לאחר הוועידה הכנסייתית יחסי החוץ של אירנה עם קרל הגדול השתנו לרעה בעקבות כיבושיו של קרל בדרום איטליה. בעקבות זאת, אירנה ביטלה את אירוסי בנה קונסטנטינוס עם בתו של קרל, רוטרודיוס, ובנובמבר 788 קונסטנטינוס מתחתן עם אישה בשם מריה. זאת ועוד, אירנה שלחה כוחות צבאיים כנגד קרל ב-789 אך הצבא הביזנטי נחל תבוסה. תבוסה זאת של אירנה ובנוסף הפסדים צבאיים שהיא נחלה מול הבולגרים והערבים הכינו את הקרקע לעלייתו לשלטון של קונסטנטינוס השישי.
שלטונו של קונסטנטינוס השישי (790–797).
ב-790 קונסטנטינוס כבר בן תשע-עשרה ובשל לשלטון, והוא "נמרץ ומאוד מוכשר" כדברי תאופאנס. הוא מנסה להדיח סריס בכיר המקורב לאירנה אך נכשל. הניסיון הזה יוצר תגובה חזקה בקרב חיילים רבים שתומכים בקונסטנטינוס ובתגובה נשבעים אמונים לו בלבד ולא לאמו. אירנה חוששת ממלחמת אזרחים ולכן היא פורשת מהשלטון, ובאוקטובר 790 קונסטנטינוס מוכר כשליט היחיד של ביזנטיון. עם עלייתו לשלטון יחיד, קונסטנטינוס מגלה את סריסי החצר, ואת אמו אירנה הוא כולא בארמון אלתריוס (Ελευθέριος) עד לינואר 792.
בשנת 791 קונסטנטינוס מפסיד בקרבות מול הבולגרים והערבים, ובנוסף נוחל תבוסה משפילה לבולגרים ביולי 792. בעקבות תבוסות אלו קונסטנטינוס נאלץ להתמודד עם מרידות צבאיות. גם בחייו האישיים קונסטנטינוס לא רווה נחת – הוא מואס באשתו מריה, ובינואר 795 הוא כופה עליה להיות נזירה ודה פקטו מתגרש ממנה, ללא כל בסיס חוקי למעשיו.
בספטמבר 795 הוא מתחתן מחדש, אך מכיוון שגירושיו ממריה לא היו מבוססים כדבעי, אנשי כנסייה רבים מתנגדים לנישואין אלו ורואים בהם ניאוף. על רקע החולשה של קונסטנטינוס, ב-796 אירנה משחדת אנשי צבא רבים שיעברו לצידה. באוגוסט 797 קונסטנטינוס מבין שאין לו עוד תומכים בחצר והוא בסכנה, על כן הוא מנסה להימלט אך הוא נתפס, וב-19 באוגוסט אירנה מצווה לעוור את בנה, את קונסטנטינוס.
שלטון היחיד של אירנה ומותה (797–803).
ב-797 אירנה הופכת להיות השליטה היחידה של ביזנטיון. היא מטביעה מטבעות הנושאים את דיוקנה, ומחוקקת חוקים חדשים. אירנה מנסה לשקם את יחסי החוץ של ביזנטיון, וב-798 היא שולחת משלחות שלום לפרנקים ולערבים. הערבים לא מעוניינים בהפסקת אש אך קרל הגדול מקבל את הצעת השלום. במאי 799 אירנה נעשית חולה, ובגלל הסיכוי שמא היא תמות נוצר קונפליקט ירושה בין שני סריסים בכירים, סטוורקיוס (Σταυράκιος) ואאטיוס (Ἀέτιος), שמנסים לקדם כל אחד את מקורביו כיורשי הכס לאחר מותה. המאבק בין השניים מגיע לקיצו עם מותו של סטוורקיוס ביוני 799 והחלמתה של אירנה, אך עדיין אירנה איבדה שליטה על אאטיוס שממשיך לקדם מקורבים לו לתפקידי מפתח.
על רקע הפולמוס סביב היורש של אירנה לאור בריאותה הלקויה, התרחשו ניסיונות חיתון בין אירנה ובין קרל הגדול, שבשנת 800 הוכתר לקיסר הרומאים על ידי האפיפיור לאו השלישי. אין הוכחה מהמקורות ההיסטוריים על כך שאירנה יזמה הצעה שכזאת. הרמז היחיד לכך הוא טקסט לטיני קצר, שמתאר משלחת ביזנטית שמגיעה לחצר הפרנקית ומציעה "למסור את האימפריה לקרל", מסר שאפשר לפרשו בדרכים שונות. לעומת זאת, מהצד של קרל הגיעה משלחת פרנקית לביזנטיון ב-802 שדנה באפשרות הנישואין בין השניים. אאטיוס שצבר כוח רב, מודאג מהנישואין האפשריים בין קרל לאירנה ומכך שאירנה לא הכריזה על יורש, ולכן הוא משכנע את שר האוצר, ניקופורוס (Νικηφόρος), למרוד. באוקטובר 802 ניקופורוס מבצע הפיכה ומוכתר לקיסר, ובנובמבר 802 אירנה מוגלית לאי לסבוס עד לפטירתה שמונה חודשים אחר כך ב-803.
אירנה
אירנה (קיסרית בינזטית)
גשר מייק או'קלאהן ופט טילמן
גשר מייק או'קלאהן ופט טילמן (באנגלית: Mike O'Callaghan–Pat Tillman Memorial Bridge) הוא גשר קשת מעל לנהר הקולורדו בין המדינות נבדה (במחוז קלארק) ואריזונה (במחוז מוהאבי) בארצות הברית. הגשר שוכן בתחומי אזור הנופש הלאומי אגם מיד, כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית מלאס וגאס. על הגשר עובר כביש 93 מעל לקולורדו. הגשר נפתח לתנועה ב-2010 והיה המרכיב המרכזי במיזם "מעקף סכר הובר" (Hoover Dam Bypass), שניתב מחדש את כביש 93 מהנתיב הקודם שעבר על גבי סכר הובר וביטל כמה סיבובים מסוכנים שהיו בירידה לסכר ובעלייה ממנו. הגשר קרוי במשותף על שמם של מייק או'קלאהן (Mike O'Callaghan; 2004-1929), מושל נבדה בשנים 1979-1971 ופט טילמן, שחקן פוטבול אמריקאי שהפסיק קריירה בקבוצת אריזונה קרדינלס על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית ומאוחר יותר נהרג במסגרת שירותו באפגניסטן מאש כוחותינו.
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 זיהו פקידי ממשל שקטע כביש 93 העובר מעל סכר הובר מסוכן ובלתי מתאים לנפחי התנועה העתידיים החזויים. בשנים 2001-1998 שיתפו פקידים בסוכנויות ממשל של נבדה ואריזונה פעולה יחד עם נציגים מכמה סוכנויות פדרליות על מנת לקבוע את הנתיב הטוב ביותר לחצייה חלופית של הנהר. במרץ 2001 בחר מנהל הכבישים הפדרלי את הנתיב, שחצה את נהר הקולורדו 450 מטרים במורד הזרם מסכר הובר. בניית המבואות לגשר החלה ב-2003, ובניית הגשר עצמו החלה בפברואר 2005. הגשר הושלם ב-2010 והמעקף כולו נפתח לתנועת כלי רכב ב-19 באוקטובר 2010.
הגשר היה גשר הקשת הראשון המורכב מבטון ופלדה שנבנה בארצות הברית. ומשולבת בו קשת הבטון הרחבה ביותר בחצי הכדור המערבי. בגובה 270 מטרים מעל נהר הקולורדו, זהו הגשר השני בגובהו בארצות הברית, אחרי גשר רויאל גורג' (Royal Gorge Bridge). זהו גשר קשת בטון הגבוה ביותר בעולם. מיזם מעקף סכר הובר הושלם במסגרת התקציב בעלות של 240 מיליון דולרים, חלקו של הגשר בתקציב היה 114 מיליון דולרים (במחירי 2010).
היסטוריה.
ב-1935 אישרה האגודה האמריקנית של פקידי רשויות המדינה לכבישים ותחבורה (American Association of State Highway and Transportation Officials) את ההרחבה דרומה של כביש 93 מנקודת הסיום שלו בגלנדייל בנבדה לקינגמן באריזונה דרך לאס וגאס ובולדר סיטי, תוך חציית הקולורדו על גבי סכר הובר (שאז היה קרוי סכר בולדר) שזה עתה הושלם. מחוז קלארק בנבדה היה מיושב בדלילות באותה עת, כשהתגוררו בו פחות מ-9,000 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 1930 (בהשוואה ל-2 מיליון בשנת 2013). פיתוח בלאס וגאס וסביבה במחיצת השנייה של המאה ה-20 הפכה את לאס וגאס לאטרקציה תיירותית וכביש 93 הפך לפרוזדור תחבורה חשוב לתעבורת נוסעים ומטענים בין לאס וגאס ופיניקס, בירת אריזונה. ב-1995, נכלל הקטע של כביש 93 על סכר הובר כחלק מפרוזדור CANAMEX, פרוזדור תחבורה בעדיפות גבוהה שנקבע כחלק מהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA). גשר זה הוא מרכיב מרכזי במיזם כביש בין-מדינתי 11 המוצע.
התנועה על כביש 93 המשולבת עם תנועת נוסעים ותיירים על סכר הובר עצמו גרמה לפקקי תנועה על הסכר ובמבואות אל הסכר. המבואות כללו פיתולים חדים בכביש בירידה אל הסכר ובעלייה ממנו משני צדי הסכר, ופני השטח גרמו להגבלת ראות סביב הפיתולים. בנוסף לשיקולי בטיחות חששו פקידי הממשל לביטחונו ושלמותו של סכר הובר, בייחוד השפעה שתהיה לתאונת דרכים על פעילות הסכר ועל מי אגם מיד. פקידי ממשל דנו לראשונה בצורך לאתר חצייה חדש של נהר הקולורדו שיעקוף את הסכר בשנות ה-60 של המאה ה-20. לשכת הטיוב של ארצות הברית המפעילה את הסכר, החלה לעבוד על "מיזם גשר נהר הקולורדו" ב-1989, אבל המיזם הושהה ב-1995. ב-1997 לקח מנהל הכבישים הפדרלי אחריות על המיזם ופרסם טיוטת הצהרת ההשפעה על הסביבה (environmental impact statement) ב-1988. בשנים 2001-1998 בחנו פקידי ממשל מאריזונה ונבדה, כמו גם נציגים מסוכנויות פדרליות את הישימות של שיפור הכביש על הסכר, הגבלת התנועה על הסכר, או לא לעשות דבר.
במרץ 2001 פרסם מנהל הכבישים הפדרלי החלטה (Record of Decision) שבה ציין את הבחירה שלו בנתיב "חלופת הר שוגרלואף" ("Sugarloaf Mountain Alternative"). המיזם כלל כביש באורך 3.5 קילומטרים בנבדה, כביש באורך 1.8 קילומטרים באריזונה, וגשר מעל לנהר כ-450 מטרים במורד הזרם מסכר הובר. עבודת התכנון החלה ביולי 2001.
כללי ביטחון שיושמו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר מנעו תנועת משאיות על סכר הובר. לפני שהגשר הושלם נדרשו משאיות מסחריות לבצע מעקף של 167 קילומטרים בין בולדר סיטי וקינגמן דרך כביש 95, כביש 163 חציית נהר הקולורדו בין לאפלין (Laughlin) ובולהד סיטי וכביש 68. המעקף הוסיף 37 קילומטרים בהשוואה לנתיב הקודם על כביש 93.
תכנון.
תכנון המיזם בוצע על ידי צוות התמיכה של הובר (Hoover Support team), בהובלת החברה .HDR, Inc וכלל בנוסף מתכננים מהחברות T.Y. Lin International, .Sverdrup Civil Inc ומומחים אחרים.
הגשר המתוכנן היה באורך 579 מטרים ומפתח של 320 מטרים. הכביש היה גבוה 270 מטרים מעל לנהר הקולורדו וברוחב ארבעה נתיבים. זה היה גשר ראשון בארצות הברית ששילב בין בטון ופלדה. הוא כלל את קשת הבטון הרחבה ביותר בחצי הכדור המערבי וגם הגשר השני בגובהו בארצות הברית, ובו קשת בגובה 260 מטרים מעל לנהר. שתי קשתות הבטון מחוברות במסבכים מפלדה.
התכנון המשולב, שימוש בבטון עבור הקשת והסמכים ופלדה עבור המיסעה, נבחר בשל לוח הזמנים, עלויות והיותו תואם אסתטית לסכר הובר. שון הולסטג' (Sean Holstege) כינה את הגשר "ניצחון אמריקני" בעיתון "דה אריזונה רפבוליק",
USA Today כינה אותו "הפלא החדש של אמריקה" במאמר מ-18 באוקטובר 2010.