תפוצתו של תנור המיקרוגל במקומות העבודה מאז תחילת שנות השמונים שינתה את תוכנה של ארוחת הצוהריים עבור אנשים רבים והיא עשויה לכלול מזון קפוא, שאריות של מזון שבושל בבית, ומזון מוכן מראש שיש רק לחממו מחדש (ארוחת טלוויזיה).
האוקיאנוס ההודי
בחירות 2006
ארוחת ערב
ארוחת ערב היא הארוחה הנאכלת בשעות הערב, בדרך כלל הארוחה האחרונה ביום.
בישראל מקובלת ארוחת ערב קלה, הדומה בהרכבה לארוחת בוקר ישראלית, וכוללת ביצים, סלטים, לחם, גבינות ומיצים. חלופה לכך היא מאכל פחמימות המוגש חם, למשל טוסט, פיצה, פסטה. ארוחת ערב בשרית מקובלת פחות.
במדינות האנגלוסקסיות כמו בריטניה, קנדה וארצות הברית, ארוחת הערב מוגשת בדרך כלל בשעות הערב המוקדמות, בין שש לתשע בערב. במקומות אחרים באירופה, כמו למשל ספרד, ארוחת הערב יכולה להיות מוגשת אפילו בעשר או אחת-עשרה בלילה. ארוחות ערב חברתיות עם אורחים וידידים יכולות גם הן להימשך מאוחר אל תוך הלילה.
ארוחת הערב היא לרוב הארוחה שמשמשת כשילוב של אוכל ובידור או מפגש חברתי, בין אם היא נאכלת במסעדה או בבית, כדי לחגוג אירועים שונים כמו חתונות או ימי הולדת, או אירועים רשמיים יותר בין אם ממלכתיים או פרטיים.
ארוחת ערב חגיגית כוללת לרוב שתי מנות לפחות, ועשויה להיות מוגשת עם יין. בסופה מוגש לעיתים קינוח. המנה העיקרית בארוחת ערב חמה תכלול בדרך כלל שילוב של בשר, פחמימות וירקות. ארוחות ערב רשמיות יכולות לכלול מנות רבות, לדוגמה: אפריטיף (משקה מתאבן), מתאבנים, מרק, סלט, פסטה, דגים, סורבה (לניקוי החיך), מנה עיקרית, צלחת גבינות, פירות, קינוח, דיז'סטיף (משקה קינוח) ואף סיגר.
יצחק יצחקי
יצחק יצחקי (26 בנובמבר 1936 - 19 בפברואר 1994) היה חבר הכנסת, איש חינוך וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
יצחקי נולד בטבריה למשפחה ששורשיה בסוריה והיה פעיל שם ב"מכבי הצעיר". למד פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב. לימד התעמלות בבתי-ספר יסודיים והיה מנהל בית-הספר הממלכתי ח' בטבריה לילדים חריגים בשנים 1963-1961. בנוסף ייסד וניהל את כפר ”עידוד” לילדים פגועי מוח בשנת 1961.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הצטרף למפלגת שלומציון של אריאל שרון כמספר 2 ברשימה ונכנס יחד עם שרון לכנסת. מיד לאחר הבחירות התמזגה המפלגה עם הליכוד. ב-14 באוקטובר 1980 פרש יצחקי מהליכוד והקים סיעה עצמאית בשם "ישראל אחת". לפני שזכה להכרה כסיעה, הוסיף יצחקי את המילים "ישראל אחת" לשם משפחתו, כדי שיושב ראש הישיבה יקראנו בשמו המלא "חבר הכנסת יצחקי ישראל אחת" ובכך יביא את שם הסיעה שביקש להקים לתודעת הציבור.כאשר זכה להכרה כסיעה נפרדת, כעבור מספר שבועות, חזר לשמו הישן. כחבר כנסת עסק בעניינים חברתיים, ובפרט בנושאים הקשורים לזכויות הילד, לשכבות החלשות וללוקים במוגבלות שכלית התפתחותית. בין היתר יזם תיקון לחוק חינוך חובה, המטיל על המדינה את ההשתתפות בחינוכם של ילדים חריגים מגיל שלוש.
יצחקי חלה במחלת הסרטן, ונפטר ב-19 בפברואר 1994.
