כל המקיים נפש אחת הוא ביטוי המתייחס לערכם הרב של חיי אדם (ובגרסאות מסוימות - חיי יהודי).
מקור.
ב נאמר: "לפיכך נברא אדם יחידי בעולם, ללמד שכל המאבד נפש אחת, מעלים עליו כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא".
זהו הנוסח בכתב יד קאופמן ובכתב יד פרמה של המשנה. גם בגרסאות דפוס של התלמוד הירושלמי מצוטטת המשנה בנוסח זה, אך בתלמוד הבבלי בכתב-יד יד הרב הרצוג ובכתב-יד קרלסרוהה רוכלין 2, בגרסאות הדפוס של התלמוד הבבלי וכן בגרסאות דפוס של המשנה,
מופיעה המילה "מישראל", ומתקבל הנוסח "כל המאבד נפש אחת מישראל, מעלים עליו כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת מישראל, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא".
הרמב"ם מצטט את המשנה בספרו משנה תורה. בחלק מהנוסחים של דבריו מוחלפת המילה "ישראל" ב"העולם": "שכל המאבד נפש אחת מן העולם ... וכל המקיים נפש אחת בעולם", לדוגמה בכתב יד Yah. Ms. Heb. 2. בנוסחים אחרים הרמב"ם לא גורס לא "מישראל" ולא "מן העולם".
היעדרה או קיומה של המילה "מישראל" מעוררים דיונים ממושכים: האם מדובר באמירה הומניסטית, המייחסת חשיבות עליונה לחייו של כל אדם ואדם, שנברא בצלם אלוהים, או שמדובר באמירה לאומית, המייחסת חשיבות עליונה רק לחייו של אדם מישראל (כלומר יהודי). קודמת לדיונים אלה השאלה מהו הנוסח המקורי, והאם ייתכן שאחד הנוסחים הוא שיבוש שנוצר במהלך השנים.
במאמרו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך בנושא, הוא טען שהמילה "מישראל" היא הוספה מאוחרת לנוסח:
נוסח המשנה מצוטט גם בקוראן, תוך הסתייגות: "לפיכך כתבנו בספר לבני ישראל, כי כל המאבד נפש אחת - בלא שאיבדה נפש או ביקשה למלא את הארץ חמס - כאילו איבד מלא, וכל המקיימה כאילו קיים עולם מלא".
בשיח הישראלי.
בשיח הישראלי מקובל לצטט ביטוי זה לשם הדגשת ערכם של חיי אדם. כך, למשל, ציטט שופט בית המשפט העליון מישאל חשין את נוסח הרמב"ם, לסיום פסק דינו שבו דחה את ערעורו של עמי פופר על הרשעתו ברצח פלסטינים:
שאול מופז, בהיותו שר התחבורה, ציטט משפט זה (בנוסח שונה שהשתרש - "כל המציל נפש אחת" וכו') בסיום דבריו הקוראים למלחמה בתאונות הדרכים. ראש הממשלה בנימין נתניהו השתמש בפתגם זה בסיום דבריו בישיבת הממשלה שדנה באישור עסקת שליט (בנוסח שגם סופו שונה מן המקור: "כל המציל נפש אחת מישראל כאילו הציל עולם ומלואו") וגם לגבי נגיף הקורונה השתמש במשפט זה כדי לומר שכל המדביק נפש אחת כאילו הדביק עולם ומלואו.
ארגון "יד ושם" משתמש בביטוי זה בהתייחסותו לחסידי אומות העולם, שמימשו את האמור בו בצורה נעלה, ואף מעניק לחסידי אומות העולם מדליה שעליה חקוק הביטוי.
ארגון מגן דוד אדום, העוסק בהצלת נפשות, רואה בביטוי זה אבן יסוד בפעולתו.
בצדו האחורי של כרטיס אדי לתרומת איברים, המשפט מצוטט תוך הפניה למשנה בסנהדרין, אך המילה "מישראל" מושמטת ומופיעות במקומה שלוש נקודות.
ויכוח ולאדוליד
חוק יסוד ירושלים
חוק יסוד ירושלים בירת ישראל
אברהם אביאל
אברהם אביאל (ליפקונסקי) (נולד ב-20 בינואר 1929) הוא סופר, מנהל סוכנות להפצת ספרים בשם "בית עלים" ועד במשפט אייכמן.
ביוגרפיה.
נולד בפולין, בכפר היהודי חקלאי דוגאלישוק, למשה דוד ושרה מינה. רכש השכלה תורנית בישיבה קטנה בראדון, עיירתו של החפץ חיים. בגיל 13, ב-10 במאי 1942, חזה בהשמדת יהודי ראדון והאזור בבורות המוות. הוא נמלט ליערות ולחם כנגד הנאצים עד השחרור. איבד את משפחתו בשואה, שבמהלכה אחיו פנחס נרצח לנגד עיניו.
בשנת 1945 הגיע לצפון איטליה ושהה במוסד עליית הנוער של ילדי סלבינו, בית שיזופולי. העפיל לארץ באנייה "כתריאל יפה" ונתפס על ידי הבריטים, הוגלה לקפריסין ועלה לארץ ישראל בסוף שנת 1946. ביתו הראשון בארץ היה בקיבוץ משמר השרון. בתחילת 1948 התגייס לגדוד השישי של הפלמ"ח ונלחם בדרך לירושלים.
במשפט אייכמן בשנת 1961, הופיע כעד מטעם התביעה וגולל בעדותו את פרשת חיסול יהודי ראדון כדוגמה לסיפורם הטראגי של יהודי ליטא וחיי הפרטיזנים ביערות.
אברהם אביאל כתב שלושה ספרים:
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"א (2011) השיא את המשואה השישית בטקס המרכזי שנערך ביד ושם.
זכה בתעודת הוקרה מטעם אגודת הסופרים העברים ע"ש נחמה פוחצ'בסקי (נפ"ש) לשנת תשע"ח 2018 על העשייה לקידום הספרות והשירה העברית.
סיפורו חתם את הטקס הממלכתי "לכל איש יש שם" שהתקיים בכנסת ביום השואה תשע"ח (2018) במעמד יו"ר הכנסת, ראש הממשלה ונשיאת בית המשפט העליון.
מאז 1958 עוסק בענף הספרים. היה נשוי לאילה לבית ליברמן, ילידת העיר רובנה, עד למותה ב-2017. לבני הזוג שלושה ילדים, תשעה נכדים ושבעה נינים.
קיי. אס. קיי. בוורן
אמה עבריה
נחוניא בן הקנה
איסידור סרג'יו רוטמן
בידה
בִּידֵה (בצרפתית: Bidet) הוא מתקן תברואתי דמוי כיור נמוך המשמש לרחצה והיגיינה של איברי המין ופי הטבעת.
אופן השימוש.
על פי רוב משמש הבידה לרחצה של איברי המין החיצוניים וסביבתם. עם זאת, ניתן לרחוץ בבידה בנוחות גם איברי גוף אחרים, כמו למשל כפות הרגליים. אף שהבידה דומה במראהו לאסלה, הרי שיהיה נכון יותר להשוות אותו לכיור או לאמבטיה. לאנשים המוגבלים בתנועתם או שמנועים מסיבות פיזיות שונות מלהשתמש באמבטיה או במקלחת, משמש הבידה הדרך הנוחה ביותר לשמירה על ההיגיינה האישית.
יש הטועים מחוסר ידיעה לחשוב שהבידה הוא מַשתֵנה או אסלה. בבידה משתמשים בדרך כלל לאחר השימוש באסלה, ומקובל לשבת עליו כשהפנים לברז המים, אך ניתן לשבת גם בכיוון ההפוך.
המבנה המקובל לבידה כולל ברז שבעזרתו ניתן למלא את כיור הפורצלן במים חמים. הבידה מצויד, בדומה לכיור, בפתח ניקוז שאותו ניתן לאטום בפקק. ישנם דגמי בידה שבהם יש מתקן דמוי טוש שממנו ניתזים המים.
סוג אחר של בידה הוא מתקן מעורב של אסלה ובידה. זוהי למעשה אסלה שאליה מחובר דוש המשמש לניקוי איברי המין ופי הטבעת. בדגמים משוכללים יותר תיתכן גם בקרה חשמלית, חימום של משטח הישיבה ומתקן ייבוש באוויר חם.
השימוש בבידה נחשב להיגייני יותר מאשר השימוש בנייר טואלט, בזכות השימוש במים. הבידה יכול להיות שימושי במיוחד לקשישים או לאנשים עם מגבלות תנועה וגם לסובלים מטחורים.
תפוצה.
הבידה נפוץ במדינות קתוליות, ובמיוחד בדרום מערב אירופה (במיוחד בצרפת, ביוון, באיטליה, בספרד, בפורטוגל ופינלנד), בטורקיה, בארצות ערב ובאמריקה הלטינית. בארגנטינה, למשל, מצוי בידה בכתשעים אחוזים ממשקי הבית. תפוצתו רחבה גם ביפן ובמדינות אסייתיות אחרות.
ביפן הוצגה בשנת 1980 ה"אסלה ללא נייר", שהיא שילוב של אסלה ושל בידה שאף מייבשת לאחר השימוש את פי הטבעת ואיברי המין.
תושבי מדינות שבהן הבידה אינו מקובל כלל, כמו בישראל, ובארצות הברית, מופתעים להיתקל בו בנסיעותיהם ברחבי העולם, למשל בבתי מלון, ועל פי רוב אינם יודעים כיצד להשתמש בו. שיווק הבידה נתקל בקשיים הנובעים מאיסורי טאבו שונים בכל האמור בשיחה על היגיינה אישית. תושבי מדינות שבהן הבידה נפוץ בכל בית, מתקשים בדרך כלל להבין כיצד ניתן לשמור על היגיינה אישית ללא שימוש בבידה.
היסטוריה.
הבידה הוא ככל הנראה המצאה של יצרני רהיטים צרפתים של סוף המאה השבע עשרה או תחילת המאה השמונה עשרה. אין תיעוד מסודר של הופעתו הראשונה או של שם הממציא. האזכור הראשון של בידה בספרות הוא משנת 1710.
עם התקדמות טכנולוגיית ההיגיינה בתקופה הוויקטוריאנית, עברו במפנה המאה העשרים הבידה וסיר הלילה מחדר השינה לחדר האמבטיה.
המקיים נפש אחת
קזבק (אוניית מעפילים)
קַזְבֵּק הייתה אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ-750 מעפילים מקונסטנצה, רומניה לאיסטנבול, טורקיה בחודש יולי 1944.
תולדותיה.
הקזבק הייתה ספינת מטען טורקית שבגלגולה הקודם נשאה בעיקר מלח. היא הוסבה לנשיאת המעפילים על ידי כך שהותקנו בה דרגשי שינה, נתווסף לה סיפון ששימש למטען האישי ומעטה המתכת שכיסה את גוף האוניה הוסר, כהגנה מפני מוקשים מגנטיים.