קודם המצאת איל הניגוח מילאה אוניית המלחמה העתיקה הים-תיכונית שני תפקידים. הראשון והקדום בהם היה הובלת לוחמים מחוף אחד לשני, כשהלחימה עצמה נערכת ביבשה; מאמצע האלף השני לפנה"ס לערך היה הקרב הימי מעין גרסה "רטובה" של הלחימה ביבשה: האונייה שימשה משטח צף, עליו נלחמו חיילים בקרב פנים-אל-פנים כביבשה. הופעת איל הניגוח במאה ה-9 לפנה"ס לערך חוללה מהפכה של ממש בלוחמה הימית: איל הניגוח הפך את האונייה עצמה לכלי נשק, שמטרתו להטביע את אוניית האויב על אנשיה או לשתק את תנועתה כך שלא תוכל ליטול חלק פעיל בקרב. יש המשווים את חשיבות המצאתו של איל הניגוח להעלאת התותח על סיפוני אוניות במאה ה-16 לספירה.
איל הניגוח הביא לשינויים מפליגים במבנה אוניית המלחמה העתיקה. כדי לנגח ביעילות, נדרשה הספינה להיות מהירה ובעלת כושר תמרון, תכונות המושפעות במידה רבה על ידי עוצמת כוח ההנעה שלה, כלומר על ידי מספר החותרים. הבעיה, כיצד להגדיל את מספר החותרים מבלי להגדיל במידה ניכרת את ממדי האונייה, על מנת לא להחלישה ולערער את יציבותה, מצאה את פתרונה בדמותה של הדו-חתרית וזמן קצר אחר-כך של התלת-חתרית, מלכת הזירה הימית בתקופה הקלאסית.
תור הזהב של לוחמת הניגוח בים היה במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, והיא הובאה לביטויה הנעלה ביותר בעיקר בידיהם של ציי אתונה, רודוס וקרתגו. הופעת אוניות הענק הרב-חתריות בתקופה ההלניסטית העלתה את חשיבות לוחמת הסיפונים וירי כלי הקלע ודחקה במעט את תמרוני הניגוח אך לא העבירה אותם מן העולם. איל הניגוח הלך ואיבד בהדרגה את חשיבותו רק לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס), כשהים התיכון הפך ל"אגם רומאי" ולא נותרו עוד אויבים ימיים ראויים לשם להתמודד עימם בקרבות סדורים.
ניסיון להחיות את לוחמת הניגוח נעשה במאה ה-19, במלחמת האזרחים האמריקנית ובקרב ליסה, אך הוא היה בלתי יעיל ועל כן קצר-ימים.
טאז מטסמאניה
מערבל בטון
מערבל בטון הוא מכשיר שמטרתו לגבל (ללוש) את רכיבי הבטון עד ליצירת חומר במרקם הנכון. ישנם מערבלי בטון המשמשים לשינוע התערובת המוכנה מהמפעל עד לאתר הבניה.
סוגים שונים.
ישנם שני סוגים עיקריים של מערבלי בטון:
נייח.
מערבל בטון בעל נפח קטן, המשמש להכנת כמויות קטנות של בטון ומופעל בעזרת מנוע חשמלי. לאחר הכנסת החומרים הדרושים אל הדוד, מופעל מנוע חשמלי הגורם לערבול של התערובת. כאשר התערובת מוכנה, מטים את פתחו של הדוד, כך שהבטון נמזג למקום הדרוש (או לדליים וכדומה).
קיימים גם מערבלי בטון נייחים גדולים המותקנים לרוב בצורה אופקית (ציר הסיבוב אנכי). מערבלים אלה נמצאים במפעלים לייצור בטון או מוצרי בטון.
באתרי בנייה בישראל נהוג לכנות מערבל בטון קטן מסוג זה בשם "טפ'לה" - שם הלקוח מהמילה "סיר" ביידיש.
נייד.
מערבל בטון בעל נפח גדול (5 - 12 קוב) המורכב על גבי משאית. החומרים מוכנסים אליו בצורה אוטומטית במפעל בטון. שם הם מתערבלים לעיסה אחידה (יש מפעלים חדישים ששופכים את הבטון מוכן לתוך המערבל, ויש כאלה ששופכים את החומרים בנפרד). בנוסף לתפקידו של המערבל לגבל את הבטון, תפקידו הנוסף הוא לשמור את התערובת בתנועה, כדי שלא תתייבש. אבל, תערובת שתישאר זמן רב מדי בתנועה, תהפוך ל'בטון שרוף'. כלומר, בטון שיתקשה במהירות ברגע שיונח ללא תנועה, בטון כזה לא עומד בתקן הדרוש מבטון.
עבודה עם מערבל בטון.
בתחילה, יש למלא את הדוד דרך המשפך העליון. המילוי מתבצע בנקודת ההעמסה שנמצאת במפעל הבטון (לכל חברה יש מפעלי בטון. יש חברות שבבעלותן עשרות מפעלי בטון לתפוצה ארצית, ויש חברות עם מפעלים בודדים). לאחר העמסת החומרים המערבל נוסע אל אתר הבניה. לאחר ערבול סופי של הבטון, שופכים אותו אל המקום המיועד בעזרת הכוונת השוקת. במידה שצריך לשפוך את הבטון אל משאבת בטון, המערבל נעצר מספר מטרים לפני המשאבה, פועל משחרר את השוקת מהתפס שלה (ידית קטנה או שרשרת, שמבטיחות שהשוקת לא תיפתח במהלך הנסיעה). לאחר מכן צריך להרים מעט את גובהה של השוקת. כעת, צריך לכוון את נהג המערבל בדיוק של כמה עשרות סנטימטרים אל הסל. אם הנהג ייסע פחות מדי, הבטון לא ישפך לסל, אם הנהג ייסע יותר מדי, המשאית תפגע בסל ותעקם אותו. כדי להפעיל את הידיות בנוחות הנהג פותח את הסולם ומתיישב לידו. הנהג צריך לשפוך את הבטון בקצב המתאים לקצב השאיבה של משאבת הבטון.
למערבל הבטון אין שעון שמראה על כמות הבטון שבדוד, אך כאשר בדוד נשארים ארבעה קוב, ישנו רעש של גרגירי חצץ. ניתן לבדוק את כמות הבטון שבדוד גם בעזרת טפיחה על הדוד. במידה שמתעורר צורך לדלל את הבטון, פועל הבניין מסמן זאת לנהג המערבל על ידי בוהן זקורה לכיוון הפה (הוספת המים תהיה מאושרת על ידי טכנולוג מפעל הבטון בלבד כדי לא לפגוע באיכות הבטון). לאחר סיום העבודה, מנקים את המשאית על ידי זרנוק המים והממטרה מופעלת כדי לשטוף את הדוד. לאחר שהדוד נשטף היטב, הנהג שופך את המים (על ידי סיבוב הדוד לכיוון השני) לצד. אם נשאר בטון במערבל הבטון, צריך לשפוך אותו במקום מתאים (למשל, בור גדול במפעל הבטון). ישנם מפעלי בטון שמסוגלים למחזר את הבטון שלא השתמשו בו (מפעל רדימיקס רמת גן, למשל). אם שופכים את הבטון במקום שאינו מיועד לכך, עלולים לקבל קנס.
מחפוז
אירוויזיון 1998
אירוויזיון 1998 נערך זו השנה ה-43. הוא התקיים ב-9 במאי 1998 באולם הלאומי שבבירמינגהאם, בריטניה. הגישו אותו טרי ווגן ואולריקה ג'ונסון. ווגן, שהיה ידוע בחיבתו לתחרות מאז החלה, שיחק תפקיד כפול: בנוסף להנחיה, הוא גם קריין בטלוויזיה באותו ערב ב-BBC ששידר את התחרות.
דנה אינטרנשיונל מישראל ניצחה באירוויזיון זה עם השיר דיווה. הזמרת משכה תשומת לב ניכרת גם בישראל וגם באירופה, מכיוון שעברה ניתוח להתאמה מגדרית בשנת 1993, והייתה לזמרת הטרנסקסואלית הראשונה שהופיעה על בימת התחרות, וגם ניצחה בה.
תחרות זו הייתה אחת הצמודות ביותר בתולדות האירוויזיון. ישראל ומלטה הובילו לסירוגין, ולאחר הקראת הנקודות של צוות השיפוט של טורקיה, נוצר שוויון בין ישראל ומלטה - 166 נקודות לכל אחת. צוות השיפוט האחרון היה של מקדוניה. ישראל קיבלה 8 נקודות ושמה של מלטה עדיין לא הוזכר. לאחר שצוות השיפוט של מקדוניה העניק 10 נקודות לבריטניה ישראל עדיין הובילה, אך בעוד רבים ציפו כי מלטה, שזכתה לניקוד גבוה מרוב המדינות, תקבל את 12 הנקודות ותעקוף את ישראל, הפתיעו המקדונים שבחרו להעניק את 12 הנקודות שלהם לקרואטיה. כך זכתה ישראל בתחרות בפעם השלישית בתולדותיה. ישראל קיבלה מספר נקודות כלשהו מ-21 מתוך 24 המדינות שהשתתפו מלבדה (המדינות שלא נתנו ניקוד כלל לישראל היו קרואטיה, הונגריה וסלובקיה). לעומתה, בריטניה שסיימה במקום השני, קיבלה נקודות מכל המדינות המשתתפות מלבדה. במהלך השידור החי, קיבלה ישראל דוז פואה (12 נקודות) 4 פעמים (מצרפת, ספרד, מלטה ופורטוגל). לאחר התחרות, בוצע תיקון בהצבעותיה של ספרד, אשר לא נתנה לגרמניה ניקוד כלל במהלך השידור החי, אך למעשה הייתה אמורה לתת לה 12 נקודות, ולישראל 10 בלבד. תיקון זה לא השפיע על זכייתה של ישראל.
זו הייתה השנה השלישית ברציפות שבה המדינה המארחת מסיימת במקום השני, לאחר אירלנד ב-1997 ונורווגיה ב-1996.
מקדוניה, שהשתתפה תחת השם "FYR Macedonia" - קיצור של "Former Yugoslav Republic of Macedonia", "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", לקחה חלק בתחרות בפעם הראשונה, אחרי שנדחתה מאירוויזיון 1996. בלגיה, פינלנד, ישראל, רומניה וסלובקיה חזרו לתחרות לאחר שלא השתתפו בה שנה קודם לכן. אוסטריה, בוסניה והרצגובינה, דנמרק, רוסיה ואיסלנד לא השתתפו בשל מקומות נמוכים בחמש השנים שקדמו לאירוויזיון הנוכחי. רשות השידור האיטלקית החליטה לפרוש מהתחרות.
יוון סיימה את התחרות עם 12 נקודות שקיבלה מקפריסין. רומניה סיימה את התחרות עם 6 נקודות שקיבלה מישראל.
רקע.
אירוויזיון 1998 היא שנה בעלת חשיבות לאירוויזיון מכמה סיבות: ראשית, הייתה זו השנה האחרונה בה הועלתה תזמורת לבימת התחרות. יוון, צרפת (למעט הכינור), שווייץ, מלטה, ישראל ובלגיה - כולן העדיפו להופיע עם פלייבק. מצד שני, גרמניה וסלובניה כן הציגו מנצח לתזמורת, אף על פי שהופיעו עם פלייבק.
מעבר לכך, בשנה זו הופסקה ההצבעה על ידי חבר שופטים והחלה שיטת הטלווטינג, כך שכל מי שחפץ בהצבעה יכול היה להצביע למדינות המשתתפות (חוץ מהמדינה בה הוא מתגורר). בנוסף, זה היה האירוויזיון האחרון שבו יושם חוק השפה - שחייב את כל המדינות המשתתפות להופיע בלשון המדינה ממנה האמנים מגיעים. האירוויזיון גם זכור בזכות ההצבעה המותחת, כשהמדינה המנצחת התגלתה רק בהצבעה האחרונה.
רגע מביך בשלב ההצבעה היה בתורה של הולנד: קוני ואנדנבוס שייצגה את המדינה באירוויזיון 1965 ציינה שהשתתפה בתחרות בעבר, ואולריקה ג'ונסון המנחה השיבה, "לפני זמן רב, כן?" - תגובה שגררה צחוק וקריאות בוז מהקהל. למעשה, ונדנבוס היא זו שאמרה שהשתתפה לפני זמן רב והמנחה רק חזרה על דבריה, אך הקהל לא שמע זאת עקב הרעש באולם וכך נוצר הרושם השגוי כאילו ג'ונסון לעגה לגילה.
רוסיה ואיטליה לא שידרו את התחרות עקב פרישתן. למעשה באותה שנה רוסיה תכננה להשתתף, אך הממוצע הנמוך לא
אפשר לה לגשת בסופו של דבר לתחרות.
AGPS (Assisted GPS) (משתמשים גם בקיצורים A-GPS או aGPS) היא מערכת עזר לניווט לוויני ומשמשת להשגת מיקום ראשוני מהיר יותר (Time To First Fix) של מערכת מבוססת GPS. היא עושה זאת על ידי שילוב תקשורת עם שרת-עזר, בנוסף ל-24 הלוויינים המשמשים את שירות ה-GPS הרגיל.