קסנופון מציין את אספאסיה פעמיים בכתביו הסוקרטיים, ביצירותיו "זכרונות" ו"על הנהלת המשק". בשתי היצירות העצות שהעניקה מומלצות לקריטובולוס על ידי סוקרטס. ביצירה "דברים שראוי לזכרם", סוקרטס מצטט את אספאסיה כמו שאומרת שעל השדכן לדווח באופן אמין וכן על תכונותיו הטובות של האדם, וביצירה "דברים הקשורים למשק הבית" נענה סוקרטס להמלצותיה של אספאסיה כמו שגילתה תבונה רבה יותר בכל הנוגע לניהול משק הבית והשותפות הכלכלית בין בעל ואישה.
גם איסכינס הסוקרטי וגם אנטיסתנס קראו לדיאלוג סוקרטי שכתבו על שמה של אספאסיה (אף על פי ששתי היצירות לא שרדו למעט חלקים בודדים מהן). המקורות העיקריים לדיאלוג פרי יצירתו של איסכינסס הסוקרטי הם אתנאיוס, פלוטרכוס וקיקרו. בדיאלוג על כל פנים, ממליץ סוקרטס שקאליאס ישלח לאספאסיה את בנו, היפוניקוס, לשם קבלת הוראות. לאחר שקאליאס נרתע מעצם הרעיון שההדרכה שיקבל תיערך על ידי אישה, מציין בפניו סוקרטס שאספאסיה השפיעה לטובה גם על פריקלס, ולאחר מותו של זה, גם על ליסיקלס.
בדיאלוג, שנשמר בלטינית על ידי קיקרו, דמותה של אספאסיה מתגלית כ"סוקרטס נשי", המייעצת לרעייתו הראשונה של קסנופון ומאוחר יותר גם לקסנופון עצמו (אין הכוונה להיסטוריון) בכל הנוגע למוסריות שבידע אישי. איסכינס מציג את אספאסיה כמדריכה וכמקור השראה למצוינות, תוך חיבורן של המעלות הטובות יחד עם מעמדה כפילגש. לדבריו של קאהן, אחת מהאפיזודות ביצירה "אספאסיה" מאת איסכינס אינה רק פרי הדמיון אלא אף חסרת כל אמינות ומהימנות היסטורית.
מהיצירה "אספאסיה" מאת אנטיסתנס שרדו רק שתיים או שלוש ציטטות מקוריות. הדיאלוג הזה מכיל השמצות רבות יותר, אך גם אנקדוטות והערות אגב המרמזות על חייו של פריקלס. אנטיסתנס מתגלה כמי שלא רק תוקף את אספאסיה, אלא את כל משפחתו של פריקלס, לרבות בניו. הפילוסוף האמין שהמדינאי הדגול בחר חיי תענוגות על פני חיים מוסריים, ובהתאמה לכך, אספאסיה מוצגת כהתגלמותם של חיי מין חסרי מוסר.
ספרות מודרנית.
אספאסיה מופיעה במספר יצירות חשובות בספרות המודרנית. דמותה הרומנטית יחד עם פריקלס הייתה מקור השראה לכמה מכותבי הרומנים והמשוררים המפורסמים במאות האחרונות, ובייחוד כותבי הרומנים מהמאה ה-19 והסופרים ההיסטוריונים של המאה ה-20, שמצאו בסיפורם של אספאסיה ופריקלס מקור השראה בלתי נדלה. בשנת 1835 פרסמה לידיה מריה צ'יילד, סופרת ועיתונאית אמריקנית שפעלה רבות לביטול העבדות, את יצירתה "פילותיאה", רומן קלאסי שמוקם על ציר הזמן במועד חייהם של פריקלס ואספאסיה. ספר זה נחשב לאחד מההצלחות הגדולות של הסופרת בשל הדמויות הנשיות שתוארו בו, ובעיקר, דמותה של אספאסיה, שכולן כאחת מתוארות כבעלות יופי ועדינות.
בשנת 1936 פרסם וולטר סוואג' לנדור, סופר ומשורר אנגלי, את יצירתו "פריקלס ואספאסיה" - אחד מספריו המפורסמים. בספר מסופר סיפורה של אתונה הקלאסית באמצעות סדרה של מכתבים דמיוניים, הכוללים שירים רבים. המכתבים על פי רוב אינם נאמנים לאמת ההיסטורית, אך עם זאת הם מעבירים לקורא את רוח הזמן בעידן של אתונה העתיקה תחת מנהיגותו של פריקלס.
