במהלך ראיון שערכו עמו עיתונאי "ידיעות אחרונות" אלכס פישמן ואריאלה רינגל-הופמן ב-4 באוקטובר 2008, הציג אלוף פיקוד הצפון גדי אייזנקוט את עקרונות הדוקטרינה, לפיה: "כל אחד מהכפרים השיעיים (בלבנון) הוא אתר צבאי. עשרות רקטות מוטמנות במרתפים ובעליות הגג. עשרות פעילים מקומיים ולוחמים מבחוץ ערוכים לקרב הגנה ולירי טילים לעבר ישראל. אנחנו יודעים שחזבאללה יבצע ירי הרבה יותר רחב מאשר במלחמה האחרונה, ונגיב בהתאם. כל כפר שיירו ממנו לעבר ישראל, נפעיל עליו כוח לא פרופורציונלי ונגרום הרס אדיר".
עקרונות הדוקטרינה.
על פי הדוקטרינה, המטרות שנגדן יפעיל צה"ל כוח לא-פרופורציונלי הן מגוונות ויכולות לנוע על הקשת שבין הכפרים בהם פועלים משגרי טילים ורקטות, בין המרכזים הפוליטיים, החברתיים או הדתיים של ארגון הטרור, לבין התשתית האזרחית של הישות הפוליטית שארגון הטרור פועל מתוכה.
במקרים של תמרונים צבאיים, גורסת הדוקטרינה, יש לעשות שימוש בעוצמת אש מאסיבית, שעיקרה מהאוויר. בנוסף, במקרים של מצוד אחר נקודות שיגור של טילים ורקטות, יש להתמקד בירי מאסיבי כלפי האזור ממנו בוצע השיגור.
בהקשר לעוצמת השימוש באש הנדרשת לשם הכרעה והכנעת האויב, גורסת הדוקטרינה כי על מנת ליצור הרתעה אפקטיבית יש לפעול לגרימת הרס כלכלי ופיזי של תשתיות וזאת לאור ההנחה כי הדבר עשוי ליצור חיץ בין האוכלוסייה המקומית לארגוני מערך הטרור.
על פי הדוקטרינה, יפעיל חיל האוויר הישראלי את מלוא כוחו מהרגע הראשון ללחימה. הנחת העבודה היא כי תגובת חזבאללה לא תהיה מדורגת והוא יפעיל אף הוא את מלוא כוח האש שלו במאמץ להסב נזק מרבי לעורף הישראלי, בעיקר למרכז הארץ. בשל סיבה זו ישאף צה"ל לקצר את משך הלחימה ככל האפשר. אף על פי שכוחות המילואים יגויסו מיד עם תחילת המלחמה, צה"ל יחתור לסיום הלחימה, מבלי להיגרר למהלך קרקעי נרחב שמימושו ידרוש שבועות ארוכים.
במסמך התפיסתי "אסטרטגיית צה"ל" בחתימת הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שהופץ בצה"ל באוגוסט 2015, לא אוזכרה במפורש דוקטרינה זו, אך נכתב שם, בין השאר, כי "במקרה של לחימה בלבנון יותקפו עשרות אלפי מטרות ויעדים".
התייחסות לדוקטרינה.
ב-10 בפברואר 2008 פרסם גבי סיבוני מאמר באנגלית באתר "המכון למחקרי ביטחון לאומי" בו הוא מרחיב את הבסיס התאורטי עליו בנויה הדוקטרינה. לטעמו, צריך צה"ל להתמקד במהלומה לא פרופורציונלית כמענה לתקיפה של האויב, כאשר המאמץ לפגיעה ביכולות השיגור שלו הוא משני. בהקשר זה מציין סיבוני כי מיד עם פרוץ העימות יידרש צה"ל לפעול במהירות ובעוצמה חסרת פרופורציה לאיום ולפעולת האויב, כדי לפגוע ולהעניש בהיקף שיחייב תהליכי שיקום ארוכים ויקרים. לטענתו, פגיעה זו חייבת להתממש בזמן קצר ככל האפשר, תוך העדפת פגיעה בנכסים על פני המרדף אחר כל משגר, שכן מענה שכזה עתיד לשמר זיכרון רב שנים אצל מקבלי ההחלטות בלבנון, שיעמיק את ההרתעה.
בנובמבר 2008, פרסם גיורא איילנד מאמר דעה באתר "המכון למחקרי ביטחון לאומי", אשר עוסק גם הוא בעקרונות הדוקטרינה. לדעת איילנד, ישראל נכשלה במלחמת לבנון השנייה (ועלולה גם להיכשל בשלישית) משום שהיא נלחמה נגד האויב הלא-נכון, שהוא חזבאללה, במקום בלבנון. בעניין זה טוען איילנד כי לא ניתן לנצח ארגון גרילה הפועל בחסות מדינה חסינה מתגובה. חזבאללה, לדעת איילנד, פועל בתנאים אופטימליים מבחינתו, שכן בלבנון מכהנת ממשלה לגיטימית, הנתמכת בידי המערב, אך בפועל כפופה לחלוטין לרצונו של חזבאללה. במאמרו הציע איילנד מהלך מקדים לפיו ישראל תעביר מסר חד-משמעי לממשלת לבנון המאיים כי במלחמה הבאה יחוסל צבא לבנון, ייהרסו התשתיות האזרחיות והאוכלוסייה הלבנונית תסבול וזאת במקרה של התקפה יזומה מצד חזבאללה.
מחנה הריכוז יונגפרנהוף
מנטה השונית
שלום שלושים השנים
שלום שלושים השנים (ביוונית: Τριακονταετείς Σπονδές) היה חוזה שלום שנחתם ביוון העתיקה בין אתונה לספרטה בשנת 446 לפנה"ס, ואשר שם קץ למלחמה הפלופונסית הראשונה שהתחוללה מאז שנת 460 לפנה"ס, והעניק ליוון תקופה של שלום יחסי עד פרוץ המלחמה הפלופונסית השנייה. שם החוזה נובע מהתקופה שהוא היה אמור לחול עליה, אולם בפועל הוא שרד רק 15 שנה.
רקע.
ניצחון ערי המדינה של יוון העתיקה על האימפריה האחמנית בשנת 480 לפנה"ס (מלחמת פרס–יוון), שם קץ לאחדות הזמנית ששררה ביניהן, ועד מהרה התפלגה יוון בין שתי ליגות עיקריות אשר התחרו ביניהן על הבכורה: הליגה הפלופונסית הייתה הוותיקה מהשתיים, והשלטון בה היה שמור לספרטה. ליגה זו שלטה במרבית הפלופונסוס ובחלקים ניכרים ממרכז יוון. הליגה האטית-דלית, אשר נשלטה בידי אתונה והוקמה בשנת 478 לפנה"ס. בארץ האם היוונית עצמה היו מעט חברות בליגה זו, אולם רבות מהמושבות היווניות מעבר לים ומאיי הים האגאי היו חברות בה.
בשנת 460 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הליגה האטית-דלית והליגה הפלופונסית, אשר זכתה לכינוי "המלחמה הפלופונסית הראשונה" (להבדילה מהשנייה). המלחמה התנדנדה ללא הכרעה ברורה. אתונה הצליחה להשתלט על מספר שטחים חדשים, אולם גם ספגה תבוסות. בשנת 451 לפנה"ס, ביוזמת קימון, סוכם על הפסקת פעולות האיבה למשך 5 שנים. לאחר שהושג ההסכם עם ספרטה, החליט קימון לנצל את השלום כדי לחזור ולתקוף את פרס. המלחמה האתונאית-פרסית החדשה פסקה עם מותו של קימון בשנת 450 לפנה"ס, ובשנת 449 לפנה"ס חתמו האתונאים והפרסים על "שלום קאליאס", שבו התחייבו הפרסים להפסיק את פעולותיהם בים האגאי, ובתמורה האתונאים הסיגו את כוחותיהם מקפריסין ומצרים.
עם זאת, בשנת 448 לפנה"ס פרצה "מלחמת הקודש השנייה", שהראתה שלהבות המלחמה עוד לא כבו. המלחמה החלה בין דלפי ופוקיס, ועד מהרה התערבה ספרטה לטובת דלפי ואתונה לטובת פוקיס, ובכך התחדשה המלחמה הפלופונסית הראשונה. בשנת 447 לפנה"ס ספגו האתונאים תבוסה כואבת בקרב קורונאה, מה שמוטט לחלוטין את אחיזתה ביוון התיכונה וגרם לכך שפוקיס ולוקריס עזבו את הברית עמה. כישלון זה עודד את בני אובויה למרוד גם כן באתונה. אולם בעוד שהאתונאים היו מוכנים להשלים עם אובדן שאר הערים, על אובויה הם לא יכלו לוותר. מנהיג אתונה, פריקלס, יצא בעצמו בראש כוחות צבא וצי אל אתונה. אלא שלרוע המזל, פג אז תוקפה של הפסקת האש ל-5 שנים שנחתמה ב-451 לפנה"ס, וספרטה, שעד אז הצניעה את פעולותיה נגד אתונה והעמידה פנים שההסכם עדיין קיים, שלחה בגלוי כוחות צבא גדולים בפיקודו של המלך פלייסטואנאקס אל אטיקה. פריקלס מיהר לחזור לאתונה, אולם אז עצרו הספרטנים בפתאומיות ופלייסטואנאקס פיזר את צבאו. פריקלס חזר לאובויה ודיכא את המרד ביד קשה. לאחר מכן התרצו הספרטנים להגיע להסכם שלום, הוא "שלום שלושים השנים".
הסכם השלום.
כפי ששמו מעיד עליו, החוזה נחתם למשך שלושים שנה. הנוסח המקורי של ההסכם לא נשמר בידינו, אולם ניתן לשחזר אותו על פי קטעי עדויות.
החוזה למעשה הכיר בליגה האטית-דלית כשוות ערך לליגה הפלופונסית, אף על פי שזו האחרונה הייתה וותיקה בהרבה. כמו כן, בכל המקורות העוסקים בחוזה נזכרים אמנם לעיתים "הפלופונסים" וניתן ללמוד מכאן שהספרטנים התייעצו עם בעלי בריתם, או שנתנו להם לכל הפחות לאשרר את החוזה. עם זאת, אין כל אזכור לבעלי בריתם של האתונאים, מה שמעיד על מעמד הבכורה המיוחד של אתונה. כמו כן, העובדה שספרטה וויתרה על אייגינה כחברה בברית הפלופונסית, ושהאתונאים וויתרו על טרויזן ואכאיה, מעידה על כך שהספרטנים השלימו עם כך שהאתונאים הם השליטים בים, והאתונאים מצדם השלימו שספרטה עדיפה עליהם ביבשה. מצב זה עתיד לאפיין את המלחמה הפלופונסית השנייה, שבה אכן ניצחו האתונאים במרבית הקרבות הימיים, והספרטנים במרבית קרבות היבשה.
תקופת השלום.
בשנת 440 לפנה"ס, שש שנים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, הוא כבר הועמד במבחן עקב המלחמה הסאמית. המלחמה פרצה במקור בין מילטוס לסאמוס, אולם עד מהרה התערבה אתונה לטובת מילטוס, ופרס תמכה בסתר בסאמוס. האתונאים כבשו את סאמוס, וכוננו בה משטר דמוקרטי. עם זאת, בתמיכת הפרסים, הסאמים מרדו שוב ולקחו בשבי את הפקידים האתונאים ואת חיל המצב האתונאי. מצבה של אתונה היה רגיש, והיה ברור שאם ספרטה תצטרף למלחמה לרעת אתונה אזי מרידות יפרצו בכל רחבי האימפריה האתונאית. הספרטנים אכן שקלו להתערב, אולם קורינתוס, שהייתה עיר חשובה מאוד בליגה, מנעה זאת.