ב 1959 מונטגומרי חתם על חוזה הקלטות בחברת התקליטים ריברסייד, בה נשאר עד סוף שנת 1963, בדיוק לפני שהחברה פשטה את הרגל. ההקלטות מתקופה זו נחשבות על ידי חובבי והיסטוריוני ג'אז כטובות והמשפיעות ביותר של מונטגומרי. שתי הקלטות שעשה בינואר 1960 הניבו את האלבום 'The Incredible Jazz Guitar of Wes Montgomery', שהוקלט ברביעייה עם הפסנתרן טומי פלנגן, הבסיסט פרסי הית והמתופף אלברט "טוטי" הית. באלבום זה הוקלטו שתיים מהיצירות הידועות ביותר של מונטגומרי, "Four on Six" ו - "West Coast Blues".
כמעט כל האלבומים של מונטגומרי בריברסייד הוקלטו בהרכבים מצומצמים, בדרך כלל בשלישייה (עם האורגניסט שלו מימי אינדיאנפוליס, מלווין ריין), רביעייה, או חמישייה שניגנה שילוב של סטנדרטי ג'אז מהירים בסגנון הארד בופ ובלדות איטיות שקטות. "Fusion" הוא האלבום הראשון בו הקליט ווס עם אנסמבל מיתרים.
אחד שיתופי הפעולה המשמעותיים בקריירת ההקלטות של ווס היה עם וירטואוז הוויברפון מילט ג'קסון ורביעיית הג'אז מודרנית. אורין קיפניוז, המפיק של ווס, התעקש על שיתוף פעולה זה כתנאי לחתימה על החוזה הקלטות סולו של ווס עם ריברסייד.
בשנת 1964 מונטגומרי עבר לורב רקורדס למשך שנתיים, תקופה זו הניבה מספר אלבומים בהם ווס הקליט עם האורגניסט ג'ימי סמית' ועם ביג בנד "Moving Wes״, עם אורקסטרת מיתרים ״"Bumpin״ ו "
"״טקילה״," ושילוב של שניהם באלבומים": "Going Out of My Head" וגם "Dreaming California"."
מוות.
בבוקר ה 15 יוני 1968, בביתו באינדיאנפוליס, אינדיאנה, מונטגומרי התעורר ואמר לאשתו שהוא "לא מרגיש טוב". לאחר מכן התמוטט, ומת מהתקף לב בתוך דקות ספורות. מונטגומרי נפטר בהיותו בן 45 לאחר חזרה מסיבוב הופעות עם החמישייה שלו ובשיא תהילתו, לאחר שהגיע לפופולריות שרק אמני ג'אז מעטים בהיסטוריה זכו לה. הפארק באינדיאנפוליס, עיר מולדתו של מונטגומרי, הוקדש לכבודו ונקרא על שמו.
דיסקוגרפיה.
ריברסייד (1958–1964).
ההקלטות של ווס לריברסייד\מיילסטון רקורדס כוללות הקלטות של האחים מונטגומרי שנמצאות בסט של 12 אלבומים:
"Wes Montgomery: The Complete Riverside Recordings."
ספון רסט
אלמנך (כתב עת)
אלמנך הוא כתב עת ספרותי עברי. גיליונו הראשון ראה אור בסתיו 2006. עורכי כתב העת הם אור גראור ויעל טומשוב (מייסדי כתב העת), וכן פאר פרידמן.
בגיליון הראשון הופיעו בין היתר שירים מאת רוני סומק, לידור יעקב, סלי מצוינים ויחזקאל נפשי. כמו כן הופיעו סיפורים מאת יחזקאל רחמים, בלה שייר ופרק מתוך "הרביניסט האחרון", ספרו של הסופר והמבקר רן יגיל, שיצא לאור כחודש לאחר הופעת הגיליון. את הגיליון הראשון מלווים צילומיו של גלעד בנארי.
הגיליון השני של כתב העת יצא כחצי שנה מאוחר יותר (מרץ 2007), וכלל מסה מאת אורי הולנדר על שיר של המשורר הוותיק טוביה ריבנר, כמו גם שירים מאת עודד פלד, סיון בלס, נדב ליניאל, פאר פרידמן ולירז מושיוב, וסיפורים מאת ירון אביטוב, שמעון מרמלשטיין, ונועה סיון. בגיליון זה פורסמו גם טקסטים בפרוזה ושירה מאת העורכים. את הגיליון הקדים מוטו בסינית מאת ג'ואנג-דזה, וליווה אותו האמן גידי לנדן. ביוני 2006, לאחר הפוגה ארוכה, ראה אור הגיליון השלישי של כתב העת, בליווי האמן אריק ונונו. לקראת פרסום הגיליון השלישי הצטרף למערכת המשורר והעיתונאי פאר פרידמן.
