חלק הכניסה בולט קדימה מהחזית, השער עשוי עץ עם קישוט ברזל. מדרגות רחבות מובילות כמרפסת עד לשער, גם המדרגות שמובילות למדרגות הצדדיות (לשערי עזרת הנשים) יוצרות מאין מרפסת. מעליהן מצויים חלונות גדולים דו-חלקיים עם קשתות מחודדות.
החזית הנאו-גותית היא בעלת שלושה צירים, מכוסה בלבני קלינקר, החלקים מטויחים. החלק האמצעי של החזית הראשית מוקף מימין ומשמאל בעמודי שווא. מעליו עולה גמלון מדרגות. בין שני עמודי השווא, המעקה הראשי יוצר שדה מחודד של קשתות, ובמרכזו לוחות אבן פסיפס של לוחות הברית. קו המדף שמעל שתי הכניסות הצדדיות מודגש על ידי תבנית רומנטית של חצאי עיגול.
בפנים ישנם מסדרונות תליים על עמודים. כשנכנסים אל אולם התפילה דרך הלובי, באמצע נמצאת הבימה מעץ ומשני צדדיה ממוקמות שתי מנורות שבעת הקנים, מול ארון הברית. ארון הברית עצמו מקושט במגן דוד ובלוחות הברית. מימין ומשמאל משלימים את התמונה חלונות מצוירים בסגנון גותי. גלריות עזרת הנשים, המשתרעות עמוק בפנים, בנויות בכיפה משולבת משולשת, מוארות על ידי חלונות מקושתים. קשתות הכיפה מסתיימות בזיזים מעוטרים. לוחות שיש על הקירות הצדדיים מזכירים את זכר קדושי השואה ואת רבניה הגדולים של הקהילה.
בית מגורים שנבנה בסמוך לבית הכנסת.
בית המגורים, שנמסר ב־1 באוגוסט 1928, נבנה לחברים ולמוסדות של הקהילה ביוזמת נשיא הקהילה לשעבר ברטולד באאר. העיצוב הפנימי של הבניין היה גם איכותי. הגיליון של המגזין "חלל וצורה" (Tér és Forma) תיאר: "הדירות מעוצבות היטב, השירותים מרוצפים בצורה עשירה. בבנין יש הסקה מרכזית, שמחממת גם את בית הכנסת."
תושבי בית המגורים.
התושב הראשון, מור איצקוביץ', היה בעל התפילה שעבר לקומה הראשונה של בית הדירות ביום המסירה. רבים מעשירי היהודים גרו בבנין: משפחת פופר, בעלי מפעל העץ הסמוך, יאקאב קרמר, הבעלים של מפעל קנבס בסגד, ורז'ה דומצר, מנכ"ל המפעל של ניוואה בהמבורג, שרכש דירה בבנין. חברי שבט הצופים היהודיים מס' 311 בשם ורשמרטי ("Vörösmarty") שפעל במסגרת הקהילה כללו למשל את מיקלוש ארדיי, מיקלוש סאבולצ'י, דיולה ארשי ואחיו אישטוואן ארשי.
בסוף שנות השלושים רבים מהיהודים העשירים עזבו את הונגריה והותירו תנאים קשים יותר ויותר עבור הקהילה. בסוף מלחמת העולם השנייה כל תושבי הבניין גורשו. זכרם לציון 70 שנה נשמר על יד לוח שיש שחור שהוצב על הקיר בחצר. בית המגורים ובית הכנסת שרדו את המצור כמעט ללא פגע.
חיי הדת היום.
בחסות הקהילה היהודית בבודה בית הכנסת פועל גם היום לפי נוסח התפילה האשכנזי. רב בית הכנסת הוא דר' טמאש ורה. המקום מתאים ל -400 מתפללים. בחסות הקהילה פועל כאן חדר קהילתי בקומה הראשונה בשם "מועדון מצווה".
נושא בעל עניין.
כאן צולמו סצינות רבות מסרטו של אישוואן סאבו משנת 1999 סאנשיין .
קהיליית העם
קהילת העם
לאו פרנקל
לאו פרנקל (בהונגרית: Frankel Leó; בודה, ברובע אוילק 25 בפברואר 1844 – פריז, 29 במרץ 1896) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי ראש ועדת העבודה והסחר בקומונה הפריזאית.
