מעט מאוד ידוע על גורל הבנות בעת ששהו בבית המחסה, אך ידוע שכעבור פחות משנתיים, בנובמבר 1865, הונורה נשלחה לעבוד כמשרתת חוזית בביתה של אן סי. טופאן. על אף שמעולם לא אומצה רשמית, היא נטלה את שם המשפחה של בעלי הבית ושינתה את שמה הפרטי לג'יין.
רציחות.
בשנת 1885, טופאן החלה להתמחות כאחות רפואית בבית חולים בקיימברידג'. בזמן ההתמחות שלה היא ערכה ניסויים על המטופלים שכללו הזרקת כמויות שונות של מורפין ואטרופין. היא שנתה את המרשמים שנתנו לה וחזתה כיצד הכימיקלים משפיעים על מערכת העצבים. עם זאת, היא שהתה זמן רב ביחידנות עם המטופלים, שיחקה עם מינוני התרופות שלהם כך שאיבדו את הכרתם ואף שכבה עימם. לא ידוע אם התקיים מגע מיני בינה לבין המטופלים כאשר היו מחוסרי הכרה, אך לאחר שתושאלה היא סיפרה שחוותה ריגוש מיני מכך שראתה אותם קרובים לסף מוות, חוזרים לחיים ושוב מתקרבים למוות. היא הזריקה תערובת קטלנית של תרופות למטופלים אותם בחרה כקורבנותיה, שכבה לצידם על מיטת החולה ואחזה בהם בחוזקה בעודם מתו. הדבר אינו נפוץ בקרב רוצחות סדרתיות, שהמניע העיקרי שלהן הוא רווח כספי ולא סיפוק מיני. בשנת 1889 הועברה לבית חולים אחר בעיר מסצ'וסטס, שם גבתה לעצמה עוד מספר קורבנות ופוטרה כעבור כשנה. היא חזרה לקיימברידג' אך פוטרה עקב מתן חומרים מעוררים באופן רשלני. היא החלה לעבוד בתור אחות פרטית ושגשגה למרות מעט תלונות על גנבות.
בשנת 1895 פתחה במסע רציחות שהחל ברציחתם של בעלי הבית שלה. בשנת 1899 רצחה את אחותה החורגת אליזבת' באמצעות כמות קטלנית של סטריכנין.
בשנת 1901 עברה לגור עם משפחתו של אלדן דייוויס הקשיש לאחר מות אשתו (אותה טופאן רצחה בעצמה) כדי לסעוד אותו. בתוך שבועות, היא רצחה גם אותו ואת שתי בנותיו. היא חזרה לעיר הולדתה, חיזרה אחר הבעל של אחותה החורגת, הרגה את אחותו והרעילה אותו כדי שתוכל ל"הוכיח" את כישוריה כאחות לכשיבריא. היא אף הרעילה את עצמה כדי לזכות באמונו. אולם, הדבר לא הצליח והוא גירש אותה מביתו.
בני משפחת דייוויס ששרדו ביקשו בדיקת טוקסיקולוגיה בגופתו של אלדן ובגופתה של ביתו הקטנה. ממצאי הבדיקה העלו כי הוא הורעל והמשטרה החלה לפעול כדי ללכוד את טופאן. ב-29 באוקטובר 1901 היא נעצרה לראשונה באשמת רצח.
בשנת 1902 היא הודתה שרצחה 31 בני אדם. בית המשפט המחוזי קבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין מחמת אי שפיות והיא נשלחה לבית משוגעים.
זמן קצר לאחר המשפט, פורסמה ידיעה באחד מהעיתונים של ויליאם רנדולף הרסט, הניו-יורק ג'ורנל, הגורסת כי טופאן רצתה שיכירו בה כחולת נפש כדי שתשלח לטיפול ותוכל להשתחרר, וכביכול היא הודתה ברצח של יותר מ-31 אנשים. לא ידוע אם זה היה המניע האמיתי של טופאן להודות באשמה. היא בילתה את שארית חייה בבית המשוגעים בעיר.
יעקב חייט
יעקב חייט (6 באוגוסט 1939 - 13 בנובמבר 2018) היה צייר ישראלי, חבר באגודת הציירים והפסלים תל אביב ובין התורמים להכרה ולהתפתחות של האמנות בישראל. בשנת 1964 נישא יעקב לציירת, הפסלת, המשוררת והסופרת שושי לבית גולדמן (שושי חייט) (1947-2011)  ולזוג שתי בנות, ריקי ומיכל. הצייר גר ויצר בסטודיו שלו בעיר חולון.
