בצקת ריאות תלוית גובה (באנגלית: High-altitude pulmonary edema, או בקיצור: HAPE) היא צורה מסכנת חיים של בצקת ריאות, שאינה ממקור לבבי, המופיעה אצל אנשים בריאים בגבהים, בדרך כלל מעל 2,500 מטר מעל פני הים, אם כי בעלי גורמי סיכון עלולים לסבול מתסמינים גם בגבהים נמוכים יותר. בצקת ריאות תלוית גובה היא סיבוך של מחלת גבהים, וגורם המוות העיקרי הקשור לחשיפה לגובה רב, עם שיעורי תמותה גבוהים בהיעדר טיפול חירום הולם. באופן קלאסי, בצקת ריאות תלוית גובה מתרחשת בקרב אנשים החיים בגובה נמוך הנוסעים לגובה גבוה, אך היא נפוצה גם אצל אנשים שגרים בגובה רב, לאחר שחזרו משהייה בגובה נמוך. תסמיני בצקת ריאות תלוית גובה כוללים קוצר נשימה במנוחה, שיעול, חולשה או ירידה בביצועי הפעילות הגופנית ולחץ או גודש בחזה. סימני הבצקת כוללים חרחורים או צפצופים בהאזנה לריאות, כיחלון מרכזי, טכפניה (נשימה מהירה) וטכיקרדיה (דופק מהיר). לעיתים, בצקת ריאות תלוית גובה באה בשילוב עם בצקת מוחית תלוית גובה.
הגורם הפתו-פיזיולגי העיקרי הגורם לבצקת ריאות תלוית גובה הוא הירידה בלחץ החלקי של החמצן העורקי הנגרם כתוצאה מלחץ האוויר הנמוך בגבהים. ישנם גורמי סיכון רבים לבצקת ריאות תלוית גובה כמו מין (זכר), גורמים גנטיים, היסטוריה של בצקת ריאות תלוית גובה, קצב העלייה לגובה, חשיפה לקור, גובה השיא, עוצמת המאמץ הגופני ומצבים רפואיים בסיסיים מסוימים, כמו יתר לחץ דם ריאתי. ההמלצה העיקרית למניעת בצקת ריאות תלוית גובה היא עלייה הדרגתית בגובה. ה-Wilderness Medical Society ממליצים למטפסים לגובה של מעל 3,000 מטר לא לעלות מעל 500 מטר ביום ולכלול יום מנוה כל 3–4 ימים. אם יש קושי בביצוע ההנחיות מומלץ ימי מנוחה רבים לפני או אחרי העליות הגדולות בגבהים. התרופה הנחקרת והמועדפת ביותר למניעת בצקת ריאות תלוית גובה היא ניפדיפין, שמרחיב כלי דם ריאתיים ומונע את יתר לחץ הדם הריאתי הנגרם מהעלייה לגובה. בנוסף, מומלץ למי שעולה לגבהים במהירות להימנע מאלכוהול ותרופות שינה. הטיפול המומלץ כקו ראשון לבצקת ריאות תלוית גובה היא ירידה לגובה נמוך במהירות האפשרית ושיפור בתסמינים נראה כבר בירידה של כ-500 עד 1,000 מטר. עם זאת, במצבי בצקת קלי, לא חובה לרדת בגובה ולעיתים התחממות, מנוחה וחמצן יכולים לשפר את התסמינים.
שקמה שוורצמן-ברסלר
חאיאת אל-פהד
חאיאת אל-פאהד או אל פאהד (בערבית: حياة الفهد, באנגלית: Hayat Al-Fahad ; נולדה ב-18 באפריל 1948) היא שחקנית, שדרנית, סופרת ומפיקה כוויתית. ידועה בעיקר בזכות מחזותיה הכוויתיים מים, רק הים (1972) ותוכנית הטלוויזיה הפופולרית דודתי קומאשה, (1983).
נעורים.
היא נולדה בעיר שרק (אנגלית:Sharq),כווית ובגיל חמש עברה עם משפחתה לעיר אל-מירקאב והתגוררה בסמוך למסגד עבדאללה אלמוברק. היא גדלה כיתומה לאחר מות אביה. אמה הייתה אכזריות כלפיה. היא לא סיימה את לימודיה בבית הספר היסודי, אמנם לאחר מכן למדה לקרוא ולכתוב והיא הצליחה לשלוט בקריאה וכתיבה בערבית ובאנגלית קלאסית. חאיאת גילתה את אהבתה לאמנות בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים כבר בילדותה. במיוחד לעולם הקולנוע. היא צפתה שעות רבות בסרטים עם כוכב הקולנוע הערבי פריד אל-אטרש. עד מהרה הצפייה בסרטים ובכלל עולם הקולנוע הפך לתחביב ובהמשך לקריירה. יש לה שלושה אחים, אחותה הגדולה שאריפה שגידלה אותה עם מות אמה בשנת 1987 יחד עם אחותה הצעירה גאנימה ואחיה היחיד.
