תינוק המתייצג עם סימני אי-ספיקת לב על רקע הצרת אבי העורקים מטופל ראשית בפרוסטגלנדינים מסוג E1 על מנת להשאיר את הצינור העורקי פתוח. מלבד זאת הטיפול כולל תרופות אינוטרופיות (המגבירות את כיווציות הלב), משתנים וטיפול תומך. כאשר התינוק מתייצב, או בגילאים מבוגרים יותר, הטיפול הסופי במום הוא באמצעות תיקון ניתוחי של המום, שהוא האפשרות הנפוצה יותר, או באמצעות אנגיופלסטיה והנחת תומכן במקום ההצרה. לאחר הניתוח תיתכן תופעת שגבור של יתר לחץ דם המצריך טיפול תרופתי, אולם הדבר חולף לאחר זמן מה.
מניעה.
בשל המעקף שיוצר הצינור העורקי הפתוח קשה לאבחן את המום באולטרה סאונד טרום-לידתי. מחקר שוודי מצא כי מתוך 90 תינוקות שאובחנו עם הצרת אבי העורקים, רק שלושה אובחנו לפני הלידה. הדבר הוביל למסקנה שאולטרה סאונד טרום-לידתי איננו בדיקת סקר טובה לזיהוי מוקדם להצרת אבי העורקים. אותו מחקר מצא כי בדיקת אוקסימטריה בילוד גם היא איננה מספיק טובה לזיהוי מוקדם של ההצרה, וכי האמצעי המרכזי לגילוי מוקדם שלה היא בדיקה גופנית מדוקדקת בילוד.
פרוגנוזה וסיבוכים.
בהיעדר טיפול, נמצא כי אנשים עם הצרת אבי העורקים חיים בממוצע עד גיל 35. הסיבוכים הנפוצים ללא טיפול הם יתר לחץ דם, מחלת לב כלילית מואצת, שבץ מוחי, בתירת אבי העורקים ואי-ספיקת לב.
לאחר טיפול הסיכון להצרה חוזרת הוא נמוך, אולם אחר החולים מתבצע מעקב פן יפתחו הצרה חוזרת או מפרצת. במקרה של הצרה חוזרת טיפול הבחירה הוא בצנתור ולא בניתוח. כאשר התיקון הראשוני מתבצע לאחר גיל 10, ישנה שכיחות מוגברת בעתיד למחלת לב וכלי דם, לרבות יתר לחץ דם כרוני, למרות התיקון.
Cocteau Twins
נטראג'ה
נטראג'ה (בטמילית: நடராசர், מלך/אדון הריקוד) הוא תיאור של האל שיווה בתור הרקדן הקוסמי, שמבצע את ריקודו האלוהי בו הוא מפעיל ומניע את העולם כולו.
תיאור.
ריקודו של שיווה (לפי האגדה) בצ'ידמברם מהווה את המוטיב המרכזי עליו מבוססים תיאוריו ופסליו של שיווה כנטראג'ה. תיאורים אלה משתנים בפרטים קטנים אך שומרים על אותו רעיון מרכזי.
נטראג'ה מתואר כשיווה רוקד. לשיווה ארבע ידיים ושערו השזור מתנופף עקב ריקודו. בשערו ניתן לראות נחש קוברה, גולגולת ואת נהר הגנגס. מעליו ייתכן ויהיה חצי סהר. באוזנו הימנית עגיל של גבר, ובאוזנו השמאלית עגיל של אשה. הוא מקושט בשרשראות, צמידים ותכשיטים אחרים.
ידו הימנית אוחזת תוף, ידו הימנית השנייה מבצעת מודרה של "אל תפחד"/"חוסר פחד". ידו השמאלית אוחזת אש, וידו השמאלית השנייה מצביעה מטה אל השד מויאלאקה (המסמל בורות) עליו הוא דורך.
רגלו השמאלית מורמת. מתחתיו מעמד לוטוס, ממנו יוצאת הילה מקיפה המעוטרת באש, כך שידיו המחזיקות תוף ואש נוגעות בה.
צורה זו של האל שיווה נמצאת ברוב המקדשים בדרום הודו. עם זאת, המקדש בצ'ידמברם הוא היחיד בו אלילו המרכזי הוא שיווה בצורה דמוית-אדם זו (בניגוד לשאר מקדשי שיווה, בהם שיווה מתואר כלינגאם).
משמעות.
לריקודו של שיווה שלוש משמעויות עיקריות:
ניתן להסתכל על ריקוד כיצירת אמנות בה האמן ואומנתו שהוא יוצר הם אחד, וכך הריקוד מרמז ומזכיר את האחדות של אלוהים ויצירתו (העולם).
טקסטים הודים קדומים מסבירים את ריקודו של שיווה:
בחיבורו טירומנטיראם, טירומולאר (אחד מ-63 הקדושים של השיוויזם הדרומי) מציין ש"ריקודו הנצחי הוא משחקו", וכותב:
ובאונמאי ווילאקאם (טקסט שיוויזם מהמאה ה-13) אנו מוצאים:
שונות.
הזרם המעריץ את נטראג'ה התהווה במחוז טאמיל נאדו בדרום הודו. ניתן לעקוב אחר מסלולו של שיווה הרוקד מהפולחן התהלוכתי של פסלים מחוץ לסנקטום (פנים המקדש, קודש הקודשים שלו) אל ההעלאה הפולחנית של פסל הארד שלו אל הסנקטום בצ'ידמברם.
מחקרים שנעשו על הפסלים על ידי שרדה שריניואסאן, בשילוב עם ראיות איקונוגרפיות וספרותיות, מראים שפסל הארד של נטראג'ה היה המצאה של שושלת פלבה (מאה 7 עד אמצע 9 לספירה), ולא של שושלת צ'ולה (מאה 10 לספירה) כמו שנהוג להאמין. בהתבסס על השירים הקדומים של קדושים טמילים, ניתן גם להראות שדמות זו התבססה על המשמעויות הקוסמיות ומטאפיזיות שהוזכרו לעיל.
הפסל הגדול ביותר של נטראג'ה נמצא בנייוולי (Neyveli) בטאמיל נאדו.
במקדש בצ'ידמברם האליל הראשי הוא נטראג'ה, בניגוד לשאר מקדשי שיווה בהם שיווה מוערץ כלינגאם (שאינה בצורת אדם).
ב-2004, פסל בגובה 2 מטר של נטראג'ה הותקן ב-CERN (מרכזו של הארגון האירופאי למחקר גרעיני בז'נבה). הפסל המתאר את ריקודו הקוסמי של בריאה וחורבן, ניתן ל-CERN על ידי הממשלה ההודית על מנת לחגוג את שיתוף הפעולה הארוך של המרכז עם הודו. לוחית המותקנת ליד השלט מסבירה את חשיבותה של המטאפורה של ריקודו הקוסמי של שיווה עם ציטוטים של פריטיוף קפרה:
תאומיר דבו
תאומיר דבו (בצרפתית: Théomir Devaux; 1885, קסטיון (Castillon-la-Bataille) – 1967, שאווי (Chaville) שליד פריז) היה כומר צרפתי, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
קורות חיים.
דבו הוסמך לכמורה בשנת 1911. הוא השתייך למסדר האחים ציון, היה אב מנזר בין השנים 1925–1937 ובאותה תקופה היה במקביל כומר בכנסיית סן-סולפיס בפריז. במשך מספר שנים היה אב המנזר רטיסבון בירושלים.
בשנת 1928 ייסד דבו את כתב העת "השאלה היהודית" (La question d'Israël) שנועד לדיאלוג יהודי-נוצרי ולמלחמה באנטישמיות. כחודשיים לאחר כיבוש צרפת בשנת 1940 על ידי גרמניה, נאסרה פעולתו של כתב העת על ידי הגסטפו. כמו כן ייסד דבו סמינרים בנושאי יהדות.
פעילותו בתקופת השואה.
בשיתוף עם ויצו סייע דבו למאות ילדים יהודים - חלקם ילדים שאיבדו קשר עם הוריהם - למצוא מקומות מסתור בתקופת השואה. בפעילות ההצלה שלו עבד דבו בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים יהודיים. בין מעשי ההצלה שלו היו ארגון מסמכי זהות מזויפים עבור ילדים יהודים וארגון קליטתם במוסדות דת נוצריים לשם הסתרתם בתקופת הרדיפות. לעיתים אפשר לילדים נרדפים לשהות במנזר שלו למשך לילה אחד ואף יותר, עד שהתאפשר למצוא להם מקלט מחוץ לפריז. לעיתים היו במנזר שלו כמה ילדים בו זמנית. הוא סייע בכספים למקומות המסתור כדי לאפשר את המשך החזקתם של הילדים המוסתרים.
