אחת הסצינות בסרט שבה גרמופון משמיע נגינת כינור של האינטרנציונל ממגדל הפעמונים, דבר שמרגיז את הפאשיסט הבכיר שהגיע לעיירה והוא יורה בגרמופון עד להשמדתו נכתבה בהשראת סיפורו של הילד היהודי אברם פינקנזון שנורה על ידי רוצחים נאצים בעת שניגן את האינטרנציונל.
שטיבלך
יום מיוחד
יום מיוחד (באיטלקית: Una giornata particolare) הוא סרט קולנוע בבימויו של אטורה סקולה מ-1977, זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ופרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר.
זהו סרט קאמרי, נטול אפקטים, ומה שנותן לו את הנפח הוא משחקם המרשים של שני השחקנים הראשיים.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת ב-6 במאי 1938, יום ביקורו של היטלר ברומא אצל מוסוליני, וכריתת הברית בין איטליה וגרמניה. כל דיירי הבניין במחוז סאן ג'ובאני ברומא יוצאים להשתתף בטקס מלבד שני אנשים. אנטונייטה (סופיה לורן), האידיאל הנשי של המשטר הפשיסט, עקרת בית קשת יום ואם לשישה ילדים שנאלצת להישאר על מנת לסיים את עבודות הבית, וגבריאלֶה (מרצ'לו מסטרויאני), הומוסקסואל שפוטר מעבודתו כשדרן רדיו, ונותר בבית על מנת לארוז את חפציו לקראת מעצרו הקרב. השניים נפגשים במקרה, ומבלים ביחד במשך כמה שעות, שבמהלכן הם עוברים תהליך של גילוי עצמי ובחינה מחדש של מערכת האמונות והערכים שלהם.
הסרט מראה את החדירה של התחום הפוליטי והשפעתו המדכאת על התחום האישי. את האופן בו המשטר מדכא את השונה, את הפרטי, ואינו מאפשר לו לבטא את עצמו.
טקס פרסי עמ&quot;י
אטורה סקולה
אטורה סקולה (איטלקית: Ettore Scola; 10 במאי 1931 – 19 בינואר 2016) היה במאי קולנוע ותסריטאי איטלקי.
סקולה נולד בטרוויקו, נפת אבלינו בקמפניה, איטליה. זמן קצר אחרי לידתו, המשפחה עבר לגור ברומא, ברובע אסקווילינו. כבר כנער בן 15 צייר קריקטורות בכתבי עת הומוריסטיים "מרקו אורליו" ו"איל טרבאזו דלה אידאה". הוא למד בהמשך משפטים ברומא, אך מעולם לא התכוון לעסוק בתחום. בעת הלימודים המשיך לתרום ל"מרקו אורליו". מסוף שנות ה-1940 כתב מילות קישור והגשה ומערכונים לתוכניות בידור ברדיו ובתחנת הטלוויזיה RAI. בין היתר השתתף בכתיבת מערכונים שבועיים בביצועו של אלברטו סורדי ("מריו פיו" "איל קונטה קלארו"). בהתחלת שנות ה-1950 התחיל סקולה לכתוב תסריטים לסרטי קומדיה בסגנון איטלקי, לעיתים קרובות ביחד עם רוג'רו מקארי.
רבים מסרטיו נעשו במסורת הקומדיה האיטלקית תוך שהם מצטיינים בשילוב של מבט פסיכולוגי יחד עם מסר חברתי, וביחסי פרט-חברה. הוא מתמקד רבות ב"אנדרדוג" תוך התייחסות להקשרים החברתיים. בין סרטיו: "קנאה נוסח איטליה" ("משולש הפיצה") (1970), "Una giornata particolare", יום מיוחד, ו"המשפחה" (סרטו האוטוביוגרפי ביותר).
סקולה נפטר ב-19 בינואר 2016.
מלחמת 1000 הימים
היער בין העולמות
יוהאן אוגוסט סטרינדברג
יוהאן אוגוסט סטרינדברג (בשוודית: Johan August Strindberg, , 22 בינואר 1849 - 14 במאי 1912) היה סופר, מחזאי וצייר שוודי. הוא נחשב לאחד הסופרים השוודים המרכזיים ואחד מאבות התיאטרון המודרני. עבודותיו משתייכות לשני זרמים עיקריים באומנות: נטורליזם ואקספרסיוניזם. הוא נודע גם בשם העט הרווד אולף.
חייו.
שנותיו הראשונות.
סטרינדברג, אשר נולד בסטוקהולם, למשפחה מרקע נוצרי. בנם השלישי של קארל אוסקר סטרינדברג, סוכן הובלה ימית ממשפחה בורגנית, ואולריקה אלאונורה (נורה) נורלינג, אשה ממוצא פשוט אשר הייתה צעירה מבעלה בשתים-עשרה שנים. בספרו האוטוביוגרפי, "בן המשרתת", מכנה סטרינדברג את אימו "אישה משרתת". סבו מצד אביו של סטרינדברג, זכריאס, נולד ב-1758 לכומר נוצרי והיגר לסטוקהולם בבגרותו. שם הוא התעשר מעיסוקו בסחר בתבלינים והפך לרב-סרן בצבא שוודיה. דודתו של סטרינדברג, ליזט, התחתנה עם התעשיין והממציא האנגלי סמואל אוון. דודו של סטרינדברג, יוהאן לודוויג סטרינדברג, היה איש עסקים מצליח ורבים טוענים כי עליו ביסס סטרינדברג את אחת הדמויות בספרו "החדר האדום". דמות זו, דודו של גיבור הסיפור - ארוי פאלק, בולטת בעושרה ובשאיפותיה החברתיות הנרחבות.
סטרינדברג תיאר את ילדותו בספרו האוטוביוגרפי "בן המשרתת". עם זאת, הסופר אולוף לאגרקרנץ, אשר כתב ספר ביוגרפי אודות סטרינדברג, טוען כי יש לנהוג ב"בן המשרתת" בביקורתיות. לדבריו, רוב הפרטים שסטרינדברג הזכיר בספר הם בעלי אופי אוטוביוגרפי אך עם זאת "הוא השתמש ביכולתו לגרום לנו להאמין במה שהוא רוצה שנאמין". לאגרקרנץ טוען כי כבר בגיל צעיר סטרינדברג מיאן לקבל כל תיאור אחר לאישיותו מלבד הדימוי שהוא קבע לעצמו.
מחזה אחד שלו מפורסם במיוחד "מחזה חלום".
את ילדותו (מגיל 7) בילה סטרינדברג בחלקה הצפוני (הכפרי) של סטוקהולם. כיום, בפארק אשר ממוקם בקרבת ביתו דאז, מוצב פסל בדמותו. הוא למד בבית-הספר היסודי "קהילת קלרה ויעקב" ומשם עבר ל"מוסד ההשכלה העממי של סטוקהולם", תיכון פרטי ומודרני אשר תלמידיו היו בניהם של בני-המעמד הגבוה והבינוני. ב-25 במאי 1867 סטרינדברג סיים בהצלחה את בחינות הגמר של התיכון ובסתיו של אותה שנה הוא נרשם לאוניברסיטת אופסלה.
אנטישמיות.
אף על פי שבחלק גדול בחייו של סטרינדברג היה נודע בדעותיו ואף ביצירה סאטירית נגד יהודים ונגד היהדות, בערוב ימיו טען שהוא לא אנטישמי.
על יצירותיו.
היצירה "החדר האדום" (1879) הביאה לסטרינדברג את תהילתו. המחזות המוקדמים שלו נכתבו בסגנון הנטורליסטי. לרוב משווים את מחזותיו מתקופה זו למחזות של הנריק איבסן. המחזה הנודע ביותר של סטרינדברג מתקופתו זו הוא "העלמה יוליה". גם המחזה "היותר חזקה" הוצג לא פעם על במות שונות בארץ ובעולם.
סטרינדברג האמין כי הכתיבה הנטורליסטית האמיתית היא מאבק פסיכולוגי בין שני מוחות. שני אנשים ששונאים אחד את השני ברגע נתון ונלחמים על מנת להוליך אחד את השני לאבדון. מין עוינות מנטלית שסטרינדברג לחם על מנת ללכוד אותה. יותר מזה, הוא התכוון כי מחזותיו יהיו לא משוחדים ואובייקטיביים, הייתה לו תשוקה להפוך את הספרות לסוג של מדע.
לאחר מכן עבר סטרינדברג תקופה של מהפך פנימי, הידועה כ"תקופת הגיהנום". הוא נתן לה ביטוי בספרו "גיהנום", אשר נכתב בצרפתית. בנוסף הוא החליף כמה מכתבים ביקורתיים עם ניטשה.
לאחר מכן סטרינדברג נפרד מהנטורליזם לטובת יצירות בסגנון הסימבוליזם.
רשימת מחזותיו.
ועוד
מוריסיי
מיספוג דרומי
הספג דרומי
הספג סאת'רן
הספג סאותרן
פלורסנט
בלוט (פירושונים)
פלורסנציה
יוהנס בראהמס
פלואורסנציה
קרינה פלורסנטית
פלואורסצנט
פלואורוסצנט
פלואורוסנט
פלואורוסנציה
קרינה פלואורוסצנטית
רקוויאם גרמני
רקוויאם גרמני (בגרמנית: Ein deutsches Requiem) היא אחת מיצירותיו החשובות והמפורסמות של יוהנס ברהמס. היצירה נשלמה ב-1868, והייתה היצירה הגדולה הראשונה שכתב ברהמס למקהלה ולתזמורת. זוהי יצירתו הארוכה ביותר של המלחין. המושג "רקוויאם גרמני" מתייחס לשפת היצירה (שלא כרקוויאם הקתולי, הכתוב בשפה הלטינית). בניגוד לטקסט המסורתי של הרקוויאם, המתמקד באיומים מפני יום הדין ואזהרות לבני האדם החטאים לחזור בתשובה, בחר ברהמס בטקסטים המביעים תקווה ונחמה לנשארים ומייחלים לתחיית המתים. במידה מסוימת קשה אף להתייחס לטקסט כמילות תפילה. הקטע היחיד הקרוב, מבחינת סגנונו המוזיקלי, למוזיקה הגועשת של ה-dies irae ('יום הדין') המסורתי, הוא הקטע בפרק השישי העוסק בניצחון על המוות.
הרקע.
חלקים מן המוזיקה של "רקוויאם גרמני" נכתבו שנים רבות קודם לכן. לדוגמה, הפרק השני התחיל את דרכו כסקרצו עבור סימפוניה שתכנן ברהמס (ושלבסוף הפכה לקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר). ברהמס ציין פעם כי הרקוויאם קשור קשר עז למותו של ידידו הקרוב רוברט שומאן. הרקוויאם כתוב בסולם פה מז'ור, ובכך ייחודו כרקוויאם מהבודדים שנכתבו בסולם מז'ורי. פה מז'ור הוא גם סולם קנטטת האבל אקטוס טרגיקוס מאת באך (מס' 106 ברשימת יצירות באך), שגם היא מבוססת על ליקוט של פסוקים מכתבי הקודש.
הופעת הבכורה של הרקוויאם הייתה ביום שישי הטוב, 1868 בקתדרלה של ברמן (אם כי כמה פרקים בוצעו כמה חודשים קודם לכן בווינה). הפרק החמישי נוסף כעבור כשנה, וכנראה קשור למות אמו של ברהמס (ומכאן ההתייחסות הספציפית לאם המנחמת, והסולו הנשי).
הטקסט.
במקום להלחין את טקסט הרקוויאם הלטיני, כפי שהיה מקובל בקרב המלחינים בזמנו, פנה ברהמס, שהתעניין במוזיקה עתיקה, ובמיוחד בבארוק הגרמני, למסורת הפרוטסטנטית הגרמנית המוקדמת, של תפילת אשכבה בגרמנית המבוססת על מבחר פסוקים מכתבי הקודש הלותרניים (ובמיוחד Musikalische Exequien של היינריך שיץ מ-1636 ו-Actus tragicus של באך). את הפסוקים בחר ברהמס בעצמו, רובם מן התנ"ך (מספרי תהילים קכ"ו וישעיהו), ומיעוטם מן הברית החדשה ומבין הספרים החיצוניים. שמה של היצירה מתייחס ללשון הגרמנית (כלומר, הטקסט הוא גרמני ולא לטיני), אך רבים פירשו אותו בטעות כמתייחס לסגנון או ללאומיות היצירה. בראהמס, שנמנע במתכוון מכל אזכור של ישו בטקסט, אמר כי בקלות אפשר לקרוא ליצירה 'רקוויאם אנושי'.
המוזיקה.
'רקוויאם גרמני' כתוב לתזמורת גדולה (הכוללת, בניגוד למנהגו של ברהמס, שני נבלים), עוגב (שלא נכלל ברוב הביצועים), מקהלה בארבעה קולות, שני סולנים - בריטון וסופרן; בהתאם למסורת הרקוויאם, תפקידיהם של הסולנים אינם מרכזיים (הסופרן שרה רק בפרק החמישי, הבריטון רק בקטעים מן הפרקים השלישי והשישי), ובמרכז תשומת הלב עומדת המקהלה.