האנגלים גינו את אירוע "מסיבת התה" והחליטו להטיל "חוקי כפייה" על המתיישבים בכלל, ועל מסצ'וסטס בפרט:
1775-1783: מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בעקבות החמרת היחסים עם הממשל הבריטי, התאסף הקונגרס הקונטיננטלי השני בהרכב נציגים מטעם שלוש עשרה המושבות ובנשיאותו של ג'ון הנקוק. הקונגרס התכנס בפילדלפיה, והחל בדיונים בנוגע לשאלת יחס המושבות להחלטות האחרונות של הממשל הבריטי. אט-אט גדלה הסיעה שתמכה בהיפרדות מוחלטת מבריטניה, והתגברה המגמה של ההצטרפות למדיניותן של המושבות הרדיקליות מבין כולם, מושבות ניו אינגלנד. בחודש אפריל של אותה שנה התרחשה ההתנגשות הצבאית הראשונה בין בריטניה הגדולה לבין המתיישבים האמריקאים, בקרבות לקסינגטון וקונקורד, בהם נטלו חלק מיליציות ממסצ'וסטס. בעקבות הקרבות, התחזקה הסיעה המורדת בקונגרס בצורה דרסטית, והתקבלו ההחלטות להקמת הצבא הקונטיננטלי ומינויו של ג'ורג' וושינגטון כמפקד הצבא, שהיוו למעשה הכרזת מלחמה על בריטניה, והיו זרז עיקרי להכרזת העצמאות של ארצות הברית.
כך, המלחמה שפרצה כמרד מקומי, הפכה למלחמה אשר נחשבה לעיתים כמלחמת אזרחים לכל דבר, זאת משום המוצא הבריטי של רוב המתיישבים האמריקאים, והקשר המובהק שלהם עם בריטניה, דתית, אתנית ותרבותית. למעשה, הייתה זו מלחמה רגילה, מכיוון שהכרזת העצמאות של ארצות הברית קראה להפרדה מוחלטת מבריטניה הגדולה, ולא על מלחמה פנים-אנגלית.
במהלך המלחמה, השתמשו הבריטים בעליונות הצי הבריטי כדי לכבוש ערי חוף, אך נכשלו בהשגת שליטה על המחוזות הכפריים (בהם גרה 90% מהאוכלוסייה), בשל קוטנו היחסי של צבא היבשה שלהם. בתחילת 1778, זמן קצר לאחר הניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, חתמה צרפת על ברית עם ארצות הברית, ובקיץ של אותה שנה הכריזה מלחמה על בריטניה. גם ספרד והולנד הכריזו מלחמה על בריטניה בשנתיים שלאחר מכן. ההתערבות הצרפתית הכריעה את הכף, לאחר שניצחון הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק בספטמבר 1781, הוביל לכניעת הצבא הבריטי בקרב יורקטאון שבווירג'יניה שהסתיים באוקטובר 1781.
1776: הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא מסמך שאימץ הקונגרס הקונטיננטלי ב-4 ביולי 1776 בפילדלפיה, שהכריז כי שלוש עשרה המושבות האמריקאיות, שנמצאו אז במלחמה מול בריטניה, הן מעתה מדינות עצמאיות, ומתוקף כך כבר אינן חלק מהאימפריה הבריטית. ההכרזה נוסחה ברובה על ידי תומאס ג'פרסון, והייתה הסבר רשמי להצבעת הקונגרס יומיים קודם לכן, ב-2 ביולי, על הכרזת עצמאות מבריטניה, יותר משנה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית. ההחלטה הוכרה על ידי הבריטים רק לאחר תום הקרבות, עם חתימת חוזה פריז ב-3 בספטמבר 1783.
החתימה על ההצהרה בדבר עצמאות הייתה לאירוע היסטורי בתולדות האומה האמריקאית הצעירה, והתאריך שבו היא נערכה נחגג מדי שנה כיום העצמאות של ארצות הברית.
1783: חתימת חוזה פריז וסיום המלחמה.
ב ב־3 בספטמבר 1783 נחתם בפריז חוזה פריז (1783) שסיים את המלחמה, ובכך ויתרה בריטניה סופית על שליטתה בארצות הברית.
תמח&quot;ת
רב אמן בשחמט
מובוטו
סופשבוע
ביקיני
ביקיני הוא סוג של בגד ים לנשים, המורכב משני חלקים – הראשון מכסה את החזה, והשני את המפשעה והישבן, כשפלג הגוף שביניהם נותר חשוף. צורתם של שני חלקי הביקיני דומה מאוד לזו של לבני נשים, ועיצוב החלק התחתון או העליון של הביקיני יכול להשתנות בין חושפני מאוד לבין צנוע יחסית.
מקורו של הביקיני.
בגד המורכב משני חלקים הנלבש על ידי נשים לצרכים אתלטיים, נמצא בעתיקות על כדים יוונים וציורים, שגילם המשוער הוא כ-1,400 שנים.
הביקיני המודרני הומצא מחדש בשנת 1946 על ידי שני מעצבים צרפתיים שפעלו בנפרד. ז'ק היים, מעצב אופנה מקאן, היה הראשון שהמציא בגד ים מסוג זה, אותו כינה "אטום". הוא בחר בשם "אטום" כדי להדגיש את זעירותו של בגד הים, כגודל האטום, החלקיק הקטן ביותר של יסוד כימי שבו נשמרות תכונות היסוד. היים פרסם את המצאתו באמצעות מטוס שצייר בשמים את הכתובת "אטום - בגד הים הקטן בעולם". חודשיים לאחר מכן, יצר מהנדס המכוניות לואי ריאר (1897-1994), שהצטרף לחברת הביגוד של אמו, בגד ים דומה, אך קטן אף יותר. גם ריאר בחר בפרסום באמצעות מטוס שאייר בשמיים את הכתובת "ביקיני - קטן יותר מבגד הים הקטן בעולם". ריאר העניק לבגד הים את השם "ביקיני", תוך הכוונה לניסויים האטומיים שנערכו באותה תקופה באטול הזעיר ששמו "ביקיני". הוא טען כי בגד הים יעורר פרץ התלהבות בעוצמה "אטומית", וכך כינה אותו "ביקיני" על שמו של האי.
שני בגדי הים הוצגו באופן רשמי ב-5 ביולי 1946 בתצוגת אופנה בפריז. ריאר התקשה במציאת דוגמנית שתהיה מוכנה לעטות את בגד הים הזעיר ולבסוף נאלץ לבחור במישלן ברנרדיני, רקדנית עירום במועדון "קזינו דה פרי" כדוגמנית. תמונתה של ברנרדיני עוטה את בגד הים היא הראשונה והיחידה המתעדת את בגד הים בגלגולו הראשון.
ביקיני בתרבות המודרנית.
הביקיני חולל סערה ברחבי העולם, והפך פופולרי בתחילת שנות החמישים על חופי הריביירה הצרפתית. הזינוק המשמעותי ביותר של הביקיני בשוק העולמי בא כאשר הופיעה השחקנית בריז'יט בארדו בבגד הים הזעיר בסרט ואלוהים ברא את האישה משנת 1956. לבארדו, שהייתה מכתיבת אופנה חשובה בסוף שנות החמישים ובשנות השישים, הצטרפה עד מהרה גם השחקנית ג'יין מנספילד ואחריה נתנה לבגד פופולריות אורסולה אנדרס, שהגיחה מן המים בסרט ג'יימס בונד הראשון, "ד"ר נו" כשהיא עוטה ביקיני. בארצות הברית, שם הייתה הגישה לבגד הים שמרנית יותר, הפך הביקיני פופולרי במיוחד אחרי הסרט מסיבת חוף משנת 1963, שמרבית השחקניות שבו עטו ביקיני.
התפתחות הביקיני.
המונח "מונוקיני", שנוצר מאוחר יותר, שימש בתחילה לתיאור לבישת החלק התחתון לבדו. במקומות שבהם רחצה בחזה חשוף מקובלת, המילה ביקיני מתייחסת כבדיחה לחליפה של שני חלקים המורכבת ממונוקיני ומכובע שמש. המונח הוטבע על ידי רודי גרנריץ'. עם זאת, מאז שלהי המאה ה-20, משמש המונח לתיאור בגד ים אשר מאחור נראה כביקיני (כלומר: חלק עליון וחלק תחתון נפרדים), ומלפנים חלקו העליון וחלקו התחתון מחוברים.
ה"טנקיני" הוא בגד ים המשלב גופייה וחלק תחתון של ביקיני. חוטיני הוא חלופה יותר חושפנית שבה שני חלקי הביקיני קטנים יותר ומורכבים למעשה רק ממשולשי בד המחוברים על ידי חוטים.
בשנות השבעים התווספו לדגמי הביקיני גזרת ה"טנגה" מברזיל בה הצדדים דקיקים ומתרחבים מלפנים ומאחור לגיזרה הרגילה. עם הזמן היצרנים מנסים לחדש ולצמצם את הגזרה עוד ועוד. כיום ניתן לראות מגמה של הקטנה דוגמת החוטיני התפור בצורה מינימליסטית וקיבל את שמו מהדמיון לחוט דק. סביב בגדי הים התפתחה תעשייה שלמה של כינויים וסלנג, בהם: מיני, מינימיני, מיקרו והמינימיקרו.
יש הלובשות ביקיני שהוא שילוב של שני סטים נפרדים, היוצרים ביחד מראה משולב אופנתי וכן מאפשרים להתאים את מידות החלק העליון והחלק התחתון, על פי גופה של הלובשת.
ביקיני בתקשורת.
הקרנת המיניות הברורה של הבגד הובילה לעשייתם של סרטים והפקות טלוויזיות רבות, ברגע שמוסר ושמרנות הציבור השתנו במידה שאפשרה זאת. הם כוללים את סרטי הגלישה הרבים בתחילת שנות השישים וסדרת הטלוויזיה משמר המפרץ. את הופעות הביקיני ניתן למצוא בסרטים הכוללים: את אורסולה אנדרס כנערת בונד בשם הוני רידר ב"ד"ר נו" (1962), ראקל ולש כאשת המערות הפרהיסטורית בשנת 1966 בסרט "מיליון שנה לפני הספירה", ופיבי קייטס בשנת 1982 בסרט הנעורים "נעורים בקצב מהיר".
גרסה שונה של הביקיני, המופיעה בסרטי מדע בדיוני, היא ביקיני העשוי ממתכת ומתפקד כשריון. הדמות "סוניה האדומה" היא דוגמה מפורסמת. מאחר שמעולם לא נעשה שימוש מעשי בשריון שכזה (שהרי הוא חושף חלקים נרחבים מגוף האישה, ובכך אינו ממלא את מטרתו כשריון), מרבית המבקרים רואים בכך עיצוב סקסיסטי וניסיון למשוך קהל באמצעים מיניים.
ריו גראנדה דו נורטה
ריו גראנדה דו נורטה (בפורטוגזית: Rio Grande do Norte) היא מדינה בצפון-מזרח ברזיל, על חוף האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריה.
יש משערים שהאירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הספרדי אלונסו דה אוחדה כבר בשנת 1499.
במאה ה-16, בין 1535 ו-1598, עברו במקום שודדי ים צרפתים בחיפוש אחר עץ הברזיל. בשנת 1598 בנו הפורטוגזים באזור את מבצר רייס מגוס ושנה לאחר מכן ייסדו את העיר נאטאל. עיקר פרנסת התושבים היה על גידול בקר וקנה סוכר. בשנת 1633 היה שטחה של ריו גראנדה דו נורטה שדה קרב במאבק בין ההולנדים והפורטוגזים על השליטה במקום. לאחר תקופת רגיעה מסוימת תחת שלטון הולנדי, ירדו מחירי הסוכר בבורסת אמסטרדם והמצוקה הכלכלית שנבעה מכך גרמה לפורטוגזים להתמרד נגד השלטון ההולנדי, במה שכונה הטבח של קונאו ואורוקאו. בשנת 1654 גורשו ההולנדים סופית מהאזור.
במלחמת העולם השנייה שימש שטחה של ריו גראנדה דו נורטה את בעלות הברית כבסיס קדמי לתקיפות אוויריות בצפון אפריקה שהוחזק על ידי הגרמנים. בשנת 1964 הוכנה נקודת השיגור הראשונה לחלל בדרום אמריקה, בריו גראנדה דו נורטה.
כלכלה.
כלכלת ריו גראנדה דו נורטה התבססה בעבר בעיקר על גידול קנה סוכר ובקר. בנוסף, האזור משמש לגידול פירות, בראש ובראשונה מלונים (מספקת 70% מהתצרוכת של ברזיל), מנגו וקשיו. עץ הקשיו הגדול בעולם נמצא בריו גראנדה דו נורטה. החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החל פיתוח מואץ של התיירות באזור, בבניית אתרי נופש לאורך החופים ובשימור מבנים היסטוריים.
דמוגרפיה.
לפי IBGE, בשנת 2010 התגוררו בריו גראנדה דו נורטה כ-3,168,133 תושבים. מבחינה גזעית, 52.48% מהתושבים הם מגזע מעורב, 41.15% לבנים, 5.24% שחורים, 1.04% אסייתים, ו-0.08% ילידים.
כלי יקר