אצטדיון האולימפי של סטוקהולם (שוודית: Stockholms Olympiastadion) המכונה בקיצור אצטדיון סטוקהולם (Stockholms Stadion) הוא אצטדיון המצוי בסטוקהולם שבשוודיה. האצטדיון נבנה בין השנים 1910–1912 כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת סטוקהולם של 1912, על פי תכנונו של האדריכל טורבן גרוט. באצטדיון נערכו תחרויות האתלטיקה ומשחקי הכדורגל במהלך המשחקים האולימפיים.
באצטדיון נערכו מופעים כגון מופע להקת הרולינג סטונז וכן 29 פעמים נערכו באצטדיון תחרויות שוודיה-פינלנד.
בשנת 1973 נפתחה בקרבת האצטדיון תחנת הרכבת התחתית של סטוקהולם.
מספר מקומות הישיבה באצטדיון נע בין 13,145 ל-14,500 בתחרויות ספורט ו-35,000 מקומות כאשר נערכים בו קונצרטים. לצורך המשחקים האולימפיים נבנתה באצטדיון רמה שנייה של מושבים עשויים עץ, שהגדילו את מספר המושבים ל-20,000. עם תום המשחקים פורקה טריבונה זו. האצטדיון הוא הקטן מבין האצטדיונים שנבנו עבור משחקי הקיץ האולימפיים, אולם על אף זאת מעולם לא היה האצטדיון מלא במהלך המשחקים.
שיא הצופים באצטדיון במשחק כדורגל הושג ב-16 באוגוסט 1946 כאשר 21,995 צופים ראו את המשחק בין Djurgårdens IF ל-AIK. שיא הצופים במשחק הוקי עומד על 28,848 צופים והוא נקבע ב-1959.
באצטדיון סטוקהולם נשברו יותר שיאי אתלטיקה מבכל אצטדיון אחר - 83 שיאים.
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר (בצרפתית: Stade Olympique Yves-du-Manoir) המכונה גם האצטדיון האולימפי קולומב (Stade Olympique de Colombes) או בקיצור קולומב (Colombes) הוא אצטדיון המצוי בקולומב בקרבת פריז שבצרפת. האצטדיון, הקרוי על שמו של שחקן רוגבי צרפתי שנהרג בתאונת מטוס בשנת 1928, נבנה כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת פריז שנערכה ב-1924 ושימש כאצטדיונה המרכזי. בעת בנייתו הכיל האצטדיון 45,000 צופים, ומאוחר יותר הורחב על מנת להכיל 60,000 צופים, אולם בשל החמרה בתקנות פחתה הקיבולת ל-50,000 צופים בשנת 1972.
בשנת 1938 נערך באצטדיון משחק גמר גביע העולם בכדורגל, בין נבחרת איטליה ונבחרת הונגריה ואליפות אירופה באתלטיקה.
האצטדיון היה הגדול באצטדיוני צרפת עד שנסתיים שיפוץ של אצטדיון פארק דה פראנס, בשנת 1972.
באצטדיון נערכו תחרויות גמר הגביע של צרפת בכדורגל עד שנת 1975 ומשחקי רגבי עד שנת 1985.
בשנות ה-90, בשל אי יציבות הבניין, נהרסו שלושה מארבעת היציעים של האצטדיון, ובנותר מורשים להיות לא יותר מ-7,000 צופים.
תומס צ'יפנדייל
צ'יפנדייל
אולם התווך
Can't Buy Me Love
Can't Buy Me Love (לא יכול לקנות לי אהבה) הוא שיר של להקת הביטלס שנכתב על ידי פול מקרטני (הקרדיט ניתן גם לג'ון לנון) ויצא באלבום A Hard Day's Night בשנת 1964. השיר יצא גם כסינגל, והבי סייד שלו הוא השיר You Can't Do That. השיר הוקלט ב-25 בפברואר באולפני אבי רוד שבלונדון, אורכו 2:11 דקות והוא הופק על ידי ג'ורג' מרטין.
השיר דורג במקום ה-295 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים על ידי המגזין רולינג סטון.
השיר תורגם לעברית על ידי דרורה חבקין תחת השם "לי לא אכפת", ובוצע על ידי ישראל גוריון.
האצטדיון האולימפי (אמסטרדם)
האצטדיון האולימפי (בהולנדית: Olympisch Stadion) נבנה באמסטרדם כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת אמסטרדם שנערכה בשנת 1928. האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל יאן וילס בסגנון אסכולת אמסטרדם, התואם את אופייה וסגנונה של השכונה בה הוא הוקם, שתוכננה על ידי הנדריק פטרוס בֶּרלאחֶה.
באולימפיאדת 1928, הוצג לראשונה רעיון הלפיד האולימפי, שהוצב לראשונה במגדל שנבנה לשם כך באצטדיון.
בעת הקמתו אכלס האצטדיון 34,000 צופים, אולם לאחר הקמת אצטדיון פיינורד ברוטרדם בשנת 1937 עיריית אמסטרדם יזמה הרחבה של האצטדיון האולימפי ל-64,000 מושבים. בתום האולימפיאדה שימש האצטדיון בין השאר לתחרויות אתלטיקה, מרוצי אופנועים, משחקי הוקי שדה ומרוצי אופניים (בשנת 1954 החלה תחרות הטור דה פרנס באצטדיון).
למרות זאת, האצטדיון המשיך לארח בעיקר משחקי כדורגל, כאשר שימש כאצטדיון הביתי של פ.צ. אמסטרדם, וכן שימש את אייאקס אמסטרדם פעמים רבות, עד פתיחת אצטדיון האמסטרדם ארנה בשנת 1996. בשנת 1962, אירח האצטדיון את גמר גביע אירופה לאלופות בין בנפיקה ליסבון לריאל מדריד. כמו כן, אירח האצטדיון משחקים בינלאומיים של נבחרות הולנד השונות.
בשנת 1978 הכריזה העיר אמסטרדם על כוונותיה להרוס את האצטדיון, אולם מחאה ציבורית הביאה להכרזה על האצטדיון כעל אתר לאומי ומנעה את הריסתו. בשנת 1996, עם הפסקת השימוש באצטדיון למשחקיה של איאקס, בוצע שיפוץ במסגרתו הוסרה השכבה השנייה של היציעים והאצטדיון הותאם לתחרויות אתלטיקה. האצטדיון נחנך מחדש על ידי הנסיך וילם-אלכסנדר ב-13 במאי 2000.
ביולי 2001 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה לצעירים עד גיל 23.
ביולי 2016 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה.
בקיץ 2019 היה האצטדיון אמור להיות מוקד מרכזי באירועי המשחקים האירופיים שנבחרה הולנד לארח. אך לאחר שנבחרה, ויתרה הולנד על אירוח האירוע.
האיצטדיון האולימפי איב דו מנוור
גוון סטפני
עינת ויצמן
עינת ויצמן דיאמונד (נולדה ב-29 באוגוסט 1973) היא שחקנית, במאית, עיתונאית ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בחיפה כבת האמצעית מבין שלושה ילדים למאיר ויצמן, שנולד בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה להורים פולנים, ולרחל לאה לבית שניידר, ילידת גרמניה שהגיעה ארצה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. אחיה הוא האדריכל אייל ויצמן.
לאחר שירותה הצבאי עברה ויצמן לתל אביב והשתתפה במספר קורסים למשחק. בעלת תואר ראשון באמנות רב-תחומית ותואר שני במחקר תרבות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני נוסף בתקשורת פוליטית.
בשנת 2004 התחתנה ויצמן עם עורך הדין איתן דיאמונד ועברה לגור איתו בלונדון. לזוג שתי בנות והם מתגוררים כיום בישראל.
קריירה אומנותית.
בשנים 1996–1998 שיחקה בסדרה "הפוך", בה גילמה את דמותה של ענת שילון. בשנת 1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מבצע סבתא", וכן שיחקה בהצגות תיאטרון כגון "ליזיסטרטה 2000", "דם" ו"ג'ונגול".
בשנת 2004 השתתפה ויצמן בסרט "אהבה קולומביאנית" ובתוכנית הקומית "אפידורל". בשנת 2005 שיחקה בסרט "דמיונות". בשנים 2007–2008 שיחקה בסדרה "מתי נתנשק?", שיצרה השחקנית דלית קהן.
בשנת 2009 השתתפה בהצגה "ג'ננה" שכתב וביים יפתח קליין, עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל עכו. באותה שנה סיימה גם תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב.
בין 2012 ל-2013 עבדה בהקלטת ספרים לספרית אודיו "אייקאסט" והקליטה את הספרים "היינו עתיד" של יעל נאמן, "הידרומניה" של אסף גברון, "אף פעם לא מלכה" של ציפי גון גרוס והספר "גרשונה שונה" של נאוה סמל.
ב-2013 הוציאה ויצמן ספר ילדים בשם "שתי סינדרלות". שתי הגיבורות בספר אוהבות להיות נסיכות עדינות ומנומסות, אבל כשהעלילה מתפתחת הן מגלות שלעיתים כדאי לוותר על הפרסונה הממלכתית, כדי ליהנות מילדות אמיתית שאינה שברירית ורכה כבאגדות.
בשנת 2013 הצטרפה לסגל המורים של האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שם היא מלמדת משחק בפני מצלמה.
בשנת 2016 התנדבה עינת בארגון הנוער "החוש-השמיני" ותרמה להקמתו.
בשנת 2016 כתבה מחזה קומי פוליטי בשם "פלסטין, שנת אפס" המספר על הריסת בתים פלסטינים בידי כוחות הביטחון דרך עיניו של שמאי פלסטיני. המחזה נכתב בשיתוף פעולה עם עמותת זוכרות וארגון עדאלה. המחזה הוצג בפסטיבל עכו 2016 בשפה הערבית עם כתוביות בעברית. בדצמבר 2018 בוטלה הופעת ההצגה באולם הפיס בכאבול בעקבות פניה של יו"ר מפעל הפיס אביגדור יצחקי לראש המועצה סלאח רייאן.
בשנת 2017, במסגרת "פסטיבל א-ז'אנר" בתיאטרון תמונע, העלתה יחד עם עזיז א-טורי מהכפר הבלתי מוכר אל-עראקיב יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" בו משוחזרת על הבמה בניית בית כפי שנעשתה בכפר אחרי 111 ההריסות מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
ויצמן ביימה את ההצגה "אסירי הכיבוש", שכתבה עם אסירים ביטחוניים. ב-2017 פסלה ועדת ההיגוי של פסטיבל עכו את ההצגה. בתגובה התפטר המנהל האמנותי של הפסטיבל, אבי גיבסון בר-אל. בנובמבר 2019 עלתה ההצגה בהפקה פרטית בפסטיבל תמונע ובמקביל גם באוסלו, בהפקה נורווגית. ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע בהפקה פרטית. ההצגה מופיעה בעיקר ביישובים ערביים.
ב-2017 ערכה בתיאטרון יפו את אירוע מחברות הכלא שבו הקרינה סרטונים בהם קוראים אנשי ציבור מכתבים של אסירים פוליטיים וערכה קריאה בימתית של התכתבות בין אסיר פלסטיני לבחורה יהודיה . באירוע נאם ח"ב לשעבר באסל גאטס לפני כניסתו לכלא על האסירים הפלסטינים. בעקבות אירוע זה איימה שרת התרבות מירי רגב על תיאטרון יפו בשלילת תקציבים בגלל עברה על חוק הנכבה. בסופו של דבר החוק לא יושם והאיום הוסר.
עבודה משותפת עם דארין טאטור.
עינת ויצמן הביע הזדהות ותמיכה במשוררת דארין טאטור במשך התקופה בה הייתה נתונה במעצר ובמאסר והמשיכה בעבודה משותפת איתה לאחר שחרורה. ב-30 באוגוסט 2017 ערכה עינת ויצמן בתיאטרון יפו את האירוע "מדינת ישראל נגד המשוררת דארין טאטור" בו ביימה קריאה מתוך הפרוטוקולים של המשפט נגד טאטור אותה ביצעו דורון תבורי וליאורה ריבלין.
ב-2018 כתבה בשיתוף דארין טאטור הצגה בתיאטרון תמונע "אני, דארין טאטור" המספרת את סיפורה של המשוררת בבימויו של ניצן כהן ובביצועה.
עמדה פוליטית.
ויצמן מזוהה עם השמאלי הרדיקלי בישראל ולקראת הבחירות לכנסת ב-2013 הצהירה כי היא תומכת בבל"ד ועקרון 'מדינת כל אזרחיה'.
בשנת 2017 השתתפה בעצרת למען באסל גטאס, לפני לכתו לכלא באשמת הברחת טלפונים סלולריים למחבלים בעת ביקורו בכלא.