בקיץ 1940 במהלך ישיבת מפקדת בית"ר בוורשה, המליץ אחד המשתתפים בשם שוחט על הקמת התארגנות לשם לוחמה בנאצים, לאור השמועות אודות הקמתו המתקרבת ובאה של גטו בעיר. בנקודת זמן זו הם הבינו שאפסו הסיכויים למאמציהם בחודשים שלפני לעזוב את פולין, והוחלט לרכז את הכוחות לענייני ורשה בלבד. לסקר, שהיה בין מארגני ומשתתפי הישיבה, אימץ את הדברים וחבר לליאון רודל ולמאיר קלינגבייל, חברי הצה"ר, לשם הקמת הארגון הצבאי עוד בטרם הקמת הגטו. הם החלו בגיוס כספים ובמציאת מקומות מסתור לאחסון כלי נשק.
באפריל 1941 הגיעו לגטו שני אנשי בית"ר - יולק ברדנט והנס ברנדווין, שעמדו בראש היודנראט בהרוביישוב, ובפיהם הצעה לשלוח כמה מאות מאנשי בית״ר לעבודה חקלאית באזורם, על פי הזמנות של בעלי אחוזות במקום ובאישור ה"ארבייטסאמט" הגרמני. לסקר היה בין המארגנים של קבוצה זו ובקיץ 1941 יצאה התוכנית אל הפועל וכ-600 איש יצאו להרוביישוב, בהם גם מפקדים רבים מקרב חברי בית"ר.
בקיץ אותה שנה לסקר יזם, ערך והפיק יחד עם ליאון רודל את עיתון "המדינה" (כשמו של ביטאון בית"ר בפולין), לרגל יום השנה הראשון למותו של זאב ז'בוטינסקי, כדי להעלות את מורל היהודים, ובייחוד את זה של אנשי בית"ר, אשר שהו בגטו. היה זה הגיליון היחיד של העיתון שהודפס בגטו. בניגוד לפרסומים שונים שיצאו בגטו, שהוכנו תוך שימוש במכונות שכפול או באמצעים מאולתרים אחרים, ייחודו היה שהוא הודפס במכונות דפוס. מכונות הדפוס שכנו במרתף אחד הבתים בגטו, שבעליו היהודים אחסנם שם לשימוש לאחר המלחמה. בהכנת העיתון נתקלו לסקר ועוזריו במספר אתגרים, ביניהם, חוסר בדיו; כיוון שהמכונות שבתו כבר שנתיים הדיו בהן התייבש ולא היה ניתן להשיג דיו בגטו. לבסוף, תוך סיכון גבוה, הוברח דיו בידי יהודים שעבדו מחוץ לגטו. בעיה נוספת בה נתקלו הייתה העברתם של מאות החוברות שהודפסו מבית הדפוס אשר שכן ברחוב גז'יבוסקה לרחוב לשנו, מקום המפקדה. בין הכותבים בעיתון, שכלל 16 עמודים, היו: רודל, לסקר עצמו, כמו גם משה לייזרוביץ והלל זיידמן - עורכי דער מאמענט.
בשלהי סתיו 1941 נערכה ישיבה משותפת של מפקדת בית"ר ומרכז הצה"ר ובה הועלתה הצעה לאסוף את שארית הפליטה של בית"ר בגטו ולהעביר את כולה לסביבות הרוביישוב. לסקר נבחר כמי שיצא להרוביישוב לבדוק את היתכנות הרעיון ואכן בדצמבר הוא יוצא לדרך. במשך שבועיים ביקר באחוזות השונות בהן פזורים חברי בית"ר ובסיומם כינס את מפקדי הפלוגות ועוזריהם וכן את ברנדוויין לשם החלטות על הבאות. בדרכו חזרה לורשה עבר דרך לובלין.
בפברואר 1942, זמן לא רב אחרי מסעו להרוביישוב, עזב לסקר את ורשה ונוסע לצ'נסטוחובה, שם הצטרף למשפחתו, בתקווה שיוכל לסייע להם ואף לארגן שם כח התנגדות ביתר"י. בהמשך אותה שנה הוא נשלח למחנה העבודה בכפייה של קונצרן החימוש הגרמני "האסאג" בצ'נסטוכובה. הוריו ואחותו הלנה נספו בשואה
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "הבריחה", שנאבקה למען עליית פליטי השואה לארץ. במהלך פעילותו ביקר ברומניה, שם קבל על האפליה לרעה לה זוכים אנשי בית"ר בסיוע לעלייה ארצה. הוא אף נאסר על ידי הרוסים למשך חודשיים בשל פעילותו זו.
לאחר עלייתו ארצה המשיך בלימודים באוניברסיטה העברית. התגורר בתל אביב עד למותו בשנת 1963.
על שמו קיים רחוב בבאר שבע.
פהד באיו
פהד עזיז באיו (באנגלית: Fahad Aziz Bayo; נולד ב-10 במאי 1998) הוא כדורגלן אוגנדי, המשחק בעמדת החלוץ בבני סכנין.
קריירת מועדונים.
באיו התחיל את הקריירה שלו באקדמיות לכדורגל מקומיות. כאשר היה בן 16, חתם בפרולינה מהליגה האוגנדית השנייה. בסיום עונתו השנייה בקבוצה, עלה עם הקבוצה לליגת העל האוגנדית.
בינואר , באיו חתם בבילדקון מליגת העל הזמבית.
בקיץ , חזר לאוגנדה וחתם בויפרס.
ב-27 ביולי 2020, באיו חתם לארבע שנים במ.ס. אשדוד.
בינואר 2022 הושאל לקבוצת בני סכנין עד לסיום העונה על מנת לפנות מקום לזר בקבוצה. בהופעת הבכורה ב-5 בפברואר כבש גם שער ניצחון ב-1-0 על הפועל תל אביב.
קריירה בינלאומית.
ב-24 במרץ 2018, באיו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוגנדה בניצחון 1–3 נגד .
ב-19 באוקטובר 2019, באיו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
ולדימיר צ'רמיסוב
ולדימיר אנדרייביץ' צ'רמיסוב (; 2 ביוני 1871 – באזור 1938) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
צ'רמיסוב נולד ב-2 ביוני 1871 למשפחת אצולה ממחוז באקו. ב-1891 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי במוסקבה והוצב בבריגדת התותחנים ה-12. ב-1899 הוא סיים את האקדמיה הצבאית ניקולייב. ב-15 בפברואר 1900 הוא הוצב במטה דיוויזיית הקוזאקים ה-2. ב-27 במרץ 1901 הוא הועבר למטה הקורפוס ה-10. ב-26 באפריל 1903 הוא מונה לקצין למשימות מיוחדות בקורפוס ה-11. ב-2 בנובמבר של אותה שנה הוא הועבר למטה המחוז הצבאי קייב. ב-7 במרץ 1904 הועבר למלא תפקידי הוראה בבית הספר הצבאי בקייב. ב-18 בספטמבר 1908 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-7. ב-8 באוקטובר 1911 מונה למורה באקדמיה הצבאית ניקולייב.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה צ'רמיסוב למפקד הרגימנט ה-120 ולחם עמו במהלך הפלישה לפרוסיה המזרחית ולאחר מכן בקרבות ליד ורשה. ב-18 באפריל 1915 הוא הועבר למטה הארמייה ה-12. ב-16 בפברואר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-32. ב-12 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-12 ולחם עמו בהצלחה במהלך מתקפת ברוסילוב. ב-10 ביולי הוא מונה למפקד הארמייה השמינית. הארמייה שלו ספגה מכה קשה במהלך מתקפת קרנסקי. ב-18 ביולי מינה אותו אלכסנדר קרנסקי למפקד החזית הדרום-מערבית, אולם לאוור קורנילוב התנגד למינוי ולפיכך הוא נדחה. ב-11 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הארמייה התשיעית וב-9 בספטמבר מונה למפקד החזית הצפונית. עם פרוץ מהפכת אוקטובר צידד צ'רמיסוב בחשאי בקומוניסטים וסירב לשלוח חיילים מהחזית לסייע בדיכוי המהומות. למרות זאת, ב-14 בנובמבר הוא סולק מהפיקוד בהוראת ניקולאי קרילנקו ונעצר. לאחר שחרורו הוא נמלט לדנמרק ואז לצרפת שם נפטר בתאריך לא ברור בסוף שנות ה-30.
ישראל משה אולבסקי
הרב ישראל משה אולבסקי (כ"ח באלול ה'תרע"ו – ז' בסיוון ה'תשכ"ו) היה איש ציבור ואיש חינוך במסגרת אגודת ישראל, בפולין, גרמניה וארצות הברית. היה הרב של ראדזיוב עד השואה. לאחר השואה שימש כרב בברגן-בלזן וכרב העיר צלה . מרבני הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי. בהמשך היגר לארצות הברית שם ייסד מוסדות של חסידות גור.
