פרסומו העיקרי של י.ד. ברקוביץ בציבור הישראלי הגיע בזכות תרגומי כתביו של קלאסיקון ספרות היידיש שלום עליכם. ברקוביץ הוא זה שהביא את הנוסח העברי לכתביו של הסופר הפופולרי. בספר זכרונותיו "הראשונים כבני אדם", מספר ברקוביץ כיצד פגש את שלום עליכם, הסופר הידוע והנערץ, במערכת "הזמן", וזה ביקש ממנו לתרגם לעברית פיליטון שכתב. ברקוביץ הנרגש הגיש לסופר את התרגום ושלום עליכם, שהיה מרוצה מאוד מהתוצאה, ביקש רק שישלב בתרגום ""פסוקים מן התנ"ך, מן המדרש. צריכים אנו למצוא עוד כמה פסוקים נאים שיהיו מכוונים לעצם הנקודה. לשון הקודש – פסוקים יפים לה""
הייתה זו תחילתה של שותפות פעילה ופורייה מאוד בין הסופר היידי והסופר הצעיר שהחל לתרגם. ברקוביץ אכן נעתר לבקשתו של שלום עליכם, ועיצב את הטקסט המקורי, הכתוב בשפת הז'רגון המדוברת, בגרסה עברית, המשלבת קישורים אינטרטקסטואליים רבים עם ארון הספרים היהודי, בדרך שלעיתים קרובות נתנה את פשוטו של המקור, ולא תמיד דייקה לתת את משמעותו. התרגום "החופשי" זכה להצלחה גדולה, בעיניו של שלום עליכם ובעיניהם של הקוראים והביקורת כאחד. הביטוי "אשרי, יתום אני" (במקור: "מיר איז גוט — איך בין אַ יתום"), שנתן ברקוביץ להתיימותו של מוטל בן פייסי החזן, מצוטט רבות, הן כדרך לתאר בשלוש מילים את הצחוק המהול בבכי בסיפוריו של שלום עליכם, והן כדרך לבטא מוחשית ניגוד בין שני חלקי משפט (אוקסימורון)
יעקב פיכמן דיבר בהערצה גלויה על כישרונו של המתרגם למזג בין הלשון העממית ללשון הקלאסית. דב קמחי ציין אותו לשבח על שהביא את הטקסט של שלום עליכם לקהל הישראלי וכינה את תרגומו "מלאכת מחשבת מקורית כמעט". ברוך קרוא טען שברקוביץ היה "מתרגם למופת... ובחסד עליון".
במהלך השנים צמחה ביקורת על החופש האמנותי שנטל לעצמו י.ד. ברקוביץ בתרגומו, והבולט מביניהם הוא אריה אהרוני שכתב בספרו: "שלום עליכם באור חדש": ""ברקוביץ' עשה ביצירת שלום עליכם כבתוך שלו; נטל היתר לעצמו להוסיף ולגרוע ממנה כראות עיניו, שלא בטובתה, מתוך אמונתו התמימה שהוא 'מתקן' שגיאותיה"." לטענתו, ולטענה זו מצטרף גם דן מירון, ברקוביץ בחר לתרגם רק את היצירות שמעמידות באור חיובי את יהודי העיירה. נאמן לדעתו זו, תרגם אהרוני תרגום חדש את מבחר כתבי שלום עליכם, תרגום הנאמן יותר למקור. תרגומו החדש של דן מירון לעומתו, מנסה יותר לתת את רוח הדברים של המקור, בנוסח עברי עכשווי יותר מהנוסח של י.ד. ברקוביץ.
ולדימיר פוטנין
ולדימיר פוטנין (ברוסית: Владимир Олегович Потанин; נולד ב-3 בינואר 1961 במוסקבה) הוא מגדולי האוליגרכים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות. מחזיק בבעלות על חברת ההשקעות "אינטרוס" שמחזיקה בין השאר בנורילסק-ניקל, החברה הגדולה בעולם להפקת פלטינה פלדיום וניקל. "אינטרוס" מחזיקה גם בקבוצת הכדורסל צסק"א מוסקבה. נכון למרץ 2022, פוטנין הוא האיש השני בעושרו ברוסיה, והונו מוערך ב-22.3 מיליארד דולר. לפי מדד המיליארדרים של מגזין בלומברג, הוא האיש ה-62 בעושרו בעולם.
בינואר 2018 הופיע פוטנין ב"רשימת פוטין" של מחלקת האוצר של ארצות הברית, רשימה של 210 אנשים הקשורים קשר הדוק לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ביוגרפיה.
פוטנין נולד במוסקבה, בברית המועצות, למשפחה קומוניסטית בעלת תפקיד בכיר בממשל. בשנת 1978 הוא החל ללמוד ב עם סיים לימודיו בשנת 1983, הוא הלך בדרכו של אביו והלך לעבוד ב-FTO Soyuzpromexport" - משרד סחר החוץ של ברית המועצות, שם עבד עד 1990.
החל משנת 1990, עם פירוק ברית המועצות, החל לעבוד במגזר הפרטי. בשנת 1991 הקים את חברת "אינטרוס" ("Interros") של בשותפות עם מיכאיל פרוחורוב, תוך שימוש בידע שצבר במשרד סחר החוץ וברשת המקצועית הקודמת שלו. בשנת 1993 הפך פוטנין לנשיא בנק היבוא המאוחד ליצוא החדש (ONEKSIMbank) (ברוסית: "ОНЭКСИМ-банк") (המכונה בנק "אונקסים" או "אונקסימבנק").
פוטנין היה מקורב של אנטולי צ'ובאיס, ששימש כיושב ראש הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה וניהל את תוכנית ההפרטה של רוסיה, דרכו פוטנין יצר קשרים עם ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין.
בשנת 1995, לפוטנין היה חלק מרכזי ביצירת מכרזי "הלוואות למניות", שהפכו לעמוד היסוד של הרפורמה הכלכלית הפוסט-סובייטית של רוסיה. המכירות הפומביות אפשרו למכור נכסים של חברות רוסיות במחירים נמוכים ממחירי השוק ונחשבים לרגע המכונן של האוליגרכיה של רוסיה. על פי "הניו יורק טיימס", בדיעבד תוכנית המכרזים הייתה מעשה מובהק של עבריינות עצומה. בין השאר נמכרה השליטה בחברת "נורילסק-ניקל", שהייתה בחובות כבדים, והפסידה כשני מיליון דולר ביום על רקע ירידת מחירי הניקל, לחברת "אינטרוס" של פוטנין. בנק "אוקיסים" הלוואה כספים לחברה. וב-1997 ערכה ממשלת רוסיה מכרז להפרטת מניות החברה. קבוצת הבנקאות של פוטנין רכשה במכרז, באוגוסט 1997, 38% מנורילסק, תמורת 50 מיליון דולר, בנוסף לנטילת חובות החברה והתחייבות להשקיע 300 מיליון דולר במודרניזציה. המכרז התבצע למרות התנגדותו של ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין. קבוצת הבנקאות של פוטנין, שזכתה בהתמודדות הייתה גם אחראית לארגון המכרז, ורוכשים פוטנציאליים התלוננו כי הופלו לרעה, מאחר זכו לארכה של חודש בלבד לערוך בדיקת נאותות של מצב החברה. ביוני 2000 הודיעה התביעה הכללית במוסקבה שתפעל לביטול המכרז, אך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נתן הוראה לבטל את החקירה.
חברה נוספת בה רכש פוטנין את השליטה, כחלק מתהליך ההפרטה של ממשלת רוסיה, הייתה חברת הנפט "סידנקו". בנק "אוקיסים" ניהל את מכרז ההפרטה וחברת "אינטרוס" רכשה את השליטה בדצמבר 1995 תמורת 130 מיליון דולר. שנתיים אחר כך מכר לחברת הנפט הבריטית BP, נתח של 10% בסידנקו תמורת 571 מיליון דולר. אף על פי שהחברה נקלעה לקשיים כספיים הצליח למכור את יתרת מניותיו עד 2001 תמורת סכום כולל של 1.1 מיליארד דולר.
מ-14 באוגוסט 1996 עד 17 במרץ 1997, כיהן כסגנו הראשון של ראש ממשלת רוסיה.
בשנת 1997, איש העסקים בוריס ג'ורדן הכיר את ג'ורג' סורוס לפוטנין, מה שהוביל את קבוצת סורוס להשתתף במכרז לרכישת השליטה בחברת החזקות הטלקום הרוסית סיאזאינווסט (Syazinvest). סורוס אמר אחר כך שזו הייתה "ההשקעה הגרועה ביותר בקריירה שלי". סורוס שילם ב-1997 980 מיליון דולר על החזקתו בחברה, וראה את שווייה צונח ביותר מ-80% תוך שנים ספורות.
בשנת 1999, בעקבות משבר הרובל ב-1998, היה הבנק של פוטנין על סף פשיטת רגל, אך עסקיו האחרים, בעיקר חברת "נורילסק-ניקל", נהנו מעליית מחירי הסחורות בעולם.
בשנים 2006 ו-2007 היה פוטנין חבר במושב הראשון של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
בשנת 2008 חברת "רוסאל" שבשליטת אולג דריפסקה רכשה 25% מחברת "נורילסק" שבשליטתו, זאת לאחר שניסיון מיזוג שלה עם חברת מטאלואינווסט של אלישר אוסמנוב נכשל. באותה העת גם פירק את השותפות שלו עם מיכאיל פרוכורוב, איתו הסתכסך. פרוכורוב פנה אחר כך לפוליטיקה והתמודד לתפקיד נשיא רוסיה מול ולדימיר פוטין בדצמבר 2011.
בשנת 2010 הוא נכנס להשקעה בחברת Ivi.ru.
בשנת 2013 הודיע שיצטרף ליוזמת התחייבות הנתינה, מיזם הפונה למיליארדרים ומבקש מהם להתחייב לתרום את רוב הונם (מעל 50%) למטרות צדקה.
לקראת אולימפיאדת סוצ'י (2014) מימן פוטנין את הקמתם של חלק מהמתקנים, בהוראת פוטין.
ב-2019 הכריזה חברת נורילסק-ניקל שבבעלותו, כי התחילה לערוך ניסוי בפלטפורמת בלוקצ'יין חדשה, שתשמש למסחר במטבעות קריפטוגרפיים מגובים במתכות. המערכת הניסיונית, לדברי החברה, נועדה להבטיח שהמסחר במתכות ברוסיה יתנהל ביעילות מרבית.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הוטלו על ולדימיר פוטנין סנקציות בידי אירופה וארצות הברית, עקב קרבתו לנשיא רוסיה פוטין, והוא נאלץ להעביר את היאכטה המפוארת שלו ל, מחשש שתוחרם. עם זאת, יצא בהצהרה פומבית, בה קרא לא להלאים עסקים בבעלות זרה ברוסיה. לטענתו, החרמת הנכסים של חברות שעזבו את רוסיה עקב פלישתה לאוקראינה תרסק את אמון המשקיעים למשך עשורים, ותחזיר את רוסיה לימי המהפכה הבולשביקית של 1917.
במאי 2022 אמר אולג טינקוב שהוא נאלץ למכור לפוטנין את מניותיו בבנק טינקוף בהפסד ענק לאחר שמתח ביקורת על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
חיים אישיים.
היה נשוי לנטליה פוטנינה במשך 31 שנים, ונולדו להם שלושה ילדים - אחת הבנות היא ספורטאית מצטיינת, שלוש פעמים אלופת עולם בספורט מוטורי על המים. פוטנין ואשתו התגרשו ב-2013 והתנהל מאבק משפטי על הרכוש המשותף. לאחר שקיבלה ממנו פחות משבעה מיליון דולר במשפט גרושין ברוסיה, הגישה תביעת גירושין חדשה, בסכום של כ-7 מיליארד דולר ב-2017. את התביעה הגישה בבית משפט בלונדון.
ב-2014 התחתן שנית.
ד&quot;ר פיל
ד"ר פיל היא תוכנית אירוח אמריקנית, בהנחיית הפסיכולוג ד"ר פיל מק'גרו. בישראל, התוכנית שודרה בערוץ yes stars base בשנים 2009-2015, ושודרה בעבר ב-HOT בערוצים HOT3 ו-HOT Family.
תוכנית האירוח של ד"ר פיל שודרה לראשונה ב-30 בנובמבר 2002. קודם להפיכתה לתוכנית עצמאית, הייתה לד"ר פיל פינה "ימי שלישי עם ד"ר פיל" בתוכניתה של אופרה וינפרי, שזכתה להצלחה רבה.
התוכנית עוסקת במתן עצות לשיפור החיים, ומתבססת על ניסיונו של ד"ר פיל כפסיכולוג קליני. נושאי התוכנית כוללים הורדה במשקל, תוכניות כספיות, בעיות בזוגיות, גידול ילדים וכדומה. ד"ר פיל ידוע כמאחד משפחות, ומשפחות המשתתפות בתוכניתו מתבקשות למלא אחר הכללים שהוא נותן.
התוכנית משודרת כיום בעונתה ה-17 (2018-2019), ומצולמת בלוס אנג'לס.