הרומן זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מייד לאחר פרסומו, ב-29 בינואר 1778. הוא יצא במהדורה שנייה באותה שנה ובשתי מהדורות נוספות ב-1779, ונמכר ביותר מ-2,000 עותקים. מגזינים פרסמו ביקורות אוהדות, ואישים כגון ג'ונסון שיבחו אותו. ברני שמרה על זהותה כמחברת הרומן בסוד גם לאחר פרסומו. לאביה ואשתו נודע שהיא המחברת במהלך 1778, הרבה אחרי שהביקורות המשבחות הגיעו לאוזניהם. בסוף השנה, למורת הרוח של ברני, נחשפה זהותה בפואמה סאטירית מאת ג'ורג' הדספורד , אותה כינתה ברני "פואמה נאלחת".
לאחר שנחשפה זהותה של ברני כמחברת, היא הייתה לדמות מקובלת בחוגי החברה הגבוהה. הסטר ת'רייל זימנה אותה לביתה - את יום המפגש תיארה ברני כ"משמעותי ביותר עבורי מאז לידתי" - ולקחה אותה תחת חסותה. דרך ת'רייל הפכה ברני לחלק מהדור השני של מעגל הבלוסטוקינג.
הוויטלינגס.
לאחר ש"אוולינה" נחל הצלחה, עודדו את ברני אישים כגון ת'רייל, ג'ונסון, ריינולדס וריצ'רד ברינסלי שרידן - מחזאי והבעלים של תיאטרון דרורי ליין - לכתוב מחזה קומי ברוח הרומן. ברני ניגשה למשימה, ובמאי 1779 סיימה לכתוב את המחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" ("The Witlings: A Comedy by A Sister of the Order"), שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון, ובעיקר על נשים אינטלקטואליות, שלקחו חלק במעגל החברתי של הבלוסטוקינג. לפי ההגדרה במילון השפה האנגלית של ג'ונסון משמעות המילה witling היא אדם שמעמיד פני חכם, אף שיש לו מעט מן החוכמה.
קוראים של המחזה, ביניהם אביה של ברני, הזהירו את ברני שהסאטירה שכתבה עשויה לפגוע באישים הקרובים למעגלים החברתיים שלה ושל משפחתה. במיוחד, הם חשבו שאחת הדמויות הבולטות במחזה, "גברת פטפוט" (Lady Smatter), תזוהה עם אליזבת מונטגיו, שהייתה אשת חברה בולטת והמנהיגה של מעגל הבלוסטוקינג. ברני החליטה לשמוע לעצתם של קרוביה ולגנוז את המחזה. באוגוסט 1779 כתבה ברני לאביה, "פעמוני הכנסייה הגורליים, אם כן, מצלצלים, ו'מטה יחד עם המתים' שוקעות ה'וויטלינגס' המסכנות - לתמיד, ולתמיד, ולתמיד!".
המחזה התגלה שוב ב-1945, כשהספרייה הציבורית בניו יורק רכשה את הכתבים והמסמכים של ברני. ב-1994 הוא פורסם במסגרת אנתולוגיה של מחזות מתקופת הרסטורציה האנגלית ומהמאה ה-18. המחזה הופק לבמה לראשונה ב-1998 ביוסטון. ב-2008 עלתה הפקה של הוויטלינגס בווסט אנד בניו יורק.
ססיליה.
ב-1782 פרסמה ברני את הרומן השני שלה, "ססיליה, או זכרונותיה של יורשת" ("Cecilia, or Memoirs of an Heiress"). גיבורת הרומן היא ססיליה בוורלי, יתומה צעירה, שירשה מדודה סכום מכובד של 3,000 פאונד בשנה והון אישי צנוע יותר של 10,000 פאונד. הדוד השאיר בצוואתו תנאי, שאם תתחתן היא תוכל להמשיך לקבל את הירושה רק אם יסכים בעלה לקחת את שמה, כלומר להיקרא מר בוורלי. עד שתגיע לבגרות מלאה נמצאת ססיליה תחת השגחתם של שלושה גברים שנבחרו על ידי דודה להיות האפוטרופוסים שלה, מר הארל, מר דלוויל ומר בריגס. כמו אוולינה, מגלה ססיליה את הסכנות שאורבות לנשים עם כניסתן לחברה. כמוה, היא עוזבת את החיים השלווים באנגליה הכפרית ועוברת ללונדון. המפגש של ססיליה עם החברה הלונדונית מספק הזדמנות לביקורת וסאטירה על החברה הגבוהה, אך הטון של "ססיליה" רציני יותר מזה של "אוולינה". חלק מהגברים והנשים בסביבה של ססיליה, כולל חלק מהגברים שמונו לשמור עליה, אינם מעוניינים בטובתה, אלא בהונה ובטובתם האישית. טוב ליבה חושף אותה לניצול וסחיטה. היא מלווה למר הארל כסף מהונה האישי ומהלוואה שלקחה בעצמה. אולם, הקשיים הפיננסים של הארל אינם נפתרים; הוא מתאבד, ההון שהלוותה לו אובד לתמיד, והיא צוברת חובות כבדים. היא מוצאת מפלט בבית של מר דלוויל האריסטוקרט, אך הוא בז לה, כפי שהוא בז לכל מי שאינו בעל מעמד. ססיליה ומורטימר, בנו של מר דלוויל מתאהבים, אך האחרון לא מסכים לוותר על שמו. הם מחליטים להתחתן בכל זאת, והיא מאבדת את הירושה מדודה. שורה של אירועים ואי-הבנות מאיימים על הנישואים של ססיליה ומביאים אותה לפי עוני ואובדן שפיותה. לבסוף, כל אי-ההבנות נפתרות, ססיליה יורשת הון מקרובת משפחה, והכל בא על מקומו בשלום.
"ססיליה" זכה להצלחה מיידית ויצא ביותר מ-50 מהדורות, זאת על אף שזהו רומן ארוך, בחמישה כרכים, כפול מאורכו של "אוולינה". בניגוד ל"אוולינה", "ססיליה" אינו רומן מכתבים, והוא כתוב בגוף שלישי. עבור הזכויות על הרומן קיבלה ברני 250 פאונד. כמו "אוולינה" וכל שאר הרומנים של ברני, גם "ססיליה" יצא לאור בעילום שם, אך זהות המחברת הייתה סוד גלוי. אדמונד ברק היה אחד הראשונים להגיב בהתלהבות על הרומן.
אחת הקוראות של "ססיליה" הייתה ג'יין אוסטן הצעירה, שככל הנראה לקחה מהרומן של ברני את כותרת ספרה "גאווה ודעה קדומה". לקראת סוף הרומן, דוקטור ליסטר נושא נאום בו הוא מכריז ש"העסק המצער הזה היה בכללו תוצאה של גאווה ודעה קדומה". הוא מוסיף: "אך זאת זכרי, אם לגאווה ולדעה קדומה את חייבת את יסורייך,
הטוב והרע מאוזנים כך שלגאווה ולדעה קדומה תהי חייבת גם את קיצם".
גם הסטר ת'רייל תמכה בברני במהלך כתיבת "ססיליה" ולאחר יציאתו לאור, אך היחסים בין ברני לת'רייל נותקו כשנתיים לאחר יציאת הרומן, בעקבות הנישואים השניים של האחרונה, שנתפסו על ידי ברני ואחרים כבלתי הולמים.
בחצר המלוכה.
דרך קשריה עם ת'רייל הכירה ברני את האמנית והסופרת מרי דלאני, לה היו קשרים בבית המלוכה הבריטי. דלאני הכירה את ברני למלך ג'ורג' השלישי ולמלכה שארלוט. לאחר שהכירו הציעה לה המלכה משרה כאחת משתי האחראיות על ההלבשה שלה ושל הנסיכה המלכותית (second keeper of the robes). המשרה הקנתה לברני משכורת ותנאים נוחים, אך דרשה הפרדה בינה לבין חוגיה החברתיים. בנוסף, הייתה זו משרה לכל החיים, שלא ניתן להשתחרר ממנה ללא אישור המלכה. ברני החליטה לקבל את המשרה, בעידוד אביה, ומשום שהייתה רווקה בשנות השלושים לחייה עם עתיד לא ברור. היא החלה את תפקידה ביולי 1786.
בתקופת שירותה בחצר המלכה חלה המלך ג'ורג' השלישי במחלת נפש. ביומן של ברני קיימים קטעים בהם היא מתארת את התפתחות המחלה של המלך ואת האווירה סביבו, וכן קטע מפורסם שבו היא מספרת כיצד המלך רדף אחריה בגני קיו (המלך הועבר לארמון קיו במהלך אחת ההתפרצויות של מחלתו).
