לבסוף, ביהמ"ש הדגיש כי הביקורת הפנימית פועלת בתוך הארגון ותפקידה לאסוף נתונים, להסיק מסקנות ולהמליץ המלצות לעתיד. כך ניתן לקבל מידע אובייקטיבי, מקצועי ומהימן, המסייע לשפר את השירות ולהשיא את איכותו ורמתו של המנהל הציבורי. עוד פסק כי בהשוואה לדו"ח מבקר המדינה ודו"ח מבקר העירייה אשר מפורסמים ברבים, כך נכון הדבר גם לגבי דו"ח המבקר הפנימי של משרד התחבורה. הוא הדגיש כי דווקא משום שכוחו של המבקר הפנימי פחות מזה של מבקר המדינה, יש צורך להעצימו באמצעות פרסום דוחותיו. הדו"ח נוגע לבטיחות הציבור ולכן לציבור יש עניין בו ומשכך סע' 9(ה) לחוק הביקורת הפנימית אינו אוסר לפי דין את גילוי המידע.
הדיון בערעור.
טענות משרד התחבורה.
במשרד התחבורה טענו כי מוסד מבקר הפנים הוא כלי עזר ניהולי פנימי למנהל הגוף המבוקר, ובשל זאת הוא חלק מהגוף המבוקר שנועד לשפוט את פעולתו מתוכו ולשרת את הנהלתו; בשונה ממוסד מבקר המדינה שהוא גוף עצמאי ובלתי תלוי שאחראי על הכנסת והציבור בכללותו ומקיים ביקורת חיצונית על גופים ציבוריים ומשום כך מפרסם זאת ברבים. לכן, סבורה המדינה כי דו"ח הביקורת הפנימית צריך להימסר לממונה עליו ולשר או למנכ"ל הגוף הציבורי ולא להתפרסם ברבים. טענתם הייתה כי פרסום גורף של דו"חות ביקורת פנימיים יגרע משיתוף הפעולה של הגוף המבוקר עם המבקר, יפגע ביחסי האמון שבין המבקר לממונה, ישפיע על אופן כתיבת הדו"ח ועל הנושאים שיעמדו לביקורת, ויפחית את האפקטיביות של הליך הביקורת.
לדעת המערערת דו"חות ביקורת הפנים נופלים תחת הסייגים הקבועים בחוק חופש המידע. ס'9(ב)(1) לחוק חופש המידע קובע כי רשות יכולה שלא למסור מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה. וכי יש להחיל בגדר הסעיף את "מבחן החשש הסביר לתפקוד התקין של הרשות" ולא את "מבחן הוודאות הקרובה" הבוחן קיומה של אפשרות קרובה, אם קיימת סכנה גבוהה לשיבוש חמור ורציני של הרשות, והוא מבחן דווקני יותר ממבחן החשש הסביר.
טענה נוספת שהעלתה המדינה בערעורה הוא כי המידע נופל תחת הסייג המצוי בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. הסעיף קובע כי רשות ציבורית רשאית שלא למסור מידע הנוגע לדיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין. המדינה טענה כי דו"ח המבקר הפנימי בא בגדר הסעיף בהיותו חלק מתהליך עבודת המטה וקבלת ההחלטות בתוך הארגון. ועל כן, הכלל בכל הנוגע לדו"חות של ביקורת פנימית צריך להיות מניעת גילוי, ואילו רק במקרים מיוחדים וספציפיים, שבהם יש אינטרס רב בגילוי צריך להתירו לפי סע' 17(ד) לחוק חופש המידע, דבר שאינו מתקיים בעניינו.
הכרעה משפטית.
בית המשפט העליון קבע, במסגרת פסק הדין שכתב השופט אליעזר ריבלין ואליו הצטרפו השופטים סלים ג'ובראן והשופטת אסתר חיות כי יש למסור את המידע המבוקש.
פסק הדין התמקד בשתי נקודות מרכזיות: תכלית חוק חופש המידע בכלליות ותחולתו; וחופש המידע בדוחות הביקורת הפנימית.
בית המשפט קבע כי נקודת המוצא של חוק חופש המידע היא שהרשות מהווה נאמן המחזיק במידע עבור הציבור ולכן, מחובת הרשות לגלותו. עם זאת כאשר ישנה התנגשות בין זכות חוקתית לבין אינטרס ציבורי, האחרון יגבר רק כאשר קיימת הסתברות ראויה לפגיעה ממשית באותו אינטרס.
ההכרעה מכניסה למסגרת תחולתו של החוק את דוח הביקורת הפנימי ומשכך, לא תהיה חובת גילוי כללית ובלתי מבוקרת או לחלופין חיסיון גורף, אלא נדרש מהרשות תמיד לבחון את "התכלית הראויה" לפי סע' 8 ו9 לחוק חופש המידע וכן, לעמוד בדרישת המידתיות לפי סע' 10 ו-11 לחוק חופש המידע. כלומר, נטל ההוכחה מוטל על הרשות לצורך עילת חיסיון, אך זו כמעט שאינה מהווה עילה כאשר כבר התפרסמה כתבה בעבר בעיתון "גלובס". לבסוף, ככל שמתאפשר לרשות לפעול לפי עקרון "העיפרון הכחול" על ידי השמטת שמות ופרסום תמצית ממצה, עליה לפעול לפיכך ולא לבחור בחיסיון מוחלט, אלא כאשר מלווה בנימוק משכנע לחיסיון.
נושא פסק הדין מהווה אינטרס ציבורי בעל עניין רחב מאוד כאשר מדובר ב"בטיחות הציבור" והגילוי מהווה תועלת גדולה יותר מחיסיון בכמה מובנים של עקרונות, אינטרסים וזכויות. בעוד שתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים ולתקן ליקויים העולים מדוח הביקורת הפנימית וחזקה שפועלת כך; חובת הגילוי מאפשרת לקיים את זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי (אין הציבור מחויב לקבל כ"מובן מאליו" הצהרה שהלקחים יושמו). בנוסף, הגילוי מאפשר הגשמת אינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט, מימוש עקרון שקיפות השלטון וקידום תרבות השלטון והסדר, הרחבת אמון הציבור ברשויות כאשר הפיקוח של הציבור על ידי חשיפת המידע מהווה זרז ותמריץ ליישום מסקנות המבקר.
בפן דוחות הביקורת הפנימיים – ביהמ"ש אינו מקבל את טענת המדינה בדבר "אפקט מצנן" שעשוי להוביל אליו פרסום המידע וזאת כיוון שאין חשש לפגיעה ממשית ומהותית בתפקוד התקין של הרשות הציבורית או של הליך הביקורת הפנימית. ביהמ"ש מציין שלשם כך ישנם חוקים דו-כיווניים מהמשפט המנהלי המבטיחים שעבודת המבקר הפנימי לא תושפע מפרסום הדו"חות וכן, גם על המבקר הפנימי חלה החובה למלא אחר תפקידו הקבוע בחוק; לבסוף, ביהמ"ש מכיר בכך שיש בפרסום הליך של שיפור וקידום מוסד הביקורת הפנימית מצד הציבור. משכך, הסייגים אינם חלים.
בעקבות פסק הדין.
פסק הדין משפיע על הדין הנוהג עד היום, ויש בו שימוש נרחב לאורך השנים. חשיבותו הרבה של פסק הדין באה לידי ביטוי, בין היתר, בגבולות שהוא יוצר לשימוש בסייגים האמורים לעיל ובכך שהוא מבהיר את חשיבותו של חוק חופש המידע. ניתן לראות זאת במספר נקודות מהעתירה המבהירות את האופן שבו יש להגן על הזכות למידע, גם במפגש מול זכויות אחרות –
קביעות חשובות נוספות מתוך הפסק דין מתקשרות למטרות חוק חופש המידע:
בנוסף, ישנה התייחסות חיובית מתמשכת לפרסום דוח ביקורת פנימי –
יוסי עבאדי
יוסי עבאדי (15 בנובמבר 1957) הוא עיתונאי ועורך דין מומחה בתחומי התקשורת והמדיה. הוא אחראי על תיקי התקשורת במשרד מיתר ליקוורניק גבע לשם טל. בעבר השתתף בהקמת המנהלה הממשלתית שיזמה תחרות בשוק השידורים הציבורי, וכיהן כמנהלה הראשון בין השנים 1997–1999.
ביוגרפיה.
עבאדי נולד בחיפה ב-1957. בצעירותו למד בבית הספר הריאלי בעיר ולקח חלק פעיל בתנועת הנוער "הצופים". כחלק מפעילותו בצופים היה בין השנים 1972–1973 מדריך וראש גדוד של נוער במצוקה. ב-1984 למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין בשנת 1986. את שירותו הצבאי ושירותו במילואים עשה עבאדי בגלי צה"ל בתפקידים שונים. מתגורר בהרצליה והוא אב ל-3 בנות.
קריירה עיתונאית.
עבאדי שימש בתפקידים עיתונאיים בכירים: שימש כעורך משנה (סגן העורך) בעיתון "חדשות" (1990-1992); כיהן כמנהל מחלקת החדשות בגלי צה"ל (1980-1983), לרבות בתקופת מלחמת לבנון הראשונה; היה הכתב המדיני של גלי צה"ל (1980-1978) בתקופת הסכם השלום עם מצרים; הכתב הצבאי של גלי צה"ל (1978-1976, במסגרת השירות הצבאי, לרבות בתקופת מבצע ליטני ובניית היחסים עם הנוצרים בלבנון וה"גדר הטובה"; ערך והגיש תוכניות אישיות בגלי צה"ל בתחומי אקטואליה, צבא ומשפט (1984–1992). ב-1985 היה מועמד לתפקיד מפקד גלי צה"ל, אך לא נבחר לבסוף. כמו כן שימש עבאדי כיו"ר וחבר בוועדת הקבלה לגלי צה"ל (מ-1980 עד 2012) המדריך הראשי בקורס הקדם צבאי לגלי צה"ל (במסגרת שירות המילואים, 1993–2009).
בשנת 2007 פורסם כי עבאדי מועמד להחליף את שלום קיטל כמנכ"ל חדשות ערוץ 2, אם כי לבסוף לא מונה לתפקיד זה.
פעילותו בשירות הציבורי והממשלתי.
בהתאם להחלטת הממשלה בשנת 1997 לפתוח את שוק התקשורת לתחרות, השתתף יוסי עבאדי בהקמת המינהלת הבין-משרדית להסדרת השידורים לציבור, וכיהן כמנהלה הראשון בין השנים 1997–1999. כמנהל המנהלת ביצע עבאדי את הפתיחה לתחרות של שוק הטלוויזיה הרב ערוצית, ואת ההסדרים הרגולטוריים (חקיקה תקנות ורישיון) שאפשרו את שידורי חברת הלוויין YES והתחרות בינה לבין חברות הכבלים. הוא הכין את התשתית לרפורמה בתחום הסדרת השידורים לציבור, בהתאם להמלצות הוועדה בראשות האלוף (במיל.) יוסי פלד, בה היה עבאדי חבר (1996).
פעילות ברשות החברות הממשלתיות
בהתאם למדיניות הממשלה בתחילת שנות התשעים להפריט חברות ממשלתיות עסקיות, טיפל עבאדי בתפקידו כיועץ המשפטי של רשות החברות הממשלתיות, בין השנים 1994–1996 בהפרטות בהיקף כולל של חצי מיליארד דולר, בין היתר של החברות כי"ל, שיכון ופיתוח, שק"ם, מספנות ישראל ואחרות, והכין את 'מניות הזהב' להגנה על האינטרסים החיוניים של ישראל בחברות אל על, צים וכי"ל; שימש גם כיועץ חיצוני למשרד התקשורת, בין השאר להכנת הצו להכרזת בזק כשירות חיוני להגנה על האינטרסים החיוניים של המדינה בבזק (1996–1997).
קריירה משפטית ותקדימים.
מאז יוני 2011 עו"ד עבאדי הוא שותף במשרד מיתר; קודם לכן ניהל עבאדי את מחלקת התקשורת במשרד עו"ד רם כספי ושות' (2000–2011), ובין השאר שימש כיועץ חיצוני לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (2004–2009) לרבות במכרזי הרדיו האזורי (הן ב-2009 והן ב-1996). בנוסף ייצג את רדיו קול חי במאבקו להרחיב את אזור הזיכיון שלו, ואת ערוץ 20 במאבקו לשנות את תנאי הזיכיון ולהפוך לערוץ אקטואליה ולא ערוץ מורשת.
עבאדי גם כיהן כחבר דירקטוריון וועדת השקעות בקופות הגמל של בנק המזרחי (2002 עד 2008), ושימש כמרצה לתקשורת ולהפרטה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1997–2001).