סעיף 15(9) לדוגמה, מגן על דיווח מאספה או ישיבה פומבית שהייתה פתוחה לציבור, ונותן למעשה הגנה על ציטוט לשון הרע של אחר על ידי העיתונות. מחד, ניתן לטעון שהגנה כללית על ציטוט לשון הרע היא הגנה רחבה מדי המאפשרת השמצה ללא דין או חשש, ואכן היו ניסיונות שלא צלחו לשנות את הסעיף בחוק. מנגד, החוק מתייחס רק לאסיפות וישיבות פומביות בהן הציבור מוזמן להשתתף, ולכן יש טענה כי זכות הציבור לדעת עולה על ההתניה בסעיף שהעניין צריך להיות "עניין ציבורי", כי הדברים נאמרו ממילא בפורום פתוח, ולכן הסעיף מצומצם מדי.
נראה כי קיימים תחומים רבים אשר אינם מטופלים על ידי החוק, בשל פיגורו אחר התקדמות הטכנולוגיה והפסיקות. תחילה נראה כי ההתקדמות הטכנולוגית מקלה על בירור עובדות טרם פרסומן ושימוש בטענת תום לב קשה יותר מאשר מבעבר ולכן ייתכן ויש לצמצם את ההגנה על המפרסמים, כפי שנאמר בפס"ד סי.די.אי. סיסטמס נ' סרי. מעבר לכך, כיום התקשורת איננה מסתכמת בעיתונות כתובה ומשודרת וכיום כל אדם יכול להפיץ ידיעות ודעות לקהל כלל-עולמי בדומה לעיתונאי על גבי רשת האינטרנט.
תהליך המכונה WEB 2.0 הולך ותופס תאוצה בשנים האחרונות. המונח מתייחס לדור השני של שירותים באינטרנט. הדור השני הוא אתרים המספקים פלטפורמה טכנולוגית ליצירה ושיתוף של תכנים גם על ידי הגולשים עצמם. את ה"עולם החדש" ניתן לאפיין כבעל רמה גבוהה של אקטיביות ושיתופיות בין בני האדם ליצירת קשרים חברתיים, לשיתוף בחוויות אנושיות, ליצירת מידע חדש והפצתו המהירה, לשיתוף פעולה והחווית דעות. מיישום המציע שירותים בסיסיים הפך האינטרנט, על ידי שיתופיות כלל עולמית, לבסיס ליצירת מידע. יצירת המידע עלולה להיות מלווה בהפצת מידע שלעיתים הוא פוגע, ונופל תחת ההגדרה של לשון הרע, כאשר אחת הבעיות העולות באינטרנט היא האפשרות להגיב באלמוניות. עולה שאלת תום הלב בפרסומים אלו באינטרנט ולכך יצטרך המחוקק לתת את דעתו, בדומה למחוקק האמריקאי שכבר החל בתהליך והפסיקה בארצות הברית שכבר חייבה בפיצויים בלוגרים בשל פרסום שהיווה לשון הרע. בתחום זה הייתה עד היום פסיקה מועטה של בתי משפט נמוכים בעניין זה, אך היא בעיקר נגעה לשאלת רצינות פרסום טוקבקים ובלוגים ולא לשאלת חובת תום הלב של המפרסם.
הפסיקה, אשר כמעט באופן קבוע נתנה חופש ביטוי מלא באינטרנט ללא חשש מלשון הרע, קיבלה תפנית מסוימת בשנת 2006, עם הפסיקה בעניין פלונית נ' בזק בינלאומי. מדובר בפסק דין של בית משפט השלום, שנגע לשאלת חשיפת פרטיהם של גולשים אלמוניים באינטרנט שפרסמו לשון רע, אם בטוקבקים ואם בבלוגים. בסופו של דבר הוחלט כי כל עוד מדובר בעוולה אזרחית, לא ייחשפו פרטיהם האישיים של הגולשים, אך אם מדובר באחריות פלילית שמוטלת על הגולשים עקב פרסומיהם, אז פרטיהם ייחשפו. גם בפסק דין זה הועלתה ביקורת על כך שהמחוקק עוד לא הגיב לשאלת לשון הרע ותום הלב של גולשים, ושהוא צריך להגיב לכך בהתאם. בשנת 2005 אכן הוכן "תזכיר חוק מסחר אלקטרוני" אשר אמור לתת מענה לשאלת חשיפת פרטיהם של גולשים אלמוניים ברשת האינטרנט ולשלילת האחריות הנזיקית שיש לספקי האינטרנט בשל פרסומים של הגולשים באמצעות אותו ספק. על פי תזכיר החוק, גילוי פרטיהם של גולשים על ידי ספקי האינטרנט יהיה רק אם יש חשש לביצוע עוולה או עבירה פלילית על ידי פרסום דבר מה של הגולשים.
