רבי שאול ברלין בן הרב צבי הירש לוין (ת"ק, 1740 – כ"ג בחשוון תקנ"ה, 16 בנובמבר 1794) היה רב קהילה בגרמניה ומשכיל בסתר. חיבר כמה כתבי פולמוס במאבק בין המשכילים לרבנים, והוציא לאור את שו"ת "בשמים ראש", לדבריו קובץ שאלות ותשובות שכתב הרא"ש במאה ה-13 ולמעשה ככל הנראה זיוף שחיבר הוא עצמו.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1740 בגלוגאו (בעת הולדתו באוסטריה, וכעבור זמן קצר בפרוסיה; כיום בפולין) למשפחת רבנים מיוחסת, צאצאי החכם צבי. אביו, צבי הירש לוין, היה רב העיר ברלין. כבר מילדותו נחשב לעילוי, ובגיל צעיר שודך לבתו של רב העיר ברסלאו, יצחק יוסף תאומים, שהיה גם עשיר גדול. בגיל 20 קיבל סמיכה לרבנות ובגיל 28 התמנה לרב קהילת פרנקפורט על נהר אודר.
בשלב זה החל כנראה להתקרב בסתר להשקפותיהם של אנשי תנועת ההשכלה, ופיתח השקפה ביקורתית נוקבת על התנהלותם של הרבנים באירופה. ב-1778 כתב הסכמה לביאורו של משה מנדלסון לתורה. ב-1784, בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, חיבר בעילום שם להגנתו של וייזל את "כתב יושר" – סאטירה מושחזת וחריפה על החינוך הרבני, הפלפול התלמודי והיהדות הנאיבית הנוהגת במנהגים המבוססים על אמונות טפלות. בין הנושאים שביקר בספר היה המנהג להרעיש בפורים בבית הכנסת בעת אזכור שמו של המן, רעש הנוגד את שאיפתו של ברלין לאווירה מכובדת בבית הכנסת. עקב מעמדו האישי והמשפחתי לא פרסם את "כתב יושר" והוא נותר בכתב יד עד לאחר מותו. באותה שנה שהה תקופה קצרה באיטליה, שם כתב ביקורת על אחד מספריו של החיד"א ובעיקר עסק בכתבי יד של חיבורים יהודיים. במסגרת זו הכין לדפוס את הספר "אור זרוע", אך לא השלים את המלאכה, כנראה משום שגבר בו הצורך לצאת בביקורת מוחשית יותר על העולם הרבני. עם זאת, כלפי חוץ הסתיר את תפיסותיו הביקורתיות והמשיך לנהוג כל חייו באורח החיים הרבני. בזמן לא ידוע התגרש מאשתו ועבר לברלין.
ב-1789 פרסם בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין" את הספר "מצפה יקתאל", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג וואנדסבק), רפאל זיסקינד הכהן. "תורת יקותיאל" היה חיבור הלכתי שגרתי על הלכות שחיטה, וב"מצפה יקתאל" הצביע ברלין בלשון חריפה ובוטה על שגיאות קשות, העתקות מספרים אחרים והקלות הלכתיות לא לגיטימיות שנמצאו לדעתו בספר. רבני קהילות באירופה מיהרו להחרים את הספר - שנדפס בבית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים" בברלין - ואת מחברו האלמוני. הם ביקשו גם מאביו של שאול ברלין, צבי הירש לוין, להחרים את המחבר, ואולם בשלב זה נתגלה לו שהמחבר הוא בנו, והוא התייצב לצד בנו וקרא לרבנים לבטל את החרם.
ספר בשמים ראש.
ב-1793, עוד בטרם הסתיים פולמוס "מצפה יקתאל", פרסם ברלין את שו"ת "בשׂמים ראש". לדבריו בהקדמת הספר, הספר הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי חכם ספרדי לא-מוכר מדורו של רבי יוסף קארו ושמו רבי יצחק די-מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו. לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די-מולינא הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא".
כסא דהרסנא הוא שם תלמודי של מין מאכל העשוי מדגים, אבל קורא השם רומז לכוונתו ההרסנית, כפי שמוכיחה ההשוואה לשמו של החכם הבדוי Demolino - לשון "הריסה" בלעזים אירופיים שונים. הוא הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשכך השנאה שרחשו לו הרבנים ויושב לו מעמדו הרבני הקודם. הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף.
לצד דברי הלכה עמוקים ומקובלים, נמצאו בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, למשל: היתר לנסוע בשבת למי שאין לו כסף ואינו רוצה לבקש צדקה; היתר להתאבל על מי שאיבד עצמו לדעת; היתר לשתות יין נסך בתנאים מסוימים; פטור למצטער מכל המצוות (על פי הפטור של מצטער מהסוכה) והיתר להתגלח בחול המועד. מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה.
הפולמוס נגד הספר הונהג בידי הרבנים מרדכי בנט, רפאל זיסקינד הכהן ויעקב קצנלבוגן. שוב יצא אביו של שאול ברלין להגנתו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף, אולם בסופו של דבר נאלץ שאול ברלין לעזוב את ברלין. הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, ושם מת לאחר כשנה בעוני ובבדידות. בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא איתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום: הוא לא התקבל על הכלל ונותר חשוד בעיני רבים, ומאידך לא נפסל באופן גורף. אף על פי שהיו רבים שפסלו את כולו בטענת זיוף או שראו את חלק מהתשובות שבו כמזויפות והיו אף שהתנגדו לו בחריפות, עשרות פוסקי הלכה ציטטו ממנו דברים כראיות במשא ומתן הלכתי. והיו מהם שהכשירו אותו מפורשות. אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של הרב ש"י זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר.
אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום ושאול ברלין הכניס בו רק שינויים מעטים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
שאול לוין
בשמים ראש
עינו של הגולם
עינו של הגולם הוא ספר פנטזיה, השני בטרילוגיית ברטימאוס מאת הסופר הבריטי ג'ונתן סטראוד.
כמו שאר הספרים בטרילוגיית ברטימאוס, עינו של הגולם מתרחש בלונדון מודרנית, אבל בעולם שבו קסם הוא דבר רגיל, והקוסמים הם החברה הגבוהה. למעשה, רוב הקוסמים הם בעמדות כוח. הם מרכיבים את הממשלה, ומתייחסים אל פשוטי-העם כנחותים. הדמות הראשית היא נתנאל, קוסם שעובד בשביל הממשלה במשרד הפנים. העוזר שלו הוא השד העוקצני ברטימאוס. ביחד הם מנסים לגלות את הסוד שמאחורי מחתרת פשוטי-העם והיצור שמסתובב ברחבי לונדון.
תקציר העלילה.
הספר מתחיל שנתיים לאחר האירועים בספר הקמיע מסמרקנד. נתנאל הוא שוליה של שרת הביטחון (ג'סיקה וויטוול), ועובד כממלא מקום של שר הפנים למרות גילו הצעיר (ארבע-עשרה). כשהספר מתחיל, הוא מנסה לתפוס קבוצה של פשוטי-עם, המכונה גם המחתרת. לנתנאל כמעט אין מידע עליהם, אך הוא יודע שמות של שלושה מחברי הקבוצה: קיטי, פרד וסטנלי. הוא מנסה לחפש את השלושה אך לא מצליח. הוא מזמן כמה שדים נמוכי דרג ושולח אותם למצוא מידע על המחתרת, אבל הם לא מוצאים דבר.
קיטי ג'ונס במשימה בשביל המחתרת, ושוקעת בזיכרונות מהעבר. היא נזכרת בילדותה, כשהייתה משחקת קריקט עם חבר שלה, ג'קוב. יום אחד, היא בטעות פגעה עם הכדור בחלון של מכונית של קוסם. הקוסם יצא מהמכונית וציווה על השד שלו לעשות "פחמץ השחור" - התקפת קסמים על קיטי וג'קוב.
קיטי מוערת מהרהוריה על ידי פרד וסטנלי (חברי המחתרת), בהפסקה שבמופע. הם עוזבים את התיאטרון והולכים לחנות קרובה שמוכרת שטיחים לקוסמים. הם פורצים לחנות, גונבים מסמכים וחפצים קסומים ומבעירים את המקום. הם חוזרים ישר להצגה, בדיוק כשההפסקה נגמרת.
בלונדון מתחילים להתרחש דברים מוזרים. כמה חנויות נפרצות, וכל מי שהיה בהן נרצח. נתנאל חוקר את המקרה, ומגלה שגם שישה שוטרים ושמונה שדים נהרגו. רוב הממשלה מאשימה את המחתרת, אך נתנאל חושב אחרת.
ג'סיקה וויטוול נקראת לפגישה עם ראש הממשלה, ונתנאל בא איתה. ראש הממשלה מורה לנתנאל למצוא את המחתרת ולהפסיק את פעולותיה. נתנאל חוזר הביתה ומחליט לזמן שוב את ברטימאוס. הוא מורה לברטימאוס למצוא את התוקף, לזהות אותו, ולהשמיד אותו אם אפשר.
לאחר מכן, אנו חוזרים לקיטי ולזיכרונותיה. לאחר שנפגעו מהפחמץ השחור, קיטי וג'קוב נשלחים לבית החולים. ג'קוב נשרף כולו, אבל קיטי יצאה כמעט ללא פגיעה - בזכות העמידות שלה לקסמים, שעדיין לא ידעה עליה. קיטי מנסה לתבוע את הקוסם, אבל מהר היא מגלה שבית המשפט מנוהל על ידי קוסמים גם כן, אשר מצדיקים ישר את הקוסם שפגע בה ובג'קוב. היא מואשמת בניסיון לשוד של הקוסם, ונאלצת לשלם 600 דולר. כשקיטי עוזבת את בית המשפט, ניגש אליה אדם זקן, שמבקש ממנה שתפגוש אותו יותר מאוחר, והוא ייתן לה את הכסף בשביל בית המשפט. קיטי נפגשת עם האיש, הוא נותן לה את הכסף וגם מציע לה להצטרף למחתרת. קיטי, שנפגעה מהקוסמים, מסכימה.
לקראת סוף הספר מתגלה שהיצור המסתורי הוא גולם. בעזרת המטה של גלדסטון מנסה נתנאל להרוס אותו, אך מעלף את עצמו. הגולם מתקרב אל נתנאל, אך קיטי קופצת עליו, ומוציאה את מגילת ההחייאה. הגולם נעצר, ואז מתחיל ללכת לעבר האדון שלו. לבסוף, הוא ניגש לבניין הממשלה, ובצעד האחרון הוא מתרסק על מפקד המשטרה, הנרי דובאל.
גן השלושה
גן השלושה או הסַחְ'נֶה (בערבית: الساخنة, בתרגום מערבית: "החמה") הוא גן לאומי בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע, סמוך לקיבוץ ניר דוד. הגן זכה בתואר אחד מעשרים הגנים היפים בעולם של הטיים מגזין.
מקור השם.
מקור שמו הערבי של הגן - הסח'נה ("החמה"), הוא בכך שהמים בבריכה הגדולה שבו עומדים על טמפרטורה כמעט קבועה תמיד (כ-23 מעלות כל השנה).
שמו העברי של הגן - "גן השלושה", נקרא על שמם של חיים שטורמן, אהרון אטקין ו, שנהרגו ב-14 בספטמבר 1938 (י"ח באלול ה'תרצ"ח) בעת שעלו עם המכונית שבה נסעו על מוקש, כ-6 קילומטרים מדרום לבית שאן, כשיצאו לעמק בית שאן למצוא מקום מתאים להקמת קיבוץ חדש.
עין אל-עאצי.