העניין שגילה בגיל צעיר בפסיכולוגיה של תפיסה חושית ופסיכואקוסטיקה הוביל אותו אל IMEB, המכון הבינלאומי למוזיקה אלקטרואקוסטית בבורז', שם ערך מחקר במוזיקה אלקטרונית בשנים 1972–1973 ואל המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם) בפריז.
לורנצו פררו מקבל הזמנות ממספר רב של פסטיבלים ומוסדות, והמוזיקה שלו מבוצעת דרך קבע ברחבי אירופה וצפון אמריקה, בעיקר באיטליה, גרמניה, צרפת, בריטניה, ספרד, פינלנד, רוסיה, צ'כיה וארצות הברית.
יצירותיו הפופולריות ביותר הן האופרות "מרילין", "La figlia del mago" ("בת הקוסם"), "סלבטורה ג'וליאנו", "שרלוט קורדיי", "מונטזומה" ("לה קונקוויסטה") ו"איחוד איטליה" ("ריסורג'ימנטו!"), הקונצ'רטו הראשון לפסנתר, הקונצ'רטו לכינור, צ'לו, פסנתר ותזמורת, הקובץ של שש פואמות סימפוניות "La Nueva España" ("ספרד החדשה"), מחזור השירים "Canzoni d'amore" ("שירי אהבה"), הקפריצ'ו לפסנתר ותזמורת מיתרים, "פרודיה", "Glamorama Spies", "אוסטינאטו" ,"Tempi di quartetto" לרביעיית מיתרים, והבלט "פרנקה פלוריו, מלכת פאלרמו". ב-1986 הגיש פררו לתחרות "פרס איטליה" את יצירתו "לה פוגה די פוסקולו". המוזיקה שלו יוצאת לאור בהוצאת קאזה ריקורדי, מילאנו.
כמנהל פעיל של אירועי אמנות, כיהן פררו כמנהל אמנותי של פסטיבל פוצ'יני בטורה דל לגו, (1984-1980), אוניון מוזיקלה בטורינו (1987-1983), פסטיבל ארנה די ורונה (1994-1991), ויריד "מוזיקה 2000". ב-1999 היה שותף לייסוד ותיאום "חג המוזיקה", תצוגה של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקת עולם במילאנו, וארבע שנים אחר כך ניהל את פסטיבל ראוולו.
בשנת 2007 התמנה פררו למועצת המנהלים של איגוד הסופרים והמו"לים האיטלקים (SIAE) ונבחר לנשיא הארגון. באותה שנה הוציא לאור את ה"מדריך לכתיבת מוזיקה" (Manuale di scrittura musicale), ספר הדרכה המתאר את כללי היסוד לכתיבה נכונה ואלגנטית של מוזיקה, מבחינה אורתוגרפית וגרפית כאחת. המדריל פונה אל כלל המלחינים, המוזיקולוגים, המורים, הסטודנטים והעורכים הזקוקים לעצה מעשית. בשנת 2008 תרגם, ערך והוציא לאור את "Lo studio dell'orchestrazione", ההוצאה האיטלקית של "חקר התזמור" של המלחין סמואל אדלר, מדריך תזמור הנחשב לציון דרך בתחום זה.
לורנצו פררו מכהן כפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של מילאנו מאז 1980. הוא לימד גם בסניף האמריקאי של אוניברסיטת גווידו קארלי של רומא במרילנד. זאת ועוד, כחבר באיגוד הלאומי של מלחינים, לברתנים וסופרים של איטליה, היה סותף לייסוד הברי האירופאית של מלחינים ופזמונאים (ECSA), ומאז 2011 הוא יור CIAM, המועצה הבינלאומית של כותבים בתחום המוזיקה, שהיא ועדה בקונפדרציה הבינלאומית של אגודות סופרים ומלחינים.
פררו תואר ב"מילון גרוב החדש לאופרה" כ"מלחין האופרה המצליח ביותר באיטליה בדורו. ובמדריך פנגווין החדש לאופרה" כ"מייצג עיקרי במגמות הנאו-טונאליות המשותפות לרבים ממלחיני איטליה בדורו, התומך בסוג של תיאטרון מוזיקה סיפורי, שמיועד לקהל רחב יותר מזה, שיורשי המסורת המודרניסטית יכולים להשיג."
יצירות.
נוסף ליצירות המקוריות הרשומות להלן, השלים פררו את תזמור הגרסה השלישית של האופרה "לה רונדין" מאת ג'אקומו פוצ'יני, שעלתה בהצגת בכורה בתאטרו רג'ו די טורינו ב-22 במרץ 1994. הוא כתב עם קבוצה של עוד שישה מלחינים איטלקים את ה"רקוויאם לחללי המאפיה" (Requiem per le vittime della mafia), יצירה משותפת לסולנים, מקהלה ותזמורת, לטקסט איטלקי מאת ויצ'נצו קונסולו. הרקוויאם בוצע לראשונה בקתדרלה של פלרמו ב-27 במרץ 1993. עוד חיבר מוזיקה לאקס הפתיחה של האליפות העולמית בסקי אלפיני ב-1997, כולל ההמנון הרשמי, מוזיקה נלווית להפקות במה, ופסקול לסרט. המוזיקולוג הבריטי דייוויד אוסמונד-סמית' תיאר את סגנונו כ"סינתזה נועזת בין מסורות קלאסיות ופופ [...] שאיננה שוכחת לעולם את קודמיה בני המאה ה-19."
יהוא (שם פרטי)
יֵהוּא הוא שמם של כמה אישים במקרא. הבולט בהם הוא יהוא בן יהושפט בן נמשי מלך ישראל, הידוע גם ממקורות חיצוניים בני התקופה. נראה שמעיקרו הוא שם תאופורי המורכב מן היסוד יוֹ- (&lt; יהו-), המתייחס כרגיל לה', בתוספת כינוי הגוף הוּא, במתכונת דומה לשמות המקראיים אֲבִיהוּא ואֱלִיהוּא. אולי הוא קיצור של צירוף מעין "ה' הוא (אלי)" או כיוצא בו. הצורה יֵהוּא במקום *יוֹהוּא (&lt; *יהוהוא) משקפת כנראה בידול פונטי שחל ברצף של שתי תנועות מעוגלות: o-u &gt; e-u. תופעה מקבילה מתועדת בשם יְהוֹשֻׁעַ, שבימי הבית השני התגלגל לצורה יֵשׁוּעַ (במקום *יוֹשׁוּעַ).
עדות למבטא השם במאה התשיעית לפני הספירה מצויה באובליסק השחור של שלמנאסר השלישי, שבו מוזכר יהוא מלך ישראל כשליט וסאל המעלה מס למלך אשור. שמו מופיע שם בצורה ia-ú-a. קשה לשחזר את צורת ההגייה העברית הקדומה המדויקת העומדת בבסיס תעתיק זה (אולי *יַוְהוּאַ [yawhūʔa]), אבל נראה שהתנועה הסופית משקפת הגייה קדומה של כינוי הנסתר הפרוד בצורה הוּאַה, מסורת הידועה גם ממגילות מדבר יהודה מאות שנים אחר כך.
Black Pink
חוג הפועלים
חוג הפועלים (ביידיש: אַרבעטער רינג) הוא ארגון יהודי שלא למטרת רווח המקדם צדק חברתי וכלכלי, את הקהילה היהודית וחינוך כולל לימודי יידיש ותרבות אשכנזית. הוא מפעיל בתי ספר ותוכניות לחינוך ביידיש ותוכניות שנתיות של קונצרטים, הרצאות וחגיגות בנוסח חילוני של חגים. לארגון יש סניפים בכל צפון אמריקה, מטה ארצי בניו יורק והוא כולל כ-11,000 חברים. בבעלותו מחנה קיץ בהופוול ג'נקשן (Hopewell Junction) בניו יורק אותו הוא מפעיל הנקרא קמפ קינדער רינג. הוא מפעיל גם אתר נופש למבוגרים בברונקס.
הארגון הוקם בניו יורק ב-1892 על ידי מהגרים יהודים דוברי יידיש ממזרח אירופה. ב-1900 הוא הוקם כארגון ארצי. בתחילה פעל חוג הפועלים כחברה לעזרה הדדית שעוזר לחבריו להסתגל לחיים החדשים באמריקה. הוא סיפק ביטוח חיים, עזרה במצב של אבטלה, ביטוח בריאות, שירותי קבורה והשכלה כללית דרך הסניפים שלו ברחבי ארצות הברית. תוך זמן קצר הצטרפו לארגון הבונד שהיו סוציאליסטים ממוקדים יותר מבחינה פוליטית שדגלו ברעיון של אוטונומיה תרבותית ביידיש כדרך להתנגד להתבוללות. החוג הקים את פאלקסבינע – קבוצת תיאטרון יידיש וקידם אמנויות יהודיות ומוזיקה וכן תוכניות לימודים לילדים ומחנות קיץ ביידיש. הייתה לו השפעה רבה בתנועת העבודה והוא צמח ליותר מ-84,000 חברים במאת סניפים בצפון אמריקה הוא גם נעשה מעורב בעיתון היידי "פארווערטס" ותפעל בתי אבות, מרפאות ושירותים אחרים.
מבחינה פוליטית התרחק החוג מסוציאליזם ונטה לליברליזם בתקופת הניו דיל. בשנות ה-60 החל לרדת מספר החברים בחוג כשיהודים הצטרפו למעמד הבינוני ועברו מן הערים לפרוורים וחוג הפועלים לא נראה כבר חיוני כפי שראו אותו קודם לכן. במאה ה-21 סיים הארגון את תוכנית הביטוח הרפואי שלו, ייעל את פעילויותיו, נפרד מהפארווערטס וחזר לשליחותו לחינוך ולקידום קהילה יהודית, תרבות יידיש חילונית ואקטיביזם למען צדק חברתי. הוא מכר את הבניין שהיה לו באיסט סייד ועבר למשרדים חדשים במרכז גרמנט (Garment Center) ב-2011.
היסטוריה.
התחלה עד 1930.
עם הפוגרומים הידועים כסופות בנגב בשנים 1881 ו-1882 נמלטו ממזרח אירופה יותר משני מיליון יהודים דוברי יידיש והיגרו, ברובם, לארצות הברית ורבים מהם לניו יורק. הם הגיעו, בדרך כלל, חסרי פרוטה ורובם המכריע הצטרף לתעשיית הביגוד המתפתחת במהירות אבל נצלנית. אחרים מצאו עבודה כרוכלים, תכשיטנים, כובסים, מורים לעברית ובעלי חנויות. כדי לעזור אחד לשני בהסתגלות לחיים החדשים באמריקה הם יצרו אגודות לעזרה הדדית. חוג הפועלים נוסד בניו יורק ב-4 בספטמבר 1900 כארגון ארצי שהתפתח מחברת חוג הפועלים של ניו יורק שנוסד ב-1892 על ידי חייטים ויצרן כובעים יהודים. הוא סיפק, מיד לחברים בו ביטוח חיים, עזרה מסוימת למובטלים, ביטוח רפואי, אינטראקציה חברתית כמו ריקודים. מטרתו הכללית הייתה לעזור לפתח אצל הפועלים תחושת סולידריות, נקודת מבט נאורה, חתירה על ידי אחדות להשגת השפעה ולהביא ליום בו יהיו חופשיים לגמרי מניצול ודיכוי. שלא כמו קבוצות אחרות לעזרה הדדית הייתה לארגון סדר יום סוציאליסטי שלקחו אותו ברצינות. הוא פעל לביטול עבודת ילדים, לייסוד ביטוח סוציאלי ולקצר את יום העבודה.
הארגון התחיל להקים רשת ארצית של סניפים אוטונומיים זמן קצר אחרי ייסודו שסיפקו שירותים שונים לחברים בהם. מ-1905 ההגירה המואצת לארצות הברית בעקבות פוגרומים נוספים ברוסיה הביאה אתה בונדיסטים בעלי תודעה פוליטית מפותחת. הבונדיסטים דגלו ברעיון של אוטונומיה תרבותית ביידיש אנטי ציונית ובזהות יהודית חילונית. רעיון זה נתמך במערכת חינוך ובספרות ביידיש. רבים מהבונדיסטים הצטרפו לחוג הפועלים ודחפו להילחם בעבודה נצלנית וכן להרחיב את הפעילות הלאומית לכיוון חינוך ביידיש ולהתמקד בתרבות ביידיש ולא רק להסתפק בעזרה כלכלית. רבים מן החברים הוותיקים טענו שהארגון יכול, בקושי, להרשות לעצמו לתת את העזרה המסורתית לחברים בו. ויכוח זה התקיים במשך עשרים שנה. חיים ז'יטלובסקי והבונדיסטים הצליחו לשכנע להקים מגוון של פעילויות תרבותיות שנועדו להביע ולהביע את הרוח היהודית החילונית, כמו פאלקסבינע – להקת תיאטרון ביידיש שהוקמה ב-1915, הוצאת ספרים ביידיש, תזמורת ותערוכות אמנות שנתמכו על ידי הסניפים ברחבי המדינה. כמו כן בתי ספר ללימוד יידיש אחרי הצהריים לילדים ובני נוער (פעילות זו החלה ב-1918), הרצאות למבוגרים וכתב העת הספרותי והפוליטי של הארגון דער פריינד וכתב עת פדגוגי – אונדזער שול עבור המורים.