ניקולס נחוש בדעתו להגן על כבוד אחותו, והדוד נשבע להרוס את האיש הצעיר. בסדרה של אירועים מצליח ניקולס לעמוד מול דודו הרשע. בין השאר הניסיון לחטוף את סמייק ולהחזיר אותו לסקווירס נמנע בעזרתו של ג'ון ברודי. ראלף מנסה לסכל את הקשר הרומנטי בין מדליין לניקולס, כשהוא מציע לאביה לוותר על החובות שלו אם מדליין תינשא למלבורי הוק. אבל האב מת לפני שהתוכנית מתגשמת. סמייק נופל למשכב ועד מהרה הוא נפטר. זמן קצר אחר כך מתגלה סוד אפל מעברו של ראלף, מתברר שהוא אביו של סמייק. ראלף עצמו חשב שבנו נפטר שנים רבות לפני כן. כשנודע לו שבנו היה חברו הטוב ביותר של אויבו הגדול (ניקולס), הוא עולה לעליית הגג בה הוחזק הילד ותולה את עצמו. ניקולס ומדליין מתחתנים ומתיישבים בדבון, בבית אביו, שם קבור גם סמייק.
הפקה.
מבחן הבד של ג'יימי בל לתפקיד של סמייק שנערך בבית מלון בלונדון ריגש את הבמאי דאגלס מקגרת' ואת המפיקים עד דמעות, והוא התקבל מיד לתפקיד. מקגארת' חשב שהדמות של דיים עדנה, האלטר אגו של בארי האמפריז, תתאים לתפקיד גברת קראמלס, אשה זחוחה, דעתנית אך חביבה, אבל היסס להציע ליהוק של גבר בתפקיד אשה. לעומת זאת המפיקים הסכימו שהאמפריז הוא בחירה אידיאלית לתפקיד.
צ'ארלי האנם ששיחק בתפקיד ניקולס היה האחרון שלוהק לסרט. האנם הבריטי שעבד שנים אחדות בארצות הברית אימץ לעצמו מבטא אמריקאי והיה צריך לעבוד על המבטא הבריטי שלו.
אתרי הצילומים כללו את המבנה מהמאה ה-19 "גיבסון מיל" מהרדקאסל קרייגס; הבדן ברידג' במערב יורקשייר; צ'רצ'יל קולג' באוניברסיטת קיימברידג'; "וילטון מוזיק הול" , האולד ויק ו"רפורם קלאב" בלונדון.
צילומי הפנים נערכו באולפני אלסטרי בבורהמווד ואולפני תרי מילס באיסט אנד של לונדון.
פרסים ומועמדויות.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. הוא זכה בפרס "National Board of Review" לצוות השחקנים הטוב ביותר. רומולה גראי הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית השחקנית האירופית הטובה ביותר.
צחיח אלבח'ארי
גודל אינווריאנטי
קונצ'ינו קונצ'יני
קונצ'ינו קונצ'יני (באיטלקית: Concino Concini, maréchal d'Ancre; 1575 פירנצה, איטליה – 24 באפריל 1617 פריז, צרפת) היה פוליטיקאי איטלקי ששירת בצרפת, היה השר הראשון בממשל מארי דה מדיצ'י ולואי ה-13 וזכה בתואר מרשל ד'אנקרה.
ביוגרפיה.
קונצ'יני נולד ב-1575 בפירנצה למשפחת אצולה שהייתה מקורבת למשפחת דה-מדיצ'י, שליטי הדוכסות הגדולה של טוסקנה. אביו היה המזכיר האישי של הדוכס הגדול בזמנו. בשנת 1600 נישאה מארי דה-מדיצ'י, (26 באפריל 1573 - 3 ביולי 1642) אחייניתו של הדוכס הגדול פרדיננדו I למלך צרפת אנרי הרביעי.
קונצ'יני נמנה עם המלווים של מארי לפריז ביחד עם בת-לווייתה ליאונורה דורי הידועה כליאונורה גליגאי. קונצ'יני התחתן עם ליאונורה ובחסות המלכה השתלב בחוגי השלטון וקודם לדרגת השר הראשון (מקבילה בימינו לראש ממשלה) וזכה לתואר מרקיז.
