פעילותו הספרותית החלה בווינה ב-1924, עם יצירתו הראשונה שפורסמה: סיפורו "סולייקה" (על פי שמה המדרשי של אשת פוטיפר – זוליכה), שנדפס בקובץ העברי "פרט", שהוציא לאור הסופר והעורך גרשון שופמן.
הורוביץ עבד כתשע שנים בחברת ביטוח, ומשנת 1943 עד שנת 1962 ערך את המוסף לספרות של עיתון "הארץ". בתפקידו זה השפיע רבות על הספרות העברית הצעירה. בשנת 1927 היה בין מייסדי החבורה הספרותית "כתובים", שנקראה על שם כתב העת שהוציאה.
מראשית פעילותו הספרותית השתתף הורוביץ גם בחיי העיתונות העברית, ודבריו נדפסו דרך קבע בכתבי העת "הדים" ו"הפועל הצעיר". לאחר הפילוג בחבורת "כתובים", הצטרף לאברהם שלונסקי בייסוד חבורת "טורים". הוא גם השתתף בחבורות ספרותיות נוספות של אותם הימים, כמו "אמודאים", ו"יחדיו". בשנת 1925 חבר למשורר אורי צבי גרינברג, והשתתף בכתב העת "סדן" שהוציא. יעקב הורוביץ שלט היטב בלשון הגרמנית, שאותה ספג מילדותו בגליציה. זה היה יתרון גדול על רוב הסופרים העבריים אז בארץ, שבאו מרקע של הלשונות הסלאביות רוסית ופולנית. (לשון יידיש הייתה כמובן משותפת כמעט לכולם.)
הורוביץ נטל חלק גם בפעילות התיאטרונית העברית בראשיתה. הוא תרגם מחזות שהוצגו בלהקת "התיאטרון העברי" ובלהקת "התיאטרון האמנותי", וכן שיחק בעצמו בכמה מחזות. הוא היה מקורב מאוד למשורר נתן אלתרמן, למשורר ולמתרגם אברהם שלונסקי.
בשנת תרפ"ז נישא למירה (מרים) לבית לוין, שחקנית, בתו של המחנך דוד לוין, יו"ר הסתדרות המורים ומנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי. השניים היו הורים לדנה כוגן, במאית ומפיקת טלוויזיה, אשתו של שחקן הקאמרי נתן כוגן.
לאחר גירושיהם, נישא בשנת תש"א לאטשי לבית שטרן, עובדת המחלקה הסוציאלית בעיריית תל אביב (מירה גרושתו נישאה לידידו אברהם שלונסקי).
יעקב הורוביץ נפטר ב-10 בינואר 1975, בגיל 74, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. ב-1981 נטמנה אשתו, אטשי, לצידו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של הורוביץ ברחוב יצחק שדה 51 בתל אביב
לקריאה נוספת.
לא נכתבו ספרים רבים על יצירתו של יעקב הורוביץ. בולט ספר זה:
מאמרים:
בית המדרש לרבנים ליהדות אורתודוקסית
זלמן שרגאי
ש&quot;ז שרגאי
S&amp;P 500
S&amp;P 500 הוא מדד ניירות ערך שכולל מניות של 500 תאגידים, רובם אמריקאיים. הוא הידוע מהמדדים המנוהלים על ידי סטנדרד אנד פורס, חטיבה של חברת McGraw-Hill.
S&amp;P 500 לעיתים קרובות מתייחסים לתאגיד הכלול במדד כ"תאגיד S&amp;P 500".
התאגידים הכלולים במדד נמצאים גם ב-S&amp;P 1500 ו-S&amp;P Global 1200.
המניות במדד הן של חברות ציבוריות גדולות הנסחרות בבורסות האמריקאיות הראשיות כמו הבורסה לניירות ערך בניו יורק ונאסדאק.
אחרי מדד דאו ג'ונס, S&amp;P 500 הוא המדד הנצפה הרחב ביותר של מניות אמריקאיות גדולות. המדד נחשב כאינדיקטור עבור הכלכלה האמריקאית והוא רכיב באינדקס של האינדיקטורים המובילים. הוא מסומן לעיתים עם הסימול SPX, ויכול להופיע עם קידומת (^) או עם סימן הדולר ($).
היסטוריה.
