כך גם דעת הרב יוסף מולכו ומספר פוסקים נוספים. יש לציין, כי דברים אילו אינם כפשוטם, שכן לעיתים קרובות אף הם שילבו בפסקיהם פסקים מתורת האר"י ז"ל והקבלה, משום שלא ראו בזה הלכה נגד מרן (וטעמם נזכר להלן), בשונה משיטת הרב עובדיה יוסף.
אמנם לדברי הרב עובדיה יוסף ותלמידיו, אין מקום לפסוק אפילו לחומרא נגד דברי מרן, בנוסף יש לכל העדות לקבל את פסקי מרן אף שזה נוגד את מנהגם. לדבריו דור אחר דור קיבלו הספרדים עליהם את הוראות מרן השולחן ערוך אף נגד הוראות האר"י והרמב"ם. בנו הרב יצחק יוסף ליקט יותר מ-100 ציטוטים ומקורות שנקטו כלל זה. גם לשיטה זו, ישנם מקומות חריגים בהם נטו מדברי מרן, הרב מנחם עידאן הוציא ספר המפרט יותר מכאלף מקומות שבהם נטו מפסיקות מרן, אף מקבלי הכלל.
שיטות נוספות.
הרב שלום משאש מדגיש שקבלת הוראות מרן מחייבת רק במה שנכתב בספריו שולחן ערוך ובית יוסף בלבד (ולא ביתר ספריו), וזאת רק כאשר אין מנהג הסותר את פסק מרן, שאם יש מנהג, אזי הוא קודם להוראות מרן.
הפרי חדש, סבור שאין להקל על פסקיו של השולחן ערוך, מאידך אין בכח הוראות מרא דאתרא להתיר ספיקות, ולכן כאשר ישנו ספק בדברים הנוגעים לדיני תורה יש להחמיר כפי כלל התלמוד ספקא דאורייתא לחומרא. לדעת הרב דוד שלוש והרב יעקב חיים סופר (הנין) תלמיד חכם יכול להורות אפילו נגד דעת השולחן ערוך. לדעת הרב יוסף קאפח כמו רבים מחכמי תימן יש לקבל את פסקי הרמב"ם ולא את פסקי השו"ע.
דעת חכמי אשכנז.
באירופה ככלל פסקו כדעת הרמ"א. השולחן ערוך נקרא בכינוי "המחבר" ולא בתואר "מרן" כבארצות המזרח, אולם גם חלק מהפוסקים באירופה כתבו שקיבלו עליהם את פסקיו (במקום שלא חולק על הרמ"א), לדוגמה הרב יאיר חים בכרך כתב שנקבעה הלכה כמותו, ולכן אין לומר קים לי נגד דעתו, וכן דעת הרב יהונתן אייבשיץ, יעקב עמדין ועוד.
עם כל זה, בפועל נראה שכלל זה לא תפס כל כך, רבים מפוסקי יהדות אירופה לא נמנעו מלחלוק על דעת השולחן ערוך, ואף על דעת הרמ"א, כך בעיקר מפרשי השולחן ערוך הש"ך, הט"ז ועוד, למשל הגר"א הרבה לחלוק על פסקיו של השולחן ערוך, הכלל המנחה לשיטתם הוא הסקת מסקנות מכח ראיות, או שיש להתחשב בפוסקים האחרונים על פי הכלל הלכה כבתראי. החכם צבי כתב שאין פסקי השולחן ערוך כ"איפסקא הלכתא". החזון איש התנגד לכלל זה באופן כללי וכתב:
קבלת הוראות השולחן ערוך בתפוצות.
בעיראק, הודו, פרס, כורדיסטן, סוריה ובעוד ארצות רבות כתבו הרבנים עבדאללה סומך, אלישע דנגור, הרב יוסף חיים ועוד רבים שקיבלו עליהם את מרן. אולם בפסקים רבים פסקו לחומרא ולא ראו בזה סתירה לקבלת דברי מרן משום שלדעתם אם מרן היה רואה את דעת האר"י - היה חוזר בו (וישנם עוד טעמים לדבריהם)
במרוקו הייתה הוראה אחידה, מנהגם המקורי היה לפסוק כדעת הרא"ש שהיו ממגורשי קסטיליה אולם בהמשך נהגו כדעת מרן. כך כתב הרב שאול ישועה אביטבול וכך העיד הרב יעקב אבן צור. כך גם לדעת הרב שלום משאש והרב שלמה משה עמאר. אולם ישנם מנהגים מרוקאים הסותרים את פסקי מר"ן בגלל שננהגו במרוקו עוד לפני התפשטות הספר שולחן ערוך והתקבעו כמנהג ראשונים שלא ניתן לבטלו.
ביהדות תימן השפעת ספר השולחן ערוך הייתה מאוחרת. במאה ה-18 החלו ויכוחים בין רבני תימן בקשר לקבלת הוראות מרן, הרב דוד משרקי (זרם השאמי) קיבל את הוראותיו של מרן ודחה את מנהג המקום לפסוק כהרמב"ם. לעומתו תלמידו הרב יחיא צאלח (זרם הבלדי) סבור שיש לקבל את הוראות הרמב"ם כפוסק מרכזי, ואת הוראות מרן רק במקום שאין פסק מפורש של הרמב"ם. כמו כן ישנם פוסקים בתימן שסברו שהרמב"ם הוא הפוסק היחידי המחייב.
חידוש הכלל (קמא קמא בטיל).
הרב עובדיה יוסף שאף לחדש את הכלל ולהנהיג שיטת פסיקה אחידה לכלל העדות. אחד מהטיעונים הוא "קמא קמא בטיל" (ראשון ראשון מתבטל, מושג הלקוח מדיני תערובות), כלומר, היות שמתחילה היה רוב של עדות המזרח ביישוב היהודי בארץ ישראל שפסקו כדעת מרן, שוב כשעלו עדות אחרות בגלי עליה קטנים התבטלו בפני מנהגי היישוב הספרדי הקבוע בארץ. וכך נוצר מצב שכל מנהגי העדות בטלות למנהג ספרד, על אף שבסופו של דבר העולים החדשים הם רוב. לטיעון זה כבר התייחס הרב יוסף קארו בעקבות גירוש ספרד תקופה בה היו נדידות של קהילות שלמות. טיעון זה מכוון אף לציבור האשכנזי, שבגלי העלייה נעשה רוב יותר מהספרדים, אלא שבעיקר דרש הרב עובדיה לבטל מנהגים שונים של חלק מעדות המזרח, כאשר הן מנוגדות לפסקי השו"ע, לדוגמה במנהגים שנהגו להחמיר בחומרות (בדיני פסח).
גישה זו התקבלה אצל חלקים רחבים מבני עדות המזרח, בייחוד אלו הנוהגים כפסקי הרב יוסף. אצל חלק מהזרמים לא התקבלה שיטה זו ובעיקר אצל פוסקי ההלכה האשכנזים, אלה ממשיכים לנהוג כפי מנהגם הקדום, לדעתם אין לומר את הטיעון קמא קמא בטיל כאשר מגיעים לארץ קבוצה מאורגנת כקהילה, או אפילו אם באו יחידים ואחר כך התארגנו כקהילה רשאים לנהוג כמנהגם.
Hic Rhodus, hic salta
!Hic Rhodus, hic salta (בעברית: "פה רודוס, פה קפוץ!") הוא פתגם לטיני.
מקור הפתגם במשל "המתרברב" של איזופוס, המספר על אתלט שהתרברב ביכולת הקפיצה שלו בתחרות שהתרחשה ברודוס. אחד משומעיו הצביע על תהום ואמר לו לקפוץ כאילו רודוס זה פה. האמרה עצמה מהווה את התרגום הלטיני מן המקור היווני.
משמעות האמרה היא תוכחה כנגד אנשים המתפארים שעשו במרחקים וששומעיהם נוטים לחשוב אותם כבדויים.
האישה בלבן (סדרה, 1997)
האישה בלבן (באנגלית: The Woman in White) הוא מיני-סדרה של ה-BBC משנת 1997, המבוססת באופן רופף מאוד על הרומן "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס שיצא לאור ב-1859. שלא כמו ברומן הכתוב בגוף ראשון מנקודת מבט של כמה מספרים, בעיבוד בן השעתיים מריאן היא הדמות הראשית, והסיפור מתואר מנקודת מבטה. היא גם המספרת בפתיחה ובסיום של הסרט.
תקציר עלילה.
מריאן פיירלי (טרה פיצג'רלד) ולורה פיירלי (ג'סטין ואדל) הן אחיות למחצה (אב משותף ואמהות שונות). אמה של לורה מתה והורישה לה הון שאותו תקבל כשתגיע לבגרות. שתי האחיות גרות בלימרידג' עם דודן, מר פיירלי (איאן ריצ'רדסון). הדוד שוכר את שירותיו של מורה פרטי לציור בשם וולטר הרטרייט (אנדרו לינקולן). מריאן מספרת להרטרייט שהיא ולורה קרובות מאוד, הן מסכימות ביניהן בכל, ומסרבות להיפרד גם בלימודיהן.
בלילה שמר הרטרייט מגיע ללימרידג' הוא נתקל באישה הלבושה כולה לבן. היא מדברת באופן מסתורי, ושואלת אותו אם הוא מתגורר עם משפחת פיירלי. כשכרכרה מתקרבת אליהם, היא בורחת. מר גילמור, עורך הדין של המשפחה, אומר להרטרייט שהיא כנראה אשה מהכפר. כשהרטרייט פוגש את שתי האחיות, הוא חושב בטעות שלורה היא האישה בלבן בגלל הדמיון הבולט בניהן.
מר הרטרייט מלמד את הבנות, והוא מתחיל להתאהב בלורה. עם זאת, מריאן מבהירה לו שאחותה מאורסת לסר פרסיבל גלייד. על אף שהיא חשה שמשהו לא תקין, היא אינה יכולה למצוא כל פגם בסר פרסיבל, בהיותו אדיב, קשוב ועשיר. לורה ומר הרטרייט מגלים את אהבתם זה לזו, אבל הם אינם יכולים להיות יחד. מריאן מבקשת מהרטרייט להתחקות על עקבותיה של האישה בלבן. הרטרייט מסכים ומתכנן להישאר בלילה מחוץ לבית כדי לפתות את האישה בלבן להתראות איתו. באחד הלילות מריאן רואה את אחת המשרתות יוצאת בריצה מהיער וצועקת לעזרה. אחריה מופיע מר הרטרייט, שאותו היא מאשימה בניסיון לאונס. אחר כך מתברר שגלייד שיחד את המשרתת כדי להפליל את הרטרייט. הרטרייט מגורש בחרפה מהבית, אבל לפני כן הוא מזהיר את לורה מפני סכנה גדולה הצפויה לה. לורה מתעלמת מדבריו ומתחתנת עם גלייד.
כאשר לורה חוזרת מירח הדבש, מריאן באה לבקר אותה ומתכוונת להישאר איתה זמן מה. אבל לורה מסרבת לדבר איתה ואפילו לראות אותה במשך ימים אחדים. אחרי שמריאן מאיימת שהיא תעזוב את המקום, לורה מבקשת מאחותה להישאר ועד מהרה היא מגלה לה את האמת המרה. למרות שסר פרסיבל נראה חביב, הוא מתעלל באשתו כשהם נמצאים ביחידות. לורה מגלה לבסוף שהיא פוחדת שבעלה יהרוג אותה כדי לגנוב את רכושה. מריאן מאמינה לה ואומרת ללורה לנעול את חדרה מפני סר פרסיבל.
הרוזן פוסקו, חברו הנוכרי של גלייד, מגיע אף הוא לאחוזה. לפני הארוחה מאלץ גלייד את לורה לחתום על מסמך, שאותו הוא לא מאפשר לה לקרוא. פוסקו, שמבין שצריך להיראות שהוא לצדה, אומר לגלייד להפסיק להכריח אותה לחתום על המסמך. בזעמו על ההתנגדות שבה נתקל, גלייד שורף את המסמך ויוצא בסערה מהחדר. בינתיים האישה בלבן מופיעה שוב, שמה הוא אן קתרין, והיא ברחה מבית מחסה לחולי נפש. מריאן בוטחת ברוזן פוסקו, ומגלה לו על פגישה סודית עם אן קתריק. האחיות מנסות לעזור לאן, ולתת לה אוכל ובגדים. אן מספרת להן שלסר פרסיבל יש סוד נורא, שיכול להרוס אותו. אבל לפני שהיא מספיקה לגלות להן מהו הסוד, מופיעים גלייד ופוסקו ולוכדים את אן. היא חושבת שמריאן ולורה בגדו בה.
מריאן ולורה מנסות לברוח אל עבר לימרידג', אבל המשרת של גלייד, בקסטר, מסכל את תוכניותיהן. הוא יורה בהן כשהן יוצאות לכיוון הדרך הראשית. הן רצות חזרה אל תוך הבית.