בגלריה מוצגים, בין היתר, הדיוקנאות העצמיים של ויליאם הוגארת ושל סר ג'ושוע ריינולדס, וכן דיוקנו של המלך אדוארד השישי, ציורו של פטריק ברנוול ברונטה של אחיותיו - שרלוט אמילי ואן, פסלם של המלכה ויקטוריה ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה הלבושים בבגדי ימי הביניים, ועוד.
הגלריה עברה לאתרה הנוכחי בשנת 1896. לבניין נוספו שני אגפים - האחד בשנת 1933 והשני בשנת 2000. במלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה במהלך הבליץ.
חוזר בתשובה
טריטון (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היוונית טריטון (Τρίτων) הוא אל ים ושליח המצולות.
משפחתו.
בנו של פוסידון, אל הימים והאוקיינוסים, ושל הנימפה אמפיטריטה. ביתו היא פאלאס (להבדיל מהגיגאנט פאלאס, שהיה בכלל גבר), שהתאהבה בזאוס ונהרגה בשוגג בידי ביתו וחברתה, אתנה. את גלימתה של חברתה המתה היא לקחה וצירפה את שמה של פאלאס לשמה שלה, כך ששמה המלא היה פאלאס-אתנה. טריטון מתואר כאביהם ומנהיגם של הטריטונים.
תיאוריו.
בדומה לאביו, טריטון נושא עמו קלשון בעל שלוש שיניים. אולם, סמלו המיוחד הוא קונכייה של חצוצרה אצילה, שבה הוא היה נושף כמו בחצוצרה כדי להרגיע או לעורר את נחשולי וגלי הים. הקונכייה הזו יכלה להפיק צלילים כה נוראיים, שהם אף הצליחו להבהיל את הענקים, שהחלו נסים על נפשם עם הישמע צליליה.
לדברי הסיודוס בספרו "תאוגוניה", טריטון גר עם הוריו בארמון שהיה עשוי כולו זהב, אלמוגים ואבני חן, וששכן בקרקעית הים. בנוסף, סיפורי הארגונאוטים מציינים שטריטון חי על יד החוף של לוב.
הוא בדרך כלל מתואר כבן-ים, בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של דג.
בספר מטמורפוזות מאת אובידיוס מופיע טריטון ומרגיע את הים:
"נחו ימים מזעפם, כי אדון-עלימים [נפטון] הניח את קלשונו הנורא – יצוה לגלים וישקטו. הוא גם לטריטון יקרא ועלה בתגלתו מן המים, השבלולים מכסים את שכמו וכתפיו כאדרת." (ראו: מטמורפוזות, א'. תרגום: שלמה דיקמן).
טריטון ואיניאס.
טריטון מופיע גם במיתולוגיה הרומית. ב"איניאדה" מאת ורגיליוס מסופר כי מיזנוס, החצוצרן של איניאס, הזמין את טריטון לתחרות נשיפה בחצוצרה. בתגובה, טריטון הטיל אותו אל תוך הים כעונש על גאוותו.
מחוות לאורך ההיסטוריה.
דמות הטריטון, כדמות גברית בעלת מיניות בולטת מופיעה ביצירות אמנות רבות, החל מן האמנות הרומית ובייחוד בפיסול של תקופת הבארוק.
על שמו של טריטון קרוי טריטון, הירח הגדול ביותר של כוכב הלכת נפטון, שהוא עצמו קרוי בשמו של אל הים הרומאי נפטון – הוא פוסידון בקרב היוונים.
טרנסוסטיזם
שברירים
שברירים הוא סיפור קצר מפורסם של הסופרת דבורה בארון.
זוהי אחת היצירות המוערכות של בארון והיא נלמדת כחלק מתוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות. במרכז הסיפור מעצבת בארון את דמותה של חיה-פרומה, נערה כעורה ויתומה כמו גם את דמותה של העיירה היהודית המזרח-אירופאית. בדומה ליצירות "הגיבן מנוטרדאם", ו"הברווזון המכוער", גם כאן מואשמת החברה האנושית בשטחיות ובאכזריות שבסגידה העיוורת ליופי ולחיצוניות, על חשבון התבוננות עמוקה יותר אל פנימיותו של האדם. העיירה היהודית זוכה לביקורת משמעותית ומרכזית ביצירה וזוהי אחת מהנקודות המרכזיות בסיפור. בארון מדגישה את הדיסוננס שבין ההתנהגות המחויבת על פי ההלכה כלפי מי שמצוי בתחתית החברה (ובפרט כלפי יתומים) מחד, ובין האופן בו נוהגת החברה היהודים בחריגים ובמסכנים שבה הלכה למעשה.