פוליטיקה גרמנית
צ'ואיצ'י נאגומו
פינדארוס
פינדארוס (522–443 לפנה"ס) היה משורר יווני, מיוצריה הדגולים של השירה הלירית ביוון העתיקה. נולד בכפר קינוסקאפלאי אשר במחוז תבאי. באנגלית ובשפות אירופיות נוספות הוא נקרא גם פינדאר.
משורר המיתוס והאריסטוקרטיה.
בשירתו בולטת המסורת המשפחתית שלו, והעובדה שאביו נמנה עם האריסטוקרטיה ואילו אימו השתייכה למעמד נמוך, ויש אומרים אף לקטגוריה של העבדות, השפיעה על חלק מכתיבתו הלירית ועל אופייה.
פינדארוס היה מבאי חצרות שליטים והסתופף במחיצתם של האריסטוקרטים. למעשה היה אריסטוקרט בלב ובנפש והקפיד על תוארי המשפחה וסמליה עד כדי חרדת קדושה. אביו השתייך לקבוצה שנקראה בשם "אייגידאי", היינו צאצאי הגיבור המיתולוגי אייגאוס. חבורה זו נקשרה לאצולה הוותיקה של העיר תבאי, לדור המייסדים, שקצה החוט המיתולוגי שלו מתגלגל עד לימי מייסד העיר, הלא הוא קדמוס.
אלכסנדר הראשון ממקדוניה הזמינו לחצרו ופינדארוס חיבר שיר תהילה לכבודו. כגמול לכך חמל שליט זה על ביתו של פינדארוס בתבאי ולא החריבו ואף לא בזז את רכושו, כפי שנהג כלפי שאר המבנים בעיר זו.
אמן הליריקה.
על פי האגדה, פינדארוס נעקץ על ידי דבורה בפיו בשנות ילדותו, וכך הפך למשורר ששירתו מתוקה כדבש. פינדארוס נחשב לאחד המשוררים המובילים בשירה הלירית המקהלתית שביוון הקדומה. שיריו מצטיינים בשלימות צורה וביופי של הצלילים. פינדארוס מרבה לשזור את המיתולוגיה בכלל יצירותיו. הוא אמן השימוש במטפורות ובתיאורים נועזים. פינדארוס למד מוזיקה ונגינה בכלי זמר, ובעיקר ב"אאולוס" (החליל הדו-קני). מיומנותו המוזיקלית מזדקרת ביצירותיו, הן בהקשר לתוכן, למהות ולמיקצב.
ה'אודות' האולימפיות.
נודעו במיוחד ה"אודות" ("אודה" – oide – שיר שזומר במקהלה או ביחיד בליווי כלי נגינה) שחיבר, הן לכבוד ניצחונותיהם של בני אצולה בקרבות והן לכבודם של מנצחים בתחרויות הקודש הספורטיביות, באולימפיה, בדלפוי, בנמאיה ובקורינתוס. מליריקה זו, ובפרט מ"האודות האולימפיות", עולה תמונה עשירה, מגוונת ועסיסית על המשחקים הספורטיביים: הספורטאים, המאמנים, האימונים, ענפי התחרויות, השיפוט, הקהל, הפרסים, העבריינות ועוד. שיריו זורקים אור היסטורי מעניין על נושא תרבות הגוף והמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
חלק גדול מיצירותיו אבד ומה ששרד נמצא בספרייה הגדולה של אלכסנדריה ובציטטות מפי משוררים אחרים. יצירותיו של פינדארוס השפיעו רבות על השירה הרומית.
פינדארוס נפטר בארגוס והוא בן 79 שנה, גיל מופלג לימיו.
שלמה המלך ושלמי הסנדלר
"שלמה המלך ושַׁלמַי הסנדלר" הוא מחזמר, שכתב המחזאי סמי גרונמן ותרגם מגרמנית המשורר נתן אלתרמן, והוא מוזכר פעמים רבות כאחד ממחזות הזמר המצליחים בכל הזמנים במדינת ישראל, הן מבחינה אמנותית והן מבחינה קופתית.
המחזה, שנכתב ב-1942 ותורגם באותה שנה בידי אלתרמן, הוצג לראשונה בשנת 1943, וב-1964 עובד על ידו, נוספו לו פזמונים בהלחנתו של סשה ארגוב והוא הפך למחזמר ב"תיאטרון הקאמרי".
המחזמר עלה שוב ב-1982, ב-2005 בתיאטרון "הבימה" וב-2019 בהפקה מחודשת ב״בית צבי״.
המחזה תורגם מהנוסח העברי של אלתרמן ליידיש בידי שמואל צסלר, ולאנגלית בידי דן אלמגור.
תקציר העלילה.
המחזמר מגולל את סיפורו של שלמה, המלך התנ"כי שכונה החכם מכל אדם, בעל לאלף נשים ובהן נופרית בת פרעה. לשלמה נודע אודות שיכור פוחז שמסתובב בחוצות ירושלים ודומה לו כשתי טיפות מים - סנדלר בשם שלמי, בעלה של נעמה. כבודו של המלך, כך טוענים יועציו, נרמס בגלל אותו שלמי. שלמה מזמן את שלמי לארמון ומציע לו להתחלף עמו בבגדים ובתפקיד, כדי להוכיח שבכוחו להסתדר ברחוב גם בבגדי סנדלר פשוט. בת שבע, אם שלמה, מגלה ראשונה את החילוף בין בנה לבין שלמי, והיא מעודדת את התוכנית, על מנת שבנה יחווה את מה שחווים נתיניו תחת שלטונו ואולי יהיה פחות תאב בצע, בעיקר ביחסו לנשים. תוך זמן קצר מגלה שלמה שאף על פי שהוא החכם מכל אדם, הוא אינו מצליח להסתדר מול פשוטי העם, כשהם רואים בו רק סנדלר פשוט. שלמי, בתחפושתו כשלמה, מתגלה כמלך ערמומי ביחסו אל העם - אך מגלה כי הוא לא מוצא את מקומו כשליט ומולך, ונוכח כי מלאכת המלוכה קשה מהסנדלרות. עוד נוצר חיכוך בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית אשת שלמה. לבסוף חוזר שלמה אל אלף נשותיו ואל המלכות, ושלמי חוזר אל בקבוק היין ואל נעמה אשתו.
היסטוריה.
גרסת 1943.
בשנת 1942 כתב סמי גרונמן (1875–1952), עורך דין, סופר ומחזאי גרמני-ארצישראלי שחיבר מחזות סאטיריים, את המחזה "החכם והכסיל: המלך שלמה והסנדלר" ("Der Weise und der Narr: König Salomo und der Schuster") בגרמנית. המחזה התבסס ככל הנראה על אגדת שלמה המלך ואשמדאי, המספרת על אשמדאי, מלך השדים, שמלך לתקופה מסוימת בעוד שלמה המלך נדד כקבצן, עד אשר שלמה גירש אותו חזרה אל השְאוֹל. נתן אלתרמן תרגם את המחזה, כשכותרתו המשנית הייתה "שלמה המלך והסנדלר", וזאת עקב בקשת תיאטרון "האהל". לאחר מכן הוסיף את שמו של שַׁלמַי, שנקרא במקור שמדאי, לכותרת המשנה והפך אותה לכותרת הראשית. המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון "האהל" ב-7 בינואר 1943 בשם "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בכיכובו של שמחה צחובל. משה הלוי, שביים את ההצגה, אמר כי תכנן להוסיף לה שירים וריקודים, אך דבר זה הביא לבהלה בקרב אנשי "האהל", שחששו ששילוב של פזמונים וריקודים עם ימי התנ"ך יביא אסון על התיאטרון. המחזה היה להצלחה גדולה.
בעקבות מחזה זה כתב סמי גרונמן מחזה המשך, "מלכת שבא", שממשיך בדיוק בנקודה בה הסתיים "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" - ביקורה של מלכת שבא בארמון שלמה. המחזה תורגם הפעם על ידי חיים חפר, והוצג בתיאטרון הקאמרי באוגוסט 1951 בבימויו של גרשון פלוטקין ובכיכובם של חנה מרון ואברהם בן-יוסף. עלילתו עוסקת בהתמודדות שלמה וחצרו עם מלכת שבא ואנשיה, שתרבותם הפראית זרה לתרבות של שלמה ואנשיו, ובכך העלה מסר ברור על הצורך בעירוב תרבויות בישראל. אף שהכיל לחנים של סשה ארגוב הוא נחל כישלון, כשיש הטוענים שהדבר נובע מן התרגום של חפר. המחזמר הוצג רק 28 פעמים, וכתוצאה מכישלונו לא הפיק הקאמרי שום מחזמר בשנות החמישים.
סמי גרונמן נפטר ב-1952 ולא זכה לראות את גלגולי מחזהו, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
גרסת 1964.