בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" של ערוץ 12 בתור היעל, והגיעה למקום החמישי. באותה שנה השתתפה בסדרה "זיגי" בתפקיד נועה צפריר.
בתיאטרון.
בתיאטרון העממי השתתפה ב-1994 במחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שביימה שירלי דשא בהפקת אברהם דשא פשנל. ב-1999 גילמה את הנסיכה אאודה במחזמר "סביב העולם בשמונים יום" שכתב וביים ירון כפכפי (ע"פ "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול וורן). ב-2001 השתתפה ב"פלאנובלה של פסטיגל" שביים חנוך רוזן. ב-2002 גילמה את מריקה, התפקיד הראשי במחזמר "רמבטיקו" מאת קוסטאס פריס שביים מיכה לבינסון בתיאטרון חיפה. ב-2010 שיחקה בהצגת הילדים "הענק וגנו הקסום" שעיבד וביים ליאור כלפון ע"פ אוסקר ויילד. ב-2014 גילמה את אום כולתום במחזמר "אום כולת'ום" שביים יגאל עזרתי בתיאטרון יפו. ב-2015 גילמה את אנה, התפקיד הראשי במחזמר "המלך ואני" מאת רוג'רס והמרשטיין שביים צדי צרפתי.
בתיאטרון הבימה.
בין השנים 1998–2021 גילמה את ויקטוריה בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי. ב-2000 גילמה את גילג'אן בהצגה "נאסר א-דין" מאת דן אלמגור שביים צדי צרפתי. ב-2005 גילמה את נעמה, אשתו של שלמי (אבי קושניר) בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן. ב-2008 החלה להשתתף במופע שביים אלון אופיר "בראבו - שרים 90 להבימה" לצד לירז צ'רכי, ניקי גולדשטיין ועידו רוזנברג.
מוזיקה.
גלית גיאת מופיעה עם האנסמבל לפולקלור לטינו-אמריקאי במופע "רוח האנדים" הכולל מוזיקה מארצות דרום אמריקה. המופע כולל שירים של מרסדס סוסה ואריאל רמירס וקטעים אינסטרומנטליים מהמוזיקה העממית והכפרית-ילידית של ארצות האנדים,
ב-2011 העלתה את המופע "שושנה, יפה ואסתר גם" - מופע מחווה לשירים של שושנה דמארי, יפה ירקוני ואסתר עופרים.
ביולי 2018 גלית גיאת הוציאה את אלבומה הראשון ״שירת לבבי״ ופתחה בסיבוב הופעות שמלא בכל שירי האלבום ושירים שמלווים אותה בעשרות שנות הקריירה שלה.
חיים אישיים.
גיאת נשואה למרסלו זובר ולהם שלושה ילדים.
מתגוררת בגבעת שמואל.
הערות שוליים.
כוח לבן
כוח לבן (באנגלית: White Power) הוא ביטוי גזעני שנטבע על ידי מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית ג'ורג' רוקוול. הוא השתמש בו לראשונה בוויכוח פומבי עם סטוקלי קרמיקייל, חבר בתנועת הפנתרים השחורים שטבע את הביטוי "כוח שחור" קודם לכן.
הביטוי נועד להראות את עליונותם ואת כוחם של הלבנים, והוא שימש כשם עיתון של המפלגה הנאצית האמריקאית, שם ספר שכתב רוקוול, וגם ככינוי לאידאולוגיה גזענית.
לאומנות לבנה היא לא יותר מניסיון לעטות רעיונות עליונות לבנים בשפה המכובדת יותר של הבדלנות הגזעית, כשם שהימין האלטרנטיבי ניסה לארוז מחדש את המחשבה הפשיסטית בצורה מודרנית יותר. כל הגרסאות הללו בנויות על תפישות נפוצות של זהות לבנה ועליונות גזעית. הם מקדמים שנאה ואלימות ככלי פוליטי תקף, הדוחים ערכים של שוויון, דו קיום ושלטון החוק לטובת כוח גולמי ופילוג אתני.
נבחרת רודזיה בכדורגל
נבחרת דהומיי בכדורגל
יעקב גנס
יעקב גֶנְס (בכתיב לטיני: Jacob Gens או Jakub Gens; 1903\1905 – 14 בספטמבר 1943) היה קצין יהודי-ליטאי, מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה במהלך השואה.
