אירוס הסרגל אנדמי לארץ ישראל, וגדל בחבל הים תיכוני של הארץ באזורי ההרים שמצפון לבקעת באר שבע. קיימות אוכלוסיות רבות שלו בכרמל. הצמח מוגן על פי חוק.
תואר המין המדעי ניתן לו על שם פקרדוני קלוסט ורטן, רופא מיסיון מנצרת שגילה לראשונה את המין בשנת 1883.
תואר המין העברי מתאר את צורת עליו הישרים.
אירוס הסרגל דומה ביותר לאירוס הלבנון, אך הציור בעלי העטיף החיצוניים חסר עורקים כהים. אף מספר הכרומוזומים שלהם שווה - 2n=20. בין המינים נוצרות צורות כלאיים. אירוס הסרגל ואירוס הלבנון הם שני נציגיה היחידים של הסקציה הרמודקטילואידס ("Hermodactyloides") בארץ ישראל.
רוני דניאל
רוני דניאל (29 באוקטובר 1947 – 26 ביולי 2021) היה כתב ופרשן ישראלי לענייני צבא וביטחון של חברת החדשות. לאורך הקריירה המקצועית שלו כעיתונאי עבד במספר כלי תקשורת, בהם: קול ישראל, גלי צה"ל וחברת החדשות, בה עבד מאז הקמתה ב-1993 ועד לפטירתו.
ביוגרפיה.
דניאל נולד בבגדאד שבעיראק. אביו נפטר כשהיה בן חודשיים. בשנת 1950, בגיל שלוש, עלה לישראל עם אחותו ואמו שהתחתנה בשנית עם דוד סולודר. גדל בקיבוץ מעוז חיים והיה מתומכי אחדות העבודה. דודתו היא חברת הכנסת לשעבר עדנה סולודר.
באוקטובר 1965 התגייס לצה"ל, לגדוד 906 של הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לנח"ל והיה למפקד מחלקה. במלחמת ששת הימים לחם בקרב אום-כתף בחזית המצרית, נפצע מרסיסים אך חזר לחזית. בשלהי שנות ה-60 היה למפקד פלוגה ולחם במלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים נלווה ככתב קול ישראל לגדוד 51 במבצע קינוח. מאוחר יותר מונה על ידי יורם יאיר למפקד גדוד מילואים של חטיבת גולני, בהמשך שירת כמג"ד 9217 בחטיבת הנגב וכסמח"ט במילואים. היה בעל דרגת סא"ל במילואים.
קריירה עיתונאית.
דניאל הצטרף ב-1971 לקול ישראל ככתב תחבורה וחקלאות. במהרה עבר להיות כתב צבאי. בשנת 1977 נכלל במשלחת של קול ישראל למצרים. בסוף 1980 עבר השתלמות בתחנת הרדיו של CBS בניו יורק. בשנים 1982–1984 כיהן כראש חטיבת החדשות בתל אביב. בשנת 1983 ננזף על ידי מנכ"ל רשות השידור, יוסף לפיד, בעקבות תקרית שהייתה לו עם הכתב מירון צור. הוא עבד גם בגלי צה"ל ואף הוצע ב-1990 כמועמד לפיקוד התחנה. במלחמת יום הכיפורים היה ראשון הכתבים לעלות לחרמון עם לוחמי גולני. בשנים 1992–1993 נמנה עם מנחי התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית. מאז 1993 ועד לפטירתו היה הכתב לענייני צבא וביטחון של חברת החדשות בערוץ 2.
בעת מבצע עופרת יצוקה סירב דניאל לנטוש את עמדת השידור של ערוץ 2 בשדרות כאשר בשידור חי נשמעה אזעקת "צבע אדום", בניגוד להוראת הממונים עליו, והסביר כי . בזמן אותו מבצע, עבר דניאל לכאורה על הוראות הצנזורה הצבאית, כאשר דיווח על העיתוי הצפוי לפתיחת המערכה הקרקעית. על אותו מקרה אמר דניאל:
ביולי 2009 פרסם דניאל סדרת תעודה בעלת 5 פרקים שעקבה אחר צוערים בבה"ד 1. ביולי 2014, במבצע צוק איתן, התלווה ללוחמי חטיבת הנח"ל שפעלו בעיירה בית חאנון שבצפון רצועת עזה ותיעד את רגעי הלחימה מבפנים.
בפרשנות שלו נקט דניאל בקו ניצי, כך למשל במבצע צוק איתן תמך בכניסה קרקעית של צה"ל לתוך רצועת עזה.
