בין המאבקים הרבים שאלבשן יזם והוביל זכה לתהודה רבה המאבק על זכות הישיבה של הקופאיות בסופר פארם. בשנת 2004 אלבשן יצא בקריאה להחרים את הרשת, מה שגרר גל מחאה מתוקשר. אלבשן חבר להסתדרות והקים מטה מאבק נגד העסקה פוגענית. תוך שבוע הוא הגיע להסכם פשרה עם מנהלי הסופר פארם: הרשת הבטיחה לעובדיה שטיחים אורתופדיים, מערך של ביקורת רפואית ו-20 דקות הפסקה בתשלום. בהמשך הוביל אלבשן את מאבק הקלדניות בבתי המשפט ואת המאבק לעיגון זכות היציאה לשירותים של עובדים במקומות מסחר. הצעות החוק שניסח אלבשן יחד עם ח"כ עמיר פרץ שימשו בסיס לחקיקה בנושא בכנסות ה-17 וה-18.
פעילות פוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הצהיר כי הגיע למסקנה שהפעילות במסגרת ארגוני החברה האזרחית אינה מובילה לשינוי החברתי הנדרש. הוא הצטרף למפלגת העבודה, הודיע על תמיכתו בעמיר פרץ, ופעל כדי לרתום את הפעילים החברתיים לתמיכה במפלגה. אלבשן שובץ במקום לא-ריאלי ברשימת העבודה לכנסת השבע עשרה. בראשית 2007 הביע את אכזבתו מפרץ, והודיע במפתיע על תמיכתו באהוד ברק בפריימריז, שהתקיימו לראשות מפלגת העבודה, אך לא הציב מועמדותו ברשימת המפלגה לכנסת השמונה עשרה.
בשל העובדה שרבים חשבו שהוא ממוצא של יהודי ארצות האסלאם, ושהרגיש שבשל כך הופלה לרעה בדרכו בתחום המשפט, החליט לבחון את נושא השסע העדתי בישראל ומצא כי ישראלים עם שם משפחה מארצות האסלאם לא יתקבלו להתמחות גם אם היו מצטיינים באוניברסיטה העברית.
הערכה ציבורית.
בשנת 2004 נבחר אלבשן לאחד מ"אנשי השנה במשפט" על ידי העיתון גלובס.
העיתון The Marker בחר בו בשנת 2005 לאחד מעשרת "המשפיעים לטובה בתחום החברתי".
ב-2006 הוא נבחר לאחד משלושת "עורכי הדין של השנה" על ידי מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין.
מאז 2007, ולצד תפקידו בעמותת ידיד, הוא ממלא את תפקיד יושב ראש הקרן למפעלי שיקום שהיא רשת מרכזי השיקום התעסוקתי הגדולה בישראל.
בדצמבר 2013 נבחר אלבשן ברשימת "100 ישראלים מעוררי השראה" של עיתון מעריב.
בשנת 2014 נבחר ל"יקיר המקצוע" של לשכת עורכי הדין - מחוזות ת"א ומרכז.
בשנת 2015 העניקה לשכת עורכי הדין לאלבשן אות הוקרה "תואר לשם כבוד-Honoris Causa", הוא התואר הגבוה ביותר שמעניקה הלשכה לחבריה.
בשנת 2020 זכה אלבשן בפרס גולדה מאיר "על פעילותו הענפה, המשלבת חזון, תיאוריה ומעשה שכולם יחד סובבים סביב תרומה חברתית מיוחדת לקידום השוויון והצדק החברתי במדינת ישראל".
בשנת 2021 הוענק לאלבשן אות המופת לעורכי דין מתנדבים על ידי לשכת עורכי הדין. נשיאת בית המשפט המחוזי הילה גרסטל שעמדה בראש וועדת הבחירה ציינה כי אלבשן "ייצג במהלך השנים בהתנדבות אלפי פונים מוחלשים וחינך דור שלם של משפטנים להתנדבות".
יצירתו.
בצד כתיבתו בנושאי משפט וחברה, אלבשן כותב ומפרסם גם ספרות יפה, ספרות ילדים ונוער ושירה. ספריו:
על ספריו.
