גיוֹר (בהונגרית: ETO FC Győr) הוא מועדון כדורגל מקצועני הונגרי, מהעיר גיור שבהונגריה. המועדון נוסד בשנת 1904, וההישג הגדול ביותר שלו הוא הגעה לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 1964/1965.
הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ETO פארק בגיור. אחד משחקניו הבולטים היה אַרְפַּאד אוֹרְבַּאן (בהונגרית: Orbán Árpád) יליד העיר, (1938–2008) היה כדורגלן נבחרת הונגריה הונגרי-יהודי, זוכה מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת טוקיו (1964).
פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים
פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים הם פרסים המוענקים על ידי בית הספר המרכזי להוראת השואה ביד ושם. הפרסים ניתנים למפעלים חינוכיים מצטיינים שבמרכזם לימוד השואה בתחומים:
תוכנית חינוכית, מפעל חיים חינוכי, עבודת גמר, וספר לילדים ולנוער. מטרתם לעודד לומדים ומלמדים לעסוק בחקר השואה והוראתה.
פירוט הפרסים.
לתוכניות חינוכיות בהוראת השואה מוענקים שלושה פרסים, שניים למוסדות חינוך פורמלי ופרס נוסף שהוא יוזמת מורים שהשתתפו בהשתלמויות יש ושם. נבדקת ייחודיות התוכנית ומקוריותה, מהימנותה ההיסטורית שיתוף הקהילה ועוד. כל אחת מהתוכניות זוכות בפרס של 6,000 ש"ח, המוענק מהקרן על שם חונו ובלימה ניימן ז"ל.
מפעל חיים חינוכי מוענק לדמות שפעלה לקידום הוראת השואה ושימור זכרה, את מקבלי הפרס מאתרת ועדת איתור, ומקבלה זוכה בפרס של 5,000 ש"ח מהקרן על שם חונו ובלימה ניימן ז"ל.
לספר לילדים ונוער מוענק הפרס עבור ספר המקרב את הקוראים הצעירים לנושא השואה. הוא ניתן לספר שפורסם בשנים שקרובות לשנת הענקת הפרס. הפרס של 4,000 ש"ח מוענק מתרומתה של סנדרה ברנד לזכר בנה היחיד ברונו שנספה בשואה.
כמו כן, מוענקים פרסים לחמש עבודות גמר של תלמידי התיכונים המוקדשות לשואה, גובה כל פרס 500 ש"ח והוא מוענק על ידי הקרן על שם מארק ולובה יובילר ז"ל.
מענק ופרס ניתנים לתוכנית חינוכית המתמקדת בתולדות יהודי צרפת ויהודי צפון אפריקה בשואה. מענק ניתן לבית ספר שאת כתיבת עבודות החקר בחטיבת הביניים ניתב להיבטים של שואת יהודי צרפת, ופרס ניתן לעבודת גמר מצטיינת העוסקת בתולדות יהודי צרפת. הפרס מוענק מהקרן לזיכרון השואה בצרפת ואגודת עלומים.
כפניים (סרטנים)
כְּפָנִיִּים (שם מדעי: Scyllaridae) היא משפחה של מעשירי רגל ימיים הקרובים ללובסטרים וללובסטרים הקוצניים והם חיים בימים טרופיים.
אורכם של סרטנים אלה מ-40 מ"מ ל-50 ס"מ והם בעלי גוף מגוש, שריון גדול ועיניים גדולות ובעיקר צבתות גדולות מעוגלות הקרובות לראש. ישנם כמה מחושים ליד הראש והלסתות קטנות. ללובסטרים אלה ישנם 10 רגליים.
הם חיים במדורים היבשתיים עד לעומק 500 מ' ונעים על פני הקרקעית באיטיות. רבים מהם חיים בים התיכון. הם ניזונים מרכיכות ימיות שונות, סרטנים אחרים, תולעים רב-זיפיות וקווצי עור.