ביוגרפיה.
פרנקל נולד בשנת 1844 במשפחה יהודית. במקור הוא היה צורף ואמן בעבודות זהב. משנת 1861 עבד בגרמניה, ומשנת 1867 היה הכתב של "פולקסשטיה" (המהדורה הגרמנית של נפסבה) בצרפת. הוא השתתף בעבודתו של האינטרנציונל הראשון. נעצר ושוחרר מהכלא במהלך הקומונה בפריזאית. בשנת 1871 נבחר לקומונה הפריזאית והיה ראש ועדת העבודה והסחר מאפריל. לאחר הנפילה של הקומונה במאי נמלט פצוע ללונדון מפני הנקמה העקובה מדם שבאה בעקבות הנפילה ומעונש המוות שנגזר עליו. במהלך שנותיו בלונדון הוא היה חבר במועצה העליונה של האינטרנציונל הראשון והיה עמית קרוב וישיר של קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
הוא חזר להונגריה בשנת 1876, שם בשנת 1881 נידון לשנה וחצי מאסר ב"תביעה נגד העיתונות" בגין הסתה והתארגנות נגד המדינה. לאחר שחרורו התגורר בצרפת, אוסטריה ובבריטניה. הוא המשיך להיות מעורב באופן פעיל בתנועת הפועלים. עבד כמארגן פעיל של התנועה והיה העורך של המגזין Arbeiter Wochen-Chronik בשפה הגרמנית ובשנת 1880 היה ממייסדי "מפלגת הפועלים הכללית של הונגריה".
במותו (בפריז) בשנת 1896, הוא לווה בדרכו האחרונה על ידי אלפי פועלים צרפתים לבית הקברות פר לשז ( Pere Lachaise ) בפריז, שם אובליסק משמר את זכרו.
מספר הווידוי של ג'ני מרקס.
בספטמבר 1872, בהאג (בה נערך קונגרס של האינטרנציונל), מילא פרנקל סדרת שאלות עבור , שאספה בספר את השאלונים לספר זכרונותיה (Confession Book). תשובותיו של פרנקל בצרפתית תועדו על ידי אלינור מרקס.
ברטה קאסרס
ברטה איזבל קאסרס פלורס (בספרדית: Berta Isabel Cáceres Flores; 4 במרץ 1971 - 2 במרץ 2016) הייתה פעילה סביבתית בהונדורס, מנהיגה ילידית, ומייסדת ורכזת משותפת של מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס (COPINH). היא זכתה בפרס גולדמן לפעילות סביבתית בשנת 2015, בזכות "קמפיין עממי מוצלח שהביא לנסיגתה של חברת בוני הסכר הגדולה בעולם מכוונתה לבנות את סכר "אגואה זארקה" בנהר ג'ואלקרק.
היא נרצחה בביתה על ידי פולשים חמושים, לאחר שנים של איומים על חייה. חייל לשעבר של יחידת הכוחות המיוחדים של צבא הונדורס שהוכשרו על ידי ארצות הברית, טען כי שמה של קאסרס נמצא ברשימת החיסול שלהם חודשים לפני הרצח. נכון לפברואר 2017, שלושה מתוך שמונה העצורים במקרה, נקשרו לכוחות יחידת העילית הצבאית הזו, מהם שניים שהוכשרו בפורט בנינג, ג'ורג'יה, במכון לשעבר של חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני של ארצות הברית (SOA), ששמו שונה ל- WHINSEC, ששמם של רבים מבוגריו באמריקה הלטינית נקשר לאלפי רציחות והפרות של זכויות אדם. בנובמבר 2017, פרסם צוות מומחים משפטיים בינלאומיים דו"ח שמצא "רשלנות מכוונת מצד מוסדות פיננסיים" ובהם הבנק המרכז אמריקאי לשילוב כלכלי (CABEI), המוסד ההולנדי לפיתוח פיננסי (FMO), הפינפנד- (Finnfund) הקרן הפיננסית המעניקה מימון וייעוץ לחברות פרטיות הפועלות בשווקים מתפתחים, והחברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס (DESA), "כדי לשלוט, לנטרל ולחסל כל התנגדות".
