בשנת 1930 היא נבחרה למועצת העיר המחודשת של דבלין מטעם פיאנה פול, יחד עם רוברט בריסקו, שון אוקלי, תומאס קלי ואוסקר טריינור. היא שימשה כראשת העיר של דבלין, האישה הראשונה בתפקיד, מ-1939 עד 1941. היא התנגדה לחוקת אירלנד והעבירה ביקורת קשה נגד איימון דה ואלירה במעמד פרסומה. יחד עם האנה שיהי-סקפינגטון, היא טענה שהוא מקנה לנשים מעמד נמוך יותר ממה שהובטח בהכרזה של הרפובליקה האירית. היא ספגה ביקורת מצד רבים בארגון פיאנה פול בשל כך. היא גם התנגדה קודם לכן לחוק התעסוקה בשנאד ב-1935 מכיוון שהוא הפלה נגד נשים. בעוד שלא תמכה בפיגוע של שין פיין באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, היא עתרה לחנינות למען אלה שנידונו למוות על ידי הממשלה האירית. הנושא הוביל אותה בסופו של דבר זה לנטוש את המפלגה לחלוטין לאחר שסיימה את הקדנציה שלה כראשת העיר בשנת 1941. בשל התנגדותה למגוון התפתחויות בפוליטיקה האירית, היא סירבה לעמוד בבחירות כמועמדת של פיאנה פול ב-1943. בעת שירותה כראשת העיר, היא עזרה להקים את הצלב האדום האירי.
ב-1948 היא השתתפה פעם אחרונה בבחירות הכלליות מטעם מפלגת קלן נה פובלכתה, אולם לא נבחרה, וזכתה ב-1,419 קולות בלבד (3.18%).
המשך חייה.
ב-1966, במסגרת חגיגות היובל למרידת הפסחא, הוענקו לה ולקרובים נוספים של נופלים במאבק תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי האוניברסיטה הלאומית של אירלנד. בעת ההכנות לאירועים, היא כתבה לנשיא, שון למאס, את הדברים הבאים: "בתור האלמנה היחידה הנותרת של חותמי הכרזת הרפובליקה של 1916... אני יודעת יותר על האירועים לפני ואחרי המרידה מאשר מכל נפש חיה". היא רצתה תפקיד מרכזי בחגיגות ואמרה כי בעלה, ולא פטריק פירס, היה הנשיא של הרפובליקה ב-1916. היא אמרה כי פירס "רצה לתפוס מה שהגיע לאחרים... בוודאי שפירס צריך היה להסתפק בכבוד להימנות כמפקד הגבוה כאשר הוא הבין בפיקוד בערך כמו הכלב שלי... לא התכוונתי להעלות את הנושא בציבור, אבל איאלץ לצאת באופן ציבורי מאוד תקיף אם ינסו להכריז על פירס בתור הנשיא". בעקבות מותה בגיל 94 בשנת 1972 בבית סיעוד בליברפול, היא זכתה לכבוד נדיר של הלוויה ממלכתית. היא קבורה בבית הקברות דינס גרנג' בדבלין. היא העדיפה להיות מוכרת כ-"Caitlín Bean Uí Chléirigh" (קתלין, גב' קלארק), וכך כתוב על המצבה שלה. אחיינית-רבא שלה, הלן ליטון, ערכה את זיכרונותיה ופרסמה ספר ביוגרפיה אודותיה בשנת 1991.
יפה נוף (שיר)
יְפֵה נוֹף הוא שירו של רבי יהודה הלוי (1075–1141 בקירוב), שהיה פילוסוף, רופא ומשורר מתקופת תור הזהב של יהודי ספרד. חלום חייו היה לעלות לארץ ישראל ולירושלים, ואמנם בהיותו בן 65 הפליג למזרח והגיע למצרים, אך לא ברור אם הצליח גם להגיע ארצה. השיר הוא שיר כיסופים לירושלים וצער על מצבה החרב אך תשוקה לעלות אליה מהגלות בקצה מערב למרות חורבנה ושיממונה. השיר הולחן על ידי אתי אנקרי, ישראל גולדפרב, ניסן כהן-מלמד, ינון נאמן ושגב פניאל אביחיל.
