יוסף ברודסקי
יוסיף אלכסנדרוביץ' בְּרודְסקי (ברוסית: Ио́сиф Алекса́ндрович Бро́дский; באנגלית: Joseph Brodsky; 24 במאי 1940 – 28 בינואר 1996) היה משורר, מסאי ומחזאי יהודי-רוסי-אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות.
קורות חיים.
נולד במשפחתו של צלם יהודי בלנינגרד. בגיל 15 עזב את בית הספר. לפי עדותו, התחיל לכתוב שירים בגיל 16. היה מקורב למשוררת אנה אחמטובה, שניבאה לו עתיד מזהיר. ב-1964 נעצר בעוון "שוטטות", נשפט ל-5 שנים והוגלה לאזור ארכנגלסק. בספטמבר 1965, בזכות התגייסותם של אנשי תרבות ורוח בולטים בברית המועצות ומחוצה לה, שוחרר ברודסקי ושב ללנינגרד. חלק קטן משיריו פורסמו בברית המועצות, אולם הרוב התפרסם במערב ("שירים ופואמות", 1965).
ב-1972 גורש מברית המועצות, התיישב באן ארבור שבמישיגן, שם לימד בחוג ללימודים סלאביים באוניברסיטה המקומית. המשיך לכתוב שירים ברוסית, וכן פרסם פרוזה ודברי ביקורת באנגלית, ועסק גם בתרגומים ספרותיים. ב-1980 קיבל אזרחות אמריקנית, ב-1981 התיישב בניו יורק. היה מעורב בחיים הספרותיים בארצות הברית ובאירופה. בשנים אלו הוציא לאור שלושה ספרי שירה, וכמו כן התפרסמו שני אוספים של שיריו.
ב-1987, בגיל 47, זכה ברודסקי בפרס נובל לספרות (הוא מן הצעירים שבין חתני הפרס) על "כתיבה חובקת-כול, המלאה בהירות מחשבה ועומק פואטי".
ב-1991–1992 קיבל את התואר משורר הקונגרס, המוענק מדי שנה על ידי ספריית הקונגרס.
נפטר מהתקף לב בניו יורק, נקבר בבית הקברות סן מיקלה שבוונציה.
אל-כוויתי
סלאח ודאוד אל-כוויתי
סלאח אל-כוויתי
דאוד אל-כוויתי
ניסוי טריניטי
ניסוי טריניטי (באנגלית: Trinity test) היה הניסוי הגרעיני הראשון, במהלכו הופעלה לראשונה בהיסטוריה פצצה גרעינית. הניסוי נערך על ידי הצבא האמריקאי ב-16 ביולי 1945 בניו מקסיקו שבארצות הברית, ומטרתו הייתה לבחון את יעילות הפצצה החדשה בטרם ייעשה בה שימוש צבאי במלחמת העולם השנייה. עוצמת הפיצוץ בניסוי הייתה שקולה לכ-20 קילוטון TNT.
ניסוי טריניטי היה שיאה של תוכנית מנהטן, התוכנית האמריקאית הסודית לפיתוח נשק גרעיני. במהלך תוכנית מנהטן פותחו שני סוגי פצצות גרעיניות – פצצת אורניום המבוססת על "מנגנון ירי" ופצצת פלוטוניום המבוססת על "מנגנון קריסה". ספקות בנוגע ליעילות מנגנון הקריסה, המורכב והעדין מביניהם, ומחסור באורניום, הביאו להחלטה לבחון בניסוי פצצה מהסוג השני.
הצלחת הניסוי סללה את הדרך להטלת שתי הפצצות הגרעיניות על יפן שבועות ספורים לאחר מכן. השנייה שבהן – "איש שמן" שהוטלה על נגסאקי – הייתה העתק מדויק של הפצצה בניסוי. הטלת הפצצות גרמה למותם של לפחות 129 אלף בני אדם, הובילה לסיום מלחמת העולם השנייה וסימנה את תחילת עידן הגרעין.
רקע.
פרויקט מנהטן.
ראשית פיתוחו של הנשק הגרעיני באה על רקע ההתפתחויות הפוליטיות והמדעיות בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20. תגלית ביקוע האטום, על האנרגיה העצומה הגלומה בו, במקביל לעליית משטרים פאשיסטיים באירופה, ובמיוחד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הביאו לחשש כבד מיכולתם של הגרמנים ליישם את הידע לכדי פיתוח נשק גרעיני, בהערכה כי לא יהססו להשתמש בו.
