Christ unser Herr zum Jordan kam, רי&quot;ב 7
Christ unser Herr zum Jordan kam (בגרמנית: "בבוא אדוננו, הנוצרי אל הירדן"), רי"ב 7, היא קנטטה דתית שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך בשנת 1724, ובוצעה לראשונה ב-24 ביוני 1724.
היסטוריה.
באך הלחין הקנטטה הכוראלית עבור יום הקדוש יוחנן, קנטטות נוספות שהולחנו עבור מועד זה הן הקנטטה מהשנה הקודמת (1723), רי"ב 167 וקנטטה רי"ב 30 שהולחנה בעשור הבא, כמו כן קיים תיעוד של יצירות פרי עטם של מלחינים אחרים שביצע באך במועד זה בשנים שונות. הקנטטה היא השלישית במחזור הקנטטות השני, הכולל את הקנטטות שהולחנו עבור ימי ראשון ה-11 וה-18 ביוני באותה השנה, רי"ב 20 ורי"ב 2 בהתאמה. כמו קנטטות רבות במחזור זה, גם רי"ב 7 נכתבה על בסיס המנונים שנכתבו ב-1541 ופורסמו ב-1543 על ידי לותר – הכוראל הפותח והמסיים, כשיתר פרקי היצירה נכתבו ברוח אותם כוראלים, פרי עטו של משורר אנונימי בן זמנו של באך. המנונים אלה נכתבו בהשראת נבואת ישעיהו (המוכרת בעיקר מהלחנת פסוקיה במשיח) ומתיאורי לידת יוחנן והבנדיקטוס בפרק הפתיחה של הבשורה על-פי לוקאס. כמו כן באותם שני הכוראלים באך עושה שימוש (כמקובל ביצירות רבות אחרות שלו) במלודיות המקובלות לאותם המנונים בכנסייה.
מבנה.
הקנטטה מורכבת משבעה פרקים ומיועדת לביצוע על ידי קולות אלט, טנור, ובס, בליווי מקהלה של ארבעה קולות, שני אבובי אהבה, שני כינורות סולו (הכינור השני נוסף רק בביצוע מאוחר יותר), שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו.
הפרקים הם:
מוזיקה.
כמו ליצירות רבות של באך, ישנן מספר גרסאות ביצוע ככל הנראה על פי המלחין עצמו, שנהג לעבד את יצירותיו בביצועים חוזרים. רי"ב 7 נכתבה לעילא לא רק במבנה הפנימי של כל פרק, המאפיין את יצירתו של באך, אלא גם בשלמות היצירה בכללותה. ניתן להבחין כי לאחר כוראל הפתיחה, היצירה נבנית בהדרגה כאשר האריה העוקבת מלווה בקונטינואו בלבד, באריה השנייה נוספים הכינורות סולו, ובאריה השלישית והאחרונה מצטרפים האבובים, המעניקים עושר תזמורתי. כמו כן באך מעניק סגירות "עלילתית" לקנטטה בבחירה לשבץ את הכוראל הפותח ואת הכוראל המסיים כמסגרת. כמו כן עם העצמת המוזיקה תוך התקדמות היצירה באך בוחר גם לעלות בקולות – האריה הפותחת לבס, אחריה אריה לטנור, ולבסוף אריה לאלט.
כוראל הפתיחה הוא בעצם פנטזיה, ולכן מומחים שונים נוטים לייחס לו מאפיינים שונים מסגנון הקונצ'רטו האיטלקי לכלי קשת ועד פתיחה צרפתית.
באריה לבס ולקונטינואו מוטיב חוזר בתפקיד הצ'לו, המיוחס ליציקת מי ההטבלה. לבחירת תפקיד הקונטינואו באריה זו משמעות רבה (כמו גם למפעם), מאחר שאין כלי ליווי או סולו נוספים, והבחירה יכולה לשנות את האפקט הכללי מהפרק דבר הניכר בביצועי היצירה השונים.
ברצ'יטטיב הטנור ממלא את תפקיד האוונגליסט (המספר, כמקובל בפסיונים, באורטוריות ובקנטטות של באך).
האריה לטנור, הפרק המרכזי ביצירה, משובצת במוטיבים משולשים – זהו טריו לקול ולשני כינורות, הכתוב במשקל משולש, רבעי הטונים מחולקים לטריולות, בחירה מודעת לסמל השילוש. אריה זו נפתחת באופן דומה לאריה לסופרן בחלק השני של קנטטה רי"ב 30.
ביצוע.
מומלץ להשוות גרסאות, הנפוצות גם בקבצים חופשיים ברחבי האינטרנט, ולהיווכח עד כמה הביצועים השונים מעניקים ליצירה אופי אחר בידיהן של כל תזמורת ומקהלה, כמו כן להתרשם עד כמה היצירה עומדת בפני עצמה, אחידה ושלמה צורנית.
ג'רלדין מקיואן
ג'רלדין מקיואן (באנגלית: Geraldine McEwan; נולדה בשם Geraldine McKeown; 9 במאי 1932 – 30 בינואר 2015) הייתה שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה.
ב-1998 הייתה מקיואן מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה במחזה "הכיסאות". ב-1990 זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה על משחקה בסדרת הטלוויזיה "תפוזים הם לא הפרי היחיד". מ-2004 ועד 2009 גילמה את דמותה של מיס מארפל, הבלשית של אגאתה כריסטי, בסדרת הטלוויזיה על פי ספרי מארפל.
במאמר מחווה למקיואן כתב מבקר התיאטרון מייקל קוויני שהיא הייתה "מעצבת קומית גדולה, עם קול מתקתק ומפתה, ובסגנון ענייני ונוצץ".
ביוגרפיה.
מקיואן נולדה ב-9 במאי 1932 באולד וינדזור שבמחוז ברקשייר באנגליה לדונלד ונורה מקאיון (McKeown). יש לה שורשים איריים; סבה מצד אמה הגיע מהעיר קילקני , וסבה מצד אביה הגיע מבלפסט. אביה ניהל סניף של מפלגת הלייבור באולד וינדזור, שהיה מושב בטוח של המפלגה השמרנית.
מקיואן קיבלה מלגת לימודים לבית הספר לבנות "Windsor County Girls' School", ואחר כך למדה בבית ספר פרטי בו חשה לחלוטין לא במקום. ב-2004 אמרה בריאיון לקסנדרה ג'רדין בדיילי טלגרף שהיא הייתה אז "מאוד ביישנית, מאוד פרטית", אבל אחרי קריאת שיר (כנראה הנאום של ליידי מקבת' שמתחיל במילים "Glamis thou art, and Cawdor") בקונצרט לפני קהל "הרגשתי שאני בכיוון שאוכל לנהל את העולם. אוכל להגן על עצמי בכך שאאבד את עצמי בתוך אחרים".
בנעוריה החלה מקיואן להתעניין בתיאטרון, ותחילת הקריירה התיאטרלית שלה הייתה בגיל 14 כעוזרת מנהל במה בתיאטרון רויאל בווינדזור. באוקטובר 1946 הופיעה לראשונה על הבמה בתפקיד מלווה של היפוליטה במחזה "חלום ליל קיץ". ממרץ 1949 ועד מרץ 1951 שיחקה בתפקידים רבים בתיאטרון הרפרטוארי של וינדזור בהם במחזה הביוגרפי של רות גורדון "Years Ago" לצדו של ג'ון קלארק .
מ-1951 עד 1971.
הופעת הבכורה של מקיואן בווסט אנד הייתה ב-4 באפריל 1951 בתיאטרון וודוויל במחזה "Who Goes There" בתפקיד כריסטינה. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה של ה-BBC בשם "Crime on Our Hands" יחד עם ג'ק ווטלינג, דניס פרייס וסוניה דרסדל.
ב-1957 החליפה מקיואן את השחקנית ג'ואן פלורייט בהפקה של תיאטרון רויאל קורט של המחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן שהוצג בתיאטרון פאלאס בווסט אנד.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים של המאה העשרים הופיעה מקיואן בתיאטרון שייקספיר ממוריאל בסטרטפורד-אפון-אייבון, בתקופה שבה סטרטפורד התפתח למקום מפגש ללהקה השייקספירית המלכותית שהוקמה ב-1960. כמו כן הופיעה בתיאטרון אולדוויץ' הבית הראשון של הלהקה בלונדון.
בעונת התיאטרון של שנת 1958 בסטרטפורד שיחקה מקיואן בתפקיד אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בבימויו של פיטר הול. אחרי מותה כתב מייקל בילינגטון בעיתון הגרדיאן על הופעתה זו "בזמנו נטו לגלם את דמותה של אוליביה כמי ששרויה בצער עמוק. מקיואן הייתה צעירה, נוצצת, שנונה ושופעת תשוקה לוויולה (הלבושה כנער) בגילומה של דורותי טוטין ". לדבריו של דומיניק שלרד הביקורת על משחקה של מקיואן בתפקיד זה התחלקה לכאלה שראו בה "כפירה" וכאלה שחשבו שהיא "מהפכנית".
באותה שנה שיחקה מקיואן בתפקיד מרינה במחזה "פריקלס" ובתפקיד הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר". ב-1961 חזרה לבמה וגילמה את אופליה ב"המלט" לצדו של איאן באנן בתפקיד הנסיך, וגילמה את ביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר" עם כריסטופר פלאמר בתפקיד בנדיקט.
ב-1962 החליפה מקיואן את אנה מאסי בתפקיד גברת טיזל במחזה "The School for Scandal" מאת שרידן בבימויו של סר ג'ון גילגוד בתיאטרון היימרקט בלונדון. את בעלה גילם השחקן סר רלף ריצ'רדסון. ב-1963 יצאה לסיור הופעות בארצות הברית, בו הועלתה ההצגה בתיאטרון מג'סטיק בניו יורק, וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בברודוויי. כשחזרה לאנגליה הופיעה בהפקה המקורית של המחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון יחד עם קנת' ויליאמס, שהוצגה בתיאטרון וימבלדון ואחר כך בלונדון.
אחרי כישלון זה הצטרפה מקיואן לתיאטרון המלכותי הלאומי, שבסיסו היה אז בתיאטרון אולד ויק, בהצעתו של סר לורנס אוליבייה, המנהל האמנותי של התיאטרון. במשך חמש השנים הבאות היא שיחקה ב-11 הפקות. היא הופיעה במחזה "מחול המוות" יחד עם אוליבייה בבימויו של גלן ביאן שו שהצגת הבכורה הייתה בפברואר 1967.
הביוגרף של אוליבייה, פיליפ זייגלר, אמר שלדבריו של אוליבייה הוא בחר במחזה של יוהאן אוגוסט סטרינדברג מכיוון שהיה בו תפקיד טוב עבור מקיואן. "לא היה לי אכפת אם הצלחתי או לו, המטרה שלי הייתה ההצלחה שלה". ב-1969 יצאה לאקרנים גרסה קולנועית של המחזה בכיכובם של השניים.
בתיאטרון הלאומי הופיעה מקיואן גם בתפקיד אנג'ליקה במחזה "Love for Love" מאת ויליאם קונגריב, רמונד שאנדביז במחזה "יתוש בראש" מאת ז'ורז' פדו, מילאמאנט במחזה "דרכו של עולם", ובתפקיד ויטוריה קורומבונה במחזה "The White Devil" מאת ג'ון ובסטר. עד להופעותיה במחזות של ובסטר וסטרינדברג התייחסו אל מקיואן בעיקר כקומיקאית, אולם בתפקידים אלה ניכר הכישרון שלה במגוון רחב יותר.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
מקיואן שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של הטלוויזיה הסקוטית לרומן "אביבה של מיס ברודי" מאת מיוריאל ספארק (1978). היא הייתה השחקנית המועדפת על ספארק לתפקיד וגילמה את הדמות בצורה קרובה לזאת שספארק דמיינה אותה. שחקניות אחרות שגילמו את מיס ברודי היו ונסה רדגרייב ומגי סמית'. עוד בטלוויזיה הופיעה מקיואן בעיבוד משנת 1982 לספרו של אנתוני טרולופ "דברי ימי מחוז ברסטשר", ובתפקיד לוצ'יה בסדרה "מאפ ולוצ'יה" (בשנים 1985 ו-1986) לצדה של פרונלה סקיילס ששיחקה בתפקיד מאפ.
ב-1983 שיחקה מקיואן בתפקיד גברת מאלאפרופ במחזה "The Rivals" מאת שרידן בתיאטרון המלכותי הלאומי בהפקה של פיטר ווד. בהצגה השתתף גם מייקל הורדרן בתפקיד סר אנתוני אבסולוט. על תפקיד זה זכתה מקיואן בפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר.