את הגישה הנון-קוגניטיבסטית ניתן למצוא כבר בהגותו של דייוויד יום, אולם ניסוחה הבולט ביותר בפילוסופיה האנליטית ניתן בעבודותיהם של איי. ג'יי. אייר, צ'ארלס סטיבנסון ור. מ. הייר. הוגים אלה התמקדו במה שכונה "מושגים מוסריים דקים" כגון "טוב" ו"רע", "נכון" ו"לא נכון", תוך שהם טוענים כי לא ניתן להשתמש בהם כדי לאושש אמיתה כלשהי ביחס לאותו דבר שאליו הם מתייחסים, אלא כדי לבטא רגש, או (במקרה של הייר) ציווי. סוג זה של ניתוח מושגים מוסריים "דקים" היה קשור לחלוקה מיוחדת של מושגים קונקרטיים יותר, או "עבים", כגון "פחדן", "אכזר", או "תאבתן": אלה היו צריכים ליצור מרכיב "מעריך" יחד עם המרכיב הברור מאליו שהוא "תאורי בלבד".
מטרתה של פוט הייתה לבקר את ההבחנה הזו ואת התפיסה בדבר מושגים דקים. בזכות גישתה הייחודית להגנה על האופי הקוגניטיבי ובעל ערך אמת של שיפוט מוסרי, מאמריה קיבלו משקל מכריע בהעלאת השאלה של הרציונליזם של מוסר, כשאלה מרכזית. השיקולים המעשיים הכרוכים במושגים מוסריים "עבים" - "זה יהיה אכזרי, זה יהיה פחדני, זה שלה", או "הבטחתי לה שלא אעשה זאת" - מניעים בני אדם לנהוג בדרך מסוימת ולא בדרך אחרת, אולם הם תאוריים בדומה לכל שיפוט אחר המתייחס לחיי האדם. הם שונים ממחשבות כגון "זה יושלם ביום שלישי" או "נזדקק לעשרה ליטר צבע", לא בתערבות של ביטויים שאינם עובדתיים, ביטויים "מוסריים" המביעים עמדה, אלא בעובדה שלבני אדם יש סיבות שלא לעשות מעשים שהם פחדניים או אכזריים.
פוט הקדישה את חייה לשאלה זו המופיעה בהגותה לאורך כל תקופות פרסומיה. ניתן למצוא את עיסוקה זה בשיח שהיא מנהלת עם פילוסופים אפלטוניים, קליקלס ותרסימכוס וכן עם ניטשה.
השכלתנות של מוסר.
"למה להיות מוסרי?" - פרסומיה המוקדמים.
בשאלה "למה להיות מוסרי?" (אשר עבור פוט תחלקה לשאלות משנה: "למה להיות צודק?" ו"למה להיות שקול?" ועוד) עברה גישתה של פוט מספר מהפכים מפתיעים. במאמרה "אמונות מוסריות" היא טענה כי תכונות טובות נלמדות - אומץ, שיקול דעת, חוש צדק וכדומה - ניתן לטפחן באופן שכלתני, ומכאן שיש טעם שכלתני לנהוג על פיהן. המושגים המוסריים ה"עבים" אותם היא הדגישה (מבלי שתשתמש במונח זה) בהגנת האופי הקוגניטיבי של שיפוט מוסרי באו יד ביד עם מאפיינים שניתן לטפחם באופן שכלתני, לדוגמה, תכונות טובות; באופן זה הם שונים מתאורים אקראיים של התנהגות. הנקודה המרכזית הייתה שההבדל (לדוגמה) בין "התנהגות צודקת" ו"התנהגות שהתרחשה ביום שלישי" לא היה נתון לשיפוט רגשי, כפי שאייר וסטיבנסון ניסו לטעון, או ציווי סודי כלשהו, כפי שהדבר היה לגרסת הייר.
"למה להיות מוסרי?" - תקופת הביניים.
15 שנה לאחר פרסומה הראשון, במאמרה "מוסר כשיטה של ציוויים היפותתיים", היא שינתה עמדתה בכל הנוגע לצדק ולעשיית טוב, סגולות טובות המתייחסות באופן מיוחד לבני אדם אחרים. אף שלכל אחד יש סיבה לטפח אומץ, שיקול דעת וחריצות, ללא קשר לשאיפותיו של אדם או לדברים שהוא מעריך, עדיין הרציונליות של מעשים צודקים ומעשים טובים חייבת להישען על מניעים אקראיים. אף שרבים הזדעזעו מן התזה שהעלתה, היא קיוותה שהתזה תעורר השראה. בפרשנותה לאמירה מפורסמת של עמנואל קאנט היא אמרה: "אין אנו חיילים מגויסים בצבא הסגולות הטובות, אלא מתנדבים"; העובדה שאין לנו הוכחה לחוסר הרציונליות של חלק מן האנשים הבלתי צודקים, לא צריכה להדאיג אותנו בהגיננו ובטפחנו צדק ועשיית טוב: "אזרחיה של לנינגרד לא נדהמו מן העובדה שהגנתם על עירם ותושביה בעת השנים הנוראות של המצור הייתה אקראית."
אתיקה, אסתטיקה ופילוסופיה מדינית.
כמעט כל פרסומיה של פוט עוסקים בתחום האתיקה הנורמטיבית או מטא-אתיקה. רק פעם אחת היא יצאה מגבולות תחומי העיסוק העיקריים שלה ועסקה באסתטיקה. היה זה בשנת 1970 בהרצאה לזכר הרץ שנתנה באקדמיה הבריטית, "על אמנות ומוסר" שבה היא מתארת את הניגודים בין שיפוטים מוסרים ושיפוטים אסתטיים. פוט מעולם לא הראתה עניין בפילוסופיה מדינית, או ביחסים שבין אתיקה לפוליטיקה.
ישעיהו אליהו
ישעיהו אליהו (1892 – 23 במרץ 1965) היה רופא, סגן ראש עיריית רמת גן (1938–1950), הרנטגנולוג הראשון של תל אביב.
קורות חיים.
נולד בקורפו שביוון, בשם ישעיהו אליה, למלכה (לבית בללי) ולאברהם אליה, אח למתתיהו, ליוסף, למטילדה, למזל, למשה, לשבתאי, לדוד ולאסתר. קיבל חינוך מסורתי, למד בתלמוד תורה, היה פעיל בארגוני הנוער הציוני בעירו.
אליהו שלט במספר שפות: עברית, איטלקית, יונית, צרפתית וגרמנית.
בשנת 1911 יצא ללימודי רפואה באנקונה שבאיטליה, והמשיך במצרים.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל, אבל יצא להמשיך בלימודי הרפואה בברלין, באוניברסיטת הומבולדט, אותם סיים בשנת 1917.
בשנת 1915-1916 עבד כסטודנט בבית חולים צבאי בפלאו'גן שבגרמניה.
בשנת 1918 חזר לארץ ישראל. לאחר מספר שנים היה הראשון שפתח מכון רנטגן בתל אביב, בשדרות רוטשילד פינת רח' הרצל. המכון היה מצויד במכשור מודרני, כולל מכונת צילום רנטגן לצורך אבחונים, שתשליליו פותחו במקום. בין הטיפולים שניתנו במכון הרנטגן בשנות העשרים של המאה ה-20, היה הטיפול של הקרנות ב"גלי רנטגן" לחולי גזזת.. לאחר שחלה, בשנות החמישים העביר את מכשור הרנטגן לקופת חולים לאומית.
מכון הרנטגן השני בתל אביב, נפתח במחצית השנייה של שנות העשרים על ידי הד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ), ב- רחוב בלפור, מול הכניסה ל- בית החולים הדסה.
בשנות העשרים נשא לאשה את פנינה לבית זלבר, אך הנישואין לא עלו יפה.
בשנות העשרים שינה את שם משפחתו מאליה לאליהו.
אליהו היה מפעילי ומייסדי "מגן דוד אדום" ו"מכבי אש". דאג לרכישת האמבולנס הראשון ברמת גן.
אליהו היה פעיל בלשכת בני-ברית.
בשנת 1921 נתן יד לד"ר יהודה ליב מטמון כהן, ממנהלי הגמנסיה העברית הרצליה להגשים את תוכניתו שהכריז עליה עוד בשנת 1913 להקים "עיר גנים" (רמת גן), על שטח קרקע שנרכשה מעבר לנחל מוסררה. במרכז המועצה המקומית בנה ד"ר אליהו את דירתו..
משנת 1938–1950 היה אליהו חבר מועצת העירייה וסגנו של ראש העיר אברהם קריניצי.
ב-1926 השתתף בכנוס הרנטגני המדעי הראשון בארץ-ישראל.
על נחלתו בת 5 הדונמים, בשכונת "פרדס גפן", ברמת גן גידל צמחי רפואה שונים והיה מביא מרפא לחולים רבים. אליהו חקר את תורת הריפוי באמצעות שימוש בצמחי מרפא (הרבולוגיה) של ארץ ישראל.
אליהו היה איש התנועה הרוויזיוניסטית. ב-15 בנובמבר 1937 היה אחד מ-45 עצורים מינהלתיים שנשלחו על ידי שלטונות המנדט הבריטי לכלא עכו. בין העצורים: ערי ז'בוטינסקי ואב"א אחימאיר. השלטונות נאלצו לשחררם לאחר מספר חודשים.
נפטר ב-1965. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו רחוב ברמת גן..
לאליהו בן יחיד.
אחיו של ישעיהו: מתתיהו ויוסף הוציאו לאור את גלויות האחים אליהו בארץ ישראל המנדטורית, מראשית שנות העשרים עד 1939.
שולמית (כתב עת)
שולמית: כתב עת לקידום התרבות והאנושיות בקרב בני ישראל (גרמנית: Sulamith. Zeitschrift zur Beförderung der Kultur und Humanität unter der Israeliten) היה עיתון שיצא לאור בהפסקות ארוכות בין 1806 ל-1848, ורוב מהדורותיו נדפסו בדסאו. כתב העת היה הבימה המרכזית של יהדות גרמניה עד אביב העמים.
היסטוריה.
"שולמית" נוסד על ידי דוד בן משה פרֵנְקֶל, מנהל בית-הספר היהודי החופשי בדסאו (שנותר העורך הראשי לכל אורך השנים), ויוסף וולף, ששימש שם כמורה. שניהם היו אנשי תנועת ההשכלה הברלינאית המאוחרת וחוו את דמדומיה, במהלכם התגלע משבר חריף בקרב יהודי הנסיכויות הגרמניות: צעירים מעורים שקיבלו חינוך מודרני הפנו את גבם למורשתם באופן גורף והתנצרו לעיתים קרובות, התא המשפחתי התערער בגלל פער הדורות, והשאיפה לשוויון זכויות פוליטי וקבלה מצד החברה והממלכה הנוצריות העלתה חרס. ההווייה הקהילתית הישנה נהרסה, הן בלחץ ביטול האוטונומיה שלה על ידי השלטון הריכוזי והן עקב התמוטטות ערכיה ותרבותה, אך לא קמה חלופה שבה יוכלו היהודים להיאחז. באביב 1806 כבש נפוליאון את נסיכות דסאו-אנהלט והצית בבת אחת את התקווה לשינוי רדיקלי. כבר ביולי, ממש עם הקמת הקונפדרציה של הריין, החלו וולף ופרנקל להוציא לאור את כתב-העת.
"שולמית" החליף למעשה את "המאסף" המשכילי, שנסגר ב-1797, אך המתכונת שלו הייתה שונה תכלית שינוי ושיקפה את התמורה הגדולה שעברה על יהודי גרמניה. הגליונות הכילו קטעים וציטוטים בעברית, אבל שפתם העיקרית והכמעט בלעדית הייתה גרמנית. במשך מאות שנים, העיר ההיסטוריון דוד סורקין, קיימו היהודים שני מרחבי תקשורת נבדלים: אחד פנימי, בעברית לצורכי כתב וביידיש לדיבור, שהיה חסום בפני הנוצרים, ואחר מצומצם בהרבה, בלטינית ובשפת המדינה, שהונגש לגויים ושנועד כמעט אך רק לצורכי אפולוגטיקה. תנועת ההשכלה שימרה הבחנה זו בין הפנים והחוץ של הקהילה המסתגרת, ואף שאפה להעצימה באמצעות תחיית העברית. "שולמית" שברה את הבידול ובכך סימלה את "האידאולוגיה של האמנציפציה" יותר מכל: במקום חטיבה נפרדת, העורכים ביקשו לראות את היהודים כרכיב משולב במדינה הריכוזית החדשה. בנוסף להיותו במה לכותבים הבתר-משכיליים בגרמניה, קיבץ גם טורים מחוגי ההשכלה שעדיין היו פעילים, במיוחד בפראג. לאחר 1820 דעך עניין המשכילים ב"שולמית", ו"ביכורי העתים" הפך לצינור הביטוי המרכזי שלהם.