אחד מעוזריו המסורים היה הקרדינל רישלייה שלימים יהיה ראש מועצת השרים. בשנת 1610 נרצח המלך אנרי הרביעי ומארי דה-מדיצ'י מונתה כמלכה העוצרת עד שבנה - המלך לואי ה-13 יגיע לבגרות. עם השנים חל פילוג בין האם לבנה עקב רצונה של מארי להמשיך לשלוט.
קונצ'יני, איש אמונה של המלכה מארי דה-מדיצ'י מונה כראש מועצת השרים, מה שעורר מורת-רוח בקרב השרים הצרפתים. ב-1613 זכה בתואר מרשל צרפת. ב-24 באפריל 1617 חולל המלך 'הפיכת חצר': לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, שלח מרצחים אחרי קונצ'יני, זממם עלה בידם והמרשל הוגה מדרכם. ואילו רעייתו, ליאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט.
קשריה עם המאראני - אליהו מונטאלטו וספרים עבריים שנמצאו בביתה, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה. לאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, 8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה-מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר). בכך מימשו לואי ה-13 ואנשיו את שלטונו.
לזוג קונצ'יני היו 2 ילדים - אנרי (1603–1631) ומריה (1607 - 1617).
באקאר
באקאר (בסרבו-קרואטית: Bakar) היא עיר נמל במפרץ באקאר, על החוף המערבי של קרואטיה.
השם "באקאר" פירושו בשפת המקום "נחושת". נכון לשנת 2011 היו בעיר 8,279 תושבים, מעל 90% מהם קרואטים בני הדת הנוצרית קתולית.
היישוב קיבל את סמלו את זכויות העיר ב-1799 מ-מריה תרזה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה במקום מחנה ריכוז איטלקי, אליו הובאו תושבים מאזור ליובליאנה. אחרי המלחמה הנמל היה תחנה בדרכם ארצה של עולים מרומניה. מנמל זה הפליגו אוניות המעפילים רפיח וכנסת ישראל.
זבוב צאן
פרשת נירים
פרשת נירים היא כינוי לרצף אירועים חמורים, שהתרחש באוגוסט 1949 במשלט נירים, סמוך לגבול ישראל-מצרים, בהם הואשמו מספר חיילי צה"ל ומפקדם באונס ורצח של נערה בדואית, ומספר חיילים נוסף הואשם ברשלנות ובאי מניעת ביצוע העבירה.
הפרשה נחתמה ב-1951 עם הרשעת הקצין והסמל המעורבים בה, אך היא הושתקה במשך שנים רבות.
הרקע.
לאחר תום מלחמת העצמאות, משלט נירים היווה נקודה אסטרטגית לצה"ל באזור הגבול עם מצרים. באותה התקופה, בדואים שגורשו או ברחו במהלך המלחמה אל מעבר לגבול, ביקשו לחזור חזרה לישראל. היה חשש כי בקשה זו פירושה כניסה של מסתננים בדואים כדי לפגוע במטרות ישראליות, ולכן הונהג משטר קפדני בבחינת השבטים הבדואים, כשאת השבטים העוינים גירש צה"ל אל מעבר לגבול.
בתאריך ה-8 באוגוסט 1949, נשלחה מחלקתו של המ"מ משה לאייש את משלט נירים. מפקדו של המ"מ תידרך את חייליו בעל פה, כי על המחלקה לירות על מנת להרוג בכל ערבי הנמצא בשטח הגזרה, זאת לאחר שידיעות מודיעיניות התריעו מפני שני שבטים בדואים שנצפו באזור.
האירוע.
ב-12 באוגוסט 1949 נתקלה קבוצה של חיילי צה"ל שסיירה סמוך למשלט נירים, בערבי שחצה את הגדר לכיוון ישראל. האיש נשא נשק, אך משזיהה את החיילים השליך את נשקו והחל בורח. החיילים ירו בו, הרגו אותו ונטלו את נשקו. בהמשך הסיור, נתקלו החיילים בשני גברים ובצעירה בדואית, שגילה שנוי במחלוקת עד היום, אך בפסק דינו של בית הדין הצבאי נקבע שככל הנראה הייתה בגיל 10–16. החיילים ירו באוויר והבריחו את שני הגברים. את הצעירה הם לקחו בשבי, למשלט, שם כלאו אותה בצריף והופקד עליה שומר.
