כמו שהגברים למדים על החברה הנשית, כך גם הנשים לומדות על הגברים והחברה ממנה באו. הגברים התחילו בתהליך בהנחה ברורה שכל השוואה בין "העולם המתורבת" לארצן תהיה לטובת עולם מוצאם—ארצות הברית והתרבות האירופית. אך עד מהרה ואן וג'ף מבינים שבעצם המקום שהגיעו אליו הוא סוג של גן עדן. הנשים של ארצן מזועזעות לשמע קיום עוני, מחלות, ניצול, ואלימות בעולמם של הגברים. עד כדי כך שהגברים חווים בושה ופתאום מוצאים עצמם מסתירים פרטים על טבע החברה ממנה באו. אך הנשים מצליחות לפענח את טבע החברה, ומבינות את הניצול של העולם רודף-הממון התחרותי, ובמיוחד את ניצול הנשים בו, כאשר תפקידי הרבייה והאמהות משמשים ככלי להדחת הנשים למעמד כפוף לגברים. ככל שוואן וג'ף משתתפים בחילופי הרעיונות עם הנשים, הם משוכנעים יותר ויותר לגבי טוב ארצן והחולי של החברה שלהם. טרי, לעומת זאת, מסרב לראות כל דבר טוב בארצן, חוץ מיופיין הפיזי של תושבותיה. טרי ממשיך להיות משוכנע כי נשים כפופות לגברים באופן טבעי, ולמעשה כל מאווייהן הן להישלט על ידי גברים. עצם הקיום של ארצן הוא פצע חשוף בנפשו של טרי, וככל שהוא לומד יותר, הוא מפתח טינה גדולה יותר לגבי "המצב הלא טבעי" הקיים בה.
לאחר הכרותן של נשות ארצן עם הגברים, הן מתחילות לחשוב שייתכן ותרומה גברית תיטיב עם החברה שלהן. לפיכך, שלוש הצעירות פותחות ביחסים עם שלושת הגברים, שבינתיים גם זוכים לחופש מוגבר: אלדור עם ואן, סליס עם ג'ף, ועלימה עם טרי. הזוגות הטריים חווים בעיות מיידיות—מצידן של הנשים, הן חיו אלפיים שנה ללא מעורבות גברית ואין להן שום חוויה תרבותית הקשורה לאהבה רומנטית או משגל; מהצד של הגברים, הם יוצאים מהנחה שתפקידם להיות דומיננטיים בקשר. אך הנשים הצעירות רואות את עצמן כשוות בין שווים, ולא מבינות את המצוקה שזה גורם לגברים. ג'ף, הרומנטיקן, מלא באבירות דרומית, ונוטה להאדיר את סליס כאובייקט, אך מתנשא עליה מאותה סיבה. אך הוא גם אופטימי, מכיוון שהוא המשוכנע ביותר מבין הגברים לגבי טיב המקום. טרי, לעומתו, מחזר אחרי עלימה באופן אגרסיבי, משוכנע שהיא צריכה גבר שולט, כמו שכל גבר זקוק לבת זוג נשלטת. היא מעוניינת בטרי ומוקסמת משהו, אך לא משתפת פעולה עם נקודת מבטו. טרי מתקשה להתנהל מול אישה שאינה "אישה" בעיניו, והשניים רבים תכופות. ואן ואלדור הם הזוג המצליח ביותר, מכיוון שניגשו ליחסים באופן הפרגמטי ביותר, עם מינימום דעות קדומות, והם הופכים באמת לחברים טובים ביותר ומאהבים. כל החברה של ארצן מתבוננת בעניין, כי תוצאת הניסוי יכולות להשפיע על עתיד כל החברה כולה, ולהחזיר אותן למצב של חברה "דו-מינית".
