לטנדרים המקומיים ניתנה הטבת מס בדמות מס קצוב לטנדר מייבוא, שנקבע על 5,000 ל"י ליחידה, כמחצית ממחירו של ויליס עברי. התוצאה הייתה כי בשעה שטנדר הוויליס עלה 10,400 ל”י, עמד הטנדר המתחרה לעלות 13,980 ל”י.
השינוי בתעריפי המכס פורסם בנוסחו המקורי בנובמבר 1962, והליברליזציה יצאה לדרך. "ויליס קומפקט", טנדר זול על בסיס המסחרית הסגורה של ויליס, המחיר לצרכן של הדגם היה (8,675 ל”י ללא גג אחורי ומושבים לנוסעים).
במהלך שנת 1964 נמכרו בישראל 398 דגמי “קומפקטים”, שהפכו את הדגם לוויליס הפופולרי ביותר עם סך של 41% מכלל המכירות. בסך הכל מכר אפרים אילין 661 טנדרים בשנה שאחרי הליברליזציה.
סיום הייצור היה ב-1965.
דגמי ה- "ויליס ג'יפ טנדר" שירתו את קציני צה"ל בדרגת רס"ן.
דגמי "ויליס" בכל הגרסאות שהורכבו בארץ היה 11,500 יחידות
חמש נזירות וגבר אחד
חמש נזירות וגבר אחד (באנגלית: Lilies of the Field) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1963 בכיכובם של סידני פואטייה וליליה סקלה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם Lilies of the Field מאת ויליאם אדמונט בארט שיצא לאור ב-1962.
העלילה היא על מפגש בן גבר שחור וחמש נזירות גרמניות החיות בדוחק במקום נידח בנוואדה ומשוכנעות שהוא נשלח בידי אלוהים כדי לבנות להן קפלה.
סידני פואטייה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין עבור משחקו בסרט זה.
ליליה סקלה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הצילום, התסריט והבימוי.
שם הספר והסרט לקוח מהדרשה על ההר ובו משווה הנזירה מריה את הנזירות לשושנים בשדה.
הספר עובד למחזמר בשם Look to the Lilies שהוצג בברודוויי ב-1970 עם שירלי בות' בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה.
הומר סמית' (סידני פואטייה) הוא חייל משוחרר הנודד עם מכוניתו המרופטת באזורים נידחים של אריזונה ומציע את שירותיו לתיקון ושיפוץ בתים.
יום אחד הוא עוצר בחווה כדי למלא מים במכוניתו. תוך המילוי הוא מבחין בחמש נזירות עובדות בשדה. נזירה אחת המזדהה כמריה (ליליה סקלה) מסתכלת עליו בהערצה ומבקשת ממנו באנגלית עילגת ובמבטא גרמני, כי יעזור להן לתקן את הגג הדולף. הוא מסכים לכך בחוסר רצון, מקווה לתשלום ומסכים להתארח אצלם ללילה.
הן מזמינות אותו לארוחה דלה ומריה מספרת לו שהן ברחו מהמשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה דרך חומת ברלין והתגלגלו למקום הנידח הזה כדי לעזור לאנשים העניים שם.
רק מריה מדברת קצת אנגלית במבטא גרמני וקוראת לו שמידט. סמית' מתחיל ללמד את הנזירות אנגלית בסיסית ובסיום השיעור הראשון הוא שר אתם גוספל כשהנזירות מלוות אותו בפזמון במילה אמן.
מריה רואה בסמית' שליח אלוהים שהגיע אליהם כדי לעזור להם לבנות קפלה במקום. הוא מסרב בהתחלה אך מסיע אותן למכוניתו לעיירה הסמוכה. הן מפיצות את השמועה על רצונן לבנות קפלה ולאט לאט האנשים שראו את הנזירות כמוזרות מחליטים לעזור להן. בקשות לתרומות מארגונים שונים נדחות.
האנשים מהעיירה מגיעים לחווה עם רכב עמוס בלבנים. סמית' מתחיל לבנות את הקפלה וכולם מתבוננים בו אך עד מהרה מצטרפים אליו אנשי העיירה והנזירות וסמית' מסיים את העבודה בהצבת צלב על הקפלה.
סמית' חוגג עם הנזירות ומריה מזמינה אותו לבוא למיסה החגיגית למחרת. הם מתחילים לשיר שוב את הגוספל "אמן" אך תוך השירה יוצא סמית', מתניע את מכוניתו ועוזב את החווה.
Scalable Vector Graphics
אנא בקראנו
אָנָּא בְּקָרְאֵנוּ הוא פיוט שנאמר על ידי יהודי ספרד כחלק מאמירת הסליחות ביום כיפור, לאחר תפילת ערבית של יום הכיפורים. הפיוט חובר על ידי ר' דוד אבן בקודה במאה ה-11.
הפזמון החוזר בפיוט, המסתיים לסירוגין במילים "ה' שמעה", "ה' סלחה", מבוסס על התחינה שב: .
הפיוט מפרט את חטאי העם ומבקש שה' ישמע את בקשו ויסלח עליהם.
נעימת הפיוט המסורתית קצבית.
מבנה הפיוט.
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של "דוד חזק", המרמזות על שם המחבר.
הפיוט בנוי במשפטים בהם יש חזרה.
בכל משפט יש תקבולת משלימה. השיר בנוי על דרך ההקבלה. ישנה הקבלה פנימית בתוך כל אחד משני הפסוקים המרכיבים את הפזמון וכן הקבלה חיצונית בין הפסוק הראשון לפסוק השני. הקבלה דומה, פנימית וחיצונית, קיימת גם בבתי השיר.
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט, שבדרך כלל מושר על ידי הקהל, הוא המילים המבקשות שהאל ישמע ויסלח. הקהל העונה לעומת החזן אחרי כל בית בקריאה-זעקה-שירה: אָנָּא בְּקָרְאֵנוּ לְקוֹל שַׁוְעֵנוּ - ה' שְׁמָעָה, ולסירוגין: אָנָּא בְּרַחֲמֶיךָ עֲוֹן בִּצְעֵנוּ - ה' סְלָחָה.
לינקולן קוסמופוליטן
לינקולון קוסמופוליטן (באנגלית: Lincoln Cosmopolitan) הייתה מכונית סלון מפוארת, שנבנתה גם בתצורת לימוזינה, אשר יוצרה על ידי חטיבת "לינקולן" ("Lincoln Motor Company"), של יצרנית הרכב האמריקאית פורד, בין השנים 1948–1954.
לינקולן קוסמופוליטן.
בנוסף לתצורות הסלון והלימוזינה, יוצרו דגמי "לינקולן קוסמופוליטן" בגרסאות קבריולה וקופה. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים הייתה ה"לינקולן קוסמופוליטן" המכונית נשיאותית בארצות הברית. בישראל היה דגם "לינקולן קוסמופוליטן" מכוניתו הנשיאותית של הנשיא הראשון חיים ויצמן. דגמי ה"לינקולן קוסמופוליטן" התאפיינו בשמשה קדמית ביחידה אחת, ומושבים וחלונות בהפעלה חשמלית.
מכוניתו של חיים ויצמן.
בשנת 1950 העניק הנרי פורד השני, מנכ"ל חברת המכוניות פורד, לחיים ויצמן מכונית פורד לינקולן קוסמופוליטן מלכותית במתנה, אחת מתוך סדרת ייצור שכללה 18 מכוניות מסוג זה, שיוצרו על-פי מפרט מיוחד שתוכנן עבור נשיא ארצות הברית. את 17 הדגמים הנותרים קיבל הנשיא הארי טרומן. המכונית שימשה כרכב השרד הרשמי של נשיא המדינה, ונסעה בכבישי המדינה כשעל הפגוש שלה, מלפנים ומאחור, מופיע סמל המדינה, ועל הכנף הימנית הקדמית מתנוסס דגל הנשיא (דגל ששימש בעבר את נשיא המדינה והיה בעצם דגל המדינה, כאשר סמל המדינה מופיע במקום המגן דוד). לאחר מותו של הנשיא ויצמן בשנת 1952, הוצבה ה"לינקולן קוסמופוליטן" לתצוגה בבית חיים ויצמן.
מכוניותיהם של הנשיאים הארי טרומן ודוויט אייזנהאואר.
ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיה במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן של חברת פורד כמכונית הנשיאותית. הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן. גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיו מקובלים באותה תקופה, והן נצבעו בצבע שחור. תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור, והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון. אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת קוסמופוליטן. כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות. ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top). רכב זה המשיך לשמש בצי המכוניות הנשיאותיות עד 1965.
מכוניותיהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון.
ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר. מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד אותה עת. אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה. מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית. מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ. כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא. לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי. לאחר הרצח עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר. המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום. מכל הדלק שלה מוגן נגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המכל. תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג, ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר. גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 ל-46 מ"מ, ובאותה עת הוא היה המוצר העבה ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה. ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה, ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי. אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן שבמישיגן.
הלינקולן בשנות השבעים והשמונים בשירות הבית הלבן.