רובינשטיין, פולני במוצאו ויליד האימפריה הרוסית, אינו מקורב לפסנתרן הרוסי-יהודי אנטון רובינשטיין שפעל במהלך המאה ה-19. במהלכה של מלחמת העולם הראשונה התגורר במערב אירופה ומאז מהפכת אוקטובר לא שב לנגן ברוסיה עד ל-1932. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר לארצות הברית והתאזרח ב-1946. בשנותיו האחרונות התגורר בז'נבה, שווייץ.
רובינשטיין היה אוהד ישראל והופיע מספר פעמים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ללא תרומה. הוא היה חבר אישי של ראש עיריית ירושלים טדי קולק ובמותו, לפי בקשתו, נטמן אפרו ב"יער רובינשטיין", המשקיף על יער ירושלים.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
רובינשטיין נולד בלודז', פולין (באותם ימים ארץ הוויסלה, תחת ריבונות האימפריה הרוסית) למשפחת אורגים יהודית והתחנך בוורשה. אמו, פליסיה (Felicja), נולדה בלודז' ב-1852 איפה שהכירה את בעלה לימים ואביו של רובינשטיין. אביו, יצחק, חזה בהרג הוריו בידי הצבא הרוסי במהלך דיכוי המרד הפולני ב-1863. לאחר מכן הוא נדד ברחבי פולין הרוסית עד שהתיישב בלודז' בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהתפתחה וגדלה במהירות באותן השנים. הזוג, שלא היה להם כל קשר למוזיקה, נישאו ב-1870 ונולדו להם שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים - כאשר ארתור נולד בן זקונים ב-1887. בילדותו של רובינשטיין, העיר לודז' הייתה בעיקרה עיר תעשייתית חסרת תשתיות מפותחות כגון צנרת ביוב שהייתה מרכז עבור תסיסה אזרחית.
אחותו הגדולה של ארתור לקחה בלחץ הוריה שיעורי פסנתר, ובעודו בן 4 בלבד, ארתור התנסה לראשונה בפסנתר של אחותו. כבר אז, הוא הצליח לחזור בקלות רבה יותר מאחותו על היצירות שביצעה, על אף העובדה שהיא למדה מזה מספר שנים לנגן. הוא ניגן לפי שמיעה וזיכרון עם חוש קצב מפותח. אביו רצה שיגדל וילמד כינור, כלי נגינה שמעמדו באותה העת נחשב גבוהה מזה של פסנתר. כישרונו של ארתור בכלי הוא שהוביל את הוריו להסכים לתמוך בו בלימודי פסנתר ורשמו אותו ללימודי פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר רוז'יסקי (Aleksander Różycki; 1845–1914), שבאופן קבוע היה נרדם באמצע שיעוריו של ארתור.
הוריו של ארתור המשיכו לקדמו ולתמוך בו ללמוד נגינה ובגיל 7, ב-1894, ביצע לראשונה יצירה בפני קהל מקומי. ב-1898, בעת ביצע את הרונדו השלישי ב-A מינור מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, הבחין בכישרונו יוזף יואכים ולקח אותו תחת חסותו. יואכים שלח את רובינשטיין אל האוניברסיטה לאמנויות בברלין, הקיסרות הגרמנית, והמליץ עליו למורה לפסנתר קרל היינריך בארת (שהיה מצידו תלמיד של פרנץ ליסט). רובינשטיין למד בברלין שבע שנים את התאוריה והפרקטיקה הנדרשת במטרה להיות וירטואוז בפסנתר. הוא החל את הקריירה שלו במספר הופעות בבירה הגרמנית, ובתוך זמן קצר ביצע הופעות גם במדינות שכנות, בראש ובראשונה במולדתו הפולנית. עקב מסלול ההתחנכות שלו, רובינשטיין לא למד בבית ספר תיכון אבל דרך מורה פרטי מדוקדק שגר בפיו כבר בגיל 14 פולנית (שפת אם), רוסית, צרפתית, אנגלית וגרמנית והתעמק בעיקר בספרות בשפות אלו.
עבודתו על לכדי פרסום.
