בשנת החיים הראשונה התפתחות הוויסות הרגשי באה לידי ביטוי ברמה הנוירו פיזיולוגית, בתהליכי בשלות של המערכות המווסתות עוררות. שני שינויים נוירופיזיולוגיים שמתרחשים בשנה הראשונה לחיים מהווים את הבסיס לתהליכי ויסות מתקדמים ומורכבים יותר. הראשון הוא שינויים בתפקוד המערכת שקשורה לתגובות לסטרס (דחק) ואי-ודאות וכתוצאה מבשלות זו, העוררות נעשית יותר מתונה ויותר יציבה. השינוי השני קשור לבשלות של מנגנוני עיכוב קורטיקליים (שקשור לקליפת המוח) ולכך שהם נעשים יותר אקטיביים בשליטה על העוררות וכן לבשלות של האונה הפרונטלית, הקשורה אף היא לוויסות העוררות. בגילאים 6–12 חודשים מתרחשים שינויים גדולים בוויסות רגשי ובמערכות קוגניטיביות בעקבות התפתחויות אלו. הדבר בא לידי ביטוי בהתפתחות יכולת ההערכה הרגשית ובהופעה של התייחסות חברתית כדרך להתייחס לאירועים מעוררים רגש הוויסות הרגשי בא לידי ביטוי גם ברמה של בשלות תהליכי קשב. שינויי בשלות בארגון הנוירופיזיולוגי האחראי על שליטה בראייה, שמתרחשים בגילאי 3–6 חודשים, מאפשרים לתינוק להסיט את הקשב הוויזואלי שלו בין גירויים באופן רצוני וכך להתנתק מאירועים מעוררים רגשית. תינוקות משתמשים באסטרטגיות של התעלמות, מעבר לגירוי אחר או התמודדות ממוקדת עם הבעיה, אשר מטרתן להביא לשינוי המצב הנתון. במצבים מלחיצים הם משתמשים באמצעי ויסות כגון: משחק עם השיער, מציצת אצבע ומשחק עם צעצוע כדי להפיג מתחים. לסיכום, תפקיד ההורים קריטי בשנתיים הראשונות בחיי הילד, בזמן זה הילדים מפתחים ומשכללים כישורים של ויסות רגשי עצמי כך שבגיל הגן, גילאי 2–5, ילדים הם בעלי יכולת גבוהה לווסת את עצמם מבחינה רגשית ולכן תלויים הרבה פחות בהוריהם.
תהליכי התפתחות חיצוניים.
הוויסות הרגשי מתפתח בתוך הקשר חברתי. תחילה בעיקר בתוך הדיאדה (המפגש בין הילד וההורה במשחק משותף) אם-תינוק ובהמשך ובמקביל בתוך הקבוצה החברתית והוא מעוצב על ידי הדרכים הישירות והעקיפות שבהן האנשים בסביבתו של התינוק מתייחסים להבעת רגשות ועל ידי ציפיות, תמיכה חברתית, ופירושים קוגניטיביים שיחסים חברתיים מספקים תהליך ההתפתחות של הוויסות הרגשי המתחיל בינקות מביא את התינוק ממצב של תלות והסתמכות על ההורים לוויסות העוררות, למצב שבו הילד מסוגל לוויסות רגשי עצמי. הילד מלידתו נתון בתוך הקשר של יחסים עם אחרים, אשר מספקים לו את ההזנה הפיזית והפסיכולוגית הנחוצה. במהלך ההתפתחות משתנה שווי המשקל בין וויסות על ידי אחרים והוויסות העצמי, כשילד יכול לקחת על עצמו יותר ויותר אחריות לרווחתו. נוכחות מכווננת ומכילה של דמות ההתקשרות, בפרט בחודשים הראשונים של החיים אך גם לאחר מכן, חיונית לצורך וויסות של רמת העוררות (כולל מחזורי שינה- ערות) והכלת חוויות רגשיות שליליות ומאפשרת לילד להגיע למצבים פנימיים של איזון, רוגע ורווחה נפשית. הפנמה של דמות התקשרות זמינה ורגישה, הקשובה לצרכים של הילד ומפענחת את איתותיו, תורמת במהלך ההתפתחות לעיצוב הדרגתי של ייצוגים מנטליים בטוחים של האחר ושל העצמי, המשמשים מנגנון פנימי לוויסות מצוקה לאורך החיים. תפקיד ההורים בתהליך זה הוא משמעותי. תחילה, באספקת המזון, הביגוד וההרגעה הפיזית והרגשית הנעשית על ידי ההורים עוזרים לתינוק לוויסות עוררותו הרגשי. עם הזמן, תקשורת מורכבת יותר ואינטראקציות עם המטפל מלמדים את הילד להתמודד עם מצוקה, לשלוט בדחפים ולדחות סיפוקים. קיימים מספר גורמים אינטראקציוניים, שמתארים את ההשפעות של יחסי הורה-תינוק על התפתחות הוויסות הרגשי והמאורגנים לפי סדר התפתחותי. שלושת הגורמים הראשונים רלוונטיים במיוחד לתקופת הינקות, והם:
אינטראקציות הורה-תינוק כמקדמות התפתחות ויסות רגשי.
