טענות רבות נשמעו על דרך החדרת הגז המדמיע לתוך הבניינים בהתקפה הסופית. אף על פי ששניים מתוך שלושת מוקדי השרפה היו בחלקים הפנימיים של המבנים, רחוק מהאזורים שבהם פוזר גז, מבקרים טוענים שהשימוש ברכבים משוריינים כדי לשבור את הקירות היה מסוכן והיה יכול להוביל לשרפה. השערה נוספת הייתה שירי של קליעים נפיצים מצד ה-FBI גרם להתלקחות האש. במשך שנים הכחיש ה-FBI כל שימוש בקליעים נפיצים באירוע ורק ב-1999 הודה דובר הארגון כי היה שימוש ברימוני גז נפיצים בחלקים שונים במתחם, אך לא בתוך המבנים עצמם. כמו כן טען שהשרפות פרצו שעות לאחר ירי הרימונים. עובדות אלו הושמטו מהדו"ח שנמסר לוועדת הקונגרס שחקרה את האירוע.
במהלך המצור הצליח ה-FBI לשתול מכשירי ציתות בתוך מתחם הדוידים ולהאזין לשיחותיהם. בקטעים מההקלטות מיום ההתקפה הסופית, לכאורה אך ללא וודאות והוכחה מדעית שנובעת מהעלמת ראיות של הרשויות לאחר השרפה, נשמעים אנשי הכת משוחחים ביניהם על שפיכה של דלק בתוך המבנים והצתתו. כאמור, אין שום הוכחות לנכונות ואמיתות הדברים של הקלטה זאת. מהדו"חות השונים והיחידים שהותרו לפרסום על ידי הרשויות שחקרו את השרפה במתחם עלה כי לתושבי המקום היה מספיק זמן כדי להימלט מהשרפה, אם רצו בכך. כמו כן, הרשויות קבעו בתוצאות החקירה שלהם כי התמוטטות המבנים נגרמה בשל החום העז שיצרה השרפה, ולא בשל שבירת הקירות על ידי רכבי ה-FBI.
על פי דיווחים שונים באמצעי התקשורת, טימותי מקווי, הטרוריסט שביצע את הפיגוע באוקלהומה סיטי בבניין של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ציין את פרשת וייקו כאחד המניעים העיקריים למעשהו. ככל הנראה הוא ביקר בווייקו לאחר סיום הפרשה כדי לבחון את האתר וביצע את מעשהו ב-19 באפריל 1995, יום השנה השני לשרפה שסיימה את המצור, אך אין הוכחות לקשר ישיר בין האירוע ובין מעשיו של מקווי.
תיאוריה ביקורתית
נוירופיזיולוגיה
הנוירופיזיולוגיה היא תחום בפיזיולוגיה. הנוירופיזיולוגיה עוסקת בהבנת תפקוד מערכת העצבים ומערכת השרירים. תחום זה קשור לנוירוביולוגיה, פיזיולוגיה, נוירולוגיה, אתולוגיה, נוירואנטומיה, מדעי הקוגניציה, ומדעים נוספים העוסקים במוח.
נוירופיזיולוגיה כירורגית היא תת-תחום מעשי של הנוירופיזיולוגיה. אדם העוסק בתחום זה עשוי לשמש כחוקר באוניברסיטה או כחבר בצוות מנתחים בחדרי ניתוח. כמנתח, הנוירופיזיולוג מעורב בהשגחה על תפקודם של מבנים עצביים ומערכות עצבים, במטרה לשמור על מערכת העצבים של המנותח ועשוי לסייע לניתוח על ידי ביצוע בחינות אלקטרופיזיולוגיות לזיהוי מבנים עצביים.
עדי אופיר
עדי אופיר (נולד ב-22 בספטמבר 1951) הוא פרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, עמית בכיר במכון ון ליר בירושלים, חוקר אורח במרכז לחקר המזרח-התיכון באוניברסיטת בראון, ועמית במרכז ללימודים מתקדמים מכון הרטמן ירושלים.
ביוגרפיה.
אופיר קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה ב-1976 מהאוניברסיטה העברית, וב-1980 קיבל תואר שני בפילוסופיה קונטיננטלית. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בוסטון, שם קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה קונטיננטלית ב-1984. מיד לאחר קבלת תואר שלישי החל ללמד היסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות במכון כהן שבאוניברסיטת תל אביב. החל מ-2001 פרופסור חבר במכון.
ב-1991 ייסד עם קבוצה של אינטלקטואלים את כתב העת "תיאוריה וביקורת". אופיר כיהן כעורך כתב העת מרגע הקמתו ועד שנת 2000, אז החליפו יהודה שנהב.
אחד מפרסומיו הבולטים, שמהווה מסמך מרכזי בהגדרת העמדה הפוסטמודרנית, הוא פוסטמודרניזם: עמדה פילוסופית, חלקו המצוטט של המאמר הוא סעיף 3 - תשעה עקרונות של עמדה פוסט מודרנית, בו מסביר אופיר מדוע בבסיס עמדת הפוסטמודרניזם יש להביא את שלילת המוניזם כגורם מלכד לכדי עקרון אחד. הוא מדגים את עיקריו באופן בין תחומי, דרך קשת רחבה של בחינות שונות, כגון אפיסטמולוגיה, אונטולוגיה, אתיקה, סמנטיקה, פסיכולוגיה ועוד.
תחומי העניין העיקריים של אופיר הם פילוסופיה קונטיננטלית מודרנית ובת זמננו, אתיקה, פילוסופיה פוליטית ותאוריה ביקורתית. הוא כתב על הוגים בולטים במאה העשרים כמישל פוקו, ז'אן פרנסואה ליוטר, חנה ארנדט, עמנואל לווינס וג'ורג'ו אגמבן, וכן על היבטים שונים של תרבות וחברה בישראל. בספרו לשון לרע הוא הציג קווי מתאר ל"אונטולוגיה מוסרית" המבוססת על הבנת ייצורן והפצתן בחברה של "רעות" (אובדן, נזקים, פגיעות, סבל וסיכונים) ומציע פרשנות חדשה למושגי הרוע והעוול. ספרו עבודת ההווה הוא אסופת קריאות דה-קונסטרוקטיביות של טקסטים ואירועים שהותירו את רישומם על התרבות הישראלית בת זמננו. ב-2002 פרסם יחד עם בת זוגו אריאלה אזולאי את ימים רעים – אסופת מאמרי ביקורת על המצב הפוליטי בישראל כיום. בשנת 2008 הוציא עימה את הספר משטר זה שאינו אחד – כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר העוסק בבחינה מחודשת של מבנה המשטר בישראל.
בשנים 2000–2003 ניהל מחקר בין-תחומי על "פעולות הומניטריות בעתות אסון: עיצוב הדמיון הפוליטי והרגישויות המוסריות בימינו". עם ד"ר סרי חנפי מהמרכז לחקר הפזורה הפלסטינית ברמאללה הוא מרכז קבוצת מחקר ישראלית-פלסטינית על תהליכי "קטסטרופיזציה" בשטחי יהודה ושומרון ועל תגובות הארגונים ההומניטריים וארגוני זכויות האדם, מקומיים ובינלאומיים, להיבטים שונים של האסון הכרוני המתמשך בשטחים. אופיר מרכז גם סמינר חוקרים בנושא "מושג הפוליטי במחשבה הפילוסופית במאה העשרים".
ב-2010 ייסד את מפתח: כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית.
אופיר נשוי לאריאלה אזולאי ומתגורר עמה בפרובידנס, רוד איילנד.
עמדותיו ופעילות ציבורית.
בשנת 1987, במלאת 20 שנים למלחמת ששת הימים, ייסד אופיר ביחד עם חנן חבר את תנועת המחאה "השנה ה-21" שהתנגדה להמשך שליטת ישראל בשטחי יהודה והשומרון וחבל עזה. ביולי 1989 נכלא בשל סירובו לשרת ב"שטחים הכבושים".
חלק מכתיבתו עוסקת גם היא בנושאים אלו. בספרו "לשון לרע" העוסק בשאלות מוסר בעידן פוסט מודרני דן אופיר במהות הרוע ובין השאר כתב: "לא הסכמתי לקבל את הציווי המעין דתי, שאוסר להשוות בין אושוויץ לאתרי רוע אחרים... חיפשתי דרך אחראית, שקולה, מנומקת, נטועה בדיון תורת-מוסרי שיטתי, לשקם רצף מושגי שיאפשר להשוות בין הרוע שהתחולל באושוויץ לרוע שמחוללים צאצאי הקורבנות ויורשיהם לאנשים שאותם הפכו לגרים בארצם, לנתינים תחת משטר כיבוש צבאי, וגם ללוחמי חירות במאבק אנטי-קולוניאלי, לטרוריסטים, לרוצחים".
