באופן בלתי צפוי, הקתדרלה זכתה לקבל שער בסגנון נאו-קלאסי מוקדם, שתוכנן ב-1764 בידי האדריכל הפריזאי ז'אק פרנסואה בלונדל, למרות התנגדות הקנונים לתכנון זה. בניית השער נעשתה עקב רצונו של מושל טרואה-אוושה, המרשל דה Belle-Isle, שהחליט שעל מץ לא ליפול מננסי, עם כיכר סטניסלאס שלה, והיה נחוש לבנות כיכר מלכותית "Place Royale" סביב הקתדרלה הגותית. הוא ניתק את חזית הקתדרלה באמצעות הרס הקלויסטר ושלוש כנסיות סמוכות: סן-פייר-לה-וייה, סן-פייר-לה-מז'ור וקפלת בית לוריין. בלונדל נבחר כדי להעניק לעיר הימי-ביינימית הצפופה של מץ מרחב עירוני שיהפוך למוקד עירוני מסוגנן. התכנון שנבע כתוצאה מכך, ומומש החל ה-1762, הפיק את הכיכרות Place d’Armes עבור מצעדים צבאיים ותרגילי סדר עם ארמון ראש העיר, Place de Chambre עם ארמון הבישוף החדש (שלבסוף לא נבנה) ו-Place du Marché שהקיפה שלושה מצדי הקתדרלה, שביחד סיפקה רקע מאחד ומסווג ששיחק כנגד המרקם הגותי של הקתדרלה.
המאה ה-19 והמאה ה-20.
ב-1877, עקב זיקוקי דינור לכבוד הקיסר הגרמני וילהלם השני, הקתדרלה ניזוקה קשות משריפה שפרצה. אחרי תקרית זו, השער הנאו-קלאסי בוטל והחזית המערבית של הקתדרלה נבנתה מחדש בשנים 1898-1898 בסגנון נאו-גותי על ידי פאול טורנו וכך, לראשונה בתולדותיה, זכתה הקתדרלה לשער מערבי ראשי הולם. בשנים שלאחר מכן, 1906-1916, גם פנים הקתדרלה שופץ ורוהט מחדש.
יאקירמא
יאקירמא הוא מונח בו השתמשו מספר אנתרופולוגים תוך העמדת פנים של ריחוק אתנוגרפי כדי לתאר אספקטים שונים של התנהגות חברתית של תושבי ארצות הברית. מדובר בהיפוך אותיות של המילה "אמריקאי", שנשמע כמו שם של שבט (באנגלית משתמשים במונח Nacirema).
יאקירמא מתוארת כחברה אקזוטית בעלת מנהגים מוזרים ולא רציונליים. הריחוק האתנוגרפי שמשתמשים בו במקרה זה הוא טכניקה ספרותית של הזרה, כך שהקורא האמריקאי (או המערבי, או בכלל) לא יבחין מיד שמדובר בחברה האמריקאית. גילוי "האמת" אמור ללמד את הקורא פרק ביחסיות תרבותית, היינו בראייה פחות היררכית ופחות שיפוטית של התרבויות השונות; בקרבה הרבה, יותר מאשר נדמה לנו, שישנה בין החברה המערבית לחברות "אקזוטיות" ו"רחוקות"; ובמהירות הרבה שבה אנו מתייגים את האחר, ובבעייתיות שבתיוג זה.
עם הזמן, ככל שהאנתרופולוגים החלו לעבור ממחקר של חברות רחוקות לחקר החברה שהם חיים בה, טכניקת ההזרה הפכה לכלי מתודולוגי. ביאקירמא ניתן גם לראות את הניצנים של משבר הייצוג, שהתפתח בדיסציפלינה האנתרופולוגית בשנות ה-90.
פולחן הגוף של היאקירמא.
הורס מינר היה (ב-1956) החוקר הראשון שטבע את המונח, במאמרו "פולחן הגוף של היאקירמא".
לפי תיאורו, ל"יאקירמא" כלכלת שוק מפותחת מאוד ובני השבט מקדישים חלק גדול מזמנם לפעילות כלכלית. עם זאת, משאבים רבים מושקעים בפעילות פולחנית וטקסית. הגוף עומד במוקד הפעילות הפולחנית הזאת. בני השבט מאמינים שמראה הגוף ובריאותו חשובים מאוד. לפי אמונתם, הגוף חלש, מכוער ונוטה למחלות, והדרך היחידה לשיפור מצבו היא באמצעות השפעתם החזקה של טקסים ופולחנים שונים.
רקרימיינטו
רקרימיינטו (בספרדית: El Requerimiento - "הדרישה", שם מלא: Notificación y requerimiento que se ha dado de hacer a los moradores de las islas en tierra firme del mar océano que aún no están sujetos a Nuestro Señor) הוא שמו של הליך משפטי ששימש את הקונקיסטאדורים הספרדים בכיבושם את העולם החדש. המסמך היה תשובתו הרשמית של הכתר לוויכוח אודות חוקיות כיבוש האמריקות אשר עוררו הדומיניקנים בהיספניולה.
המסמך נוסח בידי המשפטן חואן לופס דה פלאסיוס רוביוס (Juan López de Palacios Rubios) בוועידה שכונסה בסנט פאבלו (San Pablo de la Moraleja) בעיר ואיאדוליד ב-1513 בידי המלך פרננדו השני. המסמך מתאר את סמכותו של אלוהים, באמצעות ישו והאפיפיור, על העולם כולו. בהמשך מזכיר המסמך את הבולה האפיפיורית אינטר קאיטרה (Inter Caetera), שהנפיק אלכסנדר השישי ב-4 במאי 1493, אשר הקצתה פיסת עולם זו, האמריקות, למלכים הקתוליים. מתוקף כך דרש המסמך את נאמנותם של ילידי העולם החדש למלכי ספרד, פרננדו השני וחואנה מקסטיליה, ואת קבלתם את הנצרות. קבלת הילידים את המסמך הבטיחה להם, לכאורה, אושר ושלום תחת חסות הכתר הספרדי כנתיניו לכל דבר. דחייתו, לעומת זאת, שימשה את העילה החוקית להשית עליהם מלחמה צודקת, לכבשם ולשעבדם תוך הצדקתה בשם הדת.
את המסמך היה על הקונקיסטאדור להקריא בקול בפני ילידי העולם החדש, בלטינית או בספרדית ובנוכחות נוטריון. לעיתים קרובות לא בוצע הליך זה כלשונו וכרוחו, והמסמך הוקרא כלאחר יד ממרחק גדול, אם בכלל. גם כאשר הוקרא המסמך כנדרש, סביר להניח כי ילידי האמריקות לא הבינו את תוכנו. השימוש הראשון ברקרימיינטו נעשה בעת כיבוש פנמה בשנת 1513.
קיומו של המסמך מעיד כי ההליך המשפטי היה חשוב מאוד לספרדים. הוא מיצג את אופן הכיבוש הספרדי באמצעות הכרזה על מקום שאינו נוצרי כבבעלות הנוצרים על מנת שיהפוך לכזה, בניגוד לאופני כיבוש שונים, כמו למשל האנגלים שנהגו לתחם את הטריטוריה הכבושה ולכן המסמך העלה ביקורות רבות. לואיס האנקה (Lewis Hanke) טוען שהמסמך זה הוא המרשים ביותר מבין המסמכים שיצאו באותה תקופה לביסוס שלטון מלכי ספרד בעולם החדש כיוון שבו לראשונה נעשה שימוש לבסס את הסמכות לא רק בזכות הכוח אלא גם באמצעות זכויות משפטיות וחוקיות.
בשנת 1556 ביטל מלך ספרד את הלגאליזם במסמך ועתה מעשי ספרד הוגדרו כפעולת מיסיון ולא כיבוש צבאי. בשנת 1573 בוטל המסמך ובמקומו, הוציא פליפה השני צו חדש שגינה כל פעולת כיבוש וכוח בעולם החדש.
ביקורת.
הביקורות הושמעו בידי גופים שונים. רבים טענו כי המסמך לא תורגם מספיק לשפות הילידים והאופן בו נמסר היה שגוי, פעמים הוא אף נמסר תוך קריאה לשממה או לעצמים. לפיכך, הילידים לא תמיד יכלו לדעת על קיומו או להבין את השלכותיו. על כך אמר ברטולומה דה לאס קסאס (Dominican Bartolome de Las Casas), (הדבר גורם) לך לצחוק או לבכות, "cosa es de reír o de llorar".
אוביידו (Oviedo) הסביר כי הילידים יכלו להבין את האולטימטום רק בשיחה מעמיקה שבה תובהר להם משמעות האולטימטום. מיכאיל בכטין תמך בדעתו של דה לאס קסאס והוסיף כי הדרישה היחידה שהייתה היא קבלת מרות.
מישל דה מונטן ודה לאט (Joannes de Laet), התאכזבו משימוש הספרדים בדת ככלי לקבלת מרות כוח ספרדי. וולטר ראלי אמר
כלומר, הואיל והספרדים הציבו אולטימטום בפני הילידים, הוכיחו את כוונת הספרדים, שלא הייתה לשלום אלא לכיבוש. מעבר לכך, הספרדים לא אפשרו לילידים לבחור אם להמשיך להחזיק בדתם ולשלם מס או לבחור בהגליה כפי שהיה נהוג. דהיינו, הילידים לא קיבלו יחס של בני חסות ואף קיבלו יחס גרוע יותר מדתות אחרות תחת הממשל ולכן רבים רעבו ונעקרו מבתיהם.
לכל הטענות אלו הוסיף דה לאס קסאס וטען כי המסמך לא רק מאשר את סמכות האפיפיור על העולם, אלא גם על נושאים נוספים כמו כפירה, מלחמת צדק וניאוף. היו אחרים שהאמינו כי הבשורה מעולם לא הגיעה לילידים ומכן שיש רק לצרם. הביקורות הובילו לכך שבשנת 1556 פעולת הספרדים הוגדרה כמיסיון ושבשנת 1573 כותרת המסמך שונתה לשם Instrument of Obedience and Vassalage עם אי אלו שינויים בתוכן. ביניהם המילה מאבק (Struggle) שונתה למילה פיוס (Pacification) וכן נוסף סעיף שהגדיר את פעולת הכובשים, "if Spanish leader decided that the natives had already received the faith and become obedient…".
מקור המסמך.
יש המאתרים את שורשיו של ה"רקרימיינטו" במסמך הצבאי מוסלמי בשם "דעוה" (دعوة) מהמאה ה-8. המילה מופיעה באחד מספרי החדית', צחיח אל-בח'ארי. הספרדים תרגמו את המילה "דעוה" למילה requerir ומכאן גלגולו לרקרימיינטו. המסורת מספרת כי השימוש הראשוני במילה הייתה בידי מוחמד שהעביר אותו לידי הכופרים לפני הכנעתם. אלו שהמשיכו בדרכו כמו מליק (Malik ibn Anas), משרתו, נעזרו במסמך עבור אזורים שבהם לא נשמעת הנבואה החדשה וכנגד עובדי אלילים. חלק מהנכבשים היו נוצרים ומכאן הגיעה השיטה לאירופה. המסמך עזר לשליטי אירופה להתמודד עם מלחמות שלום ודת. עם זאת, השימוש של המוסלמים במסמך נועד להמרת דתם של אנשים ולא כדי להצדיק "מלחמה צודקת" כפי שעשו בו שימוש הספרדים. המוסלמים לא הכריחו את מקבלי המסמך להמיר את דתם ישירות אלא רק לקבל על עצמם את הדת השולטת החדשה ולשלם מיסים, ואם לא תפתח מלחמה.
הלורד הדובר
הלורד ספיקר
חיים יעקב גולדוויכט
הרב חיים יעקב גולדוויכט (ד' באלול ה'תרפ"ה, 24 באוגוסט 1925 – ז' באדר א' ה'תשנ"ה, 6 בפברואר 1995) היה ממייסדי ישיבת כרם ביבנה, ישיבת ההסדר הראשונה בארץ ישראל, וראש הישיבה הראשון שלה. קיבל בשם "איגוד ישיבות ההסדר" את פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א.
תולדות חייו.
נולד בחצר שטרויס שבירושלים, לרב ישראל אלעזר גולדוויכט, חסיד בויאן, דור תשיעי בירושלים. למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים בראשות הרב איסר זלמן מלצר, תוך כדי כך שהוא מקיים קשרים הדוקים עם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. בהמשך למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, בראשות הרב אייזיק שר, ונעשה קשור לחזון איש, איתו למד רבות והתייעץ בעניינים שונים.
נישא לרחל מרים ברקוביץ שעלתה עם אמה מאשה ליבא לארץ ישראל לאחר השואה בפתח תקווה.
השנים ב"כרם ביבנה".