כמו אגם טובה, גם אגם טאופו שוכן בקלדרה שנוצרה מהתפרצות-על לפני כ-26,500 שנה, שפלטה טפרה בנפח של כ-1,170 ק"מ מעוקבים. התפרצות זו הייתה הראשונה והעזה ביותר בסדרה של 28 התפרצויות מתועדות של טאופו עד ימינו. היא הייתה בעלת מדד התפרצות געשית 8 והחומר נזרק לגובה חמישים קילומטר. בהתפרצות לפני כ-1,800 שנים האש שרפה עצים למרחק של כשלושים קילומטרים והאפר כיסה אזור ששטחו כ 20,000 קילומטרים מרובעים. ישנן עדויות שענן האפר כיסה את עין השמש לתקופה ארוכה ואף נצפה לאחר זמן הרחק מן המקור, ברומא מצד אחד ובסין בצד השני. לאחר ההתפרצות קרסה הקרקע ויצרה את האגם שניקז את המים באזור בקלדרה.
היסטוריה אנושית.
המאורים הגיעו לאזור במאה השש עשרה. מתיישבים אירופאים הגיעו לאזור במאה התשע עשרה, בסביבות שנת 1830, ועסקו בעבודות עץ וכריתת יערות. תוך מספר עשרות שנים הכחידו החלוצים כמעט את כל היערות הטבעיים. החלוצים עסקו גם בציד, דיג וחקלאות. האירופיים גם החלו בפעילות מיסיונרית באזור. ההתיישבות גדלה במהלך מלחמת האדמה של שנת 1860 שהתנהלה בין המתיישבים הבריטים בניו זילנד לבין התושבים המאוריים. המאורים עמדו יפה בקרב נגד המתיישבים שגובו על ידי הצי הבריטי אך נאלצו לקבל את הסכם השלום שהוצע להם. בשנת 1872 לאחר ההסכם והשכנת השלום הסכימו המאורים להקצות שטח בחלק הצפוני של האגם להקמת היישוב. העיר הידועה כיום בשם טאופו הייתה כבר ישוב בשנת 1877. בשנים האחרונות נעשה מאמץ לשימור המורשת של החלוצים האירופים ושל התושבים המאורים הקדומים של ניו זילנד.
האזור סביב אגם טאופו החל מתפתח בעיקר בשנות החמישים של המאה העשרים סביב תחום היערנות והקמת תחנת כוח גאותרמית בוואירקאי הסמוכה.
כלכלת האזור מבוססת כיום על תיירות פנים ותיירות חוץ. האגם והנהרות הנשפכים אליו וממנו משמשים לענפי ספורט המים השונים. גם ענפי ספורט אחרים נפוצים באזור כמו הליכה, ורכיבת אופניים. בחורף האזור הוא יעד מבוקש לחובבי הסקי והסנובורד. הניו זילנדים מתגאים בכך שהאזור הוא מרכז עולמי לדיג של דגי טרוטה.
אברהם אבן שושן
שלמה אבן שושן
אנטי חלקיק
תא ערפל
תא ערפל, או לשכת וילסון הוא גלאי חלקיקים שהיה בשימוש נרחב בניסויי פיזיקת חלקיקים במהלך המאה ה-20.
אופן פעולה.
תא ערפל מבוסס על העיקרון שלפיו יונים יכולים לשמש כאתרי התגרענות לצורך התעבות של אדי מים, במיוחד אם האוויר נמצא במצב רוויית יתר. כאשר חלקיק טעון נכנס לתוך התא, הוא מיינן את אטומי האוויר שלאורך מסלולו, ויונים אלה גורמים להתעבות של אדי המים סביבם. כתוצאה מכך, "שבילים" של טיפות מים זעירות מציינים את המסלול שעבר החלקיק. אם מפעילים על החלקיק שדה מגנטי, ניתן לקבוע על-פי מסלולו את הסימן של המטען שלו ואת יחס המסה למטען שלו (ראו ספקטרומטר מסה).
בגרסה הראשונית שלו, היה תא הערפל מלא באדי מים, וברגע המתאים התרחשה בו התרחבות אדיאבטית, אשר ציננה את האדים וגרמה להם להתעבות.
היסטוריה.
את תא הערפל בנה הפיזיקאי הסקוטי צ'ארלס וילסון, אשר חקר את היווצרותם של עננים ותופעות אופטיות באוויר לח. לצורך מחקריו אלה הוא בנה תאים שהתבססו על התרחבות אדיאבטית שגורמת להתעבות של אדים, ותוך כדי כך הוא גילה שיונים יכולים לשמש כמרכזי התעבות. בהתבסס על כך, הוא בנה את הדגם הראשון של תא ערפל ב-1911, והמצאתו זו הוכיחה את עצמה מיד כאמצעי מחקר חשוב ואף מהפכני בפיזיקה גרעינית. וילסון קיבל עליה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1927. בתא הערפל של וילסון נבדקו והוכחו קיומן ומהלכן המדויק של תגובות של אטומים עם חלקיקי-אלפא, קיום הפוזיטרון ותופעות חלקיקיות אחרות. בשל היותו המכשיר היחיד באותה תקופה שעזר לראות את החלקיקים, נקרא תא הערפל "השופט העליון של הפיזיקה הגרעינית".
עם הזמן, תא הערפל שוכלל (כך, למשל, נבנה תא ערפל אוטומטי, אשר הפעיל את עצמו כאשר מונה גייגר שהוצמד לו גילה מעבר של חלקיק), ונבנו תאים אחרים, שהתבססו על אותו עיקרון או עיקרון דומה. כך, בשנת 1936 נבנה תא הפעפוע, ובשנת 1952 - תא הבועות, שהוא גדול ויעיל יותר מתא הערפל, ואשר בסופו של דבר החליף אותו.
מולי וויזלי
ניגזרת
בית הקברות של מונמארט
הצונאמי באוקיינוס ההודי
מזימת אבק השרפה
מזימת אבק השריפה (באנגלית: Gunpowder Plot) הייתה קנוניה בשנת 1605 שבמסגרתה ניסו קבוצה של קיצונים קתולים לרצוח את מלך אנגליה ג'יימס הראשון, משפחתו, ואת רוב האצולה (הפרוטסטנטית) על ידי פיצוץ ארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט הבריטי, בטקס פתיחת הפרלמנט. בהמשך רצו הקושרים לחטוף את ילדי המלך שלא נכחו בטקס ולרצוח אותם.
קשר אבק השריפה היה אחד מסדרה של ניסיונות נפל לרצוח את המלך ג'יימס הראשון (ואירע אחרי הקשר הראשי והקשר המשני בשנת 1603).
מועד הכשלת הקשר נחוג מדי 5 בנובמבר בכל שנה בבריטניה, בניו זילנד, בדרום אפריקה, באי ניופאונדלנד שבקנדה, בסנט קיטס ונוויס ובאוסטרליה והוא נקרא "ליל גאי פוקס".
תחילת המזימה.
מטרת הקושרים הייתה לרצוח את המלך ג'יימס הראשון, שסירב לתת לקתולים באנגליה זכויות שוות לאלו של הפרוטסטנטים. הקושרים קיוו לרצוח את המלך, ולהתחיל במרד שבסופו תומלך אליזבת, בתו בת התשע של המלך, אשר תמלוך כמלכה קתולית.
בין הקושרים היו רוברט קטסבי, תומאס וינטור, רוברט וינטור, כריסטופר רייט, תומאס פרסי, ג'ון גראנט, אמברוז רוקווד, רוברט קייס, סר אוורארד דיגבי, רנסיס טרשאם ומשרתו של קטסבי - תומאס בייטס. הכנת חומרי הנפץ עצמם בוצעה על ידי גאי "גווידו" פוקס - מומחה לחומרי נפץ.
פרטי המזימה היו ידועים לכומר הישועי הראשי של אנגליה, האב הנרי גארנט, ורבים סבורים שהמזימה בוצעה באישורו, והמידע אף הועבר לאפיפיור אשר לא עשה דבר למנוע את ניסיון הרצח.
תכנון והכנות.
הקושרים שכרו מרתף בבית הצמוד לבית הלורדים הישן, שבו אמור היה להתקיים טקס פתיחת הפרלמנט. הקושרים תכננו לכרות מנהרה ממרתף מרוחק ולהניח את חומר הנפץ ישירות מתחת לבית הלורדים אולם אחד הקושרים, תומאס פרסי, הצליח לשכור מרתף הנמצא מתחת לבית הלורדים עצמו ולא היה עוד צורך בכריית המנהרה.
פוקס מילא את החדר באבק שרפה בהדרגה, ובמרץ 1605 היו במרתף 36 חביות ובהן 2.5 טונות אבק שרפה.
לו היו החביות מפוצצות, היו הורסות את כל המבנים באזור ארמון וסטמינסטר לרבות מנזר וסטמינסטר.
על פי הודאתו של פוקס נותר הוא בלונדון והיה אמור לפוצץ את אבק השריפה בעוד ששאר הקושרים המתינו לתוצאות המזימה, בדנצ'רץ' שבווריקשייר.
הפשיטה.
במהלך ההכנות למזימה חששו חלק מהקושרים מפגיעה בקתולים אחרים שיהיו במקום. אחד הקושרים, כנראה פרנסיס טרשם, כתב ב-26 באוקטובר מכתב ללורד ויליאם פארקר - לורד מונטאגל, שהיה קתולי, והזהיר אותו. לקושרים האחרים נודע על המכתב למחרת אולם לאחר שבדקו את המרתף וראו שכל החביות שם החליטו להמשיך במזימה. מונטאגל הראה את המכתב לרוברט ססיל, מזכיר המדינה.
בעקבות המכתב נערך חיפוש בכל המרתפים מתחת למבנה, וב-5 בנובמבר תומאס קנייבט, שופט שלום שלווה במשמר חמוש גילה את פוקס המחזיק בידו שעון ופתילי השהיה. מאוחר יותר התגלו החביות ופוקס נאסר, והודה מיד במזימה.
החקירה.
פוקס הובא אל חדר השינה של המלך בשעה 1 לפנות בוקר, שם התאספו כל חברי הממשלה, והוא הודה בגאווה בתוכניות הקושרים. כאשר המלך שאל מדוע רצה להרוג אותו ענה פוקס שהאפיפיור הטיל עליו חרם, ועל כן היה עליו למות.
למחרת בבוקר נחקר פוקס שוב בעניין זהות יתר הקושרים.
פוקס נלקח למצודת לונדון, שם נחקר ועונה. באותה העת העינויים היו מחוץ לחוק, אלא באישור מועצת המלך, ואכן במכתב מ-6 בנובמבר מורה ג'יימס הראשון לענות את פוקס בתחילה בעינויים קלים ובהמשך: "et sic per gradus ad maiora tenditur" - הגברתם עד החמורים ביותר.
ב-8 בנובמבר, לאחר העינויים, מסר פוקס את שמות כל הקושרים האחרים. הוא חזר על השמות שוב ב-9 בנובמבר, וב-10 בנובמבר חתם על הודאה.
המשפט וההוצאות להורג.
לאחר שהקושרים שמעו על כישלון תוכניתם הם ברחו להדינגטון, אולם בשל גשם כבד לא הספיקו להרחיק וחלקם נתפסו על ידי ריצ'רד ולש, שריף ווסטרשייר באזור סטאורבריג'.
יתר הקושרים ניסו להביא למרד שנכשל, ונורו בבית הולביץ' בסטפורדשייר.
בעקבות הידיעות על המזימה, ישועים רבים נתפסו ונהרגו ברחבי בריטניה.
ב-27 בינואר 1606 נערך לפוקס משפט ראווה (עונשי המוות נקבעו עוד קודם למשפט) וב-31 בינואר נלקחו פוקס, וינטור וקושרים אחרים לחצר הארמון הישן שבווסטמינסטר, שם נתלו, נגררו ובותרו.
תוצאות המזימה.
לדברי ההיסטוריונית אנטוניה פרייזר אבק השריפה נלקח למחסני מצודת לונדון. ההיסטוריון רונלד הטון סבר שאבק השריפה היה באיכות נמוכה מדי ועל כן פירקו אותו למרכיביו. הטון היה סבור שבשל איכותו לא יכול היה להתפוצץ, אולם מחקרים מאוחרים (ראו להלן) מעלים שגם כאשר הוא לח ואינו מתאים לירי ברובה, עדיין הוא נפיץ ביותר.
משמעות היסטורית.
כישלון המזימה הביא לתוצאות הפוכות. במקום מגמות הסובלנות ומתן הזכויות לקתולים שהיו קודם למזימה, מתן הזכויות לקתולים נמנע וזכויותיהם הוכרו רק מאתיים שנה מאוחר יותר.
חוקרי ספרות סבורים שהמזימה השפיעה על ויליאם שייקספיר בכתיבת המחזה "מקבת'".
הנצחת האירוע.
מאז גילוי המזימה מכונה 5 בנובמבר "ליל הזיקוקים" או "ליל המדורות" או ליל גאי פוקס.
על פי חוק של הפרלמנט הבריטי, שנחקק בהוראת ג'יימס הראשון באותה שנה, ייחגג החמישה בנובמבר בכל שנה כ"יום שמחה לזכר הצלתנו". החוק נשאר בתוקפו עד שנת 1859.
ביום גילוי המזימה חגגו תושבי לונדון את כישלונה בהדלקת מדורות. האירוע חזר על עצמו מדי שנה והפך עם השנים למנהג.