דספארז' קיבל הוראות לנהל משא ומתן על הקמת כוחות במרגי ובבנגקוק ולא בדרום סונגקלה, ולנקוט במקומות אלה במידת הצורך בכוח. המלך נאראי הסכים להצעה, ומצודות הוקמו בשתי הערים בפיקוד מושלי צרפת. דספארז' פיקד על המצודה בבנגקוק, עם 200 קצינים וגברים צרפתים, וקונטמנט סיאמי שסיפק המלך נאראי. דו ברואנט פיקד על מרגואי עם 90 חיילים צרפתים. בשנת 1688, ז'אן רייבל מונה למושל בנגקלי (פאנג נגה המודרנית). 35 חיילים נוספים עם 3 או 4 קצינים צרפתים הוצבו באוניות של מלך סיאם, במטרה להילחם בפיראטיות.
המשלחת הדיפלומטית השיגה מעט מלבד אישורה מחדש של האמנה המסחרית משנת 1685. הישועי טשאר קיבל הוראות סודיות מסיינליי, שאיפשרו לו להתמודד ישירות עם פאולקון. התקוות להמרתו של המלך נאראי לקתוליות, שהניעו במידה רבה את המשלחת ששלח לואי ה-14, לא התממשו.
כהערה צדדית להיסטוריה של המתמטיקה, סיימון דה לה לובר גם הביא ממסעותיו לסיאם שיטה פשוטה ליצירת ריבועי קסם, המכונים "השיטה הסיאמית" או "שיטת דה לה לובר", שככל הנראה התגלו לראשונה בסוראט בהודו על ידי צרפתי אחר, מ' וינסנט, ששט באוניה חזרה עם דה לה לובר.
משלחת תאילנד השלישית לצרפת (1688).
בתוך כך, הישועי גי טשאר חזר לצרפת עם התואר "שגריר יוצא מן הכלל למלך סיאם", מלווה על ידי אוק-ח'ון חמאנן, וביקר בוותיקן בינואר 1688. הוא ומשלחתו הסיאמית נפגשו עם אינוקנטיוס האחד עשר ותרגמו לו את מכתבו של נאראי. בפברואר 1689 התקבלה המשלחת אצל לואי ה-14, והסכם הסחר אותו קיבל סמבר בשנת 1687 אושר. כעבור שבועיים נחתמה אמנה צבאית, המציינת את פרנסואה ד'אינלסו, מרקיז ארגני, כקפטן משמר הארמון באיוטאיה ומפקח הכוחות הצרפתים בסיאם.
מהפכת 1688.
נחיתת חיילים צרפתים בבנגקוק ומרגואי הביאה לתנועות לאומניות חזקות בסיאם בראשותו של המנדרין ומפקד חיל הפילים, פראה פטרצ'ה. באפריל 1688 ביקש פאולקון עזרה צבאית מצד הצרפתים על מנת לנטרל את המרד. בתגובה נשלח כוח של 80 חיילים ו-10 קצינים מבנגקוק לארמון בלופבורי, אך הכוח נעצר בדרך באיוטאיה, ולבסוף נטש את תוכניתו ונסוג לבנגקוק מחשש שתותקף על ידי מורדים סיאמיים ונרתע על ידי שמועות שווא שהמלך כבר מת.
ב-10 במאי מינה המלך נאראי הגוסס את בתו יותת'פ לעוצרת. לאחר מכן נודע לו שפטרצ'ה מכין נגדו הפיכה. זה דרבן את פטרצ'ה לבצע את ההפיכה המתוכננת זמן רב באופן מיידי, ופתח מיד את המהפכה הסיאמית מ-1688. ב-17–18 במאי 1688 נעצר המלך נאראי וב-5 ביוני הוצא להורג פאולקון. שישה קצינים צרפתים נלכדו בלופבורי והושלכו לידי האספסוף, אחד מהם מת כתוצאה מכך. רבים מבני משפחתו של נאראי נרצחו (אחיו של המלך, יורשיו לפי החוקה, נהרגו ב-9 ביולי), והמלך נאראי נפטר במעצר ב-10 ביולי. פטרצ'ה הוכתר למלך ב-1 באוגוסט. קוזה פאן, שגריר צרפת משנת 1686, הפך לשר לענייני חוץ וסחר.
התקפות בקנה מידה גדול נפתחו על שתי המצודות הצרפתיות בסיאם, וב-24 ביוני נאלצו הצרפתים תחת דו בראנט לנטוש את חיל מצבם במרגואי. דו ברואנט ושבאלייה דה ביורגר נמלטו תחת אש על ידי תפיסת ספינת מלחמה סיאמית, "המרגואי". דו ברואנט וחייליו היו תקועים על אי שומם במשך ארבעה חודשים לפני שנמצאו על ידי ספינת מלחמה בריטית. בסופו של דבר הם חזרו לפודוצ'רי דרך מדרס.
