בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2013 יקטרינה מקארובה וילנה וסנינה () הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר שיה שוויי () ופנג שוואי () נפגשו עם שרה אראני ורוברטה וינצ'י () וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 2013 רק לוציה הרדצקה () השתתפה בתחרות. הזוג הלא מדורג אנה-לנה גרונפלד () וז'אן-ז'וליין רוייר () נפגשו במשחק הגמר עם יוליה גורגס () וננד זימוניץ' () וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס.
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים והודח בסיבוב הראשון.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא הפסידה בשתי מערכות ליוג'יני בושאר מקנדה.
יוליה גלושקו השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון והשני היא ניצחה בשתי מערכות. בסיבוב השלישי היא נפגשה עם שרה אראני מאיטליה והפסידה בשתי מערכות.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות גברים לצד מרסלו מלו מברזיל. בסיבוב הראשון הם ניצחו בשתי מערכות. בסיבוב השני הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום ה-6 בתחרות וניצחו בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הם הפסידו בשתי מערכות לזוג שהיה מדורג במקום ה-9 בתחרות.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד דניאלה האנטוקובה מסלובקיה. בסיבוב הראשון הן הודחו על ידי הזוג שהיה מדורג במקום מס' 5 בתחרות בשתי מערכות.
מארי-לואיז קארבה
מארי-לואיז קארבה (בצרפתית: Marie-Louise Carven; נולדה בשם "כרמן דה תומאסו" (Carmen de Tommaso), 31 באוגוסט 1909, שאטלרו - 8 ביוני 2015, פריז), הייתה מעצבת אופנה וחסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
קארבה עיצבה בגדים בשותפות עם אחיה, אמן האוונגארד הצרפתי רובר מאלה-סטבן , שהיה ארכיטקט בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1941 פתחה את חנות ההוט קוטור הראשונה שלה, בפריז, ובשנת 1945 פתחה חנות נוספת בשאנז אליזה. היא הייתה ידועה בשימוש שלה באריגים כגון תחרה ומכיוון שהייתה בגובה 1.55 מטר, נטתה לעצב בגדים לנשים קטנות מידות. קארבה הייתה מעצבת הבגדים הפריזאית הראשונה שרשמה פטנט על חזיית פוש אפ. בין לקוחותיה היו זמרות, שחקניות קולנוע ונשות חברה רבות, בהן אדית פיאף, לסלי קארון, מרטין קרול ועוד. כמו כן הייתה קארבה יצרנית בשמים. את חוש השיווק המפותח שלה הפגינה ביום השנה העשירי לשחרור פריז, בשנת 1954, כששחררה מעל פריז במצנחים דוגמיות של בשמים מתוצרתה. לאחר שנה יצרה קו אופנה לצעירים והחלה למכור זיכיונות ליצרנים בכל רחבי העולם. בעיצוביה השתמשה בסגנונות אקזוטיים מתרבויות אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 1955 עיצבה קארבה את התלבושות לסרט בנות השטן.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות חוקי הגזע של משטר וישי המשיכה מארי-לואיז קארבה להעסיק בשנות מלחמת העולם השנייה יהודי ממוצא רומני שהתאזרח בצרפת בשנת 1926. היהודי, אנרי בריסיאנה (Bricianer), סבר שהוא מוגן מפני גירוש עקב אזרחותו הצרפתית, אך החל מקיץ 1942 גורשו יהודים מצרפת למחנות ההשמדה - אזרחים וזרים כאחד.
באוקטובר 1943 נעצרה אמו של בריסיאנה בניס והועברה למחנה דראנסי. היא גורשה לאושוויץ במשלוח מספר 60. שוטרים צרפתים הגיעו לבית משפחת בריסיאנה בפריז כדי לעצור את בני הזוג וחמשת ילדיהם. המשטרה נתנה למשפחה ארכה של 24 שעות ובריסיאנה פנה למארי-לואיז קארבה. קארבה ארגנה מקומות מסתור ליתר בני משפחתו ורובם הוסתרו אצל אמה ודודיה. קארבה אפשרה לבריסיאנה להתגורר בחשאי בחנותה ולהמשיך לעבוד בחנות. תמורת עבודתו יכול היה בריסיאנה להרוויח כסף ולסייע בפרנסת משפחתו. בני משפחת בריסיאנה השיגו מסמכים מזויפים ושרדו עד השחרור.
