המלכים האנגלו-סקסים קבעו מקומות שונים לטקסי הכתרתם, כולל הערים באת', קינגסטון-על-התמזה (Kingston-upon-Thames), לונדון, אוקספורד ווינצ'סטר. המלך האנגלו-סקסי האחרון, הרולד השני, הוכתר בכנסיית וסטמינסטר בשנת 1066 ומאז מלכי בריטניה מוכתרים רק בה. בשנת 1216, כאשר לונדון הייתה בשליטה צרפתית, הנרי השלישי בחר את גלוסטר לטקס הכתרתו, אולם הוא ערך טקס הכתרה שני בשנת 1220 בכנסיית וסטמינסטר. מאתיים שנה מאוחר יותר, הנרי השישי ערך שני טקסי הכתרה, הראשון, כמלך אנגליה בלונדון בשנת 1429 ושני, כמלך צרפת בפריז בשנת 1431.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית אוליבר קרומוול סירב להיות מוכתר למלך אבל ערך בשנת 1653 טקס הכתרה לכל דבר ועניין (להוציא את שם הטקס והעובדה שהוא לא חבש כתר) שבו הוכרז כלורד המגן (Lord Protector).
טקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה שודר בטלוויזיה בשנת 1953 על ידי רשות השידור הבריטית, ה-BBC. הייתה זו הפעם הראשונה בה הורשו מצלמות לתעד את ההכתרה. עד לאותה עת נאסרה נוכחותן בטענה כי מצלמות יפגעו ברוח הרצינית של הטקס. אולם, המלכה בכבודה ובעצמה התערבה כדי לאפשר את שידור הטקס, אשר תועד כולו להוציא את טקס משיחת המלכה בשמן המשחה הקדוש, שהוא הרגע המקודש ביותר בטקס ההכתרה. באותם רגעים הופנו המצלמות מן המלכה. על פי הערכות צפו בטקס עשרים מיליון איש בממלכה המאוחדת, קהל צופים חסר תקדים עד לאותה עת בהיסטוריה של הטלוויזיה. הטקס העלה במידה רבה את מודעות הציבור למכשיר הטלוויזיה.
טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה היה אף הטקס הראשון שבו הוכתר המלך למספר ריבונויות בעת ובעונה אחת. המלכה נשאלה: והמלכה השיבה:
משתתפי הטקס.
אנשי כמורה.
הארכיבישוף מקנטרברי, הראשון בסדר העדיפות מבין כל אנשי הכמורה האחרים ואנשי הציבור, להוציא את משפחת בית המלוכה, הוא אשר מנחה באופן מסורתי את טקסי ההכתרה. בעת העדרו, עשוי בישוף אחר לתפוס את מקומו. החלפתו של הארכיבישוף מקנטרברי בבישוף אחר נעשה במספר טקסים בעבר: ויליאם הראשון הומלך על ידי הארכיבישוף מיורק, זאת כיוון שהארכיבישוף של קנטרברי הוצא מחוץ לכנסייה על ידי האפיפיור. אדוארד השני הומלך על ידי הבישוף של וינצ'סטר כיוון שהארכיבישוף מקנטרברי לא היה באנגליה באותה עת. מרי הראשונה, שהייתה קתולית, סירבה להכתרתה בידי הארכיבישוף הפרוטסטנטי מקנטרברי והטקס נוהל על ידי הבישוף מווינצ'סטר. כאשר אליזבת הראשונה הוכתרה, הייתה משרת הארכיבישוף מקנטרברי פנויה והבישוף של קרלייל ביצע את הטקס. לבסוף, כאשר ג'יימס השני הודח והוחלף בשלטונם המשותף של ויליאם השלישי ומרי השנייה, הארכיבישוף מקנטרברי סירב להכיר בריבונים החדשים והחליף אותו בטקס הבישוף של לונדון. מכאן שכמעט בכל המקרים שבהם הארכיבישוף מקנטרברי לא השתתף בטקס, מילא את מקומו איש כמורה בכיר אחר. בסדר החשיבות הכנסייתי, הארכיבישוף מיורק הוא השני לאחר הארכיבישוף מקנטרברי, אחריו לפי הסדר באים, הבישוף של לונדון, הבישוף של דרהאם והבישוף של וינצ'סטר. אליזבת' הראשונה הוכתרה על ידי הבישוף של קרלייל, שאיננו בעל חשיבות מיוחדת בהיררכיה הכנסייתית באנגליה, זאת כיוון שאנשי הכמורה הקתוליים הבכירים במדינה התנגדו לביצוע טקס דתי למלכה פרוטסטנטית אשר הנהיגה רפורמות דתיות.