עלילה.
גיבורת הסיפור, חיה-פרומה מוצגת כדמות דחויה על ידי החברה כבר מגיל צעיר. היא הובאה לעיירה כיתומה בת חמש ואינה מוצאת בית שיהיה מוכן לאמץ אותה. בבגרותה היא נעשית לאישה פשוטה, בת כפר המשמשת כמשרתת בבתי התושבים. היא דחויה על ידי אנשי העיירה בגלל מראה החיצוני המוזנח, המגושם והדוחה:
שיא ההתנכרות וההסתייגות מחיה-פרומה, בסיפור, בא לידי ביטוי במפגשה עם בתו של השָמָש (גבאי בית הכנסת). ילדה זו מעוררת בחיה-פרומה את זיכרון אמא המנוחה, היא רוצה ללטף את שערה של בת השמש. אך רגשותיה מעוררים תגובה גסה - אשתו של אשת השמש מתנפלת עליה באכזריות ומגנה אותה. בעקבות המקרה הזה חיה פרומה מתנתקת מבני אדם ומתייחדת עם חפצים דוממים ולעולם לא חוזרת לביתם.
נישואיה של חיה-פרומה אינם מחלצים אותה מבדידותה ואינם מזכים אותה כלל באהבה או בחום. בעלה אמנם אינו אלים או מתעלל, ואף אינו פוגע בה מילולית. אך למצפים לשינוי של ממש נכונה אכזבה. יחסו של הבעל אל חיה-פרומה מאופיין בהתעלמות כואבת ובהיעדר כל רגש.
נקודת המפנה בסיפור מתרחשת כאשר פרה נכנסת לחייה. באביב אחד הבעל קנה פרה מבכירה. גם הפרה, כמו חיה-פרומה, בודדה, נלקחה מחצר בעליה שבו גדלה, והופרדה מעגלה הראשון. בפגישתן הראשונה מפנה הפרה אליה מבט, המבקש חום ותחושת השתתפות בדומה למבט שהפנתה אל החברה בבקשת תמיכה במשך כל חייה. היא מוצאת קרבה ביחסיה עם הפרה, ומעת שהתחברה לפרה הוקלה תחושת הכובד שבקרבה. חיה-פרומה נקשרת אל הפרה, מקבלת ממנה אהבה ללא תנאי ומעניקה לה חום ואהבה בחזרה:
השהות בחברתו של יצור אחר, אוהב ומקבל, יצור שלפי בחירת הסופרת אינו אדם, גורמת לחיה-פרומה לעבור תהליך של התחסנות, ושל העזה לחפש אהבה במקום אחר, מקום שבו תזכה לקבלה. בנוסף, עולים בחיה שברירי אור בניגוד לכל החושך שחוותה במהלך כל חייה, מכאן גם שם היצירה.
בסוף הסיפור נסגר מעגל, וחיה-פרומה הופכת מנערה עזובה ומנוכרת, פסיבית לגורלה ולמתרחש בחייה, המבקשת (ואינה מקבלת) חסות וחום בקרב אחרים, לנערה אחראית לגורלה ושולטת בחייה, הבוחרת להפוך מנזקקת לתורמת סעד ולסייע לדלים ולנזקקים.
נגורנו קרבאך
ארצאך או נַגוֹרְנוֹ-קַרָבָּאך (מרוסית: нагорный Карабах (נגורני קרבאך) - רמת קרבאך, משפות איראניות: קלה-באך - גן גדול; בארמנית: Լեռնային Ղարաբաղի Հանրապետություն; תעתיק: לֶרְנָיִין גָרָבָּגִי יַנְרָפֵטוּתְיוּן) היא ישות מדינית, עצמאית דה פקטו, שהכריזה באופן חד-צדדי על התנתקותה מהרפובליקה החילונית המוסלמית, על פי הגדרתה, של אזרבייג'ן ועל עצמאותה כ"רפובליקה של נגורנו-קרבאך". רוב תושביה הם ארמנים נוצרים, שנמצאים בסכסוך רב-שנים עם שכניהם האזרים המוסלמים. הישות היא מקור מתמיד למחלוקת ומתח צבאי בין אזרבייג'ן לארמניה, מאבק שהסלים והחריף בעקבות התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. בשנה זו החלה מלחמה על החבל בין אזרבייג'ן לארמניה, שהסתיימה בשנת 1994. בעקבות הסכם הפסקת האש נותר השלטון בחבל הארץ במחלוקת בין אזרבייג'ן, שהשטח היה בתחומה לאחר פירוק ברית המועצות, לארמניה.
