אפילו במהלך מפלות צבאיות במלחמה הצפונית הגדולה, פיוטר הורה על העברת כספים רבים מהאוצר הלאומי לידי יקטרינה ובתם. פעולה זו נגדה את טבעו של פיוטר, שכן היה לו מוניטין של חסכן. הוא בנוסף נהג להביע אהבה ודאגה לה במכתביו. פיוטר העביר את מושב הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג בשנת 1703. בזמן שהעיר נבנתה הוא גר בבקתת עץ בת שלושה חדרים יחד עם יקטרינה, שם בישלה וטיפלה בילדים והוא עבד בגינתם כאילו היו זוג פשוט. יש מספר רב של מכתבים המעידים על החיבה העזה בין יקטרינה ופיוטר. פיוטר העניק ליקטרינה את כל המתנות האפשריות. לאחר שכבש את אסטוניה בשנת 1711, החל פיוטר לתכנן את פארק קאדריורג בטאלין וארמון במרכזו כמתנה ליקטרינה - ומכאן שמו של הפארק, קאדריורג, שפירושו באסטונית "עמק יקטרינה". יקטרינה נהגה להצטרף לפיוטר בסעודות רבות ובמקביל הייתה לה השפעה חיובית עליו ועל התנהלותו. היא הצליחה להרגיע את פיוטר במהלך התקפי הזעם התכופים שלו, ולהפיג את כאביו בהתקפי האפילפסיה שלו.
שלא כמו קודמתה האכזרית והשאפתנית, אנה מונס האהובה על פיוטר, יקטרינה מעולם לא השתמשה בכוחו של פיטר כדי לעזור לאף אחד או לתת דחיפה לקריירה של אחרים. היא לא הייתה מעורבת בפוליטיקה אך תמיד הייתה מסוגלת להתמיד בידיעתה במתרחש בעת שיחות. בניגוד לאנשים אימפריאליים אחרים היה לה חדר שינה קטן ונוח, במקום תאי מלוכה מרווחים. היא ידעה שמאז ילדותו סבל פיוטר מפחד לא מודע לישון בחדרים גדולים - בעיקר בגלל מספר ניסיונות רצח שהתעמת איתם. פיוטר נהנה להישאר בחדר השינה הקטן של קתרין. יקטרינה, אף שהייתה בלתי משכילה, הצליחה להזדהות עם פיוטר. לעיתים פיוטר התייחס אליה כחברה טובה ובת סוד. הוא נהנה לחלוק איתה חדשות פוליטיות ולדון עמה על מחשבותיו.
בני הזוג נישאו בשנת 1707 אך הנישואים נשמרו בסוד במשך מספר שנים גם לאחר שילדה מספר ילדים. יקטרינה ליוותה את פיוטר במסעותיו כולל במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711). הכוחות הרוסיים היו מוקפים ועל סף תבוסה, והיו מכותרים בידי כוחות צבא האימפריה העות'מאנית, שעלו על הרוסים במספרם. יקטרינה הציעה לפני כניעה אפשרית, להשתמש בתכשיטים שלה ושל נשים אחרות במאמץ לשחד את הווזיר הגדול בלטג'י כדי לאפשר נסיגה. בלטג'י איפשר את הנסיגה, אך לא ברור אם הונע על ידי השוחד או משיקולי מסחר ודיפלומטיה.
פיוטר חשש לשבור את מסורות אבותיו אך לבסוף נישא ליקטרינה באופן רשמי ב-9 בפברואר 1712. ב-19 בפברואר יקטרינה ופיוטר העניקו לגיטימציה לבנותיהם, אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נולדה בשנת 1708 ויליזבטה, לימים גם כן קיסרית רוסיה, נולדה ב-1709. הם הוכרו רשמית כנסיכות. יקטרינה ליוותה תמיד את פיוטר במסעות החוץ שלו, כולל מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723). ב-7 במאי 1724 הוכתרה יקטרינה כקיסרית רוסיה בקתדרלת אוספנסקי בקרמלין במוסקבה. מנקודת הכתרה הלאה השניים משלו ברוסיה עד למותו.
