הספר עוסק בזהות היהודית של הרצל ובקשר שבין הרצל ליהדות. וייס טוען בספר כי דמותו והגותו של הרצל סולפה עם השנים ותווית המתבולל שהוצמדה לו רחוקה מן האמת. הוא מצטט את עמוס אילון, אחד הביוגרפים הישראלים הראשונים של המנהיג הציוני, שקבע ללא הגזמה כבר ב-1977 "שבישראל של היום, הרצל מציין לא יותר משם של רחוב". הוא מוסיף כי גם הרצל, עוד בעודו בחיים, היה מודע לכך שתוכניתו ורעיונותיו סולפו לא רק על ידי מתנגדיו אלא אפילו על ידי תומכיו. כך, קצת קודם הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897) הוא כותב: "התרגלתי שמעוותים אותי עד כדי כך שאני ממש מופתע כשפעם ועוד במקרה, דברי לא מסולפים". בשנת 1934, כעשר שנים לפני הכרזת המדינה, ברל כצנלסון, אחד מהוגי דעות מהנכבדים של מפלגת הפועלים, כותב גם כן כמין נבואה, ש"במציאות של היום אנו נתקלים לא פעם בסילוף דמותו של הרצל, סילוף בזדון או בחוסר ידיעה". ההיסטוריון פרופסור בן ציון נתניהו ביטא מאוחר יותר את אותו חשש.
וייס מפריך בספרו את הדעה הרווחת לפיה הרצל היה יהודי מתבולל, ומציג בספרו מחקר המבוסס על כתביו של הרצל עצמו, לפיו הרצל היה מחובר לזהות ולשורשיו היהודיים. וייס מוכיח כי מוצאו של הרצל דווקא ממשפחה יהודית בעלת הכרה יהודית איתנה וגאה. סבו היה יהודי אורתודוקסי ובן בית אצל הרב יהודה אלקלעי, אביו היה יהודי שומר מסורת ולהוריו אף היו מקומות קבועים בבית הכנסת. הוריו של הרצל עודדו את בנם בעשייתו הציונית וגם תמכו בה כספית. הרצל עצמו למד בבית ספר יהודי עד גיל 10. על פי וייס, למרות ששמו של ספרו של הרצל שעוסק בשאלה היהודית הוא "מדינת היהודים", (בגרמנית במקור Der Judenstaat) ושהפרשנות הרווחת בעברית היא המדינה של היהודים, בפועל כפי שעולה מתוכן הספר עצמו פעם אחר פעם וכן מתוך כותרת המשנה של הספר "ניסיון לפתרון מודרני לשאלה היהודית" (בגרמנית Der jüdischen Frage), הרצל עוסק במדינה היהודית.
גם ב-19 באוגוסט 1897, הצהיר הרצל כי "הציונות היא שיבה אל היהודיות (על פי וייס - לא יהדות במובן הדתי, אלא יהודיות במובן הזהות היהודית, שאינה קשורה בהכרח לקיום מצוות ואינה עומדת בסתירה לה) עוד לפני השיבה אל ארץ-היהודים".
המיתוס השני בו עוסק הספר, הוא הטריגר של הרצל לעיסוק בשאלה היהודית. בספרו טוען וייס כי בניגוד למה שנהוג לחשוב, פרשת דרייפוס לא הייתה הטריגר להרצל לעסוק בשאלה היהודית. לטענתו, הבעיה היהודית והאנטישמיות החלה להעסיק את הרצל לפחות 13 שנה לפני שהחלה פרשת דרייפוס, וכבר ב-1882 זועזע מספרו של האידאולוג האנטישמי אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלת גזע, מנהגים ותרבות". לפי וייס, הבעיה עינתה את הרצל במשך 13 שנה, עד שמצא את פתרונה וניסח אותו בספרו "מדינת היהודים". בין יתר הראיות לכך שלא פרשת דרייפוס היא שהפגישה את הרצל עם השאלה היהודית, מציין וייס את העובדה ששבועיים לפני הרשעתו של דרייפוס (כשהרצל עדיין לא חשש כלל שייתכן כי זוהי עלילה אנטישמית) סיים הרצל לכתוב את מחזהו "הגטו החדש", והעובדה שמספר חודשים קודם לכן תכנן לכתוב כתבה בעיתון על "מצבם של היהודים" בעולם.
