המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית), הצליח לפצח עוד לפני המלחמה את הצופן המינהלי הבריטי, ועד 1940 הצליח לקרוא 30% - 50% מההודעות שנשלחו בצופן המבצעי, שהיה בשימוש קצינים בלבד (אם כי כנראה לא הצליח לפצח את הצופן שבו השתמשו קצינים בכירים). הצלחה זו גרמה לבריטים קשיים חמורים בעת המערכה בנורווגיה באפריל 1940. אף על פי שהבריטים החליפו את הצפנים באוגוסט 1940, עדיין הצליח המודיעין הימי הגרמני לקרוא חלק נכבד מהתקשורת הימית. הקושי הגדול של בעלות הברית בעת המערכה באטלנטי היה יכולתו של המודיעין הימי הגרמני לקרוא את הצופן ששימש את השיירות ותיאם בין הכוחות של בעלות הברית השונות; רק בסוף 1942 התברר לבעלות הברית סופית שהצופן אכן נפרץ ושהגרמנים קוראים עד כ-80% מהתעבורה בצופן זה, דבר שנתן לפיקוד הצוללות אתרעה מוקדמת של עשר עד עשרים שעות על תנועות השיירות. רק ביוני 1943 הוחלף סופית הצופן לצופן מתוחכם יותר, ואותו לא הצליחו הגרמנים לפצח.
פיצוח הצופן הגרמני היה תרומה חשובה ביותר למערכה באטלנטי. פיצוח הצופן היה תלוי בטעויות שתיעשנה על ידי המפעילים. מפעילים מנוסים, כמו בפיקוד הלופטוואפה כמעט ולא טעו, והצופן שלהם כמעט ולא נפרץ; הצופן שבו השתמשו אנשי הגסטפו לא נפרץ אף פעם. לעומת זאת, האחראים על השידור בצוללות היו בדרך כלל קצינים צעירים, פחות מנוסים, ששידרו תחת עומס פיזי ונפשי רב. פיקוד הצוללות היה מודע לבעיה; הצוללות צוידו בדרך כלל במכונות האניגמה המשוכללות ביותר, ובקודים מתוחכמים יותר.
למרות זאת, אחת ההצלחות הגדולות בפיצוח הקוד הגרמני הייתה במערכה על האטלנטי. על אף שהפיצוח לא היה אחיד, הרי שבמהלך 1943 כבר התקבל מידע רב, שסייע מאוד במערכה.
מבחן אישיות
יריד עולמי
ניצנה (יישוב)
מעבר ארז
מעבר ארז (בעבר "מחסום ארז") הוא מעבר גבול להולכי רגל הנמצא בצפון רצועת עזה, בסמוך לגדר המערכת של ציר הוברס. המעבר הוא מעבר הגבול היחיד בין רצועת עזה לישראל המשמש למעבר בני אדם. הוא קרוי על שם קיבוץ ארז, הנמצא בסמוך לו.
על אף מדיניות הסגר על רצועת עזה, המעבר פתוח כיום לפועלים פלסטינים מהרצועה שרוצים לעבוד בישראל ומאושרים על ידי השב"כ הישראלי.
בעת הסלמות ולחימה בשטחי הרצועה המעבר נסגר מחשש לחיי העובדים במעבר, וכענישה להנהגת החמאס.
היסטוריה.
מחסום ארז הוקם על כביש 4 מתל אביב לעזה בעקבות קביעת קווי שביתת הנשק בעקבות מלחמת העצמאות והיווצרות הגבול בין ישראל למצרים. בעקבות פינוי כוחות צה"ל מרצועת עזה לאחר מלחמת סיני, הוקם ליד המחסום הישראלי מחסום של כוחות האו"ם. המחסום שימש לקשרים בין צה"ל לרצועת עזה, כמו לצורך החזרת מסתננים, מצרים אחרים שהגיעו לישראל וכן ישראלים שהגיעו למצרים. לאחר מלחמת ששת הימים פורק המחסום והתאפשרה תנועה חופשית לאורך כביש 4 לתוך רצועת עזה והלאה לסיני. אולם בעקבות התגברות הפיגועים ברצועת עזה, הוסטה התנועה הישראלית לסיני לכביש 232, ועל כביש 4 הוצב מחסום להפנות את התנועה ולמנוע כניסה ישראלית לרצועה. מששב השקט לרצועת עזה הוסר המחסום, והוא הושב לאחר פרשת קו 300, עת הגיע האוטובוס החטוף לקרבת דיר אל בלח.