פקידי שלטון רמי מעלה.
פקידי שלטון רמי מעלה משתתפים אף הם בטקס ההכתרה. מאז המאות ה-15 וה-16 אין איש ממלא את תפקידי הלורד היי סטיוארד (Lord High Steward) והלורד היי קונסטבל (Lord High Constable), אולם לקראת טקסי ההכתרה התפקיד מתמלא בתוכן. הלורד צ'מברלין הגדול (The Lord Great Chamberlain) מלביש את הריבון במלבושי ההכתרה וזאת בעזרת שני בעלי תפקיד נוספים: המטפח את הגלימות (Groom of the Robes) והאחראי (במקרה של מלך) או אחראית (במקרה של מלכה) על הגלימות (Master/Mistress of the Robes).
הברון של חמשת הנמלים (Baron of the Cinque Ports) אף הם נהגו להשתתף בטקס. הברונים היו חברים בבית הנבחרים (שהוא חלק מן הפרלמנט של בריטניה). בעקבות רפורמות במאה התשע-עשרה שולבו חמשת הנמלים במחוזות הבחירה הכלליים הקיימים במדינה. בטקסי הכתרה מאוחרים יותר, מונה ברון חמשת הנמלים במיוחד מבין חברי מועצת העיר לצורך טקס ההכתרה. בימים עברו תפקיד הברונים היה להחזיק בחופה מיוחדת מעל הריבון. תפקיד שאותו ביצעו לאחרונה בטקס הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הברונים לא היו נוכחים בטקסי ההכתרה של ויליאם הרביעי וויקטוריה ובטקסים שנערכו מאז נכחו הברונים בטקס, אולם לא נשאו את החופה.
משתתפים אחרים בטקס.
בטקס ההכתרה לצד אנשי האצולה משתתפים אף מגוון אנשים פוליטיים, כולל כל חברי הקבינט של הממלכה המאוחדת, ראש הממשלה, כל ראשי הממשלה והמושלים הכלליים של מדינות חבר העמים, כל המושלים של מושבות הכתר הבריטיות, כמו גם ראשי מדינות עצמאיות בחבר העמים. נהוג גם להזמין מכובדים ונציגים ממדינות אחרות.
טוענים נוספים לנוכחות בטקס ההכתרה.
בעלי אדמות ואנשים אחרים מחזיקים באופן היסטורי בזכויות ובחובות לביצוע חלקים בטקס. זכויות כאלה מוכרעות בבית משפט מיוחד לתביעות (Court of Claims), שבו יושב ראש הלורד היי סטיוארד (אף על פי שבשנת 1952 ביצע את התפקיד הלורד נשיא המועצה). התיעוד הראשון של בית המשפט של תביעות קיים משנת 1377 לקראת טקס ההכתרה של ריצ'רד השני. בתקופת בית טיודור, משרתו של הלורד היי סטיוארד, העוברת בירושה, מוזגה עם הכתר וכך החל המלך הנרי השביעי את המסורת המודרנית של מינוי לורד היי סטיוארד לרגל טקס ההכתרה בלבד, עם חברי מועצה נפרדים היושבים כשופטים בבית המשפט.
לדוגמה, בשנת 1952, בית המשפט קיבל את תביעתו של הדיקן של וסטמינסטר להתמנות ליועץ למלכה על ההליך הנכון בעת הטקס (במשך כמעט אלף שנה הדיקן וקודמיו בתפקיד, ניהלו "ספר אדום" מיוחד, אשר מעולם לא פורסם, ובו מפורט ההליך הנכון לטקס). בית המשפט קיבל את תביעות הלורד בישוף של דרהאם והלורד של באת' וויילס ללכת לצידה של המלכה בעת שנכנסה אל הכנסייה. נתקבלה תביעתו של הרוזן משרוסברי, בתוקף תפקידו כלורד היי סטיוארד של אירלנד, לשאת מטה לבן בטקס, נתקבלה אף תביעתם של "מלומדי המלכה מבית הספר של וסטמינסטר" להיות הראשונים שיכריזו על מלכותה בשם בני העם (צעקותיהם “Vivat! Vivat Regina!” בלטינית "תחי! תחי המלכה!" שולבו להמנון).
כיוון שלאנשים רבים זכויות היסטוריות לתפקידים בטקס, הקצאת התפקידים השונים בטקס ההכתרה הבא בבריטניה עשוי לעורר עניין ולהיות נושא לדיון בין ממשלת בריטניה לבין אנשי הארמון. לאור הדגש המושם בטקס ההכתרה על תפקידו החוקתי של המלך, ייתכן שיהיו כאלה שיטענו כי אין זה נכון לתת תפקידים בטקס לבעלי זכויות היסטוריות, אשר במערכת השלטונית הנהוגה היום בבריטניה הם חסרי כל זכויות-יתר או חובה שלטונית. מצד שני, יהיה צורך בחוק שיחוקק הפרלמנט הבריטי כדי לנשל את אותן זכויות מיוחדות מידי המחזיקים בהן והכתר עצמו תלוי בהמשך קיומן של זכויות אלה.
בגדי המלכות.
הריבון לובש שלל בגדי מלכות במהלכו של טקס ההכתרה:
בניגוד לשאר אביזרי המלכות, קיימת מסורת כי הגלימות שאותן עוטה המלך נתפרות במיוחד לכל מלך. יוצאי הדופן היחידים הן הסופרטוניקה והגלימה המלכותית, שתיהן נתפרו להכתרת המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821 (אף על פי שלא לבש את הסופרטוניקה). שני בגדים אלה נשמרים במצודת לונדון.
לבוש רשמי.
מספר משתתפים בטקס לובשים מדים מיוחדים או גלימות מיוחדות. גלימות העמיתים מורכבות ממעיל ארגמן באורך שלם ועליו כובע מפרוות הרמין (Mustela erminea). פסי נקודות של עור כלב ים על הכובע מסמלים את דרגתו של העמית. על כובעי דוכסים ארבעה פסים, על כובעי מרקיזים שלושה וחצי פסים, על כובעי רוזנים שלושה פסים, על כובעי ויסקונטים שניים וחצי פסים, על כובעי ברונים וחברי בית הלורדים שני פסים. לדוכסים מלכותיים שש שורות של פסים, פרוות סמור על חזית הכובע ושובל ארוך שאותו נושאים משרתים. דרגות בני זוגם של בעלי תוארי האצילות אינה מסומנת בשורות עיגולי עור כלב-ים אלא באורך השובל של גלימותיהן וברוחב של שולי הפרוות הרמין על גלימה. לדוכסיות, אורך השובל הוא שני יארד, לרוזנות יארד ושלושת רבעי היארד, לקונטסות יארד וחצי, לוויסקונטיות יארד ורבע ולברוניות ולבירות יארד אחד. שולי פרוות ההרמין נעים בטווח שבין חמישה אינץ' לדוכסית לשני אינץ' לוויסקונטית ברוניות וגבירות. גלימות אלה נמצאות בשימוש אך ורק בטקסי הכתרה.
כתרים וכתרים קטנים.
חברי האצולה, כמו גם בני משפחת המלוכה, חובשים כתרים ועליהם סמלי האצולה המבוססים על דרגתם או קרבתם למלכות.
הכרה ושבועה.
הריבון נכנס לכנסיית וסטמינסטר כשהוא עוטה אדרת ארגמן וגלימת המדינה מקטיפת ארגמן. מעת שהריבון מתיישב בכס השלטון, עוברים הארכיבישוף מקנטרברי ועימו אצילים נוספים בארבע הרוחות באולם. בכל אחת מהפינות, הארכיבישוף קורא להכרה בריבון, במילים: "רבותי, אני מציג לכם בזאת את... מלככם ללא עוררין. על כן תביעו היום הזה את נאמנותכם וכבודכם, התעשו כן?" לאחר שהציבור מכיר במלך בכל צד של הכנסייה, הארכיבישוף משביע את הריבון.
נוסח השבועה של המלך השתנה במהלך השנים. בהכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נערכה השבעה בנוסח הבא:
בנוסף נשבע הריבון אף לשמור על כנסיית סקוטלנד. שבועה זו נעשית בטרם ההכתרה.
מיד לאחר השבועה מציג איש כמורה את הברית החדשה והישנה לפני הריבון ואומר: "הנה החוכמה. זהו החוק המלכותי. אלה הם נביאי האל." בהכתרת המלכה אליזבת השנייה הוצג הספר על ידי המנחה של המועצה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד. מיד לאחר הצגת הספר, נעשה טקס הלחם והמים בחלקו.
משיחה והכתרה.