ב-1869 התוודעה באטלר לקיום חוקי המחלות המדבקות, שנחקקו בשנים 1864, 1866, ו-1869, במטרה לפקח על עובדות מין ולמנוע התפשטות מחלות מין, בעיקר בצבא הבריטי ובצי המלכותי. החוקים התירו למשטרה לעכב נשים—תחילה באזורים הסמוכים למחנות צבא ונמלים, ואחר כך בכל רחבי הממלכה המאוחדת—אשר נחשדו בהיותן עובדות מין. לא היה צורך בכל ראיה מלבד מילתו של השוטר. הנשים נאלצו לעבור בדיקות רפואיות פולשניות, ואם נמצאו כסובלות ממחלה כלשהי, הן אושפזו במוסד עד שהסימפטומים נעלמו. אם הנשים סירבו לבדיקות או לאשפוז במוסד סגור הן נאסרו, לרוב במסגרת עבודות פרך.
יחידות של שוטרים סמויים היו פושטים על שכונות של מעמד הפועלים, ומציקים לכל מי שחשדו בה כזונה, גם נשים תושבות השכונה שכל פשען היה שהן עניות. נשים אשר סומנו על ידי הסמויים נחשבו למופקרות מינית, והיו סובלות סנקציות חברתיות. במקרים רבים, נשים שלא עבדו בזנות אך נלקחו לבדיקות, מצאו לאחר מכן שלא נותרה להן כל ברירה אחרת מאשר לעבוד בזנות כדי להתקיים, מכיוון שהאופציות ה"מכובדות" נסגרו בפניהן.
בספטמבר של 1869 נפגשה באטלר עם וולסנהולם כדי לדון במה ניתן לעשות לביטול החוקים. באוקטובר קמה האגודה הלאומית לביטול חוקי המחלות המדבקות, אך אסרה על חברות של נשים. בתגובה, וולסטנהולם ובאטלר הקימו את אגודת הנשים הלאומית לביטול חוקי המחלות המדבקות (LNA), ופרסמו מניפסט אשר הצהיר כי החוקים מפלים על בסיס מין וכן על בסיס מעמד. על פי ההצהרה:
ב-31 בדצמבר, פרסמה LNA הצהרה נגד החוקים בעיתון "The Daily News", עליה היו חתומות גם התאורטיקנית החברתית הרייט מרטינו, והאחות המפורסמת פלורנס נייטינגייל. במרץ 1870 קם השבועון "The Shield" במטרה לקדם את המאבק, ופרסם מחדש את ההצהרה.
במהלך 1870 תיירה באטלר ברחבי הממלכה המאוחדת כדי להשתתף בכמאה אספות ומפגשים ציבוריים לקידום המטרה. היא התמקדה בהתארגנות של גברים ממעמד הפועלים, אשר התגייסו ברצון להגנת הנשים בנות מעמדם כששמעו מפי באטלר על ההתייחסות של המשטרה ושל גברים מהמעמדות הגבוהים כלפיהן. את הבדיקות הכפויות תיארה באטלר כ"אונס פלדה" או "אונס כירורגי". על אף ששכנעה רבים מהקהל, היא גם ספגה התנגדות אלימה והייתה לא פעם בסכנה. במפגש אחד, זרקו עליה סרסורים גללי צואה, ובמקרה אחר שברו את חלונות חדרה במלון, ופעם אחרת נשמעו איומים לשרוף את הבניין שבו התקיים המפגש.
בשנה זו נערכו בחירות מיוחדות לפרלמט במחוז קולצ'סטר לאחר מותו של נבחר המחוז, ו-LNA הריצו בבחירות מועמד נגד המועמד של המפלגה הליברלית, הנרי נייט סטורק, אשר תמך בחוקי הזנות. באטלר קיימה מפגשים במסגרת הקמפיין, וגם באירועים אלו חוותה איומים ואלימות מצד סרסורים. המצביעים הליברליים התחלקו בין מועמד LNA וסטורק, והתוצאה הייתה שנבחר מועמד המפלגה הקונסרבטיבית. הייתה זו נקודת מפנה במאבק, מבחינתה של באטלר, מכיוון שהניצחון הקונסרבטיבי גרם למזכיר המדינה, הנרי ברוס להצהיר על הקמת ועדה מלכותית שתחקור את הנושא. חבר פרלמנט אחד אמר לבאטלר,
עבודת הוועדה התחילה בתחילת 1871, ואספה ראיות במשך שישה חודשים. באטלר מסרה עדות ב-18 במרץ. על אף תמיכה מצד חלק מחברי הוועדה, ההחלטה שמסרה הוועדה בתום ההליכים הייתה לטובת החוקים, בהצהרה ש"אין מה להשוות בין זונות לבין הגברים המתרועעים עמן. עבור הצד האחד מדובר בפשיעה לשם רווח, בעוד עבור הצד השני מדובר בסיפוק ארעי של דחף טבעי". הדו"ח קיבל את הטענה שבריאותם של הגברים באזורים בהם בוצעו הפשיטות השתפרה. עם זאת, חברי הוועדה השתכנעו מטיעון "אונס הפלדה", והציעו שהבדיקות תהיינה בהתנדבות. לנוכח עדויות שבין הזונות ישנן ילדות צעירות, גם בגיל 12, הוועדה גם המליצה שגיל ההסכמה תעלה מ-12 ל-14.
ברוס לא פעל בעניין למשך שישה חודשים. בפברואר 1872, הוא הציע חוק שכלל חלק מהמלצות הוועדה, כמו העלאת גיל ההסכמה לגיל 16, והעניקה למשטרה סמכויות אכיפה נגד בתי בושת וזנות של נערות מתחת לגיל ההסכמה. בו זמנית, החוק שהציע הרחיב את השטח הגאוגרפי בו תופעל תוכנית הבדיקות לכל רחבי הממלכה. בשל כך,LNA דחתה על הסף את הצעת החוק בכללותה, ובאטלר פרסמה חוברת בת 56 עמודים, "The New Era" (העידן החדש), בו תקפה את החוק המוצע. היא ציינה, בין היתר, שהצעת החוק של ברוס מבוססת על חוק דומה מגרמניה, שפועל להסדרת נושא הזנות ובריאות הציבור בברלין, וששם כמעט 30,000 נשים עברו אז בדיקות פולשניות, ומקרים של סיפיליס נמצאו בעלייה חדה מאז תחילת התוכנית. בעקבות ההתנגדות הנוקבת שלה, נגרם פיצול בקרב תומכי ביטול החוקים, והיא אבדה תומכים רבים. הצעת החוק של ברוס נפלה לנוכח התנגדות קונסרבטיבית בבית הנבחרים.
חודשיים לאחר מכן, שוב הייתה לתנועה הזדמנות לפעול במסגרת בחירות, כאשר נערכו בחירות מיוחדות בפונטרפרקט. הפעם, LNA לא הריצו מועמד, אך השתתפו באספות ואירועים אחרים. שוב, באטלר וחברותיה ספגו איומים ואלימות. פעם אחת מתנגדיה פיזרו פלפל חריף ברחבי האולם, דבר שהקשה על הדיבור. לאחר שהרצפה נוקתה, הם הדליקו חבילות קש באש במחסן שמתחת לאולם, אשר התמלא עשן. שוטרים שנכחו במקום ישבו בצד חבוקי ידיים. התושבים המקומיים נרעשו מהתייחסות קשה זו לנשים, וזיהו את המשתתפים בדבר, 16 גברים, כולם חברים בוועדת הבחירות של המועמד הליברלי, יו צ'ילדרס. המקרה הכה גלים—בבחירות ההשתתפות של הבוחרים ירדה חדות, ואף על פי שצ'ילדרס נבחר, התמיכה בו פחתה. הוא עצמו נחרד מהאירועים, ופעל למען לכידת מבצעי המעשה. הוא שינה את עמדתו ביחס לחוקים, ובנאום ב-1875 הצהיר על כישלון התוכנית למחלות מידבקות "לעמוד בעקרון טיפול שווה לשני המינים, שצריך להיות הבסיס לחקיקה שלנו". הוא היה אחד המחוקקים שהצביעו בעד ביטול החוקים לבסוף, ב-1886. בדצמבר 1872 פגשה באטלר את ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, אשר הביע תמיכה במטרות LNA, אך מצא עצמו מנוע מתמיכה פומבית בקמפיין של הארגון מסיבות פוליטיות.
הסחר האירופאי בנשים (1874–1880).
בשנת 1874, עם הקמתה של ממשלה שמרנית בראשותו של בנג'מין דיזראלי, הקמפיין נתקע. LNA המשיכה להפעיל לחץ על נבחרים ליברלים להתנגד לחוק, אך נוכח התנגדות עיקשת של הממשלה, ההתקדמות הייתה איטית. LNA החליטה להתמקד בפעילות של ארגוני האחות שלה ברחבי אירופה, ובאטלר יצאה בדצמבר לסיור בקרב חוגים פמיניסטיים בצרפת, איטליה ושווייץ. ארגוני הנשים תמכו בה בנלהבות, אך היא חוותה התנגדות והפרעות מצד הרשויות במהלך מסעה. היא חזרה לאנגליה בסוף פברואר 1875. בעקבות חוויותיה, במרץ 1875 הקימה באטלר את הפדרציה הבריטית, הקונטיננטלית והכללית לביטול רגולציה ממשלתית של הזנות (מאוחר יותר השם שונה לפדרציה הבינלאומית לאבולישן). מטרת הארגון הייתה להילחם בפיקוח ממשלתי על הזנות, ו"מיגור שעבוד נשים, והעלאת המוסר הציבורי של גברים".
בשנת 1879 באטלר למדה על תעשיית הסחר בנשים מאנגליה לאירופה, כולל סחר בילדות ונערות. היא התחילה לפעול נגד קיום המסחר בנשים, ולמען פתיחת חקירות נגד גופים ואינדיבידואלים המעורבים בו. בקמפיין אחד, היא התמקדה בסחר המתרחש בעיר בריסל, שם דווח ש"בתי הבושת מלאים בקטינות מאנגליה" אשר "נגנבו, נחטפו, נבגדו, ונלקחו מכפרים באנגליה בכל אמצעי שנדרש ונמכרו לפסולת האנושית" בבריסל. באטלר נסעה לבריסל, שם נפגשה עם ראש העיר וחברי מועצת העיר, ושטחה האשמות נגד מפקד המשטרה ובכירים אחרים שהם מעורבים בסחר זה. בעקבות הקמפיין, הוסר המפקד מתפקידו, והוא וסגנו עמדו למשפט יחד עם 12 בעלי בתי בושת. כולם הורשעו ונגזר עליהם עונשי מאסר.
הקמפיין השני לביטול חוקי המחלות המדבקות (1880–1885).
בשנת 1880 הוקמה ממשלה ליברלית בראשות ויליאם גלאדסטון, ובה תומכים רבים לביטול החוקים. בתקופה זו, ג'ורג' באטלר שקל פרישה לגמלאות, אך הוא וג'וזפין חששו ממצבם הכלכלי, היות שמרבית כספם נתרם למטרות החברתיות למענן פעלו, ובמיוחד לפעילות של LNA. גלאדסטון, מתוקף תפקידו, היה רשאי למלא תפקידים במערכת כנסיית אנגליה, וכך הציע לג'ורג' משרת כמורה בקתדרלת וינצ'סטר. כשהם עברו לשם, באטלר פתחה הוסטל נוסף לנשים בקרבת ביתם.
עם השינוי בנוף הפוליטי, ההתנגדות לחוקי המחלות המדבקות, ובפברואר 1883 הוחלט לאמץ את המלצותיה של באטלר למיגור בדיקות כפויות על נשים. בפברואר 1883 הוחלט בבית הנבחרים לבטל את הבדיקות, ושלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1886, החוקים בוטלו באופן רשמי. אמנם באטלר הצליחה להביא להישגים בממלכה עצמה, אך המצב נשאר כשהיה בראג' הבריטי. באטלר יצאה למאבק על מנת לשנות את המצב גם בהודו, מאבק שהצליח ביוני 1888.
זנות ילדות (1885–1887).
בשנת 1885 פגשה באטלר את הפעילה פלורנס סופר, אחייניתו של ויליאם בות', מייסד צבא הישע. מהמפגש ביניהן התפתחה מעורבותה של באטלר בקמפיין נגד זנות של ילדות בבריטניה, והסחר הנלווה בילדות. באטלר גייסה את תמיכתו של ויליאם תומאס סטד, עורך כתב העת "The Pall Mall Gazette". הוא חשב שהדרך הטובה ביותר להוכיח שקיים סחר בילדות בלונדון הוא לרכוש ילדה בעצמו, וכך מצא עצמו רוכש ילדה בת 13 מידי אמה עבור סכום של 5 ליש"ט, אותה לקח עמו לצרפת. הילדה, אלייזה ארמסטרונג, נשארה זמן קצר בצרפת לפני שחזרה לאנגליה, שם בעזרת סטד היא נכנסה למוסד חינוכי שם הוכשרה לעבודה כמשרתת. לאחר כמה שנים היא כתבה לסטד כדי להודות לו על מעשיו. ב-1885 התחיל סטד לפרסם סדרת כתבות בהן חשף את היקף תעשיית המסחר בילדות בלונדון.