אחרי המלחמה, עבד כסוכן לחברת הנפט באקאיי באוהיו מינואר עד יולי 1865, ברכישת ציוד ובגיוס פועלים לעבודה בשדות הנפט. באוקטובר 1865, שילמו הוא וידידים $30,000 תמורת חמשת אלפים אקרים (20 קמ"ר) של מטעי כותנה בג'ורג'יה. ההרפתקה הזו כשלה והותירה אותו עם חוב של $10,000. מתוך יאוש, החל בעל כורחו, ב-1 בינואר 1868, לעבוד כפקיד ובהמשך כשותף זוטר בעסק של אביו, לי היגינסון ושות', שהיה אותו זמן סוכנות צנועה לתיווך מניות. אביו היה שותף זוטר עד 1858 ועבד עד מותו ב-1889 בגיל 85. החברה הזו לתיווך מניות ובנקאות התפתחה עם הזמן לעסק רווחי מאוד והנרי לי היגינסון היה בסופו של דבר לשותף בכיר.
התזמורת הסימפונית של בוסטון.
היגינסון תיאר את התוכניות לתזמורת סימפונית שנתיים אחרי שהשיק את התזמורת הסימפונית של בוסטון בשנת 1881:
"בפברואר 1881 התחלתי לעצב תוכנית שנולדה עשרים וחמש שנים קודם לכן (1856), והיא לתת קונצרטים תזמורתיים באופי ובאיכות הטובים ביותר האפשריים במחיר, שיאפשר כניסה לכל מי שמעוניין בדברים כאלה - קיוויתי למשוך בהדרגה חלק גדול יותר ומשכיל פחות של החברה - התכוונתי להעסיק תזמורת ומנצח שיעמדו לרשותי, כי רק אוכל לדרוש ולהשיג אימון מספיק בכמות ובאיכות להגיע לנגינה של התזמורות הגרמניות הגדולות."
ב-30 במרץ 1881 הודיע היגינסון בעיתוני בוסטון על תוכניתו ל"תזמורת הסימפונית של בוסטון" שתופיע כ"תזמורת מלאה וקבועה, המציעה את מיטב המוזיקה במחירים נמוכים, כפי שאפשר למצוא בכל כרכי אירופה." הוא יעץ למנהל המוזיקלי הראשון שלו, ג'ורג' הנשל, לשכור רק נגנים מקומיים לשנה הראשונה, כדי למנוע רגשות שליליים בחוגי המוזיקה המקומיים. לעונת הקונצרטים הראשונה נקבעו מחירים של $10 או $5 דולר לכל הסדרה בת 20 הקונצרטים. כרטיס יחיד עלה 75 או 25 סנט. לחזרות השבועיות הפתוחות לקהל בשעות אחר הצהריים, נמכרו כרטיסים למקומות לא-שמורים ב-25 סנט. אולם הקונצרטים היה בוסטון מיוזיק הול, והתזמורת יצאה לסיורים בסביבה הקרובה, בערים כמו פרובידנס, פורטלנד ו-ווסטר, כמו גם קונצרטים אחדים בתיאטרון סאנדרס באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג'. בהמשך יצאה התזמורת לסיורים בערים רחוקות יותר, תחילה פילדלפיה ואחר ניו יורק. קונצרטי קיץ קלים החלו בשנת 1885.
במשך שנים רבות, קיבל הארגון תמיכה רק מהיגינסון, שכיסה מדי שנה את הגרעון בכוחות עצמו. מראשית הדברים ובמשך לפחות שלושים שנות התזמורת הראשונות, נהנה היגינסון, הודות לידידו הווינאי, הפסנתרן היהודי יוליוס אפשטיין, מגישה מתמדת אל טובי המנצחים בעולם, כולם אירופאים ודוברי גרמנית. בשנת 1906 שיגר הוראות אל נציגיו להזמנת מנצחים, כי האיש שהם שוכרים חייב להבין, שהיגינסון איננו מעוניין לא במוזיקה מודרנית ולא "בסגנון הקיצוני של ניצוח מודרני." הוא הרחיב בנושא העדפותיו המוזיקליות במכתב אחר:
כמנהל יחיד של תזמורת בוסטון בשנותיה הראשונות, הבטיח היגינסון את הצלחת ארגונו החדש בפיקוח הדוק על הנגנים המקצועיים. ב-1882 ניסח חוזה חדש, שדרש מנגניו להיות זמינים מיום רביעי עד שבת במשך העונה ובימים אלה "לא לנגן בשום תזמורת אחרת ולא עם שום מנצח אחר ... מלבד אם תתבקשו בשעות הפנאי על ידי אגודת הנדל והיידן," מחווה קולגיאלית כלפי ארגון ותיק פי כמה. אחרי העונה הרביעית, הסמיך את מנצח התזמורת וילהלם גריקה לגייס עשרים נגנים בעת חופשת קיץ באירופה כדי להחליף כמה נגנים, שהיו "קשישים ומותשים מעבודה."
לדוגמה, היגינסון שלט בנגניו בכוח "איום לשבור כל שביתה ביבוא נגנים אירופאים." יתירה מזו, במשך הזמן פיטר נגנים בעלי קשרים לבוסטון וייבא מאירופה אנשים "בעלי הישגים טכניים גבוהים, שעל נאמנותם יכול היה לסמוך."
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עמדו היגינסון והמנהל המוזיקלי של תזמורת בוסטון, קארל מוק, במוקד מחלוקת ציבורית, כשהתזמורת לא הוסיפה את דגל הכוכבים והפסים לקונצרטים שלה כפי שעשו תזמורות אחרות. קשריו של מוק אל הקייזר הגרמני נזכרו בהפרזה בעיתונות, אבל היגינסון היה במוקד הביקורת. הניו יורק טיימס כינה אותו "קשה עורף" בשל סירובו להתיר לרגש ציבורי להשפיע על תוכניות הקונצרטים. דובר התזמורת תלה, כעבור שנים, במעצרו של מוק כנתין אויב את ההאשמה ב"עקשנות קצרת-רואי" מצד היגינסון ומנהל התזמורת צ'ארלס א. אליס בשאלת ההמנון.
בפברואר 1918, כשאמצעיו הידלדלו במידה כזאת עקב המלחמה שלא היה עוד ביכולתו לממן את גירעונות התזמורת לבדו, וכשחזה את פרישתו של ד"ר מוק, שבאה עם מאסרו במרץ, החליט היגינסון להעביר את ניהול התזמורת למבנה מוסדי חדש. ההודעה על מינוי מועצת נאמנים לניהול תזמורת סימפונית תאגידית יצאה ב-27 באפריל 1918.
מסירותו הנלהבת של היגינסון לנושא ההשכלה, שאינה נקייה מהתנשאות מסוימת, באה לביטוי בדברים הבאים:
לפני 1913, הצטרף היגינסון לפעולות "הליגה להגבלת ההגירה", שתמכה במבחני קריאה וכתיבה להגבלת הגירה. הימנעות הליגה מקטגוריות וממכסות גזעניות בעליל, שימשה רק מסווה לדעות הקדומות שביסוד התנגדותם למהגרים מארצות דרום אירופה ומזרח אירופה.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 תרם היגינסון סכומים ניכרים לאוניברסיטת הרווארד למטרות שונות, בהן כיסוי שכר הלימוד והוצאות המחיה לסטודנטים מסין, תוכנית שעמדה בסתירה מסוימת למדיניות האמריקאית של שלילת הגירה מסין באותן שנים.
היגינסון היה פעיל מאוד בקידום השכלה איכותית לאזרחים בכל המקצועות. ב-1891 ייסד את בית ספר מוריסון לגברים צעירים, והיה חבר במועצת הנאמנים של בית ספר מידלסקס. מעונות היגינסון קרויים על שמו.
היגינסון נטה להתייחס בקוצר רוח לפוליטיקאים. הוא התנגד להתקפותיו של תאודור רוזוולט על עסקים גדולים וקרא לו לחדול מדבריו הקשים על תאגידים וקפיטליסטים. הוא לא היסס להשמיע באוזני וודרו וילסון את דעתו על התנהלותו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1903 היה מראשוני המצדדים בלוחיות רישוי לרכב ממונע, כיון שכעס על נהגים שנסעו במהירות מופרזת ליד בית הקיץ שלו באיפסוויץ', מסצ'וסטס, תוך ניצול אלמוניותם.
ב-25 בינואר 1915 היה היגינסון שותף לשיחת הטלפון הטרנס-קונטיננטלית הראשונה עם תומאס ווטסון, אלכסנדר גרהם בל, תיאודור וייל ווודרו וילסון. הטלפון ששימש את היגינסון מוצג עכשיו במוזעיאון ספארק להמצאות חשמליות.
הנרי לי היגינסון מת ב-14 בנובמבר 1919 ונקבר בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
אוגוסטה קינג
דוד טברסקי (ירושלים)
רבי דוד טברסקי (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשי"ג, נובמבר 1952) הוא האדמו"ר הנוכחי מרחמסטריווקא בישראל. אחד משני אדמור"י החסידות.
תולדותיו.
נולד בירושלים לרבי ישראל מרדכי ולשרה גרינא בת הרב אלכסנדר אורי (בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא, צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב). גדל בצל זקנו רבי יוחנן, שימשו, וישן בביתו. למד בישיבת עץ חיים.
בי"ח בסיוון ה'תשל"ב (מאי 1972), נישא לבתו של רבי משה ניישלאס, רב שיכון סקווירא. בשנים הראשונות לאחר נישואיו גר בשיכון סקווירא.
לאחר שאביו נפטר בשנת ה'תשס"ד, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר, והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו רבי חי יצחק, המכהן כאדמו"ר בארצות הברית, או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף. בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו.
מהנהגותיו.
רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו. בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה. הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.
נוהג לערוך טישים ביחד עם דודו רבי חי יצחק, האדמו"ר מרחמסטריווקה בארצות הברית.
מאריך בתפילה. תפילות ראש השנה שלו נמשכות כמעט עד לשקיעת החמה.
צאצאיו.
לרבי דוד שתי בנות, שנולדו לו לאחר שנות ציפייה ארוכות. הן נישאו לחתניו:
אנטואן, דוכס לורן
אנטואן, דוכס לורן (בצרפתית: Antoine de Lorraine; 4 ביוני 1489 - 14 ביוני 1544), היה דוכס לורן בין השנים 1508–1544.
ביוגרפיה.
אנטואן נולד ב-4 ביוני 1489 בבר-לה-דוק, לרנה השני, דוכס לורן ולפיליפה מחלרה, בתם של אדולף, דוכס חלרה וקתרין מבורבון. אנטואן התחנך בחצרו של לואי השנים עשר, מלך צרפת יחד עם אחיו קלוד, והתיידד עם פרנסואה, דוכס אנגולם.
בשנת 1508 מת אביו, ואנטואן ירש את נחלתו ותאריו. בשנת 1509 הוא מינה את אמו לעוצרת הדוכסות יצא להילחם באיטליה, שם הוא לחם בקרב אניידלו ובקרב מארינייאנו, אולם לאחר מכן חזר לצרפת ולא השתתף בקרב פאביה, שבו נפל פרנסואה הראשון, מלך צרפת בשבי.
אנטואן נאלץ להתמודד עם הרפורמציה הפרוטסטנטית, וב-26 בדצמבר 1523 אף הוציא צו נגדה. בשנה שלאחר מכן פרץ מרד האיכרים של אלזס, במהלכו כבשו המורדים את סאברן וניסו לכבוש את סן-דייה-דה-ווז', בעוד האיכרים של פיי דה ביטש מרדו גם הם במאי 1525. אנטואן שלח משלחת צבאית שעלתה על סאברן ב-17 במאי וריסקה צבא איכרים ב-20 במאי ליד סלסטה. לאחר מכן הוא פרסם צווים אחרים נגד הפרוטסטנטים.
אנטואן שמר על נייטרליות במלחמות שהתרחשו בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובחוזה נירנברג (26 באוגוסט 1542), הוא השיג את עצמאותה של דוכסות לורן מקרל החמישי.
בשנת 1538 הוא טען לזכותו על התארים של דוכס חלרה ורוזן צוטפן, בעקבות מותו של קרל השני, דוכס חלרה, אך לא הצליח לזכות בתארים הללו. בשנת 1539 סבל אנטואן משגדון, ובשל כך ביקש מאחייניתו, מרי דה גיז לשלוח לו סוס סקוטי, שעליו קיווה שיהיה לו קל יותר לרכוב. ב-14 ביוני 1544 מת אנטואן בבר-לה-דוק, ובנו פרנסואה הראשון, דוכס לורן ירש את נחלתו ותאריו.
משפחתו.