הרכב האוטונומי – כך מקווים – ישחרר את האנשים מעול הנהיגה ויעניק להם זמן פנוי בנסיעה, לצורכי בילוי, עבודה ומנוחה.
מכוניות ללא נהג עתידות להיות לעזר רב עבור אנשים בעלי מוגבלות. כך למשל, גם אנשים בעלי לקות ראייה יוכלו להתנייד בבטחה.
חסרונות.
צי כלי רכב רובוטיים על הכבישים, שנשלט כולו על ידי מחשבים, עלול להיות פרוץ לטרור קיברנטי.
יש החוששים שכלי רכב אוטונומיים דווקא יגדילו את תאונות הדרכים באופן משמעותי. לדעתם, היות שמערכת הרכב האוטונומי טיפשה בהשוואה לנהג האנושי, כל כשל או פגם במחשב המערכת או בתוכנה שלו, עלול למנוע ממנה להבחין במכשולים בכביש כגון מכוניות אחרות, הולכי רגל או מכשולים אחרים, וכתוצאה מכך יתרחשו תאונות דרכים, כפי שכבר קרה עם הרכב האוטונומי. פריצה למערכת הרכב, יכולה אף היא לגרום לתאונת דרכים.
השפעות נוספות.
הערכות שונות וסותרות לגבי ההשפעות השונות של המכוניות האוטונומיות על החברה עוסקות בכמות כלי הרכב שינועו בכבישים לאחר כניסתן של מכוניות אוטונומיות לשווקים בכמויות גדולות. הערכה אופטימית פופולרית, אותה גם מתחזקות החברות המושקעות בפיתוחן של המכוניות האוטונומיות, היא שמספר כלי הרכב יקטן, בזכות יכולתה של מכונית בודדת להסיע במשך יום אחד כמות רבה של אנשים, במקום המצב כיום בו אותה המכונית מסיעה לא פעם אדם אחד. אם הערכה זו תתממש, צפוי פיחות במספר תופעות כמו פקקי התנועה וזיהום האוויר. הערכות אחרות מציעות שדווקא תגדל כמות כלי הרכב בכביש, וזאת מכיוון שהמכוניות האוטונומיות יהיו כה זמינות ונוחות, כך שיפחת באופן דרמטי השימוש בתחבורה ציבורית – בין אם היא תהיה אוטונומית ובין אם לא. אם הערכה זו תתממש, צפוי בהתאמה גידול בפקקי התנועה או זיהום האוויר.
הערכה נפוצה לגבי המכוניות האוטונומיות היא שהן יגרמו לאובדן רב של משרות של נהגים, דוגמת נהגי מוניות או נהגי משלוחים.
יש הערכות שאובדן משרות אלו יגדיל את האבטלה, אולי כחלק ממגמה רחבה יותר של אבטלה טכנולוגית.
הערכות נגדיות מציעות שהשוק החופשי יידע להציע פתרונות חלופיים למשרות שיאבדו, כמו שקרה עם כניסתן של המצאות טכנולוגיות רבות מאז המהפכה התעשייתית. אולם, הערכות נוספות מעלות את החשש שהפתרונות החלופיים הללו, שצפויים להיות בעלי אוריינטציה מאוד טכנולוגית, עלולים להיות לא רלוונטיים לאוכלוסייה שתצא משוק העבודה ממקצועות שדורשים הרבה פחות השכלה, בדומה לנהגים.
מכוניות אוטונומיות צפויות ליצור חלוקה מחדש של הכנסות שכיום מגיעות מתעשיית הרכב. למשל, גביית מיסים ואגרות על ידי ממשלות צפויה לקטון בעקבות התייעלות השוק, מה שיצמצם את הכנסות הממשלה. מצד שני, אזורים מחוץ לעיר עשויים ליהנות מעלייה בהכנסות בזכות הפיכת שטחים גדולים וריקים למגרשי חניה מניבים, שיסייעו כלכלית למועצות אזוריות שזקוקות לכך מאוד.
על פי כמה מההערכות, מכוניות אוטונומיות יאזנו את תופעת העיור, ויחזקו את הפרוורים, גם בזכות הגברת נוחות הנסיעות למרחקים ארוכים.
קמילה פארקר בולס
רבי שניאור זלמן מליאדי
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התחוללה בין השנים 1846–1848. בארצות הברית היא נקראת גם "מלחמת מקסיקו", ובמקסיקו -- "ההתערבות האמריקנית", "הפלישה האמריקנית למקסיקו", או "מלחמת התוקפנות הצפונית". המלחמה הסתיימה בניצחון אמריקני מכריע, שבעקבותיו סופחו לארצות הברית הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מוויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו.
רקע.
השאיפה האמריקנית להתפשטות מערבה.
לאחר רכישת לואיזיאנה בשנת 1803, החל גל הגירה של אלפי אמריקנים ממזרח ארצות הברית לשטחים המערביים החדשים, וגם לשטחים שעדיין לא נשלטו בידי ארצות הברית. השטחים שמדרום מערב לשטחי "רכישת לואיזיאנה", נשלטו תחילה בידי ספרד, והחל מ-1821 נשלטו בידי מקסיקו, לאחר שזו השיגה את עצמאותה.
בארצות הברית השתררה תחושה שכונתה "הייעוד הגלוי", שלפיה יש לארצות הברית זכות בסיסית, שמקורה אלוהי, להנחיל את האידיאלים האמריקנים של דמוקרטיה, שוק חופשי, חופש ושגשוג כלכלי, על כל השטחים עד האוקיינוס השקט במערב. הסנאטור ה.ו. ג'ונסון אמר באותם ימים: "אני מאמין שתהיה זו בגידה במשימתנו הנאצלת אם נסרב לשרת את מטרותיה הנשגבות של החוכמה האלוהית. המלחמה היא תמיד יצירתו של המפיק בחוכמתו את כל האירועים, ולכן היא אמצעי בהשגת המטרה הגדולה רימום האדם וקידום אושרו... בהתאם לכך, אני מקבל את דוקטרינת הייעוד הגלוי."
השאיפה האמריקנית הזאת גרמה לקונפליקטים עם כל שכנותיה, החל בבריטים שבקנדה ובאורגון, וכלה במקסיקנים שבדרום מערב. לא דובר בהכרח בפעולות צבאיות, והחל מ-1827 אף הציעו האמריקנים למקסיקו לרכוש שטחים אלו תמורת סכומים גבוהים. הנשיא ג'יימס פולק, שהיה ממובילי תחושת "הייעוד הגלוי", הציע מיד עם כניסתו לתפקיד ב-1845, לרכוש את כל השטחים המקסיקנים שבדרום מערב תמורת 25 מיליון דולר, אך מקסיקו סירבה לוותר על כמחצית משטחה לשכנתה ממזרח, גם תמורת סכום גבוה שכזה. בסופו של דבר הדרדרו הדברים עד לידי מלחמה בין ארצות-הברית ובין מקסיקו.
סכסוכי גבולות.
הגורם המיידי לפרוץ המלחמה היה סכסוכי הגבולות בין מקסיקו לבין ארצות הברית.
ב-1835 מרדה טקסס כנגד השליטה המקסיקנית, ולאחר קרבות קשים נאלץ נשיא מקסיקו, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, לחתום ב-1836 על הסכם ולסקו, שהביא להקמתה של רפובליקת טקסס העצמאית. אלא שההסכם לא פתר את חילוקי הדעות בדבר הגדרת הגבול שבין מקסיקו לרפובליקת טקסס, וסכסוכי גבול מזוינים פרצו בין שתי המדינות.
בהימשך סכסוך הגבולות, החליטה לבסוף רפובליקת טקסס, לשמחתם ובעידודם של האמריקנים, להסתפח בשנת 1845 לארצות הברית, וב-4 ביולי אושר בקונגרס האמריקני צירופה של טקסס כמדינה פדרלית.
מקסיקו ראתה בעין רעה את סיפוחה המהיר של טקסס לארצות הברית, ועניין הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו הפך לנושא מרכזי שעל סדר היום של שתי המדינות. ארצות הברית טענה שהגבול הדרומי של טקסס הוא נהר הריו גראנדה. מקסיקו טענה לעומתה, שהגבול עובר בנהר הנואסס (בספרדית: Nueces) שמצפון לריו גראנדה.
הכרזת המלחמה.
לאחר שנכנס לתפקידו כנשיא, הורה ג'יימס פולק לגנרל זאכרי טיילור, להציב כוחות בין נהר ריו גראנדה ונהר נואסס. טיילור חצה את הנואסס, התעלם מדרישת מקסיקו לסגת, והמשיך דרומה אל מעבר לריו גראנדה, שם החל בבניית פורט בראון.
