הפסטיבל הראשון התרחש בין ה-8 בנובמבר עד 24 בנובמבר 2002, בסן פרנסיסקו. יחד עם אנדרסון, ארגנה את הפסטיבל רובין בייטס, אשת עסקים ומדיה מקומית. ג'ורג' לוקאס תרם לבכורה הפסטיבל. הסרטים הפותחים של הפסטיבל הראשון היו סרט קצר ברזילאי בשם "Gurufim Na Mangueira" (הלוויה בבית הספר לסמבה) משנת 2002, שבוים על ידי דנדרה,  וסרט תיעודי באורך מלא, Nobody Knows My Name (אף אחד לא יודע את שמי) (1999) של היוצרת רייצ'ל ריימיסט, על נשים שאוהבות היפ הופ.
מטרה.
הפסטיבל מציג מדיה של או על נשים שחורות מרחבי העולם, כשהן מיוצגות בתפקידים בלתי-סטראוטיפיים ושאינם פורנוגרפיים. בלאק לורל נלחמת בסטראוטיפים שליליים של נשים שחורות בקולנוע, בטלוויזיה ובתשורת. על פי הצהרת המטרות שלה, בלאק לורל "משתמשת בנרטיב הסינמטי כדי לנרמל את נוכחותן של נשים של צבע כשותפות שוויוניות בסיפור סיפורים חזותיים יצירתיים."
תוכן הפסטיבל.
פסטיבל IBWFF הקרין למעלה מ-400 סרטים מחמש יבשות, כולל סרטים מהמדינות הבאות: ארצות הברית, ברזיל, קנדה, צרפת, דרום אפריקה, בריטניה, בורקינה פאסו, הרפובליקה הדומיניקנית, אתיופיה, נמיביה, ניגריה, פוארטו ריקו, טנזניה, טרינידד וטובגו, תוניסיה, וזימבבואה. ב-IBWFF התקבלו סרטים מהז'אנרים הבאים: סרטים קצרים, סרטי תעודה, סרטים עלילתיים, אנימציה, סרטים ניסיוניים. עם השינוי לבלאק לורל, עדיין מתקבלות הצעות לכל סוגי הסרטים, אך פרסים ניתנים רק לסרטים עלילתיים באורך מלא, סרטים עלילתיים קצרים, וסדרות רשת. בלאק לורל שמה לעצמה מטרה להפוך לפסטיבל זכאות-אוסקר.
בין הסרטים באורך מלא שהוקרנו בפסטיבל:
ולרי בלנקי
ולרי ולדימירוביץ' בלנקי (ברוסית: Валерий Владимирович Беленький; נולד ב-5 בספטמבר 1969) הוא מתעמל יהודי יליד אזרבייג'ן. בעבר הוא התחרה עבור ברית המועצות, אזרבייג'ן וגרמניה. הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ופעמיים אלוף עולם (שטוטגרט 1989 ואינדיאנפוליס 1991) בתחרות הקבוצתית, בעל מדליית ארד אולימפית אישית, בקרב-רב (ברצלונה 1992), פעמיים אלוף עולם (אינדיאנפוליס 1991 ולוזאן 1997) בתרגיל סוס סמוכות ופעמיים ברציפות בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פריז 1992 וברמינגהאם 1993) בתרגיל מקבילים.
ביוגרפיה.
בלנקי נולד וגדל בבאקו, אזרבייג'ן למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באוקטובר 1989 זכה בלנקי במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס בשנת 1991 זכה בלנקי בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל סוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה בפריז באפריל 1992 זכה בלנקי במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתרגיל סוס סמוכות. שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (585.400 נק'), לפני סין (583.750 נק') ויפן (578.250 נק') ומדליית ארד בתחרות קרב רב (58.625 נק'), אחרי ויטלי שרבו (59.025 נק') וגריגורי מיסוטין (58.925 נק'), שלושתם מהמשלחת המאוחדת. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי בתרגיל טבעות (9.825 נק') ובתרגיל מתח (9.787 נק') ובמקום שביעי בתרגיל סוס סמוכות (9.250 נק').
מאחר שלא הייתה באזרבייג'ן פדרייצת התעמלות הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בברמינגהאם בשנת 1993 תחת הדגל האולימפי וזכה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות קרב רב ובמקום שמיני בתרגיל סוס קפיצות.
בשנת 1994 קיבל בלנקי אזרחות גרמנית ובאליפות העולם שנערכה בבריזביין, אוסטרליה באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתרגיל טבעות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתחרות קרב רב (56.312 נק'), אחרי ויטלי שרבו שסיים שלישי (56.350 נק'), במקום שביעי בסוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה באצ'יזן, מחוז פוקואי, יפן בשנת 1995 סיים בלנקי במקום חמישי בתחרות קרב רב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים בלנקי בתחרות קרב-רב במקום שישי ובתחרות הקבוצתית הוא סיים במקום שביעי.
באליפות העולם שנערכה בלוזאן, שווייץ בשנת 1997 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל טבעות.
באליפות העולם שנערכה בטיינג'ין, סין בשנת 1999 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שיש בתרגיל סוס סמוכות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל בלנקי לאמן התעמלות מכשרים, כולל את מרסל נגוין סגן אלוף האולימפי בקרב-רב (לונדון 2012).
בשנת 2015 נכנס בלנקי להיכל התהילה של ההתעמלות, כמתעמל מאזרבייג'ן.
בנתיב הייסורים (סדרת טלוויזיה, 2017)
"בנתיב הייסורים" (ברוסית: Хождение по мукам) היא סדרת טלוויזיה רוסית המבוססת על ספר באותו שם מאת הסופר הסובייטי אלכסיי טולסטוי. המגוללת את סיפורן של שתי אחיות בסנט פטרסבורג המתמודדות עם מערכות יחסים סוערות – ועם הסערות ההיסטוריות של מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשביקית, שמזעזעות גם את חייהן שלהן.
בכורת הסדרה, בת 12 הפרקים, נערכה בנובמבר 2017, במלאת מאה שנה למהפכת אוקטובר.
הסדרה זכתה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית עיצוב התלבושות ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, לסבטלנה חודצ'נקובה ובפרס נשר הזהב בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 2018.
עלילת הסדרה.
אירועי הסדרה מגוללים התרחשויות בשנים 1919-1914. הסדרה מתחילה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה, בחברה הנמצאת רגע לפני שינוי ומגוללת את אירועי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה.
במרכז הסיפור — האחיות בולאווין: קטיה ודאשה. הבנות חולקות אהבה עם המשורר אלכסיי בסונוב, שגורם לשינוי בדרך החשיבה שלהן על רקע אירועי המהפכה שהובילו לקריסתה של האימפריה הרוסית.
הפקה.
באוגוסט 2016, הסדרה, זכתה למימון ציבורי במסגרת אירוע הגשת מועמדויות של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית. שלב קדם ההפקה החל באוגוסט והצילומים באוקטובר 2016. לדברי המפיק טימור וינשטיין, הסדרה מהווה לפרויקט הראשי של ערוץ NTV ב-2017.
הצילומים נערכו בסנקט פטרבורג, מוסקבה, פיטיגורסק וריגה. כמה פרקים צולמו בגן מיכאלובסקי. הטיזר הראשון שודר בנובמבר 2016.
ארתור גיזל פון גיסלינגן
ארתור פרייהר גיזל פון גיסלינגן (בגרמנית: Arthur Giesl Freiherr von Gieslingen; 19 ביוני 1857 - 3 בדצמבר 1935) היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר נודע בשל חלקו בפרשת מאיירלינג ובפרשת רדל.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
גיסלינגן נולד ב-19 ביוני 1857 בעיר קרקוב שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. הוא היה בנו של היינריך קרל גיזל פון גיסלינגן, אשר שירת בצבא האימפריה האוסטרית בדרגת פלדצוגמייסטר. ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1875 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט. הוא שרת במטה הכללי, וב-1887 מונה לאחד משלישיו האישיים של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם הבכור של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והנסיכה סיסי, ויורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בליל ה-29-30 בינואר 1889, נמצא רודולף מת יחד עם פילגשו מרי וטסרה, במה שנודע כ"פרשת מאיירלינג". גיסלינגן היה אחד האנשים המעטים שראו את הגופות, וסייע בהעלמתן ובהשתקת הפרשה כולה. בפברואר של אותה שנה הוענק לו איתור מסדר הכתר, עיטור גבוה מדי עבור קצין בדרגת האופטמן. ב-1891 הוא הפך למשך שנה לשלישו של הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1898 הוא מונה לראש ה"אווידנבוראוס", מחלקת הריגול הנגדי. מכיוון שרוב תיקי המחלקה הושמדו, לא ברור מה הייתה פעילותו בתחום. אחד מעובדיו היה המרגל אלפרד רדל. ב-1903 הוא מונה למפקד בריגדת חי"ר וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1905 הוא מונה למפקד המרכז הרפואי באקדמיה הצבאית הטרזיאנית. ב-1907 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1910 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29 בטרייזנשטאט, וב-1912 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-7 בפראג. במאי 1913 נחשף אחד מעובדיו לשעבר, אוברסט אלפרד רדל כמרגל שהעביר מידע מודיעיני רב ערך לאימפריה הרוסית. גיסלינגן הואשם מאוחר יותר כאחד מהקצינים הבכירים שנכשלו במאמצים לטייח את הפרשה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה גיסלינגן למפקד הקורפוס ה-8, אשר היה חלק מהארמייה החמישית של ליבוריוס פון פרנק. הוא לחם עם הקורפוס במהלך המערכה בסרביה, והובס בקרב קר בידי הארמייה הסרבית השנייה. ב-24 באוגוסט נסוגו כוחותיו לחלוטין מתחומי ממלכת סרביה. ב-8 בספטמבר הוא השתתף בפלישה האוסטרו-הונגרית השנייה לסרביה, ולאחר חודש של לחימה עקובה מדם הצליח לכבוש את האזור שהוקצה לו. עם זאת, בשל האבדות הגבוהות שספגו יחידותיו, הוא הוחלף ב-10 באוקטובר בידי ויקטור פון שויכנשטיל וסולק מהצבא עם חצי משכורת. ב-1917 הוא הוחזר לצבא בהוראת קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אולם עזב אותו עם פיזורו בתחילת שנת 1919.
ב-1928 מונה לנשיא של אגדות ותיקי מלחמה, ולאחר מותו הוחלף בתפקיד בידי רודולף פון ברודרמן. הוא נפטר בווינה ב-3 בדצמבר 1935 בגיל 78. ביולי 1887 הוא נישא להלנה וירג'יניה קומפלוייר אשר ילדה לו שתי בנות.
בבון המצרים
בניין הכוח
בפעילותו של צבא, בניין הכוח הוא החלק העוסק בבנייתו של הכוח העומד לרשות הצבא ויחידותיו, זאת לצד החלק העוסק בהפעלת הכוח העוסק בביצוע התקפה והגנה ופריסת הכוח.
בניית הכוח כוללת מרכיבים עיקריים אחדים: