ב-2019 השתתפה המקהלה בפסטיבל Aarhus Vocal Festival בעיר אורהוס שבדנמרק. במסגרת הפסטיבל הופיעה המקהלה על הבמה המרכזית וזכתה בפרס "העיבוד החדשני ביותר" בתחרות מקהלות בינלאומית.
במהלך שנות פעילותה הפיקה המקהלה מספר קליפים לביצועי האקפלה שלה. הבולטים מביניהם הם הקאבר לשיר "Unsainted" של להקת סליפנוט ומחרוזת שירי נייטוויש.
נועה פועלת להפצת הסגנון מטאל-אקפלה על ידי קיום סדנאות בנושא ברחבי העולם. היא זומנה להרצות בדנמרק, נורווגיה, גרמניה ומדינות נוספות.
סונטה 44
סונטה 44 היא סונטה מאת ויליאם שייקספיר. בסונטה מואס הכותב בקיום הפיזי שלו עצמו ועורג לקיום חסר מגבלות בצורת מחשבה ללא גוף הנעה בחופשיות לאן שתחפוץ. הסונטה מסתיימת בקינה נוגה על כובדם המעיק של היסודות הגשמיים ועל התנהלותם האיטית תחת גחמותיו של הזמן. במכלול 154 הסונטות של שייקספיר נמצאת סונטה זו במקבץ הסונטות 126–18, המופנות לנעורים. הסונטה כתובה במקור במשקל פנטמטר ימבי, בתבנית חריזה א-ב-א-ב, ג-ד-ג-ד, ה-ו-ה-ו, ז-ז.
תוכן הסונטה.
בסונטה מתייחס המשורר למצבו הקיומי העלוב כיצור בשר ודם המייחל להיות מחשבה שמרחק מאיים לא יוכל לעצור בעדה מלהגיע לאן שתחפוץ.
ובתרגומו של ש. שלום:
שייקספיר מייצר בסונטה מתח דיכוטומי והפרדה חדה בין גופו הפיזי ויסודות הטבע הסובבים אותו לבין המחשבה החופשית מכל מחסום, היכולה להגיע כהרף עין לאן שתחפוץ. בהמשך הסונטה מצר שייקספיר על כך שהמחשבה ממיתה אותו כי הוא עצמו אינו מחשבה:
ובתרגומו של יעקב אוסטרובר:
בהצגת המחשבה כממיתה וכחופשיה גם יחד נוצרת לכאורה סתירה. ייתכן שהמשורר רומז להבחנה הקלאסית בין איכויות המחשבה האנושית המוגבלת ובין המחשבה הנעלית ככתוב במשלי יט' כ"א "רַבּוֹת מַחֲשָׁבוֹת בְּלֶב אִישׁ, וַעֲצַת ה' הִיא תָקוּם." או ככתוב במג'הימה ניקאיה (Majjhima Nikaya MN 123.10) "בעת שהגיע הבודהה ממעל אל רחמה של אמו, לא היה בה הגיג של תשוקה לזכרים ודרכי החושקים בה נחסמו."
פרשנות.
המלחמה בזקנה ובשימור הנעורים שזורה ברבות מהסונטות ועיקרה התגברות על המוות, כאמור בסונטה 6
סונטה 44 מרחיבה את טווח האלמוות משכפול המשורר את עצמו בצאצאיו ובמילות שיריו והופכת לשאיפה להפוך למחשבה נצחית ובלתי מוגבלת על ידי העולם הגשמי. רעיון דומה קיים במסורת היהודית בצורת קפיצת הדרך (קפיצה בבחינת כיווץ, צמצום).
בסיום הסונטה אומר שייקספיר ומהדהד ברוח דברי משורר קוהלת א, ח:
תרגומים לעברית.
הסונטה זכתה לתרגומים רבים לעברית, ובהם:
יצחק חי בוכבזה
הרב יצחק חי בוכבזה (1853–1930) היה מקובל ומשורר עברי, מחבר ספרים רבים, מורה צדק, אב בית דין ורב הערים מוכנין וגאבס שבתוניסיה, ורבה הראשי של טריפולי שבלוב. נודע בביקורו במרתפי הוותיקן, שם ראה חלק מכלי המקדש.
ביוגרפיה.
נולד בגאבס שבתוניסיה בחודש פברואר 1853 (אדר ה'תרי"ג) לאסתר (לבית שלי) ולגבריאל כמוס בוכבזה, שהיה נדיב ועשיר מפורסם בעיר. בצעירותו למד אצל מלמדים מקומיים, בהם הרב אברהם עלוש (שהיה אב בית הדין בעיר) ומשם המשיך לישיבה של הרב אברהם חג'אג' בתוניס.
