סגל האלופה, מילווקי באקס: יאניס אדטוקומבו, כריס מידלטון, ג'רו הולידיי, ברוק לופז, פי. ג'יי. טאקר, דונטה דיווינצ'נזו, פאט קונוטון, בובי פורטיס, ברין פורבס, ג'ף טיג, ת'נאסיס אדטוקומבו, אלייז'ה בראיינט, ממאדי דיאקיטה, ג'ורן נוארה, סם מריל, ג'סטין ג'קסון ואקסל טופון.מאמן ראשי: מייק בודנהולצר.
דראפט ה-NBA 2020
דאדלי שארפ
דאדלי קרופורד שארפ (באנגלית: Dudley Crawford Sharp; 16 במרץ 1905 - 17 במאי 1987) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר מדצמבר 1959 ועד ינואר 1961.
ביוגרפיה.
דאדלי שארפ נולד ביוסטון, טקסס. הוא היה בנו של איש תעשיית הנפט, וולטר בנונה שארפ. ב-1928 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון והצטרף לחברת התעשייה הכבדה מיוסטון, שייצרה בעיקר ציוד לתעשיית הנפט, Mission Manufacturing Company, בה הוא שימש בתפקידים רבים. בין השנים 1942–1945 הוא שירת בצי ארצות הברית.
ב-1955 מונה שארפ כעוזר מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לענייני אספקה. באוגוסט 1959 הוא מונה כתת-מזכיר חיל האוויר וב-11 בדצמבר אותה שנה הוא מונה כמזכיר חיל האוויר, תפקידו בו הוא כיהן עד תום כהונתו של הנשיא אייזנהאואר בינואר 1961.
שארפ היה חבר ילדות של חלוץ התעופה הווארד יוז. השניים הכירו על רקע השותפות העסקית של אבותיהם ב"חברת הכלים שארפ-יוז" מיוסטון. הוא היה נשוי לטינה קליבלנד מיוסטון.
דאדלי שארפ נפטר ביוסטון ב-17 במאי 1987, בגיל 82.
תדמיר
ולדימיר פטוחוב
ולדימיר ארקדייביץ' פטוחוב (ברוסית: Влади́мир Арка́дьевич Петухо́в; 16 בדצמבר 1949 – 26 ביוני 1998) היה ראש עיריית נפטיוגנסק בשנים 1996–1998. על פי ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית, הוא נהרג בהוראתו של סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, לאוניד נבזלין, בשל סכסוך על אי תשלום מיסים. בית המשפט בעיר מוסקבה מצא כי מארגן הרצח היה קצין הביטחון של יוקוס אלכסיי פיצ'וגין, שנידון למאסר לכל חייו ללא אפשרות חנינה. בשנת 2015 הואשם מיכאיל חודורקובסקי, כאשם ברצח. חודורוקובסקי עצמו טען בסרט "האזרח חודורקובסקי", כי לא הייתה לו נגיעה למקרה.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
פטוחוב נולד בעיירה קוטלס שבמחוז ארכנגלסק. בשנת 1969 סיים את המכללה הטכנית לכרייה ונפט באוחטה. במהלך לימודיו בשנת 1968 הוא עבר תרגול כעוזר במשרד הקידוחים באוחטה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הטכני שירת בצבא. לאחר שירותו בצבא עבד בקידוח במחוז פרם, במחוז חברובסק ובפרימוריה.
מאז 1978 עבד בעיר נפטיוגנסק בחנטי ומנסי. הוא החל לעבוד במחלקה להפקת נפט של העיר ומילא תפקידים של טכנולוג, ראש המחלקה לייצור וטכנולוגיות נפט וגז והכנת תובלה של נפט וגז. בשנת 1981 סיים את לימודיו באוניברסיטת נפט וגז של טיומן, עם תואר בטכנולוגיה ומיכון משולב של פיתוח שדות נפט וגז, לאחר שקיבל הסמכה כמהנדס כרייה. בשנים 1982–1987 עבד במנגנון של חברת יוגנסקנפטגז כמהנדס ראשי של מעבדת המחקר המרכזית וראש מחלקת ייצור כימיקלים. בשנת 1990 עמד בראש מפעל מחקר ופיתוח, שעסק בתיקון בארות נפט ובשיפור שכבות להפקת נפט.
קריירה פוליטית.
בשנת 1994 הוא נבחר לדומה העירונית של נפטיוגנסק וב-27 באוקטובר 1996 נבחר לראשות עיריית נפטיוגנסק. בשטח העיר פעלה חברה בת של יוקוס בשם יוגנסקנפטגז (Yuganskneftegaz). במאי 1998 האשים פטוחוב את חברת יוקוס בכך שהחברה אינה משלמת מיסים לתקציב המקומי וזו הסיבה שהעובדים אינם מקבלים משכורת.
פטוחוב פתח בשביתת רעב בדרישה לפתוח בתיק פלילי בקשר לכישלונה של יוקוס לשלם מיסים בסכומים גדולים בשנים 1996–1998, לסלק את מפקח פיקוח המס של נפטיוגנסק וראש פיקוח המס של המחוז האוטונומי חנטי ומנסי, להחזיר את ההפסדים שהצטברו בסך 1.2 טריליון רובלים לא נקובים והפסקת מעורבות החברה בפעילות הרשויות המקומיות.
שביתת הרעב של פטוחוב נמשכה שבוע והסתיימה לאחר הבטחתו של מושל המחוז אלכסנדר פיליפנקו לבדוק את המידע ולנקוט בפעולה, בערך באותו הזמן דווח שמיכאיל חודורקובסקי, הבעלים של יוקוס, הגיע במטוסו הפרטי עם מזוודות מלאות כסף מזומן לתשלום משכורות לעובדי העיר.
רצח.
כמה ימים לאחר תום שביתת הרעב, בבוקר 26 ביוני 1998, נורה פטוחוב בדרכו ללשכתו, פטוחוב נורה סמוך לבניין העירייה. מאבטחו נפצע גם הוא במהלך הירי. הרצח אירע ביום הולדתו של מיכאיל חודורקובסקי, שמשקיפים רבים רואים בכך כמתנה ליום הולדתו של איש העסקים הרוסי.
פרידה איסלמובה, רעייתו של פטוחוב, ימים ספורים לאחר רצח בעלה שלחה הודעה לנשיא בוריס ילצין וטענה כי המניע לרצח עשוי להיות בשל ניסיונו של ראש העיר לאמת את פעילות חברת הנפט יוקוס בשל פיגוריה בתשלום מיסים.
לאחר רצח ראש העיר, התקיימו עצרות, בהן הואשמו בכירי יוקוס ברצח, התושבים חסמו כבישים ודרשו לחקור את הפשע. חלונות נשברו גם במשרדי הסניף המקומי של יוקוס.
חקירה.
משטרת העיר והמחוז חקרו את הרצח אך לא הצליחו להגיע למסקנות. טענות שונות הועלו כי ראש העיר נרצח על ידי מתנקשים של המאפיה הצ'צ'נית, שניסתה להשתלט על נכסי העירייה. עם זאת בממשלה הפדרלית ובוועדת החקירות הפדרלית טענו שבכירי חברת יוקוס ובהם לאוניד נבזלין, מיכאיל חודורקובסקי וראש האבטחה של החברה אלכסיי פיצ'וגין היו אלה שהזמינו את הרצח. חודורקובסקי נכלא בטענות שונות לגנבה, בעוד פיצ'וגין שנכלא בעוון מעורבות ברצח מת ימים מספר לאחר שחרורו. נבזלין נמלט מהמדינה.
מסע ה-14 לאום רשרש
מסע ה-14 לאום רשרש היה המסע הראשון שחצה את הנגב ברגל מרביבים לאום רשרש (אילת), ומטרתו הייתה לבחון את אפשרויות ההתיישבות היהודית בנגב, ולהביא ידיעות מודיעיניות על ציר תנועה אפשרי לחוף הים האדום. המסע התקיים בינואר 1945 ונמשך 10 ימים. המסע קרוי על שמם של 14 אנשי הנוער העובד והפלמ"ח שהשתתפו בו. המפות ששורטטו במהלך המסע, שימשו את צה"ל לקראת כיבוש אילת במבצע עובדה. אחד מראשי המסע היה שמעון פרס, לימים ראש הממשלה ונשיא המדינה.
רקע.
שמריה גוטמן, מראשוני "הנוער העובד" וממייסדי קיבוץ נען, יצא באמצע שנת 1942 לשליחות לעיראק, שם עסק בהדרכת נוער, בארגון חיי הקהילה היהודית ובעידוד לציונות ולעלייה לארץ ישראל. קצב העלייה היה איטי מאוד: מדי שבוע הצליחו, ככל שהצליחו, לשלוח רכב עם 25 יהודים דרך המדבר הסורי, ועד רמת הגולן. שם, בשולי הרמה, היה המבריח העיראקי מצביע על אורות קיבוץ חולתה, או על אורות יישוב אחר בעמק החולה, שולח את העולים לשם, וחוזר לעיראק. שמריה לא הסתפק בהצלחות קטנות אלה. הוא חיפש דרך לשלוח אלפים מיהודי בגדאד. עלה בדעתו לשלוח מאות עולים בספינות, כמו ספינות המעפילים בים התיכון שהביאו מעפילים מאירופה. ספינות רעועות כפי שניתן היה לשכור למשימה כזו, לא היו יכולות להקיף את כל אפריקה כדי להגיע לים התיכון, אבל יכולות היו לשוט סביב חצי האי ערב, ולעלות במפרץ עקבה. גוטמן כבר ביקר שם בעבר והכיר את נקודת המשטרה הזעירה באום רשרש שהייתה ההתיישבות היחידה בפינת המפרץ הזו. גוטמן העריך כי מעפילים יוכלו להעפיל ממפרץ עקבה ללא שיעוררו את חשד הבריטים בעקבה.
רק כשהסתיימה שליחותו, לאחר שנתיים, חזר שמריה ופירט את רעיונו בפני שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב'. לשאלתו כיצד יגיעו המעפילים מחוף אום רשרש למרכז הארץ, ענה גוטמן שבהליכה רגלית. הוא פירט והסביר שבעצמו יֵצֵֶא לנגב הדרומי וינסה לאתר שביל מתאים. לא ברור מה הייתה תגובתו של שאול אביגור, אך גוטמן, שהיה בעבר מזכיר כללי של תנועת הנוער העובד, פנה עם הרעיון הזה למזכיר הכללי של התנועה בעת ההיא, שמעון פרס בן ה-22. לפרס הייתה גישה ישירה אל בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות היהודית. גוטמן הציג בפניו ציר תנועה עקרוני מביר עסלוג' - מרכז התיישבות בדואי ליד מצפה רביבים שעלה על הקרקע ב-1943 - עד למפרץ אילת. עקב החשש להתגלות על ידי הבריטים, בחר גוטמן ציר תנועה קשה יותר מהאפשרויות האחרות והנוחות יותר (דרך הערבה או דרך דרב אל ע'זה) - דרך הנגב המרכזי: מרביבים לעבדת, למכתש רמון ומשם לואדי ג'ראפי, מעלה פארן (כשמו היום), באר מנוחה, עין יטבתה ומשם לאום רשרש. הכוונה הייתה להתרשם האם יש סיכוי לחקלאות עברית, לבדוק האם השטח מלא בבדואים או ריק, לסקור את מקורות מים, את מצב הדרכים ועוד. בן-גוריון אישר את המשימה, הורה לתקצב אותה ב-300 לירות ארץ-ישראליות (שווה ערך לאותו סכום בלירות שטרלינג), אך התנה הביצוע בצירוף מספר סיירים מהפלמ"ח ובצירופו של הזואולוג ד"ר היינריך מנדלסון.
המסע.
הכנות אחרונות.
משהושג התקציב החל פרס לנהל את הלוגיסטיקה ובחירת המשתתפים. הוא פנה אל מוכתר רביבים, מאיר ירושלמי שכונה אז "קודסי", כדי שיטפל בהשכרת גמלים ומלווים בדואים המכירים את דרכי הנגב. במקביל, גזברות התנועה עסקה בריכוז הציוד והמזון למסע. באמצעות יצחק שדה גויסו המצטרפים מהפלמ"ח: חיים זינגר, מפקד מחלקת הסיירים בפלוגה ה', ואיתו עוד שניים מפלוגתו: איציק שמרלינג ודב פרידקין - פלמ"חניקים בני 19, ואליהם צורף בר כוכבא קוטיק מפלוגה ב'. מ'הנוער העובד' נוספו לבד מפרס: בנימין קפלן מכפר גלעדי, אריה קוברינסקי, מקיבוץ גשר, נפתלי פרח (נפתוז) ממעוז חיים, ישראל גלילי ב' מנען, מוטקה זיו הצלם מקדמה, ושלושת המבוגרים שבחבורה – קודסי, ד"ר מנדלסון ושמריה גוטמן. סך הכל 14 אנשים.