במאה ה-10 הגיעו לעיר תושבים ממוצא: גרמני, לומברדי וצרפתי. אלו הקימו את החומה הראשונה להגנת העיר. מאותה תקופה נותרו בעיר בית הטבילה וכנסיית "סאן סטפנו". במאה ה-12 העניק הבישוף של ורצ'ילי זכויות לבאים להתגורר בעיר ולסחור בה ונתן מחסה לאנשים שברחו מאזורים קרובים. אז הוקמה המצודה הקיימת היום ב"ככר קיסטרנה" ("Piazza Cisterna, Palazzo Cisterna"), שניתן להבחין עוד בתבליטי הסמלים על המבנים. בקרבת מקום מצויים גם תאי הכליאה של בית הסוהר מאותם הימים. בשנת 1377 עברה העיר לשליטת בית סבויה.
במאה ה-15 והמאה ה-16 עברה השליטה על העיר פעמים אחדות בין משפחת "ויסקונטי" (" Visconti") ממילאנו לבין חסות בית סבויה. בשנת 1704 נלחמו על העיר צרפתים וספרדים. בשנת 1706 העיר הדפה התקפה צרפתית . לאחר קונגרס וינה העיר עברה לשליטת בית סבויה.
בשנת 1859 שוחררה ביאלה מעול האוסטרים על יד צבא בראשות ג'וזפה גריבלדי. היא הייתה חלק מפרובינציית נוברה, עברה לפרובינציית ורצ'לי, ומאז 1992 היא נפה עצמאית.
במלחמת העולם השנייה העניק לה מיקומה הגאוגרפי יתרון בהשתתפות בתנועת ההתנגדות נגד הכובש הגרמני. על כך זכתה בעיטור הגבורה.
יהדות ביאלה.
בחלקה העליון של העיר. "ביאלה פיאצה" מצוי בית הכנסת של העיר. הוא שופץ בשנת 1893. ארון הקודש הוא משנת 1700 ומצופה בצבע צהוב ובצבע ירוק ובקודקודו "כתר זהב" ובו חרוטות לוחות הברית. הפרוכת הכוללת רקמה אדומה, המותאמת לצבע ארון הקודש. הבמה שבה נקרא בספר התורה מוקפת במסגרת עץ המקיפה ספסל בצורה של חצי מעגל.
בית הכנסת ממוקם בפינת הרחובות: Corso del Piazza, Vicolo del Bellone בקומה העליונה של המבנה. בית הכנסת מצוי באזור בו היה ה"גטו" היהודי בשנת 1730. בכיכר העיר היה בשנת 1377 שלט שבו יהודי בשם Giacimino הזמין את העוברים ושבים למסעדה שלו. היה זה עיסוק לא אופייני ליהודים באותם הימים. מסמך משנת 1584 מאשר כי ל"אחים יונה" היה זיכיון להקמת בנק בעיר.
במאה ה-18 לא עלה גודלה של הקהילה על מספר משפחות בודדות. המשפחות שגרו בעיר היו: Jona, Olivetti, Vitale. היהודים היו שותפים לפעילות הציבורית בעיר ולהקמת מפעלי תעשייה. בסוף המאה ה-19 הגיע מספר התושבים ל-100. מתחילת המאה ה-20 ירד מספר היהודים ל-60. בכיבוש הגרמני לא הוגלו יהודים מהעיר אבל היה יהודי אחד קרבן לשואה.
יהודי העיר, הבודדים שנותרו, משתייכים ליהדות ורצ'ילי. בית הכנסת הוא בטיפול הקהילה היהודית בטורינו.
בית כנסת שוקם ונחנך בינואר 2009. "מוקד - פורטל יהדות איטליה" מבשר זאת ומוסר פרטים עדכניים על בית הכנסת. אולם בית הכנסת עשוי בצורת מלבנית וממוקם בקומה עליונה של ארמון בכיכר, באזור שהיה בזמנו ברובע היהודי. בית הכנסת נוסד במאה ה-17, באזור שנבנה עוד במאה ה-14, בגבעה רחוקה מהעיר. באותו אזור לא נותרו בתים רבים מאותה תקופה. רק המבנה שבו בית הכנסת נשאר לעדות לקיומה של קהילה יהודית בעיר. הכניסה לבית הכנסת הייתה דרך חצר הארמון ולא נראית כלפי העוברים ושבים.
שיקום בית הכנסת עלה 350,000 אירו, סכום ששימש ברובו לשיקום המבנה ורק בחלקו לחידוש ריהוט העץ של בית הכנסת. הכסף ניתרם על ידי בנק וחברה מסחרית מטורינו.
קהילת ביאלה נודעת בשל הספר תורה שלה: על-פי בדיקת פחמן-14 של גוילי הספר, הספר תוארך לסביבות שנת 1250. בכך נקבע שזהו הספר-תורה העתיק ביותר, שנמצא עדיין בשימוש בבית כנסת.
ספורט.
בענף הכדורסל, מייצגת את העיר קבוצת פלקנסטרו ביאלה שהשתתפה בעבר שנים רבות בסרייה A וכיום בליגה השנייה.
רימונדאס ז'וטאוטאס
על-נוזל
פרס נשיא המדינה לספרות
פרס נשיא המדינה לספרות הוא פרס ישראלי המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל בטקס המתקיים מדי שנה בבית הנשיא בירושלים.
הפרס מוענק לסופרים שונים על תרומתם להעשרת התרבות הישראלית וערכי הרוח בה לדורות הבאים.
הפרסים מוענקים בקטגוריות: מפעל חיים, יצירת פרוזה בעברית, יצירת שירה בעברית, יצירה בערבית, יצירת ביכורים בעברית. בעבר הוענק גם פרס למחזאות שאותו קיבל לראשונה נסים אלוני בשנת 1971, וחנוך לוין ב-1972.
מויאל
מויאל (לעיתים אמויאל) הוא שם משפחה יהודי-ספרדי שמקורו בעיר מויה שבספרד. יש שלוש ערים בשם זה ברחבי ספרד: בקטלוניה, בגליסיה ובאיים הקנריים.
בספר שפרסמה ב-1927 החברה הצרפתית לחקר הקולוניות על שמות המשפחה של יהודי צפון אפריקה הוצע כי השמות הנ"ל הם עיוות של השם העברי "עמיאל".
המכון הגבוה לתורה
המכון הגבוה לתורה (בראשי תיבות מג"ל) הוא מוסד ישיבתי תורני ומדרשה תורנית לנשים הפועל בתוך אוניברסיטת בר-אילן.
בית המדרש.
המכון הגבוה לתורה נוסד בקיץ 1972 (אלול ה'תשל"ב) במטרה לאפשר לסטודנטים באוניברסיטה הלומדים במגמות שונות, להמשיך בלימוד תורה כפי שהורגלו בישיבות הגבוהות בטרם בואם לכותלי האוניברסיטה.
מתכונת הלימודים במוסד היא מתכונת ישיבתית מצומצמת, והיא מותאמת לתלמידים אשר מצויים בחלק משעות היום בלימודים במחלקות השונות באוניברסיטה.
הלימודים מתמקדים בתחומים הבאים: גמרא בעיון; הלכה - לקראת מבחני הסמכה לרבנות; וכן שיעורים במקרא, מחשבת ישראל ומבואות לספרות חז"ל, בדומה לישיבות גבוהות במגזר הציוני דתי. נוסף על כך, במכון הגבוה לתורה פועלת תוכנית מיוחדת לדוקטורנטים מצטיינים; תוכנית הכשרה מעשית לרבנים; תוכנית "ראשית", תוכנית העשרה מיוחדת לסטודנטים חסרי רקע בלימודי יהדות. המכון מפעיל גם את כינוסי "ניצוצות" העוסקים בחידושי תורה ומדע.
מייסדי המכון הגבוה לתורה הם ד"ר זרח ורהפטיג, ממנהיגי הציונות הדתית, הרב לוקשטיין, נגיד האוניברסיטה דאז, ופרופ' מ"צ קדרי, רקטור האוניברסיטה דאז, ששם המוסד הוצע על ידו.
המכון הגבוה לתורה נוסד בעזרתו של הפילנתרופ היהודי לודוויג יסלזון, ואף נקרא על שמו.
בשנת יסודו מנה המכון הגבוה לתורה 15 תלמידים; כיום הוא מונה מעל 350 תלמידים. ראשון הר"מים במוסד היה הרב קונוטופסקי. בהמשך כיהנו בו ר"מים שונים ביניהם הרב שלמה דיכובסקי, שעמד לזמן קצר בראש בית המדרש, והרב משה רזיאל, אשר במשך שנים ארוכות כיהן כראש בית המדרש. את הרב רזיאל החליף הרב אהרן כ"ץ המכהן כר"מ במג"ל מאז שנת תשל"ד. באלול ה'תשס"ח (2008) החליף הרב שבתי רפפורט את הרב כץ שחזר לתפקידו כר"מ וכראש כולל הלכה. כעבור עשור, באלול ה'תשע"ח (2018), החליף הרב ד"ר את הרב רפפורט בתפקיד.
ר"מים נוספים במג"ל: הרב מאיר ברקוביץ'; הרב רפאל שטרן; הרב ד"ר מיכאל אברהם, הרב דוד בגנו והרב .
המדרשה.
המדרשה שבמכון הגבוה לתורה, נוסדה בשנת 1976 (מרחשוון תשל"ז). הייתה זו המדרשה הראשונה לנשים בישראל (במקביל הוקמה מדרשת לינדנבאום). היוזם והפועל המרכזי להקמת תוכנית זו היה הרב פרופ' שמואל שפרכר, רקטור האוניברסיטה בשנים 1975–1978.
ראש המדרשה בעת היווסדה היה הרב ובשנת הלימודים הראשונה למדו במדרשה 44 תלמידות. בשנת 1996 מנתה המדרשה קרוב לאלף תלמידות.
בשנים 2013-2019 עמדה בראש המדרשה ד"ר , תחת נשיאותו של הרב פרופ' שפרבר, וכיום עומדת בראש המדרשה ד"ר .
במדרשה נלמדים ארבעה תחומים מרכזיים: מקרא, תורה שבעל פה, הלכה ומחשבת ישראל.
רבות מהתלמידות לומדות במדרשה בשיעורים המהווים תחליף לקורסי יסוד ביהדות הנדרשים באוניברסיטה (ביחס של 2 קורסים במדרשה לקורס יסוד ביהדות).
בקיץ תשע"ז נבנה בבניין המדרשה בית מדרש "אוהל שרה" לזכרה של סוזי ונגרובסקי בתרומת בעלה - על מנת לאפשר לתלמידות המעוניינות בכך ללמוד בסדרים בבית המדרש במקום בשיעורים פרונטליים.
קיימים במדרשה מסלולים נוספים:
מלאכים בשמי ברלין
מלאכים בשמי ברלין (בגרמנית: Der Himmel über Berlin, "השמיים מעל ברלין"; באנגלית: Wings of desire) הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מ-1987, שבוים על ידי הבמאי הגרמני וים ונדרס. הסרט עוסק בחיים בברלין באותה תקופה, וכן, באמצעות הדמויות, קורץ לעברה ולעתידה של ברלין וגרמניה כולה.
עלילת הסרט.
הסרט, המתרחש בברלין המחולקת לקראת סוף שנות ה-80, עוסק בשני מלאכים – דמיאל, המגולם על ידי השחקן השווייצרי ברונו גנץ, וקסיאל, המגולם על ידי השחקן הגרמני אוטו סאנדר. דמיאל וקסיאל משוטטים בחוצות ברלין, רואים ואינם-נראים ולא מסוגלים לקשר גשמי כלשהו עם העולם, ומאזינים למחשבותיהם של הברלינאים.
דמיאל וקסיאל היו קיימים עוד לפני שהייתה קיימת ברלין; למעשה, עושה רושם שהם היו קיימים מאז ומעולם.
דמיאל וקסיאל אינם עוסקים במלאכת מלאכים רגילה, אלא עסוקים ב"לאסוף, לתעד, לשמר" את המציאות. מדי יום הם משוטטים בברלין ומתעדים מחשבות ואירועים מעניינים הנקרים בדרכם. ("מישהו הרוצה לשים לחייו סוף, הדביק בולים ממהדורה ראשונה על מכתבי-הפרידה שלו, על כל אחד בול אחר. אחר-כך דיבר אנגלית עם חייל אמריקאי, בפעם הראשונה מאז ימי חוק-לימודיו, ועשה זאת באופן רהוט", קסיאל).
דמיאל מואס בקיומו הרוחני ומייחל לגוף גשמי. הוא חולק את מחשבות אלו עם קסיאל. ("עם כל צעד ועם כל משב-רוח רוצה הייתי לומר: "עכשיו ועכשיו ועכשיו", לא עוד "לנצח" ו"לעולם").
דמיאל מתאהב באמנית טרפז יפהפייה ששמה מריון (סולוויג דומרטין). בדידותה, יופייה וחוכמתה של מריון שובים את דמיאל והוא מתחיל לקבל מאפיינים גשמיים. (הסרט צולם בשחור-לבן, המשקף את העולם כפי שרואים אותו המלאכים, וקטעי צבע משקפים את העולם כפי שנראה לבני-האדם). לאחר התאהבותו במריון מתחיל דמיאל לראות את העולם בצבע.
דמיאל נתקל בפיטר פאלק ("קולומבו", בתפקיד עצמו) המגלם בסרט שחקן המגיע לברלין כדי לצלם סרט על מלחמת העולם השנייה. דמיאל מגלה שפיטר הוא מלאך לשעבר, שלבש צורה גשמית לאחר שמאס בקיום הסטרילי של המלאכים.