החילוניות כללה לא רק הפרדה של המדינה ממוסדות אסלאמיים עתיקים, אלא גם שחרור של המחשבה מתפיסות דתיות. הדבר בא לביטוי במינהל, בחינוך ובחוקים שנשענו על עקרונות מודרניים במקום על עקרונות הדת. המטרה הייתה להפחית את השפעת אנשי הדת וליצור חופש פולחן, אך לא לזנוח את האסלאם או לאסור סגידה. הפעולה החשובה ביותר שאיפשרה את האצת תהליך החילון הייתה ביטול הח'ליפה ב-1924 וזה הגיע לשיאו ב-5 בפברואר 1937 עם ההפרדה הרשמית של הדת מהמדינה. שלושה תחומים היו בתהליך החילון - חילון המדינה, החינוך והמשפט; המתקפה על סמלים דתיים והחלפתם בסמלים מערביים; וחילון החברה.
חילון המדינה התבטא בעצם ההכרזה על הרפובליקה וביטול משרות דתיות, והמשמעות הייתה שליטת המדינה על הדת. ביטול סמלים כמו הביגוד, ושינוי יום המנוחה ולוח השנה, החלישו את הקשר לעולם האסלאם וחיזקו את הקשר אל המערב. ב-25 בנובמבר 1925 בוטל הקשרו של התרבוש (Fes) כסמל שלטוני, וגברים עודדו להתלבש לפי צו האופנה המערבית. באותה שנה החל המעבר ללוח שנה ולמידות ומשקלות מערביים, תוך קביעת יום המנוחה ביום ראשון בשבוע. בשלב מאוחר יותר, ב-21 ביוני 1934 חויבו כל הטורקים לקחת לעצמם שם משפחה במקום שם פרטי (אחד או יותר) שנהג עד אז. חודשים ספורים לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 1934, בוטל השימוש בתארים וכינויים שנהגו להיות חלק משמו של אדם לצד שמו או שמותיו הפרטיים. אולם ייתכן שהשינויים המהפכניים ביותר קשורים לאלה שנעשו במעמדן של הנשים. שינויים אלה שהחלו ב-1926 והמשיכו משך מספר שנים בחוקים ובהקשרים שונים, מימשו את שוויונן של הנשים בחוקה ויישמו הלכה למעשה את זכויותיהן להצביע ולהיבחר (1934), להיות בעלות רכוש ולהתלבש כרצונן. בתחום זה הייתה טורקיה לחלוצה לא רק בעולם המוסלמי אלא בעולם בכלל, ונשות טורקיה לא נאלצו להילחם על זכויותיהן, אלא רק לשמר את שניתן להן מכוח הרפורמות.
שינויי החקיקה הפקיעו את המערכת המשפטית מהממסד הדתי המסורתי וניתקו בין הדת לחוק. אימוץ החוק הפלילי האיטלקי (il codice penale) והחוק האזרחי השווייצרי (Zivilgesetzbuch) ב-1926, נועד לא רק להשליט סדר משפטי חדש, אלא היה הכרח בשל כך שהחוק המוסלמי והמג'לה היו אנכרוניסטיים ולא סיפקו מענה לצורכי השעה. ביטול בתי הדין של השריעה אילץ את אנשי הדת לוותר על חלק מתחום השיפוט שלהם אך נותרה להם השפעה מסוימת בתחומי החינוך, ענייני המשפחה והשפעה על דעת הקהל. מסדרי הדרווישים שהיו בעלי תפקיד דתי וחברתי עבור העם ונהנו ממעמד פוליטי דוכאו. משמעות חילון המסדרים הייתה פגיעה ביסודות הדת העממית והתמודדות עם התנגדות חריפה, אך הממשלה הצליחה לדכא את רוב הביטויים העממיים של הדת, בעיקר בערים. עם זאת, אלה ויורשיהם נותרו גורם אופוזיציוני כפי שמוכיחות מגמות עכשוויות בטורקיה.
עקרון המדינתיות (Devletçilik).