תריסר פעילים סביבתיים נהרגו בהונדורס בשנת 2014, על פי מחקר של ארגון העד הגלובלי, מה שהפך אותה למדינה המסוכנת ביותר בעולם, יחסית לגודלה, עבור פעילי סביבה המגנים על יערות ונהרות. אחרי הרצח של קאסרס, נרצחו שני פעילים נוספים עוד באותו החודש.
מהלך חיים.
קאסרס נולדה לבני לנקה, בבירת המחוז לה אספרנסה, בהונדורס הקבוצה הילידית המסו-אמריקאית השלטת בדרום מערב הונדורס. קאסרס גדלה בשנות השבעים בתקופה של אי שקט ואלימות אזרחיים במרכז אמריקה. אמה אוסטרה ברטה פלורס לופז הייתה מודל לחיקוי של הומניטריות: היא הייתה מיילדת ופעילה חברתית שדאגה לפליטים מאל סלבדור . אוסטרה פלורס נבחרה וכיהנה במשך שתי קדנציות כראש עיריית לה אספרנסה, ובהמשך כחברת קונגרס וכמושלת מחוז אינטיבוקה.
לאחר לימודיה בבתי ספר מקומיים, קאסרס למדה חינוך באוניברסיטה וסיימה עם תואר בהוראה. היא מצאה בכומר הישועי איסמאל מורנו, מנהל רדיו פרוגראסו ומרכז המחקר והתקשורת- ERIC-SJ, חבר קרוב ושותף לדרך.
אקטיביזם (פעילנות).
בשנת 1993, כפעילת סטודנטים, הקימה קאסרס את מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס (COPINH), ארגון התומך בזכויות העמים הילידים בהונדורס. היא הובילה קמפיינים במגוון רחב של סוגיות, כולל מחאה כנגד כריתת עצים בלתי חוקית, בעלי מטעים ונוכחות בסיסים צבאיים של ארצות הברית על אדמות לנקה. היא תמכה בפמיניזם, בזכויות להט"בים ובנושאים חברתיים ילידים רחבים נוספים.
בשנת 2006 ביקשה קבוצת תושבי לנקה הילידים מריו בלנקו מקאסרס לחקור את הגעתו לאחרונה של ציוד בנייה לשטחם. קאסרס חקרה את הנושא בשקדנות והודיעה לקהילה כי החברה הסינית סינוהידרו (Sinohydro), יחד עם התאגיד הפיננסי הבינלאומי (IFC) של הבנק העולמי, החברה לפיתוח אנרגיה של הונדורס, (הידוע גם בשם DESA), מתכננים להקים מיזם משותף הכולל ארבעה סכרים הידרואלקטריים בנהר הגואלקרק .
היזמים הפרו את החוק הבינלאומי בכך שלא התייעצו כלל עם התושבים המקומיים בנוגע לפרויקט. בני לנקה חששו כי הקמת הסכרים תפגע בגישתם למים, למזון ולחומרים רפואיים, ותאיים על אורח חייהם המסורתי. קאסרס פעלה יחד עם הקהילה לבניית קמפיין מחאה. היא ארגנה פעילות משפטית ומפגשים קהילתיים נגד הפרויקט, והציגה את התיק בפני הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם .
משנת 2013 הובילה קאסרס את מועצת הארגונים הפופולריים והילידים של הונדורס והקהילה המקומית למחאה בת שנה באתר הבנייה כדי למנוע מהחברות גישה לקרקע. קציני ביטחון הרחיקו מפגינים מהאתר באופן קבוע. ב -15 ביולי 2013 פתח צבא הונדורס באש על המפגינים, הרג את אחד מחברי מועצת הארגונים הפופולריים והילידים, ופצע שלושה נוספים. הקהילה דיווחה על איומים והטרדות קבועים מצד עובדי החברה, אנשי האבטחה והצבא. במאי 2014 הותקפו חברי מועצת הארגונים בשני אירועים נפרדים שהביאו למותם של שני חברים נוספים ושלושה פצועים קשה.