התופעה דעכה עם הפסקת הופעות הביטלס. במרץ 1966 העניק לנון ראיון ארוך לשבועון בריטי ובו דיבר בין השאר על הכנסייה. הוא אמר שלפי התרשמותו יותר ויותר בני נוער נוטשים את הכנסייה, שהתרחקה מהאידיאליים הראשוניים של ישו, לדבריו, הביטלס הם יותר פופולריים בקרב הנוער מישו. הדברים, שעברו ללא התייחסות מיוחדת בבריטניה, התפרסמו באוגוסט אותה שנה וזכו לכותרות שהוציאו את הדברים מהקשרם בארצות הברית. לפי הכותרת אמר לנון ש"הביטלס יותר גדולים מישו". הדבר הוביל לגל שנאה בעת הופעתם האחרונה של הביטלס בארצות הברית. חברי קו קלוקס קלאן ארגנו שריפות פומביות של תקליטי ביטלס בערי דרום ארצות הברית, תחנות רדיו החרימו את השירים ובריונים איימו ואף תקפו מעריצים ואיימו על שלום הלהקה עצמה. חוויות אלה, יחד עם תחושת המיאוס של חברי הלהקה מהעובדה שאינם יכולים לנגן חומרים חדשניים בהופעות ונאלצים לנגן שוב ושוב חומרים ישנים באיכות צליל נוראה, תרמו לבסוף לסיום ההופעות החיות. עם סיומן של ההופעות החיות דעכה גם הביטלמניה ופינתה את מקומה להערכה אמנותית מפוכחת יותר של הישגי הלהקה שבאו לאחר מכן.
התייחסות הביטלס לביטלמניה והשפעתה עליהם.
הביטלס עצמם התייחסו לתופעה בסרטם "A Hard Day's Night" שבין השאר מציג את המעריצות ההיסטריות שמלוות את הלהקה לכל מקום ואת התופעה בכללותה. תופעות ההיסטריה שתועדו בטלוויזיה ובקולנוע הובילו לכך שהתנהגות זו (צרחות, התעלפויות, התגודדות בשדות תעופה ולפני מלונות) הועתקה וזכתה לחיקוי בכל רחבי העולם כ"התנהגות מקובלת" בהגעתם של חברי הלהקה לעיר כלשהי ולהופעה בה. הדבר מנע מחברי הלהקה קשר ישיר עם הקהל והסביבה ולרוב לא יצאו כלל מחדר המלון שלהם, פרט להופעה ולנסיעות ולא תמיד ידעו היכן הם נמצאים.
חברי הלהקה עצמם סבלו מהטירוף סביבם; ג'ורג' האריסון כתב בספרו האוטוביוגרפי "I Me Mine" שהשנים האלו היו בעבורו גיהנום, ובאנתולוגיה של הלהקה סיפר פול מקרטני שהצרחות בהופעות היו כה רמות עד שחברי הלהקה לא שמעו את עצמם על הבמה, והיה זה אחד הגורמים לכך שהפסיקו להופיע ובמקום זאת התמקדו יותר בהקלטות אולפן.
למרות שעל פני השטח נראה כאילו חברי הלהקה גרפו לכיסם הון רב הן ישירות מההופעות והן מתמלוגים על מוצרי קידום מכירות (מרצ'נדייז כגון בובות, ביגוד, הדפסות על כל מוצר צריכה אפשרי) לא כך היה. אמרגנם, בריאן אפשטיין היה איש עסקים נאיבי ואיבד שליטה. הופעות מקומיות הזרימו סכומי עתק לכיסם של אמרגנים מקומיים ולא לחברי הלהקה, עקב חוזים רשלניים וניהול משא ומתן כושל מצידו של אפשטיין. בתחילה לא היה כל רישוי לייצור מוצרי-ביטלס, כאשר קמה חברה שדאגה לרישוי ולייצור מוצרים אלו קיבלו חברי הביטלס רק 10% מההכנסות, שהתחלקו ביניהם ובין אפשטיין.
ב-1977 הועלה בברודוויי מחזמר בשם זה שעסק בלהקה, והוצג 1,006 פעמים, עד שירד מהבמה בשנת 1979. המחזמר אף זכה בפרס טוני על עיצוב התאורה.
חגי ברקת
חגִי בָּרֶקֶת (נולד ב-11 באוקטובר 1967) הוא סופר, עורך ומתרגם ספרי ילדים ישראלי.
ביוגרפיה.
חגי ברקת נולד בקיבוץ בית ניר לחיים ואלינער ברקת, ממקימי הקיבוץ. ברקת מתגורר בבית ניר עם אשתו גלית ושתי בנותיהם. כיום הוא העורך הראשי של הוצאת דני ספרים, וכן מו"ל הוצאת "אוקיינוס" והעורך של סדרת "הרפתקה" היוצאת במסגרת ההוצאה.
