בהתאם לדעתו, כתב גם כי כאשר הלכה מסוימת לא נפסקה בתלמוד, או שהסתפקו בה אמוראים ולא העלו מסקנא ברורה בנידון, הרי לכל חכם ישנה רשות להביא ראיה להכרעת הספק, ואם ראיתו נכונה יש לנהוג בהתאם לדעתו. אולם כאשר התלמוד עצמו מניח את השאלה ב"תיקו" - הרי זאת משום שלדעתו אין כל פתרון לבעיה זו, וממילא אין להכריע בספק זה אפילו בראיות גמורות ממשנה וברייתא או מסברא, לפי שהכרעה זו היא כנגד דעת עורכי התלמוד, רבינא ורב אשי.
כתביו.
חכמת שלמה.
בספרו "חכמת שלמה" מצויים תיקוני גרסאות לתלמוד הבבלי לאור עיוניו בו. הספר נדפס לראשונה בשנת 1581 או 1587, ומאז מהדורת אמשטרדם תקט"ו בכל מהדורות התלמוד הבבלי שבדפוס. במהדורתו המקורית כלל הספר הגהות רבות מאלו שבדפוסי התלמוד, ואולם לאחר שתוקן חלק מטקסט התלמוד לפי הגהותיו, הושמטו אותן הגהות מהספר שנדפס בסוף כל מסכת ולכן הספר שלפנינו מצומק יחסית לגרסת המקור. לעיתים נגרמו שגיאות בשל העתקה לקויה של גרסאותיו, או תיקון טעויות בשורה אחרת מזו שאליה התכוון רש"ל.
היינריך גרץ מכנה את רש"ל לאור חידושיו ופלפוליו, , ואולם לדעת אייזיק הירש וייס, הגדרה זו חוטאת לאמת, כי בניגוד לשיטתו העיונית של רבנו תם שהשתדל להעמיד את גרסאות הגמרא שלפניו וליישבן, ברר רש"ל בין הגרסאות וקבע את נוסח הגמרא לפי עיונו.
ים של שלמה.
המהרש"ל תכנן את כתיבת הספר "ים של שלמה" כספר מסכם לפסיקת הלכה, על פי סדר מסכתות הגמרא.
חיבורו בוחן את הנושאים החל ממקורותיהם הראשוניים, דרך הראשונים ועד למנהגים שבתקופתו. לדעתו חתימת התלמוד היא התקופה הקובעת שאין לחלוק על חכמים שחיו לפניה, אך אין בעיה לחלוק על מי שחי אחריה. לפיכך, לא נמנע מלחלוק גם על ראשונים.
מאפיין נוסף שמצוי בכל כתביו וכן בכתבי תלמידיו הוא החשיבות שהוא נותן למנהגי אשכנז כמרכיב בשיקולי פסיקת ההלכה.
בשל ההיקף העצום של העבודה, לא הצליח המהרש"ל לסיים את החיבור על כל הש"ס, ובהקדמתו למסכת יבמות הוא כותב:
למרות שמטרתו המקורית של המהרש"ל הייתה לכתוב ספר הלכה, כיום הוא נלמד בעיקר כספר פרשנות על הגמרא, וההתייחסות אליו כפוסק היא שולית יחסית.
לא כל החיבור הגיע לידינו. שבע מסכתות נמצאות בידינו, ואף בהן ישנם חלקים חסרים: ביצה, יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא וחולין. כמו כן, ברור מכתביו ומציטוטי תלמידיו שנכתב פירוש על עוד 9 מסכתות, שזהותן נתונה במחלוקת בין החוקרים. לאחרונה התגלה עותק של ים של שלמה על מסכת בבא בתרא, באוסף פרטי. שמועות על גילוי ים של שלמה על מסכת שבת, אחת המסכתות שספרו ים של שלמה עליהן מצוטט בכתביו, לא הוכחו.
ספריו האחרים.
כמו כן, כתב המהרש"ל שו"ת "תשובות מהרש"ל", שמצוטט רבות על ידי הפוסקים המאוחרים לו; הגהות על פירוש רש"י לתורה בשם "יריעות שלמה"; הגהות על ספר "שערי דורא" לר' יצחק מדורא בשם "עטרת שלמה"; הגהות על הסמ"ג בשם "עמודי שלמה"; וכן הגהות על הטור.
כתב גם זמירות לשבת ולמוצאי שבת יחד עם פירוש עליהן. בפירושו כלולים גם הלכות ומנהגים רבים, כגון המנהג לארח תלמידי ישיבה לסעודות שבת.
חיבר גם כתבים בקבלה: פירוש על האילן הגדול שמבוסס על שערי אורה, פירוש על פרק ס"ז בתהילים בשם מנורת זהב טהור (שייתכן שהוא היצירה היחידה של המהרש"ל שיצאה לאור בחייו), וכן קטעים קבליים בזמירות שכתב.
מגדל אוקסו
מגדל אוקסו או מגדל או אקס או (באנגלית: OXO Tower) הוא מגדל בגדה הדרומית של התמזה ברובע סאת'ק של לונדון שבאנגליה. משמש כיום כמשכן לאמנויות ולחנויות של אמנים.
במקור היה המבנה תחנת כוח, אולם בשנות ה-20 של המאה ה-20 נרכש על ידי ליביג אקסטרט אוף מיט (Liebig Extract of Meat Company), יצרנית אוקסו - קוביות בשר בקר. החברה בנתה את המבנה מחדש בסגנון אר דקו, על פי תכנונו של אדריכל החברה, אלברט מור, ולמבנה נוסף מגדל ובו שם המוצר העיקרי של החברה. החברה ביקשה לפרסם את המוצר על גבי המגדל, ומשעיריית הרובע סירבה לבקשה, נבנו חלונות המגדל בצורת האותיות "O" "X" "O" - כשם המוצר, בטענה שאלה אלמנטים דקורטיביים דמויי עיגול וצלב, ולא שם המוצר.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הוצע מספר פעמים להרוס את המבנה בשל השינויים שבוצעו בו והרסו את אופיו ואת אלמנטי האר דקו שהיו בו, אולם ההצעות נדחו בשל התנגדות הציבור, והמבנה נמכר בשנת 1984 תמורת 2.7 מיליון לירות שטרלינג. בשנות ה-90 שוחזר המבנה למצבו משנות ה-20. בשנת 1997 זכה המבנה המשופץ בפרס השנה של המועצה המלכותית לאמנויות בקטגוריית "שחזור עירוני".
הגורמים למלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה הוצתה על ידי שרשרת אירועים שהתרחשו בעקבות רצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס של האימפריה האוסטרו-הונגרית ויורש העצר לכס האוסטרו-הונגרי. הרצח אירע ב־28 ביוני 1914 בסרייבו בידי גברילו פרינציפ, סטודנט בוסני סרבי. אולם לשרשרת אירועים זו התווספו גורמים עמוקים יותר, שכללו פוליטיקה לאומית, תרבויות, כלכלה, ורשת ענפה ומורכבת של בריתות ושיוויי משקל שהתפתחה בין הכוחות האירופיים השונים במהלך המאה ה־19, לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה ב־1815 וקונגרס וינה שבא אחריה. אף שהמלחמה הייתה מלחמה עולמית, ליבה היה באירופה, וגורמיה קשורים למדינות היבשת.
הסיבות לפרוץ המלחמה הן נושא מורכב, כיוון שישנם גורמים רבים המעורבים זה בזה. לדוגמה:
הקטגוריות השונות של גורמי המלחמה מקבילות לגישות השונות של ההיסטוריונים ולמתודולוגיה שלהם. רוב ההיסטוריונים והפרשנים הפופולריים המסבירים את הגורמים למלחמה, כוללים בהם גורמים מיותר מקטגוריה אחת. ההבדל העיקרי בינם הוא שיש המתארים את המלחמה כתוצאה הכרחית של גורמים מסוימים, ואחרים מתארים את הסיבות לה כטעויות אומללות ומקריות.
גורמים אידאולוגיים.
כמה משורשי המאבק נעוצים באידאולוגיות מסוימות שהשפיעו על ההתנהגות של הפוליטיקאים ואנשים אחרים במהלך השנים שלפני המלחמה.
עלייתו של הרגש הלאומי.
מערכת מדינות הלאום הריבוניות, שלעיתים מכונה מערכת שלום וסטפליה, התפתחה באירופה מאמצע המאה ה־17. ניתן לראות בלאומיות או בפטריוטיזם ביטויים אידאולוגיים פופולריים של מערכת זו. כדי להבין את הסיבה שהעמים האירופאיים כמהו למלחמה ב־1914, ישנם היסטוריונים שמנסים לבחון את השורשים של האידאולוגיה הזו.
לאחר המהפכה הצרפתית, עלה נפוליאון בונפרטה לשלטון בצרפת. צבאותיו של נפוליאון כבשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות חלקים נרחבים מאירופה והביאו לשם לא רק את השלטון הצרפתי, אלא גם את הרעיונות הצרפתיים, כמו לאומיות, מסירות ואהבה לעם וליחידה האתנית, שנעשו פופולריים יותר ויותר. נפוליאון עודד את התפשטות הלאומיות, אותה הוא ראה אצל חייליו, על מנת לשפר את מכונת הלחימה הצרפתית. העם הצרפתי החל לחוש גאווה בתרבותו ובלאומיותו, ואילו העולם ראה את הלאומיות בפעם הראשונה וראה את הכוח שהעם הצרפתי קיבל ממנה.
נפוליאון לא היה האחראי היחיד להתפשטותן של רעיונות לאומיים, אך המלחמות הנפוליאניות אכן עזרו להתפשטות של רעיונות אלה. עליית הלאומיות הייתה גם תוצאה של גורמים טכנולוגיים וכלכליים. עם העלייה בשיעור האוריינות באזורים שתחת תיעוש, השפה נעשתה לגורם מאחד חשוב יותר ויותר עבור האוכלוסייה. באותו הזמן, השפה שנעשתה סטנדרטית יותר הייתה גם יותר בלעדית.
למרות זאת, פירושה של הלאומיות היה שונה עבור קבוצות שונות. באזורים רבים הייתה הלאומיות נחלתם של אליטה קטנה מאוד, ואילו באזורים אחרים הייתה לה תמיכה עממית רחבה. הלאומיות גם הייתה חלק מאידאולוגיות פוליטיות מגוונות כמו ליברליזם, שמרנות, או אפילו סוציאליזם. אך הלאומיות על כל מלבושיה, אכן היוותה שינוי משמעותי מהמסורות הפיאודליות באירופה. באור זה ניתן לראות אותה כהשפעה מפוררת על המדינות העתיקות של אירופה, שם האריסטוקרטיה ניסתה באופן נואש לשמר את הכוח המסורתי שלה.
דרוויניזם חברתי.
לקראת סוף המאה ה־19, קם רעיון חדש מתוך הלאומיות. הגם שצורות קודמות של לאומיות הדגישו את הקהילה ואת ההגדרה העצמית, התפתחה צורה חדשה הידועה כדרוויניזם חברתי, שהדגישה את התחרות בין הקבוצות הלאומיות השונות. אידאולוגיה זו קיבלה השראה מהתאוריה המדעית של צ'ארלס דרווין, והיא השפיעה במיוחד על האליטות הפוליטיות האירופאיות. האידאולוגיה החדשה הדגישה את המאבק האלים לקיום בין "גזעים" או "לאומים", שבו החלשים יושמדו על ידי החזקים מהם. רעיונות אלה היו משפיעים ביותר. רבים מהמנהיגות הגרמנית והאוסטרו-הונגרית יראו ממלחמה עתידית, שהם ראו כהכרחית, בין ה"סלאבים" ל"תרבות הגרמנית". דרוויניזם חברתי גם השפיע על התחרות בין המדינות למושבות מעבר לים. התפשטות קולוניאלית נחשבה חשובה להבטחת הכוח הצבאי והכלכלי של האומה כנגד יריביה.
הפוליטיקה הגרמנית הפנימית.
מפלגות שמאל, בעיקר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, הגיעו להישגים גדולים בבחירות הגרמניות בשנת 1912. הממשלה הגרמנית מאותה העת עדיין נשלטה על ידי היונקרים הפרוסים שפחדו מעלייתם של מפלגות השמאל. יש שחושבים כי הם חיפשו מלחמה חיצונית באופן מכוון כדי להסיח את דעת האוכלוסייה ולהביא לתמיכה פטריוטית בממשלה. אחרים חושבים כי השמרנים הגרמנים היו אמביוולנטיים לגבי המלחמה, מכיוון שחששו שהפסד יביא להם אסון, וכי אפילו ניצחון במלחמה עשוי להרחיק מהם את תמיכת העם אם היא עתידה להיות ארוכה או קשה מדי.
גורמים מבניים או מערכתיים.
כמה מהסיבות למלחמה קשורים למבנה של החברה האירופאית באותה תקופה ולצורה שבה היא פעלה.
האיחוד של גרמניה ואיטליה.