את כתב העת מעצבת מיכל אליש.
מטרות וביקורת.
בדבר העורכים המופיע בפתח הגיליון הראשון, כתבו העורכים, בין היתר:
בהמשך דבר העורכים, שאלו בשם הקוראים: "איפה השירים והסיפורים? למה אני לא רואה אותם בחנויות?"; וענו:
בפתח הגיליון השני הכריזו העורכים על מהדורה אלקטרונית מורחבת לכתב העת. כמו כן הודיעו כי אחד הגיליונות הבאים יוקדש כולו ליצירות מתורגמות.
לאחר צאת הגיליון הראשון זכה כתב העת לביקורות מעורבות, לרוב במסגרת מאמרים שדנו בגל כתבי העת הצעירים שראו אור באותה תקופה, ביניהם כתם, דקה, אורבניה ומאגמה.
דלטון טרמבו
דלטון טרמבו (באנגלית: Dalton Trumbo; 9 בדצמבר 1905 – 10 בספטמבר 1976) היה תסריטאי, סופר ומחזאי אמריקני.
נמנה עם העשירייה ההוליוודית – קבוצת קולנוענים שסירבה להעיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית שחקרה חשדות למעורבות קומוניסטית ב-1947.
תולדות חייו.
טרמבו נולד במונטרוז, קולורדו, ולמד באוניברסיטת קולורדו במשך שנתיים. בתחילת דרכו כתב במגזין "ווג", והחל לכתוב תסריטי קולנוע בשנת 1937.
בשנת 1939 זכה ספרו האנטי-מלחמתי של טרמבו, "ג'וני שב משדה הקרב", בפרס ה"נשיונל בוק" ("הספר הלאומי"). מקור ההשראה לכתיבת הספר היה במאמר שקרא אודות חייל בריטי שנפצע והתעוות אנושות במהלך מלחמת העולם הראשונה. זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה ביוני 1941 הורה טרמבו לבטל את הדפסתו של הספר. טרמבו מסר לידי ה-FBI מכתבים ששלחו אליו אזרחים שביקשו עותק מן הספר, כללו הערות אנטישמיות והביעו תמיכה בשלום מיידי עם גרמניה הנאצית, משום שפקפק בנאמנותם למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
בתחילת שנות ה-40 כבר היה לאחד הכותבים בעלי המשכורות הגבוהות ביותר, בעבור עבודתו בסרטים כגון "קיטי פויל", שהקנה לו מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית עיבוד התסריט, "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), ו"ליקבינו ענבים רכים" (1945). ב-1943 כתב את התסריט לסרט "בחור ושמו ג'ו".
בשנת 1947, יחד עם תשעה תסריטאים ובמאים אחרים, זומן על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית לשם מתן עדות בדבר השפעתה של המפלגה הקומוניסטית בהוליווד. טרמבו סירב לנדב מידע, הורשע בביזוי הקונגרס של ארצות הברית, ונדון לשנת מאסר וקנס של אלף דולר. במשפטו טען שהשאלה לגבי השתייכותו למפלגה הקומוניסטית נוגדת את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, אולם בית המשפט קבע נגד טענתו זו. לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לשמוע את ערעורו הוא בילה 11 חודשים בבית הסוהר בשנת 1950.
במקביל, שמו התווסף לרשימה השחורה של אנשים החשודים כקומוניסטים שהאולפנים בהוליווד התחייבו הדדית שלא להעסיק.
לאחר מכן ניאותו כמה שחקנים ובמאים הוליוודיים, כגון איליה קאזאן וקליפורד אודטס, להעיד בפני הוועדה ולספק לה את שמותיהם של אחדים מחבריהם למפלגה הקומוניסטית. רבים מקרב אלו שהעידו נודו על ידי חבריהם ועמיתיהם, ובחלוף השנים התייחסו אליהם רבים בהוליווד בבוז. למרות זאת, טרמבו גרס כי גם אלו שנאלצו להעיד בלחץ הוועדה והאולפנים נפלו קורבן לציד המכשפות. רבים העבירו ביקורת על דעתו זו של טרמבו.
לאחר שריצה את עונשו ומחשש שיוזמן שוב להעיד בפני הקונגרס, היגרו טרמבו והוגו בטלר עם משפחותיהם למקסיקו בנובמבר 1951, בה שהה טרמבו 26 חודשים. במקסיקו כתב טרמבו 30 תסריטים תחת שמות בדויים, ביניהם Gun Crazy (1950), שנכתב תחת השם מילרד קאופמן. המרחק ממרכז העניינים בהוליווד לא הטיב עם טרמבו. מצבו הכלכלי הידרדר והוא בחר לשוב לארצות הברית.
בעבור תסריטו "האמיץ", שנכתב תחת השם רוברט ריץ', זכה בפרס האוסקר בשנת 1957.
בשנת 1993, שנים לאחר מותו, זכה באוסקר על כתיבת הסרט "חופשה ברומא" (1953). במשך שנים רווחה הידיעה לפיה איאן מקליאן האנטר כתב את הסרט, והוא אף זכה בפרס בשל כך.
בשנת 1960 הוסר החרם עליו, לאחר שאוטו פרמינגר העסיק אותו בכתיבת התסריט עבור הסרט "אקסודוס" והשחקן קירק דאגלס העסיק אותו בכתיבת "ספרטקוס". שניהם כללו את שמו בין יוצרי הסרטים.
טרמבו כתב גם לתיאטרון – מחזהו "הגנב הכי גדול בעיר" זכה להצלחה בתיאטראות ברודוויי ולונדון – ועוד מספר רומנים. אסופת מכתביו, אשר התפרסמה בספר "דיאלוג נוסף" (1978, בעריכת הלן מאנפול), זכתה לשבחים בלתי-מסויגים (אחדים מהמבקרים השוו מכתביו לאלה של וולטר) ומיצבה את דמותו של טרמבו כלוחם חירות.
בשנת 1971 ביים טרמבו את הגרסה הקולנועית לספרו "ג'וני שב משדה הקרב", בכיכובם של טימות'י בוטומס, דיאן ורסי וג'ייסון רובארדס. קטעים מן הסרט משולבים בווידאו-קליפ "One" של להקת הרוק מטאליקה משנת 1988.
אחד מסרטיו האחרונים, "פעולה ניהולית", התבסס על תאוריות קונספירציה בדבר ההתנקשות בנשיא קנדי.
טרמבו מת מהתקף לב בגיל 70. לאחר מותו זכה להערכה מחודשת, ועל פי דמותו וחייו הועלו מחזות ואף הופק סרט עלילתי בשם "טראמבו".
הערכה.
על עבודתו ב"בודדים הם הגיבורים" נכתב במעריב:
נייטרוס
שיעמום
אוסצילטור הרמוני
פרס קלרמונט
פרס קלרמונט הוא מענק הניתן אחת לשנתיים למוזיקאים ישראלים צעירים בתום תחרות הנושאת את שם הפרס.
התחרות אינה פתוחה בפני כל אחד, ורק רשימת מצומצמת של מועמדים אשר הומלצו על ידי ועדה המורכבת בין השאר מאנשי קרן התרבות אמריקה-ישראל רשאים להגיש מועמדותם. בתחרות מוענק פרס הכולל מענק כספי וכן האפשרות להקליט דיסק לצורכי הזוכה. מקור הפרס בתרומת המלחין והנדבן השווייצרי מרסל (מוריס) קלרמונט בראשית שנות ה-80. בנוסף לפרס הראשי, מוענק פרס מיוחד על ביצוע יצירה מאת קלרמונט.
תחרויות פרס קלרמונט, כמו תחרויות אחרות, נערכות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
בתחרויות הראשונות הוענקו פרסים עבור פסנתר, כינור, צ'לו וקומופוזיציה, וכיום ניתן הפרס לכנרים ופסנתרנים בלבד.
בין הזוכים בפרס בפסנתר: אסף זהר, מיכל טל, רן צמח, ארנון ארז, תומר לב, דניאל גורטלר, דוראל גולן, בוריס גילטבורג (2004), טל חיים סמנון (2006), ישי שאער (2008), תומר גבירצמן (2010), יבגני יונטוב (2012), דניאל בורוביצקי (2014) ואיתי נבון (2016). בשנת 2018 חולק הפרס לראשונה בין שני פסנתרנים, אלמוג סגל ותום בורו.