את המבנה הראשון, הראשי, שקרוי גם "הבית הלבן" עיצב האדריכל יוסף ברלין בסגנון נאו-קלאסי. חזית המבנה דמתה לסגנון שהיה מקובל בירושלים באותה תקופה. על הסגנון הנאו-קלאסי הוסיף ברלין מעטה מודרני. את הבניין מעטרים עמודים דוריים, בכל אחת מן הקומות בולטת אכסדרת עמודים עגולה. אופיו הייחודי של בניין זה הביא להכרזתו כ"מבנה לשימור".
את מבנה המנהלה שנבנה ב-1930, עיצבו בסגנון הבאוהאוס, נקי מעיטורים וממונומנטליות. מבנה זה מהווה מבחינות רבות ניגוד למבנה הראשי שביקש לבטא באופן סמלי את הקשר בין העבר לעתיד המקום. זהות המתכנן שלו לא ידועה. במתחם כולו ניטעו עצי ארז רבים (כדי להצדיק את שמו) ונחפרה בריכת שחייה.
מרטון פאלופ
פיטר נוואק
יגאל עדיקא
יגאל עדיקא (נולד ב-29 באוגוסט 1959) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
עדיקא נולד בירושלים ולמד משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנות התשעים שיחק עדיקא בסרטי הקולנוע "שורו" (1990), "אבא גנוב 3" (1991), "מחפשת בעל על ארבע" (1993), "האח של דריקס" (1994), "חמדת אבות" (1994), "הגמל המעופף" (1994), "סוף המשחק" (1996), "החצי השני" (1996), "אושר ללא גבולות" (1996), "עלילות דוד" (1998) ו"ג'נטילה" (1998). כמו כן שיחק במהלך השנים בסרטים הזרים "המגן האנושי" (1992) ו"הפטריוטים" (1994). עדיקא זכור בתפקיד דוד זלייט אותו גילם בשנת 1995 בסדרת הטלוויזיה של יוסי מדמוני ודוד אופק "בת ים ניו יורק". באותה תקופה השתתף גם בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" של אריק לובצקי ומתי הררי. בשנת 1999 שיחק עדיקא במחזמר ״מסביב לעולם בשמונים יום״ שכתב וביים ירון כפכפי, ולצידם של עודד מנשה, גלית גיאת, וישראל קטורזה.
בשנת 2001 שיחק בסדרה נוספת של אופק ומדמוני, "טייק אוואי", וב-2003 שיחק ב"המנגליסטים", סרטם של השניים. באותה שנה שיחק עדיקא בהצגת הילדים ״עלי באבא וארבעים השודדים״ שכתב אסף אשתר, ביים לסלי לאוטון, ולצידם של צביקה הדר, סופי צדקה, טל מוסרי, זאב רווח לסירוגין עם ישראל (פולי) פוליאקוב, ליאת אחירון, אסף אשתר, וחיליק כהן. בשנת 2005 שיחק בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש "מילואים". כמו כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה של אלי יצפאן. ב-2007 החל לשחק את שימי אנג'ל בסדרה המצליחה "הבורר", עד עונתה השלישית. כמו כן שיחק בסרט "רק כלבים רצים חופשי". ב-2009 שיחק שוב בהצגת הילדים ״עלי באבא וארבעים השודדים״ שהפעם כתבה אותו סמדר שיר ולצידם של רודריגו גונזלס, ימית סול, ג'קו אייזנברג, מיקי קם, ואורי גבריאל. ב-2010 השתתף כשחקן אורח (גורמזנו) בסדרת הטלוויזיה "עספור". ב-2011 הופיע מספר פעמים בתוכנית הסאטירה "בובה של לילה" בתפקיד שופט הכדורגל איתן תבריזי.
בשנת 2005 יזם ושיחק בתפקיד הראשי במיני סדרה "מלנומה אהובתי" (בימוי וכתיבה יוסי מדמוני ודוד אופק). הסדרה מתארת התמודדות טראגית של זוג צעיר עם מחלה אלימה של סרטן העור הפוגעת באישה, ותוך חודשים ספורים מגילוייה מביאה למותה. הסדרה מבוססת על סיפורו האישי של עדיקא אותו חווה כשאשתו המנוחה, אורית, התמודדה עם סרטן העור - מלנומה. הסדרה ומשחקו הנטורליסטי והחושפני של עדיקא זכו לשבחים בביקורות.
בטקס פרסי האקדמיה הישראלית ב-2006 זכתה הסדרה בפרס הדרמה הטובה ביותר.
בשנת 2006 נערכה גרסת הסרט הארוך מהסדרה. הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים היוקרתי של מונטריאול ובפסטיבל הסרטים של חיפה.
בשנים 2010–2011 שיחק בסדרת הילדים "אליפים" בתפקיד רחמים. כמו כן שיחק בסדרה "סרוגים" בתור נגר. בנוסף בשנת 2011 שיחק בסרט "מקום בטוח" שיצא על ידי "עולם ומלואו" לצד נתן רביץ, יניב שביט, אורי דור וב"רסיסי אהבה".
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה של תוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרה הקומית "שנות ה-80", בתפקיד קוקו "הדבע" עובדיה. בשנה זו גם הופיע בתפקיד קטן בסדרה "להיות איתה" וכן בסדרה "30 ש"ח לשעה" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2014 שיחק בכמה פרקים בקומדיה "70 מיליון סיבות לעושר" בתפקיד ג'ימי המוסכניק שעובד עם אלי (שמוליק לוי).
בשנת 2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הרשת "גבי והעיר הגדולה", שיצרה וביימה הדר לוי.
בשנת 2015 שיחק בסדרה "הקלמרים" בתור פפי מנצורה השרת הקודם של בית הספר ארזים. באותה שנה השתתף גם בסדרה הקומית "השוטר הטוב" ב-yes לצד יובל סמו, משה איבגי ואחרים.
בשנת 2017 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?" בתפקיד אורח.
בשנת 2018 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "כפולה" בתפקיד מושון, אביה של ליבי עומר וכן החל לשחק בסדרה "קופה ראשית" שהייתה מועמדת לפרס אמי הבין-לאומי.
בשנת 2019 שיחק בסרט "המחשמלים".
בשנת 2020 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "מורובוט" בתפקיד עמוס זרחין הטכנאי. ובעונה השנייה של הסדרה "שב"ס" בתפקיד סוהר בשם "בן אמו".
בשנת 2021 שיחק בסדרות "מותק בול באמצע" ו"לבד בבית".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "שנות ה-90".
חיים אישיים.
עדיקא מתגורר ברחובות. הוא אלמן ואב לשניים. בשנת 2021 חשף בראיון כי היה לו גידול במעי הדק, אך החלים.
שרה פון-שוורצה
בירת התרבות של אירופה
בירת התרבות של אירופה היא עיר אותה בוחר האיחוד האירופי לתקופת זמן של שנה, ובה ניתנת לה הזדמנות להציג את חיי התרבות וההתפתחות התרבותית בה. מספר ערים אירופיות שנבחרו כ"בירות התרבות האירופית" ניצלו שנה זו כדי לשנות לחלוטין את בסיסן התרבותי ואת הדרך בה רואה אותן העולם.
היסטוריה.
במטרה לקרב את אזרחי האיחוד האירופי אחד לשני, אישרה מועצת אירופה את פרויקט "בירת התרבות של אירופה" ב-13 ביוני 1985 על פי הצעה של שרת התרבות היווניה מלינה מרקורי.
בירות התרבות האירופיות נבחרו על ידי הממשלות עד 2004; חברות האיחוד בחרו את הערים המועמדות לאירוח האירוע והנציבות האירופית מסבסדת את האירוע בכל שנה. נכון ל-2005, מוסדות האיחוד האירופי לוקחים חלק בתהליך בחירות הערים המארחות.
ב-1990, שרי התרבות באירופה הכריזו "חודש התרבות האירופית". אירוע זה דומה מהותו ל"בירת התרבות" אך נמשך לפרק זמן קצר יותר ומיועד בעיקר לארצות מרכז אירופה ומזרח אירופה. הנציבות מעניקה סיבסוד גם לחודש התרבות האירופית.
כבר ב-1991, מארגני עיר התרבות בערים שונות יצרו את רשת בירות התרבות האירופיות (ECCM) שאיפשרה החלפת והפצת מידע, גם למארגני אירועים עתידיים. ב-1994 פרסמה הרשת מחקר על השפעת בירת התרבות של אירופה מאז תחילתה. הארגון הוא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בלוקסמבורג ועובד צמוד למוסדות האירופים. מ-2006 הוא יציג בכל בירת תרבות נוכחית ובבירות תרבות קודמות תערוכה שנקראת "מסע אל העולם: בירות תרבות". התערוכה הוצגה לראשונה בפטרס, יוון ב-27 במרץ 2006.
ב-1999 שונה שם הפרויקט מ"עיר התרבות האירופית" לשם הנוכחי, "בירת התרבות של אירופה". העיר קורק שבאירלנד הייתה הראשונה לשאת את התואר החדש. החלטת הפרלמנט האירופי והמועצה מה-25 במאי 1999 משלבת את האירוע במסגרות קהילתיות ומציגה תהליך חדש לבחירת הבירות בשנים 2005–2019. התהליך שונה כדי למנוע תחרות פראית לזכייה במעמד; לכל חברה באיחוד האירופי תינתן ההזדמנות לארח את האירוע בתורה. החל מ-2005 שתי ערים יחלקו את הסטטוס כל שנה.
ב-2004, ביקשה הנציבות האירופית מרוברט פאלמר להעריך את תוכנית בירות התרבות בשנים 1994–2004 לאחר שנעשתה הערכה של השנים 1985–1993. המחקר האחרון מעלה פרספקטיבות של תרבות, כלכלה, תיירות וחברה של פרויקט בירות התרבות. הוא כולל שני חלקים: בראשון סיכום הממצאים, ניתוחם ומסקנות מהם, ובשני מחקר על כל אירוע בצורה אינדיבידואלית. שני החלקים ניתנים להורדה בחינם.
על פי ממצאיו של פאלמר, הוועדה האירופית המליצה על שינויים בתהליך הבחירה והפיקוח על בירות התרבות של אירופה עם דגש על חלקה בתרבות האירופית של העיר.
רק ערים בתחומי האיחוד האירופי יכולות להיבחר כבירת תרבות של האיחוד. למרות זאת, מועצת האיחוד האירופי יכולה לבחור עיר מחוץ לאיחוד האירופי בשנה מסוימת, אם מועמדות העיר עוברת פה אחד במועצה. כך נבחרו למשל הערים רייקיאוויק וברגן, שאינן באיחוד.
ליגה ארצית
קרל היינץ רומיניגה
רם נהרי
רם נהרי (נולד ב-12 במאי 1970) הוא במאי, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
נהרי נולד ברמת גן לאם פסיכולוגית ולאב כימאי. הכשהיה בן שלוש עברה משפחתו לארצות הברית למשך שנתיים, בעקבות הקריירה האקדמית של הוריו. עם שובה ארצה התגוררה המשפחה ברמת השרון.
בוגר תיכון אלון במגמת קולנוע.
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
נהרי כתב וביים את סרט הטלוויזיה "כוכב זורח מעל הלב" יחד עם תמר מרום בשנת 2001. הסרט, בכיכובם של אילנה ברקוביץ', דאנה איבגי ואסי כהן העוקב אחר ימיהם האחרונים של חבורת צעירים לפני גיוסם לצה"ל, זכה להצלחה רבה.
לאורך השנים שימש נהרי בערוץ 24 כמנהל אמנותי ובזכיינית ערוץ 2, קשת. בשנת 2003 יצר את סדרת האנימציה "היפשושיות" בערוץ 24, בה מככבות דמויותיהן ההומוריסטיות של שושנה דמארי ויפה ירקוני בדיבובה של חנה לסלאו.
בשנת 2004 ביים את סדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב", יחד עם הכותבים דנה מודן ושבי גביזון. בסדרה, הופיעה מודן עצמה, לצד אסי כהן, עמי סמולרצ'יק ודורית בר-אור. הסדרה נחלה הצלחה, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה 2004. שנה לאחר מכן, ביים יחד עם התסריטאית תמר מרום את "אמא'לה" בכיכובה של אורנה בנאי. הסדרה זכתה לשבחים ונהרי בפרס האקדמיה לטלוויזיה.