המבנים והמסלולים במוח שמעורבים ביצירת תחושה של עונג מרכיבים את מערכת החיזוק של המוח. כאשר מופיע גירוי חיובי, מופעלים תאי עצב שמפרישים דופמין לתוך מבנה שנקרא גרעין האקומבנס. הפעלתה של המערכת מסייעת לתהליכים של למידה דרך התניה אופרנטית, ומגדילה את הסבירות לחזרה על ההתנהגות שהובילה לתחושת העונג והתגמול. מערכת זו מופעלת על ידי מחזקים טבעיים, כמו מזון ויחסי מין, וגם על ידי גורמים עקיפים שמקדמים את המטרות של בעל החיים, למשל יחסים חברתיים. כמו כן, פעולתה של מערכת החיזוק היא גורם חשוב בתהליכים של התמכרות לסמים.
עונג ביהדות.
היהדות, בניגוד לדתות אחרות, אינה רואה פגם מהותי בעונג כשלעצמו. עם זאת, קיימות מצוות האוסרות על האדם תענוגות, כגון ציוויי הכשרות, וכן הגבלות בתחום יחסי המין, ובכלל - לדעת הרמב"ן אשר קיימת מצוות "קדושים תהיו" המצווה על פרישה מתענוגות מכל סוג שהוא. לדעה אשר "קדושים תהיו" אינה מצווה על פרישה מעונג, המצוות האחרות המגבילות לכאורה עונג, מהוות הגבלות נקודתיות ולא מצביעות על מגמת התנזרות מתענוגות.
בניגוד לדתות אחרות כמו הנצרות והבודהיזם המעודדות נזיריות, מצווה היהדות על "קידוש החומר", כלומר, שימוש בתשוקה לעונג כאמצעי להשגת מטרות נעלות יותר (אך רק לשם מטרה נעלית ובאם ישנה מטרה נעלית כזו בלבד, "קדש עצמך במותר לך". השקפה זו מתבטאת, בין השאר, במושג "סעודת מצווה", בקידוש היין ועוד. מגמה זו בולטת במיוחד בכתבי תנועת החסידות. לאור קבלת האר"י הרואה בעולם החומרי חלק ממקור אלוהי, מייחסים החסידים תפקיד חיובי לאלמנטים חומריים בחיים שהאדם השרוי בהם צריך "להעלותם לשורשם העליון בקדושה".
מאידך, קיימת גישה המנגדת לעונג בספרי מוסר השונים ובמספר חסידויות מסוימות, אשר רואות בעונג דבר שצריך תמיד לפרוש ממנו, גם בעת שמתעסקים עם דבר מצווה שבדרך כלל קשור בעונג כסעודת מצווה (כמו בשבת ויום טוב) ויחסי אישות לשם קיום מצוות פרייה ורבייה. בולטת בכך (מן החסידויות) חסידות חב"ד, אשר כבר מראשיתה (האדמו"ר הזקן) מודגש בה הפרישות מעונג, למשל באמרה הידועה של האדמ"ר הראשון של חב"ד אשר "מצוות הקשורות באכילה אין להדר בהם". אין זה רק בעונג מאכילה, אלא בכל עונג, כפי שמדגיש ריבוי פעמים האדמו"ר האחרון של חב"ד (בעיקר בסדרת הספרים "ליקוטי שיחות"). אפשר לראות גישות של פרישות (לא רק בימות החול אלא גם בשבת אשר "מצווה לענגה") בחסידויות נוספות. מקור הדברים קדום אף יותר (של"ה והבעש"ט).
תענית דיבור
תענית דיבור היא פרק זמן שאדם גוזר על עצמו שתיקה חלקית, ונמנע מלדבר דברי חולין.
המנהג מקובל במצבים מסוימים במסגרת דתות רבות ברחבי העולם, בהן בודהיזם, הינדואיזם ומספר זרמים של נצרות.
ביהדות יש הנוהגים בתענית דיבור במשך כל חודש אלול. בנוסף, רבים נוהגים להיות בתענית דיבור בימי שני וחמישי בימי השובבי"ם במקום תענית אכילה.
מפיץ הרעיון בדור האחרון היה הרב יצחק אלפייה, שטען שתענית כזו עדיפה מפני שאינה מחלישה את האדם.
באסלאם מופיעה תענית הדיבור בקוראן, סורה 19 סורת מרים "אכלי ושתי ורווי נחת, ואם תראי אדם אמרי: נדרתי תענית לרחמן ולכן לא אדבר היום אל איש" (איה (פסוק) 26).