אלגוריתם קנות'-מוריס-פראת'
פוקלושי
דניצה
דניצה (מחנה ריכוז)
וילייקה
וילייקה (בבלארוסית: Вілейка או Вялейка, ויאלייקה; ברוסית: Вилейка; בפולנית: Wilejka; ביידיש: ווילייקע) היא מרכז הנפה וילייקה במחוז מינסק בבלארוס. העיר שוכנת על גדות נהר וילייה , במרחק של כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לעיר מינסק, בירת בלארוס. בעיר מתגוררים 26,751 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה.
האזכור הראשון של וילייקה הוא מ-1460, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בהמשך האזור הפך לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1793, בעקבות חלוקת פולין, וילייקה עברה לשטח האימפריה הרוסית. תוך זמן קצר ההתיישבות קיבלה מעמד של עיירה והפכה לבירת נפה בתוך פלך מינסק. ב-1842 האזור עבר לפלך וילנה, ווילייקה המשיכה להיות בירת נפה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה. וילייקה הפכה לבירת מחוז בתוך פרובינציית וילנה.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ווילייקה הפכה לבירת מחוז. ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-2 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום. כעבור זמן קצר פורק מחוז וילייקה ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה כשמלדזייצ'נה היא הבירה, עד שהוא פורק ב-1960 והאזור הפך לחלק ממחוז מינסק. ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.
הקהילה היהודית.
ככל הנראה תחילת היישוב היהודי בעיר הייתה במהלך המאה ה-18. במפקד אוכלוסין ב-1797 נמנו 926 יהודים, למעלה מ-70% מכלל האוכלוסייה. במפקד ב-1847 מספרם ירד ל-257 בלבד, ככל הנראה בעקבות שיטפונות ושרפות שפקדו את העיירה. בהמשך המאה ה-19 מצבם הכלכלי של היהודים השתפר משמעותית וגם הקהילה הצליחה להשתקם, ובמפקד ב-1897 הקהילה הגיעה לשיא של 1,328 יהודים (מתוך 3,560). רוב הקהילה הייתה חסידית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו נכסים רבים של היהודים, וגם בתקופה שבין מלחמות העולם מצבם הכלכלי לא היה טוב. בשנות ה-20 הקהילה מנתה כ-1,100 יהודים. באותה תקופה הציונות צברה תומכים רבים בעיר והוקם בה בית ספר של רשת תרבות.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בווילייקה כ-1,000 יהודים. עם הכיבוש הסובייטי ב-1939 הולאמו חברות ובתי עסק של היהודים וכמה מהעשירים שבהם הוגלו לסיביר.
השואה.
בחודשים שלאחר הכיבוש הגרמני ביוני 1941 הוקם יודנראט, היהודים נאלצו לבצע עבודות כפייה והוטלו עליהם מגבלות שונות כמו נשיאת טלאי צהוב, איסור יציאה מהעיר ואיסור הופעה במקומות ציבוריים.
ב-12 ביולי 1941 התקיימה אקציה: כ-150 יהודים ועוד מספר קטן של בלארוסים הובאו לבית כנסת לשעבר ומסמכי הזיהוי שלהם נלקחו. בשלב הבא הם צוו לחזור לבתיהם ולחזור למבנה עם כספם וחפציהם יקרי הערך. לאחר מכן כל מי שלא היה בעל מלאכה מקצועי או בעל כישורים, רובם הגדול של העצורים, נלקחו על ידי כוחות אס דה לכפר הקרוב סטאוקי (Стаўкі) ושם נורו למוות. ב-30 ביולי התקיימה אקציה נוספת, הפעם כ-400 יהודים נלקחו על ידי האס דה לכפר פורסה ושם נורו למוות לתוך חמישה בורות הריגה שהוכנו מראש.
בדצמבר באותה שנה כל היהודים שנותרו ביחד עם יהודים מקהילות קרובות כמו קורנייץ שוכנו בתוך מספר גטאות קטנים ומחנות עבודה. חלק מהגטאות לא גודרו ולא על כולם הייתה השגחה מתמדת, אך יהודים שנתפסו מחוץ לגטו נענשו בצורה חמורה. על היהודים הוטלו עבודות כפייה שונות, כמו סידור התשתיות ברחבי העיר. בתחילת פברואר 1942 הוקם בווילייקה מוצב מקומי של האס דה, במהלך החודש אנשיו רצחו כ-30 בני אדם. ב-3 במרץ, יום חג פורים באותה שנה, אנשי האס דה ביצעו אקציה נוספת במהלכה נרצחו כל יושבי אחד הגטאות, רובם הגדול ילדים; לאחר הרצח הם העלו את המבנים באש כשהגופות בתוכם.
