ב-20 ביולי 1933 הכירו השלטונות המנדטוריים באופן רשמי בשם המושב "טירת שלום". אולם עד יולי 1938 טרם נסלל כביש גישה למושב מהכביש הראשי המחבר את נס ציונה לרחובות וטרם הוקם במקום בית ספר. בפברואר 1939 הונחה אבן פינה לבית הספר במושב, אך עד 1947 עדיין לא נסלל כביש ותלונות על הזנחת התשתיות במושב נמשכו עד סוף שנות ה-50. בסוף 1948 היה המושב במצב קשה. בסיוע המרכז החקלאי שוקם המושב, הוקמו בו לולים וגינות ירוק. לאחר קום המדינה הקצו לטירת שלום 600 דונם אדמה פורייה מנכסי הנפקדים ,ולאחר שנים של הכנת האדמה לנטיעה ,נטעו פרדסי הדרים כשכל מתיישב קבל 8 דונם פרדס לפרנסתו.
בתחילת המרד הערבי הגדול סבל המושב מיריות תכופות מכיוון בית ערבי סמוך. באוקטובר 1937 נרצח בשנתו אליהו שרעבי, ילד בן 11, בהתקפה של ערבים על המושב. באוקטובר 1938 נרצח מזכיר המושב, ישראל תם. ביולי 1948 נהרג אבנר בן יהודה עם שני בניו בפיצוץ מוקש.
בבחירות לאספת הנבחרים באוגוסט 1944 היו בטירת שלום 142 בעלי זכות בחירה וכמעט כל המצביעים הצביעו למפא"י. גם בבחירות לאספה המכוננת בשנת 1949 זכתה מפא"י לרוב גדול (77%), כאשר הליברלים קיבלו את רוב הקולות הנותרים (16%).
הפארק הלאומי עמק המוות
הפארק הלאומי עמק המוות (באנגלית: Death Valley National Park) הוא פארק לאומי אמריקאי, המשתרע על אזור הגבול בין המדינות קליפורניה ונבדה. הפארק כולל את עמק המוות, את החלק הצפוני של עמק פנאמינט (Panamint Valley), את החלק הדרומי של עמק יורוקה (Eureka Valley), ואת מרבית עמק סלין (Saline Valley). הפארק מהווה אזור החוצץ בין מדבריות האגן הגדול ומוהאבי הצחיחים, כשהוא מגן על הפינה הצפון-מערבית של מדבר מוהאבי והסביבה המגוונת של מישורי המלח, דיונות החול, הבתרונות, העמקים, הקניונים וההרים. עמק המוות הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית, והפארק הלאומי החם ביותר, הצחיח ביותר והנמוך ביותר מבין כל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הנקודה השנייה הנמוכה ביותר בחצי הכדור המערבי נמצאת באגן בדווטר (Badwater Basin), 86 מטרים מתחת לפני הים. בערך 91% משטח הפארק מוגדרים כאזור טבע בראשיתי. הפארק הוא משכן למינים רבים של צמחים ובעלי חיים שהותאמו לסביבה המדברית הקשה. בין המינים כלולים לראה משולשת, כבש גדול-קרניים, זאב ערבות ו-"Cyprinodon salinus" (באנגלית Death Valley pupfish), מין דג ממשפחת הנאוויתיים ששרד מתקופות גשומות יותר. ארגון אונסק"ו כלל ב-1984 את עמק המוות כמאפיין המרכזי של שמורת הביוספירה מדבריות מוהאבי וקולורדו (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve).
סדרה של שבטי ילידים שכנו באזור מסביב שנת 7000 לפנה"ס, כשהאחרונים היו הטימבישה (Timbisha) סביב שנת 1000 לספירה; שנהגו לנדוד בין מחנות החורף בעמקים ושטחי ההרים בקיץ. קבוצה של אמריקנים ממוצא אירופי שהניחה מלכודות לבעלי חיים בעמק ב-1849 בזמן שחיפשה דרך קיצור לשדות הזהב בקליפורניה היא שנתנה לעמק את שמו, אף על פי שרק אחד מבני קבוצתם מת שם. כמה עיירות רפאים קמו לזמן קצר בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בזמן שכרו זהב וכסף באזור. המחצב היחיד שהיה רווחי לאורך זמן היה בוראקס, ששונע מהעמק באמצעות קרונות שנגררו על ידי 18 פרדות ושני סוסים. העמק הפך מאוחר יותר לנושא של ספרים, תוכניות רדיו, סדרות טלוויזיה וסרטים. התיירות התרחבה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר אתרי נופש נבנו סביב סטובפייפ ולס (Stovepipe Wells) ופרנס קריק. המונומנט הלאומי עמק המוות הוכרז ב-1933 ושטחו הורחב משמעותית והפך לפארק לאומי ב-1994.
הסביבה הטבעית של האזור עוצבה בעיקר בשל הגאולוגיה שלו. העמק הוא למעשה גראבן כשהסלעים העתיקים ביותר עברו התמרה נרחבת והם בני לפחות 1.7 מיליארד שנים. משקעים ימיים שקעו בימים קדומים, רדודים וחמימים עד שבקעים פתחו את האוקיינוס השקט. משקעים נוספים הצטברו באזור הפחתה שנוצר מול החוף. ההפחתה גרמה לאזור להתרומם מעל פני הים ויצרה שורה של הרי געש. מאוחר יותר החל קרום כדור הארץ להימתח תוך יצירת תצורת הנוף של פרובינציית אגן ורכס. העמקים התמלאו במשקעים, ובתקופות גשומות של עידני הקרח, באגמים, כדוגמת אגם מנלי (Lake Manly).
ב-2013 הוגדר הפארק הלאומי עמק המוות כשמורת שמים אפלים (Dark-sky preserve) על ידי האגודה הבינלאומית של שמים אפלים (International Dark-Sky Association).
גאוגרפיה.
בפארק יש שני עמקים גדולים, עמק המוות ועמק פנאמינט. שני העמקים נוצרו בתוך מיליוני השנים האחרונות, ושניהם חסומים על ידי רכסי הרים שכיוונם צפון-דרום. כיוונם של עמקים אלו מקביל לכיוון הכללי של טופוגרפיית אגן ורכס בשינוי אחד: ישנם העתקי הסטה אופקית מקבילים החוסמים בניצב את האזור המרכזי של עמק המוות. תוצאת פעולת גזירה זו היא מתיחה נוספת של החלק המרכזי של עמק המוות שגרמה להרחבה מעטה ולשקיעה נוספת. אורך העמק כ-180 קילומטרים ורוחבו כ-40 קילומטרים. שטח העמק הוא כ-7,800 קילומטרים רבועים.
התרוממות של רכסי ההרים המקיפים אותו ושקיעת קרקעית העמק מתרחשים במקביל. ההתרוממות של ההרים השחורים (Black Mountains) היא כה מהירה שמניפות הסחף (משקעים בצורת מניפה בפתחי הקניונים) שם הם קטנים ותלולים בהשוואה למניפות הסחף העצומות שברכס פנאמינט. לעיתים קרובות התרוממות מהירה של רכס הרים בסביבה צחיחה אינה מאפשרת לקניונים מספיק זמן על מנת להתחתר בצורת ה-V הקלאסית עד לקרקעית הנחל. במקום זאת צורת ה-V מסתיימת בקניון חריץ במחצית הדרך, תוך יצירת קניון דמוי כוס יין. הסחף שוקע על מניפת סחף קטנה ותלולה.
בגובה 86 מטרים מתחת לפני הים בנקודה הנמוכה ביותר, אגן בדווטר שבקרקעית עמק המוות הוא השקע השני הנמוך ביותר בחצי הכדור המערבי (אחרי לגונה דל קרבון בארגנטינה), בעוד שהר ויטני במרחק של 137 קילומטרים ממערב לעמק מתרומם לגובה של 4,421 מטרים. טופוגרפיה זו של פני השטח היא שיעור שיפוע הגובה הגדול ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית והיא נקודת הקצה של אגן הניקוז הדרום-מערבי של האגן הגדול. אף על פי שהמחסור הקיצוני במים באגן הגדול עושה הבחנה זו לכמעט חסרת שימוש מעשי, המשמעות שלה היא שבתקופות גשומות יותר היה האגם שמילא בעבר את עמק המוות (אגם מנלי) המקום שבו נעצרו כל המים שזרמו באזור, ולכן המים היו רוויים בחומרים שהתמוססו. משום כך מישורי המלח בעמק המוות הם בין הגדולים בעולם ועשירים במינרלים, כדוגמת בוראקס ומלחים שונים והידרטים. מישור המלח הגדול ביותר בפארק משתרע לאורך 64 קילומטרים מאתר אשפורד מיל (Ashford Mill Site) ועד גבעות סולט קריק (Salt Creek Hills) על שטח בן כ-500 קילומטרים רבועים בקרקעית העמק. האגם היבש הידוע ביותר הוא אגם רייסטרק (Racetrack Playa, "אגם היבש של מסלול המרוצים"), שהתפרסם בשל תופעת הסלעים הנעים, תופעה גאולוגית שבה סלעים נעים וחורצים עקבות של מסלולים ארוכים על פני הקרקע השטוחה ללא התערבות חיצונית נראית לעין.
כמה מהמעיינות הגדולים ביותר של עמק המוות מקבלים את מימיהם מהאקווה האזורית, המשתרעת הרחק מזרחה עד דרום נבדה ויוטה. מרבית המים באקווה הם בני אלפי שנים, מאז עידני הקרח של הפליסטוקן, כאשר האקלים היה קריר וגשום יותר. האקלים הצחיח של ימינו לא מספק מספיק משקעים למלא מחדש את האקווה בקצב שבו המים נשאבים ממנו.
רכס ההרים הגבוה ביותר בתחומי הפארק הוא רכס פנאמינט שבו פסגת טלסקופ (Telescope Peak) היא המקום הגבוה ביותר בגובה 3,368 מטרים. אזור עמק המוות הוא אזור מעבר בין החלק הצפוני ביותר של מדבר מוהאבי וכולל חמישה רכסי הרים שנוצרו במקור באוקיינוס השקט. שלושה מתוכם הם מחסומים משמעותיים: סיירה נבדה, רכס ארגוס (Argus Range) ורכס פנאמינט. גושי האוויר נוטים לאבד את הלחות שבהם כאשר הם נאלצים להתרומם מעבר לרכסי הרים, תופעה שהקלימטולוגים מכנים מדבר צל גשם.
האקלים החם והצחיח מקשה על היווצרות קרקע. תנועת בלית, התנועה של סלעים רופפים במורד המדרון, היא לכן גורם הסחיפה הדומיננטי באזור ההררי, ותוצאתו רכסי "שלדים" (הרים עם מעט מאוד אדמה עליהם). דיונות חול בפארק, אף שהן מפורסמות, אינן כה נפוצות בהשוואה לתהילה לה זכו. שדה הדיונות מסקיט פלאט (Mesquite Flat dune field) נגיש בקלות מכביש האספלט ממזרח לסטובפייפ ולס בחלק הצפוני-מרכזי של העמק ובנוי מעיקר מחול קוורץ. שדה דיונות נוסף נמצא כ-15 קילומטרים צפונה משם והוא בנוי בעיקר מחול טרוורטין. הדיונות הגבהות ביותר בפארק, שהן בין הגבוהות באמריקה הצפונית, שוכנים בעמק יוריקה (Eureka Valley Sand Dunes), כ-80 קילומטרים צפונית לסטובפייפ ולס, בעוד שהדיונות בעמק פנאמינט ובעמק סלין שוכנות מערבית וצפונית-מערבית לעיירה בהתאמה. שדה הדיונות אייבקס (Ibex dune field) שוכן בקרבה לאתר גבעת אייבקס (Ibex Hill) שמבקרים בו לעיתים רחוקות בחלק הדרומי ביותר של הפארק, מדרום לאדמות הביצות של סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs). לכל ארבעת שדות הדיונות האחרונות אפשר להגיע בדרכי עפר בלבד. הרוחות השוררות בחורף מגיעות מצפון, והרוחות השוררות בקיץ מגיעות מדרום. לפיכך, המיקום הכללי של שדות הדיונות נשאר קבוע פחות או יותר.
אקלים.
עמק המוות הוא המקום החם והצחיח ביותר באמריקה הצפונית בשל המחסור במים בעמק ובשל עומקו. לעיתים קרובות הוא המקום החם ביותר בארצות הברית עד כדי כך שמרבית הטבלאות של הטמפרטורה היומית המקסימלית בארצות הברית משמיטים את עמק המוות כמובן מאליו.