תולעים רב-זיפיות
פרס יד ושם למפעלים חינוכיים
פרס יד ושם לספרות ילדים ונוער
דודג' Beauty Winner
תוכנית אלסקה
"תוכנית אלסקה" הייתה שם כולל להצעות ורעיונות ליישוב יהודים בטריטורית אלסקה, כפי שהועלו על ידי גורמי ממשל אמריקנים, ארגונים ואישים פרטיים בשנות ה-30 וה-40. מרב העניין בתוכנית התנקז ערב מלחמת העולם השנייה, כאשר גברה רדיפת היהודים באירופה וזו הוצעה כאחת מתוך מספר אפשרויות שתסייע למלט פליטים ולשכנם מחדש, מבלי לערער על מדיניות הגירה נוקשה של מדינות אשר לא ששו לקבלם. אף אחת מהיוזמות לא יצאה אל הפועל לבסוף, כאשר הסיבות המרכזיות לכישלון נעוצות במדיניות הגירה אמריקנית נוקשה, יחס עוין בחברה האמריקנית כלפי מהגרים ובקושי בחילוץ היהודים מאירופה.
רקע כללי.
ערב מלחמת העולם השנייה שימשה אלסקה טריטוריה אמריקנית תחת חסות משרד הפנים, לאחר שזו נרכשה בשנת 1867 בסכום של כשבעה מיליון דולרים מידי הרוסים. ללא רצף טריטוריאלי לשאר ארצות הברית ועם אוכלוסייה מצומצמת – כ-60 אלף תושבים, המתפרשים על למעלה ממילון וחצי קילומטרים רבועים וחיים בתנאי אקלים קשים – אלסקה היוותה פוטנציאל בר-מימוש של מחצבים ואוצרות טבע, אך כזו המתקשה להיות אבן שואבת למתיישבים. בשנת 1935 נעשה ניסיון פדרלי קטן-ממדים להעברת אוכלוסייה בדרום-מזרח אלסקה, ושנתיים לאחר מכן קרא הקונגרס לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להמשיך בפיתוח האזור, דרישה שהייתה מקובלת על התושבים המקומיים. במקביל, מצבם של יהודי אירופה תחת המשטר הנאצי החמיר וביולי 1938 כינס נשיא ארצות הברית ועידה בין לאומית בעיר אוויאן שבצרפת, כדי לדון במצבם של הפליטים ובאפשרויות השונות לקליטתם. אולם מדיניות ההגירה האמריקנית של אותם ימים הייתה קשוחה למדי, כפי שהתבטא בשנת 1921, כאשר חוקקו האמריקנים את "חוק החירום להגבלת ההגירה" , שהתפתח שלוש שנים מאוחר יותר ל"חוק ההגירה על-פי מוצא לאומי" . בחוק זה נקבעה מכסה שנתית של מהגרים מכל מדינה, שלא עלתה על שני אחוזים ממספרם של יוצאי אותה מדינה כפי שהופיעו במפקד האוכלוסין של 1890. חקיקה זו פגעה באופן ישיר בקבוצות מהגרים אמריקניות, דוגמת האוכלוסייה היהודית שחוותה גידול אדיר בהיקפו בכשני מיליון וחצי מהגרים לארצות הברית משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לאישורו של החוק בשנת 1924.
גלגוליה השונים של תוכנית אלסקה.
את הרעיונות ליישוב יהודים באלסקה ניתן לחלק בין פניות שמקורן באישים וארגונים פרטיים לבין הצעות שהגיעו מכיוון גורמים ממשלתיים. בין ההצעות הפרטיות נמנית הצעתו של ג'יימס קאפט (James Capt), יהודי נושא משרה בכירה במינהל לעבודות ציבוריות שהעביר ב-1938 תזכיר לגורמי הממשל בבית הלבן ובו קרא להגדיל את מכסת אשרות הכניסה לפליטים, כאשר חברות שלא למטרות רווח יופקדו על יישובם באלסקה וידאגו שאלה לא יהפכו לנטל. לפי הצעה זו משרד הפנים נבחר לשמש הגורם האחראי על הקצאת שטחים להתיישבות, וייאסר על המתיישבים החדשים להיכנס לשטחי ארצות הברית. ההצעה נדונה באחת מפגישות הוועדה המייעצת של הנשיא לענייני פליטים פוליטיים בהמשך אותה שנה ולא מעבר לכך. אותה שנה הגיעה במקביל הצעה אחרת מכיוונו של רודולף זיידן, פובליציסט יהודי יליד אוסטריה וציוני בהשקפותיו שהיגר לארצות הברית. זיידן ביקש שתימצא ארץ גדולה ודלילה דוגמת אלסקה אליה יוכלו להגיע מיליוני פליטים בזמן שחוקי הגירה של מדינות אחרות נותרים נוקשים. לצד זה הוקמו גם אגודות ציבוריות לקידום מטרה זו דוגמת "האגודה האמריקנית-אירופית לקידום יישוב פליטים באלסקה" שהורכבה מפעילים יהודים. יוזמה אחרת של "האגודה ליישוב אלסקה בפליטים", שהייתה בין-דתית באופייה, ביקשה לשדל באמצעות אנשי עסקים וגופים התנדבותיים מהלך חקיקה לפיתוח אלסקה במתיישבים חדשים מבלי לפגוע במגבלות ההגירה לארצות הברית. הצעתם הובאה בפני הוועדה המייעצת לנשיא בשנת 1938 ונדחתה. נוסף לאלה פרסמה "האגודה ליחסים יהודיים" בתחילת 1939 דו"ח מקדים על התיישבות פליטים באלסקה ובו הצעה להתיישבות של 160 אלף איש בתוך ארבע שנים, כאשר המימון למפעל ההתיישבות יגיע מהקמתה של חברה לפיתוח שתוקם במיוחד לשם כך.
