המקומון הראשון מרשת שוקן היה עיתון כל העיר בירושלים, אותו ערך יוסי קליין שיצא לאור לראשונה ב-10 באוגוסט 1979 וזכה להצלחה רבה. שנה אחר כך הושק עיתון העיר בתל אביב אותו ערך חנוך מרמרי וב-1986 נרכשה השליטה בעיתון כלבו באזור חיפה.
רוני ארן התמנה בשנת 1979 למו"ל ומנכ"ל מקומוני רשת שוקן.
בשנת 1983 רוני קליינפלד התמנה למנכ״ל רשת שוקן.
רשת שוקן נמנית עם מייסדי המקומונים בישראל בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. המקומונים אפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים. בכך, נועדו המקומונים לתת תשובה לבעיית המחיר הגואה של מודעות בעיתונות הארצית, שלא נתנו מענה הולם לבעל עסק שאינו בפריסה ארצית.
בשנת 1998, מוזג כלבו עם הוצאת המקומונים "הד הקריות", שמוציאה לאור מקומונים באזור הקריות, הגליל המערבי, נתניה וחדרה. "הד הקריות" הייתה בבעלות האחים שלמה ודורון לונדון והאחים עובד ניר ורוני נגרי, והחזיקה חמישה מקומונים: "צפון 1", "הד הקריות", "ידיעות הגליל", "חדשות נתניה" ו"חדשות חדרה". ב-2005 החל מהלך של איחוד מערכות "כלבו" ו"הד הקריות" למערכת אחת. במסגרתה הם עדיין יופצו כשני עיתונים נפרדים, אולם הם יצאו מאותה מערכת. אולם שנה אחר כך פורקה הקבוצה עקב חילוקי דעות בין השותפים השונים, וקבוצת "הד הקריות" חזרה להיות עצמאית.
בשנת 2001, רכשה את רשת מקומוני השקמה, שנוסדה בשנת 1985 על ידי שאול הרשטט. רשת המקומונים השקמה מפרסמת עיתונים מקומיים בערים חולון, אזור, בת ים, ראשון לציון, נס ציונה ובאר יעקב.
בשנת 2005, נערך איחוד בין רשת שוקן לבין "הלוח הארצי" (לוח העיר, לוח כל העיר, הלוח הבטוח, לוח כאן דרום, השקמה).
בשנת 2007, מותגו רוב מקומוני הרשת תחת השם "העיר". לאחר מספר שנים המיתוג מחדש בוטל.
אתרי האינטרנט של הקבוצה פועלים במשולב עם העיתון ונועדו להביא לגולשים תוכן מעודכן בזמן אמיתי בכל תחומי החדשות – המערכות העירוניות, האזוריות והמקומיות, איכות הסביבה, החינוך, הבריאות, הנדל"ן, התשתיות, הפלילים, התחבורה, התרבות והספורט. כמו כן עוסקים אתרי הרשת ברכילות, בצרכנות ומספק לקוראיו מאמרי דעה, טורים אישיים והמלצות.
בשנת 2010 מונה אבי סולומון למנכ"ל רשת שוקן. סמנכ"ל הרשת הוא דורון פאר.
במהלך השנים נפסקה הדפסתם של אחדים מהמקומונים, וחלק מהם נותרו רק כאתרי אינטרנט. בשנת 2021 הועברו מרבית המקומונים שנותרו לבעלותו של אבי סולומון, ורק המקומון "כלבו", של אזור חיפה, נותר בבעלות "הארץ".
מקומוני הרשת.
שמותיהם של המקומונים ברשת:
מקומונים שהפקתם נפסקה:
אבטליון (זוגות)
אַבְטַלְיוֹן היה אב בית דין בסוף תקופת הזוגות, חברו של שמעיה שהיה נשיא הסנהדרין. אחריהם באו הלל ושמאי, שחתמו את תקופת הזוגות.
שמעיה ואבטליון היו גרים, - הם עצמם, או שהיו רק בני גרים. לפי דברי התלמוד הבבלי היו מבני בניו של סנחריב, שהיה אחד ממלכי אשור.
לפי המסורת נמצאים בגוש חלב קבריהם של שמעיה ואבטליון בסמוך לכניסה לכפר. זהו מבנה קטן ובו סרקופג כפול. קבריהם היו מקובלים על עולי הרגל בימי הביניים.
המאמר במסכת אבות.
מאמרו של אבטליון מופיע במשנה במסכת אבות:
פירוש השם.
את פירוש שמו של אבטליון מביא הרב עובדיה מברטנורא:
סיפורים על אבטליון.
המעשה בהלל.
על הלל תלמידם של שמעיה ובאבטליון מסופר:
הפגישה עם הכהן הגדול.
התלמוד הבבלי מספר על אירוע שקרה בגמר עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים (מוצאי יום הכפורים). לפי התלמוד, רוב העם עזבו את הכהן הגדול והלכו לקראת שמעיה ואבטליון. בסופו של דבר הלכו שמעיה ואבטליון עם העם שהלכו אליהם, לשאול בשלום הכהן הגדול. אולם, קיים שינוי גרסאות בין התלמוד בבלי ומדרש הגדול אודות חילופי הדברים בין שמעיה ואבטליון והכהן הגדול. לפי המסופר בתלמוד בבלי, הכהן גדול זלזל בכבוד שמעיה ואבטליון והם השיבו במענה שנון וחד שהיה בו כדי להעמיד את הכהן על טעותו. במקביל, המדרש הגדול גורס שהכהן גדול "תיקן" את המילים של הזוגות להורות כי אין גדולת הכהן מחמת ייחוסו לאהרן הכהן, אלא מצד עשיית מעשה אהרן.
שלמה זלמן שוקן
שלמה זלמן שוקֶן (30 באוקטובר 1877 - 6 באוגוסט 1959) היה איש עסקים, מו"ל ונדבן יהודי יליד גרמניה, נודע בעיקר בזכות הוצאת שוקן שהקים ועיתון "הארץ" שרכש בסוף 1935.
קורות חיים.
שלמה שוקן, בנם השביעי של יצחק ואווה שוקן, נולד בעיירה מרגונין (Margonin) שליד פוזנן שבפרוסיה. ב-1901 הרחיב את "בית-מסחר האחים אורי" בלייפציג, שהייה שייך למשפחה שאחיו שמעון התחתן בה, בכך שפתח חנות נוספת בצוויקאו. זו הייתה ראשיתה של רשת החנויות המשגשגת "כלבו שוקן". ב-1907 נרשם העסק בשם "בני י. שוקן" (בגרמנית: Schocken Söhne) והתרחב כך שב-1930 כבר היו 20 סניפים והרשת הייתה רשת החנויות הרביעית בגודלה בגרמניה. אחרי מות אחיו שמעון ב-1929 היה שלמה זלמן שוקן הבעלים היחיד של הרשת. שוקן שילב שיטות ניהול מדעיות בניהול בתי הכלבו.
בסוף שנת 1915 הפגיש אותו מרטין בובר עם הסופר הצעיר ש"י עגנון. שוקן תמך בעגנון מבחינה כספית וחברתית, ונחשב לפטרונו ואיש סודו הבולט של עגנון. במאי 1925 הגיע שלמה זלמן שוקן לביקור בארץ ישראל, ועגנון העלה בפניו את רצונו להוציא לאור אוסף של כל כתביו. תוך זמן מה החליט שוקן להיות המו"ל של ספרים אלה. לשם כך הקים שוקן את הוצאת שוקן (Schocken Verlag), שהחלה לפעול בשנת 1931 ופרסמה את כתבי עגנון וכן ספרים בגרמנית מתוך מטרה להכיר ליהודי גרמניה את תרבותם. לאחר מותו של עגנון יצא לאור ספרו "בחנותו של מר לובלין", המתרחש בגרמניה של מלחמת העולם הראשונה, ויש הרואים את גיבורו, מר לובלין, כבן דמותו של שלמה זלמן שוקן. חוקרת הספרות זהר שביט ציינה: "ספק רב אם היה עגנון זוכה לתהילת עולם לולא דאגתו ומסירותו של זלמן שוקן, שדאג לרווחתו ולפרסומו של בן טיפוחיו באופן שאף סופר אחר לא זכה לו". בני טיפוחים נוספים של שוקן היו הפילוסוף מרטין בובר וחוקר הקבלה גרשום שלום.
בשנת 1915 היה שותף להקמתו של הכתב העת הציוני "Der Jude" ("היהודי") שערך מרטין בובר. כמו כן הקים את מכון שוקן לחקר הקבלה, השירה והספרות העברית וספרייה גדולה של כ-30 אלף פריטים אינקונבולות, כתבי יד, אוסף גדול מגניזת קהיר, וספרים עבריים. היה נוהג לשאת עימו לטיוליו בעולם את מסכת המוות המקורית של היינריך היינה.
במהלך חייו בגרמניה היה פעיל בתנועה הציונית וסייע ברכישת אדמות במפרץ חיפה. בעקבות עליית היטלר לשלטון חיסל שוקן את מרבית עסקיו בגרמניה, ובינואר 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו וחמשת ילדיהם. הוצאת שוקן המשיכה לפעול בברלין, אך הוקמו לה שלוחות בירושלים ובתל אביב. ההוצאה בברלין שרדה עוד כארבע שנים, עד שבשנת 1938 הוחרם רכושו של שוקן בגרמניה על ידי הנאצים. שוקן הצליח להביא את אוסף כתבי היד שלו, שהפך לספריית שוקן. גם לאחר עלייתו המשיך בפעילותו הציונית וסייע לאוניברסיטה העברית ואף היה ראש הוועד הפועל שלה בין השנים 1935–1945.
את ביתו בארץ ישראל הקים בירושלים. הבית, בתכנונו של אריך מנדלסון (שתכנן קודם לכן אחדות מחנויות "כלבו שוקן" בגרמניה), נקרא אחר כך בית זלמן שוקן. בסמוך לבית ברחוב סמולנסקין הוקמה ספריית שוקן, כדי שתשמש משכן לאוסף הספרים שלו וכמכון מחקר לחקר היהדות.
בשנת 1935 רכש שוקן את עיתון "הארץ" מידי דוד כהן. מאז נמצא העיתון בשליטת משפחת שוקן. בנו, גרשום שוקן, מונה לעורך "הארץ" בשנת 1939 ושימש בתפקיד עד מותו בשנת 1990.
ב־1940 עבר לניו יורק. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל להשבת חנויותיו שהוחרמו על ידי הנאצים לבעלותו. חלק מהחנויות הוחזר לו, והוא ניהל אותן ממקום מושבו בניו יורק.
ליום הולדתו ה-75 ביקש לקבל תואר דוקטור כבוד מהאוניברסיטה העברית, אך זו התנתה את הענקת התואר בכך שיתחייב לתרום לאוניברסיטה את ספרייתו. שוקן סירב לתנאי זה, כדי שלא ייווצר הרושם שקנה את התואר בכסף, וסבר שהוא ראוי לתואר בזכות תרומתו לאוניברסיטה כיושב ראש הוועד הפועל שלה. בעקבות מחלוקת זו לא זכה שוקן בתואר.
נישא ללילי, ולזוג נולדו חמישה ילדים: גרשום, עורך ומו"ל של "הארץ", תיאודור וחוה, שהתגוררו בארצות הברית וניהלו את הוצאת הספרים המשפחתית, גדעון, שהיה ראש אכ"א, ומיכה, שהיה אחד ממהנדסי התעשייה והניהול הראשונים בישראל.
שלמה זלמן שוקן נפטר בשנת 1959, בעת ששהה במלון בשווייץ. בספרו ספר המעשים - חיי זלמן שוקן שכתב אנתוני דייוויד על חייו של שוקן, מסופר כי בשעת מותו אחז בידיו עותק של פאוסט מאת גתה וספר של כתבי רבי נחמן מברסלב. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בהספד שנשא עגנון על קברו של שוקן אמר: "מולך מעצמו היה ר' שלמה זלמן שוקן, הון ועושר לא ירש מאבותיו, בבתי הלימודיות הגבוהים לא למד. עושרו והשכלתו קנה לעצמו מחפצו ומרצונו. מתוך עבודה קשה והתמדה מתמדת. הככר והספר ירדו כרוכים כאחד. פרשת חייו היא מופת לכח של האדם הישראלי". זמן קצר לאחר מותו של שוקן יצא לאור ספרו של עגנון, "אתם ראיתם", שאותו התכוון להקדיש לשוקן ליום הולדתו השמונים. בהקדשה לספר כתב עגנון: "לעילוי נשמתו של ידיד נפשי, ר' שלמה שוקן ז"ל".
נכדתו, רחלי אדלמן, תיארה את זיקתו לעברית:
מורשתו.
לאחר מותו מכרו ילדיו חלק מאוצרות ספרייתו, ואת יתרת הספרייה והבניין שבו שכנה העניקו לבית המדרש לרבנים באמריקה.
על-שמו נקרא רחוב שוקן בדרום תל אביב, רחוב בו עומד הבניין המרכזי של עיתון "הארץ" ורחוב שוקן הסמוך לאוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים.
בשנת 2020 הפיקו לירן עצמור וגרד האג סרט תיעודי שוקן: על גבול הקונצנזוס, בימוי נעמי בן נתן שחורי
גלובס