לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה, צ'ילה הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית ב-9 בינואר 1992, והיחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-28 בינואר אותה שנה. שלוש שנים לאחר מכן מינתה ממשלת אוקראינה את השגריר בארגנטינה במקביל לרפובליקת צ'ילה. בשנת 1997 הקימה צ'ילה קונסוליית כבוד בקייב, שהוחזרה על ידי אוקראינה בשנה שלאחר מכן, כאשר מינתה קונסול כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה. בשנים 1998 ו-2002 נערכו בסנטיאגו שני סבבים ראשונים של התייעצויות פוליטיות על פי הפרוטוקול המקביל שנחתם בשנת 1995. ביוני 2011 התקיימה בסנטיאגו הפגישה הראשונה של הוועדה הבין-ממשלתית הצ'יליאנית-אוקראינית לשיתוף פעולה כלכלי וסחר.
הקונגרס הלאומי של צ'ילה דרך בית הנבחרים דחק באונסק"ו להכיר בהולודומור כמעשה פלילי של רצח עם שביצעה ברית המועצות נגד העם האוקראיני.
אמנות והסכמים דו-צדדיים.
בין האמנות שנחתמו בין שתי המדינות ניתן למנות הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (1997), הסכם לפטור אשרות לאנשים דיפלומטיים (2001) והסכם על שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי (2003). במהלך פגישת הייעוץ המדיני שהתקיימה בשנת 2013 בקייב, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה בין האקדמיה הדיפלומטית בצ'ילה לבין האקדמיה הדיפלומטית של אוקראינה. כמו כן, בשנת 2015 הסכימו צ'ילה ואוקראינה לבטל את חובת אשרת תייר לאזרחי שתי המדינות, עם מגבלת שהייה של 90 יום.
ביקורים רשמיים.
באוקטובר 1995 ערך נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה ביקור רשמי בצ'ילה, כאשר נחתמו הקשרים הדו-צדדיים הראשונים. במרץ 1997 ערך שר החוץ הצ'יליאני חוזה מיגל אינסולזה ביקור רשמי בקייב, שהוחזר על ידי שר החוץ האוקראיני במאי 1999.
יחסי סחר.
בשנת 2016 הסתכם הסחר בין המדינות ב-24 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה לאוקראינה היו מולים, יין וסלמון, ואילו אוקראינה מייצאת בעיקר אמוניה, יחידות עיבוד דיגיטליות ומבודדי חשמל.
מוסנדם
מוסנדם (ערבית: مُحَافَظَة مُسَنْدَم) הוא חצי אי ואחד ממחוזות עומאן. המחוז הוא מובלעת המנותקת מעומאן על ידי איחוד האמירויות הערביות.מסביב למחוז שוכן מצר הורמוז, שמשמש ככניסה של המפרץ הפרסי לכיוון האוקיינוס ההודי ונחשב בעל חשיבות אסטרטגית. מיקומו מעניק לעומאן שליטה במיצר (אם כי גם לאיראן יש שליטה חלקית בו). השפות המדוברות במחוז הן השפות הדרום־איראניות קומזרי וקום זאר. שטחו הוא כ-1,800 קמ"ר, והאוכלוסייה בו מונה כ-31,425 אנשים. בירת המחוז היא ח'סאב.
בעבר, האפשרויות היחידות לגישה אל חצי האי היו טיסות מוגבלות (דרך שדה תעופה ח'סאב); או נסיעה של עשר שעות, דרך האמירויות פוג'יירה וראס אל-ח'ימה - כולל ארבע עמדות גבול. כיום קיים קו מעבורת בין מסקט למוסנדם כדי להקל על הבעיה ולהנגיש את האזור.
מקור הכלכלה העיקרי במחוז הוא חקלאות, אך גם דייג הוא עוגן כלכלי חשוב לתושבי המחוז.
מלבד חצי האי מוסנדם, מחוז מוסנדם כולל גם את מדחא, מובלעת נוספת של עומאן בשטח איחוד האמירויות.
בית הכנסת העתיק של סרדיס
בית הכנסת העתיק בסרדיס הוא אתר היסטורי שנחשב לבית הכנסת הגדול ביותר מהעת העתיקה, ואחד המרשימים ביותר שנחשפו אי פעם. לאתר יצא מוניטין רב בשל ממדי המבנה, קישוטיו הרבים, פסיפסי הרצפה, קירות מחופי שיש צבעוני, תשמישי קדושה שונים וכתובות – יותר משמונים במספר – רובן ביוונית ושש מהן בעברית. מאז גילויו נחשב בית הכנסת של סרדיס למונומנט היהודי המרשים ביותר מן העת העתיקה בכל אזור אסיה הקטנה והים האגאי.
שרידי בית הכנסת נמצאים בטורקיה של היום, בסמוך לכפר סארט (Sart, שנקרא גם סארטמחמוט), ששוכן כ-85 ק"מ מחוף הים המערבי על הדרך הקדומה המחברת בין הנמל של איזמיר (סמירנה הקדומה) לחבל הפנימי של אסיה הקטנה. בית הכנסת נחשף על ידי משלחת של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ושל האוניברסיטאות הרווארד וקורנל, בשנת 1962, במסגרת החפירות בסדריס שהתקיימו בין השנים 1958–1971.
תחילת ההתיישבות היהודית בסרדיס.
סרדיס הייתה בירתה של ממלכת לידיה הקדומה. יש חוקרים שסבורים כי הקהילה היהודית בסרדיס נוסדה כבר בתקופת האימפריה האחמנית (334–547 לפנה"ס), כאשר סרדיס הייתה אחת הפרובינציות העיקריות. הנחה זו מתבססת על ההשערה ש"ספרד" המוזכרת בספר עובדיה (א' פסוק כ'), היא סרדיס. יש הסבורים כי יהודים התיישבו בסרדיס לאחר שנכבשה, נהרסה ונבנתה מחדש על ידי אנטיוכוס השלישי (213–215 לפנה"ס), שהמריץ יהודים מבבל וממקומות אחרים במסופוטמיה להתיישב בעיר (לפי קדמוניות היהודים). בוודאות ידוע, שהייתה קהילה יהודית בסרדיס במאה הראשונה לפני הספירה. שני מכתבים המשויכים לעיר סרדיס ומוזכרים על ידי יוספוס פלאביוס בספרו קדמוניות היהודים, מעידים על התיישבות יהודית בעיר. מכתב אחד מהמושל (פרופרטור) לוקיוס אנטוניוס (בשנת 49 לפנה"ס), והשני של הפרוקונסול קיוס נורבאנוס פלאקוס (בשנים 36–35 לפנה"ס), כמו גם בצו העיר, מספקים את ההוכחה לכך. שני המכתבים וצו העיר מתייחסים למקום בו היהודים יכולים להתאסף ולהתפלל. מכאן שניתן לשער שבית הכנסת כבר היה קיים. כתובת מאותה תקופה של האימפריה הרומית, שאבדה בינתיים, מתייחסת ספציפית למזרקה של בית הכנסת.
בית הכנסת.
האתר כפי שניתן לראותו כיום מייצג את השחזור החלקי של בית הכנסת בשלב האחרון שלו. אך המבנה שהפך לבית הכנסת הוא בעל היסטוריה של מאות שנים (נבנה במאה הראשונה לספירה, לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 17 לספירה והחריבה את סרדיס), ואין ודאות לגבי העת בה נרכש על ידי הקהילה היהודית.
מאז חשיפתו, בשנת 1962, התיארוך המקובל בקרב חוקרים היה אמצע המאה הרביעית, בעיקר לפי מטבעות מהמאה השלישית והרביעית שהתגלו מתחת לרצפת הפסיפס. אבל לפי מחקר עדכני יותר, שמבוסס על בחינה מדוקדקת וניתוח מחודש של הממצאים המקוריים מתחת לרצפה, ובעיקר מטבעות מהתקופה הביזנטית המוקדמת, בית הכנסת מתוארך ככל הנראה לאמצע המאה השישית. ישנה גם סברה נוספת, שהמבנה שימש כבית תפילה ליהודים כבר במאה השלישית או הרביעית, אך את רצפות הפסיפס הוסיפו רק במאה השישית, כשנערכו במקום שינויים ושיפוצים.
בית הכנסת נבנה מחוץ לחומה העתיקה של סרדיס אך במיקום מרכזי, והיה חלק ממתחם שהיו בו גם גימנזיום, שהוקם עוד במאה הראשונה, חנויות ובית מרחץ. סמיכותו של בית הכנסת למבנים אלה הולידה שתי דעות על אופייה של הקהילה היהודית. יש הסבורים, כי המבנה הוסב לבית כנסת בתקופה מאוחרת יותר, אחרי שנרכש על ידי הקהילה היהודית, ואחרים טוענים שהיות בית הכנסת (אשר נמצא מחוץ לרובע היהודי) חלק ממתחם ציבורי עם כתובות יווניות רבות, הוא ביטוי לאופייה ההלניסטי של הקהילה היהודית ועל תפקידה החשוב בחיי העיר.
בית הכנסת מזכיר במראהו בזיליקה רומית טיפוסית, מבנה מלבני מרשים מאוד באורך 95 מטרים וברוחב 18 מטרים. היה בו מקום לאלף איש בקירוב, והוא מעיד על מספר היהודים בעיר והן על מעמדם הכלכלי והפוליטי המבוסס.
המבנה נבנה על ציר מזרח – מערב, כשהכניסה אליו היא ממזרח. מעבר לכניסה נמצאה מבואה מקורה בצדדים אך פתוחה לשמיים במרכז, דמוית אטריום, עם מזרקה מרכזית בצורת מכתש שיש, ששימש לרחצה. מים סופקו על ידי צינורות חרס מתחת לרצפה כששסתום מחוכם שלט בזרימת המים. שלוש דלתות הובילו לאולם הכינוס הראשי במפלס מעט נמוך יותר. ייתכן ששתי שורות של עמודי התמיכה בתוך האולם תמכו בגלריות צדדיות כמו גם בגג. על הקיר המזרחי של האולם נמצאו שתי גומחות משני צדי הדלת המרכזית, אחת בסגנון דורי והאחרת בסגנון קורינתי מאוחר, אשר שימשו, כנראה, כעין ארונות קודש לספרי תורה והמנורה. במרכז האולם תמכו ארבעה לוחות שיש שהונחו על הרצפה בבימת בית הכנסת, מעבר לבימה ניצב שולחן שיש מסיבי, עם נשרים מפוסלים על רגליו, ופסלי אריות משני צדיו. לאריות ולנשרים משמעויות סמליות: מחד, הנשר ידוע כסמל רומי, והאריות הם מוטיב קבוע באמנות של אזור לידיה, שבעת העתיקה נודע באריות הפרא שעדיין הילכו בו. מאידך טמון בהם, בנשר ובאריה, גם סימבוליזם יהודי חזק, בעיקר האריה הוא מוטיב המופיע באמנות יהודית של העידן ההלניסטי, משום שהוא מסמל את שבט יהודה ואת ירושלים.
בקצה האולם נמצא אפסיס, שנבנה במקור עם שלוש נישות ושני מעברים אלכסוניים שהסתיימו בחומה. שלושה נדבכים של מדרגות או ספסלים בחצי מעגל שימשו כמושבי כבוד עבור זקני בית הכנסת. פרט לאזור סביב מזרקת החזית, הרצפות היו מקושטות בפסיפסים צבעוניים דמויי שטיח, עשירים בצורות גאומטריות, בקישוטי פרחים ובעלי חיים. שרידי הקירות מחופים שיש צבעוני, עליהן נחרתו מספר כתובות ביוונית, המציינים שמות תורמים. כמה מהם מזוהים כיועצי העיר או כבעלי משרדי ממשלה אחרים.
בית הכנסת נהרס בפלישת הסאסאנים בראשות מלכם ח'וסרו השני לאסיה הקטנה בשנת 615 לספירה. הוא מעולם לא נבנה מחדש, והקהילה היהודית בסרדיס חדלה להתקיים. שרידי בית הכנסת חרבו כליל ברעידת אדמה שהתרחשה במאה השביעית.
שיקום אתר בית הכנסת החל בשנת 1965. מראה השרידים בימינו משקף כיצד נראה בית הכנסת בשנים האחרונות לפני שנהרס ומציב אתגר ואפשרות מיוחדים במינם לחקר קהילה יהודית חשובה באסיה הקטנה בתקופות הרומאית והביזנטית המוקדמת.
חיי היהודים בסרדיס.
ההיסטוריה של יהודי סרדיס מתפרשת על תקופה של כשמונה מאות שנים. גילויו של בית הכנסת בסרדיס חשוב לצורך הבנת מעמדם של היהודים בעיר ואורח חייהם. הוא תרם באופן משמעותי להבנה חדשה לחלוטין של יהדות הפזורה המערבית של אותה תקופה.