הדעה הרווחת בספרות הא כי בהתאם להגדרה זו יש לפרש פירוש רחב את המונח נזק, כך שאין מניעה לכלול בתוכו גם נזק בלתי ממוני טהור. סבל נפשי שנגרם לנפגע מבלי שיהיה מלווה בפגיעה בגופו, וכן סבל נפשי משני שנגרם בשל פגיעה באחר (המכונה "נזק ריקושט"), עשויים להיות מכוסים גם על ידי המושג "נזק גוף" המוגדר בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים כ-"מוות, מחלה, פגיעה או ליקוי גופני, נפשי או שכלי". לטענת קציר, לפי לשון ההגדרה ורוחו של החוק לא ניתן לראות מדוע לא יפרשו בתי המשפט את ההגדרה ככוללת את האלמנטים הללו.
לטענת בן-עזר, החיקוקים העוסקים בהגדרת "נזק גוף" מזכירים גם "ליקוי נפשי או שכלי", אך אינם מפרטים מה מהותו של ליקוי זה. הקושי נובע מההבחנה הנדרשת בין נזק פיזי לנזק נפשי, הקשה הן מבחינה רפואית והן מבחינה משפטית, ואליה החוק אינו מתייחס.
מיקום נוסף בדיני הנזיקין בו ניתן למצוא ביטוי לנזק בלתי ממוני טהור הוא חוק איסור לשון הרע, אשר מגן על האדם מפני פגיעה בשמו הטוב, הנתפס כחלק מזכותו לכבוד, ומפני הסבל שנגרם לו מערעור מעמדו ומהפגיעה בכבודו בעיני החברה ובעיני עצמו. אפיון חשוב של האיסור הוא ההגנה על עצם הזכות לשם טוב, ללא דרישה לנזק תוצאתי כלשהו.
אפשרות נוספת הקיימת בחוק, מחוץ לדיני הנזיקין, היא תביעת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור על-סמך החוק למניעת הטרדה מינית, שאף מאפשר פיצויים של עד 50,000 ש"ח ללא הוכחת נזק.
דיני הנזיקין אינם מכילים הוראות חוק המסדירות את אופן קביעת סוג הפיצוי, זיהוי אופי הנזק והערכת מידת הפיצוי הראויה. עם זאת, במרוצת השנים ביססה הפסיקה "תורת פיצויים" בנוגע לפיצוי בגין פגיעה באינטרסים מוחשיים. מאידך, ההגנה על אינטרסים בלתי מוחשיים טהורים הוזנחה, ובפסיקה העוסקת בהם בולט חסרונו של דיון בשלב הערכת הפיצוי.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון.
מגמת הפסיקה בעבר.
גישת בית המשפט העליון בעבר הייתה עוינת לפיצויים על נזק בלתי ממוני טהור. הפסיקה לא הכירה בראשיתה בזכאות לפיצויים בגין נזק גוף לא מוחשי. בפסק-דין נדיר נדון עניינם של אדם אשר הופקר ברשלנות בלב ים במשך 67 שעות ובמשך זמן זה סבל מקור, רעב ופחד מוות. עם זאת, בהגיעו למקום מבטחים הוא התאושש כמעט מיד, לא חלה ולא ניכר בו כל נזק ארוך טווח. בבית המשפט המחוזי נקבע לו פיצוי של 30 לירות עבור נזקים מיוחדים ונדחתה תביעתו בשל סבל גופני ונפשי, מכיוון שלא היה בהם פגיעה פיזית המשאירה סימן אשר ניתנת להבחנה.
השופט שניאור זלמן חשין קיבל את ערעורו של התובע והבחין בין שלילת נוחות גופנית כזעזוע נפשי, כהלם רוחני וכפחד פתאום אשר אינם ברי פיצוי בהיעדר נזק פיסי, לבין שלילת "רווחה גופנית", כמו רעב וקור, אשר בגללם זכאי התובע לפיצוי, ובעקבות זאת פסק לו פיצוי של 500 לירות. לגבי הנוחות הסביר השופט חשין מדוע אין עליו פיצוי:
כך נפסק כי "הפרעות רגשיות כגון זעזוע נפשי והלם שכלי שנגרמו לו לאדם כתוצאה מרשלנותו של חברו, אינם מזכים אותו לדמי נזק אלא כשתוצאתם היא פגיעה או מחלה ניכרת לעין" ואומצו התקדימים האנגליים "שסירבו להכיר בזכותו של אדם לפיצויי נזקים בשל פחד וכיוצא בו תחושות גופניות ורוחניות, שאינם מלווים פגיעה פיזית ממש".
לטענת השופט ריבלין, הקושי של דיני הנזיקין בהענקת פיצוי בגין נזק לא מוחשי איננו מובן נוכח העובדה שפקודת הנזיקין איננה מגבילה את הענקת הפיצוי לנזקים מוחשיים בלבד וההגדרה שהיא מעניקה למושג "נזק" היא רחבה.
עוינות בתי-המשפט כלפי פיצוי בגין נזק בלתי ממוני טהור נבעה ככל הנראה בעיקר מקשיי ההוכחה המאפיינים נזק מסוג זה, וכן מן החשש מפני תביעות סרק. עמדת הפסיקה מודגשת בדברים הבאים:
התפנית בפסק דין גורדון ומגמת הפסיקה שבאה אחריו.
הניסיון להסתמך על קשיי ההוכחה לשם שלילת הפיצוי על נזק בלתי ממוני טהור נדחה לראשונה על ידי בית המשפט העליון בפסק-דין גורדון. הנשיא ברק קובע בפסק הדין כי אמנם מלאכת קביעת הפיצויים בגין הנזק הבלתי ממוני היא קשה ביותר, אולם "'יהיה בזה מן הפרדוקסליות' אם קשיי ההערכה הם שימנעו פיצוי". בעניין זה נקבע כי "הטרדה גרידא" יכולה להיחשב כ"נזק" בר פיצוי, גם כאשר היא עומדת בפני עצמה ואינה מהווה נזק "טפיל".
בהלכת גורדון היה משום תפנית חדה בסוגיית הפיצוי בשל הנזק הבלתי ממוני הטהור, ואכן בעקבותיה התרחבה המגמה של בית המשפט לפסוק ברוח זו. כך, למשל, נפסק פיצוי בגין הסבל שנגרם למי שנכלא ללא צידוק בבית חולים לחולי נפש, אף על פי שנזק ממון לא נגרם. מגמת בית המשפט להכיר בנזקים לא ממוניים והעלאת כבוד האדם על נס הובילה גם ליצירת ראשי נזק חדשים, שבהגדרתם אינם ממוניים טהורים (אם כי הם עשויים להילוות לנזק פיזי). כך, בפסק-דין דעקה, קבע השופט אור כי עצם הפגיעה באוטונומיה של חולה שלא נתן את הסכמתו המודעת לניתוח, היא נזק בר פיצוי. לדעת פרופ' גלעד, הרחבה זו נעשית גם בהשראת , שהפך את הכבוד והאוטונומיה לערכים מוגנים.
מגמת הרחבה זו נמשכה ואף הגיעה לשיא בפסק-דין ויינשטיין, שם נפסקו פיצויים בשל פגיעה באוטונומיה כיוון שהחולה לא קיבל הסבר על כל הנזקים הצפויים, אף על פי שהנזק שהתרחש בפועל לא היה בגדר אחד הנזקים הצפויים. נקודת שיא נוספת נרשמה בפסק-דין תנובה (פרשת הסיליקון בחלב), שם ניתנה אפשרות לתביעה על בסיס נזק של תחושת גועל בלבד. עוד ביטוי למגמה זו ניתן למצוא בפסק-דין אבנעל, שבו הוכר באחריות לתחושת הפגיעה של מי שזוכה ליחס בלתי ענייני ובלתי הוגן מרשות שלטונית ועובדיה, כגון מי שניתנה לו הנמקה שגויה ונשללה ממנו זכות הטיעון.
הפרשות הללו מצביעות על כך שגבולות האחריות לנזק בלתי ממוני טהור הורחבו עד מאוד כך שגם נזקים קלים וחולפים נתפסים בהם. ביטוי קיצוני לכך ניתן לאחרונה בפסק-דין רובינוביץ בו נפסק כי התובעת, לקוחה של עורך-דין שהתרשל בהערכת חסר של מס השבח החל עליה, זכאית לפיצוי משמעותי בשל הנזק הנפשי שנגרם לה, על אף שלא סבלה נזק ממוני כלשהו, וזאת רק כיוון ש"חיה באשליות לגבי סכום הכסף שיהיה בידיה לאחר תשלום המיסים".
נזק בלתי ממוני עקיף – נזקי ריקושט.
תחום שבו הזכאות לפיצוי בגין נזק בלתי ממוני טהור עדיין נשללת הוא התחום של "נזקי ריקושט", הנגרמים כאשר פגיעה פיזית באדם אחד או ברכושו גורמת נזק בלתי ממוני לאדם אחר. בפסק הדין בעניין גורדון עלה החשש מפני הרחבה בלתי ראויה של היקף הסיכון בר הפיצוי, ולפיכך הגביל בית המשפט את האחריות כך שתחול רק כלפי מי שנופל "במעגל הסיכון הראשוני". עם זאת, פסק הדין נמנע מלשלול אפשרות של מתן פיצוי גם למי שנמצא מחוץ למעגל זה, שתוכל להיעשות באמצעות מבחן הצפיות, דהיינו- ניתן יהיה להכיר בזכאותם של ניזוקים נוספים אם מתקיימת חובה לצפות את הפגיעה בניזוק.
חרף נכונותו העקרונית של בית המשפט להכיר בנזקי ריקושט כנזקים בני פיצוי בפסק-דין גורדון, הזכאות לפיצוי הוכרה במשורה והיא כפופה לקריטריונים המחמירים שנקבעו בפסק-דין אלסוחה. בפרשה זו נידונה שאלת האחריות לנזק נפשי שנגרם לקרוב משפחה של מי שנפגע בתאונה. הנשיא שמגר (כתוארו אז) אמנם הביע בפסק הדין נכונות לפצות גם ניזוקים המצויים ב"מעגל הסיכון המשני", אולם קבע תנאים מחמירים להכרה בנזק כבר פיצוי, הכוללים בין השאר נזק נפשי משמעותי. קריטריונים צרים אלו השאירו את נזקי הריקושט בגבולות מצומצמים לעומת גבולותיו המתרחבים של הנזק הבלתי ממוני הטהור לניזוק ישיר.
גובה הפיצוי.
פסק-דין דיין מסמל מגמה נוספת, של הגדלת סכום הפיצוי בגין נזקים בלתי ממוניים טהורים ביחס לגובה הפיצוי שהיה נהוג בעבר. במקרה זה, שולמו 400,000 ש"ח לכל אחד מבני זוג על כאב וצער שנגרם להם לאחר שצוות בית החולים ביצע בבהילות, על סמך מידע שגוי, וללא לשאול את האב, הפלה מלאכותית בעובר בחודש השישי של ההריון, ובכך גרם לכך שהאב נותר חשוך ילדים. במקרה זה התריע תיאודור אור מפני פרקטיקה מוטעית לקבוע את שיעור הנזק הלא ממוני בתביעות לפיצוי על נזקי גוף שאינן לפי חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, כמכפלה של הסכומים בחוק זה, באופן הגורם במקרים רבים להפחתה בשיעור הפיצויים הראוי.
בפסק-דין אחמד נפסק פיצוי של 450,000 ש"ח בגין נזק בלתי ממוני. במקרים אלו ובמספר מקרים נוספים אף אושר גובה הפיצוי על ידי בית המשפט העליון בהליך הערעור. סקירת הפסיקה שניתנה בישראל בשנים האחרונות מלמדת כי קיימת נטייה גוברת לפסיקת פיצויים ממשיים בגין נזק גוף לא ממוני בעיקר בערכאות הנמוכות, המעידה אף היא על מגמת ההרחבה של הפסיקה ביחס לנזק מסוג זה. מאידך, לטענת ד"ר ביטון, בתי המשפט נוטים לפסוק פיצויים שרירותיים מבלי לקיים דיון בהערכת הנזק הבלתי ממוני, באופן שמוביל לחוסר עקביות בגובה הפיצוי. כך, למשל, בפסק-דין יונסי, שבו נדונה פגיעה בפרטיותה של תובעת שתמונת שדיה המנותחים הופצה בעיתון בלא הסכמתה, פוצתה התובעת בסכום של 20,000 ש"ח בגין "כאב וסבל ועוגמת-נפש" מבלי שיינתן הסבר לפסיקת סכום זה, ואילו בפסק-דין צוקרמן, בו נאסף מידע על עובד תוך פגיעה בזכותו לפרטיות, פוצה העובד בסכום של 250,000 ש"ח "על דרך האומדנא".
פיצוי בשל פגיעה באינטרסים חוקתיים.