית הלשון העברית, עיברות השמות ויצירתה של היסטוריה חדשה של עם היושב בארצו, המנותקת מן ההיסטוריה של הגלות.
התגובות ל"דרשה".
בין היתר דנו בסיפור מיד עם צאתו לאור אב"א אחימאיר, שלמה זלמן שרגאי, רבקה גורפיין, בנימין תמוז, יונתן רטוש, בועז עברון, ברוך קורצווייל ואברהם קריב. כל אלו ראו בסיפור מניפסט ציוני אנטי-גלותי. הסיפור השפיע על גיבוש האידאולוגיה של חבורת "הכנענים", ובפרט בנימין תמוז ויונתן רטוש
ויכוח מרכזי בין המבקרים התקיים בשאלה האם משקף הסיפור את דעתו האישית של הזז, בבחינת קריאה ציונית-חילונית ואף אוטואינטישמית, או שמדובר במעשה אמנותי בלבד. בניגוד לרוב מבקרי הספרות, הסתייגו ברוך קורצווייל, דן מירון, יעקב בהט ובנימין מיכלי מהזיהוי שבין הסופר וגיבורו. קורצווייל, למשל, טען ש"הזז יודע על מהות ההיסטוריה היהודית יותר ממה שיודע גיבורו, יודקה, המבטא רק את העמדה הפולמוסית שבנשמת הזז", וכי יש להבין את ההקשרים הדיאלקטיים שבהם מופיע טקסט מעין זה, ואילו מירון טען ש'הדרשה' הוא סיפור בדיוני,ֵ אחד מכמה סיפורים העוסקים בתמות דומות ומבטאים השקפות שונות ביצירת הזז ושעל מנת ללמוד על השקפתו יש להתבונן על מכלול כתביו והדעות המוצגות בהם.
אולם מיכאל קרן ובפרט איריס פרוש וברכה דלמצקי-פישלר גילוי בסיפור רבדים אירוניים הן בתוכן ובפרט בלשון. יודקה מוצג באופן פרדוקסלי כיהודי גלותי, שפת האם שלו איננה עברית (למשל "וכאן היא הזַגווזדקה. איני יודע איך אומרים זה בעברית... בקיצור, כאן הכלב קבור") והוא מרבה בגמגומים, התנצלויות והקטנה של דבריו השמשווים להם דימוי מוחלש וחסר ביטחון, בניגוד לתוכן הנחרץ. יתרה מזו, ניכר בדבריו השימוש הרב שהוא עושה בציטוטים מארון הספרים היהודי, כיאה לתלמיד חכם, על-אף שהוא מעיד על עצמו ש"אני תלמוד לא למדתי". גם שם הסיפור "הדרשה" (ולא "הנאום") מתקשר לחוויה דתית וטקסט דתי.
גם שמו של הדובר יודקה (יהודה) מרמז לשם יהודי מובהק. אולם ייתכן שהדבר נובע מזיהויו של הדובר עם יהודה (יודקה) הלמן (1907–1999; יליד פינסק, מראשוני קיבוץ גבת), מחברו של "מכתב לחבר" בתש"א. מאידך, בכתב היד הראשוני של הסיפור נקרא הדובר "מנשה".
"הדרשה" על במת התיאטרון.
ב-1981 העלה השחקן מיכאל כפיר מופע יחיד על בסיס "הדרשה" בהפקת התיאטרון העירוני חיפה. המחזה זיכה את כפיר בפרס מרגלית.
תרגום.
בשנת 1956 התפרסם בכתב העת "Partisan Review" תרגום לאנגלית של הסיפור, מאת בן הלפרן.
אכזריות
אכזריות היא רִשְׁעוּת, זָדוֹן או אֲטִימוֹת. לעיתים אכזריות נובעת מסדיזם, שהוא הנאה מגרימת סבל לאחר ולעיתים היא נובעת מתוך אדישות לסבלו של האחר, ואף נובעת גם מתוך רצון לנקמה.
אכזריות עשויה להיות אלימה, אם כי אין הכרח באלימות על מנת שמעשה יהיה אכזרי. לדוגמה, אם אדם טובע ומתחנן לעזרה, ואדם אחר יכול לעזור לו אבל הוא רק צופה בו בשעשוע או בחוסר עניין – מעשה הצופה הוא אכזרי, אם כי לא אלים.
שימוש בחוק.
המונח אכזריות משמש לעיתים קרובות בחוק ובקרימינולוגיה ביחס לילדים, בני זוג ואסירים. במשפט הפלילי הוא מתייחס לענישה, עינוי קורבנות, ועונשים אכזריים וחריגים. במקרים של גירושין, רשויות שיפוט רבות מחשיבות פעולה אכזרית כעילה תקפה לגירושין. על פי החוק, אכזריות היא "גרימת מצוקה גופנית או נפשית, בייחוד כאשר מדובר בקובע במתן גירושין".
לעיתים משתמשים במונח גם בנוגע לטיפול בבעלי חיים, במדינות דוברות אנגלית, הביטוי "אכזריות לבעלי חיים" (animal cruelty) מתייחס לעיתים קרובות לגרימת סבל מיותר – בדומה לאיסור צער בעלי חיים במשפט העברי ובחוק הישראלי.
ביהדות.
בספר משלי נכתב: "אכזריות חמה ושטף אף", כלומר שמתוך כעס מגיע האדם לאכזריות. פסוק אחר במשלי אומר "ולא יחמול ביום נקם", כלומר כשיש נקמה אין חמלה אלא אכזריות.
יש המסבירים את טעמיהן של כמה וכמה חיובים ואיסורים בתורה כהרחקת האדם מאכזריות:
לפי הרמב"ם, מי שנותן צדקה ולא מתעורר אצלו שום רגש, הרי זה אכזריות והוא מאבד את זכות הצדקה.
לפי מדרש תנחומא, במקרים מסוימים יש לנהוג באכזריות וההימנעות מכך מעידה על סדר עדיפויות לקוי: "כל שנעשה רחמן על האכזרי, לסוף נעשה אכזר על הרחמנים.".
לפי הרב אליהו לופיאן, מלחמת רשות גורמת לאדם להפוך לאכזרי, משום שהורגים אנשים והדבר נעשה זול אצל האדם, אולם מלחמת מצווה לא מעוררת אכזריות בלב הלוחמים אלא להפך, משום שהם עושים זאת לשם שמיים.
אביהוא (אבי) גוט
אביהוא גוט
ולדימיר וואודסקי