לאחר שמטאור נפל במרחב פוסט-אפוקליפטי ששמו "אזור", החלו להתרחש בו מקרים על-טבעיים. בעקבות זאת סגרה הממשלה את האזור, והציבה סביבו שומרים. הופצו שמועות כי ביקור במקום זה הוא קטלני, אך מי שיצלח אותו – משאלתו העמוקה ביותר תתגשם. איש הנקרא 'סופר' ואדם הקרוי 'פרופסור' משלמים לסטאלקר כדי שיכניס אותם לאזור. הסופר – על מנת לשבור את מחסום הכתיבה שלו, ואילו המדען – על מנת לחקור את האזור. לאורך המסע עוברים השלושה סכנות רבות, כאשר הקונפליקט העיקרי הוא דווקא המילולי, דהיינו הדיונים הקיומיים המתחוללים בין השלושה.
אנאפסט
אַנַפֶּסְט (בלועזית: anapaest או anapest), הנקראת גם אנטידקטילוס, היא רגל משקלית שנעשה בה שימוש בשירה. במשקלים מדידים קלאסיים היא כוללת שתי הברות קצרות ולאחריהן הברה אחת ארוכה (אַ-נַא-פֶּסְט); במשקלים מוטעמים היא כוללת שתי הברות לא מוטעמות ולאחריהן הברה אחת מוטעמת. אפשר לראותה כרגל דקטילוס הפוכה.
הנה דוגמה מתוך "חרוזים שאמורים להיכתב בידי אלכסנדר סלקירק" (1782) לוויליאם קופר, שחוברה במשקל אנאפסטי תלת-רגלי:
I am out of humanity's reach
I must finish my journey alone
על שום אורכה והעובדה שהיא מסתיימת בהברה מודגשת ובכך מאפשרת שירה בחרוזים חזקים, רגל אנאפסט יכולה להפיק חרוזים מתגלגלים וקופצניים ומאפשרת שורות ארוכות עם מורכבות פנימית רבה. הציטטה להלן לקוחה מ"חורבן סנחריב" פרי עטו של הלורד ביירון:
The Assyrian came down like a wolf on the fold
And his cohorts were gleaming in purple and gold
And the sheen of their spears was like stars on the sea
When the blue wave rolls nightly on deep Galilee.
דוגמה מורכבת אף יותר מביא לנו ייטס ("נדודיו של אויזין"). הוא משלב אנאפסטים ויאמבוסים, בעזרת שורות שש-רגליות (במקום הארבע דלעיל). מכיוון שרגל האנאפסט היא כשלעצמה רגל ארוכה, הדבר יוצר שורות ארוכות במיוחד:
Fled foam underneath us and 'round us, a wandering and milky smoke
As high as the saddle-girth, covering away from our glances the tide
And those that fled and that followed from the foam-pale distance broke
The immortal desire of immortals we saw in their faces and sighed
הערבוביה של אנאפסטים ויאמבוסים בסדר הזה מאפיינת מאוד את חריזת שלהי המאה ה-19, במיוחד זו של אלג'רנון צ'ארלס סווינברן בשירים דוגמת "ניצחון הזמן" והפזמונים מ"אטלנטה בקלידון". סווינברן הוסיף וכתב כמה שירים בפחות או יותר משקל אנאפסטי פשוט, עם אורכי-שורה הנעים משלוש רגליים ("דולורס") ועד לשמונה ("מרץ: שיר-תהילה"). אולם, תפקידה הנפוץ ביותר של האנאפסט בחריזה האנגלית הוא כמשקל מבדח, הרגל של החמשיר, בשיר של לואיס קרול "ציד הסנרק", שירי האיגיון של אדוארד ליר, ספר החתולים המעשיים לת"ס אליוט, מספר סיפורים של ד"ר סוס ואינספור דוגמאות אחרות.
מלבד תפקידן הבלתי-תלוי, ברגלי האנאפסט נעשה לעיתים שימוש כתחליף בחריזה יאמבית. במשקל יאמבי נוקשה, אנאפסטים אינן חזון נפרץ, אך הן מצויות בתכיפות-מה בגרסאות חופשיות יותר של השורה היאמבית, כגון החריזה של מחזותיו האחרונים של שייקספיר, או השירה הפיוטית בת המאה התשע-עשרה.
בשירה העברית, בה הטעם הוא תמיד בהברה האחרונה או הלפני-אחרונה, נפוץ משקל האנפסט והכתיבה בו נוחה. נתן אלתרמן ידוע בשימוש הרב שעשה במשקל זה, למשל בשורה "עוד אבוא אל ספך בשפתיים כבות". דוגמה נוספת לשירה עברית במשקל אנאפסט היא "שיר הרעות" לחיים גורי, שבו השורות האי-זוגיות שקולות בטרימטר אנאפסטי ובשורות הזוגיות נוספת הברה לא מוטעמת (היפֶּרְקָטָלֶקְסיס):
המסך המפוצל
המסך המפוצל (או "השידור המפוצל") הוא כינויה של החלטת טלעד לשדר את הפיגוע בשכונת בית ישראל בירושלים ולהמשיך בשידור משחק כדורגל זה לצד זה. שידור זה היווה נקודת ציון בהתנגשות בין רייטינג ואחריות לאומית, וכן בשאלת ההתמודדות עם הטרור.
תיאור האירוע.
ב-2 במרץ 2002 שודר משחק הכדורגל בין מכבי חיפה, שזכתה באליפות הליגה שנה קודם והייתה אז במקום הראשון, ומכבי קריית גת, שעלתה בעונה זו לליגת העל, ודורגה באותה עת במקום האחרון בטבלה. לאחר שלושים דקות של משחק הובילה קריית גת בתוצאה 0–3, במה שהסתמן כאחד ממשחקי הכדורגל יוצאי הדופן של אותה תקופה. באותו זמן החלו להגיע ידיעות על פיגוע. במקום לעבור לשידור הפיגוע, או לחלופין להמשיך בשידור המשחק, בחרה טלעד בחלוקת המסך. בשליש הימני נמשך שידור המשחק, ובשני השלישים הנותרים שודר הדיווח על הפיגוע. הפסקול כלל רק דיווחים על הפיגוע. לאחר כעשר דקות הופסק השידור המפוצל, והמסך יוחד כולו לדיווח על הפיגוע.
ביקורות ותגובות.
בתגובה, החליטה מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו "לגנות בכל לשון של גינוי את התנהגותה הנואלת של 'טלעד' ומנהלה עוזי פלד, ברגעים הקריטיים של פיגוע הדמים ההמוני בירושלים". בנוסף המליצה לנקוט צעדי ענישה חמורים כנגד הזכיינית (דבר שלא יצא לפועל). עוד ציינה הרשות כי החלטה זו באה בהמשך להחלטות קודמות של טלעד להימנע מקטיעת משחקי כדורגל, לטובת דיווח על פיגועים.
עוזי פלד, מנכ"ל "טלעד", השיב: "טלעד העבירה את השידור לחברת החדשות עם התקבל הידיעה, ובשעה 20:00 לערך, כשלא היו ידועים עדיין פרטי האסון, החלטנו לשדר במשך כעשר דקות מסך מפוצל, ללא פרסומות וללא קול ממגרש הכדורגל. השיקולים הכלכליים אמש היו מאתנו והלאה, הפסדנו למעלה ממיליון ש"ח... מקץ עשר דקות, כשהוברר לנו שיש הרוגים בפיגוע הפסקנו לחלוטין את שידור המשחק. בדיעבד, לו היינו יודעים מראש את ממדי האירוע, לבטח לא היינו משדרים במסך מפוצל."
החלטה זו היוותה נקודת שפל בתדמית של ערוץ 2, ושל טלעד בפרט. היא גררה תגובות חריפות הן מצד עיתונאים, והן מצד ציבור הצופים. יש אף המקשרים בינה ובין אובדן הזכיינות, שלוש שנים מאוחר יותר.
מחלקת המדינה האמריקנית
דני מס
דניאל (דני) מס (19 באוקטובר 1923, ט' בחשוון תרפ"ד – 16 בינואר 1948) היה מפקד גוש עציון, סגן מפקד גדוד בפלמ"ח ומפקד מחלקת הל"ה. נהרג יחד עם כל מחלקת הל"ה בדרכם לתגבור גוש עציון הנצור טרם הקמת המדינה.
תולדות חייו.
מס נולד בברלין בירת גרמניה לחנה ולמוציא לאור ראובן מס, גדל בבית ציוני ועלה עם משפחתו לארץ ישראל כשהיה בן 10, בשנת 1933. למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
הוא הצטרף בתחילה לאצ"ל וב-1941 עבר לפלמ"ח והשתתף בפעולות במקומות שונים בארץ. השתתף בהתקפה על שרונה במסגרת ליל המשטרות ובליל הגשרים. הוא התאמן במסגרת פלוגה ה' בגוש עציון והיה אחד הסיירים במחלקה של חיים זינגר (רון). בעקבות לחצי המתיישבים סולקו משם כל סיירי הפלמ"ח. לגוש לא היה מפקד אלא מא"זים. לאחר ההתקפה של הערבים על המרכז המסחרי בירושלים ב-2 בדצמבר, החליט יהושע גלוברמן לשנות את הגישה הביטחונית, וב-6 בדצמבר נשלח דני מס לפקד על גוש עציון.
במסגרת זו ביצר את עמדות הגוש והכפיף את ארבעת היישובים שבו תחת פיקוד צבאי אחיד ומגובש. ב-11 בדצמבר 1947 יצא מס בשיירת העשרה לכיוון גוש עציון. הוא נסע ביחד עם סגנו יצחק יעקב ועם אנשי פלמ"ח נוספים בטנדר שנסע כמאסף השיירה. משנפתחה אש על השיירה נסע הרכב שלהם לאחור למשטרת בית לחם והשאיר את נוטרי השיירה לבד כמעט ללא פיקוד. מס המשיך לפקד על גוש עציון עד 12 בינואר 1948. ב-12 בינואר 1948 הגיע עוזי נרקיס להחליף את מס ומס חזר לירושלים והתמנה לסגן מפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח.
לפי אורי מילשטיין, מס נאלץ לעזוב את גוש עציון מפני שנטש את אנשיו בעת קרב שיירת העשרה.
ב-14 בינואר 1948 הדפו מגיני גוש עציון התקפה גדולה על הגוש. למרות ההצלחה נותרו המגינים במצוקה גדולה, עם מעט תחמושת וציוד רפואי. הפיקוד החליט על שליחת מחלקת לוחמים לתגבור הגוש, והפיקוד על מחלקה זו ניתן לדני מס. במחלקה היו 40 לוחמי פלמ"ח וחי"ש, והם יצאו לדרכם מהרטוב בלילה שבין 15 ל-16 בינואר 1948. שניים מהלוחמים לא יצאו כי לא נמצאו להם כלי נשק אישיים, ולוחם נוסף נקע את רגלו וחזר להרטוב, יחד עם שני לוחמים נוספים שחזרו עמו. שאר 35 (ל"ה) הלוחמים יצאו מהרטוב עמוסי נשק, תחמושת וציוד. לפנות בוקר יום ששי, 16 בינואר, התגלתה המחלקה על ידי ערבים סמוך לכפר צוריף, כ-5 קילומטרים ממשואות יצחק. עד השעה 11:00 בבוקר הדפו הלוחמים התקפה של לוחמים ערביים, ואז הצליחו לנתק מגע ולהסתתר בנחל עציונה. לאחר הפוגה של כמה שעות ניסו אנשי המחלקה לעלות לגבעה סמוכה. הכוחות הערביים נהנו מעדיפות טופוגרפית ומספרם היה גדול מאוד. בקרב שהתפתח נהרגו כל הלוחמים.
במוצאי שבת, 17 בינואר, הביאו הבריטים את גופות הל"ה, ובהם גופתו של דני מס, לכפר עציון, שם נקברו בקברים ארעיים. ב-17 בנובמבר 1949 הועברו עצמותיו, יחד עם שאר נופלי גוש עציון, לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. לאחר מותו הוענק לו המספר האישי הצה"לי 170001, ובכך היה לחייל הראשון שחוייל לאחר מותו (הספרות 17 בתחילת המספר האישי מעידות על חיול לאחר המוות).
מבצע דני, המבצע לכיבוש לוד ורמלה ולהרחבת הפרוזדור לירושלים נקרא על שמו. המשורר חיים גורי שהכיר את מס, הקדיש את שירו "הנה מוטלות גופותינו" "לדני וחבריו". אביו ייסד לזכרו את סדרת הספרים "ספריית דני למדע פופולרי", בה יצאו 84 ספרים בענפי מדע שונים.
לימים סיפרה חברתו, אתי לכוביצקי-גריף, כי דני מס הציע לה נישואים שעות ספורות לפני יציאתו לדרכו האחרונה עם מחלקת הל"ה.
אחיו, יונתן מס, היה מדען וחתן פרס ביטחון ישראל.
אווה בוהר