סיפורי האגדה על הקדושה נינו מספרים כי היא התקבלה בסבר פנים יפות על ידי יהודי מצחתה ודיברה בשפה העברית. בין תלמידיה היו אביתר הכהן, נכדו של אליעז, ובתו צידוניה. אביתר נקרא על פי האגדה "אוּריאע'וֹפּילי" ("יהודי לשעבר"), צידוניה, שהלכה אחר נינו ועמה שש אמהות יהודיות, הייתה עדה למעשי הנפלאות שלה. המתנצרים גרמו לפילוג בקהילה היהודית. יש כאלה שביקשו לסקול את אביתר באבנים, ורק התערבותו של המלך מיריאן השלישי הצילה אותו מידם. למרות שיהודי מצחתה היו יעד ראשון להפצת הנצרות, הוטבלו רק חמישים משפחות מצאצאי בר-אבא (הגנב שניצל מן הצליבה לצידו של ישו, והגיע על פי האגדה למצחתה), בעוד שרוב תושבי כארתלי הוטבלו על ידי נינו ובראשם המלך מיריאן השלישי ואשתו ננה.
סביר כי רעיונות הנצרות מצאו הד בקרב יהודי מצחתה וגאורגיה בכלל, כיוון שראו בה סוג של התחדשות האמונה היהודית, וזאת עוד בטרם נתקבלו על ידי הגאורגים עצמם, שאמונתם הושפעה מן הדת הפרסית. מצד שני, ייתכן כי מסורת זו טופחה על ידי הכנסייה מתוך מטרה לחזק את מעמדה של הנצרות בגאורגיה בתחילת דרכה ולהעניק לה לגיטימציה. כך או אחרת ניתן להסיק ממסורת זו על קיומו של ישוב יהודי גדול ומבוסס בגאורגיה בתחילת המאה ה-4, אם כי לא ניתן לדעת מה היה גודלו.
עדות נוספת לקיומה של קהילה יהודית במצחתה במאה ה-6 מצויה במקור גאורגי המספר על צעיר פרסי שברח מארצו למצחתה כדי לבחור בין הנצרות לבין היהדות. במקור זה מתואר מעמדו של בית התפילה היהודי כשווה ערך לבתי התפילה של הנוצרים.
בימי הביניים היו היהודים צמיתים כיתר הגאורגים בגאורגיה. תעודות מימי הביניים מספרות שהיהודים היו פעמים רבות קרבן למעשי שוד וחטיפה של אצילים-שודדים. התעודות מספרות על מסכת קשה של מעשי אכזריות וסחיטה, שהובילה לבריחת היהודים מעריצות אדוניהם בעוד הם מעדיפים את חסות המנזרים או המלוכה. תעודות משפטיות מן השנים 1801-1798 מספרות על בני משפחת מנשראשווילי, שהגיעו לסוראמי לאחר שנמלטו מאדונם הקודם והיו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה. לאחר שנים תבע אדונם לשעבר שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק עיקש וממושך על זכותה להישאר בחסות המנזר.
תרבות.
הפסטיבל של מצחתה המתקיים אחת לשנה, ב-14 באוקטובר, נקרא מֶצחֶתוֹבַּה. הוא נערך בהתאם למסורת הגאורגית, שבה נהוג לחגוג את יום השנה לייסודן של ערים ועיירות בפסטיבלים.
Joe's Garage
Joe's Garage: Acts I, II &amp; III (הגראז' של ג'ו, מערכות I, II ו- III) הוא אלבום אולפן משולש של פרנק זאפה הנחשב לאחד הטובים שיצר אמן זה. האלבום כולל את היצירה "Watermelon in Easter Hay" (מילולית: "אבטיח בשחת של חג הפסחא"), יצירה בת 9 דקות ו-5 שניות, בה מפגין זאפה את אומנות הגיטרה הווירטואוזית שלו, כמו גם את מיטב היצירתיות המוזיקלית. היצירה היא קינה ארוכה ונוגעת ללב על אובדן התמימות ואובדן חופש הדיבור, והיא בולטת על הרקע של הציניות וגסות הרוח המופגנים בחלקים ארוכים מיתר התקליט, כמיטב המסורת של זאפה.
האלבום המשולש הוא אלבום קונספט, מעין אופרת רוק (שאותה, טען זאפה, יש לשחק כפי שמשחקים במחזה בית ספר גרוע) המספרת את סיפורו של ג'ו, גיטריסט מוכשר, החי בעולם בו נאסר על אנשים לנגן ולשמוע מוזיקה. האלבום מתייחס במילותיו לנושאים רבים, לרבות תופעת המעריצות המזדנבות, הסיינטולוגיה, פטישיזם, להקות נוער, מחלות מין, תרבות ה"זבל" האמריקנית המתבטאת בתחרויות "חולצה הרטובה", ביקורת מוזיקה, יחס חברות המוזיקה הגדולות אל האמן, אך מעבר לכול האלבום הוא מחווה לחופש הדיבור ולאהבת המוזיקה על כל צורותיה.
אייק ויליס הופיע באלבום כקולו של "ג'ו", הצעיר המסתבך בעסקי המוזיקה. זאפה שר את הקטעים של "הבוחן המרכזי" (Central Scrutinizer), קול מכני, הפותח את השירים בקטע המקדם את הסיפור, ומציג את השיר בהתייחס לעלילה, בדומה לתפקיד המקהלה היוונית, והרודף אחר ג'ו באופן המזכיר את ציד המכשפות של שנות ה-50.
התקליט יצא במקורו בשני חלקים, הראשון היה תקליט יחיד שכלל את "המערכה הראשונה" ולאחר מכן תקליט כפול שכלל את "המערכה השנייה" ו"המערכה השלישית". כל שלושת החלקים יצאו מאוחר יותר בקופסת CD בחברת "רוקידיסק".
זאפה תכנן גרסה קולנועית לתקליט במהלך שנות ה-80, לאור הצלחתן של יצירות כ"טומי" או "החומה", אך זו לא יצאה לפועל.
הסיפור.
ג'ו היה ילד טוב אשר כיסח את הדשא של שכניו, עד שגילה את מוזיקת הרוק. הוא בילה את כל זמנו בנגינת מוזיקה בקול רם בחניה המקורה של ביתו, והשכנים היו מזעיקים את המשטרה. הוא איבד את חברתו, מרי, נערה קתולית אשר יצאה בעקבות להקת רוק בשם "טואד-או", כמעריצה מזדנבת, ושכבה עם חברי הלהקה באוטובוס שהסיע אותם ממקום למקום. לבסוף הם נטשו אותה במיאמי, כשהיא תשושה ועייפה.
מרי מנסה לגייס כסף לחזור הביתה באמצעות השתתפות בתחרות "החולצה הרטובה". ג'ו שומע על עלילותיה, ובתגובה שוכב עם נערה העובדת במזנון המבורגרים בשם לוסיל, ומקבל מחלת מין, אך הוא טוען שקיבל אותה ממושב האסלה. במצוקתו הוא פונה אל הדת, ומשלם הרבה כסף ל"ל. רון הובר" (פרפרזה על ל. רון האברד) ממציא כנסיית האפליאנטולוגיה (פרפרזה על הסיינטולוגיה), הסוגדת למכשירים חשמליים ביתיים. הוא מאובחן כפטישיסט של מכשירים ביתיים, ועל מנת להשיג את סיפוקו המיני מגיע אל מועדון "הארון" שם יכולים בני אדם ליצור קשר מיני עם מכשירי חשמל ביתיים.
ג'ו משמיד, בהתלהבותו המינית, רובוט יקר מסוג XQJ-37, ומושלך לכלא, שם הוא נאנס בידי חבורה של מנהלי חברות מוזיקה צעירים שנאסרו אף הם. משהוא יוצא הוא מגלה כי המוזיקה נאסרה. משהוחלט כי שילם את חובו לחברה הוא מקבל עבודה במפעל לייצור מאפינים (בשם "Utility Muffin Research Kitchen", כשם חברת התקליטים של זאפה). בעודו מבצע את העבודה המונוטונית של ציפוי המאפינים בקרם, על סרט נע, הוא חולם על צלילי גיטרה נפלאים.
ניתוח היצירה.
בתקליט מבקר זאפה את החיים בארצות הברית, את הרדיפה אחר הכסף, את הגבלת חופש הדיבור, את שיעבוד האישה והפיכתה לחפץ. זאפה משתמש בלשון בוטה וגסה ביותר, אך לא באופן החורג מגסות הרוח הרגילה שלו. עם כל זאת, התקליט הוא שיר הלל למוזיקה, ולאהבת המוזיקה. שיר הפתיחה של התקליט פונה אל כל מי שניסה להקים להקת רוק בחניה המקורה בביתו, וחלם על ההצלחה. הדרך אל המוזיקה הטהורה רצופה במכשולים. מנהלי חברות תקליטים חמדנים, שכנים חובבי שקט, חברה אטומה ומצנזרת, הרודפת אחר הכסף וההצלחה. אך בסופו של דבר, המוזיקה הטהורה היא הדבר שיש לשאוף אליו, מוזיקה כה טהורה, עד שבסוף התקליט, כאשר ג'ו עובד ליד קו הייצור, נותר רק קול המוזיקה בראשו, ואיש אינו מסוגל לשמוע את המוזיקה מלבדו. דמותה של מרי מבטאת היטב את המסר בשיר "Packard Goose", כאשר היא אומרת - "מידע אינו ידע. ידע אינו חוכמה, חוכמה אינה אמת, אמת אינה יופי, יופי אינו אהבה, אהבה אינה מוזיקה. המוזיקה היא הכי טובה."
אך בשביל שהמוזיקה תהיה אכן, "הכי טובה", היא צריכה להיות חופשית מכל מגבלה. התקליט חוזה חברה עתידית בה בשם ערכים שמרניים נאסר הביטוי המוזיקלי החופשי. זאפה הקדים את זמנו בעניין זה. בשנת 1985 ניהל זאפה מאבק מתוקשר כנגד טיפר גור, אשתו של הסנאטור אל גור, אשר הקימה אגודה בשם "Parents Music Resource Center" (מרכז המידע המוזיקלי להורים), שמטרתה למנוע את חשיפת הנוער למוזיקה בעלת תכנים בוטים, לאחר ששמעה את בתה בת ה-12 שומעת את שירו של פרינס "Darling Nikky" העוסק במין ובאוננות. זאפה יצא כנגדה וכנגד אגודתה, ואף הופיע בפני הסנאט של ארצות הברית אשר דן בנושא, והצהיר כי ההצעה שהציעה אגודתה של גור מגבילה את חופש הביטוי במידה שאינה תואמת את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ביקורות.
האלבום התקבל אצל מעריצי זאפה בהתלהבות. זאפה היה אז בשיא כושרו היצירתי, והצליח ליצור יצירה ארוכה ומורכבת זו רק חצי שנה לאחר צאת האלבום הכפול "שייח' ירבוטי". אך גם לאחר מספר שנים, ואף לאחר מותו של זאפה, שומר האלבום על רלוונטיות, ועל קהל שומעיו.
דון שיואי, כתב, בשנת 1995 עבור מגזין הרולינג סטון כי:
"אם פני השטח של האופרה הזו מכוסים בבדיחות זולות ומיש מאש מוזיקלי, נשמתה מאותרת בצער קיומי עמוק. סולו הגיטרה שזאפה מנגן בדמיונו של ג'ו בוער ביופי נואש, הורס. על כל פגמיו, 'המוסך של ג'ו' הוא אפוקליפסה עכשיו של זאפה."
סטיב יואי, כתב עבור Allmusic כי:
"'המוסך של ג'ו' נחשב באופן כללי כאחת מהיצירות הקונספטואליות הטובות של זאפה לאחר שנות השישים... זאפה נשען בכבדות על מה שכינה 'זנורכוניה', סולואים של גיטרה שהוקלטו מראש ונעשה בהם שימוש על גבי הקלטות בקצב שונה, ליצירת מקריות מוזיקלית אקראית. גישה כזו מבטיחה גם רגעים איטיים, אך המבקרים אוהדים את היצירה יותר בשל התוכן הקונספטואלי שלה... על אף פגמיו, יש באלבום מספיק תוכן כדי להפוך אותו לאחת מהיצירות המוזיקליות החשובות של זאפה בשנות השבעים, ולאחת מהאמירות הפוליטיות החשובות שלו, אף אם אינו ממוקד מספיק כדי להגיע לרמתן של יצירותיו הקודמות של זאפה עם 'אמהות ההמצאה'".
התייחסות מאוחרת.
האלבום זכה למעמד מיוחד בין אלבומי זאפה, עד כדי כך ששלושה מהאלבומים שיצאו אחר מותו של זאפה מחומר ארכיוני שהשאיר אחריו נקראו בשמות המהווים מחווה ל"מוסך של ג'ו" - Joe's Corsage" ,"Joe's Domage" ו- "Joe's XMASage". השיר "נערות קתוליות", בו משתמש זאפה במבחר של ביטויים פורנוגרפיים, נבחר להיות בין השירים באלבום "Have I Offended Someone"? שיצא לאחר מותו של זאפה, בשנת 1997 וכלל את אלו משיריו של זאפה שנחשבים לבעלי מילים פוגעניות במיוחד.
Buffer
אסואן