צ'רטוזה די פאדולה (באיטלקית: Certosa di Padula), או גם צ'רטוזה די סאן לורנצו די פאדולה (Certosa di San Lorenzo di Padula) הוא מתחם מבנים של מנזר גדול לשעבר של מסדר הקרטוזיאנים, שהמנזרים שלהם קרויים באיטלקית צ'רטוזה, השוכן בעיר פאדולה בפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו, בנפת סלרנו במחוז קמפניה שבדרום איטליה.
המנזר הוא הגדול ביותר באיטליה. שטחו 51,500 מטרים רבועים והוא כולל 320 חדרים ואולמות, שלושה קלויסטרים, גן, חצר וכנסייה. הוא נבנה במשך 450 שנים, אבל החלקים העיקריים של המבנים הם בסגנון אדריכלות הבארוק.
מאז 1957 שוכן במבנה המוזיאון הארכאולוגי המחוזי של מערב לוקניה. ב-1998 הוכרז המנזר אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו על בסיס קריטריונים 3 (עדות ייחודית או לפחות יוצאת דופן למסורת התפתחות תרבותית) ו-4 (דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, טכנולוגיה והנוף המדגים שלבים משמעותיים בתיזמור (ensemble) הכולל שלהם בשלבים משמעותיים בהיסטוריה של האנושות). מדצמבר 2014 הוא אחד מהנכסים המנוהלים על ידי מכלול המוזיאונים של קמפניה. ב-2017 ביקרו בו 87,626 תיירים.
היסטוריה.
המנזר הוקם ב-28 בינואר 1306 על ידי טומאסו סנסוורינו (Tommaso Sanseverino), רוזן מרסיקו מבית סנסוורינו, בסמוך לפאדולה, שעבורו הוא רכש את כנסיית סן לורנצו ואת הנכסים הצמודים לה באמצעות החלפת נכסים ממנזר מונטוורג'ינה (Abbazia territoriale di Montevergine). שטר הקניין של התרומה אושרה ב-27 באפריל 1306 על ידי המלך שארל השני, מלך נאפולי, ואז החלה בניית המבנה.
כנסיית המנזר הושלמה בשנת 1374, אך מאז נבנתה מחדש. בשנת 1535 ביקר הקיסר קרל החמישי במנזר עם שובו מהמערכה המוצלחת בתוניס. כיום מאופיינים המנזר והגן בעיקר באלמנטים בסגנון אדריכלות הבארוק, שמקורם בשיפוצים במאה ה-16 שעוצבו על פי מנזר האל אסקוריאל הספרדי הקרוי על שם לורנצו הקדוש.
חיילים מצבא נפוליאון כבשו ובזזו את המתחם ב-1806 ושדדו ממנו את יצירות אמנות רבות. ב-1807, בתקופת שלטונו של ז'ואקים מירא, מרשל של צרפת, ומלך נאפולי פורק מסדר הקרטוזיאנים והנזירים פונו מהמבנה שהפך לקסרקטין. שוד אוצרות האמנות נמשך: ספרים מהספרייה, זהב, פסלים, כסף וציורים, בייחוד מהכנסייה, שממנה נלקחו כל הציורים מהמאה ה-17.
לאחר תקופת נפוליאון, עם שובו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות לשלטון בנאפולי חזרו הנזירים הקרטוזיאנים למתחם. כיוון שהמנזר איבד כמעט את כל אוצרותיו השפעתו באזור הייתה פחותה מהתקופה לפני נפוליאון. במטרה להשיב מעט יוקרה נרכשו ציורים שנועדו להחליף את אלו שנגנבו והם נתלו במגורים, המקום היחיד שחזר למצבו. עם זאת, הנזירים לא שבו למלא את התפקיד שמילאו במאות קודם לכן.
ב-1866, אחרי איחוד איטליה, פורק המסדר שוב, והנזירים נצטוו לעזוב שוב, והפעם לתמיד. המנזר נסגר, והוכרז מונומנט לאומי עשרים שנים אחר-כך, אבל שוחזר במידה רבה רק ב-1960.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשו הבניינים של המנזר כמחנה שבויים לחיילים הצ'כים והסלובקים מהצבא האוסטרו-הונגרי, שמהם גויסו מתנדבים ללגיונות הצ'כוסלובקיים.
ב-1998 הוכרז המנזר אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו יחד עם האתרים הארכאולוגיים של פסטום, אליאה והפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו.
המבנה.
מבנה המנזר הוא הגדול ביותר באיטליה. שטחו 51,500 מטרים רבועים והוא כולל 320 חדרים ואולמות, שלושה קלויסטרים, גן, חצר וכנסייה.
הקלויסטר המרכזי הוא הגדול בעולם ושטחו 12,000 מטרים רבועים, והוא מוקף על ידי 84 עמודים. תאי הנזירים מחוברים לקלויסטר. לכל אחד מהנזירים של המנזר היו שני חדרים וחדר המתנה, עם גישה משלו לגן המנזר, שדרך המזרקות וערוגות הפרחים משדרים את העונג שהבארוק רווה מהטבע המעוצב. בפינה הדרומית-מערבית של הקלויסטר יש גרם המדרגות לספרייה. גרם המדרגות הלולייני עשוי מ-38 מדרגות שיש מונוליתיות המעוגנות בקיר החיצוני ללא תומכות. בשנים 1761–1763, הוסיף האדריכל גאטאנו בארבה (Gaetano Barba) גרם מדרגות מתומן ופתוח לצד הצפון-מערבי של הקלויסטר. בתוכו, שתי מערכות כפולות של מדרגות מובילות לקומה העליונה של הקלויסטר. גרם המדרגות מקורה בכיפה אליפטית.
