אולם, היו כאלו שהביעו תרעומת על שיטותיהם של האנרכיסטים. הם טענו שהאנרכיסטים הוציאו להורג את אלו שלא הסכימו עימם. ברנט בולוטן, בספרו "מלחמת האזרחים הספרדית", טוען ש"אלפים מחברי הכמורה ומסדרים דתיים אחרים, כמו גם מעמדות בעלי רכוש נרצחו, אך אחרים ברחו למדינות אחרות מתוך פחד מגורל דומה, כולל ליברלים בולטים ורפובליקנים מתונים רבים". עם זאת, מספר מקרי הרצח היה קטן ביותר (בקטלוניה, למשל, נרצחו 5,000 איש מתוך 3,000,000), התבצע על רקע של נקמה על ידי יחידים וקבוצות קטנות והיה חלק ממלחמת אזרחים כוללת. ארגוני האנרכיסטים התנגדו לרציחות אלה ופעלו על מנת לעצור אותם.
כריסטיאניה (1971 ועד היום).
העיירה החופשית כריסטיאניה נוסדה ב-1971, כאשר קבוצה של היפים השתלטו על אזור צבאי נטוש בדנמרק. אחד מהאנשים המשפיעים בקבוצה היה יעקב לודויגסן, שהוציא לאור עיתון אנרכיסטי אשר פרסם ברבים את היווסדות העיירה. המעמד המשפטי של האזור היה מעורפל במשך שנים ארוכות, בעוד הממשלה הדנית מנסה, ללא הצלחה, לסלק את המתיישבים.
השכונה נגישה דרך שתי כניסות ראשיות, והכניסה לכלי רכב אסורה. למרות זאת, הרשויות הדניות הזיזו שוב ושוב סלעים גדולים שחסמו את הגישה למכוניות והתושבים החזירו אותם כל פעם מחדש. הרשויות טוענות שהן צריכות להזיז את הסלעים על מנת שמכבי אש יוכלו להיכנס לעיירה למקרה שתפרוץ שרפה, אך התושבים חושדים שהגישה תשמש דווקא את המשטרה.
תושבי כריסטיאניה קבעו בעצמם מערכת חוקים פשוטה ועצמאית לחלוטין ממערכת החוקים הדנית. איסור הכנסת מכוניות הוא אחד מהחוקים. החוקים כוללים גם איסור על גנבות, איסור על אקדחים ורובים, איסור על אפודי מגן ואיסור על סמים קשים.
העיירה מפורסמת גם בשל הרחוב "פושר סטריט", בו נמכר חשיש בצורה חופשית עד שנת 2004. למרות זאת, סמים קשים כגון הרואין וקוקאין אסורים. מכירת החשיש הייתה שנויה במחלוקת גם בקרב התושבים עצמם, אבל מאחר שנדרשת הסכמה כללית לשם קבלת החלטה, הדוכנים לא הוסרו על ידי התושבים במשך זמן רב. כמו כן, תושבי המקום מקיימים פעולות מחאה חברתיות שונות הידועות ביצירתיותן. אחת מפעולות המחאה שהתרחשה בחג המולד, כללה התחפשות של עשרות אנשים לסנטה קלאוס וגנבה בגלוי של אוכל וצעצועים מחנויות, במטרה לחלק אותם לילדים עניים.
תושבי האזור הגיעו להסכם עם משרד ההגנה הדני (שהקרקע עדיין בבעלותו) בשנת 1995, והתושבים משלמים עכשיו מיסים. עתיד האזור נותר בערפל, עקב כך שהרשויות הדניות עדיין מנסות לפנות אותו מדי פעם בפעם. למרות זאת, עד עכשיו, כאשר היו ניסיונות פינוי גדולים, אנשים מכל רחבי דנמרק הגיעו לעיירה על מנת להגן עליה מפני המשטרה.
בשנת 2004 הדוכנים ב"פושר סטריט" הוסרו על ידי התושבים עצמם (אף על פי שהסחר הבין-אישי נמשך), כניסיון לשכנע את הממשלה להרשות את המשך קיומה של העיירה החופשית. לפני הסרתם, המוזאון הלאומי של דנמרק הצליח להשיג את אחד הדוכנים הצבעוניים יותר, שמוצג עכשיו כחלק מהתערוכה במוזאון.
קהילות הזאפאטיסטאס האוטונומיות.
בשנת 1994 פתחו ילידי דרום מקסיקו במרד. אחת הסיבות למרד הייתה חתימת הסכם NAFTA – הסכם סחר חופשי בין מדינות ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. ההסכם גרם להפרת זכויות של עובדים וילידים ועורר התנגדות רחבה. מאבקם נקרא "מלחמה נגד תהום הנשיה". הם יצרו מספר רב של מחוזות שלמעשה אינן תחת סמכות החוק המקסיקני.
החוקים במחוזות האוטונומיים אינם נחקקים על ידי "מנהיגים" ופוליטיקאים מקצועיים, אלא על ידי מועצות בהשתתפות נציגים של הקהילות. שיטה זו מאוד דומה למבנה באי הכוח שאנרכיסטים רבים לוקחים בו חלק בהתארגנויות שונות, הפגנות גדולות וועדי עובדים. בקהילות רבות, אסיפות כלליות מתקיימות במהלך השבוע על מנת להחליט במגוון נושאים הנוגעים לקהילה. האסיפות פתוחות לכל, ללא היררכיה רשמית. ההחלטות שקיבלה הקהילה מועברות לבאי הכוח שתפקידם היחיד הוא להעביר אותן למועצה של באי כוח. כמו בארגונים אנרכו-סינדיקליסטיים, באי הכוח נבחרים ברוטציה ואפשר לבטל את המנדט שלהם בכל רגע. בצורה זו, קבוצות גדולות של אנשים מסוגלות לקבל החלטות ללא היררכיה רשמית ובצורה כזו שההחלטות מגיעות מתוך הקהילה ואינן נקבעות מלמעלה.
האסיפות והמועצות לא משמשות כגופי ממשל מסורתיים אלא ככלי של העם לסיפוק תרופות, חינוך, מזון וצרכים בסיסיים אחרים. החוקים שנחקקים על ידי המועצות אינם נאכפים על ידי שוטרים ובתי כלא, אלא בצורה שמכבדת "פושעים" כחברים בקהילה. לדוגמה, הוחלט להחרים משקאות אלכוהוליים וסמים, עקב ההשפעה השלילית שהייתה להם על אינדיאנים בעבר. הפרה של חוק זה היא נדירה ביותר. אלה שכן עוברים על החוק נדרשים, לדוגמה, לעזור בבניית מבנה שהקהילה זקוקה לו. ישנם אנרכיסטים שרואים בשיטה זו כשיטה מבוזרת ואנטי-סמכותנית בדומה לרעיונות בהם הם תומכים.
כמו אנרכיסטים רבים, הזאפאטיסטאס מאמינים בקולקטיבים שנוצרים בצורה יזומה וחופשית על מנת לבצע משימות שונות. הזאפאטיסטאס עובדים את אדמתם, זורעים ומגדלים גידולים חקלאיים בשיתוף. הזאפאטיסטאס אינם מגדירים את עצמם בתור אנרכיסטים, אך דרך פעולותם והצהרותיהם, ניתן לראות נקודות דמיון רבות לאנרכיסטים רבים. הזאפאטיסטאס הושפעו רבות ממרקסיזם ליברטאני ומכתיבהם המסורתיים (זאפאטיסמו), שכמעט וזהים לאנרכיזם. בנוסף לכך, הם הושפעו מריקארדו פלורס מאגו, שהיה אנרכו-סינדיקליסט בולט במהלך המהפכה המקסיקנית.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות.
דוגמאות למערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות במהלך תקופות של התקוממויות ומרידות נגד ממשלות סכמותניות.
תפיסת המפעלים באיטליה (1918-1920).
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מעמד העובדים באירופה עבר תהליך רדיקליזציה מאסיבי. איגודי עובדים פתחו בשביתות, יחד עם הפגנות והתקוממויות שנעשו נפוצות יותר. איטליה הייתה שותפה לתהליך זה. העובדים באיטליה כעסו על השפל שנגרם בעקבות המלחמה ונעשו מיליטנטיים יותר ויותר. בטורין ובכל איטליה, תנועות עובדים מהשורה גדלו והיו מבוססות על 'ועדות פנימיות'. אלו היו מבוססות על קבוצה של אנשים במפעל שהייתה מורכבת מבא-כוח לכל 15–20 עובדים, שאפשר להפילו ברגע שהוא חורג מהמנדט שקיבל. ועדות אלו היו ידועות בשם "מועצות מפעל" בעלות מבנה של דמוקרטיה ישירה שהוצעו על ידי אנרכו-סינדיקליסטים.
עד נובמבר 1918, ועדות אלו הפכו לנושא לאומי בתנועת ארגון הסחר ובפברואר 1919, הפדרציה האיטלקית של עובדי מתכת זכו בחוזה שהרשה את קיום הוועדות במקומות העבודה. בנקודה זו הם ניסו להפוך את הוועדות למועצות עם תפקוד ניהולי. עד מאי 1919, הם נעשו הכוח הבולט בתעשיית המתכת והאיגודים היו בסכנה מהפכתם ליחידות אדמיניסטרטיביות שוליות. אף על פי שהתפתחויות אלו נעשו בעיקר בטורין, המיליטנטיות הזו סחפה את איטליה עם איכרים ועובדים שתפסו מפעלים ואדמה. בליגוריה, לאחר משבר במשא ומתן על תשלום, עובדי ספנות ומתכת תפסו וניהלו את מפעליהם במשך ארבעה ימים.
במהלך תקופה זו, האיגוד הסינדיקליסטי האיטלקי גדל ל-800,000 חברים והשפעתו של איגוד האנרכיסטים האיטלקי (20,000 חברים) גדל בהתאם. בספרו "סדר פרולטרי", אומר במפורש המרקסיסט הוולשי, גווין ויליאמס ש"אנרכיסטים וסינדיקליסטים מהפכניים היו הקבוצה המהפכנית...העקבית ביותר של השמאל...הסינדיקליסטים מעל הכול השיגו את תמיכתם של מעמד העובדים, בעוד התנועה הסוציאליסטית נכשלה בכך". האנרכיסטים היו הראשונים שהציעו להשתלט על מפעלים. אריקו מלטסטה כתב במרץ 1920 ש"שביתות מחאה כלליות לא הפריעו יותר לאף אחד...הצגנו רעיון: להשתלט על מפעלים...לשיטה בהחלט יש עתיד, מכיוון שהיא מייצגת את המטרה הסופית של תנועת העובדים."
המיליטנטיות הזו זכתה לתגובה ממנהלי המפעלים. ארגוני מנהלים הכפישו את מועצות המפעלים באומרם שהם מעודדים "חוסר משמעת" בין העובדים וביקשו את התערבות הממשלה. המדינה תמכה במנהלים, שהחלו לאכוף כללים תעשייתיים קיימים. אולם "ההצגה" הגדולה התרחשה באפריל. כאשר אספה כללית של מוכרים בפיאט הכריזו על התבצרות במפעל במחאה על התנכלות למספר באי כוח של העובדים. המנהלים הגיבו בנעילת העובדים בתוך המפעל, שנתמכה על ידי הממשלה שסיפקה חיילים והציבה מכונות ירייה מחוץ למפעל. לאחר שבועיים של שביתה, העובדים החליטו להיכנע בקשר לנושאים המיידיים. המעסיקים הגיבו עם דרישות שהמועצות יפגשו מחוץ לשעות העבודה ובאכיפה מחדש של שליטת ההנהלה במפעל. מטרת דרישות אלו הייתה להרוס את מערכת מועצות המפעלים והעובדים בטורין הגיבו בשביתה כללית על מנת להגן עליהן. העובדים קראו לאיגודים מרקסיסטיים וסוציאליסטים להרחיב את השביתה אך הם סירבו, והקבוצות האנרכו-סינדיקליסטיות היו היחידות שהגיבו. בסופו של דבר, השליטה הוחזרה למנהלים עם עזרתם של קבוצות סוציאליסטיות סמכותניות, ואנרכיסטים רבים נעצרו.
המהפכה ההונגרית (1956).
המהפכה ההונגרית ב-1956 יכולה להוות דוגמה מצוינת לאנרכיזם מתפקד. החל מאוקטובר 1956, עובדים הונגרים סירבו לציית למעסיקיהם או לממשלה, בעומדם מול משטר סטליניסטי סמכותני. בעודם טוענים לעצמאות מועצות עובדים שלהם, הם ארגנו את הייצור הכלכלי, הצבאי והחברתי במידה הולכת וגוברת. דוגמה לארגון חברתי אנרכסטי הייתה בכך שסכומים גדולים של כסף נתרמו באופן חופשי ללוחמים מהפכניים פצועים, ושכסף זה נשאר לעיתים זרוק ברחוב במשך ימים, ללא איש שלוקח אותו לעצמו. איכרים סיפקו אוכל לעובדים על בסיס התנדבותי. בין 22 באוקטובר עד 14 בדצמבר, הכלכלה והחברה ההונגרית אורגנה על הדעה הדמוקרטית של מועצות עובדים וארגונים התנדבותיים.