בשנת 1862 פגש פרדריק סנדיס את השחקנית מרי אמה ג'ונס, הידועה בשם מיס קלייב, כשדגמנה עבורו כ"מגדלנה". נוצר קשר בין השניים והוא התמסר אליה, ולקח אותה כאשתו המשותפת למשך שארית חייו. היא ילדה מספר רב של ילדים, מתוכם 10 גדלו בשם נוויל ושרדו לאחר מותו של סנדיס. היא מופיעה בציורים רבים שלו, עד כדי כך שהוא עשה לפחות 11 גרסאות שלה עד 1904.
פרדריק סנדיס השפיע על אחותו הצעירה, אמה סנדיס (1843–1877), שעבודותיה היו בעיקר דיוקנאות של ילדים ושל נשים צעירות, לעיתים קרובות בלבוש תקופתי או מימי הביניים.
סנדיס נפטר בקנזינגטון שבמערב לונדון בשנת 1904.
יצירתו.
עבודה מוקדמת.
סנדיס הציג כישורים גדולים כשרטט, והשיג הכרה אחרי ההדפס שלו "הסיוט" (1857), שהוא קריקטורה - הצייר הפך את סוסו של סר איזומבראס לחמור צוחק ששמו "ג'י. אר. אוקסון", הכוונה לג'ון ראסקין. על החמור יושבים ג'ון אווארט מיליי עצמו, בדמותו של אביר, כאשר דנטה גבריאל רוזטי וויליאם הולמן האנט בדמות שני ילדים, אחד לפניו ואחד מאחוריו. הקריקטורה, שהופקה באמצעות תהליך ליטוגרפי אוטוגרפי חדש, עוררה תשומת לב רבה למי שצייר אותה. בסופו של דבר, היא פרסמה את סנדיס בקהילת האמנות בלונדון.
רוזטי וסנדיס הפכו לחברים קרובים, וממאי 1866 עד יולי 1867, סנדיס גר עם רוזטי בצ'לסי. עבודותיו של סנדיס הושפעו עמוקות מאלה של רוזטי. הוא התמקד בעיקר בנושאים ודיוקנאות מיתולוגיים.
רישומים.
חריטות עץ ורישומים בגיר.
סנדיס החל לאייר בשנות ה-60 של המאה ה-19 את המגזינים "אוונס א' וויק", את "קורנהיל," וכתבי עת אחרים. עבודתו הושפעה מאלברכט דירר, אמברוסיוס הולביין ואלפרד רטל. סנדיס עשה סך הכל 26 איורים בין השנים 1859–1866, אך כל אחד מהם היה ייצוג משובח של ז'אנר זה, שנחרט נאמנה על ידי חרטים מקצועיים. כדי שהחרטים יצליחו לחרוט על עץ את האיורים המורכבים, הם היו צריכים להתחיל בתכנון מפורט וברור עם האמן. לסנדיס הייתה עין וכישרון לפרטים, בכוונה לשקף במדויק את הנושא, שהתגלה באיכות עבודותיו, והיה מרשים באותה מידה לפרטיו הטכניים.
ציורו של סנדיס "מותו של המלך וורוולף" הוא דוגמה ליכולתו ליצור רישומים שתורגמו היטב לתחריטים. צורות להבות מסתחררות, קימורי הסירה, מפרשה ובגדי המלך הסובבים אותו יוצרים תחושה של תנועה. המוקד הוא ראשו המורכן של המלך.
חיתוך העץ האחרון שלו היה בנושא "דנה בתא הברזן". הוא נחקק על ידי סוויין עבור המגזין "אוואנס א וויק", אך נדחה על ידי העורך בנימוק שהוא חושני מדי, אף על פי שסנדי זכה בתמיכתם בעלי המגזין.
הוא עשה מספר רישומי גיר של אנשי ספרות מפורסמים, כולל טניסון, רוברט בראונינג, מתיו ארנולד וג'יימס ראסל לואל.
ציורי צבע.
" רישום של ויואן", מתאר את המאהבת של סנדיס, קיומי גריי, בתור ויויאן משירו של טניסון "אידיליות של המלך". בשיר ויויאן היא הפאם פאטאל בסיפור של המלך ארתור שהשתמש במבטיה כדי לפתות את מרלין ללמוד את סודותיו. סנדיס השתמש בעבר בסיפורים של המלך ארתור כהשראה ליצירתו, למשל "בתו של המלך פלס". הוא נמשך לסיפורים על נשים ש"מפתות, לוכדות ומשמידות גברים, כמו הלן מטרויה, מורגן לה פיי ומדיאה ". סנדיס מציג את ויויאן כאישה יפה ובטוחה בעצמה. התפוח שהונח לפניה עשוי להתייחס לסיפורם של אדם וחווה.
