במהלך מחלתה של מיטשל התפצלה תנועת הנשים של פנקהרסט "איגוד הנשים הסוציאלי והפוליטי" (W.S.P.U), משום שחלק מהמשתתפות מאסו בהנהגתה הרודנית של פנקהרסט וייסדו ארגון שכונה "הליגה לשיחרור הנשים" ("The Women’s Freedom League"). דספרד הייתה בין המייסדות של הארגון החדש ומיטשל הצטרפה אליו. מיטשל נפגעה מאוד מכך שאף אחת מבנות משפחת פנקהרסט לא גילתה בה כל עניין בעת מחלתה, ולו כדי שליחת מכתב אוהד. היא כתבה כי הבינה שבמאבקים גדולים עלולים לנטוש "פצועים" בשדה הקרב, ממש כשם שקורה לחיילים, ומשווה את עצמה לחייל כזה, שהבריא מפצעיו. אולם מיטשל לא החלימה לחלוטין, ובמהלך השנה הבאה היא סבלה מהתקפי דיכאון עד כדי מחשבות אובדניות. מעבר לנשים שתמכו וטיפלו בה גם בעבר, הפעם נוספה גם אמא שלה, שהייתה אלמנה מזה כמה שנים. האם, שמעולם לא התמלאה חמלה כלפי מחלותיהם של ילדיה, גילתה כעת הבנה יוצאת דופן ועברה להתגורר בסמוך למיטשל ולראשונה היה להן משהו במשותף.
בקיץ 1908 "הליגה לשיחרור הנשים" הציעה למיטשל עבודה בסקוטלנד במחוז הבחירה של ראש הממשלה, אסקווית', שהיווה יריב מר למאבק הנשים. ככל שהמאבק הנשי היה יותר מיליטנטי, כך גם התגובות נגדו הלכו והיו תוקפניות יותר ויותר. למיטשל ולחברותיה הייתה חנות ששימשה בתור משרד להפצת ספרות סופרג'יסטית ועצומות. מיטשל שבה לנאום באסיפות ובמפגשים של הליגה. אבל בריאותה של מיטשל ניזוקה שוב והיא החליטה לחזור הביתה.
בני הזוג מיטשל עברו מאשטון למנצ'סטר, ומיטשל מצאה עצמה בעוד סבב של פעילות ציבורית. מיטשל תמכה בנשים שהחלו להרוס תיבות דואר ולהצית כנסיות. היא הזכירה את ההתעלמות מדרישותיהן במשך שנים, את אלימות המשטרה, הכליאה בבתי הכלא ואת ההזנה בכפייה כדוגמאות לסיבה לתמיכה שלה במיליטנטיות הגוברת. אולם היה לה קשה עם ההרס התרבותי, בעיקר השחתת כנסיות, שלעיתים הכילו את מעותיהם האחרונות של חסרי היכולת. מיטשל העדיפה להציק לפוליטיקאים ולהתפרץ לישיבותיהם. היא מודה שהמעשה הפרוע ביותר שהיא עצמה עשתה היה להדביק כרוזים באישון לילה.
סוציאליסטית, חברת מועצה ושופטת שלום (1926–1946).
הזוג מיטשל התנגד נחרצות למלחמות בטענה שהן המקור העיקרי למאבקי כוח, שטח וסחר. מיטשל כתבה כי המחשבה הראשונה שלה לאחר הולדת בנה הייתה, שהם יגדלו את בנם להתנגד למלחמות כמותם. בערב מלחמת העולם הראשונה היה פרנק, בנם של הזוג מיטשל, בן 16, ולמיטשל היה חשש מבוסס שהוא יגויס. מיטשל הייתה בין הנשים שהפגינו נגד המלחמה, בניגוד לפנקהרסט, שתמכה במלחמה, בתמורה, כנראה, לשיחרור נשים רבות מבתי הכלא.
מיטשל ציינה שככל שהתקרב מועד גיוס בנה, גדלה חרדתה מהמחשבה כי הוא עלול להרוג בן של אמא אחרת. אולם מיטשל הבן החליט שהוא לא הולך לשירות קרבי, והתגייס לשירות בלתי קרבי שנמשך שנתיים וחצי. מיטשל כתבה שסוף סוף הצליחה לישון בלילה.
לאחר המלחמה, נשים, בנות מינימום 30, קיבלו זכות הצבעה ופעילות מפלגת הלייבור העצמאית חזרה. בד בבד השתלבה מיטשל באגודת הסופרים של לנקשייר, והגשימה את חלומה הנושן לכתוב. היא החלה לכתוב בעיתון קטן של הליגה שנקרא "The Northern Voice", ולאחר מכן כתבה גם לירחון בנושאים שמעניינים נשים.
עברו עוד כמה שנים ומספר פעמים שבהם מונתה מטעם המפלגה למועצת העיר, אבל לא זכתה בבחירות משום היותה אישה. רק בשנת 1926 היא נבחרה ברוב גדול, ושימשה בתור חברת מועצת מנצ'סטר בוועדה לבריאות הציבור ולאחר מכן בוועדה לפניות הציבור.
ב-1935, לאחר שזכתה בארבע מערכות בחירות, פרשה מיטשל מהמועצה והמשיכה לשמש בתור שופטת שלום בין השנים 1946-1926.
מיטשל כתבה בסוף האוטוביוגרפיה שלה שהיא מלאת צער (שעולה לאורך כל הספר) על כך שהשכלתה אינה רחבה מספיק. vht הרגישה שאם הייתה משכילה יותר הייתה יכולה להיות "חברה מועילה יותר בחברה", אולם היא הודתה כי חייה היו הרפתקה והיא מקווה שבזכות המאבק בו החלה עם חברותיה, העולם נותר בידיים טובות יותר מהעולם שהן פעלו בו.
האנה מיטשל נפטרה בשנת 1956.
מורשת.
חייה של מיטשל היו קשים, כפי שמציינת שילה רובות'ם (Sheila Rowbotham) בהקדמה שלה לאוטוביוגרפיה של מיטשל. היא הייתה חרוצה ורצינית, ובמובן הזה נותרה ויקטוריאנית. אבל, לטענת רובות'ם, מיטשל הייתה מורדת גדולה כנגד האתוס הוויקטוריאני השמרני, חמושה רק ברעיונות המודרניים שלה ובשנינותה, פמיניסטית עוד הרבה לפני שידעה שהיא כזאת. רובות'ם מציינת שמיטשל החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה. מיטשל, מתברר, כתבה בסוד, ורק לאחר שהשלימה את הכתיבה שיתפה את קרוביה. אבל אף הוצאה לא חשבה שהספר מעניין מספיק, ומיטשל המאוכזבת נהנתה לעיתים נדירות כשקטעים נבחרים הודפסו בעיתונים שקשורים לנושא. כתב היד התגלה לאחר מותה בשנת 1956. הנכד של מיטשל, ג'פרי מיטשל (Geoffrey Mitchell) ערך את הספר ועשה בו שינויים קלים בלבד. האוטוביוגרפיה יצאה לאור בשנת 1968. גיבון מיטשל, בעלה של מיטשל, כותבת רובות'ם, מתקבל באוטוביוגרפיה כדמות הנמצאת בצל. אולם למעשה, הוא היה שותף נמרץ לדרכה של אשתו והאיש שהכניס אותה לחיים ולעשייה הציבורית. רובות'ם מדגישה שלמרות החצים שמיטשל שלחה בגברים סוציאליסטיים (כבעלה), הרי שהיה שותף מלא גם בעבודות הבית שכן נעדרה תדיר. הספר רצוף אזכורי שמות של כל מי שנכח בחייה, עזר או תמך במיטשל. מיטשל עצמה ציינה עד כמה חשוב לה להודות לכל אותם אנשים.רובות'ם מדגישה כי זהו מסמך חברתי חשוב, ועדות כתובה של דרך חיים שבדרך כלל רק מסופרת בעל פה; מסמך מלא כנות, נוגע ומרגש, שנכתב בצורה אומנותית יותר משנדמה בתחילה. כתב היד המקורי, מציין אנדרו רוזן (Andrew Rosen) בספרו על המאבק המיליטנטי של הנשים, נמצא במוזיאון הבריטי.
בשנת 2012 נוסדה קרן האנה מיטשל, פורום פיתוח ממשל מקומי בצפון אנגליה. השם נבחר "לזכרה של סוציאליסטית, פמיניסטית ותומכת יוצאת דופן, שהייתה גאה בשורשיה כבת למעמד הפועלים, וניחנה הן בחזון תרבותי והן בחזון פוליטי". הקרן אומנם לא מזוהה עם מפלגה ספציפית, אך עם חבריה נמנים דמוקרטיים ליברליים, אנשי איכות סביבה ואנשי מפלגת הלייבור.
באשטון, העיירה בה התגוררה משפחת מיטשל במשך עשור, נתלה שלט כחול על בית מגורי המשפחה בבית מספר 43 ברחוב אליזבת', המציין את פועלה של מיטשל.
