מספר אקדמאים שמרניים, וביניהם אלן קארלסון ופ. קארולין גראגליה, מאמינים שהשינוי בתפקידי הנשים, מאמהות לאנשי מקצוע, הוא אסון חברתי שגובה מחיר מחיי המשפחה, ובמקום שכניסת נשים למסחר ולפוליטיקה תהיה נקודת השיא של נועם ההליכות הנוצרי במערב, היא נראית ההפך הגמור מכך, וגורמת לכאוס חברתי ולניתוק הולך וגובר בין אנשים.
אנטי-פמיניסטים מגנים לעיתים קרובות את התופעה שנתפסת אצלם כמדיניות של שנאת-גברים מצד שלטונות המערב. לפעמים הם מצביעים על גידול בגירושין ו-"התמוטטות של משפחות" וטוענים שהשפעת הפמיניזם היא הגורם לכך. הם גם מציינים את העובדה שהימצאות פשע, הריון בגיל ההתבגרות, ושימוש-יתר בסמים גבוהים יותר בקרב ילדים מבתים ללא אב, בהתחשב בכך ש-66%–80% (תלוי במקורות) ממקרי הגירושין נעשים ביוזמת נשים.
האנטי-פמיניסטים דוגלים בזכותה של האישה לקריירה ולעצמאות כלכלית בכל התחומים, אך, בכל זאת, מכבדים אישה אשר בחרה להיות עקרת בית. אנטי-פמיניסטים מציינים שפמיניסטים מהווים לחץ אדיר על נשים מסורתיות בכך שהם משמיצים את תפקידה המסורתי של עקרת הבית. בהיות הפמיניסטים סבורים כי "אסור שלאישה תהיה הסמכה להישאר בבית ולגדל ילדים. החברה צריכה להיות שונה לחלוטין. אסור שתהיה לנשים האפשרות הזאת, בדיוק בגלל שאם אכן ישנה אפשרות כזאת, יותר מדי נשים יבחרו בה", ומנגד מעודדים ומקדמים את אשת העסקים, את המודלים של נשים מנהיגות, את כניסת נשים לסביבות תחרותיות, שבהן ייתכן ולא יוכלו להסתדר טוב כמו הגברים, ואפילו מסיבות פיזיות בלבד, הסופרת טיילור קולדוול חולקת עליהם ומסבירה:
אנטי-פמיניסטים מציינים מקרים שבהם מדיניות ותקנות פמיניסטיות פוגעות בביטחון העצמי של האישה, וגם בתחומים שבהם המדיניות פועלת, בהתייחסם אל מקרים של העדפה מתקנת והקלה בדרישות בעיקר במקצועות עם דרישות גופניות, כמו צבא ושירותי הצלה, שכן, מצד אחד, הנשים המגויסות מאומנות לביצוע משימות קלות יותר, ובכך יורדת יעילותה של היחידה הכללית, ומצד שני, אסור שלא לגייס אותן.
הפסיכולוג הקליני ומבקר התרבות ג'ורדון פיטרסון אינו אנטי-פמיניסט, אם כי ביקורתו על הפמיניזם הרדיקלי, כגל של נאו-מרקסיזם והוא מזהיר מהנזקים שלדעתו מחוללות הפמיניסטיות בעולם האקדמיה.
ההוגה הליברטיאן הניו זילנדי, Danny Duchamp, טוען שהרדיקליזציה של הפמיניזם הייתה שם בכוח מהגל הראשון של התנועה, שהתחיל בסוף המאה ה-19 ועצם המושג פמי-ניזם, מעיד על שאיפה לעליונות נשית ולא לשוויון.
אנטי-פמיניזם במדינת ישראל.
אנטי-פמיניסטים בישראל מבחינים בצורת הפמיניזם המשמעותית ביותר בישראל כמוקצנת ופסולה וטוענים שהיא זו שמניעה את הארגונים הפרו-פמיניסטיים בפועלם ומשפיעה לרעה על החקיקה ופסיקה. כך, למשל:
ח'וסרו הראשון
חְ'וֹסְרוֹ הראשון (פרסית: خسرو یکم) נודע עד היום באיראן כ"נשמה הנצחית" (انوشیروان; אָנוּשִׁירְוּאַן), מגדולי המלכים הסאסאנים היה בנו של המלך קבאד הראשון (488–531), ומבין בניו, למרות שלא היה הבכור, הוא היה המוצלח ביותר, ולכן הועדף. הוא מלך בין השנים 531–579, ונחשב למלך הסאסאני הגדול ביותר.
