לאחר הצטרפותו ל"חברת הקרקעות ההונגרית הכללית" הוא הפך למנכ"ל החברה. הבעלים הצרפתים שוכנעו על ידו לאשר את מיזוג חברת המניות המשותפת עם "הבנק המסחרי ההונגרי של פשט" שנאבק אז להתאושש מהמשבר, כך יכלו לרכוש מוסד פיננסי עם היסטוריה ארוכה ומפוארת. בשנת 1881 הוא התמנה למנכ"ל ואחר כך לנשיא גם של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט. כאן התפתח הכישרון הכלכלי שלו. הוא הסדיר את הלוואת אג"ח המשכנתאות ההונגריות בחו"ל וניתק לחלוטין את מערכת הבנקאות והאשראי ההונגרית מווינה וקידם את הבנייה והעסקים ההונגריים בקצב מהיר. במהלך שני העשורים של הקריירה שלו כדירקטור, לאנצי פתח סניפים כדי להגדיל את תיקי ההפקדות. בשנת 1916 היו לבנק המסחרי 16 סניפים רק בבודפשט. ההון שגויס בהנפקות איגרות חוב זרות מימן את הקמת מסילות הברזל שהוכרזו בתוכנית של הרכבת המקומית ההונגרית בע"מ, החשמליות בעיר בודפשט בע"מ ורכבת כבישי בודפשט. לאנצי הבטיח גם את התנאים הכספיים של רשת הטלפונים של בודפשט. בשנת 1886 הוא הלווה חצי מיליון פורנטים לפירמה של המהנדס טיבדר פושקאש ממציא מרכזת הטלפון. עם זאת התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שהבנק המסחרי ההונגרי של פשט גייס הון ופיקדונות שאפשרו את הפריחה של התעשייה והסחר בבודפשט באמצעות הלוואות. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לאנצי יחד עם פרנץ היינריך המקים של מערכת הכלכלה המלחמתית.
בין פעילויותיו הכלכליות, ראוי להזכיר את מתן האפשריות להקמת שורת חברות תעשייתיות גדולות, הקמת הרכבות המקומיות, הקמת מערכת הנפקת אג"ח עירוניות ומחוזיות והקמת מרכז לקביעת מדיניות מכסים. במשך עשרות שנים פרסם לאנצי בעקביות כתבות על המצב הכלכלי בהונגריה בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
לאו לאנצי השתתף בבניית תיאטרון הקומדיה של בודפשט. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון.
פעילותו הציבורית ואותות הוקרה.
בשל הישגיו נבחר לאנצי לנשיא לשכת המסחר והתעשייה בבודפשט בשנת 1893. בשנת 1901 הקים ללשכה מטה חדש ליד בניין הפרלמנט ההונגרי, ברחוב אלקוטמני, שמשמש היום כמשרד הכלכלה. הוא היה נשיא הלשכה במשך עשרים ושבע שנים. בשנת 1893 התמנה לחבר פרלמנט בבחירות ביניים במחוז צ'אצה. בבחירות 1896 נבחר מטעם מחוז מישקולץ. עד הבחירות ב -1901, הוא היה חבר פרלמנט במפלגת החירות. בחקיקה הוא התרחק מקרבות פוליטיים, והשתמש במנדט שלו לקידום אינטרסים מסחריים. מאוחר יותר הוא קיבל את תואר יועץ חצר הקיסר, משנת 1905 היה חבר בבית העליון. משנת 1912 הפך ליועץ סתרים של ממש.
יוז'ף טורוצי-טרוסטלר
יוז'ף טורוצי-טרוסטלר (בהונגרית: Turóczi-Trostler József, מושקובץ, 1 באוקטובר 1888 – בודפשט, 6 באפריל 1962) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי זוכה פרס באומגרטן ופרס קושוט, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (חבר נספח משנת 1945, חבר מלא מאז 1947). תחום התמחותו בהוראה ובמחקר היה בנושא: הספרות הגרמנית הקלאסית, קשרי הספרות ההונגרית-גרמנית, המסגרת וההקשר בין הספרות ההונגרית לבין הספרות האירופאית.
ביוגרפיה.
הוא נולד מה שהיום סלובקיה (אז הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית) במחוז טורוץ. למד באוניברסיטת בודפשט. הוא קיבל תעודת הוראה בתיכון וקיבל משרה בעיר טימישוארה. בתקופות של שינויים גדולים בשנת 1918 היה מרצה של דת וחינוך במיניסטריון לחינוך ציבורי. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית מונה באוניברסיטת בודפשט כמרצה לספרות העולם. בתקופת הטרור הלבן נשללה ממנו משרתו זו באוניברסיטה ומשנת 1920 היה מורה בגימנסיה היהודית לבנות ומשנת 1922 עמית בעיתון פסטר לויד שהופיע בשפה הגרמנית בבודפשט וכן בכתב העת "סקירה בלתי תלויה" בשפה ההונגרית.
הוא עסק בספרות גרמנית, בעיקר היה "גרמניסט", והכיר היטב את החוקרים והמלומדים של בתי ספר לספרות ואמנות הגרמנים בני זמנו, כולל פרידריך גונדולף (1880-1931); וילהלם וורינגר (1881–1965). מהספרות הגרמנית עסק רבות ביצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, היינריך היינה, ניקולאוס לנאו ותומאס מאן. במסגרת הספרות האירופית וההונגרית הוא ניתח את התקופות האמנותיות הגדולות (בארוק, קלאסיציזם, רומנטיקה).
בספרות ההונגרית יצירותיו של פטר ויידה, יוז'ף קטונה ושנדור פטפי עשו רושם עמוק עליו. הוא היה אחד המרצים הספרותיים הנודעים של האקדמיה לעובדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בין שתי מלחמות העולם. הוא פרסם ללא הפסק פרסומים מדעיים על השפה והספרות בכתבי עת מיוחדים, ב"עלון פילולוגי אוניברסלי", ב"מדע", ובכתב העת הספרותי החשוב ניוגט וכו'. הוא עסק בהצלחה בתרגום ספרותי ובפרסום תרגומי ספרות, אך גם תרגם מגרמנית להונגרית ספרות מקצועית בתחום. הוא פעל רבות כדי להציג את שירתו של שנדור פטפי באזור דובר הגרמנית.
בשנת 1945, מונה באוניברסיטת בודפשט כמרצה בכיר במחלקת לספרות העולמית, נבחר כחבר נספח (1945) וקבוע (1947) באקדמיה ההונגרית למדעים. בשנים 1957–1958 היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1958 הוענק לו פרס קושוט.
פייטים סטטובצי
פַּיְטִים סְטָטוֹבְצִי (בפינית: Pajtim Statovci; נולד ב-1990) הוא סופר פיני ממוצא אלבני, המחבר רומנים.
ביוגרפיה.
נולד בקוסובו בשנת 1990. כאשר היה בן שנתיים עברה משפחתו בעקבות מלחמת יוגוסלביה ורדיפת האלבנים בקוסובו לגור בפינלנד. סטטובצי למד ספרות באוניברסיטת הלסינקי ועודו גר בעיר שבה למד. ספר הביכורים שלו, "החתול שלי, יוגוסלביה" תורגם, בין השאר, לאסטונית, נורווגית, איטלקית, דנית, צ'כית, צרפתית, שוודית, אנגלית, הונגרית, יוונית ועברית. בישראל ראה אור הספר ב-2020, בהוצאת כרמל בתרגום רמי סערי. הרומן השלישי שכתב, "בולה", זיכה אותו בפרס פינלנדיה, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר המוענק בפינלנד. בעת זכייתו היה סטטובצי היוצר הצעיר ביותר שזכה אי-פעם בפרס.
מרק בלזברג
מרק בלזברג (באנגלית: Marc Belzberg, נולד בשנת 1954) הוא איש עסקים קנדי-ישראלי, מייסד הארגון "משפחה אחת" ותורם רבות לגופי ימין ולהתנחלויות.
ראשית חייו.
מרק בלזברג נולד בשנת 1954 באדמונטון, קנדה, לאיש העסקים והנדבן סמואל בלזברג ואשתו פרנסס, הבכור מארבעת ילדיהם. בשנת 1968 עברה המשפחה לוונקובר, שם הקים אביו, עם שני אחיו, אימפריה פיננסית שהתרחבה גם לתחום הנדל"ן. בבעלות המשפחה נכסים רבים בארצות הברית וקנדה. בלזברג הבן הוא גיסו לשעבר של איש העסקים הקנדי מתיו ברונפמן, שהיה מבעלי השליטה בבנק דיסקונט.
סמואל בלזברג תמך בחיי הקהילה היהודית בקנדה ובארצות הברית. הוא העניק מלגות לסטודנטים באוניברסיטת סיימון פרייזר , תרם לבתי כנסת בקנדה, השקיע במוסדות חינוך, בהן תלמוד תורה בוונקובר , וכן בבתי ספר יסודיים ותיכוניים. כמו כן תרם לקרן מרכז שמעון ויזנטל ולמוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס .
מרק בלזברג קיבל חינוך יהודי חילוני. הוא היה פעיל בתנועת הנוער של ההסתדרות הציונית הדסה, ובגיל 16 נשלח לגור בישראל במשך שנה, ולמד בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
לאחר שובו לקנדה פגש רב מקומי שלימד אותו על ההיסטוריה והדת היהודית, והוביל אותו להחלטה לחזור בתשובה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים שב לישראל למשך שנה ולמד בישיבת הר עציון.
פעילות עסקית.
בגיל 19 נסע בלזברג לארצות הברית וסיים תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק. במהלך שנות השמונים היה שותף במספר קרנות הון סיכון בניו יורק והפך למיליונר.
בשנת 1991 עלה לישראל עם משפחתו והחל להשקיע בחברות היי-טק. עד שנת 2006 היה מבעלי חברת "אי-סים", שנמכרה למודו אלקטרוניקס. לאחר מכן השקיע במיזמים בתחום המכשור הרפואי. הוא החזיק במחצית ממניות חברת ODF שנמכרה לחברת אס.די.אס בשנת 2011.
פעילות פוליטית וחברתית.
בלזברג מרבה לתרום לגופי ימין בישראל ולהתנחלויות. בין היתר תמך בעמותת עטרת כהנים, והיה דירקטור בעיתון "ג'רוזלם פוסט" כאשר העיתון היה בבעלות קבוצת הולינג'ר הקנדית, והוביל קו ימני מובהק. בלזברג הוא גם אחד התורמים הבולטים לארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), המזרים מדי שנה עשרות מיליוני דולרים לצה"ל, ולארגון "מבראשית" המארגן את סיורי "מסע ישראלי".
בלזברג הוא ממייסדי הארגון "משפחה אחת" המסייע לנפגעי טרור ובני משפחותיהם. בעבר תרם כספים לחברי כנסת מהליכוד, בהם משה יעלון, גלעד ארדן ויולי אדלשטיין.
כמו כן כיהן כיושב ראש תנועת בני עקיבא.
לפי ממצאי פרשת ביביטורס, בלזברג מימן את נסיעתם של בנימין ושרה נתניהו ללונדון בשנת 2007, ונשא בעלות אירוחם שהסתכמה בכ-60 אלף דולר, שמומנו מתקציב הארגון "משפחה אחת". לפי התחקיר, באותה נסיעה מימן הארגון את עלות המלון, רכב צמוד, נהג ומכשיר טלפון.
חיים אישיים.
מרק בלזברג נשוי לשנטל בלזברג, ילידת בלגיה שעלתה לישראל בשנת 1985. הם נישאו בשנת 1986 והתגוררו בניו יורק. שבו לישראל בשנת 1991, ומאז הם מתגוררים בירושלים. לזוג שבעה ילדים ומספר נכדים.
בתו, טליה בלזברג, נשואה לאריאל, בנו של הרב מרדכי אלון, ממייסדי ארגון "מבראשית" הממומן על ידי בלזברג.
מרק בלזברג הוא צמחוני.
Peru Two
Peru Two הן שתי נשים בריטיות (מיקאלה מקולום קונולי ומליסה רייד), שקיבלו כינוי זה, לאחר שנעצרו בשנת 2013 בפרו והואשמו בניסיון להברחת 11 קילו קוקאין מפרו. השתיים נידונו לשש שנים ושמונה חודשי מאסר. הפרשה זכתה לכיסוי תקשורתי רחב בבריטניה, פרו וברחבי העולם.
השתלשלות הפרשה.