ביוגרפיה.
נולד ליהודה אריה ולהענא רבקה. אמו הייתה בתו של הרב דוד שלמה זלמן ניימן, רבה של אושנצ'ין. אביו נפטר בהיותו בן שש, והוא נשלח ללמוד ב"חדר" בעיר ולוצלאווק. לאחר מכן למד במתיבתא בוורשה ואחר כך בישיבת חכמי לובלין הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב מנחם זמבה. לאחר חתונתו גר אצל חמיו באיזביצה קויאווסקה. ולאחר מכן כיהן כרב העיר ראדזיוב.
במהלך השואה, היה אסיר במחנה הכפייה פלצרי בצ'נסטוחובה ובמחנה הריכוז אושוויץ במהלכה איבד את כל משפחתו, אמו אשתו וילדיו למעט אחיו. לאחר צעדת המוות ומעבר בכמה מחנות ריכוז פגש את אחיו הבכור רפאל אולבסקי, במחנה ברגן-בלזן, שם התברר להם ששניהם היו אסירים באושוויץ באותו זמן בבלוקים סמוכים מבלי לדעת זאת.
פעילותו בגרמניה לאחר השואה.
ב-1945 התקיים הקונגרס הראשון לשארית הפליטה באזור הכיבוש הבריטי, ובו נבחר הרב אולבסקי לאחד משלושת נציגי אגודת ישראל בוועד מחנה העקורים ברגן-בלזן שהיה בתחילה מחנה העקורים היהודים היחיד באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. הוועד לקח אחריות ציבורית על כל היהודים באזור הכיבוש הבריטי שבגרמניה.
הרב אולבסקי היה "מסדר קידושין" במאות חתונות ויחד עם הרבנים האחרים בברגן-בלזן התיר לעגונות להינשא מחדש. גם אחיו רפאל אולבסקי היה מחברי הוועד אליו נבחר כנציג אחת המפלגות הציוניות.
הרב אולבסקי הקים בעיר צלה הסמוכה לברגן-בלזן, קהילת עקורים של יהודים פולנים, וכיהן בראשה, והקים בה את הישיבה "אור המאיר" להקמת הקהילה בצלה היה משנה חשיבות מאחר שבכוונת הבריטים הייתה להחזירם לפולין תוך הסתמכות על אי קליטתם ומעמדם כפליטים עקורים. כמו כן סייע להקמת ישיבה לצעירים ניצולי שואה בלנדסברג שנמצאה אז בדרום אזור השיפוט האמריקאי בגרמניה. גם בלנדסברג היה מחנה ריכוז ולאחר מכן מחנה עקורים. במקביל המשיך בפעולותיו הציבוריות והרבניות בוועד האזורי הבריטי ובמחנה העקורים.
פעילותו בארצות הברית במסגרת חסידות גור ואגודת ישראל.
הרב אולבסקי עבר לאמריקה ב-1950, המשיך לפעול במסגרת אגודת ישראל ולקח חלק פעיל בהנהגת שיקום חסידות גור בארצות הברית לאחר השואה. שם ייסד מספר מוסדות תורניים של חסידות גור בהם "דרכי נעם", "ישיבת מחזיקי הדת" ו"מתיבתא בית ישראל" והיה חבר הוועד הפועל והמוסדות המרכזיים של אגודת ישראל.
הרב אולבסקי שאף לעלות לא"י. בשנת 1950 היה בין הנואמים בטקס העלייה לקרקע של המושב גמזו. בשל צורכי הציבור בארצות הברית נשאר שם עד שנפטר בגיל מוקדם יחסית בארצות הברית בז' בסיון ה'תשכ"ו, (1966). לאחר מסע הלוויה גדול בניו-יורק בו נשאו דברים, רבנים ונציגי שארית הפליטה הועלו עצמותיו לישראל, כאשר המשיך מסע ההלוויה בירושלים בהשתתפות רבני חסידות גור. הרב אולבסקי נקבר בסמיכות לרבו הרב מנחם זמבה בבית הקברות הר המנוחות, בירושלים.
בשנת 2006 הונצחו הרב ישראל משה ורפאל אולבסקי בשלט על בית הכנסת בעיר צלה בגרמניה.
זליג רוסצקי