ב-1998 ארגנה הלהקה מסע הופעות רב משתתפים בשם "Family Values Tour", בו שיתפו פעולה עם לימפ ביזקיט, רמשטיין, אייס קיוב, אינקיובס ו-orgy. לאחר מכן נערכו שלושה פסטיבלים נוספים, בהם השתתפו גם סטיינד, לינקין פארק, דיפטונס, סטון סאור, פלייליף, סטון טמפל פיילוטס ועוד רבים אחרים.
חברי הלהקה ציינו את הלהקות רד הוט צ'ילי פפרז, מטאליקה, Guns N' Roses, קיס ונירוונה כלהקות שהשפיעו עליהם ביצירת המוזיקה.
הופעות בישראל.
קורן הופיעה בישראל במסגרת פסטיבל הרוק הכבד העולמי Ozzfest שהוקם ביוזמתו של אוזי אוסבורן. הפסטיבל נערך בפארק הירקון בתאריך ה-28.9.2010. זו הייתה הפעם הראשונה שפסטיבל זה נערך בישראל.
הלהקה זכתה לביקורות מעורבות על הופעתה, אחדים חשבו שהופעתה הייתה אנרגטית וחזקה כמו שלהקה עושה תמיד ואחרים טענו כי הלהקה אבדה את תשוקתה למוזיקה ובקושי דיברה עם הקהל
אוהד קנולר
אוהד קנולר (נולד ב-28 בספטמבר 1976) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
בנה של העיתונאית יהודית קנולר. למד בבית הספר לאומנויות בתל אביב ובתיכון תלמה ילין. כשהיה בן 14, הופיע בתוכנית הטלוויזיה "תופסים ראש" וב-1994, כשהיה בן 18, שיחק בתפקיד ראשי בסרט "עץ הדומים תפוס", אותו כתבה גילה אלמגור.
בצה"ל שירת כלוחם בחיל ההנדסה הקרבית, והוצב בלבנון בחלק מזמן שירותו. לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב והשתתף בהצגות בתיאטרון החאן, ביניהן "חיל פרשים אנו", "הקמצן" ו"מלחמה על הבית". כמו כן, הופיע בתפקיד אורח בסרט "סופר בוי" (1998).
קריירה.
קנולר קיבל חשיפה משמעותית בשנת 2002, כאשר גילם את דמותו של יוסי בסרט הטלוויזיה של איתן פוקס "יוסי וג'אגר" לצד יהודה לוי. על משחקו בסרט זכה בפרס טרייבקה בטקס בארצות הברית. באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "מתחם אויב".
בשנת 2003 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" ששודרה בערוץ הראשון ובהצגה "בגידה" שכתב הרולד פינטר בתיאטרון החאן.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד אורח בסרט "שנת אפס" ובסרט "דמיונות" של נמרוד עציון-קורן לצד ליאון רוזנברג ואסנת חכים. באותה שנה שיחק גם בסדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב" לצד דנה מודן ואסי כהן ובסדרה הסאטירית "אפידורל" לצד אפרת בוימולד וריקי בליך.
בדצמבר 2004 כתב מחזה בשם "גיבור מעמד הפועלים" (אין לבלבל עם מחזה באורך מלא בשם "אחרון הפועלים" מאת יהושוע סובול מ־1980) שהוצג בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא עם משה איבגי בתפקיד הראשי.
בשנת 2005 השתתף בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" לצד איילת זורר, וכיכב בסרט "ברונו מאוהב".
בשנת 2006 כיכב בסרטו של איתן פוקס "הבועה", וכן כיכב בשתי הצגות במקביל ב"הבימה": ב"טייפ" וב"תקופת הסתגלות".
בשנת 2007 יצא סרטו של יוסף סידר "בופור", בו שיחק כדמות משנה. במקביל לכך עלתה ההצגה "סופה של בדיחה" - אשר בה היה שיתוף פעולה בין "הבימה" לתיאטרון "צוותא" בבימויה של אשתו באותה עת, נועה רבן-קנולר.
בשנים 2008–2010 השתתף בסדרה "סרוגים" המשודרת ב-yes. בשנת 2010 השתתף בסדרה "מי אתה חושב שאתה?" ב.
בשנים 2008 ו-2010 שיחק בשתי עונותיה של הסדרה עד החתונה בתפקיד ראשי כרן לוריא.
