אלדרד נולדה בגריניץ', לונדון, אבל גדלה בקרבת מחוז בלאקהית'. היא שרה במקהלת הכנסייה של קידברוק ולמדה בבית הספר התיכון של () בין השנים 1973 עד 1980. היא למדה דרמה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר. היא סיימה את לימודיה בשנת 1983 והחליטה להתחיל קריירה בתעשיית הבידור לילדים.
קריירה.
בשנת 1987 היא לוהקה ל"דוקטור הו" בתפקיד אייס ובמקור תוכננה להופיע רק בסיפור "Dragonfire", האחרון בעונה 24. היא התבקשה להישאר בתפקיד קבוע והסכימה. היא נשארה עם הסדרה עד שבוטלה בשנת 1989.
גם לפני וגם אחרי "דוקטור הו" לאלדרד הייתה קריירה ענפה בטלוויזיה, ספציפית בתחום הילדים. היא הנחתה תוכניות חינוכיות כמו ' (שרצה בין השנים 1992–1996), ' (בין השנים 1995 – 1999), "" (בין השנים 1992 – 1993 ושוב בין 1996 – 2001), וגם את התוכנית "It's a Mystery" בשנת 1996. היא גם גילמה את הדמות של מיני, הקוסמת הקטנה בתוכנית "!" החל מהעונה השמינית ובין השנים 1999 – 2001.
היא חזרה לתפקיד אייס בשנת 1993 כחלק מספיישל מיוחד שחגג 30 שנה ל"דוקטור הו" בשם "Dimensions in Time" והחל משנת 1999 היא מגלמת את אייס בתסכיתי אודיו שמפיקה חברת "ביג פיניש". כשהחלו שמועות בשנת 1994 שסרט של "דוקטור הו" עומד להיכנס לשלבי הפקה, מעריצי הסדרה קיוו שאלדרד תשוב לגלם את אייס. בסופו של דבר הסרט יצא בשנת 1996 אך אלדרד לא לקחה בו חלק וגורלה של אייס נותר לא ידוע.
במהלך שנות ה-2000 היא עבדה בעיקר כקריינית בפרסומות, וכמדבבת בסדרות כמו "בוב הבנאי", "בננות בפיג'מות" ו"דני שובבני".
היא כתבה יחד עם מייק טאקר את הספר "Ace, The Inside Story of the End of An Era" והוא יצא לאור בשנת 1996. ().
החל משנת 2012 אלדרד מדבבת בסדרה "טבע תום" יחד עם דייוויד טננט. בנובמבר 2013 היא הופיעה במערכון מיוחד שכתב פיטר דיוויסון לכבוד 50 שנה ל"דוקטור הו" שנקרא "The Five(ish) Doctors Reboot". בשנת 2018 הופיעה בתסכיתי אודיו שמבוססים על הסדרה "Class", שהיא ספין אוף של "דוקטור הו".
בשנת 2020 אלדרד כתבה ספר בשם "Doctor Who: At Childhood's End". הספר מספר את קורותיה של אייס, עכשיו אישה מבוגרת ופילנתרופית, ואת המפגש שלה עם הדוקטור ה-13.
באפריל 2022 יצאה הודעה רשמית שאלדרד תשוב לגלם את אייס ב"דוקטור הו" בפרק שישודר בסוף השנה.
חיים אישיים.
אלדרד ניהלה רומן עם הקומיקאי לי דניס בעת שהיה נשוי לאישה אחרת. היא נישאה לשחקן וינס הנדרסון ב-12 ביולי 1997 ויש להם שני בנים משותפים.
אוטו שפונהיימר
גנרל אוטו שפונהיימר (בגרמנית: Otto Sponheimer; 19 בדצמבר 1886 – 14 במרץ 1961) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
שפונהיימר נולד ב-19 בדצמבר 1886 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-14, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שפונהיימר מהצבא והצטרף למשטרת בוואריה, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה. ב-16 במרץ 1935 הוא הצטרף לוורמאכט בדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה היה שפונהיימר מפקד רגימנט הרגלים ה-24, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-21, עמו לחם במהלך המערכה בפולין, וב-1 בנובמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21, עמה לחם במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה. ב-1 ביולי 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-8 באוגוסט 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-29 בנובמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 במאי 1943 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-27. ב-1 ביולי 1943 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-10, וב-1 באוגוסט 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-54, אשר הפך בפברואר 1944 לפלגת הארמייה שפונהיימר, ובהמשך לפלגת הארמייה נארווה. ב-25 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-67 עמו לחם במהלך מבצע מרקט גארדן, וב-25 באוקטובר 1944 פרש מהצבא.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר שפונהיימר בתוירן שליד אמברג (Theuern bei Amberg), עד למותו ב-14 במרץ 1961, והוא בן 74 שנים.
אום הארון
אום הארון (בערבית: أم هارون, בתרגום לעברית: אם אהרון) היא סדרת טלוויזיה בהפקת רשת MBC, בכיכובה של חיאת אל־פהד ושחקנים ידועים ממדינות המפרץ. הסדרה שודרה במסגרת סדרות הרמדאן החל מאפריל 2020.
הסדרה מתארת את היחסים בין מוסלמים ונוצרים לבין הקהילה היהודית בכווית בשנות הארבעים, ואת העוולות והאפליה שספגה הקהילה היהודית בעיצומה של התעוררות התנועה הציונית ואחריה גזענות ואפליה שיטתית שעמדו בפניה בישראל לאחר שגורשו ממולדתם.
הסדרה הציגה לראשונה את האפליה וההתנכלות כלפי נוצרים ויהודים בכווית בשנות ה–40 של המאה העשרים, טרם הקמתה של מדינת ישראל ולראשונה הוצגו היהודים כעם נרדף, במה שגרר ביקורת ותרעומת בעולם הערבי.
תקציר עלילת הסדרה.
רופאה יהודייה ובני משפחתה נאלצים להתמודד עם קשיים כמיעוט נרדף בכווית של שנות ה-40 של המאה ה-20.
הפקה.
צילומי הסדרה נערכו בדובאי בדצמבר 2019.
ביקורת.
הסדרה הייתה נושא למחלוקת במדיה החברתית לפני שידורה, תוך האשמות בעידוד "נורמליזציה" עם ישראל.
העיתונאי הערבי אחמד דראוושה הביע הסתייגות מעבודת הבימוי בסדרה ותיאר כמה מיצירותיו כנוטות לדעותיה של ממשלת מצרים, כמו גם מהתמיכה שקיבל הבמאי מממשלת איחוד האמירויות הערביות, שהפעילה תעמולה לעידוד הנורמליזציה עם ישראל.
הסופר הסעודי חוסיין שובוקשי שיבח את הסדרה וציין כי "הצופה הערבי, ובמיוחד הקהל במפרץ, אינו מורגל לראות אישיות יהודית חזקה, אלא אם כן הם נמצאים בתפקידים רעים, בין אם הם באסלאם, מההיסטוריה או מהתקופה הנוכחית." והוסיף כי בסרטים המצריים, הלבנונים, הסורים או העיראקיים, שהתמקדו בתקופה שלפני שנות הארבעים, ניתן לראות אישים יהודיים החיים בחברות ערביות ומוצגים באופן חיובי... כשמדובר בדרמה מכווית ובחריין [המספרת על אותה תקופה] יש דמויות יהודיות שהחברות שלהם חיו באזור זה הרבה זמן."
לדברי MBC Group, הרשת שעומדת מאחורי הסדרה, זו הסדרת דרמה, לא סרט תיעודי ואין לה קשר לפוליטיקה. עבד-מוחסן א-נמיר, השחקן שגילם את הרב דוד, הגיב באותן רגשות והוסיף שהסדרה מציירת [חלקים] מהקהילה היהודית באופן שלילי.
דובר צה"ל בשפה הערבית, אביחי אדרעי, הגן על הסדרה ואמר כי היא עומדת בפני האשמות מצד תאורטיקני קונספירציה שמעדיפים תוכניות טלוויזיה גזעניות המקדמות שקרים אנטישמיים ומסתכלים על המילה "נורמליזציה" כעלבון.
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
הפסל הילד הצוחק (באיטלקית: Bambino ridente) הוא פרוטומת שיש בגודל 33*21.5*13 ס"מ המציגה ילד קטן. אשר פוסל על ידי הפסל האיטלקי דזידריו דה סטיניאנו, ככל הנראה בין השנים 1460–1464. הפסל מוצג במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
רקע.
המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת בפריחה של אמנות. אמנים רבים המוכרים עד לימינו יצרו שם את יצירותיהם, בניהם דונטלו ולאחר מכן רפאל. בין האמנים אשר פעלו שם בתקופה פעל גם האמן דזידריו דה סטיניאנו אשר עבד בעיקר בפיסול. בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמו דונטלו אך בימינו הוא אמן פחות ידוע.
דזידריו פיסל פסלים ותבליטים רבים המייצגים קדושים, פורטרטים, סצנות של קדושים וכו'. בתקופה זו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים וניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו. בין פסליו של האמן ישנו פסל "הילד הצוחק" (תמונה מס' 1). פסל זה מציג פרוטומה של ילד קטן הצוחק במלוא פה כך ששיניו ולשונו נראים.
בפירנצה של המאה ה-15 נוצרו פסלים רבים של ילדים, בהם פרוטומות רבות. אולם אלו בעיקר ילדים קדושים אשר מזוהים בבירור עם קדוש מסוים, בדרך כלל יוחנן המטביל.
מי הוא ואת מי ומה הוא מייצג.
הפסל "הילד הצוחק" הוא פרוטומת שיש בגודל 33*21.5*13 ס"מ המציגה ילד קטן. הבעת הצחוק של הילד חושפת את שיניו ולשונו, שיערו פרוע ובגדו כמו נופל מכתפיו. ראשו פונה שמאלה, מה שגורם לקמטים נטורליסטים בצוואר, והטיית הראש נותנת תחושה שהוא פונה למישהו הנמצא מחוץ לתמונה. מבנה הגבות והמצח הרמוניים. עיבוד השיער יוצר בלורית מתפתלת על מצחו, מה שמדגיש את הבעתו. האמן ככל הנראה לא סיים את העבודה שכן השיער בצד ימין ליד האוזן חרוט בלבד ואינו מפוסל כמו הפאה השמאלית. (תמונה מס' 1). מבנה הפנים של הילד הצוחק מזכיר פרוטומה נוספת של האמן, הילד הקטן ("Little Boy"), (תמונה מס' 2). בניגוד לילד הצוחק, הילד הקטן, אשר מעריכים כי הוא מייצג ילד כבן שנה בעל גימור אמנותי חלק, אינו בעל משמעות נסתרת אלא מייצג אידיאל של ילד אשר השפיע על אמנים נוספים כגון אנדריאה דל ורוקיו. ניתן לראות את ההשפעה על רוקיו בפסל הברונזה (תמונה מס' 3). הפוטו נראה כפעוט בעל הבעה חולמנית משהו, הוא אינו מחייך ופניו אידיאליות.
האמן הצליח ללכוד את הבעת הצחוק והאושר – רגע חולף. סגנון הפיסול המעודן של האמן בא לידי ביטוי ביצירה הזו, על ידי עיבוד החומר החלק מצליח האמן לבטל כמעט את החומריות של האבן ולהפיח בה חיים.
מי הוא הילד הצוחק?