דמויי כחלאים (שם מדעי: Picocoraciae) היא קבוצה של עופות מתת-מחלקת עופות בתראים המכילים 5 סדרות. אלו עופות שונים בגודל קטן עד בינוני, החיים בין הענפים (למעט בני משפחת הקלאויים) וניזונים בעיקר מחרקים ומיצורים דומים, אף שיאכלו גם פירות וזרעים ואצל כמה מינים גם דגים וחולייתנים אחרים. לכולם מקור גדול וחזק - דבר הבולט בעיקר אצל הקלאוניים ואצל הטוקניים וגם אצל הנקריים, בו הם משתמשים בשביל לאחוז במזונם או לסלק מכשולים או לחורר חור בעצים.
ישנם חלוקות אחרות המחשיבות את חלק מהסדרות בקבוצה לקרובות לסדרות אחרות כמו ציפורי שיר, קוקיתאים, טרוגונאים, הואצינאים וטוראקיים.
סרי סריניבאסן
קלאוני הקרקע
גלייביץ
כחלים קרקעיים
כחלים קרקעיים (שם מדעי: Brachypteraciidae) היא משפחת של עופות מסדרת הכחלאים האנדמיים ליערות האי מדגסקר. הם מזכירים מאוד כחלים קטנים ואפורים החיים על קרקעית היער הטרופי, ומכאן שמם.
כחלי הקרקע הם עופות בגודל עורב ובעלי מקור גדול וקהה, רגליים חזקות העוזרות לנוע מהר וכנפיים מעוגלות. הם ניזונים מחרקים ומזוחלים שהם מוצאים על קרקע היער. הם ביישנים ומעדיפים להסתתר בצמחייה כשהם נבהלים ולא לעוף. הם אפילו מקננים במחילות על קרקע היער, בניגוד לכחלים האמיתיים.
סוגים.
במשפחה ארבעה סוגים:
כחלים-קרקעיים
מומוטיים
מומוטיים (שם מדעי: Momotidae) היא משפחה של עופות יער מסדרת הכחלאים החיים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית.
המומוטיים הם קרוביהם הרחוקים של הכחלים והשלדגים והם בינוניים בגודלם - עד 50 ס"מ אורך, בעלי נוצות מקושטות וזנב גדול המסתיים בשתי נוצות גדולות דמויות טיפה. מקורם חזק, גדול ומעוקל מעט ומסיכה שחורה צובעת את פניהם. המוטמוטיים מעופפים בין הענפים וצדים חרקים וזוחלים קטנים וכן מלקטים פירות. ביערות קוסטה ריקה הם אף נצפו צדות צפרדעים ארסיות.
מיון.
במשפחה ששה סוגים וארבעה עשר מינים:
כחל הקוקייה
טודי (עוף)
טודי (שם מדעי: "Todus") הוא סוג של עוף ממשפחת הטודיים (Todidae) שבסדרת הכחלאים. בני סוג זה אנדמיים לאיים הקריביים ביערות הגשם והם מהקטנים שבבני סדרתם.
הטודים הם עופות ירוקים קטנים בעלי מקור צר ושק אדום בוהק תחתיו. הם חיים בין ענפי היער באיי הקריביים. כל מין חי באי שונה ומתמחה בחיים בו. הם מחפשים חרקים קטנים ועכבישים בין העלים והצמחייה וניזונים גם מזוחלים קטנים, דוחיים ופירות.
טודיים
ברבטי טוקן
ברבטי טוקן (שם מדעי: "Semnornithidae") הם משפחת עופות מסדרת הנקראים ובה סוג אחד - ברבט טוקני (Semnornis).
הברבטים חיים רק ביערות אמריקה הדרומית ובעלי מקור אפור מגודל המכוסה בנוצות דמויות שערות שפם בקצה, ראש כחול או צהוב ומוצק וגוף קטן וצבעוני. אורכם הממוצע 20 ס"מ והם מזכירים טוקנים ננסיים וגם קרובי משפחה שלהם. הם נפוצים בעיקר ביערות סבוכים כמו יער האמזונאס וניזונים מפירות ומחרקים שהם תופסים.
הברבטים חיים בקבוצות ובעונת הקינון יכולים להיות 19 ציפורים בתוך קן גדול אחד. כך הם גם ישנים בלילה והם משכימי קום בבוקר.
מיון.
בסוג ברבט טוקני (Semnornis) חיים רק 2 מינים:
ברבט טוקני
נשי המזרחי באמריקה
ולדימיר גרשנייב
ולדימיר אנאטולייביץ' גרשנייב (ברוסית: Владимир Анатольевич Гречнёв; נולד ב-25 ביולי 1964) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן בקבוצת מועדון הכדורגל מוסקבה. גרשנייב מזוהה בישראל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק 3 עונות, וכונה בפי אוהדיה "גרשון".
קריירה.
גרשנייב החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של המועדון הסובייטי מועדון הכדורגל מוסקבה. בשנת 1984 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון. בסיבוב השני של עונת 1985 הצטרף לקבוצת טורפדו מוסקבה. לאחר פירוק ברית המועצות עבר לקבוצת שלונסק ורוצלב הפולנית שם שיחק במשך כ-2 עונות.
בקיץ 1992, לאחר עליית בית"ר לליגה הבכירה, הצטרף לבית"ר ירושלים כחלק ממסע הרכש לחיזוק הקבוצה יחד עם סרגיי טרטיאק. גרשנייב היה לשחקן משמעותי בעונת האליפות של בית"ר 1992/1993 והרבה להבקיע שערים כאשר בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע 19 שערים בכל המסגרות.
בעונת 1995 עזב את בית"ר לאחר שנפצע קשה בברכו וחזר לשיקום בקבוצת טורפדו מוסקבה. לאחר מכן חזר לישראל ושיחק בקבוצת הפועל ראשון לציון, אך לאחר חצי עונה חזר לרוסיה ושיחק בקבוצות שונות עד לפרישתו בשנת 1998.
קריירת אימון.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בקבוצת חימקי וכמאמן בנוער של מועדון ילדותו. כיום (2016) משמש גרשנייב מאמן קבוצת הנערים במועדון.
הסתדרות נשי המזרחי באמריקה
נשי מזרחי באמריקה
נשי מזרחי אמריקה
צליפה בישראל
הצליפה בישראל מתייחסת לתחומי הצליפה הצבאית, המשטרתית והספורטיבית במדינת ישראל. כיום, הגופים בישראל שמפעילים צלפים הם צה"ל, משטרת ישראל (הימ"מ), משמר הגבול (הימ"מ וימ"ס) ויחידת מצדה של שירות בתי הסוהר. לצידם קיימת גם אגודת רובאי ישראל שמטפחת את תחום הקליעה והצליפה הספורטיבית האזרחית.
הצליפה בישראל התפתחה בשנות ה-40 של המאה ה-20 וראשיתה בבריגדה היהודית ובמתנדבים מהיישוב היהודי שהוכשרו כצלפים בצבא הבריטי. מתנדבים אלה הקימו את כיתות הצליפה במחתרות העבריות בארץ ישראל ובפרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 את מערך הצליפה והדרכת הצליפה בצה"ל. בית הספר הראשון לצלפים הוקם בכפר שמריהו על ידי יצחק בר-און ואלכס אלירז, והכשיר צלפים ומדריכי צליפה. עם זאת, במהלך השנים סבל תחום הצליפה בישראל מעליות ומורדות, כולל תקופות ארוכות של הזנחה. בעשורים האחרונים גדלה ההכרה בחשיבות הצלפים במלחמה ובלוחמה בטרור ונערכו מספר רפורמות בתחום הצליפה במטרה לשקם ולפתח אותו, כולל כתיבה מחדש של תורת הקליעה והצליפה, שינוי ניכר בתהליך הכשרת הצלפים ורכישת רובי צלפים בריחיים ייעודיים, כוונות טלסקופיות, חליפות הסוואה וציוד עזר טקטי נוסף. ברפורמות אלה מוסד בית הספר לקליעה וצליפה צבאית של צה"ל כמרכז ידע לאומי בנושא הצליפה.
הצליפה בצה"ל.
צה"ל הפעיל צלפים עוד ממלחמת העצמאות אך תחום הצליפה סבל מהזנחה שנים רבות, עד שבוצעו בו שתי מהפכות ורפורמות גדולות: אחת בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואחת בעשור הראשון של המאה ה-21. במהפכות אלה מוסד בית הספר לקליעה וצליפה צבאית כמרכז ידע לאומי בנושא הצליפה, הכשרת הצלפים שופרה באופן ניכר, נרכשו רובי צלפים ייעודיים אחידים ומדויקים וכן נרכש ציוד צליפה הכולל כוונות טלסקופיות, עזרים טקטיים וחליפות הסוואה. כיום מפעיל צה"ל צלפי חי"ר (בחיל הרגלים, ובעבר גם בחיל ההנדסה הקרבית) וצלפי לוט"ר (ביחידות המיוחדות).