הן התאוריה והן הדיווחים הקליניים מדגישים את החשיבות שיש לאינטראקציות מווסתות ומתואמות בין ההורה והתינוק, במשך החודשים הראשונים לחיים, להתפתחות יכולות הוויסות הרגשי של התינוק. מחקרים בשנות ה-80 וה-90 ניסו לאפיין כמותית את ההתפתחות של ה"ריקוד" המשותף במבט ובמגע של ההורה עם התינוק. לצורך כך בודדו החוקרים את המצבים השונים של ההורה והתינוק על רצף זמן, ומדדו את דרגת ההתאמה בין מצבים שונים של ההורה והתינוק: מצב של מבט מכוון, הימנעות ממבט, השמעת קול, הקשבה לקול וכדומה. כמו כן, בדקו מי מוביל את האינטראקציה, ההורה, התינוק או הדדית, ואת טווח הזמן שבין התחלה של קשר ותגובת האחר. ממחקרים אלה עולה שבין גיל 3 ל-9 חודשים האינטראקציה הופכת יותר ויותר מתואמת, ומתקצר זמן התגובה. עם זאת, רוב הזמן ההורה והתינוק הם בלתי מתואמים, עד שמתרחש תיקון, ומופיעה התאמה. החוקרים מדגישים את התפקיד החשוב של התיקון של אי ההתאמה, זאת אומרת שהדרך שבה השניים (הדיאדה) מתקנים רגעים של אי התאמה הוא מרכיב מרכזי בבנייה ובשמירה של קשר אינטימי וחוויית התאמה
הורים נדרשים לשים לב לסימנים שנותן להם התינוק. לדוגמה, סימנים של נסיגה מהאינטראקציה מסמנים את חוסר שביעות הרצון של השותף ואת הצורך לשנות את האינטראקציה כדי שתתאים לצרכים המשתנים של השותף ותשמר את העניין שלו. החוויה המוקדמת של אינטראקציות הורה-תינוק מווסתות מחזקת את הביטחון של התינוק באפקטיביות שלו וביכולתו להשפיע על סביבתו כך שבעתות מצוקה התינוק ידע להשתמש בפעולותיו כדי לקבל התייחסות מרגיעה מצד ההורה והסביבה.
לסיכום, סגנון הורות רגיש, המאופיין באפקט חם וחיובי של ההורה כלפי תינוקו וברגישות הורית, מעודד סינכרוניזציה באינטראקציה הדיאדית  ותורם להתפתחות הוויסות הרגשי והמעבר מוויסות הדדי שאופייני ככל שהתינוק רך יותר לוויסות רגשי- עצמי בגיל הגן. לדוגמה, להורים השפעה גדולה על איכות הוויסות הרגשי של ילדיהם באמצעות שימוש בשפה רגשית - תחילה, הורים משתמשים במונחים רגשיים על מנת לשתף את ילדיהם ברגשותיהם שלהם ושל אחרים ולאחר מכן הם מסייעים לילד להבין ולבטא את רגשותיו שלו. הדרך בה ההורה משוחח עם ילדיו והאופן בו ההורה משתמש בשפה כדי לעזור לילדיו לפתור בעיה (למשל: הורה ישאל את ילדו "איך אתה חושב שאפשר לפתור את הבעיה?" ולא פשוט לפתור את בעיה עבור הילד או להתעלם מקיומה) עשויות להשפיע מאוד על היכולת ואיכות הוויסות הרגשי של הילד
אינטראקציות הורה-תינוק כלא כמקדמות התפתחות ויסות רגשי.
