בין השנים 1974 ל-1976 נמצאו 14 פרטים, אולם נראה היה כי כולם זכרים. מקרה זה חיזק את הסברה שכל נקבות הקאקאפו מצאו את מותן בידי טורפים בעת הקינון, ושהמין נידון לכליה. כל הפרטים שגילתה המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד בין 1951 ל-1976 הועברו לעמק מרוחק ומוקף הרים, שפני השטח שלו מורכבים מטרשים וצוקים. אולם, אפילו בתנאי שטח קשים אלו היו מצויים טורפים (בעיקר סמוריים), ובשנת 1976 נעלמו הקאקאפו מהעמק, למעט מספר זכרים ששרדו באזורים הצוקיים והלא-נגישים ביותר של האזור.
אף על פי שהמסעות לחיפוש הקאקאפו יועדו לאי הדרומי, ולפרקים גם לזה הצפוני, בין 1951 ל-1977 לא הגיעה אף משלחת לאי סטיוארט, וזאת אף על פי שעובדים מטעם הממשלה צפו שם בקאקאפו ואף אספו נוצות של העופות בשנת 1949. בשנת 1970 הצליח צייד איילים לצלם קאקאפו באי ודיווח על המקרה לשומר מטעם שירות היערות, אך נראה כי זה האחרון התעלם מהדיווח. משלחת לחיפוש קאקאפו שיצאה לדרכה בשנת 1977 איתרה כבר ביומה הראשון אתר בימבום (ראו הפרק "חיזור, רבייה וגידול צאצאים") וכן סימנים לנוכחות קאקאפו. במהרה אף התגלו כמה עשרות פרטים, זכרים ונקבות. ב-1980 שוחררו באזור כלבי-גישוש כשמחסום-פה על פיהם; הללו הביאו ללכידה של מספר עופות, ביניהם נקבות. גודל האוכלוסייה הכללי הוערך ב-100 עד 200 פרטים.
אף על פי שבאי לא חיו סמוריים ולא היה ידוע על טורפים אחרים, החלו חתולי בר להרוג בקאקאפו בקצב מדאיג, ובשנים 1980 ו-1981 הועברו שלוש נקבות וזכר אחד משם לאי מוד. בין 1977 ל-1982 הרגו חתולי הבר כ-50% מהקאקאפו שאותרו בסטיוארט. על כן, בשנת 1989 הועברו אחד עשר זכרים ושבע נקבות לאי האוטורו (Hauturu), שממנו סולקו החתולים בשנת 1980. בשנת 1955 צנחה אוכלוסיית הקאקאפו והוערכה בכ-50 פרטים בלבד, מתוכם כ-19 נקבות.
תוכנית השיקום וההשבה לטבע.
בשנת 1989 יצאה לדרכה התוכנית להבראת אוכלוסיית הקאקאפו. היות שבשבע השנים בהן היו העופות באי האוטורו לא הייתה רבייה, החלו העובדים בתוכנית השיקום לספק מזון נוסף לחלק מהנקבות, בתקווה שהמזון יזרז את רבייתן. ארבע נקבות הטילו ביצים בשנת 1991, ושני גוזלים גדלו בהצלחה. הקאקאפו שבאי קודפיש התרבו לראשונה בשנת 1992, אך הבשלת הרימו שהייתה צפויה התעכבה; שלושה גוזלים שסבלו מתת תזונה נלקחו לגן החיות של אוקלנד, ושם מתו שניים מהם. השלישי, נקבה לה ניתן השם "הוקי" (Hoki), גודלה בהצלחה בידי האדם ובבגרותה שוחררה לאי מוד.
סופר המדע הבדיוני דאגלס אדמס והביולוג מארק קרווארדיין סיקרו את תוכנית השימור של הקאקאפו בשנת 1989 במהלך סדרת מסעות שמימן ה-BBC ונערכו במשך מספר שנים ברחבי העולם. מסעות אלו הובילו להפקת סדרת תסכיתי רדיו ולאחר מכן גם לכתיבת הספר "הזדמנות אחרונה לראות" שאחד הפרקים בו עוסק בקאקאפו. ביקורם של אדמס וקרווארדיין משך תשומת לב בינלאומית לקאקאפו והגביר את מאמצי השימור שלו.
בשנת 1997 הזדווגו מספר קאקאפו באי קודפיש. גם במקרה זה הרימו לא הבשיל בזמן המצופה, אך בשל מזון נוסף שניתן לאמהות הגיעו שלושה גוזלים לבגרות. פרט זכר, שנקרא על שם ריצ'רד הנרי, הוחזר מהאי האוטורו למוד בשנת 1996, ובשנת 1998 הוא נעשה לאב לשלושה גוזלים - הגוזלים הראשונים שלהם גנים מגוונים יותר מהאי הדרומי זה שנים.
בעוד האיים קודפיש והאוטורו היו נקיים מטורפים גדולים, בשניהם הייתה נפוצה החולדה הפולינזית הקטנה יותר. בתחילה, לא היה ידוע לאחראי השימור כי גם החולדה הפולינזית טורפת את ביצי הקאקאפו וגוזליו ומתחרה עמם על מקורות מזון. לאחר שנתגלתה התופעה והשפעתה, ננקטו צעדים כדי לנקות את קודפיש מחולדות; באותו הזמן הוחלט גם להעביר את הקאקאפו מהאוטורו למוד, לא רק בשל הימצאות החולדות באזור, אלא גם משתי סיבות אחרות: שני גוזלים בלבד הגיעו לבגרות באי (וגם זאת לאחר מתן מזון נוסף לנקבות), ופני השטח הטרשיים הקשו את התנהלות מאמצי השימור. למרבה האירוניה, דווקא העברה זו - שבוצעה בגלל חוסר ברבייה כביכול, הניבה הפתעה בנושא זה בדיוק: כשהציפורים נתפסו באי האוטורו כדי להעבירן בשנת 1999, נקבה שלא נראתה משנת 1984 נמצאה כשהיא דוגרת על שלוש ביצים. ההדגרה הושלמה באופן מלאכותי ושלוש נקבות בקעו. בשנת 1998 הועברה אוכלוסיית האי קודפיש לשהות בת שנתיים ב"אי פרל" ( Pearl Island; "אי הפנינה") הסמוך, ובזמן זה הורעלו כל החולדות בקודפיש. על אף שגם באי פרל היו בנמצא חולדות וציפורי הווקה (Weka; "Gallirallus australis") הטורפות, בשנת 1999 הטילו חמש נקבות ביצים באופן בלתי צפוי; הביצים הועברו להדגרה מלאכותית, וחמישה גוזלים בקעו. בתוך שלוש שנים זינק גודל האוכלוסייה הכללית מ-50 ל-62 פרטים.
בשנת 2001 ניבאו המדענים כי בעונת הרבייה הבאה יניב הרימו באי קודפיש יבול פירות רב - יבול שיהווה תמריץ לרביית הקאקאפו. הם העבירו את כל 21 הנקבות בגיל הרבייה לקודפיש. 24 גוזלים הגיעו לבגרות בתחילת 2002; בעונת רבייה אחת אוכלוסיית הקאקאפו זינקה ב-39%, מ-62 ל-86 פרטים, ובעונת הרבייה 2008–2009, שהייתה מוצלחת במיוחד, עברה האוכלוסייה לראשונה את רף 100 הפרטים.
בשנתיים שלאחר מכן, הרימו לא הניב פירות רבים וכתוצאה מכך, הקאקאפו לא התרבו. בניסיון להגביר את קצב הרבייה בלי קשר ליבול הרימו, הועברו מספר פרטים, מתוכם רבים שבקעו בעונת הרבייה של 2002, לאי צ'אלקי, שבו עצי אשור רבים. ב-2004 מתו שלוש נקבות שנדבקו מחיידק "Erysipelothrix Rhusiopathiae", ובכך ירד גודל האוכלוסייה מ-86 ל-83 פרטים.
מצב נוכחי ועתיד המין.
אוכלוסיית הקאקאפו שנשארה נמצאת תחת מעקב תמידי של הקבוצה להבראת הקאקאפו, במטרה לשמר את המין. ההצלחה היחסית של מאמצי השימור נזקפת לפיקוח על רביית העופות שנשארו. הקאקאפו מועברים לעיתים בין ארבעת האיים - קודפיש, מאוד, אנצ'ור וצ'אלקי - כדי להגן עליהם מטורפים וכדי להגדיל את סיכויי הרבייה שלהם. זכרים המוערכים כעקרים מוחזקים בנפרד מהנקבות כדי למנוע פגישות חיזור שלא יניבו תוצאות. כציפור היחידה שנולדה באי הדרומי, ל"ריצ'רד הנרי" הייתה חשיבות גדולה למגוון הגנטי; גוני נוצותיו צהובים יותר מאלה של העופות האחרים, וה"בימבום" שלו שונה במקצת. על אף שהחל משנת 1998 הוא היה הורה לשלושה גוזלים - שני זכרים ונקבה - הוא לא הראה עניין בהכרת נקבות חדשות, עד מותו ב-2010.
הפריה מלאכותית נשקלת החל משנות התשעים כאמצעי להאצת הרבייה, אך היא נמנעת בעקבות קושי באיסוף זרע; ניסיון מוקדם לאיסוף זרע נעשה באמצעות בובה דמוית נקבת קאקאפו שהורכבה על גבי רכב צעצוע הנשלט מרחוק - נקבת הקאקאפו המדומה התקרבה לזכרים באמצע תצוגת הלֶק שלהם. טכניקות אחרות כללו גירוי חשמלי לאחר אלחוש, וכן שיטה חדשה יחסית - עיסוי באזור הרבייה. שיטה זו, שהצלחתה גוברת והולכת, הביאה לגילוי ממצאים חדשים בנוגע לרביית הקאקאפו. לדוגמה, התגלה כי לזכרים רבים זרע לא תקין או שהם עקרים לחלוטין. איכות הזרע הירודה, ככל הנראה מפאת זיווג קרובים כתוצאה ממצב "צוואר בקבוק" אליו נקלעה האוכלוסייה - מצב המפחית מאוד את השונות הגנטית בין הפרטים השונים, יכולה להסביר את שיעור הפוריות הנמוך שנצפה בעונות הרבייה האחרונות, בעיקר בקרב הזכרים.
לנקבות ניתנים תוספי מזון בתחנות האכלה פרטיות, בתקווה שאלו יגרמו להן להטיל אחת לשנה, ולא אחת למספר שנים. לעיתים נלקחים גוזלים מאמותיהם במטרה לעודד הטלה שנייה; נקבות זקנות יותר יכולות לשמש בתפקיד "אם מאמצת" ולגדל את הגוזלים בהצלחה. גוזלים אחרים מודגרים באופן מלאכותי ומגודלים בידי אדם. המעקב אחר הקאקאפו מתבטא גם בניטור קפדני של הקנים. במטלה זו משתמשים באמצעים טכנולוגיים שונים, החל בטלוויזיה במעגל סגור ועד עין אלקטרונית המתריעה כאשר האם עוזבת את הקן בחיפוש אחר מזון. בזמן זה נע צוות השימור אל הקן ועוטף את הביצים ברפידה חמימה כדי לשמור על חומן.
אף על פי שהעתיד נראה ורוד יותר - עם גידול באוכלוסייה מאז שנת 1997 ו-24 גוזלים שבקעו בשנת 2004, עדיין נתון הקאקאפו בסכנת הכחדה חמורה; דוגמה הממחישה את אי היציבות של עתיד המין כולו היא המוות הפתאומי של שלוש נקבות ביולי 2004 - שכן כשאוכלוסיית המין כולו כוללת עשרות פרטים בלבד, לכל פרט ופרט חשיבות מכרעת. עונת הרבייה הלא צפויה של 2005 הניבה 26 ביצים, מתוכן 11 הופרו. חמישה גוזלים בקעו לבסוף. אף שאחד הגוזלים מת וגם פרט זכר אחד מת בחורף 2005, צמחה האוכלוסייה בצורה איטית אך יציבה, ועמדה בשנת 2006 על 86 פרטים. בשנת 2015, עמדה האוכלוסייה על 125 פרטים. בשנת 2016, שנחשבה כשנה מוצלחת מבחינת הקאקפו, בקעו 34 גוזלים, שהביאו את מספר הפרטים ל-157, עלייה של 28%.
בין השנים 1997 ל-2005 צמחה האוכלוסייה הבוגרת מ-50 ל-83 פרטים, כשמתוך ה-83, 45 היו זכרים ו-38 נקבות; החוקרים מנסים, בהצלחה יחסית, לצמצם את היחס המספרי בין הזכרים ולנקבות ולקרבו ל-50:50 (ראו הפיסקה "היחס המספרי בין המינים") וזאת בדרך של מניעת גישת נקבות חזקות למקורות מזון בלתי מוגבלים, כך שיטילו יותר ביצי-נקבות מזכרים. ניסוי זה מצליח, והיחס אכן מתקרב לעבר ה-50:50. החוקרים סבורים, על פי מודל מתמטי שבו הם משתמשים, כי הפיכת האוכלוסייה מוטת הזכרים לאוכלוסייה שוויונית תצמצם מ-12 עד ל-109 שנים את הזמן שבו יהיה הקאקאפו נתון בסכנת הכחדה, וזאת בהנחה שמאמצי השימור לא יתקלו במכשולים חדשים.