הפרלמנט של נגורנו קרבאך, שבמשך כל תקופת השלטון הסובייטי בקווקז הייתה אובלסט אוטונומי בשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, החליט בשנת 1988 על עריכת משאל עם על איחוד עם ארמניה. החלטה זו הובילה לתחילת ההתנגשויות החמושות ולפתיחת מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה (1988–1994). בשנת 1991 הכריזה הישות על עצמאותה, לאחר משאל עם, שהוחרם בידי המיעוט האזרי בחבל. הדבר הביא להסלמת הסכסוך על השליטה בחבל ולמלחמה של ממש, שבה נהרגו כ-30 אלף בני אדם, ומעל למיליון איש הפכו לפליטים. בשנת 1994 השלימו הארמנים את ההשתלטות על החבל, וכבשו גם אזור חיץ מסביב לו, שהיווה כשמונה אחוזים משטח אזרבייג'ן. אזור החיץ כולל גם את כל השטח שהפריד את המובלעת מארמניה והארמנים הצליחו ליצור רצף טריטוריאלי בשליטתם בין ארמניה לחבל העצמאי. הארמנים השתלטו על שבעה מחוזות בתוך אזרבייג'ן ממזרח לאזור המריבה.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בשנת 2020, איבדה ארמניה את השליטה על כל השטחים הכבושים מסביב למובלעת. בהסכם הפסקת האש שנחתם בסיום המלחמה נקבע שהמעבר בין המובלעת לארמניה יתאפשר דרך "מסדרון לנצ'ין" – מסדרון צר שנמצא תחת שליטה רוסית.
סכסוך נגורנו קרבאך הוא אחד הסכסוכים עקובי הדם והארוכים ביותר מבין הסכסוכים שלאחר התפרקות ברית המועצות. הוא כלל מספר רב של נפגעים ומעשי זוועה רבים, שבוצעו על ידי שני הצדדים. זה סכסוך אזרחי פנים-מדינתי ובין-מדינתי בעת ובעונה אחת. מספר העקורים האזרים באזרבייג'ן מגיע לכמה מיליונים.
בתחילת אוגוסט 2022 החלו עימותים בצמוד למסדרון המוביל למובלעת נגורנו קרבאך.
אטימולוגיה.
המילה "נגורנו" מבוססת על המילה הרוסית нагорный – "נגורני" – שם תואר שפירושו "נמצא על רמה", כלומר רמת קרבאך. המינוח האזרי כולל שם תואר דומה, dağlıq (הררי) ומכאן קרבאך ההררי או yuxarı (עילית, עליון) - קרבאך עילית/הקרבאך העליון. מינוח דומה לא מופיע בארמנית. השם "נגורנו קרבאך" היה שמה הרשמי של הרפובליקה הארמנית באזור, שנקראה המחוז האוטונומי של נגורנו קרבאך . המינוח בשפות השונות נובע מהמילה "קרבאך" בתוספת אחד משמות התואר הללו. בצרפתית, למשל, החבל נקרא Haut-Karabakh, שפירושו "קרבאך עילית".
קרבאך עצמה היא חבל ארץ הכולל את נגורנו קרבאך. המילה קרבאך מורכבת משני חלקים קארא=שחור ובאך=גן - גן שחור. המילה באך או באע' (باغ) מגיעה מהשפה הפרסית והיא נפוצה גם בשפות אחרות כגון פשטו, כורדית, אורדו, אזרית, ארמנית, גאורגית ועוד (בשפות טורקיות: bāgh). משמעותה גן או פרדס.
היסטוריה.
בהתאם להסכם קורקָצ'אי