בתקופת שלטון סבו, פירוז הראשון, נפלה האימפריה הסאסאנית לצרות ממזרח, ממערב ומפנים אך עם רפורמות שלטון שהועברו בידי קבאד וח'וסרו התחזקה האימפריה הסאסאנית. למרות כל זאת, תואר זה לא ישמר זמן רב וכן האימפריה הסאסאנית תמחק עם הכיבוש הערבי של פרס.
שנותיו הראשונות.
ח'וסרו נולד בין השנים 512-514 והיה בנו של קבאד הראשון אשר פעל לשחזור האימפריה הסאסאנית לגדולתה לפני שלטון קודמו, פירוז הראשון, אשר איבד את חלקה המזרחי של המדינה לנוודים מטרנסאוקסאניה אשר נודעו כהפטלאית. בעתו בשלטון קבאד אימץ את דעותיו החברתיות של הכהן מזדק לשוויון אזרחי, דבר שפגע קשות באחדות האימפריה הסאסאנית.
עקב משבר חוסר באוצר המדיני, קבאד השתמש בסירוב האימפריה הביזנטית לשלם את חלקה לתמיכה הפרסית בשימור גבול המדינות בעבר הקווקז כתירוץ למלחמה. במהלך המלחמה הכוחות הפרסים בזזו את אוצרות הביזנטים ובכך שחזרו את האוצר המדיני והצילו את המדינה מבצורת. במהלך המלחמה הקצרה צבא פרס הוקם מחדש לאחר תבוסתו הקודמת להפטלאיתים ועם כניעת ביזנטיום, אנסטסיוס הראשון, קיסר הביזנטים נתן חלקו בהסכם שימור הגבולות לעבר הקווקז.
בניסיון לשפר את היחסים מאוחר יותר עם הביזנטים, קבאד הציע שבנו ויורשו ח'וסרו יאומץ בידי יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית כבנו. עם פירוק המשא ומתן עקב אי הסכמות על הפרטים, התרחשה מלחמה קצרה חדשה בין המדינות אשר ראתה את העיר המבוצרת דארה, מובילה את הפרסים לאבדות קשות.
שאהנשאה של פרס.
קבאד נפטר לפני ששמע את תוצאות המסע ומתן עם הביזנטים ועל ח'וסרו נפלה כלל האחריות הניהולית תוך זמן קצר. לאחר ניהול מערכה נגד הנוודים בקווקז אחיו הבכור החל במאבק נגדו על ירושת הכס הסאסאני. עם עלייתו של ח'וסרו לשלטון הוא הרוויח את כבוד הצבא בהפלת מרד אחיו, קבוס, אחיו הבכור של ח'וסרו אשר תמך במזדק סירב להכיר בח'וסרו כיורש אביהם והביא את ח'וסרו לכיבוש מחדש את כל צפון המדינה בתוך זמן פעולה קצר.
היחסים עם הביזנטים.
ח'וסרו, מיד בראשית ממלכתו (532), כרת ברית שלום שכונתה "שלום הנצח" עם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון מהאימפריה הביזנטית. גם יוסטיניאנוס היה מעוניין בברית זו, כדי להתפנות למלחמותיו באפריקה ובאיטליה. לאחר כמה שנים, כאשר יוסטיניאנוס גבר על הונדלים ועל עמים נוספים, ח'וסרו חש לא בטוח מכיוון שקריאות רבות הופנו אליו שיוסטיניאנוס מתכנן מלחמה נגדו.
בשנת 540 פתח במלחמה עם הביזנטים וידו הייתה על העליונה. ח'וסרו חישב את מצב הצבא הביזנטי אשר היה דאז במערכה בחצי האי האפניני וידע כי חלון ההזדמנויות לתקוף את הביזנטים הוא אחד לזמנו. ח'וסרו כבש חוף לים התיכון ושחה בים למן יוקרה בין-לאומית. לאחר מכן החל בתוכניות לכיבוש דרומי והחל לנוע לכיבוש ירושלים. לפני שיכל לעשות זאת חלה ח'וסרו במחלת הדבר במסגרת המגפה היוסטיניאנית והיה צריך להתמודד עם מרד שהחל בנו. כל מערכי המלחמה נעצרו והחלו מגעים לשלום.
בעקבות זה הושגה בסופו של דבר הסכמה לגבי חלוקת השטחים - רוב עבר הקווקז כמו גם שטחים נרחבים במדבר הסורי חזרו לפרס, ולעומת זאת הפרסים התחייבו לא לתקוף את האזורים ממערב לבוספורוס, אך תמורת שלום זה היה על הביזנטים לשלם מס שנתי גבוה לכתר הפרסי. הסאסאנים התחייבו לתת שוויון זכויות לנוצרים בארצותיהם, בתנאי שהללו לא יעסקו במיסיון בקרב מאמיני זרתוסטרה.
סכסוך נוסף החל עם יורשו של יוסטיניאנוס, יוסטינוס השני לקראת סוף חייו של ח'וסרו. לאחר כשל ביזנטי במתקפת נגד לתוך פרס נשלחה בקשה להפסקת אש מקונסטנטינופול. אך לפני שזאת הגיעה אל קטסיפון, ח'וסרו נפטר בסבה טובה בעודו בן 78 לערך.
הרפורמות של ח'וסרו.
ח'וסרו גם נודע כמלך ישר וחכם. הוא ביטל חלק גדול מהזכויות שהיו למעמד האצולה, הקטין את נטל המיסים על האוכלוסייה ובעיקר על האיכרים. ח'וסרו ראה את הסכנה בהשפעה האדירה של האצולה ועל כן ראשית יצר מעמד ביניים-עליון חדש לו קרא ה"דאגנים", אלו לעתיד יהפכו למעמד האצולה המחודש של פרס ומאוחר יותר ח'וסרו פירק את חילות אדוני המחוזות כך שכל אדון מחוז ימוקם בריחוק מביתו ובכך הקשה ח'וסרו על הסיכוי להפיכה של האצולה נגדו.
המערכת שפירקה את סדר אדוני המחוזות ואנשיהם הביאה לממשל ריכוזי אל עבר השאה אך בו בזמן פגעו בכוחו של כל מחוז לעצמו, דבר אשר יביא לנפילתה הסופית של האימפריה הפרסית. ח'וסרו גם הפסיק לחלוטין את שליטת דת מזדק, אותה אימץ אביו. בכך הוא פייס את היהודים בממלכתו, שבמסגרת הדת המזדקית, הדוגלת בשוויון-נכסים, נשותיהם נהיו לרכוש הכלל. בנוסף, הוא החזיר לזורואסטריות את מעמד דת המדינה והרשה לפילוסופים לפעול. ח'וסרו למעשה הכריז מלחמה על הביזנטים לפי הסכמתו הדתית של האל הזורואסטרי אהורא מזדא ובכך הייתה זאת מלחמת נכונות דתית.
ח'וסרו גם היה הראשון להנהיג צבא סדיר, כאשר החיילים קיבלו נשק ואימונים על חשבון הממלכה, ונוסף על כך משכורת מכובדת, חידוש שלא היה כמוהו עד אז בפרס.
תשתיות.
נגד הנוודים בני חוף הים הכספי הקים ח'וסרו את חומת גורגאן הגדולה, מערכת הביצורים השנייה הכי גדולה בעולם לאחר החומה הגדולה של סין בת אורך של כ-195 קילומטרים ורוחב של בין 6 ל-10 מטרים (כיום נמצאת החומה בין גבול איראן-טורקמניסטן). בצפון מערב המדינה בנה ח'וסרו את ביצורי דרבנט על גבול הקווקז למנוע את התקדמותם של האלאנים, עמים טורקיים, סרירים, ממלכת הכוזרים ועוד רבים פולשים אחרים. ח'וסרו יצר חומה בדרום לעבר נג'ד אך מעבר אליה יצר יחסים טובים עם השבטחים הערבים לגבולות אומתו אשר שימשו כמפרידים בין הנוודים הערבים לממלכת פרס.
לפי גורמים מוסלמים על נהר דיאלא בנה ח'וסרו תעלות לחיזוק הפעולה החקלאית באזור.
מעל לכל התשתיות אותן בנה, הגדול מכל הוא שריד הבירה קטסיפון, מקדש טאק כסרא. מבנה אדיר על נהר הפרת אשר ממוקם כיום מדרום לבגדאד, בירת עיראק. המקדש אשר הרוס ברובו, משמש כזכר האחרון לאדריכלות פרסית בתקופה הסאסאנית המאוחרת.
מונופול סחר.
ח'וסרו הפך את האימפריה הסאסאנית למעצמה כלכלית בין לבין בכך שראה את עליונות הרווח מהסחר שהובל מתת-היבשת ההודית ופעל להשתלט עליו. דרכי מעבר הסחר הימי מהודו מערבה כללו דרך מהים הערבי לקצוות חצי האי ערב, מצד אחד המפרץ הפרסי אשר כולו נשלט בידי הסאסאנים, ומצד שני ים סוף שחולק בין הביזנטים בצפון, שבטים ערבים בתווך וידידתם הנוצרית של הביזנטים, קיסרות אקסום בדרום עם מונופול על הכניסה לים דרך האוקיינוס ההודי הודות לשליטה על מצר באב אל-מנדב.