המדינתיות (אטטיזם) היא מדיניות כלכלית המשלבת יוזמות פרטיות עם פיקוח ממשלתי. מוסטפא כמאל לא היה מעוניין לעסוק בעניינים כלכליים ולמדינה לא הייתה מסורת של התערבות בכלכלה. הדבר הביא לכך שבשנים הראשונות של הרפובליקה לא הוקדשה מחשבה רבה לפיתוח כלכלי. החקלאות נותרה בתקופה זו המרכיב העיקרי של הכלכלה ונעשו פעולות להקל את הנטל הכלכלי על החקלאים. אדמות שנשלטו בעבר על ידי גורמי דת שונים הולאמו והועברו לשימוש חקלאי. הוקם בנק מרכזי שאחראי על המדיניות המוניטרית ועל פיתוח תעשייה מקומית, באמצעות תוכניות להשתמש בהון הממשלתי, תוך העדפת התעשייה על פני החקלאות. כמו כן היה ניסיון להקטין את היבוא ולהתבסס על חומרי גלם מקומיים.
בהמשך והחל בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המדינה לפתח תעשייה כבדה ומסחר בינלאומי, וחלק מיוזמות אלה הופרטו בהצלחה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. מוסטפא כמאל ייחס חשיבות רבה להקמתה של רשת מסילות ברזל מודרנית כמנוף כלכלי ותעשייתי, דבר שהביא להקמתה של חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית (TCDD, Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları) ב-1927.
הרפורמות בחינוך.
הרפורמות נדרשו באופן מקיף לנושא החינוך. ב-3 במרץ 1924 אוחדה מערכת החינוך הדתי במדרסות ובבתי הספר הפרטיים, על תקציביה, תחת כנפיו של משרד החינוך והוקמה מערכת חינוך לאומית אחידה. בהמשך הופרדו מוסדות שהקנו השכלה דתית מיתר מוסדות החינוך. תוכנית הלימודים כולה באה תחת פיקוח ממשלתי הדוק וב-1933 יושמה מדיניות זו גם באוניברסיטאות. האלפבית הערבי שנתפס כלא מתאים לשפה הטורקית שבה שמונה תנועות וכמהווה מכשול בפני ההתקדמות התרבותית ובפני המאבק באנאלפביתיות הוחלף באלפבית טורקי, המבוסס על האלפבית הלטיני, ב-1 בנובמבר 1928. הלכה למעשה ירד שיעור האנאלפביתיות בטורקיה מכ-80% לפחות מ-10% במהלך המאה ה-20. בניצוחו של המוסד לשפה טורקית שהוקם ב-12 ביולי 1932 החל טיהור מקיף של השפה ממילים ומצורות דקדוקיות ערביות ופרסיות תוך הכנסת מילים חדשות שמקורן טורקי ולעיתים אירופי, ואלה כוונו גם להתנתקות מהמסורת העות'מאנית, המוסלמית והמזרח תיכונית.
הרפורמות כהמשך לתהליכים קודמים.
מגמות בחקר הרפורמות.
בהיסטוריוגרפיה של שנות כהונתו של מוסטפא כמאל כנשיא טורקיה (1923 עד 1938), שהן תקופת המהפכה הטורקית, ניתן למצוא שתי מגמות. האחת מתמקדת בתקופת מוסטפא כמאל בלבד, ומשתייכים אליה בעיקר טורקים המעוניינים להראות שהתקופה הזו מסמלת את שבירת ההמשכיות וסיום הקשר עם העבר, תוך הקמת מדינת לאום חדשה; ואילו השנייה מציבה את מוסטפא כמאל בתוך כרונולוגיה רחבה יותר, שנמשכת לפחות מאתיים שנה, ובאה לביטוי אצל היסטוריונים זרים המדגישים את ההמשכיות של טורקיה המודרנית עם האימפריה העות'מאנית.
שתי המגמות מסכימות על חשיבותו של מוסטפא כמאל, אך הן חלוקות על מידת המהפכנות שלו. היסטוריונים מן המגמות השונות מסתמכים על נאומים וספרי זכרונות של אנשי המהפכה ועל דיוני האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, שמהם ניתן ללמוד על המניעים והמטרות של הרפורמות. אך נראה כי ההיסטוריה שנכתבה על ידי אנשי הרפורמה עצמם אינה אובייקטיבית דיה. ישנו ניסיון להציג את הרפורמות כדבר מהפכני, שהוציא את תושבי המדינה מן החושך אל האור ונתן להם זהות חדשה. כמו כן, מקורות אלה לא מציגים תמונה מקיפה דיה של התמודדות העַם עִם הרפורמות.
הקשר לטנזימאט.
המדינה החדשה שמוסטפא כמאל הכריז על הקמתה לא יכולה הייתה להיווצר יש מאין. מקורם של כל המשאבים האנושיים, התרבותיים והכלכליים שהיו למדינה ואשר הניעו את המהפכה היה באימפריה העות'מאנית. גם את המשאבים הפוליטיים ירשה המדינה מן האימפריה: מוסדות ממשלתיים, עקרונות מנהליים ותפיסות שלטוניות. השינוי המרכזי של מוסטפא כמאל היה הורדת ראש המדינה בשני שלבים, ביטול הסולטנות והח'ליפות, אך רוב גופה של המדינה נותר כשהיה. פעולותיו אלה הביאו לשיא ולסיום התהליך שעבר על אימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים. בנאומיו של מוסטפא כמאל ניתן למצוא גינויים לרעיון האימפריאלי ולמי שעמד בראש האימפריה, אך הוא לא דיבר רעה על החוקה, גופי השלטון והמבנה המינהלי והכלכלי של האימפריה. את המורשת הזו שיש בה מאפיינים אימפריאליים הוא קיבל, ובנה את המדינה החדשה על מה שהיה בה קודם לכן. המקורות למורשת מן האימפריה היו בתקופת החוקה השנייה משנת 1908, אך שורשיהם של חלק גדול מהם נמצאים כבר בתקופת הטנזימאט של המאה ה-19, כאשר רעיונות ומוסדות חדשים נוצרו באימפריה לראשונה, אך הפכו להיות בעלי חשיבות או יושמו באופן מלא ויעיל רק בתקופת הרפובליקה. ניתן אף לטעון שגם מקורותיהן של רפורמות החילון שהיו מהחשובות ביותר ושהסתיימו עם ניתוק הדת והמדינה, נמצאו בתהליך שהתחיל מאה שנים קודם לכן ושכמעט הושלם תחת שלטון מועצת האיחוד והקידמה בעשור השני של המאה ה-20. דוגמאות לתהליכים מהמאה ה-19:
סיכום.
בדומה לטנזימאט, הרפורמות לא היו צעד מהפכני חד אלא תהליך מתמשך הדורש זמן כדי לבסס את השפעתו. היו ברפורמות רעיונות שאם היו משפיעים על כלל החברה ניתן היה לראות בהם מהפכה, אך מידת השינוי שהתחוללה בחברה הטורקית, בעיקר בכפרים, קטנה מכדי שניתן יהיה לראות ברפורמות מהפכה מיידית. במהלך המאה ה-20 התקדמה טורקיה בצעדים נוספים של שינוי, והיום היא רואה עצמה כמדינה אירופית מודרנית לא פחות ממדינה מזרח תיכונית ומוסלמית. דבר זה הוא חלק ותוצאה של תהליך ארוך והדרגתי שנמשך מזה שתי מאות, ואשר לא החל יש מאין ברפורמות אטאטורק. תפיסות הרפורמות לא נמצאות בתהליך חד-כיווני של התקדמות, והן התמודדו ומתמודדות גם עם תהליכים של רגרסיה כפי שקורה בטורקיה בשנים הראשונות של המאה ה-21, אולם זו בטלה בשישים לעומת הישגיהן. עם זאת, שמונים שנה לאחר הכרזתה ניצבת טורקיה על פרשת דרכים שתכריע כבר בשנים הקרובות את דמותה ואת מידת השפעתן של רפורמות אטאטורק גם בעתיד.
בולבול צהוב שת
סטרט-אפ
מלך אנגליה
מלכת אנגליה
מנזר סן מרטן דה שן
קלארנס סיידורף
סן מרטן דה שן
כנסיית סן מרטן דו שן
כנסיית סן מרטן די שן
אמנון שחק
לאון רוטמן
לאון רוטמן (ברומנית: Leon Rotman; נולד ב-22 ביולי 1934) הוא חותר קאנו ומאמן יהודי-רומני בעבר, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ו-10,000 מטר ואלוף רומניה בקאנו שש פעמים.
ביוגרפיה.
לאון רוטמן נולד בבוקרשט, רומניה, כאחד מחמשת ילדי משפחתו.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא זכה בשתי מדליות זהב, בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ול-10,000 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) הוא זכה במדליית ארד למרחק 1,000 מטר.
לאחר פרישתו מספורט תחרותי עסק באימון.
הנצחה.