החל משנות האלפיים המאוחרות החל פיתוח של תיירות יין באזור במושב עצמו קמו כשלושה יקבים- יקב דרור יקב שמאי ויקב נחל עמוד וכרמים רבים ניטעו, ב-2011 הוכרז האזור כ"דרך היין" הישראלית.
אנתוני ון לייבנהוק
כפר קיש
כְּפַר קִישׁ הוא מושב במזרח הגליל התחתון, בסמוך לכפר תבור, השייך למועצה אזורית הגליל התחתון ומהווה כיישוב הדרומי ביותר בה. המושב קרוי על שמו של פרדריק קיש שהיה בריגדיר בצבא הבריטי, ושימש ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בשנים 1929 עד 1931.
היסטוריה.
כפר קיש הוקם ביולי 1946 כמושב שיתופי על ידי חיילים יהודים ששרתו תחת פיקודו של פרדריק קיש בצבא הבריטי. היישוב הוקם על שטח של כ-6,800 דונם שנרכש מהשטחים של כפר מצר ותוכנן ל-70–80 משפחות. בתחילה התקיים במושב חדר אוכל משותף אך עם סיום בניית בתי התושבים בוטלו הארוחות המשותפות. בגרעין המייסד היו 37 חברים. בנובמבר 1947 הצטרף לכפר ארגון "נבו" (ראשי תיבות של: "נכה באויב ונחזורה") של חיילים משוחררים יוצאי הבריגדה, שמנה כ-70 נפש. אולם ביולי 1949 עדיין סבל המושב ממחסור במתיישבים ובשנת 1951 עדיין היו מחצית מ-80 הבתים במושב ריקים מתושבים. רבים מהחברים עזבו את המקום בגלל סכסוכים חברתיים ומחלוקות פוליטיות. לאחר שנשארו במקום רק 15 משפחות הוחלט על הפיכת הכפר למושב עובדים תוך ביטול השיתופיות. ביולי 1953 כבר היו במקום 43 משפחות, כאשר רוב המצטרפים הגיעו מחיפה במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר, אשר ראתה ב"כפר קיש המחודש" יישוב שהוקם על ידי התנועה. בשנת 1957 הורחב המושב בקליטת עולים מפולין. בשנת 1960 התגוררו במושב 6 משפחות מדור המייסדים, 26 משפחות מתנועת מן העיר אל הכפר, מתוך 34 משפחות שהגיעו ועוד 24 משפחות עולים מפולין.
היישוב מונה כ-500 תושבים, מתוכם 84 משפחות חדשות שנקלטו בהרחבה שהוקמה בין השנים 2008 ל-2012 על ידי קבוצת "הלה" של רפאל אלאלוף.
המושב שוכן כקילומטר אחד מצפון לאפיקו של נחל תבור, וכחמישה ק"מ ממזרח לתל קישיון ("ח'רבת קיסון"), עיר הנזכרת בספר יהושע בנחלת שבט יששכר.
כלנית (יישוב)
כַּלָּנִית היא יישוב קהילתי בתחום שיפוט מועצה אזורית מרום הגליל, הממוקם בין טבריה לכרמיאל.
היסטוריה.
טקס עלייה על הקרקע התקיים ב-29 באוקטובר 1981. היישוב הוקם בדצמבר 1981 כמושב על ידי "הפועל המזרחי" עבור בני המושבים עלמה ודלתון יוצאי העדה הטריפולטאית. מקימי המושב התיישבו באופן זמני החל מינואר 1978 בגבעת חנניה.
בתחילה הוקם המושב על ידי 20 משפחות ו-12 רווקים ובהמשך התרחב ל-35 משפחות. המושב עבר פיתוח בהתיישבות על ידי בנים ממשיכים ועם הזמן הפך ממושב ליישוב קהילתי.
אופי היישוב.
משפחות היישוב הן משפחות דתיות מסורתיות אך ישנה כניסה ליישוב ברכבים בשבת.
בכלנית ספריה פעילה, בית כנסת מפואר, ומעון שנפתח בעזרת הוועד המוניציפלי. לילדי המושב יש אפשרות ללמוד בבית הספר בבר יוחאי במועצת מרום הגליל או בבית הספר נתיב הושעיה.
במושב בקתות אירוח ("צימרים"), בית בד של משפחת ג'השאן ופעילויות שטח "טרקטורוני כלנית".
שמו של היישוב הוא על שם הפרח כלנית אשר היה בשפע על הגבעה לפני תחילת ההתיישבות.
