שאקיץ' טען להגנתו כי הוא חף מפשע. הוא הכחיש כי בתקופתו נעשו פשעים כלשהם וטען כי העדים בודים את הסיפורים מדמיונם או שמדובר בתעמולה אנטי קרואטית. כשהעד יעקב פינצי טען שכשהצעידו אותו עם עוד 700 איש בצעדת מוות בת-עשר-שעות את כל 37 הקילומטרים מסטארה-גרדישקה ליאסנובאץ, ב-23 בספטמבר 1944, ושאוסטאשה הכה אותו בעורף בקת-רובה ואמר: "אתה עינית את ישו", שאקיץ' צחק, והשופט גער בו, והוא ענה: "אני קורא כדי להימנע מלהקשיב לשטויות". הגם שמעולם לא הכחיש שהיה אוסטאשה במחנה, ואף התגאה בזאת, הכחיש במצח נחושה כל קשר לתליית קבוצת-בושקוביץ' או לעצם קיומה, אך לקראת סוף המשפט, כשהראיות קרמו עור וגידים, שאקיץ' שינה את גרסתו וטען שמש"ק אוסטאשי שהיה חלק מהערכאה הצבאית-הניידת, רב-סמל מילאן סודאר, ירה בבושקוביץ'. שאקיץ' שיבח את אנטה פאבליץ' ואת וייקוסלאב לובוריץ' כגיבורים לאומיים. שאקיץ' קיבל את גזר הדין בתשואות לעג. דבריו האחרונים במשפט היו: "אין לי שום ייסורי מצפון".
משפטו של דינקו שאקיץ' זכה לביקורות שונות: מצד אחד, המשפט התנהל באופן סדיר ודינקו שאקיץ' זכה לגזר הדין המקסימלי בחוק הקרואטי. עם זאת, רבת חשיבות היא העובדה, ששאקיץ' לא הואשם כלל מלכתחילה ברצח-עם. ככלל, משפטו של דינקו שאקיץ' הצליח לאשרר את המידע הכתוב בדו"ח וועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה לחקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, שנחשב לעיתים כלא-מהימן. יתרה מזאת, במשפט הוזמו עדויותיהם של שאקיץ' עצמו ושל יוסיפ קולאנוביץ', היסטוריון שסינגר עליו בעדותו. בכלל, כל ההיסטוריונים שהעידו במשפט דיברו על מספרי מתים נמוכים במחנה, והועמדו על טעותם. בכתב-האישום גם נאמר, כי עדויות-שמיעה של עדים, על אירועים שלא חזו בהם במו עיניהם, אף הם מהימנים.
שאקיץ' מת ב-20 ביולי 2008, ובהלוויתו נשרף במדי האוסטאשה כמחווה של מאמיני תנועת-האוסטאשה, נאו-נאצים, אשר אחד מהם, כומר קתולי, שיבח את שאקיץ' כ"דוגמה ומופת לכל קרואטי".
טראוטוניום
טראוטוניום (בגרמנית: Trautonium) הוא כלי נגינה אלקטרוני מונופוני, שהמציא פרידריך טראוטוויין (Friedrich Trautwein) בסביבות 1929 בברלין.
בהמשך הצטרף אליו אוסקר זאלה (Oskar Sala) ופיתוח הכלי נמשך עד מותו של זאלה בשנת 2002. הכלי איננו מופעל במקלדת אלא באמצעות תיל רזיזטיבי (נגד), המתוח מעל לוח מתכת ונלחץ להפקת צליל. לחיצת התיל סוגרת מעגל חשמלי, כאשר נקודת המגע קובעת את אורך התיל בו יעבור הזרם, ולכן את ההתנגדות החשמלית. כך ניתן להפיק צלילים שונים. נגינה אקספרסיבית בתיל זה התאפשרה בהחלקה עליו או ביצירת ויבראטו בתנועות קטנות.
פאול הינדמית כתב כמה שלישיות קצרות לשלושה טראוטוניומים מכווננים לשלושה גבהים שונים: קול בס, קול אמצעי וקול גבוה. אחד השכלולים הראשונים של זאלה הייתה הוספת מתג לשינוי הכוונון הסטאטי. בהמשך הוסיף מחולל רעש ומחולל מעטפת (שנקרא Schlagwerk), מסנן רכיבי צליל (מסננים אחדים של טווחי תדרים) והמתנדים התת-הרמוניים. המתנדים הללו מחוללים גובה עיקרי וכמה הרמוניות, שאינן מכפלות של הטון היסודי, אלא קטעים שלו. אפשר לערבל ארבעה מן הגלים הללו והנגן יכול לעבור בין מערכים אלה, המוגדרים מראש. משום כך נקרא הכלי "טראוטוניום ערבול". אוסקר זאלה חיבר מוזיקה לסרטים תעשייתיים, אבל הפסקול המפורסם ביותר שלו הכיל את הרעשים לסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק.
היצרן הגרמני דֶפפר (Doepfer) משווק אביזרים, המשווים לסינתסייזר אופי דמוי טראוטוניום.
הסכם פאס
הסכם פֶאס (בערבית: معاهدة فاس; בצרפתית: Traité de Fès) הוא הסכם שנחתם ב-30 במרץ 1912 בעיר פאס במרוקו, בין עבד אל חפיד, סולטאן מרוקו, לבין ממשלת צרפת, ובו הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות צרפתית.
הרקע.
להסכם החסות קדמו שני משברים. במשבר טנג'יר, שהתרחש בשנת 1905 בעת ביקור הקייזר וילהלם השני בטנג'יר הצהיר הקייזר כי מרוקו מדינה עצמאית, וכי השליטה הצרפתית אינה מקובלת על גרמניה אשר תובעת זכויות קולוניאליות בשטחה של מרוקו. במשבר המרוקאי השני, בשנת 1911, אף הונחתו כוחות צבא גרמניים בנמל אגאדיר שבחופי מרוקו, צעד שנחווה כמאיים, הן כלפי הקולוניה המרוקאית, והן כלפי המעצמות בריטניה וצרפת.
ההסכם.
בתמורה לחתימה על ההסכם ולהכרה במרוקו כמדינת חסות של צרפת, הורחבו והוגדרו גבולותיה של מרוקו, והיא קיבלה את הגנת המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני. בנוסף, הוקפאו, עם חתימת ההסכם, תביעותיה הטריטוריאליות של ספרד כלפי מרוקו, מצפון ומדרום.
הטבח ביהודי פאס בעקבות ההסכם.
בעקבות הסכם פאס ניסו מורדים מוסלמים לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר ומשנכשלו החלו בסדרת פרעות אנטי-יהודיות בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות המימונה.
פקיעת ההסכם.
תוקפו של הסכם פאס פג רק בשנת 1956. הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי. אולם פירוק הסכם החסות לא היה מקובל על ממשלת צרפת. במסגרת התנגדותה לפירוק ההסכם, כפתה צרפת על סולטאן מרוקו מוחמד החמישי לצאת מתחומי ארצו לגלות, מאחר שסברה כי הצהרותיו היוו איום מדיני על ההסכם. רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית, השתחררה מהסכם פאס, והסולטאן מוחמד החמישי שהוגלה קודם לכן על ידי הצרפתים, קיבל את הרשות לחזור למרוקו. עם שובו שינה את תוארו מ"סולטאן" ל"מלך" והכריז על עצמאות המדינה.
מועדון הכדורגל ארסנל
נגריטים
גוואראני
וולקן
ויזה לארצות הברית
ויזה לארצות הברית היא אשרת הגעה המונפקת על ידי שגרירות ארצות הברית או הקונסוליה שלה ומעניקה לנושא הוויזה את הזכות להגיע לתחומי ארצות הברית ולהגיש בקשת כניסה. קבלת הוויזה אינה מקנה כניסה אוטומטית לארצות הברית. בנקודת ההגעה (שדה תעופה, נמל, או מעבר גבול יבשתי) קובע מפקח מטעם מחלקת ההגירה אם נושא הוויזה רשאי להיכנס לתחומי ארצות הברית. החלטה זו היא על פי שיקול דעתו בלבד והיא אינה ניתנת לערעור.
תוכנית ויתור ויזה.
אדם שאינו אזרח ארצות הברית, אשר מעוניין להיכנס לתחומה מחויב להגיש בקשה לוויזה לפני הגעתו. יוצאי דופן הם אזרחי אחת מ-40 המדינות החתומות על הסכם ויתור ויזה המקנה לאזרחי מדינות אלה כניסה ללא ויזה לארצות הברית ובתמורה כניסה של אמריקאים לארצות גם ללא ויזה. תוכנית זו נקראת Visa Waiver Program - VWP.
בשנת 2009 נוסף חוק שאזרחי מדינות אלו חייבים להרשם לפני הנסיעה באתר אינטרנט של ממשלת ארצות הברית המכונה ESTA - Electronic System for Travel Authorization במידה ומגיש הבקשה לא מסומן במערכת ניתן אישור בו במקום בצורת טופס ירוק אותו צריך להדפיס ולהצמיד לדרכון בעת כניסה לארצות הברית. לעיתים המערכת לא מאשרת מיד את הבקשה אלא לאחר מספר ימים ולעיתים רחוקות אינה מאשרת כלל. אתר זה נותן מידע מוקדם למשרד ההגירה האמריקאי על אזרחים זרים המעוניינים להיכנס למדינה.
מדינות רבות באיחוד האירופי, יפן, ניו זילנד ועוד חתומים על הסכם זה. ישראל אינה חתומה על הסכם זה. נערכו מגעים להכללת ישראל בתוכנית זו, ובעתיד ייתכן שדבר זה יהיה אפשרי.
אזרחים ישראלים בעלי אזרחות כפולה שכלולה בהסכם הוויזות יכולים להיכנס לארצות הברית בדרכון הזר שלהם.
כמו כן זכאים להיכנס ללא ויזה מי שהוא אזרח קנדה או ברמודה.
להלן רשימת המדינות החתומות על הסכם ויתור הוויזה: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איסלנד, אירלנד, אנדורה, אסטוניה, בלגיה, ברוניי, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, טאיוואן, יוון, יפן, לוקסמבורג, לטביה, ליטא, ליכטנשטיין, מונקו, מלטה, נורווגיה, ניו זילנד, סן מרינו, סינגפור, סלובניה, סלובקיה, ספרד, פורטוגל, פולין, פינלנד, צ'כיה, צ'ילה, צרפת, קוריאה הדרומית, קרואטיה, שוודיה, שווייץ.
הבקשה לקבלת ויזה.
יש שני סוגי ויזה בסיסיים בארצות הברית:
כל המחזיקים בדרכון שאיננו שייך לאחת מהמדינות המורשות, למשל דרכון ישראלי, חייבים לקבל ויזה על מנת להגיע לנקודת הכניסה לארצות הברית ושם לבקש את אישורו של נציג ההגירה להיכנס לארצות הברית.
לאחר אסון התאומים בשנת 2001 השגרירויות האמריקאיות ברחבי העולם החמירו את סף דרישותיהם מהתיירים והמהגרים כאחד על מנת למנוע את איומי הטרור על ארצות הברית. למרות שהחמרת נוהלי הוויזה נעשתה מטעמי ביטחון, השיקול המכריע היה החשש מהגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
מועמדים המבקשים אשרות כניסה לארצות הברית צריכים לשלם 160 דולר עבור הראיון עצמו בשגרירות. ניתן לשלם באשראי או באמצעות בנק הדואר. לאחר מכן נקבעים ראיונות בשגרירות או קונסוליה של ארצות הברית בה מקבל המבקש תשובה חיובית או שלילית. במידה וקיבל תשובה שלילית כספו לא מוחזר לו.
סביב בקשת הוויזה התפתחה תעשייה שלמה של ארגונים וחברות אשר מנצלות את העובדה שישראלים רבים לא קוראים היטב אנגלית, ועייפים מכדי להבין את הבירוקרטיה סביב הוויזה. חברות אלו גובות סכום של כ-100 שקלים תמורת השרות פלוס דמי בקשת הוויזה, אולם דבר זה אינו הכרחי ואנשים רבים מגישים את הבקשה בעצמם. כמו כן לעיתים חברות אלו מתהדרות בשירות קיצור תורים המסתמך כביכול על בסיס קשרים עם גורמים בשגרירות. חברות אלו משתמשות בשירות הניתן חינם לכל אזרח לקביעת תור דרך האינטרנט, שינוי זמן התור והקדמת התור במידה ומישהו ביטל את תורו.
הדרישות.
עשרות מיליוני תיירים בעלי אזרחות זרה מבקרים בארצות הברית מדי שנה ורבים אף מהגרים אליה לצמיתות.