בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית, לצד כ-90 יהודים נוספים. בעזרת קצין יהודי בכיר, סודר לו תפקיד השוחט ואחראי הכשרות של הפלוגה. בתפקיד זה שימש במשך כארבעה חודשים, וכשהגיע עם הפלוגה למוסול, הסתפק באכילת לחם ומים בלבד, בשל המחסור באוכל כשר. בשל המחסור באוכל מזין, חלה וביקש להתאשפז בבית החולים הממשלתי. קצינו היהודי המליץ לו לא להתאשפז, והוא ערק מהצבא ונדד מעיר לעיר במשך כשלוש שנים. בכפרים והערים שעבר שימש כשוחט וכמוהל, ונשאר שבועיים בלבד בכל מקום, עד שמושל עיר מסוימת הזמינו להתגורר בעירו, שם זכה להגנה מלאה מפני חיילי הצבא
העות'מאני שחיפשו אחריו. לאחר שנתפס במסגרת תרגיל הסחה שערכו לו חיילי הצבא העות'מאני, ייעץ לסגן הקצין האזורי, שפיקד על הפלוגה, איך לשכך את כאבי שיניו, וזה האחרון שיחררו בתמורה.
לאחר שאביו נפטר בשנת 1917, חזר לעמדיה ומונה על ידי הקהילה היהודית ומושל המחוז לכהן כחכם באשי וכאב בית הדין המקומי. במסגרת תפקידו זה, שימש גם כחזן, כדרשן, כשוחט וכמוהל, ועמד בראש "תלמוד תורה אבידני". בתקופה זו עמד בקשר עם הרב ששון כדורי, החכם באשי של עיראק, ועם בית הדין הגדול בבגדאד. כן עמד בראש מפעל העלייה לארץ ישראל וסייע לעליית משפחות לישראל. בשנת 1918 לערך נישא לזלפה מזרחי, ונולדו להם שלושה ילדים. בהמשך נישא לרבקה הלוי ונולדו להם 12 ילדים.
כשהיה בן 39, ביקר פייסל הראשון מלך עיראק בעמדיה, והרב אבידני נמנה כנציג היהודים לברך את המלך, לצד נציג המוסלמים ונציג הנוצרים. כשהגיע תורו, בירך את המלך בעברית, וסגנו של פייסל, יאסין האשמי, אמר לו כי לא הבין מה אמר. הרב אבידני השיב לו כי היהודים לא מתקבלים לבתי הספר הממשלתיים. כוונתו הייתה לרמוז למלך ולפמלייתו שהיהודים לא שולטים בערבית בשל אי יכולתם ללמוד בבתי הספר הממשלתיים, והאשמי הבין את הרמז, ובתוך מספר ימים הוציא פייסל צו לפיו מחויבים בתי הספר הממשלתיים לקבל לשורותיהם תלמידים יהודים.
לאור פרעות תרפ"ט בארץ ישראל, התושבים המוסלמים בסביבת עמדיה רצו לעשות פרעות כנגד היהודים. בשל כך הרב אבידני פנה למושלי המחוזות ולשר המשטרה, כדי שיעניקו הגנה לקהילה היהודית, והם אכן נענו לבקשתו והציבו מאות שוטרים שהגנו על הקהילה היהודית.
החל משנת 1926, החל להשפיע הרב אבידני על משפחות יהודים בעמדיה לעלות לארץ ישראל, ואף סייע להן בהשגת ויזות עיראקיות ממושל המחוז בעמדיה, שהיה ידידו. בתוך שמונה שנים, העלה ארצה כ-50 משפחות. לאחר שנכח בתקרית שבה דקר מוסלמי סנדלר יהודי, החליט לעלות גם הוא ארצה. הוא שלח מכתב למשה מתתיהו, שעלה לפניו מעמדיה, בבקשה שיפנה ליצחק בן צבי, ששימש בזמנו כיו"ר הוועד הלאומי, כדי לסדר עבורו ויזה אנגלית. לאחר שקיבל לידיו את הוויזה האנגלית, ביקש מידידו, מושל המחוז, שינפיק לו ויזה עיראקית. תחילה סירב, בשל הרצון שהרב אבידני לא יעזוב את עמידה, אך לבסוף הנפיק לו ויזה, וחתם עליה יחד עם הקאדי המקומי.
בסוף שנת 1933 (בחודש טבת ה'תרצ"ד) יצא עם משפחתו מעמדיה למסע בן שלושה חודשים, שבסופו הגיע לחיפה. בליל בדיקת חמץ של אותה השנה הגיע עם משפחתו לעיר העתיקה ירושלים, שם מונה לשמש כמנהיג יוצאי עמדיה. לאחר עלייתו, את מקומו בתפקיד ראש הקהילה בעמדיה החליף יוסף יששכר.
בשנת 1934 נפגש לראשונה עם יצחק בן צבי וזלמן שזר, ובאותה שנה חיבר שיר על ארץ ישראל וסיימו במילים: "על יד השר נשיאנו, בן צבי יצחק". בן צבי הזמין את הרב לביתו, וזה האחרון העניק לו כמתנה כתובה בת 900 שנים. באותה הזדמנות אמר לבן צבי: "קח עפרון ונייר ורשום: "בשנת תשי"ג תיבחר להיות נשיא מדינת ישראל". כשלבסוף נבחר בשנת ה'תשי"ג לנשיא המדינה, הזמינו בן צבי לביתו, כדי להזכיר לו מה רשם בפתק.
בשנת 1938, לאחר ששכנתו המוסלמית זרקה רימון לעבר ביתו, ולאור תקריות לאומניות נוספות כלפי יהודים, כינס את מועצת זקני עדתו, והחליטו יחד לרכוש קרקע בשכונת זיכרון יוסף, לשם עבר עם בני משפחתו ומשפחות נוספות. ביתו היה ממוקם מתחת לבית הכנסת 'הנביא יחזקאל' של קהילת יוצאי עמדיה, שם המשיך לשמש כרב וכמנהיג העדה, כמורה, כשוחט, כמוהל, כדרשן וכפוסק הלכה, ואף ייסד בשכונה תלמוד תורה לילדי עדתו.
מספר פעמים ביקרו בביתו יצחק בן צבי, שמחה אסף, ויוסף יואל ריבלין, כשהוא משמש להם כמקור למחקר אתנולוגי.
בחודש כסלו ה’תשל"ב קיבל את עיטור "יקיר ירושלים" במעמד נשיא המדינה, על פעילותו למען בניין ירושלים. למרות העיטור שקיבל, לא ענד מעולם את סיכת הזהב של אות יקיר העיר.
הלך לעולמו בישראל בכ"ט בתמוז ה'תשמ"א.
אחיו, הרב בצלאל אבידני, שימש כרבה הראשי של דיארבקיר, אחיו, הרב בנימין אבידני שימש כרב הראשי של חבל זיבר עד ברזאני, ואחיו, הרב ישראל אבידני היה מנהיג רוחני בעיר שוש.
חיבוריו.
כתב מספר חיבורים, בהם פיוטים ושירים.
חוקרים ידועי שם כיצחק בן צבי, פרופ' שמה אסף, פרופ׳ יוסף ריבלין, רפאל פטאי ואברהם בן יעקב נעזרו בספריו.
חנינא שיף
חנינא שיף (י"ט בניסן תרפ"ט, 29 באפריל 1929 - י"ח בטבת תשס"ח, 27 בדצמבר 2007) היה עסקן ציבורי ומשמש בקודש של ארבעה אדמו"רי גור, ויו"ר עמותת עלי שיח.
ביוגרפיה.
נולד בעיר אונגוואר, הונגריה, לאלימלך, צאצא לבעל ה"נועם אלימלך". הוריו התגוררו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה בגורליץ, גליציה. אך נאלצו לעקור להונגריה וקבעו מקומם באונגוואר.
במלחמת העולם השנייה שהה במחנה אושוויץ. כאשר הרוסים התקרבו הועבר למחנה בוכנוואלד, שם פגש אותו הרב ישראל מאיר לאו, שסיפר כי חנינא ארגן את חבריו לתפילה וכנתפס הוכה על ידי השומרים הגרמנים.
לאחר המלחמה עלה לארץ ביחד עם ילדי בוכנוואלד ולמד ב"ישיבת שפת אמת" בירושלים. נבחר לדובר בשם הבחורים במעמד הנחת אבן הפינה של בנין ישיבת שפת אמת.
נישא למרים, בתו של הרב שלום זאב אייזנבך, להם חמישה ילדים.
נפטר בי"ח בטבת תשס"ח ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
כמשמש אדמו"רים.
חנינא היה משב"ק של אדמו"רי גור במשך שישים שנה, כשנפטר האמרי אמת, החליט בנו הבית ישראל, להפוך את חנינא לאיש סודו ומשמשו. ממנו המשיך עם ה"לב שמחה", ה"פני מנחם" ור' יעקב אריה אלתר, האדמו"ר הנוכחי.
בראש השנה תשכ"ט, לפני קריאת התורה, הורה ה"בית ישראל" שהוא יהיה גבאי בית המדרש. בתפקיד זה היה גם הכרוז בשם האדמו"רים.
חנינא היה ממונה להדריך את האברכים הצעירים לקראת נישואיהם. ונקרא בחיבה על ידי ה"לב שמחה" "חנינא סגן הכהנים".
עוד מפעילותו הציבורית.
רבי חנינא היה גבאי צדקה. כמו כן היה ממייסדי קרן היתומים של בית היתומים דיסקין ושימש במשך כ- 30 שנה כגזבר פעיל של "בית היתומים דיסקין". יו"ר עמותת עלי שיח מיום הקמתה. תקופות ארוכות היה מוסר שיעורים בפרשת השבוע וב"פרקי אבות". כן הוא היה חבר בהנהלת גמ"ח בית ישראל ובהנהלת ישיבת נר ישראל בירושלים
עיריית ירושלים הנצחה את זכרו כשעל שמו נקרא רחוב חנינא שיף במתחם שנלר בעיר.
סקינר
סקינר (Skinner) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו פושט עור.
מרשה קולמן-אדביו
מרשה קולמן-אדביו (באנגלית: Marsha Coleman-Adebayo; נולדה ב-18 באוגוסט 1952) היא יועצת מדיניות בכירה לשעבר בסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית (EPA) הנודעת כחושפת שחיתות (whistleblower). החוק No FEAR Act נחקק בהשראת המקרה שלה בשנת 2002.
ביוגרפיה.
קולמן אדביו היא בעלת תואר דוקטור מ-MIT. לפני שהחלה לעבוד בסוכנות להגנת הסביבה עבדה באו"ם.
החל בשנת 1996 היא הגישה תלונות בטענה לפיה חברה אמריקאית כרתה ונדיום בדרום אפריקה תוך פגיעה בסביבה ובבריאות הציבור. הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית לא נתנה מענה לתלונות אלו, ולכן קולמן-אדביו דיווחה על חששותיה לארגונים חוץ ממשלתיים. כאשר המשרד להגנת הסביבה האמריקאי החליט כתוצאה מכך לא לקדם את קולמן-אדביו, היא הגישה תביעה נגד ה-EPA, בטענה על אפליה על רקע גזע ומגדר. ב-18 באוגוסט 2000 חבר מושבעים פדרלי מצא את ה-EPA אשם בהפרת זכויות האזרח של קולמן-אדביו על רקע גזע, מין, צבע וכן ביצירת סביבת עבודה עוינת על פי חוק זכויות האזרח של 1964. החוויה שלה היוותה השראה לחקיקת החוק ליידוע ואי-אפליה של עובדים פדרליים, בשנת 2002 הנודע בשם No FEAR Act (בעברית:חוק 'בלי פחד'). המדובר בחוק זכויות האזרח האמריקאי הראשון של המאה ה-21.
לאחר שהחוק אושר בסאנט, חבר הסנאט, ג'ון וורנר, התקשר אל קולמן-אדביו עוד מאולם המליאה: "גברת צעירה, אני מתקשר אליך מאולם המליאה של סנט. הסנאט של ארצות הברית העביר עכשיו את החוק No FEAR, חוק זכויות האדם הראשון של המאה הזו. עשית היסטוריה. ברכות!".
במהלך ההליכים המשפטיים, קולמן-אדביו נשארה מועסקת במשרד להגנת הסביבה. בשל אבחונה כסובלת מיתר לחץ דם, המשרד אישר לה עבודה מהבית. אחרי חמש שנים של עבודה מהבית ועוד תביעה שהגישה נגדו, המשרד להגנת הסביבה דרש מקולמן-אדביו לחזור לעבודה במשרד עצמו על אף מצבה הרפואי.
קולמן-אדביו היא המייסדת והמנהיגה של הקואליציה No FEAR ושל הארגון עובדי ה-EPA נגד אפליה גזעית. בתפקידה כמנהיגת הקואליציה No FEAR ארגנה בהצלחה קמפיין של ארגוני שטח ותרמה לקידום ה- No FEAR Act. החוק אושר בתקופת הנשיא ג'ורג' בוש בשנת 2002.
כיום קולמן-אדביו חברה במועצת המנהלים של ה-National Whistleblower Center, גוף ללא מטרת רווח המוקדש להגנה על זכויות עובדים חושפי שחיתויות. ספרה הראשון "No Fear: A Whistleblower's Triumph Over Corruption and Retaliation at the EPA" פורסם בספטמבר 2011 בהוצאה Lawrence Hill Books. הספר מתאר את המסע שעברה קולמן-אדביו מהגשת התלונות בסוכנות להגנת הסביבה ועד לחקיקת החוק.