הקרבות החלו ב-24 באפריל 1846, כשפרשים מקסיקנים שבו פלוגה אמריקנית ליד הריו גראנדה. לאחר תקריות גבול בפאלו אלטו (ליד העיר בראונסוויל שבטקסס) וברסקה דה לה פלמה, ביקש פולק הכרזת מלחמה פורמלית, כשהוא מסביר בקונגרס שהמקסיקנים "פולשים לטריטוריות שלנו ושופכים דם אמריקני על אדמה אמריקנית". הקונגרס אישר הכרזת מלחמה ב-13 במאי 1846 ברוב של 174 קולות בעד לעומת 14 קולות נגד. באופן כללי, מרבית מדינות הצפון והוויגים התנגדו למלחמה, והדרום והדמוקרטים תמכו בה ברובם. מקסיקו, מצידה, הכריזה מלחמה מיד אחר כך, ב-23 במאי.
מהלך המלחמה.
מהלכים ראשונים.
מיד לאחר הכרזת המלחמה פלשו כוחות ארצות הברית למקסיקו במספר חזיתות.
בחזית האוקיינוס השקט נשלח הצי בפיקודו של ג'ון סלואוט לכבוש את קליפורניה, וזאת בשל החשש שבריטניה תרצה אף היא לכבוש שטח זה. סלואוט חבר לבדלנים בצפון קליפורניה, שהכריזו עוד קודם לכן על עצמאות בכמה שטחים ואף כבשו מספר ערי מפתח.
בחזית שנייה, כבשו כוחות יבשתיים בפיקודו של סטיבן קירני את סנטה פה שבניו מקסיקו, ופנו מערבה לכיוון קליפורניה. כאן נעזר קירני בתגבורת מחיל הים בפיקודו של רוברט סטוקטון, וכבש את מונטריי, לוס אנג'לס וסן דייגו שבקליפורניה.
הלחימה בקליפורניה הוכרעה, וב-13 בינואר 1847 נחתם הסכם קאוונגה (Cahuenga), שעל פיו תושבי קליפורניה המקסיקנים הורשו לשוב לארצם, ושוחררו שבויים משני הצדדים.
הכוח המרכזי בפיקודו של זאכרי טיילור, המשיך להתקדם מעבר לריו גראנדה ולתוך מקסיקו, ובספטמבר 1846 הביס את הכוחות המקסיקנים בקרב מונטריי שארך שלושה ימים וגבה קורבנות רבים משני הצדדים.
המשך המלחמה.
הנשיא המקסיקני, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, פיקד בעצמו על כוחות שנעו צפונה כדי להילחם בטיילור, אך הובס ב-22 בפברואר 1847 בקרב בואנה ויסטה.
במקום לחזק את טיילור בהתקדמותו, החליט הנשיא פולק לפתוח במרץ 1847 חזית נוספת על ידי כוחות בפיקודו של הגנרל וינפילד סקוט, שהונחתו מהים וחדרו לליבה של מקסיקו. סקוט צר על העיר וראקרוס, כבש אותה, ולאחר קרבות קשים שנמשכו כשבעה חודשים בסרו גורדו ובצ'פולטפק, התקדם לעבר הבירה המקסיקנית מקסיקו סיטי וכבש אותה באוקטובר 1847.
אחד המפקדים בצבא מקסיקו, פדרו מריה אנאייה, שהגן על אזור מנזר סנטה מריה צ'ורובוסקו, אמר את המשפט המפורסם ביותר במלחמה לגנרל האמריקני טוויגס, כשזה נכנס למנזר לאחר ניצחונו: "אילו היו לנו כדורים לא הייתם פה", המדגים את הנחיתות המקסיקנית גם במשאבים.
אחד הגדודים שהשתתפו במלחמה היה גדוד סנט פטריק, שכלל כמה מאות מהגרים קתולים (רובם אירים שהיגרו לאמריקה לאחר הרעב הגדול באירלנד), שעזבו את הצבא האמריקני וחברו ללוחמים המקסיקנים. על פי גרסה אחת, ערק הגדוד בעקבות אפליה קשה מצד האמריקנים, והצטרף לפיכך למקסיקנים הקתולים. מספר היסטוריונים גורסים, שהיו אלה שבויים אמריקנים שהוחזקו בידי מקסיקו ואולצו להילחם עבורה, ובגרסאות אחרות מדובר בעריקים אמריקנים שבגדו במדינתם.
מרבית חיילי הגדוד נהרגו בקרב צ'ורובוסקו, ואחרים, שנשבו בידי האמריקנים, נחנקו או נתלו באכזריות כאקט של נקמה, לאחר שנצרבה בעורם האות "D" (עריק - Deserter) בברזל מלובן.