מגיל צעיר עסק בכתיבת שירי מליצה עבריים בנוסח משוררי ספרד, ובגיל 21 החל לשקוד על כתיבת חיבוריו התורניים. בסיום לימודיו חזר לגאבס ונשא לאשה. לאחר שאשתו ובתו נפטרו לאחר מספר שנים, הוא נשא את תיברה, אחותה של אשתו. לפרנסתו עסק בתקופה זו במסחר, ובמקביל קבע עתים לתורה. לאחר מספר שנים סיים את עיסוקו במסחר בשל חוסר הצלחה, וחזר ללמוד תורה בדרך קבע בביתו, והקים בו ישיבה לתלמידים וספריה גדולה שהכילה ספרים יקרי ערך.
לאחר ששלט בתלמוד ובפוסקים, החל ללמוד את תורת הקבלה, וכפי שהעיד עליו הרב כמוס עגיב, רבה של אור יהודה, היה בקיא בכתיבת קמעות וברפואות, ואנשים רבים נרפאו לאחר שקיבלו ממנו את קמעותיו.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כרב, כדיין וכמורה צדק בעיר מוכנין שבתוניסיה. בקהילה זו זכה לאהדה רבה, ופעל רבות לשיפור חיי הקהילה.
נודע בקשריו עם רבני ארץ ישראל, ורבנים ושד"רים שהגיעו מארץ ישראל התארחו בביתו שבמוכנין. הוא השפיע רבות על בני קהילתו לתרום למוסדות ארץ ישראל, ובחודש מאי 1911 (אייר ה'תרע"א) אף ביקר בארץ, יחד עם חמישה מידידיו.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) החל לכהן כרב העיר גאבס למשך 5 שנים. בחודש ספטמבר 1925 (תחילת ה'תרפ"ו) נבחר לכהן כרבה הראשי של טריפולי, אב בית הדין וראש הרבנים של לוב. בבית הדין כיהנו לצידו כדיינים הרבנים רחמים עגיב, ציון ביתאן ויוסף ג'יעאן.
ניהל חלופת מכתבים גדולה במשך 30 שנה עם הרב משה דוד חדאד, רב העיר נאבל שבתוניסיה.
ביקורו במרתפי הוותיקן.
כשביקר בטריפולי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ב-18 באפריל 1928, נערכה לכבודו בקהילה היהודית קבלת פנים גדולה ב-22 באפריל, מספר ימים לאחר הגעתו לעיר. כל בני הקהילה יצאו לקראתו, והרב בוכבזה יחד עם מאה מנכבדי הקהילה יצאו ללוותו לבית הכנסת המרכזי, שם נערך טקס השיא. בבית הכנסת עמדו ויטוריו ובני משפחתו על הבימה המרכזית, והרב בוכבזה עמד לצידם ובירכם בברכת "הנותן תשועה למלכים". ויטוריו השתאה לנוכח אישיותו של הרב בוכבזה, והעניק לו אות כבוד ממדרגה ראשונה.
לפי המסופר, לאחר מספר חודשים מהביקור, הוזמן הרב על ידי המלך להשתתף בחתונת בנו ברומא שבאיטליה. בחתונה, התפעל האפיפיור מאישיותו של הרב, ומתשובותיו לשאלותיו. כשרצה הרב בוכבזה להיפרד מהמלך ולחזור לטריפולי, ביקש ויטוריו להעניק לו מתנה כלשהי, ושאל האם חסר לו משהו, כדוגמת העלאה במשכורת. הרב בוכבזה השיב כי לא חסר לו כלום, אולם ויטוריו התעקש להעניק לו מתנה, ובקשתו של הרב בוכבזה הייתה לבקר בוותיקן ולראות את כלי המקדש. ויטוריו הסביר כי הוותיקן לא בשליטתו, אך לבסוף יצר קשר עם האפיפיור, כדי שזה יעניק לרב אישור לבקר שם. האפיפיור, שמההיכרות הקצרה עם הרב בחתונה התפעל מאישיותו, נאות לאשר לרב ביקור חד פעמי, ובתנאי שלא יכנס איתו אף אדם. לאחר שנקבעו תאריך ושעה, הגיע הרב למתחם הוותיקן, והוכנס למרתף שבו, כך נטען, מאוחסנים כלי המקדש, בליווי נציג מטעם הוותיקן. כשהגיע הנציג להזיז את אחד הווילונות, ענה לו הרב בוכבזה שהוא מסתפק במה שראו עיניו, ואינו מסוגל לראות מעבר לכך, וביקש לסיים את הביקור. בספרו "בית הלחמי" כתב שראה כלים במרתפי הוותיקן, וכתב "ראיתי די".
כשחזר לביתו בטריפולי, לא חש בטוב ולא יצא ממיטתו במשך 40 יום, עד שהלך לעולמו ב-19 בפברואר 1930 (כ"א בשבט ה'תר"ץ).
סטאראיה רוסה
סטאראיה רוסה (ברוסית: Старая Русса) היא עיר במחוז נובגורוד ברוסיה. העיר הידועה כעיר מרפא שוכנת על גדות נהר פוליסט במרחק של כ-100 קילומטרים דרומית לנובגורוד, בירת המחוז. בעיר מתגוררים כ-29 אלף איש (נכון ל-2017).
אטימולוגיה.
מאז האזכור הראשון של העיר במאה ה-12 ועד המאה ה-16 היא נודעה בשם "רוסה" (Руса, עם С יחידה בניגוד לשם המודרני). ההסבר המקובל ביותר הוא שהיא קרויה על שם נהר רוסה, יובל של נהר פוליסט הידוע היום בשם נהר פורוסיה . לאחר שבמאה ה-16 נוסדו בקרבת מקום שני כפרים שנודעו גם הם בשם זה, הוסף לשם התואר "סטאראיה" (מילולית: "הישנה") כדי להבדיל אותה מהם. במאה ה-19 הכתיב הרוסי השתנה והאות С בשם רוסה הוכפלה, כחלק ממגמה שהייתה באותה תקופה של הכפלת אותיות בשמות.
היסטוריה.
לא ברור מתי העיר הוקמה. האזכור הראשון של העיר הוא מ-1167, כשהיא מוזכרת כאחת הערים המרכזיות של רפובליקת נובגורוד. בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13 העיר התפתחה ונבנו בה מנזר, קתדרלה וביצורים.
ב-1456 העיר נכבשה על ידי כוחותיה של נסיכות מוסקבה במסגרת מלחמה שלה עם רפובליקת נובגורוד, אך הוחזרה לנובגורוד עם סיום הלחימה וחתימת חוזה יז'לביצי. במסגרת מלחמה נוספת בין השתיים ב-1471 העיר הוחרבה על ידי כוחותיה של מוסקבה ולאחר מכן סופחה סופית לנסיכות.
החל מהחצי השני של המאה ה-16 מעמדה של העיר ירד באופן דרסטי. ב-1581, במהלך מלחמת ליבוניה, היא נכבשה והוחרבה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי ונשארה בשלטון האיחוד גם בתחילת תקופת הצרות. ב-1608 היא נכבשה על ידי כוחותיו של דמיטרי הכוזב השני, אך ב-1609 היא נכבשה על ידי כוח רוסי-שוודי שנלחם נגד דמיטרי. השוודים השתלטו לבדם על האזור ב-1611 והוא הוחזר לרוסיה בחוזה סטולבובו ב-1617. באותו זמן העיר הייתה חרבה לחלוטין ונותרו בה 38 בני אדם בלבד מתוך 8,000 בסוף המאה ה-16, והיא החלה בתהליך שיקום ארוך.
ב-1708 האימפריה הרוסית חולקה מנהלית מחדש והעיר נכללה בפלך סנקט פטרבורג. ב-1727 היא עברה לפלך נובגורוד. ב-1763 העיר חרבה בשרפה,
והיא הוקמה מחדש על הגדה הימנית של נהר פוליסט. בסוף המאה ה-18 היא החלה להתעצב כעיר מרפא ונופש.
עם הקמתה של ברית המועצות בתחילת המאה ה-20 האזור סופח למחוז לנינגרד.
ב-9 באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי הארמייה ה-16 של הוורמאכט. רוב תקופת הלחימה העיר הייתה באזור החזית ונחרבה לחלוטין פעם נוספת. הצבא האדום ניסה לשחרר את מספר פעמים - ב-1942 וב"מבצע סטאראיה רוסה" ב-1943 - ללא הצלחה. העיר שוחררה סופית ב-18 בפברואר 1944 על ידי ארמיית ההלם הראשונה של החזית הבלטית השנייה במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד. גם ב-1959, עת התקיים מפקד האוכלוסין הראשון לאחר המלחמה, היו בה כ-25,000 תושבים בלבד, לעומת כ-40,000 ב-1939. כהוקרה לסבל שעברה העיר במהלך המלחמה הוענק לה ב-1984 עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה וב-6 באפריל 2015 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לה את אות עיר תהילה צבאית.
העיר הועברה למחוז נובגורוד עם הקמתו ב-5 ביולי 1944.
הקהילה היהודית.