בנוסף להחלקה אומנותית, למדה ריצ'י בילדותה לנגן בגיטרה, צ'לו, כינור ופסנתר.
ריצ'י למדה אומנות ומדיה במשך שנתיים באוניברסיטת אריזונה.
קריירה.
ב-2003 הצטרפה לחברת הילדות שלה פריס הילטון לתוכנית מציאות חדשה בשם "החיים הפשוטים". התוכנית מתעדת את מסען ברחבי ארצות הברית כשהן עובדות בעבודות מזדמנות כפועלות וכמלצריות ומתארחות אצל משפחות שונות. התוכנית שודרה ברשת FOX והפכה ללהיט, ובשנים 2004 ו-2005 צולמו שתי עונות נוספות של התוכנית.
באותה שנה, הופיעה ריצ'י למסיבת הסיום של התוכנית כשהיא רזה וכחושה מאוד, ובעיתונות הצהובה נטען שהיא חלתה באנורקסיה, טענה שריצ'י הכחישה. בנוסף באותה תקופה, חל ריחוק בין הילטון וריצ'י בעקבות ריב ביניהן.
ב-2004, הייתה ריצ'י חברה בלהקת רוק בשם "Darling". מאז 2005, עובדת ריצ'י על אלבום בכורה, אך תאריך יציאתו אינו ידוע.
ריצ'י ביצעה הופעות אורח בסדרות "איב" ו"אמריקן דרימז", והשתתפה בסדרת "Kids in America". בנוסף לשירה ומשחק, ריצ'י דיגמנה ל"בונגו ג'ינס" ולמעצב הנעליים ג'ימי צ'ו.
בשנת 2007 נבחרה לייצג את קמפיין משקפי השמש של "ג'ורג'יו ארמני".
ב-2005, כתבה ריצ'י רומן אוטוביוגרפי בשם "האמת אודות יהלומים" (The Truth About Diamonds). הספר בעצם מתעד את הריב של ניקול ופריס רק בשמות אחרים.
בינואר 2006, דורג הספר במקום ה-32 של רבי המכר.
חיים אישיים.
בדצמבר 2006, החלה ריצ'י לצאת עם הזמר האמריקאי ג'ואל מאדן, סולן להקת הפאנק רוק גוד שארלוט.
ב-11 בינואר 2008, נולדה בתה במרכז הרפואי בלוס אנג'לס. ב-9 בספטמבר 2009, ילדה ריצ'י בן. בדצמבר 2010 ריצ'י התחתנה עם מאדן. בעקבות נישואיה למאדן, שהוא אחיו התאום של בנג'י מאדן, הפכה ריצ'י לגיסתה של קמרון דיאז.
בנובמבר 2007, הקימו ריצ'י ומאדן את "קרן ריצ'י ומאדן לילדים". הקרן יצרה משרד רישום באינטרנט כדי לעזור למשפחות במצוקה.
הסתבכות עם החוק.
ריצ'י הידרדרה לסמים וב-2002 נכנסה למוסד גמילה מהרואין.
בפברואר 2003, נעצרה ריצ'י במאליבו, קליפורניה, בחשד לאחזקת הרואין בזמן הנהיגה, ורישיונה נלקח ממנה.
ב-11 בדצמבר 2006, נעצרה שוב לאחר שנהגה בהיותה שיכורה. היא הודתה שהשתמשה במריחואנה ובויקודין לפני שנהגה, וב-27 ביולי 2007, היא נשלחה לרצות ארבעה ימי מאסר, אך לבסוף שוחררה כעבור כמה שעות בלבד. ריצ'י נשלחה לתוכנית לימודים של 18 חודשים, בה תלמד על נהיגה ללא שתייה וסמים קשים.
משפחת ברנולי
משפחת ברנולי היא משפחת סוחרים שווייצרית, שהוציאה מקרבה מתמטיקאים ידועים במשך שלושה דורות.
מוצא המשפחה מאנטוורפן שבארצות השפלה, ואבי המשפחה הגיע לבזל בשנת 1620. בנו, ניקולאס, חי בשנים 1623-1708. בנו ניקולאוס חי בשנים 1662-1716, ובנו שלו, גם הוא נקרא ניקולאוס, חי בשנים 1687-1759. שלושתם לא היו מתמטיקאים.
שני בניו האחרים של ניקולאס הם המתמטיקאים המפורסמים יאקוב ברנולי ויוהאן ברנולי (1667-1748), שהצטרפו אל ניוטון ולייבניץ בחקירת הרעיונות החדשים של החשבון האינפיניטסימלי. שלושת בניו של יוהאן, יוהאן השני (1710-1790), דניאל וניקולאוס (1695-1726) היו מתמטיקאים; דניאל הוא מחלוצי ההידרודינמיקה. משלושת בניו של יוהאן השני, יאקוב (1759-1789), דניאל (1751-1834) ויוהאן השלישי (1744-1807), עסק במתמטיקה רק האחרון.
מקלט (מיגון)
מִקְלָט הוא מבנה תת-קרקעי או על-קרקעי שנועד להתגוננות אזרחית מפני נשק קונבנציונלי, כגון פגזים, טילים, תקיפות אוויריות וכדומה.
במקלטים מסוימים קיימת תשתית להגנה מפני נשק בלתי קונבנציונלי (אב"כ).
רוב המקלטים בנוים מבטון מזוין.
בישראל משמשים חלק מהמקלטים בעת שלום כמועדונים, מחסנים, בתי קולנוע, מקומות מפגש לוועדי בית, אתרי מסיבות, מכוני כושר וכדומה. מקלטים רבים נותרים מוזנחים לפגעי הטבע והזמן בשל תחזוקה והזנחה.
מאפייני מקלטים במלחמת העולם השנייה.
מקלטים נבנו על מנת להגן מפני התקפות אוויריות. ברם, היו קיימים מרחבים תת-קרקעיים בעלי פונקציונליות שונה אשר שימשו כמקלטים. היו אלה תחנות תת-קרקעיות של רכבות תחתיות, מנהרות, מרתפים בבתים ומחסנים במוסדות גדולים יותר. מבנים אלה, שכנו באופן מלא או חלקי מתחת לקרקע. בהיותם מחוזקים במיוחד על מנת לתמוך במשקל הבניינים שמעליהם, הם היו מתאימים במיוחד על מנת להבטיח את שלומם של אנשים במהלך תקיפות אוויריות.
מרתפים.
מרתפים במרכז אירופה תמיד נתפסו כחשובים יותר מאשר בממלכה המאוחדת. בגרמניה כמעט כל הבתים והדירות נבנו עם מרתפים. מסיבה זו, אמצעי זהירות בעת תקיפה אווירית במהלך מלחמת העולם השנייה היו קלים יותר ליישום בגרמניה מאשר בממלכה המאוחדת. כל שהיה דרוש היה לוודא שהמרתפים היו כשירים לשכן את דרי כל הבניין, ושהגנות הפתחים והחלונות נמצאים במקומם. הגישה למרתפים הייתה בטוחה במקרה של תקיפה אווירית. בעת שהות בתוך מרתף השוהים בו היו בטוחים כמעט בכל תרחיש למעט פגיעות ישירות במהלך תקיפה אווירית.
מגבלות המרתפים והמחסנים הפכו בולטות בעת תרחישי סופות האש הידועות בעת ההתקפות שנערכו על ערי גרמניה במיוחד הערים המבורג ודרזדן. כאשר מבנים שרופים קרסו ברוחות העזות (שהגיעו לטמפרטורות של הרבה מעל 800 צלזיוס), נלכדו דיירים רבים במרתפים. מרתפים אלה הפכו עד מהרה צפופים עקב הגעת דיירים מאזורים סמוכים שחרבו והפכו ללא בטוחים בהתקפות קודמות. מהדיירים שנהרגו, בין 60 ל-80 אחוזים נפטרו ממכת חום או מהרעלת פחמן חד-חמצני, ולא מהאש עצמה. לא ברור כמה מדיירי המקלטים היו שורדים את סופות האש ברחובות מעל המקלטים. ברחוב הקרינה האינפרא-אדומה הייתה חזקה דיה כדי להצית כל חומר אורגני.
מרתפים בבריטניה.
בניגוד למצב בגרמניה, נבנו מרתפים בדרך כלל רק בבתים גדולים אשר נבנו עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן רוב הבתים נבנו ללא מרתפים כדי לחסוך בעלויות בניה. מאחר שבין שתי מלחמות העולם גברה הבנייה באופן משמעותי, המחסור במרתפים בבתים החדשים יותר הפך לבעיה רצינית בעת הפעלת תקנות התקפות אוויריות בממלכה המאוחדת בעת מלחמת העולם השנייה.
היה צורך למצוא חלופות במהירות ברגע שנהיה ברור שהתקיפות האוויריות נתפסו על ידי הגרמנים כאמצעי להוריד את המוראל של האוכלוסייה ולשבש את קווי האספקה בבריטניה. ההמלצות הראשוניות שיתנו לבעלי בתים היו שעליהם להיכנס למרחב מוגן מתחת למדרגות, במהלך התקיפה האווירית. מאוחר יותר, סיפקו הרשויות, לבעלי בתים, חומרים להתקנת מקלטים ציבוריים כמו מקלט מוריסון ומקלט אנדרסון.
מחסנים.
המחסנים ששכנו מתחת למתחמים גדולים ומוסדות הפכו למקלטים בעת תקיפות אוויריות. שימוש זה נעשה במפעלים, בבתי ספר, בבתי חולים, בחנויות ובעסקים. במפעל היה צריך לקחת בחשבון שמכונות כבדות, חומרי גלם ואמצעי אפסון למים היו עשויים ללכוד את שוכני המחסן בעת פגיעה.
כאשר מפעל הלימונדה של וילקינסון באזור נורת' שילדס ספג פגיעה ישירה ביום שבת, ה-3 במאי 1941 במהלך התקפה גרמנית על החוף הצפון מזרחי של אנגליה, נהרגו 107 משוכני המחסן של המפעל כאשר תקרת המחסן והמכונות הכבדות שמעליה קרסו.
קשתות מסילות ברזל ומעברים תת-קרקעיים של רכבת תחתית.
קשתות מסילות ברזל וכן רכבות תחתיות שימשו בבריטניה כמקלטים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קשתות מסילות הברזל היו מבנים עמוקים ועגולים העשויים בטון או לבנים, שהיו חצובים בקירות של קווי הרכבת. הקשתות כוסו בדרך כלל בעץ או בלבנים אשר סיפקו הגנה משמעותית כנגד תקיפות אוויריות - תחת ההנחה שקווי מסילות הברזל לא היו מושא ההתקפה. כל קשת יכלה לשכן בין 60 ל-150 אנשים. אולם, פחות אנשים יכלו למצוא מקלט בלילה באזורים אלו שכן אזורי שינה צרכו מקום נוסף.
תחנות רכבת תחתית.
בתחילת המלחמה, שר ההגנה, הרברט מוריסון, היצר על השימוש שנעשה בתחנות רכבת תחתית ובמנהרות תת-קרקעיות כמקלטים ציבוריים. הוא חשש מהתפרצות מגיפות בשל המחסור בבתי שימוש בתחנות רבות, מהסכנה הכרוכה בנפילת אנשים לפסי הרכבת וכן מכך שאנשים ירצו להישאר בפנים יום ולילה בהרגישם ביטחון רב יותר בפנים מאשר בחוץ.
ברם, עד מהרה הוכח שהחששות היו חסר בסיס. אנשים ששו להמשיך בשגרת חייהם למרות הקשיים שהיו מחוץ למקלט. תושבי לונדון העדיפו את השימוש בתחנות הרכבת התחתית על פני מקלטים אחרים משום ששם חשו בטוחים יותר.
הממשלה הבינה עד מהרה את רצון הציבור והכירה בכך שהרכבת התחתית עשויה, ככלות הכל, להיות התשובה למחסור הקיים במקלטים ובמרתפים בלונדון. ב-21 בספטמבר 1940 תחנת אלדויץ' בקו פיקדילי נסגרה לתנועת רכבות, פסי הרכבת כוסו בטון, ושערי הצפה מחוזקים הותקנו במטרה לסוגרם במהירות במקרה שהנהר ינסה לפרוץ פנימה בשל נזקי הפצצה. 79 תחנות צוידו במיטות עבור 22,000 אנשים, בערכות עזרה ראשונה ובשירותים כימיים. 124 קנטינות נפתחו בכל חלקי הרכבת התחתית. מרשלים מיוחדים מונו לפקח על המקלטים במטרה לשמר את הסדר, לספק עזרה ראשונה ולסייע במקרה הצפה.
עסקים הורשו להשתמש בתחנות התת-קרקעיות ובתעלות שלא נפתחו. משרדי ממשלה הותקנו בחלק מהאזורים. מרכז פיקוד הנ.מ. של לונדון עבר לאחת התחנות.
ברם, תחנות הרכבת התחתית והתעלות נותרו פגיעות לפגיעה ישירה. אכן במהלך מלחמת העולם השנייה אירעו מספר תקריות שכאלו:
בעת הפצצה כבדה במיוחד נסו על נפשם במורד המדרגות אל המקלט כ-1,500 אנשים. מישהו מעד, והקהל שהמשיך לדחוף קדימה, גרם לנוספים ליפול. 173 אנשים נמחצו למוות באסון זה.
היקף האסונות שאירעו ומספר ההרוגים לא נחשפו באופן רשמי עד תום המלחמה.