במוזיקה שלו נותן חיים אלכסנדר ביטוי לנושאים ישראליים, הן ביצירות קוליות כמו "למען ציון לא אחשה" למקהלה מעורבת ושירים כמו "רומיה ויואל" ואחרים, והן ביצירות אינסטרומנטליות כ"שור, דודי" לטרומבון ופסנתר ו"יהללו שמו במחול" לתזמורת, וכן לדברי שירה אחרים, כמו "המרובעים" של עומר ח'יאם ושירים של אלזה לסקר-שילר. חיים אלכסנדר היה חתן פרס אנגל בשנת 1956, פרס רובינשטיין לשנת 1973, פרס אקו"ם לשנת 1996 ופרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2001.
חיים אלכסנדר נפטר בירושלים ב-18 במרץ 2012.
יהויכין סטוצ'בסקי.
יהויכין סְטוּצֶ'בְסקי נולד בפלך פולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) ב-1891. בשנת 1938 עלה לארץ בהזמנת הסוכנות היהודית, כשמאחוריו שנים רבות של פעילות מוזיקלית ענפה. בבואו לארץ התמנה למפקח על המוזיקה היהודית מטעם הוועד הלאומי – משימה שהחל בה כבר באירופה, כשפעל להחייאת המוזיקה היהודית.
בהלחנה כתחום עיסוק מרכזי החל סטוצ'בסקי לעסוק רק בארץ ישראל. באירופה מילאו את חייו הנגינה בצ'לו, הוראת הכלי בטכניקות חדשות שיצר וכתיבת ספרי לימוד. שנה לאחר בואו ארצה ייסד במה למוזיקה יהודית בבית ברנר בתל אביב, והעידוד שנתן למלחינים צעירים תרם רבות ליצירת מוזיקה חדשה וסגנון ארץ-ישראלי חדש. סגנונו הושפע בתקופה זאת מן הפולקלור התימני והספרדי. בין יצירותיו בשנים אלה: סוויטה לכינור ופסנתר (1940), דואו לכינור וצ'לו (1940), "שלושה אלתורים לחליל ופסנתר" (1943) ועוד. עם זאת לא, נטש את הסגנון המוכר של יהדות מזרח אירופה.
החל בשנת 1950 הציב במוקד התעניינותו היוצרת את השיר האמנותי בשפה העברית. הוא כתב שירים ומחזורי שירים רבים. הסוויטה "ישראל" היא יצירתו התזמורתית הארוכה ביותר של סטוצ'בסקי. על יצירה זו זכה בפרס התזמורת הפילהרמונית הישראלית ע"ש גרשון סווט. בשנים 1959–1982 הרבה לכתוב לכלי נשיפה מעץ וממתכת.
סטוצ'בסקי חיבר לפחות יצירה אחת לכל אחד מכלי הקשת, בהן "אלגיה" לוויולה (1980), שאותה הגדיר כסקירה רטרוספקטיבית של חייו וביקש שתושמע לאחר מותו לזכרו. בין יצירותיו המעטות יחסית לפסנתר: "ממראות הארץ" – "גליל", "נגב", "ירושלים" ו"עמק" (1950), "פתאומיות" (1967) ו"רסיסים" (1975–1977).
לצד כתיבתו המוזיקלית הרבה סטוצ'בסקי לכתוב מאמרים לעיתונות וחיבר ספרי מוזיקה אחדים, בהם "הכליזמרים" – עבודת מחקר על תולדותיהם, מנהגיהם ויצירותיהם. כן עסק בפולקלור ובאיסוף חומר על מוזיקה יהודית עממית. תוצאות מחקריו התפרסמו בכרכים אחדים.
בשנת 1977 העניקה עיריית תל אביב לסטוצ'בסקי את התואר יקיר תל אביב. ב-1979 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים. ימי הולדתו ה-80, ה-85 וה-90 צוינו בישראל באירועים חגיגיים ובקונצרטים.
עדן פרטוש.
עדן פַּרְטוֹש נולד בבודפשט בשנת 1907, ובטרם עלה לארץ ישראל בשנת 1938 למד כינור אצל ינה הובאי והלחנה אצל זולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בעירו. לאחר לימודיו ניגן בתזמורות שונות והופיע כסולן בערי אירופה. כן היה פעיל באגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו (ISCM). בשנת 1935 הזמין ברוניסלב הוברמן את פרטוש להצטרף לתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, שעמדה אז בעצם ייסודה, אך פרטוש העדיף לקבל את הזמנת ממשלת ברית המועצות ויצא ב-1936 לבאקו שבאזרבייג'ן לעבוד שם כאמן וכמורה. בתקופת שהותו שם התוודע אל המוזיקה של המזרח התיכון ואל המקאם, היכרות שסייעה לו בהמשך בהתפתחותו כמלחין ישראלי. האולטימטום שהוצג לפניו – להצטרף למפלגה הקומוניסטית או לעזוב את ברית המועצות – החזיר אותו ב-1937 לבודפשט, וממנה, כעבור שנה, לארץ ישראל ולתזמורת הארץ ישראלית, שם כיהן כוויולן ראשון עד 1956.