בשנת 2015 יצא הסרט "הסופרג'יסטיות" ("Suffragette" ) שביימה שרה גברון (Sarah Gavron). מיטשל הייתה ההשראה לדמות הראשית בסרט, מוד ואנס (בכיכובה של קארי מאליגן).
ז'ילבר דוראן
ז'ילבר דוראן (בצרפתית: Gilbert Durand, 1921, שאמברי - 2012, מויה (Moye) , מזרח צרפת) היה אנתרופולוג, פילוסוף, סוציולוג, חוקר מיתולוגיה וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
דוראן למד פילוסופיה ואנתרופולוגיה והיה תלמידם של גסטון בשלאר וקרל גוסטב יונג. הוא היה חבר "הבונים החופשיים".
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה דוראן מפקד רשת המחתרת הצרפתית "גאליה" שהייתה קשורה לכוחות הפנים הצרפתיים (French Forces of the Interior) , חלק משורות תנועת ההתנגדות הצרפתית, ופעלה בשאמברי. שמו המחתרתי היה "המפקד בק" (Commander Beck) והוא היה אחראי על מספר פעולות מחתרת בהן זיוף מסמכים. משנת 1942 ועד יוני 1943 פעל דוראן על דעת עצמו, ובניגוד להוראות מפקדיו, והנפיק כ-60 מסמכי זהות מזויפים עבור יהודים. כמו כן ארגן מחסות זמניים בבתי מקלט ומסתור עבור יהודים נרדפים וכן משפחות אומנה עבור כ-15 ילדים יהודים נרדפים שאותם מסר להשגחתו פקיד של האוז'י"ף בשאמברי. אחת המשפחות שלהן סייע נמלטה מפריז בתקופה שאחרי גירוש היהודים מפריז ביולי 1942. משפחה זו התיישבה בשאמברי, אך נתנה מחסה לחבר המחתרת הצרפתית שדימם על סף ביתה. כתמי הדם הסגירו את המשפחה וזו נאלצה לברוח והגיעה לדוראן. זה ארגן עבור המשפחה מקלט בפרסן (Pressins), כפר קטן במחוז איסר (Isère) שבמזרח צרפת. דוראן ארגן תעודת זהות מזויפת עבור אבי המשפחה וכן מקום עבודה במחוז דרום (Drôme) שבדרום צרפת. יתר בני המשפחה שרדו אף הם.
דוראן עצמו נעצר על ידי הגסטפו, עונה במשך מספר שבועות, נכלא למשך שמונה חודשים, אך לא הסגיר את סודות המחתרת.
לאחר המלחמה.
בשנת 1947 החל דוראן בקריירת הוראה באוניברסיטת גרנובל (Grenoble). בעקבות בשלאר, התחקה דוראן אחר מקורותיו של הדמיון בדימויים ובעצמים המוחשיים, ואחר האופן שבו התודעה מארגנת את הדמיון ויוצרת סדר מכאוס. ביצירתה ועיבודה של קטגוריזציה זו הסתמך דוראן על בשלאר ועל מירצ'ה אליאדה. דוראן הציע תורה שאותה כינה "מבנה אנתרופולוגי של הדמיון" (Structures anthropologiques de l'imaginaire - SAI) וכן הציע סיווג (קלסיפיקציה, קטגוריזציה) על בסיס שני עקרונות - התחקות אנתרופולוגית אחר מקורות הדמיון, וביקורת הסטרוקטורליזם, ברוח תורתו של בשלאר. לפי דוראן, הדמיון אינו אינסופי אלא משתחזר לפי צירי ייחוס ודפוסי תהליכים דומים. מבנה החוויה המיסטית ניתן להתפענח על ידי קווי דמיון של הומולוגיה ואנלוגיה. חוויות של הדמיון ניתנות לקיבוץ סביב ציר הזהות והאישיות, או לפיזור, על ידי הניגוד והמניעה ההדדית . בסיס התאוריה של דוראן כלל הפרדה בין מקור הדמיון לבין מחקרו האנתרופולוגי וארגון תכניו.
בשנת 1966 ייסד דוראן באוניברסיטת גרנובל, עם מספר שותפים, מרכז הכשרה רב תחומי שהוקדש לחקר האתוסים והדמיון. למרכז זה, שנקרא "המכון לחקר הדמיון" (Centre de recherche sur l'imaginaire) , הוקמו כ-60 סניפים.
בשנת 1988 ייסד דוראן עם שותפים את כתב העת האירופאי "מחברות אירופאיות לחקר הדמיון" (Cahiers européens de l'imaginaire) .