הרוס אף שלחו כתב לטמבוב, ו.א. ולדימירוב, אשר הפיק בעניינה שבעה מאמרים סנסציוניים שהופיעו בחודש מרץ, אשר תיארו בצבעים עזים את מסכת ההתעללויות שעברה, ואף מסרו פרטים נוספים על פרשת האונס. ולדימוירוב אף הפריז בתאורי הרקע הפוליטי של ספירדונובה, כשהוא חוטא לאמונותיה האמיתיות, באופן שעורר את זעמם הן של אנשי תנועת ס"ר, הן של השמרנים והן של השלטונות. ספירדונובה עצמה התכחשה לדבריו. ב-11 במרץ נשפטה ספירדונובה והורשעה ברצח לז'נובסקי. היא נידונה למוות, אך בית הדין המליץ על המתקת עונשה לעבודות כפייה בסיביר. ספירדונובה נשלחה לגלות ב-20 במרץ, והעיתונות הליברלית המשיכה בקמפיין התמיכה בה. ב-2 באפריל נרצח גם הכתב ולדימירוב, פרשה שעוררה אף היא סנסציה. ב-8 באפריל שחררה הממשלה את דו"ח על האירועים, אשר אישש את טענותיה כי הוכתה על ידי הקוזאקים, ובו נטען כי אברמוב השפיל אותה באופן מילולי ברכבת, אך טענותיה החמורות יותר הוכחשו. הדו"ח הוקע כטיוח.
מכתבים סודיים בין מריה לאחותה יוליה, אף היא פעילת ס"ר, נתפסו על ידי המשטרה ב-19 בפברואר. דו"ח של השלטונות שפורסם על המכתבים ציין כי ספירדונובה ביקשה שלא לחשוף את הקשר הרומנטי שלה עם ולסקי, שהיה נשוי. בחוגים הליבראליים ראו בכך ניסיון להטיל דופי באופיה המוסרי של ספירדונובה, ולפגוע בדימוי ה'בתולי' שלה.
ספירדונובה נשלחה לסיביר ברכבת, בקרון אחד עם עוד חמש נשות ס"ר אשר לקחו חלק בפעולות טרור פוליטי. את הקבוצה נהגו לכנות "השש" (Shesterka), וספירדונובה הייתה המפורסמת מביניהן, זאת בשל גילה הצעיר ויופיה, וכן בשל מוצאה הרוסי - יתר הנשים היו ממוצא יהודי, בלארוסי או אוקראיני. היא זכתה בפי העם לכינוי 'מרוסיה'. במהלך מסעה, בכל נקודת עצירה של הרכבת התכנס המון אשר הזדהה עם השש, וספירדונובה נאמה על דרכה המהפכנית של תנועת הס"ר. הקבוצה הועברה למתקן הכליאה מלצבסקיה (Maltzevskaya) בנרצ'ינסק (על הגבול עם סין). שם נכלאה ספירדנובה למשך 11 שנים במהלכם ספגה יחס קשה ביותר, ובכללו הפשטות והלקאות שלא היו נהוגות ביחס לאסירים פוליטיים אחרים באותה התקופה.
מנהיגת המפלגה השמאלית הסוציאל רבולוציונרית לאחר השחרור.
לאחר מהפכת ה-17 באוקטובר 1917, שוחררה ספירדונובה מכלאה בסיביר, במסגרת חנינה כללית למהפכנים הכלואים. עם שיחרורה הייתה נערצת על ידי המוני העם, ובייחוד בני מעמד האיכרים אשר ראו בה כמעט כקדושה. ספירדונובה שבה מסיביר למוסקבה בזמן על מנת להשתתף בקונגרס השלישי של המפלגה הסוציאל רבולוציונרית (PSR) שהתקיים בסוף מאי, אולם האספה לא בחברה בה לוועד המרכזי המנהל של המפלגה. על אף כישלונה, התמסרה לפעילות במפלגה והובילה את הסניף בפטרוגארד. היא גם הייתה מעורבת בסיוע להקמתם של סובייטים מאורגנים בקרב האיכרים.
מרד כנגד הבולשביזם.
שיתוף הפעולה בין ה-PSR לבין הבולשביקים היה קצר מועד. בסוף אביב 1918 הוקמו יחידות צבאיות בולשביקיות במטרה לאכוף את אספקת התבואה לערים אשר היו על סף רעב ובקריסה כלכלית. האחדות הפכה ליריבות במאבק על השליטה לקראת הקונגרס הסובייטי החמישי, שאמור היה להתחיל במוסקבה ב-4 ביולי. ב-24 ביוני החליטה הוועדה המרכזית של השמאל הסוציאל רבולוציוני לפתוח במבצע טרור וחיסולים כנגד פקידים גרמנים ברוסיה, במאמץ לחבל בהסכם ברסט-ליטובסק ולכפות את הבולשביקים לברית עם האיכרים במהלך המשבר שייווצר. ב-7 ביולי התנקשו שני אנשי ס"ר (איאקוב בליומקין וניקולאי אנדרייב) בשגריר הגרמני וילהלם וירבאך. לנין השתמש בהתנקשות זו כעילה לדיכוי תנועת הס"ר. חיילים גויסו במהירות במטרה לבודד את יחידות המיליציה של הס"ר. ספירדונובה מיהרה לתיאטרון בולשוי, בו התכנס הקונגרס הסובייטי במטרה למסור הצהרת מדיניות ביחס למרד, אולם הקונגרס הושעה ולמעלה מ-400 נציגי הס"ר, וספירודונובה ביניהם, הושמו תחת מעצר במוסקבה.
באופן רשמי הוכרז כי משפטה של ספירדונובה יחל בתחילת דצמבר, אולם על מנת למנוע מצב נפיץ ומהומות, נשפטה ספירדונובה במשפט סודי ב-27 בנובמבר ונדונה לשנת מאסר על חלקה בהתקוממות, אולם קיבלה חנינה יום לאחר מתן גזר הדין. ספירדונובה הפכה לקול המרכזי של האגף הרדיקלי בס"ר אשר התנגד לכל הסדר עם השלטון הבולשביקי, והיא גינתה את הממשלה על מדיניות אשר לטענתה בגדה במהפכה. על אף סירובה להתפשר, בידלה עצמה ספירדונובה מהאגף הטרוריסטי של הס"ר בשלב זה, והתמקדה בפעולה לחיזוק מערכת הסובייטים, מול השלטון הבירוקרטי והמפלגתי של הבולשביקים.
בינואר 1919 לאחר נאום ציבורי אופוזיציונרי למשטר הבולשביקי, נעצרה ספירדונובה על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית) של מוסקבה. היא נשפטה פעם נוספת ב-24 בפברואר כשהמנהיג הבולשביקי ניקולאי בוכריין אשר היה העד היחיד מטעם התביעה האשים אותה כי היא חולת נפש המפיצה רעיונות פוליטיים מסוכנים. ספירדונובה נמצאה אשמה, ונשפטה לשנת מאסר במוסד לחולות נפש. בפועל נשלחה ספירדונובה לתא צינוק במתקן צבאי, בו התדרדרה בריאותה אשר הייתה רעועה מלכתחילה. מבצע בריחה תוכנן עבורה על ידי מיליציית הס"ר אשר שחררה אותה ב-2 באפריל. היא חייתה במחתרת במוסקבה, אולם לבסוף נעצרה שוב כשהיא חולה בטיפוס וסובלת ממחלת עצבים לא ידועה. היא נשלחה להחלמה במתקן רפואי של הצ'קה ולאחר מכן הועברה לכלא פסיכיאטרי. לבסוף שוחררה בערבותם של שני חברי ס"ר ב-18 בנובמבר 1921, בתנאי שתחדל מפעילות פוליטית. לטענת ההיסטוריון אלכסנדר רבינוביץ' לא נמצאו ראיות שספירדונובה הפרה תנאי זה מכאן ואילך, ופעילותה הפוליטית הגיעה לקיצה.
מותה.
ב-1937 נעצרה שוב ספירדונובה בביתה שבאופה (Ufa), עם 12 פעילים לשעבר נוספים בס"ר. היא הואשמה והורשעה בקשירת קשר להתקוממות איכרים ונידונה ל-25 שנות מאסר על ידי קולוגיום צבאי, ב-8 במרץ. הועברה לאחזקה בבידוד לאחר ששבתה רעב, בכלא באוראל. מתאה כתבה מספר מכתבים ליועץ המשפטי לממשלה הסובייטית בהם ביקשה להיות מוצאת להורג באופן מיידי על מנת לעצור את העינוי. ב-11 בדצמבר 1941, הוצאה ספירדונובה להורג בהוראתו של סטלין ביער מדבדב שליד אוריול, לצד 150 פעילים פוליטיים ביניהם כריסטיאן רקובסקי ואולגה קמנבה.
משרד הבינוי והשיכון של רוסיה
משרד הבינוי והשיכון של הפדרציה הרוסית (ברוסית 'Министерство строительства и жилищно-коммунального хозяйства Российской Федерации, בקיצור Минстрой России) הוא משרד ממשלתי שהוקם כחלק מממשלת מדבדב הראשונה ב-1 בנובמבר 2013 על בסיס הסוכנות הפדרלית לבינוי ושיכון (Федеральное агентство по строительству и жилищно-коммунальному хозяйству) שהוקמה ב-21 במאי 2012.
תפקידים.
המשרד אחראי על תחום הבנייה והדיור ברחבי רוסיה, כמו גם על יצירת תנאים שיאפשרו למשקי הבית בה אפשרות סבירה לדיור. בין השאר, המשרד מעודד הגברת הבנייה למגורים במזרח הרחוק הרוסי, אכיפת תקני בנייה, שיקום שכונות והתחדשות עירונית ומעודד מימון פרויקטים לבניית בנייני מגורים באמצעות קרנות ממשלתיות לענייני דיור ושיכון.
שרים.
שר הבינוי והשיכון הוא השר הממונה על המשרד ואחראי להגדרת תחומי פעילות המשרד בתחום מדיניות הבינוי והשיכון.
עמודי עמרם
עמודי עמרם הם עמודים העשויים אבן חול נובית רכה וצבעונית בגוון ורוד, ושוכנים על מצוק בתחילת נחל עמרם, במקום בו הוא מתחיל את נתיבו לכיוון הערבה. הנחל זורם בהרי אילת מצפון לאילת.
העמודים נוצרו מחתירה של מי הגשמים בתוך הסדקים שהיו במצוק. שחיקת הסלע לאורך הסדקים יצרו בלייה והביאו ליצירת חמישה עמודים גבוהים המתנשאים לגובה של 15 מטרים. הגבעה הסמוכה לעמודים נקראת "גבעת יוכבד", על שם יוכבד אמו של משה, ואשתו של עמרם. האזור בו שוכנים העמודים, הוא חלק משמורת טבע מסיב באילת.
אבן החול ממנה נוצרו העמודים, נוצרה מבלייה של סלע יסוד. הצבעים המופיעים באבן החול, הם תוצאה של שטיפתם במים העשירים בתחמוצות של חומרים שונים כגון ברזל, מנגן ועוד.
מקור השם של העמודים והנחל הוא בשמו הערבי של הנחל, "ואדי עמראני", שהפך בעברית ל"נחל עמרם". משמעות השם ואדי עמראני הוא הנחל עם המבנים. בנחל עמרם ישנם שרידי מבנים עתיקים, הקשורים למחצבת נחושת שהתקיימה בנחל בתקופות קדומות. באזור שסביב העמודים נמצאים שרידי כוכים ומערות, שנוצרו כתוצאה מכריית הנחושת. לפי השערת החוקרים, הנחושת מנחל עמרם שימשה כמקור לתעשיית הנחושת בתקופה הכלקוליתית, בכפרי התעשייה ששכנו בתל חוג'יירת אל-ע'וזלאן ותל מגאס.
ההגעה לעמודים היא במסלול נסיעה דרך נחל עמרם, העובר בין גבעת בהט מצפונה להר אמיר בדרומו, עד הגעה לחניה, ממנה בהליכה של מספר דקות עד ההגעה לעמודים.
תמר ורטה-זהבי
תמר וֶרֶטֶה זהבי (נולדה ב-23 ביולי 1959) היא מרצה לחינוך ופעילה חברתית ישראלית, זוכת פרס עיטור אנדרסן.
ביוגרפיה.
ורטה זהבי היא בתם של חוקרת הספרות והמתרגמת עדה צמח וההיסטוריון מאיר ורטה. אחיה הם הבמאי דני ורטה והמשורר והעורך יורם ורטה. היא נולדה בירושלים.
חייתה בפריז במשך שבע שנים, וכתבה שם עבודת דוקטורט על התפתחות דימויים פוליטיים אצל ילדים.
מרצה לחינוך לגיל הרך במכללת דוד ילין, מנחה קבוצות דיאלוג בין יהודים לערבים ופעילה חברתית.