ביוגרפיה.
חייט נולד בבגדאד שבעיראק ובשנת 1951 עלה לישראל. הוריו נשלחו למעברת אשקלון והוא נשלח לקיבוץ דפנה במסגרת עליית הנוער. על תקופה זו העיד שהייתה היפה ביותר בחייו ובה למד להכיר ולאהוב את ישראל. סביבת מגוריו, בקרבה לכנרת, העניקה לו את ההשראה להכניס ביצירותיו את נופי הגליל, הכנרת, את הציפורים והדמויות שפגש בדרכיו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר ולאחר שרותו השתקע במרכז ישראל.
ביקוריו של חייט מעת לעת בירושלים צרבו בתוכו את הזיכרון ההיסטורי-הקולקטיבי הקשור בחשיבות העיר ועל כן רבות מיצירותיו, לאורך השנים, מתייחסות אל העיר ואל אתרי הקודש בה. כמו כן חייט שילב לא אחת ביצירותיו דמויות תנ"כיות שמעוררות בו עניין רב.
ביום שלישי, ה-13 בנובמבר 2018, הלך לעולמו בגיל 79.
לימודים.
חייט למד אמנות וגרפיקה במכונים הטכנולוגים בתל אביב ובשנות ה-60 עד לשנות ה-80 עבד, במקביל לעיסוקו כצייר, כגרפיקאי וכמאייר בבית דפוס. את יצירותיו הגרפיות עשה במלאכת יד.
הכרה ראשונית.
ההכרה הציבורית הראשונה של חייט הייתה לאחר שהקריקטוריסט הישראלי דוש נחשף ליצירתו בתערוכתו הראשונה שהוצגה בשנת 1967 ב'גלריה 220' בתל אביב. דוש סיפר אודות הצייר לדן בן אמוץ וזה מיהר להזמין את חייט להתראיין אצלו בתוכנית הבימתית שיצר אודות אמני ישראל.
סגנון ציור.
חייט הרבה לשלב מגוון סגנונות וטכניקות של ציור ונמנע מלהגדיר תחום וסגנון בלעדי. בתפיסת עולמו האמנותית צריך היוצר ללכת עם התקופה, עם הזמן ועם הסביבה ובהתאם לכך להשתנות ולהתפתח כל העת. לפיכך תערוכותיו הרבות שונות האחת מקודמתה והציגו פנים ותחומי עניין מגוונים של היוצר.
ביצירותיו הוא השתמש בשלל חומרים ובכללם: אקריליק, שמן, אקוורל וצבעי פנדה.
חייט חתם על כלל יצירותיו וכמו כן החל משנת 2009 להטביע בגב היצירה סמל הייחודי רק לו.
פעילות ציבורית.
ב-1981 יזם ויסד חייט את אגודת הציירים והפסלים העירונית הראשונה בעיר בת-ים. בשנים 1981 ועד 1984 כיהן כיושב הראש הראשון של האגודה.
בשנים 1983 ועד 1988 חייט ניהל את מוזיאון בן-ארי בעיר בת ים.
ספרים.
בשנים 1989 עד 1994 הפיק חייט את שלושת הכרכים "ארט 2000" הסוקרים את אמני ישראל ומובילים להכרתם ברבים. את המבוא לספר כתב מבקר האמנות הישראלית, הד"ר גדעון עפרת ובו ציין שמטרתה העיקרית של הסדרה היא לקדם אמנים ולשמש להם במה שבאמצעותה יתוודעו אל קוראיהם ויציגו עבודה או שתיים פרי יצירתם וזאת על פי בחירתם האישית.
הוראה.
בשנים 2005 ועד 2009 לימד ציור בבית הלוחם תל אביב.
תערוכות.
רבות מיצירותיו של חייט מוצגות בגלריות ובקרב אספני אומנות בישראל וברחבי תבל.
חבורת העכברושים
משחקי חובה
משחקי חובה (באנגלית: Nerve, שמשמעותה בעברית: אומץ לב, הֶעָזָה) הוא מותחן הרפתקאות טכנולוגי משנת 2016, בבימוים של הנרי ג'וסט ואריאל שולמן ובכיכובם של אמה רוברטס ודייב פרנקו. הסרט מבוסס על ספר באותו שם משנת 2012 מאת הסופרת ג'ין ראיין, אשר השתתפה בכתיבת התסריט יחד עם ג'סיקה שרצר. הפיקו אליסון שירמר ואנטוני קאטאגאס.
הסרט הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-27 ביולי 2016, בישראל - יום לאחר מכן, זכה לביקורות מעורבות והכניס יותר מ-85 מיליון דולר.
העלילה עוסקת בבני נוער המשתתפים במשחק ריאליטי לא חוקי המתנהל ברשת האפלה, בסגנון אמת או חובה, אך ללא אופציית ה"אמת" (ומכאן שם הסרט בעברית). במהלך המשחק מוטלות משימות הכרוכות באומץ לב, ומנהליו האנונימיים של המשחק עוקבים אחר הביצועים דרך מצלמות הטלפונים הסלולריים של המשתתפים, ובאמצעות רחפנים מצוידים במצלמות רשת. המשחקים מתחרים תמורת כסף כאשר המנצח זוכה בכל הקופה, ודירוגם נקבע לפי מספר העוקבים ברשת שהם צוברים במהלך המשחק.
עלילה.
וִינֶס "וי" דלמוניקו (אמה רוברטס) היא תלמידת תיכון חסרת ביטחון עצמי וחנונית חובבת צילום, המתגוררת בסטטן איילנד עם אמה ננסי (ג'ולייט לואיס), אחות במקצועה. אחיה הגדול, מייקל, מת שנתיים קודם בנסיבות שאינן מוסברות בסרט, לפני שהתחיל ללמוד במכללה. שני חבריה הטובים הם טומי מנקוזו (מיילס הייזר), האקר חובב המאוהב בה בסתר, וסידני "סיד" סלואֹן (אמילי מיד), נערה הרפתקנית ופרועה שהיא ההפך המוחלט של וי, אשר חיה בצלה של סיד, ומאוהבת בג'יי.פי. גֶרֶרוֹ (בראיין מארק), שהוא גם שחקן פוטבול.
וי התקבלה ללימודים במכון לאומנויות בקליפורניה - CalArts , אך נאלצת לדחות את ההצעה כדי לא להשאיר לבד את אמה שעדיין מתאבלת על בנה המת, ומכיוון שאין ידן משגת לממן מגורים במעונות סטודנטים. וי משוחחת בסקייפ עם חברתה סיד, אשר כמו בני נוער רבים ברחבי ארצות הברית, משחקת במשחק המציאות Nerve. אפשר להצטרף למשחק כ"שחקנ/ית", או כ"צופה" בתשלום. כאשר משתמש נרשם כשחקן, היישומון אוסף את כל המידע אודותיו, כולל חשבונות ברשתות החברתיות, ובהתאם לכך, הצופים מטילים על השחקנים "חובות" המאתגרות את חולשותיהם ופחדיהם. על ביצועים מוצלחים מועברים סכומי כסף לחשבונות הבנק של השחקנים בהתאם לרמת הקושי והסכנה. סיד פופולרית ביותר במשחק וזוכה לאלפי עוקבים. היא מנסה לשכנע את וי להצטרף למשחק, אך זו נרתעת. במהלך אירוע עידוד של קבוצת הפוטבול של ג'יי.פי., שבו צופים וי, טומי וחבריהם, סיד המעודדת עולה לכר הדשא וחושפת לפני הקהל את עכוזה כחובת מונינג שקיבלה במשחק. כאשר הם יושבים בדיינר, סיד וחבריה של וי מקנטרים אותה על היותה פסיבית וחסרת תעוזה, מדגימים לה איך נקבעות חובות במשחק, ומטילים עליה "חובה" לפנות אל ג'יי.פי. היושב בשולחן סמוך עם חבריו. היא מתביישת ומסרבת, וסיד פונה אל ג'יי.פי. ומגלה לו שווי מעוניינת בו, אך הוא מגיב בחוסר עניין. וי המושפלת עוזבת את המקום, חוזרת הביתה נסערת, וכדי להוכיח אומץ, היא מתחברת למשחק כשחקנית בכינוי "וי_99". כאשר היא מקליקה על מקש "שחקנ/ית", היישומון אוסף את כל המידע עליה מהרשת, ומסביר לה שלושה כללים בסיסיים:
בשלב הגמר יתחרו שני השחקנים עם מספר העוקבים הגדול ביותר.