מילדיהם של ג'ון וסוזנה סרטין, סמואל (1830–1906), הנרי (1833–1895), ויליאם (1843–1925) ואמילי היו ציירים, חרטים, ומוציאים לאור. סרטין ביקשה את תשומת ליבו של אביה על עבודתה לאורך הקריירה שלה ונהנתה מתמיכתו וקשריו. היא המשיכה לעבוד בטכניקת חריטה מצוטינט שהוא לימד אותה.
אמילי התגוררה עם הוריה בבגרותם, תמכה ודאגה להם בשנותיהם המאוחרות.
בשנת 1886 עברו הוריה למגוריה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
השכלה.
אמילי סרטין, ציירת וחרטה ​​דיוקנאות, למדה אצל כריסטיאן שוסל ואביה, ג'ון סרטין. באקדמיה לאמנויות פנסילבניה. היא פגשה את תומאס אייקינס באקדמיה הביוגרף הנרי אדמס מאמין שהיה להם "הרומן הידוע הראשון". מערכת היחסים הרומנטית שלהם הסתיימה לאחר שאייקינס נסע לפריז ללמוד אמנות ונכנע ל"פיתויים של העיר הגדולה " השניים נותרו חברים לכל החיים.
בשנת 1870 פגשה אמילי את מרי קאסאט בפילדלפיה ובשנה שלאחר מכן הם עזבו לפריז, לונדון, פארמה וטורינו כדי ללמוד ציור. הנשים בילו את החורף הראשון באיטליה ולמדו דפוס עם קארלו ריימונדי, שלימד חריטה באקדמיה לאמנויות יפות בפארמה. אמילי סרטין שהתה כארבע השנים בפריז ושיתפה סטודיו עם חברותיה ז'אן רוניי, ופלורנס אסט, הנשים העתיקו זו מזו נתנו ביקורת ועידוד הדדיים. שניים מציוריה של אמילי, התקבלו בסלון בפריס בשנת 1875.
אמילי חזרה לארצות הברית באותה שנה, כשנגמר לה הכסף. הרייט ג'אד סרטין, שהייתה אשתו של אחיה סמואל ורופאה הומאופתית מצליחה, הלוותה לאמילי כסף עבור השכלתה. אמילי האמינה שהרייט ככל הנראה תמשיך לעזור בהוצאות חינוכה בפילדלפיה, שם ההוצאות היו נמוכות יותר וסביר להניח שהיא תצליח למכור את עבודותיה.
קריירה.
התחלה.
אמילי סרטין הקימה סטודיו בפילדלפיה בשנת 1875 שם יצרה ציורים ותחריטים. במהלך הקריירה שלה עשתה עותקים של ציורים בגלריות ספרדיות ואיטלקיות, דיוקנאות, ציורי ז'אנר, והייתה האישה הראשונה שעסקה בשיטת החריטה מצוטינט בארצות הברית ובאירופה. בין עבודותיה היו סצנות תקופתיות שתיארו נשים כנועות בעיניים מושפלות כמו ב"אישה האיטלקייה". היא הציגה את עבודותיה בערים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית והייתה האישה היחידה שזכתה במדליית זהב ביריד העולמי בשנת 1876 בפילדלפיה היא זכתה בפרס מרי סמית עבור התמונה הטובה ביותר שצוירה על ידי אישה בתערוכות 1881 ובשנת 1883 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
אמילי עבדה כעורכת אמנות בעיתון Our Continent בשנים 1881 - 1883. ולאחר מכן הפכה לעורכת האמנות של "ניו אינגלנד בייגונס" (1883) היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובבניין פנסילבניה של התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אמילי סרטין הייתה "האישה החדשה" והמתקדמת, עם גיסתה, הקימו את ארגון האישה, מועדון המאה החדשה. נראה כי גיסתה סייעה לה להשיג את העבודות על דיוקנאותיהם של הרופאים המקומיים קונסטנטין הרינג וג'יימס קיילב ג'קסון. בנוסף למימון השכלתה והיותה בעלת בריתה וחונכתה,
בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
בשנת 1886 הפכה אמילי סרטין למנהלת בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, בו כיהן אביה כסגן נשיא במשך שנים. היה זה בית הספר לאמנות הגדול ביותר לנשים, זה היה, לדברי הנרי אדמס, "מוסד חלוצי בחינוך מתקדם לנשים." סרטין יישמה שיעורי "ציור חיים" בבית הספר. באמצעות דוגמנים ערומים - גברים ונשים, מה שהיה נדיר עבור אמניות נשים באותה תקופה.