משנת 1951 היה פרטוש מנהל האקדמיה הישראלית למוזיקה, ובשנת 1961 קיבל תואר פרופסור באקדמיה מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנים אלה ניגן ברביעייה הארץ ישראלית עם לורנד פניבש, אליס פניבש-רוזנברג ולסלו וינצה. כמלחין, הושפע פרטוש הן מן האוונגארד והן מסביבתו, ומיזג בכתיבתו את הטכניקות הא-טונאליות והא-תמאטיות האירופיות החדשות עם האופי המאקאמי-המזרחי, שהתחבב עליו. יצירתו התוכניתית היחידה היא הפנטזיה הסימפונית "עין גב" (1951–1952, פרס אונסקו 1953, פרס ישראל 1954), המתארת את חיי העבודה ואת תקופת המלחמה בקיבוץ, שהיה אז יישוב סְפָר.
בשנת 1957 חיבר את "חזיונות" לחליל, פסנתר וכלי קשת – יצירה בשלושה פרקים המבוססים על נושאים תימניים. הכוריאוגרף האמריקאי גלן טטלי (Tetley) יצר על פיה מחול בשם "הציידים האגדיים" ללהקת בת שבע. בשנת 1957 חיבר את הקונצ'רטו השני לוויולה, שהקדיש לקיבוץ עין השופט, שם חובר ושם גם בוצע לראשונה בנגינת המלחין ובניצוח יהלי וגמן על תזמורת הקיבוצים. החמישייה "מאקאמאת" לחליל ורביעיית מיתרים היא האחרונה ביצירותיו המודאליות של פרטוש; אחריה פנה לטכניקת השורה. ברביעיית המיתרים השנייה, "תהילים", שילב בין טכניקת השורה לטעמי המקרא ויסודות מזרחיים.
גאורג זינגר.
גאורג זינגר נולד ב-1906 בפראג. בספטמבר 1939 עלה לארץ ישראל עם אשתו, זמרת האופרה חנה נאכר, בספינת המעפילים "טייגר היל". הנציב העליון התיר לו, כמחווה של חסד, לשהות בארץ, כדי שיוכל לנצח על התזמורת הארץ ישראלית במסע הופעותיה במצרים, לבנון וסוריה. מלחמת העולם השנייה מנעה את בואם של מנצחים זרים לארץ, ומשימת הניצוח על התזמורות המקומיות נפלה בעיקר על מיכאל טאובה ועל זינגר, שעשה לו שם עוד לפני הגיעו ארצה כמנצח הן באולמות הקונצרטים והן בבתי האופרה של צ'כיה וגרמניה.
במשך עשרות שנים ניצח זינגר על הפילהרמונית הישראלית ועל תזמורת רשות השידור, שעִמה הקליט יצירות ישראליות רבות. הוא ייסד את התזמורת הסימפונית חיפה והיה שותף לפיתוחה של התזמורת הקאמרית חולון. לצד הקריירה שלו כמנצח נודע זינגר כפסנתרן מעולה, שהצטיין בעיקר בקריאה ראשונה מפרטיטורה, אמנות שלמד אצל המלחין זֶמְלינסקי. הפילהרמונית נעזרה בכישרונו זה להצגת יצירות ישראליות לפני מנצחים אורחים.
אבל ארליך.
אבל ארליך נולד בשנת 1915 בפרוסיה המזרחית שבגרמניה ולמד מוזיקה באקדמיה למוזיקה בזגרב, יוגוסלביה. בשנת 1938 גורש משם בגלל יהדותו, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל. כעבור שנה החל לעבוד בהוראת הלחנה ומאז 1964 נמנה עם סגל מורי האקדמיה למוזיקה בתל אביב, שם התמנה לפרופסור בשנת 1972. נפטר בשנת 2003.
אבל ארליך הלחין בסגנונות ולהרכבים שונים, מהם בלתי מקובלים. "בשרו" הוא מעין רונדו מזרחי – צורה השכיחה אצל הפרסים והטורקים ובמידה פחותה בהרבה בקרב הערבים המקומיים. ארליך פיתח מצורה זו שיטת הלחנה מיוחדת, שיש בה מקצבים מתגלגלים, מיקרוטונים ותבניות מלודיות, והיא מתגלה בהמשך ביצירותיו הסריאליות.
האינדיבידואליות של ארליך באה לביטוי ביצירת צורה מוזיקלית חד-פעמית, למשל ביצירה הווֹקאלית "מגדלים וצללים" משנת 1960, לפסוקים מפרק א' בספר יואל. יצירות אחרות על נושא תנ"כי הן "מכתב לחזקיהו" (1962) לסופרן, אבוב ובסון, על פי ישעיהו , "אל תהיו כאבותיכם" (זכריה א', פסוקים א'-ה' למקהלה א-קפלה (1965), שחוברה למלאת עשר שנים למקהלת רינת וזכתה בפרס "רינת", ו"ביעותי אלוה" על פי פסוקים מאיוב, . יצירה זו כתובה בחלקה בתיווי מדויק וחלקה בהטרופוניה חופשית. ארליך כתב מוזיקה לסונטות של עמנואל הרומי, למילים של משוררים ישראלים ולשש סונֶטות של שייקספיר (1977). הוא עשה שימוש בנעימות יהודיות עממיות מן האוסף של חיים אלכסנדר, שמקורן בעיקר באי ג'רבה ובתפילת שחרית של יהודי חלב. כן חיבר את "ספר יצירה" לטקסט מספר הקבלה. "עדות" לדואו חלילים מבוססת על דברי עֵד במשפט אייכמן.
בשנת 1997 זכה אבל ארליך בפרס ישראל.
מרדכי סתר.
מרדכי סתר (סטרומינסקי) נולד בשנת 1916 ברוסיה ועלה ארצה כילד בשנת 1926, עם משפחתו. עוד ברוסיה החל לנגן בפסנתר, ואחרי שש שנים של לימודי פסנתר בארץ ישראל נסע לפריז, שם למד הלחנה אצל פול דיקא ונדיה בולאנז'ה.
בשנת 1937 חזר לארץ והחל לעסוק בהלחנה. בסגנון כתיבתו מיזג את מסורת המוזיקה המערבית עם המוזיקה היהודית העממית, בעיקר התימנית והספרדית. בשנות ה-30 וה-40 אסף מנגינות יהודיות מזרחיות, בעיקר מן האוסף של אברהם צבי אידלסון, "אוצר מנגינות ישראל", ועיבד אותן למרקמים פוליפוניים בטכניקות של מוזיקה כנסייתית מתקופת הרנסאנס. בתקופה זו נכתבה יצירתו החשובה "קנטטה לשבת" למקהלה, סולנים ותזמורת כלי קשת או עוגב. ליצירה זו הייתה השפעה רבה על גיבוש הסגנון של המוזיקה המקהלתית בארץ ישראל.
בשנות ה-50 וה-60 עסק בעיקר בחיבור מוזיקה קאמרית ויצירות לכלי סולו, בהתבסס על מוטיבים ועקרונות ריתמיים מן המוזיקה היהודית המזרחית. יצירתו "ריצ'רקאר לכלי קשת" מייצגת תקופה זו בעבודתו, יחד עם יצירות אחרות חשובות כמו האורטוריה תיקון חצות, לטקסטים מן המקורות בעריכת הסופר מרדכי טביב, המוזיקה למחול "בת יפתח" שנכתבה ללהקת בת שבע ו"ירושלים", סימפוניה למקהלה ולתזמורת כלי קשת.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הסתייג סתר מאווירת הניצחון והאופוריה ששררה בארץ. תגובתו התבטאה בהסתגרות ובנטישת המלודיות העממיות, שתפסו מקום חשוב כל כך ביצירתו עד אז.
מרדכי סתר היה מן המורים רבי ההשפעה באקדמיה למוזיקה בתל אביב. בין תלמידיו: המלחינים צבי אבני, אריה שפירא, נורית הירש ואף המנצח גארי ברתיני, שעשה רבות לביצוע המוזיקה של מורו.
סתר זכה בפרסים רבים, בהם פרס איטליה על הגרסה הרדיופונית של "תיקון חצות" (1962), פרס ישראל (1965) ופרס אקו"ם למפעל חיים (1983). במאמרו "היצירה המוזיקלית הישראלית: בחיפוש אחר הזהות האישית" לציון יובל למדינה סיכם המוזיקולוג פרופ' חנוך רון את מקומו של מרדכי סתר במילים אלה: