מכוניות צרפתיות המשיכו לשלוט (מובלות על ידי בוגאטי, אבל גם על ידי דלג' ודליי) עד שנות העשרים המאוחרות, כאשר המכוניות האיטלקיות (אלפא רומיאו ומזראטי) החלו להביס את המכוניות הצרפתית בקביעות. באותו זמן, הגרמנים החלו לבנות מכוניות מרוץ ייחודיות הנדסית כפי שנראה בתמונה עם הגוף האווירודינמי של בנץ "הדמעה" שהוצג בגרנד פרי האירופאי 1923 במונזה.
בשנת 1930, התגברות הלאומיות החלה שלב חדש כאשר הנאצים עודדו את מרצדס-בנץ ואוטו יוניון לקדם את תהילת הרייך. (הממשלה סייעה תקציבית לשני היצרנים, אבל עיקר התמיכה הייתה בתקשורת, הסבסוד הכלכלי היה רק 10% מעלויות המרוצים).
שני הסמלים הגרמניים שלטו לחלוטין בתקופה בין 1934 ל-1939, מנצחים בכל המרוצים חוץ משלושה. המכוניות באותם זמנים היו בעלי מושב בודד, עם מנועים מוגדשים בעלי 8 עד 16 צילינדרים המפיקים 600 כוחות סוס ומעלה באמצעות דלק אלכוהולי.
בתחילת אוקטובר 1923, הרעיון של אליפות מכוניות נידון בוועידת הסתיו השנתית של ה-AIACR בפריז. בכל אופן, הדיון התמקד סביב ההתעניינות ההולכת וגוברת במרוצים על ידי יצרנים וקיום הגרנד פרי האירופאי הראשון במונזה 1923.
אליפות העולם הראשונה נערכה בשנת 1925, אבל הייתה ליצרנים בלבד, התבססה על ארבעה מרוצים של 800 ק"מ. מרוצי האליפות היו אינדיאנפוליס 500, הגרנד פרי האירופאי והגרנד פרי הצרפתי איטלקי. אליפות אירופאית, התבססה על הגרנד פרי העיקריים במספר מדינות אשר נוסדה עבור נהגים ב-1935, ונערכה כל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939.
השנים שלאחר המלחמה ופורמולה 1.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, נערכו רק ארבעה מרוצים של גרנד פרי. חוקים לאליפות עולם גרנד פרי הוגדרו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל לקח שבע שנים לאחר מכן עד 1947 כאשר ה-AIACR התארגן מחדש כהפדרציה הבינלאומית לרכב או FIA בקיצור. משרדים בפריז, בסוף עונת 1949 פורסם כי עבור עונת 1950 יקושרו מספר גרנד פרי לאומיים ליצירת פורמולה 1 עם אליפות עולם לנהגים, למרות קשיים כלכליים בשנים 1952 ו-1953 הושלמה במכוניות פורמולה 2. מערכת ניקוד הוקמה ושבעה מרוצים העניקו אליפות כולל האינדיאנפוליס 500. מרוץ אליפות העולם הראשונה נערכה בסילברסטון שבבריטניה.
האיטלקים שוב הצליחו טוב מאוד במרוצים אלו, גם היצרנים וגם הנהגים. אלוף העולם הראשון היה ג'וזפה פארינה, שנהג באלפא רומיאו. קבוצת פרארי הופיעה במרוץ אליפות העולם השנייה, בגרנד פרי מונקו, היא היצרן היחידי שהתחרה לאורך כל ההיסטוריה של הספורט המוטורי, ועדיין מתחרה.
Grand Prix motor racing
מרוצי גרנד פרי למכוניות
עבד אל-מאלכ אבן מרואן
מוחדון
גלן דרובר
גלן דרובר (באנגלית: Glen Drover; נולד ב-25 במאי 1969) הוא גיטריסט מאוטווה, אונטריו קנדה, בשנים 2004–2008 היה הגיטריסט הראשי של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת'. גלן השתתף באלבום הסטודיו הראשון שלו עם מגאדת', United Abominations, שיצא ב-15 במאי 2007 ויצא עם הלהקה למסע הופעות נרחב בכל העולם.
בנוסף, דרובר ואחיו שון דרובר (המתופף של מגאדת' בהווה) הקימו את להקת אידולון שהוציאה שבעה אלבומים עד היום, עבד בעבר עם קינג דאימונד והשתתף באלבום House of God.
גלן הושפע מגיטריסטים רבים כגון זאק היים שעבד עם סטיב ואי על חלק מהאלבומים שלו.