כפי שצפתה ברני, העבודה בחצר המלוכה הייתה משעממת עבורה, ודרשה ממנה לעבוד שעות רבות בשירות המלכה והנסיכה. היא יצרה קשרים חבריים עם השתיים, אך לא הסתדרה עם המלבישה הראשונה הבכירה ממנה. מצב רוחה היה בשפל, וייתכן שהייתה בדיכאון. מצבה הבריאותי התדרדר, וחברים של אביה מהמועדון הספרותי של ג'ונסון החלו לתכנן כיצד לשחררה מתפקידה. ג'יימס בוזוול פגש את ברני בטירת וינדזור ועדכן אותה לגבי התוכניות, שכללו הפעלת לחץ על אביה מצד אישים כמו אדמונד ברק וריינולדס. בסופו של דבר, הוחלט שברני תגיש עתירה רשמית למלכה בבקשה לסיים את תפקידה. המלכה הסכימה בחוסר רצון, ושישה חודשים לאחר שהוגשה הבקשה, ב-1791, הייתה ברני חופשייה.
נישואים.
בתחילת המהפכה הצרפתית אימץ אביה של ברני עמדות וויגיות רדיקליות, ותמך במהפכה. אולם, כמו בריטים רבים אחרים, ככל שהמהפכה התפתחה, השתנו עמדותיו והפכו לאנטי-מהפכניות. שינוי זה, בהשפעת הרהורים על המהפכה בצרפת של ברק, ניכר היה אצל רבים ממכריה של ברני וכך גם אצל ברני עצמה.
בינואר 1793 פגשה ברני לראשונה קבוצה של מהגרים אריסטוקרטים צרפתים (émigrés) שברחו מצרפת בעקבות המהפכה והתיישבו בג'וניפר הול, מבנה ליד בוקס היל במחוז סארי, כ-40 ק"מ מלונדון. הקבוצה כללה את מאדאם דה סטאל, שארל-מוריס דה טליראן ואחרים, שביקרו את המהפכה, אך תמכו ברפורמות ליברליות של המשטר הישן. ברני הכירה אותם דרך אחותה סוזן, שהתגוררה בשכנות לג'וניפר הול. כשהיא נפגשה עימם היה זה סמוך להוצאה להורג של לואי השישה עשר, והיא כתבה ביומנה על מצב רוחם הירוד. היא פיתחה קשרי ידידות עם דה סטאל, אך כשנפוצו השמועות על אורח החיים המתירני של הצרפתייה (היא ניהלה רומן עם הרוזן דה נארבון הנשוי), התרחקה ממנה ברני ויחסיהם התקררו.
אחד המהגרים בג'וניפר הול היה אלכסנדר ד'ארבלה (Alexandre d'Arblay), איש צבא ושליש לשעבר של המרקיז דה לה פאייט. ברני וד'ארבלה התאהבו, וב-28 ביולי 1793 הם התחתנו. ההחלטה להינשא לד'ארבלה הייתה אמיצה ולא מובנת מאליה: ברני הייתה בת 41, והונה היחיד היה פנסיה מלכותית של 100 פאונד בשנה, אותה היא הייתה עשויה לאבד בכל עת; ד'ארבלה מצדו איבד את כל רכושו במהפכה. בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת בפברואר 1793, כך שד'ארבלה היה כעת מהגר, נתין של מדינת אויב. בנוסף, הוא היה קתולי, כך שסיכוייו למצוא מקור פרנסה באנגליה היו אפסיים. מסיבות אלה התנגד בתחילה אביה של ברני לחתונה. הוא נתן את ברכתו לזוג, לאחר מסע שכנועים מצדה, אך נעדר מהחתונה עצמה.
קמילה.
בדצמבר 1794 נולד לזוג בן, אלכסנדר צ'ארלס לואי. מספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1795 עלה לבמה מחזה שכתבה ברני בזמן שעבדה בבית המלוכה, "אדווי ואלגיבה" ("Edwy and Elgiva"). זו הייתה דרמה טרגית שנכתבה בהשראת הקונפליקט בין אדוויג, מלך אנגליה ואשתו אלגיבה (Ælfgifu ) לבין דאנסטן במאה העשירית. המחזה עלה לבמה רק פעם אחת וזכה לביקורות צוננות מהקהל.