במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 החלו בעלי המטעים, שהתגוררו עד אותה עת במטעים עצמם, להגר אל פרמריבו והותירו את ניהול המטעים באחריותם של מנהלי עבודה. כתוצאה מכך חלה ירידה בתפוקת המטעים אך העיר החלה להתפתח והוקמו בה בתי עץ אשר ניצבו לאורך שדרות עצים. ההתדרדרות בתפוקת המטעים נמשכה והחמירה עם ביטול העבדות ב-1863. במדינה נותרו פחות ממאה מטעים, ובעליהם שחררו את עבדיהם ועברו אל העיר. במקומם של העבדים הובאו לסורינאם קולים, תחילה מסין ומהאיים הקאריביים ולאחר מכן מהודו ומג'אווה. עד שנת 1939 הגיעו לפרמריבו כ-34,000 הודים וכ-33,000 ג'וואנזים אשר תרמו לעושר האתני של העיר. כאשר קיבלה סורינאם את עצמאותה ב-1975 הייתה פרמריבו לבירתה.
אדריכלות.
בתי העיר בנויים ברובם המכריע מעץ, ורובם מאוחרים לשתי השריפות שאירעו בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-19. הם ניצבים על בסיס לבנים, וצורתם כשל מלבנים סימטריים. הבתים נושאים גגות משופעים העשויים על פי רוב מלוחות ברזל. בתי העיר צבועים בלבן, ועיטוריהם מלבנים אדומות, בעוד שחלונותיהם ודלתותיהם צבועים בירוק. בשל המגוון האתני של העיר יש בה מבני תפילה שונים הכוללים כנסיות, בית כנסת, מסגדים ומקדשים הינדים.
במזרחו של מרכז העיר שוכנים מצודת פורט זילנדייה (Fort Zeelandia) מ-1667 וגן הדקלים (Palmentuin). פורט זילנדייה משמשת כמוזיאון מאז 1967 אם כי בין השנים 1982-1995 שימשה כמרכז שלטוני ובית כלא של המשטר הצבאי. צמוד להם ממערב נמצאת כיכר העצמאות (Onafhankelijkheidsplein) ובה ניצבים הפרלמנט, ארמון הנשיא מ-1730 ובניין משרד האוצר מ-1841. למשרד האוצר שער כניסה קלאסי וצמוד לו מגדל שעון החולש על כיכר העצמאות. הכנסייה הרפורמית הנאו קלאסית מ-1837 וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים הקתולית שנבנתה ב-1885 ברוח התחייה הגותית, נבנו שתיהן בסגנון הולנדי מסורתי המשלב השפעה מקומית. הכנסייה הרפורמית בנויה מאבן ומלבנים בעוד שהכנסייה הקתולית עשויה כולה מעץ, וטוענת לתואר מבנה העץ הגדול באמריקה.
כלכלה ותחבורה.
פרמריבו היא המרכז השלטוני, הכלכלי והפיננסי של סורינאם. בנוסף יש בעיר תעשיית מלט וצבע. את העיר משרתים שני שדות תעופה - שדה התעופה זורח אן הופ לטיסות פנים (vliegveld Zorg en Hoop - "דאגה ותקוה") ושדה התעופה הבינלאומי יוהאן אדולף פנחל (Johan Adolf Pengel) השוכן כ-40 ק"מ מדרום לעיר. העיר שוכנת במרכזה של רשת הכבישים של סורינאם וכביש לאורך החוף מקשר בינה לבין גיאנה ממערב וגיאנה הצרפתית במזרח. כביש חשוב נוסף מוביל מהעיר דרומה לאורך הנהר סורינאם. עוד פועל בפרמריבו הנמל הגדול והחשוב במדינה, דרכו מיוצאים בוקסיט וזהב וגידולים טרופיים שונים כמו קפה, קנה סוכר, קקאו, רום, אורז ועץ.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית פרמריבו מגוונת מבחינה אתנית ומשקפת את ההיסטוריה של העיר. לצד צאצאי ההולנדים, הבריטים ואירופים אחרים, מתגוררים בעיר אינדיאנים, הודים, ג'וואנזים ובני איי הודו המזרחית אחרים, סינים, וצאצאיהם של העבדים אשר עיבדו בעבר את מטעי המדינה. בעיר שוכנת אוניברסיטת אנטון דה קום (Anton de Kom Universiteit) שהיא האוניברסיטה היחידה במדינה.
יהודים.
כמעט כל יהודי סורינאם (מאות אחדות) מרוכזים בעיר ופועל בה בית הכנסת "נווה שלום" השייך לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת (רפורמי).
יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה בעיר בסביבות שנת 1845: "מספר קהל יהודי פורטיגיזים בסורינאם עלה בשנת 1836 ...מהם 178 [בתים] בפאראמאריבא ..., וליושבים בפאראמאריבא בית תפלה הנקראת בשם צדק ושלום, ונבנתה בשנת 1737 ובשנת ‭1836‬ הרחיבו את גבולה ויחזקו את בדקה ... 7 פרנסים עם 18 עוזרים (אדיונטאס) מנהיגים את עדת פאראמאריבא, ולהם משנת 1837 דרשן מפואר שמו ב' ק' קארילאן ... גם יש בפאראמאריבא קהל יהודי הולאנדים אשכנזים אשר עלה מספרם לשמנה מאות גפש. בשנת 1835 חזקו את בדק בית התפלה ויחנכוהו בשנת 1837, ובעת ההיא יסדו חברות להאדיר המלאכה ולהגדיל העבודה בישראל." ‬
אולם נראה שעבודתם לא צלחה בידם. בסוף 1860 הובא בהכרמל: "בשנת ‭1857‬ היה מספר יהודי הולאנדיא היושבים בפאראמעריבא (במהוז סורינאם) 740 נפש וקהל היהודים הפורטיגיזים 684 נפש. ... אולם מה רע ומר גורל האנשים האלה אשר לא לאמונה ודת יחיו בארץ. אין חולה מהם על שמירת הדת ואין מפקח על חנוך הילדים. רובם לא יוכלו קרוא עברית ומעט מהם יבואו להתפלל בבית התפלה גם בשבת ומועד. ‬אך לא מזדון ומרי חלילה כי אם מחסרון ידיעה. ובאין משים, המעטים, בהם שומרי מצווה ותורה, אין בהם דעה וחוכמה להורות את העם את דרך התורה, והמה קגאים ומהבילים."
יובל שטייניץ
יובל שטייניץ (נולד ב-10 באפריל 1958) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. כיהן כשר האנרגיה ושר משאבי המים, שר האוצר וכשר לנושאים אסטרטגיים וענייני מודיעין. דוקטור לפילוסופיה, ובעבר מרצה בכיר לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
שטייניץ נולד וגדל ביישוב החקלאי רמות השבים. בכור מבין ארבעת ילדיהם של דן, מהנדס יהודי שעלה לארץ מבראונשווייג שבגרמניה עם משפחתו בשנת 1934, ושל מינה, מורה לספרות ולפילוסופיה ילידת פולין.
בימי התיכון, הרבה לנהל ויכוחים פילוסופים עם מוריו ובתחילת כיתה י"ב הורחק לצמיתות מתיכון כצנלסון בכפר סבא. על ההרחקה סיפר שטייניץ: "האמת היא שהייתי תלמיד מפריע ומזיק. אולי גם עצבן אותם שבכל השיעורים שאפתי לברר עניינים שלא התאימו למקום ולמסגרת". שטייניץ השלים בגרות אקסטרנית.
לאחר גיוסו לצה"ל שירת בגדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר ושימש כסמל מחלקה. במהלך שירותו הצבאי השתתף במבצע ליטני. כאיש מילואים, לחם בשורות חטיבת אלכסנדרוני במלחמת לבנון הראשונה ונפצע קל בקרבות בהרי השוף.
פעילותו האקדמית.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד לתואר ראשון ושני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות. במקביל ללימודיו לימד פילוסופיה בחוג לנוער שוחר מדע ובתיכון ליד האוניברסיטה. לצורך כך הוא חיפש ספר מבוא לפילוסופיה ומשלא מצא אחד שהתאים לו כתב מערכי שיעור אותם הפך לספר שיצא בשנת 1987. על הספר המליץ פרופ' ישעיהו ליבוביץ וכתב: "מעלתו הגדולה של חיבור זה הוא שאין הוא מטעה את הקוראים להאמין שהפילוסופיה תיתן בידיהם תשובות חותכות על הבעיות הגדולות של האדם." בשנת 1988 הוא כתב בכותרת ראשית מספר סקירות ספרים.
כתב דוקטורט בפילוסופיה בנושא "סניגוריה לאונטולוגיה הראציונאליסטית באמצעות בדיקת מהותם ותקפותם של טיעונים מטאפיזיים להוכחת קיומו של האלהים", בהנחיית זאב בכלר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב (1994). בשנת 1993 הוענקה לו "מלגת אלון" לחוקרים צעירים מצטיינים, בעקבותיה מונה למרצה והחל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה. שטייניץ נבחר במשך שנתיים רצופות ל"מרצה מצטיין" לפילוסופיה ופילוסופיה של המדע. בהמשך הדרך, בשנת 1996 הוענקה לו דרגת "מרצה בכיר".
פרסם מספר ספרים פופולריים בפילוסופיה; הראשון שבהם, "הזמנה לפילוסופיה", הפך לספר הפילוסופיה הנמכר ביותר בישראל וזכה ל-60 מהדורות. גם ספרו הרביעי "טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה" העוסק בפרשנות למשנתו של רנה דקארט היה לרב-מכר, ונדפס ב-16 מהדורות.
במסגרת תפקידיו המאוחרים יותר, עסק שטייניץ בנושאים של תפיסת הביטחון של ישראל, טקטיקה ואסטרטגיה צבאית. שטייניץ כתב מספר מאמרים בנושאים אלה לביטאון הצבאי "מערכות".
פעילותו הציבורית.
שטייניץ גדל בבית ליברלי ובראשית פעילותו הפוליטית בשנות ה-80 היה פעיל שמאל, מאוהדי "שלום עכשיו", ואף נפצע מהרימון שהשליך יונה אברושמי וממנו נהרג אמיל גרינצווייג. בשנת 1994 שינה את עמדותיו הפוליטיות ועבר לימין הפוליטי, בעקבות ההתחמשות המצרית (למרות הסכם השלום עם ישראל) וכתוצאה מביקורותו על הסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993. בבחירות בשנת 1996 יצא בתמיכה גלויה בבנימין נתניהו.
הכנסת ה-15 (1999–2003).
בשנת 1999 רץ שטייניץ ברשימת הליכוד לכנסת ה-15 ונחשב כמקורב לנתניהו. אף שהליכוד זכה ב-19 מנדטים ומקומו ברשימה היה המקום העשרים, נכנס לכנסת בשל התפטרותו של נתניהו. במסגרת תפקידו בכנסת ה-15 כיהן כיו"ר ועדת המשנה לתפיסת הביטחון וכחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת חוקה, חוק ומשפט, ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
בשנים 1999–2004 כיהן כנשיא האגודה לזכות הציבור לדעת.
הכנסת ה-16 (2003–2006).
שטייניץ נבחר לכנסת ה-16, בה כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת המשנה לענייני מודיעין ושירותים חשאיים, ויו"ר הוועדה הביטחונית המשותפת לוועדת החוץ והביטחון ולקונגרס ארצות הברית יחד עם סנטור ג'ון קייל ממדינת אריזונה. בתחילת כהונתו הכריז שטייניץ כי הוועדה בראשותו תחדל להיות "בית לורדים" ו"חותמת גומי" של מערכת הביטחון ותיישם פיקוח פרלמנטרי עצמאי ואפקטיבי. מה שהוביל לעימותים חריפים בינו לבין ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז והרמטכ"ל משה יעלון. הוא יזם את הקמתה של הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק ועמד בראשה. הוועדה פרסמה דו"ח בשנת 2004, בו ביקרה בחריפות את תפקודי קהילת המודיעין על כישלונה להעריך נכונה את אי הימצאותם של טילי קרקע-קרקע ונשק בלתי קונבנציונלי בידי עיראק בחודשים שקדמו למלחמת עיראק, וכן את כישלונה לחשוף את תוכנית הגרעין של לוב. דו"ח הוועדה כלל המלצות אחדות: