על אף ששמה הרשמי לא שונה, נוספו בחלוף השנים שמות נוספים למבצר הצלבני ההרוס, רובם ככולם הם שיבוש של שמו הצרפתי או צורת הכתיבה הצרפתית של השם. בין שיבושים אלו ניתן למנות את השמות "חורבת דוסטרי", "חורבת דסטרוי" וכו'.
היסטוריה.
הצלבנים, שהיו שליטים זרים על עם שרובו היה שייך לדת האסלאם, היו קשורים בקשר מחייב ביותר לארצות מוצאם שבאירופה. ראשוני הצלבנים הגיעו לארץ ישראל בדרך היבשה דרך הבלקן, טורקיה וסוריה, אולם מיד לאחר המעבר של הקבוצות הצלבניות הראשונות במקומות אלו הן עוררו על עצמן את זעם השליטים המקומיים, בין אם היו נוצרים כדוגמת מלך בולגריה או קיסר האימפריה הביזנטית, ובין אם היו מוסלמים כמו הסולטאנים הטורקים באנטליה והשליטים המוסלמים של דמשק, חלב ומוסול.
נוכח איבתם של שליטים אלו, נותרו רק נתיבי השייט בים התיכון כדרך לקשר בין הצלבנים הנוצרים לארצות אירופה המרוחקות. מסיבה זו נודעה לרצועת החוף ועריה המבוצרות חשיבות רבה בקרב שליטי ממלכת ירושלים הצלבנית, ואלו דאגו לבצר היטב את ערי הנמל כמו גם את הדרכים המובילות לאורך החוף ומן החוף אל הארץ פנימה.
הנקודה בה הוקם מבצר דטרוא הייתה אחת החשובות שבדרכים אלו. היה זה מעבר צר, תחום בביצות ממזרח ובחולות והים ממערב, אשר היה חיוני לקשר בין ערי צפון מישור החוף הצלבני (עכו, צור וביירות) לבין הערים שבדרומו (קיסריה, ארסוף ויפו). אולם חשיבותה של הנקודה לא הספיקה כדי לשכנע את שליטי הממלכה לבצר אותה בצורה רצינית.
רק לאחר שבשנת 1103 הותקפה במקום שיירתו של המלך בלדווין הראשון שנפלה למארב מוסלמי, ניתנה ההוראה להקמת המבצר. במשך עשרות שנים שימש המבצר כמצודת דרכים שאיבטחה את השיירות שנעו לאורך דרך הים. עם תחילת בנייתו של מבצר עתלית העצום בשנת 1228, צורף המבצר לקו ההגנה הראשון של המבצר החדש, והפך לתחנה המתריעה על התקרבותו של צבא אויב. מיקומו של המבצר, על רכס הכורכר הגבוה מהסביבה, אִפשר למבצר למלא תפקיד זה בצורה מיטבית.
שנתיים וחצי לאחר הקמתו של מבצר עתלית הגיע לאזור אחיינו של צלאח א-דין, שליט דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא. הוא פרץ את חומות קיסריה, כבש אותה, ולאחר מכן פנה אל עבר עתלית. כאשר שמעו הצלבנים את הבשורה אודות נפילת קיסריה, וכאשר ראו את הצבא המוסלמי מתקדם לעבר מבצרם, החליטו להעביר את חיל המצב שבמבצר דטרוא אל בין החומות העבות של מבצר עתלית, ולהרוס את המצודה הקטנה שנשארה ריקה ממגנים. הסיבה למעשה זה הייתה רצונם של הצלבנים להימנע ממצור מוסלמי על המבצר הזעיר, אשר לא היה עומד בפרץ והיה מסב למגיניו אבדות מיותרות.
כך, כמאה שנים לאחר הקמתו, פורק המבצר עד היסוד בידי צאצאיהם של בוניו המקוריים.
מבנה המבצר.
מבצר דטרוא היה מסוג "מגדל נורמני": מצודה מרובעת מוקפת חומות. שטח מבנה המבצר היה 18X21 מטרים, וחלקו התחתון נחצב בסלע הכורכר. הקירות החצובים התנשאו לגובה של בין שלושה לארבעה מטרים, ומעליהם נבנתה תוספת בנויה אבנים. ממערב למבצר בוראה חצר, שרובה הוקף בחומת אבנים קטנה.
ממזרח למצודה נחצבה חצר פנימית אשר שימשה למגורי הבהמות של מגיני המבצר. בקיר המזרחי של חצר זו נחצבו בסלע 13 אבוסים. 3 אבוסים נוספים נחצבו בקיר המערבי של החצר (הקיר המזרחי של המצודה) ובקיר הדרומי נחצבו שניים נוספים. ממזרח לחצר הבהמות נחצב חפיר עמוק, המשתרע לכל אורכה של החצר. צידו המזרחי של המבצר היה היחיד בו הוקם חפיר, כיוון שזהו הכיוון הצפוי להגעת אויב מוסלמי.
בתוך המצודה ומסביבה נכרו בורות לאגירת מים, ובמקום נתגלו שרידי צינורות חרס שתפקידם היה איסוף מי הגשמים אל תוך בורות אלו.
מצפון למצודה נחצבו בסלע אורוות סוסים. בקיר החצוב ניכרת שורה של שקעים חצובים, אשר שימשו ככל הנראה לקשירות הבהמות. בפאה הדרומית של האורוות ישנה שורת שקעים בקיר ששימשו כפי הנראה לתמיכת קורות של גג עץ שקירה את המקום.
הכתובת העתיקה.
כמה מאות מטרים מדרום למבצר, על קיר חצוב בצידו המזרחי של קיר הכורכר, התגלו זוג סימנים חצובים בסלע. הסימנים שגובה כל אחד מהם כמחצית המטר, זוהו כאותיות ע'ו-ת' בכתב הכנעני הקדום, כתב דומה לכתב העברי הקדום. על פי זיהוי זה מניחים החוקרים כי מדובר בתחילתה של כתובת שחציבתה לא נשלמה מעולם, וכי האותיות הן האותיות הראשונות של המילה "עתלית". החוקרים מניחים כי כתובת זו באה לסמן את גבולה המזרחי של העיר עתלית הפיניקית.
טוק פיזין
פופאי (טיל)
פופאי הוא טיל אוויר-קרקע שפותח בישראל על ידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בע"מ. הטיל נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי ובמספר חילות אוויר זרים, כולל חיל האוויר האמריקני (תחת השם AGM-142). לטיל גם נגזרת טורבו ארוכת טווח שנטען שנעשה בו שימוש בצוללות הישראליות.
פיתוח.
הקונספט של "פופאי" ("חמודון"), טיל אוויר-קרקע מדויק מונחה טלוויזיה לטווחים ארוכים, הוגדר ברפא"ל עוד ב-1964 על ידי ד"ר צבי מאירי שעמד בראש הפרויקט עד 1975. בשנת 1969, בעיצומה של מלחמת ההתשה, הופלו ביום אחד ארבעה מטוסי חיל האוויר, ומפקד החיל ביקש מרפאל לזרז פיתוח טיל מונחה טלוויזיה, שיפגע בסוללות הנ"מ בירי מרחוק. בינואר 1972 הסתיים שלב הקדם-תכנון. כשהתברר שהמשך הפיתוח ייקח זמן ממושך ומשאבים רבים, החל פיתוחו של פתרון ביניים זול יותר, "תדמית", פצצה גולשת מנגד, עם ראש ביות טלוויזיוני פשוט יותר, נגזרת של "חמודון". בנובמבר 1974 סופקו ראשוני טילי ה"תדמית" המבצעיים לחיל האוויר. ל"תדמית" היה חלק מכריע בהשמדת מערך הנ"מ הסורי במלחמת לבנון הראשונה. כשחודשה העבודה ב"חמודון" עמד בראש הפרויקט ד"ר אהרון גיל, ואחריו, החל ב-1979 ועד סיום הפרויקט ב-1985, עמד בראשו ד"ר יוסף לוין. מפתחי "תדמית" זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1975, ומפתחי "חמודון" זכו בפרס ב-1986.
הטיל נכנס לשירות חיל האוויר הישראלי ב־1985 ומכונה בו חנית נאה. ב־1989 נרכשו על ידי חיל האוויר האמריקני 154 טילים ובשנת 1996 נרכשו עוד 54 טילים. הטיל הותאם לנשיאה במפציצי בי-52 הכבדים. הטיל המשמש את חיל האוויר האמריקני ונודע בתור AGM-142 הוא פרויקט משותף של רפאל וחברת לוקהיד מרטין. במלחמת עיראק (2003) השתמשו הכוחות האמריקנים בטיל זה מספר פעמים.
חיל האוויר האוסטרלי רכש גם כן את הטיל עבור מפציציו מדגם F-111.
כמאה טילי פופאי נמצאים בשירות חיל האוויר של קוריאה הדרומית שם הם נישאים על מטוסי הפנטום F4E. הטילים נרכשו בשנת 1997 וסופקו ב-2002.
במאי 1997 חתמו ישראל וטורקיה על הסכם המוערך בכ-500 מיליון דולר לייצור משותף של טילי פופאי ופופאי II על ידי מפעלי התעשייה האווירית הטורקית. חיל האוויר הטורקי משתמש בטיל זה במטוסי F-4 ו-F-16 שלו.
מאפיינים.
טיל הפופאי מותאם לשימוש על ידי מגוון מטוסים, החל ממפציצים כבדים ועד מטוסי קרב טקטיים. מאז כניסתו לשימוש עבר הטיל שיפורים רבים שנועדו להגדיל את אמינותו ולהקטין את עלותו. מאמצים אלו כללו שינוי של החומרים ותהליכי הייצור של כנפי הטיל והמנוע הרקטי שלו, רכיבים חדשים במערכת ההנחיה האינרציאלית, מעבד משוכלל יותר וגלאי הדמיה תת אדום משופר. הטיל מתוכנן לתקיפה מדויקת של מטרות גדולות ומרוחקות. הטיל משתמש במערכת ניווט אינרציאלית לצורך הנחייתו ובשלב הסופי לפני הפגיעה, מפעיל החימוש יכול לכוון את הטיל למטרה בדיוק רב בעזרת מצלמת טלוויזיה או ביות תת-אדום. ניתן לשלוט בטיל באמצעות מפעיל אחר, ולאו דווקא באמצעות מפעיל פלטפורמת השיגור שלו.
ג'ון סטיוארט
ג'ון סטיוארט (באנגלית: Jon Stewart; ב-28 בנובמבר 1962) הוא קומיקאי, שחקן, סופר, במאי, מפיק קולנוע ומנחה טלוויזיה יהודי אמריקאי. משנת 1999 ועד אוגוסט 2015 הנחה את תוכנית הסאטירה של ערוץ קומדי סנטרל, "הדיילי שואו".
ראשית חייו.
נולד בשם ג'ונתן סטיוארט לייבוביץ' (Jonathan Stuart Leibowitz) בניו יורק למשפחה יהודית משכילה בת ארבעה ילדים, וגדל בניו ג'רזי. אמו, מריאן (לסקין) הייתה מורה ויועצת חינוכית, ואביו היה פרופסור לפיזיקה בקולג' של ניו ג'רזי (The College of New Jersey) ובמוסד השכלה נוסף שבטרנטון. משפחתו היגרה לארצות הברית מפולין, מאוקראינה ומבלארוס.
בגיל צעיר שינה את שמו באופן לא רשמי, כך שהחליף את שם משפחתו בשמו האמצעי, מג'ונתן סטוארט לייבוביץ' (Jonathan Stuart Leibowitz) לג'ון סטיוארט. הוא מסביר זאת בשל היחסים המורכבים שהיו ועודנם יש לו עם אביו. מבחינה רשמית שינה את שמו לסטיוארט בשנת 2001. בתיכון היה חבר בלהקת בית הספר, וניגן בקרן יער. תחילה החל ללמוד כימיה בקולג' ויליאם ומרי (College of William &amp; Mary) שבווירג'יניה, אך בהמשך החליף את מקצועו ועבר ללמוד פסיכולוגיה. בעת לימודיו שיחק בנבחרת הכדורגל של הקולג' ועבד כמאמן כדורגל בבית ספר תיכון בגלוסטר שבווירג'יניה.
קריירה.
בשנת 1986 עבר לניו יורק, כדי לנסות את מזלו במועדוני סטנד-אפ, אך עד 1987 לא היה לו את האומץ לעלות לבמה.
בשנת 1989 קיבל את עבודת הטלוויזיה הראשונה שלו ככותב ל"Caroline's Comedy Hour", ב-1991, הוא הופיע בתוכנית "Short Attention Span Theater" בערוץ הקומדי סנטרל, ובשנת 1992 החל להנחות את תוכנית האירוח הראשונה של רשת MTV. ב-1993, הוא היה בין המועמדים להחליף את דייוויד לטרמן שעזב את ערוץ NBC, אך לבסוף קונאן או'בריאן נבחר.
בשנת 1999 החל להנחות את הדיילי שואו, אחרי פרישתו של המנחה קרייג קילבורן. ב-1996 קיבל סטיוארט את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט "מועדון האקסיות". ב-1998 סטיוארט הוציא את ספרו הראשון " Naked Pictures of Famous People", אוסף של סיפורים קצרים ומסות הומוריסטיות.
ב-2000 שיחק בתפקיד קטן בסרט "מטורפת מאהבה". ב-2001, זכה סטיוארט בפרס אמי הראשון שלו.