גברים הומואים אפרו-אמריקאים מאופיינים, לעיתים קרובות, כדומיננטיים במערכות יחסים הן מבחינה מינית והן מבחינה רגשית. הטיה זו נובעת מהיסטוריה של גזענות ואפיון של גברים אפרו-אמריקאים כאכזריים בנוסף לסטריאוטיפים שמסווגים לגברים הומוסקסואליים כ-"אקטיביים" או "פסיביים". ניתן לראות סטריאוטיפים אלו בצורות רבות באמצעי התקשורת, כולל פורנוגרפיה המתארת גברים אפרו-אמריקאים הומוסקסואליים כתוקפניים. האפרו-אמריקאים הלהט"בים מתמודדים גם עם אפליה וסטריאוטיפים של אפרו-אמריקאים אחרים שסביר להניח שהם דתיים וסטריאוטיפים של הומוסקסואלים כבעלי מוסר רפוי. סטריאוטיפים דתיים סביב הקהילה הגאה נפוצים במיוחד בכנסיות אוונגליסטיות שחורות שבהן נחשבים חברים הומוסקסואליים וטרנסקסואלים כ-.
היספנים.
ההיספנים בדרך כלל מתקשים בתרבות של המדינות ההיספניות באמריקה. זאת משום שתרבויות במדינות אלו הן יותר מסורתיות (למעט ארגנטינה, אורוגוואי וצ'ילה). בשנים האחרונות, היו מספר שינויים מהסטריאוטיפים הללו, אך הם היו בהיקפים שונים בהתאם לתרבות. האמונה העזה ב-"מאצ'ואיזם" גרמה לכך שהשינויים בגישה הללו היו כה קטנים. המאצ'ואיזם מתייחס לתפקיד הדומיננטי הגברי בחברה המספק יותר סמכות חברתית לגברים שלא קיימו יחסי מין עם נשים. הומוסקסואליות נשית מתקבלת פחות במפורש ברבות מהתרבויות הללו, בעוד שבמדינות מסוימות ובמעמד חברתי מסוים היא מקובלת, הן אינן נהנות מקבלה דומה לזו של מדינות מערביות אחרות. היספנים רבים עזבו את דתם מפני שלא מקבלת אותם. קהילת האמונה ההיספנית של הקהילה הגאה עוזרת להיספנים להט"בים להבין שהם יכולים להיות גם להט"בים וגם להיות דתיים ללא שיפוט.
אסייתים.
נשים אמריקאיות אסייתיות שמזדהות כלסביות או כביסקסואליות עשויות להתמודד עם פטישיזם שמבוצע על ידי גברים או נשים לבנות והן סטריאוטיפיות. סטריאוטיפ זה מוביל לתסכולים על כך שלסביות אסייתיות מרגישות שהן לא נלקחות ברצינות על ידי החברה, ולכן סטריאוטיפים על נשים אסיאתיות נחשבים כ-"פריקיות" וכפטישיזם אסייתי . הסטריאוטיפ על גברים אסייתים הומוסקסואליים וביסקסואלים אומרי כי הם . כאשר קבוצת המיעוט היא גם אתנוצנטרית וגם הטרוסקסיסטית, אמריקאים אסייתים להט"בים מתמודדים עם ההצטלבות בין הסטריאוטיפים השונים, שנותנת להם הגנה מסוימת מפני סטריאוטיפים ודעות קדומות, ובמקביל מקשה עליהם לקבל הכרה מסוימת. בדרך כלל, מתעלמים מאמריקאים אסייתיים בדיון על גזע, המתמקד בעיקר בדיכוטומיה לבנה-שחורה והופך את האמריקאים האסייתים לבלתי נראים. באופן דומה, אמריקאים אסייתים להט"בים נמצא כפלח שולי בקהילה הגאה.
גברים אמריקאים אסייתים הומוסקסואליים בתקשורת מצטיירים גם כהיפר-סקסואלים (כגברים הומוסקסואליים) וגם כא-מיניים (כגברים אסייתיים). סטריאוטיפים של נשים אסיאתיות להט"ביות, כגון האישה הדרקוננית או הבובה הסינית, דומיננטיות בייצוגן בתקשורת המיינסטרים של נשים אסיאתיות, ונשים בוצ'ות אסייתיות הן בלתי נראות יחסית, לעומת פמיות או תיאורים נשיים אחרים. הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פועלת לתיאור הוגן של הקהילה האסייתית בתקשורת על ידי חינוך הציבור לשפה המיוחסת לאמריקאים אסייתיים, כולל הימנעות מביטויים שהם ארוצנטריים , כמו "המזרח", "המזרח הרחוק" ו-"אסייתי", בקרב אמצעים אחרים. בנוסף, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פועלת גם לחיבור רשתות מדיה עם מנהיגים וארגונים להט"בים אסייתים, כדי ליצור כיסוי תקשורתי פחות מוטה.
ביפן, לסביות מבוגרות מוצגות, לעיתים קרובות, כמעשנות בתקשורת היפנית. יחסיה של התרבות היפנית עם הקהילה הגאה, לעיתים קרובות, קשורה לשכיחותם של יאוי (הומוסקסואליות) ויורי (לסביות). בעוד שהתרבות היפנית מזהירה משימושם של שתי הסוגות, פרסומים שונים, כמו מגזין המנגה היפני, "Comic Yuri Hime" , דיווחו שוב ושוב על שימוש גבוה בשתי הסוגות.
קנלוני
קנלוני (באנגלית: Cannelloni, מבוטא: kannelˈloːni; הפירוש באיטלקית של המילה הוא "צינורות גדולים" או "קני סוף גדולים") הם גלילי פסטה חלולה המיועדים למילוי. הגלילים רחבים וקצרים יחסית. האורך עשוי להגיע ל-15 - 20 סנטימטרים והקוטר לכדי 5 סנטימטרים. מקור הקנלוני במטבח האיטלקי.
הקנלוני הוא גם מאכל אופייני במטבח הקטלוני, שם הם נקראים "קנלונים" ונצרכים באופן מסורתי ביום סטפן הקדוש.
צורת הגשה ואופן הכנה.
אופן הכנתו ייחודי - לאחר בישול קל במים רותחים, ממלאים את הקנלוני במילוי הרצוי, מעל זה מוסיפים רוטב כלשהו: עגבניות, רוטב שמנת וכו', מגררים ופרמזן ואופים בתנור.
צורת ההגשה של קנלוני דומה לגלילים של לזניה המוגשים בדרך כלל אפויים עם מילוי כלשהו, ומכוסים ברוטב. סוגי מליות פופולריות: תרד, ריקוטה, בשר בקר טחון ועוד. ראגו בשר ותערובת של גבינות ותרד הם המילויים הנפוצים ביותר. הקנלוני בדרך כלל מכוסה ברוטב עגבניות.
המנה הקלאסית של קנלוני לרוב מבוססת על צינורות הקנלוני או על עלי בצק ללזניה המבושלים במים ולאחר מכן מגולגלים סביב המילוי, מסודרים בתבנית, מכוסים ברוטב כלשהו ובגבינה ולאחר מכן נאפים בתנור. שימוש בצינורות הקנלוני נחשב כתהליך קל יותר מאשר שימוש בעלי לזניה. ההוראות על האריזה בדרך כלל מורות לבשל את הגלילים בישול קצר מאוד לפני המילוי, אך ניתן גם למלא את הגלילים ללא בישול מקדים ולהשתמש בכמות גדולה יחסית של רוטב עתיר בנוזלים לפני האפייה כך שהקנלוני יתרכך במהלך האפייה.
היסטוריה.
ניתן לייחס אזכורים מוקדמים "למקרוני ריפייני" (פסטה ממולאת) לשנת 1770; אך נראה שהמילה קנלוני הופיעה רק בתחילת המאה העשרים.
במטבח האיטלקי עצמם כנראה התחילו להכין קנלוני רק בתחילת המאה ה-20. הקנלוני הממולא נחשב לאחד מסוגי הפסטה המודרניים ביותר, ולא מוזכר בספרי בישול מאיטליה מהמאה ה-19 או קודם לכן.
ההמצאה של המנה מיוחסת לבעל מסעדה בשם סלבאטורה קולטה (Salvatore Coletta). לקולטה הייתה מסעדה בסורנטו שבדרום איטליה בשם לה פאבוריטה (La Favorita). המתכון המקורי שהכין קולטה במסעדה כלל ריקוטה ותרד שגולגלו בתוך פסטה ברוטב עגבניות דרום איטלקי טיפוסי והוגשה במקום משנת 1907. במלחמת העולם השנייה עלתה הפופולריות של הקנלוני כשתושבי הערים הגדולות בדרום איטליה ברחו לפריפריה. כשחזרו לערים הגדולות לאחר המלחמה הם הביאו עמם את המתכון והוסיפו לו מוצרלה.
מניקוטי הוא הגרסה האמריקאית לקנלוני, אם כי המונח עשוי להתייחס לעיתים קרובות למנה האפויה בפועל. ההבדל המקורי יכול להיות שהקנלוני מורכב מדפי פסטה שנכרכים סביב מילוי, בעוד שהמניקוטי הוא מנה של צינורות פסטה הממולאים על ידי מכונה מקצה אחד שלהם.
יוליאן פלאט
יוליאן פלאט (בפולנית: Julian Fałat; 30 ביולי 1853 - 9 ביולי 1929) אחד מצייר צבעי המים הפולניים הבולטים ביותר, מייצג נופים של ריאליזם ונוף אימפרסיוניסטי. בשנים 1895–1909 כיהן כרקטור האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
קורות חיים.
בכוחות עצמו, ללא עזרת משפחתו או מלגות השיג השכלה אמנותית. נרשם לבתי ספר, בין היתר בלבוב. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בפשמישל, ובשנת 1869 נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב. הוא לא יכול היה להרשות לעצמו לקנות צבעי שמן, ולכן פנה לציור בצבעי מים.
לאחר סיום לימודיו הוא עזב לשנה לאוקראינה הרחוקה, שם מצא עבודה כצייר בחפירות ארכאולוגיות. בהמשך עבד בסטודיו של האדריכל פליקס גאסיורובסקי באודסה. לאחר מכן יצא ללימודים נוספים בציריך ובמינכן (באמצע אוקטובר 1875 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות). הוא קטע את לימודיו כדי להרוויח כסף והחל לעבוד כטכנאי בבניית רכבת. הוא למד עד 1880 ובתקופה זו צייר בעיקר נופים, סצינות ז'אנר ודיוקנאות.
הוא נסע לרומא לשנה. הציור "הזקן המתפלל" (1881) צויר בתקופה זו. בשנים 1882–1886 הוא היה קשור לקהילת אמני ורשה. כדי להיות מסוגל לפרנס את עצמו הוא יצר סצינות ז'אנריות, למשל תמונות מחיי החצר של ורשה, שפורסמו ב"קלוסי "בשנת 1882. בשנת 1884 נסע לשנה לספרד ואז נסע ברחבי העולם. הוא תיעד את המסע הזה בעזרת ציורים בצבעי מים, שרק מעטים מהם שרדו עד היום. לאחר שחזר לפולין בשנת 1887, הופיעו סצינות צייד בציוריו של פלאט. המפורסמים יותר הם "אנשי הכידון" משנת 1890 ו"החזרה מציד הדובים" משנת 1892. הוא צייר בעלי חיים - צבאים, איילים. הוא מחבר נופי החורף בפנורמה של ברז'ינה, שנחתכה לחלקים בשנת 1907 על ידי הקוזאקים.
בשנים 1886–1895 עבד בחצר הקיסר וילהלם השני בברלין. הוא זכה במדליות בתערוכות בברלין, מינכן ווינה. באפריל 1895 הפך למנהל בית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, שם עשה רפורמה על ידי הצגת פרופסורים חדשים. הוקמה קתדרה לציור נוף שהשתלט עליה יאן סטניסלבסקי. הוא היה ממייסדי אגודת האמנים הפולנים "אגודת שטוקה".
בשנת 1900 נישא יוליאן פלאט לאיטלקייה מריה לואיזה קומלו סטוקנפלד, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
נוף חורפי הופיע בציוריו - הראשון צויר על ידי האמן בשנת 1902, האחרון מתוארך לשנת 1913. פלאט צייר גם מוטיבים של קרקוב - נוף חומות העיר, מצוירים מחלונות הסטודיו בשעות שונות של היום. לעיתים קרובות הוא נסע לזאקופנה, ונופי הרים הופיעו בעבודותיו. בשנת 1902 הוא בנה וילה עם סטודיו בביסטרה, ובשנת 1910, לאחר שהתפטר מתפקיד הרקטור של האקדמיה לאמנויות יפות, התיישב שם לצמיתות.
לאחר קבלת העצמאות הוא הצטרף לשיקום חיי התרבות הפולניים. בשנים 1919–1922 התגורר בטורון, שם קנה בית שהפך למרכז חיי התרבות בטורון. שם התכנסו אמנים, דיפלומטים ואנשי תרבות מטורון ושאר פולין.