המועצה לשימור אתרים החליטה שיש לשקם ולשפץ את ארמון השיח' ולהפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון אודות תולדות הבדואים בנגב. בשנים האחרונות הוכנו פרוגרמה ומספר תוכניות לשיקום ושיפוץ המבנה. אולם, טרם נמצא מימון למיזם. לפיכך, נכון לשנת 2020 המבנה עומד נטוש, מתפורר, הרוס ומהווה סכנה ומטרד.
גלריית תמונות.
ביקורים בבית השיח'.
אורחים, ראשי מדינת ישראל, צה"ל ונכבדים מהעולם בקרו בבית השיח':
הפארק הלאומי דוניאנה
הפארק הלאומי והטבעי דוניאנה (בספרדית: Parque nacional y natural de Doñana) הוא שמורת טבע בקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבדרום ספרד, במחוזות (רוב שטחה), קדיס ו. הפארק משתרע על 543 קילומטרים רבועים, מתוכם 135 קילומטרים רבועים הם אזור מוגן. הפארק הוא אזור של ביצות, נחלים רדודים ודיונות חול באזור (Las marismas del Guadalquivir), הדלתה שבה זורם הנהר גואדלקיביר לאוקיינוס האטלנטי. הפארק הוקם כשמורת טבע בשנת 1969 כאשר הקרן העולמית לשימור חיות הבר הצטרפה לממשלת ספרד ורכשה קטע של ביצות כדי להגן עליהן. המערכת האקולוגית עמדה בסכנה מתמדת בשל ניקוז הביצות, השימוש במי נהרות להגברת הייצור החקלאי על ידי השקיית אדמות לאורך החוף, זיהום מים בשל כרייה במעלה הנהר והרחבת מתקני התיירות. הפארק קרוי על שם דוניה אנה דה סילבה אי מנדוסה (Doña Ana de Silva y Mendoza) אשתו של .
בפארק הלאומי דוניאנה יש מגוון ביולוגי מיוחד במינו באירופה, אם כי ישנם כמה קווי דמיון ל שבקאמארג, אזור הדלתה של הנהר רון בצרפת, שאיתו יש לפארק דוניאנה הסכם פארקים תאומים. בפארק מגוון גדול של מערכות אקולוגיות ומקלטים לחיות בר כולל אלפי עופות נודדים אירופיים ואפריקאים, יחמור אירופי, אייל אציל ספרדי, חזירי בר, גיריות מצויות, נמיות מצריות, ומינים בסכנת הכחדה כמו עיט ספרדי ושונר איברי.
שמורת הטבע דוניאנה כוללת גם את הפארק הלאומי דוניאנה, שהוקם בשנת 1969, וגם את הפארק הטבעי, שנוצר בשנת 1989 והורחב בשנת 1997, ויצר אזור חיץ של הגנה בניהול הממשלה האזורית. שני הפארקים, הלאומי והטבעי, סווגו מאז כנוף טבעי יחיד. בשל מיקומו האסטרטגי בין יבשות אירופה ואפריקה וסמיכותו למצר גיברלטר, המרחב הגדול של הביצות המלוחות של דוניאנה הוא אתר רבייה כמו גם נקודת מעבר לאלפי ציפורים אירופיות ואפריקניות (עופות מים ועופות יבשה), ומארח מינים רבים של עופות מים נודדים במהלך החורף, בדרך כלל עד 200,000 פרטים. למעלה מ-300 מיני ציפורים שונים עשויים להיראות שם מדי שנה. משום שהפארק נחשב לשמורת הטבע הגדולה ביותר באירופה, יש למספר מוסדות מדעיים שונים תחנות ניטור בתחומיו כדי להבטיח פיתוח הולם של אדמות סמוכות ושמירה על המינים המאוימים השוכנים בו. האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1994. בשנת 2007 ביקרו בפארק 392,958 מבקרים.
במהלך המאות ה-19 וה-20 הסתובב באזור עדר גמלים שהתפראו. ייתכן שהם הגיעו במהלך הכיבוש המוסלמי של ספרד במאה ה-8, או שהם אולי ברחו מעדר שהביא המרקיז דה מולינה ה-12 (XII marqués de Molina) כבהמות משא בשנת 1829. בשנות החמישים נותרו רק שמונה פרטים, ואלה היו מאוימים על ידי ציידים בלתי חוקיים.
