יוליוס יעקובי (1891 – 1950) היה רופא עיניים, ביישוב בימי המנדט הבריטי, פיתח ולימד בבית החולים הדסה (תל אביב) שיטות ניתוח שלא היו ידועות בארץ ישראל, המציא מחט מיוחדת הקרויה על שמו, לניתוח "טוטי" (ליצירת צינור לניקוז הדמעות מהעין לאף).
קורות חיים.
הלל יוליוס יעקבי, (julius jacoby) בן צבי הרמן, נולד בפרוסיה בסביבה יהודית מתבוללת, סיים את לימודי הרפואה בקניגסברג ( Königsberg) בשנת 1919. יעקובי עבד באינסטרבורג שבפרוסיה ובהמשך השתלם בבית החולים האוניברסטאי בקניגסברג (גרמניה) והתמחה בכירורגיה של העין ובשיטות טיפול למחלת הגרענת.
ב-מלחמת העולם הראשונה השתתף כקצין רפואה קרבי.
עלה ארצה בשנת 1935 עם אשתו קיידה, והתיישב בתל אביב. התגורר ברחוב בן-יהודה. עבד בבית החולים הדסה במחלקת העיניים בהנהלתו של הד"ר אפרים סיני.
בנוסף לעבודתו בהדסה ניהל מרפאת עיניים ביפו ועבד במרפאת עיניים לחולים מעוטי יכולת ברחוב שינקין.
יעקובי לימד את הצוות הבכיר במחלקת העיניים בהדסה שיטות ניתוח שלא היו מקובלות עדיין בארץ. היה מומחה בניתוח "טוטי" שתפקידו ליצור צינור לניקוז הדמעות מהעין לאף במקרי סתימת צינור הדמעות הטבעי. הוא גם המציא מחט מיוחדת לניתוח הזה הנקראת על שמו. ברבות השנים ביצעו במחלקת העיניים עשרות ניתוחים כאלה גם אצל ילדים קטנים.
מנהלו הד"ר סיני העיד : "נוכחתי שהוא רופא מעולה, בעל ידע, ניסיון ותכונות אופי נעלות".
מתלמידיו ותלמידותיו : ד"ר סבינה ליבלינג.
יעקבי היה פעיל בארגון הרופאים של ההגנה, אשתו עסקה בעבודות למען החיילים, ובניו צבי ובנימין בשירות לאומי..
בשנת 1950 נפטר בביתו, כנראה מהתקף לב. נטמן ב-5 בפברואר 1950 בבית העלמין קריית שאול.
אמה, נסיכת ולדק ופירמונט
אמה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 2 באוגוסט 1858 - 20 במרץ 1934), הייתה אשתו של וילם השלישי, מלך הולנד ואמה של וילהלמינה, מלכת הולנד.
ביוגרפיה.
אמה נולדה ב-2 באוגוסט 1858 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו הלנה, נסיכת נסאו, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט. אמה נולדה יום אחרי מותה של סבתה אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ונקראה על שמה.
בשנת 1877 מתה סופיה, נסיכת וירטמברג - אשתו של וילם השלישי, מלך הולנד. זמן קצר לאחר מותה הודיע וילם על כוונתו להתחתן עם אלאונור ד'אמבר - זמרת אופרה צרפתית, אולם בעקבות התנגדות הממשלה והעם נאלץ לבטל את תוכניתו. לאחר מכן ניסה וילם לחזר אחר כמה נסיכות (ביניהן תירה, נסיכת דנמרק), ולבסוף התחתן ב-7 בינואר 1879 עם אמה, שהייתה צעירה ממנו ב-41 שנים.
נישואיו של וילם לאמה השפיעו עליו לטובה, והוא הפסיק להפריע לניהול התקין של הממשלה, ובשנת 1880 נולדה להם בתם היחידה וילהלמינה, מלכת הולנד.
בשנת 1887 חלה וילם במחלת כליות קשה, ובשנת 1888 הפך למטורף, ובעקבות כך מונתה אמה לעוצרת במקומו.
ב-23 בנובמבר 1890 מת וילם השלישי, מלך הולנד בארמון הט לו, אפלדורן, ובתם וילהלמינה עלתה לשלטון במקומו בהולנד, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד הגיעה לבגרות. אמנם בלוקסמבורג שנהג בה החוק הסאלי לא יכלה וילהלמינה לעלות לשלטון, ובשל כך עלה לשלטון אדולף, דוכס נסאו, ובוטלה האוניה פרסונלית עם הולנד.
ב-20 במרץ 1934 מתה אמה בהאג, כתוצאה מהסתבכות של דלקת סימפונות.
גשם כבד עומד ליפול
גשם כבד עומד ליפול (אנגלית: Hard Rain’s a‐Gonna Fall) הוא שיר שנכתב על ידי הזמר זוכה פרס נובל, בוב דילן, בקיץ 1962. השיר הוקלט לראשונה בקולומביה רקורדס ב-6 בדצמבר 1962 עבור אלבומו השני The Freewheelin' Bob Dylan.
מבנה השיר.
השיר מבוסס על מבנה של שאלות ותשובות אשר מקובל בבלדות. בבית הראשון השאלה הנשאלת נוגעת למיקום שהיה בו הבן, בבית השני השאלה הנשאלת נוגעת למה שראה הבן, בבית השלישי השאלה הנשאלת נוגעת למי שפגש הבן ובבית הרביעי השאלה הנשאלת נוגעת למה ששמע הבן.
בפרט, קיים דמיון מובהק בין נוסחי השאלות בשיר לאלו בבלדה, לורד רנדל.
השיר מאופיין גם בחזרות (אנפורה). שתי השורות הראשונות בכל בית מוקדשות לשאלה הנשאלת אל הבן, ושתי השורות האחרונות מוקדשות לנבואה שגשם כבד עומד ליפול.
רקע היסטורי.
השיר נכתב במהלך המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, לפני משבר הטילים בקובה. בעת תקופה זו המתיחות בין שתי המעצמות הייתה רבה.
משמעות השיר.
דילן באחת מהופעותיו אמר שב"גשם כבד" הוא מתכוון למשהו גדול שעומד להתרחש. בכך, השיר מתאר אזהרה לקראת סכנה עתידית.
ביקורות.
השיר זוכה להערכה רבה, בין היתר, מגזין הרולינג סטונז הגדיר אותו כ"שיר המחאה הטוב ביותר". כמו כן, השיר זכה לביצועים רבים ומספר תרגומים. הזמרת פטי סמית ביצעה אותו ב-2016 בטקס שבו הוענק לדילן פרס נובל לספרות. גרסת כיסוי של השיר נוגנה בסוף,הפרק האחרון שבעונה הרביעית של סדרת הדרמה כנופיית ברמינגהאם.
השיר בישראל.
השיר תורגם פעמיים על ידי יהונתן גפן. גרסה אחת בוצעה על ידי הזמר דני ליטני במסגרת המופע "זה הכל בינתיים בינתיים זה הכל", והשנייה על ידי בנו, הזמר אביב גפן בשנת 2001 לכבוד יום הולדת ה-60 של בוב דילן. גרסה זו נכללה מאוחר יותר באלבומו של אביב "יומן מסע".
התרגום בביצועו של ליטני כולל ארבעה בתים, לעומת הביצוע של גפן שכולל שלושה בתים (הביצוע של דילן כולל שישה בתים).
גרסה נוספת של השיר בוצעה על ידי דניאלה ספקטור באלבומה הרביעי 'בהתחלה'.
מרי אלן וילסון
מרי אלן וילסון (באנגלית: Mary Ellen Wilson; מרץ 1864 – 30 באוקטובר 1956), ידועה גם בשם מרי אלן מקורמק, הייתה אמריקאית אשר מקרה ההתעללות שעברה כילדה הוביל לייסודה של העמותה למניעת אכזריות כלפי ילדים בניו יורק, ותרם להתפתחות התנועה לזכויות הילד בארצות הברית. בגיל שמונה עברה מרי אלן התעללות קשה בידי הוריה האומנים—פרנסיס ומרי קונולי. המקרה שלה היה האירוע הראשון שנרשם בארצות הברית כמקרה התעללות בילדים.
ילדות מוקדמת.
מרי אלן נולדה במרץ 1864 לפרנסיס ותומאס וילסון, בשכונת העוני "הלז קיצ'ן" בניו יורק. לאחר פטירתו של תומאס, נאלצה פרנסיס לצאת מביתה כדי להתפרנס, ולכן, היא הפקידה את בתה הפעוטה בידי שכנה בשם מרי סקור, כדי שתטפל בה—מנהג נפוץ בזמנו. כאשר מצבה הכלכלי של פרנסיס וילסון החמיר, היא החלה להחמיץ ביקורים אצל בתה, וחדלה לשלם לסקור עבור הטיפול במרי אלן. סקור, בתורה, הפקידה את הילדה בת השנתיים בידי מחלקת הצדקות הציבוריות של העיר ניו יורק.
המחלקה העבירה את מרי אלן לטיפולם של תומאס ומרי מקורמק. הם עשו זאת ללא המסמכים המשפטיים הנדרשים, וללא רישום נאות בספריהם. על פי עדותה של מרי קונולי במשפט שנערך מאוחר יותר, טען תומאס, שהוא אביה הביולוגי של מרי אלן, אך הזוג לא דיווח על הקשרים הקיימים בינם לבין הילדה. מחלקת הסעד העבירה את מרי אלן לידיו של מקורמק על פי חוזה התקשרות משעבד לתקופה מוגדרת. הזוג מקורמק נדרשו לדווח למחלקה על מצבה של הילדה מדי שנה, אך על פי העדות בבית המשפט, דיווח כזה התרחש רק פעם או פעמיים במשך השנים שמרי אלן הייתה תחת השגחתם.
חקירת התעללות.
זמן קצר לאחר שהועברה מרי אלן לטיפולם של הזוג מקורמק, נפטר תומאס מקורמק, ומרי נישאה לפרנסיס קונולי. המשפחה התגוררה בדירתו של פרנסיס ברחוב 41 מערב במנהטן. השכנים של המשפחה בכתובת זו היו עדים לראשונה ליחס המתעלל של ההורים האומנים למרי אלן. מרי קונולי הטילה עליה עבודות קשות, הכתה אותה לעיתים תכופות, גרמה לה במזיד כוויות בתנור וחתכים מסכין, ואף נהגה לנעול אותה בארון.
כאשר העתיקה המשפחה את ביתה לכתובת חדשה, ביקשה אחת השכנות המודאגות מרחוב 41 מאטה אנג'ל וילר, מיסיונרית מתודיסטית ואקטיביסטית שהייתה פעילה בשכונה, לבדוק את שלום הילדה. באמתלה שהיא מעוניינת שמרי קונולי תעזור לטפל בשכנה נכה, הצליחה וילר להיכנס לדירה ולראות מה מצבה של מרי אלן. וילר הבחינה אצל מרי אלן בסימנים המעידים על התעללות פיזית חמורה: חבורות, תת-תזונה, והזנחה — הילדה נראתה כבת חמש בלבד, על אף שלמעשה הייתה בת תשע. יש לשער שהיה זה עקב העובדה שהייתה כלואה מזה שנים בבית, ללא כל אפשרות לצאת ולראות אור יום. וילר החלה לבדוק אופציות משפטיות לטיפול במקרה במטרה להגן על הילדה. כאשר פניותיה לרשויות המקומיות העלו חרס, ביקשה וילר את עזרתו המשפטית של פעיל למען זכויות בעלי חיים, מייסד החברה האמריקאית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, הנרי ברג . בסיוע עדויות מהשכנים של הזוג קונולי, הצליחו וילר וברג להוציא את מרי אלן מביתה, ולהביא את מרי קונולי למשפט.
המשפט של מרי קונולי.
בשנת 1874 הגיש עורך הדין של העמותה למען החיות את התיק של מרי אלן לבית המשפט המחוזי של ניו יורק. מרי אלן הייתה בת עשר בעת המשפט.
ההתעללויות המכוונות וההזנחות שסבלה מרי אלן מידי הוריה האומנים, על פי רישום בית המשפט, כללו:
מרי אלן עצמה העידה בבית המשפט בעניין ההתעללות ואמרה, בין היתר:
מרי קונולי נידונה לשנה בכלא. באותה שנה הוקמה האגודה למניעת התאכזרות לילדים בניו יורק, ארגון שהיה הראשון מסוגו.
המשך חייה ומותה.
בעקבות הרשעתה של מרי קונולי, הועברה מרי אלן תחילה למוסד לעבריינים צעירים של העירייה, עד שאטה וילר וקרובי משפחתה זכו במשמורת על הילדה, והיא עברה לחיות עם אמה של וילר. מכיוון שבמשך שנים לא הלכה יותר מכמה צעדים רצופים, ולא עלתה או ירדה במדרגות, היה מצבה הגופני כה ירוד, עד שהייתה זקוקה לסיוע בהליכה, ונאלצה ללמוד להתנייד מחדש.