פייר ג'ומאייל נפגש עם חברי ארגון הפלאנחות הספרדיות הפשיסטיות כשהשתתף באולימפיאדה בברלין כספורטאי, ובעקבות הפגישה הקים את הארגון. בראשית דרכה של התנועה התנהל מנהיגה כרודן, בהתאם לרוח הפשיזם, ועד היום ההצדעה במפלגה מתבצעת במועל יד. לטענת מקורות מסוימים, במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה התנועה בשלטון בתקופת צרפת של וישי.
בתחילה, תמכה התנועה בהמשך המנדט הצרפתי על לבנון, אולם לאחר מכן החלה לצדד בעצמאותה של לבנון, ולפיכך הורה הנציב הכללי הצרפתי על פירוק התנועה ב-18 בנובמבר 1938. התנועה הוקמה מחדש עם עזיבת הצרפתים ב-1943. למרות היחסים המתוחים בין הממשל הצרפתי לפלנגות, התנועה המשיכה להיות "פרנקופילית" ופרו-מערבית. כך, למשל, ביטאונה של המפלגה יצא לאור במשך שנים בערבית ובצרפתית.
ב-1949, עם חשיפת שאיפתה של סוריה להשתלט על לבנון, נחרדו הנוצרים ממהלך זה, מתוך חשש מהפיכתם למיעוט במדינה הסונית הגדולה. החל משנה זו גדל מספר תומכיה של התנועה, ובהתאמה מספר חבריה. שנת 1952 סימנה את הפיכת התנועה למפלגה רשמית.
תפיסת העולם בעבר.
מוטו המפלגה (גם בימינו) הוא "המולדת, האל, המשפחה" (בערבית: الوطن الله العائلة, תעתיק: "אל-וַטַן, אללה, אל-עַאאִילה"), ומדיניותה הדגישה את לאומיותה של לבנון ואת שורשיה הפיניקים (פיניקיזם), המבדילים אותה משאר מדינות ערב. מדיניותה הכלכלית יוצגה באנטי-קומוניזם, ובתמיכה ביוזמה פרטית ובכלכלה חופשית. הכתאיב נקטה תמיד קו אנטי-פלסטיני, והתנגדה גם לגל הפאן ערבי שסחף את המזרח התיכון החל משנות ה-50. אחרי חתימת האמנה הלאומית בלט במפלגה הסלוגן "גבולות 1920, חוקת 1936 ואמנת 1943", בהתייחס לגבולות לבנון הגדולה, לחוקת לבנון ולאמנה הלאומית.
באותה עת, בהתאם לעמדה הנוצרית, הייתה המפלגה מעוניינת בשימור הסטטוס קוו העדתי, והתנגדה לעריכת מפקד אוכלוסין נוסף. זאת, מכיוון שהמוסלמים, שהתרבו בקצב מהיר יותר, הפכו את הנוצרים למיעוט, אך בחלוקת השלטון עדיין היו הנוצרים רוב, מאחר שהחלוקה נקבעה על פי מפקד אוכלוסין מ-1932. מציאות זו של אי יציבות גרמה למתח רב בין הקבוצות העדתיות במדינה, ובמיוחד בין הקבוצות הנוצריות, שהכתאיב הייתה ביניהן, לבין הקבוצות המוסלמיות.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון.
השפעת הפלנגיסטים הייתה מוגבלת בימיה הראשונים של עצמאות לבנון, והיא נתמכה בעיקר על ידי תושבי הר הלבנון הנוצרים, מעמד הביניים והשכבות החלשות. במהלך שנות ה-50 הראשונות החלה הכתאיב בחימוש המיליציה שלה, הפלנגות. עם פרוץ ב-1958, הפכה הכתאיב למייצגת הראשית של הנוצרים הלבנונים, והצליחה לעשות שימוש בכוחה הצבאי כדי לשפר את מעמדה הפוליטי. כך, על רקע משבר שפקד את נשיא לבנון, דני שמעון, כאשר צבא לבנון סירב להתעמת עם המפגינים המוסלמים בביירות, התגייסו הפלנגות לעזרתו. הפלנגות פיזרו את ההפגנות תחת הנהגת ויליאם חאווי, האחראי על הכוחות הלוחמים של המפלגה באותה העת.
לאחר המלחמה, תוך שימוש באלימות ושביתות, הצליחו הפלנגות להפיל את ראש הממשלה רשיד כראמה, ולהביא למינויו של פייר ג'ומאייל לאחד מארבעת שרי הקבינט. שנתיים לאחר מכן נבחר ג'ומאייל לפרלמנט הלבנוני. עם תום העשור החזיקו הפלנגיסטים בתשעה מושבים בפרלמנט (מתוך 99), והיוו אחת מהקבוצות הגדולות בפוליטיקה הלבנונית, הידועה בפלגנותה הרבה.
עימותים עם אש"ף והתעצמות.
בכתאיב התנהל ויכוח פנימי בנוגע ליחס שצריך להיות בין התומכים החמושים של המפלגה למפלגה עצמה. הוויכוח הוכרע בהחלטה להקים מיליציה רשמית וקבועה של המפלגה. ב-23 בינואר 1961 החליטה הלשכה הפוליטית על פירוק המיליציה, והכנסת החמושים למערך האנושי של מפלגת הפלנגות. ויליאם חאווי מונה לעמוד בראש הכוח הצבאי. ב-1963 הוקמה "יחידת הקומנדו הראשונה", ולאחריה הוקמה "יחידת הקומנדו השנייה". מחלקת הכוחות המיוחדים (ערבית: مغاوير) הוקמה ב-1973. בנוסף הוקמו על ידי חאווי מספר מחנות אימונים, סמוך לעיירה בשרי שבצפון המדינה. יחידות מיוחדות נוספות שהוקמו ולאחר מכן אוחדו היו יחידת "פייר ג'ומאייל" ובריגדת "בשיר ג'ומאייל". בפן הפוליטי, המפלגה רצה בבחירות 1964 ברשימה שאיחדה חלק מהמפלגות הנוצריות וזכתה להצלחה בקלפיות.
החל מסוף שנות ה-60 ועד תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975 התרחשו מספר עימותים חמושים בין הפלנגות ללוחמי אש"ף על רקע התבססות הארגון הפלסטיני בלבנון, ובייחוד לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן. גידול בכוחם של הפלסטינים בלבנון הביא לעלייה משמעותית במספר החברים במפלגה - בעוד שמספרם היה כ-36,000 בשנת 1964, בשנת 1971 מספר החברים במפלגה עמד על כ-65,000. בפן הפוליטי, לאור התמיכה הגוברת של פוליטיקאים מוסלמים בהסרת המגבלות על פעילות אש"ף בלבנון ב-1968, התאחדו חלק ממפלגות הנוצרים באופוזיציה נגד המהלך. כתאיב רצה ברשימה משותפת בשם "הברית המשולשת" (ערבית: الحلف الثلاثي, תעתיק לעברית: אל-חִלְף אל-תֻ'לאת'י) יחדיו עם המפלגה הליברלית הלאומית של כמיל שמעון והחזית הלאומית הלבנונית של ריימונד אדה וזכתה ב-30 מושבים (מתוך 99) בבחירות ב-1968. הצלחת האיחוד בבחירות, אלצה את הנשיא שארל חילו לנקוט בעמדה תקיפה יותר כלפי הפלסטינים.
אף על פי שפייר ג'ומאייל קיבל את הסכם קהיר של 1969 עם אש"ף, במסגרתו הורשו הפלסטינים לפעול מלבנון ולהחזיק את נשקם בתוך המחנות, הרי שתמיכתו נבעה מהסעיף בהסכם שחייב את אש"ף לכבד את חוקי לבנון ואת ריבונותה. אולם, במהרה התברר כי אש"ף אינו מתכוון למלא את חלקו בהסכם, ומספר עימותים פרצו בין צבא לבנון למיליציה הפלסטינית. אש"ף החל לבסס נוכחותו באזורים בעלי רוב נוצרי, להקים מחסומים במקומות אלו, וב-1970 אף חטפו אנשיו (ולאחר מכן שחררו) את בשיר ג'ומאייל, בנו של פייר ג'ומאייל, מנהיג הכתאיב.
בחשש גובר ראו הנוצרים את כניסתם ההמונית של פלסטינים אנשי אש"ף ללבנון, לאחר גירושם מירדן בעקבות אירועי ספטמבר 1970. הנוצרים חששו הן בשל הפרת האיזון הדמוגרפי לרעתם, והן בשל העובדה כי מרבית הבורחים היו חמושים, שיכלו להיות (ולבסוף כך היו) כוח-נגד למיליציות הנוצריות בלבנון. כתוצאה, הפלנגות החלו להבריח נשק צ'כי ואמריקני לתוך לבנון ולנהל אימונים צבאיים קבועים בשעות הערב. הודות למימון אמריקני, מערב-גרמני ושל השאה האיראני, הפלנגות השקיעו בין 200 ל-600 מיליון דולרים ברכישת נשק בשנים אלו. מספר עימותים פרצו בתקופה זו בין הנוצרים לפלסטינים. גם מפלגות נוצריות אחרות, כדוגמת הנמרים של המפלגה הלאומית ליברלית, החלו לחזק את המיליציות שלהן. כך נכנסו הפלנגות מוכנות באופן יחסי לעימות עם המחנה הרדיקלי ב-1975 עם כ-5,000 לוחמים מאומנים ונשק קל רב.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון העצמאית.
היערכות צבאית.
המיליציה של המפלגה, שנקראה הכוחות הסדירים של הכתאיב (ערבית: قوى الكتائب النظامية, צרפתית: Forces Regulatoires du Kataeb, הייתה ידועה גם בקיצורים KRF, RF ו-FRK), מנתה, כאמור, כ-5,000 חברים, מתוכם כ-2,000 בכוח סדיר ועוד כ-3,000 בכוח מילואים. מקורות שונים אומדים את מניין החברים בכ-8,000. החלוקה לקבוצות לחימה בתוך המיליציה נקבעה על ידי המחלקות המפלגתיות האזוריות, ה"קיסם" (ערבית: قسم). כל מחלקה הייתה אחראית באופן עצמאי לתפקוד הצבאי בשטחה, בכל האספקטים - ההגנתי וההתקפי. הכוחות המיוחדים, כגון הקומנדו והבריגדה, פעלו באופן חופשי בכל תחומי המדינה.
במאי 1975 נעשה ארגון מחדש ב-KRF, והוקמו ארבע יחידות ניידות נוספות: גדוד קשרים (ערבית: صلاح الإشارة), גדוד חמוש נוסף (ערבית: صلاح المدارة’أ), יחידת נשים (ערבית: نظامية) ויחידה ארטילרית. לקראת ינואר 1976 כבר מנתה המיליציה כ-10,000 חברים וחברות.
יחידת הקומנדו SKS.
ה-SKS (מצרפתית: Section Katâ'ib de Sécurité, מחלקת הביטחון של הכתאיב) הוקמה ב-1976 במימון סורי, כיחידה מובחרת בת אלף לוחמים, הכפופה לבשיר ג'ומאייל. ג'ומאייל השתמש בה להכנעת מנהיגים מקומיים ולביסוס שליטתו במזרח ביירות. לאחר רציחתו של ג'ומאייל הפך סמיר ג'עג'ע למפקד היחידה. ה-SKS נלחמו בדרך כלל באזור הבירה הלבנונית (ובמחנות הפליטים הפלסטיניים הסובבים את העיר), אולם לעיתים "הושאלו" גם לזירות אחרות (למשל, לדרום לבנון). היחידה הייתה ידועה לשמצה בשל חבריה ה"בריונים", שהטילו את חיתתם על הלא-נוצרים בלבנון.
חימוש וציוד.
לפני המלחמה סופק למיליציה ציוד מצבאותיהם של לבנון, מצרים וירדן, כמו גם מארגונים ימניים קיצוניים אשר תמכו בארגון, ומקורם היה בספרד, צרפת, בלגיה, בריטניה ומערב גרמניה. הנשק ששימש את הכוחות הסדירים נרכש בשוק השחור הבינלאומי או ממדינות הגוש המזרחי, כגון צ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה. מאז 1976 סופק למיליציה מימון ותמיכה חשאית בדמות נשק ותחמושת מישראל ומסוריה. התפרקות צבא לבנון וכוחות ביטחון הפנים של לבנון בינואר 1976 סייעה גם היא למיליציה להתחמש, כאשר היא מנכסת חלק מהנשק שנותר ללא בעלים.