עבודתו הראשונה כארכאולוג חופר הייתה כשהצטרף כעוזר אדריכל למשלחת ארכאולוגית של אוניברסיטת הרווארד ובית ספר בבגדאד של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח. החפירות התקיימו בצפון עיראק באתר של העיר העתיקה נוזי, בה התגלו תעודות נוזי. בין השנים 1929–1931, הצטרף למשלחת החפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בחורסבאד בצפון עיראק. בסוף החפירה הוא היה אחראי למשלוח פסלי הלמסו הענקיים שנמצאו באתר לארצות הברית. חפירות אלה הביאו לקשר ארוך טווח בינו ובין המכון. בין השנים 1931–1937, הוא ניהל את משלחת בחפג'ה במשלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. יחד איתו ניהלו את המשלחת הארכאולוג ההולנדי הנרי פרנקפורט, והארכאולוג הדני טורקילד יקובסן (). בעונת החפירות 1937/8 הוא נשאר עונת חפירה נוספת וניהל את המשלחת המשותפת של אוניברסיטת פנסילבניה ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח. זאת הייתה העונה האחרונה באתר, שלאחריה עבר בשנת 1938 לארצות הברית. שנות מלחמת העולם השנייה, בהן לא ניתן היה לבצע עבודת חפירה ארכאולוגית, הוקדשו על ידו לפרסומים של דוחות החפירה באתרים בהם חפר בעיראק. בשנת 1949 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת שיקגו ובין השנים 1960–1967 שימש כפרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה. ביו השנים 1944–1967, שימש כאוצר במוזיאון בל המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1952–1953 הוא ניהל את החפירה מטעם אוניברסיטת שיקגו, באתר תל בית ירח בישראל. הוא קיים חפירות נוספות באתר בשנים 1963–1964, בסיועה של הלין קנטור. בנוסף חפר לבקשת מחלקת העתיקות של מדינת ישראל, קברים בנחל תבור. בשנת 1961 הוביל משלחת של סקר ארכאולוגי בטורקיה ומערב איראן. מטרת המשלחת הייתה לאסוף מידע לצורך תוכניות העבודה של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. הסקר הוביל ליזום החפירה הארכאולוגית באתר צ'וגה מיש במערב איראן שהחלה בשנת 1961. צ'וגה מיש הוא אתר פרהיסטורי גדול, לחפירה זאת הוא הקדיש את שארית חייו המקצועיים. בשנת 1967 הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וקיבל שם משרה של פרופסור לארכאולוגיה של המזרח הקרוב. הוא המשיך לחפור בצ'וגה מיש, המימון לחפירות התקבל מאוניברסיטת קליפורניה והמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. החפירה הייתה מיזם משותף של משלחת אירנית בשיתוף המכון האוריינטלי ואוניברסיטת קליפורניה. יכולותיו המקצועיות של דלוגץ, הידע שלו באדריכלות ויכולתו לקרוא את פני השטח, גם כשהוא היה מכוסה שכבות של עפר וכלל בורות שדידה, הובילו לגילו מקדש חשוב. יכולתו והבנתו בנושא בנייה בלבנות בוץ סייעו רבות בחפירה.
בשנת 1970 החל גם לנהל, במקביל לעיסוקיו האחרים, את המוזיאון להיסטוריה תרבותית (Museum of Cultural History) של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דלוגץ נפטר ב-29 במרץ 1975 מהתקפת לב, באתר החפירות של צ'וגה מיש. הוא נפטר במכוניתו בעת שעשה סבב באתר בנקודות החפירה השונות. ב-1979, ארבע שנים לאחר שנפטר, התרחשה המהפכה האיראנית. המבנה בו שיכנה המשלחת הארכאולוגית בצ'וגה מיש את ממצאיה, נהרס, וממצאים ארכאולוגיים שנשארו שם ותיעוד רב של החפירה, נהרס והושמד.
נבודר
פורט מקמרי
פורט מקמרי (באנגלית: Fort McMurray) היא עיר בצפון מזרח אלברטה שבקנדה. העיר ממוקמת בתוך יער טייגה במרכז חולות הזפת של אלברטה, שטח חולות הזפת הגדול בעולם.
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת ברום של 370 מטר מעל לגובה פני הים, 435 ק"מ מצפון מזרח לאדמונטון כ-60 ק"מ מהגבול עם ססקצ'ואן במפגש הנהרות אתבסקה (Athabasca) וקלירווטר (Clearwater).
היסטוריה.
לפני הגעת האירופאים בסוף המאה ה־18, שבט הקרי, מהאומות הראשונות, ישבו באזור פורט מקמרי. עוד לפני הגעת האירופאים חולות הזפת היו מוכרים לתושבים והם השתמשו בחולות הזפת לציפוי סירות הקאנו שלהם. ב־1778 היה סוחר הפרוות פטר פונד חוקר הארצות הראשון שהגיע לפורט מקמרי לחיפוש פרוות. ב־1790 מגלה הארצות אלכסנדר מקנזי גילה לראשונה את תכונות חולות הזפת. ב־1870 פתחה חברת מפרץ הדסון משרד מסחר ראשון באזור ומסילת רכבת שהושלמה ב־1915, השלימה את מערך המסחר סביב העיר. ב-1930 הצליחו לראשונה לייצר נפט מחולות הזפת ובמלחמת העולם השנייה יוצרו בעיר 1,100 חביות נפט ביום.
עד שנות השבעים של המאה ה-20 היה גודל האוכלוסייה 2,000 תושבים. בשנת 1967 נבנה מפעל ראשון בעיר ואוכלוסיית העיר צמחה במהירות ל-6,847 תושבים בשנת 1971 ו-31,000 תושבים בשנת 1981, שנה לאחר שעברה לסטטוס עיר. אוכלוסיית העיר השתנתה בהתאם למחיר הנפט, כך בשנת 1985 עלתה האוכלוסייה עד 37 אלף תושבים אולם ירדה ל-34 אלף תושבים בשנת 1989 בעקבות ירידת מחירי הנפט בסוף שנות השמונים.
בשנת 1995 פורט מקמרי אוחדה עם שטחים נוספים למועצה אזורית ווד באפלו (Wood Buffalo). מאז פורט מקמרי אינה עיר באופן רשמי.
ב-1 במאי 2016 פרצה ליד העיר שריפת יער. בעקבות טמפרטורה של 32 מעלות צלזיוס ויובש קיצוני, השרפה התפשטה במהירות. ב-3 במאי הוחלט על פינוי של כל העיר, 80 אלף תושבים, הפינוי הגדול ביותר בקנדה בעקבות שרפה. כחמישית מבתי העיר נשרפו באותו אירוע.
ב־27 באפריל 2020 הייתה הצפה גדולה בחלק הנמוך של העיר בעקבות ציפת קרח שהגיע לעיר מנהר אתבסקה. כ־13 אלף בני אדם פונו מבתיהם בפורט מקמרי וישובים נוספים בסביבתה.
ניגון ירושלמי
אנסמבל ניגון ירושלמי הוא הרכב מוזיקלי המנגן מוזיקה אתנית.
שם ההרכב רומז לכך שחבריו מאמינים כי בליבה של ירושלים קיים ניגון עתיק, והוא נתיב לסיפורה של העיר.
ההרכב מעלה את המופע "תפילת עליה" השוזר לתפילה אחת פיוטים, סיפורים, וניגונים של עולי הרגל לירושלים.
ההרכב מבצע גם ליווי מוזיקלי באירועים, וליווי מוזיקלי לסיורים בירושלים.
חברי ההרכב.
שלמה אילן קינן.
שלמה אילן קינן נולד ב-19 בינואר 1981. גיטריסט ומלחין.
ניגן ומנגן בהרכבים שונים, ביניהם להקת "בית אבא", "עטרוש", "מג'ודה", "ג'אלי אנמסבל", "הלל", טריו "סימני דרך", "תחמילה", אנסמבל "שיר ידידות" ו"טרה רוסה" שהיה אחד ממקימיו.
ניגן לצד רואי לוי, יפתח דקל, מרדכי יצהר בוימל, יוסל'ה אשל, אלעד גבאי ואורה ברנס, אביחי פז גרינוולד, עמיחי בן דרור ועוד.
העלה מופע אישי בשם "שלמה אילן קינן – נקודות דרך". בשנת 2000 יצא אלבום שהוקלט בהופעה חיה ב"מעבדה" בירושלים.
הלחין לצד דוד דאור את השיר "פתוח לבך" והשתתף בהקלטתו. כתב וביצע את המוזיקה לסרט האנימציה "תיהמת" שביים משה בנברם במסגרת פרויקט גמר במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר. השתתף במופע "שצף קצב ירושלמי". השתתף כחלק מלהקת צלילי בית לחם במופע "מים לדוד המלך" - ערב של מוזיקה והומור לכבוד דוד המלך שהועלה בבית אבי חי בהנחיית גיל קופטש.
הלל מאלי.
הלל מאלי נולד ב-30 באפריל 1984 ברמת הגולן ליהודה, רב ומחנך, וליעל, חוקרת יהדות ואמנות. חמישי בין שבעה אחים. כשהיה בן 14 עבר עם משפחתו להתגורר בעיר דוד. למד בישיבה תיכונית חיספין והדריך בסניף בני עקיבא בטבריה. למד בישיבת הר המור בירושלים, ישיבת איילת השחר באילת, ובבית ועד לתורה בעתניאל. חוקר ירושלים, מדריך בכיר ואחראי על התכנים במרכז המבקרים עיר דוד, וביד בן צבי. מרצה במדרשת עין פרת, מרכז יעקב הרצוג, מכון מגלי"ם - מכון גבוה ללימודי ירושלים, מת"ן - מכון תורני לנשים ועוד. דוקטור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ולומד לקראת סמיכה לרבנות. יוזם ומנהל פרויקט "עומק השטח" - תוכנית לימודי ירושלים במכינות קדם צבאיות. ריכז את בית המדרש לנשים בבית מורשה ולימד שיעורים בקהילת בית הכנסת רמב"ן של הרב בני לאו ובמיזם 929. בשנים 2020-2021 היה חוקר פוסט-דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק כעמית מלגת פולברייט.
למד חליל אצל עשהאל שריר, וכיום תלמידו של דביר כץ.
נשוי ואב לשלושה. התגורר 5 שנים בבית החושן בעיר דוד, וכעת מתגורר בנחלאות.
יוני שרון.
יוני שרון נולד ב-7 בנובמבר 1986. בנו של הרב זאב שרון.
למד בישיבת חברותא במגמת מוזיקה.
מנגן על מגוון כלי הקשה מרחבי המזרח התיכון: דרבוקה פקיסטנית, ריק, דף, דג'מבה, תופי בונגו, תופי קונגה, פריים, דאולה, בנדיר, קחון ועוד.
למד דף, דרבוקה וריק אצל אמן כלי ההקשה זוהר פרסקו, למד בוראן וכפות אצל אייב דורון, ולמד מוזיקה אצל יאיר דלאל ופרץ אליהו. עבר השתלמויות מוזיקליות בתחום המוזיקה הערבית והפרסית.
ניגן ומופיע בהרכבים שונים, בהם: "בית אבא", "עטרוש", "טרה רוסה", "בעלמא", אנסמבל "שיר אדמה", אנסמבל "רומבלדי", אנסמבל "ואני תפילה", "סוסטה סיס", "אתניק מוד", אנסמבל היונה, אנסמבל מוצירי, "הלב והמעיין", אנסמבל האחים נטף, "Sesler Band" ועוד.
ניגן לצד ארז לב ארי, מיקי גבריאלוב, סיני תור, מארק אליהו, יצחק מאיר, מיכה ביטון, ניצן חן רזאל, דוד דאור, שם טוב לוי, מיקה קרני, גולן אזולאי, קרולינה, ועוד.
השתתף במופע "נוגע במה שאינו" שניהל אמנותית, שיחק ושר ברוך ברנר, במופע "אשורר שירה - היפים בפיוטי ישראל" שנערך בכנס "לשון ראשון" - כנס השפה העברית בראשון לציון, במופע "תמיד" של רעות שחר, במופע "שירת הים התיכון", במופע "שירת הקנים" של צחי ונטורה ועוד.
ב-2010 ניגן לצד משה שלו בהצגה "שברי לוחות" שעיבד וביים גלעד אלפסי ע"פ סיפור מאת הרב חיים סבתו בתיאטרון תאיר.
השתתף בהקלטת האלבומים "המניין - שרים 20 לקרליבך", "כמה אור" של יהודה לויכטר, "אגדלך" של פורת נוב, "מעבר לגבולות" של ביני לנדאו, "הפרויקט של נפתלי כלפה", "בייבי אוריינטל 2" שיזם והפיק מוזיקלית אילן בן עמי, "אל תוך עצמך" של שירה זיידמן, "שירת רבים 3" של דוד דאור, "ישמח מלך" של שלמה כץ ועוד.