הכרה.
בשנת 1978 קיבלה קארבה את אות מסדר האמנויות והספרות ובשנת 2009 - את אות לגיון הכבוד.
ב-2000 הכיר יד ושם במארי-לואיז קארבה בתור חסידת אומות העולם.
ניב שולמן
יניב "ניב" שולמן (באנגלית: Yaniv "Nev" Schulman; 26 בספטמבר 1984) הוא מפיק, צלם ושחקן אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר בזכות הסרט הדוקומנטרי "קאטפיש" משנת 2010.
ביוגרפיה.
שולמן נולד למשפחה יהודית בניו יורק שבארצות הברית. אחיו הגדול הוא הקולנוען, אריאל שולמן. לאחר שלמד ריקוד במשך חמש שנים, החל לעסוק בצילום. בשנת 2004 החל לצלם ריקוד והתערה עם קהילת הבלט העכשווית בניו יורק.
שולמן הוא חבר מייסד של ועדת המנהיגות הצעירה של ארגון הנוער "שחרר את האלימות" (בתרגום חופשי).
בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "קאטפיש", המתאר מערכת יחסים רומנטית שניהל שולמן באמצעות אתר הרשת החברתית המקוונת פייסבוק. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בסאנדנס 2010 וזכה לביקורות חיוביות, לצד תהיות באשר לאמינותו.
שולמן מנחה תוכנית בערוץ MTV העוסקת במערכות יחסים מקוונות.
הארלם היהודית
הארלם היהודית (באנגלית: Jewish Harlem) הייתה שכונה יהודית בעלת מאפיינים של גטו שהתקיימה במנהטן מסוף המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20. שכונה זו הייתה הריכוז העירוני השני בגודלו בניו יורק, והגיעה בשיאה ליותר מ-170 אלף נפש - יותר יהודים מאשר בלודז', בלונדון או בברלין באותה עת. תושבים יהודים מפורסמים של השכונה היו הארי הודיני, האחים מרקס, ארתור מילר, יוסלה רוזנבלט, הנרייטה סאלד, ג'ורג' גרשווין ובנג'מין פישוטו.
הארלם בתקופה הקולוניאלית.
הלבנים הראשונים שהתיישבו בצפון האי מנהטן היו סוחרים הולנדים, שבשנות ה-30 של המאה ה-17 הקימו תחנת מסחר במישור שבין שני הנהרות שנודעו לימים כהארלם והאדסון. הייתה זו נקודת יישוב נוספת במסגרת ההתפשטות האירופאית בעולם החדש, וההולנדים ביקשו לזכות בנתח מן הפוטנציאל הכלכלי שהיה טמון בה, מאחרים במקצת אחרי הבריטים והצרפתים שהתיישבו זה מכבר באנגליה החדשה ובקוויבק בהתאמה. הארלם נקראה על שם העיר ההולנדית הארלם, והייתה חלק מן המרחב שכונה בעת ההיא "הולנד החדשה". שנים ספורות לפני הקמתה של הארלם, הוקמה תחנת המסחר "אמסטרדם החדשה" בקצהו הדרומי של האי (1625). לימים תהפוך ניו-אמסטרדם ההולנדית לניו יורק הבריטית, ובניינה יתפשט לכיוון צפון. במלחמת העצמאות האמריקנית התעמת הצבא הקולוניאלי בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון עם כוח בריטי יריב בסמוך לכפר הארלם, בקרב שנודע כניצחון הראשון של האמריקנים במלחמה.
יהודים ראשונים בהארלם.
עד סוף מלחמת האזרחים ב-1865, חיו כ-800 אלף בני אדם בדרום מנהטן. החלוקה בין עשירים ועניים באי הייתה מובהקת: האוכלוסייה הענייה חייה ברובה הגדול דרומית לרחוב 14th, ואילו עשירי העיר חיו בין 42nd ל-14th.
יהדות מנהטן מנתה כ-40 אלף איש, מהגרים גרמנים בעיקרם, שאף ביניהם ניכר הריבוד המעמדי. באותה עת היה הכפר הארלם נפרד פיזית וחברתית מן העיר ניו יורק. סביבתו הכפרית לא השתנתה משמעותית מאז מלחמת העצמאות. התחבורה בין הארלם לניו יורק עצמה הייתה מסורבלת, ומתיאור של אחד מבני הזמן עולה כי הארלם המבודדת שימשה כמקום פרישה פסטורלי לניו יורקרים האריסטוקרטים. עם זאת, עוד בשנת 1851 הצביע סקר של חברת הרכבת "האדסון ריוור" על הפחתת הפעילות החקלאית באזור הארלם, וחזה כי הכפר "יהפוך בזמן הקרוב לחלק מן העיר [ניו יורק]".
היהודים הראשונים שהגיעו להארלם אחרי 1865, היו קבוצה של סוחרים ממוצא גרמני שהתיישבו בשדרה השלישית בצפון מנהטן, בסמוך לאזור המסחרי של הכפר, והקימו שם את חנויותיהם. התיישבותם בריחוק מה מן העיר, הצריכה מוסדות קהילה בסיסיים כבית כנסת, בית ספר יהודי לילדיהם, בית קברות קטן, וכדומה. הריחוק התחבורתי היחסי מניו יורק הקשה על קיום חיי הדת, מה שהגדיל את חשיבותו של בית הכנסת הקטן. כבר ב-1869 נוצרו תוכניות ראשונות להקמת מבנה קבע מכובד לבית כנסת בהארלם. מסגרת הדיונים על אופיו של בית הכנסת, שפכה אור על אופיים התעסוקתי של אנשי הקהילה הקטנה, דוגמת הכובען מרקוס מרקס, בעל חנות הבגדים ישראל סטון, האחים בוהם סוחרי המשקאות, והתכשיטן יצחק פייזר. מרביתם קבעו את משכנם בסביבת רחוב 125.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הפכה מגמת החיבור בין הארלם ובין העיר ניו יורק לעובדה מוגמרת; ב-1873 סופח פרבר הארלם רשמית לעיר. שנה לפני כן יוסדה באופן רשמי הקהילה היהודית הראשונה בהארלם; היא נקראה "יד-ביד", וחבר מנהליה מנה שנים-עשר איש. באופן רשמי הייתה זו קהילה אורתודוקסית, אולם מעשית היו חלקם רחוקים משמירת תורה ומצוות; הכנסת עוגב לבית הכנסת הקהילתי הובילה לפרישת חברים שהקימו בתורם את קהילת "אוהלי ישראל" בהארלם.
תנאי המגורים שהארלם הקנתה לתושביה היו טובים הרבה יותר מאשר בעיר התחתית של מנהטן, וכנראה גם יותר מאשר ניו-ג'רזי וברוקלין שמעבר לנהר. גל ההגירה הגדול שזרם לניו יורק משנות השמונים של המאה ה-19 דרש גם הוא תנופת בנייה נרחבת בכל רחבי העיר. המהגרים האירים, והגרמנים - ביניהם מספר לא מבוטל של יהודים - 'נמלטו' להארלם ולשכמותה מפני גל המהגרים ממזרח ודרום אירופה. לאותם יהודים גרמנים, שהגיעו בעיקרם מאמצע המאה ה-19, היו האמצעים הדרושים כדי להגר בשנית – והפעם הגירה פנים עירונית של משפרי דיור.
מעבר המהגרים היהודים מדרום מנהטן להארלם.
לכל אורך העשור הראשון של המאה ה-20 זרמו יהודים מן הלואר איסט-סייד לעבר הארלם. ההגמוניה היהודית-גרמנית בקרב יהודי הארלם הייתה קצרת מועד: סנונית ראשונה של מהגרים מזרח אירופאים הגיעה כבר ב-1890, וכעבור עשור מרבית יהודי הארלם כבר היו ברובם מהגרים מן האימפריה הרוסית.