הנאה
תענוג
איה (עיר)
איה (פירושונים)
אלכסנדריה העתיקה
אלכסנדריה העתיקה הייתה פוליס יוונית לחוף הים התיכון ובירת מצרים התלמיית. העיר שכנה במקום בו שוכנת היום העיר המודרנית אלכסנדריה. העיר נוסדה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 331 לפנה"ס במהלך מסעותיו במצרים. לאחר חלוקת האימפריה של אלכסנדר הגדול הפכה אלכסנדריה לבירת הממלכה התלמיית ומרכז השלטון שלה.
גאוגרפיה ומבנה.
אלכסנדריה מוקפת החומה נבנתה במרחק מן הדלתה של הנילוס כדי להימנע מסחפוֹ שאיים לסתום את הנמלים. החוף היה עמוק מספיק כדי לאפשר את עגינת האוניות. אדמתה של אלכסנדריה נחשבה לפוריה ומסביב לעיר היו כפרים חקלאיים רבים.
מבנה העיר מתואר בקטע שלהלן:
שלטון.
אלכסנדריה נוסדה על ידי אלכסנדר הגדול ומכאן שמה. באלכסנדריה היה חבר אזרחים שהתכנס באקלסיה (אספת העם), בולה (מועצת העם) ופקידים שונים, כגון פריטאנים שהיו פקידי השלטון העליונים ומזכירי המועצה. אלכסנדריה הייתה בעלת אוטונומיה חלקית. הכפיפות לשלטון המלכותי באה לידי ביטוי בכמה אופנים: המלך מינה אחראי אזרחי ופקיד שלטון צבאי ובמשך הזמן התבטלה האספה ולאחר מכן גם המועצה.
אוכלוסייה.
ככל הנראה כאשר נוסדה העיר היו רוב תושביה יוונים, אך במשך הזמן התמזגו התושבים עם תושבי מצרים, והתושבים התחלקו בעיקר לשבטים מבחינה פוליטית-חברתית.
לפי ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס, שכתב במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס, מנתה אוכלוסיית העיר בזמנו מעל 300,000 נפש.
כפי הנראה, במאה ה-1 לספירה מנו תושבי העיר כמיליון נפש.
כלכלה.
באלכסנדריה היו תעשיות רבות שמטרתן הייתה לשרת את העיר ומוצריהן נצרכו בעיקר לצריכה מקומית.
תעשייה.
בעיר היו חמש תעשיות עיקריות:
מסחר.
אלכסנדריה הייתה עיר עשירה במסחר בעיקר בזכות הנמל הגדול שלה, שהפכה לתחנה מרכזית בסחר החוץ של מצרים. יחד עם זאת, אלכסנדריה הייתה מרכז סחר לא רק בגלל הנמל, אלא גם כי נבחרה להיות מאגר התבואה המרכזי של המדינה. לאלכסנדריה הובאו גם שמן ודבש לשימוש האוכלוסייה ולאחסון במחסנים ובאסמים המלכותיים. מצרכים נוספים שנשלחו בכמויות גדולות לאלכסנדריה היו בדים, פפירוסים ויינות. העיר גם צרכה כמויות גדולות של ירקות. אלכסנדריה ייצאה בעיקר תבואה, פפירוסים שגודלו במצרים ומוצרים מן המזרח הרחוק שבחלקם עובדו באלכסנדריה.
המסחר התחלק לשלושה חלקים עיקריים:
יהודים
יהודים הם עם ממוצא שמי, קבוצה אתנית, דתית ולאומית שמקורה בשבטי ישראל, ובממלכות העבריות ישראל ויהודה, שהיו מתושבי ארץ ישראל שבמזרח התיכון בסוף האלף השני לפנה"ס. האתניות, הלאומיות, התרבות והדת היהודיות קשורות זו לזו באופן הדוק; האמונה המסורתית של העם היהודי היא היהדות. במהלך ההיסטוריה הצטרפו לעם היהודי אישים בודדים וקבוצות שונות ונטמעו בו (בתהליך שמכונה גיור).
היהודים התהוו כקבוצה אתנית ודתית בסוף האלף השני לפנה"ס באזור בלֶבַנְט הידוע כארץ ישראל. מצבת ישראל הארכאולוגית מאזכרת את קיומה של קבוצת אוכלוסייה בשם "ישראל" באזור כנען בסוף המאה ה־13 לפני הספירה (שלהי תקופת הברונזה). בהמשך התבססו באזור זה ממלכת ישראל וממלכת יהודה, אשר על פי הכתוב בתנ"ך התחילו כממלכה מאוחדת של אוכלוסייה משותפת (נושא זה מצוי במחלוקת במחקר, אך בין כך ובין כך שתי הממלכות חלקו מספר מאפיינים תרבותיים משותפים); היהודים נקראים על שם ממלכת יהודה, אשר נותרה לבדה לאחר חורבן ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס, וחרבה בשנת 586 לפנה"ס עם גלות בבל. במהלך התקופות ההלניסטית והרומית בארץ (תחילת עד אמצע המאה הרביעית לספירה לערך) השיגו היהודים עצמאות קצרה בימי החשמונאים. במקביל שגשגה פזורה יהודית גדולה בכל אגן הים התיכון, ובימי בית שני הגיע אחוז היהודים באוכלוסיית העולם לשיאו ההיסטורי. בעקבות התבוסות מול הרומאים חל פיחות בכוחו ומעמדו של היישוב היהודי בארץ ישראל, ובתקופת שלטונה העוין של האימפריה הביזנטית הנוצרית הוא הפך לגורם שולי. במקביל, קהילות יהודיות הוסיפו להתבסס בארצות שונות.
לפני מלחמת העולם השנייה הגיעה אוכלוסיית היהודים בעולם לשיא מספרי של 16.7 מיליון נפש וייצגה 0.7% מהאוכלוסייה העולמית. במהלך המלחמה ביצעו גרמניה הנאצית ומשתפי פעולתה את השואה, בה הם רצחו בשיטתיות כשישה מיליון יהודים. מאז עלתה באיטיות שוב אוכלוסיית היהודים, ונכון ל־2021, יש בעולם כולו כ־15.2 מיליון יהודים, המהווים כ־0.2% מאוכלוסיית העולם.
מדינת ישראל הוקמה כמדינה יהודית והיא המדינה היהודית היחידה בעולם. חוק השבות של המדינה מעניק זכות למתן אזרחות לכל יהודי שחפץ בכך. כ־45% מיהודי העולם חיים בישראל, היא המדינה היחידה בעולם שבה היהודים מהווים רוב, והמדינה היחידה שבה האוכלוסייה היהודית גדלה בזכות ריבוי טבעי.
היסטוריה.
מקורם של היהודים, על פי התורה הוא מזרעו של אברהם אבינו, שהוא למעשה אבי האומה שחי בסביבות השנים 1950 לספירה העברית (המאה ה־19 לפנה"ס הנוצ'). בעקבות עזיבתו את ארץ מגוריו עם משפחתו, בהשראת התגלות אלוקית בה הוא נתבקש ('לך־לך') לצאת מחרן וללכת אל עבר ארץ כנען, ושם להתיישב עם שרה אשתו וזרעו איתו, וכן הצאצאים יוצאי חלצו אשר הובטחו להיות לעם גדול.
על פי התיעוד התורני, לאחר שבני ישראל יצאו ממצרים תחת הנהגתו של משה רבנו הם שבו אל הארץ אשר הובטחה לאבותיהם, כבשוה במלחמות מופתיות ויישבו אותה בכל משך תקופת כהונתו של יהושע בן נון בהדרגתיות מסוימת, ועוד גם במשך תקופת השופטים. מצבת ישראל, שלפי השערת החוקרים נוצרה במאה ה־13 לפנה"ס, היא אחת מהממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר שמראים כי התקיימה אוכלוסייה בשם "ישראל" בשטח ארץ ישראל. המחקר הארכאולוגי אינו מספק ראיות חד־משמעיות לגבי מוצא בני ישראל. יש ארכאולוגים המשערים שהם פלשו לארץ באופן מרוכז או בקבוצות קטנות שהתגבשו עם הזמן, ויש המשערים שמוצאם בקבוצה בדלנית מקרב האוכלוסייה הכנענית המקומית. בנוסף להשערות אלה, יש הטוענים כי השילוב של שתי ההשערות הוא הפתרון למוצא ישראל, כלומר קבוצות נוודים שהגיעו מחוץ לכנען עם מסורות שונות על מסופוטמיה ועל בריחה ממצרים והתמזגו עם כנענים מקומיים שחיו באזור שדרת ההר המרכזי הדל באוכלוסייה הן הרקע ליצירת שבטי ישראל.