ב-1865 מונה צ'אנדלר על ידי הנשיא אברהם לינקולן כיועץ המשפטי של מחלקת הצי. לאחר מכן הוא מונה לעוזר הראשון למזכיר האוצר עד להתפטרותו ב-1867.
הוא שב לניו המפשייר ובמהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 הוא היה עורך עיתון ומוציא לאור. במקביל הוא המשיך את פעילותו הפוליטית והיה חבר הוועידה החוקתית של ניו המפשייר ב-1876 וחבר בית הנבחרים של המדינה ב-1881. ב-1882 מונה צ'אנדלר על ידי נשיא ארצות הברית, צ'סטר ארתור למזכיר הצי. ב-1883 הוא ניהל את תכנון חילוץ משלחת מפרץ ליידי פרנקלין בפיקודו של לוטננט אדולפוס גרילי. צ'אנדלר כיהן כמזכיר הצי עד 1885.
כחבר המפלגה הרפובליקנית נבחר צ'אנדלר לסנאט ארצות הברית כדי לאייש את המושב בסנאט שהתפנה בעקבות מותו של אוסטין פייק וכיהן מה-14 ביוני 1887 ועד 3 במרץ 1901, לאחר שבבחירות של 1900 לא עלה בידו להיבחר מחדש. בתקופת כהונתו בסנאט כיהן צ'אנדלר כיושב ראש ועדת ההגירה, כיושב ראש ועדת מפקד האוכלוסין וכיושב ראש ועדת הבחירות של הסנאט.
ב-1892 הציע צ'אנדלר איסור על הגירה כדי למנוע את כניסתם של ארצות הברית של גרומים בלתי רצויים, כמו נשאי כולרה, אנרכיסטים, ניהיליסטים, פוליגמיסטים, חברי מאפיה, אנאלפביתים, עיוורים ונכים, חסרי אמצעים ועוד. בין הפתרונות שהציע צ'אנדלר לטיפול ב"פגעים שהתרבו לאין שיעור בשנים האחרונות, של מהגרים משפל המדרגה מאיטליה, טורקיה, הונגריה, פולין ורוסיה", היו הוספת דרישות השכלה ובעלות על רכוש לכל בני המשפחות שביקשו להגר לארצות הברית. בראש המתנגדים להצעתו של צ'אנדלר היו חברות הספנות שעמדו לאבד חלק ניכר מהכנסותיהן כתוצאה מקבלת חוק זה. גרסה מרוככת של הצעת חוק ההגירה של צ'אנדלר התקבלה כחוק ב-3 במרץ 1893. החוק דרש מחברות הספנות להכין רשימות של הנוסעים כולל מידע מלא עליהם. חוק זה היווה פשרה שעל פיה יכלו חברות הספנות לתמוך ברפורמה בהגירה.
ב-1901 מונה צ'אנדלר על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כיושב ראש ועדת הפיצויים שהוקמה על פי תנאי חוזה פריז שסיים את מלחמת ארצות הברית-ספרד. הוא שימש בתפקיד זה מהקמת הוועדה ועד לסיום עבודתה ב-1907.
לאחר פרישתו מן החיים הציבוריים שב צ'אנדלר לעיסוקו בעריכת דין בקונקורד ובוושינגטון.
מותו והנצחתו.
ויליאם צ'אנדלר נפטר בקונקורד ב-30 בנובמבר 1917 ונטמן בבית הקברות בלוסום היל שבעיר. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו, שהייתה בשירות מ-1919 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
נכדו של צ'אנדלר, תאודור צ'אנדלר, התגייס לצי ארצות הברית ב-1911, כאשר סבו עוד היה בחיים והתקדם לדרגת אדמירל משנה. במלחמת העולם השנייה הוא נהרג מהתקפת קמיקזה.
חוג יום ראשון
חוג יום ראשון (בהונגרית: Vasárnapi Kör, בגרמנית: Sonntagskreis) או אגודת יום ראשון היה חוג חברים, שנוצר סביב בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ' במהלך מלחמת העולם הראשונה וההגירה לווינה. חברי החוג התכנסו ושוחחו בנושאים אסתטיים-פילוסופיים שונים בדירתו של באלאז' בימי ראשון. הפגישות התקיימו עד להגירה לווינה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. חברי קבוצה זו הקימו את "בית הספר החופשי למדעי הרוח" בתחילת 1917, שם הרצו כמעט אך ורק חברים בחוג יום ראשון, למעט ארווין סבו ואלק בולגר.