הרישום "בסתיו", שנעשה בשנת 1860, הוא אחד הרישומים הרבים שסנדי עשה לפני ציור הסתיו ומספק עדות למיומנותו של סנדי כשרטט. הוא לכד פרטים זעירים, כמו מדי החייל והצמחים והפרחים. הרישום דומה כמעט לציור המוגמר.
בתחילת שנות ה-1860 החל להציג את הציורים שהטביעו את חותם תהילתו. הידועים שבהם הם ויויאן (1863), מורגן לה פיי (1864), קסנדרה ומדיאה (1868).
סנדי מעולם לא הפך לצייר פופולרי. הוא צייר מעט, וההשפעה הדומיננטית על אמנותו הייתה של תפיסת עולם טרגית. הייתה בו עוצמה של עצב ויופי שהרימו את יצירתו מעל האידיאלים של הקהל. הסאגות הסקנדינביות ולה מורטה ד'ארתור נתנו לו נושאים קרובים ללבו.
מגדל המים (נהריה)
מגדל המים בנהריה הוא מגדל מים שהוקם בנהריה, ישראל, בשנת 1936, לצורך אספקת מים. המגדל הפך ברבות השנים לאחד מסמליה של העיר נהריה ואף נכלל בסמל העיר נהריה.
היסטוריה.
הרקע להקמתו.
בימים הראשונים לאחר הקמת נהריה לא הייתה אספקת מים מסודרת לתושבי העיר נהריה והמים הובאו מבאר מים בשכונת עין שרה. לעיתים היו בעלי חמורים שהביאו מים מנחל געתון במקום מבאר המים. מים אלו היו מזוהמים ולא ניתן היה לשתות אותם ולכן התושבים היו מרתיחים אותם, מסננים אותם בעזרת צמר גפן ושותים תה או קפה בלבד. המחסור הגדול במים במושבה אף גרם לכך שהתושבים היו תולים את הכביסה שלהם ולא שוטפים אותה, אלא מחכים לגשם.
הקידוחים באזור.
על מנת לפתור את הבעיה הגיעו לנהריה מומחים לחיפוש מים וסימנו מקומות שבהם לדעתם ניתן למצוא מים. בעצתם של המומחים, באוקטובר 1934 הוחלט להקים מגדל מים באזור. קידוח ראשון באזור במטרה למצוא את המיקום המתאים להקמת מגדל המים נעשה בינואר 1935, מזרחית לזוגלובק של היום, אך נכשל. חודש לאחר מכן בוצע קידוח שני בפינת הרחובות ויצמן ושטייניץ, לפי עצתו של רופרד פיקרד, אחד המומחים לחיפוש מים. הקידוח הצליח מעל המצופה - כבר בעומק של 20 מטר נמצאו בבאר שנקדחה מים בכמות גדולה ובאיכות הראויה לשתייה, בתפוקה של מעל 300 מ"ק בשעה, ככל הנראה 500 מ"ק. הבאר שנקדחה זכתה לכינוי "באר מספר 2". ב-17 בפברואר 1935 נערך בנהריה נשף מים לציון האירוע המשמח. באירוע נכח חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון.
הקמת המגדל ותפקידיו.
כדי לאגור את המים שהתגלו ב"באר מספר 2" ולהזרים אותם אל חלקות חקלאיות באזור הצפוני של המושבה, הוחלט להקים את מגדל המים. הבנייה נמשכה ממאי 1935 עד סוף פברואר 1936. המגדל נבנה על גבעה שגובהה 10 מטר מעל פני הים וגובהו הפנימי היה 27 מטר. המגדל נבנה כמבנה סגור בעל צורת מתומן שבראשון בריכת אגירה עם קיבולת של 250 קוב. השטח שמתחת לבריכת האגירה חולק לקומות שחוברו זו לזו במדרגות. הבאר חוברה לבריכה האגירה באמצעות מערכת צינורות ומבריכת האגירה יצאנו צינורות נוספים לחלקות החקלאיות הצפוניות.
הקומות התחתונות של המגדל שימשו את חברת נהריה משקים זעירים בע"מ, שהייתה אחראית על יישוב המושבה. בשנות השלושים שימשה אחת הקומות גם את הנוטרים. אנשי ההגנה השתמשו גם הם בקומה זו לצורכי אימונים בשנים 1936 עד 1948. בשנים 1936 עד 1939 שימש גג המגדל לצורכי תקשורת (באמצעות קוד מורס). בזמן מלחמת העולם השנייה שימש לתצפית על מטוסי אויב. בהמשך שימשו קומות אלו גם כמוזיאון, ספרייה וחדר קריאה. משנות ה-50 של המאה ה-20 משמשות הקומות התחתונות כגלריות אומנות.
הפסקת פעילות המגדל ולאחריה.
בינואר 1984 הופסקה הזרמת המים לבריכת האגירה מסיבות טכניות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 יזמו נשות "האופן הפנימי" ומועדון רוטרי בשיתוף פעולה עם עיריית נהריה את שיפוץ קירות המגדל. בשיפוץ נצבעו מחדש קירותיו של המגדל (מחום ללבן). בשנת 2003 נפתח המקום מחדש בתור גלריית אומנות. בחצר המגדל מוצגת תערוכת פסלים קבועה. המגדל פתוח בכל ימות השבוע, בשעות משתנות.
צו אלהמברה
סבאח אל-ח'אלד א-סבאח
סבאח אל-ח'אלד א-סבאח (בערבית: صباح الخالد الحمد الصباح; נולד ב-3 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט כוויתי, המכהן משנת 2019 בתפקיד ראש ממשלת כווית.
ביוגרפיה.
סבאח הוא בנו של חאלד בן חאמד א-סבאח ומוזה בת אחמד א-סבאח, הבת של אחמד בן ג'אביר אלמובארק א-סבאח, שהיה שליט כווית בין השנים 1921 עד 1950. הוא אחיו של מוחמד אל-ח'אלד א-סבאח, סגן ראש הממשלה לשעבר של כווית. אח נוסף שלו הוא אחמד אל-ח'אלד א-סבאח שגם כיהן כסגן ראש ממשלה לשעבר ושר הביטחון.
בשנת 1977 קיבל א-סבאח תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת כווית.
סבאח החל את הקריירה שלו בשנת 1978, כשהצטרף למשרד החוץ של כווית. עד שנת 1995 הוא עבד במשרד בתפקידים שונים, לרבות תפקיד שגריר כווית באו"ם בין השנים 1983–1989. בין השנים 1995 ל-1993, כיהן סבאח כשגריר כווית בערב הסעודית. במהלך תקופה זו הוא כיהן כנציגה של כווית לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. בין השנים 1998 ל-2006 כיהן סבאח כראש השירות לביטחון לאומי.
ביולי 2006, מונה סבאח לתפקידו המיניסטריאלי הראשון, כשמונה לשר הרווחה והעבודה, תפקיד שהמשיך בו עד אוקטובר 2007 עד שמונה לשר המידע. בפברואר 2010 הוא מונה לחבר במועצת הנפט העליונה. באוקטובר 2011 מונה סבאח לסגן ראש הממשלה ושר החוץ. בדצמבר 2011 מונה סבאח גם לשר החוץ בקבינט. ב-4 באוגוסט 2013 מונה סבאח לתפקיד "סגן ראש ממשלה ראשון", בנוסף לתפקידו כסגן ראש הממשלה.
ב-19 בנובמבר 2019 מונה לראש ממשלת כווית.
חיים אישיים.
סבאח נשוי לאיידה סלים אל-עלי א-סבאח ויש לו שני ילדים.
ארקופולוס
אלעד זרט
אלעד זרט (נולד ב-27 בנובמבר 1983) הוא עיתונאי, עורך, משורר, מבקר תרבות, וחוקר ספרות ישראלי. עורך סדרת השירה של הוצאת עם עובד ועורך מוסף "ספרות ותרבות" של ידיעות אחרונות.
קורות חיים.
אלעד זרט נולד ב-1983 בקריית אתא ולמד בבית הספר לקציני ים בעכו. סיים לימודי עתודה ושירת כצוללן בשייטת הצוללות (שייטת 7).
בוגר תואר ראשון בספרות ופילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בספרות עברית עם התמקצעות בספרות יידיש. מחקרו עוסק במוטיבים פילוסופיים ביצירתו של הסופר יצחק בשביס-זינגר.
זרט מתגורר בתל אביב.
עיתונאות ושירה.