"עם עובד" הוציאה ספרייה נוספת - סדרה מיוחדת בשם "מן המוקד", שהתרכזה באירועי מלחמת העולם השנייה, ועסקה בנושאים, כמו: לונדון בתקופת הבליץ ו"מכתבים מן הגטאות", של המחתרת היהודית ו"החלוץ". כעורך, הצהיר כצנלסון: "לא קיבלתי על עצמי לספק מה שהקהל דורש, אלא מה שלפי הכרתי דרוש לקהל." ההוצאה הקפידה על איכות גבוהה של הדפסה ולשון, וכצנלסון הנהיג ניקוד חלקי שיטתי על מנת להפוך את הכתוב לנגיש וקריא.
בשנה הראשונה לקיומה, הוציאה "עם עובד" לאור 36 ספרים. הספר הראשון שיצא לאור היה אנתולוגיה היסטורית-ספרותית בשם "ספר הגבורה" ומיד אחריו יצא "מעשים ומגמות", שהיה סיכום חלקי של ירח העיון שיזם כצנלסון ברחובות ב-1941. ההוצאה פיתחה מפעל מנויים ובשנת הפעילות המלאה הראשונה שלה, 1942-1943, הופצו 150,000 עותקים מספריה, וזאת ליישוב שמנה 450,000 איש בלבד.
לאחר מותו של כצנלסון ב-1944 עברה עם עובד שורה של עורכים אשר שינו אט-אט את אופייה והרחיבו את סוגי הספרות שהוציאה. ספריית "לדור" הפכה ל"ספרייה לעם", שהצליחה עם השנים לשמור על העיקרון של "בניית ארון הספרים של העם" ויצאו בה לאור עד ימינו, מאות ספרי מופת, תוך איזון בין ספרות מקור וספרות תרגום. "הספרייה לעם" היא המפעל הספרותי הוותיק ביותר במדינת ישראל.
משנות החמישים ואילך.
בשנת 1956, לאחר 14 שנות פעילות והוצאה לאור של יותר מ-600 כותרים, נקלע ההוצאה לקשיים כלכליים ובוצעו קיצוצים במספר העובדים. בשנת 1957 מונה משה שרת לראש ההוצאה.
בשנת 1956, התמזגה הוצאת "ילקוט" של מועצת פועלי חיפה עם "עם-עובד".
בשנים 1994–2014 השתתפה "עם עובד" בפיתוח וייצור משחקי מחשב לילדים יחד עם חברת קומפדיה. הסדרה הייתה מבוססת על הדמות "איתמר" מאת הסופר דויד גרוסמן, המשחק המפורסם בסדרה היה "איתמר מטייל על הקירות".
בשנת 2002 חגגה ההוצאה 60 להיווסדה במבצע משותף עם רשת סטימצקי, בו קהל הקוראים הוזמן לבחור את ששת הספרים האהובים עליו בכל הזמנים. הספרים שנבחרו והוצאו מחדש תחת הכותרת "6 הנבחרים": "רומן רוסי" מאת מאיר שלו, "התפסן בשדה השיפון", מאת ג'רום דייוויד סלינג'ר, "אהבה בימי כולרה" ו"מאה שנים של בדידות" מאת גבריאל גרסיה מארקס, "חצוצרה בואדי" מאת סמי מיכאל, ו"הנסיך הקטן" מאת אנטואן דה סנט־אכזופרי.
בשנים 2000–2011 כיהן כמנכ"ל ההוצאה ירון סדן. בדצמבר 2011 נבחר יעקב בריי למנכ"ל הוצאת עם עובד. הליך מינויו והיותו קצין משטרה לשעבר, עוררו מחלוקת והביאו להתפטרותו של יו"ר מועצת המנהלים של ההוצאה, רוני פיינשטיין, לפרישתה של העורכת והמתרגמת אילנה המרמן ולמחאה של עורכים נוספים.
בקיץ 2014 נקלע ההוצאה לקשיים, בעקבות חוב גדול של רשת סטימצקי שלא שולם, ויישום חוק הספרים. רק לאחר בקשת פירוק נגד סטימצקי היא שילמה את החוב.
באוקטובר 2015 מונתה חניטל סויסה למנכ"לית ההוצאה.
סדרות ספרים וכתבי עת.
להוצאה שתי סדרות בולטות, בהם ספרים מתורגמים וספרי מקור, שנמכרות בחנויות הספרים:
סדרות בולטות בעבר כללו את:
הוצאת "עם עובד" הוציאה לאור גם כתבי עת:
יהדות מלטה
יהדות מלטה היא קהילה יהודית קטנה במלטה שבים התיכון.
היהודים הראשונים שישבו במלטה התיישבו בה כבר במהלך שלטון האימפריה הרומית באי, ואפשר שעוד מימי הפיניקים. נוכחות יהודית רציפה התקיימה באי תחת שלטון הביזנטים, הערבים, וממלכת סיציליה ששלטה באי מהמאה ה-11, ותחת שלטונה פרחה הקהילה. כאשר אוחדה ממלכת סיציליה עם ממלכת אראגון, השתנה לרעה היחס ליהודים, והם גורשו במסגרת גירוש ספרד ב-1492.
יהודים מטורקיה וממקומות אחרים שנפלו בשבי האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798, ולא הצליחו לפדותם, הקימו במלטה קהילה יהודית חדשה. האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, שהחלה עם גירוש הצרפתים ב-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן הפלישה שתוכננה אליה על ידי מדינות הציר לא יצאה מעולם אל הפועל. כמה יהודים מגרמניה אף מצאו באי מקלט בשנות השלושים.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש בעיר תשביש. כיום יש במלטה כ-200 יהודים.
ב-2013 הוקם במלטה בית חב"ד על ידי הרב חיים שלום והרבנית חיה מושקא סגל. מרכז חב"ד מלטה מפעיל את "לחיים", מסעדה כשרה למהדרין היחידה בכל מלטה.
פסטיבל מטאליסט
הומוריסטן
הוּמוֹרִיסְטָן או הומוריסט הוא מי שיוצר יצירות הומוריסטיות. יצירות אלה הן בצורות מגוונות:
התמורה המשולמת להומוריסטן בעד יצירתו היא בדרך כלל שכר סופרים. ההומוריסטן מקבל גם תמורה לא חומרית בדמות אהבת הקהל, אהדת הקוראים והערצת הצופים. תמורה זו חשובה לכל האמנים, אך אצל ההומוריסטן נודעת לה משמעות מיוחדת, בשל הלגלוג העצמי המתלווה תדיר ליצירתו.
הומוריסט
קונסטאנטין בראנקושי
קונסטנטין בראנקושי
קונסטנטין ברנקוזי
טייסת 69
טייסת 69, המכונה גם "טייסת הפטישים", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת את מטוסי ה־F-15I ("רעם") מבסיס חצרים.
היסטוריה.
הקמה ומלחמת העצמאות.
הטייסת הוקמה ב־15 ביולי 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, והייתה לטייסת השלישית של חיל האוויר, אחרי טייסת 101 ואחרי טייסת 103. המספר 69 נבחר עבורה בשל הקונוטציה המינית שלו והיא כונתה תחילה "טייסת ההפצצה הכבדה" או "טייסת המבצר המעופף". כינויה הרווח בחיל – "טייסת הפטישים", ניתן לה משום שהפעילה מטוסי "B-17 מבצר מעופף" שכונו בחיל האוויר "פטיש" ומאוחר יותר מטוסי "F-4 פנטום" שכונו "" ולא בגלל שלל הגוזמאות הנפוצות בחיל הנוגעות לביצועיהם המיניים של אנשי הטייסת.
במלחמת העצמאות הפעילה הטייסת שלושה מפציצי "B-17 מבצר מעופף" ושני מטוסי הרווארד שנועדו לתרגול טיסות מכשירים. מפציצי ה־B-17 המריאו מבסיס ז'אטץ בצ'כוסלובקיה ב־15 ביולי 1948. בדרכם לישראל הפציצו המטוסים מטרות בקהיר, ובלילה נחתו בבסיס עקרון. בהמשך המלחמה הפעילה הטייסת את המפציצים מבסיס רמת דוד במשימות הפצצה מגובה רב בעזה, ברפיח, בפלוג'ה, בגליל ובשדה התעופה באל עריש. הטייסת השתתפה בקרבות עשרת הימים, במבצע יואב, במבצע חירם ובמבצע חורב. בסך הכול ביצעה הטייסת למעלה מ־200 גיחות במהלך המלחמה. לאחר המלחמה, בספטמבר 1949, עברה הטייסת לבסיס עקרון. ב־1950 צורפו לטייסת שלושה מטוסי PBY-A5 קטלינה ששירתו בטייסת במשך מספר חודשים. בתחילת שנות ה־50 ביצעה הטייסת מספר רב של גיחות צילום וסיור, שניצלו את הגובה הרב (30,000 רגל) והטווח הארוך (3,000 ק"מ) אליהם יכול היה המטוס להגיע.
