אסתר הייתה אחת מבין שלושה חברים שנבחרו להעביר נשק להגנה העצמית מדמשק למרחביה. היא ניצלה את החוק העות'מאני שאסר על נשים לנסוע ברכבת יחד עם גברים אלא בתנאים מיוחדים שאליהם לא נכנס המבקר (הכרטיסים היו בידי הגברים), וכך הצליחה להבריח את כלי הנשק. "בדרך חזרה נצלנו את החוק הזה ואני הובלתי איתי את מזוודות הנשק, קִבל אותן ממני חיים, אחי ז"ל [שטורמן] מבעד לחלון והעבירן בעגלה". כדי להבריח את הנשק מדמשק למרחביה הפכה לגברת הלבושה בהידור ואליה צמוד מלווה, חבר השומר הלבוש כבדווי. ליווה אותה שמואל הפטר, מראשוני ארגון השומר. ישראל בצר, מחברי קבוצת הכיבוש במרחביה תיאר בזיכרונותיו את הופעתה: "לבושה בגדי פאר כגברת, מזוודה יפה בידה ולידה ה'בדווי' מלודז', שמוליק הפטר. [...] רבים מחברי לא הבינו מה לאסתר ולתלבושת כזאת?" משימה זו הייתה אחת ממשימותיה המשמעותיות ביותר כחברה בארגון השומר. מכיוון ששמירה בפועל לא פעם נמנעה מן הנשים בארגון, הייתה זו את הדרכים להשתתף בפעילות הביטחונית.
פועלה בארגון השומר לשוויון בין גברים ונשים.
עם הצטרפותה לחוות סג'רה נאבקה על שוויון זכויות בין גברים לנשים בקולקטיב ואחר כך בארגון השומר. חברי וחברות הקולקטיב בסג'רה חרתו על דגלם בין היתר את כיבוש העבודה וכיבוש השמירה. לפי חלוקת העבודה בקולקטיב, הגברים עבדו במלאכות שדרשו הפעלת כוח פיזי, והנשים בבישול, ניקיון וכביסה. היא וחברותיה התנגדו לכך, ופעלו לשינוי חלוקת התפקידים בין נשים לגברים בקבוצה. בין היתר נאבקו על זכות הנשים לעבוד בחריש בעזרת שוורים, על זכותן להשתתף בשמירה וכן הנהיגו אופנת לבוש ותספורת שכללו שיער קצוץ ומכנסיים קצרים. רחל ינאית בן-צבי כתבה: "אסתר הייתה בין החורשות הראשונות ובין אלו שהכניסו את האופנה החדשה של הלבוש "מכנסי עבודה", אוחזת במחרשה והולכת אחרי זוג השוורים".
הנשים בארגון השומר הרגישו מקופחות בקרב החברה השומרית בתל עדש במשך תקופה ארוכה ודרשו שוויון מגדרי. הנשים, בעיקר הצעירות, החליטו לצאת חוצץ נגד קיפוחן בעבודות השירותים וכנגד קיפוחן בארגון. הן הוצבו במטבח וגברים בשמירה ובפלחה. האירוע המרכזי שבו פעלו הנשים למען שוויון היה "מרד חדר האוכל". המרד פרץ בשל סירובם של הגברים להשתתף בשטיפת הכלים לאחר סיום הארוחות המשותפות כיוון שאין זו, לטענתם, עבודה לגברים. כל הנשים החליטו לשבות. הן סירבו לבשל לגברים את ארוחותיהם. אסתר בקר ארגנה את השביתה ואליה הצטרפו האחרות:
כך היה. היא נבחרה לחברת מועצה ולוועדה לסידור המשפחות, באספת השומר שהתכנסה בימים 24–26 ביוני 1919 בתל עדש.
חייה כאֵם בארגון "השומר".
בשנת 1911 והיא בת 21 עברו צבי ואסתר בקר עברו יחד לנקודת התיישבות חדשה בעמק יזרעאל, מרחביה, שם עבדו את האדמה, ובה נולדה בתם הבכורה דרורה. כשהייתה בהריון נאסר צבי על ידי הטורקים, בעקבות מתקפה שהחלה על היישוב היהודי ותגובתם של חברי השומר. אורח חייהן של משפחות השומר לא היו קלים, היישובים העבריים היו מוקפים בכפרים ערבים והנשים לא פעם נשארו עם הילדים בסביבה עוינת. כשגרו בקצה המושבה נהגה אסתר בקר להעלות את התינוקת לגג במטרה להגן על חייה.