דו"ח סלאטרי.
מספרן של הצעות ממשלתיות ליישוב יהודים באלסקה היה נמוך משמעותית מאלה הפרטיות. יתר על כן, הצעות החוק שביקשו להסיר מגבלות על ההגירה לתחומי ארצות הברית לא זכו לתמיכה רבה בציבור האמריקני וסוכלו בידי גורמים בדלניים. גם נציגי הארגונים היהודיים, בייחוד אלה המייצגים את שכבת המהגרים הוותיקה שהגיעה באמצע המאה ה-19 מגרמניה, מיאנו להפעיל לחץ על הממשל האמריקני מחשש שייתפסו כלא נאמנים לארצות הברית או יעוררו גל אנטישמיות במדינה. נקודת מפנה התרחשה במהלך שנת 1938, אחרי כינוס ועידת אוויאן ולאור החמרת מצבם של יהודי אירופה. מזכיר הפנים האמריקני הרולד איקיז הביע דאגה מגורל יהודי אירופה לאחר החלטת ועידת מינכן ואירועי ליל הבדולח, ויחד עם רצונו בפיתוח אלסקה קרא לאנשי משרדו לפתח תוכנית שתשלב בין השניים. באפריל 1939 פורסמה טיוטת דו"ח סלאטרי , על שם סגנו של איקיז הארי סלאטרי (Harry Slattery), ובאוגוסט אותה שנה הוצג במלואו ומנה את הדרכים לפיתוח אלסקה, בין השאר על ידי הבאת מתיישבים מארצות הברית ומחוצה לה. המלצה זו לא סתרה את הגבלות ההגירה האמריקניות של אותה הזמן, כיוון שאלסקה לא הייתה מדינה בתוך ארצות הברית אלא טריטוריה עליה לא חלים הגבלות.
במארס 1940 הונחה בפני הקונגרס הצעת חוק שביקשה ליישם את המלצות הדו"ח: מימון פרויקט ההתיישבות באמצעות הון פרטי, אך כזה הניתן עבור מטרות ציבוריות ומפוקח על ידי משרד הפנים שמעניק רישיונות. בד בבד, הצעת החוק קבעה כי חמישים אחוזים ממקומות העבודה שייווצרו בעקבות פיתוח אלסקה יינתנו תחילה למובטלים אמריקנים והיתרה למהגרים החדשים שזה מקרוב באו. עוד הוצע כי הפליטים יחויבו להתמיד בעבודה אליה התקבלו למשך חמש שנים, ולאחר פרק זמן זה יוכלו להתחיל בהליך קבלת אזרחות לפי שיטת המכסות הקיימת. במאי אותה שנה הועברה הצעת החוק לדיון בוועדת המשנה של הסנאט לנכסי טריטוריות, אולם בסופו של דבר לא הגיעה להצבעה עקב התנגדות ציבורית. בינואר 1941 נעשה ניסיון נוסף להעלות מחדש את רעיון תוכנית אלסקה בקונגרס. יושב-ראש ועדת ההגירה של בית הנבחרים סמואל דיקסטיין ביקש לקלוט פליטים לצורכי התיישבות על-בסיס מכסות הגירה שלא נוצלו בשש השנים הקודמות להצעה, והסתכמו בכמאות אלפי בקשות, אך הצעה זו נחלה כישלון.
נאי יהודה.