היא יצרה תוכנית מקצועית שנבנתה על הכשרה טכנית ממושכת וסטנדרטים גבוהים. הנשים למדו ליצור יצירות אמנות המבוססות על צורות תלת ממדיות ואנושיות. היא הכשירה נשים שלימדו אמנות. באמצעות מאמציה היא הביאה את רמת ההוראה בבית הספר לזו של אקדמיה צרפתית ודומה לזו של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בתי ספר לעיצוב תעשייתי לנשים נחשבו כמכשירים לכישורי אמנות נמוכים יותר, אך סרטין האמינה כי אמנות טובה מוגדרת יותר על ידי יכולותיה של האמנית מאשר המדיום וכי ניתן היה ליישם אותם עקרונות אסתטיים המשמשים לשיפוט אמנות יפה גם על אמנות מסחרית.
היא הייתה אחראית על הבאת חברי סגל חשובים כמו רוברט אנרי, סמואל מוריי ודניאל גרבר לבית הספר.
היא הייתה מציגה בתערוכות, וחברת חבר שופטים באמנויות יפות,יו"ר ועדת העיצוב של בניין פנסילבניה, ודוברת החינוך לאמנות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893.
בשנת 1897 הקימו אמילי סרטין ואליס בארבר סטפנס, מורה בבית הספר, את "מועדון הפלסטיק" בפילדלפיה. היא הייתה נשיאת המועדון משנת 1899 עד 1903 ושוב בשנת 1904 ו -1905. סרטין גם עזרה בהקמת מועדון שלוש האמנויות.
היא הרצתה בלונדון בשנת 1899 בקונגרס הנשים הבינלאומי. בשנת 1900 השתתפה אמילי סרנטין בכנס הבינלאומי הראשון לחינוך לאמנות בפריז. היא הייתה אחת משלושת הצירים מארצות הברית באותה שנה ושוב בשנת 1904 השתתפה בכנס בברן.
היא ניהלה את בית הספר לעיצוב עד 1919 או 1920. אחייניתה, הרייט סרטין, ניהלה את בית הספר לאחר פרישתה. (הרייט הייתה בתו של הנרי)וזכתה לחונכות על ידי דודתה אמילי.
הערכה ומוות.
סרטין קיבלה תעודות, מדליות ותעודות כהוקרה על שירותה לאמנות ולחינוך, כולל הכרה מטעם החברה הלונדונית לספרות, מדע ואמנות.
כפי שממחישה הקריירה של סרטין, בתי ספר לאמנות העניקו מעמד מקצועי בתחום תרבותי שנשלט בעבר על ידי גברים. אמניות נשים השתמשו בלימודים רשמיים כדי להתמודד עם דימוי החובבנות שהודבקה להן לעיתים קרובות.
עם זאת, בתי הספר לעיצוב במאה התשע-עשרה היו המוסדות הראשונים שהציעו הסמכה מקצועית לנשים בקריירות כמו חינוך לאמנות, עיצוב בדים או איור מגזינים. לפיכך, בתי הספר פתחו מסלולים חסרי תקדים לעצמאות כלכלית נשית.
סרנטין פרשה לסן דייגו בקליפורניה. במהלך הקריירה שלה סרנטין נסעה לאירופה ברוב הקיצים והמשיכה לנסוע לשם כל שנה במהלך פרישתה.
היא נפטרה כשביקרה בפילדלפיה ב־17 ביוני 1927.
קולות החיילים (תוכנית רדיו)
קולות החיילים היא תוכנית בקשות ברדיו אשר משודרת בתחנת הרדיו גלגלצ, התכנית משודרת בימים א'–ה' בין השעות 10:00–12:00 ומורכבת בעיקר ממוזיקה שחיילים בוחרים.
את התכנית מגישים חיילי גלי צה"ל שמשדרים בגלגלצ.
היסטוריה.
"קולות החיילים" היא תוכנית שנותנת לחיילים לבחור שירים שהם אוהבים למשך שעה שלמה, כל שעה יחידת חיילים אחרת בוחרת את השירים בתוכנית, בין השדרנים שהגישו את התכנית לאורך השנים: לבנת בן-חמו, עומר גפן, אחינעם בר, שיר הדס מאיר, נעם גולדברג, רואי שריקי, טליה כהן ועמלי חביב פרגון.
מבנה התכנית.
התכנית משודרת מדי יום בשעה 10:00 ומציעה מוזיקה שחיילים בוחרים למשך שעה שלמה, מדי 15 דקות משודרים דיווחי תנועה עדכניים מהכבישים הנערכים על ידי עורך התנועה הראשי של גלגלצ, בני כבודי.
בשנת 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה התכנית לא שודרה למשך חודשיים עד שבמאי חזרה התכנית לשידור על ידי טליה כהן (אשר החליפה באופן קבוע את רואי שריקי). התכנית גם משודרת למשך ימים שלמים ביום העצמאות כל שנה ובימי בחירות.
שידורים מיוחדים.
לעיתים מסוימות, יצאה התכנית "קולות החיילים" לשידורים מיוחדים, בין היתר מהר החרמון, מהספארי וביום העצמאות 2020 יצאה התכנית לשדר מניידת שידור בפתח תקווה.
עריכה מוזיקלית.
המוזיקה נערכת על ידי חיילים הפונים לדף הפייסבוק של התכנית כדי לבקש שירים שיושמעו בתוכנית.
In Isolation
In Isolation (בעברית: בבידוד) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית אל קינג. המיני-אלבום יצא לאור ב-10 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. את המיני-אלבום הוציאה קינג שנתיים לאחר צאת אלבום האולפן שלה, "Shake the Spirit".
עבור השיר "The Let Go" שפותח את המיני-אלבום, צולם וידאו קליפ מלא שיצא בסמוך לצאת המיני-אלבום עצמו.
רקע והפקה.
במהלך שנת 2018 הוציאה קינג את "Shake the Spirit", אך לאחר מכן חדלה מלהוציא אלבומים. בהמשך, בעקבות מגפת הקורונה שהתקיימה בשנת 2019 ובשנת 2020, הקליטה קינג בזמן הבידוד את המיני-אלבום הזה, תוך שהשם שלו "In Isolation" (בעברית: "בבידוד"), נגזר מהבידוד בו הייתה באותה התקופה.
השירים במיני-אלבום נכתבו על ידי ג'סיקה מארוס, מדי דיאז ניק לונג ורובופופ והוא עצמו הופק על ידי רובופופ גם כן.
פיאט טרה-פי-אונו
פיאט טרה-פי-אונו (באיטלקית: Fiat Trepiùno) היא מכונית קונספט, עירונית, בתצורת מכונית מיני בסגנון מכונית רטרו, אשר הוצגה על ידי קונצרן הרכב האיטלקי פיאט בשנת 2004. בניית השלדה בוצעה במכון עיצוב והנדסת הרכב I.DE.A Institute ) (שם רשמי: "acronym, Institute of Development in Automotive Engineering").
דגם פיאט 500 דור שישי ("Fiat 500 (2007)" ) המיוצר משנת 2007 התבסס על דגם הקונספט "פיאט טרה-פי-אונו".
Skeletons
Skeletons (בעברית: שלדים) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת האזרית דיאנה האג'ייבה. דיאנה ייצגה את אזרבייג'ן עם השיר באירוויזיון 2017. השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2017, ושוחרר להורדה דיגיטלית ב-15 במרץ. את השיר הלחינו איסה מליקוב וסנדרה ביורמן, שהלחינה גם את השיר הזוכה של המדינה בשנת 2011, Running Scared.
ב-5 בדצמבר הוכרז כי דיאנה תייצג את המדינה באירוויזיון 2017, השיר יצא לאור ב-11 במרץ. האג'ייבה הוגרלה לשיר בחצי הגמר הראשון אשר נערך ב-9 במאי בקייב, אוקראינה. היא סיימה במקום השמיני מתוך 18 מדינות כשהיא מקבלת 150 נקודות ומעפילה לגמר, בגמר, הופיעה בסדר השירים בשיר מספר 12, סיימה במקום ה-14 מתוך 26 מדינות כשהיא צוברת 120 נקודות. 42 נקוודת מצבעות הקהל (מקום 11) ו-78 נקודות מחבר השופטים (מקום 12).
שירה וידויית