ספרי פרוזה
"תמיד פלורה" (ידיעות ספרים, 2009)
"בוטן העכבר והדבק האכזר" (הקיבוץ המאוחד, 2010)
"סיפו – סיפור לא גמור" (ידיעות ספרים, 2011)
"תיק מצדה" (ידיעות ספרים, 2012)
"חמישה" (ידיעות ספרים, 2016)
ספרי משפט
"זרים במשפט" (הקיבוץ המאוחד, 2004)
"פרקליטי העשוקים" (ידיעות אחרונות, 2014)
"הערעור אחרון" (ידיעות ספרים וכנרת זמורה, 2020)
קישורים חיצוניים.
מאמריו:
ארט טייטום
ארט טייטום (באנגלית: Art Tatum; 13 באוקטובר 1909 - 5 בנובמבר 1956) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי וירטואוז, שנודע ביכולתו הטכנית הגבוהה וכישורי האלתור שלו בנגינה בפסנתר.
ביוגרפיה.
טייטום נולד ב-1909 בטולדו, אוהיו, למשפחה מוזיקלית. מילדותו סבל מקטרקטים שגרמו לעיוורון בעינו האחת ולראייה קלושה בעינו השנייה. למרות ניסיון לשקם את ראייתו בניתוח, הוא נכשל בכך לאחר אירוע תקיפה ב-1930, כאשר היה בן 21.
טייטום היה ילד פלא מוזיקלי. בגיל שלוש הוא לימד את עצמו לנגן משמיעה תוך האזנה לקטעי נגינה של סרט מנוקב בפסנתר אוטומטי. בראיון רדיופוני שהעניק הוא הכחיש כי למד את שני החלקים של יצירות לארבע ידיים על ידי מגע בקלידים הלחוצים בעת שהפסנתר האוטומטי ניגן. הוא ניגן יצירות שנכתבו במקור כדואטים ולא היה מודע לכך שאלו נכתבו עבור שני נגנים. בדרך זו הוא פיתח סגנון נגינה מהיר במיוחד ללא פשרות בדיוק. כבר בתור ילד הוא היה רגיש מאוד לאינטונציה של הפסנתר ודרש שיכוון לעיתים קרובות.
טייטום החל את לימודיו הקלאסיים בגיל צעיר מאוד, ואז ניגן במועדונים וברדיו. הוא הגיע לניו יורק ב-1932 והקליט כעבור שנה ארבעה קטעי סולו, כולל "רג הנמר" הבלתי נשכח, שאנשים סברו כי נוגן על ידי שני פסנתרנים. הוא היה הסולן הראשון ב"מועדון אוניקס" שברחוב 52 בשעות שאחרי המופעים, לפני שהופיע במועדונים רבים בכל ארצות הברית. הוא הקים, יחד עם נגן הקונטרבאס סלאם סטיוארט ועם נגן הגיטרה טייני גריימס, שלישייה שנחשבה למעולה. בשנים 1953–1955 הוא הקליט 120 קטעי סולו לפסנתר, בארבעה סשנים (מפגשים מוזיקליים) עליהם פיקח נורמן גראנץ, וגם ארגן סשנים עם בן ובסטר (סקסופון), ליונל המפטון, בני קרטר, באדי ריץ' (תופים) ופילי ג'ו ג'ונס (תופים). קונצרט הסולו האחרון שלו נערך ב-1955, והוא המשיך להקליט עד מותו בלוס אנג'לס בקיץ 1956.
סגנון נגינתו.
פסנתרנים רבים מעריכים מאוד את טייטום ואת נגינתו. ולדימיר הורוביץ הביע תדהמה על סגנונו. סאמסון פרנסואה הצהיר כי "הוא באמת היה גאון בדרכו להלחין אגב אלתור". בייסי כינה אותו הפלא השמיני של העולם, אוסקר פיטרסון אמר כי הוא נגן הג'אז הגדול ביותר בכל הזמנים, בעוד הרבי הנקוק הודה שאיש אינו יכול להשתוות לו. בהיותו יורש בו-זמני למסורת הסטרייד פיאנו ולהמצאותיו של ארל היינס, הוא הצליח לשוות חשיבות זהה לשתי ידיו. כל אחת מידיו יכולה הייתה לנגן במקצב שונה, אגב חוש מזוקק להרמוניה, שאפשר לו לבצע שינויי קצב ופרסטיסימו מרשימים ביותר. א-טמפו היו הפרלודים לנושאים (של מלחינים כמו גרשווין, קרן, דבוז'ק, או מסנה), רוחשים בארפג'י, ציטוטים וערבסקות - שפע אלמנטים עד שלעיתים נדמה שהם מציפים את הלחן.
