רוב יצירתו של אלטנברג מורכבת מטקסטים קצרים אלה, שאינם בנויים במתכונת של שום ז'אנר ספרותי מוכר, ולעיתים קרובות מכונים "שירה בפרוזה". הם מזכירים תמונות רגעיות המציגות באופן תמציתי ודחוס פיסות מחיי החברה הווינאיים במפנה המאה. גאונותו הגדולה של אלטנברג מתבטאת בכך שהוא הצליח ב"משיחות מכחול" מעטות בלבד ליצור תמונה מדויקת ועשירה; באמצעות רמזים קצרים שהוא מפזר לקורא המוכן לקרוא גם בין השורות, הוא יוצר פנורמה של החברה ורשת שלמה של קשרים בין דברים מנותקים זה מזה לכאורה.
אלטנברג אינו מנסה להתאים את החיים לאידאולוגיה כלשהי, אלא מראה אותם בכל צבעוניותם ומורכבותם רבת-הסתירות. בסקיצות שלו יש תפקיד נרחב לביטויים חושיים - צבעים, ריחות, קולות. בכך הוא מתגלה כאחד ממייצגי האימפרסיוניזם החשובים ביותר בספרות.
למרות הצלחתו הרבה נשאר מצבו הכלכלי של אלטנברג תמיד רעוע, וחבריו נדרשו לבוא לעזרתו - בין השאר גם לוס וקראוס. בעשר שנותיו האחרונות הוא בילה את רוב זמנו במוסדות לגמילה מאלכוהוליזם ובבתי-מרפא למחלות נפש. הוא נפטר ב-1919. מבחר מיצירותיו תורגם לעברית בידי גרשון שופמן, שהושפע ממנו עמוקות.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
מיסטר
קליפסו (מוזיקה)
קליפסו (אנגלית: Calypso) הוא סגנון מוזיקלי וריקוד במקצב אופייני לתרבות האפרו-קריבית. מקור הסגנון בטרינידד והוא גובש סופית בתחילת המאה העשרים. הסגנון הגיע מטרינידד לאזורים אחרים בקריביים ואף זכה לעדנה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשפרץ לזירה הבינלאומית.
הקליפסו מושר בקצב מהיר וללא קשר להטעמות השפה המקובלות. הזמרים מלווים בגיטרות ובכלי הקשה.
ברקע להתפתחות המוזיקלית באיים הקריביים עומדים היחסים החברתיים באיים והיחס לתושבים ממוצא אפריקאי, שהובאו כעבדים ונאסר עליהם לדבר במהלך העבודה - על מנת להעביר מסרים התפתחה שפה מוזיקלית לא מילולית. סגנון זה השפיע על הזהות האפריקאית של תושבי טרינידד, שהמוזיקה שלהם הושפעה גם מן האדונים הקולוניאלים השונים של האי: צרפת, ספרד, ובריטניה. ההשפעה הצרפתית על הקליפסו היא הכנסתו לקרנבל, שהצרפתים הביאו לאי. תחרויות קליפסו הפכו פופולריות במהלך תקופת הקרנבל, בעיקר אחרי ביטול העבדות ב-1834. אחד ממוזיקאי הקליפסו הידועים ביותר, Roaring Lion, טוען במחקר היסטורי שפרסם, כי הקליפסו מושפע משירת הטרובדורים הצרפתיים בימי הביניים.
מוזיקת קליפסו שימשה מכל מקום אמצעי לתקשורת פוליטית ותוכן השירים הפך מוקד למחלוקת. יוצרי הקליפסו מתחו את גבולות חופש הביטוי והשירים עסקו בכל היבט של חיי האי, כולל מתיחת ביקורת חריפה על המשטר הקולוניאלי הבריטי, אשר הגיב בניסיונות לצנזר את הקליפסו.
תקליט הקליפסו הראשון היה של להקה בשם "Lovey's String Band" והופק בשנת 1912 (חמש שנים לפני ההקלטה הראשונה של מוזיקת ג'אז; ההקלטה הנדירה נמצאת בספריית הקונגרס). האפשרות לשמר את מוזיקת הקליפסו הגבירה אף יותר את הפופולריות שלה באיים הקריביים והחלה תופעה של הקמת "אוהלי קליפסו" באירועי קרנבל.
הפריצה של הקליפסו לזירת המוזיקה העולמית החלה בסוף שנות ה-30. בין היוצרים הבולטים באותן שנים היו Attila the Hun, Roaring Lion, Lord Invader, ולורד קיצ'נר, שהפך להיות אחד מכוכבי הקליפסו הוותיקים ביותר והמשיך להוציא תקליטים עד למותו בשנת 2000. בשנת 1944 הוציאו האחיות אנדרוז גרסת כיסוי לשיר Rum and Coca-Cola של לורד אינביידר, שהפכה ללהיט בארצות הברית.
קטע הקליפסו המפורסם ביותר הוא ככל הנראה עיבודו (ב-1956) של הארי בלפונטה לשיר עם קריבי, "שיר סירת הבננה" (Day-O (The Banana Boat Song)), אשר זכה להצלחה מסחררת ונחשב עד היום להיטו הגדול ביותר של בלפונטה, המכונה לעיתים גם "מלך הקליפסו". הסגנון של הארי בלפונטה נחשב בעיני טהרני קליפסו אדוקים לגרסה מרוככת של הסגנון המקורי. למרות טענות אלו ועל אף טענותיהם של העומדים על כך שבתור "ג'מייקני", בלפונטה לא שר קליפסו (שהרי לטענתם קליפסו "טהור" מגיע מטרינידד), מייצג בלפונטה במובנים רבים את מוזיקת הקליפסו; וזו פרצה את גבולות טרינידד (או האיים הקריביים בכלל) ומופקת גם במקומות אחרים בעולם, בייחוד בבריטניה, שם חי למשל לורד קיטצ'נר.
יצירת קליפסו אחרת הראויה לציון הופקה אף היא על ידי לא-טרינידדי: היצירה "רומבה ג'מייקה" של המלחין האוסטרלי ארתור בנג'מין (1938) הוקדשה, כמובן, לג'מייקה.
בישראל זכה הקליפסו לעדנה בשנות ה-60, ואף אחד מן המועדונים החשובים בתולדות המוזיקה הקלה נקרא בשם זה. במסגרת המחזמר אל תקרא לי שחור, יצרו דן אלמגור ובני נגרי לרותי נבון שיר בשם "קליפסו בשחור ולבן" (שהיה להיט בשנת 1973).
אלמנטים מן הקליפסו הוחדרו לסגנונות אחרים, כולל סגנון כלאיים בין קליפסו לג'אז, הקרוי "קליפסו ג'אז". בין המוזיקאים הבולטים המשלבים בלוז, ג'אז וקליפסו הוא טאג' מהאל.
מוזיקת קליפסו תופסת גם תפקיד חשוב בספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול", שבו מסופר על דת בדיונית בשם בוקונוניזם, אשר רבים מכתביה ותפילותיה באים בצורת מוזיקת קליפסו.
אילובטר
אילובטר (Illuvatar) הוא שמו של האל בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין (שר הטבעות, סילמריליון ועוד).
מקור השם בשפת בני הלילית הקדומה, קווניה (Quenya). ופירוש השם הוא "אבי הכל". לאילובטר קיים כינוי נוסף, ארו (Eru), ופשר השם הוא "האחד". כינוי זה נפוץ בשימוש יותר מהשם אילובטר, שכן "אילובטר" נחשב לכינוי קדוש, ואילו הכינוי "ארו" רלוונטי לשימוש יומיומי.
על פי המיתולוגיה הטולקינית יצר האל בתחילה את האיינור ("הקדושים"). ההמשך מתואר באנלוגיה מוזיקלית: האיינור יוצרים את "המנגינה הגדולה". בין האיינור היה גם השטן מלקור, והוא שירבב לנגינה נושאים משלו שגרמו לדיסהרמוניה. האל השיב לדיסהרמוניה בשני נושאים מוזיקליים, שהתממשו מאוחר יותר כבני האל: בני לילית ובני אדם.
לאחר המנגינה הגדולה ברא האל את העולם כתבנית ריקה, וחלק מהאיינור נקראו להשתכן בו ולהגשים בו את המנגינה הגדולה. אלו, במיתולוגיה הטולקינית, הארכי-מלאכים, הולאר, והמלאכים נמוכי הדרגה, המיאר. בנוסף חדרו לעולם השטן מלקור ואותם איינור שנהו אחריו.
לאחר בריאת העולם תפקיד האל במיתולוגיה מצטמצם לדמות רקע. מיוחסות לו התערבויות ברורות ספורות: הוא מפיח רוח חיים בגמדים, מחריב את נומנור לבקשת הוולאר, ומחזיר את גאנדאלף (המיא אולורין) לחיים.
בחיבור התאולוגי האתראבת נרמז שבעתיד האל יתגשם כדמות בעולם הממשי.
אנטי כריסט
משלב אותיות
ארקדה
אַרְקַדָה, בעברית: מקמֶרֶת או מִקְשָׁת, היא מעבר המקורה ברצף של קשתות או קמרונות הנתמכים בעמודים. מקור המילה ב-arcada בשפת פרובאנסאל או מ-arcata באיטלקית - שתיהן מהמילה הלטינית arcus, שמשמעה 'קשת' (בעברית הוצעה עבור המונח המילה "מִקְשָת").
היסטוריה.
בערים באירופה, מבנים המכוסים בארקדות נעשו מקום פופולרי לחנויות קטנות ולביתנים. בין השאר הוקמו ארקדות לאורך הצד הפנימי של חומות העיר, מתחת לגשרים ולאורך חזיתותיהם של בתים ברחוב. הארקדות מוגנות מפני השמש והגשם ומשכו אליהן באופן טבעי תנועה רבה של הולכי רגל. במשך הזמן, המונח "ארקדה" שימש ספציפית עבור רחובות מכוסים שבהם היו רוכלים. ארקדות המכוסות בגג, הידועות באיטליה בתור "לוג'יה" או "גלריה", התפתחו מאוחר יותר למרכזי קניות.
העיר האיטלקית בולוניה ידועה כעיר המשופעת בארקדות. חלק ניכר מרחובות העיר בנויים כארקדות ומעליהן בניינים. בסך הכול כולל מרכז העיר 38 ק"מ של ארקדות אשר זיכו את העיר בהכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המונח אומץ גם על ידי קרנבלים וגני שעשועים, שם שורות של חנויות המוכרים אוכל וטובין אחרים צורפו לחנויות המציעות משחקים ונקראו "amusement arcades" או "midways". מהם התפתחו מרכזים המכילים משחקי ארקייד ומשחקי וידאו תמורת תשלום במטבעות, ואלה נקראו גם בשם "ארקייד".
ארקדה כמרכז קניות (פסאז').
במאה ה-18 וה-19 החלו יזמים לבנות "ארקדת קניות" (באנגלית: Shopping arcades) באירופה וצפון אמריקה, מבנים בהם חנויות הפונות לשטח ציבורי פנימי שהיה מקורה לעיתים בגג זכוכית, כך שאור השמש יכול לחדור למבנה. "ארקדת הקניות" הפכו למקום פופולרי לקניות ומפגש למעמד הביניים בערים. מבנים אלו היו הגרסאות הראשונות של מרכזי הקניות המודרניים. בצרפתית מבנים אלו נקראו פסאג' (Passage) מילה שמשמעותה מעבר, והמילה נכנסה לשימוש גם בעברית. בפריז הוקמו מספר פסאז'ים מקורים בתקופה זו. ה"פסאג'" הראשון בישראל, "פסז' פנסק", נחנך בשנת 1925, ברחוב הרצל 16 בתל אביב. ב-1935 נחנך "פסאז' התור" בפינת הרחובות וולפסון והרצל, ובהמשך "פסאז' אלנבי" (שנודע גם כ"פסאז' תמר") שנהרס במסגרת הקמת מגדל מאייר ברוטשילד, ו"פסאז' הוד" (שנודע גם כ"פסאז' דיזנגוף").
הולך רגל
הולך רגל הוא אדם שנע ממקום למקום באמצעות הליכה רגלית. הולכי הרגל חולקים את המרחב התחבורתי עם אופניים, מכוניות, וכלי תחבורה אחרים. מהירות הולך הרגל היא בממוצע 3-5 קמ"ש.
בטיחות הולכי רגל.
הולכי רגל פגיעים מאוד במרחב התחבורתי ועל כן הוקצה עבורם מרחב מיוחד בו הם יכולים ללכת בבטחה, המדרכה, בנפרד מהכבישים המשרתים את כלי הרכב. הולכי הרגל חוצים את הכבישים במעברי חציה מסומנים. לפני המעברים חייבים כלי רכב להאט, ובמקרה הצורך לעצור ולתת זכות קדימה להולכי רגל. הולך הרגל, מצידו, חייב להסתכל לשני הצדדים ולוודא שהכביש פנוי לפני שהוא חוצה. חלק ממעברי החציה מרומזרים ברמזור להולכי רגל.