משפחה.
חאיאת התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1965 בגיל שבע עשרה עם כירורג עיראקי מהעיר בצרה בשם קוסאי סלבי ועבדה כמזכירה וכממונה על משרד ההסברה הכוויתי. היא ליוותה את בעלה לקהיר בזמן שהוא למד רפואה. דבר שגרם לה לעזב את המשחק למשך שלוש שנים על פי בקשתו של בעלה. באותה תקופה עבדה ברדיו כשדרנית, למרות ההסכם לפני הנישואין שהיא לא תעזוב את האמנות. מאוחר יותר זה היה הגורם להפרדותם. לפני שנפרדו נולדה בתה היחידה, סוזן. בשנת 1967 התחתנה בפעם השנייה עם זמר לבנוני בשם מחמוד חמדי. חאיאת נפרדה גם ממנו. בהמשך היא אמצה ילדה יתומה בשם "רוזאן" וגידלה אותה כבתה.
קריירה.
בשנת 1962 במהלך עבודתה של חאיאת בבית החולים "אל-סבח" היא פגשה את האמן הטלוויזיה הכוויתי אבו ג'אסום. הוא שאל אותה האם היא רוצה להיות שדרנית או שחקנית טלוויזיה. חאיאת השיבה שהיא רוצה להיות שחקנית. אבו ג'אסום שאל אותה האם משפחתה תסכים לכך, והודיע ​​לה שהוא יחזור לאחר זמן מה לבית החולים כדי לקבל את התשובה. אמה של חאיאת סירבה נמרצות להצעה. מאידך חאיאת נעשתה עקשנית יותר. לאחר חודשיים של עימותים קשים בבית, היא החליטה לפתוח בשביתת רעב. במקביל אבו ג'אסום נפגש עם אחיה וניסה לשכנע אותו להסכים. האח גילה גמישות וגם שכנע את אמו על כך, בתנאי שהאח ילווה את חאיאת בזמן עבודתה בטלוויזיה. חאיאת החלה את הקריירה האמנותית שלה בהצגה "הקורבן" בשנת 1963 עם האמן מנצור אל מנסור. בשנת 1964 התחילה לעבוד בטלוויזיה בסדרה אילה אבו ג'סום. התשלום הראשון שקיבלה למשחק היה 30 דינרים. היא הציגה בקומדיות ובטרגדיות רבות ובסדרות, הצגות ומסיבות טלוויזיה במהלך הקריירה האמנותית שלה. היא התרחבה בתחום האמנותי והתקשורת, וכונתה "גבירת מסך המפרץ". היא עבדה גם כשדרנית ברדיו כווית בין השנים 1965 - 1968, במהלכה הציגה מספר תוכניות רדיו עם עמל עבדאללה וג'אסם כמאל. חאיאת אל-פהד עומדת בשורה אחת עם נשים מפיקות טלוויזיה ידועות במדינות המפרץ כגון עם זיינב אל-עסכרי.
בפתיחת פסטיבל הסרטים הערבי הבינלאומי אורן 2010 שהתקיים באלג'יריה, היא הוזמנה כאחת משלושת האמנים הערביים הגדולים, יחד עם האמנית האלג'יראית חפיה בודרה והשחקן האלג'יראי לרבי זקאל; היא לא יכלה להגיע באופן אישי מטעמי בריאות, אך שלחה הודעה לעיר אוראן לקראת הפסטיבל.
מַחֲלוֹקֶת קורונה 2020.
ב-25 באפריל 2020 התפרסם מאמר שפורסם בשבועון הבריטי "האקונומיסט" תחת הכותרת "מגפת הקורונה במחנות" והתמודדות עם הפנדמיה "COVID-19" במזרח התיכון. במאמר נכתב שחיאת אל-פאהד קראה בפומבי לגירוש מהגרי עבודה של כווית לאדמות המדבר."חייט אל-פחד, שחקנית כוויתית, אמרה בראיון לטלוויזיה כי למדינה נמאס מהעובדים הזרים שמהווים שני שלישים מהאוכלוסייה והציעה לשלוח אותם למדבר".
טריפ
פארק סוקולניקי
פארק סוקולניקי (ברוסית: «Парк «Сокольники) הוא "פארק ציבורי" הממוקם ברובע סוקולניקי בצפון העיר מוסקבה על יד שער סוקולניצ'קאיה.
