מערכת המשפט הרוסית הוא מערך של ארגונים ממלכתיים לשפיטה ברוסיה האחראית על הסדר והמשפט במדינה. פעילותה של הרשות השופטת ברוסיה מעוגנת בשורת סעיפים בחוקת רוסיה, כאשר בית המשפט העליון של רוסיה הוא הגוף השיפוטי והבכיר ביותר במדינה. הערכאה העליונה ביותר בעניינים כלכליים הוא בית המשפט העליון לבוררות של רוסיה המורכב מיו"ר אחד וארבעה סגנים, כמו גם שורת שופטים. בית המשפט החוקתי של רוסיה, עם 19 שופטים הוא הערכאה הבכירה ביותר ברוסיה שביכולתה לבטל חוקים פדרליים, צווים נשיאותיים והנחיות ממשלתיות אם אלה נוגדים את החוקה הרוסית. נוסף לכך, משמש בית המשפט כגוף גישור בין גופי השלטון המקומי והממשל הפדרלי, אם נוצרים חיכוכים בין השניים, זאת כדי למנוע התנגשויות וסתירות חוקתיות.
בית המשפט החוקתי.
בית המשפט לחוקה של הפדרציה הרוסית או בית המשפט החוקתי של רוסיה הוא מבתי המשפט הגבוהים במדינה, והסמכות החוקתית העליונה במערכת המשפט של רוסיה. בית המשפט מורכב מ-19 שופטים הממונים על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה על פי המלצת נשיא המדינה. לבית המשפט סמכות לבטל חוקים פדרליים, אם אלה נוגדים את חוקת רוסיה. כמו כן, בית הדין ערוך לקבלת תלונות אזרחים על כל חוק שהתקבל ועשוי להיות מנוגד לחוקה. החל מ-2007 מושב בית המשפט הוא במבנה הסנאט והסינוד בסנקט פטרבורג. יו"ר בית המשפט החוקתי הוא ואלרי זורקין והוא נחשב לבכיר מערכת המשפט הרוסית והוא המשביע את הנשיא, בטקס ההשבעה לנשיאות רוסיה.
בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון של רוסיה הוא הסמכות השיפוטית העליונה על פי החוק הרוסי. בית המשפט הוקם ב-1992 על ייסוד בית המשפט העליון של ברית המועצות, שהתקיים החל מ-1923.
מינוי שופטי בית המשפט העליון נעשה על ידי נשיא רוסיה ובאישור מועצת הפדרציה, הבית העליון של הפרלמנט. הקריטריונים המינמליים על פי החוק כדי להיות שופט בבית המשפט העליון הם אזרחות רוסית, השכלה משפטית, גיל 35 ומעלה, וניסיון של 10 שנים בתחום. אחת ל-4 חודשים מתכנס בית המשפט העליון במעמד כל השופטים החברים בו והתובע הכללי של רוסיה. בישיבות המליאה נבחנים מקרים משפטיים ומתקבלות החלטות ופרשנויות לחוקים, שלאחר מכן, מהווים בסיס להמלצות לבתי משפט בדרגה נמוכה יותר. לבית המשפט כפופה מועצה אקדמית מייעצת (Научно-консультативный совет при Верховном Суде Российской Федерации) כדי לסייע לו בנושאים משפטיים ואקדמאיים. חברי המועצה נבחרים על ידי מליאת בית המשפט.
יחסי חוץ.
מאז נפילת ברית המועצות בשנת 1991 ידעו יחסי החוץ של רוסיה עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. כמעצמת-על לשעבר, שאפה רוסיה להטיל את חסותה על שכנותיה, ולהבטיח ריבונות ביטחונית וכלכלית רבה ככל האפשר.
היחסים בין רוסיה לארצות הברית ידעו עליות ומורדות רבות מאז כינונם. לראשונה כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ב-1807, אולם יש המייחסים את כינון היחסים בין שתי המדינות ל-1698, כאשר האימפריה הרוסית כוננה יחסים עם המושבה האמריקנית פנסילבניה, שהייתה למדינה בארצות הברית, כעבור פחות מעשור.