באפילוג מספר וייס כי רגע לפני ירידת הספר לדפוס הוא גילה כי אביו, ארתור (אברהם) וייס, אמן יודאיקה שנספה באושויץ ואותו לא זכה להכיר, הוא זה שהכין בשנת 1936 לבקשת ההסתדרות הציונית, באמצעות נשות ויצו באוסטריה, את הפרוכת שעטפה את הארון בו הובאו עצמותיו של הרצל לקבורה בישראל בשנת 1949. היא הוברחה לארץ בשנת 1936, והוצגה עד לשנת 1949 בקרן היסוד. הפרוכת המעוטרת בסמלי מגן דוד, אריה יהודה ושבעה כוכבים נעלמה לאחר טקס הקבורה ולא נמצאה עד היום.
ביקורות על הספר.
הספר זכה להדים רבים. משה שרף (הארכיון הציוני המרכזי) כתב כי "ד"ר וייס זורה אור על פן מסוים במרקם ההגותי והציוני של הרצל אשר לא נחקר מעולם"; פרופ' יהושע סילביו ישועה (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "הלהט והבקיאות שיצחק וייס השקיע בספרו מעודדים הסתכלות מחודשת בדמותו ובפועלו של הרצל והערכה מחודשת של המפעל הציוני". ד"ר עמנואל נכון (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "יצירה שרמתה גבוהה ביותר, מהווה תרומה חשובה להכרת דמותו של הרצל". יוסי אחימאיר (מכון ז'בוטינסקי) כתב שהספר הוא "מסע מרתק, חשוב, מקורי וכתוב היטב". ד"ר יוחנן מנור כתב: "הספר הוא הבהרה חשובה וחיונית של ההיסטוריה היהודית והאנושית". המשורר חיים גורי כתב: "הקריאה בספר עוררה בי פליאה והתרגשות". העיתונאית עדנה קלפר כתבה: "הקריאה מרתקת... אין ספק שממצאי ספר זה יעוררו גלים וישנו את השיח הציבורי בנושא".
בנימין נתניהו ציין את חשיבות המחקר שביצע וייס, בנאומו בכנסת לציון "יום הרצל" בשנת 2009: "השנה אני מבקש להאיר צד בדמותו של הרצל, שאיננו מוכר בציבור. ולא רק שאיננו מוכר בציבור, הוא לדעתי ידוע בהיפוך מן המציאות. ההנחה הרווחת בציבור שהרצל בא ממשפחה מתבוללת ובמידה רבה בעצמו היה יהודי, אם לא מתבולל, בדרך להתבוללות, ושהוא התנער מהמהלך הזה וכך גילה את הציונות. אני עצמי הייתי שבוי בקונספציה הזאת, עד שקראתי את ספרו של יצחק וייס, שהתפרסם לאחרונה - "הרצל - קריאה חדשה". מה שמתברר הוא שההפך הגמור הוא הנכון, שהרצל בא ממשפחה יהודית, חלק ממשפחתו היו בכלל חובבי ציון, אביו היה יהודי משכיל אמנם, בעל דעות חופשיות, אבל הוא מעולם לא עזב את המסורת. הוא היה הולך לבית-הכנסת. כשעברו לעיר הגדולה הוא קנה מקומות בבית-הכנסת לחגים ובנו היה הולך איתו...והרצל, כנער, כתב נגד דיורינג והסביר את גדולתו של העם היהודי ואמר איזה עם כביר זה שהיה יכול לעמוד בסערות הזמן ולשרוד, זה מראה את כוחו של העם היהודי. זה הרצל המתבולל והמתנתק מהיהדות, כביכול".