אזור זה היה בעבר ביתם של הבזים של הצאר מהמאה ה-17 (סוקול היא המילה הרוסית לבז). הוא נוצר על ידי הצאר אלכסיי מיכאילוביץ '(אביו של פיטר הגדול), צייד נלהב שאהב לצאת לצייד באזור זה. פריסת הפארק והכבישים הנוכחית של הפארק החלה תחת הצאר פיוטר הגדול. הפארק תוכנן בתחילה בתור רשת של מבוך או סימטאות היוצאות מתוך הכניסה. לאחר הקמת ברית המועצות תוכנן הפארק מחדש בצורה של "קרני שמש" כאשר בכניסה ישנה "כיכר מעוגלת" שבתוכה מזרקה ממנה יוצאים כל השבילים אל עבר הפארק.
כיום משמש הפארק בתור "פארק רוסי טיפוסי" עם יריד, מתקני שעשועים אחרים לילדים, ודוכני מזון מהיר רבים המקובצים כולם קרוב אל הכניסה הראשית של הפארק. בקיץ הסמטאות המרכזיות הן מסה של ערוגות פרחים רשמיות בצבעים עזים, בעוד שמעמקי הפארק מהווים בית גידול לאורנים, עצי ליבנה ואלונים הפארק כולל גם מיני עצים אחרים כמו גם של עצים שאינם ילידים כגון, ארזים.
הוא הוקם בתור גן עירוני ציבורי בשנת 1878 והורחב לאחר מכן. משנת 1931 ואילך פותח בתור: "פארק תרבות ופנאי" רשמי. הפארק ששטחו שישה קילומטרים רבועים, הוא גם הרחבה של שמורת טבע גדולה יותר המשתרעת מהקצה המזרחי של רובע סוקולניקי לכביש הטבעת כביש הטבעת של מוסקבה ומעבר לו. שטח הפארק מכיל פארק שעשועים, משטח החלקה על הקרח בחורף ומרכז תערוכות בינלאומי. הוא מכיל גם את ארמון הספורט סוקולניקי.
קרב מולודי
קרב מולודי הוא קרב גדול שהתרחש בין 29 ביולי ל-2 באוגוסט 1572, 50 ורסטאות מדרום למוסקבה, בו התנגשו כוחות רוסיים בהנהגת הנסיכים מיכאיל וורוטינסקי ודמיטרי חבורוסטינין וצבאו של ח'אן קרים דבלט הראשון גראי בקרב, שכלל, בנוסף ליחידות מקרים, גם יחידות טורקיות ושל אורדת נוגאי. למרות העליונות המספרית המשמעותית, הצבא הטורקי וקרים הובסו וספגו הפסדים כבדים.
המשמעות הגאופוליטית של הניצחון במולודי בתנאי מלחמת ליבוניה וההרס מהמערכה הטטרית של קרים בשנה שקדמה לקרב נגד מוסקבה הייתה אדירה. מסע הכיבוש הגדול של קרים, שמטרתו הייתה הבסת רוסיה הצארית החלשה על פי המודל של העול המונגולו-טטרי, אפשרה לרוסיה להגן על כל ההישגים מהמאה השנים הקודמות ולהמשיך לשמור על עצמאותה, אחדותה, כמו גם על השליטה בקאזאן ובאסטרחן. הקרב עצמו ולוחמיו מוזכרים לעיתים רחוקות בהיסטוריה הרוסית. קרב מולודי הביא לכך שפסקו בהדרגה הפשיטות של הטטרים על נסיכות מוסקבה. קודם לכן, בסיוע טורקי הטטרים נהגו לפשוט בקביעות על העיירות והכפרים באזורי הספר של מוסקבה.
הלך הקרב.
הקרב, שהתרחש באוגוסט 1572 ליד הכפר מולודי, שנמצא כ-50 ק"מ ממוסקבה, בין פודולסק לסרפוחוב, מכונה לפעמים "בורודינו הלא ידוע". השיא היה בשנת 1571, כאשר צבאו של הח'אן של קרים דבלט גראי שרף את מוסקבה עד היסוד. אנשים התחבאו ב, אך הטטרים הציתו גם אותו. בשנת 1572 דבלט יצא לכבוש רת מוסקבה כדי להופכה לבירתו. ערב הקרב, מצבה של רוסיה היה קשה מאוד. השלכות הפלישה ההרסנית של שנת 1571, כמו גם מגפה שהתפשטה במדינה, הורגשו עדיין. קיץ 1572 היה יבש ומחניק במיוחד, כשסוסים ובקר מתו בהמוניהם והצבא סבל ממחסור באספקת מזון סדירה.