גאולוגיה וגאומורפולוגיה.
הפרופיל הגאולוגי של הפארק הלאומי דוניאנה משקף את ההתפתחות במשך כמה מאות אלפי שנים של אקוויפר עמוק ותכונות גאומורפולוגיות שהעצימו את המגוון הביולוגי של בתי הגידול של חיות הבר שנמצאים בו. לאחר תום , היה האזור מכוסה בביצות מים מתוקים ומלוחים, ביצות עשב ודיונות חול, עם כמה חדירות של הים שנגרמו על ידי אירועים כמו צונאמי וסופות גדולות. תקופה של עלייה מהירה יחסית במפלס הים העולמי עם תום תקופת הקרחונים נקשרה להמסה של הקרחונים העתיקים, שהגיעה לרמתה המקסימלית לפני 6,500–7,000 שנה. בשלב זה הוצף הפארק הלאומי דוניאנה והאזורים שמסביב, ונוצרה לגונה, שלימים נקראה על ידי הרומאים לאקוס ליגוסטינוס (Lacus Ligustinus). קצב התמלאות הלגונה גדל במהלך 6,000 השנים האחרונות, יחד עם גידול מואץ של יצירת שרטונות חול וביצות ופני שטח חדשים. בביצות העשב הנרחבות של הפארק הלאומי דוניאנה יש כיום טופוגרפיה שטוחה, עם כמה שקעים בפנים הארץ שבהם יש ביצות זמניות או קבועות, המכונות על ידי בני המקום "לוסיוס" (lucios). האזור כולו מוגן על ידי השרטון של דוניאנה, אי מחסום חולי עם מערכות דיונות ניידות הצומחות לכיוון דרום-מזרח.
היסטוריה.
העת העתיקה.
אף על פי שהטופוגרפיה של דוניאנה היא של אזור יבשתי חדש יחסית, בקנה המידה של לוח הזמנים הגאולוגי, נמצאו באזור שרידים של כלים נאוליתיים. נראה שלאזור הגיעו תרבויות עתיקות שונות כבר לפני 2,800 שנה, כולל הפיניקים, היוונים מהעיר ותושבי העיר טרטסוס הסמוכה, אבל ממצאים ארכאולוגיים המעידים על כך לא נמצאו. בשנת 1923 חיפש הארכאולוג הגרמני , בליווי הארכאולוגים אדולף למרר (Adolf Lammerer) ו את מיקומה של הבירה העתיקה של טרטסוס בדיונות של דוניאנה, אך לא מצא דבר מעניין. חפירות אלה בוצעו בסרו דל טריגו (Cerro del Trigo). ומומנו על ידי דוכס טריפה (duques de Tarifa), אז הבעלים של דוניאנה. אף על פי כן, בשנת 1978 מצא שולטן את ה"אסטלה של וייאמנריקה" (Estela de Villamanrique) בעיירה הסמוכה . סקרים נערכו בשנת 2007 בביצה המלוחה אינוחוס (Marisma de Hinojos) במחוז ולבה, במטרה לגלות עקבות של העיר המיתולוגית. ממצאים ראויים לציון כללו שרידי יישובים רומאיים, המתוארכים למאה השנייה עד המאה החמישית לספירה, שעסקו בעיקר בדיג ובהמלחת דגים או בהכנת גארום. (Las Marismas del Guadalquivir), אזור של שפלה של ביצות עשב ליד הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, היה אז אגם פנימי גדול המכונה לאקוס ליגוסטינוס בלטינית. האגם התמלא באטיות במשקעים שהורבדו והשתנה בהדרגה לביצות הנוכחיות.
ימי הביניים.
בשנת 1262, לאחר שכבש את (נייבלה בספרדית) המוסלמית, הקים אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה את שמורת הציד המלכותית (Real Cazadero) ביער לאס רוסינאס (Las Rocinas), בין הנהרות ריו טינטו לגואדלקיביר, בין השאר בשל שפע הצבאים שם, כמו גם קפלה קטנה לקדושה אולליה, שנעלמה מאז, בארויו דה לה רוסינה (Arroyo de la Rocina).
