בתוך המנזר האוגוסטיני שהוקם במינכן ב-1294 הוקמת מבשלת בירה בשנת 1328. מבשלת הבירה שהיא העתיקה ביותר במינכן מייצרת עדיין היום ברציפות את המותג אוגוסטינר, אם כי בשנת 1803 הלאימה הממשלה את המבשלה והיא עברה אחר־כך לידיים פרטיות.
חברים רבים מבין מסדר האוגוסטינים התמנו לבישופים ואף קרדינלים. על שורות המסדר נמנים קדושים רבים כשהידוע ביניהם הוא "ניקולס הקדוש מטולנטינו".
האוגוסטינים היו פעילים מאוד בתחום המיסיון באמריקה הלטינית, בעיקר במקסיקו, קולומביה, ונצואלה ופרו, אך ההצלחה הגדולה ביותר של האוגוסטינים הייתה בפיליפינים. הפיליפינים נכבשו בידי ספרד ב-1565 ובאותה שנה נחתו 5 מיסיונרים אוגוסטינים באי סבו והחלו בניצור האוכלוסייה המקומית. ב-1571 הוקם מיסיון במנילה. אל האוגוסטינים הצטרפו אחר־כך הפרנציסקנים, הדומיניקנים והישועים. ב-1606 הופיעו ראשוני המיסיונרים האוגוסטינים היחפים לאחר שנשלחו על ידי פליפה השלישי מלך ספרד. ב-1897, על סִיפּה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, החזיקו האוגוסטינים והאוגוסטינים היחפים 522 מנזרים מתוך 644 שהיו באיים. במלחמה נמלטו רוב הנזירים, חלקם נאסר ומיעוטם נהרג. רוב המנזרים ננטשו. כיום פועלים באיים 11 מנזרים של אוגוסטינים. מהפיליפינים יצאו מיסיונרים אוגוסטינים ליפן ולסין.
מסדר הנזירות האוגוסטיניות.
מנזרי נזירות פעלו על פי תקנון הנזירות של אוגוסטינוס כנראה כבר מהמאה ה-11. מנזרים אלו לא אוחדו למסדר אחד ב-1256 כמו מנזרי הגברים. כל מנזר היה עצמאי ולא היה כפוף לראש מסדר. דבר זה הוביל לשונות בתקנון, בלבוש ובאורח החיים. רק החל מהמאה ה-15 החלו נזירים אוגוסטינים לערוך רפורמה במנזרים של הנזירות, שמשו כמדריכיהן הרוחניים והשפיעו עליהן לאמץ חוקה למסדרן. מכאן ואילך הוקמו מנזרי נזירות אוגוסטיניות באיטליה, צרפת, ספרד, בלגיה ומאוחר יותר בגרמניה. הרפורמציה והמהפכה הצרפתית גרמה לסגירתם של רבים ממנזרי הנשים ורובם של אלו שנותרו עברו לשליטתו של הבישוף בדיוקסיה בה נמצאו. מסדרי נזירות אוגוסטינות יחפות נוסדו כמעט מיד עם הקמת מסדר האוגוסטינים היחפים. המנזר הראשון נוסד במדריד ב-1589. במקביל הוקם במנזר בסייבר מסדר הנזירות האוגוסטינות הזוכרות. שלושת המסדרים התפשטו במהירות בספרד ובפורטוגל. הנזירות היחפות פעלו גם בפיליפינים במיסיון, בבתי היתומים, ובבתי הספר באיים.
חוק גרים
חוק גְרים (ידוע גם כ"מעתק ההגאים הגרמאני הראשון") הוא מעתק ההגאים ששינה את השפות הגרמאניות משאר השפות ההודו אירופיות, הוא גם החוק ההגאים השיטתי הראשון שנתגלה. ניסוחו היווה נקודת מפנה בהתפתחות הבלשנות ואִפשר את יצירתן של שיטות מתודולוגיות קפדניות במחקר ההיסטורי של הבלשנות. החוק התגלה על ידי פרידריך פון שלגל ב-1806 וראסמוס כריסטיאן ראסק ב-1818. ב-1822 הרחיב יעקוב גרים את החוקים האלה ויישם אותם על השפה הגרמנית בספרו "Deutsche Grammatik" ("דקדוק גרמני"). חוק גרים, או חוק ראסק-גרים, כפי שהוא מכונה לעיתים, קובע סדרה של התאמות בין עיצורים סותמים וחוככים בשפות גרמאניות מוקדמות לבין העיצורים הסותמים בשפות הודו-אירופיות אחרות. גרים השתמש בדוגמאותיו בעיקר בלטינית וביוונית. השינויים שגרים תיאר כנראה התרחשו בסביבות 500 לפנה"ס.
