דניאלה טלמור תיארה האיקונוגרפיה של השחיין כמאזכרת, באמצעות יצירתה המאוחרת יותר של האמנית, את דמותו של כארון מן המיתולוגיה היוונית. על פי טלמור הדמות היא דמות נערית בעלת און, אך גם כזו החסרה מגדר מובהק.
ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בעיר ויז'ניץ
משחק הכדורגל בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד 1872
משחק הכדורגל הרשמי הראשון שנערך בהיסטוריה המודרנית בין שתי נבחרות לאומיות נערך בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד ב-30 בנובמבר 1872. המשחק התקיים על מגרש אשר שימש קבוצת קריקט מקומית בעיר גלאזגו שבסקוטלנד והסתיים בתוצאת בתיקו 0:0. במשחק צפו כ-4,000 צופים.
רקע.
בין 1870 ל-1872 נערכו 5 משחקים לא רשמיים בין שתי הנבחרות, ומלבד המשחק הראשון שנערך ב-5 במרץ 1870 והסתיים בתיקו 1:1 כל המשחקים הסתיימו בניצחונה של נבחרת אנגליה. כל השחקנים של נבחרת סקוטלנד שיחקו במועדון שמושבו בלונדון, מלבד שחקן אחד, רוברט סמית' אשר שיחק בקבוצה הסקוטית קווינס פארק מהעיר גלאזגו (מועדון הכדורגל הראשון בסקוטלנד אשר קיים עד היום).
בסקוטלנד נשמעה ביקורת על כך שכמעט אף אחד מהשחקנים בנבחרת לא משחק בסקוטלנד, דבר אשר לטענתם הוא הגורם לתוצאות העגומות במשחקים. הביקורת הייתה צעד משמעותי בדרך להקמת התאחדות הכדורגל הסקוטית, וכן הוחלט מאותה עת לקיים משחק רשמי בין נבחרת סקוטלנד לנבחרת אנגליה. המשחק נבחר להתקיים ב-30 בנובמבר, יום אנדרו הקדוש, החג החשוב ביותר בלוח השנה הסקוטי, במגרש הקריקט המילטון שבגלזגו.
המשחק.
לאור הביקורת שהושמעה השחקנים הסקוטים כולם היו המועדון הסקוטי המוביל באותה תקופה, קווינס פארק, בעוד שהשחקנים האנגלים היו מ-9 מועדוני כדורגל שונים. הסקוטים קיוו כי שני שחקנים, ארתור קיניירד ממועדון וונדררס והנרי רני טיילור ממועדון המהנדסים המלכותי, ישתתפו גם הם במשחק, אך שניהם לא היו זמינים. המשחק היה אמור להתחיל בשעה 2 אחר הצהריים אך זה התחיל ב20 דקות איחור. 4,000 הצופים שבאו לצפות במשחק שילמו דמי כניסה בסך שילינג אחד בלבד.
חולצת המדים של השחקנים הסקוטים הייתה בצבע כחול כהה ואילו של האנגלים הייתה בצבע לבן. צבע המכנסיים של שתי הנבחרות היה לבן, השחקנים הסקוטים חבשו כובעים ואילו לראשיהם של הסקוטים היו ברדסים אדומים.
המשחק סוקר על ידי העיתונאים והצופים שנכחו בו. תואר כי לשחקנים הסקוטים היה יתרון על השחקנים האנגלים עקב היותם משחקים באותו מועדון כולל איום אחד על השער האנגלי במהלך המשחק, אך עם זאת מתואר כיצד הנבחרת האנגלית התאוששה במחצית השנייה. המשחק הסתיים ללא שערים בתוצאת תיקו 0:0.
השופט במשחק היה ויליאם קיי הסקוטי. השחקן האחרון שנותר בחיים מבין המשתתפים במשחק הוא בילי מק'קינון הסקוטי, אשר נפטר בשנת 1942 בגיל 90.
לבון טר-פטרוסיאן
לבון הגופי טר-פטרוסיאן (בארמנית: Լևոն Հակոբի Տեր-Պետրոսյան; נולד ב-9 בינואר 1946) הוא פוליטיקאי ארמני. הוא היה נשיא ארמניה הראשון מ-1991 עד 1998. כשהיה חוקר בכיר במכון מטנדראן לכתבים עתיקים, הוא הוביל את תנועת קרבאך למען איחוד המחוז נגורנו קרבאך, שבו רוב אתני ארמני, עם ארמניה ב-1988. אחרי שקיבלה ארמניה את עצמאותה מברית המועצות ב-1991, טר-פטרוסיאן נבחר לנשיאות באוקטובר 1991 עם תמיכה ציבורית גורפת. הוא הנהיג את המדינה במהלך מלחמת נגורנו קרבאך נגד אזרבייג'ן השכנה, שבמהלכה ארמניה תמכה במדינה העצמאית החדשה הרפובליקה של ארטסאך שקמה בנגורנו קרבאך במלחמתה נגד אזרבייג'ן.
הוא הואשם בזיוף הבחירות של 1996, שאחריהן נהרו אלפים לרחובות במחאה על התוצאות. בראש המפגינים כמד יריבו שטען לניצחון בבחירות, וזגן מנוקיאן, שהיה קודם לכן עמיתו של טר-פטרוסיאן וראש ממשלתו הראשון, ואחר כך שר הביטחון. העצרות ההמוניות דוכאו באמצעות כוח צבאי. בעקבות חילוקי דעות קשים עם אנשי מפתח ממשלה, ובמיוחד שר הביטחון ואזגן סרקיזיאן וראש הממשלה רוברט קוצ'ריאן, טר-פטרוסיאן התפטר מהנשיאות ב-3 בפברואר 1998.
מעת התפטרותו ועד 2007, טר-פטרוסיאן נותר פעיל בזירה הפוליטית, ואף עשה קאמבק פוליטי בספטמבר 2007, והחליט להתמודד על הנשיאות ב-2008. הוא מתמודד נגד אחד מחברי ממשלתו לשעבר, ובזמן הבחירות ראש הממשלה, סרז' סרקזיאן. לפי תוצאות רשמיות, הוא זכה ברק 21.5% מקולות המצביעים. טר-פטרוסיאן טען שהבחירות זויפו, והוביל אלפים מתומכיו בהפגנות המוניות נגד הזיוף לכאורה, וקרא לבחירות חדשות. אחרי שבוע של הפגנות, הממשלה השתמשה בכוח משטרתי וצבאי לפיזור התומכים של פטרוסיאן, והביאו למותם של עשרה אנשים, ב-1 במרץ 2008.
ב-1 באוגוסט 2008, טר-פטרוסיאן ייסד את הקונגרס הארמני הלאומי, ארגון גג אשר כלל יותר מתריסר מפלגות פוליטיות וארגונים חוץ-ממשלתיים. בתור מפלגת האופוזיציה הראשית בארמניה, הקונגרס הלאומי לא ישב בפרלמנט והיה מעורב בעיקר במאבק בשטח נגד ממשלתו של סרג' סרקזיאן. הם ארגנו עצרות המוניות בעקבות האביב הערבי, והצליחו לדחוף את הממשלה לכמה ויתורים מדיניים. בבחירות של שנת 2012 לאספה הלאומית, הקונגרס הלאומי זכה ב-7.1% מקולות הבוחרים.
תחילת דרכו.
טר-פטרוסיאן נולד בחלב, שבסוריה, למשפחה אשר שרדה את השואה הארמנית ואף לקחה חלק בהתנגדות מוסא דאג. משפחתו היגרה להסובייטית ארמניה באותה שנה בה הוא נולד. בשנת 1968 הוא סיים תואר במזרחנות באוניברסיטת ירוואן. בשנת 1972 הוא השלים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד, וב-1987 את הדוקטורט. בשנים 78–1972, טר-פטרוסיאן עבד בתור חוקר זוטר במכון הארמני לספרות. מ 85–1978, הוא החזיק בתפקיד מזכיר המדע במכון מטרדראן, הקרוי על שם הקדוש הקדוש Mesrob Mashdots. מ-1985 והלאה, הוא עבד במכון כחוקר בכיר.
הוא נשוי ללודמילה (לבית פלסקובסקאיה); לזוג יש בן אחד, דוד, ושלושה נכדים (הייק, לבון, וארמין).
קריירה אקדמית.
טר-פטרוסיאן הוא פוליגלוט הדובר ארמנית, אשורית, רוסית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, וערבית. הוא מחברם של יותר מ-70 פרסומים בארמנית, רוסית וצרפתית. הוא חבר באיגוד הסופרים של ארמניה, החברה הצרפתית-אסייתית, אקדמיית מחיטריאן ונציה, והוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לה ברן, אוניברסיטת סופיה, הסורבון ואוניברסיטת שטרסבורג.
תנועת קרבאך ועצמאותה של ארמניה.
ועדת קרבאך קמה ב-19 במאי 1988. לבון טר-פטרוסיאן הפך עד מהרה למנהיג בפועל של הקבוצה. מ-10 בדצמבר 1988 ועד ל-31 מאי 1989, הוא היה תחת מעצר בכלא מטרוסקאיה טישינה במוסקבה, יחד עם חברים אחרים מוועדת קרבאך. ב-1989, טר-פטרוסיאן נבחר כחבר מועצת המנהלים של התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. מאוחר יותר, הוא הפך ליו"ר הדירקטוריון. ב 27 באוגוסט 1989, הוא נבחר כסגן מזכ"ל הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. הוא נבחר שנית ב-20 במאי 1990. ב-4 באוגוסט באותה השנה, הוא הפך ליו"ר המועצה העליונה של ארמניה.
הנשיאות: 1991-1998.
הקדנציה הראשונה.
טר-פטרוסיאן נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית החדשה של ארמניה ב-16 באוקטובר 1991 נבחר מחדש ב-22 בספטמבר 1996.
בחירות 1996.
בפעם השנייה שהוא נבחר לנשיאות, הבחירות הוכתמו בהאשמות של הונאה בבחירות שדווחו על ידי האופוזיציה, ונתמכו על ידי משקיפים בינלאומיים רבים. כ-200,000 אנשים יצאו לרחובות ולכיכרות במחאה נגד התוצאות, אשר לפיהן טר-פטרוסיאן זכה בקצת מעל 50% מהקולות. אחרי ששני פוליטיקאים הוכו על ידי ההמונים בבית הממשלה (הצמוד לכיכר הרפובליקה, בה נערכו ההפגנות הגדולות ביותר), שוגרו כוחות צבאיים לירוואן, וביניהם טנקים וחיילים, כדי לפזר ולדכא את המחאה. באותו היום, שר הביטחון וזגן סרקיזיאן הצהיר כי "גם אם [האופוזיציה] הייתה לוקחת 100% מהקולות, הצבא וכן כוחות הביטחון ומשרד הפנים לא היו מכירים בה בתור המנהיגות הפוליטית." הפופולריות של טר-פטרוסיאן דעכה עוד יותר, כשהאופוזיציה התחילה להאשים אותו בשפל הפוליטי שארמניה שקעה בו בתקופה הפוסט-סובייטית. קצת יותר משנה לפני הבחירות, בנאום ששודר בטלוויזיה, הוא הוציא מן החוק את מפלגת הפדרציה המהפכנית הארמנית כשהוא מפרט על מזימה לכאורה שנרקמה על ידי המפלגה לנהל פעולות טרור נגד הממשל שלו, ולסכן את הביטחון הלאומי של ארמניה, ולהפיל את הממשלה.
התפטרות.
טר-פטרוסיאן נאלץ להתפטר בפברואר 1998 לאחר שתמך בפשרה בסכסוך על נגורנו קרבאך, אשר ארמנים רבים ראו כמערערת את הביטחון הלאומי. השרים בממשלתו של טר-פטרוסיאן, בהובלתו של ראש הממשלה דאז, רוברט קוצ'ריאן, סירבו לקבל את תוכנית השלום עבור קרבאך שהציעו המגשרים הבינלאומיים בספטמבר 1997. התוכנית התקבלה על ידי טר-פטרוסיאן ואזרבייג'ן, ולפיה תהיה האטה "הדרגתית" של הסכסוך, בעוד קביעת הסטטוס של קרבאך תידחה, וזה היה המכשול העיקרי בין הצדדים. על פי ההסכם, היה על ארמניה להחזיר שטחים שבשליטתה סביב קרבאך לאזרבייג'ן, ובתמורה, אזרבייג'ן וטורקיה יסירו את המצור שהטילו על ארמניה.
הקאמבק.
אחרי התפטרותו, טר-פטרוסיאן המעיט להופיע בפומבי, ונמנע ממגעים עם התקשורת, על אף הספקולציות שהוא ירוץ שוב לתפקיד נשיא ארמניה בבחירות הכלליות של פברואר 2003. במקום הפעילות הפוליטית, הוא הקדיש את זמנו למחקר האקדמי שלו. בשנים 07–2005, הוא פרסם שני כרכים של עבודת מחקר היסטורית, "הצלבנים הארמנים".
בחירות 2008.