לאחר נסיגת הפורטוגזים מאנגולה ב 75–1974, נוצרה מלחמת אזרחים באנגולה בין הקבוצות הפוליטיות. מנהיג ה-MPLA, אגושטיניו נטו, היה לנשיא אנגולה הראשון. הוא הביס בסיוע סובייטי וקובני רב את ה FNLA והגלה את רובם. UNITA כמעט הושמדה גם היא בנובמבר 1975, אך מנהיגיה הצליחו להימלט ולהקים ממשלת צללים בעיירת המחוז הואמבו. הקבוצה הייתה נתונה תחת לחץ צבאי ופיננסי קשה אך שרדה ואף התחזקה בזכות סיוע רב מצד דרום אפריקה ויותר מכן מצד ארצות הברית בשנות השמונים. UNITA שלטה גם במחוזות עשירים ביהלומים באנגולה, ואפשרה לאנשי עסקים (בינם ישראלים) בלעדיות ברכישת יהלומים ממנה תמורת כסף רב ומשלוחי נשק.
בסוף שנות השמונים קנה לעצמו סאווימבי השפעה ניכרת בוושינגטון, ונפגש עם פוליטיקאים אמריקאים רבים מהצד השמרני של המפה הפוליטית. הוא נהנה מאהדה ניכרת מצד רונלד רייגן שטען שניצחון של סאווימבי באנגולה "יחשמל את העולם".
הלחימה באנגולה נמשכה עד 1989, בעוד UNITA מתקדמת וקובה מסיגה את יועציה וכ-50,000 חייליה מאנגולה. הסכם Bicesse שנחתם בליסבון ב-1991 הביא לבחירות דמוקרטיות בפיקוח האו"ם בין סאווימבי לסנטוס, מנהיג ה MPLA. בשל היעדר הכרעה ברורה וחשד לאי-סדרים בבחירות, חזרה UNITA לעימות מזוין.
האו"ם הכריז אמברגו על UNITA, וארצות הברית הכירה לראשונה בממשלת MPLA. לאחר משא ומתן כושל ב 1993, נחתם ויושם ב-1994 פרוטוקול לוסאקה ליצירת ממשלת אחדות לאומית באנגולה תחת פיקוח משקיפי או"ם.
ב 1998 נסוגה UNITA מהתחייבויותיה בפרוטוקול לוסאקה, ומתקפה רחבה כנגדה ב-1999 הזיקה לה רבות ואילצה אותה לעבור לטקטיקות גרילה.
לאחר סיום מלחמת האזרחים.
רק לאחר מותו של סאווימבי במארב בפברואר 2002, הסכימה UNITA להפסקת אש עם ממשלת אנגולה. לוחמי הארגון ובני משפחותיהם, כ-350,000 במספר, קיבלו חנינה ושוכנו במחנות זמניים. באוגוסט 2002 התפרקה רשמית UNITA מנשקה וסיימה את מלחמת האזרחים הארוכה באנגולה, והשקיעה את כל מאמציה על פיתוח מפלגתה הפוליטית. למרות הפסקת האש, נותר סכסוך פוליטי עמוק בין UNITA ל-MPLA.
את סאווימבי ירש אותו אנטוניו דמבו, שמת זמן קצר אחרי סאווימבי. בעקבות דמבו, בבחירות בהן התמודדו הגנרל פאולו לוקמבה, דינו צ'ינגונג'י ואיסאיאס סמקובה, זכה סמקובה והתמנה לנשיא החדש של UNITA.
בבחירות ב-2017, מפלגת השלטון באנגולה, MPLA, ניצחה עם 61.1% מהקולות, לעומת 26.7% שהוענקו ל-UNITA. הבחירות התנהלו ללא אירועים חריגים, אך UNITA טענה כי לאי-שקיפות בספירת חלק מהקלפיות, והתלוננה שהמספרים שהציגה ועדת הבחירות אינם תואמים את שלה. ה-MPLA דחו את טענותיה, וגם משקיפים בינלאומיים אישרו שהבחירות היו הוגנות באופן כללי.
בנובמבר 2019, איסיאס סמקובה התפטר מתפקיד הנשיא והוחלף על ידי אדאלברטו קוסטה ג'וניור, עם ארלטה ליאונה צ'ימבינדה כסגנית הנשיא החדשה.
הצי היפני
סכר גרנד קולי
סכר גרנד קולי או סכר קולי הגדול (באנגלית: Grand Coulee Dam), הוא סכר הידרואלקטרי על הנהר קולומביה במדינת וושינגטון שבארצות הברית. זהו סכר הבטון הגדול ביותר בצפון אמריקה ומבנה הבטון הגדול ביותר בארצות הברית. הבנייה החלה בדצמבר 1933 והסתיימה רשמית בשנת 1942, כאשר תחנת הכוח של הסכר החלה לפעול כבר משנת 1941.
עם סיום הבנייה היה הסכר הגדול ביותר בעולם באותה עת.
בהדרגה הפך הסכר לחלק מפרויקט אגן קולומביה , הכולל ארבעה סכרים נוספים, שלושה אגמי אחסון, ו-2,300 קילומטרים של תעלות תשתית, שמתפתלות על שטח של חצי מיליון דונם של מדבר.
נכון לשנת 2005 גרנד קולי הוא הסכר שמספק הכי הרבה חשמל בארצות הברית.
השלכות בניית הסכר על הסביבה.
לא היה מיזם ציבורי אחר בעל השפעה גדולה יותר על פיתוח אזור הפסיפיק נורת' וסט.
עם זאת, המיזם גרם להשלכות חברתיות וסביבתיות חמורות כל כך, שעל פי מחקר שפורסם בשנת 2000, לו סכר גרנד קולי היה מתוכנן בזמן המחקר, לא יכול היה לקבל את האישור הנדרש כדי להיבנות.
חלק מההשלכות החברתיות של בניית הסכר כלל את היחס של הממשל להצפות. כ-400 חוות ו-10 קהילות קטנות, שאוכלוסייתן מונה בין 3,000 ל-4,000 איש, נאלצו לעבור ממקומות שהוצפו על ידי הסכר. מרבית המפונים החשיבו את הפיצוי הממשלתי שניתן להם כלא-מספק. מעבר לכך, פגעו ההצפות באתרי עתיקות, אתרי דיג ובתי קברות.
מאחר שהסכר נבנה ללא מעבר המיועד לנדידתם של דגים, בניית הסכר חיסלה את אוכלוסיית הסלמון בחלק מאזורי נהר קולומביה. אובדן הדגים גרר אחריו את אובדן אורח החיים המסורתי ששימרו קהילות אינדיאניות מקומיות במשך אלפי שנים. 2 קהילות אינדיאניות שמונות כ-2,500 איש נאלצו לנטוש את ביתם בעקבות בניית הסכר.
השלכות אלו גרמו לכך שלאורך הרחבת פרויקט אגן קולומביה במשך המאה ה-20, השתנתה דעת הקהל בנושא היחס למי הנהר, והתוכניות ליצור סכרים ב-50 הקילומטרים האחרונים של הנהר לא יצאו אל הפועל מאחר שהגישה החדשה נסובה בעיקר סביב שמירה על הנהר, ופחות סביב ניצולו כמשאב.
שפור הראשון
דינמו מינסק
דינמו מינסק (בבלארוסית: Футбольны клуб Дынама Мiнск) הוא מועדון כדורגל מהעיר מינסק, בירת בלארוס הנחשב לקבוצת הכדורגל הוותיקה ביותר בבלארוס ואחת המוצלחות ביותר בה.
הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל הסובייטית בשנת 1982 והעפילה פעמיים לגמר הגביע הסובייטי (1965, 1987); זכתה שבע פעמים באליפות הליגה הבלארוסית (1992, 1992/93, 1993/94, 1994/95, 1995, 1997, 2004) ושלוש פעמים בגביע הבלארוסי (1992, 1994, 2003). הישגיה המרשימים ביותר במפעלי הכדורגל האירופאים הם הגעה לשלב רבע הגמר בכל אחד משלושת המפעלים הגדולים: גביע האלופות ב-1984, גביע אופ"א ב-1985 וגביע המחזיקות ב-1988.
משנת 2012 ועד 2018 אצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון טרקטור ובו 17,000 מושבים. האצטדיון השני, אצטדיון דינמו, נפתח מחדש בשנת 2018 ומכיל 22,000 מושבים ומשמש מאז חניכתו מחדש למגרש הבית.
היסטוריה.
דינמו מינסק הוקמה ב-1927 והעפילה לראשונה לליגת העל הסובייטית ב-1945 כאשר היא הקבוצה הבלארוסית היחידה שעשתה זאת.
ב-1954 התפרק המועדון והוקם שוב בשם ספרטק מינסק והגיע באותה שנה למקום השלישי בליגה. ב-1959 השתנה שמו לבלארוס מינסק וב-1962 נקבע שמו הנוכחי.
ב-1963 הגיעה הקבוצה שוב למקום השלישי וב-1982 זכתה באליפות ליגת העל הסובייטית, בעקבות זאת, הקבוצה הופיעה לראשונה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1983/1984 כמייצגת ברית המועצות והגיעה עד לשלב רבע הגמר ובגביע אופ"א העפילה גם כן עד לשלב רבע הגמר. הפעם הבאה בה הופיעה הקבוצה בטורניר הייתה בעונת 1986/1987, בה הפסידה בשלב הראשון. בעונת 1988/1989 הקבוצה הודחה בשלב השני.
לאחר התפרקות ברית המועצות והפיכתה של בלארוס לעצמאית הצטרפה דינמו מינסק להקמתה של ליגת העל הבלארוסית ב-1992. היא הייתה הקבוצה הדומיננטית בה וזכתה באליפות בחמש השנים הראשונות, מתוכן פעמיים בדאבל. בשנה שלאחר מכן הגיעה למקום השני ולאחר מכן שוב זכתה באליפות.
בפעם השנייה, בה שיחקה במסגרת טורניר גביע אופ"א, הודחה שוב בשלב ההעפלה השלישי. באותן שנים, הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א בעונת כקבוצה בלארוסית ולא כקבוצה מברית המועצות והפסידה בשלב הראשון. בעונת הקבוצה הגיעה לשלב השני במסגרת הטורניר ובעונה נעצרה בשלב המוקדמות השני של הטורניר וכך גם בעונה שלאחר מכן.
שליטתה הבלעדית כמעט של הקבוצה נחלשה בשנים הבאות. אולם הקבוצה זכתה באליפויות או באחד משלושת המקומות הראשונים גם במהלך אותן שנים. בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, הקבוצה שיחקה פעמיים בגביע האינטרטוטו. בפעם הראשונה, בעונת 2001, היא ניצחה בשלב ההעפלה השני את הפועל חיפה הישראלית בתוצאות 0-2 ו¯0-1. ברם, בשלב ההעפלה השלישי הפסידה ולא העפילה לגביע אופ"א. אך הקבוצה חזרה לגביע אופ"א בעונת , בה הפסידה בשלב המוקדמות וכך היה גם בעונת , בה הפסידה שוב בשלב המוקדמות.
הקבוצה השתתפה ארבע פעמים בליגת האלופות, אך בכל אחת מהפעמים לא עברה את השלב הראשון: עונת , , , ו-. בעונת 2010/11, הדיחה דינמו את מכבי חיפה בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית והעפילה לשלב הבא. בעונות ו- העפילה לשלב הבתים.
אך הקבוצה התקשתה לזכות באליפות בלארוס וסיימה כסגנית האלופה בשנים 2014, 2015, 2017.
בעלים וספונסר.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת "טרייפל" (ООО «Трайпл»), חברה בלארוסית שהוקמה ב-1992 המתמחה במסחר ונמצאת בבעלות יורי צ'יז', שהחזיק בעבר בבעלות על דינמו, עד שנת 2019, עת מניותיו בקבוצה הועברו לבעלות עיריית מינסק.
בעונת 2012 תקציב הקבוצה עמד על 4.3 מיליון דולרים, בעונת 2013 תקציבה גדל ועמד על כ-6 מיליון דולר. ב-2015 התקציב הצטמצם ועמד על כ-4 מיליון דולרים.
בשנת 2015 חברת טרייפל ניצבה בפני משבר פיננסי והיא הפסיקה לממן את קבוצת "בריזה-2010", שהייתה קבוצת מילואים של דינמו. במרץ 2016 יורי צ'יז' נעצר על ידי אנשי הוועדה הבלארוסית לביטחון המדינה בעוון העלמת מס. במאי אותה שנה נבחר בנו סרגיי ליושב ראש הקבוצה ולבעלים החדש של הקבוצה ובמרץ 2019 הוחלט להעביר את בעלות הקבוצה לידי עיריית מינסק.
אצטדיונים ומתקן אימונים.
אצטדיוני הקבוצה.