המצור על בנגקוק.
פטרצ'ה הטיל מצור על המצודה הצרפתית בבנגקוק עם 40,000 איש, ומעל מאה תותחים, במשך ארבעה חודשים. הכוחות הסיאמיים קיבלו ככל הנראה תמיכה הולנדית במאבקם נגד הצרפתים. ב-9 בספטמבר הגיעה ספינת המלחמה הצרפתית "אוריפלמה", שנשאה 200 חיילים בפיקוד דה לאסטרילס, אל שפת נהר צ'או פרייה, אך לא הצליחה לעגון במצודת בנגקוק מכיוון שהסיאמים חסמו את הכניסה לנהר.
אשתו היפנית-פורטוגזית של פאולקון, מריה גיאומאר דה פינאה, שהובטח לה הגנה על ידי מינויה כרוזנת צרפתית, מצאה מקלט אצל הכוחות הצרפתים בבנגקוק, אך דספארז' החזיר אותה לסיאמים בלחץ פטרצ'ה ב-18 באוקטובר; היא נידונה לעבדות תמידית במטבחו של פטרצ'ה. אחר כך ניהל דספארז' משא ומתן על חזרתם לפונדיצ'רי ב-13 בנובמבר, על סיפון "האוריפלאמה" ושתי אוניות סיאמיות, "הסיאם" "והלובו", שסופקו על ידי פטרצ'ה.
חלק מהחיילים הצרפתים נשארו בפונדיצ'רי כדי לחזק את הנוכחות הצרפתית שם, אבל רוב המשלחת חזרה לצרפת ב-16 בפברואר 1689, על סיפון ספינות הצי הצרפתי "Normande" ו-"Coche". שתי הספינות נתפסו על ידי ההולנדים בכף התקווה הטובה, בעקבות פרוץ מלחמת ליגת אוגסבורג. לאחר חודש במעצר, האסירים נשלחו לזיילנד שם הוחזקו בבית הכלא של מידלבורך. הם הצליחו לחזור לצרפת באמצעות חילופי שבויים כלליים.
ב-10 באפריל 1689 הוביל דספארז', שנותר בפונדיצ'רי, משלחת ללכידת האי פוקט בניסיון להשיב איזשהו שליטה צרפתית בסיאם. כיבוש האי לא הוביל לשום מקום, ודספארז' חזר לפונדיצ'רי בינואר 1690. לאחר שנקרא בחזרה לצרפת, הוא השאיר 108 חיילים בפונדיצ'רי כדי לחזק את ההגנות, ויצא עם כוחותיו הנותרים על "האוריפלאמה" וספינות "החברה לונרה" "וסנט-ניקולאס" ב-21 בפברואר 1690. דספארז' נספה על סיפונה בסמוך למרטיניק "והאוריפלמה" טבעה ב-27 בפברואר 1691, עם מרבית הכוחות הצרפתים שנותרו, מול חופי בריטני.
משלחת דוקסן-גיטון (1690).
משלחת סיאם משנת 1688 הוחזרה לסיאם על ידי צי שש ספינות המלחמה של אברהם דוקסן-גיטון (אחיינו של אברהם דוקסן) בשנת 1690, אך בגלל רוחות לא טובות, הצי נעצר בבלאסור, בפתח הגנגס, שם הנחיתו את המשלחת. המשלחת חזרה לבסוף לסיאם דרך היבשה.
המאה ה-18.
המהפכה בתאילנד ניתקה את היחסים בין צרפת לתאילנד עד המאה ה-19, אם כי הותר לישועים הצרפתים להמשיך להטיף בתאילנד.
בין השנים 1760–1765 השתתפה ספינת תותחים צרפתית בראשות שבאלייה מילאר בפלישות הבורמזיות לסיאם, ככוח מובחר של הצבא הבורמזי.
לאחר הפלישות הבורמזיות, בשנת 1769 המשיך הכומר קורר את עבודתו המיסיונרית בסיאם, ואחריו המשיך בכך לבון. לבון נאלץ לעזוב בשנת 1775 לאחר רדיפות, אך ממשיכיו הבישופים קונדה וגרנו חזרו לסיאם. בשנים 1859–1867 הרחיבו כוחות צרפתים את שליטתם על כל ששת המחוזות בדלתת המקונג והקימו מושבה צרפתית, קוצ'ינצ'ינה. בשנת 1863, צרפת והמלך נורודום מקמבודיה חתמו על הסכם הגנה עם צרפת, שהעביר את המדינה מחסות סיאמית ווייטנאמית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי. הסכם חדש נחתם בין צרפת לסיאם ב-15 ביולי 1867.
מלחמת סיאם-צרפת (1893).
הסכסוך הטריטוריאלי בחצי האי הודו-סין להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת סיאם–צרפת. בשנת 1893 הרשויות הצרפתיות בהודו-סין השתמשו בסכסוכי גבול, כמו פרשת גרוסגורין ותקרית פקנאם, כדי לעורר משבר. סירות תותחים צרפתיות הופיעו בבנגקוק ודרשו את מסירת שטחי לאוס ממזרח למקונג. המלך צ'ולונגונגקורן פנה לבריטים, אך השר הבריטי אמר למלך להגיע להסכם שלום בכל תנאי שיוכל להשיג, ולא הייתה לו ברירה אלא לקבל הצעה זו. המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת שהבטיח את שלמותם של שאר סיאם. בתמורה נאלצה סיאם לוותר על תביעתה לחבל שאן דובר הטאי בצפון מזרח בורמה לבריטים, ולמסור את לאוס לצרפת, אם כי מלך לאו ביקש את ההגנה הצרפתית במקום השלטון הסיאמי. אף על פי שסיאם איבדה שליש משטחה, האסטרטגיה של פעולה כאזור חיץ בין שתי המעצמות הקולוניאליות שמרה על עצמאותה. בעקבות התבוסה בשנת 1893, צ'ולונגונגקורן יצא לחו"ל ללמוד דגמים אחרים. הוא ביקר בפריז בשנים 1897 ו-1907. כתוצאה מכך הוא העצים את תוכנית המודרניזציה שלו, ובכך בנה מדינה מודרנית ייחודית ואבסולוטיסטית.
המאה ה-20.
הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם ובשנים 1906–1907 ייצרו משבר נוסף. הפעם נאלצה סיאם לוותר לצרפתים על השטח בגדה המערבית של המקונג מול לואנג פרבאנג וסביב שמפאסק בדרום לאוס, כמו גם במערב קמבודיה. צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטאבורי. בוועידת פרנקו-סיאם ב-13 בפברואר 1904, על מנת להחזיר את צ'נטאבורי, נאלצה סיאם לוותר על טראט להודו-סין הצרפתית. טראט הפך לחלק מתאילנד שוב ב-23 במרץ 1907 בתמורה לאזורים ממזרח לנהר המקונג כולל באטמבאנג, סיאם נחון וסיסופון.
הבריטים התערבו כדי למנוע התפשטות צרפתית יותר נגד סיאם, אך בתמורה בשנת 1909 הוחלה הריבונות הבריטית על קדה, קלנטן, פרליס וטרנגנו, תחת האמנה האנגלו-סיאמית משנת 1909. כל השטחים הנגזרים הללו היו בשולי תחום ההשפעה הסיאמיים ומעולם לא היו בשליטה בטוחה של סיאם, אך הדרישה לנטוש את כל הטענות עליהם הייתה השפלה משמעותית גם למלך וגם למדינה. בראשית המאה ה-20 אומצו משברים אלה על ידי הממשלה הלאומנית, כסמל של הצורך במדינה להתמודד עם המערב ושכנותיה.
מלחמת צרפת-תאילנד (1940–1941).
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, ממשלת צרפת הסכימה למשא ומתן על הגבולות עם תאילנד ולחולל שינויים קלים לטובת תאילנד. עם זאת, צרפת נפלה עד מהרה לכוחותיו של היטלר, והמשא ומתן לא התקיים מעולם. תאילנד ניצלה את החולשה הצרפתית כדי להחזיר לעצמה את השטחים שאיבדה בהודו-סין הצרפתית, והתוצאה הייתה מלחמת צרפת-תאילנד בין אוקטובר 1940 ל-9 במאי 1941. כוחות צבא תאילנדים הצליחו היטב ביבשה ובאוויר להביס את הצרפתים ולהשיג מחדש את השטחים, אך היעדים התאילנדים במלחמה היו מוגבלים. בינואר, לעומת זאת, כוחות חיל הים של צרפת של וישי השיגו ניצחון טקטי על כוחות חיל הים התאילנדים בקרב על צ'אנג. המלחמה הסתיימה במאי בעזרת היפנים, בעלי ברית של גרמניה הנאצית, שהכריחו את הצרפתים לוותר על אחיזתם בשטחי המחלוקת.