הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ונועדה להחליף את הצבא הסדיר כאשר הוא היה במשימות מחוץ לבריטניה. הדיוויזיה כללה יחידות בעיקר מסארי, מידלסקס, סאסקס וקנט.
מלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובספטמבר 1914 נשלחו יחידות הדיוויזיה להודו, על מנת לשחרר שם את חיילי הצבא הסדיר. למרות שהדיוויזיה לא פעלה כגוף אחד, היא הוגדרה בשנת 1915 כדיוויזיה ה-44 (מחוזות הבית ה-1). יחידות נוספות שגויסו נותרו בבריטניה כעתודה, והם הוגדרו כדיוויזיה ה-67 (מחוזות הבית ה-2). עם התגברות המלחמה נשלחו חלק מיחידות הדיוויזיה לחזית המסופוטמית, ויחידות נוספות השתתפו ב. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובשנת 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות.
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ובשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה הוקמה הדיוויזיה ה-12.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה בפיקודו של אדמונד אוסבורן, ובאפריל 1940 היא נשלחה לצרפת כחלק מהקורפוס ה-3. בדיוויזיה לחמה במהלך הקרבות במערב, אולם פונתה יחד עם שאר הכוחות במהלך הפינוי מדנקירק. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בבריטניה כהגנה מפני פלישה גרמנית, כחלק מהקורפוס ה-12. במאי 1942 נשלחה הדיוויזיה למצרים, לשם היא הגיעה ביולי לאחר מסע ארוך דרך כף התקווה הטובה. הדיוויזיה השתתפה בקרב עלם חלפה, ולאחר מכן נותקה החטיבה ה-133 וצורפה לדיוויזיית השריון ה-8 ולאחר מכן צורפה לדיוויזיית השריון ה-10. הדיוויזיה לחמה במהלך קרב אל עלמיין השני כחלק מהקורפוס ה-13, ובמהלך הקרב נותקה החטיבה ה-131 וצורפה לדיוויזיית השריון ה-7 כחטיבה ממונעת. ב-31 בינואר 1943 פורקה הדיוויזיה, אולם החטיבה ה-131 לחמה יחד עם דיוויזיית השריון ה-7 עד כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה.
ב-1947 הוקמה הדיוויזיה מחדש ככוח מילואים של הצבא הטריטוריאלי. ב-1961 צומצמה הדיוויזיה למפקדה מחוזית, וב-1967 פורקה הדיוויזיה.
בג&quot;ץ האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד שרת התרבות והספורט
בבג"ץ 7647/16 האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד שרת התרבות והספורט פסל בג"ץ תיקון למבחנים להענקת תמיכה למוסדות תרבות, שנעשה במאי 2016, כשנה לאחר שחברת הכנסת מירי רגב מונתה לשרת התרבות והספורט, ובו נקבעה הגדלת התמיכה למוסדות אשר הופיעו ביהודה ושומרון והפחתת תמיכה למוסדות שנמנעו מהופעה ביהודה ושומרון.
בספטמבר 2016 עתרה האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ וביקשה לבטל את התיקונים. במאי 2020 פורסמה החלטת בג"ץ שנתקבלה בהכרעת הנשיאה חיות והמשנה לנשיאה חנן מלצר כנגד דעתו החולקת של השופט דוד מינץ. ההחלטה פסלה את סעיף הבונוס, אבל, בשל שיקולי ההסתמכות של הגופים שקיבלו תמיכה, הפסילה חלה רק ממועד ההחלטה ואילך. ההחלטה לא פסלה את סעיף הקנס בנימוק של חוסר בשלות מאחר שלא נעשה בו כל שימוש מפורש.
מפלגות שלטון שואפות להיטיב עם ציבור בוחריהן ולתמוך בפעילויות העולות בקנה אחד עם המדיניות שלהן. אבל, חקיקה ופסיקה מציבות סייגים לתמיכות כאלו. בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד שרת התרבות והספורט מדגים זאת.
ממינוי מירי רגב לשרת התרבות והספורט ועד לפסיקת בג"ץ.
בחודש מאי 2015 מונתה חברת הכנסת מירי רגב לשרת התרבות והספורט.
בחודש מאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם ברשומות תיקונים (להלן "התיקונים") למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט. מבחנים אלה נקבעים בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה בנושא זה התיקונים העיקריים הם שניים: מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון (להלן: סעיף הבונוס), וגריעת ניקוד ממוסדות שיימנעו מלעשות כן (להלן: סעיף ההפחתה). סעיף לדוגמה: תיאטרון שקיים בשנת ההערכה הרצות באזור יהודה ושומרון, יוכפל הניקוד שקיבל במקדם של 1.1.
בחודש יוני 2016, כהכנה למימוש התיקונים, משרד התרבות והספורט שלח לאמנים ומוסדות תרבות טופס בו הם מתבקשים להצהיר האם הופיעו, והאם בכוונתם להופיע בעתיד ביהודה ושומרון, בגליל ובנגב. נרמז שמוסדות שיסרבו למלא את הטופס לא יזכו למלוא התמיכה.
בחודש ספטמבר 2016 הגישה האגודה לזכויות האזרח עתירה לבג"ץ נגד שרת התרבות והספורט וביקשה שיינתן צו על תנאי המורה לשרת התרבות והספורט לנמק מדוע לא יבוטלו התיקונים למבחנים לחלוקת כספי התמיכות שפורסמו בחודש מאי 2016. בחודש אפריל 2017 החליט המותב הראשון להוציא צו-על-תנאי הדורש מהמשיבה לבוא ולנמק מדוע לא יבוטלו סעיפי התיקון. בהמשך נתקיימו מספר דיונים והושלמו נתונים לגבי החלטות תמיכה שהתבססו על התיקונים.
ב-13 במאי 2020 פורסמה החלטת בג"ץ שנתקבלה בהכרעת הנשיאה חיות והמשנה מלצר כנגד דעתו החולקת של השופט מינץ. ההחלטה פסלה את סעיף הבונוס, אבל רק ממועד ההחלטה ואילך. ההחלטה לא פסלה את סעיף הקנס בנימוק של חוסר בשלות מאחר שלא נעשה בו כל שימוש מפורש.
הנושאים העיקריים בהם התמקדו השופטים
"הערה: להקלה על הקורא יוצגו בהמשך, לכל נושא, עמדות הצדדים, דעת הרוב ודעת המיעוט"
זכות העמידה.
העותרים לא צירפו כעותר אף גוף אשר נפגע מהתיקונים. במקרים קודמים קבע בג"ץ כי אין מקום לפתוח את שעריו בפני עותר ציבורי אשר עתירתו מעמידה לדיון אינטרסים אישיים של פרטים או מוסדות אשר יכלו להגישה בעצמם. בדעת הרוב הועלו הסברים רבים מדוע מוצדק לחרוג מהכלל. בדעת המיעוט נטען שההסברים אינם מצדיקים הענקת זכות עמידה.
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב.
כמו מרבית הוצאות המדינה, גם התמיכות במוסדות התרבות מעוגנות בחוק יסודות התקציב, תשמ"ה-1985. החוק קובע ב כי הסכום שנקבע בסעיף תקציבי לסוג של מוסדות ציבור יחולק לפי מבחנים שוויוניים.
טענות העותרים.
הפליה מסיבות לא רלוונטיות איננה שוויונית. פגיעה בזכות לשוויון על בסיס קריטריון גאוגרפי היא אפליה פסולה כיוון שהיא עשויה להעיד על מניע סמוי לאפליה. הענקת תנאים מועדפים לגופי תרבות, שפעילותם מיועדת לאוכלוסייה מסוימת, על חשבונם של גופי תרבות אחרים, מהווה פגיעה בזכות לשוויון.
במקרה קודם פסק בג"ץ כי קביעת אזורי עדיפות לאומית בנוגע להטבות הניתנות בתחום החינוך פוגעת בזכות לשוויון אם תוצאותיה מביאות להפליה פסולה של בני המגזר הערבי.
תכלית השינויים אינה ראויה ואינה עומדת במבחני פסקת ההתגברות. תוספת העידוד לגופים המופיעים בשטחים והתמריץ השלילי לגופים שנמנעים מכך אינם קשורים לתכלית עידוד ההופעות בפריפריה או לפיתוח חברתי וכלכלי של אזורי הנגב והגליל. התכלית היחידה של סעיפים אלה היא אפלייתם לרעה של אמניות, אמנים וגופי תרבות על בסיס השקפה פוליטית.
טענות המשיבים ודעת המיעוט.
הענקת תמיכות משמשת כאחד מהכלים לקידום מדיניותן של רשויות המדינה בתחומים שונים. הלכה היא כי למדינה שיקול דעת רחב בכל הנוגע להענקת כספי תמיכות למוסדות ציבור על פי סדרי עדיפות שהיא קבעה לעצמה.
הנחיית היועץ המשפטי לממשלה קובעת "ניתן להוסיף אמות מידה לתמיכה במוסד ציבור שתכליתן לעודד את מוסד הציבור לבצע פעולות מסוימות שאינן לב עשייתו, ושאינן קשורות למטרתה העיקרית של התמיכה, כגון קידום זכויותיו של הפרט, למשל בדרך של ייצוג הולם בקרב עובדי מוסד הציבור לאוכלוסיות מסוימת, ועוד; הכל במסגרת סמכותו של המשרד הממשלתי לקבוע כללים שונים במבחני התמיכה, לקידום כלל המטרות שהוא או הממשלה מבקשים לקיים, ולשיקוף מכלול האינטרסים הלגיטימיים שלו". לפיכך, אין פסול בשני התיקונים.
לא כל חלוקה "בלתי שוויונית" והבחנה בין גופים שונים מהווה הפליה. הפליה פסולה משמעותה הבחנה בין אנשים או מצבים מסוימים ללא הצדקה עניינית. ככל שההבחנה מבוססת על טעמים הרלוונטיים לתכלית ההסדר הספציפי, וניתן לה משקל ראוי בהתחשב בין היתר בשאר תכליות ההסדר, אין מדובר בהפליה פסולה.
קיימת הצדקה לתמרץ במיוחד קיומם של מופעי תרבות באזור יהודה והשומרון, לאחר שנמצא כי אזור זה סובל מ"נחיתות תרבותית" במובן זה שקיים פער משמעותי בין מספר המופעים המתקיימים בו לבין יתר חלקי הארץ, ואף ביחס לאזור הנגב והגליל. זה שיקול ענייני ולא שיקול פוליטי. כמו כן, את ערך השוויון יש לאזן מול ערכים ואינטרסים ראויים אחרים, ויש להתחשב במשאבים הכספיים העומדים לחלוקה אשר מטבע הדברים הם מוגבלים. המשקל שניתן להבחנה בין מוסדות תרבות המופיעים באזורים הסובלים מחוסר נגישות לתרבות לבין אלו שאינם עושים כן – הוא סביר ביחס לשאר המשתנים הרלוונטיים. המשתנה שעניינו הרצה באזור שבו קיים מרחק "תרבותי", משפיע באופן זניח על סך הניקוד ועל שיעור התמיכה לו יזכה מוסד פלוני.
לגבי איסורי ההפליה המנהלית טענו העותרים כי לא נסתרה חזקת התקינות המנהלית.
דעת הרוב.
לא ניתן לקבוע כי סעיף הבונוס שמעניק העדפה רק למי שמבצע הרצות ביהודה ושומרון מחיל קריטריונים שוויוניים. השאלה איננה כמותית כי אם עקרונית ולכן אין זה משנה שמבחינה כספית ההשפעה הייתה מועטה.
חופש הביטוי.
הייתה הסכמה בין הצדדים כי לא היה ניסיון לפגוע בתוכן ההתבטאויות.
טענות העותרים.
חופש הביטוי מהווה חלק מהזכות החוקתית לכבוד האדם שב, וחופש הביטוי הפוליטי הוא חלק מהגרעין הקשה של חופש הביטוי.
חופש הביטוי כולל גם את החופש להימנע מביטוי או ממעשה, כמו הימנעות מלהעלות הופעה אמנותית בשל סיבות פוליטיות. אדם המסרב מסיבות אידאולוגיות לצאת מגבולות מדינת ישראל לשטחים הנמצאים תחת תפיסה לוחמתית מממש במעשה זה את זכותו לחופש ביטוי פוליטי. פגיעה בזכות זו היא פגיעה בזכות החוקתית לכבוד האדם.