מספר תרופות מעורבות בתהליך זה, כגון תרופות מעכבות של DHFR (בהן: טרימתופרים Trimethoprim - ממרכיבי האנטיביוטיקה המוכרת בישראל כ-"רספרים", ופירימתמין Pyrimethamine), או מתוטרקסאט - תרופה נגד סרטן ונגד מחלות אוטואימוניות המעכבת חיזור של הפולאט וחיזור של די-הידרו-פולאט. גם תרופות מקבוצת הסולפונאמידים Sulfonamides קשורות בעקיפין לתהליך זה.
סטורנוס
מינרלים בגוף האדם
שירוויזיון
השירוויזיון היה תחרות זמר ישראלית לילדים בהפקת אברהם דשא (פשנל), יוסי פלג וגד אורון, שנערכה בין השנים 1979–1982. מתכונתו הייתה דומה לזו של פסטיבל שירי הילדים. השירים היו מבוצעים הן בידי זמרים מוכרים והן בידי ילדים (בין הילדים: דין דין אביב שביצעה יחד עם הוריה את "מבולבלי", וביצעה אותו גם בעצמה, וגלית גוטמן, שביצעה את "פלא פה", שביצעה במקור יונית שוהם).
ההבדל העיקרי בין המופע והפסטיבל היה נעוץ באמנים האורחים שהשתלבו במופע כמו הגשש החיוור, מיקי ברקוביץ', אולסי פרי ושחקנים מסדרות טלוויזיה מחו"ל שפשנל הזמין במיוחד. נוסף על כך, בפסטיבל הילדים המופע כולו היה בביצוע חי: הן השירה (של הזמרים המקצועיים ושל הזמרים הילדים) והן התזמורת שניגנה על הבמה. לעומת זה, בשירוויזיון כל הביצועים היו מוקלטים (פלייבק), והלהקה שהוצבה על הבמה הייתה "תזמורת בצורת". הדבר נבע, בין השאר, ממיקומו של השירוויזיון (היכל הספורט בתל אביב) שהקשה על ביצוע תזמורתי חי, וכן בשל העלויות הגבוהות של הפקה כזאת.
בנוסף הזמרים היו מבצעים את שיריהם במופע כשחלקם היו מחופשים בשל הנושא של שיריהם (כמו להקת האחים והאחיות בביצוע השיר "ארנבות משוקולד" ומוטי גלעדי
בביצוע השיר "סבא מתושלח").
כמו כן, נערכו בזמן המופע חידונים ותשבצים שונים וילדים עד גיל מסוים לא היו חייבים בכרטיס (אחת הטקטיקות של פשנל למשוך קהל ילדים למופע).
אורחת נוספת במופע הייתה ילדת הפלא מרינה פיינגולד שהשתתפה בשירוויזיון השלישי ב-1981 בתור מנחת החלק שבו הופיעו ילדי השירוויזיון, ובמסגרת השתתפותה היא ביצעה את השירים "פפה פופאי" (השיר שביצעה ב-1979 בפסטיזמר נירה רבינוביץ') ואת "מרינה רוק", שיר שכתבו לאה לופנפלד ונורית הירש במיוחד עבורה. ב-1982 השתתפה מרינה בשנית במופע.
השירוויזיון הועלה בסך הכל ארבע פעמים ב"היכל הספורט" בתל אביב, ומשתתפיו הקבועים היו עפרה חזה, מוטי גלעדי ויונית שוהם (שהייתה אשת יחסי הציבור במשרדו של פשנל באותה תקופה וזמרת בעברה). מופעי השירוויזיון שודרו בטלוויזיה בשני חלקים.
המנחים בשנה הראשונה היו מוטי גלעדי וציפי שביט, ובשלוש השנים שלאחר מכן המנחה היה דן כנר.
הבמאי הקבוע של המופע היה אנדריי קלראשו, והמנהל המוזיקלי הקבוע של המופע היה דוד קריבושי.
המנון השירוויזיון היה השיר "שר-לי" (טהרלב / פיק), שאותו ביצעה ציפי שביט.
בשנת 2007 הוציאה חברת הד ארצי אוסף מיוחד לכבודם של שירי השירוויזיון הנוסטלגיים בעריכת אמיר הורוביץ ובועז הראל.
שירוויזיון מס' 1 (דצמבר 1979).
במקום הראשון זכה השיר "פלאש גורדון", במקום השני: "סטיב אוסטין", ובמקום השלישי: "שמשון".
מלחמות נפולאון
בנדייראנטס
הבנדייראנטס (פורטוגזית: Bandeirantes, bandeira הוא דגל) הוא שמם של חברי משלחות (בנדיירס) שחקרו את מרחבי ברזיל במאה השבע עשרה בחפשם עבדים, זהב, ויהלומים. הם התקדמו לאורך הנהרות עד לריו דה לה פלטה ונהר האמאזונס. במסגרת פעילותם הקימו כמה מושבות הקיימות עד ימינו.
המשלחות נקראו "בנדיירס" או "אנטרדאס". אלו האחרונים היו משלחות ממלכתיות ורשמיות, בעוד שהבנדיירס מומנו בידי גורמים עסקיים באופן פרטי.
משלחות הבנדיירס העיקריות יצאו מסאו פאולו ובזכותן סופחו לברזיל שטחים גדולים של פנים היבשת, וגבולה של ברזיל הורחב הרבה מעבר לקו הגבול שנקבע בחוזה טורדסיאס שהסדיר את התביעות הטריטוריאליות הספרדיות והפורטוגליות. בין השטחים שצורפו לברזיל בזכות הבנדיראס נמנות מדינות המחוז גויאס, מאטו גרוסו, חלק גדול ממינאס ז'ראיס, ריו גראנדה דו סול, פרנה וסנטה קטרינה. בזכות הישגים אלה זוכים הבנדיירס עד היום לכבוד והערכה בברזיל. האנדרטה המרשימה ביותר לפועלם היא ה"מונומנטו אאוס בנדיראנטס" של הפסל הצרפתי ויקטור ברשרה הניצב בפארק איבירפוארה בסאו פאולו ומציג את ההרכב המגוון של משלוח הבנדיראס מאירופאים, ילידים ושחורים.
בשל כוונתם לשעבד את ילידי היבשת לעבדות, היו הבנדייראנטס במאבק מתמיד עם הישועים, אשר ארגנו את הילידים בקומונות, העניקו להם השכלה אירופית ופרשו עליהם את חסותם.
השתתפות במשלחות הבנדייראנטס הייתה מסוכנת מאוד, רבים מחבריהן לא שבו מן המשימה, חלקם נפלו קורבן לילידים, את האחרים הכריעו מחלות והכשות נחש. הם נהגו להצטייד במאניוק, תירס, שעועית, ובשר מיובש. המשלחות נתמכו בידי עבדים, ונמשכו תקופות זמן ממושכות.
הבנדיירס חדרו למעמקי הג'ונגלים, על פי רוב בכך שהתקדמו לאורך נחלים ונהרות או שעקבו אחר שבילי הילידים. כך למשל שימש אותם הריו טיאטה כדי להגיע אל פנים היבשת ואל סאו פאולו. המשלחות חצו את כל רחבי ברזיל: הבנדייראנטה אנטוניו רפוסו טווארס הגיע מסאו פאולו לאמאזונס, פרנאו דיאס פאיס וחתנו בורבה גאטו הגיעו למינאס ז'ראיס של היום והקימו שם מושבות רבות, ברטולומאו בואנו דה סילבה ("אניאנגוארה") גילה זהב בגויאס של היום.
בנדיראס
עצלנאים
עצלנאים (שם מדעי: Folivora) הם תת-סדרה של יונקים המשתייכים לעל-סדרת הדלשינאים. העצלנאים, הנפוצים בשטחים נרחבים ביערות אמריקה הדרומית, הם שוכני עצים מובהקים ומבלים עליהם את מרבית חייהם. הם מאופיינים במראה מיוחד, בטפריהם הארוכים ובתנועתם האיטית (ומכאן מקור שמם). על פי רוב המיונים המדעיים, נחלקים העצלנאים לשתי משפחות: עצלניים דו אצבעיים ועצלניים תלת אצבעיים, כשבכל אחת מהן סוג יחיד ובו מספר מינים. בעבר חיו גם עצלני קרקע, אשר נכחדו ברובם לפני כ-10,000 שנה.
תפוצה.
בית הגידול הטבעי של העצלנאים הם יערות הגשם העבותים של דרום אמריקה, בעיקר בברזיל ובמרכז אמריקה כמו בקוסטה ריקה, אשר כרבע משטחה הכולל פארקים לאומיים, מקדשים או בקתות אקולוגיות, מוקדש להגנה ולשימור העצלנים.
אורח חיים.
שוכן עצים.
העצלן הוא שוכן עצים מובהק, ואת מרבית חייו הוא מבלה על העץ. שם הוא מזדווג, אוכל ואף ישן (בדרך כלל כשהוא נתלה במהופך בעזרת ידיו). אורך חייו הממוצע נע בין 10 ל-20 שנים.
עצלנים החיים בטבע תועדו ישנים במשך כ-9.6 שעות בממוצע ביממה בלבד. הם פעילים בעיקר בשעות הערב המוקדמות עד חצות הליל, וישנים בעיקר באשמורת האחרונה של הלילה. בשביה, ישנים העצלנים במשך כשש עשרה שעות ביממה.
העצלן יורד אחת לכמה ימים מהעץ רק לעשיית צרכיו. למדענים לא ברור מדוע הוא יורד מהעץ לשם כך, שכן הוא הופך את עצמו לפגיע מאוד לטורפים, עם זאת לדעת מומחים, רעש נפילת הצרכים מגובה העץ, עלול למשוך טורפים. גופו של העצלן מותאם בצורה הטובה ביותר לחיים על העץ; הפרווה העבותה והתנועה האיטית עוזרת להסוואתו מעיני אויביו, ואילו הציפורניים והגפיים החזקות מסייעות לטיפוס על העץ ולאחיזה בו.
העצלנאים מתאפיינים בתנועה איטית במיוחד. הם לא נעים כשאין צורך בכך, וגם כשהם עושים זאת הם נעים באיטיות רבה. על הקרקע נע העצלן בזחילה, וכשהוא נתון בסכנה, הוא נע קצת מהר יותר, במהירות של כ-4.5 מטרים לדקה. ככל הנראה, התזוזה האיטית יחד עם הפרווה העבותה וצבעי ההסוואה מסייעים לעצלן להסתתר ולא להתגלות ביער גשם.
רבייה.
העצלנאים אינם מנהלים אורח חיים חברתי במשך רוב השנה, והפרטים השונים לא חיים קרוב זה לזה. הריון הנקבה נמשך כ-5 חודשים. הוולד נולד מפותח יחסית, אולם הוא נותר תלוי על פרוות אמו, בדומה לגור הקואלה, עד גיל מספר שבועות.
לעיתים, נשאר העצלן כל חייו, על אותו עץ, ולפעמים גם הצאצאים נשארים על אותו העץ שבו חיה אמם. בדרך כלל, העצלנאים אינם נוהגים להתרחק במהלך כל חייהם מקבוצת עצים או ענפים מסוימת.
תזונה.
העצלן הוא אוכל כל: הוא מסוגל לאכול לטאות קטנות וחרקים, אך עיקר תזונתו מתבססת על עלים וקליפות עצים, אותן הוא תולש בעזרת ציפורניו. את מרבית הנוזלים הדרושים לו מקבל העצלן מן הפירות והעלים אותם הוא אוכל, ובנוסף, לעיתים רחוקות הוא יורד מהעץ בחיפוש אחר מקור מים. כשהוא כבר עושה זאת, מיטיב העצלן לשחות.
מראה וממדים.
בצורתו החיצונית ובמבנה גופו דומה העצלן למעין קוף, אף על פי שהוא איננו כזה.
פרוותו סמיכה מאוד וארוכה, והיא מערכת אקולוגית בה נמצאים אצות המתקיימות בטבע רק בתוך פרוותו של העצלנאי, פטריות, עש, קרדית ועוד. אלה צובעים את הפרווה בגוני אפור, לבן, ירוק וחום, המשמשים את העצלנאים ככתמי הסוואה.
פני העצלן קטנות ופחוסות, האף גדול יחסית, ולמרבית האנשים נראות פני העצלן כמחייכות באופן תמידי. הפרווה מסביב לצוואר ארוכה יותר מבשאר הגוף, דבר היוצר מעין אדרת שיער. צווארם של העצלנאים גמיש מאוד והם מסוגלים לסובבו סיבוב כמעט מלא - 270 מעלות. העיניים והאוזניים קטנות יחסית ולעיתים מוסתרות תחת השיער. הזנב קטן מאוד. הגפיים הקדמיות ארוכות מן האחוריות, ומשמשות לטיפוס על ענפי עצים. בקצה האצבעות טפרים ארוכים מאוד ומעוקלים, המסייעים לעצלן להיתלות על העץ ולטפס עליו, כך שלא ייפול ממנו אף בשנתו.
חושי הראייה והשמיעה של העצלן חלשים מאוד. בסביבתו הטבעית, העצלן כמעט שאינו נע, מזונו נמצא בהישג ידו, והוא מסתמך בעיקר על חוש המישוש כמו גם על חוש הריח למציאת מזונו ועשיית צרכיו.
אורכו של עצלן בוגר נע בין 50 ל-60 סנטימטרים. אחד מאבותיו הקדומים של העצלן המודרני הוא העצלן הענק, ששייך לקבוצת עצלני הקרקע, שהגיע למשקל 7 טונות וגובה של שישה מטרים.
אויבים טבעיים.