בשנת 1937 גרופיוס קיבל על עצמו את המינוי כיו"ר בית הספר לעיצוב לתארים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד, ושוב ברויאר הלך אחר המנטור שלו והצטרף לפקולטה בקיימברידג', מסצ'וסטס. השניים יצרו שותפות שתשפיע רבות על אופן העיצוב האמריקאי של מבני המגורים המודרניים, שהתפשט בסיוע אוסף התלמידים הגדול שלהם מעת המלחמה ובהם פול רודולף, אליוט נויס, איי אם פיי, אולריך פרנזן, ג'ון ג'והנסן ופיליפ ג'ונסון. אחת הדוגמאות השלמות ביותר לעבודות עיצוב הפנים והריהוט של ברויאר בתקופה זו היא בית פרנק בפיטסבורג, שתוכנן עם גרופיוס בגזאמטקונסטוורק .
ברויאר נפרד מדמות האב שליוותה אותו, ולטר גרופיוס, בשנת 1941 בשל עניין מינורי מאוד, אך ייתכן שהסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו להרחיק עצמו מהשם הידוע יותר שחלש על פעילותם הלכה למעשה. ברויאר נשא לאשה את המזכירה שלהם, קונסטנס קרוקר לייטון, ואחרי מספר שנים נוספות בקיימברידג, עבר לניו יורק בשנת 1946 (עם הארי זיידלר בתפקיד השרטט הראשי שלו) להקים את משרד התכנון שלו בו התמקד עד סוף ימיו.
בית גלר הראשון מ-1945 הוא אחד הראשונים שיישמו את התפיסה של ברויאר של הבית הדו-גרעיני (בינוקליר), עם אגפים נפרדים לחדרי השינה ולאזורי המגורים / האוכל / המטבח, המופרדים על ידי אולם כניסה, ועם גג 'הפרפר' המיוחד (שני משטחי גג הניצבים זה מול זה, עם שיפועים לכיוון האמצע, ומערכת ניקוז מרכזית) שהפכו לחלק מאוצר המילים של הסגנון המודרניסטי. ברויאר בנה לעצמו שני בתים בכנען החדשה בקונטיקט: אחד משנת 1947 עד 1948 והשני משנת 1951 עד 1952. דגם של הבית שהוקם בגן המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1949 עורר עניין סוער בעבודותיו של האדריכל, ודברי הערכה שכתב עליו פיטר בלייק. כשהסתיימה התצוגה, "הבית בגן" פורק ונגרר במעלה נהר ההדסון לצורך הרכבה מחדש בנחלה של רוקפלר בפוקנטיקו הילס ליד סליפי הולו. שני המבנים המוסדיים החשובים הראשונים שלו היו מטה אונסק"ו בפריס שהסתיים בשנת 1955 ותוכנית המתאר לכנסייה במנזר סנט ג'ון במינסוטה בשנת 1954 (שוב, פרויקט שהוא זכה בו בחלקו, בהמלצת גרופיוס, שבעצמו "התחרה" על המשימה, אך שכנע את הנזירים שהם זקוקים לאדם צעיר לצורך משימה זו על מנת שיספיק לסיים את העבודה). הכנסות אלה היוו נקודת מפנה בקריירה של ברויאר: מעבר לפרויקטים גדולים יותר לאחר שנים של הכנסות מתכנון בתי מגורים והתחלת אימוץ הבטון כמרכיב עיקרי בעיצובים שלו.
ברויאר תכנן את בניין המטה בוושינגטון הבירה, עבור מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, שבנייתו הושלמה בשנת 1968. בעוד שהבניין זכה בתחילה לשבחים, הרי שבעשורים האחרונים הוא ספג ביקורת רחבה. מזכיר השיכון והפיתוח העירוני לשעבר ג'ק קמפ תיאר פעם את הבניין כ"10 קומות של מרתף". מזכיר לשעבר אחר, שון דונובן, ציין כי "הבניין עצמו הוא בין המבנים המושמצים ביותר בכל וושינגטון - ולא בכדי." מבקרים רבים טענו כי העיצוב של ברויאר אינו מקורי, ובעצם הוא מחקה את מטה אונסק"ו ואת מרכז המחקר של IBM אותו תכנן מספר שנים קודם לכן.
לאורך כמעט 30 שנה וכמעט 100 בניינים שתכנן במהלכן, ברויאר עבד עם מספר שותפים עימם חלק באופן גלוי ובעקשנות רבה את האשראי העיצובי: פייר לואיג'י נרווי באונסק"ו; הרברט בקהרד, רוברט גאט'ה, המילטון סמית וטיסיאן פפאכריסטו בניו יורק, מריו ג'וסה והארי זיידלר בפריז. תרומתם ליצירות חייו זכתה במידה רבה למקום הראוי, אם כי המבקרים והציבור זיהו בצדק "בניין ברויאר" כשראו אחד כזה.
אוצר המושגים האדריכלי של ברויאר עבר לפחות ארבעה שלבים מזוהים:
ברויאר זכה במדליית הזהב מטעם המכון האמריקני לאדריכלים בכנס השנתי ה-100 שלהם בשנת 1968 בפורטלנד, אורגון. עיתוי זה התרחש באופן אירוני למדי במקביל לביקורת שהושמעה כנגדו, מצד אחד האדריכלים האהובים על אמריקה, בשל נכונותו של ברויאר לתכנן מבנה משרדים רב קומות מעל תחנת גרנד סנטרל. הפרויקט מעולם לא נבנה. הוא נדרש לחברים ותומכים רבים כדי להגן על כך בלא הצלחה. תבוסתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית קבעה את זכותן של ניו יורק וערים אחרות להגן על אתריהן ונקודות הציון הייחודיות שלהן. במהלך חייו, ברויאר כמעט ולא הכיר בהשפעת עבודותיהם של אדריכלים אחרים על יצירתו, אך הוא בהחלט לקח את רעיון השימוש בלוחות בטון חשוף ומחוספס מלה קורבוזיה ונראה כי המראה האצילי של ביתו השני בכנען החדשה נבע ישירות מביתן ברצלונה של מיס ואן דה רוהה. זמן קצר לפני מותו הוא אמר למראיין שהוא רואה את תרומתו העיקרית כמי שהתאים את עבודתם של אדריכלים ותיקים לצורכי החברה המודרנית. הוא נפטר בדירתו במנהטן בשנת 1981, והותיר אחריו את אשתו קוני (נפטרה בשנת 2002), את הבן טום והבת צ'סקה. שותפיו המשיכו לשאת את שמו, באישורו, בשם המשרד – הן בפריז והן בניו יורק, במשך מספר שנים, אך בסופו של דבר, עם פרישתם, נסגרו גם שני המשרדים.
כרונולוגיה של עבודתו של ברויאר.
ברויאר תרם רבים מהמאמרים המקצועיים והציורים שלו למרכז המחקר לאוספים מיוחדים בספרייה של אוניברסיטת סירקיוז החל משלהי שנות השישים. יתרת המסמכים שלו, כולל מרבית ההתכתבויות האישיות שלו, נתרמו לארכיון האמנות האמריקאית בוושינגטון הבירה, בין 1985 ל-1999, על ידי אשתו של ברויאר, קונסטנס.
מורשת.
בנין המוזיאון הלאומי בוושינגטון הבירה, ערך תערוכה שהוקדשה ליצירתו של מרסל ברויאר תחת הכותרת "מרסל ברויאר: עיצוב ואדריכלות" (3 בנובמבר 2007 - 17 בפברואר 2008).
קישורים חיצוניים.
מארכיון האמנות האמריקאית, מכון סמית'סוניאן :
רלף סימפסון
רלף דרק סימפסון (באנגלית: Ralph Derek Simpson; נולד ב-10 באוגוסט 1949) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1970–1979. לאורך 6 עונותיו ב-ABA השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר כשחקן דנוור רוקטס/נאגטס, ורשם ממוצעים כוללים של 20.4 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק.
אביה של הזמרת אינדיה ארי.
קריירת תיכונים ומכללות.
סימפסון נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן. כשחקן קבוצת הכדורסל של תיכון Pershing המקומי, זכה בשנת 1967 באליפות התיכונים של מישיגן, לצדו של ספנסר הייווד. בין השנים 1968–1970 למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן ("מישיגן סטייט"), ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה, 1969/1970, העמיד ממוצעים של 29.0 נקודות ו-10.4 ריבאונדים למשחק.
קריירת משחק מקצועית.
בשנת 1970, לאחר שנתיים בלבד במישיגן סטייט, החל סימפסון לשחק כדורסל באופן מקצועי, בקבוצת דנוור רוקטס מליגת ה-ABA. בעונת הרוקי שלו קלע 22.8 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת הפך לכוכב הבלתי מעורער של הקבוצה, קלע 27.4 נקודות בממוצע למשחק, השתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA, ואף נבחר לחמישייה השנייה של העונה. בכל אחת מ-4 העונות הבאות נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ובשתיים מהן נבחר לאחת מחמישיות העונה. בעונת 1975/1976 הוליך את דנוור, תחת המאמן לארי בראון ולצדם של השחקנים דייוויד תומפסון, דן אייסל ובובי ג'ונס, למעמד גמר ה-ABA; בסדרת הגמר עצמה הפסידה הקבוצה מול ניו יורק נטס, אותה הוביל ג'וליוס ארווינג, בתוצאה 2–4. בעת מיזוג ליגות ה-ABA וה-NBA בשנת 1975, ניצב סימפסון במקום ה-13 בתולדות ה-ABA בסך נקודות בקריירה, עם 9,953, ובמקום העשירי בממוצע נקודות למשחק, עם 20.4.
בקיץ 1975 הועבר סימפסון לקבוצת עיר הולדתו, דטרויט פיסטונס, במסגרת טרייד משולש בו פול סיילאס עבר לדנוור, וקרטיס רואו עבר לבוסטון סלטיקס. לאחר כעונה וחצי בדטרויט חזר לשחק בדנוור נאגטס, הפעם במסגרת ליגת ה-NBA. עד לסיום קלע 5.5 נקודות בממוצע למשחק עבור הנאגטס, אשר העפילו לגמר האזור המערבי. בשתי העונות הבאות שיחק עבור פילדלפיה 76' וניו ג'רזי נטס עד נובמבר 1979, אז שוחרר מהנטס ופרש ממשחק, בגיל 30. לאחר הצטיינותו בליגת ה-ABA, ב-4 עונותיו ב-NBA שימש סימפסון כשחקן משלים, ורשם ממוצעים צנועים של 8.4 נקודות ו-2.2 אסיסטים למשחק בלבד.
ראלף סימפסון
הלגיון השני פרתיקה
הלגיון השני פרתיקה (בלטינית: Legio II Parthica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ופעל כנגד האימפריה הפרתית.
היסטוריה.
הלגיון השני פרתיקה הוקם יחד עם הלגיון הראשון פרתיקה והלגיון השלישי פרתיקה בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 197 כהכנה לקראת מסע המלחמה שתכנן סוורוס כנגד האימפריה הפרתית. המסע הצליח מאוד, ושיאו היה בכיבוש עיר הבירה הפרתית קטיספון. לאחר סיום המלחמה, סוורוס סיפח את אזור מסופוטמיה והלגיונות הראשון והשלישי נותרו שם כחיל מצב. הלגיון השני לעומת זאת הוחזר לאיטליה והוצב בהרי אלבן ליד רומא עצמה. לפיכך, הלגיון היה ידוע לעיתים קרובות בשם "הלגיון האלבני" וחייליו בשם "האלבנים". מחנה הלגיון - "קסטרה אלבינה" יחד עם בית הקברות של הלגיון, משמש כיום כאתר ארכאולוגי.
הלגיון שימש כיחידת משטרה שחלשה על רומא ומרכז איטליה, אך גם ככח עתודה לשעת חירום. ככל הנראה ספטימיוס סוורוס השתמש בעתודה הזו במלחמתו בבריטניה בין השנים 208–211. קרקלה השתמש בו במלחמתו כנגד האלמאנים ב-213, ומאוחר יותר במלחמתו כנגד הפרתים בין 214–217. מפקד הלגיון, מקרינוס, אשר שימש גם כמפקד המשמר הפרטוריאני, יזם קנוניה אשר במהלכה רצח את קרקלה והכתיר את עצמו כקיסר. בחורף 217/218 נותר הלגיון באפמאה שבסוריה שם הצטרף, לצד הלגיון השלישי גאליקה, למרד של בסיאנוס הידוע יותר בכינוי אלאגבאלוס כנגד מקרינוס. כאשר המרד הצליח ואלאגבאלוס הפך לקיסר, הוא העניק ללגיון את התואר "פיה פילדיס פליקס אטרנה" ("נאמן ואדוק ובר מזל לנצח").