בתור האלוף הראשון של פיקוד הצפון, ייצב קו לאורך כביש הצפון והניס את כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י אל מעבר לגבול. בימיו שרר שקט יחסי בגבולות, לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק עם שלוש שכנותיה של ישראל.
כרמל פרש מצה"ל ב-1950 בדרגת אלוף.
כפוליטיקאי ואיש ציבור.
בתחילה היה חבר סיעה ב' במפא"י ובשנת 1944 נמנה עם מייסדי "התנועה לאחדות העבודה".
בשנת 1954 פרש ממפ"ם והיה ממקימי מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. בבחירות לכנסת השלישית הוצב ברשימת המפלגה במקום ה-12, אך המפלגה קבלה רק 10 מנדטים. למרות זאת, הוא מונה לשר התחבורה כנציג מפלגתו עד לסוף אותה הקדנציה (דצמבר 1959).
בסוף ספטמבר 1956 השתתף במשלחת הישראלית לוועידה שהתקיימה בצרפת, בה נידון שיתוף פעולה נגד מצרים, שהפך למבצע קדש. במהלך הטיסה מעל צפון אפריקה, דרך כרמל על מכסה פתח ההפצצה של המטוס החשוך ונפל בעדו. הוא אחז בדפנות הפתח כשפלג גופו התחתון השתלשל מחוץ למטוס ונגרר פנימה על ידי אחד מאנשי הצוות. שלוש מצלעותיו נשברו, אולם הוא השתתף בוועידה כמתוכנן.
ביוני 1958, לאחר התפטרותו מהכנסת של יצחק טבנקין, נכנס כרמל לכנסת וכיהן בה בין השנים 1958–1966 ו-1969–1977. כמו כן, שב כרמל לכהן בין השנים 1965–1969 כשר התחבורה.
כרמל שימש גם כעורך הראשי של "למרחב" - ביטאונהּ של "אחדות העבודה -פועלי ציון".
לאחר כהונתו בכנסת שימש יו"ר מועצת המנהלים של חברת אל על.
בשנת 1993 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
משה כרמל נפטר בתל אביב בגיל 92, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו שתי בנות. על שמו רחוב בחיפה.
בכחוס החולה
בכחוס החולה (באיטלקית: Bacchino Malato) הוא ציור שמן מסוג דיוקן עצמי של הצייר קאראווג'ו שצויר בין השנים 1592–1593. הדיוקן מוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא ומכונה גם דיוקן עצמי כבכחוס (האל הרומי האחראי בין השאר על היין והגפן).
הציור צויר על ידי קאראווג'ו בשנותיו הראשונות לאחר הגעתו לרומא ממילאנו - בשנת 1592. באותה תקופה היה קאראווג'ו חולה מאוד, והיה מאושפז למעלה מחצי שנה בבית החולים סנטה מריה דלה קונסולאציונה, שם צייר קאראווג'ו מספר ציורים שלא נשמרו.
הדוגמן בציור הוא ידידו הטוב של קאראווג'יו - מריו מיניטי.
יצירה זו הגיעה לאוסף של ג'וזפה צֶ'זרי ונרכשה על ידי אספן האמנות הקרדינל שיפיונה בורגזה בשנת 1607 יחד עם נער מקלף פרי ונער עם סל פירות.
ציור אוטוביוגרפי זה שימש את קאראווג'ו כפרסומת, המציגה את יכולתו לצייר הן טבע דומם, הן דיוקנאות והן ציורים של דמויות מיתולוגיות. זווית הראש של הדמות - 3/4 ממנה מופנה לצופה - אופיינית לציור מתקופת הרנסאנס, אולם ייחודה של התמונה בזווית הראש ובעווית בה היוצרת הרגשה של סבל.
ציור זה מושווה לרוב ל"נער עם סל פירות" בו מצבם של הפירות טוב יותר - דבר המעיד על מצבו הפיזי, הנפשי והכלכלי הטוב יותר של קאראווג'ו בעת ציירו את המאוחר מבין הציורים. ציור זה מזכיר גם את הנער ב"נער הננשך על ידי לטאה".
החלום והיום
החלום והיום הוא ספרה של רחל הולנדר, המספר את סיפורם של יהודי הולנד בשואה דרך עיניה של ילדה בת 11, ששרדה מחנה ריכוז בגרמניה יחד עם אמה. אביה, אחיה התאום ואחותה הקטנה נספו במחנה.
הספר יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ב-1979. מהדורה שנייה יצאה בשנת 1988.
תקציר העלילה.
יוכבד דה באר בת ה-11 נשלחת לשלושה חודשי החלמה אל משפחה יהודית אמידה בציריך שבשווייץ. אחרי שנים של חיים במחנות, תחילה במחנה הריכוז וסטרבורק בהולנד ואחר כך בגרמניה, היא וילדים כמותה נמצאים במצב בריאותי ירוד ובמשקל נמוך, ומשום כך מארגנת להם הקהילה היהודית בשווייץ מסע שיקום והבראה. יוכבד, או בטי, כפי שהיא נקראת בבית, נשלחת אל משפחת שוורץ, משפחת סוחרים אמידה, אדוקה בדתה, שלה שלושה ילדים - יונאס בן ה-13, קלרה בת ה-10 ואסתי בת ה-5.
יוכבד משתדלת לקיים את כל הוראות אמה, להתנהג יפה, לציית לדרישות מארחיה ולהתיידד עם ילדי המשפחה, אבל לבה רחוק מהם. היא מתגעגעת אל אמה, שנשארה בבית, בהולנד, אך מדי פעם משתלט עליה העבר ומשיב אותה אל הימים, שבהם עוד היו עמה גם אביה, סופר, איש חינוך, בעל ואב אוהב ומבין, אחותה הקטנה דיני ובעיקר אחיה התאום, דאוי. לעיתים היא מוצאת את עצמה בימים המאושרים שלפני המלחמה, אך ברוב המקרים היא חוזרת לימיהם במחנה, לקור, לרעב, לפחד ולאימת הבאות המתמדת. לפעמים היא מוצאת את עצמה בצריף, לבדה עם אחיה ואחותה, ממתינים לאמם ומקווים, שגם האב יורשה לבוא לראותם בערב, לפעמים היא חוזרת בדמיונה אל המסדרים הנוראים, הנמשכים עד אין קץ, או אל אימי הימים האחרונים, כשדיני הקטנה כבר איננה עמם ואביה ואחיה מתייסרים במחלה, שממנה לא יחלימו.
בני משפחת שוורץ אינם מודעים לחלומות, המרחיקים אותה מהם למחוזות שאינם מוכרים להם. לא זו בלבד, שאינם יודעים על פרקי הזמן האלה, אין הם יודעים דבר על הקורות את בטי בתקופת המלחמה וכל עניינם בה מתמצה בכך, שהיא זקוקה להחלמה ומצוות דתם מורות להם לדאוג לה למזון טוב במידה מספקת. הם אינם מתעניינים לדעת מה איבדה במלחמה ומי ממשפחתה נשאר, אם בכלל. אם המשפחה, אישה טובת לב שבעלה רודה בה, אינה מעלה בדעתה, שבהולנד מוכת המלחמה והכיבוש הנאצי אי אפשר לקנות בגדי ילדים באופן חופשי וכאשר היא שומעת, שחליפת מכנסיים חדשה וחמה נגנבה לבטי בדרכה מהולנד לשווייץ, אין היא משתתפת בצערה אלא מודיעה לה, שבכל מקרה לא הייתה יכולה ללבוש אותה אצלם, משום שבנות אינן לובשות מכנסיים. היא מודעת לכך, שלילדה יש רק חצאית וחולצה וכאשר צריך לכבס אותן אין לה שום מערכת בגדים אחרת להחלפה, אך תגובתה לכך היא השתאות, איך זה שלחה אותה אמה בלתי מצוידת כהלכה, פסיקה ביקורתית, המכאיבה לילדה ופוגעת בה. כדי לפתור את הבעיה היא נותנת לה שמלה ישנה שלה ללבישה עד שיתייבשו בגדיה, פתרון המביא עליה את לעגם של הילדים.
כל התנהגותה של משפחת שוורץ זרה לילדה ובלתי מובנת לה. ילדי המשפחה רבים ביניהם ומתקוטטים בשעה שהיא נכספת בכל רגע של יקיצה אל אחיה התאום ואל אחותה הקטנה ומוקירה כל הזדמנות לשוב אליהם בחלום, גם כשהזכרונות קשים ומכאיבים. אבי המשפחה נוהג באשתו בגסות ובקשיחות, גוער בילדיו, מתרפס לפני אחיו העשיר ומנמיך קומתו לפני הגויים, ועם זאת רואה עצמו צדיק, נדיב ורחב-לב משום שהכניס ילדה פליטת שואה אל ביתו לשלושה חודשים. ובטי מסתכלת, מקשיבה ועורגת אל אביה הנאור, החכם, הסבלן והאוהב. אצלו התפרשו מצוות הדת בחן ובחסד, לא בקפדנות מצליפה ומאיימת.
נקודות האור היחידות בחייה של בטי הם שני הביקורים שהיא זוכה להם מידידי הוריה השווייצריים, הבאים מז'נבה לראותה ולשמח אותה. אלה הם אנשים שונים בתכלית השינוי ממארחיה, פסיכולוגים במקצועם, אנשים המבינים ללב ילדים ואוהבים אותם. כאשר ידידו הטוב של אבי בטי, אלקס, בא לקחתה לטיול ממושך, זוכה לבסוף בטי לשפוך את לבה ולשאול את השאלות שהציקו לה ללא הרף - מדוע לא עלו לארץ ישראל כמתוכנן? מה קרה לאישורי הכניסה שלהם ומדוע לא הוחלפו בשבויים גרמנים, כפי שהובטח להוריה? ואיך ייתכן, שאותם אנגלים, שהיו מבעלות הברית ולחמו בגבורה כזאת בנאצים, הם אלה שחסמו לפניהם את הדרך להצלה? גם לאלקס, המבוגר, החכם והמבין, אין תשובות לכל השאלות האלה, אך הוא לפחות מקשיב לה ומנסה לענות והוא גם היחיד שאומר לבטי, שמותר לה לבכות כשהיא מרגישה צורך בכך ומותר לה גם לאכול עוגות כאוות נפשה ולא בהקצבה. (בטי גילתה את דרכם של השווייצרים, לקנות לכל הילדים בקבוק אחד של מיץ תפוחים ולהקצות להם פרוסת עוגה קטנה או חתיכת שוקולד, בשעה שהמבוגרים אוכלים ושותים להנאתם ללא הגבלה, שלא לדבר על כך, שילדים צריכים להיראות אך לא להישמע.)
לקראת סוף שהותה של בטי בשווייץ, לקראת חג הפסח, מגיע לביקור הדוד מארץ ישראל, אחיה הצעיר של מרת שוורץ, ובואו מאיר שוב את ימיה העגומים שם. רב הוזמן אל הבית ללמד את הילדים על סדר פסח, אבל את בטי אין מצרפים לשיעורים, שמא ידרוש הרב תוספת מחיר על הכללת עוד ילדה במצווה, אבל יוסי, הדוד מארץ ישראל, לוקח את הילדה תחת חסותו ומלמד אותה כל מה שברצונה לדעת על ההגדה ועל מנהגי הסדר. הוא גם נותן לה מתנה - אלבום תמונות קטן מארץ ישראל, שאליה נכספה כל כך להגיע לפני המלחמה ובמהלכה, ומספר לה על החיים בקיבוץ שלו.
סוף סוף מגיעה שהותה של בטי בקרב השווייצרים עגולי הפנים לסיומה - ומוקדם מכפי שציפתה, למרבה שמחתה. בטי חזקה יותר, לא פחות עצובה אך חכמה ויודעת יותר בהלכות עולם ואדם, חוזרת הביתה, אל אמה.
נער עם סל פירות (קאראווג'ו)
נער עם סל פירות (באיטלקית: Fanciullo con canestro di frutta) הוא ציור משנת 1593 לערך, של אמן הבארוק האיטלקי קאראווג'ו, המוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא.
היצירה צוירה זמן קצר לאחר הגעתו של קאראווג'ו לרומא ממילאנו. הדוגמן שדיגמן עבורו היה ידידו הטוב, הצייר הסיציליאני מריו מיניטי, שהיה באותה עת בן 16. ציור זה, שהיה חלק מאוספו של ג'וזפה צ'זרי, נרכש על ידי הקרדינל שיפיונה בורגזה בשנת 1607.
המועד המדויק של ציור התמונה אינו ידוע, אולם המומחים סבורים שהיצירה קדמה לציורים נוספים בהם מופיע מיניטי, כגון "מגיד העתידות", ו"המרמים במשחק הקלפים". אלה האחרונים צוירו בשנת 1594.
היצירה היא יצירה גנרית, שנועדה להראות את יכולתו של האמן להציג מרקמים וצבעים שונים - החל מעורו של הנער וקליפת האפרסק, דרך בדי הגלימה ועד לנצרי הסלסלה.