דגן נולד בעיר הראדץ קראלובה שבבוהמיה, אוסטרו-הונגריה (כעבור שנים ספורות במדינה החדשה צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה) בשם ויקטור פִישְל (Viktor Fischl) ונשא שם זה עד שעיברת את שמו בשנת 1955. הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג, עד שקיבל תואר דוקטור למשפטים ומדע המדינה. נשאר בפראג עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנותיו בפראג ערך שבועון ציוני והיה מזכיר הסיעה היהודית בבית הנבחרים הצ'כוסלובקי.
בשנת 1939 יצא ללונדון ועבד שם לצד שר החוץ הצ'כוסלובקי הגולה, יאן מסריק. ב-1948, בעצת מסריק, נמלט דגן מצ'כוסלובקיה, שעמדה בפני השתלטות קומוניסטית. עלה לישראל והתקבל לעבודה במשרד החוץ. במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו כיהן ביפן ובבורמה, היה ציר ביוגוסלביה, שגריר בפולין, נורווגיה ואוסטריה, ושגריר שאינו תושב לאיסלנד. ניהל את המשא ומתן לכינון יחסים עם נפאל ב-1962. ב-1977 פרש דגן ממשרד החוץ והחל מקדיש את כל זמנו לכתיבה.
אביגדור דגן התחיל לכתוב בפראג, שם הוציא לאור ספרי שירה אחדים. בנוסף, הוא תרגם משירת רחל לצ'כית. ספרו "מנגינות עבריות" זכה בפרס ספרותי חשוב. הוא המשיך בכתיבת שירה גם בלונדון. הפואמה שלו, "הכפר המת", המספרת על חורבן הכפר לידיצה בידי הנאצים, כגמול על רצח היידריך, תורגמה למספר שפות. הנובלה "ליצני החצר" עוסקת אף היא בשואה, והיא יצירה מטלטלת בעלת עומק תאולוגי ופילוסופי, שאף עובדה למחזה.
הרומן הראשון שלו, "שיר הרחמים", נאסר לפרסום בצ'כוסלובקיה אחרי שהקומוניסטים תפסו שם את השלטון בשנת 1948. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 1951. הרומן השני של דגן, "בינת השכוי", יצא לאור בשווייץ בשפה הצ'כית, ודורג במקום הראשון במשאל שערך רדיו אירופה החופשית. דגן כתב גם שני ספרים לא-בדיוניים: "שיחות עם יאן מסריק" (1952), ו"מוסקבה וירושלים" ("Moscow and Jerusalem: Twenty Years of Relations between Israel and the Soviet Union", 1970), סקירה של יחסי ישראל והגוש המזרחי.
בשנת 1997 העניק לדגן נשיא הרפובליקה הצ'כית ואצלב האוול אות הצטיינות על כתיבתו. דגן קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה מאוניברסיטת קארל בפראג, כהוקרה על תרגום תהילים ושיר השירים לצ'כית מודרנית.
היה נשוי לסְטֶלה לבית ברגר, ואב לשני בנים.
אחיו הצעיר, גבריאל דגן, היה פסיכולוג, מחזאי ושחקן במה ידוע.
ארכיון אביגדור דגן מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ספריו וכתביו.
אביגדור דגן לא נהג לרוב לכתוב עברית במקור, ספריו תורגמו לעברית בידי מתרגמים שונים מצ'כית, גרמנית ואנגלית. להלן ספריו שראו אור בתרגום לעברית:
מכתביו בעברית:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
קלמנטינה
קלמנטינה (שם מדעי: "Citrus × clementina") היא פרי הדר קטן ומתוק, הדומה לתפוז קטן או למנדרינה. מבחינה בוטנית, יש המגדירים את הקלמנטינה כמין נפרד תחת השם Citrus x clementina, כזן או כקבוצת זנים של מנדרינה, או כשם נרדף לתפוז חושחש Citrus x aurantium.
רוב הפירות אשר נקראים קלמנטינה בפי צרכנים ומשווקים בישראל הם למעשה מנדרינות. על פי יוסי יניב, אחראי פרויקט השבחת הדרים במרכז וולקני, הקלמנטינה לא מגודלת בישראל קרוב ל-50 שנה.
הקלמנטינה נוצרה לראשונה מהכלאה שביצע במאה ה-19 הכומר הצרפתי-אלג'יראי קלמאן רודייה . הפרי שהתקבל נקרא על שמו: קלמנטינה.
כמו כל פירות ההדר גם הקלמנטינה מכילה ויטמין C. קליפת הקלמנטינה צהובה-כתומה. בפרי 9 - 20 פלחים, המכילים בקבוקוני מיץ ועטופים בקליפה דקה. הגרעינים קרובים למרכז הפרי. טעמה מתוק חמצמץ. עונת הבשלות של הקלמנטינה היא בחודשים אוקטובר-נובמבר. ערכה התזונתי של הקלמנטינה (ל-100 גרם) הוא 45 קלוריות, 10 גרם סוכר, 175 מיליגרם אשלגן, 45 מיליגרם ויטמין C, וסיבים תזונתיים 2.3 גרם.
זנים שפותחו במכון וולקני.
במכון וולקני פותחו זנים אחדים של מנדרינות, המוכרים לצרכנים הישראליים כקלמנטינות, בידי צוות בראשות ד"ר עליזה ורדי. על פי קטלוג זני ההדרים בישראל, קלמנטינה הוא זן מסוים של מנדרינה, אשר היווה את הבסיס לפיתוח הזן "מיכל". הזן "אורה" נוצר במכלוא זני המנדרינות טמפל וקינו. מאורה פותחו הזנים "אור" ו"אודם".
אורה בורר כזן ב-1978 ונרשם כפטנט ב-1984. מועד הבשלת הפרי בזן זה הוא בחודשים ינואר-פברואר. הזן מתאפיין בפרי עגול בעל קליפה חלקה בצבע צהוב-כתום המתקלפת בקלות. בפרי יש כעשרה זרעונים ורמת החמצון בפרי יורדת לאחר הקטיף, דבר הפוגם בטעמו. הפרי משתמר על העץ זמן רב יחסית.
פרי הקלמנטינה מזן אור הוא בעל קליפה צהובה, המתקלפת בקלות. מספר הזרעים מועט וטעם הפרי מתוק עם איזון מתאים בין החומציות והמתיקות. לתנובת הזן יש נטייה לסירוגיות.
מהזן "אור" פותח במכון וולקני בסיוע ענף ההדרים במועצת הצמחים הזן "אורי" המצטיין במתיקותו, והוא חסר גרעינים, מתקלף בקלות ובעל חיי מדף ארוכים. מפתחי הזן רשמו עליו זכויות בארצות שונות, כולל ספרד. בספרד ניתנות זכויות שתילה לחקלאים המקומיים תמורת תשלום לפי עץ, תוך חישוב של שלושים שנות חיים לעץ. נכון ל-2013 הצטברו בספרד כחמישים מיליון יורו, שצריכים לעבור לידי הישראלים, אך סכסוך בין בעלי הזכויות, מכון וולקני ומועצת הצמחים, מעכב העברת הכספים לישראל. בישראל נטעו 46,000 דונם בעצים מהזן "אורי", נכון ל-2013, והם מהווים 24% מענף הקלמנטינות.
חוק הילודה החופשית
פלמארס (קילומבו)
הקילומבו של פלמארס
שילוח הקן
ביהדות, מצוות "שילוח הקן" היא מצווה מן התורה, הנוגעת לדרך בה יש לנהוג כאשר נתקלים בקן ציפורים. על פי המצווה אין לקחת את הציפור וגם את ביציה, אלא יש לשלח את האם, ורק לאחר מכן ניתן לקחת את הביצים או הגוזלים שבקן. שכרו של מקיים המצווה הוא "ייטב לך והארכת ימים".
פרטי המצווה.
המצווה נוהגת רק בציפורים כשרות ורק כאשר הציפור הנקבה דוגרת על הביצים ולא הזכר ויש שסבורים שהנקבה רובצת בלילה. מצווה זו קיימת בכל זמן, אך ישנן דעות בקבלה שאין לקיימה בימי ספירת העומר ובשנת שמיטה.
ישנה מחלוקת בפוסקים בגדר מצווה זו: יש הסוברים שקיימת מצווה לשלח את האם גם כאשר עושה זאת רק לשם קיום המצווה וללא צורך בביצים, פוסקים אלו מסתמכים, בין השאר, על הטעם שמביא הזוהר למצווה - העלאת זיכרון ישראל לה', וטעם זה שייך בכל מקרה. פוסקים אחרים סוברים שהמצווה נאמרה רק על אדם הזקוק לביצים למטרת אכילה, ושאם ישלח את האם ללא צורך בביצים אף יעבור בכך על איסור צער בעלי חיים. להלכה אפשר (אומנם, אין חיוב) לקיים את המצווה גם כשאין צורך בביצים [ואחר שילוח האם, יגביה אותם על מנת לזכות בהם, ואחר כך אם ירצה יחזירם למקומם]. לשיטת הרמב"ם מצוות שילוח הקן בנויה לפי הכלל של לאו הניתק לעשה, כלומר: חל איסור לקחת את האם מעל הבנים, ואם עבר על הלאו של לקיחת האם חלה עליו מצווה לשלח את האם כדי לתקן את הלאו. לשיטתו, הפוגע בקן ציפור ומשלח את האם אינו מקיים מצוות עשה, אלא רק שומר את עצמו שלא לעבור על מצוות לא תעשה(.
המצווה נוהגת רק בציפורי בר שאינן שייכות לאף אחד, ולכן אם הקן נמצא בשטח פרטי הוא נקנה מיד לבעל הבית, וממילא אין מצווה לשלח. אולם ישנם הסוברים שהיות ובזמננו רוב האנשים אינם מעוניינים שיונים יקננו ברשותם, ממילא אין החצר זוכה בביצים אם לא כיוון מפורש שהוא מעוניין בהם (ספר שלח תשלח עמ' עו, בשם פוסקי זמננו). ונוהגים שבעל הבית מכווין שגם אם ייעשה קן ברשותו איננו רוצה לזכות בביצים, ובכך הביצים הפקר ויכול לקיים את המצווה לכל הדעות.
לפי הרמב"ם יש לשלח את האם על ידי אחיזה בכנפיה, ולהלכה, אפשר להבריחה על ידי הקשה עם מקל.
דעת רוב הפוסקים שאין לברך על שילוח הקן.
טעמי המצווה.
המשנה במסכת ברכות, לפי פירושו בגמרא, שוללת נתינת טעם במצוות שילוח הקן:
"האומר על קן צפור יגיעו רחמיך... משתקין אותו". ומסבירה הגמרא: "מפני שעושה מידותיו של הקב"ה רחמים, ואינם אלא גזרות". לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי המתפלל נחשב "כקורא תיגר על [=גוער ב-] מדותיו של הקדוש ברוך הוא: על קן ציפור הגיעו רחמיך, ועל אותו האיש לא הגיעו רחמיך?". כלומר שהמתפלל מניח בצורה עזה ולא ראויה שמגיע לו מענה לתפילתו, ולכן אי אפשר ללמוד על טיב מצוות שילוח הקן.
הרמב"ם בפירוש המשנה כותב: "משתקין אותו, מפני שהוא תולה טעם זאת המצווה, בחמלת הקב"ה על העוף, ואין הדבר כן, שאילו היה מדרך רחמנות לא צוה לשחוט חיה או עוף כלל, אבל היא מצווה מקובלת אין לה טעם"...
רוב הפרשנים במשך הדורות סברו כי יש טעם למצוות שילוח הקן כמו לשאר המצוות, למרות דברי משנה זו.
הרמב"ם בספרו מורה נבוכים כותב כי יש טעם למצווה, ומסביר כי ישנה מחלוקת האם למצוות יש סיבה ותועלת או שהן תוצאה של הרצון האלוהי בלבד. לפי הרמב"ם, המשנה בברכות היא כדברי הדעה השנייה שאין למצוות טעם כלל, אומנם, קובע הרמב"ם כי הדעה הראשונה היא הנכונה והיא דעת "כולנו, ההמון והסגולות", ואכן סובר הרמב"ם כי טעם מצוות שילוח הקן היא רחמים על האם "שלא תצטער בראות לקיחת הבנים". כדברי הרמב"ם יש במדרש: "כשם שרחמיו של הקב"ה על האדם, כך רחמיו על הבהמה... וכשם שנתן הקב"ה רחמים על הבהמה, כך נתמלא רחמים על העופות... שנאמר, כי יקרא קן צפור לפניך".