אסקנדר שיחק בין היתר בסדרות טלוויזיה בינלאומיות כהומלנד והרודן. בארץ שיחק בעונה השלישית של פאודה בתפקיד האני אל ג'עברי, מנהיג הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה. כמו כן, הופיע הופעה קצרה בפרק הראשון בסדרה טהרן. מתפקידיו בקולנוע ניתן למנות: בית לחם,סבנה והלהקה האחרונה בלבנון. שיחק בכמה תיאטרונים בארץ בחיפה: אמא תרזה איננה, תיאטרון הבימה, תיאטרון גשר ותיאטרון הערבי-עברי ביפו.
ביים את הסרט רעולים.
בשנת 2020 שיחק את אדי, סוכנו של אריק בספיידרז.
מתגורר בשכונת חיפה אל עתיקא.
פרסים.
אסקנדר הוא זוכה פסטיבל עכו לשנת 2014 על משחקו בהצגה 'סלים סלים'. באותה שנה זכה בפרס קיפוד הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בהצגה 'אום כולת'ום'.
בשנת 2015 שב וזכה בפרס קיפוד הזהב באותה קטגוריה על משחקו בהצגה 'הטווס מסילוואן'.
מרכז הספקה אחוד (מרה&quot;ס)
מירב בריקמן
מירב בריקמן (נולדה ב- 8 בנובמבר 1971) היא קצינת צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת הראשונה של מרכז הספקה אחוד (מרה"ס) באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). קודם לכן שירתה כמפקדת מרכז ציוד.
ביוגרפיה.
בריקמן גדלה כחיילת בודדה לאחר שהוריה שרה והרמונד עברו לקנדה כשהייתה בת 18. התגיסה לחיל התחזוקה ושירתה במגון רחב של תפקידים בחיל בין היתר שימשה כמנהלת פריט כראש מדור וראש ענף במרכז הציוד בשנים 2010–2012 שירתה כמפקדת מרכז הדלק. בשנים 2015–2018 שירתה כמפקדת מרכז ציוד בדרגת אלוף-משנה. בתפקידה זה איחדה את מרכז ציוד, מרכז ציוד רפואי (מצר"פ) ומרכז הדלק. יצאה ללימודים במכללה לביטחון לאומי. ב-17 ביולי 2019 הועלתה לדרגת תת-אלוף, וב-1 באוגוסט 2019 מונתה למפקדת מרכז הספקה אחוד (מרה"ס). באוגוסט 2022 פרשה משירות בצה"ל.
בעלת תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במינהל עסקים ותואר שני נוסף במדעי המדינה וביטחון לאומי. היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי,מצטיינת נשיא המדינה.
מתגוררת עם משפחתה בראש העין בעלה אלון בריקמן ממקימי עמותת "אלון ואלה" וילדה ניב וסער.
תהילים קל&quot;ח
תהילים קל"ח הוא המזמור ה-138 בספר תהילים. (מזמור 137 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
מזמור זה הוא אחד הראשון מתוך אסופת מזמורים המשויכים לדוד. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'.
חלוקת המזמור.
המזמור נחלק לשלושה חלקים:
כותרת המזמור.
המשורר מבקש להודות לה': "אוֹדְךָ בְכָל-לִבִּי; נֶגֶד אֱלֹהִים אֲזַמְּרֶךָּ." ורש"י מפרש נגד אלהים אזמרך - לעיני השרים (מלאכים). ר' דוד אלטשולר מפרש "נגד אלהים - הם השופטים והחכמים כמו עד האלהים יבא דבר שניהם" (). המשורר מבקש להודות לה' בנוכחות הגויים ואלילים אשר הם המכנים אותם אלוהים וזאת כדי להדגיש כי ה' הוא האלוהים. האלוהים אשר מופיע בפסוק א' הוא אלוהי המלכים אשר מודים לו (פסוק ד').
תוכן המזמור.
המזמור הוא מזמור תודה לה' הנאמרת על ידי אדם יחיד. המזמור נפתח בהודיה וסיומו נאמרים דברי תחינה מפי בעל המזמור. דברי התודה נאמרים בתחילה על ידי המשורר ואחר כך מפי מלכי הארץ. המשורר בדבריו מספר המשורר כי בעבר חטא אך קריאתו לה' חיזקה את אמונתו והוא שב והתחזק ועל כך הוא מודה לה'. המשורר מבקש לתת במה לתודתו ולפרסמה בקרב הגויים אשר ראוי שיברכו ויודו לה'. לאחר דברי ההודיה מסיים המשורר בתחינה לה' שיצילו מכף אויביו.