חוק גרים, באופן בו הוא מנוסח כיום מתאר את התפתחות העיצורים מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית (השפה ההיפותטית אשר ממנה התפתחו כל השפות ההודו-אירופיות) לפרוטו-גרמאנית (השפה ההיפותטית אשר ממנה התפתחו כל השפות הגרמאניות). הוא מורכב משלושה חלקים שמהווים שלושה שלבים עוקבים ב"מעתק שרשרת":
פירוט החוק.
שינויים המתרחשים בעקבות חוק גרים מסתירים לפעמים את השפעת החוק עצמו. להלן מספר דוגמאות שממחישות את החוק:
השינויים הללו סדירים להפליא. כל שלב כולל שינוי בודד ויחיד, אשר חל באופן שווה על העיצורים השפתיים p, b, bʰ, f ומקביליהם השיניים t, d, dʰ, θ, הווילוניים k, g, gʰ, h והווילוניים המעוגלים kʷ, gʷ, gʷʰ, hw.
השלב הראשון השאיר את מאגר הפונמות של השפה ללא עיצורים סותמים לא-קוליים, השלב השני מילא את הפער הזה אך יצר אחד חדש, וכך הלאה עד לסוף השרשרת.
יוצאי דופן.
הסותמים הלא-קוליים לא הפכו לחוככים אם הם באו לאחר "s*". להלן מספר דוגמאות לכך:
באופן דומה, "t*" לא הפך לחוכך אם לפניו היו "p, *k*," או "kʷ*". הסותם שקדם לו אכן הפך לחוכך, לפי הכללים. לפעמים נושא זה מנותח בנפרד במסגרת מה שלעיתים מכונה חוק הנישוף הגרמאני.
חוק גרים יוצא-דופן בכך שהוא מתקיים כמעט בכל המקרים. עם זאת, קבוצת יוצאי-דופן שלא עמדה בתנאיו של חוק גרים התריסה בפני הבלשנים במשך עשרות שנים. היא הוסברה באופן משביע-רצון על ידי הבלשן הדני קארל ורנר (ראו: חוק ורנר).
גרים גילה מאוחר יותר מעתק הגאים נוסף ("מעתק ההגאים הגרמאני השני", או מעתק ההגאים של הגרמאנית העילית), העוסק במערכת העיצורים של הגרמאנית העילית.
המילניום ה-4 לפנה&quot;ס
Mus musculus
וולוו
וולוו (במקור Aktiebolaget Volvo) היא חברה שוודית לייצור כלי רכב מסחריים ופרטיים, אוטובוסים, ציוד מכני הנדסי מערכות הנעה ליישומים תעשייתיים וימיים, רכיבים לתעשיית החלל ומתן שירותים בתחומים הללו. החברה נוסדה ב-10 באוגוסט 1926 בעיר גוטנבורג כתת-חברה של יצרן המסבים SKF Svenska Kullagerfabriken. בעבר ייצרה וולוו גם כלי רכב פרטיים, אך ב-1999 נמכרה חטיבת המכוניות לחברת פורד שהמשיכה למכור מכוניות הנושאות את שם המותג וולוו. ב-2010 לאחר משבר בענף הרכב האמריקאי בעקבות משבר 2008 נמכר המותג ליצרן הרכב הסיני זהייג'יאנג ג'ילי.
בכנס EcoMotion אמר מנכ"ל וולוו, האקאן סמואלסון, ש"עד 2025 חצי מהמכירות שלנו יהיו של כלי רכב חשמליים, ובשנת 2030 נמכור כלי רכב חשמליים בלבד" ובכך הכריז על כוונת וולוו לעבור להנעה חשמלית ברכביה.וולוו גם קראה לאיחוד האירופי לאסור מכירת רכבי בנזין.
היסטוריה.