לאחר ההכתרה החלה יקטרינה להתקרב לוויליאם מונס (אחיה של פילגשו לשעבר של פיוטר ומזכירה של יקטרינה). ויליאם מונס ואחותו החלו לספסר בהשפעה שלהם על יקטרינה ובאמצעותה על פיוטר ובכך הקשו על מאבקו הממושך של פיוטר בשחיתות השלטונית. יקטרינה, שאהבה את האח והאחות לבית מונס, העלימה עין מהשחיתות שלהם. פיוטר שכבר היה חולה ישיש שגיבש את צוואתו, וקרא ליקטרינה יורשתו וקיסרית האימפריה הרוסית, אך ביטל זאת בצוואתו כשהגיעו לאוזניו שמועות על רומן של אשתו עם ויליאם מונס (אין בנמצא ראיות שמוכיחות זאת). פיוטר גם הורה על הוצאתו של מונס, שהואשם בקבלת שוחד, להורג.
ראשו של מונס נערף בהוראת הקיסר פיוטר ב-16 בנובמבר 1724 ואחותו הוגלתה. יקטרינה לא הפגינה אבלות ודווח שהייתה במצב רוח מרומם באותו היום. פיוטר יצא איתה במכוון לטיול שבמהלכו חלפו על פני אתר ההוצאה להורג של מונס, היא שמרה על קור רוח, הסתכלה למטה ואמרה בפשטות: "חבל שלמשרתים יש כל כך הרבה רשעות". פיוטר ויקטרינה לא דיברו בחודשים שלאחר מכן, שהיו החודשים שקדמו למותו של פיוטר, אך זמן קצר לפני מותו הם הגיעו לפיוס.
קיסרית רוסיה.
פיוטר מת כעבור שנה להכרזתו על יקטרינה כקיסרית וכשליטה שותפה לצידו, מבלי שיכריז על יורש, עובדה אשר עודדה את אנשי משמר המלוכה להכריז על יקטרינה כקיסרית רוסיה.
החידוש האדמיניסטרטיבי הגדול של יקטרינה היה הקמת המועצה הסודית העליונה של רוסיה הקיסרית ב-8 בפברואר 1726. היא מינתה שישה מיועציו לשעבר של פיוטר כחבריה של המועצה והעבירה למעשה את השליטה בענייני הממשלה לגוף החדש, ובכך ערערה את סמכות הסנאט והקולגות, שהיו לכלים הניהוליים העיקריים של פיוטר. במקור כללה המועצה שישה חברים - אלכסנדר מנשיקוב (שהיה לקול רב ההשפעה ביותר), פיודור אפרקסין, גבריאיל גולובקין, אנדריי אוסטרמן, פיוטר טולסטוי ודמיטרי גוליצין.
מספר חודשים לאחר מכן הצטרף למועצה חתנו של יקטרינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בעלה של אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בתקופת שלטונה של יקטרינה נשלטה המועצה על ידי הנסיך מנשיקוב, שהיה בפועל לשליט רוסיה. הסנאט איבד את חשיבותו וכל ענייני המדינה היו בפיקוח יועציה של יקטרינה שקיבלו גם הם את כל החלטות הליבה. רוב פעילותו הרפורמיסטית של פיוטר אבדה ושוחד ומעילות הפכו לנפוצות בממשל.
לצד זאת יקטרינה עדיין נהנתה מתמיכתם של רוב תושבי רוסיה - שלהם הוצגה כטובת לב ונדיבה. היא העניקה כספים לעניים, הפכה לסנדקית לילדי איכרים ונתנה בנדיבות כספים לכלות אלמנות. אך פעילותה בתחום מדיניות החוץ הוגבלה לפעילות צבאית משנית בקווקז ולמכתבים דיפלומטיים בהם הציגה תמיכה באינטרסים של חתנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ. שלטונה הקצר של יקטרינה נכנס להיסטוריה כתקופה נטולת כל סכסוכים צבאיים גדולים עבור רוסיה. מכיוון שהאומה הייתה שלווה, יקטרינה הייתה נחושה לצמצם את ההוצאות הצבאיות והיא הצליחה בכך. היא הורידה מנטל המיסים הכבד על האיכרים, מהלך שתרם למוניטין שלה כשליטה צודקת והוגנת.
עם זאת, בגלל תמיכתה של יקטרינה בקרל פרידריך, רוסיה מצאה את עצמה במהלך מול ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה עקב המאבק על נחלות נסיכות הבוחר מהנובר בשלזוויג-הולשטיין. המאבק הגיע לכדי הסלמה, עד שבאביב 1726 נשלחה שייטת בריטית לים הבלטי והטילה עוגן לפני העיירה רבל. הקיסרית הפגינה בחריפות והצי הבלטי הרוסי יצא לפעול נגד השייטת, אך במהרה קידמו דיפלומטים הסדר. בסופו של דבר הצטרפה הקיסרות הרוסית בהנהגתה אל ברית עם ומלוכת הבסבורג נגד ממלכת בריטניה הגדולה בכדי להגן על האינטרסים של קרל פרידריך בחבל הולשטיין.
לא מעט אנשי אצולה תמכו בכך שפיוטר, נכדו של פיוטר הגדול, יהיה היורש, אך זה לא התאים לאלכסנדר מנשיקוב, פיוטר טולסטוי וגבריאיל גולובקין, מקורבי יקטרינה שחששו למעמדם בחצר אם בן של אלכסיי רומנוב יהיה לקיסר. בתאום איתה הם הביאו קציני צבא לישיבת הסנאט והקצינים דרשו שיקטרינה תוכרז כיורשת. בלחץ הקצינים הסנט הצביע בעד יקטרינה. זה הייתה הפעם הראשונה ברוסיה שהשלטון הועבר לאישה, אך השלטון עבר ללא מהומות. יקטרינה עצמה לא התערבה בניהול ענייני המדינה, למעט בפיתוח הצי.
יקטרינה נפטרה במאי 1727 בגיל 43 כתוצאה ממחלת השחפת, ונקברה במבצר פטרופבלובסקיה לצד בעלה. ירש אותה פיוטר השני.
משפחתה.
ב-9 בפברואר 1712 התחתנה יקטרינה עם פיוטר הגדול, ממנו נולדו להם 11 ילדים, אולם רק שתי בנות הגיעו לבגרות:
קידוד לגסי
קידוד לגסי הוא כינוי לכל קידוד תווים אשר אין בו ייצוג לכל התווים ביוניקוד. לרוב, קידודי לגסי מתרכזים בייצוג אותיות של שפה אחת או שתיים בלבד. קידודי לגסי היו בשימוש נרחב בעבר, וכיום משמשים בעיקר מטעמי תאימות.
קידודי לגסי רבים נוצרו לפני המצאת היוניקוד, אחרים הם חידושים של קידודים ישנים יותר שמטרתם הוספת תווים חדשים שחשיבותם רבה, כמו למשל סימן היורו (€), או סיפוק מדינות שחשו ששפתן מוזנחת בקידודים הקיימים. הקידוד המוכר ביותר מסוג זה הוא כנראה קידוד ה-ISO-8859-15.
קיימים מספר קידודי לגסי, העיקריים בהם מצויים בקבוצות הבאות:
סווטיצחובלי
קתדרלת סווטיצחובלי (בגאורגית: |სვეტიცხოვლის საკათედრო ტაძარი, תרגום לעברית: "העמוד נותן החיים") או בקיצור סווטיצחובלי (בגאורגית: სვეტიცხოვლი), היא קתדרלה של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, הממוקמת בעיר ההיסטורית מצחתה, שבגאורגיה, כ-20 ק"מ צפונית לעיר הבירה, טביליסי.
סווטיצחובלי הייתה במשך זמן רב כנסייה גאורגית מובילה, ונשארה אחת מהכנסיות המכובדות במדינה. בתפקידה כיום היא משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של מצחתה ושל טביליסי שהוא באותו הזמן הפטריארך הקתולי של גאורגיה.
הקתדרלה הנוכחית נבנתה במאה ה-11, על ידי האדריכל ה ארסוקידזה, אף שהאתר עצמו קדום יותר (מתוארך לתחילת המאה הרביעית) ואפוף במספר אגדות המתייחסות לתחילת המסורות הנוצריות.
רצפת הקתדרלה כוללת חלונות זכוכית שדרכם ניתן לראות את יסודות הכנסייה, ובשל המנהג לקבור בעלי שם בקריפטה של הכנסייה, הלכה למעשה דורכים העוברים בכנסייה על הקברים.
הקתדרלה היא השנייה בגודלה בגאורגיה, אחרי קתדרלת סאמבה (שילוש), החדשה יחסית (משנת 1994). הקתדרלה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו יחד עם שאר המונומנטים ההיסטוריים של מצחתה.
אגדת סווטיצחובלי.
הכנסייה המקורית נבנתה במאה הרביעית. בתקופת שלטונו של מיריאן השלישי, מלך איבריה. נאמר כי נינו הקדושה בחרה את מפגש הנהרות, הקורה ואראגווי, למיקום של הכנסייה הגאורגית הראשונה.