עם פרוץ מבצע צוק איתן ברצועת עזה ביולי 2014 נכנסו כוחות צה"ל ללחימה דרך אזור ארז שבצפון הרצועה.
הכניסה הקרקעית הראשונה והדחופה ביותר הייתה זו של חטיבת הנח"ל דרך ארז שכן כוחות הנח"ל נטרלו את ירי הרקטות המסיבי מצפון הרצועה אל עבר דרום הארץ.
אזור התעשייה ארז.
בשנת 1970 הוקם ליד המעבר אזור התעשייה ארז, שבו הועסקו פועלים ישראלים ופלסטינים. בשנת 1972 היו באזור 11 מפעלים שבהם הועסקו כ-200 פועלים. לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה החלו הפלסטינים בהתקפות טרור על אזור התעשייה, שהתבטאו בירי תלול מסלול, פיגועי חדירה ופועלים שתקפו את מעסיקיהם. בעקבות התקפות טרור אלה נסגרו מפעלים רבים ובסופו של דבר אזור התעשייה ננטש.
בצד הפלסטיני של המעבר היו חנויות ודוכני מסחר פלסטינים, אך אלה נהרסו אחרי שבחסותם נחפרה מנהרת טרור ששימשה לפיגוע חדירה לאזור התעשייה. תוכנית ההתנתקות הביאה לסגירתו הסופית של אזור התעשייה.
פיגועי טרור במעבר ארז.
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה אירעו במעבר ובסמוך אליו עשרות פיגועי טרור שבוצעו על ידי ארגונים פלסטינים וכללו ירי, השלכת רימונים ומטענים מאולתרים, הנחת מטעני חבלה וירי רקטות.
אמיקוס קארואו
אליהו רחמים זיני
אליהו זייני
אליהו זיני
נויה רימלט
נויה רימלט (נולדה ב-1965) היא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ופעילה חברתית ישראלית.
ביוגרפיה.
נויה רימלט גדלה ברמת גן והיא נכדתו של אלימלך רימלט. שירתה בגלי צה"ל כמפיקה בחטיבת החדשות. למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. את התואר השני עשתה במסגרת תוכנית המשפטנים של הקרן החדשה לישראל באמריקן יוניברסיטי שבארצות הברית עם התמחות בזכויות אדם במשפט האמריקאי והבינלאומי. כתבה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב, שהתמקד בהצגה ביקורתית של הפמיניזם המשפטי בארצות הברית ובישראל והישגיו וכשלונותיו בקידום מעמדן של נשים.
ב-1993 הקימה רימלט את "המרכז לסיוע משפטי בזכויות אזרח" בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, קליניקה משפטית ראשונה מסוגה שפעלה במסגרת פקולטה למשפטים בישראל. הקליניקה, אותה ניהלה עד 1999, התמקדה במתן סיוע משפטי ליחידים ולקבוצות בתחום של זכויות אדם ואזרח, תוך שילובם של סטודנטים למשפטים בהיבטים השונים של הפעילות. בשנים אלה התמקדה פעילות המרכז בעיקר בקידום זכויותיהן של חולי נפש, ילדים ונשים וכן בביסוס מעמדן של זכויות חברתיות וכלכליות כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות. במאה ה-21 ממשיך פרויקט קליני זה לפעול באוניברסיטת תל אביב תחת השם "הקליניקה לזכויות אדם".
תחומי ההוראה והמחקר של רימלט מתמקדים במשפט פלילי וכן בניתוח פמיניסטי ביקורתי של המשפט והיא עוסקת בהוראתם של קורסים וסמינריונים שונים בתחומים אלה כגון משפט ופמיניזם, מין, מגדר ומשפט פלילי וכן שוויון ומגדר בשוק העבודה ובמשפט הפלילי. מחקריה בעשור השני של המאה ה-21 התמקדו בתופעה של סרבנות מצפון בקרב נשים בישראל, בחוק למניעת הטרדה מינית ובתופעה של אלימות נגד נשים בישראל.
רימלט שימשה פעמיים כעורכת כתב העת "משפט וממשל".
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
ברכה פלאי
ברכה פֶּלִאי (20 בדצמבר 1892, סְטארוֹביץ', פלך קייב, רוסיה – 22 בפברואר 1986, בגבעתיים) הייתה מו"לית ישראלית, מייסדת הוצאת הספרים מסדה והמנהלת שלה במשך עשרות שנים.
תולדות חייה.
תחילת דרכה.
פלאי נולדה בשם בְּרוֹנְיָה קוּצְנוֹק (ברוסית: Броня Куценок) לשמואל קוצנוק ושרה לבית רביצב בכפר סְטארוֹביץ' (ברוסית: Старовичи; באוקראינית: Старовичі), מצפון-מערב לקייב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הבת הבכורה מתוך שבעה ילדים, ביניהם אפרים ( קוצנוק) קינן. אביה היה סוחר עץ אמיד, שסיפק עץ לקרונות הצבא הצארי, ואמה הייתה בעלת חנות המכולת בכפר.
בילדותה הקשיבה לשיעורי תורה, תלמוד ועברית שקיבלו אחיה ממורה פרטי. בגיל 6 זכתה למורה פרטי משלה שלימד אותה לקרוא יידיש, עברית ורוסית. ב-1905 החלה ללמוד בגימנסיה בקייב, אולם נאלצה, עקב פרעות, לשוב לכפר. היא המשיכה בלימודיה ב-1907, וסיימה אותם בהצלחה שלוש שנים לאחר מכן. בהמשך סיימה בית ספר גבוה למסחר בקייב. פלאי יצאה עם אמה החולה בשחפת לטיפולים בסן רמו ובטירול, אולם מצבה של האם החמיר והיא נפטרה. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שהתה פלאי בסטארוביץ', לשם הגיע מאיר פיליפובצקי (1894–1958) כמורה לילדים היהודים. השניים התאהבו ונישאו באוקטובר 1914, למרות התנגדות משפחתה. הבן אלכסנדר נולד בשנת 1915.
באותה השנה ייסדה וניהלה גימנסיה יהודית לבנים בעיר מאלין (Малин), צפונית לז'יטומיר. המהפכה הבולשביקית גרמה לבריחת יהודים רבים לעיר, ולבית ספרה נרשמו 400 תלמידים.
התקדמות הכוחות הבולשביקים אילצה את המשפחה להימלט מן העיר חזרה לכפר, וכיוון ששניהם נחשבו קפיטליסטים (מאיר הקים בעיר מפעל לשקים) לא יכלו לחזור בעקבות ניצחון הבולשביקים.
באחת מן הנסיעות של מאיר, שבהן הוביל סוכר לאודסה, הוא פגש במנחם אוסישקין, שהציע לו לעלות לארץ ישראל על סיפון האנייה "רוסלאן" שהייתה יוצאת משם ליפו. אובדן מקור ההכנסה, מלחמת האזרחים וחינוכו הציוני של מאיר גרמו למשפחה לעזוב את אוקראינה והם עלו לארץ ישראל דרך קהיר ביולי 1921 בלא שידעו דבר על תנאי המחיה בארץ אז.
בארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בעיר הצעירה תל אביב והתערתה בחוג החברתי והספרותי המתפתח של העיר. ברוניה עברתה את שמה לברכה, ובשנת 1922 נולדה בתה שרה. באוגוסט אותה שנה פתחה ברכה ספרייה ציבורית בשם "אחיעבר" בשני חדרים מושכרים בשדרות רוטשילד. המיזם התאפשר בעזרת הלוואה בסך 30 לירות שלקחה מאחד הבנקים. משלוח הספרים הראשון (בעברית, רוסית וגרמנית) הוזמן בברלין.
לאחר זמן מה שינתה הספרייה את שמה ל"מוריה" והחלה לשמש לזמן מה כיבואנית ומפיצה של ספרים בתחומי המדע, החקלאות וההנדסה לחנויות הספרים המעטות שהתקיימו אז בארץ ישראל. הוצאת הספרים דביר הייתה שותפה במוריה.
ב-1923 ארגנה פלאי תערוכה של ספרים עבריים שהודפסו ביישוב, בעקבות פנייה של גדוד מגיני השפה, שהוקם באותה שנה ופעל לביסוס וחיזוק השפה העברית ביישוב.
כבר בשנת 1924 הפכה מוריה למקום המפגש המרכזי לחוג הספרותי ולאנשי הרוח של תל אביב. בנוסף, הפכה הספרייה לאחד מן המשווקים הסיטונאים הראשיים של ספרים מיובאים ומקומיים ביישוב. פלאי הנהיגה את שיטת המכירה ב"תשלומים" ופתחה סניפים נוספים של "מוריה" בירושלים, חיפה, פתח תקווה וטבריה.
גדוד מגיני השפה