טום דה-לונג'
תומאס מתיו "טום" דה-לונג' הבן (באנגלית: Thomas Matthew "Tom" DeLonge, Jr.; נולד ב-13 בדצמבר 1975) הוא זמר וגיטריסט אמריקאי חבר להקת "אנג'לס אנד איירוויבס". בעבר היה סולן וגיטריסט בלהקת בלינק-182.
ביוגרפיה.
דה-לונג נולד וגדל בפאוויי, קליפורניה. אביו היה מנהל בחברת שמן ואמו יועצת משכנתאות. הכלי המוזיקלי הראשון שלו היה חצוצרה אשר קיבל במתנה לחג המולד בגיל 11.
בגיל 13, הוא ביקר חבר באורגון והחל להיחשף למוזיקת פאנק רוק. הוא צבע את שיערו לסגול והחל לנגן בגיטרה בחדרו.
בתיכון הוא פגש לראשונה את סקוט ריינור ומאוחר יותר את מארק הופוס שהכיר דרך אחותו של הופוס. השלושה הקימו את להקת בלינק-182, בה שימש דה-לונג' כגיטריסט וזמר. עם יציאת האלבום "Enema of the State", זכתה הלהקה לפרסום ושלושת סינגלים מתוך האלבום הפכו ללהיטים בערוץ ה-MTV.
ב-2001, התארח בתוכנית המערכונים מד טי.וי.
ב-2002 ייסד דה-לונג בצוותא עם טרוויס בארקר, אשר הצטרף לבלינק-182, את להקת בוקס קאר רייסר, לדבריו כדי לנסות שירים אשר לא התאימו ללהקתו הראשית.
ב-2004, הוא ביים את הקליפ לשיר "This Photograph is Proof (I Know You Know)" של להקת Taking Back Sunday.
ב-2005, החליט לקחת הפסקה של חצי שנה מסיבוב הופעות כדי להיות עם משפחתו. הופוס ובארקר לא אהבו זאת ולבסוף הלהקה התפרקה. באותה שנה, ייסד דה-לונג להקה חדשה בשם אנג'לס אנד איירוויבס אשר עוסקת ברוק אלטרנטיבי.
בסוף 2008, התאחדו בלינק-182 והודיעו על כך רשמית בטקס פרסי גראמי בפברואר 2009. ב-2012, יצא אלבומם השישי "כלבים אוכלים כלבים".
בדצמבר 2013, הוציא ספר ילדים בשם "האסטרונאוט הבודד בחג המולד".
בסוף ינואר 2015, בעקבות מחלוקות תקשורתיות שהתנהלו בקשר למצבו של דה-לונג בתור חבר בלהקה, הוחלט מגורם שאינו ידוע רשמית כי דה-לונג סיים את תפקידו בלהקה. באפריל אותה שנה, הוציא דה לונג' את אלבום הסולו הראשון שלו.
חיים אישיים.
דה לונג מאמין בקיומם של חייזרים עוד מצעירותו, והשתתף בסדרות טלוויזיה וסרטים שעסקו בנושא.
ב-1996, החל לצאת עם ג'ניפר ג'נקינס, אשר למדה עימו בתיכון. הם נישאו ב-26 במאי 2001 במפרץ סן דייגו. הוא קנה לשושבינים שלו יו-יו כסוף של חברת טיפאני ושות'. לזוג נולדו שני ילדים והם התגרשו ב-2019.
ולאדימיר הורוביץ
מיירון שולס
מיירון שולס (באנגלית: Myron Samuel Scholes; נולד ב-1 ביולי 1941) הוא כלכלן יהודי קנדי זוכה פרס נובל לכלכלה, ואחד ממפתחי מודל בלק-שולס, יחד עם המתמטיקאי פישר בלק.
המודל שפיתחו השניים בשנות השבעים הוא נוסחה לתמחורן של אופציות על פי פרמטרים שונים. המודל נעשה דה-פאקטו לתקן בין-לאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה.
שולס הוא בוגר אוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו, קנדה בכלכלה.
ב-1964 קיבל תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו, ואת הדוקטורט ב-1969.
כיום משמש שולס כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד וכן ב-MIT.
מודל בלק-שולס לתימחור אופציות.
בתחילת שנות השבעים עבד על פיתוח המודל יחד עם עמיתו בלק, ואליהם הצטרף בשלב מאוחר יותר רוברט סי. מרטון שאף טבע את שם המודל "בלק ושולס".
המודל של בלק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה. הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות וסחורות, התנהגות מחיריהן לאורך זמן, שער הרבית במשק ועוד.