לאחרונה, נשמעים יותר ויותר קולות ברוסיה הקוראים ומגדירים את מדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות "קרובות לרוסיה", וכ"אזורי הגמוניה רוסית" שרוסיה "רואה בהם עניין רב". לאחר נפילת ברית המועצות, ניסתה רוסיה במאמצים רבים להשאיר לפחות מעט מההשפעה של בשטחי הברית לשעבר. בשל כך, ב-8 בדצמבר 1991 היא הקימה את חבר המדינות, כניסיון להכפיף את מרותה על מדינות אלו. בשנים הבאות רוסיה חתמה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על-מנת להגביר את תלותן בה. עם זאת, רוב ההסכמים לא מולאו, ורוב מדינות הקווקז ואירופה המזרחית, החלו להתקרב למערב. אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה, נשארו ברובן תחת הגמוניה רוסית. גורם מרכזי שהשפיע על מדיניות החוץ הרוסית באשר לשכנותיה, הוא העובדה שמיעוטים רוסיים נכבדים, היו במדינות אלו טרם נפילת ברית המועצות, ונשארו שם לאחר מכן. בעיה זו מחריפה כאשר ישנם מיעוטים רוסיים רבים סמוך לגבול הרוסי, כגון באוקראינה ובקזחסטן, אשר רוצים להסתפח לרוסיה. רוסיה שומרת על הבסיסים הצבאיים שלה בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן, במולדובה, באוקראינה ובטג'יקיסטן.
היחסים בין ישראל לרוסיה ידעו עליות ומורדות רבות מאז הקמתה של מדינת ישראל ועד 1991, עת התפרקה ברית המועצות, נודעו יחסי ישראל-רוסיה כיחסי ברית המועצות–ישראל. בסוף 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הפך שגריר ברית המועצות בישראל, אלכסנדר בובין, לשגריר רוסיה בישראל, וכוננו יחסי ישראל-רוסיה. שידעו גם בשני העשורים האחרונים טלטלות לא מעטות, אולם בעשור האחרון ניכר שיתוף פעולה נרחב בין שתי המדינות, ששיאן בביטול הוויזות בספטמבר 2009.
פיצה האט
פיצה האט (באנגלית: Pizza Hut) היא רשת מסעדות אמריקאית וזכיינית בינלאומית, שבסיסה באדיסון שבטקסס, ארצות הברית, המתמחה בהכנת פיצה בסגנון אמריקאי. נכון לדצמבר 2019, הרשת כוללת 18,703 מסעדות ברחבי העולם, והיא רשת הפיצה הגדולה בעולם מבחינת מספר המיקומים. הרשת היא חברת בת של תאגיד Yum! Brands, המתפעל בין היתר גם את רשתות המזון KFC וטאקו בל.
היסטוריה.
פיצה האט הוקמה ב-1958 בוויצ'יטה שבקנזס, על ידי האחים דן ופרנק קרני. כעבור חצי שנה הם פתחו סניף שני ותוך שנה היו להם שש מסעדות פיצה האט. האחים החלו במתן זכיינות בשנת 1959. המבנה האייקוני של סניפי פיצה האט עם הגג האדום תוכנן בשנת 1963 על ידי אדריכל ג'ורג 'לינדסטרום ויושם החל משנת 1969. ב-1971 הרשת נהפכה לרשת הפיצה הגדולה בעולם עם אלף סניפים ברחבי תבל. ב-1972, החברה הונפקה בבורסת ניו יורק וב-1977 המכירות הגיעו ל-436 מיליון דולר ב-3,400 סניפים.
בשנת 1977 נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו" תמורת 300 מיליון דולר. כחלק מ"פפסיקו", שיתפה פיצה האט פעולה עם חברת המשקאות הקלים "פפסי קולה" ועם חברת החטיפים "פריטו ליי", שתיהן בבעלות "פפסיקו".
באוקטובר 1997 פיצה האט (לצד KFC וטאקו בל) הופרדה מקבוצת פפסיקו, וכל שלוש רשתות המסעדות הפכו לחלק מחברה חדשה בשם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" (Tricon Global Restaurants). באותה עת הפעילה רשת פיצה האט 12,800 מסעדות ברחבי העולם, אך חוותה האטה בעסקיה וסגרה מאות סניפים. בנוסף הרחיבה את התפריט וכללה בו פסטות.
בשנת 1998 תבעה פיצה האט את המתחרה שלה פאפא ג'ונס פיצה על פרסום אגרסבי ומטעה, בו השמיצה את איכות הפיצה שלה. באותה עת החזיק פרנק קרני, מייסד פיצה האט, במספר זיכיונות לסניפי פאפא ג'ונס.
ב-16 במאי 2002 שינתה חברת האם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" את שמה ל-Yum! Brands.
בשנת 2005 החלה הרשת למכור את מוצרי הפסטה שלה תחת המותג "פסטה האט". באוקטובר 2008 הודיעה הרשת על שינוי שמה ל"פסטה האט", אך ההכרזה הייתה רק תרגיל שיווקי וניסיון לקדם את מוצרי הפסטה שלה.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הזכיינית הגדולה ביותר של הרשת, חברת NCF המפעליה 1,227 סניפים בארצות הברית, הגישה בקשה לצ'פטר 11 בבית המשפט בטקסס.
סניפים ברחבי העולם.
ב-1958 הוקם הסניף הראשון של פיצה האט מחוץ לארצות הברית, בקנדה. תוך זמן קצר יחסית, נפתחו סניפים רבים נוספים של פיצה האט מחוץ לארצות הברית: במקסיקו, בדרום אמריקה, באוסטרליה, באירופה, במזרח הרחוק ובאפריקה. ב-1986 החלה לפעול גם בברית המועצות.
נכון לשנת 2019 פיצה האט מתפעלת סניפים ביותר ממאה מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
סניפי פיצה האט השונים מגישים מנות משתנות בהתאם למיקומם, לתרבות ולהעדפות של התושבים המקומיים. כך למשל, במדינות המאוכלסות בעיקר על ידי מוסלמים (כגון בנגלדש או מלזיה) מוגשות המנות בהתאם לחוקי החלאל. בסניפים שבאוסטרליה וניו זילנד, בניגוד לרוב הסניפים בעולם, ההזמנות נעשות ברובן הגדול במשלוחים או כ"טייק אוויי" (Take-Away) בשלושה סניפים מרכזיים, בבריזביין ובסידני באוסטרליה, ובאוקלנד בניו זילנד. סניף הרשת שהוקם בתאילנד עם הזמן התפצל לחברה עצמאית פיצה קומפני.
בשנת 1996 תקפו לאומנים הודים סניפים של הרשת, במחאה על כניסת "תרבות המערב" להודו.
פעילות בישראל.
באפריל 1990 קיבלה חברת "כלל ליסינג", מקבוצת כלל (ישראל), זיכיון להקמת הרשת בישראל. הסניף הראשון בישראל נפתח ב-11 באוקטובר 1990 בדיזנגוף סנטר בתל אביב. במקביל ניהלה כלל גם משא ומתן עם חברת האם פפסיקו לייצור ושיווק פפסי בישראל, אך בזיכיון זכתה לבסוף חברת טמפו משקאות.
בשנת 1996 הפעילה הרשת כבר 16 סניפים בישראל, ו-5 סניפי רשת קנטאקי פרייד צ'יקן, שגם נכללה בהסכם הזיכיון. באותה שנה רכש איש העסקים שלמה דהוקי את הזיכיון מקבוצת כלל תמורת 12 מיליון דולר. בסוף שנת 1997 החליטה הרשת בישראל למכור במסעדות את משקאות חברת קוקה קולה, אף על פי שחברת האם של הרשת היא פפסיקו.
בשנת 2000 רכשה חברת דור אלון אנרגיה 20% ממניות חברת פיצה האט ישראל, תמורת 3.2 מיליון דולר. באותה עת הפעילה הרשת 45 סניפי פיצה האט ו-8 סניפי KFC בישראל. אולם שנה אחר כך נכנסה הרשת לקשיי נזילות, וקבוצת דור אלון החלה במשא ומתן לרכישת מלוא הבעלות ברשת.
במרץ 2002 עברה הבעלות לדור אלון תמורת 350 אלף דולר ונטילת ערבויות לחובות בסך 36 מיליון שקל. תוך שנה נסגרו כמחצית מסניפי הרשת, ונעשה ניסיון להקים סניפים בתוך המרכולים של רשת " קו אופ הריבוע הכחול" שהייתה בבעלות משותפת כחלק מקבוצת אלון רבוע כחול ישראל.