המילה "צ'אנגו" נמצאת בשם ההונגרי של כפר במחוז קובאסנה שבמרכז רומניה, בחבל הסקלרים - צ'אנגוטלפ - "התנחלות הצ'אנגו" (ברומנית קרפינני Cărpinenii), כמו כן נמצאת בשמה של פסגה בהרי נמירה - פסגת צ'אנגאו Ceangău שגובהה 1398 מ', ובשם של רחוב בבודפשט (Csángó Utca) (רחוב צ'אנגו).
în 8 iunie 1443: actul de donaţie al lui Ştefan, fiu al lui Alexandru cel Bun: „această adevărată slugă a noastră, pan Iliiaş Sanga, a slujit nouă drept şi credincios” (המשרת המהימן שלנו, פאן איליאש סאנגה, ששירת אותנו ביושר ומסירות
את ההונגרים בנסיכות מולדובה הוא מכנה "צ'אנגואים-מדיארים" (צ'אנגואים-הונגרים). ב-1772 פטר זלד ערך עצומה בשם הקהילה הכנסייתית בניקולשט, שבה התלוננו תושבי ניקולשט נגד "ההונגרים מלונקה" המכונים "צ'אנגואים" (csango dictis). זאת בהקשר של הסכם שהושג לפני 30 שנה, שאותו הפר אדם בשם אנטאל ציקו (Antal Cziko) מן היישוב פרומואסה, ושלפיו הורשו בני פרומואסה לרעות במרעה על ההר מיניטה Minyite, הקרוי גם הגייש Hegyes, תמורת מס של 12 פלורין.
המוזיאולוג אנטון קושה סבר שדברי הכומר זלד בדו"חו הראשון הוא "אתנונים מזויף". אולם הכומר טען שהתושבים עצמם קוראים לעצמם "צ'אנגו מדיארים"
כעבור שבעה עשורים גם אדם בשם אינצה פטראש, שמקורו באותן הקהילות של צ'אנגואים וחי כל חייו בקרבם, אישר כי "צ'אנגואים" היה שמם.
המרצה מריוס דיאקונסקו מהפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט הדגיש שהכומר הסקלרי פטר זלד לא יצר את האתנונים בצורה מלאכותית, אלא תיאר מציאות כפי שהווה אותה אישית. לאותם מסקנות כמו זלד הגיע כעבור ששה עשורים גם הכומר אינצה פטראש, שהיה בן לקהילת צ'אנגואים וחי בתוכה.
מוצא הצ'אנגואים.
מוצא הצ'אנגואים היה במשך הזמן אחד מהשנויים ביותר במחלוקת, מה שהשאיר מקום לתאוריות רבות וסותרות. תאוריות אלה התבססו במידות שונות על מחקרים מדעיים, אולם הן לעיתים קרובות מושפעות על ידי ההשקפות המדיניות של שתי המדינות השכנות היריבות - הונגריה ורומניה.
האינטרס הלאומי הדהד בעיקר בשני כיוונים ראשיים בנוגע להסבר מוצאם של הצ'אנגואים: תאוריית הרצף או ההמשכיות, הנתמכת על ידי האנתרופולוגים ההונגרים, ותאוריית המדיאריזציה (הונגריזציה) הנתמכת על ידי רומנים.
לפי תאוריית הרצף פרוטו-צ'אנגואים הגיעו לפני פלישת ההונגרים באגן הפאנוני במאה התשיעית ומכאן ניתן היה לשער כי הצ'אנגואים הם אוכלוסייה ותיקה מקרב השבטים המדיארים שבאותה תקופה שהו בין הנהרות דנייפר ודנייסטר. גיולה לאסלו (1986) חילק את פלישת המדיארים לפאנוניה לשני שלבים: אחת במאה השישית והשנייה במאה התשיעית, כאשר שרידי הגל ההונגרי הראשון הם הסקלרים והצ'אנגואים, בעוד הגל השני הם ההונגרים של ימינו.
תאוריית המדיאריזציה פותחה בעיקר על ידי הרומני פטרו רמניאנצו (1944) עם תוספות של דומיטרו מרטינאש (1985).לפיה הצ'אנגואים היו במקורם רומנים מטרנסילבניה שהועברו לנצרות הרומית-קתולית ונאלצו לאמץ את השפה ההונגרית. תאוריה זו עדיין הפופולרית ביותר ברומניה והיא קודמה על ידי חוגים שונים, לרבות כמה ארגונים בתוך הכנסייה הקתולית ובקרב צ'אנגואים הקתוליים הדוברים רומנית, כמו אגודת הרומיים -קתוליים ע"ש דומיטרו מרטינאש, וכן על ידי הממשלה הרומנית ועל ידי כמה אקדמאים
אף-על-פי ששתי התאוריות הקוטביות האלה הנתמכות בשני המחנות היריבים, הופרכו על ידי מדענים בני זמננו, הן ממשיכות להישאר פופולריות, כל אחת בארצה.
על אף ההשערות הסותרות האלה, לצ'אנגואים עצמם קיימות השקפות לגבי מוצאם. מאידך, חלק מהם מחשיבים עצמם הונגרים, וזאת ללא שום רגש פלגני, אוטונומיסטי או רגש אתנו-פוליטי אחר. קיים מגוון תחושות זהות - החל ממיעוט המחשיב עצמו כהונגרי גם מבחינה אתנית וגם מבחינה הזדהות לאומית, ועד לכאלה הסבורים שהם רומנים רומיים-קתוליים ממוצא הונגרי וכאלה המכנים את עצמם פשוט "מולדובנים רומיים-קתוליים". ההשקפה האחרונה המוזכרת היא מהנפוצות ביותר בקרב הקהילה והיא דומה לזו, למשל, של הטטרים של קרים הנוהגים לזהות את עצמם כ"מוסלמים של קרים" אשר כקבוצה אתנית דוברת שפה טורקית, או של האמיש בארצות הברית המגדירים את עצמם על ידי ההשתייכות הדתית ולא על ידי המוצא והניב הגרמני שלהם.
דעה מסורתית לגבי המוצא של עצמם הייתה קיימת אצל הצ'אנגואים עוד המחצית השנייה של המאה ה-18. היא התייחסה לשורשים הונגרים ולשורשים גרמנים
שני הנרטיבים הקוטביים הרשמיים והחצי-רשמיים בנוגע למוצאם חיזקו אחרי שנת 1989 בקרב הצ'אנגואים משבר זהות עוצמתי שנמשך כבר יותר ממאה שנה. רבים מקרב הצ'אנגואים אינם משוכנעים במוצאם ובשייכותם האתנית, ואלו שיש להם השקפה מגובשת כלשהי אינם מעזים לחושפה בפומבי. על רקע זה הופיעו מחלוקות גם בתוך קהילתם.
מחקרים בינלאומיים בתחום הגיעו למסקנה שהצ'אנגואים הם ממוצא הונגרי עם יוצאים מן הכלל מעטים כמו מקרים אחדים של מתבוללים ממוצא רומניה, גרמני, פולני, איטלקי וצועני.
כיום מקובל לחשוב כי ההונגרים המולדובנים הגיעו למיקומם הנוכחי בימי הביניים מכיוון מערב, מהאגן הקרפטי. עדיין נשאר להבהיר מאיזה מקומות בדיוק יצאו התושבים ההונגרים אל מולדובה: מעמק הסאמוש ואגן הטיסה העליונה או מהמישור הטרנסילבני
ההונגרים המולדובנים לא התהוו כקבוצה הומוגנית, לא מבחינה היסטורית ולא מבחינה לשונית-אתנוגרפית. רוב החוקרים בתחום אינם מסכימים עם השימוש במושג " צ'אנגו" באופן כללי, ומעדיפים להבדיל בין ההונגרים שהתיישבו במולדובה בימי הביניים לבין פליטים סקלרים שהגיעו לשם במאות ה-17–19 (במיוחד בשלהי המאה ה-18) בגלים קטנים יותר או גדולים יותר. חוקרים אחרים משתמשים במושגים "הונגרים מולדובנים" ו"סקלרים מולדובנים", בעוד שאחרים מנסים להגדיר את ההבדלים הבולטים, על ידי השימוש במונחים "צ'אנגואים הונגרים" ו"הונגרים-סקלרים"
תאוריות המוצא הטורקי הקדום.
לפי התאוריה הכללית לגבי מוצאם הטורקי הקדום של הצ'אנגואים הם היו צאצאים של אוכלוסיות טורקיות שאימצו את השפה ההונגרית או שהתערבבו עם הונגרים וסקלרים לפני המאה ה-13. ההשערה השנייה זכתה לתמיכה בקרב חוקרים רומנים ידועים. גזה פרנצי טוען שרק לקבוצה הדרומית (מאזור בקאו) היו שורשים טורקיים.
לפי ניקולאיה יורגה מקורה של קהילה זו באוכלוסייה טורקית שהתיי/בה במזרח הקרפטים לפני ההונגרים. היא השאירה עקבות בטופונימים של האזור המסיב צ'אחלאו, הרי ראראו וכו'. יורגה מזכיר שמרבית הסקלרים חיים ממערב לקרפטים. האגף המזרח ההונגרי של הסקלרים נמצא מזרחית מהרי הקרפטים, עם רצף של כמה יישובים ממזרח לנהר סירט, שאותם הקימו הוסיטים במאה ה-15.. כמו כן בין נהר פרוט לדנייסטר ישנה עוד מובלעת קווית של אוכלוסייה הונגרית עד לצ'ובורצ'יו, משמאל לדנייסטר.
תאוריית המוצא האווארי.
בשנת 1986 ניסח גיולה לאסלו תאוריה לפיה האגן הפאנוני נכבש בשני שלבים:לראשונה במאה השישית- על ידי האווראים,
ובפעם השנייה במאה התשיעית על ידי המדיארים (הונגרים) בראשותו של ארפאד. שרידי הגל הראשון הם הסקלרים והצ'אנגואים, בעוד שהגל השני עם ההונגרים של ימינו,
תאוריית המוצא הקומני.
באמצע המאה ה-19 התפרסמה התאוריה, הנחשבת כיום לרומנטית, שהצ'אנגואים יכולים להיות ממוצא קומני. תאוריה זו הסתמכה על האמונה העממית בייחוס בין השפות ההונגרית, ההונית והקומנית, ולא התחשבה במוצא הפינו-אוגרי או אוגרו-אלטאי של השפה ההונגרית ובמוצא הטורקי קדום של השפה הקומני.
נסיבות התיישבותם של קומנים באזור מולדובה קשורות לתבוסתם בקרב על נהר קלקה בשנת 1223. אז נאלצו הקומנים להימלט מן האזור שבין הנהרות דון ודנייפר. על מנת לזכות בחסות ממלכת הונגריה חלק מהקומנים התנצרו בשנת 1227 לפי הדת הקתולית והאפיפיור הקים בהזדמנות זאו את בישופות קומניה שפיקחה על שטח שבין נהר סרט להרי הקרפטים המזרחיים, זהה לשטח שהיה קודם לכן בשליטת האבירים הטבטונים.
נסיבות התיישבותם של קומנים באזור מולדובה קשורות לתבוסתם בקרב על נהר קלקה בשנת 1223. אז נאלצו הקומנים להימלט מן האזור שבין הנהרות דון ודנייפר. על מנת לזכות בחסות ממלכת הונגריה חלק מהקומנים התנצרו בשנת 1227 לפי הדת הקתולית והאפיפיור הקים בהזדמנות זאו את בישופות קומניה שפיקחה על שטח שבין נהר סרט להרי הקרפטים המזרחיים.
לפי ההיסטוריון הרומני דימיטריה אונצ'ול, יחד עם הגעתם של יסודות רומנים וסקלרים מטרנסילבניה מזרחית מהקרפטים, הופיעו במחרב בשליטה קומנית גם קהילות של צ'אנגואים.
אגרות האפיפיור גרגוריוס התשיעי במאה ה-13 ושל הבישוף תאודוריק מזכירות נוכחותם של הקומנים, הסכסונים הטרנסילבנים, הסקלרים, ההונגרים והוולאכים בתחומה של בישופות קומניה. הרומנים, המאורגנים בישויות מדיניות קטנות, היוו ככל הנראה, את רוב האוכלוסייה שבטח הבישופות, אולם דתם הייתה נוצרית אורתודוקסית. והתנגדו להמרת דתם לקתוליות.
הכומר אלק גגה (Gegő Elek) מצא במחקרו משנת 1838 שיכול להיות רצף בין הקומנים מהאימפריה הקומנית לשעבר שנהרסה על ידי הפליה המונגולית הגדולה מהשנים 1241–1242 והאוכלוסייה הצ'אנגואית בחבל מולדובה. כך היה סבור גם הבלשן ההונגרי ברנאט מונקאצ'י
והבלשן הגרמני הידוע גוסטב וייגאנד. האחרון חקר אישית מבחינה לשונית כמה כפרים צ'אנוגאים וביסס את השערתו על ההיגוי השורק, אותו החשיב כשריד מאוחר מן השפה הקומנית/ עם זאת, דעותיהם של וייגאנד ושל מונקאצ'י נחשבות שגויות, מכיוון שלא נמצא התאמה בין שפת הקומנים ובין תכונה זו של ההונגרית שבפי הצ'אנגואים.