למושל סמכויות וחובות רבות, שמבחינות רבות דומות לאלו של נשיא ארצות הברית:
היסטוריה.
משנת 1889 עד 1974, מושלי דקוטה הדרומית כיהנו תקופת כהונה בת שנתיים. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 הורשה המושל להתמודד מחדש לתפקיד ללא הגבלה; מאז, המושלים הוגבלו לשתי תקופות כהונה רצופות בלבד, בדומה לנשיא ארצות הברית. החל מ-1974, המושל נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים, ויכול לכהן ברצף פעמיים בלבד. המושל נבחר בבחירות ישירות עם סגנו.
המושל הראשון של דקוטה הדרומית היה ארתור מלט, שהיה גם המושל האחרון של טריטוריית דקוטה. שניים ממושלי דקוטה הדרומית עזבו את תפקידם לפני תום כהונתם. ב-1978 התפטר ריצ'רד קניפ מתפקידו חצי שנה לפני תום כהונתו כדי לקבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסינגפור. ב-19 באפריל 1993 נהרג ג'ורג' ס. מייקלסון בהתרסקות מטוס ליד העיר דביוק שבאיווה; מייקלסון הוא מושל דקוטה הדרומית היחיד שנפטר תוך שהוא מכהן בתפקידו. מייקלסון ואביו, ג'ורג' ת. מייקלסון, הם האב ובנו היחידים לכהן כמושלים.
המושל שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר היה ביל ג'נקלו. ג'נקלו היה המושל הראשון שהשלים שתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים, והוא עשה זאת פעמיים: הפעם הראשונה בין השנים 1979-1987 והשנייה בשנים 1995-2003. בין 50 המדינות של ארצות הברית, בדקוטה הדרומית ישנה השליטה המפלגתית הארוכה ביותר. במשרד המושל: כל המושלים מאז ה-1 בינואר 1979 הם חברי המפלגה הרפובליקנית.
This Boy's Fire
This Boy's Fire (בעברית: האש של הילד הזה) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הרוק האמריקאית סנטנה, בשיתוף עם הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-13 באפריל 2008, כסינגל השני והאחרון מתוך אלבום האוסף Ultimate Santana, של סנטנה.
השיר הגיע אל המקום ה-27 במצעד שבהונגריה, ה-28 במצעד שברומניה, וה-64 במצעד שבסלובקיה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי סטיב מוראלס, ריימונד דיאז, שון גארט ורונלד בראיינט, והופק על ידי השלושה הראשונים ביחד עם דוקטור לוק וקורי רוני. לשיר יצאה גרסה נוספת בה מבצע הראפר המקסיקני-אמריקאי בייבי באש, קטע ראפ מהיר.
בספטמבר 2007, הודיעו סנטנה ולופז כי הם עתידים לשתף פעולה בשיר חדש, וכי הוא עתיד לצאת באמצע שנת 2008.
ביקורת.
האתר "מונסטרס אנד קריטיקס", סקר את השיר בחיוביות ואף כינה אותו בשם "red hot", ודיבר מעט על קרלוס סנטנה בעצמו.
טיפוס באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
תחרויות הטיפוס באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפארק הספורט של רוקה. זוהי הופעת הבכורה של תחרויות בענף הטיפוס באולימפיאדת הנוער. התחרויות הורכבו מטורניר נערים וטורניר נערות שבכל אחד מהם השתתפו 20 מטפסים. כל טורניר מורכב משלוש תחרויות נפרדות: טפוס מהיר, טיפוס בולדרינג וטיפוס לגבוה כנגד השעון.
העפלה.
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לספורטאי ולא לוועד האולימפי המקומי. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 15 עד 17, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2001). כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר. אם העפילו יותר משני ספורטאים לכל מגדר, הוועד האולימפי המקומי הוא בעל הסמכות להחליט מי יהיו שני הספורטאים אשר ישתתפו במשחקים.
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה הבינלאומית לטיפוס סיכמו כי בכל טורניר ישתתפו 20 ספורטאים. מכסה בודדת, לכל טורניר, ניתנה למדינה המארחת, ארגנטינה. 13 מכסות חולקו בהתאם לדירוג של אליפות העולם לנוער לשנת 2017 אשר התקיימה באינסברוק עבור כל מגדר. מכסה בודדת עבור כל מגדר חולקה למנצח ומנצחת של כל אליפות יבשתית, בהתאם לחלוקה הבאה: אמריקה, אירופה, אסיה, אפריקה ואוקיאניה. מכסה בודדת אחרונה בכל טורניר חולקה כהקצאה עולמית. אם המנצח באליפות היבשתית כבר זכה במכסה, המכסה תועבר לספורטאי המדורג הבא בתור באותה אליפות.
טנשין שודן קאטורי שינטו ריו
טנשין שודן קטורי שינטו ריו (天真正伝香取神道流) היא אמנות לחימה יפנית עתיקה (קוריו). השיטה נוסדה בידי אייזאסה איאנאנו, שחי ליד מקדש קטורי (הממוקם בעיר סווארה במחוז צ' יבה, יפן). לטענת בית הספר, שנת היווסדו היא 1477, אבל כמה חוקרים טוענים ששנת 1480 מדויקת יותר מבחינה היסטורית.
היסטוריה.
התגבשות.
אייזאסה איאנאנו (飯篠 長威斎 家直 c.1387 – c.1488) היה מומחה בקנג'וטסו ובסוג'וטסו, אמנויות השימוש בחרב ובחנית.
אייזאסה נולד בכפר אייזאסה במחוז שימושה. בצעירותו, עבר אייזאסה להתגורר בקרבת מקדש קטורי, מקדש שינטו מוכר הממוקם מזרחית לטוקיו, במה שמוגדר כיום כמחוז צ'יבה. מקדש קטורי נודע כמוקד אמנויות לחימה יפני. קאמי המקדש, פוטסונושי (פוטסונושי נו קאמי 経津主神), נחשב כאל החרב במיתולוגיה היפנית.
לאחר שהתמחה בחרב, עבר אייזאסה לקיוטו, שם, על פי רוב המקורות, הועסק  בידי השוגון השמיני מורומאצ'י אשיקאגה יושימאסה (1436-1490), שנחשב כחסיד של אמנויות לחימה. אייזאסה נודע בהמשך תחת השם יאשימרו נו קאמי (מושל מחוז יאשימרו). בהמשך חייו, אייזאסה הפך לנזיר בודהיסטי והיה ידוע בתור צ'ואי-סאי (סאי היא סיומת שאנשי חרב רבים בחרו לעצמם בתקופה).
כאשר צ'ואי-סאי חזר הביתה, הוא הציע תפילות לאלים של שני מקדשים - קטורי וקשימה, השני הממוקם במחוז איבארקה, ומושך עד היום מתאמני קנדו מרחבי העולם. צ'ואי-סאי התמחה במוסו ג'יקידן ריו יאוואראגי והיה ראש בית הספר השביעי בהיסטוריה.
האגדה מספרת שבגיל 60 צ'ואי-סאי בילה 1000 ימים במקדש קאטורי והתאמן באמנויות לחימה יומם וליל, כשלפתע "קאמי" המקדש, פוטסונושי (経津), הופיע לו בחלומו, והעניק לו את סודות הלחימה תחת מגילה הנקראת מוקורוקו הייהו נו שינשו. בהשראת הקאמי, צ'ואי-סאי קרא לשיטתו "טנשין שודן קטורי שינטו ריו" או "בית הספר של דרך גן העדן של אל הקטורי, המועברת בדיוק".
אגדה זו טיפוסית לבתי ספר לאמנויות לחימה עתיקות. המייסדים לעיתים קרובות נוטים לייחס את הידע שלהם להורשה אלוהית קסומה של אלי שינטו, אלים בודהיסטים, דמויות היסטוריות אגדיות כמו מינאמוטו נו יושיטסונה, או  יצורים על-טבעיים כגון "טנגו", גובלינים יפנים שבדרך כלל מתוארים עם אף אדום ארוך.
ראשי השיטה.
ב-1896, הסוקה ה-18 נפטר בלי יורש זכר. שיהאן יאמאגוצ'י איקאן ניהל את בית הספר עד מותו במרץ 14, 1917. עד שאייזאסה קינג'ירו התחתן והצטרף לבית, השיהאן הבאים ניהלו את בית הספר:
בית הספר בעת החדשה.
טנשין שודן קטורי שינטו ריו הוא אב לאמנויות לחימה יפניות רבות.
בשל כך ב-1960, הוא היה לבית הספר הראשון לאמנויות לחימה שהוקר כאתר מורשת בידי רשויות יפן. בית הספר טוען שמעולם לא תמך במחוז או פלג בהיסטוריה של יפן. עובדה זו אפשרה לבית הספר לשמור על עצמאותו ויושרתו.
השיטה התפרסמה במערב אודות המחקר הנרחב של דון פ. דרגר (1922–1982) שהיה גם למערבי הראשון שהתקבל לשיטה.
ראש השיטה הנוכחי הוא יאסוסאדה אייזאסה (飯篠 修理亮 快貞 "Iizasa Shūri-no-suke Yasusada"). מסיבות בריאותיות הוא אינו מלמד את השיטה של משפחתו, ובמקומו מונה לתפקיד הנציג ריסוקה אוטאקה שבבעלותו דוג'ו פרטי בקרבה (העיר נאריטה, צ' יבה).
אייזאסה פיתח שיטה ייחודית כדי להבטיח שלוחמים יוכלו לתרגל ללא פגיעה רצינית ועדיין לשמור על 'ריאאי' (riai, שלמות של עיקרון), ומציאות לחימתית. אימוני הנשק נעשים בצורה של קאטה (תרגילים מוכתבים מראש) של שני יריבים, אחד מבצע את תפקיד התוקף (אוקה) והשני את תפקיד הנתקף (קירי קומי). ההתקפות בקאטה לרוב מסומנות על החרב ונראות לצופה חיצוני כחסימות. בכך, ניתן לתרגל בעצימות מלאה בלי לפגוע במתרגל.
ייחודו של קטורי שינטו ריו ניכר עד היום באחיזת הנשק, העמידה, תנועת הרגליים ותנועות הגוף אשר נובעים מהעובדה שלוחמי התקופה בה השיטה נוצרה עטו יורואי (שריון) במשקל של כ-35 ק"ג, ונהגו להילחם בשטח מחוספס. גורמים אלה נוטים לקרקע את רגליי התוקף ולהאט אותו במידה ניכרת. השיטה מנצלת ומפנה את מתקפותיה לרוב אל ה'סוקי' (פתחים) של השריון של התקופה. בעיקר באזורים כמו: תחת הזרועות; בירכיים; השטח בין הקאבוטו (קסדה) והדו (החזה מגן) ואזור הצוואר.
תוכנית הלימודים.
קטורי שינטו ריו היא שיטה רחבה מאוד המכילה שימוש בכלים רבים, בניגוד לשיטות מודרניות כגון קנדו או איאיידו, אשר מתרכזות בתחום מסוים של עבודה. השיטה מיועדת לשימוש בשדה קרב ולכן מתפרסת על צורות עבודה מרובות.
הדגש העיקרי של בית הספר הוא קן ג'וטצו (טכניקות חרב). מגוון רחב של כלי נשק אחרים נלמדים במסגרת תוכנית הלימודים, אך החרב נשארת מרכז הלימודים.
עיקר תוכנית הלימודים כוללת:
הגוגיו והגוקוי נלמדים רק אחרי שנים רבות של תרגול.
תחומים אחרים, יותר מתקדמים של לימוד בבית הספר כוללים:
קפאן.
מבחינה היסטורית, לפני תחילת האימון בשיטה, כל תלמיד פוטנציאלי היה מחויב לחתום אמונים לבית הספר. נהוג היה "לבצע קפאן" (שבועת דם) "תחת הקישו או הקישומון" (ההתחייבות או החוזה). החבר היה צריך לחתום את שמו על המסמך בדם. החותם היה חותך את האצבע או לפעמים את החלק הפנימי של הזרוע, וחותם על ההתחייבות הבאה:
בהצטרפותי כחבר לטנשין שודן קטורי שינטו ריו, אשר הועברה על ידי האלוהות הגדולה של מקדש קטורי, אני בזאת מאשר את ההתחייבות הזאת:
בזאת אני מתחייב לדבוק בחוזקה בכל אחד מהסעיפים לעיל. במידה ואפר אחד הסעיפים, אקבל את העונש של אלוהות גדולה של קטורי והישות הגדולה מארישיטן. הריני נשבע ומצמיד את חותם הדם שלי לשבועה זו לאלוהויות גדולות אלו.