מרבית הרגעים הדרמטיים ביותר (כמו גם האתנחתות הקומיות) נובעים מכך שכל אחד מחברי הפמליה תלוי נואשות באחרים: וינס, על אף הכריזמה הרבה והצלחה בלתי מבוטלת, עדיין חסר אונים ללא חבריו (למשל, עד העונה השישית ללא רישיון נהיגה); אחיו המבוגר ג'וני מנסה לרכוב על הצלחותיו, כדי להחזיר לעצמו את תהילת העבר (הזוטרה יחסית) בעסקי הקולנוע; חברו הטוב אריק מנסה למצוא את דרכו כמנהל אישי, בין עשרות מנהלים מנוסים ממנו וחסרי מצפון; וטרטל מזדנב ללא בושה על מנת להשיג לעצמו כל מה שיוכל. על כולם מנצח הסוכן של וינס, שגילה אותו בתחילת דרכו, ארי גולד. ארי נראה כחסר מצפון, מהיר חימה ומקלל ללא הרף, אבל מתגלה כנאמן ללא דופי לוינס, אותו הוא רואה כפרויקט חייו וחבר יקר. לאחר פרידות שונות (רובם תלויות בשקרים בלתי פוסקים מצד ארי) הקשר בין השניים תמיד מתהדק שוב.
עיבוד קולנועי.
היוצר של הסדרה דאג אלן ציין שהוא מתכנן לכתוב תסריט לסדרה כשהיא תיגמר, בספטמבר 2011 אדריאן גרנייה ציין שסרט כן הולך להיות אבל תסריט צריך להיכתב. מארק וולברג ציין שתסריט כבר נכתב ושהוא יעשה את כל מה שהוא יכול כדי שהסרט יעשה בסופו של דבר. לבסוף הסרט הושלם, ויצא לאקרנים ביוני 2015.
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
ביקורות:
חוג קרייזאו
חוג קרייזאו (בגרמנית: Kreisauer Kreis) הוא כינויה של קבוצת אינטלקטואלים שפעלה בגרמניה הנאצית, בראשות הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, צאצא לבית האצולה הצבאי מולטקה, שהקבוצה התכנסה באחוזתו הקרויה "קרייזאו".
מולטקה פעל בשיתוף פעולה עם הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו סביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גרסטנמייר, איש כמורה ופילוסוף. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, אנשי קשר העשרים ביולי, דרך הגנרל בדימוס לודוויג בק, ועם גורמים נוספים, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט אדם פון טרוט צו זולץ.
עם זאת, קבוצת קרייזאו לא הייתה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו - בעקבות קשר העשרים ביולי נאסרו והוצאו להורג רבים מאנשי החוג, ובהם הלמוט ג'יימס פון מולטקה, פטר יורק פון וארטנבורג ואדם פון טרוט צו זולץ.
מקדש הורדוס
מקדש הורדוס הוא כינוי לבית המקדש השני שהורדוס מלך יהודה בנה מחדש ברוב פאר והדר, תוך הרחבת שטח הר הבית, במאה הראשונה לפנה"ס. על מקדש זה אמרו חז"ל: .
אף על פי שמדובר למעשה במקדש חדש לגמרי הוא לא כונה בית המקדש השלישי כי עבודת הקורבנות המשיכה ברצף, גם במהלך בנייתו.
הסיבות להקמת המקדש מחדש היו כנראה גם רצונו של הורדוס להנציח את זכרו במבני פאר, וגם כוונתו לשפר את הקשר עם נתיניו היהודים ולהוכיחם שהוא מלך מטעמם.
לקראת הבניה.
בשנת שמונה-עשרה למלכות הורדוס (19 לפנה"ס) החליט הורדוס "לבנות את בית המקדש לאלוהים". ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מספר שהורדוס "סבור היה שמפעל זה שלו יהיה מהולל מכל מה שעשה - והוא יהיה לו לזכר עולם". הורדוס כינס את העם לתיאטרון, כפי שעשה במספר הזדמנויות כדי לפנות אל העם ולשכנעו בדברים, והכריז:
בתחילה נבהלו היהודים ופחדו פן יהרוס הורדוס את המקדש הקיים ופן יטמא את ההיכל. אולם הורדוס הבטיח כי יקים את המקדש החדש ורק לאחר-מכן יהרוס את הישן.
את בית המקדש עצמו בנו עשרת אלפים פועלים, ביניהם אלף כהנים שהוכשרו כבנאים, על מנת שלא יכנס מי שאינו כהן אל המתחם המקודש.
על פי הסבר המובא בגמרא, לאחר עלייתו לשלטון הוציא הורדוס להורג את כל חכמי ישראל, למעט בבא בן בוטא. כעבור זמן ולאחר שהתחרט על מעשה זה ייעץ לו בבא בן בוטא לבנות מחדש את בית המקדש השני ככפרה על הריגת חכמי ישראל
עבודות הבנייה.
הורדוס שינה לחלוטין את הטופוגרפיה של אזור הר הבית לצורך הרחבת בית המקדש. קודם לכן היה הר הבית רבוע וממדיו היו 500 אמה על 500 אמה (כ-250 על 250 מטרים). בדרום הר הבית עמדה מצודה (כנראה החקרא). הורדוס הרחיב את שטח הר הבית משלוש רוחותיו (עיקר ההרחבה הייתה לכיוון דרום, וצפון, והרחבה מועטת הייתה לכיוון מערב). הורדוס שיטח את ההר שהיה צפונית להר הבית וגבוה ממנו, ואפשר בניית רחבה ישרה לכיוון צפון. כמו כן הרס הורדוס את מבנה המצודה הדרומית להר (מצודה נוספת - האנטוניה - נבנתה על ידי הורדוס צפונית לרחבת הר הבית), והקיף את השטח המוסף עם החומה החדשה.
בחומה המזרחית של הר הבית ניתן לראות עד ימינו את התפר בין הבנייה החשמונאית לבנייה ההרודיאנית המרחיבה את הר הבית לכיוון דרום. תפר זה נמצא 32 מטרים צפונית לקצה הדרום מזרחי של חומת הר הבית של ימינו.
הורדוס בנה את רחבת המקדש החדשה בסגנון הרומי המקובל באותה עת - מערכת של ארבעה סטווים המקיפה חצר שבמרכזה המקדש. מקדשים דומים היו קיימים בערים רומיות נוספות כגון אנטיוכיה, תדמור (פלמירה) ואלכסנדריה.
משך העבודות.
עבודות הבנייה החלו בשנה ה-18 למלכותו של הורדוס (בשנת 19 לפנה"ס). ישנן כמה סברות שונות בעיקר לגבי מועד סיום העבודות. לפי אחת הגישות, נמשכו העבודות 9 שנים - מתוכן 8 שנים נמשכה עבודת בניית הסטווים והרחבה. בניית בניין המקדש עצמו נמשכה כשנה וחמישה חודשים. על-פי גישה זו, הבנייה הסתיימה בימי חייו של הורדוס (שמת ב-4 לפנה"ס).
מנגד, קיימות מספר עדויות לכך שהבנייה הסתיימה שנים אחרי מותו של הורדוס. על פי הנאמר בברית החדשה נמשכו עבודות הבנייה ארבעים ושש שנים, וככל הנראה התיאור בברית החדשה הוא הנכון ולא פרק הזמן של 18 השנים המצוין ב"קדמוניות היהודים", וזאת לאור העובדות ההיסטוריות המתוארות על ידי יוסף בן מתתיהו עצמו, התואמות את גרסת הברית החדשה. ממצא נוסף שמציב את תאריך סיום הבנייה של חומות הר-הבית אחרי השנה ה-17 לספירה הוא מטבעות שהתגלו מתחת לכותל המערבי. ב-2011 קבעה רשות העתיקות כי ארבעה מטבעות שנמצאו מתחת לכותל נטבעו בידי הנציב הרומי ולריוס גרטוס בשנה 17/18 לספירה. פירוש הדבר שקשת רובינסון, ואולי חלק ארוך יותר של הכותל המערבי, נבנו לאחר שנה זו – כלומר: לפחות 20 שנה אחרי פטירתו של הורדוס, בימי נינו אגריפס השני.
יוסף בן מתתיהו מספר שלפי המסורת (שהייתה קיימת כבר בימיו), בזמן שנבנה בית המקדש, "לא ירדו גשמים בימים כדי שלא תתעכב העבודה", והם ירדו רק בלילות. מסורת זו נזכרת גם בתלמוד הבבלי: "מצינו בימי הורדוס שהיו עוסקין בבנין בהמ"ק והיו יורדין גשמים בלילה, למחר נשבה הרוח ונתפזרו העבים וזרחה החמה ויצאו העם למלאכתן וידעו שמלאכת שמים בידיהם". מסורת זו מובאת גם במדרש המאוחר לספר ויקרא.
מבנה מקדש הורדוס.
המקדש היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות-עזרות שהקיפו אותו. ההיכל עמד בראש הר הבית ואילו העזרות היו נמוכות ומוקפות חומה, לצדיהן היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש. החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" ובה נערכו התאספויות לשם קריאת תורה. באירועים אלו היו נוכחות גם נשים - וזה אחד ההבדלים בין בית המקדש השני והראשון.
המקורות השונים למבנה מקדש הורדוס.
המקורות הנוגעים למבנה מקדש הורדוס הם המשנה, ובפרט מסכתות מידות, תמיד, יומא ושקלים; תיאוריו של יוסף בן-מתתיהו, בעיקר ב"קדמוניות היהודים" וב"תולדות מלחמת היהודים ברומאים"; ממצאים ארכאולוגיים, והידע המחקרי הקיים על אודות סגנון האדריכלות של הורדוס.
יש חוקרים הטוענים כי ככלל, כמעט ואין סתירות משמעותיות בין המקורות השונים, ואף להפך – לרוב דבריהם משלימים זה את זה. לעומתם, יש מי שכתב כי קיימות סתירות רבות בין המקורות השונים, ורק מעט מן המשותף.
הסתירות הקיימות מוכרעות באופן פרטי, כל מקרה לגופו. הנימוקים שהוצגו אצל חלק מהחוקרים שאימצו את גרסת המשנה היו: המשנה היא מסמך הלכתי ולכן פרטיה מדויקים; מקור מרכזי לדברי המשנה הוא עדויותיו של ר' אליעזר בר' יעקב, שחי במחצית השנייה של המאה הראשונה – קרוב לתקופת בית שני, ועל כן דבריו מהווים עדות בעלת ערך רב.
לעומתם, חוקרים אחרים העדיפו את תיאורי יוסף בן-מתתיהו מנימוקים שונים: דבריו מהווים עדות ראייה מכלי ראשון כיוון שהתגורר בירושלים בתקופת מקדש הורדוס; עובדת היותו כהן אפשרה לו להסתובב בחופשיות בתוככי העזרות המקודשות של המקדש ולהכירם מקרוב; יוסף היה היסטוריון, עובדה המקנה תוקף לדיוק תיאוריו, בשונה מחכמים שנטו לשלב בתיאוריהם מידע לא אמין מתקופות מוקדמות יותר.
קיימות גם גישות בין החוקרים המציעות גישה אינטגרטיבית ליישוב בין המקורות השונים. היו שטענו כי המשנה אמינה יותר ביחס לתיאור פנים המקדש – שהיווה מוקד עניין עבור חז"ל, ואילו בנוגע לתיאורי השטח שסביב הר הבית – נחשב יוסף בן-מתתיהו לאמין יותר.
חוקרים אחרים טענו כי המקורות השונים מתארים תקופות היסטוריות שונות. בעוד שהמשנה מתארת את מבנה ביהמ"ק כפי שהיה בתקופת החשמונאים, לפני השיפוץ הנרחב שערך הורדוס, יוסף בן-מתתיהו מתאר את המקדש כפי שנראה במאה הראשונה לספירה.