ספרי הילדים של ברקת כתובים בסגנון איגיון. ספרו הראשון, "חרדיל לא רגיל", הוא מסע הרפתקאות של אדם מבוגר בחברת יצור דמיוני, הכתוב בבתים שקולים וחרוזים. ספרו השני, "מעשה בחורשה ובקרנף מרושע" מיועד לילדים קטנים יותר, והסגנון האיגיוני בולט בו מעט פחות, אולם גם הוא מתאפיין בחרוזים ובגישה הומוריסטית. ספרו השלישי "יסמורים על המקרר" הוא דו-שיח בין אב לבתו, שבו שהאב נותן לבתו "להתפרע" עם דמיונה, ואינו כובל אותה למוסכמות המקובלות, ועל כך זכה הסופר למחמאות.
ספרו הרביעי, "המסע אל אי המנדוזים", מיועד לילדים שכבר קוראים בעצמם. זהו ספר הרפתקאות המאופיין אף הוא בסגנון נונסנסי "משוגע". ספרו החמישי, "החלום של צ'רלי", שונה מעט מקודמיו. זהו ספר פחות נונסנסי המתאר מפגש "חלומי" בין ילד קטן ופיל מפרווה. בשנת 2013 הוציא חגי ברקת גרסה מחודשת לספרו הראשון, שנקראת "חרדיל לא רגיל ועוד חברים שפגשתי בשביל". זוהי גרסה מורחבת שאליה התווספו שירי נונסנס חדשים וכן סיפור חדש בשם "מר שמול הנרמול". את האיורים לגרסה זו אייר עומר הופמן, אשר זכה על איוריו אלה בעיטור אנדרסון היוקרתי לשנת 2016. בשנת 2017 יצא לאור ספרם המשותף של חגי ברקת ואשכר ארבליך-בריפמן, "הנסיכים לבית ליריאן". זהו ספר פנטזיה לנוער ובו סיפורם של שני נערים בני 15 החיים בעולמות שונים. הגורל מפגיש ביניהם והם עוברים הרפתקאות מסעירות המובילות לגילויים אישיים ומשנות את חייהם מהקצה אל הקצה. בשנת 2019 יצא לאור ספרו השמיני, "טיול עם זנבלול" - ספר קרטון לפעוטות ובו יוצאת גלי לטיול בדמיונה ופוגשת שלל יצורים נחמדים. הספר זכה בביקורות מצוינות על תרומתו בפיתוח הדמיון אצל ילדים קטנים.
בשנת 2009 השיק חגי ברקת יחד עם אמו אלינער ואחיו אסף את הוצאת "אוקיינוס". הפרויקט הראשון של ההוצאה הוא סדרת "הרפתקה - סופרים מתרגמים קלאסיקה", שבה סופרים ידועים מתרגמים ספרי קלאסיקה לנוער שאהבו בילדותם. הספרים הראשונים בסדרה (בשיתוף עם הוצאת "מודן") הם פנג הלבן של ג'ק לונדון בתרגום יהלי סובול, הטירה הקסומה של אדית נסביט בתרגום הגר ינאי ונסיכה קטנה של פרנסס הודג'סון ברנט בתרגום יהודה אטלס. מאז נוספו לסדרה ספרים רבים, כמו אוליבר טוויסט, ספר הג'ונגל, במבי, גבעת ווטרשיפ, אליס בארץ הפלאות, ד"ר דוליטל, משפחתי וחיות אחרות, סוד הגן הנעלם ועוד. בין המתרגמים בסדרה ניתן למנות את נאוה סמל, אלאונורה לב, יואב כ"ץ, מיכאל דק, יואב אבני, עטרה אופק ועוד. את העטיפות המיוחדות של ספרי הסדרה מאיירת בתיה קולטון ומעצבת עדה ורדי.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת "אוקיינוס" הספר "מדריך הרפתקה לספרי נוער" שהוא ספר משלים לסדרת "הרפתקה". הספר מביא את הסיפורים שמאחורי כתיבתם של 80 מיצירות הקלאסיקה החשובות והמשפיעות ביותר לילדים ונוער בכל הזמנים. את הערכים בספר כתבו מיטב אנשי הספר בארץ, שהוסיפו גם מאמרי פתיחה וסיום על חשיבות הקריאה לבני הנוער.
