מוריקונה התפרסם בעיקר בשל פסקולים שכתב לסרטים. הוא כתב מוזיקה ליותר מ-500 סרטים וסדרות טלוויזיה, בהם כ-30 מערבונים. מוריקונה זכה בתהילת עולם על המנגינה שהלחין לסרט "הטוב, הרע והמכוער" (1966). בשנים שלאחר מכן הוא זכור בשל המוזיקה שהלחין לסרט "המיסיון" (שם הסרט תורגם בשעתו לעברית כ"המשימה") משנת 1986 בכיכובם של רוברט דה נירו וליאם ניסן, כשהמנגינה הבולטת ביותר היא "האבוב של גבריאל", שזכה לגרסאות כיסוי ווקאליות ואינסטרומנטליות רבות. "ימים ברקיע" בבימויו של טרנס מאליק, "זאב" של מייק ניקולס, "הבלתי משוחדים" של בריאן דה פלמה, "סינמה פרדיסו" ו"הדבר". קוונטין טרנטינו נוהג לשלב מנגינות של מוריקונה בחלק מסרטיו, אם כי המנגינות נלקחו מפסקולים קודמים ולא נכתבו במיוחד לסרטיו. ברם, עבור סרטו השמיני של טרנטינו, "שמונת השנואים" (2015), הלחין מוריקונה את הפסקול.
ב-2007 קיבל פרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו למוזיקה בקולנוע. הוא היה המלחין השני בהיסטוריה של טקסי האוסקר שקיבל פרס על מפעל חיים. ב-2015 קיבל פרס אוסקר נוסף, על הפסקול שהלחין לסרטו של טרנטינו, "שמונת השנואים".
באוקטובר 1956 נישא למרי טרוויה, אותה פגש ב-1950. לשניים נולדו שלושה בנים ובת. רעייתו כתבה מילים למספר פסקולים שהלחין. בנו אנדראה גם הוא מלחין ומנצח. בנו ג'ובאני הוא קולנוען המתגורר בניו יורק.
אניו מוריקונה נפטר ב-6 ביולי 2020.
בשנת 2021 יצא הסרט הדוקו ׳אניו׳ בביומו ג'וזפה טורנאטורה (במאי הסרט סינמה פריסו), שעוסק בדמותו והשפעתו של אניו מוריקנה.
מוות (עולם הדיסק)
מוות הוא דמות קבועה בסדרת ספרי הפנטזיה הפרודית עולם הדיסק של הסופר האנגלי טרי פראצ'ט. דמותו של מוות נחשבת לפופולרית במיוחד והיא מופיעה כמעט בכל הספרים. בין השאר אף יוחדה לה מעין "מפה" מיוחדת המתארת את ביתו של מוות.
דמותו של מוות מתוארת בספרים כמעין פרודיה אוהדת על ההאנשות של המוות, ומוצגת כשאובה ממוחותיהם של בני האנוש וחזותה כשלד עוטה גלימה שחורה ובעל חרמש. על פי הספרים, תפקידו של מוות לקחת נשמות המתים ברגע מותם. על אף תפקיד זה, דמותו של מוות איננה מצטיירת כאכזרית אלא כמקצועית גרידא. למעשה, יחסו כלפי האנושות הוא יחס של סקרנות מהולה באמפתיה וחיבה. חיכוכו המתמיד של מוות עם בני האנוש גורם לו לנסות לחקות מנהגיהם, נושא עיקרי החוזר על עצמו בעלילות הדמות אשר הוצגו בסדרת הספרים, ובכך היא משמשת את הסופר לשיקוף התרבות האנושית וערכיה.
הדמות התפתחה עם הזמן והייתה לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בעיני מעריצי הסדרה.
דמותו של מוות.
דמותו של מוות הופיעה לראשונה בספר "צבע הכשף" ("Colour of Magic"), שהיה הראשון בסדרה. מאז חזרה דמותו להופיע כמעט בכל הספרים בסדרה הקנונית וכמו כן במופעי "ספין אוף" אשר נוצרו לה. הדמות הייתה לראשית לראשונה ב"איש הקציר" ("Reaper Man"), הספר ה-11 (עשירי בתרגומים העברים מאחר ש-"Eric" לא תורגם עד כה), אשר עסק בניסיון להדיח את מוות מתפקידו. הוא שב והיה לדמות ראשית ב"אבא חורף" ("Hogfather"). כמו כן, הוא הופיע במספר ספרים כדמות עיקרית, על אף שלא ראשית, והם: "תרועת מוות" (Mort), "מוזיקת נשמה" ("Soul Music") ו"גנב הזמן" ("Thief of Time").
