ביוני 1942, בתקופה שבה נדרשו יהודי צרפת לענוד טלאי צהוב באזור צפון צרפת, שהיה כבוש בידי הגרמנים, ברחו ארבעת בני משפחת דואקן (Duakan) מפריז לאזור השלטון של משטר וישי בדרום צרפת. בנובמבר 1942, החודש בו כבשו הגרמנים גם את אזור משטר וישי, הגיעו בני המשפחה לעיירתו של אריבה. מיד עם הגעת המשפחה לעיירה הוכנס אחד מילדי המשפחה לבית הספר שניהל אריבה. מספר תלמידים יהודים נוספים היו בבית הספר הזה בתור חניכים. הוריהם היהודים חיו באותה עיירה אך התלמידים היהודיים לא הורשו לעזוב את מתחמי בית הספר, מחשש לשלומם. עובדת היותם יהודים לא נמסרה לתושבי העיירה מכיוון שבאזור היו חיילי אס אס, אשר מדי פעם היו עימותים מזוינים בינם לבין חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית. האב אריבה שיכן את הוריהם של הילדים במקומות מחבוא באזור כפרי מבודד, שם היו בטוחים באופן יחסי מפני פשיטה של גרמנים או שוטרים צרפתיים משתפי פעולה עם משטר הכיבוש הנאצי.
באפריל 1944 ביקשו מפקדים בדיוויזיית האס אס "דאס רייך" להשתמש בבית הספר כדי לשכן את חייליהם. אריבה התעקש שהלימודים לא ייפסקו ושבית הספר ימשיך לתפקד כרגיל. הוא התפשר על הקצאת רוב הבניין לאס אס וכך הצליח להשיג את המשך הלימודים, כולל לימודיהם של הנערים היהודיים שהוסתרו בבית ספרו במקביל לשהותם של חיילי האס אס במקום. אחד הנערים, פאול פוטר (Futter), נתפס על ידי חיילי אס אס כשניסה לבקר את משפחתו מחוץ לבית הספר ונרצח. לזכרו הוקמה אנדרטה במקום הרצח.
הנצחה.
בשנת 1996 הוכר אריבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2014 הוכר אריבה על ידי האפיפיור פרנציסקוס כ"מכובד" או "נכבד" (venerable) , תואר הנמצא דרגה מתחת "מבורך" ושתי דרגות מתחת "קדוש".
על כמות המספרים הראשוניים הקטנים ממספר מסוים
צפורה במלון
צפורה במלון או סיפור חתן הדמים מופיע ב. זהו הסיפור היחידי במקרא המתאר את אשת משה, צפורה. אורכו של סיפור זה הוא שלושה פסוקים בלבד.
מהלך הסיפור.
ה' מצווה על משה ללכת אל פרעה ולהורות לו לשחרר את עם ישראל. משה אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים. משה יוצא לדרך עם צפורה ושני בניו, ובדרכם לשם נאמר: "וַיְהִי בַדֶּרֶךְ בַּמָּלוֹן וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה' וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ". הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו גרשום. צפורה ממהרת ולוקחת אבן צור וכורתת את ערלת בנה, מניחה אותה לרגלי משה ואומרת: "חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי". לאחר מעשה זה של כריתת העורלה מסופר כי "וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ" וצפורה אומרת "חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת".
זיהוי הדמויות.
רבים מהמפרשים תהו על דברי צפורה. דבריה ומעשיה תלויים בשאלה מי הוא החתן, ומהם אותם 'דָּמִים' שצפורה מזכירה. ניתן לפרש שמשה הוא החתן, וזאת מפני שהוא חתנה של צפורה. ניתן גם לפרש שהבן הוא החתן וזאת לפי המנהג לכנות את הבן הנולד שנימול, חתן. גם את התבנית 'דָּמִים' ניתן לפרש בכמה אופנים. התבנית 'דָּמִים' הם דמי משה, שה' מבקש להורגו. וניתן לפרש שאותם 'דָּמִים' הם דמו של הילד שנימול. מכאן שאפשר לפרש את צמד המילים 'חתן דמים' בכמה אופנים:
הסיפור בשמות ד' מעלה קושי את מי ה' ביקש להרוג - את משה או את בנו. בשל פעולתה המהירה של צפורה הוא אינו עושה זאת. הסיפור בספר היובלים מבקש לתקן את הקושי, מדוע ביקש ה' להרוג את משה? הסיפור בספר היובלים יוצר הפרדה מוחלטת בין אלוהים לבין 'שר המשטמה' אשר בספר היובלים הוא זה שביקש להמית את משה. כך פותר בעל ספר היובלים את הסתירה בין שמות ג'-ד' בו ביקש ה' ממשה לצאת לשליחות לבין , בו הוא מבקש להורגו. בספר היובלים מסופר כי הסיבה לרצונו של שר המשטמה להרוג את משה היא למנוע ממשה לצאת לשליחות שהטיל עליו ה'. "ואתה ידעת את אשר אמר לך בהר סיני ואת אשר ביקש לעשות עמך שר המשטמה בשובך מצריימה... הלא בכל כוחו ביקש להורגך ולהושיע את המצרים מידך בראותו כי נשלחת לעשות שפטים ונקמה במצרים". בסיפור זה עולה בידי מחבר ספר היובלים ליצור סיפור שיש לו רצף מהסיפור הקודם, סיפור הסנה הבוער.
גם ספר הישר מבאר בדרכו את הסיפור ותולה את ניסיון הפגיעה בבן משה בשליח ה': "ויהי בדרך במלון וירד מלאך האלהים ויבקש ממנו (משה) תואנה. ויאמר להמיתו על דבר בנו בכורו אשר לא מל אותו, ויעבור על הברית אשר כרת ה' את אברהם. 'וגו ותרא גמורה את מלאך יי מבקש תואנה ממשה, ותדע כי בעבור אשר לא מל את גרשום בנה היה הדבר הזה לילד. ותמהר צפורה ותיקח מחדודי הצורים אשר שמה, ותמל את בנה ותמלט את אישה ואת בנה מיד מלאך האלהים.
רבי חסדאי קרשקש טוען כי המילה באה "אלא להצלה ממשחית ממשי בעולם הזה". רח"ק טוען כי האיום הפיזי הושת על בנו: "מצאנו שהמל תינוק מצילו מן המיתה ... שנאמר 'ויהי בדרך במלון ויפגשהו ה' ויבקש המיתו" — לתינוק, מפני שנתעצלה במילתו ולא מלה אותו."
כמו רח"ק גם אברהם אבן עזרא, מסביר כי 'חתן הדמים' הוא בנו של משה: "ובעבור שאחזתו רעדה (ידי משה רעדו מחמת מחלה שהביא עליו ה') 'לא יוכל הוא למולו, ומלה אותו צפורה, כי הוא גלה לה זה הסוד (שהחולי הוא מחמת דחיית המילה)".
בתלמוד הבבלי נאמר "תניא ר' יהושע בן קרחה אומר: גדולה מילה, שכל זכויות שעשה משה רבנו לא עמדו לו כשנתרשל מן המילה, שנאמר: וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה', וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ" . אמר רבי: חס וחלילה שמשה רבנו נתרשל מן המילה, אלא כך אמר: אמול ואצא - סכנה היא, שנאמר :"וַיְהִי בַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי בִּהְיוֹתָם כֹּאֲבִים.."() אמול ואשהה שלושה ימים - הקב"ה אמר לי: 'לֵךְ שֻׁב מִצְרָיִם'(), (אלא מפני מה נענש משה? מפני שנתעסק במלון תחילה, שנאמר: 'וַיְהִי בַדֶּרֶךְ, בַּמָּלוֹן' () . רשב"ג אומר: לא למשה רבנו ביקש שטן להרוג אלא לאותו תינוק, שנאמר: ' כי חתן כמים אתה לי. ' צא וראה מי קרוי חתן - הוי אומר זה התינוק . דרש רבי יהודה בר ביזנא: בשעה שנתרשל משה רבנו מן המילה, באו אף וחמה ובלעוהו ולא שיירו ממנו אלא רגליו, מיד 'וַתִּקַּח צִפֹּרָה צֹר, וַתִּכְרֹת אֶת-עָרְלַת בְּנָהּ'.() מיד חוו ממנו - באותה שעה ביקש משה רבנו להרגן, שנאמר: 'הֶרֶף מֵאַף, וַעֲזֹב חֵמָה? ().
מגמתו של הסיפור.
יש הסוברים כי סיפור זה בא לכוון את משה לייעודו כמנהיג. זוהי הפעם היחידה בה מוזכרת צפורה כדמות פעילה במדבר. משה שומע כי מתו האנשים אשר מבקשים להורגו והוא יכול לשוב בחזרה למצרים. הוא מעוניין לשוב כאדם פרטי ולא כמנהיג משחרר בני ישראל מעבדות. בדרכו למצרים פוגש בו ה' ומורה לו להעביר מסר לפרעה: "וַיֹּאמֶר ה', אֶל-מֹשֶׁה, בְּלֶכְתְּךָ לָשׁוּב מִצְרַיְמָה, רְאֵה כָּל-הַמֹּפְתִים אֲשֶׁר-שַׂמְתִּי בְיָדֶךָ וַעֲשִׂיתָם לִפְנֵי פַרְעֹה; וַאֲנִי אֲחַזֵּק אֶת-לִבּוֹ, וְלֹא יְשַׁלַּח אֶת-הָעָם. כב וְאָמַרְתָּ, אֶל-פַּרְעֹה: כֹּה אָמַר ה', בְּנִי בְכֹרִי יִשְׂרָאֵל. כג וָאֹמַר אֵלֶיךָ, שַׁלַּח אֶת-בְּנִי וְיַעַבְדֵנִי, וַתְּמָאֵן, לְשַׁלְּחוֹ--הִנֵּה אָנֹכִי הֹרֵג, אֶת-בִּנְךָ בְּכֹרֶךָ." ניתן להתייחס לפסוקים אלו כדברי ה' המורה למשה מה לאמר לפרעה. אך אפשרי להבין את פשט הסיפור כמסר של ה' למשה. ה' מזכיר למשה כי מאן לצאת לשיחות למען שחרור בני ישראל, וכדי לשכנע אותו בחשיבות השליחות ולהמחיש בפניו את הסכנה שבה נתון עם ישראל - אשר ה' רואה בו את בנו בכורו - ה' רוצה לפגוע בבנו של משה. צפורה, שנחלצת מיד ומצילה את בנה, מראה בפעולתה המהירה למשה, את הצורך במעשה מיידי למען הצלת חיים - הצלתו של עם ישראל. לאחר סיפור זה משה עוזב את משפחתו ופונה לתפקיד אותו ייעד אותו ה'והוא שחרור והצלת עם ישראל ממצרים. בסיפור זה מילאה את תפקידה האימהי כמודל להצלתו של בנה. מסיפור זה אינה ממלאת תפקיד כלשהו בסיפור שחרור העם מעבדות והמסע במדבר לארץ המובטחת. משה הוא זה שפונה לתפקידו במשפחתו המורחבת והציבורית -עם ישראל. הנשים בחייו של משה ובכללן צפורה מהוות מודל חיקוי עבורו לתפקידו כהורה אם (אמא) שיועד אליו "גידולו" של עם ישראל.
אחרים סוברים כי סיפור זה הוא סיפור אטיולוגי, בעל אופי דמוני, שבא להסביר כי תכלית ברית המילה היא להגן ולהציל ממוות.
זבונימיר סולדו
זבונימיר סולדו (בקרואטית: Zvonimir Soldo, נולד ב-2 בנובמבר 1967 בזאגרב שביוגוסלביה, כיום בקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי בעיקר בדינמו זאגרב ובשטוטגרט. לסולדו 61 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, עמה הגיע למקום השלישי במונדיאל 1998, והשתתף גם ביורו 1996 ומונדיאל 2002. סולדו אימן בשנת 2008 את דינמו זאגרב ובעונת 2009/10 את פ.צ. קלן.
קריירת מועדונים.
סולדו שיחק כנער במועדון הקרואטי אינטר זפרשיץ', ולמד בצעירותו משפטים באוניברסיטת זאגרב במשך שלוש שנים. הוריו שכנעו אותו להפוך לכדורגלן מקצועני, ובשנת 1988, כאשר היה בן 21, החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דינמו זאגרב. סולדו שיחק בקבוצה שנתיים, ועבר לקבוצת NK זאדאר, שם שיחק שנה אחת. לקראת עונת 1991/92 חזר למועדון נעוריו אינטר זפרשיץ', וזכה עמו בגביע הקרואטי, לאחר ניצחון במפגש כפול על דינמו זאגרב. סולדו נשאר באינטר זפרשיץ' עד לשנת 1994, אז חזר לדינמו זאגרב, ושיחק במועדון שתי עונות נוספות. בעונת 1995/96 זכה סולדו עם דינמו זאגרב בדאבל מקומי, לאחר שזכה באליפות ליגת העל הקרואטית ובגביע הקרואטי, לאחר ניצחון במפגש כפול על ורטקס.