במאי 2018 חתמו 47 מרצים למשפטים, ממרבית הפקולטות למשפטים בישראל, על מכתב שבו דרשו שלא לחוקק את פסקת ההתגברות במתכונת שהוצעה במועד זה, בנימוק ש"חקיקת פסקת התגברות שכזו תסיג אותנו שנים רבות לאחור ותגרור צמצום חמור של מידת כיבוד זכויות האדם במדינת ישראל". בחותמים הפרופסורים ברק מדינה, יפעת ביטון, סוזי נבות, ארנה בן-נפתלי, איל בנבנישתי, גד ברזילי, אייל גרוס, אוריאל פרוקצ'יה ועמנואל גרוס. חלק מן החותמים הביעו תמיכה בחקיקת פסקת התגברות באופנים אחרים. בשנת 2012 תמך פרופ' מדינה ב שכללה פסקת התגברות ברוב של 65 חברי כנסת.
גם העמותה למשפט ציבורי בישראל יצאה נגד פסקת ההתגברות שהוצעה, בהודעה שעליה חתמו שופטי בית המשפט העליון בדימוס דורית ביניש, סלים ג'ובראן, יצחק זמיר ואליהו מצא והפרופסורים למשפטים מרדכי קרמניצר, סוזי נבות, ישי בלנק וקלוד קליין. ההודעה קבעה כי "מאז חקיקתו של חוק היסוד לפני כ-25 שנה, יישם אותו בית המשפט העליון בזהירות רבה ופסל מכוחו מספר מצומצם של חוקים שנמצא כי הם סותרים בעליל את חוק היסוד" וטענה כי מתן סמכות לרוב של 61 מחברי הכנסת לחוקק חוק שפוגע בצורה בלתי ראויה בזכויות האדם, "מעניק כוח רב מדי לקואליציה ולממשלה, מפר את האיזון בין רשויות המדינה, מסכן את זכויות האדם בישראל ומאיים על האופי הדמוקרטי של המדינה".
לדברי פרופ' ברק מדינה, פסקת ההתגברות שהוצעה לא באה להסדיר את מערכת היחסים בין הרשות השופטת לכנסת ולממשלה, אלא "להעניק כוח לכנסת ולממשלה, ולפטור אותן מן החובה לכבד את זכויות האדם", והוא מפרט: "בנוסחים השונים של פסקת ההתגברות לא נאמר, שהסמכות לחוקק חוק שהוכרז בטל מותנית בכך שהכנסת סבורה שהחוק אינו פוגע בזכות חוקתית או שהפגיעה היא כדין. בנוסחים השונים נקבע במפורש, שבכוחה של הכנסת לחוקק חוק אף על פי שהוא פוגע שלא כדין בחובה לכבד את זכויות האדם. היומרה היא להעניק לכנסת פטור מן החובה לכבד את זכויות האדם בכל עת שתמצא שכך ראוי."
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, התנגדה למהלך ואמרה: "מדובר בהתגברות על זכויות האדם של כל פרט ופרט בחברה הישראלית" והוסיפה ש"ההצעה רעה ומסוכנת ועלולה לגרום לישראל נזק חסר תקנה גם בזירה הבינלאומית".
למתנגדים לפסקת ההתגברות הצטרף עורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ, שאמר: "הרשות השופטת בישראל היא התכשיט של הדמוקרטיה הישראלית. זו תהיה טרגדיה נוראית אם העצמאות של ביהמ"ש העליון תפחת במידה כלשהי על ידי פעולות של הכנסת". גם עשרות עורכי דין ישראלים פרסמו מודעה הקוראת להימנע מחקיקת פסקת ההתגברות, ונימקו: "פגיעה בבית המשפט וקיצוץ סמכויותיו יפגעו קשות באופיה הדמוקרטי של המדינה ויפגעו בערכי החופש, השוויון והצדק עליהם המדינה מושתתת".
בנוסף לכל השוללים את פסקת ההתגברות משום שהיא מאפשרת פגיעה בזכויות האדם ובבית המשפט העליון, ראש התא המשפטי בתנועת "דרך חיים", עו"ד אורי צפורי, ביקר את פסקת ההתגברות מסיבה שונה, וטען שהיא מכשירה את פרקטיקת פסילת החוקים על ידי בג"ץ בזמן שלישראל אין חוקה המבטאת את הסכמת העם שתצדיק פסילה כזו. צפורי קרא לקדם את 'חוק המשילות' אותו ניסח ואשר מיישם את 'המודל הבריטי' לפיו בית המשפט יכול רק להמליץ לכנסת על שינוי חקיקה בשל אי התאמה לחוק יסוד.
הספרייה הלאומית של רומניה
הספרייה הלאומית של רומניה (ברומנית: Biblioteca Naţională a Românie) היא הספרייה הלאומית של מדינת רומניה. יעודה הוא לשמש מאגר של כל המתפרסם ברומניה.
היסטוריה.
שורשיו של המוסד שהפך מאוחר יותר לספרייה לאומית, נעוצים בספרייה של המוסד האקדמי "קולג' הקדוש סאבה" (Saint Sava College) בבוקרשט, שנחנכה בשנת 1859 עם ארכיון של 1,000 כרכים בשפה הצרפתית.
לאחר האיחוד של שנת 1859 קיבלה הספרייה מעמד חוקי כמוסד לאומי (Bibliotecă Naţională şi Bibliotecă Centrală -  ספרייה לאומית מרכזית).
בשנת 1864 שונה שמה של הספרייה ל"ספריית המדינה המרכזית".
בשנת 1901 נלקחו כל האוספים לספרייה האקדמית הרומנית, וכתוצאה מכך בין השנים 1901–1955 הייתה זו הספרייה האקדמית ששימשה כספרייה הלאומית.
ב-1955 "ספריית המדינה המרכזית" עברה ארגון מחדש, והוגדרה כספרייה לאומית.
ב-1989 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, שוב שונה שמה של הספרייה, ל"ספרייה הלאומית הרומנית" (Biblioteca Naţională a Românie).
מבנה חדש.
בשנת 1986 הוחל בבניית משכן חדש וגדול יותר לספרייה. האדריכל המוביל הראשון של הפרויקט היה סזאר לזארסקו, שנפטר לפני סיום הבנייה. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1989, אף על פי שבנייתם של כמה מחלקי הבניין הסתיימה או קרוב לכך, הופסקה הבנייה למשך מספר שנים בשל העדר מימון. ב-2009 הוטל הפרויקט על משרד התרבות, אשר סיים את הבנייה בשנת 2011 וקבע את מועד הפתיחה הרשמי ל-2012.
ייעוד.
הספרייה הלאומית היא מוסד תרבותי בפיקוח משרד התרבות של רומניה. מטרתו היא לנהל את המורשת הלאומית של פרסומים, על ידי רכישת ושימור מסמכים ולהפוך אותם נגישים לציבור, לצורך מחקר או שימוש פרטי.
אוספים.
הספרייה הלאומית הרומנית מחזיקה במספר אוספים מיוחדים כולל:
נובה גראדישקה
נוֹבָה גְרָאדִישְקָה (בקרואטית: Nova Gradiška) היא עיירה ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז ברוד-פוסאבינה, וסמוכה לעיירה סטארה גראדישקה ולגבול עם בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה.
העיירה נובה גראדישקה נוסדה ב-1748 כמוצב באזור הספר של ממלכת הבסבורג מול האימפריה העות'מאנית. בהמשך, נכללה העיירה בשטחי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך המאה ה-19 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל בין זאגרב לבלגרד ולסלבונסקי ברוד והעניין הוביל לפיתוח כלכלי. הוקמו מפעלי תעשייה לעיבוד עץ ומזון. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אחר כך נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. האזור שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה נובה גראדישקה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור נובה גראדישקה קרבות בין צבא יוגוסלביה לבין כוחות הצבא הקרואטי. העיירה הופגזה על ידי הכוחות היוגוסלביים. לאחר קרבות שנמשכו מספר חודשים עלה בידי הכוחות הקרואטיים להדוף מהאזור את הכוחות היוגוסלביים.
הקהילה היהודית.
סוחרים יהודים התיישבו בנובה גראדישקה בשלהי המאה ה-18. במקום ככל הנראה הוקם בית עלמין יהודי ובמהלך המאה ה-19 נבנה בית כנסת קהילתי. בשלהי מלחמת העולם הראשונה סבלו בני הקהילה מהתקפות של אנשי הקאדר הירוק ובית הכנסת חרב. ב-1921 מנתה הקהילה 266 נפשות שהיוו 7.28 אחוזים מכלל תושבי העיירה. ב-1925 נבנה בית הכנסת מחדש. ב-1931 נמנו בנובה גראדישקה 207 יהודים. בקרב הקהילה הייתה פעילות ציונית ענפה והוקמו סניפים של התנועה, של ויצו ותא של השומר הצעיר אשר הפעיל חוות הכשרה לנוער בכפר הסמוך ליופינה . מספר משפחות יהודיות שהתגוררו בכפרי הסביבה כגון נוֹבְסְקָה נסמכו הלכתית על קהילת נובה גראדישקה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 198 נפשות. במהלך המלחמה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והעברת האזור לחזקת האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. החל מהמחצית השנייה של 1941, גורשו בני הקהילה למחנה הריכוז סטארה גרדישקה ששכן בכפר הסמוך. חלק מבני הקהילה נרצחו בסטארה גרדישקה, וחלקם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו שם. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. ב-1941 פגעו שלטונות האוסטאשה בבית הכנסת, ונגרם לו נזק רב. ב-1949 נמכר הנכס. לפי דיווחי הרשות המקומית, בית העלמין היהודי עדיין קיים באתר, ומצויות בו 50–70 מצבות. עוד מצוין שב-1994 עבר האתר שיקום. עם זאת קיימת מחלוקת בין היסטוריונים בנושא זה. חלקם טוענים שבני קהילת נובה גראדישקה קברו את מתיהם בבית העלמין העתיק בכפר צֶרְנִיק הסמוך, בו קיים בית עלמין מראשית המאה ה-18. בעידן היוגוסלבי השתייכה קהילת צרניק לקהילת נובה גראדישקה. קהילה נוסדה שם באמצע המאה ה-18. בסמוך למועד זה הוקם בית העלמין היהודי. ב-1780 הוקם בית הכנסת. ב-1917 נשרף שם בית הכנסת וחרב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הלך ופחת מספר התושבים היהודים. הקהילה חרבה בשואה. בית העלמין עדיין קיים בכפר.
קול אובסידיאן
לוע-שחור
להב-עורב
פרוקסימה מידנייט
להב עורב
לוע שחור
קניון מת
קניון מת (באנגלית: Dead Mall) הוא כינוי למרכז קניות (לרוב מקורה) שרובו עד כולו של שטח המסחר בו נטוש ושתנועת הלקוחות בו דלה.
תופעת הקניונים הנטושים נפוצה באמריקה הצפונית ובסין.
ישנם מספר גורמים אשר מביאים לנטישת הלקוחות את הקניונים, כמו ירידה במעמד הסוציו אקונומי של הלקוחות אשר גרים בסביבת הקניון או סגירה של חנות עיקרית במתחם הקניון (כגון סופרמרקט או חנות רהיטים גדולה).
גורם נוסף אשר מוריד את היקף המסחר במרכזי הקניות הוא התפשטות הקניות באינטרנט.
נכון לשנת 2018, בישראל התופעה אמנם קיימת אך בממדים נמוכים בהרבה (בשנת 2015 תוכננה בנייתם של 123 מרכזי קניות חדשים).
במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020 תופעת הקניונים המתים התרחבה בשל הנחיות הריחוק החברתי והסגר שמדינות רבות נקטו, מה שגרם לרבים להימנע משהייה במרכזי קניות סגורים.
פרידיש קארינתי
פשעי האימפריה הבלגית במדינת קונגו החופשית
יחסי טובאלו–מלזיה
יחסי טובאלו–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין טובאלו לבין פדרציית מלזיה.