בתחילת שנות ה-80 היגר מישראל לפריז, ובשנת 1984 עבר להתגורר בניו יורק, שם יצאו לאור ספריו "Feisty Virginia Woolf" (1985), "The Alien Diaries" (1986), "Soho" (1988). איוריו התפרסמו בעיתונים ובכתבי עת בולטים, ובהם "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "טיים מגזין", "וילג' ווייס" ועוד.
ב-2003 חזר ללטביה, שם הופיע איור יומי שלו בעיתון Diena, ויצאו לאור עוד שלושה ספרים שלו, "לטביה שלי", "לטביה שלי, עוד" ו-"213".
פולי אדמס
פולין "פולי" אדמס (באנגלית: Pauline "Polly" Adams; נולדה ב-27 באוגוסט 1939) היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעותיה בתיאטרון באנגליה ובארצות הברית, ומהופעתה בתפקיד גברת בראון בסדרת הטלוויזיה "Just William".
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה בשנת 1975 בתפקיד גרייס הרקאוויי בהפקה מחודשת עטורת השבחים של המחזה "London Assurance". על תפקיד זה הייתה אדמס מועמדת לפרס דרמה דסק . עוד שיחקה בברודוויי במחזה "Zalmen or The Madness of God" ובמחזה "Bedroom farce".
ביוגרפיה.
אדמס נולדה בצ'יצ'סטר שבמחוז סאסקס. היא הופיעה בהפקות שונות בתיאטראות בלונדון כמו ה"אולד ויק", להקת התיאטרון של אוקספורד, תיאטרון המפסטד, התיאטרון המלכותי הלאומי, תיאטרון גריניץ', תיאטרון היימרקט, ליריק המרסמית, תיאטרון הגלוב, תיאטרון קווינס, תיאטרון פיקדילי, תיאטרון סבוי והלהקה השייקספירית המלכותית.
בין השאר הופיעה אדמס במחזות "The Chiltern Hundreds" מאת ויליאם דאגלס-יום, "Time and the Conways" מאת ג'. ב. פריסטלי, "חודש בכפר" מאת טורגנייב, "פיגמליון", "'Tis Pity She's a Whore" מאת ג'ון פורד, "A Small Family Business" מאת אלן אייקבורן, "Tons of Money" מאת ויל אוונס וארתור ולנטיין, "Plunder" מאת בן טרוורס, "The Philanderer", "רביזור", "Benefactors" מאת מייקל פריין, "הדבר האמיתי" מאת טום סטופארד, "Present Laughter" מאת נואל קאוורד, "חשיבותה של רצינות", "Hay Fever", "הסוחר מוונציה", "Private Lives" מאת קאוורד, "The Complaisant Lover" מאת גרהם גרין והמחזה "Relatively Speaking" מאת אייקבורן.
אדמס שיחקה בטלוויזיה בבריטניה והופיעה בתוכניות כמו "סיפורי המסתורין של רות' רנדל", "צל של ספק", הסדרה "רק ויליאם", במיני-סדרה "The Cinder Path", בפרק "רצח בבית הכומר" מסדרת סרטי מיס מארפל על פי ספריה של אגאתה כריסטי, בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים", בסדרה "The First Churchills", בעיבוד לרומן "שלל פוינטון" ובסדרה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן. בקולנוע שיחקה בסרטים "Kisna" וב-"A Woman of the North".
חיים אישיים.
בנותיה של אדמס סוזאנה וקרוליין הרקר הן שחקניות. אדמס גילמה את הדמות של ג'יין בנט בסדרת הטלוויזיה "גאווה ודעה קדומה" משנת 1967, ובתה סוזאנה שיחקה באותו תפקיד בסדרה באותו שם משנת 1995. אדמס גרה באיצ'נור .
פולי אדאמס
שיטפונות מיזולה
שיטפונות מיזולה (באנגלית: Missoula Floods, ידועים גם כשיטפונות ספוקיין (Spokane Floods) או כשיטפונות ברץ (Bretz Floods)) הם שיטפונות עצומים שזרמו מספר פעמים דרך מזרח מדינת וושינגטון ובמורד קניון הנהר קולומביה בשלהי עידן הקרח האחרון. אירועי השיטפונות הקרחוניים נחקרו החל משנות ה-20 של המאה ה-20. שיטפונות מרוצת הקרחון אלו התרחשו מדי תקופה כתוצאה מהתבקעות פתאומית של סכר הקרח על הנהר קלארק פורק (Clark Fork River) שיצר את האגם הקרחוני של מיזולה. לאחר כל התבקעות כזו זרמו מי האגם בעוצמה במורד נהר קלארק פורק ונהר הקולומביה, תוך הצפת מרבית מזרח וושינגטון ועמק וילאמט במערב אורגון. לאחר כל התבקעות היה סכר הקרח נוצר מחדש והאגם הקרחוני של מיזולה נוצר מחדש מאחוריו.
הגאולוגים מעריכים שבמהלך תקופת הפשרת הקרחונים שבאה בעקבות שיא תקופת הקרחונים האחרונה ארך מחזור של שיטפון והיווצרות מחדש בממוצע 55 שנים ושהשיטפונות התרחשו כמה פעמים בתקופה בת 2,000 שנים מלפני כ-15,000 שנים ועד לפני כ-13,000 שנים. ההידרולוג ג'ים אוקנור (Jim O'Connor) מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית והמדען חרארד בניטו (Gerard Benito) מהמרכז הספרדי למדעי הסביבה מצאו עדויות ללפחות עשרים וחמישה שיטפונות עצומים. הספיקה של הגדול שבהם הייתה 10 מיליארד מטרים מעוקבים בשעה (2.7 מיליון מטרים מעוקבים בשנייה, 13 פעמים הספיקה של נהר האמזונאס). קיימות הערכות חליפיות לקצב הזרימה בשיא, של 17 מיליארד מטרים מעוקבים בשעה, ואפילו 60 מיליארד מטרים מעוקבים בשעה. מהירות הזרם המקסימלית הגיעה ל-36 מטרים בשנייה (130 קילומטרים בשעה).
מחקר יסודי של המשקעים משיטפונות מיזולה, הידועים באופן בלתי רשמי כ"תצורת הנפורד" ("Hanford formation"), בתוך אגן הניקוז של הקולומביה, תיעד נוכחות של משקעים משיטפונות מיזולה מהפליסטוקן התיכון והתחתון בתוך ערוצי אותלו (Othello Channels), קניון נהר הקולומביה, הרמות המחורצות, אגן קווינסי (Quincy Basin), אגן פאסקו (Pasco Basin) ועמק ואלה ואלה (Walla Walla Valley). בהתבסס על נוכחות של נארי (סוג של סלע משקע) בין השכבות של משקעי השיטפונות, תיארוך באמצעות מגנטוסטרטיגרפיה ולומינסנציה מעוררת אופטית (optically stimulated luminescence), ודייקים קלאסטיים חתוכים באי התאמה מעריכים ששיטפון מיזולה העתיק ביותר מהפליסטוקן התרחש לפני 1.5 מיליון שנים. בשל האופי המקוטע של משקעים קרחוניים עתיקים יותר בתוך תצורת הנפורד, שברובם נסחפו בשיטפונות מיזולה שבאו אחר כך, לא ניתן להעריך בביטחון כלשהו את המספר המדויק של שיטפונות מיזולה עתיקים יותר, הידועים בכינוי "השיטפונות הקטסטרופליים הקדמוניים" ("Ancient Cataclysmic Floods"), שהתרחשו בפליסטוקן.
היסטוריה של מחקר השיטפונות.
הזיהוי של ברץ.
הגאולוג ג' הרלן ברץ (J Harlen Bretz 1981-1882) זיהה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20 עדויות לשיטפון קטסטרופלי אותו כינה "שיטפונות ספוקיין". הוא חקר את האזור שאתו כינה האדמות המצולקות המחורצות (Channeled Scablands) במזרח וושינגטון, את קניון הנהר קולומביה, ואת עמק וילאמט באורגון. בקיץ 1922, ובמשך שבע השנים אחר כך ערך ברץ מחקרי שדה ברמת קולומביה. הוא התעניין במיוחד בתבניות הסחיפה יוצאות הדופן באזור מאז 1910, אחרי שראה מפה טופוגרפית של המפלים היבשים. ברץ טבע את המונח "האדמות המצולקות המחורצות" ב-1923 בהתייחס לאזור סמוך לגרנד קולי, שבו סחיפה עזה חצבה דרך שכבות הבזלת. ברץ פרסם מאמר ב-1923, שבו טען שהאדמות המצולקות המחורצות במזרח וושינגטון נגרמו על ידי שיטפונות אדירים בעבר הרחוק.
ההשערה של ברץ, שנראתה כתוצר של קטסטרופיזם – זרם הגורס כי עיצוב הנוף נעשה על ידי אירועים קטסטרופליים, חד-פעמיים, אלימים ומהירים – עוררה התנגדות עזה בגלל האמונה השלטת בעקרון האחידות – הגורס כי אירועים גאולוגיים מתרחשים בתהליכים אחידים ואיטיים, והשערתו נדחתה על ידי רוב החוקרים במיוחד בשל היעדר הסבר למקורם של המים. החברה הגאולוגית של וושינגטון די. סי. הזמינה את ברץ הצעיר להציג את המחקר שפרסם קודם לכן בכנס ב-12 בינואר 1927 שבו הציגו גאולוגים אחרים תאוריות מתחרות. גאולוג נוסף במפגש, ג'וזף פארדיי (Joseph T. Pardee; 1960-1871), עבד יחד עם ברץ והציג עדות לקיומו של אגם קרחוני קדום שסייע לבסס את התאוריות של ברץ. ברץ הגן על השערותיו, ובמשך 40 שנים התנהל ויכוח חריף בנוגע לתהליכים שגרמו להיווצרות האדמות המצולקות המחורצות. הן פארדיי והן ברץ המשיכו במחקריהם במשך 30 השנים הבאות, כשהם אוספים ומנתחים עדויות שהובילו אותם לזהות את אגם מיזולה כמקור לשיטפונות ספוקיין והגורם ליצירת האדמות המצולקות המחורצות.
לאחר שפארדיי חקר את הקניון של הנהר פלאטהד (Flathead River), הוא העריך שעל מנת להזיז את גושי הסלע הגדולים ביותר נדרש שזרם מי השיטפון יהיה במהירות של לפחות 72 קילומטרים לשעה. הוא העריך שספיקת זרם המים הייתה 37 מיליארד מטרים מעוקבים בשעה. על פי ההערכות הייתה ספיקת השיטפון גדולה פי עשרה מספיקת כל נהרות העולם בימינו ביחד.
לכבודו של ברץ מכונים שיטפונות אלו גם בכינוי "שיטפונות ברץ".
השערת השיטפונות המרובים.
ב-1980 העלה ר.ב. וואייט (R.B. Waitt) את השערת השיטפונות המרובים. ואייט טען לרצף של שיטפונות מרובים – 40 או יותר. ההצעה של ואייט הייתה מבוססת בעיקר על ניתוח של משקעי אגם קרחוני בערוץ ניינמייל (Ninemile Creek) ומשקעי השיטפון בקניון ברלינגיים (Burlingame Canyon). הנימוק המשכנע ביותר שלו היה שמשקעי שכבות משני שיטפונות רצופים נתגלו כשהם מופרדים על ידי שתי שכבות של אפר געשי (טפרה) כששכבת האפר התחלקה לשתי שכבות המופרדות בגרגירי אבק שעפו ברוח. שתי שכבות האפר שוכנות במרחק של עשר שכבות מתחת לחלקה העליון של תצורת טושה (Touchet Formation). שתי שכבות האפר מופרדות באמצעות שכבת טין שאיננה ממקור געשי בעובי בין סנטימטר ל-10 סנטימטרים. מקור הטפרה הוא בהתפרצויות געשיות מהר סנט הלנס הקרוב. מכיוון שיש כארבעים שכבות בעלות מאפיינים דומים בקניון ברלינגיים טען ואייט שכל אחד מייצגים אירוע שיטפון.
המחלוקת על מספר השיטפונות ומקורם.