עיקר התקנה הייתה שפרוזבול נכתב דווקא על ידי בית דין חשוב, שיכול להפקיע ממון ונכסים מבני אדם. אולם יש שכתבו שאפשר לכתוב פרוזבול בפני כל בית דין של שלושה דיינים, שכן כל דין שמיטת כספים הוא רק מצווה מדרבנן, וכן נוהגים כיום לכתוב פרוזבול, אף שאין בתי הדין ההלכתיים יכולים להפקיע נכסים.
זמן כתיבת הפרוזבול.
על פי התוספתא של מסכת שביעית זמן כתיבת הפרוזבול הוא: "ערב ראש השנה של שביעית", היינו עם כניסת שנת השמיטה. על פי תוספתא זו פסקו הרא"ש והטור שזמן כתיבת הפרוזבול הוא קודם לראש השנה שבתחילת השמיטה.
אולם הרמב"ן טוען כי הגרסה בתוספתא משובשת, ויש לגרוס: ערב ראש השנה של מוצאי שביעית. השולחן ערוך פסק כשיטת הרמב"ם והרמב"ן והרשב"א, והוסיף שכך המנהג בארץ ישראל.
בימינו מקובלת הפסיקה של השולחן ערוך. אולם חסידי חב"ד, עורכים פרוזבול גם בערב שנת השמיטה, בעקבות דברי בעל התניא בספרו שולחן ערוך הרב.
פרוזבול מוקדם ומאוחר.
הפרוזבול חל רק על הלוואות שניתנו קודם כתיבתו, ולא על הלוואות שניתנו לאחר כתיבתו. לכן אם הפרוזבול נכתב בזמן מוקדם - הפרוזבול כשר, אלא שאינו מועיל להלוואות שניתנו לאחר כתיבתו ('פרוזבול מוקדם'). פרוזבול הנכתב על הלוואות שעוד לא ניתנו - נפסל, היות שהוא 'פרוזבול מאוחר'.
הפרוזבול כיום.
בימינו, ישנם ברשות הבנקים בישראל ובמקומות אחרים בעולם, שטרי פרוזבול, המאפשרים ליהודים שומרי המצוות ללוות כסף מהבנק ולהחזיר לו לאחר השמיטה. הלכה למעשה, ציבור שומרי המצוות איננו מוטרד מן האיום של מחיקת החוב בשנת השמיטה, וטענות מעין אלו אינן נשמעות בפיהם של בעלי חוב.
הפרוזבול בחוץ לארץ.
בספרי ההלכה מצוין, כי אף ששמיטת כספים נוהגת גם בחוץ לארץ וניתן לעקוף מצווה זאת באמצעות תקנת הפרוזבול, בכל אופן נמנעו אנשים מלכתוב פרוזבול בסוף שנת השמיטה. ערוך השולחן מנסה להסביר מנהג זה, בכך שבתי הדין כיום אינם יכולים להפקיע ממון ונכסים, וכן שפרוזבול צריך להיכתב על קרקע, ובחוץ לארץ לא היה בבעלות היהודים קרקע, ולכן לא ניתן היה לכתוב פרוזבול תקף. וכיוון שאי אפשר לכתוב פרוזבול, נמצאו אנשים עוברים על איסור התורה של הימנעות מהלוואות בשנת השמיטה. וכיוון שכך נוצר המצב, ניתן לומר שכשחכמים תיקנו את מצוות שמיטת כספים מדרבנן, לא התכוונו שבגללה יעברו האנשים על איסור מהתורה, וכיוון שכך בטלה תקנת חכמים של מצוות שמיטת כספים.
עם זאת, ערוך השולחן עצמו מסתייג ממנהג זה, ולדעתו כן יש לכתוב פרוזבול אף בחוץ לארץ, ומציין שכך אמנם נהוג בקרב יהדות ליטא.
תקנת הפרוזבול
גאנדי
מואסיה
מואסיה (בלטינית: Moesia; ההגייה בלטינית קלאסית: מוֹיְסְיָה, ובלטינית מאוחרת: מֶסְיָה) הוא שמו הקדום של חבל ארץ בבלקן, לאורך הגדה הדרומית של הדנובה, שהפך לימים לפרובינקיה רומית. הפרובינקיה מואסיה השתרעה על פני שטחיהן של דרום סרביה של ימינו (מואסיה העילית), מקדוניה הצפונית, צפון בולגריה, דוברוג'ה שברומניה, דרום מולדובה ובוג'אק (מואסיה התחתית).
תולדותיה.
פרובינקיית מואסיה הוקמה בסביבות 44 לפנה"ס, אך התאריך המדויק אינו ידוע. במהלך שלטונו של אוקטביוס נשלח מרקוס ליקיניוס קראסוס להכניע את תושביה המקומיים. משימה זו צלחה ב-30 לפנה"ס. הקיסר קלאודיוס צירף לשטח הפרובינקיה את חלקה הצפוני של תראקיה לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 46 לספירה. עד לשלטונו של הקיסר דומיטיאנוס הייתה מואסיה פרובינקיה מאוחדת אחת תחת שלטונו של לגאטוס קיסרי שכיהן בעבר כקונסול, אך בזמן שלטונו של קיסר זה חולקה למואסיה עילית ותחתית, שנשלטו כל אחת הן על ידי לגאטוס והן על ידי פרוקוראטור. עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה המחולקת בגבולה הצפוני של האימפריה הרומית, בוצרה מואסיה באופן אינטנסיבי לאורך הגדה הדרומית של נהר הדנובה, שתפקד כגבולה הטבעי של רומא באותה עת. כמו כן, נבנתה חומה לרוחבה של הפרובינקיה להגנה בפני תקיפות ברברים.
היחסים בין רומא למואסיה היו לתועלת שני הצדדים, בעיקר משום שמואסיה הייתה עשירה במשאבים, שכללו זהב ומינרלים שונים. יתר על כן, למואסיה היו שטחי מרעה ומטעים נרחבים. אמנם מטרות האימפריה הרומית היו אגואיסטיות לחלוטין – לנצל ככל שניתן את המשאבים הטבעיים בחבל הארץ – אך בכך גם שיפרה רומא את החקלאות המקומית, המריצה את הכלכלה והעלתה את רמת החיים של תושבי המקום. מואסיה מצידה שלחה באופן קבוע חיילים ותבואה לרומא. סילבנוס אליאנוס, שכיהן בין השנים 57-67, היה למושל הראשון ששלח כדרך קבע כמויות גדולות של חיטה ממואסיה לרומא.
גם מבחינה כלכלית ותרבותית שמרו התראקים במואסיה על עצמאות מסוימת, לצד נאמנות לרומא. לדוגמה, בעיירה תומיס המטבע המקומי היה מוטבע על ידי בני המקום. תהליך הרומניזציה של תושבי המקום היה קיים – לעיתים קרובות היו נערכים משחקים לכבוד הקיסר – אך לא מוחלט. ניתן להסביר זאת בעובדה כי השבטים המקומיים נטו לנדוד לעיתים קרובות למדי. כך נוצר מצב שאמנם השבטים דיברו לטינית, אך דווקא ליוונית הייתה השפעה גדולה על השפה המקומית.תושבה המפורסם ביותר של תומיס ומואסיה היה ללא ספק אובידיוס, המשורר הרומי הנודע, שהוגלה על ידי אוגוסטוס בשנת 8 (או לפי עדויות אחרות, 9), לספירה. אובידיוס לא התרשם מהעיירה ומהפרובינקיה, ותיאר את תושביה כ"ברברים". באחד מספריו, תוגות, תיאר זאת כך:
עוד הוא ציין כי התושבים נדרשו להביא כוחות צבאיים בכל פעם שהם נדרשו לעבוד את שדותיהם. עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה, היא הייתה קורבן למתקפות של הגותים ושבטים גרמאנים נוספים. בשנת 85 פלשו הדאקים לפרובינקיה. הנציב הרומי אופיוס סבינוס נהרג במהלך ניסיון לבלום את הדאקים באזור שפך נהר הדנובה לים השחור ומספר מוצבים רומים נפלו לידי הדאקים. 4 הלגיונות שהוצבו בפרובינקיה הצליחו לשמור על עמדתם והקיסר דומיטיאנוס תגבר את הפרובינקיה בלגיון נוסף ונסע בעצמו אל מואסיה בראשות כוח גדול שגויס מקרב המשמר הפרטוריאני. לנוכח העוצמה הצבאית הרומית שרוכזה באזור נסוגו הדאקים בחזרה מעבר לדנובה, כנראה ללא קרב. בשנת 105 פלשו הדאקים בשנית לפרובינקיה לתקופה קצרה. פלישה מפורסמת נוספת הייתה של הקרפיאנים והגותים בתקופת הקיסר אורליאנוס (270-275).
מואסיה איבדה את חסותה הרומית ב-396, כאשר הקיסר תאודוסיוס הראשון מת. בכך רומא איבדה פרובינקיה אסטרטגית. ללא רומא מואסיה לא הייתה מסוגלת להגן על עצמה. היא צורפה לשטחה האימפריה הביזנטית ששלטה בה או בחלקה עד למאה ה-7. השבטים הפולשים שהגיעו לגבול הארץ גילו אותו פרוץ ולא מאויש, כיוון שלתראקים המקומיים לא היה את כוח האדם הנדרש לאיישו.
פילגש בגבעה
פִילֶגֶשׁ בַּגִּבְעָה הוא כינויו של סיפור המופיע בספר שופטים (פרקים -). הסיפור נסוב אודות איש לוי הנקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין, ומתארח אצל אפרתי המתגורר במקום. בלילה מתגודדים בני העיר ודורשים להוציא אליהם את האיש הזר למען ידעוהו. במקום זאת, מוסר לידיהם הלוי את פילגשו והיא נאנסת באכזריות ומתה.
לאחר מות פילגשו, הלוי מבתר את גופתה ושולח נתח אל כל אחד משבטי ישראל. מזועזעים, יוצאים השבטים למלחמת נקם נגד שבט בנימין, ממנו נותרים לבסוף רק שש מאות גברים שנמלטו. בני השבטים נשבעים שלא להשיא את בנותיהם לאנשי בנימין, אך מתחרטים בשל ההבנה כי שבועתם תביא להכחדת שבט בישראל. כדי לעקוף את הנדר, השבטים הורגים את תושבי יבש גלעד, שאיש מתושביה לא השתתף במלחמה או במעמד השבועה, מותירים בחיים רק את הבתולות, ומאפשרים לבני בנימין להתחתן עימן. בנוסף, הם מאפשרים לבני בנימין גם לחטוף בתולות המחוללות בכרמים בחג בשילה.
המחקר הביקורתי המודרני רואה בסיפור כולו אלגוריה תעמולתית נגד שאול המלך, בן שבט בנימין, מטעם סופרים יהודאים שהזדהו עם בית דוד.
הסיפור המקראי.
הלוי ופילגשו.
איש משבט לוי הגר בהר אפרים, לקח פילגש מבית לחם יהודה. האישה מרדה בו, וברחה אל בית אביה שבבית לחם, שם שהתה במשך 4 חודשים. לאחר מכן, הגיע אליה האיש לשכנע אותה לחזור. לאחר שהות של כמה ימים בביתו של אביה, שניסה להשאיר אותם עוד ועוד שם (ייתכן שחשש מהסכנות שבדרך, חשש שאכן התאמת), יצאו האיש, פילגשו ונערו לעת ערב על דרך ההר צפונה לכיוון עירם. כאשר הגיעה שעת החשכה הם היו ליד ירושלים, שבאותה תקופה הייתה עיר יבוסית.
האיש סירב לעצת נערו ללון בירושלים, בנימוק ש"לא מבני ישראל הנה" (), והמשיך בדרכו במטרה ללון באחת מערי בנימין - גבעה או רמה.
אירוח בגבעה.
הם המשיכו ברכיבתם, והשמש שקעה כאשר היו ליד גבעה, שם ישבו ברחוב וחיכו, לשווא, שיהיה מי שיאסוף אותם ללון בביתו. רק איש זקן שמוצאו מהר אפרים, שהגיע מהשדה, הסכים להכניסם הביתה, להאכילם ולהשקותם. בעודם בסעודה, הקיפו את הבית אנשי העיר, ודרשו להוציא את האיש החוצה במטרה לאונסו או להתעלל בו. המארח התחנן לפניהם שלא יעשו זאת לאורחו, ויעץ שבמקום זאת, הוא יוציא אליהם את בתו הבתולה ואת פילגשו של האורח. על אף סירובו של ההמון, הוציא האורח את פילגשו בכוח החוצה, שם התעללו ואנסו אותה בני העיר כל אותו הלילה.
לפנות בוקר שילחו אותה, והיא נפלה מתעלפת על פתח הבית. כאשר קם האיש בבוקר, פתח את דלתות הבית לצאת לדרכו וראה את פילגשו מוטלת על הסף. הוא אמר לה לקום וכשראה שאינה מגיבה (ככל הנראה מתה כבר), לקח אותה לביתו. שם ביתר את גופתה לשנים עשר נתחים, ושילחם לכל חלקי הארץ.
מלחמה בשבט בנימין.