תיאודור לביא
תיאודור לבנשטיין-לביא (Theodor Löwenstein-Lavi; 1905, טורנו סוורין - 1983) היה היסטוריון, עיתונאי, מורה ופעיל ציוני יהודי רומני. בהכשרתו היה פסיכולוג ומחנך. נחשב לאחד התאורטיקנים העיקריים של הציונות ברומניה. התיישב בישראל בשנת 1957 אחרי שהיה מספר שנים אסיר ציון בימי השלטון הקומוניסטי.
חייו ופעילותו ברומניה.
תיאודור לבנשטיין נולד בטורנו סוורין בשנת 1905. את שמו, תיאודור, קיבל לזכרו של הרצל. אחרי לימודי תיכון בעיר הולדתו, למד פסיכולוגיה וסיים דוקטורט בחינוך (פדגוגיה) בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט. את עבודת הדוקטורט בתחום הפסיכו-פדגוגיה תחת הדרכתו של פרופ' ג'ורג'ה ג. אנטונסקו.
בין שתי מלחמות העולם היה לביא פעיל בעיתונות היהודית ובעיתונות הספרותית ברומניה וכתב לפעמים בשמות עט כמו "ליביו תיאודורו" או "בנימין לוי".
את תחילת הקריירה העיתונאית בתקשורת היהודית עשה בשנת 1920 בעיתון "Mântuirea" (הגאולה). אחר כך עד שנת 1939 כתב והיה לעורך ראשי בעיתון "השמונאה" (Hasmonaea), ביטאון הנוער הציוני.
לבנשטיין היה פעיל גם בכתבי-העת ספרותיים ""Adam" ("אדם"), "Știri literare" ("חדשות ספרותיות"), "Vremea" ("הזמן"), "Cuvântul liber" ("המילה החופשית") וגם ב- "Ecoul evreiesc (ההד היהודי). ב-1929-1927 היה העורך הראשי של כתב העת "Știri din lumea evreiască" (חדשות מן העולם היהודי). פרסם מאמרי בקורת ספרותית, מסות על אסתטיקה, מאמרים פוליטיים. עבד גם כמנהל בית ספר יהודי בבוטושאן ואחר כך, עד שנת 1940 כיהן כמנהל בית הספר היהודי "לוקה מויסה" בפלוישט. וילהלם פילדרמן מינה אותו למנהל המכון להכוונה מקצועית שליד "איחוד היהודים הילידים". באותה תקופה למד לבנשטיין בקורס של הרב יעקב נימירובר על ההיסטוריה של עם ישראל ובסמינר של הרב חיים ברזיס על המתודולוגיה של חקר תולדות היהודים. בהמשך ניהל לביא את מחלקת התרבות של ההסתדרות הציונית ברומניה ונחשב לתאורטיקן של התנועה.
בגלל החרפת האווירה העוינת כלפי היהודים בפלוישט עברו משפחתו, ואחר כך הוא עצמו, לגור בבוקרשט. גם שם ניהל, לתקופה קצרה, בית ספר של הקהילה היהודית.
בימי הדיקטטורה הפשיסטית-צבאית ברומניה (1940–1944) לימד לבנשטיין היסטוריה יהודית במכללת אוֹנסקו (Onescu) שאולתרה על ידי היהודים בבוקרשט כמוסד אקדמי יהודי אחרי שנאסרה גישתם למוסדות ההשכלה הגבוהה הרומניים.
בשנת 1934 פרסם לבנשטיין ספר בשם "תולדות הציונות" ברומנית, ספר שפורסם שוב בשנת 1945. כמו כן פרסם את הקובץ "ישראל בעמים: תרומת היהודים בכל תחומי הפעילות" (1939) (עם נחום קיצלר) וכתב מונוגרפיה על תאודור הרצל, שפורסמה ב-1945. בשנים 1948-1944 לביא ערך את כתב העת ""Viața evreiască" (החיים היהודים).
ד"ר לבנשטיין נעצר בתחילת שנות החמישים בגלל פעילות ציונית והוחזק במעצר ובבתי סוהר שונים בשנים 1950–1955. לאחר שחרורו עלה לישראל בשנת 1957 ועִברת את שם משפחתו ל"לביא". את התקופה בה נרדפו הציונים ברומניה תיאר בספר "N-a fost pisica neagră" (החתול לא היה שחור) שהופיע בשנת 1968 בירושלים.
חייו ופעילותו בישראל.
בישראל לביא לימד היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1960 היה אחד מעדי התביעה במשפט אייכמן.
לביא כתב מחקרים היסטוריים רבים, כחוקר של מוסד יד ושם, בחלקם יחד עם תלמידו, ד"ר ז'אן אנצ'ל. הוא הקים באוניברסיטה העברית מרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה.
בין ספריו שפרסם ביד ושם היה הספר "יהדות רומניה במאבק על הצלתה" (1965). לביא היה גם העורך של הכרכים על יהדות רומניה והונגריה שפורסמו במסגרת "פנקס הקהילות" של יד ושם.
אחרי פרישתו לגמלאות המשיך לעבוד בהתנדבות במרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה והקים אוסף לפרסומים, תעודות ומכתבים.
למשך מספר שנים בשנות ה-1970 הוציא לאור את כתב העת "תולדות", שגיליונו הראשון הוקדש לסוגיית גישתו של מירצ'ה אליאדה כלפי היהודים.
ביבליוגרפיה ביקורתית של כל כתביו נמצאת בעריכה במרכז דינור לחקר ההיסטוריה היהודית שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2012 פורסם ברומניה בעריכת מיכאלה גליגור ומרים קאלויאנו הספר "תיאודור לביא בהתכתבות" ובו 136 מכתבים צן התקופה 1958–1983 מהארכיון של האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר יהדות רומניה.
(Mihaela Gligor și de Miriam Caloianu, "Theodor Lavi în corespondență" (Cluj-Napoca, Presa Culturală
(Clujeană, 2012
אנטי-פמיניזם
אנטי-פמיניזם היא אידאולוגיית ההתנגדות לחלק מצורות הפמיניזם או לכולן. חלק מתומכי האנטי-פמיניזם מתנגדים בעיקר לפמיניזם האידאולוגי והרדיקלי, שלטענתם מונע על ידי מיזאנדריה – שנאת גברים, ומעודד התקרבנות יותר מאשר שוויון. חלקם טוענים כי הפמיניזם בעידן המודרני מתעלם מהבדלי מין במבנה המוח וכן מאפליית גברים בתחומים כמו גירושין, משמורת ילדים, ניכור הורי, גיוס חובה לצבא, תקציבי בריאות, אחוזי מוות ונכות בתאונות עבודה, אחוז הגברים בין חסרי הבית, הפליה מול מוסדות המדינה, הפליה בפסיקות הדין הפלילי ופער אמפתיה חברתי לרעת גברים.
השקפת עולם.
האנטי-פמיניסטים מותחים ביקורת על הפמיניזם לסוגיו ו/או על ביצועו בפועל. הסופר האנטי-פמיניסטי ג'יימס קאלב מגדיר את השקפת עולם האנטי-פמיניסטית כך:
יש אנטי-פמיניסטים המבקרים את התנועה הפמיניסטית בכך שהיא עוסקת ביצירת שוויון והעצמה לנשים בלבד, וטוענים שאם רוצים ליצור שוויון והעצמה יש לעשות זאת לשני המינים כאחד, אחרת יש כאן מידה של צביעות.
אנטי-פמיניסטים רבים גם מצביעים על הנזק שגורם הפמיניזם במיתוג נשים כקורבנות תמידיים.
מרלה ברוורמן, במאמרה "פמיניזם עם שתי רגליים שמאליות" כותבת:
לדעת ההיסטוריון מרטין ון קרפלד "נשים הן המין המתלונן. גבר מתלונן יזכה למנת לעג או בוז, לאישה מתלוננת סיכוי טוב בהרבה להשיג את מבוקשה. לדעת ון קרפלד, כל הפמיניזם המודרני הוא הבל הבלים".
כמו כן, גם בישראל, יש נשים המתנגדות לפמיניזם, כמו תנועת "שוברות שוויון" בישראל הגורסות שהפמיניזם גזל מהנשים את נשיותן.