בפברואר 2005 הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, תמורת וין בייקר, מוצ'י נוריס ובחירת דראפט עתידית. ב-94 משחקיו עם הניקס תרם 6.4 נקודות למשחק, בטרם שוחרר בקיץ 2006.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אך שוחרר ממנה כבר בינואר 2007, לאחר 12 משחקים בלבד.
בשנים 2009 ו-2010 שיחק עבור הקבוצות אולימפיה מילאנו ובנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית, ושאנשי ברייב ליונס מליגת העל הסינית, בטרם פרש ממשחק.
איירופורט
נפת איירופורט (ברוסית: район Аэропорт) היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 4.58 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 79,541 תושבים (2020).
זיגרדור אגרז
זברת בורצ'ל
טאיהו
הנרי וסטין
הנרי "החמנית" וסטין (באנגלית: Henry Vestin; 25 בדצמבר 1944, טקומה פארק, ארצות הברית - 20 באוקטובר 1997 פריז, צרפת) היה גיטריסט וזמר אמריקאי, שהופיע בהרכבים ובשיתופי פעולה רבים, כשהמוכרים בהם הם Canned Heat, אלברט איילר, ופרנק זאפה. היה שותף בהקמת ההרכב המקורי וארוך השנים ביותר של Canned Heat מהקמת הלהקה ב-1966 ועד לעזיבתו ב-1969, אך המשיך לנגן עם הלהקה ב"טורים" ובסשנים רבים לאורך השנים. בשנת 2003 וסטין דורג במקום ה-77 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון.
ביוגרפיה.
תחילת חייו.
וסטין נולד בעיר טקומה פארק שבמרילנד, להארי ולויס וסטין. אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו היה גאופיזיקאי ומטאורולוג ידוע (מכתש וסטין על הירח נקרא על שמו).
אהבתו של וסטין למוזיקה ובפרט לבלוז התהוותה כבר בגיל צעיר. כמו אביו, הנרי הפך לאספן תקליטים נלהב, ובסופו של דבר היה בעל עשרות אלפי תקליטים בסגנונות בלוז, הילבילי, קאנטרי וסגנונות נוספים. אביו של וסטין נהג לעודד את הזיקה של בנו למוזיקה, והיה לוקח אותו להופעות של אמני בלוז מוכרים. לרוב היו וסטין ואביו הלבנים היחידים בקהל.
בשנות החמישים המאוחרות החליטו וסטין וחבר ילדותו מפארק טאקומה, ג'ון פאיי, ללמוד לנגן בגיטרה עבור קטע של האנק ויליאמס, ולאחר מכן החלו השניים ללמוד לנגן מוזיקת בלוז וקאנטרי (גם פאיי הפך לגיטריסט ידוע בעתיד). בתחילת שנות השישים עבר וסטין עם משפחתו לקליפורניה, שם הצטרף וסטין ללהקה הראשונה שלו, "Hial King and the Newports". בטיול סוף הלימודים שלו נכנס וסטין לחנות קעקועים בלוס אנג'לס והטביע על עורו את המילים: "Living The Blues". בשנת 1969 הפכו מילים אלה לשמו של האלבום הכפול "Living The Blues". כשהיה בן שבע עשרה נהג להסתובב במועדוני בלוז בלוס אנג'לס, שם הכיר כמה אמני בלוז לעתיד. באחת הפעמים שביקר במועדון שכזה פגש במוזיקאי ג'רי מקגי, וממנו למד וסטין את סגנון שלוש האצבעות שהפך מזוהה עם וסטין במרוצת השנים.
שנות השישים.
לאורך שנות השישים המוקדמות ניגן וסטין בסשנים שונים עבור מוזיקאים רבים ומפורסמים, ובסופו של דבר הוזמן על ידי פרנק זאפה לקחת חלק בהרכב שלו, The Mothers of Invention, באוקטובר 1965. אלא שוסטין לא אהב את הסגנון הפרוגרסיבי של זאפה, וכמה חודשים לאחר שהצטרף הרכב פרש, אפילו לפני שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם. קלטות דמו שהוקלטו במהלך חזרות של הלהקה (מנובמבר 1965) וכוללות את הגיטרה של וסטין מופיעות באלבום Joe's Corsage שפורסם ב־2004 וכלל קטעים של הקלטות דמו מכל השנים.
