מולטיוואק עונה כי ההומור הוא בעצם כלי מחקר פסיכולוגי שנכפה על  בני האדם על ידי חוצנים במטרה לחקור את הפסיכולוגיה האנושית. מאחר שבני האדם יודעים על השימוש בהומור ככלי מחקר של חוצנים, כלי זה הופך ללא יעיל, וההומור נעלם מן העולם.
מלחמת העצמאות של בנגלדש
מלחמת העצמאות של בנגלדש (בבנגלית: মুক্তিযুদ্ধ) התחוללה ממרץ 1971 ועד לסופה של אותה שנה. הצבא הפקיסטני, בעזרת מיליציות מוסלמיות מקומיות, לחם כנגד המורדים הבנגלים, בפקיסטן המזרחית. בעקבות אותה מלחמה, ובעזרת פלישה של צבא הודו בדצמבר, קמה בפקיסטן המזרחית מדינה עצמאית בשם בנגלדש. במהלך המלחמה אירע רצח העם הבנגלי.
רקע.
ב-15 באוגוסט 1947 תם השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית, והיא חולקה, בחלקה היבשתי, לשתי מדינות עצמאיות (ראו: חלוקת הודו): הודו, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב מוסלמי. המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה כ-1,600 ק"מ, שווים בקירוב באוכלוסייתם, כ-67 מיליון נפש בכל אחד: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש), ובו רוב לדוברי בנגלית, ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום), בה שרר רוב של דוברי אורדו, וביניהם חצצה הודו.
את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבי ופתאנים). כללית, המשטר נקט מדיניות של העדפת החלק המערבי ואפליית החלק המזרחי, הן בחלוקת משרות, כולל בצבא, הן בהשקעות כלכליות והן בקביעת עליונותה של שפת האורדו על פני הבנגלית. בנובמבר 1970 פקדה את מזרח פקיסטן סופת ציקלון, שגבתה את חייהם של מאות אלפי תושבים. תגובת השלטון המרכזי, אשר התמהמה בפעולות הסיוע, המחישה, בעיני תושבי מזרח פקיסטן, את היחס המפלה.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן בפקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות שנערכו בשנה שאחריה, נבחרה מפלגת 'הליגה האוומית', בראשות שייח' מוג'יבור רחמן, שתמכה בהתנתקות של מזרח פקיסטן ממערבה. הממשל הפקיסטני ניסה בדרכים שונות להתנער מתוצאות הבחירות, העלה הצעות לפיהן יהיו כביכול שני ראשי ממשלה וכדומה. הדבר עורר גלי התמרמרות במזרח, ומוג'יבור רחמן יצא ב-7 במרס בקריאה לאי ציות אזרחי. צעד נוסף אותו נקטו המזרח פקיסטנים היה שביתה כללית. לפיכך, על מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות, החליט הממשל הפקיסטני לבצע טיהור נרחב במזרח, ושיגר למזרח תגבורות לכוחות הצבא שכבר שהו בו. ב-25 במרץ 1971 יצא לדרכו מבצע הטיהור, שכונה "מבצע זרקור". למחרת, בעיר צ'יטגונג, הכריזו מפקדי תנועת ההתנגדות במזרח פקיסטן, אשר קמה לנוכח המאורעות, על עצמאות. כמה יחידות צבאיות מזרח פקיסטניות, אשר מרדו במשטר הפקיסטני, היוו את גרעין הכוח הלוחם בתנועת ההתנגדות. אליהם הצטרפו גופים צבאיים למחצה, עריקים מזרח פקיסטנים מהצבא, וכן אזרחים. לאורך כל תקופת מאבקם, המורדים נהנו מתמיכה הודית, הן פוליטית, הן צבאית: תחילה באמצעות אספקת נשק וציוד, ובהמשך באופן ישיר. סיוע זה בא כהמשך ליחסים המתוחים בין הודו לפקיסטן מאז הקמתן.
הלחימה לעצמאות והרצח בבנגל.
למרות אוכלוסייתם העצומה של שני חלקי פקיסטן - כל אחד בגודל של מעצמה אירופית - היקף הכוחות המעורבים בלחימה לכל שלביה היו קטן יחסית: מספר אוגדות סדירות של הצבא הפקיסטני, ומספר חטיבות של המתנגדים. גם המיליציות למיניהן לא שינו רבות תמונה זו.
"מבצע זרקור" הפך במהרה לרצח המוני ועל פי דעות מסוימות, לרצח עם, אשר סילוקם של כל העיתונאים הזרים ממזרח פקיסטן קודם המבצע סייע לביצועו. כבר ביומו הראשון כיתר ותקף הצבא הפקיסטני את אוניברסיטת דאקה תוך רצח מרצים, סגל וסטודנטים. בהמשך, במסגרת המבצע, טוהרה מזרח פקיסטן מן היסודות החברתיים אשר היוו פוטנציאל להתנגדות למדיניותו של הממשל הפקיסטני. הצבא והמיליציות החלו במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. כן נפגעו במיוחד בני דת ההינדו. נוסף לכל אלה, פרצו תגרות דמים בין דוברי אורדו, מהגרים ממערב פקיסטן, לבין בנגלים מקומיים. כן הושמו במחנות מעצר אזרחים בנגלים ששהו במערב פקיסטן, בעוד בנגלים אחרים נמלטים לאפגניסטן. פעילות זו גרמה למותם של אלפים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל אזורי הכפר, ועוד שמונה עד עשרה מיליונים שברחו להודו. בנוסף, נעצר שייח' מוג'יבור רחמן, כמו גם מנהיגים אחרים של "הליגה האוומית". קיומה של "הליגה" נאסר, ומנהיגים אחרים, שלא נעצרו, נמלטו. מנגד, פתחו המזרח פקיסטנים במלחמת גרילה המונית, וזו הפכה מתואמת ומאורגנת יותר ויותר במשך הזמן. גם הפקיסטנים, בראותם כי ההתנגדות הפכה למרד של ממש, התארגנו בהתאם, וכן הקימו מיליציות של תושבי מזרח פקיסטן אשר התנגדו לתנועת העצמאות. כך, באותו אביב השיגו המורדים שליטה על חלק גדול מפקיסטן המזרחית, כולל כל הערים הגדולות, אם כי הפקיסטנים חזרו למצב יתרון באותו קיץ. ב-17 באפריל הקימו המורדים ממשלה זמנית באזור מערב בנגלדש של ימינו, אשר קבעה בהמשך את מושבה בכלכותה שבהודו. שייח מוג'יבור רחמן, אשר ישב בכלא הפקיסטני, הוכרז כנשיא. לקראת הסתיו של אותה שנה, שוב חזר היתרון לכוחות המזרח פקיסטנים, אשר הקימו גם חיל אוויר ראשוני. האומדנים השונים של קציר הדמים של כל אלה נעים בין כ-200,000 לכ-3,000,000. נוסף לאלה, נאנסו מאות אלפי נשים בפקיסטן המזרחית.
ההתערבות ההודית.
היחסים בין הודו לפקיסטן היו רעועים למן הקמתן של שתי המדינות. עזרתה הגוברת והולכת של הודו למורדים, וההכנות להתערבותה הצבאית הממשמשת ובאה, הניעו את חיל האוויר הפקיסטני לבצע ב-3 בדצמבר מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה. בתגובה להתקפה, פלש הצבא ההודי לפקיסטן המזרחית.
הצבא הפקיסטני במזרח מנה שלוש אוגדות, והיה בנחיתות מול ההודים, אשר הפעילו שלושה גייסות, ונעזרו בכוחות שגודלם שלוש בריגדות (חטיבות מוגברות) בקירוב של תנועת ההתנגדות, כמו גם במספר לא ידוע של בלתי סדירים. כן השיגו ההודים עליונות אווירית בתוך מספר ימים, תוך העזרות-מה בחיל האוויר של המורדים. כן נהנו ההודים מכך שהייתה ברשותם נושאת מטוסים, וזו סייעה הן לעליונות אווירית, הן לעליונות ימית, בחופי פקיסטן המזרחית. כמו באוויר, אף בזירה הימית נעזרו ההודים בכוחות הימיים של המורדים. הפקיסטנים, הן בשל נחיתותם הצבאית, והן מכיוון שכוחותיהם לא היו מרוכזים אלא היו ערוכים ללוחמת גרילה, לא עמדו בפני ההתקפה ההודית. ב-16 בדצמבר כבשו ההודים את דאקה והפקיסטנים נכנעו.
אף על פי שבין ישראל להודו לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך המלחמה ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני , שלחמו נגד פקיסטן. המשלוחים יצאו מליכטנשטיין בעזרת סוחר הנשק שלמה זבלודוביץ' ונאספו בהודו על ידי אגף מחקר וניתוח. מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.
אחרית דבר.
עם כניעת הכוחות הפקיסטניים, הפכה בנגלדש למדינה עצמאית גם למעשה, מעבר להצהרת העצמאות שניתנה כחצי שנה קודם לכן. בפקיסטן הביא הזעזוע שבעקבות המפלה הצבאית לנפילת המשטר, ולעלייתו לשלטון של זולפיקר עלי בהוטו. המדינה החדשה שהוקמה סבלה וסובלת מאסונות טבע תכופים ומעוני בממדים עצומים. חלק מן הפליטים מפקיסטן המזרחית נותרו בהודו גם לאחר שזכתה בנגלדש בעצמאות, בעיקר באסאם.
בשנת 1982 הסתיימה בנייתה של אנדרטת הקדושים הלאומית לזכר נופלי המלחמה.
לקריאה נוספת.
Rummel, R.J. Death By Government. Transaction Publishers, 1997.
קישורים חיצוניים.
ארכיון ה"דיילי סטאר" (Daily Star):
היחס לנשים במלחמה:
"שייח' רחמן שואף לקונפדרציה":
אתר של ה"דיילי סטאר":
רון שני
רון שני (נולד ב-1953) הוא איש היי-טק ופוליטיקאי ישראלי, ששימש כראש המועצה האזורית משגב בשנים 2007-2018.
ביוגרפיה.
רון שני נולד ברמת גן, שם למד בתיכון בליך אותו סיים בשנת 1971. בשנים 1972–1975 למד הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. עם סיום לימודיו, חזר לצה"ל. לאחר קורס קצינים והשלמות בבית הספר לחובלים, שירת בחיל הים בתפקידים שונים בשנים 1975–1984. הוא משרת במילואים בחיל הים בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1979–1981 שירת רון בבסיס חיל הים במפרץ שלמה וגר עם משפחתו באופירה. עם פינוי אופירה והחזרת סיני למצרים רון עבר עם משפחתו לחיפה שם גרו עד שנת 1983 בה עברו למצפה אבי"ב במועצה אזורית משגב.
לאחר שחרורו מהצבא התמחה רון בתחום התקשורת בתעשיית ההיי-טק שהייתה אז בראשית דרכה. בשנים 1985–1996 עבד בחברת פיברוניקס שהייתה חלוצה בתחום תקשורת אופטית, בתפקידים שונים בפיתוח ושיווק, עד לתפקיד כסמנכ"ל שיווק.
בשנים 1996–1998, עבד בחברת אלביט בתפקיד סמנכ"ל פיתוח עסקי בתחום התקשורת וההשקעות. בשנים 1998–2000 הצטרף לחברת הסטרט-אפ "פיץ'" שעסקה בתחום מערכות הפעלה לטלוויזיות חכמות בתפקיד דירקטור וסמנכ"ל שיווק ולאחר רכישת החברה על ידי מיקרוסופט עבד עבורה בין השנים 2000–2002.
בשנים 2002–2007 הצטרף רון לחברת הסטרט-אפ אקסטנד בתפקיד סמנכ"ל שיווק וחבר הנהלה ולאחר רכישתה על ידי חברת "ואיו", המשיך לעבוד בה עד לבחירתו לראשות מועצה אזורית משגב.
לשני תואר שני בניהול תעשייתי מהטכניון, אותו קיבל בשנת 1992.
פעילות ציבורית.
בשנת 1985 נבחר שני ליו"ר ועד היישוב של מצפה אבי"ב וחזר ונבחר מספר פעמים עד לשנת 2000. מאז הקמתו, צמח היישוב מ-20 משפחות ליישוב בן 180 משפחות.