צ'ארלס רני מקינטוש נחשב כארכיטקט הסקוטי הכי מפורסם ומרגרט נחשבת כשולית בהשוואה אליו, אבל בזמן חייה היא נחשבה כאמנית מקורית ומשפיעה, על ידי אמנים רבים כולל בעלה שפעם כתב לה :"זכרי את חצי אם לא שלושת רבעים מכל היצירות הארכיטקטוניות שלי " ופעם אחרת כתב"מרגרט היא גאונה, לי יש רק כשרון".
החוקרת דר' רוביין קאלוורט (Robyne Calvert) עמיתת מחקר מקינטוש, אמרה שהיו ועדיין יש הרבה השערות לגבי השאלה האם נישואיה של מרגרט תרמו או פגעו בפרסומה כאמנית בפני עצמה. היא הוסיפה שמרגרט היא דמות מעניינת מאוד, בעיקר אם נזכור שבאופן כללי נשים אמניות שהיו להן יחסי עבודה עם גבר מקביל הועמדו בדרך כלל בצלו, נשים אמניות גם נטו לאבד את הקרירה האמנותית שלהן כאשר נישאו, מבחינה זו מרגרט מסקרנת בכך שהיא לא הלכה לאיבוד. דר' קאלוורט מוסיפה: שבעלה של מרגרט תמך בה להציג בתערוכות, והיא המשיכה להשתמש בשם נעוריה בתערוכות, כאשר אמניות אחרות באותה התקופה השתמשו רק בראשי התיבות של שמן הפרטי כדי להתקבל לתערוכות.
בין 1895 ל-1924 היא יצרה הרבה והייתה מפורסמת והציגה במעל 40 תערוכות באמריקה ובאירופה. בריאותה התרופפה וככל הידוע היא הפסיקה ליצור אחרי 1921 נפטרה 5 שנים לאחר מות בעלה.
רביעיית גלאזגו ויצירה משותפת.
לא ידוע מתי בדיוק נפגשו האחיות מקדונלד עם צ'ארלס רני מקינטוש וחברו הרברט מקניר. נראה שהם נפגשו ב-1892 ב'בית הספר לאמנות של גלאזגו 'שם למדו צ'ארלס והרבט בקורסי ערב. המנהל פרנסיס ניוברי הכיר ביניהם כי ראה שהם עובדים ויוצרים בסגנונות דומים. החל מ-1894 הם התחילו להציג את עבודותיהם במשותף בתערוכות הסטודנטים ולעיתים אף הציגו יצירות שייצרו יחד. היצירות התקבלו ברגשות מעורבים, היו ביקורות שציינו שהיצירות הרזות עם קווי האורך של האחיות הראו השפעה של אוברי בירדסלי היו נתעבות וזיכו אותן בכינוי 'אסכולת רוחות הרפאים' באופן מקומי הם כונו 'הארבעה'.
רוב היצירה המשותפת של מרגרט בשנות ה-90 של המאה ה-19 נעשתה יחד עם אחותה בעיקר לאחר פתיחת הסדנה המשותפת בשנת 1896 חלק מהיצירות שלהן היו משותפות, אבל הן יצרו גם לחוד. כמו סדרה של ארבעה ציורים המתארים את ארבע העונות, שמרגרט ואחותה פרנסס סיימו ב-8–1897. הן גם יצרו סדרה של איורים ליצירה Deffence of Guenevere של ויליאם מוריס.
כמו כן יצרה מרגרט בשנים אלו יצירות יחד עם אחותה ועם הגיס לעתיד הרברט מקניר, בעיקר בצבעי מים, גרפיקה ומתכות, העיצובים היו מאופינים בצורות אנושיות וצמחים מסוגננים, בקווים מאונכים הרבה פעמים דוגמאות סימטריות של גפיים שלובים, שיער מעורבל ומתולתל. סיגנונים אלו מראים שהייתה לה מודעות ליצירות של בני דורה כגון יאן טורופ וקארלוס שוואבה .
מרגרט עיצבה כמה תוכניות עיצובי פנים חשובים יחד עם בעלה ורובן יצאו לפועל בתחילת המאה ה-20 וכוללים את 'החדר הורוד' בתערוכה הבינלאומית בשנת 1903 בטורינו, בניית בית לחובב אמנות ב-1900, ואת בתי התה של וילאו ב-1902. היא הציגה עם מקינטוש ב-1900 בזצסיון הווינאי והשפיעה שם על גוסטב קלימט ויוזף הופמן . הם המשיכו להיות מקובלים מאוד בווינה והציגו גם ב'תערוכה הוינאית הבינלאומית' ב-1909.
