בשנת 1910, עם הקמת איחוד דרום אפריקה, זכתה דרום אפריקה לעצמאות. עם זאת היא נותרה תחת השפעה בריטית, הייתה חברה בחבר העמים הבריטי ורשמית אף הייתה כפופה למלוכה הבריטית. על בסיס זה דרום אפריקה נלחמה לצידה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה וגם בזו השנייה. באיחוד דרום אפריקה, בדומה למה ששרר במושבות הבריטיות וברפובליקות האפריקאנריות קודם הקמת האיחוד, השחורים לא זכו למעמד של אזרחים. ברם, עיקר המאבקים הפוליטיים התנהלו בין האוכלוסייה האפריקאנרית לבין זו דוברת האנגלית. בעשורים הראשונים להקמת איחוד דרום אפריקה האוכלוסייה האנגלית החזיקה ברוב מוסדות השלטון, אך בשנת 1948 עלתה לשלטון המפלגה הלאומית על בסיס מצע של אפליה גזעית, אשר התבססה בעיקר על קולות אפריקאנרים. המפלגה הלאומית הנהיגה בדרום אפריקה את מה שלימים נודע כאפרטהייד - מדיניות אשר קיבעה את ההפרדה הגזעית במדינה ואף הקצינה אותה. אל מול ביקורת בינלאומית גוברת, פרשה דרום אפריקה בשנת 1961 מחבר העמים הבריטי, והכריזה על עצמה כרפובליקה. הקונגרס הלאומי האפריקני היה הארגון השחור הפעיל ביותר נגד האפרטהייד באותן השנים, ולאחר שני עשורים של דיכוי ובעיות כלכליות, בוטל האפרטהייד בידי הנשיא פרדריק וילם דה קלרק ב-1992. הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה נערכו ב-1994, ובעקבותיהם נבחר נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס, לנשיאות. מאז דרום אפריקה היא דמוקרטיה רב-גזעית.
לפני הקולוניזציה.
פרהיסטוריה מוקדמת.
דרום אפריקה היא אחד מהאזורים הידועים ביותר במחקר הפרהיסטורי העולמי, בזכות שפע של עדויות פליאונטולוגיות וארכאולוגיות. אזור דרום אפריקה היה מיושב על ידי אוסטרלופיתקים כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה. זהו המקום בו נתגלו לראשונה המינים אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס סדיבה, קופי-אדם הולכי על שתיים שהיו בין אבותיו של האדם. אוכלוסיות אדם מהמין הומו ארקטוס התיישבו באזור וחיו כציידים-לקטים החל מלפני כמיליון שנה, בתקופת האבן הקדומה האפריקאית (המקבילה בערך לתקופה הפלאוליתית התחתונה). בערך לפני כמאה אלף שנה או יותר, בתקופת האבן התיכונה האפריקאית, החליף אותו ההומו סאפיינס. בתקופה זו, המקבילה לתקופה הפלאוליתית התיכונה של איראסיה, הופיעו במערות בדרום אפריקה כמה מהעדויות הקדומות בעולם לחשיבה מודרנית העושה שימוש בסמלים, כגון שימוש בקונכיות כחרוזים, שימוש במינרל אוכרה, ייצור חודי חניתות מורכבים ואיסוף שיטתי של משאבי ים. הממצא הבולט ביותר בהקשר זה הוא פיסת אוכרה עם חריתות בדגם מסוים ממערת בלומבוס, שגילו כ-70,000 שנה והוא בין העדויות הראשונות בעולם לאמנות.
בתקופת האבן המאוחרת האפריקאית, החל מלפני כ-40,000 שנה, תושבי דרום אפריקה היו כנראה אבותיהם של בני השבטים הבושמנים הידועים מהתקופה ההיסטורית. לפני כ-2,500 שנה, החלו חלק מהבושמנים לאמץ טכניקות חקלאיות פרימיטיביות שונות, ועקב כך ציד ולקט פינו בקרבם את מקומם במשך הזמן למרעה כפעילות הכלכלית העיקרית, עם עדרים קטנים של בקר. על בסיס תמורה כלכלית זו נחלקו הבושמנים לשתי קבוצות עיקריות: בני ה"סאן" אשר שימרו את אורח החיים הנוודי ואת הציד והלקט, ובני ה"חוי חוי" אשר הפכו לאנשי מרעה. בעקבות מעברם של החוי חוי לחקלאות, כתוצאה כך התפתחו מבנים חברתיים היררכיים מורכבים יותר בקרב בושמנים אלו, ועם השנים החלה כל קבוצה לפתח מערכת מנהגים שונה. בהמשך היגרו רוב בני החוי חוי אל אזורי החוף בכלל ובפרט לאזור הסובב את כף התקווה הטובה. רוב בני הסאן נשארו בפנים הארץ. בעוד יש הרואים בשתי קבוצות אלו עמים נפרדים, מקובל בקרב חוקרים רבים להתייחס אליהם כאל קבוצה אתנית אחת, ה"חוי-סאן", קבוצה בעלת שתי תצורות שונות שאופיים הוא בעיקר טכני והמעבר ביניהם הוא דינאמי.
התפשטות הבנטו.
במהלך המאות הראשונות לספירה, חייהם של החוי-סאן הבושמנים, התושבים הקדומים של דרום אפריקה, השתנו באופן קיצוני. באותה התקופה החלה הגירה מאסיבית של בני בנטו לדרום אפריקה. חדירתם של הבנטו לדרום אפריקה הייתה הפרק האחרון במהלך דמוגרפי גדול יותר - הגירתם של הבנטו מצפון אפריקה הטרופית דרומה. הגעתם של הבנטו לדרום אפריקה נפרסה על פני מאות שנים, ונעשתה באופן הדרגתי. בניגוד לבושמנים, בני הבנטו עסקו לא רק בגידול בעלי חיים מבויתים, אלא גם בחקלאות מפותחת יותר אשר כללה בין השאר גידול חיטה. מיומנויות חקלאיות מתקדמות יחסית אלו הביאו בני הבנטו מצפונה של אפריקה. לצד חקלאות הם גם השתמשו בברזל. הם היו יושבי קבע והתגוררו בכפרים.
הגם שבני הבנטו היו נחשבים לחזקים יותר מהבושמנים, הבנטו סבלו מפיצול רב ובדרך כלל נעדרו מוסדות מדיניים מפותחים. יוצאת דופן הייתה ממלכת מפונגובווה - ממלכת בנטו קטנה שהשתרעה בצפונה של דרום אפריקה של ימינו. ממלכת מפונגובווה נוסדה במהלך המאה ה-9 והתקיימה פחות או יותר במקביל לתקופת קיומה של ממלכת זימבבואה הגדולה, הממוקמת כשלוש מאות קילומטרים צפונה משם. מפונגובווה נחשבת למדינה הילידית הראשונה בדרום אפריקה ועדויות ארכאולוגיות מראות שהיא הייתה מרכז סחר בינלאומי גדול. סחורות שונות, לרבות ברזל, נחושת וזהב, יוצאו ממנה דרך נמלי מזרח אפריקה אל חצי האי ערב, הודו וסין. כתוצאה מסיבות עלומות במהלך המאה ה-13 שקעה הממלכה וחדלה מלהתקיים.
עקב ההגירה המאסיבית של בני הבנטו לדרום אפריקה הצטמצם משקלה של האוכלוסייה הבושמנית באזור. הבושמנים נאלצו לעזוב את שטחיהם בפנים הארץ ובחופיה, ונעו בעיקר אל עבר המדבריות בצפון דרום אפריקה ובנמיביה של ימינו. מגמה זו של קריסת החברה הבושמנית הקצינה עוד יותר עם הגעת האדם הלבן לדרום אפריקה כאלף שנה מאוחר יותר. בעוד בראשית המאה ה-17 חיו ברחבי דרום אפריקה כמאה אלף בושמנים, מספרם כיום עומד על כעשרת אלפים בלבד. רובם נכחדו עקב המחלות שהפיצו המתיישבים האירופים, אשר הבושמנים לא היו חסינים להן.
רובם ככולם של השחורים בדרום אפריקה הם צאצאים ישירים של בני הבנטו. אלו מחולקים ביניהם לכמה קבוצות אתנו-שבטיות עיקריות: בני הנאגוני (זולו, קוסה, סוואזי ונדבלה) אשר התיישבו באזור החוף המזרחי, הסותו-צוואנה (צוואנה, פדי ובסותו) אשר התיישבו במרכז פנים הארץ, ועמי הוונדה והצונגה אשר התיישבו בקצה הצפון-מזרחי של דרום אפריקה, סמוך לגבול זימבבואה של ימינו. אז כמו היום, מבין כלל הקבוצות, בני הנאגוני היו הדומיננטיים, ובמיוחד הזולו והקוסה שמביניהם.
קולוניזציה.
מסעות אירופאיים.
רק מעט ידוע על דרום אפריקה בתקופה שלפני הגעת האירופאים הראשונים. מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שנמשכו לדרום בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה, על מנת להחליף את נתיבי היבשה היקרים דרך אסיה המרכזית. ב-1487 ברתולומיאו דיאס וקבוצה קטנה של אנשיו חלפו על פני כף סלעי וסוער, וקראו לו כף התקווה הטובה (Cabo da Boa Esperança בפורטוגזית). לאחר שתים עשרה שנה, ב-1498, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי. בדרכו להודו, הוא נחת בחוף וחקר חלקים לא ידועים של מזרח אפריקה באזור שהוא היום מוזמביק.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות שם. האקלים הקשה וקו החוף הסלעי היו מסוכנים לספינותיהם, ורבים מהנסיונות שלהם לסחור עם בני החויחוי המקומיים הסתיימו בעימותים. חוף המוזמביק היה אטרקטיבי יותר, עם מפרצים נוחים שיכלו לשמש כתחנות ולקשרים עם עפרות הזהב המצויות בפנים הארץ.
לא היו לפורטוגזים מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח. תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים. ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית ב"מפרץ השולחן" הנמצא למרגלות הר השולחן בחוף קייפטאון. ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר וגרו בו במשך שנה עד שחולצו. זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה. לחברה, אחת מהחברות הגדולות באירופה שסחרו עם הודו והמזרח, לא הייתה כל כוונה ליישב את האזור, אלא רק לייסד בסיס בטוח, שבו יוכלו הספינות החולפות למצוא מעגן ולקבל אספקה טרייה של בשר, פירות וירקות. למטרה זו נשלחה משלחת מהחברה תחת פיקודו של יאן ואן ריבק, שהגיעה ל"מפרץ השולחן" ב-6 באפריל 1652.
ההתיישבות ההולנדית.
ההתיישבות ההולנדית התקשתה לבסס יחסי שכנות ומסחר טובים עם בני החויחוי המקומיים, יחסים שהיו כורח המציאות כדי למלא את ייעודה כתחנת אספקה. המתיישבים החדשים צריכים היו לעסוק בגידולים חקלאיים, אך התקשו לגייס את הידיים העובדות הנדרשות לכך. כדי לפתור את הבעיה, הוחלט לשחרר מספר קטן של הולנדים מהחוזים שלהם על מנת שייסדו חוות, וימכרו להתיישבות החברה מיבולם. סידור זה היה מוצלח ביותר, וסיפק כמות מספקת של פירות, ירקות, חיטה ויין, ובהמשך גם בעלי חיים. הקבוצה הקטנה של חוואים חופשיים גדלה בהתמדה, ושטחי החוות התרחבו בהדרגה צפונה ומזרחה לשטחי בני החויחוי.
רוב החוואים היו ממוצא הולנדי ונמנו על הכנסייה הקלווניסטית ההולנדית, אך היו ביניהם גם גרמנים רבים. ב-1688 הצטרפו להולנדים ולגרמנים הוגנוטים צרפתים, אף הם קלוויניסטים, שנמלטו מרדיפות דתיות בצרפת הקתולית תחת לואי הארבעה עשר.