שורה של תהליכים שהביאו עמם הבריטים למושבת הכף עם תחילת המאה ה-19 עמדו במרכזו של המתח בין האפריקאנרים לשלטונות המושבה. בראש ובראשונה הייתה זו מדיניות של אנגליזציה שהובילה פקידות המושבה, לרבות הגעתם של אלפי מתיישבים בריטים חדשים אליה, אשר אט אט החלו לשנות את צביונה האפריקאנרי-הולנדי. האפריקאנרים חזו במו עיניהם במה שהם ראו כתהליך זוחל של נישול מעמדם במקום לטובת כוחם הגדל של הבריטים. דבר נוסף שהיה לצנינים עבור האפריקאנרים, היה קיומה של תופעה אשר במסגרתה מסיונרים אנגליקנים רבים החלו לפעול ברחבי המושבה ובסביבתה, ולנצר את האוכלוסייה השחורה. האפריקאנרים חששו שהתנצרות של השחורים תהווה פתח להשוואת זכויותיהם לאלו של הלבנים, וכן אות מבשר להקמת חברה רב גזעית במקום זו הלבנה שהתקיימה במושבה במשך למעלה ממאה שנה. חששותיהם של האפריקאנרים בנידון היו ככל הנראה לא בלתי מבוססים. בשנים הבאות חוקקו הבריטים שורה של חוקים אשר שיפרו את מעמדם האזרחי של השחורים, זאת למורת רוחם של האפריקאנרים. הקש ששבר את גב הגמל עבורם היה ככל הנראה ביטול העבדות בתחומי המושבה בשנת 1833. באותה השנה החליטה ממשלת מושבת הכף שעל כל אדם המחזיק בעבד לשחררו לאלתר. משקיהם של רוב החקלאים האפריקאנרים התבססו על עבדים, ומבחינתם היה זה גזר דין מוות כלכלי. ממשלת המושבה ניסתה למתן את המתחים באמצעות הבטחת פיצוי כספי לבעלי העבדים עבור כל עבד משוחרר, אך רק לעיתים רחוקות נראה היה שהדבר מרצה את האפריקאנרים. עד מהרה החלו קולות של מרד להישמע בקרב האפריקאנרים במושבה לצד גילוי רגשות ערגה לתקופת השלטון ההולנדי. אך לנוכח כוחה הרב של האימפריה הבריטית הבינו האפריקאנרים שכל ניסיון לעימות ישיר עם האימפריה נידון לכישלון. ברם, הם החליטו שעזיבתה של המושבה היא מעשה בלתי נמנע.
הצהרה אשר נכתבה על ידי המנהיג האפריקאנרי פיט רטיף, אשר לימים גם תיוודע כמניפסט של תנועת הטרק הגדול, משקפת היטב את הרוחות שנישבו בקרב אנשי הטרק. רטיף שלח את המניפסט לעיתונים מקומיים במושבת הכף אשר פרסמו אותו זמן קצר לאחר מכן, ב-2 בפברואר (בעיתון Grahamstown Journal) וב-17 בפברואר (בעיתון De Zuid-Afrikaan).
מספר שנים קודם לכן, בחודש ינואר 1832, נשלחו וילם ברג האפריאנרי וד"ר אנדרו סמית האנגלי על ידי מנהיגים אפריקאנרים ממושבת הכף, לחקור את התאמתו של חבל נטאל להתיישבות אפריקאנרית עצמאית. לימים יהיו שיטענו שהמעשה שאב השראה מסיפור שנים עשר המרגלים. עם חזרתם של ברג וסמית אל המושבה מספר חודשים לאחר מכן, הם דיווחו שנטאל היא ארץ פורייה, רחבת ידיים וריקה יחסית מאוכלוסייה. כל זאת כאשר גם חופה הארוך לאוקיינוס ההודי הופך אותה למתאימה להקמת ישות מדינית עצמאית. בשנתיים הבאות ערכו האפריקאנרים שורה של דיונים פנימיים ומפעם לפעם שלחו משלחות נוספות אל תוך הארץ, על מנת לעמוד על טיבה. למרות התפיסה הרווחת בקרבם שחבל נטאל הוא אידיאלי עבורם, היו גם מי שהביעו כבר בשלב מוקדם זה ספקות לגבי התיישבות בחבל ארץ זה. היו שנרתעו עקב קיומה במקום של ממלכת הזולו המאיימת והיו שציינו את כוונתם של פקידים בריטים בלונדון וקייפטאון ליישב ולהשתלט על החבל בעצמם.
