כ"לורנס איש ערב" היהודי, ניצל פון וייזל את מעמדו ואת היותו בן בית בחצרות מלכי ערב לטובת המפעל הציוני, וחשב שבידיו להניע את הערבים להכיר במפעל הציוני. בין השאר עשה שימוש נרחב במסעותיו במשחק השחמט, באמונה שהוא יכול לקרב בין לבבות ערבים ויהודים.
ב-1925 היה בין מייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם יעקב ואברהם וינשל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר.
בפורים 1929 הוזמן פון וייזל לטיסת הצפלין המפורסמת מעל המזרח התיכון. בין הנוסעים: חמישה שרים גרמניים, עיתונאי מצרי, אנגלי ושני אמריקאים, אלמנת הרוזן פון צפלין ואישי ציבור. ד"ר הרמן בדט, מראשי מיניסטריון הפנים הפרוסי, יהודי שומר מצוות, קרא יחד עם פון וייזל את מגילת אסתר מעל העיר תל אביב כשהמונים נרגשים מריעים להם. מעל ים המלח, פון וייזל השקה את הנוסעים יין כרמל מזרחי "לחיי עם ישראל ומדינתו" וארגן בטיסה את טורניר השחמט האווירי הראשון מעל שמי הארץ.
בפרעות תרפ"ט באוגוסט 1929 פון וייזל נדקר בידי ערבי ונפצע קשה. הספדים בטרם עת התפרסמו ברחבי העולם, ובאחד מהם הוא הוזכר כמארק טוויין של השפה הגרמנית. הוא שרד והעיד בפני ועדת שו.
במקביל לפעילותו העיתונאית ולמסעותיו, היה פון וייזל חבר ועד המרכזי הרוויזיוניסטי, מנהיג הקבוצה האקטיביסטית אשר דרשה לפרוש מן ההסתדרות הציונית ולעצב תוכנית חדשה למאבק. הוא היה בקשרים הדוקים עם קבוצתם של אב"א אחימאיר ואורי צבי גרינברג.
ב-1931 כיהן כיו"ר מרכז הצה"ר בארץ ישראל, ניסה ליצור ברית עם איכרים וחוגים מזרחיים, ספרדים ואגו"י והפך להיות דמות מוכרת גם בין דלת העם. הוא הוביל את המרכז לבחירות ללא הסכמת ההנהלה בלונדון, כינס ועידה מיוחדת בינואר 1931 ונבחר להנהגה העולמית. הוא ייסד את העיתון הקהירי "עיתון הנילוס וארץ ישראל" (ניל אונד פלשתינה צייטונג) שלא היה אלא כלי לתעמולה פרו-ציונית בין הערבים; היה עורך "דואר היום" – העיתון היומי השני בגודלו אז בארץ, ומשזה נסגר מימן חלק נכבד והוציא עיתון חדש – "העם" שהוליך קו אקטיביסטי נוקשה.
פון וייזל השתתף כציר בקונגרסים הציונים בשנים 1927, 1931 וב-1946, והוזכר בשל הביקורת הקיצונית שהעלה נגד ההנהלה ואשר פורסמה בפוסישה צייטונג אותה הוא השמיע מעל במות בארץ ובאירופה: הוא טען כי הציונות מנהיגה צבא מובס, וכי ההנהלה גמרה את שליחותה. את חיים ויצמן הוא מאשים בדיקטטורה. ב-1931 נפגש, יחד עם ז'בוטינסקי, עם קנצלר אוסטריה. הוא גייס רדיקליים מהתנועה הציונית באוסטריה, ובהם – רוברט שטריקר, ממנהיגי התנועה.
פון וייזל הרבה לנאום ולהרצות באוסטריה, גרמניה ומזרח אירופה והטיף למען עלייה המונית לארץ, נגד הציונות הסוציאליסטית, נגד ה"מדיניות הארצית" (ביסוס היהודים במקום מושבם) ולביסוס הקשר עם החוגים הציוניים הדתיים. הוא סחף את הנוער, עורר התנגדות ומחלוקת עזה – עד כדי אלימות בחוגי השמאל, היה מעורב בחוגי השלטון, וקרא להתכונן למלחמת עולם ולשואה. עוד ב-1931 הוא ניבא את עלייתו של היטלר לשלטון וקרא ליהודים "הצילו עצמכם כל עוד אפשר, אירזו חפציכם ולכו לפלשתינה, לגאלי או בלתי לגאלי, אבל לכו!". בתקופה זו פעל נחרצות נגד תוכנית החלוקה ולקידום המחאה, שבהקשרה הוא מתמנה על ידי ז'בוטינסקי להיות המורשה המיוחד לענייני המחאה בארץ, ועורר עליו את חמתו כשהוא יוצא עם פרסום הנוסח ללא אישורו.
ב-1935 היה פון וייזל פעיל בייסוד הצ"ח וחבר ההנהלה העולמית. למרות אופיו העצמאי ודרך פעילותו הבלתי פורמלית, הוא נבחר לנהל את כספי הצ"ח. הצלחתו בגיוס כספים, יושרו ואצילותו הביאו רבים להתנות את תרומתם בהיותו מנהל הכספים.
1938 עד מותו.
בפברואר 1938, בוועידה העולמית הרוויזיוניסטית, נבחר פון וייזל פה אחד לוועד הפועל ולראש מחלקת כספים וקרן תל חי, מחלקת ארגון ומחלקת תעמולה. ז'בוטיסנקי ראה בו יריב המסכן את מעמדו. עם כניסת הנאצים לווינה, נמלטו פון וייזל ומשפחתו ברגע האחרון וללא מטען, וחנו בפריז (עד תבוסת צרפת) להמשך הפעילות, אך הוא נאלץ להתפטר מנשיאות התנועה.
בקיץ 1938 הגיע פון וייזל להסכם עם ממלא מקום שר החוץ הפולני הנוגע להגירתם של המוני יהודים. ההסכם כלל רכישת נשק כולל תותחים, ואף מלווים מטעם ממשלת פולין. הוא הציג את ההסכם לז'בוטינסקי, שדחה אותו בבוז. ביוני 1940 הוא לקח את משפחתו באונייה האחרונה שיצאה ממרסיי לארץ ישראל.
ב-1942, כשרומל עמד בשערי קהיר, קיבל פון וייזל לידיו את נשיאות המפלגה הרוויזיוניסטית והגיע להסכם של שיתוף פעולה בין ההגנה והאצ"ל למקרה של נסיגת הכוחות הבריטיים.
ב-1 בספטמבר 1946 כתב ד"ר וולפגנג פון וייזל ממעצרו במחנה המעצר בלטרון (לשם נלקח ב"שבת השחורה" ביחד עם שאר מנהיגות היישוב) לנציב העליון של המנדט הבריטי, ומודיעו על שביתת רעב של 28 יום, וממנהיג שנוי במחלוקת (גם במפלגתו הוא) היה לגיבור לאומי. מכתבים הגיעו אליו מרחבי הארץ והעולם ומכל קצוות הקשת הפוליטית, חורשה ניטעה על שמו ותפילות נישאו לשלומו. ב-18 בספטמבר החליטה הממשלה הבריטית לשחררו, אך פון וייזל החליט להמשיך את שביתת הרעב עד שיסתיימו 28 הימים. הוא הוחזר לביתו בגדרה אך ב-19 בספטמבר אושפז בבית החולים הדסה בתל אביב, בשל דימומים פנימיים. מספר ימים לאחר שהשלים את שביתת הרעב שלו שב לאיתנו.
ב-1948 הוא שימש כמג"ד בחיל התותחנים ופיקד על תותחים מודל 1908 מול הצבא המצרי בגזרה הדרומית. הוא עלה על עץ עם המשקפת מימי שירותו כקצין בצבא הקיסר, נתן הוראות כיוון וירי וכתב אחר כך לאשתו, נעמי לבית צוקרמן: "אני כיוונתי. ה' פגע." טור הטנקים המצרים נסוג, ובאר טוביה ניצלה.
פון וייזל נפטר בגדרה בשנת 1974.
מורשתו.
יום לאחר מותו, ובמרץ 1974 הופיעו במעריב ובירחון "ארץ ישראל" בהתאמה מאמריו האחרונים של ד"ר פון וייזל. מאמרים אלו חתמו את פעילותו ההגותית של פון וייזל שכללה אלפי מאמרים, הרצאות וספרים בתחומים מגוונים: פוליטיקה, צבא, רפואה, דת, פילוסופיה, פסיכולוגיה, מסעות ואפילו אסטרולוגיה.
בנוסף, קיים ופועל עד היום בית וייזל, בית החלמה ומרפא שנוסד על ידי ד"ר זאב פון וייזל בלב מושבת הבילויים, ומשרת זה עשרות שנים קהל חולים ונסעדים.
בשנת 1966 נרשם כבית חולים סיעודי ובפיקוח משרד הבריאות, ומאז מהווה בית אבות לקשישים הזקוקים לסיעוד. הבית קיים עד עצם היום הזה ומנוהל על ידי דור הילדים ממשפחת המייסד.
כמה מן התארים והדימויים שנקשרו בפון וייזל - "אחת הדמויות המעניינות והציוריות ביותר", "עלילות חייו יכולות למלא כרכים שלמים", "אגדות אפפהו", "האיש בעל עט הזהב", "גאון" ו"נביא" אך גם "שרלטן", "דון קישוט", "הרפתקן" ו"פשיסט". לאומן יהודי וציוני נלהב, בן בית בתרבות אירופה הקלאסית ובבחצרות מלכים ונסיכים ערבים, ויהודי שומר מצוות. שחקן בלהקה נודדת ועל במות ההיסטוריה. ב-1979 סיכם "העולם הזה" (אורי אבנרי היה מזכירו של פון וייזל) את שלל שמות התואר: "ישנו רק איזם אחד המתאים לד"ר פון וייזל: "פון-וייזליזם".
על דמותו המיוחדת ניתן ללמוד גם מהאוטוביוגרפיה שלו, שטרם ראתה אור. להלן ציטוט לדוגמה (מגרמנית: דן פון וייזל):
בית פאגי
פרס ראש הממשלה לשירה
כנסיית העליה הרוסית
חילופי שבויים
ישיבת ההסדר קרני שומרון
ישיבת ההסדר קרני שומרון (הידועה גם כקרנ"ש) היא ישיבת הסדר שנוסדה בשנת 1980 על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, שעומדים כיום בראשות הישיבה, ושוכנת ביישוב קרני שומרון. הישיבה ידועה בשיטת הלימוד שלה "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא".
רקע.
הישיבה נוסדה בשנת תש"מ (1980) על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, כשנתיים לאחר הקמת היישוב קרני שומרון.
בתחילה מנהל הישיבה היה הרב יעקב אליטוב, לאחריו סגן-אלוף יאיר הלר, ולאחריו משה גליק. בשנת תשמ"ג מונה יגאל המאירי למנהל הישיבה, ובעזרתו נבנה קמפוס של מבני קבע במרכז היישוב, אשר נבנה בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, והוא אף הגיע לחנוכת בניין הישיבה, אשר בו שוכנת הישיבה עד היום, והחליף את הצריפים שבהם שכנה הישיבה עד אז. לאחריו החליפו של ליאור ליפשיץ כמנהל הישיבה, ובשנת 2016 החליפו בוגר הישיבה אלימלך כהן.
על אף שראשי הישיבה, הרבנים הבר וקורצוויל הם יוצאי ישיבת חברון החרדית, הם לחמו במלחמות ישראל השונות: מלחמת ששת הימים, תקופת המרדפים, מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה, במסגרת שירותם בצה"ל (בחטיבת הצנחנים), ומזוהים עם הפלג הציוני דתי. בישיבה מלמדים בעיקר רבנים בוגרי הישיבה, ובוגרי ישיבות ישיבת מרכז הרב וכרם ביבנה.
ב-17 בפברואר 1986 תלמידי הישיבה  , ששירתו בחטיבת גבעתי נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל.  ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל. בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבה.
דרכה של הישיבה ותלמידיה.
בשנת 2017 מנתה הישיבה כשלוש מאות וחמישים תלמידים. דרכה של הישיבה היא בשיטת לימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", לימוד תלמוד המכוון לבירור והכרעת ההלכה ופתרון בעיות אקטואליות. בחלק ממסגרות הישיבה מוסדר הלימוד לפי נושאים בהלכה ולא על פי סדר הדף, כמקובל ברוב הישיבות. הלימוד מסודר ושיטתי ומטרתו היא להקיף את הנושא הנלמד מהיבטיו העיקריים. בישיבה מושם בה דגש רב על התנהגות שבין אדם לחברו. בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בראשו עומד הרב אבי מטלון.
הישיבה שמה דגש על השירות הצבאי ומעודדת את תלמידיה להתגייס ליחידות הקרביות של צה"ל ולתפקידי פיקוד.
פעילות התיישבותית.
אברכים רבים בוחרים להתגורר בקרני שומרון לאחר סיום לימודיהם בישיבה, וחלקם אף הקימו את המאחז אלוני שילה השוכן בגבעה סמוכה.