בשנת 1887 הוקמה שכונת "עיר שלום" סמוך למאה שערים. כעבור כמה שנים רכש פרלמן את בתי השכונה עם קרוביו והוסיף בתים נוספים סביבה, והשכונה נקראה "בתי פרלמן" על שמו. רחובות השכונה הקטנה צרים ומותאמים לעגלות סוסים, ואין אפשרות כניסה לכלי רכב. לשכונה שני רחובות: רחוב אדמון ורחוב הרב יוסף גרשון (לשעבר: חנן). לימים, בין דייריה היה הרב יוסף שלום אלישיב.
חלק מ"בתי פרלמן" נמכרו לנוצרים. בשנת 1896 הואשם פרלמן בחטיפת ילד נוצרי שעקבותיו נעלמו, כעבור זמן נשפט המעליל על ידי השלטון העות'מאני ונכלא. פרלמן נפצע קשה מאבנים שהושלכו עליו על ידי אחד מתושבי השכונה הנוצרים.
פרלמן היה מעסקניה החשובים של עדת החסידים בירושלים. הוא עמד בראש וניהל מוסדות רבים בירושלים. היה מפעילי "ועד האחדות" שהוקם בשנת 1895 לשיתוף פעולה של המנהיגים האשכנזים והספרדים בירושלים ובקשרים בינם לבין השלטון העות'מאני. נמנה בוועד של עשרת היהודים שבאו לקבל את הקיסר הגרמני, וילהלם השני, בביקורו בירושלים ב-1898. חתם על מודעת ברכה לרב שמואל מוהליבר שביקר בירושלים בסוף המאה ה-19.
בשנת 1925 התכנסה הנהלת לשכת המסחר בארץ ישראל, באספה התפטר אלימלך פרלמן מהנהלת הלשכה. בשנת 1926 נבחר אלימלך פרלמן לוועד למען תוצרת הארץ.
צעקת אש בתיאטרון הומה אדם
צעקת אש בתיאטרון הומה אדם היא אנלוגיה פופולרית לדיבור או לפעולות שנעשות במטרה ליצור פאניקה. הביטוי הוא ניסוח מחדש של ביטוי מוקדם, על ידי אוליבר ונדל הולמס הבן, בחוות דעת של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "שנק נגד ארצות הברית" בשנת 1919, חוות דעת שקבעה כי נאומו של הנאשם נגד גיוס חובה במהלך מלחמת העולם הראשונה אינו מוגן על חופש הביטוי במסגרת התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. הפסיקה נהפכה על פניה מאוחר יותר בחלקה על ידי פסיקת "ברנדנבורג נגד אוהיו" בשנת 1969, שהגביל את היקף הגבלת חופש הביטוי לביטוי שעשוי לעודד פעולות הנוגדות את החוק (למשל הסתה למהומות).
הניסוח שונה מהנוסח המקורי של הולמס בכך שהוא בדרך כלל לא כולל את המילה "כוזבת" (בהתייחס לצעקה או אזהרה כוזבת), תוך שהוא מוסיף את המילה "צפוף" לתיאור התיאטרון. הניסוח המקורי בחוות דעתו של הולמס ("צעקת 'אש' כוזבת בתיאטרון הגורמת לבהלה") מדגיש כי הנאום כי הוא גם מסוכן וגם שגוי, וככזה אינו מוגן על ידי החוקה, בניגוד לדיבור שהוא מסוכן אבל גם נכון, לא שקרי.
תיק שנק.
הכרעה.
הולמס, שכתב את חוות דעתו של בית המשפט, חוות דעת שהתקבלה פה אחד, קבע כי מדובר בהפרה של חוק הריגול משנת 1917 (שתוקן בחוק ההסתה משנת 1918), בכך ששנק הפיץ עלונים המתנגדים לגיוס במהלך מלחמת העולם הראשונה. הולמס טען כי התערבות בחופש הביטוי מותרת מכיוון שהביטוי, במקרה זה, מהווה "סכנה ברורה ומיידית" למאמצי הגיוס של הממשלה בתקופת מלחמה. הולמס כתב:
"ההגנה המחמירה ביותר על חופש הביטוי לא תגן על אדם שצועק צעקת "אש!" כוזבת בתיאטרון וגורם לבהלה. [...] השאלה בכל מקרה היא האם המילים בהן השתמשו בנסיבות אלה הן בעלות אופי כזה שיוצר סכנה ברורה ומיידית עד כדי כך שיביאו לרעות המהותיות שיש לקונגרס הזכות למנוע."
מורשת.
הקביעה המתייחסת לתיקון הראשון ב"שנק" בוטלה מאוחר יותר בחלקה על ידי "ברנדנבורג נגד אוהיו" בשנת 1969, פסיקה שהגבילה את היקף הדיבור האסור לביטוי שמתכוון לפעולות לא חוקיות ושעשוי לעודדן (למשל מהומות). המבחן ב"ברנדנבורג" הוא זכות ההגבלה המוקנית לבית המשפט העליון, הגבלה על יכולתה של הממשלה להגביל את זכות הנאום לאחר שכבר נישא. פסק דין "שנק" היה מוגבל במשמעותו, סמכותו והשלכותיו, אך הביטוי "צעקת אש בתיאטרון הומה אדם" זכה מאז להיות שם נרדף לפעולה שלדברי הדובר חורגת מהזכויות המובטחות על ידי חופש הביטוי, לדיבור פזיז או זדוני, או לפעולה שתוצאותיה הברורות הן מסוכנות לשלומו הפיזי של הציבור.
ביקורת.
כריסטופר מ' פינן, מנכ"ל הקואליציה הלאומית נגד צנזורה, כתב כי השופט הולמס החל לפקפק בהחלטתו בשל ביקורת שהתקבלה מפעילים למען חופש הדיבור. הוא דן במאמרו של זכריה צ'פי בכתב העת "Harvard Law Review" על "חופש הדיבור בעיתות מלחמה". לטענת פינן, הולמס שינה את דעתו והחליט להצטרף למיעוט ולהתנגדות בתיק "אברמס נגד ארצות הברית". אברמס גורש בשל הנפקת עלונים בהם נקבע כי על ארצות הברית לא להתערב במהפכה הרוסית. הולמס וברנדייס אמרו כי אין לראות ב"עלון מטופש של אדם לא ידוע" בלתי חוקי. צ'פי טען בחיבורו "חופש הדיבור בארצות הברית" כי אנלוגיה טובה יותר ל"שנק" עשויה להיות אדם העומד בתיאטרון ומזהיר את הקהל כי אין מספיק יציאות אש.
בדברי הפתיחה שלו לדיון בשנת 2006 בנושא ההגנה על חופש הביטוי, ביטא הסופר כריסטופר היצ'נס פרודיה על דעתו של הולמס במילים: "אש! אש, אש ... אש. עכשיו שמעתם את זה", לפני שגינה את האנלוגיה. כתב היצ'נס: "פסק הדין הקטלני של השופט הזוכה לשבחים מופרזים, אוליבר ונדל הולמס." היצ'נס טען כי הסוציאליסטים שנכלאו על ידי החלטת בית המשפט "הם אלה שצעקו אש כאשר באמת פרצה שרפה בתיאטרון צפוף . . . . מי הולך להחליט [אם התיאטרון באמת עולה באש או לא]?"
דוגמאות מילוליות.
אנשים אכן קראו קריאת כזב "אש!" במקומות ציבוריים צפופים ועוררו בהלה בהזדמנויות רבות, כמו באולם המוזיקה רויאל סארי גרדנס בלונדון בשנת 1856, בתיאטרון בשכונת הארלם בניו יורק בשנת 1884, ובאסון האולם האיטלקי שהתרחש ב-24 בדצמבר 1913 בקלומט, מישיגן. שבעים ושלושה גברים, נשים וילדים, שרובם עובדי מכרות שובתים ובני משפחותיהם, נמחצו למוות בדריסה כאשר מישהו צעק צעקת "אש" כוזבת במסיבת חג מולד צפופה.
באסון הכנסייה הבפטיסטית של שילה בשנת 1902, למעלה מ-100 בני אדם מתו כאשר המילה "fight" [קרב] נשמעה כ-"fire" [אש] בכנסייה צפופה וגרמה לבהלה ולמהומה.
סטניסלב גרוף
סטניסלב "סטן" גרוף (Stanislav Grof; נולד ב-1 ביולי 1931) הוא פסיכיאטר צ'כי המתגורר ופועל בארצות הברית במשך עשרות שנים. ממייסדי זרם הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית ומגדולי החוקרים של שימוש במצבי תודעה לא רגילים למטרות חקר, ריפוי, השגת צמיחה אישית ותובנות על נפש האדם.
