נפטרה בשנת 1937. מותה לא הובא לפרסום בעיתונות העברית או היהודית במזרח אירופה או בארצות הברית.
כתביה.
יצירותיה של פונר כללו מגוון סוגות, וביניהן רומנים, סיפורי ילדים, נובלות היסטוריות וקובצי זיכרונות. התיעוד הראשון לכתביה הוא המסה "האביב" שנכתבה בשנת 1876, ופורסמה ב-1882. פונר פרסמה ארבעה ספרי פרוזה. חלקו הראשון של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", הרומן ההיסטורי שכתבה, פורסם בווילנה בשנת 1881, והוא הרומן העברי המקורי הראשון שנכתב על ידי אישה. רומן זה משקף את מאבקה העיקש בבערות ובחסידות. את חלקו השני של הרומן לא הוציאה לאור כנראה בשל קושי כלכלי לממן את הדפסתו. מתוך הרומן: .
פונר הרבתה לעסוק בעברו של העם היהודי ובקורותיו מימי בית שני ועד שנות חייה, נושא המשתקף בכל סיפוריה. לדוגמה, בשנת 1886 פרסמה פונר את "דרך ילדים או סיפור מירושלים", שהוא ככל הנראה סיפור הילדים הראשון שנכתב בעברית על ידי אישה.
מלבד מספר יצירות נוספות שכתבה בעברית, עסקה פונר גם בתרגום שניים מספריה ליידיש: "אהבת ישרים" שתורגם ל"איינע טרויעריגע ליבע" (לודז', 1889), ו"בגד בוגדים סיפור מימי שמעון כהן גדול" שתורגם ל"דיא קלייד פון א פאררעטער" (ורשה, 1892). כמו כן, ב-1902 פרסמה את חלקה הראשון של נובלה ביידיש בשם "א ווייבער בונט" ("מרד הנשים") בכתב-עת לנשים ובעת שהייתה בלונדון הוציאה אותה לאור בגרסה שונה בשם "דער פרויען בונט" ("מרד הנשים").
פונר החלה לכתוב זיכרונות מילדותה עוד לפני שהגיעה לגיל חמישים, ובהם המחלוקות בין חסידי חב"ד לבין המתנגדים לחסידות ומלחמת ההשכלה "בת השמיים" בחסידים. פרסומה האחרון היה סיפור ילדים שנקרא "מזיכרונות ימי נעוריי", שיצא לאור ב-1919 בכתב העת האמריקני "שחרות", ותיאר את הצלחתה בלימוד השפה העברית על אף המחסום התרבותי-מסורתי.
הרקע החברתי לכתיבתה.
עד שנות השמונים של המאה התשע-עשרה מעטות היו הנשים אשר קראו עברית. דוגמה לכך היא החינוך השונה שקיבלו שרה פייגה ואחיה יהושע בר, כפי שעולה מזיכרונותיהם. אי-לכך, במשך שנים נעדרו נשים מקריאת ומכתיבת ספרים, והשליטה בתחום זה הייתה נתונה בידי אליטה גברית למדנית בלבד. כאשר ביקשו נשים יהודיות כדוגמת רחל מורפורגו שכתבה שירה עברית באיטליה ושרה שפירא שכתבה שירה עברית ברוסיה, ליטול חלק במפעל הספרות של ההשכלה העברית נתקלו בסירובם של הגברים. סירוב זה היה מעוגן בהלכה היהודית שנשענה על דבריו של ר' אליעזר בן הורקנוס כי "כל המלמד את ביתו תורה, כאילו מלמדה תִפלות". על אף הצהרותיהם של המשכילים שרצונם הוא שהנשים תהיינה שוות ערך בתנועת ההשכלה העברית, גם נשים משכילות שרכשו את השפה העברית, לרוב לא התקבלו בהערכה בחוגי הגברים המשכילים. דוגמה לכך היא ביקורתו הקשה של הסופר דוד פרישמן, מגדולי המבקרים של שנים אלו: .
השפעת כתביה.
כשהייתה נערה שמה של פונר הלך לפניה בקרב חוגי המשכילים, וי.ל. גורדון פרסם ביקורת חיובית ברובה על הרומן הראשון שלה "אהבת ישרים", אולם כתביה האחרים לא עוררו הדים בקרב המשכילים בני זמנה או בקרב חוקרי ספרות לאחר מותה. חלק מכתביה הגיעו לבתי המערכת באמריקה, אך לא משכו את תשומת לבם של העורכים. ייתכן כי אחת הסיבות לכך הייתה המרחק שבין עיר מגוריה פיטסבורג לבין מרכז הספרות והעיתונות העברית. אחד הביטויים להתעלמות של אנשי תקופתה מכתביה של פונר הוא העובדה שלא הוזכרה במאמר "אחיותינו העבריות המצוינות בעמנו" שהופיע בעיתון 'החבצלת' בשנת 1890, על אף שאז פורסמו כבר חלק מיצירותיה. ביקורת על סיפורה "דרך ילדים או סיפור מירושלים" הופיעה לראשונה בשנות ה-70 של המאה העשרים בספרו של אוריאל אופק "ספרות הילדים העברית: ההתחלה". בעשור זה פורסמה גם סקירה על חייה וכתיבתה של פונר על ידי עקיבא בן-עזרא בספרו "דמויות: אישים ידועים ובלתי ידועים". ניתוח מעמיק של אחת מיצירותיה של פונר, הרומן "אהבת ישרים", נעשה לראשונה רק ב-שנות השישים של המאה העשרים על ידי דוד פאטרסון מאוניברסיטת אוקספורד. עשרים שנה לאחר מכן הופיע בארצות-הברית מאמר על סיפורה "דרך ילדים". אזכור ראשון של פונר בהקשרה של כתיבת נשים בעברית נעשה בידי זיוה שמיר ב-1993.
בראשית המאה העשרים ואחת חלה תפנית יחסית, וכתביה הפכו למושא מחקר בקרב חוקרים רבים יותר מבעבר. אחת הדוגמאות לכך הם ספריהן של חוקרות הספרות היהודיות-אמריקניות ונדי זירלר וקרול ביילין, שהביעו הערכה לכתיבתה כסופרת העברית הראשונה. בשנים אלו תורגמו לראשונה לאנגלית כתביה של פונר על ידי אחד מניניה.
עבודת תזה על קובץ זיכרונותיה של פונר נכתבה ב-2003. עבודה נוספת על הרקע ההיסטורי לכתיבתה של פונר נכתבה ב-2011. עבודת דוקטורט על חייה וכתיבתה של פונר נכתבה ב-2017. עיבוד של הדוקטורט לספר הופיע בהוצאת רסלינג ב-2022. על חייה נכתב מאמר בירחון הישראלי להיסטוריה "סגולה" וכן רומן היסטורי בדיוני בשם "באשערט: זיווג משמיים" מאת עדי שרון. דוגמה לבדיוניות של הרומן היא הפיכת אביה של פונר ממבשל יי"ש עבור הצבא הרוסי (כמתועד בארכיון הלאומי של לטביה בריגה) לרב עדת המתנגדים בדווינסק, וכן ביטול המעבר של משפחת מיינקין מדווינסק לריגה, מחוץ לתחום המושב. בספר זיכרונותיה מספרת פונר שרב עדת המתנגדים היה אדם אחר ולא אביה ושמשפחתה עברה מדווינסק לריגה ב-1871. גם בראיון איתה בכתב העת "דיא ווארהייט" סיפרה פונר שאביה היה "חצי משכיל" וסירב להיות רב.
סיפורה של פונר "תולדות השל"ה הקדוש" אותר ב-2021. עם כל זאת, חלקו השני של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", והתרגומים ליידיש של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות" ו"בגד בוגדים" עדיין לא נמצאו.
טון קצר
קרסטן ורהולם
קרסטן ורהולם (בנורווגית: Karsten Warholm; נולד ב-28 בפברואר 1996) הוא אתלט נורווגי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020), פעמיים ברציפות אלוף העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019), פעמיים אלוף אירופה (ברלין 2018, מינכן 2022) ושיאן העולם בריצת 400 מטר משוכות (45.94 שניות) ואלוף אירופה (גלאזגו 2019) בריצת 400 מטר. ורהולם הוא האצן הראשון שירד מגבול 46 השניות בריצת 400 מטר משוכות.
בשנת 2021 זכה בתואר אתלט השנה בעולם. בשנים 2019 ו-2021 זכה בתואר אתלט השנה באירופה.
ביוגרפיה.
ורהולם החל את הקריירה הספורטיבית שלו כמתחרה במגוון ענפי ריצה, קפיצות ובקרב עשר.
הוא זכה במדליית זהב בקרב שמונה באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 שנערכה ב-2013 בדונצק. ב-2014 זכה באליפות נורווגיה בריצת 400 מטר ובריצת 110 מטר משוכות, כמו כן זכה בשלוש מדליות זהב ובמדליית כסף באליפות נורווגיה באולם. באותה שנה הוא סיים עשירי בקרב עשר באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 19. ב-2015 זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר ובמדליית כסף בקרב עשר באליפות אירופה עד גיל 20. באליפות נורווגיה זכה במדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת 400 מטר משוכות ובמדליות כסף בקפיצה לרוחק ובריצת 110 מטר משוכות.
ב-2016 זכה שוב במדליות זהב בריצת 400 מטר ו-400 מטר משוכות באליפות נורווגיה. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ייצג את נורווגיה בריצת 400 מטר משוכות, הוא קבע במוקדמות שיא נורווגיה של 48.49 שניות, אך בחצי הגמר סיים רק רביעי במקצה שלו בתוצאה של 48.81 שניות ולא העפיל לגמר.
לאחר האולימפיאדה החליט להתמקד רק בריצת 400 מטר משוכות.
ביוני 2017 קבע שיא נורווגי חדש בריצת 400 מטר משוכות, 48.25 שניות.
באליפות העולם זכה במדליית זהב בתוצאה של 48.35 שניות. בתחרות ליגת היהלום ברומא שהתקיימה במאי 2018 שיפר את שיאו ל-47.82 שניות, בתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם שיפר את שיאו ל-47.81 שניות ובתחרות ליגת היהלום בלונדון ביולי 2018 שיפר אותו שוב ל-47.65 שניות
באליפות אירופה שנערכה בברלין הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 47.64 שניות, לפני יסמאני קופלו מטורקיה (47.81 שניות) ותומאס בר מאירלנד (48.31 שניות) וסיים במקום שמיני בריצת 400 מטר. אל הגמר הוא עלה מהמקום השלישי, כשקבע בשלב חצי הגמר תוצאה של 44.91 שניות.
בתחרות באולם שנערכה בינואר, ורהולם שבר את שיאו האישי בריצת 400 מטר והקדים את פאבל מסלק, כשקבע תוצאה של 45.56 שניות. באליפות אירופה באולם זכה במדליית זהב בתוצאה של 45.05 שניות, המהווה שיא נורווגי, שיא אליפות והשוואה של השיא האירופי שקבע תומאס שנליבה ממזרח גרמניה ב-1988.
בתחרות ליגת היהלום באוסלו, סיים ורהולם במקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות בשיא אירופה ובשיא תחרות חדש של 47.33 שניות. בתחרות ליגת היהלום בלונדון שיפר את השיא וקבע תוצאה של 47.12 שניות. בגמר סבב ליגת היהלום שנערך בבריסל, ורהולם התחרה לראשונה נגד ראיי בנג'מין, שמדורג שלישי בכל הזמנים בריצת 400 משוכות (47.02 שניות) ביחד עם אדווין מוזס. ורהולם ניצח את ראי בנג'מין וזכה בגביע היהלום, לאחר ששבר את שיאו האירופאי ואת שיא ליגת היהלום, וקבע תוצאה של 46.92 שניות, תוצאה שממקמת אותו במקום השני בכל הזמנים, אחרי שיאן העולם קווין יאנג. בנג'מין סיים שש מאיות השנייה אחריו, מה שהעלה אותו למקום השלישי בכל הזמנים ביחד עם עבד א-רחמן סמבא.
באליפות העולם שמר על תוארו כשזכה במדליית זהב בתוצאה של 47.42 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם שנערכה ב-23 באוגוסט ניצח ורהולם בריצת 400 מטר משוכות בשיא אירופה חדש של 46.87 שניות, זאת על אף שפגע באופן גס במשוכה האחרונה, ובכך התקרב פעם נוספת לשיאו של יאנג, שעומד על 46.78 שניות. שעה וחצי לאחר מכן הוא ניצח גם בריצת 400 מטר, וקבע תוצאה של 45.05 שניות.