מיי תפס את המהפכה המינית של שנות השישים והשבעים, ואת המסחור של מין ופורנוגרפיה, כבעלי השפעה על החברה וכגורמים העיקריים לרעיון במוחותיהם של מבוגרים שמין ואהבה לא בהכרח קשורים זה בזה. מיי טען שהרגש הופרד מן ההיגיון, כך שחיפוש אחר מערכות יחסים המבוססות על יחסי מין גרידא, הנמנעות מהדחף הטבעי להיקשר לאדם אחר וליצור חיים חדשים, הפכו למקובלות בחברה. הוא גם האמין שהתפתחות המתירנות המינית יכולה להוביל את החברה המודרנית להחמיץ התעוררות במישורים גבוהים יותר. מיי הציע שהדרך היחידה לתקן את הרעיונות הציניים בהם מחזיק הדור היא לגלות מחדש את החשיבות שבדאגה לאחר, אותה מיי תיאר כרגש ההפוך לאפתיה. בספרו מ-1969, "Love and Will" (עמוד 29), אף הרחיק לכת ואמר כי: "Hate is not the opposite of love; apathy is."
ספרו הראשון, "The Meaning of Anxiety", בוסס בעיקרו על עבודת הדוקטורט שלו, שהושפעה רבות מקריאתו בכתביו של הפילוסוף סרן קירקגור בן המאה ה-19, אותו מחשיבים רבים כאבי האקזיסטנציאליזם. מיי הגדיר חרדה (anxiety) כ"החשש המגורה כתוצאה מאיום על ערך כלשהו הנתפס על ידי האינדיבידואל כחיוני לקיומו כ'עצמי'" (תרגום חופשי). הוא גם ציטט את קירקגור: "חרדה היא סחרחורת הנובעת מן החופש". ב-1956 מיי ערך את הספר "Existence" ביחד עם ארנסט אנג'ל והנרי אלנברגר (פסיכיאטר שווייצרי, היסטוריון רפואי וקרימינולוג, הנחשב על ידי רבים כמייסד ההיסטוריוגרפיה של הפסיכיאטריה). "Existence" עזר להציג את הפסיכולוגיה האקזיסטנציאליסטית בארצות הברית.
יהודי שרעב
אלדד זיו
אלדד זיו (נולד ב-6 ביוני 1950) הוא אמן, במאי תיאטרון, איש תקשורת רב-תחומי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
זיו נולד וגדל בבת ים, אביו יעקב זיו עבר לעיר בשנת 1944, לאחר שכספורטאי מצטיין, התבקש על-ידי מרכז "הפועל" ומזכירות תנועת "הנוער העובד" להגיע לבת-ים ולהקים בה את תנועות הנוער העובד ואת אגודת הספורט "הפועל". אמו, יהודית לבית שפרבר, הייתה ממשפחות מייסדי אגודת "בית-וגן", שהקימה את בת-ים.
מגיל צעיר עוסק זיו באמנות ומוזיקה. בגיל 12 החל לצייר בצבעי שמן. בגיל 15 ניגן בגיטרה ובגיל 16 הקים להקה עם חברו אלון אולארצ'יק, "הצבר הדוקרני". לאחר מכן חזר לתחום האמנות הפלסטית ולמד ציור ב"מכון לאמנות בבת ים" ובביה”ס הגבוה לציור בתל אביב. אחר כך עבר לגור בניו יורק יחד עם אשתו שולמית זיו-אסולין, שלמדה שם לתואר שני. בניו יורק למד בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין והשלים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הם התגוררו בשכונת גריניץ' וילג' וזיו המשיך לעסוק באמנות פלסטית ומיצגים. בשנת 1984, העלה מופע אוונגרדי, יחד עם אולארצ'יק (שגם עבר לגור בניו יורק באותן השנים), בו השתתפו 40 צבים, אותם צבע בצבעים זרחניים, שברקע נשמעת מוזיקה שכתב אולארצ'יק. המופע זכה להצלחה בסצנת האמנות הניו-יורקית ובאוקטובר אותה שנה עלה המופע גם בפסטיבל עכו בשם "מוציא את הראש ומכניס חזרה".
בשנות ה-80 וה-90.
ב-1986 שב לישראל והציג תערוכה מעבודותיו בגלריה "מבט", שזכתה לביקורות חיוביות, והשתתף במיצג בשם "חגיגה של פחחד" על גג בית ספר לאמנות קמרה אובסקורה. ב-1987 עיצב את עטיפת האלבום "שעשועי כאילו" של אלון אולארצ'יק. באותה שנה העלה בפסטיבל ישראל, במסגרת אירועי תיאטרון רחוב את המופע ”אין זו בן זו" יחד עם אשתו שולי זיו ועתי ציטרון. המופע היה שילוב של מחזמר, תיאטרון סאטירי, ומופע רוק והוצג על מרפסות מלון הנשיא בירושלים. המופע זכה במקום הראשון בתחרות תיאטרון הרחוב. בעקבותיו העלו גרסה חדשה שלו בשם "ינתי פרזי" בתיאטרון החאן, שאת המוזיקה למחזה כתב אולארצ'יק. המחזה זכה לביקורות שליליות וירד מהבמה אחרי כשלושה חודשים. לא לפני שעלה פעמיים גם במוזיאון תל אביב.
ב-1988 נבחרה כרזה שעיצב, בה נראה "נמרוד" של האמן ה"כנעני" יצחק דנציגר בצבע ורוד עם סקסופון על גבו, לכרזת פסטיבל ישראל של שנה זו; הכרזה כונתה לעיתים "נמרוד הוורוד". ההצגה הבאה שכתב וביים בתיאטרון החאן, "לס מואה טמה", על שלוש מעריצות של הזמר מייק בראנט, זכתה להצלחה רבה. היא הוצגה בשנים 1991–1993. בנומבר 1991 ביים וכתב את קטעי הקישור לפסטיגל.
בשנת 1992 ביים ועיבד את המחזמר "לוקאס הפחדן או כמו כולם" של ניסים אלוני, בתיאטרון החאן, בכיכובם של משה איבגי וג'ולי גולדשטיין-אראל. בסוף אותה שנה ביים בתיאטרון בית לסין את ההצגה ”נומה עמק”, מאת יונתן גפן. וגם את המחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן.
בשנים 1992 עד 1995 הגיש זיו את תוכנית האמנות "כרטיס ל-2" בערוץ 2, בה נהג לחזור על משפט שהגה, והפך מזוהה עמו: "באמנות כמו באמנות, אין דבר כזה שאין דבר כזה". במקביל באותן השנים השתתף זיו בפאנל התוכנית "אין עם מי לדבר". בשנת 1996 כתב והלחין את השיר "אוכלת מהצד" שהקליטה להקת השוונג של הפיתה.
בשנת 1997 זיו כתב וביים את המחזה "על החיים ועל המוות", שהוצג בתיאטרון הבימה, ואת המחזה "קפריסין" של יהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי.
שנה אחר כך ביים מחזה נוסף של יהונתן גפן בקאמרי "פטרה".
בשנות ה-2000.
בקיץ 2000 ביים את הצגת היחיד של אבי קושניר, "להציל את איש המערות". הצגת בידור שזכתה להצלחה רבה ועלתה 850 פעמים במשך 5 שנים.
ב-2001 ביים את "אילוף הסוררת" של ויליאם שייקספיר בהפקה של תיאטרון חיפה. ב-2002 ביים את המחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין.
ב-2004 הגיש פינה וערך את תוכנית הבוקר של רשת "הבוקר השביעי". בנוסף ביים בתיאטרון חיפה את "האישה שבישלה את בעלה", קומדיה מאת המחזאית הבריטית דבי איסיט, שאותה גם תרגם ועיבד לעברית.
ביולי 2005 החל לערוך בערוץ אגו את התוכנית "אגו באגו". תוכנית בידור ואירוח, שבה התארח בכל שבוע מומחה לנושא אחר, שודרו בה פינות על עולם הרכב, אלכוהול, סקס, גאדג'טים, רוקנרול, ונערכו דיונים בנושאים גבריים מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2006 ביים את "מקום אחר ועיר זרה", מחזמר בתיאטרון הקאמרי בהשראת ספרה של מאיה ערד באותו שם. את המוזיקה למחזה הלחין אלון אולארצ'יק ואת התפאורה עיצב דני קרמן. באותה שנה גם שימש חבר בצוות השופטים של תוכנית המציאות "דה שואו".
החל מסוף שנת 2007 ועד 2009 הגיש לצידו של גיא מרוז את תוכנית הרדיו ציפורי לילה המשודרת בגלי צה"ל. התוכנית עוסקת מדי שבוע בשנה מסוימת, באירועים שקרו בה ובמוזיקה של אותה שנה. ב-2007 היה שופט בתוכנית הטלוויזיה "גריז". בנוסף כתב תסריט לסדרת הדרמה "מסכים", עבור הפרק "לורנצו ואוזי".
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "דיוקן" בערוץ הראשון, בה שלושה ציירים מציירים ידוען כשבסוף התוכנית הוא בוחר בציור החביב עליו.
בשנת 2009 בים את המחזה של יהונתן גפן "ג'וני הלך" בקאמרי.
בקיץ 2010 הציג תערוכת יחיד ב"גלריה טובה אוסמן", ברחוב בן יהודה בתל אביב.
החל מאביב 2014 הצטרף לסגל מורי האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
חיים אישיים.
נשוי לשולמית (שולי) זיו, אמנית, מעצבת תאורה לתיאטרון, ומנהלת מסדות אמנות, בין השאר ניהלה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את תיאטרון חיפה, ומ-2005 עד 2017 שימשה כמנכ"לית בית ציוני אמריקה.
קתדרלת הדוויג הקדושה
קתדרלת הדוויג הקדושה (בגרמנית: Sankt Hedwigskathedrale - זנקט הדוויגס קתדראלֶה) היא קתדרלה קתולית בכיכר בבל שבמרכז ברלין בירת גרמניה.
היסטוריה.
הקתדרלה נבנתה במאה ה-18 לאחר שפרידריך הגדול, מלך פרוסיה התיר את בניתה. הכנסייה נבנתה בין השנים 1747–1773 על פי תוכניות של גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, כאשר על הבנייה פיקח יוהאן באומן. כיפת הקתדרלה נועדה לחקות את כיפת הפנתיאון ברומא. במאה ה-18 הייתה הכיפה עשויה עץ, אולם במאה ה-19, עם התפתחות הטכנולוגיה, נבנתה כיפה מברזל.
הקתדרלה קרויה על שם הדוויג הקדושה, פטרונית שלזיה.
בערב שלאחר ליל הבדולח ערך כומר הכנסייה, ברנהרד ליכטנברג תפילה לזכרם של היהודים שנהרגו על ידי הנאצים. ליכטנברג נאסר על ידי הנאצים ונהרג בדרכו למחנה הריכוז דכאו. בשנת 1965 הועברו עצמותיו של ליכטנברג לקריפטה של הקתדרלה.
הקתדרלה עלתה באש בעקבות הפצצות חיל האוויר המלכותי בשנת 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה. עבודות השיקום החלו בשנת 1952 והסתיימו בשנת 1963. פנים הקתדרלה המחודשת עוצב על ידי האנס שוויפרט.
הסימפוניה התשיעית (הגדולה) של שוברט
הסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור, 944 ברשימת יצירותיו של פרנץ שוברט, הידועה בשם "הגדולה", היא הסימפוניה האחרונה ששוברט השלים. במקור ניתן לה הכינוי "דו מז'ור הגדולה" כדי להבדילה מן הסימפוניה האחרת שלו בדו מז'ור, השישית, "דו מז'ור הקטנה",(,), אבל כיום נהוג להשתמש בכינוי ביחס לאורכה של הסימפוניה ולהדר המלכות שלה. ביצוע טיפוסי נמשך בסביבות 60 דקות.
חיבור וקבלה ראשונית.