היסטוריה.
לקראת מלחמת העצמאות, זימנה מחלקת ההדרכה של המטכ"ל את חיילי ומפקדי כיתות הצלפים של הבריגדה היהודית לאור הידע והניסיון שרכשו בחזית האיטלקית. יוצאי הבריגדה קיבלו על עצמם להקים את בית הספר הראשון למדריכי צלפים בכפר שמריהו. קבוצה של בוגרי בית הספר, ובראשם נתנאל לירם, הקימה בירושלים יחידת צלפים שפעלה במלחמת העצמאות והמשיכה לפעול עד מלחמת יום הכיפורים. במלחמת העצמאות הסבה יחידת הצלפים הירושלמית אבדות כבדות לחיילי הלגיון הערבי של ירדן, ושיתקה מספר עמדות צלפים ירדניות בחומות העיר העתיקה. באחד המקרים, ב-1948, חיסלו צמד צלפים של היחידה הירושלמית 35 חיילי אויב תוך 48 שעות במחיר 50 כדורים בלבד.
בקרב על גבעת התחמושת, במלחמת ששת הימים, הייתה פלוגה של צלפים שנפרשה על גגות שכונת שמואל הנביא. אולם, תרומתם לקרב הייתה זניחה ביותר. אחת הסיבות לכישלון הייתה שהפלוגה לא הספיקה לאפס את כלי הנשק שלה, מבעוד מועד. בעקבות המקרה, מפקד הפלוגה, אלכס אלירז, המציא מכשיר הקרוי על שמו, שבעזרתו אפסנאי יכול לתאם כוונות של כלי נשק רבים בפרק זמן קצר, תוך היעזרות בחייל אחד בלבד. המכשיר מוכר בצה"ל, והשימוש בו נעשה לעיתים במטווחים.
במלחמת ההתשה התעורר צורך ניכר בצלפים, עקב הופעתם של "הקופים" - צלפים מצרים שנתלו מעצים וגרמו לאבדות במעוזים על קו בר-לב. בשל הזנחת הצליפה, צה"ל נאלץ לגייס קלעים ספורטיביים על מנת להשלים את מכסת הצלפים הדרושה. הצלפים, שכללו צלפים מיחידת הצלפים הירושלמית ומיחידת הצלפים של גוש תל חי, הטמינו מארבים לצלפים המצריים וחיסלו רבים מהם, כאשר במספר לא קטן של מקרים חיסולים אלה גררו הפגזה ארטילרית כתגובה מצד המצרים.
במלחמת יום הכיפורים התנדב אלכס אלירז לסייע לצלפים והשתמש במכשיר האלירז על מנת לאפס מהר את רובי הצלפים בכל החזיתות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל לבצע שידוד מערכות בכל הנוגע לצליפה, על מנת לשפר תחום זה שסבל מהזנחה רבה. תורת הלחימה (שיטת הפעלת הצלפים) ומערך ההדרכה נכתבו מחדש. בנוסף, נוצר בצה"ל מקצוע חדש בשם קלע סער, שנועד לפעול בפער שבין רובאי רגיל לבין צלף מקצועי ובכך להשלים את יכולת הקליעה של יחידת החי"ר. רובי הצלפים השונים שהיו בשירות, ביניהם רובי ה-M-14 וגליל צלפים, הוחלפו ברובה בריחי רמינגטון M24 (רובה הצלפים הסטנדרטי של צבא ארצות הברית עד 2010) הידוע בדיוקו ואמינותו. לצד רובי ה-M24 נכנסו לשירות גם רובי בארט M82A1 בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ') לירי ארוך טווח במיוחד ונגד מטרות חומר כגון מטעני חבלה או כלי רכב, ורובי SR-25 לירי מהיר בטווחים בינוניים וללוחמה בשטח בנוי. ביחידות מובחרות בצה"ל נרכשו רובי צלפים יקרים יותר ומדויקים מאוד במגוון דגמים, כגון מאוזר 86SR, מקמילן TAC-50 ו-AWM.