על אף שכדמות חשובה היה רק בחמישה ספרים, הופעתו החוזרת של מוות בכל ספרי הסדרה, להוציא "בני החורין הקטנים" ("Wee Free Men"), הייתה לקרקע פורייה עבור פיתוח הן הדמות עצמה והן הבנת הקוראים אותה. עם הזמן הפך מוות מדמות ללא כל רגש לדמות מורכבת אשר הפגינה לא אחת רגשות אנושים שונים ונאלצה להתמודד עם קונפליקטים רגשיים. עוד התפתחה המקצועיות של מוות והגדרת תפקידו, לעיתים לפי טרנדים חדשים או גישות מדעיות חדשניות. שני הדברים, אישיותו של מוות ואופן ביצוע עבודתו, השתלבו לעיתים והיו לגורם המניע עבור עלילות חלק מהספרים. השניים אף באו לידי ביטוי ב"ממלכתו של מוות", המקום בו שם הוא את משכנו כפי שמתואר בספרים. לכאורה הממלכה עצמה לא השתנתה כמעט במהלך הספרים, אך חלקים מסוימים ממנה, כמו גם דריה האחרים מלבד מוות עצמו, משקפים את השינויים שחלו בדמות.
בספרים מוצגים כל אלו כתוצרם של דבר אחד ויחיד, והוא תפיסת בני האנוש את מוות, כמושג וכדמות מיתולוגית. על כן אישיותו של מוות, אופן פעולתו במסגרת מילוי תפקידו ועיצוב ממלכתו או אופי דריה האחרים - כולם מהווים כלים ראשיים בידי הסופר להעביר מסריו בנוגע לטבע האנושי. האספקטים השונים עבור דמותו של מוות לרוב משקפים באופן אבסורדי את בני האנוש וחושפים אמיתות מסוימות, לטעם הסופר לכל הפחות, במערומיהן. הדבר ניכר בעיקר בדרך התמודדותו של מוות באישיותו המתפתחת או בדרישות המסתבכות והולכות של תפקידו, כמו גם מערכות היחסים שהוא מנהל עם שאר דרי ממלכתו. לעיתים המסר מתבהר בעקיפין, דרך התנהגותם של אלו האחרונים.
מוות (האישיות).
מוות הופיע לראשונה בספר "צבע הכשף", הראשון בספרי הסדרה. בספר זה, כמו גם המשכו הישיר "אור מופלא" ("The Light Fantastic") דמותו של מוות, כמו גם החוקים תחתיה היא עובדת, מעט שונים מאשר בשאר ספרי הסדרה. בספרים אלו מוות מתעניין במיוחד באחד מגיבוריו הידועים האחרים של פראצ'ט, וגיבור שני הספרים - המכשף הלא מוצלח "סתמרוח". מוות מנסה לרדוף אחריו, ואף מבקש לסייע לו כדי להגיע למקום ולמועד בו, לפי תוכניותיו, סתמרוח אמור למות. כאשר זה מסרב לסייע במותו שלו לפי התוכנית של מוות, מוות מתרגז ואף מקלל אותו. הבעת רגשות כזו התמעטה בספרים הבאים בסדרה, אם כי הופיעה לעיתים, כמו בספר הראשון אשר סבב סביב דמותו - "תרועת מוות" ("Mort").
התמונה הכללית אשר נוצרת לעיני הקורא בדבר אישיותו של מוות היא לא כדמות אכזרית, אלא יעילה. מוות עצמו רואה את עבודתו כשירות חיוני לציבור. כאמור, דברים אלו לא היו נכונים בספר הראשון בסדרה, שם דווקא הודגמה אכזריות מקרית של מוות והוא אף הורג אחת הדמויות השוליות כבגחמה.
