בשנת 1995 לאחר שנים רבות של חיתוך עץ גילה גרשטיין את השימוש בלייזר, והחל חותך מתכות וצובע אותן בצבעים בוהקים הלקוחים מתעשיית הרכב. בשנים אלו החל גרשטיין לעבוד יחד עם צקי רוזנפלד בנו של אליעזר רוזנפלד, בעליה המיתולוגיים של גלריה רוזנפלד. משך שבע שנים עבדו השניים יחד ופרצו אל השוק בארצות הברית, צרפת וגרמניה עם עבודות בסדרות מוגבלות, אשר הקנו לגרשטיין את מעמדו באירופה ובארצות הברית.
שנות האלפיים וההכרה הבינלאומית.
החל מסוף שנות ה-90 ועד היום הציג גרשטיין עבודות ברחבי העולם, והתפרסם בין היתר בזכות פסלי החוצות שלו. בשנים אלו הציג יצירות שהושפעו מתחומי ספורט כגון ריצת מרתון, שחייה, רכיבת אופניים (למשל היצירות "טור דה פראנס", "חולצה צהובה", ו"ארמסטרונג" - על שמו של לאנס ארמסטרונג). בשנת 2011 הציג בגלריה מרכז הקצה תערוכה ובה דימויי אופניים שיצר במהלך שנות עבודתו בשם "בשביל האופניים". גרשטיין הושפע גם מנוף אורבני, טבע (כגון סדרת הפרות, הציפורים ואגרטלי הפרחים), והתנהגות אנושית (למשל סדרת "הראשים", נגני הג'אז וכו'). בשנת 2010 הציג במוזיאון הלאומי של ברזיל בברזיליה וכן במוזיאון המתמטיקה בגיסן שבגרמניה. סדרת הציורים שלו "ים, בוץ ומלח" הוצגה בשנת 2010 במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
בעשור השני של המאה ה-21 גרשטיין המשיך להציג תערוכות יחיד בעשרות מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם: גלריה טדסקי ברומא (2010), גלריה גוזיני במילאנו (2013), גלריה גנה בסיאול (2013), גלריה קאטו בלונדון (2014), גלריה, גלריה מונמרטר בפריז (2015), גלריה מיווה בסטוקהולם (2015), גלריה ד'ארט מאר בברצלונה (2016), גלריה גנה בבוסן קוריאה (2016), גלריה קלרמן בדיסלדורף (2017), גלריה קפופולוס ביוון (2017), גלריה פרוטס בשאנגחאי (2019), גלריה בל בדנמרק (2019), ונוספות. במקביל לתערוכותיו במחוץ לישראל, בשנת 2020 הציג בבית האמנים בתל אביב תערוכת יחיד תחת הכותרת "U-Turn".
בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי. תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו הוצגה במוזיאון TODAY ART MUSEUM [] בבייג'ינג בשנת 2017.
האמן יוצר בבית המלאכה ובגלריה שלו הממוקמים באזור התעשייה הר-טוב.
פסלי חוצות.
גרשטיין ידוע כיום בישראל ובערים מסוימות בעולם בשל פסלי החוץ שיצר. מבין יצירותיו המפורסמות ניתן למנות עשרות פסלים המקשטים את כיכרות הערים (למשל הפסל בכניסה לקניון רחובות והפרה בפארק רעננה), השיירה בגן הלאומי עבדת, פסל של לוחם רומי ברומפורד (לונדון), ופסלים שהוצבו בערים בצרפת, בקוריאה הדרומית ובסינגפור. פסלו בסינגפור הוא הפסל הגבוה ביותר בעיר, וגובהו 18.5 מטר, ומוצב במרכז העסקים של סינגפור. ברחבי קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ניתן לראות רבות מיצירותיו של גרשטיין. באוניברסיטת תל אביב מוצב פסלו "רוח החופש" המגיע לגובה חמישה מטרים.
תפישה אמנותית.
כבר בשנות ה-70 ניכרה בעבודתו של גרשטיין שאיפה ליצור אמנות שתדבר בד בבד אל עולם האמנות ואל הרחוב. התמקדותו באמנות פיגורטיבית ולא באמנות קונספטואלית נבעה בין היתר כתוצאה מרצונו "לתקשר" עם הצופה בקלות, ולחלוק עמו את תובנותיו והגיגיו אודות חיי היומיום. השימוש הנועז בצבע אשר היה חריג יחסית ולמעשה הפך מזוהה עם עבודתו נבע בין היתר מרצונו "לחקות את הטבע". גרשטיין הסביר כי כפי שבטבע פרי או פרח בוהקים מושכים אליהם חרקים, כך גם עבודתו נועדה להיות מושכת עבור הצופה. מנגד, כפי שהפרי אינו רק מושך ותו לא, אלא גם נושא בחובו ויטמינים רבים, כך גם עבודותיו מכילות, לדידו, ערך מוסף: "אני בפירוש עוסק בדימויים של צרכנות והפיתוי של הצבע הוא אסטרטגיה". כך, עבודתו "שגעון הנעליים" המתארת אשה ששיערה מורכב מנעליים היא עבודה צבעונית, אשר רק לאחר מבט שני מביעה ביקורת כנגד תרבות הצריכה המערבית. גרשטיין גורס כי באמנות "לא הכול חייב להיות כבד" וכי "יכולה להיות גם אמנות לשם הנאה", אשר מסריה העמוקים יותר, אם ישנם, חבויים.
עקרון נוסף המנחה את עבודתו של גרשטיין הוא עקרון האמנות הפורצת את גבולות הגלריה. עם עליית מחירי פסלי הקיר שלו נוכח פרסומו ומעמדו בעולם האמנות, החליט גרשטיין בשנת 2002 ליצור סדרת יצירות במחירים עממיים יותר. השאיפה לכך דמתה לשאיפתו המוקדמת של גרשטיין כבר משנות ה-60 ליצור "אמנות בגובה העיניים". כך החל גרשטיין ליצור לראשונה סדרות שאינן ממוספרות של פסלים קטנים המיוצרים בדפוס משי, המיועדים לחנויות מוזיאונים במחירים עממיים. לדעת האמן "אמנות גבוהה ואמנות נמוכה נמצאות בכפיפה אחת, וברצוני לשבור את החומה הלא-טבעית הזאת בין המוזיאון לרחוב." לדעתו של גרשטיין, אמנות צריכה להיות דמוקרטית, ולא להיות מוגבלת לעשירים. קו זה מנחה אותו ביצירת יצירות בסדרות הלא-מוגבלות במחירים זולים יחסית, וכן במיקודו בפסלי חוצות היכולים להנעים את זמנם של העוברים ושבים ברחוב.
ביקורת.
בשנים האחרונות, לאחר הצלחתו הכלכלית של גרשטיין, הובעה ביקורת כלפי עבודתו. ראשית, נוכח שימושו בצבעים בוהקים ומלאי-חיים, נטען כי הוא יוצר אמנות "דקורטיבית" ולא אמנות לשמה. כמו כן נטען כי יצירתו פסלים בסדרות מצביעה על היותו אמן "מסחרי".
לטענה בדבר היות העבודות שלו דקורטיביות במידת-מה השיב גרשטיין: "הצורות והצבעים בעבודותיי הם דרך עבורי לתקשר. כל מי שיטעם מהפרי, יגלה שאיננו רק יפה, אלא גם כולל ויטמינים. כך, יצירתי "מעגל אנושי" נראית כמו פרח גדול או כמו זר פרחים, אך מתחת מסתתרת הביקורת כלפי אופי החיים האנושיים, התובנה שאנו מגיעים משום מקום והולכים לשום מקום, ובינתיים אנו סובבים במעגל, רודפים אחרי הזנב שלנו. מי שבוחר לראות את היצירה כזר דקורטיבי, בבקשה. אך אם אתה מסתכל בדמויות המרכיבות את "מעגל אנושי" תראה כי הן לא יפות. למעשה, הן אפילו מכוערות, אבל התמונה הכוללת היא יפה ומפתה".
באשר לטענה בדבר השימוש בסדרות של עבודות מאשר בעבודות יחידניות השיב גרשטיין: "גם וורהול עשה הדפסי משי", וכי אין זה משנה אם הצייר בהכרח מצייר את העבודה בידיו או ששוליות מציירות אותה עבורו, או שהיא מודפסת. גרשטיין מאמין ש"כל אדם ראוי ליצירת אמנות, גם אם היא ברמה של דפוס משי וקונים אותה כמו שקונים בקבוק יין איכותי. יש רמות שונות. אינני בוחר למתג את עצמי כאמן לעשירון העליון בלבד, אלא גם וגם. ראוי שכולם יוכלו ליהנות מאמנות".
דודו גרשטיין
ריסט (להקה)
ריסט (באנגלית: Reset) היא להקת פופ פאנק שהוקמה ב-1995, בקוויבק, קנדה.
רבים מחבריה עזבו כדי להקים את הלהקה סימפל פלאן.
היסטוריה.
Reset הוקמה ב-1995. חברי הלהקה המקוריים היו: פייר בובייה, פיליפ ג'וליכור, צ'ארלס אנדרה קומאו וג'ין סבסטיאן בויל. השם הראשון לריסט היה Roach, אך הייתה להקה נוספת בקנדה שגם לה קראו Roach, כך שחברי הלהקה שינו את שמם ל Reset.
Reset הקליטה קלטת דמו ב-1995, הנקראה Concorned. אז בא האלבום הראשון המלא שלהם,No Worries, ב-1997, שהוקלט ב- Le Studio Morin-Heights. הלהקה צילמה קליפ לסינגל Why? ב-1998, לריסט נהיה הרכב שונה. בובייה כבר לא היה הזמר והבסיסט, וחבר חדש, אדריאן וויט מוונקובר, החליף את קומואו בתופים.
ב-2000, הלהקה הוציאה לאור את No Limits, אשר נכתב על ידי אדריאן וויט. אלבום זה הוקלט בוונקובר, קולומביה הבריטית, והופק על ידי גרג רלי.
שלושה קליפים צולמו בשביל האלבום No Limits, והם: Pollution,Pressure,and My Dream And I. דייוויד דרוזיה החליף את בובייה ב-2001, אך נשאר עם הלהקה רק 6 חודשים לפני עזיבתו להצטרף שוב לבובייה בלהקתו החדשה, סימפל פלאן.
ב-2004, ריסט הוציאה לאור את האלבום השלישי שלה, Redioactive. אלבום זה הופק, הוצג, עורבב ונערך מקצועית על ידי פיליפ ג'וליכור. כיום, לריסט יש הרכב חדש הכולל את: פיליפ ג'וליכור (גיטרה ושירה),מרטין גנדרו (תופים),וקלוד פלאמונדו (בס ושירה). Choke הוא הסינגל והווידאו החדש לאלבום זה.
במשך השנים, ריסט השתתפה בחמישה סיבובי הופעות קנדיים, וסיבוב הופעות אמריקאי אחד, The 2000 Vans Warped Tour in North America. ריסט ניגנה עם להקות כמו: גרין דיי, NOFX, Pennywise, Lagwagon, MxPx, Millencolin, Strung Out, face to face, פאפא רוץ' ו- Ten Foot Pole.
אל ורדוגו
אֶל וֶרדוּגוֹ (El Verdugo, "התליין") הוא סיפור מאת אונורה דה בלזק שהופיע בשנת 1831. לדברי הסופר, יסודו במקרה שאירע במציאות.
עלילה.
בימי מלחמת נפוליאון בספרד הוטל על פלוגתו של מפקד צעיר, ויקטור מרשאן (Victor Marchand), להשגיח בכפר עוין בשם מנדה. ימים אחדים לאחר מכן התרחשה התקוממות קשה כנגד הכובשים, וחייו של מרשאן ניצלו בזכות עזרתה של קלרה דה לאגנז (Clara de Léganès), בתו של האציל המקומי. לאחר שסוכלה המרידה הוציא הגנרל השולט במחוז, פסק דין מוות כנגד כל בני אותה משפחת אצולה. מרשאן ניסה להשיג חנינה לקלרה בתנאי שתינשא לו, אך היא סירבה לו ובחרה למות בגאווה.
הנידונים למוות ביקשו כי יושאר בחיים שריד יחיד ממשפחתם המיוחסת, לבל תיעקר זו כליל מן השורש ותיפסק השושלת. הוסכם כי כך יהיה. התנאי היה כולם לתלייה פרט לשאיר אחד. קרא המרקיז דה לאגנז לבנו בכורו, חואניטו, וציווה עליו להמית בזה אחר זה את הוריו, אחיו ואחיותיו. בלית ברירה נשמע הבן והרג בעל כורחו את כל האהובים עליו, פרט לאמו, שהפילה עצמה מעל צוק סלע כדי להקל מעט על ייסורי בנה. לאחר המעשה המחריד בחר לו הבן אישה ונישא לה, אך התאבד ביום שבו נולד לו צאצא.
הרטמן פון אואה
הרטמן פון אואה (גרמנית: Hartmann von Aue; נולד בסביבות 1160) היה מגדולי המשוררים הגרמנים בימי הביניים.
חייו.