אירועים מקדימים.
היו הרבה אירועים מקדימים להקמתו של חוג יום ראשון, כגון כתב עת פילוסופי שכותרתו "הרוח", בעריכתם של לאיוש פילפ וג'רג' לוקאץ'. כתב עת זה משנת 1911 הצליח "לשרוד" שני גליונות. כתבו בו לאיוש פילפ, ג'רג' לוקאץ', שנדור הבשי, קארוי (קרל) מנהיים, בלה באלאז' והמנוח בטרם עת בלה זלאי.
אף על פי שבביקורו של ארנסט בלוך בבודפשט בשנת 1912, השיחות שלו עם בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ' התקיימו כבר ברמה הרוחנית של חוג יום ראשון, הרעיון ליצור חוג לסוגיות אסתטיות ופילוסופיות עלה רק בשנת 1913. בלה באלאז' ולאיוש פילפ רצו תחילה ליצור מגזין ספרותי-אסתטי, אך לאחר שניסיונותיהם כשלו החליטו לבסוף להצטרף לקבוצת חברים, שהדחיפה המכריעה להקמתה הייתה חזרתו של ג'רג' לוקאץ' מהיידלברג. לוקאץ' כנראה ניסה להציל משהו מהאווירה הרוחנית שהשאיר בהיידלברג - אולי הייתה חסרה לו הקהילה כדי לדון בבעיות הגדולות של העולם. השערה זו זה אושרה על ידי אחד מחברי החוג, ארנולד האוזר היסטוריון אומנות כותב בזיכרונותיו": "... בערך התחיל העניין כאשר ג'רג' לוקאץ' חזר הביתה מהיידלברג, גרמניה, במהלך פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כשאולי התאספו תריסר צעירים שאפתנים אך לא מוכנים, ובאתי במגע עם ידידי מנהיים, שהיה עמית במכללה.""
לטענת האוזר, חוג גלילאו וארווין סבו, שהיו האידיאל של רבים, מילאו תפקיד מרכזי בהקמת החוג, והעובדה כי "לוקאץ' הביא מגרמניה את האווירה הרוחנית שיצרה את האווירה הסוציולוגית בגרמניה באותה תקופה נוצרה, בהשפעת מקס וובר וורנר זומבארט."
במהלך הרפובליקה הסובייטית ואחריה.
אף כי ג'רג' לוקאץ' טען מאוחר יותר כי חוג יום ראשון היה " "לא אספה קדם-בולשביקית""," בכל זאת כל חברי החוג היו פעילים, פרט לאיוש פילפ ואמה ריטוק, בתקופת הרפובליקה והיגרו לווינה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. אדית גימראי לודוביק, ארנולד האוזר, אנה לסנאי וארנה לורשי השתתפו בעבודת הקומיסריאט העממי לחינוך ציבורי, ואילו פרידייש אנטל ואחרים השתתפו בהלאמת אוצרות אמנות וקארוי (קרל) מנהיים מונה לפרופסור באוניברסיטה. לוקאץ' פעל ברפובליקה לא רק כקומיסר העם לעניין התנועה התרבותית, אלא גם כקומיסר העם לעניינים צבאיים.
חברים.
בחוג יום ראשון, כהגדרתו של ארנולד האוזר: "כל מי שרצה יכול היה להיות חבר בחוג. לא נדרש שום אישור, שום רקורד בעבר, שום אמונה, שום קבלת תורה כלשהי, שום קבלת כתביו של לוקאץ." הפגישות נערכו בימי ראשון בדירתו של בלה באלאז' ברחוב נאפהגי. מעניין שחברי החוג לא נפגשו רק בימי ראשון, אלא גם בימי חול בבתי קפה שונים. אי אפשר להרכיב את רשימת חברי החוג במדויק, מכיוון שבכינוסים היו משתתפים שונים בדירתו של בלה באלאז', שלא סווגו אחר כך על ידי כל האנשים כחברים בחוג.
מייסדי החוג.
מתוך עשרת מייסדי החוג שבעה היו יהודים.
מצטרפים בשנת 1918.
לדברי כמה חוקרים, מיכאל פולני, גזה רווס (מקודם רוטהאוז), בלה בארטוק, זולטאן קודאי ואחרים אינם יכולים להיחשב כ"חברים" אף על פי שהם נכחו בכינוסים מדי פעם.
בנדיגאמוס
בנדיגאמוס הוא מזמור ששרים לאחר הסעודה על פי המסורת של היהודים הספרדים-פורטוגזים ויהודי טורקיה. השיר דומה ברוחו לברכת המזון, והוא נאמר בנוסף לה, לפניה או מיד אחריה. הטקסט של בנדיגאמוס הוא בספרדית מודרנית ולא בלאדינו. מנגינת השיר היא אחת מהמנגינות האהובות והמוכרות מתוך המנגינות של הקהילה הספרדית-פורטוגזית. מנגינת בנדיגאמוס משמשת גם לשירת הים (שנאמרת בתפילת שחרית של שבת), ובדרך כלל גם בקריאת ההלל.
כיום שרים את בנדיגאמוס בקהילת שארית ישראל בניו יורק במהלך חג הסוכות, כמו גם בהזדמנויות אחרות ובארוחות שבת בבתיהם של חברי הקהילה. שרים את בנדיגאמוס גם בכל שבת בקהילות הספרדיות והפורטוגזיות של בריטניה ופילדלפיה, אף על פי שזה לא היה ידוע בלונדון לפני שנות השישים. שרים את בנדיגאמוס גם בקהילות היהודיות בצפון ברזיל (מנאוס ובלם), שהביאו את הלחן ממרוקו במאה ה-19, במהלך ההגירה היהודית הקדומה ביותר לאמזונאס.
מקורו של השיר הוא כנראה אצל היהודים דוברי הספרדית של בורדו, שם מושר השיר בצרפתית בתרגום מאת דוד לוי אלברס. מצרפת השיר בנדיגאמוס הובא ככל הנראה למערב הודו ההולנדית (קוראסאו) באמצע המאה התשע עשרה ומשם נלקח לניו יורק ולאמסטרדם. לחלופין ייתכן שמקורו של השיר הוא אצל היהודים הספרדים שחיו בספרד, שהיגרו לטורקיה או יישובים אחרים באימפריה העות'מאנית ובהולנד. יכול להיות שהשיר נכתב במקור כדרך סודית לומר את ברכת המזון לאחר שאסרו לומר אותה ביהדות בספרד ובפורטוגל במאה החמש עשרה.
מילות השיר עם תרגום לעברית.
ביטוי אחרון מוכנס בסוף בעברית שחוזר על עצמו פעמיים:" הוֹדוּ לַיָי כִּי־טוֹב כּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ".
טקסט חלופי.
ישנו גם טקסט חלופי, שכנראה ניתן לייחס ליהודים ספרדים באיים הקריביים כמו ג'מייקה וברבדוס. בעוד שההיגוי משתנה, מה שעשוי להשפיע על איות התעתיק, הטקסט זהה.
אגון קיש
אגון ארווין קיש (בגרמנית: Egon Erwin Kisch, פראג, 29 באפריל 1885 – פראג, 31 במרץ 1948) היה עיתונאי, שכונה "הכתב המשתולל" או "הכתב הגועש"; וכן היה סופר צ'כי-יהודי ממוצא אוסטרי שכתב בגרמנית. קיש היה אחת הדמויות הבולטות ביותר של העיתונות החוקרת המודרנית בעשורים הראשונים של המאה ה-20. הדיווחים, השיטות העיתונאיות והמוסר המקצועי שלו הם עדיין אחד המודלים או הדוגמאות המושכלים ביותר של העיתונות. כתבותיו על פראג ועל מלחמת העולם הראשונה פורסמו בספרים רבים והם עדיין קריאה מקורית מבוססת וגם מבדרת.
ביוגרפיה.
הוא נולד כילד שני במשפחה יהודית זעיר בורגנית של חמישה ילדים. אביו, הרמן קיש, הפעיל עסק למסחר בבדים, אמו הייתה ארנסטין קוה (Kuh). לאחר שסיים אגון את לימודיו בתיכון, למד זמן מה במכללה הטכנית הגרמנית ובאוניברסיטת קארל בפראג, ואחר כך שירת שנה בצבא. הקריירה שלו כעיתונאי החלה בגיל 19, אז התחיל לפרסם ב"פראגר טאגבלאט" (Prager Tagblatt), והחל משנת 1906, החל לעבוד עבור המגזין בשפה הגרמנית "בוהמיה" והרחיב את ידיעותיו בעיתונות.