מדינת אכזיב היא מדינה לכאורה שהוקמה על ידי אלי אביבי. בפועל הייתה מדינת אכזיב כפר נופש בוהמי שמשך אליו צעירים רבים, בעיקר בשנות ה-70 המאוחרות, וממשיך לפעול גם בעשור השני של המאה ה-21. נשיא "מדינת אכזיב", אלי אביבי, נפטר ב-16 במאי 2018.
המדינה לכאורה ממוקמת בסמוך לשרידי אכזיב, יישוב קדום לחופי הים התיכון בגליל המערבי, כ-5 ק"מ צפונית לנהריה. בסמוך ישנם גן לאומי אכזיב, בית ספר שדה ושרידים של הכפר הערבי א-זיב , שהוחזר על ידי כוח של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות.
היסטוריה.
במקום שבו קיימת כיום "מדינת אכזיב", הייתה קיימת עיר נמל עתיקה לפני אלפי שנים. על פי הממצאים ואתרי הקבורה הרבים שנמצאו באזור, ניתן להסיק שאכזיב הייתה עיר מסחר מרכזית כבר בתקופת הברזל. בתנ"ך מוזכרת אכזיב הקדומה בספר יהושע פרק י"ט כחלק משטחו של שבט אשר: "...והיו תצאתיו הימה מחבל אכזיבה...". גם בתקופת המשנה התקיימה באזור עיר משגשגת. בתקופה הצלבנית ניתנה העיר כמתנה לאחד האבירים, ובתקופה הממלוכית נכבש המקום על ידי המצביא הממלוכי ביברס, שהקים במקום כפר דייגים בשם א-זב, הדומה בצליל לאכזיב. במהלך מלחמת העצמאות, במבצע בן עמי, ננטש הכפר על ידי תושביו.
בשנת 1952 שכר אלי אביבי מהמדינה שני מבנים על החוף במטרה לשפץ אותם. הוא בנה שם את ביתו (בית שבסיסו בנוי אבן וקומותיו העליונות עשויות עץ) בטכניקות בנייה וגימור שונות מהמקובל, ופתח בו מוזיאון אקלקטי. הכפר של אלי אביבי זכה להצלחה, והיה מוקד משיכה לבליינים ולצעירים. בעקבות ההצלחה, הוחלט להקים במקום את כפר הנופש הצרפתי ומאוחר יותר את הגן הלאומי. מדינת אכזיב הוקמה על ידי אלי ורינה אביבי בשנת 1971, כצעד מחאה נגד בנייתו של הגן הלאומי במקום. למדינה לכאורה נבחרו נשיא (אביבי), דגל והמנון, ואף הונפקו דרכונים. מבקרים באתר יכולים לבקש שדרכוניהם יוחתמו בחותמת מיוחדת. בשנת 1988 חובר האתר לרשת החשמל הארצית.
המוזיאון לתולדות אכזיב, שהקים אביבי, מרכז ממצאים ארכאולוגיים מההיסטוריה של אכזיב, חלקם בני למעלה מ-3,000 שנה. המוצגים אינם מוגנים על ידי זכוכית, ומוצגים בגובה העיניים. על קירות האבן נמצאים העתקים של ציורים עתיקים, וסיפור המקום כתוב עליהם. כיום, לאחר מותו של אלי אביבי, ב"מדינה" מתגוררת באופן קבוע "אזרחית" אחת - רינה אביבי, אלמנתו.
הצי של גרמניה הנאצית
שרון פרמינגר
שרון פּרֶמינגֶר (נולדה ב-1960) מתרגמת ספרות מאנגלית ומצרפתית לעברית.
ביוגרפיה.
מתרגמת ספרות מאנגלית וצרפתית לעברית. החלה את דרכה בשנת 1990 ובתוך זמן קצר עברה מתרגום ספרי מתח של ג'ון גרישם לתרגום ספרי מופת כגון "שידוך הולם" מאת ויקראם סת, "סיפורים אחרונים" מאת איזק דינסן ו"המין השני" מאת סימון דה-בובואר. בהמשך הוציאה תרגומים חדשים ל"ג'יין אייר" (שרלוט ברונטה), ל"אורלנדו", "גברת דאלוויי" ו"בין המערכות" (וירג'יניה וולף) ול"נשים קטנות" (לואיזה מיי אלקוט), שזכו בשבחי הביקורת. תרגומה ל"הרפתקאות תום סוייר" (מארק טוויין) זכה בעיטור הנס כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
תרגמה עד היום כ-140 ספרים (נכון לשנת 2020).
גדלה ולמדה ברמת השרון ובבית ספר אליאנס ברמת-אביב. לאחר שירות צבאי בחיל המודיעין, למדה לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובעקבות קורס "תרגום לתיאטרון" (בהנחייתו של שמעון לוי) תרגמה שני מחזות שהועלו בסמינר הקיבוצים ("הגברת מדובוק" בבימויה של רינה ברוך ו"יום נפלא לשברון לב" בבימויה של דורית ירושלמי).
למדה לתואר שני במגמה לתרגום בחוג לספרות כללית באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתם של גדעון טורי, ניצה בן-ארי, יעל רנן ועוד.
המרכז למבצעי תודעה
המרכז למבצעי תודעה (מל"ת) הוא יחידה ללוחמה פסיכולוגית הכפופה לחטיבת ההפעלה המבצעית באגף המודיעין של צה"ל.
המרכז הוקם בשנת 2005 במסגרת אגף המבצעים כגוף תכנון מערכתי וביצועי במטרה לרכז ולפתח את תחום התודעה ולתאם בין מאמצי התודעה בצה"ל לכדי מערכה תודעתית. במהלך 2006 הועברה היחידה לאגף המודיעין והייתה לגוף ביצועי בלבד אשר חלק ניכר מפעילותה חשאי.
המערכה על התודעה היא 'אוסף הפעולות שנועדו לשנות את תפיסת המציאות, העמדות, הרגשות וההתנהגות של קהל היעד׳. זהו מושג רחב, הכולל פעולות חשאיות וגלויות. כמה מהן פורסמו ברבים: חלוקת כרוזים, השתלטות על שידורי רדיו וטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ומדינות ערב ושיבושם, הקמת אתרי אינטרנט פיקטיביים ועוד.
סמואל בארבר
סמואל בארבר (באנגלית: Samuel Barber; 9 במרץ 1910 - 23 בינואר 1981) היה מלחין אמריקאי.
ביוגרפיה.
בארבר נולד בווסט-צ'סטר שבפנסילבניה, למשפחה מוזיקלית: אמו הייתה פסנתרנית ואחותה זמרת אלט מפורסמת. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, את יצירתו הראשונה כתב בגיל שבע, ובגיל 12 כבר שימש כנגן עוגב בכנסייה המקומית. בגיל 14 התקבל למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד פסנתר, שירה וקומפוזיציה. שם גם פגש את ג'אן קרלו מנוטי, לימים שותפו לחיים וליצירה (מנוטי כתב את הלברית לשתיים מהאופרות שהלחין).
בגיל 23 כתב בארבר את יצירתו התזמורתית הראשונה: האוברטורה "The School of Scandal", שביצעה תזמורת פילדלפיה. בשנת 1936 כתב רביעייה לכלי קשת, ובשנת 1938 עיבד את חלקה השני לתזמורת כלי קשת רחבה תחת השם "האדאג'ו לכלי מיתר". גרסה זו הייתה ליצירתו המוכרת ביותר וכן ליצירה האמריקנית הראשונה שבוצעה על ידי המנצח ארטורו טוסקניני.
בהשפעת דודתו הזמרת וכבעל הכשרה בשירה בעצמו, הרבה בארבר לכתוב יצירות ווקאליות, מהפופולריות ברפרטואר הקלאסי של המאה ה-20. גם את האדג'ו הידוע לכלי מיתר עיבד למקהלה מעורבת בת שמונה קולות. פרט לכך כתב מספר אופרות, יצירות לכלי סולו ותזמורת (ביניהן קונצ׳רטו לכינור, יצירות לצ'לו ולפסנתר), יצירות לפסנתר סולו ולהרכבים קאמריים שונים.
בארבר זכה בפרסים רבים על יצירתו, בהם שלושה פרסי "פוליצר" בשנים 1935, 1936 (על הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת), וב-1958 (על האופרה "Vanessa"). יצירותיו בוצעו על ידי רשימה ארוכה של אמנים ידועי שם, בהם ולדימיר הורוביץ, מרתה גרהם, ארטורו טוסקניני, ג'ון בראונינג, ג'ני טוראל ואלאנור סטבר.
כמעט בכל יצירותיו של בארבר ניתן להבחין בקו מלודי אחד לפחות ברור ודומיננטי, לכן הוגדר לעיתים כ"נאו-רומנטיקן", אולם ניתן לזהות בהן גם השפעות קלאסיות ומאפיינים מודרניים ודיסוננטים בסגנון סטרווינסקי. סגנונו היה אקלקטי וקשה לאפיון: הוא לא ייסד אסכולת כתיבה חדשה, לא דבק בסגנון מסוים, נמנע מלהיקלע לוויכוח הנפוץ בזמנו בעולם המוזיקה – סטרווינסקי (מוזיקה טונאלית) לעומת שנברג (מוזיקה אטונאלית) – וככזה משך אליו אש מבקרים וקולגות. בשנת 1966 הועלתה הופעת הבכורה של אופרה שכתב – "אנטוני וקלאופטרה" – בטקס פתיחת האודיטוריום של בניין המטרופוליטן אופרה במרכז לינקולן לאמנויות הבמה. האופרה ספגה ביקורת קשה וסימנה את בארבר כמלחין ש"אינו רלוונטי לתקופתו". לאחר מפלה זו מיעט בארבר לכתוב, ויצירותיו האחרונות זכו להתעניינות מועטה בלבד.
קבוצת העבודה
קבוצת העבודה (בסלובקית: Pracovna Skupina) הייתה קבוצה מחתרתית מקרב יהודי סלובקיה שפעלה במלחמת העולם השנייה במטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין. הקבוצה עודדה בריחת יהודים ועסקה בהברחתם, עודדה הקמת מחנה עבודה למטרת הצלה, קיימה משא ומתן להצלת יהודים תמורת שוחד ויזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.
רקע היסטורי.
בחודש מרץ 1939 נכנס הצבא הגרמני לצ'כוסלובקיה וביטל את המסגרת הפוליטית הצ'כוסלובקית. סלובקיה פרשה מהפדרציה עם צ'כיה והפכה למדינת חסות גרמנית. באפריל 1939 החלה סלובקיה לחוקק חוקים אנטי-יהודיים על פי הדגם של חוקי נירנברג. אמנם בסלובקיה לא הוקמו גטאות, אך יהודים גויסו לעבודת כפייה. באוגוסט 1940 הגיע לברטיסלאבה דיטר ויסליצני כנציגו של אדולף אייכמן, על מנת לשמש יועץ לענייני היהודים. המפלגה שבשלטון, מפלגת העם הסלובקית של הלינקה (Hlinkova Slovensko Ludoa Strana, HSLS) ארגנה את המתנדבים הסלובקיים לאס אס על מנת לבצע את התקנות נגד היהודים.
ב-26 בספטמבר 1940 הוקם "מרכז היהודים" כיודנרט ליהודי סלובקיה. ב-9 בספטמבר 1941 פורסמו חוקים אנטי-יהודיים והוחל בגירושם של יהודים, בהתחלה בעלי נתינות זרה. בפברואר 1942 נדרשו היהודים שנולדו בשנים 1897–1926 להירשם במשטרה לשם קביעת "כושר עבודתם". במרץ אותה שנה הוקמו חמישה מרכזי איסוף למגורשים ועד אוקטובר גורשו כ-58,000 מיהודי סלובקיה – בעיקר לאזורי לובלין שבפולין, משם הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ. באוקטובר, עקב פעולת קבוצת העבודה, הופסקו השילוחים וחודשו רק בשנת 1944, לאחר המרד הסלובקי.
לאחר שנודע מפי פליטים על רצח המוני של יהודי פולין ועקב הביקורת על שיתוף הפעולה מצד מרכז היהודים, התארגנה אופוזיציה למרכז היהודים, שכינתה עצמה "קבוצת עבודה". זו הייתה קבוצה מחתרתית למחצה, שאותה הנהיגה גיזי פליישמן בתמיכת הרב מיכאל דב בר ויסמנדל. קבוצה זו שמה לה למטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין. בין חבריה היו ארנסט אבלס, אוסקר נוימן, משה דקס, אנדרי שטיינר, טיבור קובאץ', אברהם אבא (ארמין) פרידר.
פעילות קבוצת העבודה.
פעילויות הצלה.
פעילות קבוצת העבודה הקיפה מספר פעולות הצלה:
המשא-ומתן עם דיטר ויסליצני.