בדצמבר 1954 הודממה הטייסת ומטוסיה הועברו לטייסת 103 ("טייסת הפילים") שם הופעלו במתכונת של גף. בתקופה זו נגרע מפציץ אחד מסדר הכוחות של הגף.
מלחמת סיני.
הטייסת נפתחה מחדש ב־1 במאי 1956 לקראת מלחמת סיני, ובמהלכה ביצעה שמונה גיחות והטילה 96 פצצות של 50 ק"ג ו־80 פצצות של 250 ק"ג. ב־1 באפריל 1957 נסגרה הטייסת. שניים ממטוסי ה־B-17 שלה נמכרו למדינות אחרות והמטוס השלישי הועבר לתעשייה האווירית, כדי לשמש כספק מתכת.
פתיחה מחדש כטייסת פנטום ומלחמת ההתשה.
ב־1 בנובמבר 1969 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-4 פנטום ("קורנס"), השנייה בחיל האוויר הישראלי. מפקדה הראשון כטייסת פנטום היה רס"ן אביהו בן־נון. מיד לאחר הקמתה ובמקביל לקליטת המטוסים החדשים והכשרת צוותי אוויר בטייסת לקחה חלק אינטנסיבי במלחמה בין היתר בסדרת מבצעי פריחה לתקיפת מטרות איכות צבאיות בעומק מצרים. ב־30 ביולי 1970, השתתפה בקרב אוויר כנגד טייסים רוסיים, במהלכו הפילו שני צוותים של הטייסת (אביהו בן-נון והנווט שאול לוי, אביאם סלע והנווט ראובן רשף) שני מטוסי מיג 21, בנוסף לשלושה מטוסים רוסיים נוספים שהופלו באותו קרב.
ביולי 1972 קיבל סא"ל אמנון ארד את הפיקוד על הטייסת. ביולי 1973 קיבל את הפיקוד סא"ל יורם אגמון שהיה בין ראשוני טייסי הפנטום הישראלים.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים ביצעה הטייסת 850 גיחות תחת פיקודו של סא"ל יורם אגמון כשלצידו שירתו סגניו: אביאם סלע ויצחק גת. בין היתר השתתפה הטייסת במבצע תקיפת המטכ"ל הסורי, אולם בשל דיווחו של מוביל טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), יפתח ספקטור, כי בשל עננות כבדה לאורך נתיב הטיסה הוא אינו רואה אפשרות לבצע את המשימה שבו טייסי 69 אף הם אחור ונחתו בבסיסם. הטייסת איבדה במלחמה שני צוותים, ארבעה צוותים נפלו בשבי ובסך הכול אבדו תשעה מטוסים. 11 הפלות של מטוסי אויב נזקפו לזכות הטייסת במלחמה. תוך כדי המלחמה נוספו לסדר כוחות הטייסת מטוסי פנטום שהגיעו לישראל במסגרת הרכבת האווירית שהפעילה ארצות הברית לטובת ישראל. מטוסים אלו כונו "קרפדות" על שום סכימת הצביעה שלהן.
מבצע ליטני.
במרץ 1978 השתתפה הטייסת במבצע ליטני ובין ה־15 ל־20 במרץ ביצעה 50 גיחות בשמי לבנון, בהן גיחות תקיפה, צילום ופטרולי יירוט.
נפילתם של אבשלום רום ואביהו אכר.
ב־29 בדצמבר 1977 יצאו שלשה מטוסי פנטום של הטייסת לטיסת אימון קרב אוויר מול שני מטוסי F-15 ("בז") מטייסת 133 ("אבירי הזנב הכפול"). במהלך תרגול קרב האוויר התנגשו שני מטוסי הפנטום זה בזה בגובה 20,000 רגל. מטוס "קורנס" מספר 305 (מספר יצרן 4287) שהוטס על ידי סא"ל , מפקד הטייסת, ונווטו סרן התרסק ושניהם נהרגו. הטייס רני פלק ונווטו ריק פלג שהטיסו את מטוס ה"קורנס" השני, מספר זנב 310, הצליחו לנטוש בשלום. מטוס הקורנס השלישי ושני הבזים חזרו לנחיתה בשלום.