לעיתים, מערכות היחסים הורה-ילד מאופיינות בחוסר התאמות רבות ברגשות ההורה והתינוק ובקשיים בתהליכי הוויסות ההדדיים. קשיים אלו יכולים להיות מוסברים במקרים רבים כנובעים מגורמים הוריים המשפיעים לרעה על יכולת ההורה להפגין רגישות כלפי תינוקו. לדוגמה, גורם הורי שנחקר רבות הוא דיכאון של האם, מחקרים שבחנו את ההתנהגויות של אימהות מדוכאות בזמן אינטראקציה עם תינוקן מצאו כי לאימהות מדוכאות סגנון אינטראקציה לא טיפוסי, הבא לידי ביטוי בהתנהגויות משני סוגים. הראשון הוא סגנון התנהגות חודרני, המאופיין במגע פיזי נוקשה ודיבור מהיר ורם, והשני הוא סגנון התנהגות נסוג-נמנע המאופיין ברגש שטוח, מגע ודיבור נדירים והתנהגות אדישה. סגנונות אינטראקציה לא אופטימליים אלו מאופיינים ביכולת מופחתת של האם להגיב לרמזי התינוק בצורה רגישה ולעודד אינטראקציה דיאדית. בתגובה לכך, תינוקות לאימהות מדוכאות חווים קשיים להשתתף ביחסים חברתיים ומראים יכולת מופחתת לווסת מצבים רגשיים בהשוואה לתינוקות של אימהות לא-מדוכאות קשיי הוויסות הרגשי של תינוקות אלו באים לידי ביטוי בתגובות לא-סתגלניות של התינוקות בזמן אינטראקציה עם האם, כמו תגובות נסיגה התנהגויות בעלות אופי דיכאוני- פחות רגש חיובי, יותר רגש שלילי ורמת פעילות נמוכה .
תינוקות להורים לא רגישים, מזניחים או מתעללים חווים רמות או עוצמות גבוהות יותר של רגש שלילי והורים אלה אינם מסוגלים לספק את התמיכה ואת הפיגומים הדרושים לילדיהם ובכך נפגמת התפתחות הוויסות הרגשי שלהם . מחקרים הראו שילדים בני 24 ו 36 חודשים שהראו קשיים ביכולות הוויסות הרגשי והפגינו רמות גבוהות של אפקט שלילי במהלך אינטראקציות עם האם, חוו בינקותם פחות רגישות אימהית ופחות גירוי אימהי וכן נחשפו ליותר סימפטומים של דיכאון אימהי
במחקר שנעשה עם ילדים צעירים בגילאי 6 עד 12 אשר חוו הזנחה או התעללות רגשית, פיזית או מינית בילדותם המוקדמת נמצא כי הם סובלים מקושי בוויסות הרגשי. מחקר זה הדגיש את התפקיד החשוב של הוויסות הרגשי כמהווה מנגנון הגנה או סיכון בקשר שבין התעללות בילדות המוקדמת לבין פסיכופתולוגיה בחיים הבוגרים של הילד. חשיפה מתמשכת למצבי לחץ, כגון הזנחה או התעללות, עשויה לפגוע ביכולת של הילד לווסת את רגשותיו. כמו כן, הזנחה והתעללות בילדות המוקדמת עשויה לפתח דפוס התקשרות לא בטוח בין הילד למטפל העיקרי שלו (בדרך כלל אמא או אבא) דבר המוביל לבעיות ביכולת הוויסות הרגשי וקושי בוויסות הרגשי עשוי לפגוע, בהמשך החיים, ביחסים החברתיים של הילד עם בני השווים וגם לגרום להתנהגויות לא מותאמות
הגורמים לקשיים בוויסות רגשי.
הגורמים לקשיים בוויסות הרגשי יכולים לנבוע הן מאלמנטים תורשתיים והן מאלמנטים סביבתיים. גורמים תורשתיים אשר עשויים להשפיע על יכולת הוויסות קשורים לנטייה המזגית (הטמפרמנט) של הילד ולנטיות ראשוניות להיות מושפע יותר או פחות מהסביבה.  גורמים סביבתיים קשורים בדרך כלל לאיכות הטיפול שהילד מקבל, לנטיות הפסיכולוגיות וההתנהגויות של ההורים, לחוסר התייחסות בבית לרגשות (ההורים לא נותנים מקום לרגשותיו של הילד, ההורים לא מאמינים לילד), וגם, להשפעות המגיעות מסביבות אחרות בהן הילד נמצא (מערכות חינוך, חברים, שכונה, וכו').
שיטות נפוצות לטיפול בקושי בוויסות הרגשי בקרב ילדים בגיל הרך.