רוברט המרלינג סופר ומשורר ששאב השראה מאישיותה של אספאסיה, פרסם בשנת 1876 את ספרו "אספאסיה". הספר, יצירה בעלת אוריינטציה תרבותית והיסטורית, עוסק בגינוני הנימוסים ובמוסר הנהוג בעידן פריקלס. ג'אקומו ליאופרדי, משורר איטלקי שהושפע מאוד מתנועת הרומנטיקה, פרסם חמישה ספרים שנודעו בשם "במעגלה של אספאסיה". השירים הללו קיבלו את השראתם בעטיו של ניסיונו הכואב והנואש של ליאופרדי לזכות באהבתה של אישה בשם פאני טארג'יוני טוזטי. ליאופרדי כינה את האישה הזאת "אספאסיה".
בשנת 1918 הסופר והמחזאי ג'ורג' קראם קוק פרסם את המחזה הארוך הראשון שלו "הנשים האתונאיות" בו הוצגה דמותה של אספאסיה כמי שעומדת בראש מאבק למען השלום. קוק שילב בין המוטיב האנטי לבין הרקע היווני. בספרה "הנישואין האלמותיים" (שיצא לאור בשנת 1927), עוסקת הסופרת האמריקנית גרטרוד את'רטון בסיפור חייהם של פריקלס ואספאסיה ומציגה את התקופה של המלחמה בין אתונה לסאמוס, כמו גם את המלחמה הפלופונסית ואת תקופת המגפה הקשה שעברה על העיר.
מוניטין והערכה.
שמה של אספאסיה קשור לתהילה ולכבוד שלהם זכה פריקלס. פלוטרכוס רואה בה דמות חשובה ביותר הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אינטלקטואלית, ואף מבטא בכתביו את הערצתו לאישה ש"ניהלה כראות עיניה את הגברים הראשונים במעלה של הפוליס, ושסיפקה לפילוסופים את ההזדמנות לדבר עליה במושגים של הצלחה, ולא פחות מכך, גם באריכות דברים".
לוקיאנוס מכנה את אספאסיה "מודל לחכמה", "אדם אולימפי נערץ" ומהלל את "הידע והתבונה הפוליטית שלה ואת הפיקחות שלה וההבנה שלה". על בסיס ההערכות הללו חוקרים דוגמת פרופ' שריל גלן מאוניברסיטת פנסילבניה, טוענים שמתקבל הרושם שאספאסיה הייתה האישה היחידה ביוון הקלאסית שהבדילה את עצמה בזירה הציבורית, וכי היא השפיעה רבות על פריקלס בחיבור נאומיו. אנשי אקדמיה אחרים טוענים כי אספאסיה פתחה את שעריו של מוסד אקדמי לנשים צעירות ממשפחות טובות ושאף המציאה את השיטה הסוקרטית. לעומתם, אנשי אקדמיה אחרים דוגמת רוברט ו. וואלס, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, מדגיש ש"איננו יכולים לקבל כעובדה היסטורית את הבדיחה הזו שאספאסיה לימדה את פריקלס כיצד לדבר, וכפועל יוצא מכך, שהייתה מומחית ברטוריקה וכפילוסופית". לדבריו, ייתכן שהתפקיד האינטלקטואלי שקיבלה אספאסיה על ידי אפלטון נבע מקומדיה.
קגן מתאר את אספאסיה כ"אישה צעירה, יפה, עצמאית, חריפה ושנונה ביותר, שביכולתה לנהל שיחה ביד רמה עם המוחות החריפים ביותר ביוון ולשוחח בחריפות רבה עם בעלה על כל נושא ונושא". רוג'ר ג'אסט, פרופסור לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קנט, מאמין שאספאסיה הייתה דמות יוצאת דופן, אך הדוגמה שלה היא בבחינת היוצא מן הכלל המעיד על הכלל, לפיו כל אישה שעתידה הייתה להפוך לשוות מעמד עם גברים מבחינה אינטלקטואלית וחברתית, עתידה בהכרח להיחשב גם כפילגש. לדבריו של סר פרודנס אלן, פילוסוף ופרופסור במכללה הדתית באנגליה, אספאסיה הניעה צעד אחד קדימה את פוטנציאל הנשים שהפכו לפילוסופיות מההשראות הפואטיות של סאפפו.
יהודא ליווא מפראג
משפטי נירנברג (סרט)
משפטי נירנברג (באנגלית: Judgment at Nuremberg) הוא סרט משנת 1961 המתאר סיפור בדיוני המבוסס על ההתרחשויות שלאחר מלחמת העולם השנייה באחד ממשפטי המשנה של משפטי נירנברג. הסרט נכתב על ידי אייבי מאן ובוים על ידי סטנלי קריימר, בכיכובם של ספנסר טרייסי, ברט לנקסטר, ריצ'רד וידמרק, מרלן דיטריך, מקסימיליאן של, ג'ודי גארלנד, מונטגומרי קליפט, ורנר קלמפרר, וויליאם שטנר.
עלילה.
הסרט אינו מתאר את המשפטים של ראשי הצבא והמשטר הנאצי האחראים לפשעים נגד האנושות במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, אלא את הליכי משפט השופטים שפעלו תחת המשטר הנאצי.
הסרט בוחן תפיסות מורכבות של פרט המבצע פשעים עבור המדינה. הסרט לא תעמולתי, ולא נוקט עמדה גם בנושאים הקשים ביותר. לדוגמה, הנס רולפה (מקסימיליאן של), עורך דין ההגנה, מעלה סוגיות כואבות של הגזענות בארצות הברית ודברי השבחים שנאמרו על היטלר לפני המלחמה בבריטניה.
סצנה זכורה היא הסצנה של עדותו של רודולף פיטרסן (מונטגומרי קליפט), אופה ממוצא גרמני, שנחשב למוגבל שכלית ועבר סירוס על ידי הנאצים על פי חוקי המשטר. הסצנה, הזכורה כמותחת וקשה, מציגה את פיטרסן מעלה את סיפורו הטראומטי, וגם נחקר על ידי ההגנה, המנסה לחזק את הטענה שפיטרסן אכן חולה נפש ומעלה ראיות לגבי אמו והעובדה שפיטרסן עצמו לא התקבל לאף בית ספר בצעירותו.
ציטוט קולנועי של השיר "לילי מרלן", המנון חיילי כל הצבאות במלחמת העולם השנייה, מובא בסצנה שבה מלווה השופט הייווד את גברת ברטהולד לביתה ובדרך הם חולפים על פני מסבאה בה מושר השיר. ברטהולד, אלמנתו של קצין נאצי שהוצא להורג במהלך משפטי נירנברג, המגולמת על ידי מרלן דיטריך, מסבירה לשופט את משמעות השיר בימי המלחמה. הגרסה הפופולרית ביותר של השיר בוצעה על ידי מרלן דיטריך עצמה כחלק ממאמצי התעמולה של בעלות הברית כנגד גרמניה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (מקסימיליאן של) וגם לתסריט המבוסס על יצירה כתובה. כמו כן קיבל מספר מועמדויות נוספות, בהן של שחקן ראשי (ספנסר טרייסי), שחקנית בתפקיד משנה (ג'ודי גרלנד), שחקן בתפקיד משנה (מונטגומרי קליפט), הסרט הטוב ביותר, בימוי והצילום הטוב ביותר. ב-2013 הוכרז הסרט על ידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
חוליו קורטסאר
הסנהדרין של נפוליון
שמואל רומאנלי
שמואל רומאנלי (באיטלקית: Romanelli, גם בכתיב: רומנלי, רומנילי, רומאנילי; 19 בספטמבר 1757 - 17 באוקטובר 1814), היה סופר עברי יהודי-איטלקי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "משא בערב".
חייו.
שמואל אהרון רומאנלי נולד במנטובה שבאיטליה ב-19 בספטמבר 1757. הוא היה טיפוס נודד ועבר כל חייו ממקום למקום. בין השאר שהה בליל שבצרפת, לונדון, גיברלטר, מרוקו, אמסטרדם, האג, ברלין, הנובר, וינה, טריאסטה, ג'נובה, מנטובה, טורינו, אלסנדריה (Alessandria) שבאיטליה, וקזאלה מונפראטו (Casale Monferrato) שבאיטליה, שם נפטר ב-17 באוקטובר 1814. בכל מקום ששהה בו היה מחבר שירים לכבוד אירועים בחיי הקהילה, לכבוד חשובי הקהילה המקומיים ואף לכבוד המלכים והנסיכים, אולם בשל נטייתו ללעוג לנכבדי הקהילה והרבנים ולקנטר אותם, ובשל אי-הקפדתו על התורה והמצוות היה מגורש מן הקהילות ונאלץ לנדוד לעיר אחרת.