מבחינה אטימולוגית, מקורה המילה הוא: con - יחד, flict - להכות, כלומר שני הצדדים נמצאים במצב שבו הם "מכים" (עם מירכאות או בלעדיהן) יחדיו, אחד את השני.
סכסוך כפי שהוא נלמד בקורסים אקדמיים ובהכשרה מקצועית בתחום של פתרון או יישוב סכסוכים, מוגדר בדרך כלל כך: "כאשר שניים או יותר צדדים, אשר לכאורה מטרותיהם אינן מתיישבות זו עם זו, מבקשים להכשיל האחת את יכולתה של האחרת להשגת מטרותיה". הגדרה אחרת היא "מציאות שבה אנשים או קבוצות תופסים את צורכיהם, ערכיהם או
שאיפותיהם כעומדים בסתירה עם אלו של האחר".
סכסוך קבוצתי מתרחש לרוב בשל שאיפות מוחשיות סותרות של קבוצות, הנוגעות לטריטוריה, משאבים, מסחר, הגדרה עצמית, זכויות דתיות, ערכים חברתיים וכדומה.
ישנו הבדל בין הצמד: נוכחות והיעדרות של סכסוך, לבין הצמד: תחרות ושיתוף פעולה. במצבים תחרותיים, שתיים או יותר קבוצות הן בעלות מטרות שאינן מתיישבות זו עם זו, כך שכל אימת שאחת מן הקבוצות מנסה להשיג את מטרתה היא תמנע מן הקבוצה האחרת להשיג את מטרותיה של האחרונה. לכן, מצבים תחרותיים מעצם טבעם יוצרים סכסוך. אולם, סכסוך יכול להיווצר אף במצבים שבהם קיים שיתוף פעולה ובמצבים בהם לשני הצדדים קיימות מטרות המתיישבות זו עם זו, זאת כיוון שהדרך שבה צד בוחר להגיע אל המטרה פוגע ביכולתו של הצד השני להגיע למטרתו.
התנגשות אינטרסים, ערכים, פעולות או כיווני פעולה יכול להצית סכסוך. סכסוכים מתייחסים לקיומה של אותה התנגשות. באופן פסיכולוגי סכסוך קיים כאשר הפחתת גירוי מתמרץ אחד כרוכה בהגברת גירוי אחר, כך שיש צורך בהתאמה חדשה. המונח סכסוך מתאים מן הרגע שבו ההתנגשות מתרחשת. אפילו כאשר אנו אומרים כי קיים סכסוך פוטנציאלי, אנו מתכוונים לכך שלמעשה קיים כבר כיוון לסכסוך אף על פי שאותה התנגשות עדיין לא אירעה.
סוגים ומודלים של סכסוכים.
סכסוך תפיסתי יכול להתדרדר לחילופי מילים ולבסוף לקרב.
סכסוך יכול להתרחש במגוון רמות של ניתוח.
סכסוכים ברמות שונות אלה עשויים להיות חלק מסכסוכים בממדים גדולים יותר של ניתוח. לדוגמה, סכסוך בתוך קבוצת עבודה עשוי להוות ביטוי לסכסוך רחב יותר בארגון כולו.
תאורטיקנים טענו כי צדדים לסכסוך יכולים למשג (מלשון מושג) תגובות לסכסוך בהתאם למערכת דו-ממדית: דאגה לתוצאות האישיות ודאגה לתוצאות של הצד השני. מערכת זו מובילה להשערות הבאות:
בחברות מערביות מטפלים בדרך כלל טוענים כי ניסיון למצוא פתרונות שיש בהם תועלת לשני הצדדים בסכסוך מוביל לתוצאות הטובות ביותר, אבל גישה זו עשויה להיות מוטעית בתרבויות רבות באסיה.
מספר תאורטיקנים מזהים מספר שלבים עוקבים בהתפתחות סכסוך.
לעיתים קרובות קבוצה מוצאת עצמה בסכסוך בגלל עובדות, מטרות, שיטות או ערכים. חיוני לזהות ראשית את סוג הסכסוך המתרחש כדי שיהיה סיכוי לנהל את הסכסוך לקראת פתרונו. לדוגמה, קבוצה תתייחס לעיתים קרובות להנחה כאל עובדה.
הסכסוכים הקשים ביותר לפתרון הם אלה שבהם הסכסוך הוא על רקע ערכי. סביר יותר שסכסוך המתרחש על רקע עובדתי, או על רקע הנחות סותרות, יגיע לפתרונו מאשר סכסוך על רקע ערכי. זאת היות שקשה מאוד להוכיח כי ערך כזה או אחר "שגוי" או "נכון".
במקרים מסוימים קבוצה הנמצאת בסכסוך עשויה להפיק תועלת ממגשר כדי לזהות את סוג הסכסוך.
אנשים הדוגלים בפתרון סכסוכים בדרכים לא אלימות פתחו דרכים רבות לפתרון סכסוכים חברתיים ופוליטיים ללא צורך בשימוש באלימות או בכפייה.
דוגמאות.
לסכסוכים רבים מאוד קיים רקע דתי, אתני או גזעי. כך למשל הסכסוך בצפון אירלנד, הסכסוכים בבוסניה ובקוסובו כך גם הסכסוכים בארץ ישראל, בכורדיסטן, בלבנון, בדרפור וברואנדה.
סכסוך בין-מעמדי הוא נושא מרכזי בהגות המרקסיסטית.
רוברט סולו
רוברט מרטון סולו (Robert Merton Solow; נולד ב-23 באוגוסט 1924) הוא מקרו-כלכלן אמריקאי יהודי הידוע בעיקר בזכות חקר הצמיחה הכלכלית, זוכה פרס נובל לכלכלה ב-1987.
קורות חייו.
רוברט סולו נולד בברוקלין, ניו יורק. ב-1940 החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בגיל 16 לאחר שזכה במלגה. הוא למד סוציולוגיה, אנתרופולוגיה וכלכלה במשך שנתיים אך משמלאו לו שמונה עשרה שנים, החליט להתגייס לצבא. הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה וסולו הוצב בצפון אפריקה ולאחר מכן באיטליה ושוחרר באוגוסט 1945.
לאחר שחזר לארצות הברית נישא ושב להרווארד, הפעם כדי להתמקד בכלכלה. מורו היה וסילי לאונטיף, בעצמו זוכה פרס נובל בכלכלה. ב-1951 השלים את עבודת הדוקטורט שלו ובמקביל לכהונה קצרה כמרצה באוניברסיטת קולומביה, הצטרף לסגל המחלקה המפורסמת לכלכלה של MIT - מוסד אשר היה ביתו מאז עד פרישתו ב-1995 וכפרופסור אמריטוס מאז.
ב-1987 זכה בפרס נובל לכלכלה על "תרומתו לתאוריה של צמיחה כלכלית".
תרומתו לכלכלה.
בשנות החמישים והשישים פיתח סולו מודל של צמיחה כלכלית, שמקובל לראותו כמודל הנאו קלאסי של הצמיחה. העבודה התאורטית מציגה פונקציית ייצור הקושרת בין תשומות - הון ועבודה - לתוצר לאומי גולמי ולאופן שבו הוא משתנה, או צומח לאורך הזמן.
סולו לא הסתפק בתאוריה ואמד בשנות השישים את פונקציית הייצור בארצות הברית. בין התוצאות החשובות של עבודתו הייתה ההכרה כי את חלק הארי של הצמיחה בפועל אין לייחס לעלייה בכמות ההון במשק או לשיעור הגידול של האוכלוסייה, אלא לשיפורים טכנולוגיים המאפשרים לעובד נתון לייצר יותר באמצעות כמות הון נתונה. לפני פרסום מאמריו של סולו בנושא, מקובל היה להתייחס רק לגידול בהון ועבודה כגורמים לצמיחה. סולו הראה שהגורם השלישי, הנקרא מאז "השארית של סולו" הוא העיקרי. את השארית הסביר על ידי שינויים טכנולוגיים אקסוגניים.
תוצאה חשובה אחרת היא הנייטרליות לאורך זמן של אותם שיפורים טכנולוגיים: סולו הראה שטכנולוגיה אינה משנה את היחס לפיו מתחלק התוצר בין העובדים לבעלי ההון.
ביחד עם עמיתו ל-MIT פול סמואלסון, תרם סולו נדבכים נוספים לתאוריה הכלכלית הרווחת של העידן, המודל הנאו-קלאסי. בין השאר תרם לפיתוח התאוריה של עקומת פיליפס ושילובה בתמונה הנאו-קלאסית הכוללת.
תרומה חשובה נוספת של סולו למקרו-כלכלה ולפונקציית הייצור היא הוספת משאבים טבעיים כגורם ייצור, בנוסף על הון, עבודה וטכנולוגיה.
פרט לעבודתו המדעית, התנסה גם בכלכלה מעשית כשהיה חבר במועצה המייעצת לנשיא קנדי בין 1961 ל-1963.
טאז השד הטאזמני
הליקופטר
תנתוס
תומס האסלר
אקה הומו
אקה הומו (בלטינית: ecce homo, "הנה האיש"), הן מילותיו של פונטיוס פילטוס כאשר הציג את ישו הפצוע והמעונה בפני ההמון היהודי.
אריה שנארי
אריה שנארי (שנידרמן) (1899, דניפרופטרובסק, האימפריה הרוסית (אוקראינה) - 1977) היה פעיל ציוני.
תקופת הציונות ברוסיה.
בשנת 1915 בהיותו תלמיד תיכון, הוזמן אריה שנארי ביחד עם יתר התלמידים היהודים של העיר לעבודת עזרה ליהודים פליטי מלחמה. עבודה זו קירבה אותו להשקפה ציונית. ב-1916 הצטרף לקבוצת תלמידים ציונים אשר עסקה, בהדרכתו של ישראל בר יהודה (אידלסון), בלימודי היסטוריה וספרות יהודיים. אריה שנארי נבחר לוועד הקבוצה. ב-1917 נתקבל בתור חבר ל"צעירי ציון" (קבוצה שהצטרפה ל"חלוץ") ונבחר לוועד העירוני של המפלגה. אריה התמסר במיוחד לעבודה תרבותית והשתייך לקבוצת פעילים בארגון תעמולה וערבי קריאה והרצאות ספרותיים במועדון המפלגה בעיר ובסביבתה.
ב-1917, לאחר סיום חוק לימודיו בתיכון נתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת אודסה (את לימודיו האוניברסטיים סיים בשנת 1922).
לפעולה ציונית במחתרת הצטרף באודסה בשנת 1918 ונתמנה על ידי "צעירי ציון" למדריך באחת משכונות העיר ומדי שבוע קרא הרצאות על תולדות הציונות והאידאולוגיה של המפלגה.
ב-1919 ביקר בתור שליח הוועד הגלילי של המפלגה במושבות יהודיות ובערי שדה בפלך פרסונסק, ארגן את סניפי המפלגה והרצה על נושאים ציוניים. בשנה זו נבחר לוועד העירוני של "צעירי-ציון" באודסה, והיה לאחד מדוברי המפלגה בשאלות האידאולוגיה.
בשנת 1921 נתמנה על ידי "צעירי ציון" בתור נציג המפלגה בוועד המרכזי הכלל רוסי של "החלוץ" הבלתי-לגאלי וביחד עם שמואל שניאורסון היה פעיל בארגון "החלוץ", העלייה וענייני התעמולה.
בתור חבר "ועד העזרה ליהודי רוסיה", בראשותו של המשורר שאול טשרניחובסקי, היה פעיל בעבודת עזרה בשנות הרעב (1920 - 1921).
בשנת 1922 בוועידה השלישית הכלל רוסית של "צעירי ציון" בקייב נבחר למרכז הכלל רוסי של המפלגה ולאחר שהסובייטים אסרו את חברי המרכז, ארגן מחדש את מוסדות המפלגה באודסה ונבחר ליו"ר הוועד העירוני.
בשנת 1922 גם נבחר על ידי מליאת המרכז ל"שלישית חירום" אשר קיבלה את סמכויות הוועד המרכזי הכלל רוסי (במקרה של מאסר חברי הוועד) ורכזה בידיה את כל ענייני הנהלת המפלגה בכל רחבי רוסיה. אריה שנארי ביקר בשם המרכז בערים ועיירות רבות באוקראינה וגם במוסקבה ובפטרוגרד. זמן קצר גר במוסקבה וארגן שם את הוועד הגלילי של המפלגה למרחב רוסיה הצפונית.
בשנת 1923 נתגלה על ידי הגה-פה-או הסובייטי בדירת הסתר שלו בקייב והוא נאסר באשמת "פעולה קונטרורבולוציונית (נגד המהפכה) וקשר עם ארצות קפיטליסטיות באירופה", לפי פסק דין אדמיניסטרטיבי (מנהלי- כלומר, ללא משפט) של הממשלה הסובייטית בחרקוב נשלח לשלוש שנות גלות בסיביר. לאחר טלטולים בתשעה בתי-כלא של ערים שונות, הובא לחבל נרים בצפון סיביר. הוא ועוד שני חברי "צעירי-ציון" היו הציונים הראשונים אשר הוגלו על ידי הסובייטים לסיביר.
כעבור שנה, בהתערבות גב' יקָטַרִינַה פֶּשְקוֹבָה (אשתו של הסופר מקסים גורקי), שפעלה למען שחרור אסירים פוליטיים, הוחלף פסק דינם של אריה וחבריו לגירוש מרוסיה.
התקופה בארץ ישראל.