הנס הלמוט מישל (Hans Helmut Michel), אחד הילדים היהודיים שהסתיר דבו תחת השם הבדוי ז'אן בונה (Jean Bonnet), הועבר בהמשך ללוסיאן בונל אך ב-1944 נתפס, גורש לאושוויץ ונרצח שם. סיפורו של מישל הונצח בסרטו של לואי מאל, להתראות ילדים.
דבו המשיך בפעילותו למרות פשיטה של הגסטפו על מנזרו ביולי 1940, פשיטה בה הוחרמו הספרייה והארכיון שלו, ולמרות סגירת עיתונו על ידי הגסטפו.
לאחר המלחמה המשיך מנזרו של דבו בפעולות הסברה נגד אנטישמיות. הוא ייסד כתב עת חדש, "מחברות ציון" (Les Cahiers Sioniens), בו הודגשו התפתחות המחשבה הנוצרית בנושא היהודים והיהדות. הדיונים בעיתונו של דבו תרמו רבות לדיונים בתקופתו של יוחנן העשרים ושלושה לשם הכנת האנציקליקה נוסטרה אטאטה (שלבסוף פורסמה על ידי מחליפו של יוחנן, פאולוס השישי), בה הודגשו חובת הסבלנות הנוצרית כלפי דתות אחרות ומאמיניהן, כולל היהדות.
הכרה.
בשנת 1996 הוכר תאומיר דבו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
הפקולטה למדע והנדסה של חומרים
הפקולטה להנדסה כימית
המכון למצב מוצק
ורג'יניה וולף
אוצר החוכמה
קמפוס אליזה
מנדש
טיהור
אדלייד מסקסה-מיינינגן
ניתוח להחלפת מסתם
נִתּוּחַ לְהַחְלָפַת מַסְתֵּם הוא ניתוח שבו מוחלף אחד ממסתמי הלב במסתם מלאכותי או במסתם ביולוגי (שתל מאדם או מחיה). הניתוח מבוצע על פי רוב במצבים של היצרות או אי-ספיקה מדרגה חמורה של אחד ממסתמי הלב. ישנם ארבעה סוגי ניתוחים, לפי סוג המסתם המוחלף: ניתוח להחלפת מסתם אבי העורקים, ניתוח להחלפת המסתם הצניפי, ניתוח להחלפת המסתם התלת-פסיגי וניתוח להחלפת מסתם עורק הריאה. כ-100,000 ניתוחים להחלפת מסתם מבוצעים מדי שנה בארצות הברית.
התמותה לאחר ניתוח להחלפת מסתם תלויה במשתנים רבים, לרבות סוג המסתם המוחלף, ביצוע ניתוח מעקפים במקביל להחלפת המסתם וגורמים התלויים באדם המנותח. אחוזי התמותה מניתוח להחלפת מסתם אבי העורקים עומדים על 3.2%, בעוד אלה מניתוח להחלפת המסתם הצניפי עומדים על 5.7%.
בעשור השני של המאה ה-21 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי לשימוש הליך החלפת מסתם בצנתור (TAVI או TAVR) במטופלים שאינם נתיחים או שהסיכון הניתוחי עבורם גבוה. כמו כן נמצא בשימוש הליך להחלפת המסתם הצניפי בצנתור.
סוגי מסתמים חלופיים.
סוג המסתם החלופי משפיע על אופן הטיפול אחרי הניתוח וזמן החיים של המסתם. מסתם ביולוגי, שמקורו בדרך כלל בפרה או חזיר (אין בכך בעיה הלכתית), אינו דורש נטילת נוגדי קרישה ולפיכך מומלץ למי שעשויים להתקשות בלקיחה קבועה של כדורים. מנגד, משך החיים של המסתם הביולוגי הוא 10–15 שנים, ולפיכך הוא מומלץ יותר למנותחים מבוגרים. משך החיים של המסתם המכני, בהיותו מלאכותי ובמקרים רבים עשוי טיטניום, הוא שנים רבות, אך הוא דורש שימוש קבוע בנוגדי קרישה. השימוש במסתם מלאכותי נפוץ אצל מנותחים צעירים יחסית. טכניקת הניתוח של מסתמים מלאכותיים מתעדכנת לפרקים וב-2007 כבר התחיל באירופה שימוש במסתמים ללא תפרים (SU-AVR). ב-2015 נמצאים בשימוש 3 סוגי מסתמים ללא תפרים או מסתמים בהחלפה מהירה ויעילותם נבחנת במחקרים שונים.
החלפת מסתם דו-צניפי
ת'ור בלילי