במסכת כתובות מסופר שרבן יוחנן בן זכאי יצא מירושלים וראה ריבה מלקטת שעורים מבין גללי בהמתן של ערבים. כשראתה אותו, כיסתה את שערה וביקשה שיפרנסה. רבן יוחנן בן זכאי שאלה מי היא, אמרה לו: בתו של נקדימון בן גוריון. שאלה רבן יוחנן בן זכאי לאן הלכו ממונם של אביה ושל חמיה. ענתה לו שאביה לא נתן כסף לצדקה, ולכן הפסיד את כל ממונו, וגם את ממונו של חמיה שנשמר איתו. רבן יוחנן בן זכאי בכה ואמר:
רבי אלעזר בר צדוק סיפר שראה אותה בעכו מלקטת שעורים מבין גוויות סוסים ואמר עליה: רש"י מפרש:
פירוש האגדות.
המהר"ל מפראג, בספריו "חידושי אגדות" ו"נצח ישראל", מסביר באופן יסודי ועמוק את האגדות. לדבריו, חלק מן האגדות לא אירעו במציאות ולא באו אלא לרמוז על פרטים עמוקים בקשר שבין כנסת ישראל לקב"ה ולארץ ישראל, ובחטאי הדור.
בתרבות.
הסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן" מבוסס על אגדות החורבן ועוסק בהן באופן נרחב.
פארק ילוסטון
דב בעריש מביאלה
רבי דב בעריש לנדא מביאלה (תק"פ, 1820 - כ"ה בסיוון תרל"ו, 1876) היה אדמו"ר פולני, מנהיג חסידות וורקא לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוורקא.
ביוגרפיה.
נולד לרבי אברהם לנדא, "הגאון מטשכנוב". אביו נסע לחצרות אדמו"רים אך היה אישיות עצמאית ושילב הנהגות חסידים יחד עם הנהגות אשכנזים. בצעירותו התבלט כתלמיד חכם ואביו כינהו "בני הנבון". נישא לרחל בתו של הרב ארצ'ה מגריצא-ביאלה. נסע לחצרו של רבי יצחק מוורקא והיה נחשב מגדולי התלמידים. לאחר פטירת רבי יצחק, היה מהדוחפים להכתרת רבי מנדל שהיה נחבא אל הכלים בחיי אביו וכמעט שלא הכירוהו. לאחר פטירת רבי מנדל מוורקא, בשנת תרכ"ז, רוב חסידי וורקא (שנמנו באלפים) פנו לרבי דב בעריש ומיעוטם פנה לבנו של רבי מנדל, רבי שמחה בונים קאליש מאוטוואצק (אוטבצק).
נהג לערוך שולחנות גם בימי חול והרבה לדבר דברי תורה בשולחנות, בהם היה לעיתים מבאר את אמרותיו הקצרות של רבו רבי מנדל. דברי תורתו הודפסו בספר "מגיד דבריו ליעקב".
בניגוד לדעת רבו רבי מנדל, נהג לומר שעשירות טובה לישראל ואף אמר לרבו שכשהוא ינהיג עדה, ישפיע עליהם עשירות.
ממשיכי דרכו וצאצאיו.
לאחר פטירתו פנו חסידיו לרבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר, ואחריו לבנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר. לאחר פטירת רבי ירחמיאל ישראל יצחק, בשנת תר"ע, חלק מחסידיו פנו לאחיו רבי שמואל צבי (ה"תפארת שמואל") וחלק אחר פנו לרבי אהרן צבי בנו של רבי דב בעריש, שהיה חסידם של האדמו"רים הראשונים מאלכסנדר. בז' בסיוון תר"ע, מספר חודשים לאחר שקיבל את ההנהגה נפטר רבי אהרן צבי ואת מקומו ירש אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל, אבי חסידות סטריקוב. בנו של רבי אהרן צבי, רבי מנחם מנדל, החל לשמש לאחר פטירת אביו כאדמו"ר, בסודלובצה (סלדוביץ), ובהמשך לארצות הברית.
ילדים נוספים היו הרב שמחה בונם מביאלה, הרב יעקב יצחק (איטשע) ממלובה, הרב מנדל ממלובה והרב יקותיאל מוונגרוב.
תלמידים נוספים (מלבד ממשיכיו באדמו"רות) היו רבי שמעון קאליש מסקרנביץ', רבי יעקב יהודה טננבוים מנדרזין ורבי חיים טננבוים מוורשה.
דברי תורתו כונסו על ידי הרב חיים יהושע ויכלדר, בספר 'מגיד דבריו ליעקב השלם, ירושלים, תשס"ד.
לודביג בולצמן
יוסיפוס פלביוס
טריגווה לי
טריגווה לי (בנורווגית: Trygve Halvdan Lie; 16 ביולי 1896 – 30 בדצמבר 1968) היה פוליטיקאי נורווגי. בין השנים 1946–1952 כיהן כמזכיר הכללי הנבחר הראשון של האומות המאוחדות (לאחר שקודמו, גלאדווין ג'ב, כיהן כמזכ"ל בפועל).
חייו.
לי נולד באוסלו (שנקראה אז כריסטיאניה). אביו, מרטין, עזב את המשפחה כדי לעבוד כנגר בארצות הברית, ואמו, הולדה (Hulda), ניהלה פנסיון. לי הצטרף למפלגת העבודה הנורווגית ב-1911, וזמן קצר לאחר שקיבל את התואר שלו במשפטים מאוניברסיטת אוסלו ב-1919 נתמנה למזכיר הארצי של המפלגה. הוא נשא לאישה את ירדיס יריינסן (Hjørdis Jørgensen) ב-1921, ולזוג נולדו שלוש בנות: סיסל, גורי ומטה.
משנת 1922 עבד כיועץ משפטי, ולאחר מכן נבחר לסטורטינג, הפרלמנט של נורווגיה. הוא נתמנה לשר המשפטים כאשר יוהאן ניגורסוול (Johan Nygaardsvold) הקים ממשלה של מפלגת העבודה. מאוחר יותר מונה לשר המסחר והתעשיות ולשר האספקה והתובלה.
לי, שהיה מעריץ של מהפכת אוקטובר ברוסיה, פגש פעם את ולדימיר לנין והרשה ללאון טרוצקי להשתקע בנורווגיה לאחר שזה האחרון הוגלה מברית המועצות. שמועות אמרו שלי נכנע לרצונו של סטלין להחזיק את טרוצקי במעצר בית, אם כי היסטוריונים אינם יכולים לא להוכיח ולא להפריך זאת. מאוחר יותר הורה לי לטרוצקי לעזוב את נורווגיה כאשר זה האחרון הפר את הבטחתו להימנע מפעילות פוליטית.
בשנת 1940, כאשר גרמניה פלשה לנורווגיה, פקד לי על כל הספינות הנורווגיות להפליג לנמלי בעלות הברית. באותה עת שימש כשר החוץ של הממשלה הנורווגית הגולה.
טריגווה לי עמד בראש המשלחת הנורווגית לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו בשנת 1946, והיה בין המובילים בניסוח סעיפי מועצת הביטחון של האו"ם. הוא עמד בראש משלחת נורווגיה לעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1946. ב-1 בפברואר 1946 הוא נבחר למזכיר הכללי הראשון של האו"ם, בעקבות פשרה בין המעצמות, כאשר כמעט ונבחר לנשיא העצרת הכללית הראשונה ברוב זעום. קרדיט רב נזקף לזכותו בכך שהבטיח את האתר הנוכחי של מושב האו"ם מידי ג'ון ד. רוקפלר הצעיר, וקבע שם את המשרדים.
כמזכ"ל האו"ם, לי תמך בעצמאותן של מדינת ישראל ושל אינדונזיה. הוא פעל להסגתם של כוחות ברית המועצות מאיראן ולהשגת הפסקת אש בלחימה בקשמיר. הוא משך אליו אש מצד ברית המועצות כאשר סייע להשיג תמיכה בהגנתה של קוריאה הדרומית, לאחר שפלשו אליה בשנת 1950 ומאוחר יותר פעל לשים קץ לחרם הסובייטי על ישיבות האו"ם, אם כי להתערבותו אין כמעט קשר לחזרתה של ברית המועצות לאו"ם, בסופו של דבר. הוא התנגד לצירופה של ספרד לאו"ם בשל התנגדותו למשטרו של הגנרל פרנקו. בין היתר, הוא פעל להשגת הכרה מצד האו"ם ברפובליקה העממית של סין לאחר שממשלת סין הלאומנית הוגלתה לטאיוואן, כאשר טען כי סין העממית הייתה הממשלה היחידה שיכולה לממש במלואן את התחייבויותיה של מדינה החברה בארגון הבינלאומי.
ביקורת נמתחה עליו בשל כך שלא הצליח לאפשר משא ומתן במצור על ברלין, וכן על כישלונו להביא לסיום מהיר יותר של מלחמת קוריאה. מבקריו טוענים כי הוא היה נתון להשפעת מיעוט נבחר במזכירות האו"ם. כמו כן מתחו עליו ביקורת כאדם שחצן ועקשן.
למרות התנגדותה של ברית המועצות, תקופת כהונתו הוארכה על ידי העצרת הכללית (ביחס של 46 - 5) בשנת 1950. הייתה זו תוצאה של מבוי סתום במועצת הביטחון, שבו ארצות הברית סירבה לקבל מועמד אחר על פני טריגווה לי, ואילו ברית המועצות סירבה להסכים לתקופת כהונה נוספת שלו בשל מעורבותו במלחמת קוריאה. ברית המועצות סירבה להכיר בו כמזכ"ל בקדנציה השנייה שלו, ולאחר שהוא הואשם על ידי הסנטור ג'וזף מקארתי בכך שהעסיק אמריקנים "בלתי נאמנים" (האשמה שאותה הוא ייחס לקבלתם המהירה לעבודה של משרתי ציבור שהיו דרושים לאחר הקמתו של הארגון), לי התפטר ב-10 בנובמבר 1952.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה הנורווגית גם לאחר התפטרותו משירותו באו"ם. הוא היה מושל אוסלו ואקרסהוס, יו"ר הוועדה לאנרגיה, שר הפנים, ושר המסחר. חרף העובדה שמעולם לא זכה לפופולריות מקיר לקיר, הוא היה לשם דבר כפוליטיקאי פרגמטי ונחוש.
טריגווה לי נפטר ב-30 בדצמבר 1968 מהתקף לב. הוא היה בן 72 במותו.
גאורג שנפויגט
גאורג שנפויגט (Georg Schnéevoigt; 1872, וויבורג - 1947, מלמה) היה מנצח וצ'לן פיני.
את הקריירה שלו החל בהופעות בצ'לו בכל רחבי אירופה בשנות ה-90' של המאה ה-19. הוא היה צ'לן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של הלסינקי משנת 1896 עד 1902. לאחר מכן ניצח על תזמורות רבות, ביניהן תזמורת קאים (כיום הפילהרמונית של מינכן), האגודה הקונצרטנטית של סטוקהולם (כיום התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם) והפילהרמונית של לוס אנג'לס. בשנים 1929 - 1931 ניצח על האופרה הלאומית של לטביה.
שנפויגט היה ידידו הקרוב של המלחין ז'אן סיבליוס והרבה לנצח על יצירותיו התזמורתיות. הוא גילה את כתבי היד ליצירותיו של סיבליוס, "למינקיינן והעלמות" ו"למינקיינן בטואונלה", שנחשבו לאבודים, וביצע את שתיהן בביצוע בכורה. כמו כן הקליט לראשונה את הסימפוניה השישית של סיבליוס.
בפרסום רשמי של תולדות הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1963 מתואר שנפויגט כ"חלוש", "כרסתן", "פלגמטי" ו"מתנהל בכבדות", "משולל כמעט חוש להכוונה בכל הנוגע למשמעת." עוד נכתב, כי היה רגשני כל כך שניצוח על יצירות של סיבליוס היה מביא אותו עד כדי דמעות.
איסור המרה
טריה לארסן
טֶריֶה רד-לארסן (נורווגית: Terje Rød-Larsen; נולד ב-22 בנובמבר 1947) הוא דיפלומט וסוציולוג נורווגי.
טריה לארסן גדל בעיר ברגן שבנורווגיה. הוא למד מדעי החברה, וקיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה. הוא לימד באוניברסיטאות נורווגיות עד שנת 1981, שבמהלכה עזר להקים את FAFO, ארגון מחקר הפועל במימון קונפרדרציית האיגודים המקצועיים של נורווגיה.