נמל ביירות הוא נמל הכניסה העיקרי לסחורות בלבנון, עם 70% מהיקף הסחר במדינה. ב-2018 נכנסו דרך הנמל 7.05 מיליון טונות של סחורות, ויצאו כמיליון טונות. הכנסותיו באותה שנה היו 313 מיליון דולר, אך הן ירדו ל-200 מיליון דולר ב-2019. בפיצוץ שאירע בנמל ב-4 באוגוסט 2020 נגרם נזק כבד למתקני הנמל.
היסטוריה.
בביירות פעל נמל עוד מהעת העתיקה. את מבנהו הנוכחי קיבל הנמל בסוף המאה ה-19. בשנת 1887 העניקה האימפריה העות'מאנית זיכיון לניהול הנמל לחברה בשם Compagnie du Port, des Quais et des Entrepôts de Beyrouth. החברה בנתה שובר גלים שנחנך ב-1894. הזיכיון שניתן לחברה זו וממשיכותיה פקע בסוף 1990.
מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון, עבר הנמל שיקום. נבנו בו תשתיות חדשות כמו מסוף מכולות ושודרגו תשתיות קיימות. שטחו הכולל הוא ויש בו ארבעה מבדוקים, 16 רציפים ומסוף המכולות החדש לצד רציף 16 אשר מסוגל לטפל בנפח של 700,000 TEU מטען בשנה. בנמל יש אזור סחר חופשי בשטח של שזכה להצלחה מאז תום מלחמת האזרחים. באזור המטען הכללי יש 12 מחסנים וסילו לגרעינים שיכול להכיל 120,000 טון.
נמל ביירות נבחר להיות מרכז אזורי של חברות התובלה במכולות השנייה והשלישית בעולם. החברה השווייצרית Mediterranean Shipping Company (MSC) והחברה הצרפתית Compagnie Maritime d’Affrètement - Compagnie Générale Maritime (CMA-CGM). החברה הצרפתית בונה מטה אזורי ליד הנמל.
מסוף המכולות החדש לצד רציף 16 מתופעל על ידי הקונסורציום האמריקאי-בריטי-לבנוני Beirut Container Terminal Consortium (BCTC), אשר מורכב מ-International Maritime Associates (IMA) האמריקאית, Mersey Docks and Harbour Company (MDHC) הבריטית, ו-International Port Management Beirut (IPMB) הלבנונית. המסוף פתח את שעריו בדצמבר 2004. במסוף המכולות ארבעה עגורני מכולות רציף ושמונה עגורני פיגום עם צמיגי גומי. רציף 16 הוא הרציף הארוך ביותר והעמוק ביותר בנמל - אורכו 600 מטרים ועומקו 15.5 מטרים, ועל כן יכולות לעגון בו אוניות המכולה הגדולות ביותר בעולם.
הנמל אינו מחובר למערכת רכבות, אבל הוא אמור להתחבר למערכת הרכבות הלבנונית כאשר זו תופעל מחדש.
הפיצוץ בנמל (2020).
ב-4 באוגוסט 2020 התפוצץ בנמל מחסן שבו אוחסנו כ-2,750 טונות של אמוניום חנקתי. הפיצוץ זרע הרס ברדיוס גדול בנמל ובסביבתו וגרם ליותר ממאה וחמישים הרוגים, אלפי פצועים ומאות נעדרים. נזק כבד מאוד נגרם למבני הנמל, כלי רכב ורכוש. בתים רבים סביב הנמל נפגעו, ביניהם משרדים ממשלתיים, ומשרדי חברת החשמל הלבנונית שנהרסו כליל.
פרדריק ג'וליו
פרדריק ג'וליו-קירי
שיש אלגין
שיש אלגין (באנגלית: The Elgin Marbles) הקרוי גם שיש הפרתנון (Parthenon Marbles) הוא חלק מאפריז הפרתנון שבאתונה, יוון, שהובא בשנת 1806 על ידי תומאס ברוס הארל השביעי מאלגין למוזיאון הבריטי בלונדון שבאנגליה. ברוס היה שגריר הממלכה המאוחדת לאימפריה העות'מאנית בין השנים 1799 ו-1803 - תקופה בה הייתה יוון חלק מהאימפריה, וקיבל "פירמאן" המתיר לו לרכוש את השיש. בשנת 1936 נבנתה עבור הפסלים גלריה מיוחדת - גלריית דובין (Duveen Gallery).
תיאור האפריז.
שיש אלגין כולל את הפסלים שהיו על גמלון הפרתנון, מטופות המתארות קרב בין הלפיתים והקנטאורים, ואת האפריז של הפרתנון.
המוצגים מהווים יותר ממחצית מפסלי הפרתנון שנשתמרו: 75 מטרים מתוך 160 המטרים של הפסלים שהיו במקור; 15 מתוך 92 המטופים, ו-17 מפסלי הגמלון.
אלגין רכש את הפסלים שנותרו מהריסות הפרתנון שניזוק במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821 - 1833). מהפסלים שלא נלקחו, יצר אלגין העתקי שעווה, ואלה מוצגים במוזיאון הבריטי.
האפריז מתאר את התהלוכה שקדמה למשחקים הפאנאתנים שעברה דרך אתונה פעם בארבע שנים. התהלוכה מגיעה לשיאה באפריז המזרחי של הפרתנון, בו מוצגים האלים היווניים יישובים.
ביקורת על העברת הפסלים ללונדון.
כאשר השיש הובא ללונדון, בהשקעת כספו הפרטי של אלגין, הדבר הביא לביקורת ציבורית רבה מחד, ולהערכה ציבורית רבה מאידך. הלורד ביירון התנגד נחרצות להבאת הפסלים, ואף כתב שיר כנגד הבאתם. מאידך, הציבור הבריטי, ובייחוד האמנים הבריטים קיבלו בשמחה את הפסלים מתוך כוונה ללמוד מהם ולחקותם. ג'ון קיטס כתב שתי סונטות על הפסלים, והלחץ הציבורי הביא לכך שהפרלמנט הבריטי רכש בשנת 1816 בעלות של 35,000 ליש"ט את הפסלים עבור האומה הבריטית, והם הוצבו לתצוגה לציבור הרחב במוזיאון הבריטי - ראשית בסאלון אלגין (שנבנה עבורם ב-1832) וב-1939 הועברו לגלריית דובין.
נזק לפסלים.
על מנת לאפשר העברת השיש לאנגליה, נחתכו הפסלים למקטעים קטנים ואלה הועברו בספינות לבריטניה. הספינה "מנטור" שהובילה חלק מהפסלים טבעה במהלך סופה ליד כף מאטאפאן. אלגין השקיע ממון רב והשיש הועלה ממצולות הים (דבר שלא היה מקובל באותה עת)
השיש המוצג במוזיאון הבריטי נשמר טוב יותר משום שזכה להגנה מפני נזקי מזג האוויר ובעיקר מנזקי זיהום האוויר והגשם החומצי אשר פגעו במהלך המאה ה-20 בשיש שנותר ביוון.
התביעה היוונית לבעלות על הפסלים.
ממשלת יוון דרשה מבריטניה שתשיב לה את הפסלים מטעמים מוסריים, אף שכיום לא ניתן להציב אותם במקומם המקורי - בפרתנון בשל הנזק שנגרם למבנה במהלך השנים.
ממשלת יוון שואפת להציב את הפסלים במוזיאון האקרופוליס שתוכנן על ידי האדריכל השווייצרי - אמריקאי, ברנרד טשומי, אשר בו אמורים הפסלים להיות מוצגים בשחזור של הפרתנון, במקום בו עמדו בפרתנון המקורי.
עמדת המוזיאון הבריטי.
עמדת המוזיאון הבריטי באשר לעתיד הפסלים השתנתה במהלך השנים, אולם הטיעונים העיקריים של המוזיאון (אף שהודיע שאינו מתנגד להצבת כל הפסלים המצויים ברחבי העולם באתר אחד), כי השבתו ליוון תביא לנזק רב לפסלים בשל זיהום האוויר הרב המצוי באתונה. כמו כן, טוען המוזיאון הבריטי, כי בשל העובדה שהפסלים נרכשו במימון הציבור הבריטי, ומכוח חוק של הפרלמנט הבריטי, רק חוק אחר של הפרלמנט יכול להתיר השבת הפסלים.
בעניין אחר, הנוגע להשבת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, והועברו עם תום מלחמת העולם השנייה על ידי הצבא הבריטי למוזיאון הבריטי, קבע בית המשפט העליון של בריטניה במאי 2005 כי אין להוציאם מבריטניה. שופט בית המשפט, סר אנדרו מוריס, קבע כי "טעמים מוסריים" אינם יכולים לשנות חוק של הפרלמנט הבריטי - ועל כן חל איסור על השבת יצירות אומנות אלה.
פסלים אחרים שנלקחו מהפרתנון.
לורד אלגין לא היה היחיד שלקח חלקים מפסלי הפרתנון, ולמעשה כמעט כל הפסלים נלקחו ממקומם המקורי והוצבו במוזיאונים, בין ביוון עצמה (בעיר אתונה) ובין במוזיאונים בערים אחרות באירופה (כגון מוזיאון הלובר בפריז).
סמטרדיה
סָמטרֶדיָה (בגאורגית: სამტრედია) היא עיר במישור קולכתי אשר בנפת סמטרדיה שבמחוז אימרתי גאורגיה, כ-27 ק"מ מערבית לכותאיסי, ו-65 ק"מ מעיר הנמל פותי. העיר מהווה את המרכז המנהלתי של הנפה, אוכלוסייתה מנתה, נכון ל-2014, 25,318 תושבים. 10 ק"מ מהעיר נמצא נמל התעופה קופיטנארי.
העיר ממוקמת סמוך למפגש הנהרות צחניסצקאלי וריוני שבכפר סג'ווחו (בנפת סמטרדיה); האקלים בעיר סובטרופי מתון ולח.
היסטוריה.
העיר הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-19, בשנת 1874, סביב צומת חשוב של מסילות ברזל במערב גאורגיה, והתפתחה במהירות לעיר תעשייתית חשובה. בשנת 1921 הוכרזה כעיר. בתקופת מלחמת האזרחים בגאורגיה, בשנת 1993, נכבשה העיר בידי מצדדי זוויאד גמסחורדיה, הנשיא הראשון של גאורגיה, שהודח בהפיכת דמים והוכרח להימלט קודם לכן לצ'צ'ניה. פשיטות של צבא גאורגיה תחת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה הרסו את העיר, והתשתיות הכלכליות בעיר נחרבו ברובן.
כלכלה.
העיר התפתחה כמרכז תעשייתי גדול בטבורן של מסילות ברזל טביליסי-כותאיסי-בתומי-סוחומי. העיר הייתה מפותחת גם מבחינה חקלאית, אולם כיום, במיוחד לאחר מאורעות הדמים של מלחמת האזרחים בגאורגיה, היא אחת מהערים העניות ביותר בגאורגיה. בעיר נמצאות מספר חברות גדולות, בהן: מפעל קרח, מפעל מלט, ומפעל אספלט. יש בה גם חברות קטנות יותר, בהן: מפעל משי, מפעל אריזה, מפעל כותנה, מפעל מכונות לבתי זיקוק, מפעל לעבודות עץ (מהגדולים).
תרבות.
בעיר ישנם תיאטרון, 11 בתי ספר ציבוריים, שני בתי ספר פרטיים, ובית ספר טכני לחקלאות.
את העיר מייצגת קבוצת הכדורגל סמטרדיה, שזכתה באליפות גאורגיה בשנת 2016.
לאגודחי
לַאגוֹדֶחִי (בגאורגית: ლაგოდეხი) היא עיר בנפת לאגודחי, במחוז קאחתי שבמזרח גאורגיה, בגבול אזרבייג'ן–גאורגיה. היא הוכרזה לעיר בשנת 1962. מייצרים בה יין, וטבק.
ליחני
ליחני (בגאורגית: ლიხნი, באבחזית: Зу́пу, פוּזוּ, ברוסית: Лыхны) הוא כפר בנפת גודאותה שבאבחזיה, רפובליקה בדלנית בצפון-מערב גאורגיה. הכפר ממוקם לאורך המישור הצר שלחוף הים השחור באבחזיה. בגובה של 50 מטר מעל פני הים. ליחני ממוקמת במרחק של 5 ק"מ מהעיר שמהווה את המרכז המנהלתי של הנפה, ואוכלוסייתה מונה כ-15,000 איש (הכפר הגדול באבחזיה).
היסטוריה.
הכפר שימש כמרכז של המחוז האבחזי ההיסטורי, בזיב בתחילת האלף הראשון לספירה. בשנים 1808-1864 שימשה ליחני כמקום מושבם הרשמי של הנסיכים האבחזים ובירת המחוז. בשנת 1952 נתגלו בליחני ממצאים ארכאולוגיים המיוחסים ליישוב מהמאה ה-14 עד המאה ה-17.
במאי 1978 התאספו 12,000 איש כדי לתמוך בחותמי המכתב שדרשו לאפשר לאבחזיה לפרוש מגאורגיה. ב-18 במרץ 1989 נערכה עצרת לאומית של האבחזים בליחני, בהנהגת הפורום הלאומי של אבחזיה - אג'דגולרה, בשפה האבחזית. על פי ההערכות נע מספר המשתתפים בעצרת 30,000-37,000 איש.
תתרי גיאורגי (סמל)