יואכים קלמנס פסט (בגרמנית: Joachim Clemens Fest; 8 בדצמבר 1926 - 11 בספטמבר 2006) היה עיתונאי והיסטוריון גרמני שכתב אודות הרייך השלישי. כתיבתו שנויה במחלוקת, אך נחשבת בעיני רבים מהמומחים לתחום, כולל הביוגרף של היטלר איאן קרשו, ככתיבה חשובה ובעלת ערך רב.
תחילת דרכו.
יואכים פסט נולד בשנת 1926 בברלין למשפחה מן המעמד הבינוני. לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר אביו מעבודתו כמורה עקב מתיחת ביקורת על הנאצים. המשפחה, הוריו של פסט וחמשת ילדיהם, ירדה במעמדה וברווחתה והתדרדרה לעוני, אך האב לא הסכים להתפשר עם השלטון, ולא נענה להפצרות האם כי יצטרף למפלגה הנאצית כדי שייחלצו מחיי מחסור. משפחתו סירבה לכך שיואכים בן העשר יצטרף לנוער ההיטלראי.
לאחר שפסט הנער צייר קריקטורה על היטלר, הוא סולק מלימודיו ונכנס לפנימייה קתולית. כנער נשלח בימי מלחמת העולם השנייה להיות כוח עזר בסוללת תותחי נ"מ. בדצמבר 1944, בהתקרבו לגיל גיוס, רצה פסט להתגייס לוורמכט כדי שלא יגויס לאס אס. אביו התנגד לכך, אך פסט התגייס לצבא בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה והוצב ללופטוואפה. זמן לא רב לאחר מכן נפל בשבי הצבא האמריקאי בצרפת. אביו נלקח בשבי על ידי חיילי הצבא האדום בהיכנסם לברלין, והוחזק בברית המועצות במחנה עבודה ממנו חזר כאדם שבור.
עיתונאי.
לאחר תום המלחמה למד פסט משפטים, היסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג ופרנקפורט. כשהשלים את לימודיו פנה לעסוק בעיתונאות: החל בשנת 1954 בתחנת רדיו אמריקאית בברלין ובהמשך, משנת 1961 ועד 1968, בתחנת רדיו בהמבורג.
מחבר ספרי עיון ועורך.
בשנת 1963 פרסם פסט את ספרו הראשון "פני הרייך השלישי" (שכותרת המשנה שלו הייתה "דיוקנאות של המנהיגות הנאצית"). לאחר פרסום הספר החליט להתרכז בכתיבת ביוגרפיה מקיפה על אדולף היטלר. הוא שקד על כתיבתה שנים רבות, ובשנת 1973 היא יצאה לאור תחת השם "היטלר - דיוקנו של לא-איש". הספר זכה להצלחה מרובה והפך לרב-מכר עולמי.
לאחר מכן כתב ספרים על תומאס מאן ועל היינריך מאן וכן ספרים בנושאים חברתיים, אך עיקר פרסומו בא לו מספריו אודות היטלר והרייך השלישי.
בספרו הביוגרפי על היטלר הסביר פסט את עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה כנובעת מפחדו של המעמד הבינוני בגרמניה מפני הבולשביזם שהתגלם בדמותה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית. את היטלר כמנהיג תיאר יותר ככישלון מנהיגותי, מבלי להבליע את צדדיו הרצחניים. את דמותו של היטלר האיש צייר פסט מתוך הבנה פסיכולוגית מעמיקה, מבלי להיגרר לדמוניזציה. הצגה זו נתפסה על ידי אחדים כניסיון להבליע את צדדיו הגזעניים והרצחניים של המשטר הנאצי.
על אישיותו של היטלר, בתקופת עלייתו לשלטון, כתב פסט בספרו:
על תורת הגזע של היטלר, שחוללה רצח עם, כתב פסט בספרו:
בין השנים 1973 ל-1993 ערך פסט את מדור התרבות בעיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג". תוך כדי כך מצא לנכון לפרסם מאמר של אריך נולטה מן ההיסטוריונים של הרוויזיוניזם הגרמני, זרם שניסה להפחית את אשמת גרמניה במוראות הרייך השלישי, מלחמת העולם השנייה והשואה. עיקר טענותיהם היו כי זוועות המלחמה והשואה לא היו יוצאות דופן בהיסטוריה האנושית, משטרים ושליטים רבים (הדוגמה המועדפת עליהם היא סטלין) היו אחראים למות מיליוני בני אדם, רצח עם בוצע כבר במקומות שונים בעולם לפני התקופה הנאצית, והעיקר - העם הגרמני עצמו סבל סבל רב במלחמה ובהפצצות בעלות הברית. טענותיו של נולטה נתפסו בעיני רבים כניסיון לטשטש את אחריותה המוסרית של גרמניה לפשעי הנאצים. העובדה כי פסט העמיד במה לרשותו של נולטה, וכן השתתף באופן פעיל בוויכוח, בכתבו מאמרים המצדדים לכאורה בדיעה זו, בנוסף לאופן בו תיאר את היטלר בספרו אודותיו, הפכה את פסט לשנוי במחלוקת. עתה צפה מן העבר העובדה כי בשנת 1969 שימש פסט כעורך ספר זכרונותיו של אלברט שפר, האדריכל ושר החימוש של היטלר. עם זאת, ספרו של פסט "Plotting Hitler's death", מחקר חשוב ביותר על ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, משבח את אומץ לבם של לוחמי ההתנגדות הגרמנים שחירפו נפשם במאבק כנגד המשטר הנאצי. יחד עם הצגה מהימנה של העובדות, מדגיש פסט את בידודם של מתנגדי המשטר בעם הגרמני.
בשנת 2004 פרסם פסט את ספרו האחרון "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים", בו תיאר את ההתרחשויות בבונקר בברלין בו מצא היטלר מקלט בימיה האחרונים של המלחמה, עד להתאבדותו ביחד עם אווה בראון ב-30 באפריל 1945. בתיאור השתלשלות האירועים בבונקר לא סטה פסט ממחקרו של יו טרבור-רופר "ימיו האחרונים של היטלר", שהתבסס על מחקר של ההיסטוריון הבריטי שפורסם בשנת 1947, לאחר תחקור יסודי של אנשי מטהו של היטלר ושל ניצולי הבונקר. לעומת זאת, תיאור האווירה ששררה בבונקר הוא תיאור מקורי של פסט, שיש בו מידה של חמלה על היטלר והבנה לטענותיו החוזרות ונשנות כי כולם בגדו בו. על יסוד ספרו זה של פסט וכן בהתבסס על ספרו של שפר "בתוככי הרייך השלישי" ועל זיכרונותיה של טראודל יונגה, מזכירתו של היטלר, נוצר הסרט הגרמני "הנפילה" (Der Untergang), שיצא לאקרנים בשנת 2004. בתיאור דמותו של היטלר ובתיאור האווירה בבונקר הולך הסרט בעקבות הספר, מתרכז במצבם הקשה של השרויים בבונקר. היטלר מוצג באור שלילי אך אנושי, כעריץ צמא דם המחופר מתחת לאדמה בעוד עמו רעב וסובל.
סוף הדרך.
בימיו האחרונים כתב פסט ספר אוטוביוגרפי על ימי ילדותו ונעוריו בשם "אני לא. זיכרונות ילדות ונעורים". הספר ראה אור ימים ספורים אחרי מותו. סמוך למותו מתח פסט ביקורת על הסופר הגרמני חתן פרס נובל גינטר גראס, אשר התוודה באוטוביוגרפיה שלו שפורסמה באותה עת כי בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה התגייס לוואפן אס אס. ביקורתו של פסט לא הייתה על כך שגראס שירת בוואפן אס אס, אלא על כך שהסתיר עובדה זאת במשך שישים שנה.
יואכים פסט נפטר בשנת 2006, בגיל 80.
גם הוא באצילים
"גם הוא באצילים" (בצרפתית: Le Bourgeois gentilhomme) היא קומדיית בלט למוזיקה של ז'אן-בטיסט לולי מאת המחזאי הצרפתי מולייר.
מולייר חיבר כמה וכמה קומדיות בלט, יצירות קלילות ומשעשעות ששילבו מוזיקה ומחול ושימשו בידור למלך ולבני המעמדות הגבוהים, אולם "גם הוא באצילים" נחשבת למוכרת ביותר. הצגת הבכורה התקיימה ב-14 באוקטובר 1670 בארמון שמבור, ונכחו בה המלך לואי ה-14 ואנשיו. המוזיקה למחזה חוברה בידי לולי שגם שיחק את הכהן הטורקי במערכה החמישית. הדיפלומט לורן ד'ארבייה, שנחשב למומחה ללבנט, שימש כיועץ בהעמדת "הטקס הטורקי". המחזה תורגם לעברית על ידי נתן אלתרמן ועל ידי נסים אלוני וגם הועלה בארץ מספר פעמים.
עלילה.
מר ז'ורדן המסורבל והטיפש להוט להיות כאחד האצילים ולקנות לו שם ומעמד. כדי להגשים את שאיפתו זו עליו להרחיב את השכלתו, ללבוש בגדים שבאופנה וללמוד גינוני אצולה. לשם כך הוא מביא לביתו מורים המלמדים אותו מוזיקה, מחול, סיף ופילוסופיה, ומזמין בגדי פאר אצל החייט. בתו של מר ז'ורדן, לוסיל, אוהבת בחור פשוט בשם קליאונט, אולם ז'ורדן אינו מתיר לה להינשא לו ושואף להשיא אותה לבן אצולה. קליאונט ומשרתו קוביל לא אומרים נואש ורוקמים תחבולה משעשעת: השניים מתחפשים לנסיך עות'מאני ומתורגמנו, באים אל מר ז'ורדן ומספרים לו על רצונו של הנסיך לשאת לאישה את לוסיל בתו. מר ז'ורדן נותן כמובן את ברכתו לנישואים אלה, כיוון שלא יכול לצפות לבעל בעל ייחוס רם יותר מזה לבתו. הזוג המאושר מתחתן, וקליאונט וקוביל מטבילים את מר ז'ורדן בטקס היתולי, הנאמר כולו בג'יבריש טורקי, למממושי - תואר אצולה עות'מאני שאינו אלא פרי דמיונם.
פרס הפוטבול ליג
פרס הפוטבול ליג האנגלית (באנגלית: English Football League Trophy, או בקיצור EFL Trophy) הוא שמה הכללי של תחרות כדורגל באנגליה המיועדת לקבוצות משתי הליגות הנמוכות של הפוטבול ליג. לעיתים השתתפו גם הקבוצות המובילות מהנשיונל ליג, הליגה החמישית. שמה המקורי של התחרות היה גביע המועדונים העמיתים, שם שחלף זמנו מכיוון שכיום לא קיימת עוד ההבחנה בין מועדונים עמיתים לבין חברים מלאים בפוטבול ליג. שמה הרשמי של התחרות משתנה מעת לעת בהתאם לספונסר התחרות, וכיום היא נקראת פרס פאפא ג'ונס, החל מ-2020.
שבעה מועדונים חולקים בתחרות שתי זכיות כל אחת, ובריסטול סיטי היא היחידה שזכתה בו שלוש פעמים. קרלייל יונייטד הגיעו למספר הרב ביותר של משחקי גמר, כאשר זכו פעם אחת ב-1997, אך הפסידו שלוש פעמים ב-1995, 2003 ו-2006.
במתכונתו הנוכחית משוחק הטורניר בין קבוצות מהפוטבול ליג הראשונה והפוטבול ליג השנייה (הרמות השלישית והרביעית בכדורגל האנגלי, אחרי הפרמייר ליג והפוטבול ליג צ'מפיונשיפ). החל מעונת 2006/2007 מתקיימת התחרות במבנה נוק-אאוט לפי ארבעה אזורים. משחק הגמר מתקיים בדרך כלל באצטדיון ומבלי, אך בשנים 2001–2006 נערך באצטדיון המילניום בקארדיף, עקב השיפוץ בוומבלי, וב-1984 התקיים הגמר בקינגסטון על ההול עקב מצב דשא רעוע בוומבלי.
היסטוריה.
התחרות לקבוצות מהדרגים השלישי והרביעי החלה בעונת 1983/1984. לפני כן, היו מספר ניסיונות למלא את הפער שנוצר בעקבות ביטול גביע טקסקו/הגביע האנגלו-סקוטי ב-1981. התחרות הזמנית נודעה בשם פרס בית הפוטבול ליג, ובה זכו גרימסבי טאון ב-1982 ומילוול ב-1983.