רווה מזובייצקה נזכרת לראשונה בשנת 1288, ובשנת 1321 הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-14 נבנתה בעיר מצודה מאבן. בין השנים 1462 ו-1793 הייתה העיר בירת מחוז בממלכת פולין ובאיחוד הפולני-ליטאי. באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 ניזוקה העיר קשות בידי הכובשים השוודים, ובשנת 1766 פגעה בה שרפה גדולה.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בשטח פרוסיה, בשנת 1806 נכללה בשטח נסיכות ורשה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1863 נתפסה העיר בידי המורדים הפולנים במרד ינואר, ובשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נגרם לה הרס רב, תוך חורבן כ-60% מבתיה.
יהודי רווה מזובייצקה.
יהודים התיישבו בעיר מהמאה ה-18, והתגוררו תחילה בפרבר זאמקובה וולה, אשר כונה באותה עת "עיר היהודים". בשל פניות של הפולנים המקומיים לרשויות, הוטלו הגבלות שונות על עיסוקי היהודים בעיר. קהילה עצמאית הוקמה בעיר בתחילת המאה ה-19. בשל שרפה גדולה שפגעה בשכונה היהודית בעיר בשנת 1861, נבלמה התפתחות הקהילה לזמן מה. פגיעה חמורה נוספת בקהילה אירעה בזמן מלחמת העולם הראשונה, בשל ההרס הרב שנגרם לעיר, וקרבתה לחזית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,500 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שבאו לידי ביטוי בפוגרום שבוצע בהם בספטמבר 1934, ובהצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בשואה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, ריכזו אלו את יהודיה, וביצעו בהם מעשי השפלה והתעללות פומביים, במיוחד בנשים ובקשישים. כמו כן, התעללו הגרמנים ברב הקהילה, ירחמיאל משה נח רפפורט, ובבתו. על הגברים היהודים מהעיר ציוו הגרמנים לשכב עם פניהם לאדמה במשך שעות רבות, תוך ירי בחלקם. בהמשך, כינסו הגרמנים שוב את הגברים היהודים מהעיר, וגזזו את זקניהם, תוך הלקאת רב הקהילה הקשיש 30 מלקות. בבד בבד, חטפו הגרמנים את יהודי העיר לעבודות כפייה, שדדו את רכושם, והטילו על הקהילה תשלומי כופר. בתקופה זו נמלטו מהעיר כמה מאות יהודים לסקרנביץ, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר וצפוף שהוקם בה, אשר עם הגעת פליטים יהודים נוספים אליו, הגיע מספר יושביו לכ-4,000 איש. מהגטו נשלחו יהודים רבים למחנה עבודה ביישוב זוואדה (Zawada), ועם חזרת חלקם לגטו, התפרצה בו מגפת טיפוס הבהרות, אשר הפילה חללים רבים. בתחילת 1942 ננעלו שערי הגטו, ונאסרה הכנסת מזון אליו. ב-23 ביוני 1942 הוציאו הגרמנים להורג 18 יהודים מהגטו.
ב-26 באוקטובר 1942 הובאו לגטו שבעיר כ-4,000 יהודים נוספים מביאלה ראווסקה, אשר לנו בו תחת כיפת השמיים. למחרת, החלו שוטרים גרמנים ופולנים בביצוע אקציית חיסול בגטו, בה שילחו את כל יושביו בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח מספר רב של יהודים במהלך האקציה. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהגטו בשעת האקציה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
ראווה מאזובייצקה
ראווה מזובייצקה
רווה מאזובייצקה
עין כרם - בי&quot;ס חקלאי
שניאנג J-15
שניאנג J-15 (בסינית: 歼-15), מכונה גם "כריש מעופף" (בסינית: 飞鲨 "פֵיישַׁה") הוא מטוס קרב סיני מתקדם, הנישא על ידי נושאת מטוסים בפיתוח תאגיד שניאנג (התעשייה האווירית הסינית) עבור חיל הים של צבא השחרור העממי. בתחילה פורסם כי המטוס יהיה בעל יכולת חמקנות, אולם פרסומים מאוחרים יותר הצביעו על כך שהוא מבוסס על הסוחוי Su-33 ועם מכ"ם, מנועים וחימוש סיני.
פראמהיים
פראמהיים (בנורווגית: Framheim היה שם הבסיס של חוקר הארצות רואלד אמונדסן, במפרץ הלווייתנים על מדף הקרח רוס באנטארקטיקה, במהלך המשלחת לכיבוש הקוטב הדרומי. הבסיס היה בשימוש בין ינואר 1911 לפברואר 1912.
צריף ואוהלים.
הצריף נבנה בחלקים בידי נגר אומן בשם יורגן סטוברוד, הורכב בביתו של אמונדסן בנורווגיה ואחר פורק כדי להסיעו לאנטארקטיקה באונייה "פראם". פירושו המילולי של השם הוא "בית הפראם". במהלך הרכבתו בנורווגיה, טען אמונדסן שהצריף נועד ל"תצפית", טענה שהתיישבה יפה עם כוונתו לכאורה לצאת אל הקוטב הצפוני. לכל מי שעניינו בחקר ארצות היה יותר מאקראי, היה ברור, שהצריף מיועד למגורים. ואכן, אמונדסן ייעד את המשלחת להגיע אל הקוטב הדרומי.
הצריף היה דוגמה מוקדמת של מבנה טרומי, והכיל שולחן אוכל עשוי לפי הזמנה, שאפשר היה להרים ולתלות מן התקרה כדי לנקות תחתיו. שטח הצריף היה חמישה על ארבעה מטרים והקירות נבנו מארבע שכבות של קרשי עץ בעובי 7.5 ס"מ, וביניהם לוחות קרטון לשם בידוד. ב-28 בינואר הסתיימה מלאכת הבנייה והאנשים עברו להתגורר בצריף הבנוי והמצויד היטב למשך החודשים הבאים.
במשך החורף האנטארקטי הארוך, בנו אמונדסן וחברי משלחתו רשת של סדנאות וחדרי אחסון, כולל חדר סאונה, שנחצבו בקרח שהקיף את הצריף הראשי. בתשלובת החדרים הזו העסיקו האנשים את עצמם בהכנות למסע המתוכנן לקוטב הדרומי.
אמונדסן דחה את האוהל הלבן המסורתי, ותחת זאת צבע את אריג האוהלים שלו בשחור. הוא הסביר, שנוהג זה משרת שלוש מטרות: ראשית, הצבע השחור יקלוט את מעט קרינת השמש שתגיע אל האוהל. שנית, אוהל שחור יספק את הניגוד הטוב ביותר האפשרי על רקע השלג והקרח האינסופיים, במקרה שמישהו יאבד את דרכו. ולבסוף, השחור נותן מרגוע לעיניים. נוסף לכך, האוהל המרובע, דמוי-הפירמידה, היה מצויד בתורן מרכזי יחיד, שנקשר ברצועות אל אחת המזחלות במלוא אורכו במהלך המסע, וחסך את הצורך להרכיב מוטות אוהלים; הודות לכך, הייתה מלאכת הקמת האוהל
פשוטה מאוד ומהירה. האוהל הכיל גם רצפת-קבע תפורה, חידוש שהקדים בכמה שנים את זמנו.
ציוד.
בפראמהיים, המשיך אמונדסן לשדרג כל הזמן את ציוד המשלחת, משום שציוד הקוטב הסטנדרטי לא השביע את רצונו. המזחלות שוכללו בהקצעת חלקים מן המסגרות והמגלשיים, פעולה שהפחיתה ב-60% את משקלן בלי לגרוע מחוזקן הכללי.
אמונדסן עיצב ארגזי מזחלת מיוחדים למזון וציוד, שהיו קשורים בקביעות למזחלות, עם גישה באמצעות מכסה, שאפשר היה להסיר בקלות בלי להידרש להסרת כפפות. שכלול זה חסך את הזמן שנדרש לפריקה וטעינה מחודשת של תיבות אריזה עם כל הקמה ופירוק של מחנה במהלך המסע, וגם מנע את הסיכון של כוויות-קור בשעת פריקת המזחלות. גם ארגזי המזחלת עצמם שוכללו בתקופת החורף בשיוף העץ להפחתת המשקל. יתר על כן, גם בבחירת המזון ובאריזתו נעשו שיפורים הן להשגת יעילות והן לניצול מקסימלי של השטח. אמונדסן רכש רק ארבעה מזונות: פמיקן (שיוצר לפי מתכון משלו), שוקולד, אבקת חלב וביסקוויטים, אם כי דיאט זו הושלמה בבשר כלבי-ים ופינגווינים, שאוחסן במצבורי הצידה על חומת הקרח. ובבשר טרי מן הכלבים, שהומתו במהלך המסע. הבשר הזה, טרי ועשיר בוויטמינים, שנכלל בדיאטה של אנשי המשלחת מנע את הופעת הצפדינה.
בהכנה למסע אל הקוטב, נוספו לכריכות הסקי ווים, שאיפשרו להסיר אותן לשעות השינה ולתלות אותן בתוך האוהל. הואיל והכריכות היו עשויות עור, כלבי המזחלות הרעבים נהגו לנגוס בהם כשהאנשים ישנו באוהל. מעטה רגליים והסיכוי לכוויית-קור העסיקו מאוד את מחשבותיו של אמונדסן, בעיקר אחרי כמה ניסיונות שליליים במהלך מסעות הסתיו להנחת המצבורים והניסיון הראשון הכושל להגיע אל הקוטב. הוא ואנשיו עיצבו מחדש ושיכללו את מגפי הסקי שלהם כמה פעמים לפני המסע הסופי אל הקוטב, כדי להשיג בידוד מקסימלי בפני הקור ולספק את הגמישות הדרושה לגלישת סקי. כל אחד מן האנשים הביא מגפיים נוספים למקרה של קריעה או פגם בתפקוד, משום שהסיכון בקפיאה מטילת-מום עלה בחשיבותו על סוגיית המשקל. איש מאנשיו של אמונדסן לא לקה ברגליים קפואות במסע אל הקוטב, על אף הטמפרטורות הקיצוניות.
גורל הבסיס.
קבוצת הקוטב חזרה אל פראמהיים ב-25 בינואר 1912 והפליגה ב"פראם" ב-30 בינואר אחרי "יומיים של התרוצצות קדחתנית כדי להעלות אל הסיפון את כל הדברים שהתכוונו לקחת עמנו". מאחוריהם השאירו את הצריף הקבור, "הבית הקטן והאיתן הזה, שנח עתה חבוי כולו מתחת לשלג מאחורי מאונט נלסון" וללא ספק הרבה כלים ויצירות אמנות פשוטות מעשה ידיהם. האתר על הצלע המזרחית של מפרץ הלווייתנים שימש פעמים רבות בשנות ה-30' שורה של משלחות אמריקאיות בהנהגת ריצ'רד בירד. אנשי המשלחות הקימו בסיסים מרחק- מה מצפון לפראמהיים - אמריקה הקטנה I עד III. מכל מקום, אין ככל הנראה ראיה ניצחת לכך, שהצריף המקורי של פראמהיים התגלה מחדש, אולי בגלל עומק השלג שכיסה עליו. אי-שם בין 1957 ל-1962 הביאה ההתמוססות שחלה במדף הקרח רוס לכך, שגוש הקרח שעליו נבנו פראמהיים ובסיסי אמריקה הקטנה ניתק מקרח החומה. שדה הקרח נסחף אז כנראה מערבה והמשיך להתפרק לאורך שולי מדף הקרח רוס.
תאגיד התעופה שניאנג
תאגיד התעופה שניאנג (בסינית: 沈阳飞机公司, פין-יין: Shěnyáng fēijī gōngsī, אנגלית: Shenyang Aircraft Corporation או Shenyang Aerospace Corporation) הוא תאגיד המייצר כלי תעופה צבאיים ואזרחיים הממוקם בשניאנג. הוא חברת בת של AVIC (המוגדרת חברת Fortune500). התאגיד נוסד בשנת 1953 והוא אחד מוותיקי ייצרני המטוסים של הרפובליקה העממית של סין. רבים מהייצרני המטוסים הסיניים קמו בסיוע של שניאנג.
הייצור המרכזי והעיקרי של שניאנג הוא מטוסי קרב. והחברה ספגה ביקורת על כך שחלק גדול מהעיצוב והתכנון של מטוסיה מושתת על העתקה של מטוסי קרב אחרים כגון מודלים של סוחוי רוסיים.
רוז'ישצ'ה
רוז'ישצ'ה (באוקראינית: Рожище; בפולנית: Rożyszcze) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, הנמצאת על גדת נהר סטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.