בישראל, כמו בהודו וברוב אירופה פחית משקה סטנדרטית מכילה 330 מ"ל. בצפון אמריקה גודל פחית סטנדרטי הוא 355 מ"ל. בחלק ממדינות אירופה פחית שתייה סטנדרטית מכילה 500 מ"ל. באוסטרליה הגודל הוא 375 מ"ל ואילו בדרום אפריקה 340 מ"ל הוא הגודל הסטנדרטי לפחית שתייה.
הרכב המתכת.
רוב פחיות המשקה עשויות המתכת שמיוצרות בארצות הברית מיוצרות מאלומיניום. בעוד שבכמה חלקים באירופה ואסיה, בערך 55 אחוזים מהפחיות מיוצרות מפלדה ורק 45 אחוזים מהפחיות עשויות אלומיניום.
פחית אלומיניום ריקה שוקלת בערך 15 גרם ויש בערך 70 פחיות ריקות בקילוגרם.
מידות.
פחיות מגיעות בגבהים וקטרים שונים, על מנת לכלול את טווח הקיבולות שנמצאות בשימוש. למרות זאת, הקוטר הוא בדרך כלל אחד משני גדלים.
קנדה, ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד כמעט כל הזמן משתמשות בקוטר קצת יותר גדול מ-65 מ"מ. במדינות אלו, הגודל הזה כולל כמעט את כל המשקאות הקלים והבירות.
מדינות אירופאיות משתמשות בדרך כלל בגודל צר יותר של 52 מ"מ למשקאות קלים וחלק מהבירות. בזמן האחרון, הגודל האירופאי החלק להופיע בשווקים בארצות הברית ואוסטרליה, במשקאות אנרגיה כמו רד בול (Red Bull).
מיחזור פחיות.
אלומיניום הוא אחד מהחומרים החסכוניים ביותר במחזור. כשהוא ממוחזר, בלי שמתכות אחרות יעורבבו, מכסה הפחית עשוי חומר מושלם לייצור מלאי חדש של החלק העיקרי בפחית- איבוד המגנזיום בתהליך ההתכה מפוצה על ידי כמות המגנזיום הגדולה במכסה הפחית. בנוסף, הפחתת מחצבים כמו בוקסיט לתוך האלומיניום דורשת כמות גדולה של חשמל שגורמת למחזור להיות זול יותר מיצור חומר חדש.
השפעה כלכלית.
בערך 280 מיליארד (280,000,000,000) פחיות מיוצרות כל שנה ברחבי העולם, לכל מיני סוגים של משקאות, כולל בירה, משקאות קלים ומיצים.
כמות גדולה זו של פחיות, תורמת לכלכלה בצורה ניכרת. אם ניקח לדוגמה את ארצות הברית, בה יש למעלה מ-170 מפעלי יצור ברחבי המדינה, שמעסיקים 26,000 עובדים ומייצרים כ-131 מיליארד פחיות בשנה, תעשיית הפחיות תורמת יותר מ-15 מיליארד דולר לכלכלה על ידי סיפוק עבודות, מיסים, רכישת טובין ושירותים מקומיים.
גודלי פחיות סטנדרטים.
ברחבי העולם משתמשים בכמה גודלי פחיות סטנדרטים:
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו
בזיליקת סנט אפולינָרֶה נוּאוֹבוֹ (באיטלקית: Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) היא כנסייה ברוונה, מהתקופה הביזנטית. הכנסייה הוכרה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בזכות "החלל הפנימי והחיצוני של הבזיליקה, המציג בצורה מוחשית את השילוב שבין הסגנון המערבי והמזרחי, האופייני לסוף המאה ה-5 ולמאה ה-6 לספירה".
הכנסייה הוקמה ברבע הראשון של המאה ה-6 בידי המלך האריאני תאודוריקוס הגדול (Theodoric the Great), כקאפלת תפילה השייכת לארמון המלוכה. כנסייה זו הוקדשה לישו "הגואל". בשנת 561 נבנתה הכנסייה מחדש תחת שלטונו של הקיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון כ"כנסיית מרטין הקדוש ברקיע המוזהב" (בלטינית: Sanctus Martinus in Coelo Aureo), לכבוד הקדוש הנוצרי מרטין מטור. בשנת 856 שונה שמה של הכנסייה לאחר שהועברו אליה שרידיו של אפולינר הקדוש. השרידים הועברו מבזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה, שם הם היוו מטרה לסדרה של פשיטות, אותן ערכו פיראטים.
מבנה הכנסייה.
אופן תכנון הכנסייה ובנייתה משקף השפעות המערבות בין סגנון בנייה מערבי, במסורת האדריכלות הרומית, לבין שיטות בנייה שמקורן במזרח האימפריה הביזנטית. קשת האפסיס, לדוגמה, נבנתה בעזרת צינורות חלולים המשתלבים זה בזה. שיטת בנייה זו מקורה בבניה באיטליה ובצפון אפריקה. האפסיס הבנוי כמצולע, כותרות העמודים ומאפיינים נוספים לקוחים ממסורת הבנייה המזרחית.
הכנסייה בנויה בצורת בזיליקה. גובה המרשים של הבזיליקה, כמו גם ריבוי האור שבה, הנובע מהתקנת חלונות גם באגפים הצדדיים של הבזיליקה, יוצר מבנה מונומנטלי. הכניסה אל הכנסייה היא דרך נרתקס מקורה בעמודי שיש הנושאים קשתות וגג רעפים משופע. שיפוצים שנערכו במבנה הותיר את הנארתקס בצורה שאינה סימטרית. בצד המבנה הוקם במאה ה-10 מגדל פעמונים, בעל תוכנית עגול, ובגובה של 38.5 מטרים. הכנסייה עצמה בנויה משלושה אולמות אורך, כאשר תקרת שני האולמות הצדדיים נמוכה יותר ונפרצו בהם מעברים לחדרים נוספים, שמחוץ לספינה המרכזית של הכנסייה. האולם המרכזי עצמו מופרד מן האגפים בשורה של עמודים הנושאים קשתות. מעל שורת הקשתות מופיע אפריז ארוך ורציף ומעליו נקבעו שורה של חלונות. תקרת הכנסייה משובצת ברשת של קסטות (משבצות קישוטיות). בסופו של אולם האורך הוקם אפסיס גדול.
הפסיפסים.
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו היא אחת מן הכנסיות הבודדות מן המאה ה-6, אשר מציגות מחזור עיטורים נראטיבי. מיקומם של תיאורים אלו הוא ברגיסטר העליון של "הספינה המרכזית", מעל החלונות. בצד אחד של הכנסייה מופיע מחזור המתאר שלוש עשרה סצנות מחייו של ישו, ואילו מעברו השני של החלל מוצג מחזור המתאר את הפסיון של ישו. בתיאורים אלו לא נכללה סצנת הצליבה.
ראשוניותם של דימויים אלו כעיטור נראטיבי חושפת שורה של פערים ייצוגיים השופכים אור על ראשיתה של האמנות הנוצרית. דוגמה מרכזית לכך הוא הייצוג לא אחיד בדמותו של ישו. בסצנות המתארות את חייו של ישו, הוא מתואר כצעיר בהיר שיער ונטול זקן, ואילו בסצנות המקבילות הוא מופיע כאדם מבוגר יותר, עוטה זקן ושיערו ארוך. דימוי אחרון זה, קרוב יותר לתיאורי ישו כפי שאנו מכירים כיום. סגנון התיאור השונה יכול להעיד הן על אמנים שונים אשר ייצרו את הפסיפסים, אולם יכול גם להצביע על מסורות תיאור שונות. ייצוג נוסף המצביע על פרשנות מוקדמת של כתבי הקודש הוא תיאור הסעודה האחרונה, בה מופיעים ישו ושנים-עשר השליחים סביב שולחן מעוגל עליו שבע כיכרות לחם וצלחת ובה שני דגים גדולים. לדעת ג'נסין, עובדת קיומם של הדגים בסצנה מצביע על הכנסת הדג כסממן אסכטולוגי, כבר באיקונוגרפיה של המאה ה-6.
הרגיסטר הנמוך יותר, מחולק על ידי חלונות האגף המרכזי של הכנסייה ובו מוצגים שישה-עשר נביאים ואוונגליסטים בכל אחד מצידי האולם. הדמויות מתוארות בסגנון המסורת היוונית-רומית ומכילות מאפיינים אינדיבידואליים בצורתה של כל דמות ובהבעות הפנים. כל נביא מחזיק בידו סימן או סמל כגון ספר.
הרגיסטר התחתון מציג שורה של קדושים הנעה מארמון תאודוריקוס אל עבר דמותו של ישו, המופיע כאדם מזוקן וארוך שיער היושב על כס המלכות. בצד הצפוני של הכנסייה מופיע תהלוכה מקבילה, של קדושות נוצריות. את תהלוכת הקדושים מובילים שלושת האמגושים אשר באו להעריץ את התינוק עם לידתו. התיאורים, אשר נעשו בסגנון ביזנטי מפותח יותר, חסרים את הפרטים האינדיבידואליים בתיאור הדמויות. חלק זה בכנסייה נעשה בתקופה בה הכנסייה כבר הפכה לכנסייה קתולית.
מצאד שמאל מופיע תהלוכה של 22 בתולות, אשר בראשן צועדים שלושת האמגושים, אשר באו להעריץ את ישו בעת לידתו. הן נעות מן העיר קלאסה (city of Classe) אל עבר תיאור של מריה, אם ישו, המחזיקה את בנה התינוק. היא מוקפת בארבעה מלאכים. בצד ימין מופיעה תהלוכה של 26 מרטירים, מונהגת בידי מרטין הקדוש ואפולינרה הקדוש. הם נעים מארמון תאודוריק אל עבר דמותו של ישו, המופיע כאדם מזוקן וארוך שיער היושב על כס מלכות השמיים, מוקף גם הוא על ידי מלאכים. תיאור העיר והנמל שלה לצד תיאור הארמון, מאפשר הצצה אל האדריכלות ברוונה בתקופתו של תאודוריקוס
פסקס
פסקס (בלטינית: fasces, לשון רבים של fascis - "אגודה" או "צרור") הוא סמל של כוח הנובע מאחדות וסמכות שיפוטית ושלטונית.
הסמל מורכב מצרור של זמורות (במקור מעץ הליבנה) הקשורות יחדיו בחבל אדום המחזיקות להב גרזן ומקורו נובע מתרבות רומא העתיקה. במהלך השנים מאז התפרקות האימפריה הרומית השתמשו בסמל הפסקס מדינות וגופים שונים. בניגוד לצלב הקרס, הסטיגמה השלילית שנוצרה עקב אימוץ הסמל על ידי הפאשיזם האיטלקי דעכה, וניתן עדיין למצוא את סמל הפסקס בדגלים, בסמלים ובחותמים רשמיים במדינות רבות, והוא גם משמש כסמלה הרשמי של צרפת.
הפסקס בעת העתיקה.
ה-fasces lictoriae (הפסקס של הליקטורים) סימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. הוא נישא על ידי הליקטורים, משרתי ציבור רומיים שתפקידם היה ללוות מגיסטראטים (בעלי תפקידים שלטוניים ברפובליקה הרומית, כגון קונסולים, קווסטורים ודיקטטורים) ולספק להם הגנה ושירותים שונים. כמו כן נשאו את הפסקס במהלך הטריומף, מצעד הניצחון הרומי, לוחמים שנפצעו בקרב.
הפסקס מסמל את ה"כוח שבאחדות". הכוח מתבטא בצרור האיתן של הזמורות שכוחן עולה בהרבה על זמורה אחת הנשברת בקלות. להב הגרזן מסמל את סמכות העונשין של המדינה כלפי הפרט. הזמורות מסמלות את מחויבותה של המדינה לנהוג באיפוק בשימוש בכוחה.
מקור מנהג נשיאת הפסקס אחר דמויות שלטוניות, כמו כל מורשת הליקטורים, טמון בהיסטוריה העתיקה של רומא. לפי ליוויוס, ייתכן והמנהג שאול מן האטרוסקים, ששלטו על רומא בתקופת המלוכה הרומית. לפי ישראל שצמן, מנהג הפסקס היה נפוץ בחברה האטרוסקית, והשליטים של ערי אטרוריה, במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, לוו בליקטורים נושאי פסקס. ייתכן שלסמל זה שורשים קדומים יותר, שמקורם בליבריס, גרזן זהב כפול מיניאטורי, שמקורו בתרבויות ים תיכוניות, כמו התרבות המינואית.