שינוי מהותי בהתנהגותו של מוות הורגש החל בספר "איש הקציר" ("Reaper Man"), הספר השני בו היווה דמות עיקרית. בספר מוות מורד ממעמדו ומוצא לפרישה, אשר משמעותה היא הפיכתו לאדם ובן תמותה בעוד שישות אחרת מתגבשת ותופסת את תפקידו. במשך תקופה זו מוות מבלה את זמנו כקוצר בחווה, מתאהב מעט בבעלת החווה, מתיידד עם ילדה בת המקום ובכלל עובר תהליך בו הזדהותו עם המין האנושי הולכת וגוברת. עם זאת, עוד לפני כן מוות ניסה לחקור את האנושות, וכבר בספר "תרועת מוות" אנו מגלים כי אימץ ילדה קטנה בשם איזבל כבתו, לקח לעצמו משרת בשם אלברט ומבלה לעיתים את זמנו בחקר מנהגים אנושיים שונים. חקר זה, כפי שמתגלה בספרים מאוחרים יותר, שינה את מוות ויצר אצלו תכונות אנושיות, ובראשן הרצון לאהוב. בשל כך הוא שוכר שוליה, נער גמלוני בשם מורט, כדי שיחליף אותו כאשר מוות לוקח חופשה לחקור את האנושות.
בספר "Soul Music", אשר עד כה לא יצא לאור בתרגום לעברית, אנו מגלים רבות על מוות דרך נכדתו המאומצת, סוזן - בתה של איזבל. סוזן, הנזכרת בביקור שערכה בממלכתו של מוות כילדה קטנה, מראה כיצד מוות ניסה למצוא חן בעיניה ולשמש לה כסבא אמיתי לכל דבר, דבר אשר לכאורה לא תואם את קווי האישיות העיקרים של מוות. יתרה מזאת - במהלך הספר מוות מנסה לשכוח את יגונו ואבלו על כך שנאלץ לקחת את נשמותיהם של איזבל ובעלה. הפגנת רגשות אלו, אשר נדמית כעומדת בסתירה לעיקרי הדמות, מוסברת באופן חלקי לאורך הספרים - בתחילה בהערות הסובבים את מוות, כי עקב סקרנותו "נדבק" ברגשות אנושיים ולאחר מכן באופן מפורש יותר. עם זאת, דברים אלו לא מסבירים מדוע זה מוות, אשר מלכתחילה לא הייתה אמורה להיות לו כל אישיות, מפגין בכלל סקרנות.
תשובה לכך ניתנת לבסוף על ידי מוות עצמו בספר ה-26 בסדרה, "Thief of Time". בספר מוות מנסה לקבץ את ארבעת פרשי האפוקליפסה, שכן סוף העולם מגיע ועליהם למלא את תפקידם המיתולוגי וכדבריו - "לרכב". מוות נתקל באכזבה פעם אחר פעם, כאשר הוא מגלה שכל הפרשים לא מעוניינים לבצע זאת ומעדיפים לפרוש לגמלאות. לבסוף מסיק מוות בעצמו כי מכיוון שנוצרו ממוחותיהם של בני האנוש - כך גם שאבו מתוכם את רגשותיהם, כמו פחד או חוסר ביטחון. מוות עצמו לא משכיל להסיק זאת גם לגבי עצמו.
מוות (העבודה).
מוות כפוף לעזראל - ישות קוסמית נצחית שהמתוארת הן כמרחב-זמן והן כ"המוות של כל היקום". פניו הם שעון עצום ממדים שבו המחוג הקטן משלים רק סיבוב אחד. תפקידו העיקרי של מוות הוא להסדיר את כל הקשור במוות בעולם הדיסק ובפרט לקחת את נשמות המתים וללוות אותן אל העולם הבא. למוות עוזרים רבים כמו מגפה, צרעת, שיטפון וגרדת. עם זאת, במסגרת עבודתו מוות מבצע לעיתים ביקורים אישיים, שבהם הוא מטפל באופן אישי בנשמתו של הנפטר ואף משוחח עמו. רק מכשפים, מכשפות, ילדים קטנים, אנשים בעלי מודעוּת גבוהה למה שבאמת קיים וחתולים יכולים לראות את מוות לפני שבא יומם. לפי הכללים, מוות מחויב לערוך ביקור אישי למכשפים, מכשפות ומלכים, אך הוא מטפל גם בפשוטי העם וזאת כדי לבדוק שהכל מתנהל כשורה. בעוד שאת רוב הנשמות הוא קוצר בחרמש, המלכים זוכים לטעם החרב. מוות מתנייד ממקום למקום באמצעות סוס לבן (חי) בשם בינקי (ראו בהמשך).
כאשר אינו נוטל נשמות של בני-אדם באופן אישי, מוות עסוק בהשגחה על שעוני החול ונגיעה באלה שזמנם אזל (ובכך לקחת את נשמתם של בעליהם). בכל בוקר מוות עובד על חיבור ההקשרים של הסיבתיות על מנת לדאוג שהמציאות מתנהלת כשורה. מדי פעם הוא יוצא לחופשה, דבר שלעיתים גורם לבלגן.