אדגר אלווין פיין
אדגר אלווין פיין (באנגלית: Edgar Alwin Payne; 1 במרץ 1883 - 8 באפריל 1947) היה צייר נוף וצייר ציורי קיר אמריקאי.
ראשית חייו.
פיין נולד ליד קסוויל, מחוז בארי, מיזורי, בלב האוזרק. קסוויל נמצאת בדרום מערב מיזורי, בסמוך לגבול עם ארקנסו.
הוא נסע הרבה בעולם, חצה את ארצות הברית, נסע למקסיקו, קנדה ואירופה, ואפילו בילה את הקיץ בהרי האלפים. אבל, כמו ג'ון מיור לפניו, ואנסל אדמס אחריו, הוא נמשך למערב האמריקני.
לפי מפקד ארצות הברית משנת 1900, הוא התגורר עם הוריו, שתי אחיותיו וחמשת אחיו בפררי גרוב, מחוז וושינגטון, ארקנסו. אביו היה יליד אלבמה הועסק כנגר. העיסוק של אדגר נרשם כ"נגר, חניך."
הוא נסע מהבית בכמה הזדמנויות, וכדי לממן נסיעות אלה צבע פיין בתים, שלטים, דיוקנאות, ציורי קיר ותפאורות תיאטרון מקומיות. הוא חצה את האוזרק, אחר כך נסע למערב התיכון, והתיישב בשיקגו. שם הוא נרשם ללמוד אמנות במכון האמנות בשיקגו. הוא נשאר רק שבועיים במכון, ומצא שהוא מובנה מדי. במקום זאת הוא העדיף ללמוד בעצמו, בהסתמך על תרגול ותחושת הכיוון שלו.
בהתחלה הוא נאבק, אך עד מהרה הציג קבוצת עבודות של ציורי נוף, ובנוסף קיבל עבודות לציורי קיר שהוסיפו להכנסתו.
הוא עשה לראשונה את דרכו לקליפורניה בשנת 1909, בגיל 26. הוא בילה מספר חודשים בציור בחוף לגונה, ואז פנה לסן פרנסיסקו. בסן פרנסיסקו פגש אמנים אחרים, בהם האמנית אלסי פאלמר (1884–1971). הוא שב לקליפורניה בפעם השנייה בשנת 1911. כשחזר לאילינוי באותו הסתיו, גילה שאלסי פאלמר עברה להיות אמנית מסחרי בשיקגו. הם נקשרו רומנטית. בבוקר יום חתונתם כשנה לאחר מכן, 9 בנובמבר 1912, הבחין אדגר כי האור "מושלם", ואלסי הסכימה לדחות את הטקס עד אחר הצהריים. האמנית בה גילתה הבנה לעניין.
כזוג הם התפרסמו היטב בחוגי האמנות של שיקגו. אלסי עזרה לאדגר בעבודות הקיר שלו, ועד מהרה הייתה לו תערוכה במכון האמנות בשיקגו. ניתן לטעון כי המאמץ המשותף הגדול שלהם היה בשנת 1914 עם הולדת בתם אוולין.
פריצת דרך.
באביב שלאחר מכן הם לקחו את אוולין לראות את הסבא והסבתא מצד אמה בסן פרנסיסקו. הם השתתפו גם בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק. בשנה שלאחר מכן עשה אדגר את נסיעתו הראשונה בהרי סיירה נבדה. טיול זה היה רגע מכונן בחייו, ופיין חזר שוב ושוב לצייר את הסיירה. ציורים אלה נותרו כאחד מסימני ההיכר של יצירתו.
הוא זכה בעבודה העיקרית הראשונה בשנת 1917. במטרה למשוך תיירות ביקשה הנהלת הרכבת האזורית, קווי טופיקה וסנטה פה שיצייר את נופי דרום-מערב, לאורך מסלולי הרכבות מאלבקרקי לקליפורניה. משימה זו לא רק הגדילה את המוניטין שלו כאמן, אלא גם חיברה אותו לתמיד למערב אמריקה. אף על פי שצייר באירופה, הוא זכור בעיקר בזכות עבודתו באזור המערב בשמורות הטבע נאוואחו, יוסמיטי, וחוף קליפורניה. באותה שנה, הוא ואלסי בילו ארבעה חודשים בציור, באזור שמשתרע מניו מקסיקו ועד הגרנד קניון, שהפך לאחד משני המקומות העיקריים שריתקו את פיין בעשרים השנים הבאות.
ויליאם סימסון, היה ראש מחלקת הפרסום של הרכבת, החל משנת 1892. הוא נהג לעשות סחר חליפין עם אמנים - הוא נתן להם כרטיסי נסיעות ברכבת, לצד לינה במלונות רכבת וארוחות במסעדות הרכבת, ולעיתים אף שילם להם כסף מזומן, זאת תמורת ציורים, תמונות, כלי חרס ותכשיטים. מאמץ זה נמשך עשרות שנים והפך את הרכבת של סנטה פה לאחד מהאספנים הגדולים ביותר של האמנות הדרומית-מערבית.
בסיום העבודה עם רכבת סנטה פה, הזוג חזר לסן פרנסיסקו. אדגר קיבל משימה ממלון הקונגרס בשיקגו לצייר ציור קיר. ציור הקיר אמור היה לכסות כמה קומות במסדרונות המלון. פיין שכר מחסן בגלנדייל בקליפורניה ושכר אמנים נוספים, כולל אלסי, כדי לסייע לו בהשלמת היצירה.
בשנת 1918, אדגר ואלסי הקימו את ביתם ואת הסטודיו שלהם בלגונה ביץ'. הוא עזר בארגון האגודה לאמנות בחוף לגונה, והיה לנשיא הראשון שלה. את ארבע השנים הבאות בילו בציור במקומות כמו הרי הרוקי הקנדיים בקולומביה הבריטית ואלברטה בקנדה, ואז הציגו תערוכות באזור לוס אנג'לס. הנסיעות שלהם היו כרוכות בטיולים רגליים אל תוך אזורים נידחים, בחיפוש אחר מקומות של יופי טבעי ונדיר לצייר, לפעמים במשך שבועות.
אדגר הציג ברחבי קליפורניה, כולל מקומות חשובים כמו מועדון האמנות בקליפורניה (1918–1921), יריד מדינת קליפורניה (מדליית זהב 1918; מדליית כסף בשנת 1919), גלריות קאנל ושפין (1920), וגלריות סטנדהל (1921–1922).
אדגר ואשתו בילו חלק מקיץ 1921 במושבת האמנות בקליפורניה בכרמל-ליד-הים, שם הציג אדגר את עבודתו בתערוכה השנתית החמישית של מועדון האמנות והמלאכה המקומי.
לאחר שראה הצלחה בתקופה זו, הם יצאו ל"סיור ציור" של שנתיים באירופה בשנים 1922–1924. הם ציירו בבריטני, פריז, פרובאנס, שווייץ, ונציה. המקום החביב עליהם באירופה היו הרי האלפים, שם צייר את הפסגה הגדולה הלבנה של מון בלאן, שהסלון בפריז העניק לו ציון לשבח באביב 1923.
כשחזרו לארצות הברית בסתיו 1924, הם התארחו לראשונה בשיקגו, אחר כך חזרו לחוף לגונה ומשם נסעו לניו יורק בשנת 1926. הם ציירו באריזונה, קליפורניה, בהרי הסיירה בקליפורניה, בקונטיקט, בניו מקסיקו, בניו יורק וביוטה. הם חזרו לאירופה כדי לצייר את נמלי בריטני, בשנת 1928. בקיץ שלאחר מכן ציירו את אגם לואיז, באלברטה.
חיים מאוחרים.
לאחר המשבר הכלכלי בשנת 1929, והשפל הגדול שלאחר מכן, לא הגיעו עבודות באותה קלות, ולכן הם חזרו לדרום קליפורניה ורכשו בית סטודיו חדש בלוס אנג'לס בשנת 1932. במהלך תקופה זו, ביתם אוולין התחתנה, ואדגר ואלסי נפרדו באותה שנה. אדגר עבר להוליווד, לבית סטודיו קטן ברחוב סוארד. עם זאת, הוא היה מבלה חלק ניכר מזמנו בהרי סיירה נבדה בקליפורניה, כשהוא מצייר את הנושא האהוב עליו.
האובססיה שלו להרי הסיירה תוביל אותו להפקת סרט תיעודי, "מסע סיירה". בשנת 1941 כתב את "קומפוזיציה של ציור בחוץ", ספר מקיף על צורות קומפוזיציה. הספר מסביר גם טכניקות לציור נוף, צבע, קצב ועריכה. הדפסת המהדורה השביעית של היצירה הושלמה בשנת 2005.
מוות ומורשת.