פירוש השם וולוו בלטינית הוא "אני מתגלגל" או "אני פונה". השם וולוו נרשם כסימן רשום במקור במאי 1911 כחברת בת של SKF AB מתוך כוונה לשמש כשם עבור סדרה מיוחדת של מסבים כדוריים. ברם, השם וולוו שימש רק זמן קצר למטרה זו שכן SKF החליטה להשתמש במותג SKF עבור כל המסבים שהיא יצרה. חברת וולוו לא הייתה פעילה עד ל-10 באוגוסט 1926 אז החליטו מנהל השיווק של SKF, אסאר גבריאלסון, והמהנדס גוסטב לרסון, לייסד עסק לייצור מכוניות כחלק מקבוצת SKF. ההחלטה באה אחרי שנה בה ייצרו 10 אבות טיפוס של מכוניות. חברת Volvo AB נכנסה לבורסה של סטוקהולם ב-1935 ו-SKF החליטה למכור את מניותיה בחברה.
סדרת המכוניות הראשונה שייצרה וולוו, נקראה ÖV4 ("עגלה פתוחה - 4 צילינדרים") והושקה ב-14 באפריל 1927. מ-1927 עד 1929 ייצרה וולוו רק 996 מכוניות. סדרת ÖV4 הוחלפה על ידי הדגם PV651 באפריל 1929. ההצלחה הראשונה של וולוו בייצור מכוניות היה הדגם PV444, שהושק בספטמבר 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 הושק דגם וולוו PV 60.
משנת 1956–1967 ייצרה את סדרת 120, וולוו אמזון, (Amazon) מכונית בגודל בינוני בגרסאות סדאן 2 דלתות, סדאן 4 דלתות, וסטיישן. יוצרו 667,791 יחידות, מתוכם : 234,653 יחידות לדגמי 4 דלתות, 359,917 יחידות לדגמי 2 דלתות, ו- 73,220 יחידות לדגמי סטיישן.
משנת 1961–1973 ייצרה את מכונית הספורט-קופה וולוו 1800 p. יוצרו 47,492 יחידות.
משנת 1966–1974 ייצרה את סדרת ה-140. וולוו 142 (2 דלתות), יוצרו 412,986 יחידות, וולוו 144 (4 דלתות), יוצרו 523,808 יחידות, וולוו 145 (סטיישן), יוצרו 268,317 יחידות. משנת 1968–1975 ייצרה את ה-וולוו 164 היוקרתי. יוצרו 146,008 יחידות.
החברה מעסיקה כ-81,000 עובדים ברחבי העולם, עם מפעלים ב-25 מדינות ומכירות למעלה מ-185 שווקים ומדינות שונות. חטיבת הביצועים של החברה נקראת פולסטאר.
החברה מספקת פתרונות שלמים למימון ושירותים. ב-2004 המכירות נטו של וולוו הגיעו ל-22 מיליארד ליש"ט. חטיבת הרכב של וולוו נמצאת בבעלות פורד ואילו 20% ממניות החברה נמצאות בבעלות חברת הרכב הצרפתית רנו. ביולי 2007 נודע כי פורד מתכננת למכור את החברה תמורת 8 מיליארד דולר, אבל בנובמבר 2007 מנכ"ל פורד הודיע רשמית כי החברה לא עומדת למכירה.
במרץ 2010 יצרנית הרכב הסינית ג'ילי בראשות לי שופו חתמה על הסכם לרכישת המותג וולוו מפורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר.
יבואנית וולוו בישראל היא מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ שבבעלות יעקב שחר וישראל קז.
פֿוּ צְ'יָאנְג היה מנהל המכירות בוולוו עד שהתפטר ופתח את מותג אייווייס.
דגמים נוכחיים.
הדור הראשון הוצג בשנת 2008, והדור השני הוצג בתערוכת ז'נבה בתחילת 2017, והוא מעוצב בסגנון החדש של החברה. לרכב מערכות בטיחות מתקדמות. הרכב זה בתואר "רכב השנה של העולם" לשנת 2018.
בישראל.
מכוניות מסוג וולוו שימשו את הנהגת המדינה (ראשי ממשלות, שרים וחברי כנסת) משנות ה-70 ועד 2008, לצד דגמים נוספים מחברות אחרות. הנימוק העיקרי לבחירה של השרים בוולוו היא כי "אינה גרמנית".
נתוני מכירות.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
פרו בונו
פְּרוֹ בּוֹנוֹ הוא ביטוי, שמקורו בשפה הלטינית, ופירושו "לטובת הציבור" (pro bono publico). הביטוי משמש לתיאור מתן שירות מקצועי ללא תמורה או בתמורה סמלית, מעין שירות לציבור.