בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, קרוב לרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיירה בראשית ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הוסב בית הכנסת המקומי למחסן פחם, הוחרם רכוש מיהודי היישוב, והם נחטפו לעבודות כפייה.
בסתיו 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל. מספר יושביו הגטו הגיעו ל-כ-1,540 איש, ובהם פליטים רבים. מאות מיושבי הגטו שולחו בחורף 1941 למחנה עבודה בפשדמושצ'ה, בו הועסקו בתנאים קשים.
באוגוסט 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול. 27 יהודים נורו במקום, מספר בעלי מלאכה שעברו סלקציה שולחו לגטו לודז', וכל יתר היהודים שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
פרשקה
אנה ברודה-הלר
אנה ברוידה-הלר
פשדבוז'
פשדבוז' (בפולנית: Przedbórz; ידועה גם כפשדבורז') היא עיירה במחוז ראדומסק שבפרובינציית לודז' בפולין, על גדת נהר פיליצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
פשדבוז' נזכרת לראשונה בשנת 1145, כיישוב בבעלות מנזר, ובשנת 1370 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1638 פגעה בעיירה שרפה גדולה, ובשנת 1660 הוחרבה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 הייתה העיירה ליישוב גבול בין שטחי פרוסיה ואוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 הפכה העיירה למוקד תעשייה אזורי.
יהודי פשדבוז'.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-16.
מרבני העיירה היה ר' נתן נטע אייבשיץ - בן אחיו של ר' יהונתן אייבשיץ.
מתחילת המאה ה-19 הפכה העיירה למרכז חסידי חשוב. פה נולד ר' יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") לאביו ר' אשר שהיה מגיד בעיירה. בעיירה נוסדה חסידות פשדבורז' על ידי ר' ישעיה מפשדבוז', שנולד בשנת תקי"ח (1758). הוא שימש כאדמו"ר בעיירה החל מפטירת רבו ("החוזה מלובלין") בשנת תקע"ה (1815). החסידות התקיימה עד ימי השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים מתוך כ-5,800 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ונותרו בה כ-2,800 יהודים. עם כניסת הגרמנים אליה, רצחו בה יהודים באופן אקראי, וחטפו גברים יהודים לעבודות כפייה שכללו בניית גשר על הפיליצה וחציבת אבנים.
בתחילת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו בשלהי 1941. עם הגעת פליטים יהודים לגטו, הגיע מספר יושביו באביב 1942 לכ-4,300 איש.
ב-9 באוקטובר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבעיירה לגטו ראדומסק, ומשם שולחו כעבור יומיים למחנה ההשמדה טרבלינקה. את בית העלמין היהודי בעיירה הרסו הגרמנים, וריצפו במצבותיו את מדרכות היישוב.
לאחר השואה שבו לעיירה 9 יהודים, ששרדו את המלחמה במקומות מסתור. כולם נרצחו כעבור זמן מה בידי פולנים לאומנים, ובכך באה כליה מוחלטת על היישוב היהודי בעיירה.
הפנסים האדומים
הפנסים האדומים (בסינית מפושטת: 大红灯笼高高挂; בסינית מסורתית: 大紅燈籠高高掛) הוא סרט משנת 1991 בבימויו של ג'אנג יי-מו ובכיכובה של גונג לי. הסרט הוא עיבוד של הרומן משנת 1990 "נשים ופלגשים" של סו טונג.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורה של אישה צעירה שהופכת לפלגשו של גבר עשיר בתקופת שרי המלחמה. הסרט ידוע בשל השימוש העשיר בצבעים ומראותיו המרהיבים.
אף על פי שהסרט עבר את בדיקת הצנזורה הסינית, הוא נאסר להקרנה בסין במשך תקופה.
עלילה.
הסרט מתרחש בשנות ה-20 בסין, בתקופת שרי המלחמה, כמה שנים לפני מלחמת האזרחים הסינית. סונגליאן (גונג לי) בת ה-19 נישאת לגבר ממשפחת צ'ן העשירה, לאחר שאביה מת והשאיר את משפחתה חסרת כל. היא אשתו הרביעית, או ביתר דיוק - פלגשו השלישית - ומכונה הגברת הרביעית של הבית. כשהיא מגיעה לאחוזתו המפוארת, היא זוכה לקבלת פנים מלכותית, כולל מסאז' ברגליים ותאורה מרהיבה מפנסים אדומים, וכן ביקור מבעלה הטרי, האדון צ'ן (מא ג'ינוו), אשר פניו לעולם אינם גלויים לחלוטין.
סונגליאן מגלה במהרה כי לא כל הפלגשים מקבלות את אותו היחס המפנק. למעשה, האדון מחליט כל יום מחדש עם מי הוא יבלה את הלילה, והיא זו שתקבל את הפנסים האדומים, טיפולי הרגליים, וכבוד מהמשרתים. נוהג זה גורם לתחרות מתמדת וקשה בין נשות הבית.
הגברת הראשונה, יורו (ג'ין שויאן), נראית מבוגרת כמעט כמו האדון עצמו. מכיוון שהיא ילדה בן שנים קודם לכן, היא עכשיו חיה את חייה בשקט ובדידות, כאשר אין היא כבר בין הנבחרות. הגברת השנייה, ז'ויון (קאו קוויפן), מתיידדת עם סונגליאן, ומחמיאה לה על יופייה ונעוריה. היא נותנת לה משי יקר במתנה, ומזהירה אותה מפני הגברת השלישית, מיישן (הא קאיפי), זמרת אופרה לשעבר, שמתקשה להתמודד עם העובדה שהיא כבר לא הצעירה וה"טרייה" מבין נשות הצעצוע של האדון. אך סונגליאן מגלה שזוהי בעצם ז'ויון שאין לסמוך עליה - היא מתוארת כבעלת פנים של בודהה, אך לב של עקרב.
סונגליאן מעמידה פנים שהיא בהריון כדי לקבל את מירב תשומת לבו של האדון, ולהגדיל את סיכוייה להרות באמת. אך ז'ויון רוקמת מזימה לחבול במאמציה יחד עם משרתתה של סונגליאן, ינר (קונג לין), אשר מוצאת תחתונים מוכתמי דם של ומגלה שההריון הוא שקרי.
בתואנת דאגה לשלומה של סונגליאן, ז'ויון מזמינה את רופא המשפחה, אשר מקיים רומן אסור עם הגברת השלישית מיישן. הוא מאשר שההריון לא אמיתי, והאדון הזועם מצווה שפנסיה של סונגליאן יכוסו בשקים שחורים לזמן בלתי מוגבל. כדי לנקום בינר, סונגליאן מספרת שחדרה מלא בפנסים אדומים דלוקים, המראים שהיא מייחלת להיות פלגש, ולא משרתת. מתגלה גם שהיא מאוהבת באדון, ואף שכבה איתו במיטתה של סונגליאן.
עונשה של ינר היא שפנסיה נשרפים לפניה, בזמן שהיא כורעת בשלג. באקט של התנגדות, ינר מסרבת להתנצל או להפגין כניעות, אז האדון מצווה שתשאר כך, על ברכיה, כל הלילה. היא נשארת כך, עד שהיא נופלת, מעולפת. היא נלקחת לבית החולים, שם היא נפטרת. סונגליאן, בינתיים, מחליטה שטוב לה יותר ללא תשומת לבו של האדון. היא מתחילה לראות את ההרסנות שהתחרות בין הנשים גורמת, וכיצד אף אישה לא באמת זוכה בתחרות, כל אחת היא רק "חלוק" שהאדון יכול ללבוש ולפשוט כאוות נפשו.
אך בבדידותה, סונגליאן מתחילה לשקול התאבדות, גורל שהיא רואה כעדיף על חיים כפילגש. ביום הולדתה ה-20, שיכורה ודיכאונית, היא מספרת בשוגג על הרומן של מיישן והרופא לז'ויון, אשר בתורה מגלה לאדון. בהתאם למסורת, משרתי האדון גוררים את מיישן לחדר בגג הבית, ותולים אותה. סונגליאן, שכבר מדוכאת עד כאב מחייה חסרי התכלית, חווה טראומה איומה מאירועים אלה. כשבקיץ, האדון מביא אישה חדשה, צעירה אף יותר, לביתו - הסרט מראה את סונגליאן מסתובבת בחצר האחוזה בבגדי תלמידת בית ספר, כאשר היא אבדה את שפיותה לחלוטין.
ביקורת.
הסרט כונה "אחד מהסרטים המכוננים של שנות ה-90" על ידי ג'ונתן קרו מ-Allmovie. המבקר ג'יימס בררדינלי מנה את הסרט כמספר 7 ברשימת הסרטים הטובים של העשור. באתר RottenTomatoes הדירוג של הסרט הוא 96%. אך היו גם מספר קטן של ביקורות שליליות - הל הינסון מהוושינגון פוסט אמר שהסרט "פושר".
הסרט גם הולל בעבור האסתטיקה האמנותית שלו. דסון האו מהוושינגטון פוסט כתב ש"מבחינה אסתטית טהורה, הפנסים האדומים" הוא סרט מרהיב", וג'יימס בררדינלי כתב ש"התענוג לעיניים רק מגביר את הכוח הרגשי של הסרט". ג'ון הרטל מ-Film.com כתב שהפנסים האדומים הוא "הסרט הכמעט-מושלם, כזה שמזכיר את הטוהר הוויזואלי של הסרט האילם".
ישנם מבקרים הטוענים כי הסרט הוא ביקורת מוסווה על סין המודרנית, אף על פי שהבמאי עצמו מכחיש זאת. על פי קרו, "המאבק המתמיד על כוח שמונע כל שמץ של אחדות בין הנשים מספק מטפורה הולמת לחברה המרוסקת של סין שלאחר המהפכה". גם בררדינלי טוען טענה דומה, באומרו ש"סונגליאן היא האינדיבידואלית, האדון הוא הממשלה, ומנהגי הבית הם החוקים של המדינה. זוהי שיטה ארכאית שמתגמלת את מי שמשחק על פי החוקים והורסת את מי שעובר עליהם".
העיתונאי הסיני והפעיל החברתי דאי קינג אמר על הסרט שבדומה לסרטים מוקדמים רבים של ג'אנג יי-מו, הסרט מתחנף יותר מידי לטעם המערבי.
מל רוזנברג
מל רוזנברג (נולד ב-12 בנובמבר 1951) הוא פרופסור למיקרוביולוגיה החוקר את תחום הריחות בכלל והבאשת בפרט באוניברסיטת תל אביב וב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
ביוגרפיה.
מלווין רוזנברג נולד בויניפג שבקנדה וגדל באוטווה. עלה לישראל ב-1969 וקיבל את תואר הבוגר מן האוניברסיטה העברית ב-1973. את תואר המוסמך (1975) והדוקטור (1982) שלו בנושא מיקרוביולוגיה של הנפט תחת הנחייתו של ודוד גוטניק הוא קיבל באוניברסיטת תל אביב. המאמר שלו מ-1980 בנושא הידבקות של חיידקים לטיפות הנפט נהיה למצוטט ביותר בשנת 1991 בעקבות מלחמת המפרץ.
המשך עבודתו נערך גם כן באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לרפואה ורפואת שיניים יחד עם השיתופים באוניברסיטאות בחו"ל כמו אוניברסיטת רוצ'סטר, אוניברסיטת פנסילבניה, הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ואוניברסיטת טורונטו.
בעקבות התעניינותו בתחום הבאשת מאז אמצע שנות ה-80 פותחו במעבדתו תכשירים דו-שלביים לשטיפת פה והוא אחראי גם על פטנט התכשיר שמטפל בריח מן הנעליים, דאודורנט הניתן לשימוש במקלחת ותשלובת נגד ריח חיידקי. בעקבות מחקרו פותח על סמך תרכובות גופרית הקשורות למחלה.
תחומי עיסוק נוספים.