במסגרת אותה אנושיות בסיסית אין אצל אווה קילפי אף פעם ויתור תבוסתני על חסד האהבה, גם לא אגב מודעות למוגבלויותיו של האוהב. היוצרת רואה באהבה סם חיים ראשון במעלה ושיקוי המפרה עוד ועוד את היצירתיות. האהבה בשירה זו אינה רגש סטטי כלל ועיקר, אלא אירוע רב-פעמי המחדד את תובנות האדם ביחס לעצמו, לזולתו ואפילו לשפתו. למרות ריבוי המאהבים שהמשוררת מזכירה – באחד השירים הם נמנים בדיוק: שלושים ושישה –, כל אדם הנכנס לגוף וללב הוא ממילא אדם שניתנה לו ההזדמנות הברוכה להטביע את חותמו הייחודי על הסיפור הפרטי של הזולת. עם זאת, הצורך במגע עם הזולת ובקשר רגשי וגופני גם יחד אינו מסמא את המשוררת: למרות נחיצות המגע והקשר היא אינה חדלה לבחון במבט מפוכח ושקול את הצרכים השונים בתכלית שיש לאנשים, גברים ונשים, בהתקרבם אלה לאלה. ייתכן שהחרוּת המוחלטת שהיוצרת מאפשרת לעצמה לנקוט בכתיבתה איננה נובעת רק מהחברה הפינית הסובלנית, שככלל מקבלת בעניין ובשקיקה את רעיונות קילפי ומהדהדת אותם. סביר להניח כי חלק מאותה חרוּת מושתת על מודעות המשוררת לכך, שכוח החלום עולה לפרקים על הסיפוק מהתגשמותו, שעוצמתה של התשוקה עזה כמעט תמיד יותר מיישומה, ושהכמיהה הכלולה במשיכה היא חלק בלתי-נפרד מהקסם שיש במעשה האהבה. הארוטיקה מופיעה אפוא בשירת קִילְפִּי בתור חיית אהבה יפה, המעניקה כוח לבעליה והעומדת בבסיס קיומה של המשוררת, אשר רואה את עצמה כמי ש"נולדת מן הברית הזאת כמו חיית יער,/ חופשית אך בסכנת היכחדות." ביצירת אווה קילפי, משוררת של "אהבה גדולה,/ עקבות גדולים", הארוטיקה, אותה חיית אהבה, היא גם אחת מן ההזדמנויות המרובות הניתנות לאדם כדי להפגין ביחס לזולת נדיבוּת מחושבת חלקית. הנדיבוּת כדרך חיים מוחצנת במחשבותיה של קִילְפִּי וברבים מביטויי לשונה: בדיוק כמו בסלנג העברי, גם בשירתה של המשוררת הפינית האישה "נותנת", אך אף-על-פי-כן היא איננה מאפשרת לגברים שום בעלות על נשמתה ובוודאי ובוודאי איננה מניחה שישפילוה. שירי הכלות מדברים בגנות המלחמה, אולם בה בעת הם גם מעידים על המתנה הגדולה שאישה מסוגלת לתת, לדעת המשוררת, ולא בתור שפחת מין: האישה נותנת ומעניקה את גופה ומגופה לצורך יצירת חיים חדשים, היא מנדבת לגבר את מיניותה ומאפשרת למין האנושי את המשך קיומו. בתוקף תפקידה היא הנשק המטבי נגד המלחמות, שהרי יותר מכל דבר אחר היא מייצגת את החיים, את רצונם של החיים לחיות ואת כוח התחדשותם המפרה. אולם לנשים ולגברים כאחד יש דרכים רבות להיות נדיבים מלבד התמסרות פיזית ובריאת חיים חדשים, והנדיבוּת כדרך חיים איננה מוגבלת במקום, בזמן או באופן.
