במקביל התכנסה ועידת פריז בהפסקות, החל ב-18 בינואר 1919 ועד 20 בינואר 1920. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לנטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן. מאידך, בכל הקשור לאופן יישומן של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שניזונו מהבטחות ומאינטרסים סותרים. אחת המחלוקות העיקריות הייתה בין איטליה ויוון באשר לעתידה של מערב אנטוליה, והעיר איזמיר בפרט, והביאה את האיטלקים לעזוב את דיוני הוועידה ב-24 באפריל 1919. האיטלקים נעדרו מהדיונים משך שבועיים בלבד, אך זה כל שהיה נחוץ לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' כדי לשכנע את האמריקאים ואת הצרפתים להעדיף את הבטחתו מימי המלחמה ליוונים, על פני הבטחה שנתנו מדינות ההסכמה לאיטלקים.
כך, ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני. 20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה – גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהן של נשים והאספסוף החל במעשי ביזה אשר כוונו כנגד בתי המוסלמים. האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש. חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "הירייה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד. בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים. בחודש שלאחר מכן הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מצפון ומדרום לאיזמיר, וב-21 במאי 1919 הגיע הנציב הראשון מטעמם אל העיר.
עם הפלישה היוונית היו כמעט כל חופיה של אסיה הקטנה ותראקיה כולה בשליטת מדינות ההסכמה. כלל האירועים שהחלו בהפסקת האש של מודרוס בסוף שנת 1918 והעובדה כי מדינות ההסכמה החלו להוציא לפועל את תוכניתן לחלוקת אסיה הקטנה ביניהן, היו כולם בין הגורמים להתקוממות הטורקית; אולם נראה כי מסירת איזמיר לשלטון יוון הייתה האירוע הטראומתי והמשפיל ביותר, וברוח זו התבטא גם מוסטפא כמאל בנאומו בחודש נובמבר 1919 באנקרה.
למחרת כיבוש איזמיר, ב-16 במאי 1919 עלה מוסטפא כמאל על אוניית הקיטור בנדרמה (Bandırma) אשר הפליגה מאיסטנבול לסמסון שלחופי הים השחור. באותה עת עדיין היה מוסטפא כמאל קצין בצבא העות'מאני ואף היה מופקד מטעם הסולטאן על פירוקו של הצבא. ב-19 במאי 1919 הוא הגיע לעיר והקים את מפקדתו במלון מינטיקה פאלאס. ממפקדתו פנה לשגרירים ולמשרד המלחמה הבריטי במחאה על הפלישה והחל טווה קשרים בין קבוצות לאומיות שונות. בנוסף קיים עצרות המוניות שנועדו ליידע את תושבי העיר על פלישת הצבאות הזרים לאנטוליה. אף שמוסטפא כמאל עזב את סמסון לאחר שבוע בלבד, היא נחשבת למקום בו החל את מלחמת העצמאות הטורקית.
עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה: יוני 1919 – מרץ 1920.
בראשותו של מוסטפא כמאל התכנסה ב-21 ביוני 1919 ועידה באמסיה, ולמחרת פרסמה את "חוזר אמסיה" (Amasya Genelgesi) הנחשב למסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה. חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה והכריז על הסכנה שנשקפת לעצמאותה של טורקיה ולשלמותה, וקרא לכינוס שתי ועידות – ועידת ארזורום וועידת סיוואס. בכך הביע מוסטפא כמאל ברבים את כוונותיו האמיתיות שהיו מנוגדות בתכלית לתפקיד הרשמי שנשא. הבריטים ששמעו על כך פנו לממשלה העות'מאנית באיסטנבול, וזו הורתה על מעצרו של מוסטפא כמאל ודנה אותו למוות. הידיעה הגיעה לאוזניו של מוסטפא כמאל בהיותו בארזורום ובתגובה הוא התפטר מתפקידו הרשמי ב-8 ביולי 1919.
בד בבד התכנסה ועידה בבלקסיר במערב אסיה הקטנה ב-28 ביוני 1919 ובה דנו מהפכנים טורקים בהתפתחויות. הוועידה הובילה לוועידה נוספת שהתכנסה באלאשהיר ליד מניסה, ואשר בה החליטו המשתתפים לקחת חלק בוועידת סיוואס. ב-23 ביולי 1919 התכנסה ועידת ארזורום במזרח אנטוליה. הוועידה שנמשכה עד 4 באוגוסט 1919 הכריזה על ארבעה עקרונות – המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש לפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים. כחודש לאחר מכן, ב-4 בספטמבר 1919, התכנסה ועידת סיוואס בעיר סיוואס ולראשונה נטלו בה חלק נציגים מכל רחבי אסיה הקטנה ובכך חשיבותה. הוועידה נמשכה עד 11 בספטמבר 1919 ובין היתר אשררה את ההחלטה להקים "ועדת נציגים" אשר תוכל להפוך לממשלה אם יחליטו מדינות ההסכמה על פיזור הממשלה העות'מאנית באיסטנבול. עוד אשררה ועידת סיווס את ההחלטות שנתקבלו בוועידת ארזורום שקדמה לה אגב מספר שינויים, כמו הוספת התנגדות מפורשת לקיומה של ישות עצמאית יוונית במערב אנטוליה, וכן שינתה את שמה של התנועה הלאומית המתהווה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). חודש וחצי לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1919, נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית. הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועה הלאומית המתהווה באנטוליה.
בלחצה של "האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" נערכו הבחירות האחרונות לפרלמנט העות'מאני בדצמבר 1919. רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה העות'מאנית נמנו עם חברי האגודה, אף כי מוסטפא כמאל עצמו לא הגיע לאיסטנבול, אלא התמקם באנקרה החל ב-27 בדצמבר 1919 ואף העביר אליה את מרכז הניהול של התנועה הלאומית מארזורום.
על אף שהפרלמנט העות'מאני הרביעי היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש איסטנבול, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום") ולאשרר את החלטות ועידות ארזורום וסיווס. ההחלטות שפורסמו ביום 12 בפברואר 1920, התייחסו לגבולותיה העתידיים של טורקיה, והיו לבסיס לדרישותיה העתידיות לקראת חתימת הסכם לוזאן ב-1923:
אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בנייני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט. ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו. בתגובה הכריז מוסטפא כמאל ב-19 במרץ 1920 כי "ועדת הנציגים" באנקרה היא הממשלה החוקית של טורקיה וכי יש לציית לה ולה בלבד, וכן הודיע כי ייערכו בחירות לפרלמנט חדש. ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט. המחלוקת בין התנועה הלאומית באנקרה לבין הממשלה העות'מאנית באיסטנבול החמירה ונגלתה עתה לעיני כל. הממשלה העות'מאנית פרסמה פתווה ב-10 באפריל 1920 לפיה יש להתנגד לתנועה הלאומית, וכן גזרה גזר דין מוות על מוסטפא כמאל ועל מנהיגים נוספים של התנועה הלאומית. מנגד הוציא המופתי של אנקרה בו ביום פתווה נוגדת התומכת בתנועה הלאומית ומגדירה את מטרתה כשחרור הסולטאן והח'ליפה מאויביה. בתמיכת הבריטים, קמה תנועת נגד לתנועה הלאומית ב-18 באפריל 1920 בעיר דיזג'ה הסמוכה לאיזמיט בצפון-מערב אסיה הקטנה. השפעת התנועה, שזכתה לשם "כוחות הסדר" בעות'מאנית (Kuvâ-i İnzibâtiyye) או "צבא הח'ליפה" בטורקית (Hilafet Ordusu), התפשטה בביתיניה ובאסיה הקטנה וזכתה למעמד מעין רשמי מאת הממשלה העות'מאנית. עם זאת תנועה זו הייתה קצרת ימים ופוזרה לאחר כחודשיים ולאחר שהובסה על ידי התנועה הלאומית.
ב-23 באפריל 1920 הכריז מוסטפא כמאל על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר כונה "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi – TBMM). כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט שכבר שהו בה ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה. האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיאה ועל איסמט פשה לראש המטות המשולבים של טורקיה. ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית ולרשות המחוקקת והמבצעת בלבד שבשתיהן גם יחד נשאה האספה הלאומית. החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה זו, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, ובנוסף לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות ומעמדה של הרשות השופטת במדינה העתידית.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922.
במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ניהלו הטורקים שלוש מלחמות נפרדות – כנגד צרפת, ארמניה ויוון. שלוש המלחמות החלו במאבקים שניהלו האוכלוסייה ומיליציות טורקיות מקומיות, והתפתחו למלחמות של ממש בהן נטלו חלק כוחות האספה הלאומית של טורקיה.
נגד היוונים.
מבין שלושת העימותים המזוינים הבינלאומיים, הייתה מלחמת יוון–טורקיה הקשה, המשמעותית והממושכת ביותר, ונמשכה שלוש וחצי שנים. באופן רשמי החלה המלחמה עם כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919, אולם עד קיץ 1920 נצבו מול היוונים כוחות בלתי סדירים שהיו פרי התארגנות מקומית. הקרב המשמעותי היחיד שהתנהל בתקופה זו היה קרב איידן בדרום-מערב טורקיה, ובמהלכו השתלטו כוחות מקומיים טורקים על העיר בסוף יוני 1919, אך תוך שבוע חזרו היוונים וכבשו את העיר.