בהתאם להחלטת ועידת הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל בשנת התש"ג-1943, הוטל על נשיא הוועד המרכזי באותה תקופה, עוה"ד ד"ר מרדכי עליאש, וסגנו משה דוכן, לפעול להוצאת ביטאון משפטי של ההסתדרות. באותה שנה יצא לאור בעיר תל אביב, הגיליון הראשון של "הפרקליט" מבית הסתדרות עורכי הדין. עורכו הראשון של כתב העת היה פלטיאל דיקשטיין ולאחר סיום תפקידו בא במקומו כעורך הביטאון אהרון פולונסקי, שמאמריו פזורים בגליונות הפרקליט הראשונים תחת שם העט "אפולו". בדברי הפתיחה לרגל הוצאתו לאור של הגיליון הראשון, כתב עו"ד עליאש את הדברים הבאים:
הפרקליט בשנותיו הראשונות.
בשנים שקדמו לקום המדינה, ובשנים הראשונות להיווסדה, שימש כתב-העת כר פורה של שיג ושיח אקדמי אודות עתידה של מערכת המשפט הישראלית ושופר לדעות וללבטים שפשו אותה עת בקרב קהילת המשפטנים הצעירה של מדינת ישראל. נכתב בו אודות אימוץ שיטת המשפט החדשה, השימוש במשפט העברי, משמעות הכרזת המדינה, חשיבות הפורמליזם וכדומה. בין הכותבים היו גדולי המשפט והמחקר האקדמאי באותה תקופה, השופטים חיים הרמן כהן ומשה זילברג, האקדמאים פרופ' גד טדסקי ופרופ' בנימין אקצין.
בשנים הראשונות לקום המדינה היה "הפרקליט" הביטאון המשפטי היחידי ששירת את עורכי הדין והשופטים במדינת ישראל, וזאת בטרם נוסדו הביטאונים של הפקולטות השונות למשפטים.
בשנת 1961, עם הפיכת לשכת עורכי הדין לאיגוד סטטוטורי, לאחר חקיקת חוק לשכת עורכי הדין, הפך "הפרקליט" לביטאונה המשפטי המקצועי המרכזי של לשכת עורכי הדין בישראל. באותן שנים הצטרפה הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים למערכת "הפרקליט".
הפרקליט בשנותיו האחרונות.
נכון ל-2010, יוצא "הפרקליט" בתדירות של שני גליונות בשנה, וכותבים בו אנשי אקדמיה, שופטים ועורכי דין. במשך שנים ערך את כתב העת פרופ' מיגל דויטש. משנת 2006 ואילך שימשו כעורכים פרופ' יורם רבין וד"ר יניב ואקי, מבית-הספר למשפטים של המסלול האקדמי, המכללה למנהל. הפרקליט נערך בשיתוף עם תלמידי בית-ספר זה.
גיליונותיו האחרונים של "הפרקליט" מוצגים במלואם באתר האינטרנט שלו.
בין 2016 ל-2022 לא יצאו לאור חוברות חדשות, אך חוברת 'הפרקליט' נה החלה להתפרסם באתר האינטרנט של לשכת עורכי הדין בשנת 2022, בה צפויה החוברת השלמה לצאת לאור. עורכי הגיליון החדש הם ד"ר יניב ואקי וד"ר אלון רודס.
אפנדיציטיס
יואל לרנר (זמר)
יואל לרנר (נולד ב-27 באוקטובר 1955) הוא זמר, מדבב, גיטריסט ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה.
לרנר גדל והתחנך בכפר הנוער הדסים. הוריו היו חלק מצוות הכפר וגרו במקום. הוא החל לנגן בגיטרה כבר בגיל שמונה, ובפסנתר כשהיה בן שתים עשרה. את דרכו המקצועית החל ב-1974 עם צוות הווי הנדסה קרבית יחד עם יהודית רביץ וקורין אלאל. לאחר מכן עבר ללהקת פיקוד המרכז, והיה הסולן בשיר שומר החומות בשנת 1977.
קריירת מוזיקה.
לאחר שחרורו מהצבא, הקליט את הסינגל "שיר מרזבים" שיצאה לאור בשנת 1978.
בשנת 1979 שר וניגן בתוכנית טלוויזיה לכבוד יובל ה-70 לתל אביב, והשתתף כגיטריסט וזמר במופע של יונתן גפן ו אסתר שמיר "קוראים לזה אושר", בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט. במופע שר עם שמיר את השיר "מחר אזיל דמעה" שנכלל בתקליט "המעיל" של יהונתן גפן. בנוסף באותה שנה השתתף בהקלטת אלבום שירי הילדים והילד הזה הוא אני של יהודה אטלס (המבוסס על ספרו של יהודה אטלס בשם זה). אחר כך הופיע במשך שנתיים עם הזמרת נורית גלרון, בעיקר בקיבוצים ומת"נסים, כשהוא מלווה אותה בגיטרה, בפסנתר ובשירה. באותה תקופה השתתף כזמר וגיטריסט אקוסטי באלבומים רבים, ביניהם "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, "התכוונות" של יוני רכטר, ו"שירים באמצע הלילה" של נורית גלרון.
ב-1981 הקים יחד עם המוזיקאי אבנר קנר והזמרת מזי כהן את ההרכב פרמיירה, ובאוגוסט 1982 הוציאו תקליט תחת אותו שם, שכלל בין השאר השירים "אם זו אהבה", ו"חמש בבוקר עוזבת". באותה תקופה כתב יחד עם קנר את השירים "תנו לגדול בשקט" ("אפונה וגזר") ו"חורף" לגידי גוב, אותם ביצע בפסטיבל שירי הילדים ב-1981 ו-1982 בהתאמה. הוא השתתף בסוף 1982 בפסטיבל שירי הילדים עם מזי כהן בשיר "די" שכתב יורם טהרלב והלחינה נורית הירש, השיר עצמו זכה להצלחה גם במצעד הפזמונים באותה תקופה. בנוסף השתתף באלבום שירי הילדים יפתח המלוכלך (יחד עם מיקי גבריאלוב, מזי כהן ואייל גפן).
בשנים 1982–1986 למד הלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
בשנת 1984 הקים את להקת הסיקסטיז יחד עם מוטי דיכנה, שלמה חממי ושלמה מזרחי, איתה הוא מופיע בשירי שנות ה-60 עד היום כזמר, נגן גיטרות, פסנתר ומנהל מוזיקלי. באותה שנה השתתף כזמר בהצגת תיאטרון הקאמרי "בית ספר לריקודים", אשר כללה טקסטים ומוזיקה של נתן זך וסשה ארגוב, יחד עם הזמרת דפנה ארמוני ושחקנים אחרים.
בשנת 1985 כתב והלחין לאריק סיני את השירים "היי גלית", "אהבה של שני זרים" ו"בת 17" (עם יצחק קלפטר), שיצאו באלבום "שלום לך תקווה עצובה".
ביולי 1987, הופיע בניסיון חידוש פסטיבל הזמר והפזמון במסגרת חגיגות הזמר העברי בערד, עם השיר "היפה בנשים" שכתב והלחין.
בשנת 1990, הקליטה להקת "הסיקסטיז" אלבום שכלל גרסאות כיסוי ללהיטי שנות ה-60.
בשנת 1991 השתתף בתחרות הקדם-אירוויזיון יחד עם מוטי דיכנה, עם השיר ״פרימדונה״.
בשנת 1998 הוציא תקליט עם ההרכב "ארבע על ארבע", שכלל גם את דני ליטני, דני רובס ואורי הרפז.
ב-1999 השתתף, במסגרת פסטיבל ישראל, במופע "אמני ישראל שרים ביטלס", יחד עם שלמה ארצי, יהודית רביץ, דוד ד'אור ואחרים, מלווים בתזמורת הפילהרמונית ובניצוחו של סר ג'ורג' מרטין, המפיק והמעבד המוזיקלי של הביטלס.
בשנת 2010 הופיע באופרת הרוק "האוחז באש" שכתב והלחין יוסי עידה.
בפברואר 201, הופיע במופע מחווה ליוצרים יחיאל ועלי מוהר.
בשנת 2017 היה שותף בשלישיית "בונבוניירה", יחד עם ענת עצמון ומוטי דיכנה שהעלתה מופע של שירי ילדים.
קריירת משחק ודיבוב.
בשנת 1979 השתתף בסרט "מעגלים של שישבת" שביימה עידית שחורי, בתפקיד עצמו כזמר, ושר את שיר הנושא שכתב עלי מוהר והלחין אבנר קנר. הסרט יצאה לאקרנים ב-1980.
במשך בשנים לרנר דיבב סרטי וסדרות אנימציה, בין היתר את ויני מ"האופנוברים ממאדים", את דן מ"עומר", את גמביט (אקס-מן) ואת ג'ייסון לי סקוט מ"מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" ועד "פאוור ריינג'רס זיאו" (שבסרט של פאוור ריינג'רס טורבו דיבב אותו גיורא קנת.)
הוגו להרס
ד"ר צבי-הוגו לֶהרס (Hugo Lehrs; תרס"ד, 1904 - ט"ו בטבת ה'תש"ח, 28 בדצמבר 1947) היה מנהלו היהודי של בית החולים הממשלתי בבית צפאפא. נרצח בתחילת מלחמת העצמאות במילוי תפקידו.
ביוגרפיה.
להרס נולד בשנת 1904 בברלין בירת גרמניה. עוד בגיל צעיר "נתפס" לרעיון הציוני. היה חניך ואחר-כך מדריך בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". בהיותו סטודנט לרפואה בברלין היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, שרבים מחבריו עלו לארץ ישראל. כדי להכין את עלייתו לארץ ישראל עבר להמבורג, שם התמחה בבית החולים העירוני במחלות טרופיות ומידבקות.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון הונח צלב קרס על שולחן עבודתו בבית החולים. הוא לא היה זקוק לרמז נוסף, ובתחילת 1933 עלה ארצה עם אשתו. הוא התיישב בתחילה בצפת. קשה היה אז להתפרנס מרפואה בצפת, והזוג פתח פנסיון מצליח. באותה תקופה הצטרף לארגון" ההגנה". בשנת 1937 עבר עם משפחתו לתל אביב, שם עבד בתחילה כאחראי על הקרנטינה בנמל, ואחר כך עבד בבתי החולים הממשלתיים בפרדס כץ וביפו. באותה שנה נרצח דודו, ד"ר יוסף להרס, בבית שאן במסגרת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1944 עבר לירושלים, שם נתמנה לממלא מקום של מנהל האגף הבריטי בבית החולים הממשלתי במגרש הרוסים. זה היה אגף נפרד ובו אושפזו רק חולים בעלי אזרחות בריטית. ד"ר להרס הצטיין בתפקידו ובשנת 1945 קודם למשרת מנהל בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות בבית צפאפא.
בית החולים היה מורכב ממספר מבנים וגבל בצד המזרחי של בית צפאפא קרוב לדרך בית לחם (כיום ישיבת איתרי). החולים היו ערבים. הצוות היה מורכב מיהודים, ערבים ואנגלים.
עם החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת הארץ, הורע מאוד מצב הביטחון בארץ ובמיוחד בירושלים. ביטחון הצוות היהודי בבית החולים הלך והורע. האחות הבריטית הראשית של בית החולים קיבלה מכתב בערבית כי עליה להרחיק את האחיות היהודיות מבית החולים אחרת תירצחנה. מכתבים דומים קיבלו גם הרופאים היהודים. שבוע לפני היום הגורלי נפגש עם להרס ד"ר אברהם קצנלסון, מנהל מחלקת הבריאות שליד הוועד הלאומי, והזהיר אותו על הסכנה הכרוכה בהמשך עבודתו במקום זה, אולם לדבריו ענה לו להרס כי הוא בטוח שלאור מעמדו ותפקידו לא יפגעו בו הערבים.
בבוקר יום 28 בדצמבר 1947 הגיע ד"ר להרס לבית החולים והחל את הביקור היומי בביתני החולים. בשעה 10:15 כאשר סיים את הביקור באחד הביתנים, יצא עם רופא ואחות ערבים. בלכתם בשביל בין הביתנים נתקלו בשלושה ערבים מזוינים, שפתחו על ד"ר להרס באש מטווח קצר ונמלטו במהירות. ד"ר להרס התמוטט ונפטר תוך זמן קצר. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1957 נחנכה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אנדרטה לזכר חללי הרובע היהודי בעיר העתיקה והלוחמים שנפלו בירושלים והובאו לקבורה בהר הזיתים. באנדרטה חקוקים שמות הנופלים ובתוכם גם שמו של ד"ר להרס.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים אותר קברו של ד"ר להרס ואנשי משרד הביטחון הציבו שם מצבה צבאית לרופא אשר "נפל במלוי-תפקידו".
שנזן
תחנת הרכבת של צמח
קתדרלת אופסלה