משלחות ראשונות אל צפון הארץ ומרכזה.
מסעם של טרכארדט ורנסבורג לצפון.
הגל הראשון של הטרק הגדול כלל כאלף בני אדם בלבד, אשר היו מקובצים בעיקרם סביב שש משלחות עיקריות. תפקידן היה ללמוד את הארץ, לחפש שטחים מתאימים להתיישבות, לבחון את האתגרים אשר עשויים לעמוד בפני המתיישבים ולדכא התנגדויות מקומיות. בעקבותיהם היו אמורים לבוא מתיישבים אפריקאנרים נוספים ממושבת הכף, אשר יקימו מסגרות מדיניות עצמאיות עבור העם האפריקאנרי. בטרם יציאתם של האפריקאנרים למסעם, הם בדרך כלל נהגו למכור את רכושם וקרקעותיהם, ולעיתים רבות אף נאלצו לעשות זאת במחירי הפסד. בכספי המכירה הם רכשו בעיקר רובים, תחמושת ועגלות משא על מנת להתכונן כראוי לתקופת הנדודים.
המשלחת הראשונה במסגרת הטרק הגדול הייתה של המנהיג האפריקאנרי לואיס טרֶכַארְדְט. משלחתו כללה כתשע משפחות גדולות לרבות נשים וילדים, מורה אחד לחינוך הילדים במהלך ימי המסע, וכן כמה עבדים בושמנים אשר נועדו להקל על אתגרי הנדידה. לצד משלחתו הגדולה יותר של טרכארדט צעדה גם קבוצה קטנה יחסית בראשות הנס ואן רֶנסבוּרג, אשר תפקידה העיקרי היה לאבטח את המשלחת הראשית – זו של טרכארדט. שתי הקבוצות החזיקו כמות גדולה במיוחד של ראשי בקר, סוסים, כבשים ועזים. הם יצאו למסעם בספטמבר 1835 מאזור פורט אליזבת של ימינו, והחלו לנוע צפונה. היעד שקבעו לעצמם היה מפרץ דלגואה (Delagoa Bay; מכונה היום מפרץ מפוטו) שבחוף מוזמביק, אליו הם היו צריכים לעבור דרך של כ-1,300 קילומטר לאורך רובה של דרום אפריקה המודרנית. קצב ההתקדמות שלהם עמד על בין עשרה לחמישה עשר קילומטר ליום, ועבר בדרך כלל ללא בעיות מיוחדות. לאחר כארבעה חודשים מיום צאתם, חצו שתי הקבוצות את הנהר ואל, התוחם מדרום את חלקה הצפון מזרחי של דרום אפריקה של ימינו. באפריל 1836, הם כבר הגיעו אל חבל זאוטפאנסברג שבפובינציית לימפופו המודרנית. בזאוטפאנסברג נעצר המסע עקב חילוקי דעות בקרב מנהיגיו. בעוד רנסבורג ביקש לפנות מזרחה לכיוון מפרץ דלגואה, טרכארדט ביקש להמתין לבואה של משלחת נוספת של הטרק בראשות הנדריק פּוֹטְכִיטֶר. בעקבות חוסר ההסכמה ביניהם, התפצלו הקבוצות. טרכארדט הקים מחנה בזאוטפאנסברג והחל להשתכן בו, ורנסבורג החל לנוע באופן עצמאי מזרחה יחד עם 49 מאנשיו.
הגעתו של פוטכיטר ומסעו של טרכארדט לדלגואה.
במקביל להגעתם של טרכארדט ורנסבורג לזאוטפאנסברג בראשית שנת 1836 (ויש אומרים שבשלהי השנה הקודמת), יצאה ממושבת הכף משלחת שלישית הגדולה משתי קודמותיה, בראשות הנדריק פּוֹטְכִיטֶר. היא כללה כמה מאות בני אדם, כמו גם שפע של סוסים וחיות מרעה. בניגוד לפעמים קודמות, הפעם המסע היה מועד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הילידית, שניסתה לבזוז את רכוש המשלחת. עד ליוני אותה השנה כבר הגיעו פוטכיטר ואנשיו אל זאוטפאנסברג, שם התאחדו עם מחנהו של טרכארדט. אז גם נודע לו שרנסבורג החליט לעזוב ולנוע מזרחה לעבר מפרץ דלגואה. מיד עם בואו של פוטכיטר, הוא החליט לצאת יחד עם חמישה מאנשיו במסע עצמאי צפונה על מעבר לנהר לימפופו לשטחי זימבבואה של ימינו, כאשר שאר חברי משלחתו נחים במחנה של טרכארדט. פשר יציאתו של פוטכיטר צפונה לא ברור דיו עד ימינו, אך ככל הנראה הוא ניסה למצוא בסיס פורטוגזי שסבר ששכן במקום. לאחר מספר שבועות של צעידה בהם לא מצא דבר, התברר לו שמסעו נעשה לשווא. לכן הוא חזר על עקבותיו לעבר זאוטפאנסברג, והגיע למחנה של טרכארדט בסוף יולי. עקב חששות שונים שעלו אצל פוטכיטר וטרכארדט באשר לגורל הקבוצה של רנסבורג, החליט טרכארדט לעזוב את המחנה יחד עם עשרה מאנשיו בעקבות מסלולו המשוער של רנסבורג, ולנסות לגלות מה עלה בגורלו. מספר שבועות לאחר מכן שב טרכארדט על עקבותיו למחנהו בזאוטפאנסברג, שם דיווח לפוטכיטר ולשאר תושבי המחנה שמצא את שרידי המשלחת של רנסבורג, כשכל 49 חבריה אינם בין החיים. הסברה הייתה ששבטים מקומיים הרגו אותם במארב שטמנו להם, כשהמשלחת ירדה במורד הנהר לימפופו שבמוזמביק.
שהותם של פוטכיטר וטרכארדט במחנה בזאוטפאנסברג הולידה בעיות שונות. עד מהרה הוכו רבים מאנשי המשלחת במלריה ובמחלות שהביא איתו זבוב הצה צה הנפוץ באזור. הם נתקלו במחסור קשה במזון והתקשו לתחזק את חיות המרעה הרבות שהיו ברשותם. לאחר המתנה ארוכה של מספר חודשים החליטו השניים לעזוב את המקום ולהתפצל. טרכארדט, בהתאם לכוונתו המקורית, המשיך בדרכו במסלול שחשב שיביא אותו למפרץ דלגואה, בכיוון דרום מזרח; ופוטכיטר החליט לנוע לכיוון דרום מערב, למעשה באותה הדרך שהביאה אותו אל אזורים צפוניים אלו.
באוגוסט 1837 החלה משלחתו של טרכארדט לנוע למפרץ דלגואה. עד מהרה התברר שהדרך שבחר טרכארדט, באזורים שהם היום פארק קרוגר, היא הררית ומסוכנת משסבר. לאחר כמה חודשים של מסע קשה, ב-13 באפריל 1838, הגיע טרכארדט למפרץ דלגואה כשעמו 51 אנשים נוספים בלבד ששרדו את המסע. שם הם זכו לאירוח ידידותי מצד החיילים הפורטוגזים ששהו במקום, אשר הופתעו לגלות אירופאים בסביבה. את השבועות הבאים הם ניצלו למנוחה. באותה התקופה הכתה המלריה את אזור המפרץ וכמחצית מניצולי חברי המשלחת מתו מהמחלה, לרבות רעייתו של טרכארדט, שמתה ב-1 במאי 1838. לקראת סוף אותה השנה, ב-25 באוקטובר, מת גם טרכארדט עצמו, כשהוא בן 55. עם ראשיתה של שנת 1839, כל חברי הקבוצה ששרדו, 26 אנשים בלבד, עלו על ספינת מפרש והגיעו כעבור זמן לא רב אל פורט נטאל, שם חברו לאפריקאנרים אשר באותה השנה ייסדו במקום את רפובליקת נטאליה.
הקרבות של פוטכיטר נגד הנדבלה.