המעבר לבית זייד (גבעות שייח אבריק).
לאחר התקופה בה חיו בגליל והאכזבה מהאיחוד של תל חי וכפר גלעדי, עברה משפחת זייד בשנת 1926 לאזור גבעות שייח' אבריק שלימים יקרא בית זייד. שם הצטרפו לקבוצת רועים שניסו להקים שם קולקטיב חדש, אולם הניסיון כשל ורוב הרועים עזבו. אלכסנדר זייד קיבל מינוי של שומר מטעם קרן קיימת לישראל וציפורה, אז אם לארבעה ילדים, גילתה כושר אלתור ויצירתיות בפתרון בעיות הקיום של המשפחה: קניית מצרכים, קירור מים והתקנת מזון לבני ובנות המשפחה.
חיה שם לבד והסכנות הלכו ורבו, התארגנויות של לאומנים ערבים מהכפרים הסמוכים, כדוגמת הכנופיה של עז א-דין אל-קאסם אשר התארגנה ופעלה מהבסיס של תל חנן. הזוג זייד, בעלי מוניטין בתור אנשי השומר, אספו סביבם עוד שומרים שהתאגדו יחד כדי לשמור על היישובים באזור עמק יזרעאל. ציפורה ואלכסנדר מקימים למעשה ארגון חדש שתפקידו להבטיח את ביטחונם של המתיישבים. הם מאמנים, מארגנים ומגבשים אותם לקבוצה אחת.
משפחת זייד התגוררה בצריף בודד על הגבעה, בו סיפקה ציפורה זייד לשומרים אוכל ושתייה וחלקה מניסיונה ומדעותיה על השמירה על היישוב. ב 1931 עברו לבית אבן אותו בנו. באותה תקופה ציפורה ביקשה מהשלטון הבריטי אישור לנשיאת נשק עבור נשים בגבעה בה גרו. מפקד המחוז הגיע לבדיקת אפשרות לנשיאת נשק בשייח' אבריק וכך, לאחר קבלת האישור, הייתה האישה הראשונה שקיבלה אישור לשאת נשק בארץ.
בשנת 1937 כתבה בעלון אגודת השומרים בדרישה כי כל אישה תתקבל כחברה שווה באגודה וטענה כי לנשים יש זכות לקבל את ההחלטות לא רק בתוך המטבח ובשטח הבית.
הנצחת אלכסנדר זייד.
ציפורה ואלכסנדר זייד היו למורי דרך עבור גרעין נוער אשר הקים את קיבוץ אלונים. באחת מן האסיפות, ב-10 ביולי 1938, כשהיה בדרכו משייח' אבריק לגבעה הסמוכה בה הייתה ממוקם גרעין אלונים, נרצח אלכסנדר זייד. הוא נטמן בקרבת הבית ובאזור הוקמה לזכרו מצבה. ב-1980 הוקמה מצבה נוספת במקום הירצחו. ציפורה זייד הפכה את הנצחתו ושימור זכרו למפעל חייה, ולא הרפתה עד שהשיגה את מבוקשה בכל תחום בו שאפה להעלות את שמו. היה לה חלק חשוב בביסוס מקומו כסמל ללוחם העברי שיצא לדרכו ללא מורא, איש העלייה השנייה. בימי האבל הייתה חשוב היה לה בואם של חברי הקבוצה מכפר גלעדי, בכך ראתה סגירת מעגל. "לבסוף הגיעה הקבוצה עם נחום בראשה. כגוף אחד נכנסה קבוצת כפר גלעדי לחדר וניצבה סביב השולחן כשהם לוחצים יד אחד אחד, באין אומר דברים את ידה של ציפורה".
במקביל המשיכה את פועלה בשמירה ובניית היישוב. מפעל ההנצחה הראשון היה גם הגדול ביותר, הקמת קיבוץ על שמו, גבעות זייד. היא הקימה וועדת היגוי, ובשם וועדה זו הגישה בקשות ומכתבים ודרשה שטח ותקציבים להקמת הקיבוץ. היא עסקה בגיוס כספים וסיוע עבור היישוב והדריכה את המבקרים הרבים שעלו לגבעה כדי לשמוע על אלכסנדר זייד. בקיץ 1951 הצטרפה לקיבוץ קבוצה של חברי תנועת גורדוניה שהגיעו מארגנטינה, אחרי תקופת הכשרה בקיבוץ גניגר. באותה שנה החליטה יחד עם משפחתה לעזוב את הקיבוץ ולחזור לביתם בשייח' אבריק, שם הקימו את היישוב בית זייד.
היא פנתה לפסל דוד פולוס אשר פיסל את דמותו כשומר הרוכב על סוס ומשקיף על עמק יזרעאל. הפסל שבהקמתו השתתף "הועד הפועל של ההסתדרות" נחנך ב-6 ביולי 1941. האנדרטה, שבאתר לאומי בשולי קריית טבעון בשטח הגן הלאומי בית שערים, מהווה אתר למבקרים עד עצם היום הזה. בתחילת שנות השישים הצילה מעורבותה של ציפורה את הפסל מהתפוררות. פניותיה ועזרת המשפחה הביאו סופו של דבר לשיקומו.
היא פעלה לשחרורו של יצחק חנקין, שהוציא לפועל את נקמת הדם על רצח אלכסנדר זייד, מהכלא. היא שלחה מכתב בקשה לנציב העליון הבריטי לשחרר את יצחק חנקין, בנימוק שכל מעשיו היה להגן על חבריו בעת שעבדו. היא חתמה את המכתב במילים הבאות: "בשם זכרו של בעלי, של בעלי היקר לי, בשם רצונו האחרון, הנני מבקשת את שחרורו של יצחק חנקין. ימצא נא בעלי את מנוחתו. הוד מעלתך, בידך הדבר. נא תן את ידך לדבר, ויהיה פועלך זה אות הנדיבות של מושל בעל לב, שמו בינינו, ויימסר בסביבתנו מדור לדור".
זייד המשיכה את פועלו גם בתחום הארכאולוגיה, שלחה מכתבים לקרן קיימת לישראל לאחר שראתה את ההזנחה של החפירות שגילה בעלה בבית שערים, וקידמה את הטיפול בממצאים ארכאולוגיים אלה.
בנוסף, יזמה תחרויות ספורט בתחום הכדורסל ומרוצי סוסים לזכרו שהתקיימו שנים רבות, וביקשה להעביר באמצעות הנצחתו מסר של חלוציות לדור הצעיר, תוך הזדמנות ללמוד על ארגון השומר.
הסופר והמחנך אליעזר שמאלי כתב את הספר "אנשי בראשית" בעקבות היכרותו עם אלכסנדר וציפורה זייד, שעודדה אותו לכתוב את הספר, וארבעת ילדיהם, שראה אור בפעם הראשונה ב-1933. שמאלי כתב גם את הספר "שומר בישראל" על סיפורו של זייד.
"השיר של זייד".
במלאת שנה להירצחו של אלכסנדר זייד, שלחה את בנם הבכור גיורא ואת בת אחותה למשורר אלכסנדר פן, להאיץ בו שיכתוב את השיר שהבטיח לכתוב שיר לאזכרה. השיר, שנקרא "השיר של זייד", פורסם ב-27 ביוני 1939 במסגרת כתבה בעיתון דבר על חייו ומותו של זייד. מרדכי זעירא הלחין את השיר בריאיון לנתיבה בן-יהודה סיפרה האחיינית, הדסה ברלינסקי:
השיר "על גבעות שייח' אבריק".
ציפורה זייד אף הייתה הכוח שהניע את המשורר ואת המלחין ליצור את השיר "על גבעות שייח' אבריק", הידוע גם בתור "אדמה אדמתי". על פי עדותה של שרה זעירא, אשתו של מרדכי זעירא, הגיעה זייד משייח אבריק לתל אביב לאלכסנדר פן ולמרדכי זעירא, וביקשה מהם שייכתב שיר נוסף בלחן במקצב דבקה, אחרת משימת חייה לא תושלם. בתור שי נתנה למשורר ולמלחין פירות ולפעמים עוגה שאפתה.
פועלה לשוויון בין נשים לגברים.
במהלך חייה העלתה על נס את השוויון בין נשים לגברים, במיוחד בשמירה ובעיבוד האדמה, בנוסף לטיפול בילדים ועבודות הבית. היא לא קיבלה את העמדה לפיה מעמדה של האישה נחות מזה של הגבר ונלחמה נגד תכתיבי החברה במטרה לצמצם את הפער המגדרי. בן זוגה האמין בצדקתה וחיזק אותה בפועלה, ומערכת היחסים ביניהם הייתה שוויונית.
בן זוגה האמין בצדקתה וחיזק אותה בפועלה. אלכסנדר, היה לצידה לאורך כל הזמן בו היא נאבקת, האמין וחיזק אותה בפועלה, וכך הצליחה, בתמיכתו, לקדם רעיונות ומעשים אלה. במחקרה מראה סמדר סיני כי למדה את תפקיד השמירה והתאמנה בו כשהייתה "שומרת עזר" של אלכסנדר זייד. זה היה סידור בין הזוג, בו פעם בשבוע החליפה אותו בשמירה כדי שיוכל לנוח. לפי סמדר סיני, הסדר זה אפשר לה לרכוש ניסיון בשמירה ובשימוש בנשק. רות בקי-קולדוני כותבת כי "בשל הערצתו אליה נהפך למצדד בשוויון זכויות לנשים, בתקופה שהמונח פמיניזם עוד לא היה ידוע", כשהתרשם עמוקות מעבודתן של הנשים שחרשו בסג'רה וכתב: "הן עבדו בכל העבודות, חרשו בשוורים... הן בעצמן, ברצונן ובמרצן כבשו להן דרך במקצוע החדש, יצאו מהמטבח המחניק לשדה, וראו את ההבדל בין העבודה הביתית לזו החופשית בשדה".
היא ראתה לנגד עיניה את קידום אינטרס הלאומי קולקטיבי, לא טובת הפרט לפניה אלא את הצורך הלאומי, ולפיכך את חלקן השווה של נשים בו. בשנת 1937 שלחה מכתב לוועדה של "אגודת השומרים" בבקשה למתן זכויות חברות. מהלך זה נעשה מתוך החשש שהוועדה תגזול את זכויות האישה שנתנו עד אותה עת, ואחר זמן מה נענתה בקשתה בחיוב.
נפטרה ב-24 בפברואר 1968, נטמנה בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון. בין הסופדים לה היו רחל ינאית בן-צבי ונציג אגודת השומרים. במלאת שלושים למותה כתבה אשת העלייה השנייה ברכה חבס:
על שמה רחובות בעיר חיפה ובמועצה המקומית מזכרת בתיה.
ילדיה: גיורא, כוכבת רייך והתאומים יפתח ויוחנן.
אחיה ואחיותיה: קיילה גלעדי, אסתר קוזלובסקי (אשת השומר מאיר קוזלובסקי, סבתה של הזמרת מירי אלוני), רבקה רבינוביץ, משה בקר (מנהל חוות גולדברג בהרטוב ואיש ציבור בראשון לציון),הצייר דויד בקר.
סמי פרץ
סמי פרץ (נולד ב-9 באוקטובר 1966) הוא עיתונאי ישראלי. שימש כעורך הראשי של עיתון ואתר "דה מרקר".
ביוגרפיה.
פרץ נולד וגדל בדימונה. את עבודתו כעיתונאי החל בגיל 12 ככתב ספורט ברשת "ידיעות תקשורת", שימש במשך שנתיים ככתב כלכלי בעיתון הכלכלי "טלגרף", וביולי 1995 הצטרף למדור הכלכלי של "הארץ" ככתב לענייני בנקאות וביטוח. בשנת 2003 מונה לסגן עורך המדור הכלכלי של הארץ.
פרץ הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמסלול האקדמי של המכללה למנהל ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב במסלול למנהלים (EMBA).
ב-2004 הוביל יחד עם גיא רולניק ומירב ארלוזורוב את הקמת עיתון דה מרקר, שהיה מיזוג של המדור הכלכלי של הארץ ושל אתר דה מרקר. הוא שימש עורך העיתון היומי מ-2005 ועורך ראשי של העיתון והאתר מ-2013 ועד ספטמבר 2017.
מפרסם מדי שבוע טור בשם "תקציר מנהלים" שממוקד בסוגיות של שוק העבודה, אי שוויון, מאקרו כלכלה, המערכת הפיננסית, שכר מנהלים, תחרותיות ועוד. במאמריו יש דגש לכמה ערכים שדה מרקר מוביל בשנים האחרונות, ובכלל זה עידוד תחרות ויזמות והקטנת הריכוזיות בכלכלה, רגולציה קפדנית על מוסדות פיננסים, צמצום האי שוויון, מאבק בשחיתות, וקידום רפורמות משקיות.
מרצה משנת 2013 במסלול האקדמי של המכללה למנהל לתואר שני במנהל עסקים על זירת ההשפעה הישראלית, צדק חברתי, ואחריות תאגידית.
שימש כראש תחום חברה ועסקים בבית ספר למנהל עסקים במסלול האקדמי של המכללה למנהל.
מרצה אורח במוסדות אקדמיים ובפורומים שונים של צה"ל. הגיש את התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב' בשנים 2016-2017.
החל מאוקטובר 2017 ועד מאי 2018 הגיש יחד עם סיון קלינגבייל את התוכנית “עובר ושב" בערוץ עשר מדי בוקר בשש ורבע.