"בילבורד" גם מעניק שלושה פרסים מיוחדים במהלך הטקס: "רוח התקווה" לאמנים שהקדישו את הקריירה שלהם לפילנתרופיה, פרס מפעל חיים כדי להכיר בקריירה של אמן בתעשיית המוזיקה הלטינית, ומדי פעם היכל התהילה של המוזיקה הלטינית על מנת לכבד אישיות מוזיקלית שתרמה במידה רבה לז'אנר המוזיקה הלטינית.
Haddaway
וילמוש קומלוש
וילמוש קומלוש (במקור קליין, בהונגרית: Komlós Vilmos; שולה, 29 בינואר 1893 – בודפשט, 27 בפברואר 1959) היה שחקן יהודי-הונגרי. אחת הדמויות הקלאסיות של מערכוניו של לאסלו ודנאי בשם האצ'ק ושאיו שהוצגו ביחד עם ינה הרצג במשך כמעט שלושה עשורים.
ביוגרפיה.
וילמוש קליין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קליין, בעל בית מרזח ושל רגינה מייסנר. הוא פגש את בלה שאלאמון בהופעה של להקת חובבים ושאלאמון עודד אותו להצטרף לקבוצה. קומלוש היה תלמיד בית הספר למשחק של סידי ראקושי ואז בגיל תשע עשרה כבר היה בחוזה בסובוטיצה. ארבע שנים מאוחר יותר, בפץ' ואחר כך בתיאטרון האופרטה של בודפשט. הוא עבד גם כמנהל בנק תקופה קצרה. תחנתו האחרונה בעיר שדה הייתה בעיר בקשצ'בה. לאחר מכן, היה חבר בכמה במות קברט מרכזיות בבודפשט כמו: "במת בולוואר טרז" (Terézkörúti Színpad), "קברט פודיום" (Pódium Kabaré), "וריאטה קמרי" (Játékszín (Budapest)) "קומדיה". בשנת 1934 העבר למשך שנה לתיאטרון קיראי שלא היה תיאטרון קומדיה.
אין בקורותיו נתונים בתקופת השואה, וקרוב לוודאי לא הופיע באף תיאטרון בשל יהדותו. לאחר 1945 הגיע שוב לקברט פודיום, ואחריו "ורייטה העם". בשנת 1951 חתם חוזה בתיאטרון הבמה העליזה שזה עתה הוקם. גם הופעתו האחרונה הייתה שם - עבור אלה מתחת לגיל 120 - ב-19 בינואר 1959 ביחד עם שחקנים ידועי שם מהשורה הראשונה כמו ינה הרצג, בלה שאלאמון, לאסלו קזל, יוז'ף מארקוש (אלפונזו), אישטוואן רוז'וש, הדי ז'ולנאי ודורוטיה גצי.
אשתו הייתה השחקנית אירמה פינטר, לה נישא בשנת 1916 בסובוטיצה. ילדיו -יוצי קומלוש ואנדראש קומלוש - המשיכו במקצוע המשחק.
ספר זיכרונו העליז הופיע בשנת 1940 בהוצאת קלאס בשם "איפה היה, איפה לא היה ...".
בשנת 1982, יצאו על תקליט אחד עשרה מערכונים שלו מתוך האצ'ק ושאיו שנכתבו במקור על ידי לאסלו ודנאי.
את הפופולריות הנצחית של וילמוש קומלוש ניתן לייחס לדמותו של שאיו, שהכה בשולחן השיש בבית קפה כדמות של שחקן אופי מעולה.
מתפקידיו.
בתיאטרון.
מספר הופעותיו בהצגות בכורה שנרשמו במאגר התיאטרון (1946–): 33
קונצ'רטו לכינור במי מנור של מנדלסון
גריגורי אוסמולובסקי
גְריִגוֹרִי אוֹסמוֹלוֹבְסְקִי (ברוסית: Григо̀рий Евсѐевич Осмоло̀вский; שם העברי: גרשון בן הבל אוסמולובסקי; 22 בספטמבר 1908 – 25 באוגוסט 1976) היה אנטומולוג סובייטי, פרופסור במכון לחקלאות בלנינגרד, חבר באגודה האנטומולוגית של ברית המועצות.
ביוגרפיה.
אוסמולובסקי נולד בצאריצין למשפחה יהודית. אביו, יבסי (הבל) בן ישראל אוסמולובסקי עסק בסחר עצים. מקורו של שם המשפחה, ככל הנראה, משמו של כפר אוסמולוביצ'י אשר נמצא בבלארוס המערבית: כאשר במאה ה-18 כבשה האימפריה הרוסית את השטח הזה, הוקצו ליהודים שחיו באזור זה שמות משפחה על פי שמות היישובים בהם התגוררו.
השכלה ותחילת העבודה המדעית.
בשנים שקדמו למהפכת אוקטובר קיבל אוסמולובסקי חינוך יהודי מסורתי.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה משפחת אוסמולובסקי לקאזאן, עיר גדולה בחלקו המרכזי של נהר הוולגה. שם, עם סיום לימודיו העל יסודיים, המשיך בשנת 1926 למכון קזאן למקצועות היערנות, ובשנת 1930 הוענק לו תואר בהגנה על היער ממזיקים מטעם האוניברסיטה. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים עבד אוסמולובסקי מספר שנים כיערן ביערות באזור אלטאי (שבדרום סיביר) ובאזור המזרח הרחוק הרוסי. במהלך עבודתו החל להתעניין בביולוגיה ורצה להעמיק חקר בשיטות להילחם בחרקים המזיקים ליער, כך שהתמסרות לעבודה מדעית, היוותה עבורו התפתחות מקצועית טבעית. לכן בשנת 1936 החל אוסמולובסקי את לימודיו לתואר שלישי (לימודי הדוקטורט) במחלקה לאנטומולוגיה באקדמיה למקצועות היערנות בלנינגרד. המורה והמנחה שלו היה האנטומולוג והזואולוג הרוסי-סובייטי הדגול מיכאיל רימסקי-קורסאקוב (בנו של המלחין הרוסי המפורסם).
בשנת 1939 הוענק לאוסמולובסקי תואר דוקטור (PhD) עבור מחקרו בנושא "היסטורייה החיים, ההתפתחות והפעילויות המזיקות של חיפושיות מסוג "Pissodes". העבודה בוצע בהנחיית פרופסור מיכאיל רימסקי-קורסקוב. בהמשך הוא המשיך לעבוד כמרצה וחוקר במחלקה לאנטומולוגיה באקדמיה ליערות בלנינגרד.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941, לאחר התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות התגייס אוסמולובסקי לצבא האדום, סיים קורס קצינים ומשנת 1942 לחם בחזית לנינגרד. בחזית הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר תבוסת הנאצים בחזית לנינגרד, השתתף אוסמולובסקי במתקפות שנועדו להשמיד קבוצת ארמיות גרמנית "צפון" אשר התבצרו בשטחן של המדינות הבלטיות, ובשנת 1944 נפצע קשה במהלך אחת הפעולות בשטחה של אסטוניה.
לאוסמולובסקי הוענקו עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה, עיטור הכוכב אדום, מדליה על הגנת לנינגרד ומדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945.
השנים לאחר המלחמה.
בתום המלחמה, עבד אוסמולובסקי זמן מה כמנהל גן בוטאני המתמקד בעצים ("Dendrarium") בעיר סוצ'י. בשנת 1947 חזר ללנינגרד להמשך העבודה המדעית.
בשלב זה, החל אוסמולובסקי להתעניין בשימוש בשיטות פיזיקליות חדשניות לאותם הזמנים לאיתור והשמדת חיפושיות המזיקים למבני עץ. בעבודתו במכון המחקר של מחלקת השירותים הציבוריים בלנינגרד, אוסמולובסקי ערך מחקר על השפעת זרמים חשמליים בתדירות גבוהה במיוחד על חידקוניות שהורסות עץ. אבל הוא לא הצליח לסיים את עבודתו: דיכויים בלתי חוקיים במועצת העיר לנינגרד ובארגון המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד אילצו אותו להתפטר מהמכון ולהפסיק את מחקרו המדעי שכמעת הושלם.
בשנת 1950 התקבל אוסמולובסקי לעבודה במחלקה לאנטומולוגיה חקלאית במכון לחקלאות בלנינגרד (כיום האוניברסיטה לחקלאות של סנט פטרסבורג). ראש המחלקה באותה תקופה היה האנטומולוג המפורסם פרופסור ולדימיר ש'וגולב. במחלקה זו עבד גריגורי אוסמולובסקי עד סוף חייו - תחילה כעוזר מרצה, לאחר מכן כפרופסור חבר ולבסוף כפרופסור מן המניין. במקביל לעבודת ההוראה במכון המשיך אוסמולובסקי גם בפעילותו המדעית.
עבודתו.
ההתנהגות הקבוצתית של חרקים מזיקים ושל הטפילים של אותם מזיקים והגורמים המשפיעים על התנהגות זו וכפועל יוצא מכך, ההשפעה ההדדית של קבוצות החרקים והמזיקים אלה על אלה - הפכו לתחום העניין והמחקר המרכזי של גריגורי אוסמולובסקי.
בשנת 1964 אוסמולובסקי פרסם את תוצאות מחקריו במאמר "על הביולוגיה של הצרעה הטפילית "Apanteles glomeratus"", ובו הוכיח את קיומה של תופעת ההשפעה ההדדית של קבוצות חרקים וטפיליהם ואת הקורלציה בין ההתנהגויות של שתי קבוצות אלה.
הוא יישם שיטות מחקר אלה לחיזוי תקופות מאבק אופטימליות בחרקים המזיקים על פי ההתפתחות והרבייה שלהם. בשנת 1968 הוא הגן על עבודתו לתואר רבעי (Sc.D.) בנושא "יסודות תאורטיים לחיזוי כמות והשפעת המזיקים העיקריים של גידולי הירקות".
בהתבסס על תוצאות עבודתו המדעית, פרופסור אוסמולובסקי העביר הרצאות לסטודנטים והוביל מפגשי הכשרה ומעבדות. הוא היה מורה מצוין והרצאותיו משכו מספר רב של סטודנטים, שרבים מהם הפכו לימים לתלמידיו. אוסמולובסקי ערך מחקר מדעי נוסף בתחום תאוריית חיזוי התפתחותם של חרקים. הוא הכין מונוגרפיה בנושא זה, שלא הספיקה להתפרסם בשל מותו בשנת 1976.
אוסמולובסקי נקבר בבית העלמין היהודי בסנט פטרסבורג.
ויל-או'-דה-ויספ
על פי הפולקלור, ויל-או'-דה-ויספ או ויל-או-ויס (באנגלית: will-o'-the-wisp; "ויל נושא אבוקת הקש") הוא אור רפאים אטמוספירי שנצפה על ידי מטיילים בלילה, במיוחד מעל מקומות כמו ביצת כבול, ביצה או ביצת עשב. התופעה ידועה באמונות העממית האנגלית, בפולקלור האנגלי ובחלק גדול מהפולקלור האירופי, לו יש מגוון שמות כמו: "ג'ק-או-לנטרן", "פנס נזיר", "הינקיפאנק" ו"פנס האבי".
יש שאומרים שהדבר מטעה מטיילים בכך שהוא דומה למנורה או פנס; הדבר יוצר הטעייה שגורמת למטיילים להתבלבל בדרך. בספרות, ויל-או'-דה-ויספ מתייחס באופן מטפורי לתקוות שווא שכן, המטייל חושב שמדובר באור שנועד להדריך אותו לאן ללכת, בעוד האור לא באמת קיים ומוביל אותו אל הלא נודע ולפעמים לתוך סכנות.
ויל-או'-דה-ויספ מופיע בסיפורי עם ובאגדות מסורתיות של מדינות ותרבויות רבות.
אטימולוגיה.
המונח מגיע מהמילה "wisp", אבוקת קש. בנוסף, יש קשר ישיר גם לג'ק-או-לנטרן; עששית העשויה מדלעת או לפת שרוקנו מתוכנם, כאשר פרצוף מפחיד נחתך בצידן האחד ונר דולק מאיר בתוכם.
בארצות הברית, התופעה מכונה לעיתים קרובות כ"אורות אימה", "אורות רפאים" או "כדורים" (הכוונה לגלגל העין). הדבר נהגה על ידי פולקלוריסטים וחובבי פאראנורמלים.
הסברים טבעיים.
במדע המודרני מקובל באופן כללי שוויל-או'-דה-ויספ (ignis fatuus) נגרם על ידי חמצון של פוספין (PH3), דיפוספאן (P2H4) ומתאן (CH4). תרכובות זו, שמיוצרות על ידי ריקבון אורגני, עלולה לגרום לפליטת פוטונים. מכיוון שתערובות פוספין ודיפוספאן מתלקחות באופן טבעי במגע עם החמצן באוויר, יש צורך בכמויות קטנות ממנו כדי להצית את המתאן, שביחד יוצרים את המחזה המדובר.
יתר על כן, הזרחן מייצר חומר שנקרא זרחן פנטוקסיד כתוצר לוואי והדבר יוצר חומצה זרחתית במגע עם אדי מים, מה שגורם לתופעה להיות מלווה ב"לחות צמיגה".
Will-o'-the-wisp
רוברט ססיל (ויקונט)