המתיישבים רכשו כ-5,000 דונם קרקע באמצעות ההלוואות על גדות נהר טוקארואה באוהיו, בין פיטסבורג לקליבלנד. בסוף קיץ 1817 הגיעו לארצות הברית ובחורף אותה שנה הגיעו חלוצי המתיישבים לחלקות שנרכשו. רק באביב 1818 התחילו בהקמת בקתות והכשרת הקרקע. רבים מבני הקהילה שהגיעו לארצות הברית בחוסר כל לאחר שנים של התעמרות ונישול בגרמניה וקשיי ההגירה, נאלצו לעבוד בתחילה כשכירים בחוות שכניהם על מנת לפרנס את משפחותיהם. חלקם דחו את מועד הצטרפותם להתיישבות החדשה כדי לעבוד במקומות אחרים ולרכוש מקצוע, והמתיישבים חיו חיי עוני חמורים, כשהם נדרשים גם לשלם מפרעות על חלקות האדמה שהוקצו להם, ואשר אמורים היו לקבל לרשותם לאחר ההכשרה והעיבוד שנעשה במשותף.
כוונתם הראשונית של הספרטיסטים לא הייתה להקים יישוב קומונלי, אך קשיי ההתיישבות הביאו אותם לבחון צורת ארגון חדשה ובתחילת 1819, לאחר התייעצוית של בוימלר עם נכבדי הקהילה, הוסכם על ביטול מלא של כל החשבונות הפרטיים של החברים והנהגת שיתוף מלא בעבודה ובנכסים, תוך קריאה לחברי הקהילה שהתפזרו במדינה לשוב ליישוב ולהצטרף לקומונה. היישוב נקרא צוער, על שמה של צוער המקראית אליה ברח לוט עם משפחתו מסדום, כאנלוגיה לבריחתם של הספרטיסטים מרדיפותיהם ומעולם החטא, אך ייתכן שגם בזיקה לחברי כת האיסיים שצוער הייתה אחד ממוקדי פעילותם.
חוקת הקומונה העניקה מראשיתה זכויות שוות לנשים ולגברים. נשים השתתפו באספות, הצביעו בבחירות ומילאו תפקידי ניהול שונים בחיי הקומונה. הנהלת המשק הופקדה בידי שלושה נאמנים שמונו לשלוש שנים, כשמדי שנה התחלף אחד מהם בחבר חדש שנבחר במקומו. הנאמנים מינו מנהלים לענפי המשק השונים, ודאגו לסידור העבודה. ועדה מתמדת שנבחרה ל-5 שנים כיהנה כבית דין ליישוב סכסוכים, והנאמנים הוכפפו תחתיה. הממונה על מגעים ומשאים עם החברה החיצונית ועל תכנון המשק הכללי היה 'הסוכן הכללי', בוימלר, שמשרתו לא הוגבלה בזמן כל עוד יהנה מאמונה המלא של הקומונה, ובכפיפות להיוועצות בוועדה המתמדת. אחת לשנה התכנסה אספה כללית, ובה הוקראה חוקת הקהילה, וכן דו"ח על פעילותה בשנה החולפת. צעירי הקהילה יכלו לבחור להישאר לחיות בה בבגרותם, גם מבלי להצטרף אליה כחברים, אך צעירים שרצו בכך יכלו להעמיד עצמם לחברות מלאה בגיל 21 וצעירות בגיל 18.
חברי הקהילה התבדלו מסביבתם. במשך תקופה ארוכה נהגו ללבוש בגדים אחידים בצבע כחול כהה, שיוצרו במקום, עם כובע רחב שוליים בדומה לקוויקרים. חל איסור על ענידת תכשיטים מכסף או זהב, אך עם התחזקותה הכלכלית של הקומונה נרכש לכל חבר בה שעון כסף שתיקונו היה אף הוא על חשבון הקומונה. הנישואין עם אנשים מחוץ לקהילה היו אסורים. הצטרפות לקומונה הייתה קשה ביותר, והייתה חסומה בפני מי שמוצאו העדתי היה שונה מהקהילה המקורית. בניגוד לקומונות רבות אחרות באותה התקופה, הקומונה לא הייתה מעורבת אף במאבק בעבדות בארצות הברית.
כלכלה ואורחות חיים.
במשך שנים רבות התקשו לעמוד בתשלום חובותיה של הקומונה, ולא מצאו תחומי ייצור שיהפכו את ההתיישבות לכלכלית. בעשר שנותיה הראשונות של הקהילה נקטו פרישות בשל החשש ליכולתה הכלכלית של הקהילה לשאת גידול ילדים מרובים. נקודת מפנה שהביאה להצלחת ההתיישבות הייתה חפירת תעלת אוהיו שהחלה ב-1827. מדינת אוהיו ביקשה שהתעלה תעבור בשטם והציעה לצוערים לסייע בחפירתה תמורת כסף. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביצעו אנשי הקהילה את עבודות החפירה ומכרו תוצרת חקלאית לקבלנים אשר סייעו להם לשלם את חובותיהם בזמן והותירו אותם עם כסף פנוי, שאפשר להם לפתח נפחיה, פחחיה, טחנות קמח וצמר. נהירת מהגרים רבים למערב הגדילה את הביקוש לתוצאת החקלאית של הקומונה.
בתחילת שנות ה-30 בוטלו הוראות הפרישות בקהילה וחבריה שבו להתחתן ולהביא ילדים. בתחילה קבע בוימלר כי הפרישות עדיפה על הנישואין גם מבחינה דתית, אולם בהמשך, התחתן אף הוא. הנישואין בקהילה היו נעדרי כל טקס דתי - בני הזוג הצהירו על נישואיהם בפני שני עדים, והקהילה עדכנה בכך את רשויות המדינה. בקהילה הונהג חינוך משותף לילדים. בתחילה הפעוטות נותרו בבית הוריהם עד גיל 3, אז עברו לבתי הילדים שהופרדו לבנים ולבנות. ב-1845 בוטלה הלינה המשותפת של הילדים שהקהילה מצאה אותה לא מתאימה, אך החינוך המשותף במשך היום, שכלל לימודים ועבודה תחת השגחה חינוכית, נשתמר. בשנות ה-40 הגיעה אוכלוסייתה של צוער לכ-500 נפש, בין היתר בעקבות הצטרפותם של מהגרים נוספים ממשפחות בני הקהילה מגרמניה.
בניגוד לקומונות רבות אחרות, בצוער לא היו נהוגות ארוחות משותפות ולא הוקם חדר אוכל קהילתי. כל משפחה תפקדה כתא חברתי עצמאי בעדה. בבתים שוכנו שלוש עד חמש משפחות ורוב המצרכים סופקו ממחסן מרכזי, בהתאם למספר הנפשות לרבות מוצרי חלב, ירקות, מוצרי בשר, חמאה, קפה תה וסוכר. הקהילה נמנעה מאכילת בשר חזיר שכן קיבלה על עצמה חלק ממצוות התורה. כל בית אב היה רשאי גם לטפח גינת ירק בצמוד לביתו ולגדל תרנגולות לצריכה עצמית - כשעודפי הביצים והירקות נמסרו למחסן הכללי ללא תמורה. מדי יום עברה בין הבתים עגלה וחילקה דלי מיץ תפוחים לכל משפחה. אם מישפחה ביקשה לארח, קיבלה אף לשם כך את המצרכים הנחוצים. בין חברי הקהילה לא היה כל שימוש בכסף, וגזבר הקהילה היה היחיד שהחזיק בה כסף מזומן.
על אף שהקהילה התאפיינה בשוויון גמור בין חבריה בתנאי החיים, יוצא מן הכלל היה בוימלר, שהקהילה הקימה לו בית גדול בן שלוש קומות בעיצוב קולוניאלי, שכונה 'ארמון המלך' לאות תודה על תרומתו לשחרורה מהרדיפות באירופה. בוימלר התגורר בבית זה עם אחדים מידידיו, ממבוגרי הקהילה אשר הגיעו לגיל זקנה. לא רחוק מהבית מוקמה הכיכר המרכזית של המושבה, בליבה הוקם גן בן שלושה אקרים, מלא באלמנטים וסמלים בהשראת 'ספר ההתגלות'. הגן היה שתול פרחים ומלא מדשאות ובו ערוגה בצורת כוחב שבמרכזה עץ ברוש גבוה שכונה עץ החיים, וסביבו 12 עצים ירוקי עד כנגד 12 שליחיו של ישוע, מהם נמשכו 12 שבילים שבסופם עוד 12 עצים שסימלו את 12 בניו של יעקב או 12 שערי 'ירושלים החדשה'.
הקהילה נמנעה מריקודים, הצגות ונשפים, ואף מקונצרטים של כלי מיתר או כינוסים תרבותיים אחרים למעט שירה ותזמורת כלי נשיפה. חברי הקהילה לא הצטיינו בהשכלה רחבה, והיו בעיקרם אנשי עבודה. על אף שרובם הבינו אנגלית, שפתם המרכזית הייתה גרמנית ובה ידעו לקרוא ולכתוב, והם מיעטו בקריאה והיו סגורים ביותר להשפעות חיצוניות. בצוער לא הייתה ספריה, ובבתי החברים גם כן כמעט ולא היו ספרים מלבד ספרי קודש. מעטים מבין החברים היו חתומים לכתבי עת גרמניים שיצאו בארצות הברית.
לקהילה הייתה כנסייה, אך בה לא היו נהוגים שירים, תפילות וטקסים מלבד דרשות אותן נשא בוימלר מדי שבת וחג בנושאים של דת ומוסר וכן בסוגיות מעשיות - היגיינה והנהלת המשק וחינוך. נושא עליו שם בוימלר דגש הוא חירות האמונה והדת. על אף שהנהיג את הקהילה עד יום מותו, כיבד את זכותם של חברי הקהילה למתוח עליו ביקורת או לחלוק על דעתו.
שקיעה ופירוק.
פטירתו של בוימלר ב-31 באוגוסט 1853 נחשבת לנקודה ממנה החלה הקהילה בתהליכי ההתדרדרות. בתקופה זו הוערך שווי הקומונה בכ-5 מיליון דולר. עם מותו לא הייתה דמות כריזמטית ובעלת הילה דתית דומה לו שתחליף את מקומו. הקהילה המשיכה בקריאת דרשותיו הכתובות בשבתות, ואף מנהג זה הלך ואיבד מחיוניותו, ובאין מנהגים אחרים ומסורת חגים לקהילה היא איבדה מהכוח השואב האמוני שהניע אותה בימיה הראשונים.
בתקופה זו החלו קריאות מצד חברים בקהילה להפריט את נכסיה. לאורך השנים תבעו את הקומונה מספר עוזבים, אך הפסידו בתביעותיהם שכן כבר בשנות ה-30 נרשמה על ידי בוימלר כחוק כאגודה שיתופית שחבריה מסרו לרשותה את כל נכסיהם והמוסמכת אף לרשת את נכסיה הנפטרים בה. חוקת הקומונה קבעה כי פירוק הקומונה ונכסיה דורש החלטה של 75% מחבריה לפחות - חוקה זו הועמדה למבחן משפטי מצד תובעים מעוזבי הקומונה או מקרב יורשיהם, שטענו כי היא כופה נאמנות נצחית לעקרונות אמונה דתיים בניגוד לעקרונות הדמוקרטיים של המדינה. בית המשפט העליון קבע כי אין בחוקה פסול, וכי צוער היא קהילה דמוקרטית תקינה שבעלי התפקידים בה נבחרים באופן דמוקרטי לתקופות מוגבלות וכי היא אינה כופה כל אמונה על חבריה הרשאים לפרוש בכל עת.
אחרי מלחמת האזרחים בשנות ה-60 של המאה ה-19 פחת מספר חברי הקהילה, ורבים מבניה בחרו לעזוב אותה ולנסות מזלם בעולם שמחוצה לה, בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר האמריקניות. החל מראשית שנות ה-70 ענפי המלאכה והחרושת של הקהילה החלו לפגר אחר ההתפתחות מחוצה לה, ולהפוך פחות תחרותיים, בין היתר בעקבות ניהול שמרני וקושי של חברי הקהילה הסגורה להסתגל לשינויים מסביב. העובדה שרובם לא קראו באנגלית והיו חשופים בכלל לקריאה מועטה, כמו גם העובדה שהיו קהילה סגורה מאוד, מנעו מהם להתעדכן בחידושים הטכנולוגיים בתחומי הייצור בהם עסקו. הקהילה הלכה והזדקנה דמוגרפית ונאלצה להתחיל לרכוש מוצרים מבחוץ ואף להעסיק עובדים שכירים מבחוץ במשק החקלאי. בין היתר, אף הפסיקה לחנך בכוחותיה הפנימיים את ילדיה והחלה לשכור גם מורים למערכת החינוך של הקהילה, אשר השפיעו אף הם על תהליכי השינוי בה. צעירי הקומונה החלו לחפש הכנסה פרטית מחוצה לה כגון דיג ומכירת שללם או מכירת עבודות רקמה ביתית לצורך השגת 'דמי כיס' פרטיים.