וינקה (שם מדעי: "Vinca") היא סוג צמח במשפחת ההרדופיים הכולל 5 מינים. המין וִינְקָה עֶשְׂבּוֹנִית (שם מדעי: "Vinca herbacea") הוא היחיד שגדל בר בארץ. המינים פלורה גדולה ("Flora major") וופלורה קטנה ("Flora minor") הם צמחי תרבות נפוצים.
תיאור ותפוצה.
הווינקה היא לרוב צמח עשבוני משתרע ולעיתים בן שיח ירוק עד רב שנתי ומקורה באירופה, צפון-מערב אפריקה ודרום-מערב אסיה. שני מינים, בהם הווינקה העשבונית, הם בני חלוף (החלק שמעל הקרקע מת בחורף).
גבעולי הווינקה דקים ומשתרעים באורך של מטר עד שניים ומסתעפים לשלוחות של 20 עד 70 סנטימטרים.
העלים מנוגדים, אזמליים עד ביצתיים בצורתם, שפתם תמימה, 9–1 סנטימטרים באורכם, 6–0.5 סנטימטרים ברוחבם.
הפריחה מופיעה ברוב ימות השנה, פשוטה בצורתה, ברוחב של 7–2.5 סנטימטרים. חמשת עלי הכותרת, לרוב סגולים (ולעיתים לבנים) מחוברים בבסיסם ויוצרים מעין צינור.
המפוחית (הפרי) מכילה זוג זרעים. כאשר המפוחית בשלה היא נפתחת לאורך התפר המצוי בצד אחד לשם פליטת הזרעים. בעקבות השבחה קיימים זנים רבים של וינה גדולה וקטנה בצבעי פריחה ועלווה שונים.
הווינקה צומחת בתנאי שמש מלאה עד צל מלא, עמידה ביובש ובקור ואינה רגישה לעודף השקיה.
ניתן להרבות את הווינקה על ידי ייחורים המשרישים בקלות במים.
המינים וינקה גדולה ווינקה קטנה נחשבים באזורים רבים, אליהם הובאה הווינקה כצמח נוי, כעשבים שוטים וכצמח פולש. זאת בשל הצמיחה וההתפשטות המהירה החונקת לעיתים צמחי-בר מקומיים. המדובר בעיקר בחלקים מאוסטרליה, ניו זילנד ובחוף קליפורניה שבארצות הברית.
במקרים אחרים נחשבת הווינקה כאמצעי יעיל לעיכוב שריפות.
שימושים רפואיים.
מיני הווינקה השונים מכילים לפחות 86 אלקלואידים, לכן הם נחשבים כרעילים.
המין וינקה ורודה מגודל באופן תעשייתי, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristin) ווינבלאסטין (Vinblastin) המשמשות לריפוי מחלות לוקמיה ומחלות סרטן אחרות.
רהיט
הגדרת המושג רהיט אינה הגדרה מדויקת. על פי רוב, רהיט הוא עצם המצוי בתוך בניין, או במקום פתוח ומעוצב (גינה, רחוב) המשמש להישענות (מושבים ומיטות), אחסון (למשל, ארונות, כונניות, שידה, כיסא) או החזקת עצמים ומשטחי עבודה בגובה הרצוי מעל פני השטח (שולחן, אצטבה). מרבית הרהיטים הם ניידים ועמידים במשך שנים רבות.
יוצאים מן הכלל:
הרהיט יכול להיבנות בעיצוב אמנותי, והרהיטים נחשבים כחלק מתחום האמנות הדקורטיבית. בנוסף לשימושם המעשי של הרהיטים, הם יכולים לשמש למטרות סימבוליות או דתיות. רהיטים ביתיים, יחד עם אבזרים כשעונים ואבזרי תאורה, משמשים ליצירת אווירה נעימה ונוחה בחלל הפנימי. ניתן לייצר ריהוט מחומרי גלם רבים, כגון עץ, מתכת, פלסטיק, ואפילו קרטון.
רהיטים בתקופה הנאוליתית.
ריהוט היה חלק מהסביבה המעוצבת בידי האנושית בתרבויות שלא נדדו. ניתן לראות ראיות לשרידי רהיטים מהתקופה הנאוליתית ומאוחר יותר בעת העתיקה בצורה של ציורים, כמו ציורי הקיר שהתגלו בפומפיי;
מגוון רהיטי אבן ייחודיים נחשפו בכפר הנאוליתי שממוקם באורקני. האתר מתוארך ל-2500-3100 לפנה"ס ובשל המחסור בעץ שהיה באורקני, אנשי סקארה נאלצו לבנות באמצעות אבן, חומר זמין שניתן לעבד אותו בקלות ולהפוך אותו לפריטים שימושיים בתוך הבית. כל בית הראה רמה גבוהה של תחכום והיה מצויד במגוון נרחב של רהיטי אבן, החל מארונות, שידות ומיטות למדפים, מושבי אבן ועוד. שידת אבן נחשבה כחשובה ביותר כפי שבאופן סמלי פנתה לעבר הכניסה בכל בית, ולכן זה היה הפריט הראשון שאתה רואה כאשר אתה נכנס, מספר יצירות אמנות דקורטיביות כגון מספר כדורים חצובים באבן נאוליתית נמצאו גם באתר.
העולם הקלאסי.
ריהוט עתיק נמצא כבר בטומולוס מה-8 לפנה"ס, טורקיה. פריטים שנמצאו במקום כוללים שולחנות אוכל משובצים. ישנם גם יצירות ששרדו מהארמון האשורי מהמאה ה-8 או ה-9 לפנה"ס. השטיח העתיק ביותר ששרד, הוא שטיח פאזיריק מהמאה ה-3 לפנה"ס שהתגלה בקבר קפוא בסיביר. רהיטים עתיקים ששוחזרו ממצרים כוללים מיטות מוזהבות, כיסאות מקבר קווין, ודוגמאות רבות כגון תיבות, מיטות וכיסאות מ-2550 לפני הספירה.
לא באד&quot;ו ראש
ג'איפור
ג'איפור (בהינדית: जयपुर, באורדו: جے پور) היא בירת מדינת ראג'סטאן שבצפון מערב הודו. העיר ידועה בכינויה "העיר הוורודה".
ב-2019 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל האדריכלות שבה. בנוסף העיר כוללת שני אתרי מורשת עולמית נוספים: מכלול המבנים האסטרונומיים ג'נטאר מנטאר ומצודת אמר, חלק מאתר המורשת העולמית מצודות הגבעות של ראג'סטאן.
היסטוריה.
העיר תוכננה ונוסדה ב-1727 כעיר מוקפת חומה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני (1699 - 1744) שבירת ממלכתו עד אותה שנה הייתה עיר המבצר אמבר הסמוכה. העברת עיר הבירה התאפשרה היות שהאימפריה המוגלית נחלשה, עקב כך פחתה הסכנה להתקפת פתע על העיר ותושביה. להבדיל מאמבר ההררית, ג'איפור נבנתה במישור, על קרקעית אגם יבש, ולכן היה קל לתכננה על פי עקרונות תכנון הערים שהיו נהוגים באותה תקופה. גם כיום ניתן לראות בבירור את הרבעים השונים של העיר העתיקה מופרדים על ידי שדרות רחבות.
בשנת 1875 הורה הראג'ה, ששלט על העיר, על צביעת בתי העיר בצבע ורוד כהה, המסמל הכנסת אורחים, כהכנה לביקורו של הנסיך אלפרד מוויילס (שהפך להיות המלך אדוארד השביעי). מסורת זאת של צביעת בתי החלק העתיק של העיר שבתוך החומות נמשכת עד היום.
מאז היציאה מתחום חומות העיר העתיקה התרחבה העיר ברחבי המישור, וכיום היא עיר רחבת ממדים בה חיים כ-3.3 מיליון תושבים. חומות העיר עדיין קיימות ברובן וכן שבעת השערים המקוריים, אם כי מקצתם הורחבו למעבר משאיות.
מוקדי עניין.
בעיר נמצאים מספר מוקדי עניין המרוכזים ברובם בעיר העתיקה מוקפת החומה. אִיסוָוארִי מִינָאר סוָוארגָה סָאל - "הצריח המתנשא לשמיים". הָאוָוה מָאהָאל - "ארמון הרוחות", חזית ארמון (ללא ארמון מאחריה) דרכה יכלו נשות המלוכה לצפות בעיר ובתושביה. הסיטי פאלאס - "הארמון המלכותי", שבו עדיין מתגורר הראג'ה הנוכחי ובו מוזיאון תרבות ונשק ומוזיאון טקסטיל בו מוצגים בגדי מלכי העיר. מצפה הכוכבים גָ'נטָאר מָנְטָאר שנבנה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני בין השנים 1727–1734 והוא כיום אתר מורשת עולמית. המוזיאון המרכזי "אלברט הול" (Albert Hall Museum) שהוא העתיק ביותר במדינת ראג'סטאן ומשמש גם כמוזיאון הרשמי שלה. וכן מקדשי דת ושווקים צבעוניים רבים.
בג'איפור נמצא גם אולם קולנוע הגדול בהודו, לדברי לשכת התיירות המקומית זהו אולם הקולנוע הגדול בעולם, "ראג' מנדיר" (המקדש המלכותי) המכיל 1,237 מקומות.
בקרבת העיר נמצא ארמון ראני סיסודיה.
אל-ויהדאת
Turdoides squamiceps
יידוי פטיש
יידוי פטיש הוא ענף ספורט אולימפי, אחד ממקצועות הזריקה שבמסגרת ענף האתלטיקה. בתחרות יידוי פטיש זורקים המתחרים כדור ברזל המחובר לתיל שבקצהו ידית, המכונים "פטיש". המנצח הוא הזורק למרחק הרב ביותר. שם הענף נובע מתחרויות מוקדמות יותר בהיסטוריה, במהלכן נזרק פטיש של ממש.
תחרויות יידוי פטיש נערכו לראשונה באולימפיאדת פריז (1900). האלוף האולימפי הראשון היה ג'ון פלנגן מארצות הברית, שניצח גם בשתי האולימפיאדות הבאות, והיה היחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה 3 פעמים. התאחדות האתלטיקה הבינלאומית אישרה תחרויות לנשים בענף זה רק בשנת 1995, וההופעה הראשונה של הנשים הייתה באולימפיאדת סידני שנערכה בשנת 2000.
יש הבדל בין משקל הפטיש בתחרות הגברים למשקל הפטיש בתחרות הנשים: משקל פטיש הגברים הוא 7.257 ק"ג, ושל הנשים 4 ק"ג.
עשר מיידות הפטיש הטובות בעולם בכל הזמנים.
מעודכן ליולי 2022
עשרת מיידי הפטיש הטובים בעולם בכל הזמנים.
מעודכן לאוגוסט 2015
דבר על גדודו של איגור
אוכל אורגני
קופשטיין
קופשטיין (בגרמנית: Kufstein) היא עיר במדינת טירול אשר באוסטריה, ומרכז המחוז הקרוי על שמה. קופשטיין שוכנת בעמק נהר האין ובסמוך למעבר הגבול למדינת בוואריה שבגרמניה.
גאוגרפיה.
העיר מתפרשת על שתי גדות נהר האין. במערבה נמצאים ההרים מאיסטאלר וההאוסברג-פנדלינג, בצפונה הר תיר, הקאייזרגבירגה והשטאטברג ממזרחה ויער קופשטיינר בדרום. העיר ממוקמת בגובה של כ-500 מטרים מעל גובה פני הים, בקרבת היציאה מעמקי נהר האין האלפיים של אוסטריה ורק קילומטרים ספורים מפסגות האלפים של בוואריה.
באזור העירוני של קופשטיין נמצאת גם קאייזרטאל, העיירה האחרונה שנותרה באוסטריה ללא קשר לאזור עירוני המפקח עליה באופן כלשהו.
בתוך העיר זורמים כמה נחלים ומתחברים אל הזרם המרכזי של נהר האין. השניים הגדולים שמבין הנחלים נקראים וייסאכה וקאייזרבאך, כאשר השני מהווה את הגבול הצפוני של העיר. נחלים נוספים הם המיטרנדורפר, והקין מימין לאין, והקרויצבאך, מורסבאך ורוכן משמאלו. במרכז העיר נמצאים גם מספר הרים קטנים, ובכללם הצלרברג, פסטונגסברג, הלדנהיגל (הנקרא גם הר קאלבארין), לאוסבול וקינקפארק. בצידה השמאלי של העיר נמצאים מספר אגמים אם כי בעבר נמנו באזור מספר רב יותר של אגמים ובריכות טבעיות.
אוכלוסייה.
בקופשטיין מתגוררים כיום כ-17,000 אנשים. מספר התושבים גדל ב-14% אחוזים בין השנים 1991–2001 ובשנים 2002–2003 בשני אחוזים. בכרך, הכולל את העיר ויישובים סמוכים, מתגוררים כ-45,000 אנשים.
לפי נתונים לשנת 2001, 69.9% מתושבי קופשטיין הם קתולים, 8.9% איסלאמיים ו4.6% אוחזים באמונה פרוטסטנטית. 47.2% מהתושבים הם גברים, 52.8% הם נשים. 86.2% בעלי אזרחות אוסטרית ו-13.7% בעלי אזרחות זרה כלשהי. 17.7% מהתושבים הם ילדים מתחת לגיל 15, ו-16.9% הם מבוגרים מעל גיל 60.
בקופשטיין ישנם מיעוטים דוברי דיאלקט בווארי מערבי.