ריחאניה
ריחאניה (באדיגית: Рихьаные, צמח ההדס; בערבית: الريحانية) הוא יישוב בגליל העליון, כ-8 קילומטרים צפונית לצפת. מבחינה מוניציפלית שייך היישוב למועצה אזורית מרום הגליל. רוב תושבי היישוב הם צ'רקסים משבט אבזאח.
רקע והיסטוריה.
הצ'רקסים הגיעו למזרח התיכון לאחר שגורשו ממולדתם שבצפון הקווקז. הצ'רקסים, שנלחמו תקופה ארוכה בכיבוש הרוסי בצפון הקווקז, נטבחו וגורשו על ידי רוסיה מהקווקז באירוע אשר קיבל את השם "גלות הצ'רקסים". האימפריה העות'מאנית, שראתה בצ'רקסים לוחמים מנוסים, קלטה אותם בשטחה ויישבה אותם באזורים שהיו דלילים בהתיישבות, בין השאר - בגליל.
היישוב ריחאניה נוסד בשנת 1873 אך רק בשנת 1880 הגיעו אליו משפחות צ'רקסיות משבט אבזאח מצפון הקווקז, אזור אשר נמצאות בו כיום הרפובליקות קאראצ'אי-צ'רקסיה ואדיגיה, בתחומה של הפדרציה הרוסית.
היישוב נבנה בשיטה צ'רקסית מסורתית, אשר מקורה בקווקז ושמה "כפר חומה" - הבתים נבנו כשהם צמודים זה לזה ויוצרים חומת מגן מסביב ליישוב אשר שרידיה נשתמרו עד היום. בכפר מסגד שצורתו כמסגדים הצ'רקסיים בקווקז, ושונה מהותית מהמסגדים הערביים. כמו כן נמצא במקום מוזיאון ומרכז למורשת הצ'רקסית. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו ביישוב 290 תושבים ושטחו השתרע על 6,137 דונמים (מתוכם 25 דונם שטחים ציבוריים).
במלחמת העצמאות סייעו תושבי היישוב להעפלה מלבנון והתנדבו לשרת לצד היישוב היהודי. מכיוון שהצ'רקסים היו לבני ברית של היהודים, ברחו למקום מעט תושבים ערבים, וכיום כשליש מתושבי המקום הם ערבים.
בשנת 1960 התקיימו לראשונה בריחניה בחירות לוועד מקומי לקראת צירוף היישוב למועצה אזורית מרום הגליל.
בפברואר 1973 חוברה ריחאניה לרשת החשמל הארצית. באותה עת היו בכפר 75 בתים.
ריחאניה הוא אחד משני הכפרים הצ'רקסיים היחידים בישראל (השני הוא כפר כמא שבגליל התחתון).
המוזיאון הצ'רקסי.
בכפר קיים מוזיאון להנצחת התרבות ואורח החיים הצ'רקסי. המוזיאון הוקם ביוזמתו של בן הכפר, שאוקי חון (ז״ל), והוא ממוקם בבית פרטי השייך למשפחתו מאז התיישבותם בכפר בשנת 1873 לערך. המוזיאון בריחנייה הוא קטן יותר מזה הממוקם בכפר כמא אך גם הוא מכיל כלי בית וכלים חקלאיים, פרטי ביגוד מסורתיים, וכלי נגינה ונשק האופייניים לתרבות הצ'רקסית. חון עצמו היה עורך את הסיורים במוזיאון ומלווה אותם בהסברים ובחוויות מתקופת ילדותו וזכרונותיו האישיים.
ריחניה
עזריאל קרליבך
עזריאל קרליבך (י"ג בחשוון ה'תרס"ט, 7 בנובמבר 1908 – 11 בפברואר 1956) היה עיתונאי ופובליציסט בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה. שימש עורכו הראשון של העיתון "ידיעות אחרונות" ומאוחר יותר מייסדו ועורכו הראשון של העיתון "מעריב".
קורות חיים.
עזריאל גוֹטהֶלף קַרְלֵיבַּך (Esriel Gotthelf Carlebach) נולד בעיר לייפציג שבקיסרות הגרמנית בשנת 1908 כנצר לשושלת של רבנים תלמידי רבי עקיבא איגר. סבו, הרב שלמה קרליבך, היה רבה של העיר ליבק. אביו, אפרים קרליבך, היה בן 20 כאשר נתמנה לרבה של לייפציג, ובה הקים בית ספר להנחלת השכלה כללית-יהודית רחבה. לבנו קרא על שם רבו, הרב עזריאל הילדסהיימר, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה. בן דודו היה הזמר החסידי שלמה קרליבך. דודו של ד"ר עזריאל קרליבך היה הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה.
כבר בגיל 12 כתב עזריאל קרליבך מסה מקיפה על יצירתו של י"ל פרץ, שאותו קרא במקור. בגיל 15 יצא ללמוד בישיבות טֶלְז בליטא. בשנים 1927–1929 למד בישיבת מרכז הרב בירושלים, אצל הרב קוק, ונסמך לרבנות, אולם אחר כך שב לגרמניה והפסיק לשמור מצוות. למד באוניברסיטאות ברלין והמבורג וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
הפך לכתב של עיתונים יהודיים, ובהם היומון היידי הוורשאי "הײַנט" ו"הארץ". היה פעיל בחוגים חרדיים, כמו גם בתנועת צעירי מזרחי. כתב סדרת מאמרים המתארת את מסעותיו ברחבי גרמניה, כולל התקלות עם בריונים אנטישמים שהכו אותו ופגעו בכליותיו. ב-1931 מונה לעורך של השבועון היהודי "Israelitisches Familienblatt" בהמבורג.
בשנת 1932 החליט לבצע רעיון מהפכני, כאשר נסע לברית המועצות כדי להתרשם מחיי היהודים במשטר הקומוניסטי. לאחר מכן פרסם ברבים את מסקנותיו מהמסע, שלפיהן אין שום אפשרות ורקע מתאימים לצמיחת חיים יהודיים. מהלך זה הביא לניסיון התנקשות בו מטעם הנוער הקומוניסטי בהמבורג ב-3 בינואר 1933. באותה מידה לא היסס לתקוף גם את המשטר הנאצי, וכך נכלל ב-29 במרץ 1934 ברשימה השחורה של 37 בוגדים במולדת, שהתירה את שלילת חירותו והחרמת רכושו (ברשימה זו נכלל גם פרופ' אלברט איינשטיין). כדי להתהלך חופשי ברחובות ברלין, נהג ללבוש, בסיכון רב, מדי אס אה.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל. הוא הצטרף למערכת "הארץ" ובהמשך עבר לכתוב בעיתון "הצופה". בשנת 1939 היה לעורכו הראשון של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1948, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", נפל סכסוך בינו לבין הבעלים של העיתון, יהודה מוזס. קרליבך חש שמוזס מנסה להשפיע על תוכני העיתון, ולמנוע פרסום שעלול לפגוע במפרסמים של העיתון. קרליבך ראה בכך פגיעה אתית בתפקידו של העיתון. הקש ששבר את גב הגמל היה כאשר נשלח קרליבך לדיונים באו"ם שעסקו בתוכנית החלוקה ב-1947. קרליבך, שרצה שידיעותיו הבלעדיות יגיעו ראשונות, שלח אותן בטלגרף "דחוף", בתוספת מחיר, והיה משוכנע שמוזס יהיה מאושר מהסקופים שסיפק לעיתון. במקום זה קיבל מברק ובו שלוש מילים: Stop cabling urgent (אנגלית: "הפסק לטלגרף דחוף").
קרליבך, ועמו עיתונאים בכירים בעיתון, פרשו ממנו והקימו עיתון מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהופיע לראשונה ב-15 בפברואר 1948 בעריכתו. הגיליון הראשון נשא את המילה "ידיעות" באותיות גדולות, ומתחת, באותיות קטנות של מכונת כתיבה נכתבה המילה "מעריב". מוזס תבע את קרליבך, ודרש את סגירת העיתון. בית המשפט קבע שהקמת העיתון חוקית, אולם על מנת למנוע הטעיה, יש לוודא שהמילה "מעריב" תהיה גדולה מן המילה "ידיעות". לאחר מספר חודשים, כשבתודעת הציבור התקבע השם "מעריב", הוסרה המילה "ידיעות" משמו של העיתון, ושמו החדש נותר "מעריב".
עזריאל קרליבך ערך את "מעריב" מיום היווסדו ועד לפטירתו בשנת 1956. בעריכתו, הפך "מעריב" לעיתון הנפוץ ביותר במדינה. "ידיעות אחרונות" נאלץ לנהל מאבק הישרדות קשה, ורק בשנות ה-70 הצליח להשיב את מעמדו כעיתון הנפוץ ביותר בישראל.