אחת הסיבות שבגללן הצליח בנדי לחמוק מזיהוי ודאי למשך זמן כה ארוך, היא תווי פניו הגנריים שלא קל לזוכרם. בתחילת החקירה, קבלה המשטרה על כישלון הצגת תמונתו לעדים; בנדי נראה שונה בכל תמונה בה צולם. "הבעות הפנים שלו משנות את כל הופעתו, כך שהיו רגעים בהם אפילו לא היית בטוח שאתה מביט על אותו אדם", אמר סיוארט הנסון ג'וניור, השופט במשפט דרונץ'. תיאור שכיח שלו היה "דמוי זיקית", בעוד הוא מסוגל לשנות את הופעתו בצורה משמעותית באמצעות שינוי זעיר, כגון הוספת או הסרת שיער פנים, או שינוי התספורת. אף איתור חיפושית הפולקסווגן שלו לא היה פשוט; המכונית תוארה על ידי עדים בצורות שונות לחלוטין כמטאלית או לא מטאלית, בצבע צהוב כהה או ארד, חום בהיר או חום כהה.
כל קורבנותיו הידועים של בנדי היו נשים לבנות, רובן מן המעמד הבינוני. כמעט כולן היו בין הגילים 15–25 ורובן היו סטודנטיות במוסדות להשכלה גבוהה. אין עדות לכך שבנדי פגש או הכיר אותן לפני שתקף אותן. רול ציינה שלרוב הקורבנות שזוהו היה שיער ארוך חלק, עם שביל באמצע - בדומה לסטפני ברוקס, האישה שדחתה אותו, ומאוחר יותר אירס אותה לו ודחאה במעין נקמה. רול משערת שהטינה של בנדי כלפי בת זוגו הראשונה, הניעה את מסע הרצח החולני הממושך שלו, כשנשים שדמו לה הפכו לו למטרה. בנדי דחה השערה זו: "הן... פשוט התאימו לקריטריון הכללי של היותן צעירות ומושכות", אמר ליו איינסוורת', "יותר מדי אנשים קנו את השטות הזאת שכל הנשים היו דומות... [אבל] כמעט הכל היה שונה... פיזית, הן היו כמעט כולן שונות". בנדי התוודה שנעורים ויופי היו "קריטריון הכרחי לחלוטין" בבחירת קורבנותיו.
פתולוגיה.
בנדי עבר מספר הערכות פסיכיאטריות; אבחנות המומחים היו שונות. דורותי אוטנאו לואיס, פרופ' לפסיכיאטריה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק ומומחית בעלת שם להתנהגות אלימה, אבחנה את בנדי בתחילה כסובל מהפרעה דו-קוטבית, אולם מאוחר יותר שינתה את התרשמותה יותר מפעם אחת. בזמן שפסיכיאטרים ופסיכולוגים אחרים חוו קשיים דומים עם אבחנה זהה, עדויות שללו הפרעה דו-קוטבית או פסיכוזה אחרת. עם זאת, המאפיינים הקלאסיים להפרעת אישיות אחת או יותר זוהו בוודאות. אנשים בעלי הפרעות אישיות מסוימות, כמו האנטיסוציאלית, מסוגלים להבחין בין טוב לרע, אולם ליכולת הזו יש השפעה מזערית על התנהגותם. הם נעדרי תחושת אשם או חרטה, עובדה שאושרה על ידי בנדי עצמו. "רגשות אשם לא פותרים שום דבר, האמת", אמר בנדי בשנת 1981, "הם פוגעים בך... אני מניח שאני נמצא בעמדה הבלתי נמנעת של היעדר הצורך להתמודד עם אשמה. פשוט אין כל סיבה לכך".
טד בנדי אובחן כפסיכופת על ידי הפסיכיאטר הרווי מ' קלקלי, אחד מחלוצי התחום. בדיון הכשירות הסכים פסיכיאטר מטעם ההגנה כי בנדי הוא פסיכופת, אולם הוא הגיע למסקנה שבנדי אינו כשיר לעמוד לדין או לייצג את עצמו, בעוד שקלקלי טען שהוא כשיר. אבחנה דומה נעשתה באופן רטרוספקטיבי באמצעות רשימת הפסיכופתיה המעודכנת של הייר המבוססת בחלקה על עבודתו של קלקלי. החתך להימצאות פסיכופתיה הוא 30 נקודות, ואילו בנדי קיבל תוצאה של 39 נקודות מתוך 40 אפשריות בהתבסס על תיקיו האישיים.
בשיחה האחרונה של בנדי עם קלופפר טרם הוצאתו להורג, הוא סיפר שהוא התרחק ממנה במכוון "כאשר הרגיש שכוח החולי שלו הולך ונבנה בתוכו".
בלילה שלפני הוצאתו להורג, בנדי הסכים לקיים ריאיון עם ג'יימס דובסון, פסיכולוג ומייסד הארגון הנוצרי אוונגליסטי "התמקדות במשפחה". במהלך הראיון, בנדי העניק מספר הצהרות לגבי אלימות במדיה והשורשים הפורנוגרפיים של פשעיו. בנדי סיפר שהתמכר לפורנוגרפיה שעוסקת במין אלים: "זה קרה במספר שלבים, בהדרגה... הייתי הולך ומחפש חומר יותר חזק, יותר בוטה, יותר גרפי. עד שהגעתי לנקודה בה הפורנוגרפיה כבר לא יכולה הייתה להתקדם יותר... אז אתה מתחיל לתהות אם לעשות את זה בפועל יצליח לתת לך את ההרגשה שלא ניתנת לך מלקרוא או לצפות בזה". לטענתו אלימות במדיה, "ובמיוחד אלימות מינית", דוחפת צעירים "להפוך ל"טד בנדים"". "אתם הולכים להרוג אותי", אמר בנדי, "וזה יגן על החברה מפניי. אבל בחוץ ישנם הרבה, הרבה מאוד אנשים שמכורים לפורנוגרפיה, ואתם לא עושים כלום לגבי זה".
מומחים נוטים להסכים ביניהם שגינוי הפורנוגרפיה הפתאומי של בנדי היה מניפולציה אחרונה בניסיון לדחות את הוצאתו להורג, על ידי התאמתו לאג'נדה של דובסון, מתנגד ידוע של פורנוגרפיה, בעוד הוא אומר לו בדיוק את מה שהוא רוצה לשמוע. בנדי אמר למיקאוד ואיינסוורת' בשנת 1980, ולהאגמאייר לילה לפני הריאיון עם דובסון, שפורנוגרפיה שיחקה תפקיד משני וזניח בהתפתחותו כרוצח סדרתי.
הן רול והן איינסוורת' ציינו שאצל בנדי האשמה תמיד תהיה מנת חלקו של מישהו או משהו אחר. בעוד הוא הודה בסופו של דבר בביצוע 30 רציחות, הוא מעולם לא נטל אחריות על אף אחת מהן, אף כאשר התאפשר לו בתמורה להמתיק את עונש המוות, כפי שהוצע לו טרם משפטו במיאמי. בנדי הטיל את האשמה על מגוון רחב של שעירים לעזאזל, כולל סבו המתעלל, היעדרותו של אביו הביולוגי, הסתרת הוריו האמיתיים, אלכוהול, המדיה, המשטרה (אותה האשים שהשתילה ראיות), "החברה" בכלליות, אלימות בטלוויזיה, ובסופו של דבר, פורנוגרפיה. במקרה אחד לפחות הוא ניסה להאשים אפילו את הקרבנות: "הכרתי אנשים שהקרינו חולשה", כתב בשנת 1977 במכתב לקלופפר, "הבעות הפנים שלהם אמרו: "אני מפחד ממך". האנשים האלו מזמינים התעללות... על ידי הציפייה לחוות כאב, האין הם בעדינות מעודדים זאת?". הסטת האשמה וההכחשה הישירה עמדו במרכז מכניזם ההגנה של בנדי. "אני לא מבין למה כולם יוצאים נגדי", התלונן בפני לואיס, שהעידה עליו: "הוא באמת ובתמים לא הצליח לתפוס את עצמת המעשים שעשה". קפפל כתב על בנדי: "רוצח סדרתי שפועל בטווח זמן ארוך מקים מחסומים חזקים בפני אשמתו, חומות הכחשה שלא ניתן לפרוץ".
קרבנות.
בנדי הודה בביצוע 30 מקרי רצח, אולם מספר הרציחות האמיתי אינו ידוע. הערכות שפורסמו הגיעו עד ל-100 רציחות ואף יותר, ובנדי לעיתים עודד ברמיזה הערכות אלו. בנדי אמר ליו איינסוורת' בשנת 1980 שעל כל רצח שפורסם, "יכול להיות אחד שלא". כאשר סוכני ה-FBI הציגו בפני בנדי את ההשערה כי ביצע סך כולל של 36 רציחות, הגיב בנדי: "הוסיפו ספרה אחת למספר הזה, והגעתם לזה". שנים לאחר מכן, הוא אמר לעורכת הדין פולי נלסון שההערכה המקובלת של 35 רציחות היא מדויקת, אולם מאוחר יותר רוברט קפפל כתב: "[בנדי] ואני ידענו שנינו ש[מספר הרציחות הכולל] היה גבוה בהרבה".
