אהבתה המוזרה של מרתה אייברס (באנגלית: The Strange Love of Martha Ivers) הוא סרט דרמה אמריקאי מסוגת סרט אפל משנת 1946 בבימויו של לואיס מיילסטון, עם ברברה סטנוויק, ואן הפלין קירק דאגלאס וליזאבת סקוט בתפקידים הראשיים. בסרט מופיעה גם השחקנית ג'ודית אנדרסון שהתפרסמה במשחקה בסרט רבקה.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר Love Lies Bleeding של ג'ון פטריק.
זו הייתה הופעתו הראשונה של קירק דאגלס בקולנוע. המפרי בוגארט ולורן בקול שלמדה איתו באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, המליצו עליו לפני המפיק האל ואליס.
ג'ון פטריק היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (פרס שחולק עד 1956).
תקציר העלילה.
שנת 1928 בעיירה אייברסטאון. מרתה אייברס בת 13 גרה אצל דודתה הקשוחה (ג'ודית אנדרסון) לאחר שאביה ואמה נפטרו. היא לא סובלת את דודתה ומחליטה לילה אחד לברוח עם חברה סם מסטרסון. הם עולים לרכבת אך מרתה נתפסת ומוחזרת לדודתה. בבית הדודה מתגורר המורה מר אוניל ובנו וולטר. בלילה חזר למקום סם דרך החלון. בחוץ יש סערת ברקים והפסקת חשמל.
הדודה עולה בחושך לאור נרות והחתולה של מרתה עוקפת אותה היא חובטת בחתולה ובתגובה חובטת בה מרתה. הדודה נופלת, שוברת את מפרקתה ומתה. וולטר ואביו נוכחים ומר אוניל אומר שיגן עליה כל עוד ירוויח מזה.
שנת 1946. וולטר אוניל (קירק דאגלס) הוא כעת תובע כללי באייברסטאון. מרתה אשתו (ברברה סטנוויק) ירשה את בית החרושת והרחיבה אותו והיא כעת האישה העשירה בעיירה.
סם מסטרסון (ואן הפלין) הוא כעת מהמר נודד ללא כתובת קבועה. הוא מתגלגל במקרה לאייברסטאון לאחר שמכוניתו ניזוקה בתאונה. הוא משאיר את רכבו במוסך ומסתובב בעיר. שם הוא מוצא את טוני מרצ'ק (ליזאבת סקוט), אסירה משוחררת על תנאי. הוא מזמין להם חדרים סמוכים במלון ולמחרת היא נעצרת בגלל הפרת הסכם השחרור. סם מחליט לבקש את עזרתו של וולטר.
וולטר מופתע לראות את סם כעבור 18 שנה. הוא חושב וסם הגיע לסחוט אותו ושולח בלשים להכות אותו כדי שיעזוב מהר את העיירה. סם מבקר בארכיון המשטרה ומסתבר לו כי אשמת הרצח הוטלה על עבריין שלא היה לו קשר לזה וכי המושבעים הושפעו מעדותיהם של מרתה ווולטר והנאשם הורשע ונתלה. כל זה מעיק על מצפונם של הזוג וולטר מוצא מפלט בשתיית אלכוהול.
מרתה נפגשת עם סם ואהבתה ניצתת מחדש. היא לא אוהבת את וולטר ונישאה לו בגלל לחצו של אביו שאיים עליה. כעת היא רוצה את סם למרות שהוא דורש חצי מהונה. מצפונם של וולטר ומרתה מייסר אותם על שגרמו להוצאה להורג של חף מפשע. וולטר פונה לשתייה ובאחת הפעמים הוא מתגלגל במדרגות ונפגע ומרתה מבקשת מוולטר להרוג אותו אבל הוא מסרב ומגיש לו עזרה.
לבסוף מרתה מבקשת לסיים את חייה. היא מתקרבת לוולטר, שולפת מכיסו את האקדח ויורה בעצמה מיד לאחר מכן יורה וולטר בעצמו.
סם עוזב עם טוני את העיירה.
כוח קטלני (סדרת טלוויזיה)
כוח קטלני («Убойная сила») היא סדרת דרמה בלשית רוסית המבוססת על יצירותיו של אנדריי קיווינוב. שודרה בערוץ ORT כספין אוף לסדרה "רחובות הפנסים השבורים". בסך הכל, משנת 2000 עד 2005 יצאו 6 עונות (57 פרקים).
עלילה.
שנת 1999, סנקט פטרבורג. העלילה מתמקדת בצוות המבצעי של מחלקת משטרת סנקט פטרבורג ובמחלק הרצח במטה. העונה הראשונה של הסדרה כוללת סיפור חקירה שמתפרס על פני תשעה פרקים. בעונות שלאחר מכן, ככלל, כל עונה היא סיפור בלשי נפרד.
הדמויות הראשיות של הסדרה איגור פלאחוב וואסילי רוגוב הם שוטרים, הנאבקים בפשע המאורגן. הגיבורים עובדים בשכר פרוטה ומסכנים את חייהם. בעונה הראשונה הדמויות הראשיות הן שוטרי מחלקת המשטרה המחוזית. אנטולי דוקאליס, שלא מאבד קשר עם חבריו הוותיקים (גיבורי הסדרה "רחובות הפנסים השבורים", מועבר למחלקה של פלאחוב ורוגוב. החל מהעונה השנייה עובדי מחלקת המחוז פלאכוב, רוגוב ושישקין מועברים למטה המשטרה, תחת פיקוחו הישיר של הגנרל סן-סאניץ'. כאן מתפצלים דרכיהם של השוטרים דוקאליס, וולקוב, לרין וסולובץ והשירות משליך אותם למקומות שונים: לוס אנג'לס, צ'צ'ניה, קאן, דרום אפריקה ובכל מקום שהם מגיעים אליו הם מפגינים מקצועיות גבוהה, תושייה וחוש הומור, המאפשר להם בכבוד לצאת מהנסיונות הקשים ביותר.
בעלילת הסדרה פרודיה נסתרת רבה, עם זיכרונות וציטוטים מסרטים וספרים מפורסמים (כמו "השמש הלבנה של המדבר", "קולומבו", "ייחוד הציד הלאומי", "מקום המפגש אינו ניתן לשינוי", "שודדים ישנים", יצירות שרלוק הולמס ורבים אחרים).
פילוסטורגיוס
פילוסטורגיוס (ביוונית: Φιλοστόργιος; 368 – 439 בערך) היה היסטוריון של הכנסייה במאות הרביעית והחמישית.
ביוגרפיה.
מעט מאוד מידע על חייו זמין. לדבריו, הוא נולד בכפר בוריסוס שבקפדוקיה לאֶוּלמפיה (בגרסאות אחרות אולמפיוס ואולמפיון) ולקרטריוס. אמו הייתה בתו היחידה של ראש הקהילה המקומית, אניסיוס. אביו של פילוסטורגיוס היה האנומויאוי , כלומר חבר בזרם נוצרי שהאמין בגרסה קיצונית של אריאניות, הטיל ספק בתיאור השילושי של מערכת היחסים בין האל האב לבין ישו, והכנסייה הגדירה אותו מינות. בעקבות בעלה שינתה אמו את אמונתה גם היא, ובהמשך שינו את אמונתו גם שאר בני המשפחה המורחבת. עבר לקונסטנטינופול בגיל צעיר, ככל הנראה בסביבות 388.
הוא כתב ספר על היסטוריה של המחלוקת בדבר האריאניות, מראשית המחלוקת ועד 425 לפחות, שכותרתו "היסטוריה כנסייתית" (Ἐκκλησιαστικὴ ἱστορία). מכיוון שלא כתב מנקודת המבט ה"אורתודוקסית", הספר מיוחד בשדה ההיסטוריות הכנסייתיות. פילוסטורגיוס דאג להצדיק את אמונתו האנומויאוית, ומתמודד עם טיעוני-נגד בסגנונו המלומד. הוא ראה בכל מה שאירע מאז ועידת ניקיאה מתקפות חוזרות על האמונה המונותאיסטית האמיתית, ולכן פותח את ספרו בפגיעה קודמת באמונה המונותאיסטית – תיאור ההלניזם הפוליתאיסטי כפוגע ביהודי ארץ ישראל, שנשאב מספר מקבים א – מתוך תפיסה שעד ימיו פוגעים פוליתאיסטים, כמו הגנוסטים שהצליחו ליצור קשים עם הממסד הנוצרי, במיעוט המונותאיסטי הטהור. הוא מציג בספרו תיאורים שונים מן המקובל במסורת הקתולית לאירועים בתולדות המחלוקת בדבר האריאניות: בין היתר, הוא מייחס את פריצת המחלוקת להבדלים אישיים ולא למחלוקת תאולוגית. גם דמותו של הקיסר קונסטנטינוס, שעליה כתב בשני חלקיו הראשונים של החיבור, מוארת באור אחר בספר. הוא ראה בו מייסד האורתודוקסיה הנוצרית, ולפיכך הטקסט שנכתב עוין אותו במידה רבה. הוא השתמש גם בחומרים שכתבו מחברים פגאניים, ועיצב את דמותו של קונסטנטינוס בצורה אנרכוניסטית – אף שהיה דמות מפתח בגיבוש הנצרות הקדומה, הוא מוצג במבט לאחור בידי פילוסטורגיוס בתור חלוץ האמונה האריאנית שבה החזיק. הוא משבח את ספרו של אוסביוס מקיסריה "תולדות הכנסייה", אף שהם לא ראו עין בעין בעניין המחלוקת על האריאניות.
אף על פי שתיעב את האלילות, השתמש במורשת התרבותית הקלאסית שהותירה האלילות אחריה. ספרו, שנבנה במתכונת כתביו של הרודוטוס וההיסטוריונים הקלאסיים שבאו אחריו, סוטה פעמים רבות לתיאורים מקיפים בגאוגרפיה או בידיעת הטבע. הוא מכיל מידע רב ואמין; למשל, בדבריו על יוליאנוס הכופר הוא מאזן את נקודת המבט החיובית באופן מוגזם של אמיאנוס מרקלינוס. בדומה לסוזומנוס, כאשר הוא מציין מסמכים היסטוריים, הוא אינו מצטט את תוכנם במדויק, אלא רק חוזר על שנאמר בהם במילותיו שלו.
הטקסט המקורי שכתב פילוסטורגיוס הופיע בין 425 ל-433 – מעט לפני הספר בעל אותו השם של סוקרטס מקונסטנטינופול – והוא חולק לשנים עשר חלקים שנאגדו בשני ספרים. בשל נקודת המבט ה"כופרת" נאסר הספר במהרה, ואף עותק שלו לא נשתמר. איש הדת וההיסטוריון פוטיוס החזיק בספרייתו בקונסטנטינופול במאה התשיעית עותק של החיבור, והוא כתב אפיטומה (Epitome; תקציר) שלו, שנדפסה לראשונה בז'נבה ב-1643. אחרים גם הם שאלו מכתבי פילוסטורגיוס, בהם הסודא, חיבור אנונימי על חיי קונסטנטינוס ו-"Passio Artemii" (חיבור מן המאה השמינית על המרטיר ארטמיוס ). ולכן, למרות היעלמותו של הטקסט המקורי, ניתן להבין בקירוב מסוים כיצד נבנה הטקסט ומה היה תוכנו לאחר סקירה של התקציר ושל הפניות אחרות אל הטקסט. שחזור מסוג זה פורסם לראשונה, בגרמנית, על ידי הפילולוג הבלגי ז'וזף בידה בשנת 1913; המהדורה השלישית והמתוקנת של עבודתו בעריכת פרידהלם וינקלמן יצאה לאור בשנת 1981; מהדורה זו תורגמה לאנגלית בשנת 2007 על ידי פיליפ ר' אמידון.
הוא גם כתב מסה נגד פורפיריוס, שאבדה.
מכירת ארץ מצרים לפרעה
מכירת ארץ מצרים לפרעה הוא סיפור המופיע בפרשת ויגש שבספר בראשית המתאר את מכירת ארץ מצרים מאנשי מצרים ליוסף כדי לקבל אוכל עקב הרעב כשהרווח הולך לפרעה.
רקע.
יוסף נמכר לישמעלים על ידי אחיו שמכרו אותו למצרים.
בעקבות חלומות פרעה ופתרון יוסף, יוסף הציע לו לשמור תבואה בשנות השובע בשביל שנות הרעב, פרעה התפעל מהצעה, ומינה את יוסף למשנה למלך, והפקיד אותו על ביצוע משימת אגירת המזון. יוסף ביצע בהצלחה את המשימה ואגר אוצרות מזון רבים בשנות השובע, שאותם מכר לאחר מכן ליושבי מצרים בשנות הרעב.
המכירה.
לאחר שתי שנות רעב נגמר לאנשי מצרים הכסף, אז נתנו ליוסף את המקנה, וכשגם זה נגמר הביאו את אדמת מצרים, למעט את אדמת כוהני מצרים (כמרים, בלשון רש"י) שפרעה מחויב על פי החוקה המצרית לספק להם אוכל, קצבת לחם מסוימת כל יום.
בעקבות המכירה חייב יוסף את אנשי מצרים לתת חומש מתבואת אדמתם לאוצרות פרעה כאריסים.
בזמן כתיבת המקרא אנשי מצרים עדיין שלמו חומש לפרעה.
הוכחת המכירה.
בשביל להוכיח את המכירה יוסף העביר את אנשי מצרים מעיר לעיר והושיב אנשי עיר אחת בחברתה ולהפך, לזיכרון שאין להם עוד חלק בארץ.