באוגוסט באותה שנה פוצל מתוך הגטו המרכזי (בו ישבו כ-300 יהודים) גטו קטן יותר שבו שוכנו בעלי מלאכה שימושיים. במהלך אותו קיץ הובאו לעיירה בעלי מלאכה חדשים מעיירות באזור ובעלי המלאכה הפחות-כשירים נלקחו בקבוצות על משאיות אל מחוץ לעיר ושם נורו לתוך בורות. בספטמבר הגיעו כמה מאות עובדים יהודים משצ'וצ'ין. בנובמבר בוצעה עוד אקציה בקנה מידה גדול במהלכה נרצחו כמה מאות בני אדם, בעיקר יושבי הגטו המרכזי.
לגטו החלו להגיע שמועות על חיסולם של גטאות נוספים באזור. קבוצה מתוך הגטו הקטן שהצליחה להשיג כמה כלי נשק המתינה למרץ 1943, לאחר החורף, והצליחה להימלט ליערות; אנשי הקבוצה לא נתפסו. ב-28 במרץ נערכה בדיקה של הגטו הקטן במהלכה נמצאו כמה עשרות יהודים כלא-כשירים, הם נרצחו וגופותיהם הועלו באש. ב-17 ביולי 1943 נסגר מחנה עבודה במלדזייצ'נה, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו לאחד ממחנות העבודה שנותרו, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
היהודים שנותרו המשיכו ככל הנראה לעבוד בגטו עד שלב מאוחר ב-1944 ואז הוא חוסל, זמן קצר לפני נסיגת הגרמנים. מספר ההרוגים המדויק, כולל אלו שהובא לווילייקה ממקומות אחרים, אינו ידוע, אך ככל הנראה עולה על 1,500 איש.
ניגון
ניגונים
שחוטי חוץ
איסור שחוטי חוץ הוא איסור הלכתי לשחוט קורבן מחוץ לבית המקדש ("המקום אשר יבחר ה'") או להקריב אותו שם. זהו איסור חמור, והעונש על כל אחד ממעשים אלו הוא כרת במזיד או קורבן חטאת בשוגג.
עם זאת, בתקופות מסוימות עד לבניין בית המקדש, הותר להקריב קרבנות בבמות בכל מקום. גם לאחר בניין הבית, איסור זה הוא רק ליהודים, אך לגוי מותר להקריב קרבן לה' בכל מקום.
מקור האיסור.
מקור האיסור הוא בפרשת אחרי מות:
במות.
במות הם מקומות שנועדו להקרבה לה' שלא במקום המשכן או המקדש. החל מהקמת המשכן, הקרבה בבמות נאסרה וחייבים עליה כרת משום שחוטי חוץ. עם זאת, במשך תקופות מסוימות בהן המשכן לא היה קבוע וטרם נבנה המקדש (כאשר המשכן היה בגלגל, בנוב ובגבעון), הותרה ההקרבה בבמות, ולא נהג אז איסור שחוטי חוץ.
דיני האיסור.
בתורה מופיעים שני איסורים. האחד, לשחוט קרבנות בחוץ, והאחר, להקטיר אותם בחוץ. העובר על כל אחד מאיסורים אלה במזיד חייב כרת, ואם עבר בשוגג חייב להביא קרבן חטאת. חז"ל לומדים מריבוי הפסוקים שיש גם איסור על זריקת הדם בחוץ, אולם ישנה מחלוקת האם הזריקה נספחת לשחיטה או להקטרה.
חיוב על שחוטי חוץ הוא רק אם הקרבן היה כשר אילו הקריבו אותו במקדש כדין ("ראוי לפתח אהל מועד"). על קרבן פסול שהוקרב בחוץ, אף שהמעשה אסור, אין חיוב כרת או חטאת.
הנס הרצוג