כיוון שהמבנה האנטומי של החלל האפידוראלי בעמוד השדרה שונה מזה שבגולגולת, לדימום באזור זה יהיו מאפיינים שונים. החלל האפידורלי בעמוד השדרה מכיל רקמת שומנים רופפת ורשת של ורידים אפידורליים גדולים ודקי דופן (הנקראים גם "מקלעת הוורידים האפידורלית"). מסיבה זו, הדימום יהיה בדרך כלל מהוורידים. במקרים שבהם יש שינויים במבנה האנטומי של האזור או הפרעות שונות בקרישת הדם (המופיליה לדוגמה), עולה הסבירות לפגיעות מסוג זה.
דימום באזור זה עשוי לגרום לפגיעות שונות, כגון: לחץ על עמוד השדרה, לחץ על זנב הסוס (צרור של שורשי עצבים היורדים מחוט השדרה עד שהם מגיעים לפתח המתאים בעמוד השדרה) וכו'. הפגיעות עשויות לעורר תחושות של כאב, חולשה בשרירים ותפקוד לקוי של מערכת העיכול ומערכת השתן. האבחנה הרפואית של מצב זה מסתמכת על תסמינים רפואיים מסוימים וכן על מסגרת הזמן שבה הם מתרחשים. לרוב, יש צורך לבצע בדיקת דימות תהודה מגנטית כדי לאשש את הממצאים הרפואיים. את הבעיה ניתן לפתור, לרוב, בניתוח שבו מפחיתים את הלחץ באזור.
יש קושי לכמת את השכיחות של שטפי דם אפידורליים בעקבות הרדמה של האזור. ישנן הערכות הטוענות כי הדבר מתרחש בטווח של בין שטף דם אחד לכל 10,000 הרדמות ועד שטף דם אחד לכל ל-100,000 הרדמות. מכאן נובע, שייתכן ורופא מרדים לא יגרום לשטף דם בחולה שעבר הרדמה באזור זה אפילו פעם אחת לאורך שנות עבודתו.
Iron Man
Iron Man הוא שיר הבי מטאל שנכתב על ידי בלאק סבאת'.
הפקה.
השיר יצא לראשונה בשנת 1970 באלבום "Paranoid" ואחר כך יצא גם בשנת 1976 באלבום "We Sold Our Soul for Rock 'n' Roll".
השיר נודע בייחוד בזכות הסיפור שעומד מאחוריו וריף הגיטרה המפורסם שלו.
הסיפור של השיר מדבר על איש שנוסע בזמן ומגיע אל העתיד, בעתיד הוא רואה את סוף העולם.
האיש מחליט לחזור לעבר כדי להזהיר את שאר האנשים מסוף העולם הקרב ובא, אך בזמן שהוא חוזר לעבר הוא מוצא את עצמו בתוך שדה מגנטי שהופך את הגוף שלו לפלדה.
כשהאיש סוף סוף מגיע לעבר הוא פוגש אנשים שלא בוטחים בו ואף מסרבים להאמין לסיפור שלו מכיוון שגופו עשוי מפלדה.
הוא כועס על האנשים שמסרבים להאמין לו עד שלבסוף הוא הורג אותם, וכך הוא מביא לסוף העולם שקודם לכן הוא ראה בעתיד.
הריף המנוגן בגיטרה נחשב לאחד הריפים המוכרים והמזוהים ביתר.
הוא משמש בתוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע רבים, ביניהם ביוויס ובאטהד ורוק בבית הספר.
קצת אחרי שנת 2000 הפך הלחן של השיר להמנון פוטבול של בתי ספר תיכונים בארצות הברית.
Iron man
פלסמוליזה
פלסמוליזה היא תופעה בתא צמחי. כתוצאה מיציאת מים מהתא בתהליך אוסמוזה, מצטמצם נפח החלולית והקרום ניתק מהדופן. תוכן התא מתרכז במרכזו. התופעה מתרחשת כאשר התא נמצא בסביבה היפרטונית.
בנוסף, מוגדר גם המצב ההפוך, דהפלסמוליזה, שהוא מצב של חדירת מים לתוך התאים, לאחר שהתרחשה פלסמוליזה. בתא של בעל חיים (תא אנימלי), התא יתנפח ובמצב קיצוני הוא יתפוצץ. בתא צמחי המים יחדרו פנימה ויגרמו להתנפחות החלולית ש"תדחף" את הציטופלסמה ואת קרום התא אל הדופן עד העלאת הלחץ התוך-תאי, דבר שיגרום להיווצרות לחץ טורגור. למעשה, הדופן הקשיח של התא ימנע את התפוצצות התא, מצב שלא קיים אצל תאים אנימליים.
באדן באדן
תסמונת האשה המוכה
התפלגות היפרגיאומטרית
דמם מוחי
וודקה פרמיום
וודקה סופר-פרימיום
קרב ג' בשבט
קרב ג' בשבט התרחש כחלק ממלחמת העצמאות ביום ג' בשבט ה'תש"ח (14 בינואר 1948). הקרב נפתח עם התקפה גדולה על גוש עציון על ידי הכנופיות שבאזור, שנעזרו בערבים ובדואים שבאו מירושלים ועד באר שבע, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. ניסיונם לתפוס את מרכז הגוש ולבתר את ארבעת יישובי הגוש לשניים נכשל, וההתקפה כולה נהדפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי.
אירועי המלחמה בגוש עציון קיבלו תנופה משמעותית מדצמבר 1947 עד אמצע ינואר 1948. בגוש עציון היו באותה עת 4 יישובים: כפר עציון, עין צורים, משואות יצחק (שלושתם של הפועל המזרחי) ורבדים (השומר הצעיר). בשבוע הראשון של דצמבר 47' תקפו הערבים טנדר נוטרים. נוטר אחד נפגע ובתגובה פשטו קורס מכ"ים על מאהל בדואי בסביבה. ב-7 בדצמבר נשדדה מכונית יהודית שיצאה מגוש עציון. ב-10 בדצמבר ערבים יידו אבנים על יהודים באזור בית אומר.
ב - 11 בדצמבר 1947 התרחש אסון שיירת העשרה, בו נהרגו שישה מתושבי הגוש. ב-12 בחודש ביצעו אנשי קורס מ"כים פעולת תגמול על אוטובוס ערבי. ב-11 בינואר 1948 שמו הערבים מארב לשיירה מירושלים ונפתח קרב בין הכיתה המאבטחת למארב הערבי. למחרת פגעו הערבים בשיירה מגוש עציון, שיירת השניים, בה נהרגו חבר רבדים ונוטר מירושלים. ב-14 בינואר לפנות בוקר יצאו לוחמי החי"ש לפעולת תגמול. הם פגעו במכוניות וברחו מהמקום במהירות.
החל מדצמבר 1947 שהו בגוש כ-100 לוחמים מפלוגה ג' של גדוד מכמש מהחי"ש הירושלמי ופלוגת פלמ"ח שמנתה 55 לוחמים. אולם רוב הלוחמים לא היו מאומנים ולא ערוכים לקרב. אנשי החי"ש היו סטודנטים ברובם, לא היוו יחידה אורגנית ורק 35 מהם אומנו קודם לכן. גם בקרב לוחמי הפלמ"ח, 26 היו עדיין טירונים.
מספר ימים לפני ה-14 בינואר, דיווח המודיעין של ההגנה על ריכוזי ערבים זרים (לא תושבי הגוש). ההערכה הייתה כי יש בין 200 ל-300 ערבים מגויסים המתכוונים לתקוף את הגוש. מטרת הערבים הייתה להשמיד את ארבעת הקיבוצים ולחסל את היישוב היהודי בגוש עציון. למרות הידיעות הרבות שזרמו אל הש"י, הפיקוד העליון לא העריך נכון את גודל ההתקפה.
ההתקפה.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני שלח לגוש גדוד שמנה כ-400 לוחמים מאומנים וחמושים, אליהם נוספו ערביי הסביבה בעלי נשק אישי. התוכנית הייתה לחסום את הדרכים מפני הגעת תגבורת יהודית, כיבוש כפר עציון, השתלטות על חרבת זכריה כדי לבתר את הגוש ולהשתלט על הכביש המרכזי, ולבסוף לכבוש את 3 היישובים הנותרים. עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שמטהו היה בחרבת סוויר, סייר עם הג'יפ שלו בין היחידות ותיאם את הפעולות. ערבים רבים מהר חברון הגיעו לגוש, חלקם כדי להשתתף בקרבות וחלקם על מנת לבזוז לאחר הכיבוש. הגיעו גם נשים וילדים עם שקים וסלים כדי לאסוף את הביזה.
הערבים ארבו לחקלאים מעין צורים, ירו עליהם וכשאלה נמלטו לקיבוץ, פנו הערבים לתקוף את חרבת זכריה. הם כבשו את ההר הרוסי וכשניסו להתקדם לעבר כפר עציון, נורו לעברם מטחי יריות והם נסוגו. הם ניסו לכתר את הקיבוץ משלושה כיוונים, אך כשהתקרבו למרחק קצר נורתה עליהם אש חזקה והרחיקה אותם.
בינתיים שלח מפקד גוש עציון עוזי נרקיס שהיה במפקדתו בכפר עציון מברקים בהולים למפקדי הפלמ"ח והחי"ש בירושלים ובקש מהם לדרוש מהצבא הבריטי להתערב ולבלום את ההתקפה. לימים סיפר כי: .
חרבת זכריה הייתה הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר, שכן כיבושה יפצל את הגוש לשניים ויקל על כיבושו. זה היה כפר קטן שתושביו נטשו אותו לאחר קרב שיירת העשרה, מחשש לנקמה יהודית (זה היה הכפר הערבי הראשון שניטש במלחמת העצמאות). בחרבת זכריה התמקמו שתי כיתות של החי"ש ופיקד עליהן מפקד פלוגה ג' של גדוד מכמש מהחי"ש, מנחם ריצ'מן ("ריצ'י"). הערבים הגבירו את התקפותיהם על חורבת זכריה במטרה לכבוש את החורבה כדי לבתר את הגוש. אנשי החי"ש ביקשו מעוזי נרקיס אישור לסגת מחרבת זכריה בטענה שנגמרה להם התחמושת. לא ברור אם קבלו אישור לנסיגה אבל לאור ההתקפה החלה נסיגה מהחורבה. אריה עמית (טפר) יצא עם כוח חי"ש ופלמ"ח מעין צורים ורבדים, פגש את הנסוגים בדרך והכריח אותם לשוב ולתפוס שוב את הנקודה השלטת. הוא חימש אותם ואיים עליהם כי אם יסוגו, אנשי הפלמ"ח יירו עליהם.
לוחמי החי"ש חזרו ותפסו את העמדה והערבים החלו להתקדם לעברם. הם ירו עליהם צרורות והטילו רימונים, והערבים נעצרו. מפקד העמדה נהרג. כעת התברר כי כוון ההתקפה העיקרי היה על חרבת זכריה ושאר ההתקפות היו הסחה. אריה טפר התקשר לעוזי נרקיס וביקש רשות להתקפת נגד. נרקיס השיב לו: "עשה מה שאתה יכול".
התקפת הנגד של אריה טפר.
טפר יצא עם 3 כיתות שבכל אחת מהן עשרה לוחמים: כיתה אחת נשארה בחרבת זכריה, כיתה אחת בפיקוד הוא השאיר לחיפוי ברכס השולט, וכיתה בפיקודו יצאה לתקוף את הערבים שחיפו על חבריהם תוקפי חרבת זכריה. טפר גילה כי הערבים ישבו לנוח ולאכול. מתחת לחרבה הוא ראה כ-300 ערבים מאורגנים בשתי שורות עם דגלים ירוקים מוכנים להסתערות הסופית על החרבה. טפר ואנשיו תקפו אותם בהפתעה באש רובים ומקלע. הערבים נמלטו בבהלה כשהם משאירים עשרות הרוגים. בינתיים חוסייני שלח כוח להתקפת נגד, אך טפר כבר ביצע נסיגה טקטית קלה לאורך ציר ההסתערות. הערבים הסתערו ותקפו עמדות ריקות. בינתיים הוא סימן לגרונר והכיתה המחפה יצאה להסתערות על אותם ערבים. הכיתה של גרונר תקפה בעוצמה חזקה את התוקפים הערבים והם נסוגו, אולם כיתתו של גרונר רדפה אחריהם גם אל השדה הפתוח, שם ניתכה עליהם אש צולבת. גרונר נעמד וצעק לפקודיו לסגת, ואז נורה בחזהו ונהרג. טפר והכיתה של גרונר נשארו עד החשיכה וחזרו לכפר עציון.
תוצאות ההתקפה.
מהצד היהודי נהרגו שלושה לוחמים, אחד נפצע קשה ושמונה נפצעו בינוני וקל. הבריטים ידעו על המתרחש אך לא התערבו כלל. מפקד משטרת חברון, המיש דוגין, אמר כי נודע לו על ההתקפה רק בצהריים כשראה ערבים חוגגים בחברון. הערבים אמרו לו שכפר עציון ורבדים הושמדו. הכוח הבריטי ליד בית לחם הודיע לו כי הם בכוננות.
ערביי הסביבה התאכזבו מתוצאות ההתקפה וחששו מתגובה יהודית. הוועד הערבי העליון הואשם בהזנחת אנשיו. קרנה של משפחת אל חוסייני ירדה והערבים לא הסתמכו יותר על הכוחות המקומיים, אלא על "צבא ההצלה".