ירושלים במוצאי התקופה העות'מאנית (שבה עוסק הספר) נהנתה משירותי בריאות שכמעט לא הייתה להם דוגמה בעולם היהודי הדתי-מסורתי. היו בה כמה בתי חולים: שערי צדק, משגב לדך, ביקור חולים, (שלא לדבר על בתי החולים המיסיונרים (הצרפתי, הגרמני, האיטלקי). היו בה מרפאות לחולי עיניים ושירותים סוציאליים. בתי יתומים ומוסדות שיכון ורווחה מגוונים. ואולם לקראת סוף התקופה (1914) התערער יותר ויותר בסיס הלגיטימציה של החברה ושורה של משברים כלכליים פקדו אותה. ההנהגה הדתית שלה הייתה מפוצלת וחסרת יוקרה דתית. התוצאה: בצירוף נסיבות היסטוריות של מלחמת העולם הראשונה היא התמוטטה.
תזה זו יש בה כדי לתרום להבנה טובה יותר הן של החברה הישראלית בכלל והן של החברה החרדית בישראל, שגם היא "חברת לומדים" התלויה בתמיכת החברה הישראלית והחברה היהודית בתפוצות.
הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו.
בשנת 2010 הוציא פרידמן יחד עם פרופ' שמואל היילמן, בהוצאת הספרים של אוניברסיטת פרינסטון את הספר The Rebbe: The Life and Afterlife of Menachem Mendel Schneerson על הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. הספר זכה בארצות הברית בפרס מטעם ה-National Jewish Book לשנת 2010. בספטמבר 2011 יצא הספר גם בשפה העברית בשם "הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו" בהוצאת יבנה-זמורה ביתן ומרכז זלמן שזר. הספר מבוסס על ראיונות ועל מחקר ארכיוני. הספר מתאר כיצד הצליח הרבי מנחם מנדל, שביקש להיות מהנדס, אדם פרטי רחוק מהנהגה דתית, להמציא את עצמו מחדש והיה לאחד המנהיגים היהודים החשובים ביותר בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה והשואה כאישיות דתית כריזמטית. לפי דברי המחברים, מלחמת העולם השנייה קטעה את שאיפותיו והביאה אותו ל"חצר" חותנו שניטעה מחדש בברוקלין שבניו יורק. בהמשך מתוארת עלייתו לכס האדמו"רות ב-1951 לאחר מאבק רווי אינטריגות משפחתיות. מסופר בו גם על נישואיו הלא־שגרתיים עם מוסיה־מושקא, בתו השנייה של "הרבי השישי", ודמותה הייחודית. במקביל מתאר ומנתח הספר את תופעת "השליחות" וה"שלוחים", שהפכו לביטוי החשוב והעיקרי של פעילותה החובקת עולם של חב"ד בהנהגתו של הרבי, על רקע התפתחותה של החברה והכלכלה בעולם הפוסט-מודרני. חסידי חב"ד ומקורבים אליהם מתחו ביקורת חריפה על הספר. בעקבות הביקורת הכניסו המחברים תיקונים במהדורה העברית. היילמן פתח אתר אינטרנט ובו ביקורות על הספר.
מונחים נוספים שפרידמן טבע במחקריו.
חילוניות מיליטנטית וחילוניות שממילא.
במחקריו על היחסים שבין דתיים וחילוניים בחברה הישראלית התייחס פרידמן למונחים "חילוניות מיליטנטית" מול "חילוניות שממילא". "החילוניות המיליטנטית" מייחסת למציאות שהתקיימה בחברה היישובית בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה. זוהי חילוניות הרואה בדת ובאמונה הדתית ביטוי של אמונה שגויה וחסרת בסיס שאדם מודרני ונאור חייב לפסול ולהילחם בהן. זו הייתה גישתם של חלק גדול מהתנועות הסוציאליסטיות ובשמה נאבקו בדת ובמפלגות הדתיות. אידאולוגיה זו עמדה בבסיס המדיניות של התנועות הללו בעת שעלתה שאלת ילדי טהראן ואחר כך בעת קליטתם של יהודי תימן שהגיעו במבצע מרבד הקסמים. מאידך, המונח "חילוניות שממילא" מתייחס למציאות שהתפתחה בחברה המודרנית ובישראל למן שנות השישים של המאה ה-20. זוהי חילוניות שאינה רואה בדתיים ובדת אמונה טפלה שחובה להילחם בהם. אך עם זאת המציאות הכלכלית והטכנולוגית יוצרת בהכרח קשיים גדולים לאדם הדתי האורתודוקסי ו"מכריחה" אותו להבדל מהיהודי החילוני הן מבחינה חברתית והן מבחינת מקום המגורים שלו. הביטוי הבולט של "חילוניות שממילא" הייתה לדעת פרידמן המכונית המשפחתית. המכונית המשפחתית הייתה זרז עיקרי לשינויים חברתיים יסודיים בחברה המודרנית. היא מאפשרת יצירת קשרים חברתיים הדוקים על בסיס מגעים קבועים עם חברים הגרים במרחק פיזי ניכר זה מזה, כאשר מגעים אלה נעשים באמצעות המכונית המשפחתית בעיקר בימי החופשה השבועיים. בתוך כך היא מחלישה את הזיקה שבין השכנים הגרים באותו בית, והשפיעה על ההפרדה שבין אזור המגורים, אזורי הבילוי ומקומות התעסוקה של האדם החי בעיר הגדולה. כתוצאה מכך מצאו עצמם היהודים הדתיים האורתודוקסים, שאינם משתמשים במכוניותיהם ביום המנוחה השבועי, יום השבת, להבדל ולקיים קשרים חברתיים הדוקים עם שכניהם האורתודוקסים סביב בית הכנסת שבו הם מתפללים בשבתות ובימים טובים. כך נוצרה מחדש הקהילה הדתית הייחודית במציאות של העיר המודרנית הגדולה. "החילוניות שממילא" קשורה גם בבתים המודרניים רבי הקומות ש"מגרשים" את הדתיים מתוכם בכך שהם מחייבים שימוש במעלית חשמלית בשבתות, שאינם מאפשרים הקמת סוכה, שהכניסה עליהם נעולה במנעול חשמלי וכו'. ל"חילוניות שממילא" השלכות רבות נוספות במגזרים רבים של החיים בערים המודרניות, עובדות חברתיות שמשפיעות השפעה רבה על ההתבדלות של הדתיים ולא רק של החרדים שבהם, מהחילוניים.
ריבוי
הפרובינציות המאוחדות
הפרובינציות המאוחדות של ארצות השפלה
אבן אל-ראונדי
הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב
הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב הקרויות גם התוכניות לחינוך משפטי קליני בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב נותנות סיוע משפטי ופועלות לשינוי חברתי באמצעים משפטיים בתחומים שונים.
מנהל הקליניקות החל מאוקטובר 2019 הוא פרופ' עמרי ידלין.
היסטוריה ופעילות.
בשנת 1989 יסד פרופ' קנת מן קליניקה משפטית שהעניקה סיוע משפטי בפלילים, ופועלת ברצף עד היום. ב-1993 הקימה ד"ר נויה רימלט קליניקה לזכויות אדם, שאף היא פעילה עדיין. בשנת 2000 מונתה פרופ' נטע זיו למנהלת הקליניקות, ותחת ניהולה הן התרחבו במשך השנים עד למערך של שמונה קליניקות במקביל. היום פועלות בפקולטה שבע קליניקות (זכויות בהליך הפלילי, זכויות אדם, זכויות עובדים, צדק סביבתי, זכויות פליטים, זכויות ניצולי שואה וא/נשים בזיקנה והקליניקה לתובענות ייצוגיות).
מדי שנה משתתפים בקליניקות כ- 140 סטודנטיות וסטודנטים. בראש כל קליניקה עומדים מנחה אקדמי ומנחה קליני. הפעילות בקליניקה מורכבת משיעור אקדמי ומעבודה מעשית, במסגרתה עוסקים הסטודנטים בפרקטיקה של מקצוע עריכת הדין החברתית, בליווי ובפיקוח הדוקים של המנחים הקלינים, שהם עורכי דין מומחים בתחומם.
הקליניקות פועלות באופן עצמאי ובשיתוף פעולה עם ארגוני החברה האזרחית.
הקליניקות השונות.
במסגרת התוכנית פועלות שמונה קליניקות שונות:
נוה-נוי
אבן אלראונדי
טופי אנטיגו
מין דקדוקי
מין דקדוקי הוא מונח בבלשנות המתייחס לחלוקה של שמות עצם למספר קבוצות בשפה נתונה. בעברית, לדוגמה, כל שמות העצם נחלקים לזכר ולנקבה.
בעברית המקראית ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים, כלומר הם מופיעים הן עם התאם של זכר והן של נקבה (מסומנים במילונים: זו"נ - זכר ונקבה). (כדוגמת "מחנה", "רוח", "דרך", "שמש").
גם בתקופות מאוחרות יותר ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים (כדוגמת סכין, שמש). קיימות מילים ששינו את מינן הדקדוקי בתקופות שונות, כגון המילה "שדה" שבמקרא ובעברית מודרנית מינה הוא זכר ("שדה קצור"), ואילו בלשון חז"ל התייחסו אליה גם כנקבה "שדה מלאה עשבים".
השיוך של שם עצם לקבוצה מסוימת עשוי להיות שרירותי, או עשוי להתבסס על תכונה סמנטית של שם העצם, כגון מינו הביולוגי. המין הדקדוקי בא על פי רוב לידי ביטוי באמצעות התאם של שם העצם עם מילים אחרות במשפט כגון כינויים, תארים או פעלים. הוא עשוי גם להתבטא בצורתה המורפולוגית של המלה (כדוגמת סיומת -ה לנקבה בעברית). מעבר לזאת, המין הדקדוקי בעברית הוא במתאם טוב עם המין הדקדוקי בערבית. דהיינו, מילים דומות צליל, בשתי שפות אלו, המתארות שמות עצם דומים או זהים, יהיו על פי רוב באותו מין דקדוקי. הדמיון הוא גם ברשימת היוצאים מן הכלל של שתי השפות. לדוגמה, נקבת החמור, שנקראת בעברית, אתון, נקראת, נקראת בערבית ספרותית בשם דומה לאתון (בערבית מדוברת, לא). דוגמה אחרת: המילה בוהן או יד, שאינה נגמרת ב-ה ואינה נגמרת ב-ת, היא נקבה בשתי השפות. לעומת זאת, בין הצרפתית לאיטלקית, שהן גם כן שפות דומות, לא מתקיים קשר כזה בין המין הדקדוקי של שמות העצם.
בלעז משמש המונח gender לציון מין דקדוקי. מונח זה מתורגם לעברית כ"מגדר" בתחום מדעי החברה, אך יש לשים לב שהמלה "מגדר" אינה משמשת בעברית לציון מין דקדוקי. יתר על כן, שאלת קיומו של מין דקדוקי בשפה נתונה נפרדת משאלת התייחסותה למגדר.
קיימות שפות (למשל הולנדית או דנית) בהן שני המינים הדקדוקיים הם "נייטרלי" (או "סתמי") או "כללי" (או "רגיל"), כשהאחרון כולל גם זכר וגם נקבה ללא הבחנה דקדוקית־מורפולוגית ביניהם. אף על פי שבהולנדית ההבחנה בין זכר לנקבה עודנה קיימת רשמית (בספרי דקדוק ובמילונים הולנדיים), מרבית דוברי השפה לא יודעים להבחין במינן של מילים המסווגות כבעלות מין רגיל, פרט לדוברי דיאלקט מאזורים בדרום הולנד.