באופן טבעי, מספר רב של עבדים התקוממו כנגד הקפיטנים שלהם. כדי להתמודד עם התופעה, הקפיטנים החליטו להשתמש בעונשים קשים ואכזריים. בין העונשים הנפוצים יותר היו השלכה (בעודם חיים) לכבשנים בוערים, קטיעה של אצבעות, "נובנה" (עונש קשה שבמהלכו הנענש סובל תשעה ימי הצלפות רצופים), צווארון ברזל ועוד. קפיטנים מסוימים גילו שההתאכזרות הנפשית קשה אף יותר מן ההתאכזרויות הגופניות הללו, ומניבה תוצאות מועילות יותר בעבורם, כמו למשל ציות.
עבדים רבים נקטו בהתאבדות, או, לעיתים קרובות יותר, בבריחה מהבתים של הקפיטנים. היה לא פשוט ללכוד אותם הואיל והם היו רבים. כתוצאה מכך, נוצרה עבודה חדשה, לוכד עבדים: "קאפיטו דו מאטו" ("שיח' קפטן", מעין סוכן ביטחוני). הקאפיטו נהגו למכור את שירותיהם לבעלי העבדים וקיבלו פרסים מהם על כל לכידה מוצלחת. הם בדרך-כלל היו שחורים חופשיים או מולאטים (כינוי לאנשים שהיו צאצאים מעורבים של אירופאים ואפריקניים). העבודה החדשה סייעה לעבדים משוחררים להיכנס לחברה ולחיות חיים חופשיים. הקאפיטו היו ידועים באכזריותם ובחוסר הרחמים. (B. Route, 1976).
עבדים שהצליחו לברוח עברו לגור באזורים עירוניים, ושם ניסו את מזלם כאנשים חופשיים. הרוב רצו להגיע ליישובים מרוחקים שבהם היו עבדים נמלטים כמותם. ליישובים הללו קראו קילומבו והם נוסדו על ידי עבדים נמלטים, ולעיתים גם בידי מיעוטים אחרים אשר נדחקו לשולי החברה, כמו למשל פורטוגלים. הקילומבו היה כלי חשוב מבין כלי ההתנגדות של העבדים הואיל והם סייעו בהגנה נגד משלחות ללכידת עבדים וכן בסיוע לבריחתם של עבדים נוספים. בקילומבו מסוימים ניסו לשחזר חיים שבטיים אפריקאיים, אך רוב הניסיונות הללו לא צלחו הואיל ומאבקם התמידי בעבדות הוביל לכך שקיומם היה קצר יחסית.
הקילומבו המפורסם ביותר היה פאלמרס, אשר ממוקם באלגואס של היום. פאלמרס עמד בכ-20 תקיפות ומצורים גדולים שבוצעו על ידי ההולנדים, הפורטוגזים ומתיישבים ברזילאיים, עד שנפל בשנת 1695. בין 20 ל-30 אלף איש גרו בפאלמרס, שעד 1804 (השנה בה האיטי קיבלה עצמאות) היה המקום הגדול ביותר שאכלס שחורים חופשיים מעבדות. זומבי דוס פאלמרס, הביס את הפורטוגלים בקרב משמעותי ושימש בתור אסטרטג צבאי בקילומבו. זומבי הנהיג פשיטות על ערים ומטעים פורטוגלים, אשר בזכותן הצליחו עבדים רבים לברוח ממעבידיהם. ב-20 בנובמבר 1695, נתפס זומבי וראשו נערף. עד היום הוא נחשב לגיבור לאומי בקרב האפרו ברזילאים, ובתאריך 20 בנובמבר מציינים את "יום המודעות השחורה" לזכר המאבק שלו.
מלבד פאלמרס, הקילומבו הגדולים השתרעו בהרים ובאזורים מיוערים לצד כמה מהערים הגדולות במינאס ז'ראיס, ובהם היו בסך-הכל כ-20 אלף שבויים לשעבר. הם נחשבו על ידי השלטונות למגפה שאין לה תרופה. הפליטים בקילומבו הללו חטפו והרגו לבנים רבים, דבר שהפך את הדרכים למסוכנות למעבר. בשנת 1757 ברטולומאו בואנו דו פארדו ((Bartolomeu Bueno do Prado תקף ורצח קבוצה גדולה של שחורים באזורים הללו. הוא חזר עם 3900 זוגות אוזניים של שחורים כהוכחה למעשה. ההתקפה הזו ועוד כמותה שהגיעו לאחריה הסירו באופן זמני את איום הקילומבו על הלבנים במינאס ז'ראיס.
בשנים 1719 ו-1724 עבדים בבירת מינאס ז'ראיס תכננו התקוממות גדולה, אך התוכנית התמוטטה הואיל והאנגולים והגינאים לא הצליחו להחליט מי ישלוט לאחר שיודח השלטון הלבן. קונספירציה נוספת התהוותה על ידי עבדים בעיירה סאו ז'או דל ריי (מינאס ז'ראיס) יחד עם נמלטים מקילומבו קרוב. הם תכננו התקפת פתע בכנסייה ב-15 באפריל 1756, בה ירצחו לבנים ומולאטים, אך התרמית התגלתה וסוכלה. היו גם ניסיונות מרד במרנייאו ואזורים נוספים, אך כל הניסיונות הללו סוכלו.
גידולי הסוכר הגדולים בצפון-מזרח ברזיל היו בעיה גדולה לשלטון הלבן. בשנים 1807, 1809, 1813 ו-1816 עבדים מוסלמים ניסו להשתלט על הפוליטיקה המקומית. רציחות של בעלי מטעים לבנים בשנים 1809 ו-1813 יצרו קרבות סוערים סביב העיר סלבדור, וב-1816 נתפסו מאות חשודים במעשי הרציחות הללו, אשר הוצאו להורג, הוכו או גורשו לקולוניות באפריקה.
לא כל השבויים האפריקניים בהכרח שנאו את בעליהם או תכננו לרצוח אותם. חלקם היו מאוד כנועים, אחרים הטביעו את יגונם באלכוהול. עבדים אחרים סירבו להיכנע לשלטון הלבן, אך המלחמות החוזרות ונשנות, כמו למשל הקרבות של זומבי דוס פאלמרס, לא גרמו לרשויות להירתע.
צעדים לקראת סיום העבדות.
הארגונים המשמעותיים שפעלו למען שחרור עבדים היו ארגונים דתיים של שחורים או מולאטים, אשר הוקמו במטרה לחזק את רוח הנצרות בקרב אנשים ממוצא אפריקני. הם נקראו אירמנדות וחולקו לקבוצות על בסיס גזעי ושבטי ויחד אספו כספים למען שחרור שבטים אחרים שהיו ראויים לכך בעיניהם. עבודת האירמנדות הייתה הדוגמה הטובה ביותר לשיתוף פעולה בין שחורים בברזיל הקולוניאלית. המאסטר והעבד סיכמו ביניהם על מחיר לשחרורו של השני, ובתום התהליך קיבל העבד "קאראטה דה אלפוריה" (מכתב שחרור). צאצאי עבדים ופילגשיהם יכלו לצפות לשחרורם לאחר מותם של בעליהם, וחלקם אף קיבלו ירושות קטנות של אדמה או כסף.
רבים ממכתבי השחרור הגיעו דווקא לעבדים החולים, זקנים או נכים, אשר להם השחרור מעבדות היה כמו גזר דין מוות. זאת הואיל ולא היו להם האמצעים או היכולות להצליח לשרוד כאנשים חופשיים ועצמאיים. רבים מהקפיטנים אשר הבטיחו שבצוואתם יורו לשחרר את העבדים שלהם, בסופו של דבר כתבו שהם יצטרכו לשרת את צאצאיהם, או לחלופין שחררו את העבד למספר שנים בודדות בלבד.
תחת המגבלות הללו, העבדים היו רק משוחררים חלקים. הרבה מהם היו חסרי כישורים או אמצעים לשרוד לבד, וגם כאשר היו בעלי כישורים מועילים: מרבית הלבנים לא ראו בהם כחלק מהחברה ולכן לא העסיקו אותם. רבים מהעבדים בחרו להיות נוודים בגלל הסיבות האלה, חלקם אף נטלו חלק בפעילות קרימינלית (שוד, הברחת יהלומים), הואיל והעבודות האלה היו זמינות בעבורם, הציעו שכר רב ולא דרשו תשלום של מיסים.
מרבית הקפיטנים לא הבחינו בתהליך התיעוד של שחרור העבדים בין מולאטים לשחורים ולכן המידע בתחום זה מוגבל. חשוב לשים לב לחוסר הפרופורציה הגדול בין מספר השחורים ששוחררו לעומת המולאטים. קפיטנים לבנים שחררו לעיתים קרובות את צאצאיהם הממזרים המולאטים. בנוסף, למולאטים היה קל יותר להשתחרר הואיל והסיכוי שהם ילידי ברזיל היה גבוה יותר והם שלטו באופן טוב יותר בשפה ובתרבות הברזילאית.
במהלך המאה ה-18, התרחשו המהפכות האמריקנית והצרפתית, וכן המהפכה התעשייתית, אשר היוו אבן דרך חשובה בהיסטוריה וספציפית בנושא סחר העבדים בעולם. הדעה הרשמית החזקה של בריטניה כנגד הסחר בעבדים הדהדה ברחבי העולם ובשנת 1848 הסחר בעבדים בארצות הברית אל קולוניות הבריטיות ואל שאר הקולוניות האירופאיות הגיע לכדי סיום והוכרז רשמית כלא חוקי. למרות זאת, בשנה זו הסחר האפריקני בעבדים הלך וגדל לשני יעדים גדולים: האימפריה העצמאית ברזיל והקולוניה הספרדית קובה.
כתוצאה מכך, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 העבדות התקיימה על-פני שטח גאוגרפי גדול יותר מאי פעם, וכ-6 מיליון אפריקנים הוחזקו בשבי. בתקופה זו היו בין 2 ל-2 וחצי מיליון עבדים בברזיל, ועבדות נמצאה בכל אזורי הארץ בשנים הללו. היא שימשה מרכיב משמעותי בחקלאות הברזילאית, וכן הועסקו עבדים רבים בערים המרכזיות בתור משרתים אישיים, בנאים, סבלים ואף בזנות. ריו זה ז'ניירו הייתה עיר עבדים בתקופה זו, כאשר הם היוו בין 40 ל-50 אחוז מהאוכלוסייה הכללית בה.
קולות בודדים הועלו בתקופה זו לגינוי העבדות בברזיל. המשמעותי מביניהם היה של ז'וזה בוניפאסיו דה אנדראדה, "אבי העצמאות הברזילאית", אשר קרא (1823) לסיום סחר העבדים וגם לסיום העבדות בכלל. למרות זאת, לא היה נראה בתקופה זו כי שינוי יגיע במהרה, הואיל והמציאות הכלכלית-פוליטית הייתה כזו שהסתמכה על העבדות, אשר הפכה בתקופה זו לבעיה לאומית.
סיום העבדות בברזיל לא היה בנקודת זמן ספציפית, אלא תהליך ארוך והדרגתי. ב-28 בספטמבר 1871 הפרלמנט האימפריאלי חוקק את חוק הרחם החופשי לפיו התינוקות אשר נולדו לאמהות שהיו שפחות, לא יהיו עבדים בעצמם. בתאריך 13 במאי 1888 נחתם חוק הזהב אשר הוביל באופן סופי לביטול העבדות בברזיל.
לבנית בינונית
לבנית בינונית (שם מדעי: "Ardea intermedia") היא מין של אנפה קטנה החיה בעולם הישן, באפריקה, דרום אירופה, הודו, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה. בעבר היא הייתה שייכת לסוג לבנית ובהמשך שויכה למין יחיד. כיום היא שייכת לסוג אנפה יחד עם הלבנית הגדולה.
זוהי לבנית באורך 56-72 ס"מ, מוטת כנפיה מגיעות ל-105-115 ס"מ ומשקלה ל-400 גרם בממוצע. היא דומה ללבנית הקטנה אך גדולה יותר ובעלת קצה מקור אדום. המקור גם גדול יותר וקצר יותר. היא מזכירה גם לבנית גדולה.
היא מצויה סביב ביצות, גדות נהרות, אגמים ומישורים פתוחים לחים ואף בקרבת החופים. היא משוטטת לאורך מקווי המים ואורבת לטרף כמו צפרדעים, דגים וחרקים אותם היא תופסת במקורה.
אנפה שורקת
אנפה שורקת (שם מדעי: "Syrigma sibilatrix") היא מין של אנפה החיה באמריקה הדרומית, מין יחיד בסוג Syrigma. אנפה זו היא קרובת משפחה רחוקה של אנפת הלילה.
מאפיינים.
אנפה זו מגיעה לאורך 53–64 ס"מ ומשקל 521–546 גרם. היא בעלת נוצות בצבע קרם עם גב וכנפיים אפורים, לחיים כתומות, עורף וכיפת ראש שחורים וציצת ראש שחורה. הפנים כחולות והמקור אדום-ורוד עם קצה שחור. הרגליים שחורות וארוכות.
לאנפה השורקת יש שני תת-מינים: