הגנרל קאטרו חזר לכהן כנציב העליון, והממשל הצרפתי התארגן מחדש, בגיבוי של כוח צבאי צרפתי ושל "הכוחות המיוחדים" המקומיים שתחת פיקוד צרפתי. גם הבריטים נשארו בתחום המנדט הצרפתי, במשך כל תקופת המלחמה, אולם הם הציבו את אנשיהם בדרגה של נציגים דיפלומטיים בלבד. בספטמבר 1941 חזר קאטרו על הצהרתו בדבר ההכרה הצרפתית בזכויות סוריה ולבנון לעצמאות וטען כי רק מצב המלחמה הוא זה שמעכב את מימוש הזכויות הללו. קאטרו החל לקדם מדיניות של הישענות על הגורמים ששיתפו פעולה עם צרפת עוד משנות ה-20: בלבנון – האגף הלאומי המארוני בהנהגת אמיל אדה, ובסוריה – "המתונים", יריבי "הגוש הלאומי". בתוקף סמכותו כנציב העליון, ובמצב של השעיית החוקות, אותו ירש משלטון וישי, מינה עוד בקיץ 1941 את תאג' א-דין אל-חסני לנשיא סוריה.
ב-26 בנובמבר 1941 הכריז קאטרו על עצמאות לבנון.
בינואר 1943, כשמת הנשיא אל-חסני, הכריזו הצרפתים על החזרת החוקה הלבנונית מ-1926 והסורית מ-1930. קאטרו מינה לנשיא סוריה את "המתון" עטא אל-איובי, ולנשיא לבנון את אלפרד נקאש. עם הכרזת החוקות, הוחלף תוארו של קאטרו ל"נציג כללי". קאטרו חזר לאלג'יריה ובמקומו מונה דיפלומט מקצועי. בינואר 1943 הכריזו הצרפתים גם על בחירות בקיץ אותה שנה.
עצמאות.
לאחר הבחירות בסוריה ובלבנון, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה.
ב-11 בנובמבר 1943, עצרו כוחות צרפת החופשית מנהיגים לבנוניים בולטים וכלאו אותם במצודת ראשיא. בין מנהיגים אלו היו: בשארה אל-ח'ורי, ריאד א-סולח, פייר ג'ומאייל, כמיל שמעון ועאדל עוסיראן .
אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק, התקיימה שביתה כללית, והוכרז על ממשלת מרי זמנית.
מאסר המנהיגים הביא לעניין בינלאומי נרחב וללחץ על הצרפתים שהביא לשחרור המנהיגים.
בעקבות אולטימטום בריטי, ב-22 בנובמבר 1943 נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית.
ב-1 בינואר 1944 הוכרה סוריה כרפובליקה עצמאית.
בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה. הצרפתים נמנעו הפעם מלהגיב בכוח.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של הר הדרוזים ואזור העלווים.
לאורך שנת 1944 פעלו ממשלות סוריה ולבנון כגופים ריבוניים, בין היתר החלו לקשור קשרים בינלאומיים. בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזים עם סוריה ולבנון, שיבטיחו את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת. אולם אל-קוותלי סירב להיכנס למשא ומתן לפני שיפונו כל הכוחות הזרים מאדמת סוריה. בפברואר החלו שיחות עם צרפת, אולם הן הגיעו למבוי סתום. במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק שנמשכו עד 31 במאי, שגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי. כמו כן, בניין הפרלמנט בדמשק נהרס. האש הופסקה רק בעקבות איגרת קשה מצ'רצ'יל לדה-גול ולחץ אמריקני. בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהן מסוריה ומלבנון. שתי המדינות התקבלו ל כמדינות עצמאיות.
תחת לחץ של לאומנים סוריים פינו הצרפתים את כוחותיהם ב־17 באפריל 1946 (ותאריך זה נחשב ליום חגה הלאומי של סוריה) והשאירו את הארץ בידיה של הממשלה הסורית שנוצרה עוד בזמן המנדט.
פינוי הכוחות הזרים הושלם בלבנון באוגוסט 1946.
Motive
Motive הוא שיר שהקליטו הזמרות-יוצרות האמריקאיות אריאנה גרנדה ודוג'ה קאט, מתוך אלבום האולפן השישי של גרנדה, "Positions". השיר יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020, ביחד עם שאר שירי האלבום, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
רקע וכתיבה.
ב-13 במאי 2020 התראיינה גרנדה לאפל מיוזיק והכריזה כי עתיד לצאת שיר משותף שלה ושל דוג'ה קאט, עליו עבדו יחד בסוף שנת 2019. ב-20 בספטמבר, דוג'ה קאט אישרה את הידיעה בעמוד הטוויטר שלה.
השיר נכתב על ידי גרנדה ודוג'ה קאט, יחד עם ניג'ה צ'ארלס, ויקטוריה מונה, ג'יימס מקינטייר, מורדה ביטס, טומי בראון ומיסטר פרנקס, והופק על ידי מורדה ביטס, בראון, פרנקס וג'וזף ל'אטרנגר. השיר מכיל בתוכו את סגנונות ה-R&amp;B עכשווי והפופ, בדומה לשאר שירי האלבום, ומכיל בתוכו גם אלמנטים של היפ הופ, האוס ודיסקו.
וידאו קליפ.
טרם פורסם וידאו קליפ נלווה לשיר. ב-30 באוקטובר 2020, בסמוך לשאר שירי האלבום, פורסם האודיו הרשמי של השיר בערוץ היוטיוב של גרנדה. תוך שעות ספורות, צבר האודיו למעלה ממיליון צפיות.
ביקורת.
יחד עם צאת האלבום, זכה השיר לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. מגזין הרפרס בזאר נתן לשיר ביקורת חיובית, וטען כי הוא "קליט ממש". ברנטון בלנצ'ט מקלאש ציין לשבח את השיר לצד שאר הופעות האורח של האלבום, באומרו כי גרנדה "אינה לבדה", ושהקטע של קאט בשיר מתחיל "בטוב טעם". מגזין "The Fader" תיאר את השיר כ"רגע הדינמי ביותר באלבום". מגזין הבילבורד דירג את השיר כשיר הרביעי הטוב ביותר באלבום, באומרו: "ברצועה בה גרנדה והאורחת המיוחדת דוג'ה קאט, מוטל ספק בכוונות הטהורות של בני זוגם הרומנטיים, פוזיציות מרימות את הקצב, וההפקה מנחה את השיר קדימה".
הצלחה.
יחד עם שאר שירי האלבום "Positions", זכה השיר להצלחה רבה בסטרימינג, כשהגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד שירי הספוטיפיי העולמי, ולמקום השמיני במצעד שירי האפל מיוזיק העולמי. נכון לנובמבר 2020, השיר עומד על למעלה מ-10 מיליון השמעות בספוטיפיי. ב-16 ביוני 2022, השיר עבר את 300 מיליון השמעות בסופוטיפיי, והפך לשירה ה-27 של גרנדה ששובר שיא זה וה-12 של דוצ'ה קאט.
Brookings Institution
יקטרינה דולגורוקובה
הנסיכה יַקְטֵרִינָה דּוֹלְגוֹרוֹקוֹבָה (ברוסית: Екатерина Долгорукова; 14 בנובמבר 1847 – 15 בפברואר 1922) הייתה מאהבת של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר לאחר מות אשתו הראשונה, מריה, נסיכת הסן בשנת 1880, התחתן איתה במסגרת נישואים מורגנטיים.
ביוגרפיה.
יקטרינה נולדה ב-14 בנובמבר 1847 במחוז נובוהרד-וולינסקי אשר באימפריה הרוסית והגיעה מבית הנסיכים הרוסי דּוֹלְגוֹרוֹקוֹב, שנודע על שירותם לצארים והקיסרים הרוסים. הוריה היו הנסיך מיכאל מיכאילוביץ' דולגורוקוב וורה גברילובנה וישנבסקה ובצעירותה המשפחה עברה למוסקבה.
משפחתה.
אביה היה נכדו של הנסיך אלכסיי גריגורייביץ' דולגורוקוב, שנודע בקרבתו לפיוטר השני, קיסר רוסיה ובנו של פיוטר הגדול. בתו של הנסיך אלכסיי יקטרינה אלכסייבנה דולגורוקובה הייתה מאורסת לפיוטר השני, אך החתונה מעולם לא התקיימה בגלל מותו של פיוטר מאבעבועות שחורות.
סבא רבא של ורה גברילובנה, אלוף-משנה וישנבסקי, היה פקיד חשוב בחצר יליזבטה, קיסרית רוסיה, לבסוף הפך גם לבעלה המורגנטי.
קשר עם הצאר.
באוגוסט 1857 פגשה יקטרינה בת העשר לראשונה את אלכסנדר השני, בן ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה כאשר נערך תמרון צבאי באחוזת משפחתה. כשאביה של יקטרינה פשט את הרגל, אלכסנדר לקח על עצמו לשלם עבור חינוך ילדיו. הבנים נשלחו לאקדמיה צבאית בסנקט פטרבורג והבנות נשלחו למכון סמולני, גם הוא בסנקט פטרבורג.
בשנת 1865, כאשר אשתו הקיסרית מריה, נסיכת הסן, הייתה חולה, ערך הקיסר אלכסנדר השני ביקור רשמי במכון סמולני והוא נמשך מיד ליקטרינה בת ה-17. יקטרינה ואלכסנדר החלו להיפגש בגנים הסמוכים לארמון החורף, ואמה של יקטרינה כמו גם מנהלת מכון סמולני עודדו אותה לשמור על קשר עם הקיסר. בשנת 1867 יחסיהם הפכו ידועים בציבור.
ביוני 1867 אלכסנדר נסע ליריד העולמי בשנת 1867 בפריז, שם המהגר הפולני אנטוני ברזובסקי ירה בכרכרה וניסה להתנקש בחיי הקיסר. כשחזרו לסנקט פטרבורג, אלכסנדר דאג ליקטרינה לגור קרוב לארמון החורף. מכתבים שמורים מראים אהבה כנה ונלהבת אחד לשני. אלכסנדר דאג לאחותה הגדולה של יקטרינה להתחתן עם אחד מגנרליו הדתיים, כך שיקטרינה תוכל לחיות רשמית עם אחותה.
זמן קצר לפני שמתה אשתו של אלכסנדר, מריה, נסיכת הסן, העביר אלכסנדר את יקטרינה וילדיה לארמון החורף, מה שהחריף עוד יותר את היחס העוין שרבים מבני משפחת רומנוב ובית המשפט הרוסי נטרו כלפי יקטרינה. בית המשפט התחלק לשני פלגים: תומכי דולגורוקוב ותומכי יורש העצר, הקיסר לעתיד אלכסנדר השלישי.
ב-3 ביוני 1880 נפטרה הקיסרית מריה, נסיכת הסן משחפת. כעבור שישה שבועות, ב-18 ביולי 1880, אלכסנדר ערך נישואים מורגנטיים עם יקטרינה. נישואים אלה גרמו לשערורייה במשפחה הקיסרית והפרו את הכללים הרוסיים האורתודוקסים בנוגע לתקופת ההמתנה לנישואין מחדש בעקבות מות בן הזוג.
אלכסנדר העניק לאשתו הטרייה את התואר הנסיכה יורייבסקאיה והעניק לגיטימציה לילדיהם שעוצבו אז בתוארי נסיך ונסיכה. ב-5 בספטמבר 1880 הפקיד אלכסנדר השני 3,302,910 רובל זהב בחשבון בבנק המדינה עבור יקטרינה וילדיה.
רצח אלכסנדר.