הימן עוסקת בעבודותיה בפער שבין האידיאלי והקונקרטי, הווירטואלי והממשי, ומשתמשת באביזרים מעוצבים, בהומור, בהגזמה ובאלמנטים גרוטסקיים על מנת ליצור תחושה סימולטנית של היכרות והזרה. עבודותיה מתמקדות בתיעוד של מצבים אישיים, משפחתיים וחברתיים מבוימים. היא עוסקת בתרחישים נפוצים שהיא עורכת עליהם מניפולציות שמעוררות תחושות של יופי, כאב, אומללות ואבסורדיות.
עבודות בולטות.
העבודה (שהופקה בתמיכת קרן רבינוביץ לאמנויות) מציגה משפחה בסיטואציות ביתיות מוכרות בחללי הבית השונים, כאשר חבריה מאזנים זה את זה בטכניקת אקרובלנס.
כרמל גוטליב קמחי, אוצרת התערוכה "משפחה מורכבת" במסגרתה הוצג הווידאו לראשונה, כתבה כי העבודה "שואלת מושג מעולם הפסיכולוגיה המשפחתית המדמה את המשפחה לגוף שיש לשמור על האיזון שלו. השימוש ברקדני אקרובלנס מרמז על כך שצריך כנראה להיות לפחות אקרובט כדי לשמור על איזון בתוך המשפחה. כך, אצל הימן צפייה בטלוויזיה, או ארוחת ערב פשוטה הם אתגר אקרובטי".
העבודה זכתה בפרס Team Work בפסטיבל "Stuttgarter Filmwinter" בשטוטגרט ובפרס הראשון בתחרות של פסטיבל "Now &amp; After" במוסקבה, והוצגה בתערוכות ובפסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
מיצב וידאו גדול ממדים המדמה אקווריום של לוויתן ענק (ראשתן) בתוך חלל מוזיאלי. הלוויתן נוצר באנימציה תלת ממדית והוא מוקרן בו זמנית מארבעה כיוונים שונים ליצירת אפקט מוחשי. בטקסט שליווה את התערוכה במוזיאון פתח תקווה תיארה האוצרת רויטל בן-אשר פרץ את החוויה כך: "הראשתן של היימן ובן-שושן מוחזק בתנאי שבי מחפירים: אקווריום קטן, ובו מים עכורים. אך בקושי הוא מצליח לבצע תנועות מוגבלות. הצופה לומד להכיר כל מילימטר בגופו תוך שהוא מלווה את האקווריום בהליכה. רגע השיא הוא המפגש עם עין היונק, המשדרת אמפתיה, ייאוש, כאב, מצוקה, תבונה, תוגה וקריאה לעזרה".
בריאיון למגזין האמנות The Miami Rail לרגל הצגת העבודה בתערוכה "UNNATURAL" במוזיאון Bass במיאמי ביץ', אמרה אוצרת הפרויקט תמי כץ-פרימן כי הלווייתן של הימן ובן שושן "מביא את הקונפליקט בין האורגני והדיגיטלי לשיאו, תוך שהוא חותר לחלוטין תחת עצם הקונספט של ה'טבעי'".
הוצג במוזיאון פתח תקווה (2009) ובמוזיאון Bass לאמנות במיאמי ביץ' (2012).
סדרת צילומים מבוימים המתעדת שחקנים מחופשים בחללים מלאכותיים שנועדו לדמות מרחבים טבעיים.
העבודות בסדרה צולמו בחללים קיימים ברחבי הארץ כגון גן החיות המלאכותי בקניון ארנה הרצליה ועיר המלכים באילת. השחקנים, שנבחרו באופן אקראי באמצעות מודעה אינטרנטית או מפגש מקרי, הולבשו ובוימו בהתאם לאתר בו צולמו. על הסדרה כתבה רז סמירה כי "העובדה שזרים גמורים נקלעים בעבודותיה לאינטימיות רגעית, המבוימת לעיני המצלמה, משרה על התצלומים תחושה של מלאכותיות ומבליטה את הפער שבין האמיתי למזויף, תוך יצירת אי-שקט ומתח".
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה החדר לאמנות עכשווית בתל אביב.