לפני 1957, עיקר מניות מדד S&amp;P התבססו על 90 חברות, והמדד פורסם על בסיס יומי. מדד רחב יותר של 423 חברות פורסם בתדירות שבועית. ב-4 במרץ 1957, מדד זמן-אמת רחב יותר, S&amp;P 500, הוצג לציבור. הצגה זו התאפשרה בעקבות התקדמות מערכות המחשוב בתעשייה אשר אפשרו למדד לחשב ולפזר בזמן-אמת (ראו Detailed Timeline).
ה- S&amp;P 500 בשימוש רחב כאינדיקאטור של שוק רחב, ומורכב גם ממניות "צמיחה", שמחירן מייצג צפי לעתיד, לעומת היקף הפעילות הכלכלית בהווה, במקביל למניות יציבות יותר, שמחירן מייצג את פעילותן הכלכלית הנוכחית. המדד כולל מניות הנסחרות במספר בורסות.
מבחר.
מרכיבי המדד נבחרים על ידי ועדה. באופן דומה למדד הדאו ג'ונס, אבל שונה מאחרים כמו Russell 1000, אשר מבוסס על מערכת חוקים.
המדד חייב לכלול מספר מסוים של חברות לא אמריקאיות (11 נכון ל-19 בספטמבר 2006). קבוצה זו כוללת חברות אמריקאיות לשעבר אשר מאוגדות מחוץ לארצות הברית, ובעבר היו אמריקאיות והורשו להישאר במדד, וחברות אשר לא התאגדו בארצות הברית. בייחוד, לאחר מיזוג דיימלר קרייזלר, המדד לא אפשר לחברת אחרות להצטרף.
הוועדה אמורה לבחור את החברות במדד באופן המייצג את מגוון התעשיות בכלכלה האמריקאית, אך בפועל מספר קטן של חברות מקבלות משקל של כמחצית המדד. בשנת 2020 חברות אלו היו אפל, מיקרוסופט, אמזון, גוגל, פייסבוק וטסלה. כל אחת משאר 494 החברות במדד מקבלת רק שבריר מהמשקל.
חברות אשר אינן נסחרות ציבורית (כאלו בבעלות ציבורית או קרנות) ומניות שאינן נזילות, לא מתווספות למדד – דוגמה ידועה היא מניית ברקשייר האת'וויי, אשר נכון ל-3 באפריל 2006 הייתה בעלת שווי שוק גדול יותר מ-12 חברות המדד, אשר היו בעלי מחיר מניה גדול יותר מ-100,000 דולר, מה שהקשה על המסחר. לעומת זאת, רשימת Fortune 500 מנסה להציג רשימה של 500 החברות הציבוריות הגדולות ביותר בארצות הברית לפי הכנסה ברוטו, מבלי להתייחס לנזילות, ומבלי לכלול חברות המתאגדות מחוץ לארצות הברית.
ביצועים.
מדד ה-S&amp;P500 מתאפיין בתנודתיות גבוהה וסיכון (כמו רוב מדדי המניות בבורסה). הצניחה המהירה והחדה ביותר נרשמה בשנת 1987 ביום שנודע בשם "יום שני השחור". כאשר השיא נשבר רק בשנת 2008 אז המדד נחתך בשיעור של 52 אחוז, שיא שלילי שלא היה כמותו מאז תקופת השפל הגדול.
תקופה היסטורית של עליות חדות במדד ניתן לראות בין השנים 1995 לשנת 2000 למשל (עליה של מאות אחוזים). כאשר מסתכלים על הרווחים השנתיים של מדד ה-S&amp;P500, בממוצע היסטורי רב-שנתי, מתקבל נתון שהוא קרוב ל-7% בשנה במונחים ריאליים (צמוד מדד). בהסתכלות היסטורית, משקיעים פסיביים במדד ה-S&amp;P500 נהנו בדרך כלל מרווחים גבוהים בטווח הארוך.
רדא מנצור
רֶדַא מנצור (בערבית: رضا منصور; נולד ב-1965 בעספיא) הוא דיפלומט, משורר והיסטוריון דרוזי-ישראלי.
במסגרת עבודתו מילא שורה של תפקידים, ובהם: שגריר ישראל בברזיל, שגריר ישראל באקוודור, שגריר ישראל בפנמה, סגן השגריר בליסבון, קונסול ישראל לצפון-מערב ארצות הברית שמקום מושבו בסן פרנסיסקו, קונסול כללי לדרום-מזרח ארצות הברית שמקום מושבו באטלנטה, ונציג משרד החוץ במכללה לביטחון לאומי. בגיל 35 היה מנצור השגריר הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
רדא מנצור הוא חתן פרס מילר לשירה. סיפור קצר מפרי עטו, "ג'ונבלאט בא לנגב", נבחר כסיפור מומלץ בתחרות הסיפורים הקצרים של העיתון "הארץ" (1997).
לימודים.
דוקטור בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה (2009), מוסמך אוניברסיטת הרווארד במינהל ציבורי (1999) (במסגרת תוכנית קרן וקסנר) ומוסמך אוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של המזרח התיכון. תחום מחקרו הוא ההיסטוריה האינטלקטואלית והמודרנית של סוריה. מנצור בוגר סמסטר מיוחד בספרדית באוניברסיטת סלמנקה בספרד (2001) וסמסטר מיוחד באוניברסיטה העברית. בשנת 2012 נבחר לאחד מארבעים הבוגרים המובילים של אוניברסיטת חיפה בכל הזמנים. זאת לאחר ששנתיים לפני כן הופיע ברשימת המועמדים הסופית לתואר בוגר מצטיין של בית הספר קנדי באוניברסיטת הרווארד, יחד עם מזכ"ל האו"ם ונשיאי מקסיקו וליבריה.
פעילות דיפלומטית.
בשנת 1990 החל את עבודתו במשרד החוץ. מבין התפקידים שכיהן בהם במטה בארץ: מזכיר שני באגף לארגונים בינלאומיים (1992), מזכיר ראשון באגף צפון אמריקה (1996), מנהל מחלקת המפרץ הפרסי במרכז למחקר מדיני (2003).
בשנת 2005 הופקד מנצור במסגרת עבודתו במשרד החוץ לרכז את התוכנית חדשה במשרד החוץ: פיתוח קשרים בין קהילות יהודיות למוסלמיות באירופה במטרה להפחית את גילויי האנטישמיות. היוזמה באה בעקבות ריבוי גילויי האנטישמיות והתקפות הטרור מצד אזרחים אירופים ממוצא אסלאמי ומטרתה לנסות להתקרב לקהילות המוסלמיות המקומיות. קירוב הלבבות נועד להפחית את המתח, לתמוך באסלאם המתון ובמקביל לעקוב אחר האיומים על גורמים אסלאמיים קיצוניים שמעוניינים להפר את מרקם החיים העדין. גורמים במשרד החוץ סברו שבתוך האסלאם יש חלקים שמעוניינים להתקרב למערב ואיתם כדאי לנסות וליצור קשר. מנצור ניהל דיאלוג עם אישים בולטים בקהילות המוסלמיות באירופה.
בינואר 2007 קיבל הסנאט של מדינת ג'ורג'יה בארצות הברית החלטה בה הוא מציין את תרומת מנצור לקידום השלום ולקידום יחסי הכלכלה, התרבות והחינוך בין ישראל לארצות הברית. במרץ 2007 נשא חבר הקונגרס לינקולן דייוויס נאום במליאת הקונגרס בוושינגטון בו הוא ציין את פעילותו של השגריר רדא מנצור לקידום הדיאלוג וההבנה בין העמים. במהלך 2007 העניק מושל מדינת טנסי פיל בראדסון אזרחות כבוד לרדא מנצור על פועלו להעמקת הקשרים בין המדינות.
בדצמבר 2009 קיבל את פרס גיבור הסחר העולמי מלשכת המסחר הבינלאומית של ג'ורג'יה על הצטיינותו בעבודה הדיפלומטית ועל מנהיגותו כדיקן הסגל הדיפלומטי באטלנטה. ב-2014 הוחלט למנותו לשגריר ישראל בברזיל. ב-2018 מונה לשגריר ישראל בפנמה. ב-2021 סיים את תפקידו והוחלף על ידי איתי בר-דב.
דיאלוג בין העמים.
מנצור החל את פעילותו לקידום השלום, הדיאלוג והבנה בין העמים בהיותו חניך ולאחר מכן יו"ר סניף ארגון נוער לנוער בעספיא. במסגרת זו פעל לקידום הקשרים בין הדרוזים ליהודים בישראל ואף השתתף כציר בוועידת הבינ"ל למען יהדות ברה"ב. לאחר מכן המשיך פעילות זו בארגונים כמו CISV, הבונים דרור בארצות הברית ובקנדה, וביחידה לגישור פערים באוניברסיטת חיפה.
הוא השתתף בוועידה השנייה לרבנים ואימאמים בספרד, בוועידה על אסלאם והמערב באוסטריה ובשתי וועידות שנתיות של הארגון הדרוזי-אמריקני ADS שנערכו בלוס אנג'לס ובדטרויט.