שון דרובר
שון דרובר (באנגלית: Shawn Drover; נולד ב-5 במאי 1966 במונטריאול שבקוויבק) הוא מתופף קנדי הידוע בעיקר כמתופף להקת הת'ראש מטאל מגאדת'.
רקע.
דרובר החל לנגן על תופים בגיל 13. בשנת 1993 הקים דרובר ביחד עם אחיו גלן דרובר (ששימש כגיטריסט במגאדת') את להקת הפאוור מטאל אידולון שהוציאה עד היום 7 אלבומים.
בשנת 2004 צורף דרובר ללהקת הת'ראש מטאל מגאדת' בתור מתופף הלהקה, לאחר שמתופף העבר שלה, ניק מנזה לא יכל לחזור ללהקה ולערוך עימה סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
בנוסף לתופים דרובר מנגן גם בגיטרה.
באחת מההופעות של מגאדת' ביפן כחלק מסיבוב ההופעות "Blackmail The Universe Tour", שון ואחיו גלן החליפו בין תפקידיהם וניגנו מספר שירים, כך ששון ניגן על גיטרה בעוד שגלן ניגן על תופים.
כמו כן, במהלך סיבוב הופעות שבהן ניגנה מגאדת' עם להקת הפרוגרסיב מטאל דרים ת'יאטר, כחלק מפסטיבל "Gigantour", שימש דרובר כגיטריסט השלישי של מגאדת' בעוד שמייק פורטנוי, המתופף של דרים ת'יאטר דאז, ניגן על התופים.
דרובר הוא איטר אך מנגן על מערכת תופים המותאמת למתופף ימני. כמו כן דרובר אינו מנגן על מצילת ההייאט ועל תוף הסנר כשידיו מוצלבות והוא גם מתחיל את המקצבים והתיפופים שלו על התופים עם יד ימין ולא עם יד שמאל, שלא כדרך מתופפים איטרים .
שון פרש ממגאדת' בשנת 2014 והצטרף ללהקת Act of Defiance יחד עם כריס ברודריק שהיה איתו בלהקה.
דרובר כיום מתגורר באטלנטה בארצות הברית.
ציוד.
דרובר משתמש בתופים המיוצרים על ידי חברת Ddrum, במצילות של חברת Sabian, עורות של חברת Evans, סטנדים ומחזיקים של Gibraltar ובמקלות המיוצרים על ידי חברת Pro-Mark.
אנטישמי
תיאטרון פרינג'
שמואל פיבוש
אב כל חי
איריס מצוי
אחיאיריס מצוי
אחיאירוס מצוי
סורת אל-משד
פרנק מרשל (שחמטאי)
פרנק ג'יימס מרשל (באנגלית: Frank James Marshall; 10 באוגוסט 1877 - 9 בנובמבר 1944), שחמטאי אמריקני, אחד מחמשת רבי האמנים המקוריים ומתמודד על אליפות העולם בשחמט (מול עמנואל לסקר ב-1907); אלוף ארצות הברית בשנים 1909-1936. מרשל תרם רבות לתיאורית הפתיחה של המשחק דוגמת גמביט מרשל, אשר נחשב עד היום כאמצעי תגובה ראוי לפתיחה הספרדית בכל רמות המשחק.
אליפות ארצות הברית.
מרשל נולד בניו יורק וחי בשנות נעוריו במונטריאול שבקנדה. בגיל 10 החל לשחק שחמט וב-1890 כבר היה אחד מהשחקנים החזקים במונטריאול. באליפות ארצות הברית זכה לראשונה ב-1904 אולם סירב לקבל את התואר משום שהאלוף המכהן, הרי נלסון פילסבורי, לא התחרה בטורניר. הוא חזר על סירובו גם לאחר מותו של פילסברי ב-1906 וקיבל לבסוף את התואר ב-1909 רק לאחר שזכה מחדש באליפות.
ב-1936, לאחר שהחזיק בתואר אלוף ארצות הברית במשך 29 שנים, ויתר מרשל על התואר לטובת הזוכה בתחרות שנערכה לשם כך, שמואל רשבסקי. התחרות אורגנה על ידי איגוד השחמט האמריקאי ומועדון השחמט על שם מרשל תרם את גביע הניצחון.
התמודדות על תואר אלוף העולם.
בשנת -1904 השתתף עמנואל לסקר בתחרות שבה זכה רק במקום השני, כאשר מרשל הקדים אותו.
בעקבות תוצאה זו נערך דו-קרב בין השניים בשנת 1907 ולסקר הביס את מרשל 11.5-3.5.
איתור כישרונו של קפבלנקה.
ב-1909 הובס במפתיע בדו-קרב מול קובני צעיר בשם חוזה ראול קפבלנקה. תוצאת הדו-קרב הייתה 8 הפסדים למרשל, ניצחון בודד ו-14 תוצאות תיקו. מרשל היטיב לזהות את הכישרון של יריבו, והתעקש על מתן היתר לקפבלנקה להשתתף בטורניר החזק והאקסקלוסיבי שנערך בסן סבסטיאן, 1911. בתחרות זו השתתפו רק אמנים מהדרג הראשון שכבר זכו בעבר בתחרות משמעותית. קפבלנקה נכלל חרף מחאות אמנים אחרים. כל הספקות לגבי הצדקת השתתפותו של קפבלנקה התפוגגו כאשר זכה קפבלנקה בטורניר לפני כל הצמרת העולמית. כעשור לאחר מכן, היה זה קפבלנקה שניצח את לסקר וירש את תוארו העולמי.
ב-1914 היה מרשל אחד מחמישה השחקנים שקיבלו את התואר רב-אמן מהצאר ניקולאי השני בסנקט פטרבורג. יתר ארבעת האחרים שזכו לכבוד הרם היו לסקר, קפבלנקה, אלכסנדר אלכין וזיגברט טאראש. כשנה לאחר מכן ייסד את מועדון השחמט הנושא את שמו, שפועל בניו יורק מאז.
הופעה באולימפיאדות השחמט.
בשנות השלושים הוביל מרשל את נבחרת ארצות הברית לארבע זכיות באולימפיאדת השחמט. באחד הסיבובים חזר מרשל והופתע לגלות שיתר שלושת חברי הקבוצה הסכימו מול יריביהם לשלוש תוצאות תיקו. לאחר שסיים את משחקו קרא לכל אחד מחברי הקבוצה לשיחה אישית, בה הסביר להם בנוקשות כי תיקו לא מביא לניצחון במשחק או במפגש הקבוצתי. המסר נקלט היטב בין חברי הקבוצה. בתקופה בה שיחקו "קבוצותיו של מרשל" לא השתתפה נבחרת ברית-המועצות ששלטה באולימפיאדות מאוחר יותר. לאחר שנות ה-30 לא חזרה נבחרת ארצות הברית על הישגיה הגדולים.
יכולת טקטית.
מרשל היה ידוע כשחקן בעל יכולת טקטית גבוהה, ועל שמו הביטוי "הונאת מרשל" כאשר טריק הופך עמדה אבודה לניצחון. פחות ידוע היום, אבל מאוד הוערך בעבר, היה כישרונו בשלב הסיום של המשחק. מספר הסתעפויות בפתיחה קרויות על שמו ובאופן יוצא דופן, גם 60 שנה אחרי מותו שתיים מהן עדיין בעלות חשיבות תאורטית.
עמדת המוצא של התקפת מרשל.
הידועה בהן נקראת "גמביט מרשל" (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 א6 4. רא4 פו6 5. 0-0 רה7 6. צה1 ב5 7. רב3 0-0 8. ג3 ד5), אחת מהתשובות היותר התקפיות שיכול השחור לעשות בהן שימוש בפתיחה הספרדית. מרשל הציג הקרבת רגלי זו כחידוש במשחקו מול קפבלנקה ב-1918 - אך הפסיד, לאחר שקפבלנקה הצליח לסכל את הכנתו הביתית תוך כדי המשחק, בהפגנה מרשימה של הגנה וירטואוזית. אך ערכו של הגמביט הוכח פעמים רבות גם ברמות הגבוהות ביותר: פטר לקו ניצח עמו בשחור את ולדימיר קראמניק במשחק השישי בדו-קרב ביניהם על אליפות העולם ב-2004. הרעיון של מרשל הפך לפופולרי, כאשר שחור מקבל סיכויי התקפה טובים ומגיע לתוצאה של כמעט 50%, תוצאה מצוינת לשחור. שחקנים מהשורה הראשונה מכבדים התקפה זו כל כך, שרבים בוחרים להימנע ממנה על ידי מסע "אנטי-מרשל" כגון 8. א4.
עמדת המוצא של הגמביט בהגנה הסלבית, לאחר 4. ה4
גמביט אחר שקרוי על שם מרשל קיים בהגנה הסלבית. 1. ד4 ד5 2. ג4 ג6 3. פג3 ה6 4. ה4