ערב הוצאתו להורג, בנדי עיין עם ביל האגמאייר ברשימת הקרבנות לפי הודאתו, ממוינת לפי מדינות:
להלן רשימת 20 הנרצחות המזוהות וחמש השורדות בסדר כרונולוגי:
קרבנות אפשריים נוספים.
בנדי נותר חשוד במספר מקרי רצח לא מפוענחים, וקרוב לוודאי אחראי לנרצחות אחרות שלעולם לא יזוהו. בשנת 1987 הוא הודה בפני קפפל שהיו "כמה רציחות" שהוא "לעולם לא ידבר עליהן", משום שהן בוצעו "יותר מדי קרוב לבית", "יותר מדי קרוב למשפחה", או עירבו "קרבנות שהיו צעירות מאוד".
סולנית להקת בלונדי דבי הארי סיפרה בשני ראיונות שונים כי עלתה בשנות ה-70 לרכבו של בנדי בעיר ניו יורק, אך הצליחה להימלט ממנו. הסיכוי שהנהג שממנו נמלטה אכן היה בנדי, קלוש, מכיוון, שככל הנראה, בתקופה שעליה דיברה הארי, בנדי כלל לא שהה בניו יורק.
בתרבות הפופולרית.
דמותו האכזרית ותחכומו של בנדי עוררו השראה ביוצרים רבים ודמותו הופיעה במספר סרטים, סדרות טלוויזיה, ספרים ושירים, ביניהם:
בנוסף השיר של להקת ג'יינז אדיקשן "Ted, Just Admit It..." עוסק בבנדי והכחשותיו.
מכונית החיפושית של בנדי מוצגת במוזיאון לפשיעה וענישה הלאומי.
משקל האמינג
רימונאבאנט
רימונבנט
רימונאבנט
אקומפליה
זימולטי
רימונה באנט
רימונה בנט
אכומפליה
רמונאבאנט
רמונבנט
רמונאבנט
רמונבאנט
קרדיאלי
ביל מארי
ויליאם ג'יימס "ביל" מארי (באנגלית: William James "Bill" Murray; נולד ב-21 בספטמבר 1950) הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ומפיק אמריקאי. זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס הבאפט"א ופרס אמי.
ביוגרפיה.
מארי נולד באוונסטון, אילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. הבן החמישי מתשעת ילדיהם של אדוארד מארי ולוסיל (לבית קולינס). שלושה מאחיו אף הם שחקנים: ג'ון מארי, ג'ואל מארי ובריאן דויל-מארי. מארי סיים את לימודיו באקדמיית לויולה, והחל ללמוד באוניברסיטת ריג'יס שבדנוור, אך נשר מהלימודים כדי להתחיל בקריירת משחק.
קריירה.
לאחר הזמנה מאחיו בריאן, מארי הצטרף לחבורת הבידור המאולתר Second City Chicago, שבה למד אצל דל קלוז. בשנים 1973 עד 1975 השתתף בתוכנית הרדיו "The National Lampoon".
בשנת 1975 הופיע לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "סטרדיי נייט לייב עם הווארד קוסל" ברשת ABC. פרסומו הגדול בא לראשונה כאשר הצטרף לצוות התוכנית "סטרדיי נייט לייב" ברשת NBC, שם החליף את צ'בי צ'ייס. ההתחלה לא הייתה מוצלחת עבורו. לעיתים קרובות הוא טעה בשורות שלו, ונראה מגושם מול המצלמה. צ'ייס היה אחד השחקנים האהובים ביותר בתוכנית, ומארי קיבל מכתבי שנאה ממספר מעריצים. כאשר צ'ייס הופיע בהופעת אורח באותה עונה, פתחו השניים בריב מאחורי הקלעים. אך בתום עונתו הראשונה של מארי, הוא החל להפגין את אישיותו השנונה והנינוחה. הדמויות שגילם, כגון ניק זמר המועדונים וטוד דילמוקה החנון, היו לפופולריות מאוד בקרב הצופים. ב-1977 אף זכה בפרס אמי על כתיבה לתוכנית קומית. עם עזיבתם של דן אקרויד וג'ון בלושי את התוכנית בשנת 1979, היה מארי לשחקן הפופולרי ביותר בתוכנית. בשנת 1980, עזב הצוות כולו את התוכנית.
בקולנוע.