ב-1883 הגיע לאזור אדולף לידריץ, סוחר גרמני מברמן, ששאף להקים מושבה גרמנית. הוא רכש את אנגרה פקנה מקחורבב ת'נאיקסאב (ǃKhorebeb-ǁNaixab), ראש שבט מקומי מעם הנאמה, תמורת זהב בשווי 100 ליש"ט ו-200 רובים. ב-7 באוגוסט 1884 הונף דגל הקיסרות הגרמנית בחוף בסמוך לאנגרה פקנה, והמושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית כוננה באופן רשמי. לידריץ עצמו נעלם ב-1886, ולאחר מכן החליטו שלטונות המושבה לשנות את שם המפרץ ולקרוא אותו על שמו, מפרץ לידריץ (Lüderitzbucht).
בין 1904 ל-1907 הפעילו הגרמנים באי הכרישים שבמפרץ מחנה ריכוז לאנשים משבטי נאמה והררו, כחלק מרצח העם שביצעו בהם באותן שנים. באי הכרישים נרצחו בין 1,000 ל-3,000 בני אדם נרצחו או מתו בתנאים הקשים בהם הוחזקו במחנה. האסירים אף הועסקו בעבודות כפייה, ובנו את העיר לידריץ, את הנמל שלה, מסילת ברזל וחוות בסביבתה.
גילוי יהלומים בקרבת העיר ב-1909 הפך אותה לאטרקטיבית יותר, וב-1912 כבר התגוררו בה כ-1,100 תושבים לבנים. במקביל, הוקמה בסמוך לה עיירת הכורים קולמנסקופ.
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נענתה דרום אפריקה לבקשת בריטניה, ופלשה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית. לידריץ נפלה כבר ב-15 באוקטובר, והמערכה כולה נמשכה קרוב לשנה, עד שב-9 ביולי 1915 נכנעו הגרמנים. תושבים גרמנים רבים גורשו מהעיר עם סיום הלחימה, ואוכלוסייתה הצטמצמה. בשנים הבאות, התגלו מרבצי יהלומים באזור דרומי יותר, ולידריץ איבדה את מעמדה לטובת עיירות אחרות כפומונה ואליזבת ביי. בעיר נותרו בעיקר דייגים וכן פעלו בה מפעלים לאריגת שטיחים.
לאחר עצמאות נמיביה ב-1990, הביעו שלטונותיה שאיפה לשנות שמות מקומות שנתפסו כקולוניאליים. בין היתר, עלתה הצעה לשנות את שמה של לידריץ, אך בשלב זה שמה נותר על כנה, עם זאת, ב-2013 שונה שם מחוז הבחירה שלה לשם בשפת קויקוי - ǃNamiǂNûs.
אקלים.
לידריץ שוכנת באזור אקלים מדברי, וכמות המשקעים הממוצעת בה היא 23 מ"מ בשנה בלבד. בצד זאת, גם לזרם הדרום אטלנטי השפעה על מזג האוויר בעיר, והטמפרטורות בעיר יכולות לצנוח בהשפעת הרוחות הנושבות מהאוקיינוס האטלנטי.
סביבה.
לידריץ וכביש B4 המוביל אליה הם מובלעת בשפרגביט - אזור לאורך רצועת החוף הדרומית של נמיביה המיועד לכריית יהלומים ואסור בכניסה. מאז 2005 השפרגביט הוא גם גן לאומי.
החופים הסמוכים ללידריץ והאיים הקטנים שמול חופיה, ובפרט האי מרקיורי, עשירים בעופות, ובהם כ-80% מהאוכלוסייה העולמית של קורמורן החוף כרבע מהאוכלוסייה העולמית של קורמורן הכתר, וכן סולות הכף, פינגווינים שחורי-רגל, פלמינגואים, ועוד. בקרבת העיר ניתן להבחין גם במספר מיני לווייתנאים, הבולט שבהם הוא הדולפין הדרום-אפריקאי.
אתרים בולטים.
כמה מהמבנים שהקימו הגרמנים בעיר עם הקמתה הוכרזו לאורך השנים כאתרים לאומיים. בין המבנים:
דרומית לעיר, אתר לאומי נוסף, כף דיאס (Dias Point), שהיא המקום בו הציב בארתולומיאו דיאש את הפדראו ב-1488. ב-1973 הוכרז האתר הלאומי, וב-1988, במלאת 500 שנה להצבת הפדראו, הוצב במקום פדראו משוחזר.
16 ק"מ מזרחית ללידריץ מצויה עיר הרפאים קולמנסקופ, שהוקמה עבור כורי היהלומים, אך ננטשה בהדרגה, ובאופן סופי ב-1954. מקצת ממבני העיר שוקמו, ומרביתם עומדים בשיממונם, ומכוסים בהדרגה בידי הדיונות.
תחבורה.
המפרץ שלחופו שוכנת לידריץ רדוד יחסית. בשל כך, אניות גדולות אינן יכולות לעגון בו, ובמשך השנים ואלוויס ביי התבססה כעיר הנמל העיקרית של נמיביה. כיום, משמש הנמל בעיקר ספינות דיג וסירות המשמשות תיירים. יש תוכניות להקמת נמל חדש 30 ק"מ דרומית לעיר, ולחברו במסילת ברזל שאורכה 1,600 ק"מ, לשם ייצוא פחם מבוצוואנה.
הכביש המוביל ללידריץ הוא כביש B4, המחבר אותה עם בירת המחוז, קיטמנסהופ. מסילת הברזל שנבנתה בידי עובדי הכפייה בראשית המאה ה-20 מחברת את לידריץ עם אאוס (מאז 1906), זהיים (מאז 1908) וקיטמנסהופ (מאז 1912), שתחנת הרכבת שלה מצויה גם על הקו שבין הבירה וינדהוק לאפינגטון. ממזרח לעיר שדה תעופה קטן, ובו מסלול אספלט ומסלול עפר.
ספורט.
מאז 2007 מארחת לידריץ מדי שנה את תחרות השיט Lüderitz Speed Challenge, המוכרת על ידי איגוד השיט הבינלאומי.
יהודים.
בשנת 1908 התקיימו במקום תפילות במנין בימים הנוראים.
לודריץ
שדה התעופה בן-גוריון
משה אדרי (קצין צה&quot;ל)
משה אדרי הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מכהן כראש הוועדה לאנרגיה אטומית. שימש קודם לכן כעוזר שר הביטחון להתגוננות וכראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה.
אדרי למד בבית הספר ניר העמק. התגייס לחטיבת גולני, עבר קורס קציני חי"ר ולחם במלחמת לבנון. במהלך שירותו כמפקד פלוגה בגולני, נפצע בספטמבר 1984 באורח קשה בתאונת אימונים וידו השמאלית נקטעה. לאחר תקופת שיקום שירת כראש מדור תורות לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
הוא עבר לחיל האוויר ומונה לקצין אג"ם בהיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), ב-1990 מונה לסגן מפקד היחידה תפקיד בו שירת עד 1992. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון מונה למפקד טייסת מכין בבית הספר לטיסה. בתפקידו הבא שירת כראש ענף אימונים במפקדת כוחות האוויר המיוחדים של חיל האוויר.
ביולי 1998 מונה למפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) ופיקד עלייה עד 2001. לאחר מכן עמד בראש מפקדת כוחות האוויר המיוחדים. ב-2008 ריכז את פרויקט "דרך ארץ ושמיים" שמטרתו לחזק את הקשר בין צה"ל למערכת החינוך. ביוני 2015 מונה לעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
ב-1 באוגוסט 2022 החל לכהן כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית.
משה אדרי
ז'גוב
ז'גוב (בפולנית: Rzgów) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1378, ובשנת 1476 הוענקו לו זכויות עיר.
יהודי ז'גוב.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה. באמצע יולי 1940, בעת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוקם בעיירה גטו, אליו הובאו יהודים מיישובי הסביבה.
במרץ 1941 גורשו מספר מיושבי הגטו שבעיירה לאיזביצה קויאווסקה. באוקטובר 1941 חוסל הגטו בעיירה, כאשר כל יהודי המקום נקברו חיים בבורות סיד ביערות קז'ימייז' ביסקופי הסמוכים.
ולטר לוכט
גנרל ולטר לוכט (בגרמנית: Walther Lucht; 26 בפברואר 1882 - 18 במרץ 1949) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
לוכט נולד ב-26 בפברואר 1882 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-1 (פרוסיה המזרחית - פון לינגר), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-4 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ולקראת סוף המלחמה מונה לקצין אג"ם דיוויזיית המילואים ה-75. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר לוכט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 הועלה לוכט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-31 במרץ 1932 פרש לוכט מהצבא, ונסע לסין שם כיהן כיועץ צבאי. במרץ 1937 מונה לוכט למפקד יחידות הארטילריה בלגיון קונדור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט. על שירותו בספרד קיבל לוכט את עיטורי מדליית מערכת 1936-1939 (ספרד), הצלב הספרדי בזהב עם חרבות, וצלב המלחמה (ספרד). ב-1 ביולי 1939 מונה לראש מחלקת ההדרכה ה-2 בהיילברון, ובקיץ 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-215.
מלחמת העולם השנייה.