ג'יימס פרייד למד בקולג' לבנים של ג'ורג' וטסון. בשנים 1885 עד 1888 למד באקדמיה המלכותית הסקוטית, שם הציג לראשונה בשנת 1884.
עודדו אותו לצייר ציירי בית הספר בגלאזגו, ג'יימס גוטרי ואדוארד ארתור וולטון.
בערך בשנת 1899 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן, אך המקום העגום והעמוס לא מצא חן בעיניו, ואחרי שלושה חודשים שב לסקוטלנד. בשנת 1890 נסע ללונדון והחל לעשות רישומי פסטל בסגנון שהושפע מזה של ג'יימס מקניל ויסלר.
בשנת 1899 נישא פרייד למריאן סימונס, מוזיקאית. בתם בטי נולדה בשנת 1903. הנישואין הסתיימו בפרידה בשנת 1914.
עבודתו.
בשנת 1893 אחותו מייבל פרייד התחתנה עם ויליאם ניקולסון, ארבע שנים לאחר שהשניים נפגשו בזמן שלמדו בבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר בבושיי, בהרטפורדשייר. באותה שנה הקימו פרייד וניקולסון את השותפות "Beggarstaff" ("הקבצנים") שנמשכה עד 1899, והפיקו עיצובים גרפיים וכרזות חדשניות של פוסטרים.
בין 1894 ל־1899 ניסה פרייד את ידו כשחקן, בקטעים קצרים בכמה הצגות. בנה של אלן טרי, אדוארד גורדון קרייג, עימו סייר פרייד בסקוטלנד בשנת 1895, תיאר את גיימס כ"אחד הציירים הטובים שחיו אי פעם ואחד הלבבות הגדולים ביותר עלי אדמות". אבל לקרייג לא היו שום אשליות לגבי היכולת הדרמטית של פרייד: "כשחקן הוא מעולם לא היה קיים: אבל רעיון המשחק, רעיון התיאטרון – או ליתר דיוק האווירה של המקום, הייתה לה הרבה משמעות. כן, אני חושב שהוא קיבל הרבה 'השראה' מתיאטרון – המחשבה והתחושה כמו של מקום קסום".
הוא היה מקורב לחברה הבינלאומית לפסלים וציירים משנת 1901 וסגן נשיא החברה בשנת 1921.
תערוכת היחיד הראשונה נערכה בגלריה ביילי בשנת 1911. הוא גם הציג בגלריה גופיל, בגלריית לסטר, בגלריית גרוסוונור, בסלון לונדון, במועדון האמנות החדשה באנגליה, באוניברסיטת רויאל היברניאן, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות היפות, ובאקדמיה הסקוטית המלכותית.
בשנת 1934 נבחר לחבר כבוד במכון המלכותי לציירי שמן.
עבודתו היחידה כמעצב תיאטרון הייתה להפקה בתיאטרון סבוי בשנת 1930.
הוא חלה בשנת 1939, ונפטר ב־24 בפברואר 1941 בבית החולים סנט מרי אבוטס בקנזינגטון.
קבלתו בעולם האמנות.
פרייד לא היה שייך לאף אסכולה או תנועה אמנותית. עבודתו זכתה להערכה רבה בחייו.
בשנת 1922 תיאר אותו פרנק רוטר, בספרו "אמנים עכשוויים", כ"מפליא". אבל היו לו רק שתי תערוכות יחיד, בשנת 1911 בגלריה ביילי ובשנת 1933 בגלריות לסטר.
בשנת 1949 נערכה תערוכת זיכרון של מועצת האמנות באדינבורו, ברייטון ולונדון.
עבודתו כצייר זכתה לתשומת לב מעטה עד 1992, אז נערכה תערוכה בגלריה הלאומית הסקוטית לאמנות מודרנית באדינבורו.
קורקינו
קורקינו (ברוסית: Куркино) הוא ראיון של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 8.04 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 34,231 תושבים (2020).
הראיון הוקם על ידי המחלקה לתוכניות השקעה בבנייה של ממשלת מוסקבה בשנים 1999–2006. הראיון ממוקם מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה בצפון-מערב מוסקבה, בין העיר חימקי וראיונים של מוסקבה טושינו הצפונית ומולז'נינובסקי. זהו אזור מגורים ניסיוני וכתוצאה מכך צפיפות הבנייה נמוכה.
הראיון מורכב מ-18 תתי ראיונים. בנייני מגורים בגבהים שונים - מבתי קוטג'ים ובתי עיירה עד בנייני דירות בני 23 קומות, שנבנו על פי פרויקטים אינדיבידואליים.
חנה כהן
פרקשגייפי
פרקשגייפי (בהונגרית: Farkasgyepű) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפרקשגייפי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו ביישוב 381 תושבים, ובשנת 2019 מספר התושבים עמד על 330.
במהלך מפקד האוכלוסין 1930–1935, גדלה האוכלוסייה בצורה חדה וכמעט הוכפלה. הסיבה הברורה לכך הייתה העברת בית הספר ליער בשנת 1929. בימים שלאחר מכן פעל המוסד למטרות רפואיות (סנטוריום ריאות), וסיפק שפע של בתי מגורים ועבודות למקומיים ולמקומיים. הנתונים הסטטיסטיים משנת 1930 שפורסמו ערב המלחמה בשנת 1941 מעידים על קביעות ויציבות. מאחר ששיעור האוכלוסייה הנשית נותר ללא שינוי, עודף זה התרחש בקרב גברים. מבחינת השתייכות דתית, הקתוליות נותרה דומיננטית, הפרוטסטנטים היו מיעוט משמעותי ושלוש עדות אחרות לא נכחו במספרים משמעותיים. שפת האם של האוכלוסייה הייתה בעיקר גרמנית והונגרית עד בערך בשנת 1930, ובסביבות 1941 האוכלוסייה דוברת הגרמנית גדלה.
יהודי פרקשגייפי.
בפרקשגייפי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
הלימבה
הלימבה (בהונגרית: Halimba) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי הלימבה.
בהלימבה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מיטינו
מיטינו (ברוסית: Митино) הוא ראיון של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 12.66 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 195,476 תושבים (2020).
היסטוריה.
מיטינו הוקם בשנות התשעים עם בתים בני 17 קומות, וכן כמה בנייני מגורים בני 4, 5, 6, 9, 14 ו-21 קומות. בהדרגה, ראיון זה הפך לאחד הראיונים היוקרתיים ביותר במוסקבה בגלל תנאי הסביבה הטובים והתשתית המפותחת. לפתיחת תחנת המטרו מיטינו לנוסעים ב-26 בדצמבר 2009 יש חשיבות רבה להתפתחות הראיון.
התת ראיונים של מיטינו בנויים עם בתים מונוליטיים אישיים עם נוחות גבוהה ותכנון משופר.
באזור המרכזי של הראיון ישנם בניינים גבוהים יחסית עם בני 14 קומות ומעלה. הראיון עצמו בנוי כחצי מעגל מוארך, כאשר "הגב" שלו פונה לדרום-מערב. צורת בנייה זו אינה נצפת בשאר ראיונים של מוסקבה.
לוסיל דקו
דפנה שורץ
דפנה שורץ (נולדה ב- 1950) היא פרופסורית לכלכלה, מומחית לפיתוח כלכלי, יזמות וחדשנות. מהראשונות בארץ לפיתוח תוכניות ליזמות וממקימות תחומי היזמות והחדשנות במסגרת אקדמאית. היא ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב הפטנטים, במרכז הבינתחומי, חברת הסגל האקדמי בבית ספר אדלסון ליזמותבמרכז הבינתחומי, הרצליה ולשעבר פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעלת ניסיון רב כיועצת כלכלית בישראל ומחוצה לה וכדירקטורית בחברות סטרטאפ וחברות מובילות במשק.
ביבליוגרפיה.
דפנה שורץ נולדה ברחובות, לנעמי ולשמואל רכטמן חבר כנסת וראש עיריית רחובות לשעבר.
שורץ עשתה את התואר הראשון שלה בכלכלה, עם חטיבה בסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך (MSC) עשתה בכלכלה חקלאית ומנהל מהאוניברסיטה העברית ואת תואר הדוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטור שלה: "השפעת חוק עידוד השקעות הון על תיעושן של ערי הפיתוח". קיבלה תואר פרופסור באפריל 2009. שורץ גם הייתה מדענית אורחת באוניברסיטת הרווארד בקיץ של 1991.
פרופסור שורץ הצטרפה לסגל האקדמי של בית ספר אדלסון ליזמות במרכז הבינתחומי ב-2017, והחל מאוגוסט 2020 היא גם, במרכז הבינתחומי, ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב תחום הקנין הרוחני.
לפני הצטרפותה למרכז הבינתחומי היא הייתה פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בה פיתחה את תחום היזמות והחדשנות. באוניברסיטת בן-גוריון שורץ הקימה את המגמה ליזמות, חדשנות וניהול היי-טק במחלקה למנהל עסקים בפקולטה לניהול ועמדה בראש המגמה מאז הקמתה. והיא ניהלה ופיתחה את המרכז ליזמות - "מרכז בנג'יס ליזמות וחדשנות" מאז הקמתו (שנת 2000).
היא כיהנה בוועדות שונות באוניברסיטה, לרבות: בוועד המנהל של האוניברסיטה ונציגת הסנאט בחבר הנאמנים.
לפני הצטרפותה לאוניברסיטה (1999) היא הייתה מנכ"ל המרכז ללימודי הפיתוח (לפני כן חוקרת ומתכננת). המרכז ללימודי הפיתוח הוא מוסד ללא מטרות רווח שעוסק במחקר, הדרכה ובתכנון בפרויקטים בינלאומיים של פיתוח אזורי כולל, במדינות רבות באמריקה הלטינית, באסיה ובאפריקה.
במסגרת המרכז ללימודי הפיתוח שורץ הקימה מערך תמיכה ליזמות ועסקים קטנים (שכלל הדרכה וייעוץ בארץ ובארצות מתפתחות) והייתה בין החלוצים בארץ בתחום זה. מסיבה זו הייתה חברה בוועדה המייעצת לשר התעשייה להקמת הרשות לעסקים קטנים (היום הסוכנות לעסקים קטנים) וחברה בוועד המנהל של הרשות לעסקים קטנים עם הקמתה.
שורץ עוסקת, לאורך כל השנים, בייעוץ כלכלי, מחקר, וליווי פרויקטים בישראל ובעולם, בתחומים של פיתוח כלכלי מקומי ואזורי, יזמות וחדשנות, לרבות עם גורמים מובילים לאומיים ובינלאומיים (כגון הנציבות האירופית, הבנק העולמי, גופים ממשלתיים וגורמים נוספים), במדינות כגון: ברזיל, סין, הודו, גואטמלה, קניה אנגולה, פרגוואי ואחרים.
היא בעלת ניסיון עשיר כחברה בדירקטוריונים ובוועד מנהל לרבות של חברות מהמובילות במשק. כיום דירקטורית בחברת אינוויטק פתרונות רפואיים בע"מ, הוועד המנהל של הקאמרטה הישראלית ירושלמית ובועד המנהל של "חינוך לפסגות". בעבר שירתה כחברת דירקטוריון בחברות, בין היתר:קבוצת שטראוס, בנק הפועלים, בנק דיסקונט, בז"ן, רותם תעשיות, טבע, הפניקס, בזק, על-בד תעשיות, אורדע פרינט תעשיות, לאומי ני"ע והשקעות (פסגות אופק בית השקעות), וועד המנהל הרשות לעסקים קטנים ובינוניים ואחרים.
בעבר חברת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ), חברת מומחים של הנציבות האירופית בנושא: "מדיניות מחקר ליזמות ועסקים קטנים ובינוניים" וחברת וועדת מומחים מייעצת לתוכנית המו"פ החמישית של הקהילה האירופית.