את קונצרט הבכורה שלו נתן בברלין בשנת 1900. לאחר מכן הופיע בגרמניה ובפולין והמשיך את לימודי הפסנתר עם איגנצי יאן פדרבסקי. בשנת 1904 נסע לפריז, שם פגש את המלחינים מוריס ראוול ופול דיקא ואת הכנר ז'אק טיבו. שם גם ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של קמיל סן-סאנס בנוכחות המלחין, שהתרשם מן הביצוע. בשנת 1906 הופיע רובינשטיין לראשונה בארצות הברית, בקרנגי הול בניו יורק, משם המשיך בסיור הופעות בארצות הברית, אוסטריה, איטליה ורוסיה.
ב-1908 לקה בדיכאון לאחר שנדמה היה שנעצרה התקדמות הקריירה שלו ולאחר שאהובתו התרחקה ממנו. עקב כך, בגיל 21, ניסה להתאבד. לאחר כישלונו כתב "בכיתי מרות, בלא ניחומים, במשך זמן רב, כשאני שוכב במקום שנפלתי בלא שום כוח. אחר, ביודעין למחצה, פסעתי בכבדות אל הפסנתר ונתתי פורקן לבכיי במוזיקה... כאשר אדם מפסיק לבכות שוכך הסבל... וכך, כיוון שהטבע תבע את שלו התחלתי לחוש רעב. 'הפעם אוכל שתי נקניקיות', החלטתי... בדרכי לאוטומט של אשלינגר לסעודה המפוארת שלי... גיליתי את סוד האושר ועדיין אני מחזיק בו: אהבו את החיים, והם יאהבו אתכם בחזרה. אנשים תמיד מציבים תנאים לאושר.. אני אוהב את החיים ללא תנאים."
ב-1910 נסע לבירה הרוסית סנקט פטרבורג להתחרות בתחרות פסנתר על שם אנטון רובינשטיין (דרך כך הוא הפר את החוק הצארי הרוסי לפיו אסור ליהודים לשהות בבירה למשך יותר מיום אחד). על אף שלא הצליח לקחת את פרס המקום הראשון, נפתחה עבורו דלת הזדמנויות ושיתוף פעולה עם המנהל המוזיקלי היהודי סרגיי קוסביצקי ב-1911. בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה ובהמשך מהפכת אוקטובר, מלחמת האזרחים והקמתה של ברית המועצות, נקטעה פעילותו של רובינשטיין ברוסיה עד לשובו לביצוע בעת קונצרט במהלך 1932. בשנת 1912 הופיע לראשונה בלונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חי רובינשטיין בעיקר בלונדון, שם ליווה בפסנתר את הכנר והמלחין אז'ן איזאיי. ב-1915 זכה לפרסום רחב ויוקרה כאשר הופיע בסן סבסטיאן, ספרד, וביצע את קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס. לאחר הביצוע של היצירה נשאר בספרד וטייל ברחבי המדינה מצפון לדרום וממזרח למערב. משנת 1916 עד 1917 סייר בספרד ובאמריקה הדרומית, שם התוודע ליצירותיהם של המלחינים המקומיים אנריקה גרנדוס, אלבניס, דה פאיה ווילה לובוס. וילה-לובוס הברזילאי הקדיש לו את יצירתו 'רודפואמה' (Rudepoêma), הנחשבת עד היום לאחת היצירות הקשות ביותר לביצוע בפסנתר. בקונצרט הראשון שלו בבואנוס איירס נחל הצלחה רבה כאשר ביצע מספר יצירות אבני צאן ברזל של המלחינים הגדולים בתולדות המוזיקה הקלאסית: באך, בטהובן, שופן, אלבניס, ראוול וליסט.
רובינשטיין יצא בהצהרה כי בעקבות פשעי מלחמה שביצע צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הוא לעולם לא ינגן שוב בגרמניה. בהמשך, הוא נהג להשתתף בהופעות שנערכו על גבולות גרמניה, כדי לאפשר לקהל מעריציו הגרמני להאזין לו על כל מקרה. זמן קצר לאחר סיומה של המלחמה ביצע סיבוב הופעות בריו דה ז'ניירו, בירת באותה העת, ופגש ונשאר בקשר עם פול קלודל ודריוס מיו. בהמשך, ב-1919, ערך סבב הופעות בממלכה המאוחדת ביחד עם זמרת הסופרן אמה קלווה וזמר הטנור ולדימיר רוסינג. דרך מסעותיו בספרד ואמריקה הלטינית התמקצע רובינשטיין במוזיקה קלאסית ספרדית ובהמשך הקריירה שלו הרבה לפרסם ולטפח את הסגנון.
ב-1920 ערך מסע שני לריו דה ז'ניירו, עבד ביחד עם המלחין וילה-לובוס והתוודע למוזיקת פולקלור ברזילאית. ב-1921 ביצע שני סיורי קונצרטים בארצות הברית, עיקרם בניו יורק, לצד מכריו קרול שימנובסקי ופול קוצ'אנסקי . עקב מסעותיו הרבים רובינשטיין לא התיישב במקום אחד ועיקר חפציו עברו איתו במזוודות. ב-1924, לאחר שהייה ממושכת בבית מלון בפריז, נודע לו שהשחקן פייר פרסנאי מוכר את ביתו במונמארטר ורובינשטיין מיהר לקנות ממנו את הבית.
נקודת מפנה בשנות השלושים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 נהנה רובינשטיין לראשונה מפרסום בינלאומי רחב, וכבר לא עמד בצילם של סרגיי רחמנינוב ויוזף הופמן. רובינשטיין ביסס את עצמו כיורש לווירטואוזים של הדור הפוסט-רומנטי ונציג של "הדור החדש" גם כן, זאת לנוכח ירידת קרנם של רחמנינוב והופמן. בסתיו 1931 ערך רובינשטיין סבב הופעות ברפובליקה הפולנית השנייה, שכלל ביצועים בעיר הולדתו לודז' ובבירה ורשה. במהלך מסעו זה נפגש מחדש עם ידידו משכבר הימים, הצ'לן היהודי-רוסי גרגור פיאטיגורסקי. בשנת 1932 פרש רובינשטיין למשך מספר חודשים מחיי הבמה, במטרה לשפר טכניקת נגינה ולרענן את הרפרטואר.
עוד ב-1932 נשא רובינשטיין לאישה את אניאלה (נלה) מלינארסקה, בתו של המנצח אמיל מלינארסקי ואשתו לשעבר של מייצ'יסלב מונץ. היא הייתה בת 24 והוא - בן 45. לזוג נולדו חמישה ילדים ואחד מהם נפטר בצעירותו. רובינשטיין בגד באשתו פעמים רבות ואחת ממאהבותיו אף ילדה לו בת. לימים העיד רובינשטיין על עצמו: . בקיץ 1934 התבודד בחופשה בהרי האלפים הצרפתים, ביחד עם אשתו, בתם בת השנה ואחות מטפלת. בתקופה זאת שיפר ורענן את יכולותיו ולימים הגדיר אותה כ"נקודת מפנה". בעקבות זאת, ב-1937 יצא למסע הופעות נוסף בארצות הברית וב-1943 עיתון בסן פרנסיסקו העניק לו את התואר "מאסטרו בפסנתר".
שנות הביניים (שנות ה-40 וה-50).
מלחמת העולם השנייה.
מבקר התרבות האמריקאי האריס גולדסמית' הגדיר במהלך שנות הארבעים את רובינשטיין במצב של "שנות ביניים", מינוח שבהמשך הבדיל בין תקופת פעילותו המוקדמת וצעירותו לבין תקופת פעילותו המאוחרת שלאחר מלחמת העולם השנייה. בין שתי תקופות אלו ניכר השינוי בסגנון ובהתנהגות של רובינשטיין, שכן מיומנותו הקנתה לו סגולה לעבוד בצורה יותר רגועה ומחושבת.
בפלישת גרמניה הנאצית לפולין שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה רובינשטיין שהה בפריז וראה פליטים פולנים מגיעים לצרפת במהלכה של המלחמה המדומה. טרם עזיבתו לארצות הברית היה עליו לבצע יצירה באמסטרדם. הוא מצידו חישב מסלול מחדש, ביטל תוכניות מוקדמות ובסתיו 1939, ביחד עם משפחתו, עלה על אונייה מבורדו לניו יורק. רובינשטיין עבר להתגורר בברנטווד, קליפורניה. ב-1941 הוצע לו והוא נענה בחיוב לכתוב ספר אוטוביוגרפיה. על אף הסכם עם מוציא לאור מקצועי, רובינשטיין זמן רב לא התפנה לכתיבת הספר ובסופו של יום הוא כתב ופרסם אוטוביוגרפיה רק עשרות שנים מאוחר יותר, ב-1975.