קורות חיים.
גרוף השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1957 ואת הדוקטורט שלו באקדמיה למדעים של צ'כוסלובקיה בשנת 1965.
ב-1967 הוזמן בידי ג'ואל אלקס לעבוד כעמית מחקר במרפאת הנרי פיפס בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ארצות הברית.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה בין מובילי ניסוי ספרינג גרוב בסמים פסיכדליים שנערך במרכז הרפואי ספרינג גרוב לימים חלק מאוניברסיטת מרילנד בבולטימור , לצד ולטר פנקה וביל ריצ'רדס.
ב-1973 הוזמן בידי מכון אסלן בביג סור שבקליפורניה שבו התגורר כחוקר עד 1987 ופיתח את רעיונותיו.
ב-1977 יסד את האגודה הטרנספרסונלית הבינלאומית והוא משמש כנשיא האגודה.
גרוף הוצג בסרט "Entheogen: Awakening the Divine Within", סרט תיעודי משנת 2006 על חוויות מיסטיות-רוחניות בעולם המודרני באמצעות שימוש באנתאוגנים. באוקטובר 2007 זכה בפרס ה"VISION 97" של קרן דגמר ווצלב האוול בפראג.
מאז 2015 הוא חבר סגל במחלקה לפילוסופיה, קוסמולוגיה ותודעה במכון קליפורניה ללימודים אינטגרליים .
סטן גרוף
ניר מטרסו
ניר מטרסו (נולד ב-1972 ומתגורר בעיר תל אביב) הוא קומיקסאי, אנימטור ומוזיקאי ישראלי. היה חבר להקת המהפכה המיותרת בגלגולה הראשוני, אך התפרסם בעיקר בזכות פרסומי הקומיקס שלו. את המוזיקה שלו לא פרסם בשמו האמיתי עד שנת 2014, אז פרסם את אלבום הסולו הראשון שלו, זרע לוויתן. בשנת 2020 הוציא את הרומן הגרפי הראשון שלו, "הקסטה השחורה".
קריירה.
קריירה מוזיקלית.
מטרסו התחיל את דרכו כגיטריסט להקת הפאנק הישראלית נ"מ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן הצטרף כגיטריסט ללהקה הישראלית המהפכה המיותרת בשנת 1991. יחד איתם הוציא את אלבומם הראשון, "המהפכה המיותרת". אחרי הופעתם הראשונה עזב, אך חזר תוך זמן קצר מחוסר מעש. במשך השנים פרסם שירים שונים ללא שמו האמיתי, ואף הוציא מיני-אלבום בשם "צ'רלי קצ'רלי" בשנת 2004 בשם הבדוי צ'רלי קצ'רלי.
רק בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החל מטרסו ליצור מוזיקה כמפיק מוזיקלי. בנוסף, הוא יצר מספר משחקי קופסה מוזיקליים בהם משחקים על תיבות נגינה. בשנת 2014 פרסם את אלבום הסולו הראשון שלו, "זרע לוויתן", תחת שמו האמיתי. האלבום מורכב אך ורק משירים שאותם הוא כתב ושר לבדו. כשנשאל בראיון למגזין "Time Out תל אביב" למה פרסם את האלבום עם שמו האמיתי, ענה כי "לא רציתי שזה יהיה אלבום של צ'רלי קצ'רלי, כי הוא יותר אוונגרדי ופחות טקסטואלי, ופה מופיעים שירים בעברית".
אנימציה.
מטרסו התפרסם בעיקר בעבור האנימציה שלו. בסרטים הכוכב הכחול, משהו טוטאלי ו"סינדרום בנטביץ'" של גור בנטביץ' הוא יצר את קטעי האנימציה המשולבים בין הקטעים. מטרסו נחשב גם לאחד מחלוצי אמנות המדיה החדשה בישראל, ועובד גם כיוצר קליפים מונפשים.
קריירת קומיקס.
את קריירת הקומיקס שלו התחיל בשנת 1997, כאשר יצר את אנתולוגית הקומיקס "", שם כתב את כל הסיפורים (להוציא שניים של אתגר קרת ורואי לינד עם ג'ק דניאלס) בחלק הראשון, כולל הסיפור הפותח והסיפור החותם. בתור מאייר עיצב את הלוגו של אתר ההאקרים המחתרתי Y2HACK, והעמיד מיצגים שונים בבית ביאליק ומוזיאון הילדים חולון.