המחקר הבריטי-אמריקאי בתחום הפיזיקה הגרעינית הואץ והוגבר עוד בשנת 1939, בעקבות מכתב ששלח אלברט איינשטיין לנשיא פרנקלין רוזוולט ובו התריע על התקדמות המחקר בתחום זה בגרמניה הנאצית, אולם רק ב-1942 נפלה ההחלטה בבית הלבן להוציא לפועל את רעיון פיתוחו של נשק רב עוצמה המבוסס על אנרגיית ביקוע גרעיני – הפצצה הגרעינית. פרויקט פיתוח הפצצה – פרויקט מנהטן – הועבר לטיפול חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, אשר מינה את הגנרל לסלי גרובס לתפקיד מנהל התוכנית ואת רוברט אופנהיימר לתפקיד המנהל המדעי. התוכנית התמקדה הן בפיתוח מבנה הפצצה והן בהפקת חומר בקיע – אורניום מועשר ופלוטוניום – ליצירת תגובת שרשרת גרעינית האמורה להתחולל בתוכה. בסיס התוכנית מוקם במעבדות לוס אלמוס שבניו מקסיקו בשל ריחוקן ממקום יישוב, תהליך העשרת האורניום התבצע באוק רידג' שבטנסי, וייצור הפלוטוניום בהנפורד שבמדינת וושינגטון.
פיתוח הפצצה.
התכנון הראשוני של מבנה הפצצה התבסס על שימוש בכמויות קטנות של אורניום מועשר ופלוטוניום אשר יוצרו במפעלים מיוחדים ובציקלוטרונים מעבדתיים, ועל מנגנון ירי פשוט, שבו פיצוץ חומר נפץ רגיל הודף מסה תת-קריטית של חומר בקיע אל מסה תת-קריטית שנייה, והתלכדותן מביאה למסה הקריטית הנדרשת ליצירת תגובת השרשרת.
עד מהרה התברר כי הפקת אורניום מועשר היא משימה מורכבת וקשה לביצוע באמצעים הטכנולוגיים של אותה תקופה, בעוד הפקת פלוטוניום היא קלה יחסית, שכן הפלוטוניום הופק כתוצר לוואי מפעילות הכור הגרעיני הראשון שפותח על ידי אנריקו פרמי וכבר היה פעיל באותה שנה (1942). אליה וקוץ בה – ב-1944 התברר כי הפלוטוניום המתקבל מהכור הגרעיני פחות טהור מהפלוטוניום שהופק על ידי הציקלוטרונים, ולכן בעל רמת ביקוע ספונטני גבוהה מהצפוי. הפעלת מנגנון ירי (מנגנון איטי באופן יחסי) על חומר בעל רמת ביקוע ספונטני גבוהה, הייתה ככל הנראה מביאה לפיצוץ טרם שלב היווצרות המסה הקריטית, כך שהפצצה הייתה מכלה את עצמה לפני השגת האפקטיביות הרצויה.
מגבלה זו הובילה לעיצוב מחדש של פצצת הפלוטוניום. במקום מנגנון הירי פותח מנגנון הקריסה, שבו חומר נפץ רגיל עוטף ליבת פלוטוניום. פיצוצו של חומר הנפץ מביא לדחיסת הפלוטוניום בעוצמה כלפי פנים, ובכך מעלה את צפיפות מסת הפלוטוניום לכדי מסה קריטית. המנגנון החדש מחייב תהליך דחיסה סימטרי, שכן דחיסה א-סימטרית הייתה מביאה לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ולשיבוש תהליך הביקוע הגרעיני, כלומר לפיצוץ של פצצה מלוכלכת (פצצה קונבנציונלית המזוהמת בפסולת גרעינית ובחומרים רדיואקטיביים) בלתי יעיל. לצורך השגת גל הדף בסימטריה הרצויה, הותקן חומר הנפץ שהקיף את מסת הפלוטוניום כמערך "עדשות נפץ", באופן המאפשר וויסות וכוונון מרבי של עוצמת ההדף.
מנגנון הקריסה היה אמנם יעיל ובטיחותי ממנגנון הירי שהיה בעל פוטנציאל גבוה לתאונות, אך בשל מורכבותו והדיוק הרב שהצריך, החליטו אופנהיימר וגרובס כי הוא מחייב ניסוי בטרם ייעשה בפצצה שימוש צבאי בתנאי קרב.
בניסוי המיועד – "ניסוי טריניטי" – הוחלט אם כך להפעיל פצצת פלוטוניום המבוססת על מנגנון קריסה. במקביל נבנתה גם פצצת אורניום מועשר המבוססת על מנגנון ירי ("ילד קטן"), אולם בשל המבנה הפשוט יחסית של מנגנון זה ובשל המלאי המצומצם של אורניום מועשר אשר הספיק לפצצה אחת בלבד, לא התקיימה בחינה מקדימה של שיטה מקבילה זו.
תכנון הניסוי.
ניהול ניסוי טריניטי הופקד בידי קנת ביינברידג', פרופסור לפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד, אשר פעל בהנחייתו של הכימאי ג'ורג' קיסטיאקובסקי, מומחה לחומרי נפץ.
בחירת האתר.
הידיעה כי הניסוי בא לבחון נשק שמידת עוצמתו משוערת בלבד ומיוחס משקל כה רב להצלחתו, העמידה קריטריונים מורכבים לבחירת אתר ראוי לקיומו. מטעמי בטיחות ברורים היה על האתר להיות מרוחק מאות קילומטרים ממקום יישוב וריק לחלוטין מאוכלוסייה. היה עליו להיות מבודד לצורך הבטחת סודיות הניסוי, אך עם זאת קרוב דיו למעבדות לוס אלאמוס על-מנת להקל על הליכי שינוע הציוד הכבד והמורכב שנדרש לביצוע הניסוי ומדידת הנתונים. כדי לאמוד נכונה את עוצמת הפיצוץ ותוצאותיו, פני השטח צריכים היו להיות מישוריים ושטוחים כך שדבר לא יעמוד בפני גל ההדף, על מזג האוויר היה להיות יציב, ללא רוחות עזות ועם תנאי ראות טובים.
על פי מדדים אלו, התלבט ביינברידג' בין שמונה אתרים אפשריים ובחר לבסוף באזור שומם בחלקו הדרומי של מדבר ניו מקסיקו, כ-340 קילומטרים דרומית ללוס אלאמוס. שם המקום היה "חורנאדה דל מוארטו" (Jornada del Muerto, בספרדית: "מסעו של המת").
אמצעי בטיחות.
חוסר הוודאות באשר לעוצמת הפצצה, חייב נקיטת אמצעי זהירות מוגברים: תוכנן להרחיק את הצוות כ-10 קילומטרים לכל הפחות מנקודת הפיצוץ, וגרובס ואופנהיימר יועדו לשהות בבונקרים נפרדים שמא ייפגע אחד מהם במהלך הניסוי. חשש מיוחד עלה לנוכח סכנת הנשורת הרדיואקטיבית. אמנם נזקי קרינה מיידיים לא היו מקור לדאגה, שכן האתר היה מרוחק ומבודד דיו, אולם ענן רדיואקטיבי שיתפתח כתוצאה מהפיצוץ עלול היה לחשוף ריכוזי אוכלוסייה מרוחקים לקרינה מסוכנת. למקרה חירום שכזה הוכנה מראש תוכנית מיוחדת לפינוי מהיר של אוכלוסייה אזרחית.
חשש נוסף, כלכלי בעיקרו, נסב סביב כשל אפשרי במנגנון הפצצה. פיצוץ חומר הנפץ הרגיל במנגנון היה מוכר וודאי, אך תהליך קריסת הפלוטוניום שהיה אמור להתרחש בעטיו היה באותו זמן בגדר תאוריה בלבד. במקרה של כשל בתהליך תגובת השרשרת, לא היה מתרחש פיצוץ גרעיני והפלוטוניום היקר היה מתפזר לשווא ברחבי האתר. כפתרון אפשרי נבנה מכל פלדה ענק אשר בו תכננו למקם את הפצצה, בידיעה כי יהיה מסוגל לספוג את פיצוץ חומר הנפץ אם תגובת השרשרת לא תתרחש. המכל, אשר כונה ג'מבו, יוצר והובל לאתר הניסוי בעלות גבוהה מאוד, אך לנוכח ביטחונם הגובר של המדענים בהצלחת המנגנון, בשילוב חשש כי שימוש בו יוסיף טונות של פלדה רדיואקטיבית כתוצר לוואי של פיצוץ מוצלח, הוחלט לבסוף לא להשתמש בו. במקום ייעודו המקורי, מוקם ג'מבו על מגדל מתכת במרחק 266 מטרים (800 רגל) מהפצצה כדי לשמש מדד גס לעוצמתה. המגדל הושמד בפיצוץ, אך המכל שרד ונמצא באתר עד היום.
תחזיות.
התחזיות הרשמיות בנוגע לתוצאות הניסוי נעו מכישלון מוחלט עד להערכה (כמעט מדויקת בדיעבד) כי עוצמת הפיצוץ תהיה שקולה לכ-18 קילוטון TNT. עם זאת, אי הוודאות באשר לעוצמת ההרס הטמונה בפצצה החדשה, הניבה גם השערות אפוקליפטיות מרחיקות לכת.