דיואי יזם שלב הכרה מצד התלמיד שהוא ניצב בפני בעיה. כאשר המצב נעשה מעורפל, נוצר מתח פנימי. האינסטינקט שלנו הוא לפתור את המתח, ואינסטינקט זה יוצר מוטיבציה ללמידה.
קונקטיוניזם וביהביוריזם.
דיואי, במהותו, ביקש מהמורים לאפשר לתלמידיהם ללכת באופן טבעי במסלול המתודה המדעית של פתרון בעיות. אולם דיואי לא נתפס כמדען, אלא כפילוסוף.
הרברט כבר עזב את השטח, אך קבוצה חדשה של אסוציאציוניסטים הופיעה, והפטרון שלהם, אדוארד לי תורנדייק, זכה להכרה רחבה כמדען בעל שם. בשעה שהתאוריות שלו אודות כיצד נוצרים ונבנים קשרים אסוציאטיביים במוח היו מרכיבים בפסיכולוגיה הכללית של תורנדייק, אנשי החינוך התרשמו מאוד מהמחקרים הניסויים שלו בתחום הדיסציפלינות המנטליות. המסקנות שלו בתחום זה שאין ללטינית ולמתמטיקה שום יתרון עדיפות בעיצוב יכולת החשיבה זכו לתהודה והשפעה רבה מאד.
על פי תורנדייק, אין כל הוכחות לכוח שיש לדיסציפלינה מסוימת בפיתוח כללי של המוח. מטרות חינוכיות צריכות להתייחס למיומנויות ספציפיות, תובנה או עמדות שחשוב שתלמידים ירכשו. רק לאחר מכן יש להתייחס לתרגול ולתחומי הדעת הספציפיים אותם יש ללמד. אנשים יכולים ללמוד לעשות הרבה דברים שונים והם ירכשו את תחום הדעת הספציפי באופן הנכון כולל התנסות, זיכרון ותרגול. בין ההשערות לגבי מה שנקרא על ידי תורנדייק "קשרים" (connectionism, קונקטיוניזם), היה שלמידה היא תולדה של קשרים בין גירוי לתגובה. המחקר של פאבלוב היווה בסיס לפיתוח המשוואה שאם גירוי A נמצא קשור לתגובה B אז חזור על גירוי A עד שתגובה B תופיע באופן מיידי כל פעם ש-A נוכח. מורים נהיו מודעים מהר מאוד לנוסחה של תורנדייק. רבים מאוד הבינו מזה שתרגול וחזרה אינם רק יעילים, אלא המכשיר היעיל ביותר להוראה. מעט מקום הושאר בגישה זו למטרות הלומדים. ההבנה, העניין והרלוונטיות שימשו מעתה רק תפקיד משני.
בשנות ה-20 המוקדמות, נולד הביהביוריזם מהקונקטיוניזם. זו הייתה לוגיקה קיצונית של חשיבה אסוציאטיבית. האיש ששמו נקשר לביהביוריזם היה ג'ון ווטסון, אשר פרסם בשנת 1914 את ספרו "Behavior". ווטסון טען שהסביבה (גירוי או תנאים) עושים את האדם. כל תינוק יכול לגדול להיות גנב או בעל מקצוע. זאת מאחר שתורשה פחות חשובה מסביבה. מעבר לוויכוח שבין סביבה ותורשה, מהבחינה החינוכית משמעות גישה זו היא שלמידה זה מה שקורה ללמוד.
עבור דיואי והאוחזים בגישתו, ביהביוריזם וקונקטיוניזם לא היו יותר מאשר שתי תאוריות דואליסטיות. הלומד מופרד מהסביבה הפיזית והוא נתפס כקולט פסיבי של שיעור, גירויים, דרבון מצד המורה והסביבה. הפונקציוניסטים דחו את רעיון הלומד הפסיבי, הסופג השפעות מהסביבה או ממורשת תרבותית. הם לא יכלו לקבל את הגישה שהאדם הוא יצירתי בכל דבר מלבד למידה. לא הייתה להם מחלוקת עם הגישה שמבוגר יודע יותר מילד, או לגבי הערך של מורשת תרבותית, אלא נקודת המחלוקת המרכזית הייתה בקשר למקומו של הלומד, אותו הם תפסו בתור המניע האמיתי ללמידה. הם חיפשו את מטרות הלמידה בחיי הלומד, שמשמעו לדוגמה, בדיקת צרכיו של ילד בן שבע במקום מסוים, כפי שהוא חש אותם. הם ביקשו שהמורה יבדוק את צרכיו האמיתיים של כל אינדיבידואל בכיתה. הם לא רצו שהמורה ישאל את התלמיד מה מעניין אותו, אלא שילמדו לגבי כל תלמיד, כך שיוכלו להעריך מה עשוי לעניין אותו.
חדשנות פדגוגית.
התאמת תוכנית הלימודים לדינמיות המשתנה.
מימוש מטרות החינוך בהתאמה למאה ה-21.
ימקא
נמשל
Y.M.C.A. (שיר)
Y.M.C.A.‎ הוא שיר שבוצע על ידי להקת אנשי הכפר בשנת 1978, הפך ללהיט וזכה לפרסום עולמי.
הפקה.
השיר כולו מנוסח כפנייה אל בחור צעיר, במשפטים קצרים, במילים החוזרות על עצמן, ובמוזיקה קצבית. הוא נחשב כאחת מהקלסיקות בז'אנר הדיסקו, וכאייקון תרבות גאה.
המילים young man חוזרות על עצמן בכל שורה בשיר, ומבוצעות על ידי כל חברי הלהקה. סולן הלהקה, ויקטור וויליס, מבצע את שאר המילים בשיר, כאשר חברי הלהקה שבים ומצטרפים אליו בשורה האחרונה בכל בית.
השיר YMCA נבחר במקום השביעי ברשימת "מאה להיטי הריקודים הגדולים של המאה העשרים" שנבחרה על ידי צופי ערוץ המוזיקה VH1 ברחבי העולם.
השיר זכה לתפוצה בינלאומית מרשימה, וצעד במצעדי הפזמונים במדינות רבות. ביפן, לדוגמה, צעדה גרסת כיסוי של השיר במשך חמישה שבועות במקום הראשון, ונמכרה כסינגל במעל 800,000 עותקים.
השיר לווה בריקוד מפורסם הכולל את סימון האותיות .Y.M.C.A באמצעות הידיים:
בקליפ המקורי של השיר לא הופיע ריקוד כזה.
תוכן השיר.
ברובד הגלוי, עוסקות מילות השיר על הזמנה לבחור צעיר להגיע לאכסניה של ארגון ימק"א המקומי. למקום שבו יקבלו אותו בחום ואהבה, הוא יזכה לפינה משלו, למקלחת ומזון, ויוכל להסתובב עם שאר הבחורים.
ארגוני הלהט"ב בעולם אימצו את השיר אל חיקם תוך התמקדות ברובד סמוי, כשיר הנותן תקווה להומוסקסואלים - שיר הקורא להם להגיע למקום (פיזי או חברתי-וירטואלי) בו יוכל לצאת מהארון ולהיות עצמם מבלי להסתתר מפני העולם.
חטאת
דיאן דה פואטייה
דיאן דה פואטייה (צרפתית: Diane de Poitier; 3 בספטמבר 1499 או 9 בינואר 1500 – 25 באפריל 1566), מאהבתו של אנרי השני מלך צרפת.
ביוגרפיה.
דיאן הייתה בתו של ז'אן דה פואטייה, רוזן סנט ואלייה שבחבל רון-אלפ בצרפת. ב-16 באפריל 1515 נישאה ללואי דה ברזה, נכדו של שארל השביעי מלך צרפת, ששירת בחצרו של המלך פרנסואה הראשון. ב-23 ביולי 1531 נפטר בעלה והיא נשבעה שלא להינשא עוד. בהיותה בת שלושים וחמש שנה הפכה למאהבתו של אנרי מאורליאן בן השש עשרה (אנרי השני מלך צרפת לעתיד שהיה נשוי לקטרינה דה מדיצ'י). ב-1538 ילדה לאנרי את דיאן, שהפכה לדוכסית מאנגולם, אך היו לה עוד שתי בנות מבעלה.
החל ב-1547, כאשר אנרי השני ירש את הכתר, הפכה דיאן דה פואטייה ליועצתו העיקרית של המלך, ולמעשה ניהלה את ענייני המדינה. היא כתבה עבורו מכתבים מדיניים וחתמה בשם המשותף "אנרי-דיאן". היו לה טעם טוב, נימוסים יפים, פיקחות והשכלה רחבה, והיא הייתה מאהבת שהקסימה את המלך בחן ובחוכמה. המלך שיתף אותה בהכנסות ממכירת משרות בשירות המדינה, ולמעשה כל המינויים היו תלויים באישורה. המלך העניק לה במתנה את ארמון שנונסו שבעמק הלואר. היא בנתה לעצמה טירה מפוארת בנחלה שירשה מבעלה בעיירה אנט שממערב לפריז, והזמינה לטירתה משוררים, פילוסופים, קרדינלים, דוכסים וגנרלים. טירה זו הפכה לביתו השני של המלך ולמקום מושבה של מועצת המדינה.
ב-1559, אחרי שהמלך אנרי השני נפצע בתחריות אבירים ומת מפצעיו, אשתו, קטרינה דה מדיצ'י, גירשה את דיאן מבית המלוכה. דיאן נהרגה ב-1566 כתוצאה מנפילה מעל סוסה. במהפכה הצרפתית חולל קברה ועצמותיה הושלכו לקבר משותף.
מרקטור
שם עצם
שם העצם הוא אחד מחלקי הדיבר והוא מתייחס לכל המילים בלקסיקון, שמצביעות על ישויות בעולם (למשל חפצים ובני אדם, כגון: איש, טלפון, יוסי, צעצוע, הם) ועל רעיונות מופשטים (למשל אהבה, אחריות). שם העצם הוא מרכיב הבסיס (ה"ראש") בכל צירוף שמני.
תפקידם התחבירי של שמות העצם נקבע בהתאם ליחסיהם עם שאר מרכיבי המשפט, ובהתאם להיררכיה שלהם בתוכו. זאת בניגוד לפועל כלומר שם העצם מגיע מלפני הפועל, למשל, שתפקידו התחבירי במשפט כנשוא הוא קבוע. כך, במשפט: "דני אכל תפוח", שם העצם דני יתפקד כנושא המשפט, אולם במשפט "נורית פגשה את דני", אותו שם עצם דני, יתפקד כמושא ישיר, משום שהיחסים שהוא מקיים עם הפועל הם אחרים.
גם כינויי גוף הם שמות עצם, והם מתנהגים מבחינה תחבירית כשמות עצם, צרים ומיוחדים.
מאפיינים.
להלן מספר מאפיינים של שמות עצם כלליים:
בשפות מסוימות שם העצם מקיים התאם (agreement) עם הפועל, למשל במין ובמספר. דוגמה להתאם במספר: "הילד הלך" לעומת "הילדים הלכו"; דוגמה להתאם במין: "הילד הלך" לעומת "הילדה הלכה".
מבנה שם העצם.
קבוצה גדולה של שמות עצם מורכבת מצירוף של משקלים ושורשים. תת קבוצה של קבוצה זאת היא קבוצת שמות הפעולה. כמו כן, ניתן להרכיב שמות עצם חדשים על ידי הוספת תחיליות או מוספיות לשמות עצם קיימים (כולל אלה שנוצרו מצירוף של שורש ומשקל), או על ידי הלחמת שני שמות עצם.
סמואל אולפורט
סמואל אולפורט (באנגלית: Samuel Allport; 23 בינואר 1816 – 7 ביולי 1897), היה פטרולוג אנגלי, מחלוצי הפטרולוגיה המיקרוסקופית. אחיו של ג'יימס ג'וזף אולפורט.
חייו.
נולד בברמינגהאם ושם קיבל את השכלתו. אף שעסק במסחר במשך שנים רבות, פנה אולפורט ללימודי גאולוגיה. כאשר התגורר במשך תקופה קצרה בבאהיה שבברזיל החל לערוך תצפיות גאולוגיות. ב-1860 החל לכתוב בהוצאה לאור של החברה הגאולוגית של לונדון. אחד ממאמריו הראשונים עסק בשרידי מאובנים בבאהיה ונקרא "On the Discovery of some Fossil Remains near Bahia in South America".
אולפורט עסק בעיקר במחקר חלוצי בפטרולוגיה מיקרוסקופית – תחום מחקר אליו התוודע בעקבות מחקריו של הנרי קליפטון סורבי (Henry Clifton Sorby). במיוחד התמחה בהכנת שקפים דקיקים מסלעים.
הוא חקר סלעים במקומות רבים, ובעיקר את הבזלות של דרום סטפורדשייר, את סלעי הדיוריט של ווריקשייר וזכוכית געשית באי הסקוטי ארן (Arran). את תוצאות מחקריו פרסם ברבעון החברה הגאולוגית בשנים 1869–1879.
ב-1880 התמנה אולפורט לספרן הראשון של מייסון קולג' – היום האוניברסיטה של ברמינגהם – וכיהן גם כאוצר הראשון של מוזיאון לאפוורת' לגאולוגיה. הוא בנה אוסף גאולוגי נרחב, אותו החל להציג בשנת 1881 במוזיאון. האוסף כלל מינרלים, אלמוגים מלוטשים מהדבון ובעיקר דגימות סלעים ושקפים גאולוגיים מהמוקדמים ביותר.