בשנת 1297 העניק בנו, סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, לגוסמאן אל בואנו (Guzmán el Bueno) את הפייף של סנלוקר (Sanlúcar), המורכב מהשטח שנמצא מאחורי החוף המכונה "ארנס גורדס" (Arenas Gordas, "חולות שמנים") על הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, והוא נשאר בידי בית מדינה-סידוניה במשך יותר משש מאות שנים. שושלת האצולה הוקמה בשנת 1369, כאשר אנריקה השני, מלך קסטיליה העניק לחואן פרס דה גוסמאן הבעלים סנלוקר את מחוז נייבלה. בשנת 1493 העניקו המלכים הקתוליים חלק מאדמות הכפר אל רוסיו (El Rocío) של ימינו למזכיר המלכותי, שבנו מכר אותן מאוחר יותר לעיירה . בעבר הובאו למקום גרעיני רבייה של חזירי בר וצבאים, ומצד שני עודדו ציד זאבים להגנה על גידול בקר וסוסים.
המאות ה-17 וה-18.
כמעט מאה שנה לאחר מכן, רכש ומפקד הארמדה הספרדית, חלק מהאדמה. אשתו, אנה דה סילבה אי מנדוסה (Ana de Silva y Mendoza), בתה של נסיכת אבולי, עברה למקום מפלט כפרי בשם "קוטו דה דוניה אנה" (Coto de Doña Ana, "שמורת הציד של דונה אנה"), שהיה מקור השם הנוכחי "דוניאנה". הבית שופץ כעבור שנים כארמון. ההתייחסות לשימוש בקוטו דוניאנה כבקתת ציד מובאת בפסוקים הראשונים של "אגדת פוליפמוס וגלאטיאה" (La Fábula de Polifemo y Galatea), שהמשורר הקדיש לרוזן ניאבלה, ובו הוא מבקש מהאצילים לדחות את מעללי הציד שלהם כדי לשמוע את חרוזיו. בשנת 1624 שהה פליפה הרביעי, מלך ספרד באחוזה מספר ימים כאורחו של הדוכס ה-9 ממדינה-סידוניה, והצטרף לכמה מסעות ציד גדולים. הוא הביא איתו מגוון גדול של מאכלים, שכללו מותרות כמו שלג מההרים עבור הנשפים התכופים שקיים לכבוד הדוכס. בשנת 1797 שהה פרנסיסקו דה גויה בארמון כאורח של פטרוניו, הדוכס ה-15 ממדינה-סידוניה ואשתו, הדוכסית ה-13 מאלבה. כאן גויה יצר את אלבום A (Álbum A) שלו, אוסף רישומים, וככל הנראה צייר את הדיוקנאות המפורסמים שלו המאחה הלבושה והמאחה העירומה, שעל פי השמועות מתארות את הדוכסית.
התקופה המודרנית.
לאחר 1854, עם פרסום השיח על האזור במסה בשם "Avifauna de Doñana: Catálogo de las aves observadas en algunas provincias andaluzas" ("אביפאונה של דוניאנה: קטלוג הציפורים שנצפו בכמה מחוזות אנדלוסיים"), מאת אנטוניו מצ'אדו אי נונס (Antonio Machado y Nunez), החל הציבור להעריך את ערכו האקולוגי עבור מינים רבים ושונים של חיות בר שנמצאו שם. כתוצאה מכך ביקרו בו חוקרי טבע וציידים בריטים ובהם אבל צ'פמן (Abel Chapman) וולטר ג'. באק (Walter J. Buck), ששניהם כתבו ספרים שהפנו תשומת לב של קהל רחב יותר באירופה על החשיבות האסטרטגית של דוניאנה עבור ציפורים נודדות העפות לאפריקה. מאוחר יותר, כאשר חוסה חואקין אלווארס דה טולדו אי קארו (José Joaquín Álvarez de Toledo y Caro; 1865–1915) הפך לדוכס ה-19 של מדינה-סידוניה, הוא ירש חובות גדולים ועל מנת לשלם אותם נאלץ למכור נכסים שונים, כולל קוטו דה דוניאנה, אותו מכר תמורת 750,000 פסטות, וניתק אותו סופית מהדוכסות.