בשנים 2018–2021 שידר תוכנית אקטואליה ברדיו 103FM - "הקבינט" - יחד עם אלון בן-דוד ויואב לימור, בה הם דיברו על נושאים מדיניים, ביטחוניים, ספורט ועוד.
במרץ 2019 מתח ביקורת על ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאחר שקמפיין הליכוד לעג למראהו של אברמוביץ' שנפצע במלחמת יום הכיפורים ונכווה בפניו. דניאל אמר כי "ללעוג לאמנון אברמוביץ' על צלקותיו - אחד הדברים הנמוכים שראיתי". בנוסף, הביע ביקורת על התנהגותו כלפי נכי צה"ל ואמר כי אם הוא עצמו היה נכה צה"ל הוא לא היה מסכים לביקורו "אם אני הייתי שוכב במיטה הזאת הייתי קם ויוצא מהחדר".
ביקורת על עבודתו כעיתונאי.
מבקריו משמאל, בהם העיתונאי גדעון לוי, מחו על כך שלטענתם הוא שימש למעשה כדובר של צה"ל ולא ככתב-חוקר, ודיווח על אירועים באופן סלקטיבי שנוח לשלטונות צה"ל ולעיתים אף אימץ את הקו הרשמי של הצבא. דניאל דחה זאת בריאיון ל"ידיעות אחרונות", וציין שהוא מתח ביקורת קשה על מערכת הביטחון בתקופת פיגועי ההתאבדות בישראל שקדמה למבצע חומת מגן, וכן בזמן מלחמת לבנון השנייה.
באוגוסט 2010 חשפו דניאל ואמנון אברמוביץ' את "מסמך גלנט", שנודע לימים כמסמך הרפז. ביולי 2012 נודע כי מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס התלונן לרשות השנייה על התנהלותו של דניאל בסיקור פרשת הרפז. נציב פניות הציבור ברשות השנייה דחה את התלונה.
חיים אישיים.
דניאל היה נשוי לשלומית ואב לשלושה ילדים. בנו ערי נפטר בשנת 1987 בגיל 13, לאחר התקף אסתמה חריף.
ב-26 ביולי 2021 נפטר מדום לב בגיל 73, בביתו בשכונת רמת אביב ג' שבתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
RAH-66 Comanche
ראשי חודשים
הסתכנות מרצון
הסתכנות מרצון היא טענת הגנה בדיני נזיקין המיועדת למצבים בהם התובע חשף את עצמו מרצונו לסיכון שהתממש. הסתכנות מרצון נובעת מתוך עקרון מקובל בדיני הנזיקין, האומר "אין הרוצה נפגע" (Volenti non fit injuria): מי שהסכים לפגיעה בגופו, ברכושו או בשמו הטוב אינו זכאי לתרופות בנזיקין כלפי הפוגע, והפוגע פטור מחיוב נזיקי כלפי הנפגע. משמע, לנפגע לא מגיעים פיצויים בעבור הנזק שנגרם לו. ביסודה של ההסתכנות מרצון מונחת ההסכמה של האדם שניזוק לשחרר את האדם שהזיק לו מאחריות, אם בפועל יקרה המאורע שאת סיכונו נטל הניזוק על עצמו.
מאפיינים.
הגנת ההסתכנות מרצון מגשימה את מטרתם המרכזית של דיני הנזיקין, שהיא הטלת חובה על מי שהזיק לפצות את מי שניזוק. סיבה מרכזית לכך היא שהמזיק חשף את הניזוק לסיכון שהתממש באופן שאינו הדדי, כלומר, הניזוק לא הסכים לנזק ולא בחר בו. לעומת חיוב המזיק, דיני הנזיקין אינם מטילים חובה על הניזוק לעמוד על זכותו לפיצויים. הדבר נובע מתוך ההנחה כי אדם הוא אוטונומי וחופשי לנהל את ענייניו כרצונו. דיני הנזיקין מעניקים לאדם זכויות, למשל, לשלמות הגוף, לשמירה על רכושו ולכבודו האישי. האדם יכול להחליט כי הוא מסכים להסתכן ולחשוף את עצמו לנזקים לפני המעשה המזיק, ולהביע את רצונו לקבל עליו את כל סיכוני העוולה הנזיקית כשם שאדם שנפגע יכול, לאחר המעשה, למחול על זכותו ולוותר למזיק.
אם האדם הסכים לחשוף את עצמו לסיכון ולנזק, לא ראוי להטיל את האחריות לנזק על הצד המזיק ויש להטיל את האחריות על מי שבחר להסתכן. כך, אם אדם אינו עומד על זכותו לשמור על שלמות גופו או על רכושו או לקבל פיצויים על הפגיעה בהם, המשפט לא יגן על הזכות במקומו. לכן, הסתכנות מרצון מגשימה את מטרת דיני הנזיקין, האומרת שמי שהזיק הוא מי שיישא בפיצוי, ומשמשת את הנתבע כטענת הגנה מפני טענות התובע: אם התובע הסתכן מרצונו, הוא לא יכול לבוא בטענות זכאי לפיצויים מהנתבע בעבור הנזק שנגרם לו. נטל ההוכחה כי התקיימה התובע הסתכן מרצונו, ולכן קיימת הגנה מפני תביעתו לפיצויים, מוטלת על הנתבע.
העקרון "אין הרוצה נפגע" נובע מהמשפט הרומי. עקרון זה הפך לדוקטרינת ההסתכנות מרצון, המופיעה לראשונה בתעודות המשפט המקובל בשנת 1305, תחילת המאה ה-14. למרות שורשיה העתיקים של הדוקטרינה, היא לא פותחה במלואה עד למהפכה התעשייתית בבריטניה, ששיאה בתחילת המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הובילה לשינויים חברתיים וכלכליים יסודיים, ובראשם עיור: זרימת אוכלוסייה מהכפר לעיר שינתה את פני החברה, מחברה חקלאית הנסמכת על קהילה עובדת, לחברה עירונית המבוססת על כוח עבודה פרטני. דוקטרינת ההסתכנות מרצון התאימה להשקפה האינדוודואליסטית שרווחה אז במדינות המשפט המקובל, לפיה חירויות הפרט הן בסיס לשיטת הממשל הליברלית. כל אדם הוא אדון לעצמו וחופשי להסדיר את ענייניו ולכלכל עצמו כרצונו, ותפקיד המשפט הוא לתמוך בהחלטות אינדוודואליות ולא להכביד עליהן או לבטלן. גם אם נראה שהאדם מסתכן, למשל, בעת עבודתו במקום מסוים, הוא מסתכן מרצונו החופשי ואין זה מקום המשפט לכפות עליו התנהגות אחרת.
במאה העשרים, בעידן מדינת הרווחה והסעד, חל שינוי יסודי בגישה זו, והחברה רואה את אחד מתפקידיה להגן על האדם, גם מפני עצמו. בשל הכרה בזכויות אדם באשר הוא אדם, קדושת החיים עולה על קדושת ההסכם. שינוי זה הביא בעקבותיו גם לשינוי בעמדת המשפט המקובל לעקרון ההסתכנות מרצון. כיום, במשפט הישראלי כמו במדינות שיטת המשפט המקובל, לא כל הסכמה להיחשף לסיכון היא הסתכנות מרצון, והמגמה שם היא לצמצם את עקרון ההסתכנות מרצון ולהעמידו על מינימום הכרחי בלבד. כדי לשמור על מינימום הכרחי זה, בפקודת הנזיקין הישראלית נקבעו להגנה שלושה תנאים, ורק אם כולם מתקיימים יחדיו תצלח הטענה. הראשון, שהתובע ידע על מצב הדברים שגרם לנזק. השני, שהתובע חשף עצמו למצב זה. השלישי, שהחשיפה למצב שגרם לנזק נעשתה מרצון חופשי. לפיכך, טענת הסתכנות מרצון תוכל להצליח לעיתים נדירות ביותר. רק בנסיבות מיוחדות ויוצאות דופן אדם, גם אם הוא מסכים להסתכן, מסכים לוותר מרצונו על זכותו לתבוע פיצויים בשל עוולה שתזיק לו. משום שלרוב אין ויתור על הזכות המשפטית נדחתה הטענה להסתכנות מרצון ברוב המשפטים בהן נטענה. עם זאת, ההגנה עדיין מופיעה בפקודת הנזיקין והיא חלה בישראל על כל העוולות שבפקודת הנזיקין, בין אם מדובר בתקיפה, מטרד או רשלנות, למעט שני הסייגים הקבועים בסעיף ומשום כך לא ניתן להתעלם מתחולתה. כמו כן, מבחינת ההיבט הנורמטיבי, התפתחותה ההיסטורית של ההגנה מלמדת כי ההגנה שימשה ועודנה משמשת כלי לפיתוח המשפט ולהתאמתו לצורכי החברה המשתנים תדיר, ומכאן שישנה חשיבות עקרונית לקיומה.
סקירת הדין הישראלי.