חברו ג'ון פאיי שימש תפקיד חשוב בהקמת הלהקה Canned Heat, שכן הוא הכיר לוסטין את בוב הייט ואחיו, אלן וילסון ופרנק קוק. אף על פי שהייט ווילסון תכננו שהגיטריסט קני אדוארדס ישמש כגיטרה מובילה, לאחר שהכירו את הנרי החליטו לצרף אותו ללהקה. צירופו ללהקה קרה זמן קצר לפני פסטיבל הפופ במונטריי, שהייתה להופעת הפריצה של הלהקה. זמן קצר לאחר שיצא האלבום הראשון של הלהקה, Canned Heat, התחיל להתפרסם וסטין כגיטריסט בולט בסצנת הבלוז האמריקאית, בעיקר בשל טכניקות הנגינה הייחודיות שלו ותפקידיו המורכבים. היה לו סגנון ייחודי של נגינה, אותו אימץ במקצת מידידו ג'רי מקגי. יחד עם הלהקה הוציא ארבעה אלבומים, בהם כתב רבים מהשירים.
לצערו הרב, בשנת 1969 פרש מהלהקה שבוע לפני הופעתם בוודסטוק, ובכך פספס את ההופעה הגדולה ביותר של הלהקה אי-פעם. בשנת 1995 הוא הגיב על כך לכתב אוסטרלי, שנתיים לפני מותו, כי "לא הייתה לי עוד הופעה כזאת, וחבל שהפסדתי אותה. אבל לא יכולתי להמשיך עם הלהקה באותה תקופה". סיבת פרישתו של וסטין מהלהקה הייתה המתח בינו לבין בסיסט הלהקה, לארי טיילור. שניהם מעולם לא הסתדרו, וכשטיילור עזב את הלהקה וסטין חזר להופיע איתם; לאחר מכן וסטין עזב וטיילור חזר, וחוזר חלילה כמה שנים.
שנות השבעים.
לאורך שנות השבעים הופיע וסטין שוב עם הלהקה מספר פעמים במספר שנים שונות, אך מעולם לא חזר רשמית להיות חבר להקה קבוע. כאשר נישואיו של וסטין התפרקו בשנת 1983, הוא עזב את לוס אנג'לס ועבר לגור בחווה קטנה באורגון. במשך שנה לא עסק במוזיקה בכלל, ולאחר מכן החל לנגן עם אמנים מקומיים, כמו מייק רוסו, שהיה חבר ותיק של וסטין עוד מהזמן בו התגורר בדרום קליפורניה. יחד איתו הקים להקה מקומית שהופיעה ביישובים הסמוכים.
המוזיקאי טרי רוב שהכיר את עבודותיו של וסטין עוד משנות השישים, פגש אותו והזמין אותו להקליט איתו בפורטלנד. יחד השניים הוציאו מספר סינגלים. הנרי ניגן עם מספר להקות עד שנות השמונים, ואז שוב מיקד את עבודתו בסשנים והקלטות לאמנים מזדמנים.
וסטין הופיע בכמה סיבובי הופעות עם Canned Heat באוסטרליה ובאירופה, שם הייתה ללהקה פופולריות גדולה מזאת שהייתה לה בארצות הברית. הוא המשיך לעזור ולנגן עם Canned Heat עד 1981, עם מותו של בוב הייט, שהיה מייסד הלהקה האחרון שנותר. הוא המשיך לשתף פעולה עם אמנים ולהקות שונים, כגון טרי רוב ו"The Vipers". הוא אף הקליט את האלבום "Guitar Gangster" עם אוון ג'ונס .
מותו.
וסטין נמצא בחדר מלון בפריז לאחר סיבוב הופעות לאיחוד Canned Heat עם התקף לב קשה, ב-20 באוקטובר 1997. לאחר כשעה נקבע מותו בגיל 52. גופתו נשרפה על פי בקשתו, והאפר שלו נקבר בבית העלמין בעיירה אוק היל בפרוורי העיר יוג'ין, אורגון. לאחר מותו הוקמה קרן על שמו, שתתחזק את בית העלמין בו אפרו נקבר, וכשיתאפשר תשמש להעברת חלק מאפרו למכתש וסטין שעל הירח, אשר נקרא על שם אביו ארנסט הארי וסטין.
