מערכת הקנבן יכולה להיות מתוארת על ידי "שיטת שלוש תיבות" – אחת ברצפת הייצור, אחת במחסן ואחת במחסני הספק. לתיבות מוצמד בדרך כלל כרטיס ניתן להסרה המכיל את נתוני המוצר וכל מידע קשור אחר - זהו בעצם הקנבן. כאשר התיבה ברצפת הייצור ריקה, הקנבן מוסר ממנה ומועבר למחסן. המחסן מחליף את התיבה מרצפת הייצור עם תיבה חדשה ומלאה אליה מוצמד כבר כרטיס קנבן הניתן להסרה. המחסן יוצר קשר עם הספק ומעביר את הצורך בחידוש המלאי לפי כרטיס הקנבן. המוצר הסופי גם הוא מועבר למחסן עם כרטיס כדי להשלים את השלב הסופי בתהליך. כך שלא תיחסר התוצרת הגמורה, כל זאת בהנחה שהכרטיסים נאספים מהתיבות הריקות. זו פעולה מושלמת של "משיכה-דחיפה" (או פשוט לולאה) המספקת את הכמות הנדרשת עם יחידת עודף אחת בלבד, כך שלעולם לא יהיה עניין של אספקת יתר. הסוד במערכת קנבן טובה הוא לחשב כמה כרטיסים נדרשים לכל מוצר. רוב המפעלים משתמשים בשיטת הלוח הצבעוני (Heijunka Box). שיטה מורכבת מלוח הנוצר במיוחד על מנת להחזיק את כרטיסי הקנבן.
בשנים האחרונות קנבן אומצה גם בעולם פיתוח התוכנה, כשיטה המשלבת עקרונות מעולם פיתוח התוכנה הזריז (Agile) וה-Lean, כאשר מרכז השיטה הוא אותו רעיון של הגבלת הקנבנים שבמערכת, ועל ידי כך הורדת מלאי הנושאים שמפותחים ונבדקים במקביל ב"קו הפיתוח". השיטה נקראת
בואינג 377 סטרטוקרוזר
בואינג 377 סטרטוקרוזר הוא מטוס נוסעים דו-קומתי צר-גוף ארבע-מנועי, מתוצרת חברת בואינג. במקור היה הסטרטוקרוזר גרסת נוסעים מסחרית למטוס התובלה הצבאי C-97 סטרטופרייטר (C-97 Stratofreighter), שבעצמו היה גרסת תובלה של המפציץ B-50 סופרפורטרס (. הטיסה הראשונה של הסטרטוקרוזר הייתה ב-8 ביולי 1947.
המטוס נקרא בחיל האוויר הישראלי בשם "ענק" או בקיצור "סטרטו". בשימוש חיל האוויר היו שלוש גרסאות של המטוס: ה"סטרטוקרוזר" האזרחי, ה- "C-97 סטרטופרייטר" הצבאי (שנקרא גם בואינג 367), וגרסת כלאיים מתוצרת תעשייה האווירית שבה הותקנה והותאמה מערכת זנב ודלתות אחוריות של ה-C-97 הצבאי במטוסי "סטרטו" בגרסת נוסעים אזרחית.
בחיל האוויר הישראלי.
מטוסי הסטרטוקרוזר נרכשו מעודפי ציוד וחלפים של חיל האוויר האמריקני. המיזם היה משותף לתעשייה האווירית ולחיל האוויר. ב-1964 הוטסו לארץ חמשת מטוסי ה"סטרטו" הראשונים, אשר שמשו קודם לכן כמטוסי נוסעים בחברת פאן אם. בתחילה שירתו המטוסים במסגרת גף טיסה צבאי (כשלוחה של טייסת 103), ונתנו מענה לטיסות ארוכות טווח של חיל האוויר, להטסת נוסעים וציוד מחו"ל. ב-1 ביולי 1964, הפך הגף לטייסת 120 שכללה בתחילה, את חמשת מטוסי ה"סטרטו" וזוג מטוסי דקוטה.
באותה תקופה היה איסור של הקונגרס האמריקאי על מכירת מטוסים לחיל האוויר, ובין השאר נאסרה מכירת הרקולסים למערך מטוסי התובלה של החיל. הסטרטוקרוזר מילא את הצורך של חיל האוויר במטוס תובלה גדול יותר מהנורד והדקוטה. הוא נרכש לאחר שכשל הניסיון לקנות מטוסי הרקולס. בחלק מהמטוסים בוצעו שינויים, על מנת לאפשר הצנחת אפסניה, נגמ"שים קלים ועוד.
בשנים 1964–1966 השתתפו מטוסי "סטרטו" במבצעי "רוטב" ו"דורבן" - הצנחת כלי נשק וציוד אחר למורדים המלוכניים התימניים, שנלחמו נגד צבא מצרים בתקופת מלחמת האזרחים בתימן.
ב-1966 ביצע מטוס "סטרטו" (שכינויו היה "מצדה"), טיסה ארוכה בין מדינות אפריקה, והוביל את פמליית ראש הממשלה דאז, לוי אשכול, בסיור של מספר שבועות ברחבי היבשת. המטוסים ביקרו ביבשת אפריקה לא אחת, וחזרו ממנה עם חיילים אתיופים שהגיעו לישראל להשתתף בקורס צניחה.
המטוסים נטלו חלק במלחמת ששת הימים, בהצנחת אספקה בחצי האי סיני, ובמלחמת יום הכיפורים. ב-17 בספטמבר 1971 הופל מטוס סטרטוקרוזר באמצעות טיל קרקע-אוויר מצרי בהפעלת צוות סובייטי מדגם SA-2 ששוגר ממארב טק"א ממערב לתעלת סואץ. המטוס היה בגיחת איסוף מודיעין וצילום אוויר אלכסוני מעל לשטח סיני (לצילום מערכי הטילים המצריים), כ-22 ק"מ מתעלת סואץ. רק אחד משמונת אנשי צוות המטוס הצליח להיפלט מהמטוס, להפעיל את מצנחו ולהינצל. אנדרטה לזכר צוות המטוס בצורת מנוע מטוס הסטרטוקרוזר, נמצאת ביער בן שמן. יום למחרת, הותקפו סוללות נ"מ במצרים לראשונה בטילי שרייק.
בשנת 1966 לפני מלחמת ששת הימים, יצא משלחת תעש"א בראשות משה מיץ לארצות הברית, על מנת לאתר ולשפץ מטוסי KC-97, ולהביאם לארץ. עקב האמברגו האמריקאי, המבצע היה חשאי, ואף על כן קיבל פורסם בוושינגטון פוסט. מטוסים אלו, שהיו מדגם כמטוסי תדלוק בחיל האוויר האמריקאי. בנובמבר 1970 הושמד אחד המטוסים בתאונה (התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי בואינג 707) על מסלול המראה בנמל התעופה לוד כאשר התנגש בו מטוס מטען בואינג 707 של חברת התעופה TWA.
צוות אוויר של המטוס באותה תקופה כלל: קברניט, נווט, מהנדס טיסה, אלחוטן אוויר, ופקח העמסה.
ב-1978 יצא המטוס רשמית משירות חיל האוויר הישראלי.
ב-2011, במלאת 40 שנה לתקרית ב-17 בספטמבר 1971 שבה הופל אחד המטוסים, הוצב מטוס סטרטוקרוזר מספר 035, כאנדרטה בבסיס נבטים, לאחר שהיה מונח מאז 1978 כגרוטאה בבסיס חצרים.
סוכרזית
אלחוטן אוויר
אלחוטן אוויר היה איש צוות מטוס שהיה אחראי על תפעול מכשירי קשר במטוס.
עם התפתחות התחבורה הימית והאווירית בתחילת המאה ה-20, התעורר גם הצורך בקיום קשר ארוך טווח למרכזי שליטה הן בכלי השיט והן במטוסים. למטרה זו שימשו אנשים בתפקיד "מפעיל רדיו" או "קצין רדיו" (בכלי שיט). אנשי מקצוע אלו הוכשרו במיוחד לתפקידם ועברו מבחני תקשורת ואלקטרוניקה סטנדרטיים על מנת לקבל רישיון.
בתחום התעופה האזרחית בוטל התפקיד בשנת 1960. תפעול מערכות הקשר במטוסים הועבר לתחום אחריותו של הנווט.
בחיל האוויר הישראלי.
כאשר הוקם חיל האוויר הישראלי שירתו בו אלחוטני אוויר בעלי ניסיון אותו רכשו בצבאות זרים, ביניהם גם אלחוטני אוויר שלחמו במלחמת העולם השנייה.
במהלך השנים הוכשרו בחיל האוויר עשרות בודדות של בעלי מקצוע זה. ההכשרה המקצועית לתפקיד ארכה כשנתיים והתקיימה בבית הספר לטיסה, במסגרת טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים\מטילנים, אלחוטנים). בסיום הקורס קיבלו החניכים דרגת סג"ם וכנפי טיסה שבמרכזן - ברק. אלחוטן אוויר או אלחוטן מוטס, היה מקצוע של אנשי צוות אוויר.
באחראיות האלחוטן היה לשמור על קשר רדיו ארוך טווח עם מפקדות הקרקע, קיום קשר באנגלית וצרפתית עם פקחי הטיסה, קליטת תשדורות מורס של תחזיות מטאורולוגיות מתחנות הקרקע וניהול תקשורת מצוקה בערוץ הבינלאומי הן באותות מורס והן בדיבור.
בחיל האוויר, אלחוטני אוויר שירתו במערך התובלה וטסו על מטוסי B-17 פליינג פורטרס, דקוטה, נורד, קטלינה, אנסון וסטרטוקרוזר.
עמדת האלחוטן הייתה ממוקמת לרוב מאחורי הטייסים וכללה מקלט-משדר (מקמ"ש) לתחום התדרים הגבוהים (HF), שליטה על אנטנה נגררת בזנב המטוס (שהופעלה בעת הצורך), הפעלת פנס אלדיס בראדום (זרקור ששימש לקשר עין עם מגדל הפיקוח בהיעדר קשר רדיו) וציוד רזרבי.
התפקיד בוטל בחיל האוויר בשנת 1972, כאשר החל השימוש בטכנולוגיות תקשורת מתקדמות יותר. לאחר מכן חלק מאלחוטני אוויר עברו הסבה לנווטים.
קרב לאוקימנה
קרב לאוקימנה הוא קרב ימי שנערך ב-435 לפנה"ס בין צי קֶרְקִירָה לבין צי קוֹרִינְתוֹס ובנות בריתה. לֶאוּקִימְנֵה (Λευκίμνη, Leukymne) הוא כף בדרום מזרחו של האי קרקירה (קוֹרְפוּ של ימינו), הנקרא כיום כף לפקימו (Lefkimo). הקרב נסתיים בניצחון הקרקירים, והיה אחד האירועים המיידיים שגרמו לפרוץ המלחמה הפלופונסית בין אתונה וספרטה (431-404 לפנה"ס).
רקע היסטורי.
קרקירה וקורינתוס היו שתי פּוֹלֵייס שהתחרו ביניהן על השליטה במסחר הימי. קורינתוס ניצבה בצומת נתיבי המסחר הימי והיבשתי בין צפון יוון לדרומה ובין מערב יוון למזרחה, וכך קנתה את עושרה ועוצמתה. הקורינתים, לדברי תוקידידס, אף היו הראשונים מבין היוונים שבנו טריאֵרות, אותן אוניות קרב משוכללות בעלות שלוש שורות משוטים, שהיו לאוניות הקרב הסטנדרטיות בים התיכון במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. קרקירה, שנוסדה על ידי מתיישבים קורינתיים במאה ה-8 לפנה"ס, חלשה על נתיבי הסחר הימי עם איטליה, וברבות השנים הפכה לאחת הערים העשירות והחזקות ביוון. הקרקירים השקיעו מאמצים רבים בפיתוח ציים המלחמתי, להגנת מסחרם הימי מפני מתחרים ופירטים, וכשפרצה המלחמה הפלופונסית עמדו לרשותם 120 טריארות - הצי המלחמתי השני בגודלו מבין היוונים אחרי זה של אתונה.
שורש הסכסוך, שהביא להתלקחות מלחמה גלויה בין השתיים, הייתה אֶפּידַמְנוֹס, קולוניה שייסדו מתיישבים קרקירים וקורינתים עוד ב-627 לפנה"ס לערך בחוף איליריה שבים האדריאטי. בעיר זו התנהל מזה שנים אחדות "ריב סיעות" (stasis) עקוב מדם בין המצדדים בדמוקרטיה לבין האוליגרכים. אנשי הסיעה הדמוקרטית פנו בבקשת עזרה אל קרקירה, העיר המייסדת, אך בקשתם נדחתה. לאחר שנועצו באורקל מדלפי, פנו אל קורינתוס, אשר ראתה בכך שעת כושר להכות ביריבתה, נעתרה ושלחה אל אפידמנוס חיל מצב שהשתלט על העיר. התערבותה של קורינתוס הייתה לצנינים בעיני הקרקירים, ועל כן שיגרו אל אפידמנוס צי של ארבעים אוניות, והטילו עליה מצור מן הים ומן היבשה. מעשה זה הביא את הקורינתים להכרזת מלחמה על קרקירה ולדחיית כל נסיונותיהם של הקרקירים לפתור את הסכסוך במשא ומתן ביניהם.
ההכנות לקרב.
הקורינתים ובעלי בריתם כינסו צי פלישה בן 75 אוניות ואלפיים הופליטים, אותם התכוונו להנחית בחוף כדי להכריע את אויביהם ביבשה. קרוב לוודאי כי כשלושים מן האוניות היו טריארות מהירות והיתר מובלות-חיילים, שכן בתיאורו את הכנות הקורינתים למלחמה מציין תוקידידס כי "הקורינתים עצמם התקינו משלהם שלושים אוניות".