מאוחר יותר באותו יום, כשנשאל מפקד המשלט מדוע אספו את הנערה לחזקתם, הסביר כי ביקשו לחקור אותה כדי שתנחה אותם לעבר מיקומו של השבט שלה. המג"ד (סא"ל יהודה דרכסלר) הנחה את מפקד המשלט לחקור את הנערה, ובסיום החקירה להחזירה למקום בו נמצאה ולשחררה לחופשי. עד אז, על מפקד המשלט הוטלה האחריות לוודא כי לא יאונה לה כל רע.
כאשר יצא הקצין לסיור עם חמישה מחייליו, הוציא סמל היחידה את הנערה מהצריף בו כלאו אותה, הפשיט אותה מבגדיה ושרף אותם, ואז רחץ אותה תחת צינור מים. הנערה הושפלה לעיני כל, משום שצינור הרחצה היה מעין מקלחת מאולתרת ללא קירות שימנעו מלראות אותה עירומה ולהגן על פרטיותה. משסיים את הרחצה, הלביש אותה הסמל בבגדים קצרים והחזירה לצריף.
בהמשך, הגיעו חיילים ששהו במשלט והפצירו בשומר לאפשר להם להיכנס לצריף. בתחילה סירב השומר, אך לבסוף נעתר, וזה אחר זה נכנסו שלושה חיילים לצריף, למשכי זמן של כחמש דקות, וכשיצאו נראו כשהם רוכסים את מכנסיהם. עם שובו של הקצין מהסיור התפזרו החיילים מהצריף. הצעירה הובאה בפני הקצין וסיפרה כי "שיחקו בה" (בית הדין הצבאי קבע שהקצין הבין כי היא נאנסה). למרות זאת, שעה קלה לאחר מכן, הנערה הושפלה שנית: בפקודת הקצין קצץ אחד החיילים את שיערה של הנערה, חפף את ראשה בנפט ורחץ אותה בשנית תחת הצינור על מנת להעלים ראיות.
באותו ערב, הציע הקצין בסעודת השישי הצעה להצבעה:
ההצעה הראשונה התקבלה ברוב קולות על ידי חיילי המשלט, והקצין ערך לוח זמנים לאינוס הצעירה: ימים מסוימים הוקצו לכל קבוצת חיילים. ככל הנראה, הצעירה נאנסה מספר לא ידוע של פעמים במהלך אותו הערב.
הרצח.
למחרת, פקד הקצין על הסמל להוציא את הצעירה להורג. הוא יצא עם קבוצת חיילים למרחק של כחצי ק"מ מהמשלט. לנגד עיניה כרו בור בעומק של כ-30 ס"מ. הצעירה החלה לבכות ופתחה בריצה על מנת לברוח, אך הסמל כיוון את רובהו אליה וירה כדור אחד שפגע ברקתה והרג אותה במקום. לאחר מכן, ירה בה מספר כדורים נוספים כדי לבצע וידוא הריגה. הקבוצה קברה את הצעירה בבור שכרו עבורה ושבה למשלט. כשנשאל הקצין על ידי מפקדו אם השיב את השבויה למקום בו נמצאה, ענה המפקד ש"היה חבל על הבנזין". בתאריך ה-15 באוגוסט 1949, שלח מפקד המשלט מברק המסכם את האירוע בזו הלשון:
החקירה והטיפול המשפטי.
המ"פ הגיע למחרת היום למשלט וביקש לראות את קברה של הצעירה. הוא אסף את כל הציוד שהיה ברשות הנערה וכל חפץ שהיה יכול להסביר את הנעשה, על מנת שישמשו כראיות בחקירת המקרה. מספר ימים לאחר מכן, מפקד המשלט נעצר על ידי מצ"ח.
בעת ההעמדה לדין, היה קושי בקביעת העובדות הנוגעות לאלימות המינית שהופעלה כלפי הנערה והיקף המעשים, זאת משום שמצב הגופה לא אפשר בדיקה שתספיק כדי לקבוע ממצאים חד משמעיים. לכן, מרבית הראיות המרשיעות בנוגע לפשעים הנוגעים לאלימות המינית הגיעו בעקבות הודאות החיילים במשלט.
כתבי אישום הוגשו נגד הקצין והסמל באשמת רצח בכוונה תחילה, ונגד 18 חיילים נוספים במשלט באשמת רשלנות במניעת פשע, אונס ומעשים מגונים. כל הנאשמים ערערו על הפסיקה, ובערכאות הערעור נקבע כך: