פתגמו של שוגי אפנדי: "סלח ושכח". כלומר, עליך לסלוח לאדם ולשכוח את המעשים של אותו אדם כלפיך, שעליהם אתה סולח.
תאוריות פסיכולוגיות על סליחה.
רק בעשורים האחרונים זכה תהליך הסליחה לתשומת לבם של חוקרים בתחום הפסיכולוגיה והפסיכולוגיה החברתית. מאמרים וספרים פסיכולוגיים על נושא הסליחה החלו להופיע רק בשנות ה-80 של המאה ה-20. קודם לתקופה זו היה נעשה ניתוח תהליך הסליחה רק מנקודת מבט דתית ופילוסופית. אף שלא קיימת היום תמימות דעים באשר להגדרה הפסיכולוגית של תהליך הסליחה, קיים קונצנזוס באשר להכרה בתהליך זה, כתהליך פסיכולוגי, ופורסמו מספר מודלים המתארים את התהליך.
ד"ר רוברט אנרייט מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון נחשב כמי שביסס את מקומו של תהליך הסליחה במחקר הפסיכולוגי. ד"ר אנרייט ייסד את המכון הבינלאומי לסליחה ויזם מחקרים פסיכולוגיים רבים בתחום זה. ד"ר אנרייט פיתח מודל תהליכי של 20 שלבים לסליחה.
ד"ר אוורט וורטינגטון, מרצה וחוקר בתחום הסליחה, פיתח את מודל הפירמידה של הסליחה. בין השלבים במודל זה: היזכר בפגיעה; צור אמפתיה; המתנה האלטרואיסטית של סליחה; התחייב לסלוח; התמד בסליחה.
ד"ר גיא פטיט מניו זילנד מספק בסיס לצורך וכן ליתרונות שבסליחה וכן לתהליך שבאמצעותו ניתן לסלוח.
היבטים בריאותיים של סליחה.
מחקרים הראו כי אנשים הסולחים לאחרים הם אנשים שמחים ובריאים יותר מאלה הנוטרים טינה. מחקר אחד הראה כי ההשפעות החיוביות של היכולת לסלוח מתקיימות באופן זהה, בין אם הסליחה נעשתה על יסוד דתי או חילוני. זאת בניגוד לקבוצת בקרה אשר לא קיבלה כל ייעוץ בנושא הסליחה.
תיאודור סבדברג
עקיצה בששים שניות
ריכרד אדולף זיגמונדי
פסטיבל אקטיביזם
פסטיבל אקטיביזם או פסטיבל פעילים הוא אירוע שנערך בישראל, וכולל מפגש של תנועות אקטיביסטיות, מכמה ממרכיבי האוכלוסייה, מרביתן מזוהות עם השמאל הפוליטי הכלכלי והחברתי. במפגשים מוצגות דרכי פעולה, צורות חשיבה ודעות של המשתתפים. הפסטיבל פתוח לארגוני אקטיביסטים במגוון תחומי פעילות:
היוזמה לקיום הפסטיבל היה של עמותת פעולה ירוקה והוא הופק בתמיכתם הכספית של ארגונים רבים ובראשם: אוקספם (Oxfam), הקרן לסביבה ירוקה, הקרן החדשה לישראל והאיחוד האירופי.
הפסטיבל מתקיים אחת לשנה מאז 2002 (עם הפסקה של 4 שנים), ואירועיו התמקדו בשלושה ימים מרוכזים של סדנאות, הופעות של אמנים מחאתיים, הפגנות ופעולות ישירות, ובעיקר היכרות עם פעילים. אחת המטרות העיקריות של הפסטיבל הייתה ליצור כנס סיום שבו יוחלט על התארגנויות ויוזמות שיאחדו בתוכם את כל הגופים שהשתתפו בפסטיבל, אך באף אחד מהפסטיבלים מטרה זו לא הושגה.
כל אחד ואחד מהפסטיבלים התקיים באופן שלא יזיק לסביבה - לא נעשה שימוש בכלים חד פעמיים, בתי השימוש של הפסטיבל היו שירותי קומפוסט, האוכל היה טבעוני ולאחר קיום הפסטיבל לא נותר לו זכר. בכך היווה הפסטיבל ניסיון לחיות באופן השונה מחיי היום יום הרגילים.
הפסטיבלים.
יוזמת הפסטיבל הייתה של עמותת פעולה ירוקה. אך מדי שנה ההפקה נעשתה ביוזמת פעילים חברתיים שלקחו עליהם באופן ספונטני את האחריות. מאז הפסטיבל הרביעי בלוד, שנערך ב-2005 אף אחד לא לקח את האחריות לקיים פסטיבל נוסף, וניתנו לכך הסברים אחדים. אחד מהם הוא הכישלון שביצירת כנס סיום. הסבר אחר שנפוץ בקרב קהילת השמאל הרדיקלי בישראל הוא שהפסטיבל שיקף תקופה מסוימת שעברה על הקהילה, ושכיום הפסטיבל פחות רלוונטי. עם זאת, כיום מתקיים הפסטיבל בפעם השישית במאי 2011.
בפסטיבל החמישי השתתפו מעל 180 ארגונים, העוסקים במגוון נושאים שונים, ובהם: אנימלס, אחותי - למען נשים בישראל, מגמה ירוקה, גוש שלום, הקשת הדמוקרטית המזרחית, השומר הצעיר, זוכרות, אדם טבע ודין, יש גבול, ככר הלחם, פרופיל חדש, סדאקה-רעות, בנק"י, מאבק סוציאליסטי, זנגביל - מרכז קהילתי לצמחונות ואחרים.
רעיון הפסטיבל.
הרעיונות המרכזיים העומדים מאחורי הפסטיבל הם: "התנדבות", "שמירת סביבה", "לקיחת אחריות על חיינו" וכדומה. מטרת הפסטיבל היא הקטנת הוצאות למינימום ואי קביעת מחיר כרטיס בכניסה או ביציאה, תוך ניסיון להבהיר למשתתפים את עלות הפסטיבל. בשנת 2011 עלות הפסטיבל הייתה 250 אלף שקל. המארגנים הצליחו לאסוף פחות. נוצר מצב של גירעון שמעמיד בספק את המשך קיומו בעתיד.
מדינות העולם השלישי
קבר אחים
תמים גרמיים
תמים-גרמיים (שם מדעי: Holostei), היא אינפרא-מחלקה של דגי גרם עילאיים במחלקת מקריני סנפיר הכוללת שתי סדרות:
דגים אלה הם שלב-ביניים בין הכליל גרמיים לסחוס גרמיים והם חיים רק בנהרות מים מתוקים באמריקה הצפונית.
שפיריות
שַׁפִּירִיּוֹת (שם מדעי: Anisoptera) הן תת-סדרה של חרקים ממחלקת השפיראים המאופיינת בחרקים בעלי גוף ארוך וצר וכנפיים ארוכות. שפירית היא החרק המהיר בעולם.
מאפיינים.
מוטת כנפיה של שפירית בוגרת היא באורך של 6–7 ס"מ. לשפיריות יש שני זוגות כנפיים השונים זה מזה: זוג הכנפיים הקדמי ארוך וצר יותר מהזוג האחורי. הזוג הקדמי מתחבר לגוף בקווים ישרים והזוג האחורי, הרחב יותר, מתחבר לגוף בזווית. לשפיריות ראש גדול מאוד, בעל תנועה חופשית ובעל עיני תשבץ גדולות. לעיניים אלו כיסוי ראייה של כמעט 360 מעלות, כלי חשוב בהיותו חרק טורף.
השפירית אינה עוקצת. היא חיה ליד מקווי מים וניזונה מחרקים קטנים ממנה, אותם היא צדה תוך כדי מעוף.
הצבעים העזים המעטרים את גופן של השפיריות הם צבעי אזהרה לטורפים אחרים, ומשמשים גם לשם הסוואה והטעיית הטרף.
בני מוריס
בני מוריס (נולד ב-8 בדצמבר 1948) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי בכלל ובסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט. מוריס נחשב בעבר להיסטוריון מרכזי בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" אך בפרסומים וראיונות מאוחרים יותר חזר בו מחלק מתפיסותיו הקודמות.
עבודתו של מוריס זיכתה אותו בשבחים ובביקורת משני צדי הספקטרום של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא מחשיב את עצמו כציוני וכותב: "התחלתי במחקר לא מתוך מחויבות אידאולוגית או אינטרס פוליטי. אני פשוט מתעניין לדעת מה קרה."
ביוגרפיה.
מוריס נולד בקיבוץ עין החורש, ליעקב מוריס, עולה מבריטניה שהיה דיפלומט (שגריר ישראל בניו זילנד), היסטוריון ומשורר.
לפי ה"ניו יורקר" בני מוריס "גדל בליבה של האטמוספירה החלוצית השמאלנית".
כשמלאה לו שנה עזבו הוריו את הקיבוץ ועברו לירושלים. מגיל תשע שהה מוריס ארבע שנים עם משפחתו בניו יורק עקב הקריירה הדיפלומטית של אביו. שנתיים לאחר שחזרו לישראל, נסעה המשפחה לשליחות של שנתיים נוספות. הוא גדל בבית דו-לשוני: הוריו פנו אליו באנגלית והוא ענה בעברית.
מוריס התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. מוריס לחם כחייל נח"ל במלחמת ששת הימים ולאחריה במלחמת ההתשה. בשנת 1969 נפצע מפגז מצרי בשרתו על גדת תעלת סואץ. מוריס שוחרר מהצבא ארבעה חודשים לאחר מכן. הוא עשה את התואר הראשון שלו בהיסטוריה כללית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים ועשה דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' בנושא יחסי בריטניה-גרמניה בשנות השלושים בראי העיתונות הבריטית.
מוריס נשוי ללאה לבית אפרתי, בתו של משה אפרתי שהיה עיתונאי ב"הבקר". בנם הוא מבקר הספרות והסופר אורין מוריס.
קריירה עיתונאית.
לאחר ששב לירושלים ב-1978, התקבל למערכת ה"ג'רוסלם פוסט" ככתב זוטר ובהמשך ככתב מדיני וכאיש דסק, עד 1991. ב-1982 סיקר את מלחמת לבנון הראשונה וגם שירת כחייל מילואים ולקח חלק במצור על מערב ביירות ביחידת מרגמות.
כשנקרא לשירות מילואים במהלך האינתיפאדה הראשונה ב-1988, סירב לשרת בשטחים ונשלח לכלא לשלושה שבועות.
בעת שעבד ב"ג'רוסלם פוסט" בשנות השמונים החל מוריס לאסוף חומר בארכיונים בישראל, בבריטניה ובארצות הברית. בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח ובתוך כך החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים. ההיסטוריוגרפיה הישראלית באותה תקופה הסבירה שיציאת הפלסטינים מהערים והכפרים ב-1948 הייתה בעיקרה תוצאה של הוראות או עצות של מנהיגי ערב ומנהיגיהם. מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך, שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד מפני מוראות המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה). מוריס פרסם את תוצאות מחקרו בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1949-1947".
מוריס טבע את המונח "היסטוריונים חדשים" כדי לתאר את עצמו, ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה.
מספר אינטלקטואלים מזרם העבודה (כמו שבתי טבת) ומהימין הישראלי האשימו אותם שהם אנטי ציונים ומשרתים את אש"ף, והיו אף שהשוו אותם למכחישי שואה.
כאשר קונראד בלאק וחברת הולינג'ר רכשו את הג'רוסלם פוסט ב-1989–1990, היה מוריס אחד מ-30 העיתונאים הבכירים, רבים מהם שמאלנים, שפוטרו. הוא המשיך לכתוב כפרילנסר וכתב, במשותף עם ההיסטוריון וכתב הגארדיאן בארץ דאז, ד"ר איאן בלאק, את הספר Israel's Secret Wars על שרותי המודיעין של ישראל, ואת הספר "קורבנות", היסטוריה של הסכסוך היהודי-ערבי. ב-1996, לאחר שנים ללא משרה, הוא אמר בריאיון עיתונאי שהוא חושב לעזוב לארצות הברית כדי למצוא עבודה; כשהדבר התפרסם במאמר ב"מעריב", הזמין אותו נשיא המדינה עזר ויצמן לשיחה. ויצמן חקר את מוריס במשך שעה על 1948 והתרשם שהוא היסטוריון טוב וגם לא אנטי-ציוני. ויצמן פעל וסידר לו משרה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מספריו.
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (1988).