בשנת 1902 הזוג קבל הזמנה גדולה מפריץ וארנדורפר המממן העיקרי של הסדנה הווינאית שבנה אז מחוץ לוינה וילה חדשה, שבה הציג יצירות של הרבה אדריכלים מקומיים, הופמן וקולומן מוזר כבר עיצבו שניים מהחדרים. הוא הזמין את המקינטושים לעצב את 'חדר המוזיקה' ,החדר היה מקושט בלוחות של יצירותיה של מרגרט 'האופרה של הרוחות', 'האופרה של הימים' וכמו כן טריפטיכון חדש של מרגרט בגודל של קיר 'שבעת הנסיכות' שנחשב על ידי רבים כמיטב יצירתה. שיתוף הפעולה ביניהם תואר על ידי מבקרת מהתקופה ההיא כ'אולי יצירתם הגדולה ביותר כייון שניתן להם ליצור כרצונם'.
השראה וסגנון.
מקינטוש לא החזיקה ספרי עבודה, מה שמשקף את נטייתה להישען על הדמיון יותר מאשר על הטבע. היו לה כמה מקורות להשראה, כתבי הקודש, האודיסאה שירים של ויליאם מוריס ושירים של דנטה גבריאל רוזטי והיצירות של מוריס מטרלינק. יצירותיה כמו גם היצירות המשותפות שלה עם אחותה התריסו כנגד המושגים של בני דורה על אמנות.
בראשית הקרירה האמנותית שלה, ניכרים הרבה שטחי התנסויות, בדרך כל היא ציירה מהדמיון שלה, היא פירשה מחדש נושאים מסורתיים, אלגוריות, וסמלים בצורה יצירתית. למשל מיד לאחר פתיחת הסדנה עם אחותה, היא הפכה ושינתה רעיונות כמו 'זמן' וקיץ' לצורות אנושיות מסוגננות מאוד, הרבה מיצירותיה משלבות צבעים טבעיים בהירים, צורות אנושיות מוארכות ו משחק עדין בין צורות גאומטריות ומוטיבים טבעיים. מעל לכל העיצובים שלה מראים משהו מקורי וייחודי שמבדיל אותה מאמנים אחרים בני זמנה.
יצירות מקובלות.
היצירות היותר אהודות ומקובלות מבין יצירותיה היו לוחות הג'סו שלה "מלכת מאי" אותה יצרה כדי שתשלים את הלוח "הווסייל" (The Wassail) אותם יצרה עבור "בית התה" של העלמה קרנסטון ברחוב אינגרם. ויצירתה "Oh ye, all ye that walk in Willowwood" עבור בית התה וילואו. שלושתם מוצגים כעת במוזיאון קלווינגרוב בגלאזגו. היצירה הכי גדולה שלה היא "שבעת הנסיכות" ("Seven Princesses") שלושה לוחות ג'סו בגודל קיר, בהם נראה קטע מתוך מחזה מאת מוריס מטאלינק, היצירה הייתה מאוד אהודה בווינה וחוגי האמנות שבה. כשווילה ואיירנדורפר (Waerndorfer villa) נמכרה ב-1916 היצירה נעלמה מעיני הציבור לזמן רב. בשנת 1990 היא נמצאה בארגז במרתף המוזיאון לאמנויות שימושיות בווינה. ההיצירה מוצגת מאז באוסף הקבע של המוזיאון.
בשנת 2008 נמכרה יצירתה "הוורד האדום והוורד הלבן" ("The Red Rose and the White Rose") אותה יצרה ב 1902, נמכרה במכירה פומבית בסכום של 1.7 מיליון שטרלינג (אז 3.3 מיליון דולר).
רחוב האבירים ברודוס
רחוב האבירים (ביוונית: Οδό των Ιπποτών) הוא רחוב עתיק ברודוס אשר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית כחלק מעיר ימי הביניים ברודוס.
זהו הרחוב המפורסם, החשוב והמרשים ביותר באזור הקולאכיום שבעיר העתיקה, המוביל לארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס. הרחוב כולו מרוצף אבנים שחורות לבנות.
ברחוב העתיק שכנו בתי האבן ששימשו את הקבוצות האתניות שכונו "הלשונות" - קבוצות האבירים שהרכיבו את מסדר ההוספיטלרים. הבתים נבנו בצורה אחידה כשבקומת הקרקע היו הסוסים והקומות העליונות נועדו לאבירים. לכל אחת משבע קבוצות האבירים ב"לשונות" איטליה, אוברן, אנגליה, גרמניה, פרובאנס וספרד, שהתפצלה ב-1462 לקסטיליה ולאראגון, היה מבנה משלה.
בתי האבן שנבנו בסגנון גותי, שימשו את האבירים ללינה, ארוחות משותפות וכינוסים. כיום הבתים העתיקים משמשים גופים ממשלתיים. הרחוב מתחיל בארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס במערב ומסתיים במבנה בית החולים של האבירים ובכנסייה המוקדשת לבתולה במזרח.
הרחוב הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, כחלק מעיר ימי הביניים. בנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:
פראני וזואי
פראני וזואי (באנגלית: Franny and Zooey) הוא ספר מאת ג'יי די סלינג'ר, המכיל את הסיפור הקצר פראני ואת הנובלה זואי. שני הסיפורים פורסמו יחד כספר בשנת 1961, לאחר שהופיעו במקור במגזין "הניו יורקר" בשנים 1955 ו-1957 בהתאמה. הספר מתמקד באחות ואח, פראני וזואי, שני הילדים הצעירים במשפחת גלאס, שבעלילותיהם התמקד סלינג'ר רבות בספריו.
עלילת פראני מספרת את סיפורה של פראני גלאס, אחותו של זואי, סטודנטית לתואר ראשון בקולג' לאמנויות קטן וליברלי. הסיפור מתרחש בקולג' עירוני עלום שם במהלך סוף שבוע שבו פראני מבקרת את החבר שלה ליין. פראני מתפכחת מאשליה לנוכח האנוכיות וחוסר האותנטיות שהיא רואה סביבה, ומתכננת לברוח מכך באמצעים רוחניים.
עלילת הנובלה זואי מתרחשת זמן קצר לאחר עלילת פראני, בדירתה של משפחת גלאס באפר איסט סייד בניו יורק. בזמן שאחותו הצעירה של זואי השחקן חווה התמוטטות רוחנית וקיומית בסלון הוריהם במנהטן, ­­אירוע שמותיר את אמם בֶּסִי מודאגת מאוד, זואי בא לעזרת פראני ומציע לה את מה שנתפס בעיניה כאהבת אח, הבנה ועצות חוכמה.
תקציר העלילה.
פראני.
הסיפור הקצר מתאר את פגישת סוף השבוע של פראני עם החבר שלה, ליין קוטֶל, בקולג' שבו הוא לומד. ליין לוקח אותה למסעדה אופנתית, שם במהרה פראני מתרגזת כשנראה שהוא מעוניין רק לשוחח על הפרטים הקטנוניים של תסכוליו מהאקדמיה. פראני מפקפקת בחשיבות של חינוך אקדמי ובערכם של חבריו של ליין. היא לא אוכלת דבר, חשה חולשה ובהדרגה נהיה לה קשה יותר ויותר לשוחח עם ליין. לבסוף היא הולכת לשירותים, ושם, לאחר שהיא לוחשת תפילה בבכי, היא נרגעת.
היא חוזרת לשולחן, וליין מתחקר אותה בנוגע לספר הקטן שהיא נושאת איתה. היא מסבירה לו שהספר נקרא "דרכו של עולה-רגל" ("The Way of a Pilgrim)" וכי הוא מתאר את סיפורו של נווד רוסי שלומד את הכוח שב"להתפלל בלי להפסיק". "תפילת האדון" כרוכה בהפנמה של התפילה "אלוהי ישו הנוצרי, אנא רחם עליי" עד לנקודה שבה, באופן הדומה לאמירת קואן, התפילה נהיית בלתי מודעת, כמעט כמו פעימת לב. ליין פחות מתעניין בסיפור ויותר מוטרד בשאלה אם יגיעו בזמן למסיבה ולמשחק הפוטבול, אולם כשפראני מתעלפת, הוא משגיח עליה ודוחה את פעילויות סוף השבוע שלהם. לאחר שהיא מתעוררת, ליין הולך להזמין מונית שתיקח אותה לאכסניה שבה היא שוהה, ומשאיר את פראני לבדה – בעודה מתרגלת איך להתפלל בלי להפסיק.
זואי.