בפטרבורג התוודע לאר"ז, עורך "המליץ", ואגב שיחה סיפר לו על אהבתו הגדולה לתנ"ך וללשון הקודש, ושלפעמים כותב לעצמו שירים. אר"ז ביקש לראות את השירים, זיהה במאנה משורר בחסד עליון, ומפאת עוניו דאג שנדיבים יתמכו בו. במיוחד תמך בו הנדיב אהרן קויפמאן. מאנה הצטיין בלימודיו באקדמיה וגמר את שתי המחלקות הראשונות בשנתו הראשונה, ובאביב תרמ"ג קיבל מדליית כסף לאות הצטיינות. בקיץ שב לעיר הולדתו, וממנה נסע לוורשה, שם התוודע לעורכי "הצפירה", והחל לפרסם ב"הצפירה" וב"האסיף" בהתאמה מאמרים על שירה וציור בכינוי הספרותי המצי"ר ("הבחור מרדכי צבי יליד ראדושקביץ"). מאמריו מתאפיינים בבהירות מחשבה ובסגנון נעים, בבקיאות ובמקוריות. חלק ממאמריו עיבודים בלבוש עברי, מותאמים לקוראים העבריים בני זמנו, להרצאות ששמע באקדמיה ולספרות שקרא בשהותו בפטרבורג, כגון "מאמר על חכמת השיר והמליצה" המבוסס על מאמר של המבקר הרוסי בלינסקי. המאמרים מתובלים בשירים נפלאים.
מששב לפטרבורג כדי לסיים את לימודיו באקדמיה, נתקרר ונתגלו בו סימני שחפת. מאנה נסע לוורשה וישב שם כמה חודשים כותב שירים ומאמרים, ואחר כך חזר לעיירת מולדתו, שם נפטר ממחלתו האנושה בגיל עשרים ושבע. על מצבת קברו נחקק שיר קינה לזכרו של יהל"ל. לאחר מותו, נרקמו עליו אגדות מופלאות ברדושקוביץ, שתושביה ידעו בעל-פה את שיריו והיו שרים אותם ביחידות ובציבור. השם "מאנה" הפך לביטוי לתהילה ושבח, סמל ל-"מאשפות ירים אביון". בית הספר העברי הראשון בעיירה והספרייה העברית נקראו על שמו.
בסוף ימיו חיבר את שירו המפורסם ביותר, "משאת נפשי", בו הביע את כיסופיו לארץ ישראל, מקווה למצוא בה מרפא לגוף ולנפש. השיר נהיה לאחד מהשירים הלאומיים המושרים ביותר בא"י בתקופות העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ומקור השראה לשירו של ביאליק "אל הציפור".
יצירתו של מאנה כוללת שירים, מאמרים, ומכתבים. רק מעט מציוריו נשתמרו.
על שמו של מרדכי צבי מאנה רחובות בתל אביב (מאנה), חיפה (תל-מאנה), רמת גן (המצי"ר), בשכונת טלביה בירושלים (מרדכי צבי מאנה) ובנתניה (מאנה).
מקורות השראה.
המקרא היה מקור ההשראה הכתוב הראשי של מאנה. מלבדו, ניכרת השפעת שירתם של הרמח"ל, נפתלי הרץ ויזל, יל"ג, מיכ"ל, ופרוג; ובמידה לא פחותה של פושקין, גתה, שילר, לרמונטוב, ואחרים. אלכסנדר פושקין, גדול המשוררים הרוסים, על האופטימיות והמוזיקליות והרומנטיות התמימה של שירתו, היה חביב מאוד על מאנה. במאמרו "על חכמת השיר והמליצה" הוא תרגם חלק הגון מתוך "שיחה בין מוכר הספרים ובין המשורר", וקטע מתוך "מוצרט וסליירי", מאת פושקין. כן תרגם את השיר "ההלך" של גתה, את "הנודד" של שוברט, ושירי משוררים אחרים.
מאנה התפעל הן ממעשי אדם והן מפליאות הבריאה. כך כתב במכתב משנת תר"ם (1880):
על השפעת רדושקוביץ, עיירת הולדתו, על שירתו, כתב מרדכי רבינזון: "כישרונותיו הברוכים ינקו בלי ספק משורשים טבעיים של מראות התולדה והרקע החברתי, שבתוכם נולד וגדל מנעוריו. מזגו השקט והעדין של מאנה וכל הווייתו התמה וההרמונית, המפליאה ברכותה המשלימה ובירקותה הרעננה, מוצאים להם פשר מסביר וגנטי בשלוות הדשאים והנחלים הזכים האופפת את רדושקוביץ, ובאופי המתון, הנוח והטוב, של אנשיה. מכאן יושרו אורחו ומיזוגו השלם בלי ניגודים וקרעים. משהו מן המתק, הרוך והיופי של הציץ והפרח, מבשם את יצירתו הנוחה והצלולה של מאנה".
מקור השראה חשוב הייתה למאנה השפה העברית. כך כתב במאמרו "הגיוני לבי":
הערכת שירתו והשפעתה.
החידוש שבשירתו והפתוס של תקופתו.
שירת מאנה היא שירת טבע לירית, מציירת מראות טבע בצורה אידילית, שואפת אלי שקט וטוהר, יופי והרמוניה, אושר ותמימות.
כתב יעקב פיכמן: "השירה העברית החדשה - זו שלאחר יל"ג, זו שלאחר ימי הזעף האחרונים של ההשכלה, הייתה שירת אמונה. מימי מאנה, יעבץ, בוקי בן יגלי, ביקשה לשוב אל מאפו, נשאה עמה שקט-שדה, חפצה לשכוח, להתפייס".
צבי קרול כתב: "מאנה חרג מהמסגרת המצומצמת של המוטיבים הפיוטיים של יל"ג אל זרועות העולם והטבע. עולם חדש נגלה לפניו... עולם בהיר ושקוף, מלא אור וזוהר שאין בן מאומה מן המועקה בלב המשורר העברי המעונה בשאלתו הגורלית: 'למי אני עמל?" - צייר אמן היה וזיקתו אל השירה באה לו מן העין הרואה ומסתכלת במרחבי היקום ומבארות הלב הממולאים רגשות געגועים וכיסופים אל הנעלם והבלתי-מודע. שירתו של מאנה היא השתוקקות אל הנצח. כמיהה גלויה אל התולדה ומנעמיה".
בזמנו הופעתה של שירת מאנה הייתה תופעה פלאית, ואף-על-פי שנבדלה באינדיבידואליות שלה, בהיותה שירת יחיד, משירת חיבת ציון הלאומית של המשוררים העברים בני-דורו, בכל זאת החשיבו את מאנה, ולו הודות לשיריו "משאת נפשי" ו-"עם עולם", למשורר לאומי. מאנה היה מהמשוררים הראשונים בעברית, שביקשו לא לשון מלאכותית, אלא לשון ניגונית חיה; ועבר בהדרגה ממשקל הברות למשקל טוני. י. י. גלס אף הפריז וקבע: "לא היה לנו שיר מוזיקלי מכתבי הקודש עד מאנה, עד שבא מאנה והנהיג את המשקל הניקודי, ובעקבותיו הלכו המשוררים אחריו".
מאנה, על אף גילו הצעיר, הקדים רבים בבגרות-רוחו. על ההבדל בין שירת מאנה לספרות של פיארברג וברדיצ'בסקי, כתב אליעזר שטיינמן: "הם שרו שירת אנוש עלי אדמה; ואילו הוא שר את שירת האדמה באנוש; ובפרשו את שם החיים לא נתכוון להתיר כאחרים ליהודי את חיי היצרים הקטנים והנאות עולם הזה, אלא בישר לדור את מציאות היקום, את תנובת הבריאה, את שירת החיים, את פלאי הפלאים של העולם כמחזה".
מיכ"ל ומאנה.
מיכ"ל קדם למאנה בחיבור שירת יחיד לירית. שניהם היו מסכנים בחייהם ונפטרו בגיל צעיר, מוציאים לפועל מעט מכישרונם הגדול. מיכ"ל היה פייטן אומלל, בעל אופי עז וסוער, אמן הדמות השלם, המקונן ומתקומם ושר כברבור גווע; שצליליו, הספוגים עומק הייאוש, הקסימו את הכל. מאנה היה מתון ועניו, סולח ומוחל, כולו עין יפה המתרפקת באהבת רחמים על הבריאה, לא מוציא מפיו אף דיבור של קטרוג או של טרוניה כלפי מר גורלו. שירתו, על צליליה הרכים המשתפכים האמתיים, בישרה את האביב של השירה העברית החדשה.
כתב יעקב פיכמן: "מיכ"ל היה כבר קצת רחוק לנו, קצת זר לנו. היגון שלו היה כבד ביותר... הוא היה אחינו הגדול אשר הערצנו יותר, אך לא אהבנוהו כאהבתנו את מאנה. מיכ"ל היה הפייטן, מאנה היה החבר הטוב, המגלה לפנינו את כל לבו... המאנים הם קודם כל אנשים, כישרונם נראה לנו לפעמים כאילו הוא טפל להם... היופי הצנוע והנאמן של של נשמתם מבהיק גם בשעה שכישרונם בוגד בהם, תמיד נשאר אצלם איזה דבר, העומד למעלה מכל כשרון - הלא היא האמת שבלב, החמימות הטובה של נשמה כואבת מתפללה ומאמינה... רוב שיריו הם באמת שירי אביב, שירי אביב מוקדם, עת השמש תציץ עוד בחרדה והרוחות הרעות 'עוד תגהנה, עוד תסערנה סביב'".
השפעת שירתו.
אף על פי שמאנה חיבר יחסית מעט שירים, ואת יצירתו הגדולה, המחזה "תקוה לאובד", לא השלים; לשירתו, גם אם לכאורה כמעט לא הרגישו בה, הייתה השפעה גדולה. הוא היה המשורר האהוב על טשרניחובסקי בילדותו, שירי הטבע של ביאליק חוברו בהשראתו, והשפעתו ניכרת על שירתו של יעקב פיכמן. למעשה הדור הראשון שלאחר חיבת ציון נתחנך על שירת מיכ"ל, יל"ג, ומאנה. כתב צבי קרול: "סמויה הייתה השפעתו על הדור החדש, העולה בשמי-ספרותנו, כמעט בלתי-מוחשית; אך בחשאי הכה גלים עזים, ובו תקועים שורשיהם של ביאליק, טשרניחובסקי, ושניאור".
הסביר שמואל צבי זצר: "סוד השפעתה הגדולה של שירתו הלירית של מאנה מונח באותה הבלתי-אמצעיות, שבה מתגלית רוחו של המשורר ביצרי-רוחו, באותו הטון הנפשי, שאנו שומעים בכל שורה ושורה משיריו הנוגים, באותו הרוח הכהה המרחף עליהם, באותה ההתרכזות העמוקה, ששירה זו מתרכזת בעולמו הפנימי של המשורר".
השיר "משאת נפשי" (יחד עם שירו "עם עולם" שנדפסו ב"כנסת ישראל" של שפ"ר) היה בזמנו אחד מהשירים המושרים ביותר בפי העם היהודי במזרח אירופה ובמושבות בא"י (במיוחד בחדרה). ביאליק, בהיותו בישיבת וולוז'ין, היה מזמרו ברוב רגש ובכליון נפש, ובעקבותיו חיבר את שירו "אל הציפור". ב-"ספר כנור ציון", ספר השירים הלאומיים ששוררו בערי א"י ומושבותיה, שנערך על-ידי אברהם משה לונץ ויצא לאור בשנת תרס"ג (1903), השיר "משאת נפשי" הוא השיר השני בספר (לאחר "התקוה" של נפתלי הרץ אימבר).
כעבור דור-שניים השיר של מאנה נשכח משהו. סיפר צבי יעבץ בראיון: "השיר העברי הראשון שלי לא היה 'אל הציפור' (של ביאליק), אלא שיר של משורר שהיה אהוב על סבא שלי ('משאת נפשי' מאת מאנה)... כשהגעתי ארצה הלכתי לרחוב מאנה. אף ילד לא ידע מי זה מאנה, ואני גדלתי עליו". לא עבר זמן רב, והשיר "משאת נפשי" נעשה שוב פופולרי. לאה גולדברג, למשל, מצטטת בית ממנו ברומן פרי עטה והוא האור. ב-1957 השיר הוקלט בעיבוד יחזקאל בראון על ידי הזמר רן אלירן, וב-1962 בעיבוד יהודה שרת על ידי מקהלת קול ישראל; הושמע על ידי שמעון בר במופע "אנו נהיה הראשונים" (1963) וכן בביצוע תזמורתי, שניהם בעיבודו של ד"ר חנן וינטרניץ. הלחן היווה רקע פתיחה מוזיקלי לתוכניות "שרתי לך ארצי" בעריכתם של אליהו הכהן ודן אלמגור, ששודרו בטלוויזיה בשנות השבעים. בשנת 1995 עיבד את השיר גיל אלדמע. כן הולחנו והוקלטו שיריו "עם עולם", "ליל שימורים", ו-"צל צלמי". להלן הלחן המוכר של "משאת נפשי":
&lt;score lang="lilypond" vorbis="1"&gt;
\relative c' {
\set Staff.midiInstrument = #"violin"
\tempo 4 = 60
\time 3/4
\key g \minor
\addlyrics {
שֶׁ מֶשׁ אָ בִיב נָ טָה יָ מָּה
עַד לִקְ צוֹת שָׁ מָ יִם;
זִיו חַכְ לִי לִי הוּ צַק שָׁ מָּה,
תַּאֲ וָה לָ עֵי נָ יִם.
סָ בִיב תִּשְׁ לַט שַׁלְ וַת הַשְׁ קֵט