זאבניים חיים בכל הסביבות היבשתיות בישראל ופעילים כל השנה (אם כי מינים שונים פעילים בעונות שונות). מספר מינים מותאמים לתנאים מדבריים, ביניהם בולטים בני הסוג "Evippa" (להם הוצע השם העברי "רצחול"). כמחצית מהמינים הידועים מישראל מותאמים לחיים בשולי מאגרי מים: נחלים, אגמים ושלוליות חורף. בין אלה נציגים של הסוגים "Pirata" ,"Wadicos " ו-"Arctosa".
הזאבניים הגדולים ביותר בארץ שייכים לסוג "Lycosa" והם בין הגדולים בעכבישי ישראל. סוגים נפוצים נוספים הם "Hogna" ,"Alopecosa" ו-"Pardosa".
האקדמיה העברית טרם קבעה לסוגי הזאבניים שמות עבריים.
איציק שניאור
מנזר רטיסבון
מנזר רטיסבון הוא מנזר צרפתי קתולי השוכן ברחוב שמואל הנגיד 26 בשכונת רחביה בירושלים, ליד בית הכנסת ישורון. נבנה בין השנים 1876 ו-1897 ושימש כמנזר, בית ספר מקצועי ובית יתומים. מייסדו הוא האב אלפונס רטיסבון, יהודי מומר מצרפת.
מבנה המנזר.
חזית המנזר שאורכה כתשעים מטר מעוצבת בסימטריה האופיינית לסגנון הרנסאנס - בארוק האיטלקי עם אלמנטים רומנסקיים. האדריכל הוא האב מ' דומה (M.Doumet). משני קצוות החזית מתחילים שני אגפים של המנזר. האגפים הדרומי והצפוני מתנשאים לגובה של קומה נוספת מעל האגף המרכזי. ראשית נבנה הצד הצפוני של חזית הבניין ונחנך בשנת 1884 ואילו הצד הדרומי של חזית הבניין נבנה רק לאחר מכן ובנייתו נשלמה בשנת 1891. באגף הדרומי של המנזר ישנה קפלה אשר נחנכה בשנת 1894 ואילו האגף הצפוני נבנה רק לאחר מכן והוא ארוך יותר ממקבילו הדרומי.
לאמצעו של האגף הצפוני מחובר אגף נוסף הניצב לאגף הצפוני. חלק זה של הבניין נבנה רק בשנות השלושים של המאה העשרים. במרתף הבניין נמצאים אולמות גדולים המאופיינים בקירות עבים ובתקרות בעלות קמרונות. האולמות שימשו בעבר ככיתות לימוד, חדר אוכל ומטבח.
בחצר הצפונית של המנזר מצוי מגדל שמירה שהוקם בשנות השלושים של המאה התשע-עשרה, ימי שלטונו של אבראהים פאשא בארץ ישראל. המגדל שימש כחלק ממערכת של מגדלי שמירה ואיתות על הדרך בין ירושלים ליפו.
המנזר נמצא בבעלות הכס הקדוש.
היסטוריה של המנזר.
בחלק מתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כמפקדה של גדוד תותחנים אוסטרי שנשלח לארץ ישראל על מנת לסייע לצבא העות'מאני במלחמתו באנגלים.
לאחר המלחמה הושב המנזר למסדר "אבות ציון".
בשנת 1921 חנתה בחצר המנזר "פלוגה" של גדוד העבודה שעסקה בחציבת אבנים באזור ירושלים. עקב מקום חנייתה כונתה הפלוגה בשם "פלוגת רטיסבון". בעת מאורעות תרפ"ט מצאו יהודי הסביבה מקלט במנזר.
בתקופת מלחמת העצמאות התגוררו בבניין רטיסבון הנשים והילדים מכפר עציון שפונו לשם כאשר המגורים בגוש עציון הפכו למסוכנים, כמו כן פונו למנזר גם הנשים והילדים של קיבוץ מעלה החמישה. לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה את האוניברסיטה העברית שכן לא ניתן היה ללמוד בקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים. עם השנים הוחזר הבניין לרשותה של הכנסייה הקתולית.
משנת 1970 פועל במקום סמינר תאולוגי נוצרי, העוסק בלימודי נצרות ליהודים. אחד ממורי הסמינר היה חתן פרס ישראל האב מרסל דיבואה.
בשנות ה-80, עבר המבנה שיפוץ על פי תוכניתו של אדריכל נחום מלצר.
בשנת 1998 פרס הוותיקן את חסותו על הסמינר, ושמו החדש של הסמינר הוא "המוסד האפיפיורי רטיסבון".
בתחילת שנות ה-90 השכיר הוותיקן חלקת קרקע שבתחומי המנזר לקבלן הישראלי מרדכי אביב לצורך בניית מתחם מגורים יוקרתי במקום בשם "לב רחביה". הייתה זו העסקה הראשונה בין הוותיקן לאיש עסקים ישראלי.
בשנות ה-2000, משמש המבנה להרצאות וכבית מלון לצליינים.
בית צ'רצ'יל.
סמוך למנזר עומד מבנה בן 3 קומות, שנבנה בשלהי המאה-19, כבית מגורים למשפחה ערבית נוצרית כחלק משכונת אל אמירה. שכונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה בה התגוררו משפחות נוצריות יווניות-אורתודוקסיות. המבנה מכונה "בית צ'רצ'יל", ככל הנראה, משום שב-1941 שימש כבית הארחה לחיילים בריטיים, ומסופר כי ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל לן או התארח בבית, בעת שביקר בארץ ישראל.
סומית
סומית (שם מדעי: "Typhlocaris") היא הסוג היחיד של סרטן במשפחת "Typhlocarididae". הסומית היא סרטן ארוך בטן, באורך של כ-5 ס"מ, בעל 10 רגליים (דקה-פודה), 3 זוגות מחושים (הנחוצים לתפקוד בחושך מוחלט) ו-2 זוגות הרגליים הקידמיות הן עם צבתות, העוזרים לו לחוש כל תנודה במים. הוא חסר פיגמנט וחסר עיניים. הסומית ניזונה על סרטנים הקטנים ממנה.
קיימות שתי סברות למקורה של הסומית. או שמקורה מהים התיכון או שהיא התפצלה ממין שחי בים התיכון ונכחד באירוע המסיני (התייבשות כמעט מוחלטת של הים התיכון לפני כ-5 מיליון שנה), כאשר הסומית שרדה בזכות הסתגלותה למי התהום.
סרטנים אלה התגלו במקומות המזוהים עם שולי האוקיינוס הקדום ים טתיס, אשר החלק שנותר ממנו היום הוא הים התיכון. הם נמצאו בלוב ליד העיר בנגאזי, באיטליה, במערות במחוז פוליה, ובישראל במערת איילון ובטבחה בצפון ים כנרת.
מינים.
עד כה התגלו ארבעה מיני סומית, שניים מהם אנדמיים לאזורי מחיה מצומצמים בישראל.
כוח אל קודס
אבוס (כביש)
אָבוּס (בגרמנית: Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße – "דרך לתחבורת רכב ואימונים", ובקיצור: AVUS) הוא הכביש המהיר הוותיק ביותר בגרמניה ובאירופה. שימש בעבר מסלול מרוצים לרכב מנועי, וכיום הוא חלק מהכביש המהיר A115 המחבר בין כביש הטבעת הפנימי של ברלין (A100) לכביש הטבעת החיצוני של העיר (A10).
הכביש נמצא בדרום-מערב ברלין, בין יער גרונוולד ממערב לשכונות וילמרסדורף וצלנדורף ממזרח. זוהי שדרה דו-מסלולית, שמצדה המזרחי עוברת מסילת הרכבת של רכבת הפרוורים (S-Bahn) מספר S7 המובילה לפוטסדם ומצדה המערבי שביל אספלט רחב להולכי רגל ולאופניים.
היסטוריה.
1909–1945.
בשנת 1909 החליט מועדון המכוניות "אאוטומובילקלוב פון דויטשלנד" (Automobilclub von Deutschland, ובקיצור: AvD) על הקמתו של מסלול מרוצים וניסויים לתעשיית הרכב ביער גרונוולד. לשם כך הוקמה חברת AVUS GmbH (אבוס בע"מ). ב-1913 החלו העבודות להקמת המסלול אך הן נפסקו ב-1914, זמן קצר לאחר שהחלו, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הסתיימה עבודת הקמת המסלול בידי איש העסקים הוגו שטינס ב-24 בספטמבר 1921. המסלול היה באורך כולל של כ-19 ק"מ, כשכל אחת משתי הישורות הייתה באורך של מעט יותר מ-9 ק"מ. בשני קצותיו נבנו קשתות פנייה שטוחות, והתנועה לאורכו נעשתה נגד כיוון השעון. אולם, המשבר הכלכלי החריף בגרמניה וקשיים כספיים הביאו לכך שהמסלול לא פעל, וחלקים ממנו אף פורקו ונמכרו לצורכי הסקה. רק ב-1926 אירח המסלול את תחרות הגרנד פרי הראשונה של גרמניה (Großer Preis von Deutschland), תחרות שגבתה את חייהם של ארבעה בני אדם בשל תנאי מזג האוויר והמסלול. מעבר לכך שמשטח המסלול היה חלק, היו בו בליטות בגובה של עד 10 ס"מ שנבעו מכך שהקרקע לא נדרכה בטרם הסלילה.
רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 חזר המסלול לתפקוד מלא. באולמפיאדת ברלין ב-1936 עברו מסלולי ריצת המרתון ורכיבת האופניים לאורכו של האבוס. ב-1937, במטרה להופכו למסלול המהיר בעולם, הוגבהה הקשת הצפונית של האבוס בעזרת לבנים לזווית של 44 מעלות. במקביל נבנו בסמוך לנקודת הזינוק טריבונות חדשות ומגדל שיפוט עגול. ב-1938 הוחלט לחבר את האבוס לרשת הכבישים המהירים של גרמניה הנאצית (Reichsautobahn), והכביש הוארך מעבר לקשת הדרומית בניקולסזי עד לכביש הטבעת החיצוני של ברלין ונפתח לתנועה ב-1940. במקביל להמשך השימוש באבוס כמסלול מרוצים, תוכננה גם הגבהתה של הקשת הדרומית, אך תוכנית זו נגנזה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר המסלול אף נפגע מהפצצות.
1946–1998.
בשל המצב הקשה בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה, איש לא העלה על דעתו לחדש את התחרויות במסלול, והשימוש בו הותר לעיתים אף למרכבות רתומות לסוסים. רק ב-1951, לאחר שתוקנו הנזקים העיקריים, נערכה התחרות הראשונה לאחר המלחמה. טעות רווחת גורסת כי המסלול נחצה על ידי הגבול בין ברלין המערבית לגרמניה המזרחית, אך בפועל עבר זה כקילומטר וחצי מדרום לקשת הדרומית, וקיצורו של המסלול לאורך כולל של 8.3 ק"מ נבע מסיבות אחרות. לאחר מספר תאונות קטלניות שוב שוטחה הקשת הצפונית בשנת 1967, והמסלול קוצר פעמיים נוספות בשל כך שישורות ארוכות שוב לא היו באופנה. במשך כל השנים שימש האבוס כביש מהיר לכל דבר וציר תנועה חשוב בין ברלין המערבית וגרמניה המערבית, תוך שהוא נסגר רק לרגל תחרויות, אך עם נפילת חומת ברלין ב-1989 והפיכתו של האבוס לציר תנועה חופשי מברלין לכיוון פוטסדם, סגירתו של הכביש לצורך קיום תחרויות הפכה לבעייתית יותר ויותר. בשנת 1998 נערכה התחרות האחרונה בתולדות האבוס. הטריבונות נותרו במקומן כעדות היסטורית, ומגדל השיפוט העגול משמש מלון ומסעדה. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 משמש האבוס מקום מפגש פופולרי לרוכבי אופנועים לאורך כל השנה, ובאחד מימי ראשון מדי חודש יוני נערך בו מפגש רשמי של "המועדון הגרמני הכללי לרכיבת האופניים" (Allgemeiner Deutscher Fahrrad-Club, ובקיצור ADFC).
אורכו הכולל של כביש מהיר A115 הוא 28 ק"מ, וכ-9 ק"מ מהם היוו חלק מהאבוס ההיסטורי. האבוס שימש כבר מפתיחתו בשנת 1921 גם לתנועה חופשית של כלי רכב, ועם חיבורו ב-1940 לכביש הטבעת החיצוני של ברלין, השימוש בו למטרה זו גדל. מסיבה זו נחשב ה-A115 לכביש המהיר הראשון באירופה.