גנס עמד בראש הגטו, והאמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים. הוא עסק גם בטיפוח התרבות והחינוך בגטו. יחסו למחתרת שפעלה בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד גיסא, הוא טען שביום שבו יחוסל הגטו הוא יצטרף למורדים, ומאידך גיסא, הוא נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו. נאמן לעמדתו טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל. גנס לא זכה לממש את דבריו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו, כיוון שהואשם בסיוע למחתרת והוצא להורג בידי הגסטפו תשעה ימים קודם לכן.
קורות חיים.
שנותיו הראשונות.
גנס נולד ב-1905 בכפר אילגויאציא (Illovieciai) במחוז שאולאי שבליטא למשפחה יהודית ממעמד הביניים, הבכור מבין ארבעה אחים. הוא התחתן עם ליטאית לא-יהודייה ב-1922 והפך לאב לבת. ב-1924 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה. את מחייתו מצא בהוראת השפה הליטאית, ספרות וחינוך גופני בבתי ספר יהודיים באוקמרגה ובביורברקס. הוא החל לעבוד במשרד המשפטים הליטאי בקובנה ב-1927 בתפקיד של מנהל חשבונות. לאחר שסיים את לימודיו במשפטים ובכלכלה ב-1935, עזב את תפקידו בממשלה לטובת תפקיד בחברת נפט. שנתיים מאוחר יותר החליף את עבודתו בשנית והצטרף לחברת "לייטוקיס", הקונצרן הקואופרטיבי הגדול ביותר בליטא.
גנס התנדב לצבא הליטאי ב-1919, בעת שליטא נלחמה על עצמאותה. הוא נשלח לקורס קצינים וסיים אותו בדרגת סגן משנה. לאחר שכבר נישא, ביקש להצטרף לחיל האוויר הליטאי הצעיר, אך חיל זה קיבל לשורותיו רווקים בלבד. במקום זאת נשלח לחזית והצטרף לגדוד של חיל רגלים במלחמה נגד פולין. הוא קודם לדרגת סגן וזכה לאות כבוד על לחימתו. גנס נשאר בצבא עד 1924, עת התחיל בלימודים אקדמאיים בקובנה. הוא נשאר קצין מילואים, נשלח לקורס לקציני מטה וקיבל דרגת סרן.
מלחמת העולם השנייה והשואה.
דרכו להנהגת גטו וילנה.
ליטא הפכה לרפובליקה סובייטית ביולי 1940 וגנס פוטר מתפקידו ב"לייטוקיס". הוא חשש שייעצר ולכן עבר לוילנה, שבה לא היה ידוע ובה גם התגוררו אמו ואחיו שלמה. כאן, בעזרת חבר ליטאי התמנה למנהל חשבונות במחלקת הבריאות העירונית. הגרמנים כבשו את וילנה ב-26 ביוני 1941, ואז מינה אותו חבר ליטאי למנהל בית החולים היהודי. כחודש מאוחר יותר הוקם בעיר יודנראט, שהונהג בידי שאול טרוצקי, אשר חוסל כעבור חודש נוסף על ידי הנאצים.
בספטמבר 1941 פוצלה הקהילה היהודית בווילנה וסביבותיה לשני גטאות - גטו 1 וגטו 2. לאחר העברת יהודי וילנה והסביבה לגטאות אלו, הם מוינו לפי כושר העבודה שלהם: גטו 1 יועד לאלו שיכלו לעבוד והיו להם אישורי עבודה, וגטו 2 יועד לכל השאר. כך, היתומים, הזקנים והחולים הועברו לגטו 2, בעוד שבעלי רישיונות העבודה ומשפחותיהם הועברו לגטו 1. ב-7 בספטמבר הוקם יודנראט שני לגטו בראשות אנטול פריד. פריד עבד גם הוא בבית החולים היהודי, ולפיכך הכיר את גנס והחליט למנותו למפקד המשטרה היהודית בגטו. המשורר אברהם סוצקבר תיאר את הקמת המשטרה היהודית כך:
בספטמבר 1941 החלו הגרמנים בביצוע אקציות בגטו וילנה שנמשכו עד דצמבר באותה שנה, ובמהלכן נשלחו רבבות היהודים לפונאר שבפאתי וילנה, ושם נרצחו. המשטרה היהודית התבקשה לסייע בהוצאה לפועל של האקציות, וכחלק מתפקידו ניסה גנס לסייע בהצלת יהודים רבים ככל הניתן.
במקביל, גנס והמשטרה היהודית החלו ליטול לעצמם תפקידים אשר היו בסמכותו של היודנראט, בהנהגת פריד. עם זאת, אופיו של היחס בין המשטרה היהודית ליודנראט בגטו לא נשא סממנים של מאבק בין מנהיגיהם. ואולם, עם סיום האקציות בדצמבר 1941, ניתן היה להבחין במאבק שהתגלע בין פריד לגנס. גנס הראה עליונות בולטת על פריד: גנס נטל מפריד סמכויות, וצבר במהירות השפעה וכוח בדרגים העליונים של מוסדות הגטו. שלטונו וסמכויותיו של גנס הפכו אפוא במהירות למוכרים בקרב תושבי הגטו. פריד עצמו הודה בשיחה פרטית בתחילת 1942 כי "גנס הוא השליט בגטו, ויש לו קשרים טובים עם הממשל ועם משטרת הביטחון". לבסוף, פירקו הגרמנים את היודנראט ביולי 1942 ומינו את גנס ליו"ר הנהלת הגטו ולנציג תושביו (Ghettovorsteher). כך קיבל את הסמכות הרשמית לתפקיד שממילא ביצע בפועל במשך מספר חודשים.
ניתן להבין התפתחות זו לנוכח ההבדלים בין שני האישים ברקע האישי, באישיות, ובמעמדם בקהילה. אנטול פריד היה יהודי מתבולל, ולא היה מעורב בחיי היהודים שם. הרמן קרוק אמר כי פריד הוא "יהודי שחי כל חייו בווילנה, ואיש מווילנה היהודית לא הכיר אותו". בשל כך, אף אחד גם לא רצה במינויו ליושב-ראש היודנראט. מינויו היה מקרי לחלוטין, הוא לא זכה לאמונם של תושבי הגטו, וכונה בשמות גנאי רבים. הסברה שרווחה בגטו היא שפריד דואג רק לעצמו, וגורל הגטו אינו מעניין אותו.
גנס, לעומתו, היה דמות סמכותית יותר, עובדה שאפשרה לו לתפוס עמדות שלטוניות בגטו. את תכונותיו תיאר חברו לקורס הקצינים, ד"ר קרני: "כבר בתחילת קורס הקצינים התבלט גנס על פני אחרים בצורתו הצבאית הנאה... היה בו קסם אישי רב. הוא הסתגל מהר לתנאי המשטר הקשה... גנס היה תלמיד מצטיין... היה בו כשרון למנהיגות, הייתה בו אישיות והיה בעל עקרונות". גנס היה מעורה בחברה הכללית, והוא לא ניסה להתחמק מגורלו ומגורל יהודי הגטו. לפיכך, בניגוד לפריד, הוא התגורר בתוך תחומי הגטו, אף על פי שיכול היה לנצל את קשריו על מנת להתגורר מחוץ לגטו עם אשתו ובתו. בהיותו מפקד המשטרה, תחומי הפעולה והסמכות שברשותו לא ריצו אותו, ושאיפתו של גנס לשלטון הביאה אותו להרחיב את גבולות סמכותו, דבר שמכורח המציאות קרה על חשבון יושב ראש היודנראט, פריד.
כדי לצבור עוד כוח בגטו, הקים גנס באמצע מאי 1942 מועדון בדירתו, שתכליתו הייתה לשמש במה לדיונים ולהרצאות בקרב אנשי האינטליגנציה ופעילי המפלגות. המועדון היה פתוח לכל רוחב הקשת הפוליטית, החל ברוויזיוניסטים וכלה בחברי הבונד והקומוניסטים. ההרצאות במועדון עסקו בנושאים מגוונים שלאו דווקא היו קשורים למצב הקשה הנוכחי, ביניהם "עם ולאום" ו"יהודים ויהדות". באמצעות המועדון קיווה גנס להציג עצמו כאדם נאור ופתוח, המעורב בחיים היהודיים מצד אחד, ובחיי הפילוסופיה והמדע מצד שני. למעשה, ביקש גנס להוסיף ממד נוסף לדמותו, שמרבית תושבי הגטו ראו בה דמות מעשית והחלטית. אחד המוזמנים למועדון, הרמן קרוק, כתב על הקמת המועדון: