הגישה "המודרנית" נקראת כך בשל אימוצה בשלהי המאה שעברה במדינות שונות בארצות הברית במקום גישת הפטור מאחריות. תומכי גישה זו טוענים שבגמישותה היא מביאה לפתרונות צודקים יותר. הגישה המודרנית מותאמת לגישות עכשוויות בתחום זכויות הילד. "עקרון הכשרים המתפתחים" מניח שיש להתייחס לילדים בהתאם לשונותם וייחודם כבני אדם בתהליך של התפתחות כושריהם ויכולתם, זאת גם משום שכל פגיעה בילד במהלך התפתחותו היא בעלת השלכות מרחיקות לכת על עתידו.
בישראל.
סעיף 64(3) לפקודת הנזיקין (בנוסחה החדש) שולל את קיום האשם התורם אצל קטין שגילו פחות משתים עשרה שנים כאשר ניזוק "לאחר שהאדם שגרם לנזק הזמין אתו, או הרשה לו, לשהות בנכס, שבו או בקשר עמו אירע הנזק או להימצא כה קרוב לאותו נכס שבמהלכם הרגיל של הדברים היה עשוי להיפגע באשמו של אותו אדם".
הספרות המשפטית פירשה סעיף זה כמקנה הגנה מוחלטת מטענת אשם תורם לילד שגרם לנזק עצמי במקרים שבהם הוזמן הילד או הורשה לשהות במקרקעין או בקרבתו של מיטלטלין גדול (כמו עגלה או מכונית) או אף קיבל לידיו חפץ מסוכן. לעומת זאת, בגלל התנאים המסוימים המנויים בו, נקבע שבמקרים אחרים, שאינם נכללים בתנאי הסעיף, ניתן להחיל על ילד אשם תורם בגדרו של סעיף 68 לפקודת הנזיקין.
בהתייחס לקטינים צעירים מאוד, ישנם מקרים בהם פטר בית המשפט הישראלי את הילד הניזוק מאחריות לאשם תורם ללא דיון. בעבר הוחלט שילד בן שלוש, שנפגע מרוכב קטנוע בכביש, הוא צעיר מכדי שיהיה ניתן לייחס לו אשם תורם כלשהו. במקרה אחר, בית המשפט המחוזי בחיפה פסק שלא ניתן לייחס תרומת רשלנות כלשהי לילדה, שנפגעה מנפילה עקב משחק של היתלות על מעקה של מדרגות נעות, בגין גילה הצעיר (8 שנים).
לגבי קטינים בוגרים יותר אימצו בתי המשפט בישראל גישת ביניים בין גישת הגיל הרך והגישה המודרנית. על פי גישת ביניים זו, במקרים בהם אין לקטין פטור גורף מאשם תורם לפי סעיף 64, מידת הזהירות שלאורה ייבדק קטין בסוגיית האשם התורם היא מידת הזהירות הנדרשת מקטין סביר בגילו, ללא התחשבות במאפייניו הספציפיים של הילד הניזוק. הנימוק שנותן בית המשפט לנוהג לייחס לקטינים פחות אחריות לאשם תורם הוא שלקטינים יש יכולת פחותה להעריך סיכונים.
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן נ' שנברגר קבע השופט ברנזון כי גם ילד בגיל 10, אף כי אינו נושא עדיין באחריות נזיקית שהוא גורם לאחרים, חייב להראות זהירות ראויה בשמירה על ביטחונו הוא, כלומר, מידת זהירות שאפשר באופן סביר לצפות לה מילד בגילו בעל כושר רגיל של הבנה ושיפוט. כמו כן מוסיף השופט ברנזון ואומר כי גם ילד בגיל נמוך בהרבה מגיל שתים-עשרה (גיל החבות הנזיקית) חש בסכנות האורבות לו ויודע אינסטנקטיבית שעליו להיזהר מפניהן ולשמור על נפשו.
פסק דין שעסק בסוגיה זו הוא ע"א 61/89 מדינת ישראל נ' שלום אייגר (קטין). בפסק דין זה נדונה האחריות לתאונה אשר אירעה לקטין כשהיה בן תשע וחצי בלבד לאחר ששיחק עם חברו במצבור אמצעי לחימה מוסתר שמצאו על גג ביתם המשותף. במהלך המשחק התפוצץ טיל לאו ורגלו של הקטין נקטעה על למעל לברך. השופט גולדברג ציין שהמקובל בפסיקה הוא לבחון את האשם התורם של הקטין תוך התחשבות בכושר שיפוט ממוצע של ילד בגילו של הניזוק אך הוסיף בהערת אגב שאולי יש מקום לבחון הלכה זו ולהמירה במבחן סובייקטיבי יותר שיתחשב גם במידת התפתחותו המנטלית והרגשית של הקטין הספציפי. נראה שאפשרות זו שנרמזה על ידי השופט גולדברג לא מומשה עד היום בפסיקה בישראל.
זהירותו של אדם מבוגר לגבי קטין היא רבה מזו שיצטרך לנקוט לגבי בגיר.
בפס"ד ע"א 361/59 צוקרמן ו-2 אח' נ' שנברגר של בית המשפט העליון, בו דובר על אדם שדרס ילד בן אחת עשרה שנים, קבע השופט צבי ברנזון שהזהירות המספיקה כלפי מבוגרים לא יכולה להספיק כלפי ילדים ונמצאת ביחס הפוך מזו שאפשר לצפות מהקטין. בעוד שאחריותו של הקטין קטנה ככל שגילו פוחת, אחריותו של הבוגר גדלה. לכן כל אדם הבא במגע עם ילדים או עלול לבוא במגע צריך לכלכל את צעדיו בהתאם.
דוגמה למגמה זו ניתן לראות בפסק דין של בית המשפט העליון ע"א 326/88 צימרמן נ' גבריאלוב, שדן במקרה בו נכנס ילד בן ארבע וחצי לחצר בית כדי לחפש עצים ושם הותקף על ידי כלבו של בעל הבית. בית המשפט קבע שעל בעל הבית לנקוט אמצעי זהירות יעילים יותר משנקט כדי שימנעו גם מילדים קטנים להיכנס לחצרו.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה.
בהצעת הקודיפיקציה הישראלית הוצע לבטל את הפטור שמופיע בסעיף 9(א) לפקודת הנזיקין, לפיו לקטין בן פחות משתים עשרה שנים ישנו פטור מאחריות בנזיקין ובמקביל בוטל הפטור מאשם תורם לילד מתחת לגיל שתים עשרה בתנאים שצוינו בסעיף 64(3) לפקודה. עם זאת, סעיף הרשלנות התורמת בהצעת הקודיפיקציה, סעיף 461, קובע ש"בית המשפט רשאי להפחית מהפיצויים הניתנים לניזוק בהתחשב באשמתם היחסית, בתרומתם היחסית לקרות הנזק ובאופי אחריותו של המזיק ומטרותיה של אחריות זו". לשון סעיף זה מהווה בסיס להמשך קיומו של אחריות מופחתת לקטין במקרי אשם תורם, שכן גילו של הקטין הוא ללא ספק שיקול מכריע בקביעת אשמתו וכושר הבנתו הפחותה מקטינה את אשמתו המוסרית ובכך מעבירה את האחריות לעברו של המבוגר המזיק.
נראה שהכוונה בהצעה זאת, היא החלת גישת הביניים הסובייקטיבית אובייקטיבית הנהוגה לגבי אשם תורם, גם לגבי נזקים שקטין גורם. כלומר, בכל מקרה שקטין גורם נזק לעצמו או לאחרים, תבדק אחריותו של הקטין לעומת חובת הזהירות של ילד סביר בגילו בנסיבות העניין. לגבי סוגיית האשם התורם של קטינים לא ברור מה תהיה השפעת הקודיפיקציה אם תאומץ. ייתכן שהמצב הנוכחי יישאר על כנו, כפי שלשון החוק מאפשר או לחלופין שביטול ההגנה שמקנים סעיף 9(א) לקטינים מאחריות בנזיקין וסעיף 64(3) לאשם תורם של קטינים בתנאים המנויים יעבירו מסר של הטלת אחריות רבה יותר על קטינים.
פ.ד. ג'יימס
פיליס דורותי ג'יימס (באנגלית: Phyllis Dorothy James; 4 באוגוסט 1920, אוקספורד – 27 בנובמבר 2014, אוקספורד, אנגליה) הייתה סופרת אנגליה של ספרי מתח ובעלת מינוי לימי חייה לבית הלורדים.
יצירתה.
ג'יימס החלה בכתיבה רק בשנות השלושים לחייה. סיפרה הראשון, "כסו את פניה", יצא לאור ב-1962 ובו הופיעה לראשונה דמותו של החוקר והמשורר אדם דלגליש מהסקוטלנד יארד, גיבור רבים מספריה. לדבריה הושפעה מג'יין אוסטן, דורותי ל. סאיירס, גראהם גרין ואוולין וו.
רבים מסיפוריה מתרחשים על רקע המערכות הבירוקרטיות הגדולות בבריטניה, כמו מערכת המשפט הפלילי ומערכת שירותי הבריאות, זירות בהן השחיזה ג'יימס את כישוריה במשך שנים רבות, החל משנות ה-40 של המאה ה-20 כאשר החלה לעבוד במינהלת בית חולים כדי לתמוך בבעלה החולה ובשני ילדיה. שנתיים לאחר שראה אור הספר "כסו את פניה", נפטר בעלה והיא עברה לעבוד במחלקה הפלילית במשרד הפנים. ג'יימס עבדה בשרות הממשלתי עד יציאתה לגמלאות ב-1979, והניסיון רב השנים שרכשה במערכות הבירוקרטיה הוסיף רבדים של ידע פנימי לכתיבתה. סִפרהּ משנת 2001, "Death in Holy Orders", מדגים תובנה עמוקה לגבי מערכות היררכיות בכנסייה.
עיבוד יצירותיה לקולנוע ולטלוויזיה.
רוב ספרי המתח של ג'יימס עובדו למיני-סדרות טלוויזיה אשר הופקו על ידי ה-ITV בבריטניה, ושודרו ברשתות נוספות בעולם לרבות ה-PBS בארצות הברית. כמו כן, כמה מסיפוריה עובדו על ידי ה-BBC לשידור טלוויזיוני.
הספר "ילדי האדם" עובד בשנת 2006 לסרט קולנוע בשם "הילדים של מחר", שבוים על ידי אלפונסו קוארון וששיחקו בו קלייב אוון, מייקל קיין וג'וליאן מור.
מחזור כישור הזמן - מקומות
מחזור כישור הזמן היא סדרת ספרי פנטזיה המתרחשת בעולם דמיוני (מכונה לעיתים בשם "Randland") ובו עשרות מדינות, ערים ואתרים אחרים.
הבהרה: בקטע קיימים מספרי ספרים. המספרים הם של הספרים באנגלית. בתרגום לעברית פוצל כל ספר לזוג ספרים כך שהספר השביעי באנגלית הוא ה-13–14 בעברית.
ארצות הגבול.
ארצות הגבול הן הארצות שעל גבול 'המצרים', שטח האופל. מזה שלושת אלפי שנה מנהלות ארבע ארצות הגבול - שאינר, ארפל, קנדור וסלדיאה מאבק חסר פשרות באופל, המיוצג באמצעות טרולוקים ומירדראלים הפושטים לעיתים על כפרים וחוות בארצות הגבול, ולעיתים מנהלים גם פשיטות גדולות בסדר גודל של אלפים. בארצות שמדרום לארצות הגבול אנשים אינם מאמינים בקיומם של יצורי אופל לעיתים קרובות, או שמאמינים שכולם נשמדו במלחמות הטרולוקים.
לארצות הגבול מנהגים וכללים חברתיים שונים מאלה שמדרומן: הן בין הארצות הבודדות שאינן משחקות ב"דאיס ד'אימר", משחק הבתים (המאבק בין בתי האצולה והשליטים על כוח, יוקרה ושלטון). בארצות הגבול אין איש רשאי לכסות את פניו בין חומות עיר; זהו אמצעי הגנה כנגד הסתננותם של מירדראלים. ערך חשוב בארצות הגבול הוא שמירה על חייה וכבודה של אישה. בשאינר, למשל, אין גבר רשאי להיכנס למגורי הנשים ללא רשותה של אישה, אפילו המלך בעצמו.
היחידה מבין ארצות הגבול שתוארה בסדרה הישר מעייניהן של הדמויות היא שאינר.
שאינר.
שאינר היא המזרחית מבין ארצות הגבול. נהר הארינין מהווה את גבולה הדרומי של שאינר. בעבר גבלה בממלכת הדנאן מדרום, אך הדנאן נכחדה וננטשה, וכעת רואים עצמם הכפרים הבודדים באזור כשייכים לשאינר ומבקשים את הגנתו של מלך שאינר. ממזרח, גובלת שאינר ברכס שדרת העולם, ובשל כך עמדה מספר פעמים בפני התקפות איאלים. מצפון שוכנים המצרים, וממערב ממלכת ארפל. בירתה של שאינר היא פאל מוראן, עיר חדשה יחסית שנבנתה לאחר מלחמות הטרולוקים (לפני כ-2000 שנה; זמן קצר רק ביחס לערים אחרות).
ארפל.