בשנת 2001 יצא לאור הקובץ "זמן אמת: אינתיפאדת אל-אקצה והשמאל הישראלי" בעריכתו של אופיר. בספר קובצו 29 מאמרים של סופרים, אנשי אקדמיה ועיתונאים ממחנה השמאל בישראל, אשר דנו בסיבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה ובהתייחסות השמאל אליה. בהקדמה לספר קבע אופיר כי ללא חזרה לקווי שביתת הנשק של 1948, פינוי כל היישובים היהודיים שהוקמו לאחר 1967, ובכלל זה הבנייה בירושלים, ופתרון של שאלת הפליטים לא יהיה פיוס עם הפלסטינים. אופיר צפה כי אם יושג הסכם יהיה זה "במחיר של מה שהימין מכנה 'קרע בעם'" ולדעתו "המחיר הזה ראוי". בסוף דבריו הזהיר אופיר מפני הפסקת המשא ומתן עם הפלסטינים בעקבות פרוץ האינתיפאדה ומפני הרצון "לשכוח את הכיבוש" ולפנות לסדר יום אזרחי פנימי של החברה הישראלית:
בשנת 2010 נמנה עם מייסדי ארגון "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי לפליטים ומבקשי מקלט מאפריקה המגיעים לישראל.
צומת (תקשורת מחשבים)
ז'אן-מארי לה פן
ז'אן-מארי לֶה פן (בצרפתית: Jean-Marie Le Pen; נולד ב-20 ביוני 1928) הוא פוליטיקאי לאומני צרפתי. מייסד מפלגת הימין הרדיקלי "החזית הלאומית" ומי שעמד בראשה עד ינואר 2011. ידוע בעמדותיו האנטישמיות.
תחילת חייו.
ז'אן-מארי לה פן נולד לדייג בכפר קטן בברטאן, וגדל במשפחה קתולית. הוא הועבר לידי משפחה אומנת כאשר אביו מת בעת שסירתו התפוצצה ממוקש ב-1942. בגיל 16 ניסה להתגייס לתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך נדחה על ידי קולונל אנרי דה לה וסייר (Henri de La Vaissière) בגלל גילו הצעיר, על כן הלך ללמוד משפטים במכון למשפטים של סורבון בפריז. במהלך לימודיו עסק בהפצת העיתון המלוכני "אקסיון פראנסז" ברחובות פריז והצטרף ל"איגוד החברות של הסטודנטים למשפטים" (Association corporative des étudiants en droit), ארגון סטודנטים אנטי-קומוניסטי שלה פן נבחר להנהגתו. הוא וחבריו לארגון הסטודנטים עסקו בעיקר בחרחור מריבות עם הקומוניסטים וניהלו עמם תגרות רבות. עקב פעולותיו הוא הורשע מספר פעמים בהשתתפות בקרבות רחוב. ב-1951 נשללה חברותו בארגון עקב גישתו הקיצונית.
שירותו הצבאי ולימודיו.
עם קבלת התואר במשפטים התגייס ללגיון הזרים הצרפתי ושירת במלחמת הודו-סין הראשונה, הוא הגיע להודו-סין אחרי קרב דיין ביין פו. ב-1956 נשלח לסיני, אך הגיע לאחר הכרזה על הפסקת אש בתום מלחמת סיני.
לה פן התנדב להמשיך לשרת בלגיון הזרים ונשלח לאלג'יריה ב-1957 ושירת שם כקצין מודיעין ברגימנט הזרים המוצנח הראשון. לה פן הואשם בכך שהשתתף בעינויים שבוצעו במהלך חקירות, הוא הכחיש זאת, אך הודה שידע על אחרים שהשתמשו בעינויים. לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד מדע המדינה באוניברסיטת פנתאון-אסאס, ובשנת 1971 הגיש תיזה על התנועה האנרכיסטית בצרפת לאחר 1945.
חיים אישיים.