באמצע 2009 העתיק את מגוריו, יחד עם משפחתו, לדימונה, שם הקים עם אשתו השחקנית נועה רבן את תיאטרון דימונה (אשר נודע גם בשם "מעבדתרבות דימונה").
בשנים 2011–2012 שיחק בתפקיד כריס במחזה "כולם היו בני" - קופרודוקציה של תיאטראות הקאמרי וחיפה.
ב-2012 שיחק בסרט ההמשך של יוסי וג'אגר - "הסיפור של יוסי" לצד עוז זהבי, ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "אנחנו לא לבד", בבימויו של ליאור הר-לב.
בשנת 2013 שיחק בסרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית", ובעונתה השנייה של סדרת הנוער בערוץ דיסני "יומני החופש הגדול".
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת המסתורין "מתים לרגע" ב-HOT3. בשנת 2015 השתתף בסרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך".
מ-2 בנובמבר 2016 הופיע בדרמה הקומית "מפלצות קטנות" של זכיינית ערוץ 2, רשת.
בשנת 2017 היה בין יוצרי הסדרה "כבודו", ששודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין. ב-2018 השתתף בסרט "בית בגליל". ב-2019 שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית".
בשנת 2020 שיחק את אל"ם אלמוגי בסדרת הדרמה שעת נעילה.
בשנת 2022 שיחק בעונה השלישית של הסדרה ״כפולים״.
קריירה ניהולית.
מאוקטובר 2012 ועד ספטמבר 2016 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
ביולי 2019 מונה למנהל תיאטרון גבעתיים.
חיים אישיים.
היה נשוי לשחקנית נועה רבן ולהם ילד אחד.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל (2019–2021) תמך קנולר בראש הממשלה בנימין נתניהו והנחה הפגנות תמיכה בו.
פרסים.
בשנת 2003 זכה קנולר בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה, על משחקו בסרט יוסי וג'אגר.
אלאנדלוס
לאוש יאנאצ'ק
לאוש יאנאצ'ק (בצ'כית: Leoš Janáček; 3 ביולי 1854, הוקוואלדי, מוראביה, האימפריה האוסטרית – 12 באוגוסט 1928, אוסטרבה, צ'כוסלובקיה) היה מלחין צ'כי, הזכור בעיקר מיצירתו התזמורתית "סינפונייטה" ובאופרות שלו. נחשב לאחד מגדולי המלחינים הצ'כים במחצית הראשונה של המאה העשרים.
חייו ועבודתו.
יאנאצ'ק, בנו של מנהל בית ספר, שר בילדותו במקהלת המנזר בברנו. בהמשך נסע לפראג ללמוד מוזיקה והתפרנס כמורה למוזיקה. כמו כן ניצח על מקהלות חובבים שונות. בשנת 1881 חזר לברנו וייסד שם בית ספר לעוגב, שיהיה בהמשך לקונסרבטוריון של ברנו.
בצעירותו התיידד יאנאצ'ק עם אנטונין דבוז'אק והתחיל להלחין בסגנון רומנטי, מסורתי יחסית, אבל אחרי האופרה שלו "שארקה" (1881) החל סגנונו להשתנות. הוא חקר מוזיקה עממית מוראבית וסלובקית והשתמש ביסודות שלה במוזיקה שחיבר. בייחוד התמקד בחקר ובשחזור המקצבים, מתארי הצליל ונטיות הקול של דיבור צ'כי רגיל, מחקר שסייע לו ביצירת המלודיות הווקאליות הייחודיות כל כך באופרה שלו, "ינופה" (1902). שיטה זו, שהקדימה בהרבה את מודסט מוסורגסקי וצפתה מראש את כתיבתו המאוחרת של בלה בארטוק בסגנונות כאלה, הייתה לסימן היכר אופייני בכתיבתו הווקאלית (סמסון 1977). הצגת "ינופה" בפראג, בשנת 1916, הייתה הצלחה גדולה והביאה לינאצ'ק, בפעם הראשונה בחייו, תהילה ממשית. הוא היה אז בן 62 והחל לחבר את היצירות, שבהן הוא נודע ביותר לימים, בסגנון הבוגר שאליו הגיע, לדעת רבים, באיחור רב. שנה לאחר מכן פגש את קאמילה שטסלובה, צעירה יהודיה, שהאצילה עליו השראה עמוקה בשארית חייו.
חלק גדול מיצירתו של יאנאצ'ק מצטיין במקוריות ובאינדיבידואליות רבה. המוזיקה שלו טונאלית, אם גם טונאליות מורחבת לאין שיעור, משתמשת בפיסוק חורג מן המקובל, העושה שימוש תכוף במודאליות: "אין מוזיקה ללא סולם. אטונאליות שמה קץ לסולם מוגדר, ומתוך כך למודולציה טונאלית... שיר העם אינו מכיר בקיומה של אטונאליות." (הולנדר 1963). הוא משתמש בתאריות ותבניות ליווי בהבלטה, באמצעות, לדברי ג'ים סמסון, "חתירה קדימה של המוזיקה שלו... המושגת באופן דומה באמצעים שאינם מקובלים - לעיתים קרובות רצף של פסוקים ,לא גמורים', המהווים חזרות מתמידות על מוטיבים קצרים, הצוברים תנופה ככל שהם מתווספים והולכים." (סמסון 1977).
האופרות "קטיה קאבאנובה" (1921), "שועלה ערמומית קטנה" (1924), "פרשת מאקרופולוס" (1926) ו"מבית המתים" (על פי רומן של דוסטויבסקי, הצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1930, אחרי מותו) נחשבות, על דעת מבקרי מוזיקה רבים, לטובות ביצירותיו. שמו של המנצח סר צ'ארלס מקקראס נקשר במיוחד עם אופרות אלה.
עוד יצירות מפורסמות של יאנאצ'ק הן הסינפונייטה, הרפסודיה טאראס בולבה, המיסה הגלאגוליטית (שהטקסט שלה כתוב בסלאבית כנסייתית עתיקה), מחולות לאכיים ושתי רביעיות מיתרים. יצירות אלה וארבע האופרות המאוחרות שנזכרו לעיל, נכתבו כולן בעשור האחרון לחיי יאנאצ'ק.
האסטרואיד שהתגלה ב-1974 על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
המוזיקה של יאנאצ'ק לקולנוע.
סרט שהפיק רבות מן המוזיקה של יאנאצ'ק (בעיקר כזו שאינה ווקאלית) הוא "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988), על פי רומן של מילן קונדרה. בין השאר:
קונדרה גם כתב רבות על המוזיקה של יאנאצ'ק, בעיקר בספרו צוואות נבגדות. ב-"1Q84", ספרו של הסופר היפני, הרוקי מורקמי, יש התייחסות מיוחדת ליאנאצ'ק וליצירתו "סינפונייטה".
השפעה על סוגות מוזיקליות אחרות.
למוזיקה של יאנאצ'ק הייתה השפעה גם על סוגות אחרות פרט למוזיקה קלאסית: השיר "להב הסכין" (Knife-Edge) של להקת רוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר מבוסס על הפרק הראשון של סינפונייטה. השיר הופיע בתקליט הבכורה של הלהקה "אמרסון, לייק ופאלמר" בשנת 1970.
מנשה נוי
מנשה נוי (נולד ב-7 באוגוסט 1959) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
חייו.
נוי נולד בתל אביב להורים שעלו מעיראק. אביו היה עורך דין. הוא גדל והתחנך בעיר הולדתו. שירת בצה"ל בחטיבת גולני כקצין קרבי, ולחם במלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על ביירות. בשנת 1993, לאחר שסיים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, נחשף לראשונה בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "החמישייה הקאמרית", שם שיחק במשך ארבע עונות לצד שי אביבי, דב נבון, רמי הויברגר וקרן מור.
בשנת 1995 השתתף בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'" לצד משה איבגי ואורי גבריאל, בשנת 1996 בסרטם של ארי פולמן ואורי סיון "קלרה הקדושה" וב"כלבים לא נובחים בירוק" לצד שחקני "החמישייה הקאמרית". בשנת 1997 כתב ושיחק בסרט "ביפ" לצד קרן מור ודפנה רכטר, וביים וכתב סרט טלוויזיה בשם "פתיחה 1812". בשנת 1999 השתתף בסרט הטלוויזיה "שבעה ימים באלול" לצד ענת עצמון ובשנת 2000 ב"בסמה מוצ'ו" לצד מוני מושונוב.