לאחר זמן מה, הגברים מתעקשים על "חתונות", אף על פי שהנשים של ארצן לא מבינות מה מטרת הטקס, והטקס עצמו לא מתואם למה שהגברים מכירים, מכיוון שאין דת בארצן, וכך הטקס נראה להם פגאני, ולא נוצרי. לאחר שנישאו, פערים בציפיות שוב סוחפים בעיות בין הזוגות. הנשים לא מבינות למה הן פתאום מצופות לחיות "חיים פרטיים" ורוצות להמשיך לחיות כחלק מהקהילה הרחבה. הן גם לא מבינות את הציפיות מצד הגברים להיות "נשיות" ו"רעיות" על פי סטנדרטים של העולם החיצון, וגם הרעיון של סקס שלא נועד לרבייה מבלבל אותן. כל אחד מהגברים מגיב אחרת לאתגרים שמתפתחים: ג'ף ממשיך להאמין בעליונותה של ארצן; ואן מתקשה וחווה תסכול, אך בסופו של דבר הוא מעריך את הקשר העמוק שנוצר בינו לבין אלדור, והוא מנסה למצוא את עמק השווה, בו תהיה גם אהבה רומנטית, אך עדיין טובת הכלל תהיה בראש מעייניהם. אלדור אכן מפתחת כלפיו אהבה רומנטית, אך רוצה להרות וללדת למען החברה. ואולם טרי לא מצליח להשתלט על זעמו מכך שעלימה מתעקשת על האוטונומיה שלה, והוא מנסה לאנוס אותה.
כתוצאה, הנשים שוב מרסנות את טרי, ומסממות אותו. הוא עומד למשפט בפניהן, והן מצוות עליו לחזור למולדתו. הגברים האחרים לא מבינים למה מתייחסות הנשים למעשיו של טרי כה בחומרה, הם רואים בזה מעשה סר טעם, אך לא פלילי. כפי שוואן מסביר לאלדור, "פשע זו מילה קשה. אחרי הכל, עלימה היא אשתו...".
ואן מבין שעליו ללוות את טרי חזרה לעולם החיצוני, ואלדור מסרבת לתת לו לעזוב בלעדיה. בינתיים, סליס מגלה שהיא בהריון, לשמחתן הרבה של תושבות ארצן, וג'ף מחליט להישאר שם עמה. טרי שמח לעזוב, ומאיים לשוב עם כוח גדול, אך בסופו של דבר מבטיח לשמור את מיקום ארצן בסוד. אלדור מבטיחה לנשים שתחזור ותדווח להן על העולם בחוץ. ואן מנסה להכין אותה למה שתמצא שם, בעולמו, אך לא מצליח לשכך את פחדיו שלו. טרי, ואן ואלדור ממריאים במטוס הקטן וטסים לכיוון העולם הסוער שם למטה.
תמות.
התמה המרכזית של "ארצן" הוא הגדרת מגדר—תפקידי מגדר, הבנייה מגדרית, וכיצד מגדר נחווה כטבעי או מובנה. הרעיון של הגדרת מגדר מתגלה כשהגברים פוגשים לראשונה את נשות ארצן. בהשוואה לנשים של העולם שלהם, הנשים של ארצן נראות להם בעלת מאפיינים גבריים: למשל, הן בעלות שיער קצר פונקציונלי, חסרות קימורים מובלטים, וחזקות פיזית. בניגוד אליהן—ג'ף מוצג כבעל מאפיינים נשיים, מכיוון שהוא מזדהה עם גישתן של הנשים של ארצן, ומגיב למצבים בהפגנות רגש, שבשלב מסוים גורמים לוואן להרגיש נבגד.
תמה מרכזית נוספת ב"ארצן" הוא אימהות. חיי החברה הכלל-נשית סובבים את תהליך גידול הילדות. הנשים אפילו פיתחו ושינו את השפה שלהן לאורך השנים כדי להקל ככל האפשר על הילדות ללמוד, וחינוך הוא אחד ההיבטים החשובים ביותר בתרבות שלהן. כל אם מרעיפה את מיטב אהבתה ואהבת הקהילה על ילדתה האחת למשך שתי שנותיה הראשונות, ולאחר מכן הילדה מועברת למתמחות בחינוך להמשך גידולה. אחד החוקרים הגברים מופתע לשמוע כי נשים מוכנות למסור את ילדותיהן לטיפולה של מישהי אחרת, אך הנשים מסבירות שהילדות הן האחריות של כל הקהילה כולה ולא רק של האם הביולוגית.
הספר מתמקד גם באינדיבידואליות נשית, כאשר לכל ילדה יש שם ייחודי לה, ואין שמות משפחה. נשות ארצן שומרות ארכיון היסטורי מפורט של השושלות שלהן, ואינן רואות צורך לתבוע בעלות הילדות שלהן על ידי החלת השמות שלהן עליהן, כפי שמקובל בחברה הגברית. הנשים מצלחות להביע אהבה גלויה ללא כפיפות והיררכיה, כולל לצאצאותיהן.
ג'ף הוא דוגמה לייצוג קול פמיניסטי על ידי גילמן. דרכו, גילמן מרעיפה שבחים על עצמאותן של הנשים של ארצן, ומעבירה ביקורת על תפקידן של נשים בזמנה שלה. דרך טרי, היא מציירת את האיום שגברים מרגישים לנוכח נשים לא-משועבדות, כאשר לעומתו הנשים הן טובות לב ובעלות מסוגלות, ואילו עובדה זו גורמת לגברים—ובמיוחד לו—להרגיש נחותים. ואן עצמו הוא הקול הרציונלי שמוצא את עמק השווה: הוא מתאר את הנשים כחכמות יותר מהגברים, ומעביר את המסרים על החברה שבנו.
הספר מדגיש את הנושא של קהילתיות ושיתוף פעולה. הנשים בארצן מצליחות לשמר זהות אינדיבידואליות תוך כדי ניהול חברה על ידי קונצנזוס וערכי טובת הכלל. הגישה שלהן לרבייה מהדהדת את גישת האאוגניקה שהייתה פופולרית בזמנה של גילמן. הנשים משביחות את הטבע סביבן כשהוא הופך למעמסה על חייהן (וכך נפטרות מחקלאות חיות), וכן משביחות את עצמן דרך העלמת שושלות של מי שנחשבות לא כשירות או אנטי-סוציאליות.
הטקסט שגילמן יצרה היה פמיניסטי במכוון, אף על פי שגישתה לא הייתה פופולרית בתקופתה. הספר כן הכה הדים בשנות ה-70 כאשר התגלה מחדש על ידי פמיניסטיות, פורסם, והפך לרב מכר. התמות של גילמון מצאו תהודה גם בפמיניזם המודרני, כמו למשל החופש מהתערבות גברית בנושאי רבייה והערכת תפקיד האמהות. עם זאת, עד כמה שהחברה בארצן היא אוטופית ומתפקדת, הגעת הגברים באופן אינהרנטי נחווה כדבר טוב, כמו רעיון החזרת החברה לרבייה מינית במקום הא-מינית, אף על פי שקודם לכן הוסבר שחוסר התלות במין ובגברים הם בין הסיבות העיקריות לפריחתה של ארצן.
בארצן, חינוך הוא ערך עליון, והוא הסיבה לשגשוגה. על חינוך אמונות הנשים החכמות והסבלניות ביותר, והחינוך המתואר מתבסס על עקרונות שיטת מונטסורי, כאשר חינוך אינו מועבר בכפייה כפי שנעשה בעולם הגברים.
במהלך הספר גילמן יוצרת היפוך מגדרי במספר דרכים. למשל, בזמן ששלושת הגברים נמצאים בשבי, השיער שלהם מתארך, דבר שבאופן סמלי (בחברה של גילמן) משייך אותם לנשיות, כאשר שיערן של הנשים בארצן הוא קצר. בנוסף, הנשים הן המלמדות והגברים הלומדים, וכן הנשים חזקות יותר פיזית מאשר הגברים.
תמות חבויות בספר כוללות גזענות ואאוגניקה. בספרה של גילמן יש רק גברים ונשים לבנים, וגילמן באופן עקבי מתייחסת לאנשים שהם פרו-מלחמה כ"פראים", התייחסות שיכולה להיחשב כגזענית. לגבי אאוגניקה, גילמן מקדמת את הרעיון שאפשר להשביח את האוכלוסייה על ידי רבייה מגמתית שתיפטר מ"פגמים", ובעולמה המדומיין רק הנשים הנעלות ביותר זוכות למתנת הרבייה.
ניתוח פמיניסטי.
"ארצן" הוא ספר משמעותי לפמיניזם במספר רבדים. אחד מהם הוא התוויית פילוסופיה כלכלית—שהורחבה בספר העיון שפרסמה גילמן מאוחר יותר, "נשים וכלכלה"—שדוחה את התלות "הבלתי טבעית" של נשים על מפרנסים גברים. רובד נוסף הוא הארת זרקור על כך שהנשים חוות לא רק חופש כלכלי אלא פריחה תרבותית וקוגניטיבית עם הסרתם של גברים מחייהן. גילמן עצמה תיארה חברה נטולת גברים כהדגמה של תמות אלו, אך הרעיון של פמיניזם בדלני, שצמח החל משנות ה-60 בגל השני של הפמיניזם, נשען על רעיונות דומים לאלו של גילמן.