ילד מארוול
זלמן רוזנווקס
זלמן (זמיק) רוזנווקס (נולד ב-23 באוקטובר 1935) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, בה לימד וחקר בשנים 1975–2008, ובמחקר בה הוא ממשיך לעסוק. היה סגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח בשנים 1998–2003. רוזנווקס עסק בדינמיקה וספקטרוסקופיה מולקולרית ובלייזרים ממגוון סוגים וכן בגילוי אופטי של חומרים מסוכנים.
ביוגרפיה.
רוזנווקס למד באוניברסיטה העברית כימיה ופיזיקה ובשנת 1967 החל בלימודי תואר שלישי בהנחית פרופ' שאול יציב. לאחר קבלת דוקטורט בשנת 1972 השתלם רוזנווקס באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה ובאוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה. בשנים 1975–1980 היה רוזנווקס חוקר ומרצה במחלקה לכימיה של אב"ג. ב-1980 עבר למחלקה לפיזיקה בה עמד בראשות מעבדת מחקר פעילה עד לפרישתו בשנת 2008. המעבדה זכתה במענקי מחקר נדיבים מקרנות מחקר בישראל ומחוצה לה והיא המשיכה את פעולתה גם לאחר פרישתו בניהולה של פרופ' אילנה בר ובהמשך מעורבותו של רוזנווקס.
היקף פעילותו הנרחב בתחום המחקר הביא למינויו בשנים 1996–2003 לסגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח לשנים 1998–2003. בתפקיד זה הוביל את הקמת המרכז לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון והיה מעורב בהקמת המרכז הלאומי לפוטוניקה ליד המרכז למחקר גרעיני שורק שמנהלו הראשון היה ד"ר רפי לביא תלמיד המחקר לשעבר של רוזנווקס .
בשנים 2003–2005 היה רוזנווקס פרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד בריטניה, אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, ואוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה.
במהלך עבודתו באב"ג ולאחר פרישתו כיהן רוזנווקס בוועדות לאומיות ובין לאומיות, בראשות כנסים מדעיים ובוועד המנהל של קרנות מחקר שונות. רוזנווקס זכה בפרס א. ד. ברגמן הניתן לזכרו של פרופ' ארנסט דוד ברגמן, שעמד בראשות הוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית בהיווסדה.
רוזנווקס הדריך תלמידי תואר שני ושלישי רבים שבצעו את עבודת המחקר במעבדתו, במכוני מחקר ממשלתיים ובחברות להעברת טכנולוגיות לתעשייה .
זמיק רוזנווקס נשוי לברוריה. ילדיהם הם יוסי, אורי וענת.
עבודתו המדעית.
בעבודת המסטר חקר רוזנווקס ספקטרוסקופית תהליכי אכלוס יוני מימן ודיאוטוריום במטריצות של סידן פלואוריד. מאז עבודת הדוקטור עסק רוזנווקס רבות בלייזרים כימיים. בסנטה ברברה חקר רוזנווקס העברת אנרגיה כימית לרמות רידברג העליונות באלומיניום
גילוי עקבות חומרים מסוכנים כולל חומרי נפץ על ידי פוטו-יינון בעזרת לייזרים היה נושא מחקר מרכזי במעבדה שהקים רוזנווקס באוניברסיטת בן-גוריון.
בעבודה תאורטית מצאו רוזנווקס ושותפיו מנגנון פעולה לעירור לייזר שלוש רמות ולייזר ארבע רמות על ידי סדרת פולסים.
בשנים 1995–2000 היה רוזנווקס ראש תוכנית לפיתוח לייזרים שאובי שמש מטעם אוניברסיטת בן-גוריון במסגרת מאגד קונסולר והנחה יחד עם יהושע קליסקי ומרדכי לנדו תלמידי תואר שני ועובדי מחקר שביצעו את מחקרם במסגרת הפרויקט. רוזנווקס עסק גם באופטיקה לא ליניארית ובקינטיקת האלקטרונים בלייזר אדי נחושת.
מאז פרישתו לגמלאות עוסק רוזנווקס בלייזרים אלקליים שאובי דיודה יחד עם עמיתו פרופסור בוריס ברמשנקו.
פרסומים.