סדרת דיוקנאות עצמיים בהם מופיעה הימן במקומות שונים ברחבי הארץ, בעיקר באזור הנגב והבקעה, כאשר היא ישובה בתנוחת שפגאט, פניה אל המצלמה וגבה אל הנוף הנפרש.
בטקסט המלווה את התערוכה כתבה הדס מאור: בחירתה של הימן להציב עצמה באופן זה ביחס לנוף מייצרת סיטואציה בסיסית בה היא חולשת על סביבתה באמצעות הגוף, באמצעות התנוחה, ובאמצעות הצבעוניות הזרה שהיא מביאה עימה. אולם עם זאת, התנוחה המסוימת בה בחרה, ממקמת אותה בנוף בצורה אופקית, פרושה, נוכחת אך גם תקועה. זוהי תנוחה בלתי פשוטה שאינה מאפשרת תנועה, ובמובן זה הופכת אותה, במידת מה, מסובייקט פעיל החולש על הנוף לסוג של אובייקט סביל הנתון בתחומו. ההקבלה בין אלמנט המתיחה הפיזי לבין אלמנט הכיבוש הטריטוריאלי בעבודה, חוברת לממד ההזרה שעצם נוכחותה של הימן מייצרת בנוף, ומעצימה את תחושת הזרות/שייכות הדיאלקטית המתעוררת לנוכח העבודה. הימן עוסקת בסדרה זו, בין השאר, בפרובלמטיזציה של יחסה הפיזי והערכי למושגים כמו שייכות, אדמה, טריטוריה ומדינה, ויוצקת אל תוך עשייתה הצילומית ממד פוליטי עכשווי הן במובן הלאומי של המושג והן במובנו המגדרי.
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה נגא בתל אביב.
מיצב המורכב מחמישה מוניטורים ומהקרנה על קיר. בכל אחד מהמוניטורים מוקרן סרטון אחר המציג ארוחה משפחתית, כאשר כל משפחה "צבועה", בלבוש, בפרטי המזון ובתפאורה שסביבה, בצבע אחד: אדום, כתום, צהוב, שחור ולבן. כל ארוחה תועדה בשוט אחד ללא חזרות מוקדמות ומבלי שהשחקנים הכירו זה את זה או דיברו זה עם זה. הארוחות מוקרנות בהילוך אחורי מואץ, כך שלמעשה הן מתנהלות מהסוף להתחלה בקצב אחיד.
במאמר במגזין "נישה" כתבה רווית הררי כי "הסט המעוצב בהגזמה, כמעט כמו תפאורה בתיאטרון, הבתים הדחוסים והעמוסים על סף הקיטש, המשפחות המורכבות מאנשים זרים שכל המאחד ביניהם הוא הצבע, הפאות המגוחכות, כולם לועגים לפאסון הבורגני שבו הנראות חשובה יותר מהפנים. הימן גם יוצרת הפרעות מכוונות בטקס שמסמל את שיא האינטימיות המשפחתית, ומותירה אותו כרצף פעולות מכניות חלולות שמעידות יותר מכל על בדידות ועל נתק".
הוצג במוזיאון הרצליה לאמנות.
סדרת צילומים מבוימים שנוצרו במפגשים חד פעמיים עם אנשים אקראיים שהימן שוחחה איתם בצ'אט אינטרנטי.
הצילומים מציגים סצנות אינטימיות שלה עם אותם שותפים מזדמנים אשר מהדהדת מתוכם תחושה של זרות ומבוכה הנובעת מן ההיכרות המוגבלת והסגנון המוקפד של התפאורה. האוצרת הדס מאור תיארה את המשתתפים כך: "אלו הם גברים ונשים אותם הכירה ברשת באורח וירטואלי, באמצעות שמות בדויים, ואשר נעתרו לבקשתה להיפגש הלכה למעשה לצורך צילומים. במסגרת המפגשים הממשיים אשר ערכה עימם, ביימה הימן סיטואציות זוגיות אפשריות, אינטימיות, אולם לא בהכרח רומנטיות. אלא שבכל אחת מן הסצנות המשוכפלות מתקיים מימד של הסטה, של עיוות או של המרה. וכך, הדינמיקות האנושיות המיוצרות מוגבלות לזמן נתון, לאלמוניותן של הדמויות, ולהדגשה המובלעת של אלמנט האקראיות, הדרמה וההעזה מצד המשתתפים השונים בהפקה".
