ב-3 באוגוסט 2006 אמורה הייתה בלונד רדהד להופיע בפארק הירקון בתל אביב, כלהקת חימום לדפש מוד. לאחר לבטים הודיע ההרכב על ביטול הגעתו, בשל החשש להיפגע מהתקפות הטילים של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה. הופעות חלופיות התקיימו בתל אביב בתאריכים 5-6 ביולי 2007. הלהקה שבה והופיעה בישראל ב-2011, ב-31 באוגוסט במועדון הבארבי, ויום למחרת כמופע החימום של ג'יינז אדיקשן בגני התערוכה. הלהקה הופיעה במועדון הבארבי שוב ב-7 במרץ 2015, במהלך סיבוב ההופעות המלווה את האלבום "Barragán"
ב ינואר 2019 הופיעה הלהקה שוב בבארבי להופעה אחת.
הפנרפיירדיר
הפנרפיירדיר (באיסלנדית: Hafnarfjörður) היא עיר בדרום מערב איסלנד, מדרום לקואופווגיר וכעשרה ק"מ מדרום לבירה רייקיאוויק. בעיר התגוררו בשנת 2018 כ-29,780 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה. העיר ששטחה 147 קמ"ר שייכת לאזור המטרופולין של רייקיאוויק. הפנרפיורדור היא מרכז הדייג הגדול באיסלנד והנמל השני בחשיבותו בסחר חוץ. בעיר מספר מפעלים תעשייתיים שהחשוב שבהם עוסק במיצוי אלומיניום.
היסטוריה.
משמעות שמה של העיר הוא "מפרץ (פיורד) הנמל" ומקורו במפרץ הטבעי שסביבו היא שוכנת. העיר נזכרה לראשונה בימי הביניים ב"ספר היישובים" האיסלנדי (Landnámabók), והעדויות הראשונות מאת נוסעים למקום הן מהמאה ה-14. ב-1553 הוקמה בעיר הכנסייה הלותרנית הראשונה באיסלנד. סוחרים אנגלים הגיעו לעיר במאה ה-15 ובעקבותיהם הגיעו סוחרים גרמנים אשר ירשו את מקומם. סוחרי ההנזה המשיכו במגעים מסחריים עם היישוב עד 1602 מועד בו הנהיגה דנמרק מונופול דני עם איסלנד כולה. בשנת 1793 התיישב ביארני סילוורטסן בעיר והיה לסוחר ואיש עסקים. בהשפעתו התפתח המסחר בעיר והוא נודע מאז כ"אביה של הפנרפיורדור" ומכונה "סייר ביארני". התפתחות נוספת במשק הדייג המקומי הביאה לסלילת הכביש בין העיר לרייקיאוויק ב-1898, ולהכרזתה של הפנרפיירדיר לעיר ב-1908.
תרבות.
בעיר מתקיים ביום הארוך בשנה פסטיבל ויקינגי שנתי, ובו משוחזרות אמנות ותרבות ויקינגית. האמונה העממית האיסלנדית כי הארץ מיושבת גם על ידי יצורים ננסיים המכונים "אלפים" (álfar) רווחת בהפנרפיירדיר באופן מיוחד. לפי אמונה זו מתגוררים האלפים מתחת לסלעים ובנקיקי הלבה שעליהם יושבת העיר. לעיר מפת תיירות רשמית המציינת היכן ניתן לנסות ולצפות באלפים, ומתקיימים בה סיורים מודרכים בנושא זה.
ננו-שנייה
אחותי למען נשים בישראל
רכבת קאולון קנטון (九廣鐵路 פיניין Jiú-Guáng Tiělù) או בשמה האנגלי (KCR (the Kowloon Canton Railways, הייתה רשת רכבות ורכבות קלות בהונג קונג, שמתפעלת כיום רק קווי רכבת אל תוך סין. החלק הראשון של הרשת נפתח בשנת 1910, ונסעו בו רכבות קטר. והתפתח עד לכדי 4 קווים, 32 תחנות רכבת, ו-68 תחנות רכבת קלה - בהונג קונג. זאת מלבד עוד שלושה קווים המחברים בין הונג קונג לערים אחרות בסין העממית. "חברת רכבות קאולון קנטון" אשר מנוהלת בלעדית בידי ממשל הונג קונג, הייתה האחראית על הפעלת הקווים הנ"ל.
בתחילתה חיברה הרכבת בין חצי האי קאולון שבהונג קונג, לעיר קנטון (כיום גואנגג'ואו) בתקופה בה שלטו הבריטים באדמת הונג קונג, ומכאן שמה. חלק זה של הרכבת מכונה כיום "הקו המזרחי", ובפי תושבי סין הוא מכונה "הרכבת של גואנגשן".
