כשהשתחרר מונה על ידי ראש מחלקת ההתיישבות אליעזר קפלן להיות מזכיר המחלקה ולקח חלק מרכזי בפעולות התיישבותיות כמו הקמת 11 הנקודות בנגב. במלחמת העצמאות היה מנהל מפכ"מ (מפעלי הכימיה, הגוף שהפך ברבות הימים לתע"ש). ב-1949 מונה למנהל הכללי של מחלקת ההתיישבות והפך ליד ימינו של לוי אשכול – הראש החדש של המחלקה – בהקמת ההתיישבות ההמונית. הוא תכנן את חבל לכיש כמודל ראשון להתיישבות האזורית. ב-1963 נבחר להיות ראש מחלקת ההתיישבות, במקום לוי אשכול שנבחר לראש הממשלה.
ויץ הגה רעיונות רבים ששינו את פני החקלאות הישראלית, כמו חקלאות ליצוא, כפרים תעשייתיים והמצפים בגליל. הוא תכנן אזורים חדשים כמו חבל עדולם, חבל הבשור והערבה.
בשנים 1961 עד 1966 כיהן כיושב ראש המכון לחקר החקלאות ברחובות, שלימים הפך לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. ב-1963 הקים את מרכז ההכשרה לחקר ההתיישבות ברחובות, ועמד בראשו עד יום מותו. ויץ לימד באוניברסיטת חיפה, שהעניקה לו פרופסורה.
בשנת 1971 פרסם ויץ בעיתון "דבר" מכתב גלוי לראש הממשלה אז, גולדה מאיר, בעד מסירת שטחים: "נקיטת יוזמה מצדנו שמטרתה ליצור את התנאים להקמת 'שלטון עצמי' עבור האוכלוסייה הערבית אשר בגדה ובעזה תהיה לברכה גם לנו", הוא כתב. "וככל שנקדים לטפל בנושא כן ייטב לנו וכן יוקל מצבנו בעולם כולו." מאיר זעמה על המכתב, והיו שדרשו ממנו להתפטר מתפקידו כראש מחלקת ההתיישבות בסוכנות.
רענן ויץ נחשב אחד המומחים החשובים בעולם בתחום תכנון הפיתוח בכלל והתכנון האזורי בפרט. ספריו בנושאים אלו תורגמו לשפות רבות, בהן קוריאנית, סינית וטורקית. הוא שימש יועץ לפרויקטים בינלאומיים בתחום התכנון בארצות רבות, בהן ציילון, טורקיה, כרתים, סין וברזיל.
ויץ היה נשוי פעמיים. לראשונה נישא לשולמית לסקוב. לאחר מספר שנים השניים התגרשו וויץ נישא בשנית לרבקה לבית שכטמן. לשניים נולדו שני ילדים משותפים: ההיסטוריון יחיעם ויץ, ורותי ויץ-לאופולד. הוא אימץ את בנה של רבקה מנשואיה הראשונים, יצחק פיינגולד. בנו, יחיעם, נקרא על שם אחיו, יחיעם, שהיה מפקד בפלמ"ח שנהרג בליל הגשרים.
בשנות ה-70 עבר לגור במושב אורה, בבית שבנה על חלקה שהוקצתה לו על ידי המושב. לאחר כעשור מכר את הבית ושב להתגורר בעיר.
בשנת 1990 הוענק לויץ פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בנימוקי השופטים נכתב כי הפרס הוענק לו על תרומתו הייחודית ורבת ההשראה לעיצוב תפיסה תכנונית והתיישבותית, ועל היותו דמות מרכזית בעיצוב מפת ההתיישבות במדינת ישראל ובהנהגת המפעל ההתיישבותי.
ויץ נפטר בשנת 1998, בן 85 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 2005, שבע שנים לאחר מותו, עבר מרכז ההכשרה, שהקים ברחובות, למתחם הפקולטה לחקלאות ושמו שונה ל"מרכז ויץ לחקר הפיתוח".
חצר המשכן
חֲצַר הַמִּשְׁכָּן הייתה החצר שסביב המשכן אשר שמשה לעבודת הקרבת הקורבנות. אורכה של החצר היה מאה אמות (כ-50 מטרים) ורוחבה חמישים אמות (כ-25 מטרים). בחצר הוצבו מזבח הנחושת והכיור. סביב החצר הייתה גדר של קלעים (מעין רשת) התלויה על 56 עמודי עצי שיטים.
השטח של החצר מהווה גם מקור לכך שמקום ששטחו הוא בית סאתים, שהוא 5,000 אמות רבועות, מותר לטלטל בו בשבת.
מבנה החצר.
מידות החצר מפורטות בהנחיות שניתנו למשה רבנו לבניית המשכן, בספר שמות:
מבנה אוהל מועד עצמו, שאורכו היה שלושים אמות ורוחבו 10 אמות, היה ממוקם במרחק 20 אמות מהגדר המערבית של המשכן, ו-20 אמות מהגדרות הצפוניים והדרומיים. חצר המשכן הייתה מחולקת איפוא לשני "חלקים" מחצית החצר (50 על 50 אמות) בו נמצא מבנה האוהל, והמחצית השנייה (50 על 50) בה נמצא המזבח. המזבח עצמו היה ממוקם 10 אמות מפתח האוהל.
מפשט הפסוקים נראה שגובה גדר הקלעים הייתה 5 אמות. וכך כתוב: וכך אכך דעת רבי יהודה בתלמוד. אך דעת רבי יוסי היא, שגובה הקלעים היה 15 אמה. הסיבה לכך היא שלדעתו, מזבח הנחושת היה גבוה 10 אמות, ולא ניתן להגיד שכל העם יראה את הכהנים בעבודתם. וכך גם מובא בספר "מעשה חושב" פרק ה' סעיף ב': "גובה הקלעים חמש עשרה אמרה: וזהו גובה החצר." את הפסוק "וְקֹמָה חָמֵשׁ אַמּוֹת שֵׁשׁ מָשְׁזָר" - מסביר רבי יוסי, שזה גובה הקלעים היתר על גובה המזבח.
לחצר המשכן היה פתח הפונה לצד מזרח שרוחבו 20 אמות. הפתח מוקם במרכז הצלע המזרחית של החצר, עם 15 אמות מכל צד. לפני הפתח עמד מסך שרוחבו 20 אמות, וייתכן שגם גובהו היה 20 אמות- גבוה יותר מהגדר עצמה.
גדר הקלעים.
גדר קלעים שאורכה 280 אמות הקיפה את חצר המשכן. קלעי החצר היו עשויים רשת שש שזורה - ההסבר הניתן לעשייתה כרשת - כי אם היה מדובר בגדר בד אטומה או גדר קרשים, היו הרוחות החזקות עוקרות את הגדר ממקומה. וכך מפרש רש"י:
הגדר הייתה תלויה על 56 עמודים. אורך הגדר בצידו הצפוני של המשכן היה 100 אמות, בצידו המערבי 50 אמות, בצידו הדרומי 100 אמות ובצידו המזרחי - שני מקטעים של 15 אמות וביניהם פתח המשכן.
הקלעים היו מחוברים למיתרים, שחוברו לקרקע באמצעות יתדות נחושת, כדי שלא יעופו. בנוסף לכך, הם חוברו לעמודי הגדר בעזרת "קונדסין" - מן מוטות, שחוברו לעמודים בעזרת ווים. כפי שמציין רש"י:
העמודים.
העמודים עצמם היו עשויים מעץ שיטה. עוביים של העמודים היה אמה על אמה וגובהם 15 אמות לדעת רבי יוסי ו5 אמות לדעת רבי יהודה (כגובה הקלעים). הם היו מחושקים בחישוקי כסף לנוי - אך לא מצופים לחלוטין, כך שניתן היה לראות את העץ. הם עמדו על הרצפה בעזרת אדני נחושת שבהם היו העמודים תקועים, כל עמוד באדן אחד. בראש העמודים היו ראשי כסף בהם היו הווים שעליהם נתלו הקלעים.
בדופן הדרומית והצפונית, שאורכן 100 אמה, היו 20 עמודים ובפאה המערבית, שאורכה חמישים אמה, היו 10 עמודים. העמודים עמדו ברווח של ארבע אמות בין עמוד לעמוד. בפאה המזרחית של הגדר היו שני מקטעים של 15 אמות - המוחזקים על ידי שלושה עמודים כל אחד, כשבאמצע מסך שער החצר, מוחזק על ידי ארבעה עמודים.
המסך.
בשער החצר ניצב המסך שהוחזק על ידי ארבעה עמודים -שהיו תקועים באדני נחושת- ורוחבו 20 אמה. לדעת רבי יהודה, גובהו היה 5 אמות, אך לדעת רבי יוסי, גובהו היה 15 אמה (כגובה גדר הקלעים) וייתכן שהיה 20 אמה. המסך היה עשוי .
צעקה 3
צעקה 3 (באנגלית: 3 Scream) הוא סרט אימה שיצא בשנת 2000, והחלק השלישי בטרילוגיית סרטי 'צעקה' המצליחה. בסרט מככבים נב קמפבל, דייוויד ארקט וקורטני קוקס, המשחזרים את תפקידם פעם נוספת.
זהו החלק היחיד בסדרת 'צעקה' שלא נכתב על ידי קווין ויליאמסון, מפני שהוא היה עסוק בעבודה על תוכנית הטלוויזיה שלו, 'Wasteland'. ארן קרוגר (הכותב של הסרט 'סכנה ברחוב ארלינגטון', שמאוחר יותר כתב את התסריטים עבור 'הצלצול', 'הצלצול 2' ו'סודות נעולים') קיבל את התפקיד לכתוב את התסריט בהתבסס על הערות שויליאמסון עצמו רשם.
עלילה.
הסרט נפתח כשקוטון ווירי (האיש שהופלל על ידי בילי לומיס ברצח מורין פרסקוט אשר הפך לשחקן ועומד לשחק בסרט "דקירה 3: חזרה לוודסבורו") מקבל שיחת טלפון מאיימת מהגוסטפייס (הרוצח) אשר מודיע לו שהוא מרגל אחרי חברתו, כריסטין המילטון (שחקנית שגם היא מופיעה ב"דקירה 3") ומתכנן לרצוח אותה אם קוטון לא יגלה את מיקומה של סידני פרסקוט. קוטון מסרב לסחיטה וממהר לביתו בזמן שהרוצח רודף אחרי כריסטין אשר נועלת את עצמה בחדרה. כשקוטון מגיע כריסטין תוקפת אותו עם מחבט גולף ומשוכנעת שהוא הרוצח. הרוצח האמיתי מופיע מאחוריה אך קוטון אינו מצליח להזהיר אותה ולכן היא נרצחת ולאחר שניות ספורות, גם קוטון.
יום למחרת, מארק קינקייד, בלש משטרה, מיידע לגייל ודיואי על הרצח של ווירי, ושואל אם הם יכולים לדעת משהו על תמונה של אישה צעירה שנמצאה בזירת הרצח. הם מזהים את האישה כמורין פרסקוט, אמה של סידני. אחרי ששני צוות שחקנים של הסרט דקירה 3: חזרה לוודסבורו, שרה דרלינג וסטיבן סטון, נרצחים, דיואי וגייל מבינים כי הרוצח הורג אנשים לפי הסדר שהם מתים בתסריט. בינתיים, סידני, שהתרחקה מעין הציבור ומחבריה אחרי האירועים שקרו בקולג' וינדזור, מוטרדת על ידי הרוצח שמתקשר אליה הביתה, ומתאחדת מחדש עם דיואי וגייל לעזור להם עם החקירה.
בלילה, צוות השחקנים שנשארו: אנג'לינה טיילר, טייסון פוקס, טום פרינז וג'ניפר ג'ולי, מוזמנים על ידי המפיק של הסרט דקירה 3: חזרה לוודסבורו, ג'ון מילטון, למסיבה באחוזה שלו. כמו כן, נוכחים גם דיואי וגייל והבמאי של הסרט, רומן ברידג'ר. כשהאורחים מתפצלים כדי לחקור את הבית, דיואי וגייל מוצאים את התלבושת של הרוצח וכן מכשיר משנה קול. הם מבינים כי הרוצח שכפל את הקולות של כולם ורימה אותם להתאסף בבית, ומתפצלים לכנס את השחקנים ולהימלט.
הרוצח מופיע בבית ורוצח את כולם; ראשית רומן, אז טום, ואז אנג'לינה, לאחר מכן טייסון ולבסוף ג'ניפר, מלבד דיואי וגייל.
בתחנת המשטרה, הרוצח מתקשר לסידני ומודיע לה שהוא תפס את דיואי וגייל ואם היא רוצה לדעת מי הרג את אמא שלה היא צריכה לבוא לאחוזה. כשהיא מגיעה, סידני מרמה את הרוצח ויורה בו, אבל לפני שהיא יכולה לשחרר את דיואי וגייל הגופה שלו נעלמת. קינקייד מגיע למקום ואף שבתחילה החשד נופל עליו לאחר שגילתה קודם לכן כי הוא ארב למקרה שלה, סידני למעשה ניצלת מפני התקפה של הרוצח על ידו, אבל קינקייד נדקר ושוכב מחוסר הכרה.