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה בורוכוב בתל אביב.
מארי-פראנס בה
מארי-פראנס בה (בצרפתית: Marie-France Banc; 1876, פלה - 1965, סן-פליסיין ) הייתה נזירה נוצרייה קתולית וחסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
בה נולדה בפלה שבמחוז ארדש בדרום-מזרח צרפת. ב-1893 החלה חניכות דתית וקיבלה את השם "האחות מארי של המלאכים" (Sœur Marie des Anges). לאחר לימוד במספר מוסדות לימוד קיבלה תעודת הוראה. בין השנים 1927–1945 פיקחה על קהילה דתית במחוז ארדש. היא הייתה מורה בבית ספר שבמנזר סן-ז'וזף בסן-פליסיין ובשנת 1942 קיבלה לידיה את ניהול בית הספר שבמנזר.
פעילותה בתקופת השואה.
בדצמבר 1942, כחודש לאחר כיבוש האזור על ידי גרמניה, קיבלה בה למנזר שני ילדים יהודים, הנרי (בן 10) ודניס (בן 6) אמזל, והסתירה אותם מפני הגרמנים ומפני הז'נדרמים הצרפתיים ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים במצוד אחר יהודים. היא העניקה להם טיפול מסור וחינוך, מימנה את שהותם במנזר והגנה עליהם עד השחרור. הוריהם של הילדים, מהגרים יהודיים ממזרח אירופה שחיו בפריז עד הכיבוש הנאצי ואחריו עברו למרסיי, מצאו מקלט בכפר אף הם, והילדים היו מבקרים אותם בימי א'. תודות לפועלה של בה, שרדו שני הילדים את השואה ובסיומה התאחדו עם הוריהם.
הנצחה.
בשנת 2001 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בשנת 2009 נחנך לוח זיכרון לבה על קיר הבית בו נולדה בפלה, בטקס בהשתתפות ראש העירייה.
גוליילמו השני, מלך סיציליה
גוליילמו השני (באיטלקית: Guglielmo II; 1155, סיציליה - 11 בנובמבר 1189, סיציליה) היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית. הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, ואשתו מרגרט מנווארה. הוא מלך במשך 23 שנים החל מפטירת אביו ב-7 במאי 1166, ועד מותו ב-11 בנובמבר 1189.
גוליילמו מכונה "הטוב". הוא חסר ארגון צבאי, אהב בדידות, רדף תענוגות ויצא לעיתים נדירות בלבד מביתו בארמון פלרמו. עם זאת, בתקופת שלטונו הנהיגה סיציליה מדיניות חוץ דיפלומטית שאפתנית ונמרצת. הוא כרת בריתות עם האפיפיור והליגה הלומברדית נגד האויב המשותף - האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
גוליילמו נולד בסיציליה בשנת 1155. הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה ונכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה. אמו הייתה מרגרט מנווארה, מלכת סיציליה. מלכתחילה לא היה נראה שיש לו סיכויים רבים לרשת את הכתר ביום מן הימים. היו לו שני אחים גדולים רוג'רו הרביעי, דוכס אפוליה ורוברט השלישי, נסיך קפואה. עם זאת, שני האחים מתו וכך הדרך לכתר הייתה פנויה בפני גוליילמו. ב-7 במאי 1166, כשהיה גוליילמו השני בן 11, מת אביו והוא הוכתר כמלך. מכיוון שהיה קטין, נשלטה הממלכה בידי אמו וכן קבוצת עוצרים, עד שנת 1171, אז הוכרז כבגיר.
נישואים ובריתות.
בשנת 1174 כרת גוליילמו ברית עם רפובליקת גנואה והרפובליקה של ונציה. הוא ניהל משא ומתן עם הארכיבישוף של טראני במטרה לקבל את ידה של נסיכה ביזנטית וכך לשים קץ לאיבה הארוכה בין ממלכת סיציליה לאימפריה הביזנטית. הניסיון נכשל. בפברואר 1177 הוא נישא לג'ואן מאנגליה בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה. בכך חיזק את מעמדו בפוליטיקה האירופית.