ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית ב-2008.
ספריו.
בבית הספרים הלאומי בירושלים אצורים ורשומים קרוב לחמישה עשר מספריו של מרדכי שטריגלר. שירה, סיפורת, ודברי מסה ופולמוס. לעברית תורגם רק ספרו:
המקשר
"המקשר" הייתה אגודה שיתופית – קואופרטיב – שהפעיל תחבורה ציבורית בירושלים, באמצעות אוטובוסים. הקואופרטיב פעל משנת 1931 עד 1967, אז התמזג "המקשר" עם קואופרטיב אגד.
היסטוריה.
קואופרטיב "המקשר" הוקם ב-22 ביוני 1931 על ידי אברהם דוד ליכטמן, שארגן נהגים בעלי מכוניות וקואופרטיבים קטנים שהפעילו בנפרד קווים אחדים בירושלים. ההתארגנות לקואופרטיב הייתה בהשפעת ההסתדרות ובתמיכת ראשי היישוב בזמנו. בשנת 1933 מנה "המקשר" 72 חברים; זאת לאחר שבלחץ הנהגים השכירים וההסתדרות קואופרטיב "מרץ" של הבוכרים השתלב ב"המקשר". באותה שנה הצטרף אדם פרטי בשם שוורץ, כשברשותו ארבעה אוטובוסים. שוורץ הפעיל עד למיזוגו ב"המקשר" קו שירות מבית הכרם, תלפיות ומקור חיים להר הצופים.
הסופר חיים סבתו מתאר בספרו "בואי הרוח" נסיעה באוטובוס של "המקשר":
בשנת 1960 פרץ סכסוך בין "המקשר" לאגד על קידום הקמת תחנה מרכזית חדשה בירושלים. אגד לא פעל אז בתוך ירושלים אך הפעיל קווים בין-עירוניים לעיר. בשנת 1966 החלו דיונים על מיזוג בין הקואופרטיבים, בדצמבר 1966 אישרו חברי "המקשר" את המיזוג. המיזוג הושלם בינואר 1967, לחברה הממוזגת היו באותה עת 2200 אוטובוסים ו-7000 נהגים.
שיכון המקשר.
בשכונת קריית משה נבנה בשנת 1937 על ידי הקואופרטיב "שיכון המקשר", בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן, ששימש דיור בר השגה לחברי 'המקשר' ועובדיו. השיכון כלל עשרה בתים משותפים מצופים טיח שנבנו על שטח משולש בן כ-7 דונם, התחום בין שדרות הרצל, רחוב פיק ורחוב קריית משה. חניון ומוסך "המקשר" היו מול השיכון בצד המזרחי של שדרות הרצל, נחנך בשנת 1939. בשנת 1952 הם הופקעו לטובת הקמת קריית הממשלה, אך ההפקעה לא בוצעה בפועל והחניון והמוסך המשיכו לשמש את "המקשר" ואחר כך גם את "אגד" שנים רבות. השיכון נהרס ביוני 2018 במסגרת פרויקט פינוי בינוי.
בסמוך למוסך היה קיים בעבר שיכון נוסף של המקשר שכונה "שיכון המקשר ב'", שיכון זה הוקם ב-1945 על ידי חלק אחר מחברי המקשר שגרו בו. שיכון זה נאלץ להתפנות בשל הרחבה של תשתיות בירושלים, לצורך סלילת התוואי של כביש בגין.
אנדריאה דבורקין
אנדריאה ריטה דבורקין (אנגלית: Andrea Rita Dworkin; 26 בספטמבר 1946 - 9 באפריל 2005) הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית רדיקלית בארצות הברית. חלק ניכר מפרסומה הוא ביקורת על הפורנוגרפיה, שאותה היא מקשרת לדימוי האישה לקניין מיני, דבר העשוי להוביל, לדעתה, לאונס ולצורות אחרות של אלימות כלפי נשים.
בשנות ה-60 נודעה דבורקין בהתנגדותה למלחמת וייטנאם ובהטפתה לאנרכיזם, אך הפכה לפמיניסטית רדיקלית לאחר שהצליחה להימלט מבעל מתעלל, וכתבה כעשרה ספרים המפרטים את התאוריה הרדיקלית הפמיניסטית. בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 זכתה דבורקין למוניטין כדוברת התנועה נגד פורנוגרפיה. מאמריה וספריה על פורנוגרפיה ועל המיניות האנושית, ובייחוד ספרה "משגל", היו למסמכים רבי השפעה על החשיבה הפמיניסטית בת זמננו.
חייה.
דבורקין נולדה בקמדן, ניו ג'רזי למשפחה יהודית-אמריקאית שדגלה בסוציאליזם. בביוגרפיה על אודותיה מצוין כי כבר כנערה במקהלת בית הספר נענשה לאחר שסירבה לשיר את המזמור הנוצרי "Silent Night" בטענה שיש בכך כפייה של טקסי הדת הנוצרית על יהודים.
בתקופת התיכון פרסמה מאמרים שונים, ובהם הביעה תמיכה בצדק חברתי ובזכויות הפרט. הסיקור התקשורתי הראשון בעניינה היה בשנת 1965 לאחר שנעצרה לראשונה בעוון הפרת הסדר הציבורי בגלל השתתפותה במחאה נגד מלחמת וייטנאם. דבורקין התלוננה על בדיקות גופניות גסות, משפילות וכואבות במהלך המעצר, ואף העידה עליהן לפני חבר מושבעים. אמנם חבר המושבעים בחר לא להרשיע את השוטרים באותו אירוע, אך עדותה צוטטה רבות ופתחה דיון ציבורי נרחב על זילות בזכויות האדם של עצירים ואסירים.
דבורקין עזבה את הקולג', ועברה לאירופה. היא שהתה שנתיים בפריז ובאתונה ושקדה על כתיבה ופרסום של שירה ופרוזה, ובהמשך שבה לארצות הברית. רוב כתיבתה עסקה במחאה חריפה על המלחמה האמריקאית בווייטנאם, בהתנגדות לגיוס הכפוי ובהתנגדות לאי-החוקיות של הפלות. לאחר תום לימודיה נסעה לאמסטרדם, ושם נישאה לגבר שהתאהבה בו. לאחר נישואיה החלה לסבול מאלימות קשה וקיצונית ומהתעללות מצדו. בשנת 1971 נמלטה ממנו כשהיא מושפלת, מוכה וחסרת כל, ונאלצה לעבוד זמן קצר אף בזנות, למחייתה.
בשנת 1972 פגשה את ריקי אברמס (Ricki Abrams), שהפכה לבת זוגה וחילצה אותה מהעוני ומהחיים בשולי החברה. אברמס הכירה לדבורקין את עבודתן של כותבות ופעילות פמיניסטיות מוקדמות, ודבורקין התרשמה במיוחד מקייט מילט ("Sexual Politics"), משולמית פיירסטון ("The Dialectic of Sex"), ומרובין מורגן ("Sisterhood Is Powerful"). עם חזרתה לארצות הברית הבטיחה לאברמס להמשיך ולהילחם ללא לאות למען זכויות האדם של נשים. דבורקין הצטרפה, כלסבית, לארגון למען זכויות להט"ב וכן גם למחאות ולהפגנות נגד האפרטהייד בדרום אפריקה. היא החלה לעבוד כאסיסטנטית של המשוררת הפמיניסטית מיוריאל רוקייזר, ובמקביל המשיכה להיות מעורבת בארגונים פמיניסטיים רדיקליים, והתמקדה במחאה באלימות הרווחת כלפי נשים. בהמשך לכתיבתה ולפעולתה הציבורית, נלקחה דבורקין לתפקיד דוברת לאירועים שונים, ובמהרה התפרסמה בנאומיה החדים והחותכים, שנהגו לעורר רגשות עזים בקהל השומעים.
דבורקין קיימה מערכת יחסים עם ג'ון סטולנברג, אקטיביסט למען זכויות נשים. למרות הקשר הזוגי ביניהם המשיכה דבורקין להציג את עצמה כלסבית ואת סטולנברג כהומו, שניהם מחוץ לארון, בטענה כי זוגיותם אינה אמורה להפריע להגדרת נטייתם מחד, וזהותם מאידך, כגייז.
ביקורתה על הפורנוגרפיה.
אנדריאה דבורקין פעלה כדוברת, וכותבת פמיניסטית, אך עיקר פרסומה בא מפעילותה במאבק הפמיניסטי בפורנוגרפיה.
פעילותה הציבורית בתחום החלה בשנת 1976, כאשר יצאה נגד הסרט "Snuff" ששווק בתור סרט סנאף פורנוגרפי (אף על פי שלא באמת היה סרט סנאף). מאז המשיכה לצאת בספרים ובמאמרים נגד הפורנוגרפיה, שבה קיימת לדעתה התייחסות אל גוף האישה כאל רכושו של הגבר, תוך מתן לגיטימציה לאלימות ושימוש בכוח מצידו, כחלק אינטגרלי מיחסי המין. האישה המקיימת יחסי מין עם גבר, לפי דבורקין, לומדת לחוות חושניות מעצם המשגל, מהיותה קניין, מ"כיבושה" הפיזי על ידי אחר, דבר המקדש את השליטה המינית והחברתית בכלל של גברים בנשים ומנציח אותה.
דבורקין סברה כי יצרני פורנוגרפיה והתומכים בהם הם שהפכו את המשגל ואת האקט המיני הכוחני לעניין מרכזי בתרבות ובחברה, תוך התעלמות הן ממיניות האישה והן מרווחתה. הסכנה במסרים אלה, לדעת דבורקין, היא בהשפעתן השלילית, במתן הלגיטימציה להשפלת האישה ולאלימות כלפיה, כאופציה לגיטימית מבחינה מינית ותרבותית, דבר שהיא סוברת שהוא הרסני, מסוכן וגובל בפגיעה בזכויות האדם של נשים.
מערת פעמון
מייקל לואיס (דוגמן)
מייקל מריו לואיס (נולד ב־21 בדצמבר 1987) הוא דוגמן, שחקן וכדורסלן עבר ישראלי. זוכה העונה החמישית של "רוקדים עם כוכבים".
ביוגרפיה.
לואיס נולד בתל אביב, לרוי שעלה מהולנד, ולאולגה שעלתה מארגנטינה. אביו היה טייס קרב בצה"ל ועבד כמורה לאנגלית, ואמו עובדת בשגרירות איטליה בישראל. הוא נולד שני מבין אחיו. לואיס לוקה בתסמונת וולף–פרקינסון–וייט ואף עבר צנתור לב בגיל 16, ובעקבות כך לא היה מבוטח רפואית בקבוצות הכדורסל בהן שיחק, ולא גויס לצה"ל מאותה הסיבה, ולטענתו בקשתו להתנדב נדחתה. למד בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
קריירה.
דוגמנות.
לואיס החל לעבוד כדוגמן הלבשה תחתונה בתצוגת אופנה של חברת "אל ניניו" שנערכה במועדון הומוסקסואלים, בקיץ 2005. לואיס החל להתפרסם מאוחר יותר באמצעות טור שבועי בפורטל וואלה!, אותו המשיך לכתוב עד פברואר 2007, ומספר חודשים לאחר מכן גם באמצעות בלוג, בו הוא משתף את קוראיו בחיי מתבגר של שנות ה-2000, בצירוף אלבום תמונות המציג את עולמו ככדורסלן ואת צעדיו הראשונים כדוגמן.
הוא הצטלם למספר פרויקטים והשתתף בתצוגות אופנה, בין השאר בתצוגות של חברת "קסטרו".
בתחילת נובמבר 2006 החליף את יהודה לוי כדוגמן הראשי בחברת האופנה הישראלית FOX, החל מקמפיין קיץ 2007. ב-23 בנובמבר הצטלם לצד אסתי גינזבורג לקטלוג של אופנת הקיץ.
הוא הופיע על שערים של מספר עיתוני נוער ובידור. תמונות שלו בעירום חלקי פורסמו בגיליון ינואר 2008 של מגזין ההומוסקסואלים הצרפתי "Têtu".
בשנת 2008 החליפה חברת פוקס את לואיס בנועם טור, שהתפרסם בתוכנית המציאות "הישרדות 10".
תחילה יוצג לואיס בסוכנות הדוגמנות יולי גרופ, אך בשנת 2009, אחרי כחמש שנים בהן היה חתום בסוכנות יולי גרופ, בחר לעזוב את הסוכנות ולחתום על חוזה מול סוכנות לוק.
כדורסל.
לואיס שיחק בקבוצת בית הספר התיכון "אחד העם" בפתח תקווה, במסגרת ליגת העל לבתי ספר תיכוניים. בעונת 2006–2007 הצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה, עת שיחקה הקבוצה בליגה הארצית. בעונת 2008–2009 שיחק לואיס בקבוצת ע.ל.ה אור יהודה מליגה ב'.
הצגות ילדים.
לואיס השתתף בפסטיגל 2006 ושר בו את השיר "הטוב שצריך לנצח".
בחורף 2007 עלתה על בימות ישראל הצגת הילדים "מסביב לעולם בשמונים יום", שאותה כתב, הלחין וביים ירון כפכפי. לואיס גילם בהצגה זו צ'יף אינדיאני. בחנוכה 2009 שיחק בתפקיד הראשי במחזמר "הרקולס".
בטלוויזיה ובקולנוע.