ממשלת הונג קונג הציעה לחבר בין חברת ה-KCR לחברת MTR, חברת רכבות אחרת בהונג קונג שמתפעלת את רוב הקווים באי הונג קונג, קאולון והאיים החיצוניים, ואשר 75% ממניותיה שייכים לממשל. המחלקה המבצעת של הונג קונג, אישרה באופן רשמי את העסקה ב-11 באפריל 2006, והשכירה את ה-KCR לחברת ה-MTR למשך 50 שנה. האיחוד אושר גם על ידי הרשות המחוקקת ושאר בעלי המניות של חברת ה-MTR. ב-2 בדצמבר 2007 התקיים האיחוד בפועל.
קווי הרכבת.
קווים בתוך הונג קונג
קווים אל ערים בסין העממית
קו מזרחי.
קו הרכבת לקנטון בתוך תחומי הונג קונג היה בתחילה מונע בקיטור, אולם במהלך שנות החמישים החלו אט אט להשתמש ברכבות המונעות על ידי דיזל, ובשנת 1962 הם החליפו לחלוטין את מקום רכבות הקיטור. בשנת 1973 החלה החברה בתהליך של מודרניזציה שכלל הנחת מסילות כפולות והחלת הפיכת הרכבות לחשמליות. השימוש הראשון ברכבות חשמליות החל ב-6 במאי 1982 בקטע הרכבת שבין תחנת קאולון לתחנת שה טין. שנה אחר כך ב-15 ביולי 1983 כבר הושלמה ההפיכה לרכבות חשמליות, והרכבות הגיעו עד לתחנה האחרונה - תחנת לוהו.
מעבר נוסעים ומטען בין הונג קונג לשאר ערי סין, היה חלק נכבד משירותי הרכבת, שירות שנפסק בשנת 1949 כאשר המפלגה הקומוניסטית של סין תפסה את השלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית. אולם השירות חזר לפעול בשנת 1979 כאשר המנהיג דאז דנג שיאופינג הכריז על מדיניות הדלת הפתוחה.
בשנת 1975 הועברה התחנה הראשונה של הרכבת - קאולון, לתחנת קאולון החדשה (כיום תחנת הונג הם) זאת בגלל שהתחנה הישנה הייתה כבר קטנה מדי, ולא היה בה מקום להרחיב. בשנת 2006 הוארך קו זה, וכיום תחנתו הראשונה היא מזרח צים זה צוי - התחנה הראשונה תחת לאדמה.
לקראת סוף שנות התשעים הוחלפו הרכבות ברכבות חדשות יותר שבהם גם מחלקה ראשונה.
קו מערבי.
ההצעה ליסודו של הקו המערבי הועלתה בתחילת שנות התשעים, אז פנתה הממשלה לשתי חברות הרכבות של הונג קונג ה-KCR וה-MTR להציג בפניה תוכנית עבודה לקו זה, בסופו של דבר התקבלה התוכנית של חברת ה-KCR, ובספטמבר 1998 אישרה הממשלה את החלק הראשון של הפרויקט. הבנייה החלה באוקטובר אותה שנה, והשירות החל ב-20 בדצמבר 2003. זהו הקו החדש הראשון שהונח על ידי חברת ה-KCR.
החלק הראשון של הרכבת מתחיל מתחנת נאם צ'ונג שבשם שו פו ומסתיים בתחנת טואן מון. הקו אורך 30.5 ק"מ ויש בו 9 תחנות. הקו נפגש בתחנות מסוימות עם תחנות הרכבת הקלה, ועם הקווים צואן מון וטונג צ'ונג של ה-MTR, ומציע אפשרות החלפה.
לצורך הפעלת הקו החדש קנתה החברה רכבות חדשות, רכבות אלו מורכבות משבעה קרונות. אולם נשקלת הרחבה לרכבות של תשעה קרונות. כל התחנות ממוזגות ומותקנות בהם דלתות זכוכית בין הרציף לרכבת עצמה.
מבקרים טוענים כי תחנות הקו ממוקמות רחוק מאזורי המגורים העיקריים, ולפעמים נצרך להשתמש ברכבת הקלה כדי להגיע לקו המערבי. מלבד זאת, הם טוענים, המחירים יקרים מדי, והפרשי הזמן בין נסיעה בקו לנסיעה באוטובוס אינם מצדיקים מחיר זה. מלבד זאת בעיות בטיחות שנתגלו בחודשים הראשונים להפעלת הקו, גרמו לתושבים לסמוך פחות על הקו. אי לכך החלה החברה בהוזלת המחירים ונתינת הנחות באוטובוסים שונים לנוסעי ה־KCR.
בשנת 2002 הונחו יסודות להרחבת הקו, הקו המורחב יקרא קו מזרח קאולון, והוא מעותד להגיע עד לתחנת הונג הם.
קו מה און שן.
בניית הקו אושרה על ידי הממשלה באמצע 1998. בניית הקו החלה בשנת 2000 והקווים נפתחו ב-21 בדצמבר 2004. הקו יוצא מתחנת טאי וואי ועובר תשע תחנות עד לתחנה הסופית וו קאי שה.
רוב הקו כולל כמה מתחנותיו נבנו על קרקע מיובשת, לאורך צדם המזרחי של מה און שאן ושַׁאטִין. סוג הרכבות דומה בעיקרו לרכבות הנעות בקו המערבי, בהבדל אחד שהם מורכבים מארבעה קרונות בלבד. אולם רוב הרציפים מוכנים להתרחבות אפשרית של שמונה קרונות.
רכבת קלה.
הרכבת הקלה נעה בשטח הצפון מערבי של הטריטוריות החדשות, בין שלוש הערים החדשות טואן מון, יואן לונג וטין שוי וואי, ולה 9 קווים פעילים. הרכבת הוקמה ב-25 בספטמבר 1988, כאשר הוקמה העיר החדשה טואן מון, אז החלה הממשלה בתוכניות להנחת תשתית תחבורה במקום, חברת ה-KCR לקחה על עצמה את הפרויקט והחלה ביישומו בשנת 1985.
רכבת קאולון קנטון
הטבח בווירג'יניה טק
הטבח בווירג'יניה טק התרחש ב-16 באפריל 2007 בקמפוס אוניברסיטת "וירג'יניה טק" בעיר בלקסבורג שבמדינת וירג'יניה, ארצות הברית, ובמהלכו רצח בירי סונג-הוי צ'ו, סטודנט באוניברסיטה חמוש בשני אקדחים חצי אוטומטיים, 32 תלמידים ומרצים והתאבד בירייה. צ'ו סונג-הוי נולד בדרום-קוריאה והיגר עם משפחתו לארצות הברית כשהיה בן 8. בעת הטבח הוא היה בן 23, תלמיד השנה הרביעית באוניברסיטה.
מסע הרצח החל בשעות הבוקר במעונות הסטודנטים, שם נורו למוות שני סטודנטים. כוחות משטרה הגיעו למקום אך לא עצרו חשודים. כשעתיים לאחר מכן חדר הרוצח לבניין הלימוד "נוריס הול" והחל יורה בכל מי שנקרה בדרכו. עדים סיפרו כי הרוצח היה יסודי: לאחר ששמע כי נותרו ניצולים באחת הכיתות בהן עבר, הוא שב על עקבותיו וביקש להיכנס אליה שוב, אך הסטודנטים שנותרו באותה כיתה חסמו את הדלת בגופם. לאחר שנאבק בהם, החל הרוצח לירות דרך הדלת. חלק מן הפצועים היו תלמידים אשר קפצו מחלונות המבנים כדי להימלט על נפשם.
הטבח במכון הטכנולוגי היה מסע הירי הקטלני ביותר שידעה ארצות הברית. בנוסף ל-32 הרוגים 17 איש נפצעו מהירי ועוד 6 נפגעו במהלך בריחתם כשקפצו מהקומה השנייה.
הטבח עורר דיון ציבורי בקשר לקלות בה ניתן להשיג אקדחים חצי אוטומטיים בווירג'יניה.
סונג-הוי צ'ו.
סונג-הוי צ'ו (בקוריאנית: 조승희) נולד ב-18 בינואר 1984, בסיאול, קוריאה הדרומית.
משפחתו של צ'ו גרה בדירת מרתף בסיאול. אביו היה בעל חנות ספרים, אך לא הצליח להתפרנס מעיסוק זה. בעקבות כך, ומתוך רצונו לתת עתיד טוב יותר לילדיו ולהקנות להם אפשרויות רבות יותר למימוש עצמי, החליט אביו של צ'ו להגר לארצות הברית יחד עם משפחתו כשצ'ו היה בן 8.
המשפחה עברה לגור בפיירפאקס, וירג'יניה לאחר שגילתה כי שם נמצאת קהילה קוריאנית גדולה.
התנהגותו של צ'ו בילדות ודאגות משפחתו.