על פי ההבחנה הקרטוזיאנית הקפדנית בין התבוננות לעבודה, ישנם שני מקומות נפרדים לנוהגים אלו: מצד אחד: הקלויסטרים השלווים, הספרייה עם רצפת הקרמיקה המשובחת של וייטרי, הקפלות המעוטרות ביצירות שיש משובצות נאות. חזיתות המזבח ברוב הקפלות משובצות לא בשיש, אלא בכמה מעבודות הסקליולה (Scagliola, חומר דמוי שיש) המרהיבות ביותר מהמאה ה-18. זהו הריכוז הגבוה ביותר של עבודות כאלו במקום אחד, כשאחד ממוקדי הייצור היה בנאפולי. והמטעים בקלויסטר. מצד שני: המטבח הגדול, המרתפים עם חביות היין העצומים שלהם, חדרי הכביסה, והחצרות החיצוניות הענקיות, שם היו אנשים שעבדו באורוות, בתנורים, במחסנים ובית הבד לעצירת שמן הזית. החצרות שימשו לפעילות יצרנית ולסחר בין המנזר לעולם החיצוני.
במנזר שוכן גם המוזיאון הארכאולוגי המחוזי של מערב לוקניה (Museo archeologico provinciale della Lucania occidentale), המשמר אוסף של כל הממצאים שנחשפו בחפירות בנקרופוליס של סאלה קונסילינה ופאדולה. מוזיאון זה מכסה את פרק הזמן בין פרוטהיסטוריה ועד התקופה ההלניסטית.
עליית מקבילים
עליית מקבילים (באנגלית: Dip) היא סוג של תרגיל התעמלות פיזית לחיזוק פלג הגוף העליון, המבוסס על דחיקת משקל הגוף בעזרת הזרועות כנגד כוח הכבידה.
המתעמל אוחז במוטות המקבילים כאשר גופו אינו נתמך בקרקע, ומיישר את מרפקיו תוך דחיפת הגוף כלפי מעלה.
את עליות המקבילים נהוג לבצע בתקן המקבילים או בטבעות והן מיועדות לחזק בעיקר את שריר הזרוע התלת-ראשי (יד אחורית), כאשר השרירים המסייעים לביצוע התנועה הם שריר הדלתא ושריר החזה הגדול.
תרגיל זה משמש כתרגיל מרכזי בחדרי הכושר ושכיח במגוון ענפי ספורט כגון: פיתוח גוף, התעמלות מכשירים, קרוספיט ועוד.
התרגיל מתבצע בצורה הבאה:
ישנם סוגים שונים ומגוונים של עליות מקבילים:
Sippy Cup
Sippy Cup (בעברית: גביע סיפי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מלאני מרטינז, מתוך אלבום הבכורה שלה, Cry Baby. השיר יצא לאור ב-31 ביולי 2015, על ידי חברות התקליטים וורנר שאפל מיוזיק ואטלנטיק רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-18 במצעד השירים האלטרנטיביים הדיגיטליים.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז, ג'רמי דוסוליאט וטים סומרס והופק על ידי וואן לאב, אשר עבד עם מרטינז על שירה "Dollhouse", שיצא בשנת 2014. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-85 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-30 ביולי 2015, יום לפני צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את מרטינז בחדר השינה שלה, כשהיא במיטה ולילה בחוץ. בהמשך, ניתן לראות סצנות שונות ביניהן סצנת רצח.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-71 מיליון צפיות.
פאני אלסלר
פאני אלסלר (בגרמנית: Fanny Elssler, נולדה כ-Franziska Elßler, 23 ביוני 1810 - 27 בנובמבר 1884) הייתה בלרינה אוסטרית בתקופת הבלט הרומנטי.
ביוגרפיה.
ילדות ולימודים.
פאני אלסלר נולדה בגומפנדורף, שכונה בווינה. אביה יוהאן פלוריאן אלסלר היה דור שני לאנשי חצרו של ניקולאוס I, הנסיך אסטרהאזי. הן יוהאן והן אחיו יוזף הועסקו כמעתיקים לקאפלמייסטר של הנסיך, יוזף היידן. בהמשך היה יוהאן למשרת האישי של היידן, טיפל בו עד יומו האחרון, ואף היה נוכח בשעת מותו.
קריירה.
משחר ילדותה הוכנה פאני לבלט, והופעתה הראשונה התקיימה בתיאטרון קרנטנרטור בווינה לפני שמלאו לה שבע. כמעט תמיד רקדה עם אחותה תרזה, שהייתה גדולה ממנה בשנתיים; האחיות למדו ריקוד אצל ז'אן-פייר אמור ופרידריך הורשלט, מאז מלאו לפאני 9, וכן נסעו לנאפולי ללמוד אצל גאטנו ג'ויה. לאחר שצברו כמה שנות ניסיון יחדיו בווינה, נסעו האחיות לנאפולי בשנת 1827. בתקופת שהותן שם, ניהלה פאני פרשיית אהבים עם לאופולד, הנסיך מסאלרנו, בנו של פרדיננד הראשון, מלך שתי הסיציליות.
הצלחתן בנאפולי, שפאני תרמה לה יותר מאחותה, הביאה להזמנה לעבודה בברלין בשנת 1830. היה זה הראשון בשורה של ניצחונות ליופייה האישי של פאני ולכשרון הריקוד שלה. אחרי ששבתה את כל הלבבות בברלין ובווינה, והלהיטה את תשוקתו של המדינאי הקשיש פרידריך פון גנץ, יצאה ללונדון, שם התקבלה בחיבה ובמאור-פנים אצל מר ומרת גרוט, שאימצו למעשה את בתה, שנולדה שלושה חודשים לאחר שאמה הגיעה לאנגליה.