כיכר הכנסייה
כיכר הכנסייה (באנגלית: Church Square ובאפריקאנס: Kerkplein) אשר במקור נודעה בתור כיכר השוק (באנגלית: Market Square ובאפריקאנס: Marktplein) היא הכיכר הראשית של המרכז ההיסטורי של העיר פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה. המבנים סביב הכיכר נבנו ברובם בשלהי המאה ה-19, והכיכר עצמה היוותה למעשה במשך כעשרות שנים את מרכזה הכלכלי והפוליטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
המבנה הבולט ביותר סביב הכיכר הוא משכן מועצת העם, אשר היה בניין הפרלמנט והממשלה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית. המבנה החל להיבנות בשנת 1888 ונחנך כעבור שנים אחדות. כעשור לאחר מכן, בשנת 1897, החלה הבנייה של ארמון הצדק, אשר נועד לשמש בתור בית המשפט העליון של הרפובליקה. במשך השנים נבנו סביב הכיכר בנקים חשובים שונים ומבני ציבור נוספים. החל משנת 1956, מעטר את מרכז הכיכר פסלו של מנהיגה הבולט ביותר של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר.
באה פידלר
באה פידלר (בגרמנית: Bea Fiedler; נולדה ב-28 ביוני 1957) היא שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה.
פידלר נולדה בנורדריין-וסטפאליה, ב-1977 הייתה נערת השער של פלייבוי גרמניה.
היא הופיעה במספר סרטים במדינתה. בישראל התפרסמה כאשר שיחקה בשלושה סרטים ב"סדרת אסקימו לימון": היא גילמה את אווה בסרט ספיחס. אווה אשת השיכור בתחילת הסרט. כמו כן גילמה סייעת לרופא שיניים בסרט "רומן זעיר", ורוזנת בסרט "הרימו עוגן".
בין היתר, שיחקה בסרט אמריקאי המתבסס על פורמט סדרת "אסקימו לימון", הנקרא "Hot Chili".
בשנות ה-80 טענה פידלר כי אביו הביולוגי של בנה הוא אלבר השני, נסיך מונקו. היא אף הגישה תביעת אבהות, אך לאחר שבוצעה בדיקת רקמות, הדבר התברר כלא נכון.
רחוב פול קרוגר
רחוב פול קרוגר (באנגלית: Paul Kruger Street ובאפריקאנס: Paul Krugerstraat) הוא הרחוב הראשי של פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה. הוא קרוי על שמו של פול קרוגר.
במרכז הרחוב עומדת כיכר הכנסייה, אשר מהווה את המרכז ההיסטורי של העיר אשר שימש בשלהי המאה ה-19 כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית. עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910, נקבע מושב הממשלה של המדינה החדשה בפרטוריה, ובשנים הבאות נבנו לאורך רחוב פול קרוגר מצפון ומדרום לכיכר הכנסייה שורה של משדרי ממשלה. במקביל בתי עסק רבים רכשו לעצמם אחיזה סביב הרחוב, והמקום ידע גם את הקמתם של מוסדות פיננסיים שונים ומבני ציבור נוספים. את הקצה הצפוני של הרחוב חותמת תחנת רכבת בינעירונית ולצד הקצה הדרומי שוכנת תחנת רכבת עירונית. אתרים בולטים לאורך הרחוב מלבד כיכר הכנסייה והמבנים הבולטים שסביבה, הם בנייני משרדי הממשלה השונים, הגנים הזואולוגיים הלאומיים, כיכר פרטוריוס ופארק החופש.
אמת (סרט)
אמת (באנגלית: Truth) הוא סרט קולנוע אמריקאי ביוגרפי משנת 2015 בבימויו של ג'יימס ואנדרבילט ובכיכובם של רוברט רדפורד וקייט בלאנשט. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2015.
עלילה.
בחודשים שקדמו לבחירות לנשיאות ארה״ב בשנת 2004, מארי מייפס, מפיקת תוכנית התחקירים ״60 דקות״ של רשת CBS וצוותה, חיפשו ראיות לטענה לפיה נשיא ארה״ב דאז, ג׳ורג׳ ווקר בוש, קיבל יחס מועדף בשירות הצבאי שלו במשמר הלאומי בתקופת מלחמת וייטנאם. מייפס וצוות התוכנית איתר אדם בשם ביל בורקט, אשר טען שהוא מחזיק בידיו ראיות מוצקות בדמות טפסים ומזכרים פנימיים, המעידים על כך שבוש אכן קיבל יחס מועדף. מייפס הפיקה תחקיר בהתבסס על החומרים שקיבלה מבורקט, כאשר העיתונאי דן ראד׳ר שידר את התחקיר.