בשנת 2021 הוציא חגי ברקת את הספר "רוקנרול! - 50 אלבומי רוק גדולים מהחיים" בעריכתו. הספר מביא את מסעה של מוזיקת הרוקנרול מתחילתה בשנות החמישים ועד ימינו, דרך סיפורם של 50 אלבומי רוק חשובים ופורצי דרך. בין האלבומים נמצאים אלבומיהם של אלביס פרסלי, הביטלס, בוב דילן, הדורז, ג'ניס ג'ופלין, לד זפלין, דייוויד בואי, הסקס פיסטולס, יו-2, הקיור, נירוונה, אואזיס, רדיוהד, ארקטיק מאנקיז ועוד. הכותבים בספר הם מוזיקאים ואנשים מובילים מתחום המוזיקה בארץ, כמו יהודה עדר, שרון מולדאבי, בועז כהן, טל גורדון, תומר מולוידזון, גל אפלרויט, שרון קנטור, דנה קסלר ואחרים.
מוכפפות
אצטדיון שכונת התקווה
אצטדיון שכונת התקווה הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת התקווה שבתל אביב. האצטדיון היה במשך שנים מגרשה הביתי של קבוצת בני יהודה תל אביב ובתקופות מסוימות שימש האצטדיון גם כמגרשן הביתי של בית"ר תל אביב, מכבי יפו והפועל כפר שלם.
היסטוריה.
המגרש הוקם בשנת 1945, כ-10 שנים לאחר הקמת קבוצת בני יהודה תל אביב ב-1935, ומאז עבר שיפוצים רבים. ב-1951 החלה הקבוצה להשתמש בו רשמית לאחר הכשרתו על ידי מתנדבים תושבי השכונה.
עד שנת 1966 האצטדיון הכיל 4,000 מקומות עמידה. לקראת עונת 1966/1967 נבנו בצדו הדרומי 2,000 מקומות ישיבה. בקיץ שלפני עונת 1990/1991 נבנה היציע המערבי, המכיל 1680 מקומות. באצטדיון 5 יציעים מרכזיים. עד שנות ה-90 המאוחרות היו היציעים נטולי מושבים אך לפני תחילת שנות האלפיים הותקנו באצטדיון מושבי פלסטיק שהכילו 6,500 מקומות ישיבה.
בשנת 2004 עברה קבוצת בני יהודה לאצטדיון בלומפילד. הדבר גרם לכעס רב בקרב אוהדי המועדון שזיהו את האצטדיון בשכונת התקווה כאחד מסמלי קבוצתם. המעבר עורר מחאה כבדה של אוהדים, כולל החרמה של משחקים, אולם עד כה, טרם חזרה הקבוצה לאצטדיון.
מאז מעברה של הקבוצה לבלומפילד בעונת 2004/05, משמש האצטדיון, בנוסף למשרדו הראשי של המועדון, גם כמגרש האימונים של קבוצת הבוגרים וכמגרשן הביתי של קבוצות מחלקת הנוער.
כמו כן, משמש כאצטדיון הביתי של קבוצות מליגות נמוכות מתל אביב.
ב-8 ביולי 2020 הרסה עיריית תל אביב-יפו את היציע הצפוני באצטדיון.
ב-13 ביולי 2021 אישרה עיריית תל אביב-יפו שיפוץ בעלות של 7.5 מיליון ש"ח לאצטדיון שכונת התקווה.
יציעים.
באצטדיון היו חמישה יציעים שהקיפו אותו מ-3 צדדים, למעט מצד מזרח:
ארגון הדואר העולמי
אחותי
ל' בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בל' תשרי היא תמיד פרשת נח.
הומיאקי הוזיטא
ממשלת ישראל העשרים ושתיים
ממשלת ישראל העשרים ושתיים, בראשות יצחק שמיר, הושבעה ב-20 באוקטובר 1986 י"ז בתשרי ה'תשמ"ז, וסיימה כהונתה ב-22 בדצמבר 1988, י"ד בטבת ה'תשמ"ט. יחד עם הממשלה ה-21 היא כונתה ממשלת הרוטציה.
הקמת הממשלה.
הממשלה הייתה ממשלת אחדות לאומית שהוקמה על בסיס הסכם הרוטציה עליו הוחלט לפני הקמת הממשלה העשרים ואחת. שמעון פרס שכיהן כראש ממשלה התפטר, כמוסכם, ומונה לשר החוץ ולממלא מקום ראש הממשלה, במקום יצחק שמיר שמונה לראשות הממשלה.
ציוני דרך ומדיניות.
מדיניות כלכלית.
נמשכה תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
סיום כהונת הממשלה.
הממשלה סיימה את כהונתה עם פיזור הכנסת והשבעת ממשלת ישראל העשרים ושלוש.
הרכב הממשלה.