הקנטטה היא קנטטה לסולן יחיד, להבדיל ממרבית הקנטטות שנכתבו למספר סולנים. כמו בקנטטות רי"ב 54 המוקדמת (מ-1714), והשתיים שנכתבו ממש בסמוך (באותם השבועות) רי"ב 35 ו-170, חוברה לקול אלט, בדומה לרי"ב 35 ו-170, וככל הנראה בשל הקרבה בזמן הלחנתן, באך עושה שימוש בשלושתן בסולן אלט בלעדי ובתפקיד עוגב מפותח כאובליגטו וקונטינואו. בשונה מהן ישנו גם תפקיד למקהלה בארבעה-קולות סטנדרטית בכוראל המסיים, מאפיין אותו היא חולקת עם רי"ב 56, שהולחנה עבור השבוע שלאחר מכן, וכתובה לסולן בס בלעדי וכוראל מסיים.
הסינפוניה הפותחת היא עיבוד או מקור פרק האלגרו הפותח מקונצ'רטו לצ'מבלו רי"ב 1053, התיעוד המוקדם לעיבוד לצ'מבלו קיים מ-1738 כעשור מאוחר לביצוע הקנטטה, אך מקובל שהולחן קודם לכן, ובכל אופן הסברה היא שהקונצ'רטו המקורי נכתב לכלי מלודי עוד בקתן. גרדינר מציין שייתכן והפרק שימש גם קונצ'רטו לעוגב עבור כלי הנגינה החדש מתוצרת זילברמן בכנסיית סופי בדרזדן, 1725.
הסינפוניה כתובה דה קאפו בדומה לעיבוד לצ'מבלו, בתחילה הכינור הראשון מחליף הצ'מבלו בתפקיד הסולן והעוגב כחלק מליווי קונטינואו, מאוחר יותר מצטרף העוגב אובליגטו ובנוסף בשונה מהעיבוד לקונצ'רטו, את תפקידי כלי הקשת מכפילים האבובים ואבוב הטנור. הבדל נוסף בין הסינפוניה והעיבוד לקונצ'רטו הוא החלפת הסולם, רה מז'ור במי מז'ור.
הפרק השני הוא אריוזו ורצ'יטטיב, לסירוגין. הקונטינואו פותח במשקל משולש בשמיניות, שמונה תיבות הקדמה, כל שתי תיבות מהוות יחידה מלודית, אז לראשונה מצטרף אליו תפקיד האלט, כשהקונטינואו למעשה חוזר על שמונה התיבות הפותחות אך בליווי הרמוניות שונות. האריוזו נגמר ובתיבה ה-17 נפתח הרצ'יטטיב היבש, במשקל מרובע ובסולם אחר, נמשך שש תיבות, אז חוזר האריוזו (11 תיבות), הרצ'יטטיב (8 תיבות), האריוזו (12 תיבות) והפרק מסתכם בשתי תיבות רצ'יטטיב הכנה לפרק האריה הבא. דירר מציין שבאך עוקב אחר כוונת המשורר בקפידה בבחירה עבור פסוקים מסוימים את אופי האריוזו ואחרים את אופי הרצ'יטטיב היבש (המדוקלם ולא מושר) בהדגשת דיאלקטיקה מסוימת בין שני החלקים.
מחבר הליברית האלמוני פותח ומסיים האריוזו באותו הביטוי "Gott soll allein mein Herze haben", וכן פותח האריה העוקבת בביטוי זה ממש. גרדינר מוסיף שחזרתו של הביטוי מתפקדת כמוטיב "רונדו", וניתן לציין שבאך בוחר בתחילה להלחין הפסוק באריוזו ובסוף דווקא בדיקלום מיד לפני שבאריה הוא שב להלחינו כבאריוזו. גרדינר מעלה הדמיון הרב שבין האריוזו והאריה, רק בהתקדמות הפוכה, וזוקף זאת לזכות יכולתו של באך ליישם רעיונות תאורטיקני המוזיקה בני זמנו "להמחיש הטקסט במוזיקה" (יוהאן גאורג מאריציוס (מוריץ) פוגט, 1719) "במטרה לזקק הביטוי המוזיקלי להקשרו הכתוב...תכליתה האמיתית של המוזיקה" (יוהאן דויד הייניכן, 1711).
האריה כתובה כטריו לאלט, עוגב אובליגטו וקונטינואו. על תפקיד העוגב הוירטואוזי כותב המוזיקולוג ג'וליאן מינצ'אהם "מלודית העוגב העשירה היא למעשה זרם מתמשך של טוּב".
הרצ'יטטיב השני (הפרק הרביעי) מארמז ומאזכר את עליית אליהו השמים (), כתוב יבש (secco).
האריה השנייה, כמו סימפוניית הפתיחה משותפת לאותו קונצ'רטו לצ'מבלו, רק הפעם לפרק האיטי וכפי שהוא מופיע בקונצ'רטו "סיציליאנו" (ריקוד איטי), האריה אכן כתובה במשקל שתים עשרה שמיניות הזהה, מה שמלמד על מפעם ואופי דומים (בהעידר הוראות ביצוע אחרות, כמקובל אצל באך). האריה מארמזת את .
הפרק השישי הוא רצ'יטטיב קצר החורג מנושא אהבת האל והסלידה מעולם החומר, לציווי "ואהבת לרעך כמוך".
הקנטטה נחתמת בכוראל קצר עם תפקידים למקהלת ארבעה קולות.
ביצוע.
כקנטטה לסולן יחיד, מוכרים גם ביצועיים בניצוח הסולן. כמו כן הקנטטה משכה סולנים רבים שאינם בהכרח מבצעי באך ומוזיקת בארוק מובהקים לבצע ולהקליטה אותה. הקנטטה מבוצעת לעיתים על ידי קונטרה אלט ואף מצו סופרן.
בין הביצועים הרבים, של גרדינר עם נטלי שטוצמן ומקהלת מונטוורדי, של פיטר יאן לסינק וקולגיום באך הולנד, של טון קופמן ותזמורת ומקהלת הבארוק אמסטרדם, ושל ניקולאוס הרנונקור ומקהלת נערי טלץ.
מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית
מלחמה העצמאות האיטלקית השלישית, הייתה סכסוך מקביל למלחמת אוסטריה–פרוסיה, שנערך בין האימפריה האוסטרית לממלכת איטליה, ואשר הביאה לצירוף ונציה לממלכת איטליה המאוחדת.
רקע.
ב-17 במרץ 1861 הוכתר ויטוריו אמנואלה השני למלך איטליה, אך הממלכה לא כללה עדיין את ונציה ואת אזור רומא, שהיה חלק ממדינת האפיפיור. בשנת 1862 ניסה ג'וזפה גריבלדי לארגן מסע לשחרור רומא, אולם ויטוריו אמנואלה שחשש מהסתבכות בין-לאומית, שלח את גנרל אנריקו צ'אלדיני, שעצר את גריבלדי בקרב אספרומונטה ולקח אותו בשבי.
בשנת 1866 התגברו המחלוקות בין פרוסיה לאוסטריה לגבי השליטה בגרמניה, ואיטליה החליטה לנצל את המצב לטובתה. ב-8 באפריל 1866 חתמה ממשלת איטליה על ברית צבאית עם פרוסיה, באמצעות הגישור של הקיסר נפוליאון השלישי מצרפת. צבאות איטלקים, בראשות הגנרל אלפונסו פררו לה מארמורה, היו אמורים לרתק את האוסטרים בחזית הדרומית, ובד בבד, תוך ניצול העליונות הימית שלהם, התכוונו האיטלקים לאיים על חוף דלמטיה ולתפוס את טריאסטה.
מהלך המלחמה.
ב-16 ביוני פתחה פרוסיה במעשי איבה, על ידי תקיפת מספר מדינות גרמניות, שהיו בעלות ברית של אוסטריה, ושלושה ימים לאחר מכן הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה, וב-23 ביוני פתחה במעשי איבה.
הכוחות האיטלקיים חולקו לשתי ארמיות: הראשונה, תחת אלפונסו פררו לה מארמורה, נפרסה בלומברדיה, ממערב לנהר מינצ'ו, ומטרתה הייתה מבצרי קואדרילאטרו האדירים של האוסטרים; השנייה, תחת אנריקו צ'אלדיני, נפרסה ברומאניה, מדרום לנהר הפו, ומטרתה הייתה מנטובה ורוביגו.
לה מארמורה התקדם בתחילה למנטובה ופשיירה דל גארדה, אך הובס ב-24 ביוני בקרב קוסטוצה ונסוג לאחור לנהר מינצ'ו. צ'אלדיני לעומת זאת, לא פעל באופן נמרץ בתחילת המלחמה, ונכשל בהטלת מצור על המבצר האוסטרי בורגופורטה.
לאחר התבוסה בקוסטוצה, התארגנו האיטלקים למתקפת נגד אוסטרית, ואילו האוסטרים ניצלו את ההזדמנות, ופשטו על ואלטלינה וואל קמוניקה (קרב וצה ד'אליו).
על אף התבוסה בקוסטוצה, היה מהלך המלחמה לטובת איטליה, בעקבות הניצחונות הפרוסיים בבוהמיה, ובמיוחד קרב קניגרץ ב-3 ביולי. בעקבות הקרב נאלצו האוסטרים לפרוס מחדש את אחד משלושת הקורפוסים מאיטליה לווינה. הכוחות האוסטריים שנותרו באיטליה, רוכזו באזור טרנטינו והאיזונצו.
ב-5 ביולי קיבלה ממשלת איטליה ידיעות על מאמצי התיווך של נפוליאון השלישי להסדר המצב, שיאפשר לאוסטריה לקבל תנאים נוחים מפרוסיה, ובמיוחד לשמור על ונציה. איטליה שרצתה לשפר את תנאיה לקראת המשא ומתן, החליטה לצאת למתקפה חדשה נגד האוסטרים, מכיוון שעד לאותה העת הוכו כוחותיה בקרבות נגד הצבא האוסטרי.
ב-14 ביולי במהלך מועצת מלחמה שהתקיימה בפרארה, הוחלט על תוכניות המלחמה האיטלקיות החדשות, על פי הנקודות הבאות:
ב-8 ביולי חצה צ'אלדיני חצה את נהר הפו, וב-22 ביולי התקדם לעבר אודינה בלי להיתקל בצבא האוסטרי. באותו זמן, מתנדביו של גריבלדי התקדמו מברשה לכיוון טרנטו בפלישה לטרנטינו, וניצחו בקרב בזקה ב-21 ביולי. אולם על התקדמותם של צ'אלדיני וגריבלדי, האפילה תבוסת הצי האיטלקי בקרב ליסה ב-20 ביולי.
הרווחים האיטלקיים נותרו מוגבלים למדי, ועם הפסקת מעשי האיבה האוסטרו-פרוסיים, היו האוסטרים מוכנים לשלוח תגבורות לאיטליה. מכיוון שהאיטלקים לא היו מוכנים להסתכן בתבוסה נוספת, נאלצו האיטלקים לגשת אל שולחן המשא ומתן. ב-9 באוגוסט נקרא גריבלדי בטלגרף על ידי המפקד העליון של הצבא לפנות את טרנטינו, ותשובתו הייתה פשוט "אובדיסקו" ("אני אציית"), ובכך התפרסם באיטליה זמן קצר לאחר מכן. ב-12 באוגוסט הוסכם על הפסקת הלחימה בשביתת הנשק של קורמונס, וב-3 באוקטובר נחתם חוזה וינה.
תוצאות המלחמה.
ב-23 באוגוסט 1866 נחתם שלום פראג, ועל פי ההסכם נאלצה אוסטריה למסור לאיטליה את ונציה. אולם מכיוון שהאוסטרים לא הובסו כלל על ידי האיטלקים, הם סירבו למסור את ונציה ישירות לאיטליה, ומשום כך מסרו אותה לצרפת, שבתורה העבירה זאת לאיטליה. מאידך, האיטלקים שחשו בכך מושפלים, וכן נפגעו מכך שלא שותפו בשיחות השלום, סירבו לקבל את ונציה מצרפת, אלא דרשו לקיים משאל עם שיכריע בעניין. המשאל נערך ב-21–22 בספטמבר, והתוצאה הייתה תמיכה מוחלטת בהצטרפות לאיטליה.
בשנת 1870 סופחה רומא לממלכת איטליה, אולם איחוד איטליה הושלם רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם צירוף טרנטו, פריולי וטריאסטה לאיטליה.
טים וילטון
טים וילטון (באנגלית: Tim Wylton; ב-27 בפברואר 1940) הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד סטנלי דוקינס בסיטקום "הגיבור שלי" ובתפקיד לול פריס בסדרה הקומית "בחלוף השנים".
ביוגרפיה.
וילטון נולד בבאנגור-און-די במחוז פלינטשייר שבוויילס. שמו האמיתי הוא היגינסון. הוא למד בבית הספר סטרת'אלן בפרת'שייר ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בתיאטרון שיחק וילטון בהפקה מ-1961 של תיאטרון האולד ויק של המחזה "רומיאו ויוליה" בבימויו של פרנקו זפירלי. בשנים 1963 עד 1977 שיחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בטלוויזיה שיחק וילטון לראשונה ב-1964 במחזה "קומדיה של טעויות". הופעות נוספות שלו בטלוויזיה בתחילת הקריירה שלו כוללות את הסיטקום "The Liver Birds", הסדרה "היחידה", "Maybury", הסיטקום "The Dustbinmen", סרט הטלוויזיה "על כתפי ענקים" והסדרה "ג'ולייט בראבו". ב-1979 השתתף בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי החמישי" בתפקיד פלואילן.