סאו מיגל (בפורטוגזית: São Miguel; על שם המלאך מיכאל) הוא האי הגדול ביותר והמיושב ביותר באיים האזוריים, כינויו "האי הירוק". שטח האי 759 קמ"ר ובו כ-140,000 תושבים. העיר הגדולה בסאו מיגל היא פונטה דלגדה ובה כ-68,000 תושבים. האי הוא מקום נופש ידוע ומושך תיירים רבים.
גאוגרפיה.
מיקומו של האי הוא 25º 30 מערב, 37º 50 צפון.
אורכו של האי ממזרח למערב הוא 90 ק"מ ורוחבו נע בין 8 ל-16 ק"מ. כיאה לכינויו, עיקר תכסיתו של "האי הירוק" היא שטחי מרעה ושדות בעמקים ויער סובטרופי על הגבעות. על האי גייזרים ומעיינות חמים. על האי שלושה הרי געש לא פעילים: סטה סידדס, פוגו, ופורנאש. הלועות של הרי הגעש, סטה סידדס ופוגו, הפכו לאגמים. התפרצות הר הגעש האחרונה על האי אירעה בשנת 1652. בחלקו המזרחי של האי שוכנת פסגה בגובה של כ-1,100 מטר – פיקו דה וארה – שהיא הגבוהה באי.
היסטוריה.
סאו מיגל היה הראשון מבין האיים האזורים שיושב על ידי הפורטוגזים בשנת 1444. באותה שנה ציווה הנסיך הנרי הנווט להביא בקר לשבעה מן האיים האזוריים. המתיישבים הראשונים במקום היו מן הפרובינציה הפורטוגזית של Estremadura, Alentejo and Algarve, מאוחר יותר הצטרפו אליהם מתיישבים ממדיירה, יהודים, מורים וייתכן שאף צרפתים. באותה תקופה היו במקום שני איים אשר חוברו זה לזה בשנת 1563 בהתפרצות געשית.
מיקומו של האי על נתיבן של ספינות המפרש בדרכן מאירופה ליבשת אמריקה ואפריקה ובדרכן חזרה לאירופה, זירזו את התפתחות הכלכלה באי. התושבים גידלו באי חיטה, קנה סוכר, צמחים להפקת צבעים, כרמי גפנים ובקר.
בשנת 1582 כבש צבא ספרד את האי. בשנת 1640 שב האי לשלטון פורטוגל ושימש כתחנת מסחר חשובה בדרך הים לברזיל. מסוף המאה השמונה-עשרה החל האי לגדל ולייצא תפוזים לאנגליה, עובדה שתרמה לשיגשוגו הכלכלי. ענף התפוזים באי התמוטט בשנת 1860 בעקבות מחלה שפגעה בעצי הפרי והתושבים נאלצו לעבור לגידולים אחרים, כגון: טבק, תה ועוד. ברבות השנים אף גדל ענף הדיג באי.
יהודים בסאו מיגל.
יהודים ראשונים הגיעו לאי כנראה כבר במאה החמש-עשרה, אולם קהילה מסודרת התקיימה בפונטה דלגדה החל מן המאה התשע-עשרה. בשיאה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-250 יהודים, רובם עסקו במסחר. היום נותרו בעיר יהודים בודדים בלבד. בעיר בית קברות יהודי עתיק.
גלאון
גַּלְאוֹן הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. ממוקם כ-7 קילומטר צפונית מזרחית לקריית גת, על כביש אזורי 353 מזבדיאל לשריגים. נמצא כ-200 מטר מעל פני הים ליד נחל גוברין, שהוא יובל של נחל לכיש. שייך למועצה אזורית יואב.
היסטוריה.
גרעיני המייסדים עלו מפולין בראשית 1939, ביניהם גרעין מהעיירה קוסטופיל וסביבתה שבחבל ווהלין (היום במערב אוקראינה) ישבו באופן זמני בגבעת מיכאל ליד נס ציונה, מרכז ששימש להכשרת גרעיני התיישבות לפני עלייתם ליישוב קבע, בנס ציונה עבדו חברי הקיבוץ בפרדסי הסביבה של איכרי נס ציונה ובסלילת כבישים. מצבם הכלכלי היה בכי רע. במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז, 5-6 באוקטובר 1946, עלה על הקרקע ליד קיבוץ גת, במסגרת 11 הנקודות בנגב שעלו על הקרקע באותו יום.
במלחמת העצמאות, ב-14 ביולי 1948, הדפו מגיני הקיבוץ התקפה גדולה של הצבא המצרי וכפריי הסביבה וגרמו לתוקפים אבדות כבדות. בסוף אוקטובר 1948, מספר ימים לאחר מבצע יואב, שימש הקיבוץ בסיס יציאה לכוחות צה"ל, שכבשו את בית ג'יברין. מאוחר יותר, בשנת 1949, הוקם באותו אזור קיבוץ בית גוברין. עקב המצב הביטחוני ביישוב המבודד, מאז העלייה על הקרקע, חלק מהאמהות והילדים של הקיבוץ נותר בנס ציונה, עד לאחר תום מלחמת העצמאות. במהלך המלחמה, סבלו אנשי הקיבוץ בנס ציונה מאיומים מצד הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב שהיה ממזרחו. היום יושבת בשטח הכפר השכונה יד אליעזר.
חברי המשק בנו משוריין סנדביץ' המכונה ה"בובלה" משילדת רכב שקנו מערבי ברמלה. במסגריית הקיבוץ הרכיבו את המשוריין משכבות של פח עבה-עץ-ושוב פח עבה (ומכאן כינויו "סנדביץ'"). משוריין זה השתתף בקרבות במלחמת העצמאות ונמצא כיום במרכז הקיבוץ.
לאחר קום המדינה קלט הקיבוץ גרעינים מארצות הברית, ישראל ואורוגוואי.
חדר האוכל בקיבוץ נבנה בשני שלבים: את הראשון תכנן האדריכל שמואל מסטצ'קין ואת השני האדריכל חיליק ערד. בשלב השני בחר ערד לשלב במבנה יצירת אמנות (קיר קרמיקה אמנותי של משה סעידי) שתדגיש את צורת הפתחים המיוחדת שקבע בדופן הצפון-מזרחית של האולם.
נוסף לענפי החקלאות כמו שלחין, פלחה, רפת ופרדס, הוקם בקיבוץ בשנים הראשונות מפעל לייצור פטישים, שנסגר כעבור שנים. מפעל מאווררים שנרכש ברמלה, מאווררי גלאון, היה למקור פרנסה חשוב למשק. המפעל נסגר לאחר שהשוק הוצף במאווררים זולים מסין. כיום, אין תעשייה בקיבוץ וישנה הפרדה בין המשק לקהילה.
בשנת 1991 התקיימה בקיבוץ התערוכה החקלאית אגרומשוב הראשונה.
באוקטובר 2018 הוקמה בקיבוץ שלוחה של מכינת נחשון.
בשנת 2020, נפתח לציבור מבצר כנעני מהמאה ה-12 לפנה"ס שהתגלה בסמוך.
בשיר ג'מייל
באשיר ג'ומייל
סוויס אינטרנשיונל איירליינס
חיישן
חיישן (באנגלית: Sensor) הוא מתמר הממיר ערכים פיזיקליים לצורך בקרה, מדידה או העברת מידע למערכות אחרות. לעיתים מכונה גלאי או מד. בעבר רוב החיישנים היו מכניים. היום בדרך כלל הכוונה היא למכשיר שחש תכונה בעולם הפיזי-מוחשי וממיר אותה לאות חשמלי או אלקטרוני.
חיישנים משמשים במערכות שונות ממגוון תחומים. יישומים נפוצים של חיישנים נמצאים בכלי רכב, במנועים, בלוויינים מלאכותיים, במכשירים רפואיים, בתעשייה וברובוטים.
הטלפונים החכמים מצוידים בחיישנים רבים כגון חיישני אור, צבע, ברומטר, מדחום ומד לחות, חיישן לשדות מגנטיים, מד תאוצה, גירוסקופ, חיישן אינפרא-אדום ו-GPS. חיישנים אלה עוברים תהליך מואץ של מזעור, מחיריהם יורדים וצריכת האנרגיה שלהם פוחתת.
חיישנים מתוכננים לזהות אנרגיות שונות ונגזרות שלהן כגון חום, אלקטרומגנטיות, שינויים מכניים, קרינה וקול. ישנם חיישנים המשמשים לזיהוי תנועה בסביבתם המנוטרת או לזיהוי מאפייני תנועת החיישן עצמו.
חיישנים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות - חיישנים פסיביים (אשר מודדים אנרגיה קיימת, כגון חיישן טמפרטורה), וחיישנים אקטיביים, אשר פולטים אנרגיה ואז קולטים את ההחזר שלה (כגון מכ"ם).
הולדת ונוס
"הוּלדת ונוס" (או לידת ונוס) הוא ציור של צייר הרנסאנס האיטלקי סנדרו בוטיצ'לי שצויר בין השנים 1485–1486. בציור מתוארת האלה הרומית ונוס נולדת מתוך גלי הים כאישה בוגרת. הציור מוצג במוזיאון גלריית אופיצי שבפירנצה.
הולדת ונוס הוא סיפור מן המיתולוגיה היוונית שבו מתוארת לידתה של אפרודיטה (מקבילתה היוונית של ונוס הרומית). ציירים רבים בנוסף לבוטיצ'לי ציירו סצנה מיתולוגית זו, חלקם לפני בוטיצ'לי וחלקם גם בתקופות שאחריו.
ציור זה צויר כנראה כמה שנים לאחר ה"פרימוורה". גם כאן, כמו ב"פרימוורה", יש אזכור ספרותי כמו מזמור לוונוס של הומרוס, והשירה של אובידיוס. כמו באקלים התרבותי המעודן שצמח בפרימוורה, גם ביצירה זו מופיע מוטיב הנאו-אפלטוניזם. במרכז הציור ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות. מצד שני - העולם המטאפיזי – שתי דמויות גבר ואישה כמלאכים מרחפים מעל המים.
גם בציור זה, כמו ברבים מציוריו של בוטיצ'לי, משמשת כמודל סימונטה וספוצ'י, קרובת משפחתו של הימאי המפורסם אמריגו וספוצ'י. ייתכן שבוטיצ'לי היה מאוהב בה, אך היא הייתה פילגשו של ג'וליאנו מדיצ'י, אחיו הצעיר של שליט פירנצה ופטרון האומנות לורנצו מדיצ'י.
הנושא והרקע לציור.
הנושא מבוסס על סיפור מתוך המיתולוגיה, לפיו הטיטאן קרונוס (או בהתגלמותו הרומית סטורנוס ) כרת את אשכיו של אביו, אורנוס, וזרק אותם לים. המפגש בין הים לאשכים יצר שטף ושצף גלים וכך נולדה ונוס, מהדף הגלים. היא הובלה על ידי הרוח לחופי קפריסין על גבי צדפה.
בוטיצ'לי, שהתחנך בעיקר בגן המדיצ'ים, הושפע רבות במרכז רנסאנס זה שבפירנצה. בגן זה ישבו הוגי הדעות, האמנים והפילוסופים וניסו ליצור חיבור בין הפגאניות, הנצרות והיהדות (הגישה הנאו-פלאטוניסטית). השפעות נוספות בגן היו בעיקרן רנסאנסיות כגון השפעות רינושמנטאליות (אלמנטים אומנותיים וארכיטקטונים קלאסיים).
במרכז התמונה עומדת ונוס על צדף, עירומה לחלוטין. ונוס מסתירה את איבריה ועומדת בעמידה כיאסטית (הישענות על רגל אחת שיוצרת קווי אלכסון בצורת איקס). צורת הצגה זו של ונוס אינה מקורית של בוטיצ'לי אלא לקוחה מן הקלאסיקה. ונוס פודיקה (ביישנית). זהו אלמנט רינושמלאנטי. צבע שיערה הוא ג'ינג'י, אשר קושר פעמים רבות לתשוקה.
הנוף מאחורי ונוס הוא הים הפתוח והיא עצמה עומדת על צדף. ישנו קשר ברור לתפיסה הניאופלאטוניסטית שבה בוטיצ'לי מנסה לקשר את האלה הפגאנית לנצרות. ונוס עוברת סוג של הטבלה.
בצד שמאל של התמונה ישנה האנשה של הרוח. הרוח מורכבת מזוג, אישה וגבר, המייצגים את השלמות ואת רוח האלוהים המביא את היופי וההרמוניה לעולם בדמותה של ונוס.
בצד השני עומדת אישה המייצגת את שעות היום. בידה שמיכה המיועדת לוונוס, ואשר נועדה כדי לכסות את ונוס, להפוך אותה לצנועה.
מצד אחד בוטיצ'לי מיצג רנסאנסיות בעיקר ברעיון הניאופלאטונסטי בציור. מאידך הוא אינו שולט באנטומיה של הגוף האנושי. צוארה של ונוס ארוך מדי וכתפיה נופלות בעוד שהיא אמורה להיות יפה ומושלמת. הגלים של רוח הים לא משכנעים ונראים יותר כקישוט ולא כגלים.
מישל עאון