היא תיארה את תנאי חייה כאם צעירה, לבדה מול מפגעי הטבע ושכנים עוינים. הפחד לא היה חסר בסיס, ולא אחת נשקפה סכנת חיים לאימהות ולילדיהן. הייתה נחוצה מידה רבה של אומץ לב, תושייה ויכולת גופנית כדי לשרוד. כאשר כתבה על אימהותה חשפה טפח ממה שעבר עליה כאם צעירה במשפחה בארגון השומר: "נאסר צבי והובל לבית סוהר [..] ואני אז בהריוני הראשון. נשארתי במרחביה עד יום הנסיעה לבית החולים בחיפה ללדת את ילדתי הבכורה, [...] את ההכרה הראשונה עם האבא עשתה הפעוטה בין כותלי סוהר עכו. אחרי הלידה נשארתי בעיר אצל אמא כדי שאוכל לבקר את צבי". הביטוי הרגשי היחיד בדבריה היה כאשר ציינה את השם שניתן לבתם, דרורה, שביטא תקווה.
נדודים בעמק ובגליל.
חברי הארגון וביניהם צבי בקר ראו את משימת הארגון כחשובה והכרחית בתקופתם. צבי ואסתר בקר נדדו בעמק ובגליל, הוא הקדיש את כל פועלו לשמירה על היישוב היהודי. באחת משיחותיהם אמר לה: "הנה את רואה את הסביבה הזאת. נרחב הוא הגליל ורב בו המקום להתיישבות, אך כוחותינו דלים ועלינו ליצור כאן גוף חזק, כדי שיחדלו השכנים לחשוב שאפשר לגנוב ולגזול מאתנו, ואנחנו בלתי מוכשרים להגיב. כוח זה דרוש לנו עוד לפני שיבואו יהודים רבים וירצו להתיישב בכל פינות הארץ. עלינו מוטל התפקיד לחזק ולהבטיח כל נקודה בארץ גם אם יעלה לנו הדבר בקרבנות, עד ששכנינו יוכחו, שאין רכושנו הפקר. היודעת את מה דרוש לשם כך? דרושים חברים וחברות, שיהיו מסוגלים לחיות חיי נדודים ולעמוד פנים".
בתל עדש.
ב-1913 עברו אסתר, צבי ושתי בנותיהם הקטנות, דרורה ונחמה, שנולדה ליד אום ג'וני, לתל-עדש. שם היה צבי בקר שומר בגליל והיא עבדה עם החברות במטבח בתור מבשלת. בתקופה שאסתר עובדת במטבח – פועלת אסתר לקידום השוויון בין הגברים לנשים. בתל-עדש נולדה הבת נעמי. מתל-עדש עברה המשפחה למושבה מטולה, במטרה להקים נקודת התיישבות ראשנה של השומר בגליל העליון. היא הייתה אז אם לשלוש בנות ובהריון. לאחר תקופה החליטו לעזוב את המושבה. אנשי בית-גן (לימים יבנאל) הציעו לצבי בקר לקבל את השמירה במקום והוא נענה. חצי שנה אחר כך, בליל גשם שוטף נגנב צאן ובקר מחצרו של איכר. ברדפו אחרי העדר הגנוב, הגיע עד לירדן. הוא נשאר כל הלילה במקום אך לא מצא דבר. הוא חזר לביתו כשהוא רטוב כולו, מצונן ומדוכא מן המקרה. בעקבות המקרה נתקף בדלקת ריאות ושבוע ימים היה קשור למיטתו, שממנה לא ירד עוד. אסתר הייתה אז בהריון.
לאחר מותו הקיפו אותה בני ובנות המשפחה ותמכו בה. בתם הרביעית, שנולדה אחרי מותו, נקראה צביה על שמו. צביה, שכונתה ציקה, יצאה להכשרה בדגניה ונשארה בה כגננת לצדה של מרים זינגר (ברקוביץ), הגננת הראשונה של דגניה, ולימים קיבלה את האחריות על הגן במקומה.
בכפר גלעדי.
בכפר גלעדי הכירה את עמנואל (עמק) רינין, איש העלייה השלישית שהגיע ארצה מרוסיה. הוא היה צעיר ממנה וקיבל ברצון את בנותיה, ב-1927 הם נישאו. חברתה משכבר הימים רחל ינאית בן-צבי סיפרה כי אסתר נראתה כאילו שבה לימי נעוריה. נולדו להם שני בנים, גדעון, שנפטר בילדותו, ועודד, שלמגינת לבה של אמו היגר לארצות הברית. כל ניסיון להחזיר את הבן והמשפחה שהקים באמריקה לא צלח, והיא הלכה לעולמה מבלי לראותו חוזר הביתה.
בתל אביב.
עם נישואיה לעמק רינין עברו לגור בתל אביב. היא ניהלה את משק הפועלות בגבעתיים, ועבדה כמורה בבית הספר החקלאי בגבעת השלושה. אחר כך עברו לגור בעפולה וברמת גן, שם הייתה פעילה במזכירות ארגון אמהות עובדות. הייתה חברת אספת הנבחרים הראשונה ברשימת אחדות העבודה.
נפטרה ב-2 באוגוסט 1973, נטמנה בבית העלמין בכפר גלעדי. בנותיה ציקה ונחמה היו חברות דגניה, בתה נעמי הייתה חברת קיבוץ אפיקים.
מתחם פירמידות גיזה
לונגרן
לונגרן (בגרמנית: Lungern) הוא כפר בקנטון אובוולדן שבשווייץ. בתחומי הכפר נמצא אגם לונגרן, ובנוסף לכפר עצמו נכללים בשטח השיפוט שלו היישובים בירגלן, קייזרשטול ואובזי.
גאוגרפיה.
הכפר לונגרן שוכן בגובה של 750 מטרים מעל פני הים בחלק הגבוה של קנטון אובוולדן, על חופו המזרחי של אגם לונגרן ולרגלי מעבר ההרים ברינינג. זהו הכפר הגבוה ביותר בעמק סרנרה והוא שוכן על אגן שפתוח רק כלפי צפון ומוקף משאר עבריו ברכסי סלעים ויערות תלולים.
מדרום-מערב לכפר משתרע מעבר ההרים ברינינג. בצדו הצפון-מערבי נקבע גבולו על ידי ההרים וילרהורן וגומה העליון ואגם לונגרן נמצא במלואו בשטחו של הכפר. ממזרח מגיע גבולו של הכפר להרים הוכשטולן וצ'ינגשטול ובתחומו כלול הר גריפפי וחלק מעמק מלכטל הקטן.
בנוסף לכפר לונגרן עצמו, נכללים בשטח השיפוט שלו גם היישובים קייזרשטול ובירגלן השוכנים על הקצה הצפוני של האגם והיישוב אובזי השוכן על קצהו הצפון-מערבי של האגם. אובזי הוא החלק המוחזק בצורה הטובה ביותר בכפר ובו ניתן לראות בתים ישנים במבנה ובסגנון המקורי שלהם.
שטח הכפר הוא 46.51 קמ"ר, שמתוכם 6.48 קמ"ר הם שטחי ביצות ואחו, 19.2 קמ"ר הם שטחי מרעה, 15.97 קמ"ר הם שטחי יערות ו-2.91 קמ"ר הם שטחי בור.
היסטוריה.
המסמך המשפטי הראשון המהווה הוכחה לקיומו של לונגרן הוא רישום מס של הדיוקסיה של הבישוף של קונסטנץ שבגרמניה משנת 1275. היישוב מוזכר בשם Lutigern וגם de Lungern.
ב-1861, עם השלמת סלילתו של הכביש העובר במעבר ההרים ברינינג, נעשתה הגישה לכפר קלה יותר. ב-1886 עברה כרכרת הדואר הראשונה במעבר ההרים. וב-1888 הושלמה סלילתה של מסילת הרכבת מבריינץ לאלפנשטד (כיום חלק מאלפנך). ב-1887 גרמה הצפה של הנהר אייבך לנזק בכנסייה הישנה של הכפר. ב-1893 נבנתה כנסייה חדשה בסגנון נאו גותי.
בסוף המאה ה-18 הונמך מפלס האגם לאחר מאמצים ארוכי שנים כדי לשפר את תנאי המחיה בכפר. העבודות יצרו שטח אדמה חדש לצורכי חקלאות, בינוי ומנסרה. תוך 80 שנה אבד שטח זה לטובתו של סכר חדש. ב-1922 בנתה חברת CKW תחנת כוח הידרואלקטרית ליד האגם. ב-1942 חושמלה מסילת הרכבת העוברת במעבר ההרים ברינינג.
דמוגרפיה.
כיום מונה אוכלוסיית הכפר כ-2,000 תושבים. נתון זה הוא די יציב, לכן קיימת עלייה בשיעור האוכלוסייה הבוגרת מתוך כלל האוכלוסייה. למעשה 17.5% מתושבי לונגרן הם בגיל הפנסיה, בהשוואה ל-12% בכלל הקנטון. במידה שהזדמנויות התעסוקה תשארנה מוגבלות, שיעור שזה צפוי לעלות אף יותר בעתיד.
פייר דלאדונשאן
פייר דלאדונשאן (בצרפתית: Pierre Deladonchamps; נולד ב-1 ביוני 1978 בנאנסי) הוא שחקן צרפתי זוכה פרס סזאר.
ביוגרפיה.