על פי "חוק המשטרה הכללית של המדינה" מ-1 באפריל 1903 המשטרה ברומניה התארגנה ופעלה רק בערים. עם פרוץ מרד האיכרים של 1907 לא היה בידי השלטון כלי משטרתי לטיפול באיכרים המורדים. המשטרה העירונית כשלה, הן בגלל היעדרו של כוח שתוכל להעמיד מול המון מורד והן מחוסר שירות לאיסוף ידיעות מוקדמות על אירועים עתידיים. הפרפקטים המקומיים יזמו גיוסם והפעלתם של סוכנים לאיסוף מודיעין, חלקם מבין הבאים במגע עם האיכרים, אגרונומים, רוכלים וחלקם סוכני משטרה שהתחפשו לסטודנטים לשם איסוף מידע. שר הפנים באותה תקופה, ברטיאנו, ראה בעין יפה את ההתארגנויות האלה, עודד אותן והקציב את הכסף הדרוש לתפעולן, ודאג לכך שהמידע יזרום למרכז משטרתי ארצי בשם Direcţiunea administraţiei generale, a personalului, contenciosului, poliţiei generale şi statisticii - מנהל האדמיניסטרציה הכללית של הסגל, הייעוץ המשפטי, המשטרה הכללית והסטטיסטיקה. מגרעין זה, שהוקם מיד לאחר המרד, במרץ 1907, פותחה ה"סיגורנצה" כבר במהלך 1907, אך החוק הנוגע להקמת Direcţiei Poliţiei şi Siguranţei Generale "מנהל המשטרה והביטחון הכללי" חוקק רק ב-25 במרץ 1908.
הארגון המחודש זכה להצלחה תפעולית גדולה עד כדי כך שאחרי מלחמת העולם הראשונה הוזמן מנהלו לטורקיה לעזור בארגון המחודש של המשטרה הטורקית.
על סיגורנצה הוטלו ארבע מטלות עיקריות, והן:
פעילות סיגורנצה התבצעה דרך ארבע לשכות: לשכת הפיקוח על הזרים, לשכת הביטחון והמידע, לשכת משטרת הגבולות ולשכת העיתונות והמתרגמים.
הפנים הקטנות
הפנים הקטנות (באנגלית: The Small Faces) הייתה להקת רוק בריטית מהאיסט אנד בלונדון שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 וזכתה למספר להיטים. בסוף שנות השישים החלה הלהקה להופיע תחת השם "הפנים", עם רוד סטיוארט כסולן ורון ווד כגיטריסט.
על הלהקה.
הלהקה הוקמה ב-1965 על ידי רוני ליין, ג'ימי וינסטון וקני ג'ונס שהופיעו כשלישייה. השלושה חיפשו סולן ומצאו את סטיב מאריוט, שעבד בחנות למוזיקה. ליין ואביו הגיעו לחנות כדיי לקנות לליין גיטרה בס, ומצאו שם את מאריוט, שהזמין לאחר מכן את ליין לביתו לשמוע את אוסף התקליטים שלו. מאריוט היה בילדותו שחקן והופיע במחזמר אוליבר ובתוכניות טלוויזיה, ובשנת 1963 הקליט את השיר "Give Her My Regards", שלא הצליח להיכנס למצעדים. השם "הפנים הקטנות" נבחר כיוון שלא היו מספיק גבוהים ושאיפתם להיות "פנים" בסגנון "מוד". הלהקה השיגה חוזה הקלטה בחברת "Decca" והלהיט הראשון שלה, "Whatcha Gonna Do About It" נכנס לעשרים הגדולים. וינסטון הוחלף על ידי איאן מקלאגאן. הלהיט הבא שלהם נכתב על ידי סטיב מאריוט ורוני ליין ולא נכנס למצעד.
הלהיט השלישי של הלהקה העלה אותה על הדרך להצלחה. שלא כמו להיטיהם הקודמים, היה "Sha La La La Lee" להיט פופ מסחרי והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. בניגוד ללהיט זה, את הלהיטים הבאים כתבו שוב מאריוט וליין ואחד מהם, "All or Nothing", כבש את פסגת המצעד הבריטי. בשלב זה נתקלה הלהקה בבעיות. חברת Decca רצתה לנצל את ההזדמנות ולהוציא להיט שיכבוש את המצעדים והוציאה לשוק סינגל דמו של השיר "My Mind’s Eye", ללא ידיעת הלהקה. למרות מבוכת הלהקה, הגיע הלהיט למקום הרביעי. לאחר להיט בינוני נוסף עברה הלהקה להקליט בחברת "Immediate" של אנדרו אולדהם. Decca הוציאה לאחר מכן שיר נוסף, בהסכמת הלהקה, אולם הוא לא נכנס למצעד.
הלהיטים שהוקלטו בחברה החדשה היו מתוחכמים יותר. "Here Comes the Nice" הגיע למקום ה-12, אך היה זה הלהיט הבא, "Itchycoo Park", שהחזיר אותם לכותרות כשהגיע למקום השלישי בבריטניה והיה הלהיט הראשון שלהם במצעד האמריקאי. הלהיט הזה נכנס פעם נוספת לעשרת הגדולים במצעד הבריטי בשנת 1975. במהלך ההופעות באותה תקופה, התמוטט סטיב מאריוט ומספר הופעות בוטלו. אחרי שהתאושש, הוציאה הלהקה את "Tin soldier" ואחריו הקליטה את הלהיט הענק שלהם "Lazy Sunday" שהגיע למקום השני. הלהיט, שהושר על ידי מאריוט בניב קוקני, נכתב על שכניו של מאריוט שהתלוננו תדירות על הרעש שהוא גורם. מיד לאחר מכן הוציאה הלהקה את האלבום "Ogden’s Nut Gone Flake" שזכה להצלחה גדולה ושהה שישה שבועות במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
לאחר אלבום זה דעכה ההצלחה של הפנים הקטנות. שני הלהיטים הבאים שלהם זכו להצלחה בינונית, ובתחילת 1969 עזב סטיב מאריוט את הלהקה. החברים הנותרים צירפו אליהם את רוד סטיוארט כסולן והמשיכו להקליט תחת השם "הפנים" (The Faces). סטיב מאריוט הקים יחד עם פיטר פראמפטון את להקת "Humble Pie" ובשנת 1975 הקים להקת ליווי משלו והחל בקריירת סולו שלא המריאה. קני ג'ונס שימש כמתופף של להקת המי החל משנת 1978 לאחר שהמתופף הקודם, קית' מון, נפטר כתוצאה ממנת יתר.
וואלאס וגרומיט והארנב הקטלני
בית התרמומטר
בית התרמומטר הוא בית מגורים בתל אביב הבנוי בסגנון הבינלאומי (המכונה גם סגנון הבאוהאוס). המבנה, המצוי ברחוב פרוג 5, הוא אחד ממבני העיר הלבנה שהוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המבנה עוצב על ידי האדריכל יהודה ליולקא, וייחודו במסכי צל שממסכים על החלון האנכי של חדר המדרגות. בעוד שהחלון האנכי הוא מוטיב ידוע בסגנון הבינלאומי, שכן הוא פונקציונלי (מאיר ומאוורר את כל חדר המדרגות), מסכי הצל הם מוטיב יוצא דופן. יש הסבורים כי מדובר באלמנט דקורטיבי בלבד, וככזה נוגד את רוח הסגנון הבינלאומי המעדיף פונקציונליות על סגנון, ואחרים סבורים כי המסכים מקררים את חדר המדרגות ובכך יש בהם טעם פונקציונלי.
מקור שמו של המבנה אינו ידוע בוודאות. המצדדים בטענה שמדובר באלמנט דקורטיבי קוראים למבנה "בית התרמומטר" מאחר שמסכים נראים כשנתות של מדחום. המצדדים בטענה שמדובר באלמנט פונקציונלי, קוראים לו כך בטענה שהאלמנטים השונים במבנה מסייעים לשמור על טמפרטורות נוחות בתוך המבנה. במקרה זה היה עליו להיקרא בית הרדיאטור, על שום צלעות הקירור שלאורכו.
עפולה עילית
מעונות עובדים
מעונות עובדים הם שיכונים ובהם בלוקים של דירות מגורים הבנויות בקומות בסגנון הבינלאומי, שהוקמו במסגרת מפעל השיכון ההסתדרותי, שהחל בבניית בבתים פרטיים בני קומה אחת, והחל משנת 1933, עם גידול העלייה לארץ ישראל, עבר לבניית בתי קומות.
שיכוני מעונות עובדים נבנו בעיקר בחיפה ובתל אביב, והידועים שבהם הם מעונות עובדים ח', מעוז והוד שבתל אביב.
קדמו למעונות עובדים שכונת בורוכוב בגבעתיים, קריית חיים בחיפה, קריית עמל בטבעון, קריית עבודה ושכונות הפועלים בצפון הישן של תל אביב.
רקע.
ההסתדרות ראתה את הדאגה לבניית דירות מגורים כחלק מתפקידה הכולל לדאוג לכל צורכי הפועל המאורגן. עד 1930, הקרקע הייתה זולה יחסית ולא הורגש מחסור בשטחים. לכן פתרונות הדיור בוצעו באמצעות בתים פרטיים בודדים ולא בבית משותף. בעקבות התגברות העלייה, עליית המחירים, וצמצום היצע הקרקעות הסמוכות לעיר, מפעל השיכון ההסתדרותי יצא מטיפול ישיר של חברת העובדים והועבר לשתי חברות בת; חברת "שיכון" בנתה בעיר, וחברת "נוה עובד" בנתה במושבות. הבתים נועדו לשמש למגורי עובדים ופועלים (75%) ופקידים ובעלי מקצוע חופשיים (25%).
מבנים אלה יוצאי דופן בגודלם בין מבני הסגנון הבינלאומי. בעוד שמבנה רגיל היה על חלקה אחת, מבנים אלה השתרעו על מספר חלקות. משמעות הדבר סטייה מהנורמה של הסגנון הבינלאומי, לפיה סביב כל בית מגורים היה שטח של גינה לרווחת הדיירים.
בכל אחד ממבני המעונות הייתה חצר שיתופית, ובה מכולת ("צרכניה") וגן ילדים, ועל גג כל מבנה היו חדרי כביסה משותפים.
מעונות מעין אלה הוקמו בערים רבות באירופה ובהן וינה וערים בגרמניה.
בתל אביב נדרש לצורך בניית מבנים אלה אישור מיוחד מהעירייה, שכן מבני "רכבת" אלה נגדו את אופייה של העיר. האישור ניתן בשל התחייבות האדריכל לבניית שטח ציבורי גדול במרכז כל חלקה.
מבנה משפטי.
המבנה המשפטי של "מעונות עובדים" מיוחד במינו, ומטרתו יצירת פלטפורמה משפטית במסגרתה יישמו בפועל רכישת קרקע, בנייה ואכלוס השיכון בחברי ההסתדרות, והכל במסגרת משטר חברתי (סוציאליסטי) קפדני. ארגון פרויקט הבנייה נעשתה על ידי חברת שיכון על קרקעות של הקק"ל, באמצעות הקמת אגודה שיתופית ייחודית לכל פרויקט. האגודה רכשה את הקרקע והקימה את המבנים, במימון רוכשי הדירות שהיו חייבים להיות חברי האגודה השיתופית. שמה של כל אגודה היה "מעונות עובדים" בתוספת השם הייחודי של הפרויקט.
רק ב-1953 נכנס לתוקפו לראשונה חוק בתים משותפים, שאיפשר רישום בעלות של מספר דירות המצויות בפרוסות אופקיות שונות בחלקה אחת. עד אז לא הייתה אפשרות משפטית, לתת יחידת רישום נפרדת, לכל דירה בבניין דירות הבנויות בקומות על חלקה אחת.
כך, האגודה הייתה בעלת החלקה עליה בנוי השיכון, ואילו לחברים היה רק חלק בהון האגודה, שגודלו היה יחסי לגודל דירתם. מצב משפטי זה גם תאם את אחד העקרונות של מפעל השיכון ההסתדרותי - "לא לבעלות פרטית", שהוא אחד מארבעת הלאוים (לא להשכרה, לא למכירה).
ללא הבנת הרקע המשפטי הזה, לא ניתן להבין את המושגים הארכאיים הבלתי נתפסים, במסמכי היסוד של האגודות (תקנון האגודה, שטר חכירה ראשית ושטר חכירת המשנה).
עם חקיקת חוק בתים משותפים, האגודה נרשמה כחוכרת הראשית מהקק"ל שהייתה הבעלים הרשום של החלקה, וחבר האגודה - המשתכן, נרשם כחוכר משנה של האגודה.