באותה נדיבוּת, שקילפי חיה בה את חייה וכותבת בה את שירתה, המשוררת גם מנדבת לקוראיה מידע אמין ביחס לדרכי התמודדותה האמיצה עם הזִקנה. לא מדובר בשירה זו רק בזִקנתהּ של הכותבת עצמה, אלא גם בזִקנת בן-הזוג, שבשירים אחדים כבר מת, וכן בזִקנת האם. קילפי פוסקת ביושר גמור וללא התחכמויות כי זִקנת הזולת איננה בהכרח מקילה על האדם בבואו להתמודד עם זִקנתו שלו: ברור כי לא מדובר בתהליך של התכוננות והתכווננות, וההתוודעות לניוון הכרוך בזִקנה רק מעצימה את היִראה מפניו ולפעמים גם מגבירה את הכמיהה למוות המיוחל. תפישת היחסיות והשמירה על מידת-מה של הומור מסייעים לאדם בכל זאת בהתמודדות קשה ומפוכחת זו. תובנה נוספת המסייעת ליוצרת להתמודד בכבוד עם חייה ועם קִצם הוא ההשלמה עם דרכו של העולם, בשום פנים ואופן לא עם עוולותיו שהבריות הן האחראיות להן – אדישות, רדיפת בצע, זילות חיי אדם, רעב, מלחמה והרס – אבל כן עם המוות שאין מנוס ממנו, ושאפשר לראות בו הזדמנות להתחברות מחודשת עם חברים יקרים שכבר הלכו לעולמם ועם הטבע האהוב. במבט מבעוד מועד מתגלה בבירור כי הזִקנה מחזירה לאדם את החוויות העוברות על הילד, וקִילְפִּי משתמשת בתחכום באזכור עובדה זו כדי לומר לקוראיה, שגם שעתם תגיע. בד בבד עם אמירה זו תובעת המשוררת מקוראיה התנהגות מוסרית, אנושיות בסיסית ויחס נאות לזולת: "הזִּקנה נועדה לכך/ שנבין את ילדוּתנו,/ נתפוש מהו ליפול חסר-ישע/.../ לידיהם של כאלה/ שכוחם עולה על כוחנו."
בקשת הרחבה של יחסי אנוש מורכבים, שהמשוררת דנה בהם, כלולים לא רק יחסי גברים ונשים. לצד העיסוק בחיי הזוגיות, במצבם של אנשים עריריים ובקשרים שקיימה עם אהובים, קילפי מרבה לכתוב גם על יחסי הורים-ילדים, על יחסי סבים-נכדים ועל קשרי חברוּת. כתיבתה אנושית וחמה, אם כי יש בה יותר משמץ של אירוניה, אולם אף-על-פי שהאירוניה היא אחד המאפיינים הבולטים ביותר בכתיבה זו, הרי בניגוד לאחדים מעמיתיה הפינים, קילפי איננה נוטה לגלוש לציניות גם כאשר אמירותיה מצטיינות במציאותיות מפוכחת עד כאב.
הטבע בשירתה של קילפי.
העניין השלישי המעסיק את המשוררת בחייה ובשירתה כאחד, הטבע, הוא אחד הנושאים-המושאים הראשיים של אהבתה, של דאגתה ושל יצירתה. נדמה כי אין מסר חשוב מזה, בעיני המחברת, שקילפי משתדלת להביא לקוראיה. המודעות האקולוגית של היוצרת אינה אידאולוגיה ירוקה אופנתית ושטחית, אלא תפישה המושתתת על החיים בטבע ובקרבתו בפינלנד.
שירי הטבע של אווה קילפי אינם שירים ליריים. הם אינם מייפים את הטבע, אם כי מדי פעם בפעם אפשר למצוא בהם האנשה של צמחים ושל חיות. בשירת הטבע של קילפי ההתייחסות לגדול, לחשוב ולמהותי אינה מתפרשת בשום דרך כמתן זכות לזלזל או להקל ראש בקטן, בפשוט ובנחות. היוצרת מאמינה כי בין כל החיים אמור להתקיים שוויון זכויות בסיסי, למרות ריבוי מינֵי השונִי אשר עומדים ביסודם.
רגישות המשוררת איננה מוגבלת כלפי עצמה ומקורבייה, ערנותה כלפי העוולות המתרחשות בעולמנו מאפשרת לה להיכנס בקלות לנעלי זולתה, גם כאשר מושא הזדהותה הרגעית עשוי להיות טחב, יתוש או פרפר. קשריה המסועפים של המשוררת עם עולם החי והצומח מעוגנים במציאות, שהטבע הוא בה חלק בלתי-נפרד מעולם האדם ומחייו. קילפי מרגישה תכופות כי החיים נחוו כבר מזמן, ולכן היא גם משוכנעת שעולם החי והצומח משמר ידע שהקדמה עקרה מן האדם להוותו. דיבור המשוררת מפי החיות אינו נובע מהאנשה תמימה וילדותית שלהן, אלא מהכרות מעמיקה דווקא עם עולמם של בני-האדם. ההתוודעות לעומק לאופיים האמיתי של בני-תמותה גורמת למשוררת להתכחש לפעמים אל קיומה כאדם ולהזדהות עוד יותר עם עולם החי ואף עם עולם הצומח: "אינני אדם./ מעולם לא הייתי ואינני רוצה להיות./ אני שיר מעל לעשב שלא כוסח,/ בְּצמרות אשוחים שלא נגדעו." ביסודו של הרצון להשתנות ולהזדהות עם הצומח קיים אצל קילפי הצורך לרשת את ידע החיות והצמחים ולמחזר את הידע הקיים לטובת הדורות הבאים. המשוררת אינה מתיימרת להבין תמיד היטב את החי והצומח, גם אם עיקר המסר של עולמות הטבע קבוע כבר בתוכה, אולם היא מאמינה באמונה שלמה כי ההתבוננות וההקשבה עוזרות לאדם להבין טוב יותר את סביבתו וגם את עצמו: "לעיתים רחוקות כל כך אנחנו מסתכלים לַחיוֹת בָּעיניים./ העולם בעיניהן רחב יותר מִכל הסברינו."
במשפטים דוגמת "כל חַיָּה היא נושא./ כלומר: מֶרְכַּז חַיֶּיה", בכתיבתה על מצוקותיהם של ילדים ושל קשישים ובפעילותה נגד ניסויים בחיות, חידדה אווה קילפי בארצה את המודעוּת הציבורית לסבלם של מי שזכויותיהם נרמסות יום-יום ושעה-שעה. בפינלנד נהוג לראות בשירתה, שירה מגויסת יותר משירת רוב בני דורה, אולם הדבר אינו מפחית כהוא זה מעומקה, מאיכויותיה ומערכּהּ. מתוך מעורבות פוליטית וחברתית עמוקה כותבת המשוררת בגילוי-לב מי הם בעיניה אלוהי העולם בימינו ומה דעתה עליהם: "המסחר, התַּחרוּת, הצריכה, הנשק,/ הרפואה, הטכניקה, תעשיַּת החיוֹת./ רַבּים האֵלים/ וכולם שפלים." במקום את לחם חוקה של התפילה הנוצרית 'אבינו שבשמים' מתחננת קילפי לִזכּות באופי שהיה אמור להיות שלה בתוקף היותה אדם: "תן לי את אנושיוּתי,/ תן לי היום/ את המוּסָר ואת האתיקה/ כדי שאוכל להסתכל לַחיוֹת בעיניים."
רענן ריין
רענן ריין (Raanan Rein; נולד ב-17 ביוני 1960) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין, לשעבר סגן נשיא אוניברסיטת תל אביב, וראש מרכז דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים באוניברסיטת תל אביב. ריין הוא פרופסור להיסטוריה ספרדית ולטינו-אמריקאית ומחברם של ספרים ומאמרים רבים, שהתפרסמו בשפות שונות. תחומי מחקריו העיקריים הם היסטוריה מודרנית של ארגנטינה, היסטוריה של ספרד ומערכת היחסים בין שתי מדינות אלו, תנועות פופוליסטיות באמריקה הלטינית, יהודי אמריקה הלטינית בכלל, ויהודי ארגנטינה בפרט ומשולש היחסים שבין ארגנטינה, ישראל והקהילה היהודית בארגנטינה. מחקריו הנוכחיים עוסקים בספורט ובפוליטיקה באמריקה הלטינית, בארגונים של הגנה עצמית יהודית בדרום אמריקה ובמתנדבים היהודים שיצאו מארץ ישראל למלחמת האזרחים בספרד.
חייו.
ריין, רענן נולד בגבעתיים בה גדל ולמד בתיכון "שמעון בן צבי". נשוי לד"ר מוניקה אסתי ריין ואב לשני ילדים. את דרכו החל בקריירה עיתונאית, עם גיוסו לצה"ל שירת כעורך ב-"גלי צה"ל" ולאחר שחרורו נמנה עם מייסדי היומון "חדשות". במהלך שנות ה-80 כתב מאות ידיעות חדשותיות ומאמרים במספר עיתונים בהם "חדשות", "על המשמר" ו"דבר".
אקדמיה.