במהלך 1974 הופיע לראשונה בצפון אמריקה, בניצוח על התזמורת הסימפונית של טורונטו. זמן קצר אחר כך, בדצמבר של אותה שנה, הופיע לראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח על הסימפוניה השמינית של אנטון ברוקנר. נורמן לברכט מספר בספרו "אגדת המאסטרו" שכאשר שאלה הנהלת תזמורת בוסטון את טנשטדט על מה ירצה לנצח, השיב: "אתם רוצים להגיד שאני יכול לבחור?" הקונצרטים שלו נחלו הצלחה רבה, וכתוצאה מכך הופיע כמנצח אורח בפסטיבל טנגלווד בשנת 1975. הופעתו הראשונה כמנצח אופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1983, שם ניצח על הפקת "פידליו" של בטהובן. כמנצח אורח הופיע גם עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו והפילהרמונית של ניו יורק.
הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1976. בשנת 1977 ניצח לראשונה על הפילהרמונית של לונדון, הופעה שאחריה התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת משנת 1980 ובהמשך, משנת 1983, למנצחה הראשי. בריאותו הרעועה אילצה אותו לפרוש מן התפקיד בשנת 1990 ולאחר מכן הכתירה אותו הפילהרמונית של לונדון בתואר מנצח כבוד. הוא חזר אומנם לנצח על קונצרטים של מאהלר בנובמבר 1991 (הסימפוניה השישית) ובמאי 1993 (הסימפוניה השביעית), אך בעצת רופאיו פרש כליל מן הניצוח באוקטובר 1994.
בשנת 1978 טנשטדט ניצח על הפילהרמוניה הישראלית, המנצח הגרמני הראשון מדורו לנצח עליה; עד אז הפילהרמוניה לא הזמינה מנצחים גרמנים בגלל קשריהם עם משטר הנאצי.
הקלטותיו כוללות את מחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר.
חשמלית ושמה תשוקה (סרט)
חשמלית ושמה תשוקה (באנגלית: A Streetcar Named Desire) הוא סרט זוכה ארבעה פרסי אוסקר שביים איליה קאזאן ב-1951, המבוסס על מחזה זוכה פרס פוליצר של טנסי ויליאמס, אותו גם ביים קאזאן. בסרט מככבים מרלון ברנדו שגילם את סטנלי, ויוויאן לי שגילמה את בלאנש, קים האנטר וקארל מולדן. כל השחקנים הללו, למעט ויוויאן לי, השתתפו בצוות השחקנים של המחזה בברודוויי.
הפקה.
הסרט הופק על ידי סוכן השחקנים-עורך הדין צ'ארלס ק. פלדמן ויצא לאקרנים על ידי אולפני האחים וורנר. התסריט, שעבר בדיקות מחודשות במטרה להסיר כל התייחסות להומוסקסואליות, לצד דברים נוספים בהתאם לקוד הייז, נכתב על ידי אוסקר סול.
ב-1993 הוציא הבמאי איליה קאזאן את "חשמלית ושמה תשוקה גרסת הבמאי", על גבי קלטות וידאו. העריכה המחודשת הוסיפה מספר סצנות שהוסרו בשנת 1951 מהגרסה הסופית של הסרט, בשל דרישותיהם של קבוצות כמו "הלגיון הארצי לצניעות" שטענו להיותן בלתי מוסריות. הסצנות הורדו בשלב העריכה ללא ידיעתו של קאזאן, זאת למרות שהתסריט עבר בדיקה מחדש עוד בטרם החלו צילומי הסרט. סך הסצנות שנוספו בגרסה החדשה מסתכמות בכשלוש דקות.
בשנת 1999 נבחר הסרט לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, לאחר שהוגדר על ידי ספריית הקונגרס כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
פסקול הסרט, שהולחן על ידי אלכס נורת', היה ייחודי בשעתו. במקום להלחין בשיטת לייטמוטיב המסורתית, נורת' כתב סדרה קצרה של מוזיקה המשקפת את הדינמיקה הפסיכולוגית של הדמויות. על פסקול הסרט הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר, כשבאותה קטגוריה התמודד פסקול אותו הלחין למחזה נוסף, "מותו של סוכן", שהולחן אף הוא בטכניקה הייחודית (לזמנה) של נורת'. ובכל זאת הוא הפסיד לפרנץ וקסמן עם סרטו "מקום תחת השמש".
תקציר העלילה.
בדומה למחזה, מתרחשת עלילת הסרט בשכונת עוני בניו אורלינס. סטנלי קוולסקי (מרלון ברנדו) ואשתו סטלה הם זוג נשוי המתגורר בבית משותף. סטלה היא עקרת בית, ואילו סטנלי, בן מהגרים ממוצא פולני, עובד כאחראי במפעל. סטנלי הוא בחור חסון, ולעיתים המוני, בעל עמדות שוביניסטיות. תחביביו העיקריים של סטנלי הם לשתות, להשתכר, לשחק פוקר וכדורת ולבלות עם החברים. לעיתים הוא אלים כלפי אשתו סטלה, אך נוהג להתנצל מיד אחר כך, ואשתו מִתְרַצָּה, סולחת לו ומתרפקת עליו.
לביתם מגיעה בלאנש (ויוויאן לי), בחשמלית ששמה "תשוקה". בלאנש היא אחותה של סטלה והיא מורה לספרות אנגלית. היא מגיעה לבית אחותה כדי לבלות כביכול את חופשת הקיץ שלה.
בלאנש חיה חיים מלאי דמיון ואינה מוכנה להתמודד עם האמת. היא מתוודה לאחותה על כך שנאלצה למכור את אחוזת המשפחה שלהם, "בל ריב" (בצרפתית: "חלום יפה") כדי לשלם חובות. אבל אינה מספרת לה כי הגיעה לניו אורלינס לאחר שפוטרה מבית הספר בו לימדה ספרות אנגלית - בגלל רומן שניהלה עם תלמיד; ואף לא שנהגה לקבל את מחזריה הרבים במלון "פלמינגו" הידוע לשמצה. במהלך הסרט נראה כי בלאנש הולכת ומאבדת את שפיות דעתה, ומתערערת בהדרגה.
לבלאנש ביקורת רבה על האופן בו מתייחס סטנלי לאשתו סטלה, ובעימותים ביניהם היא מכנה אותו ברברי והמוני. סטנלי שואף לנקום בבלאנש שמוצאת אותו בלתי ראוי לאחותה. הוא חוקר וחושף את עברה ומספר עליו למחזר בו תלתה בלאנש את תקוותה לחיים חדשים - מיטש, מה שגורם לתקווה לחיים חדשים לרדת לטמיון.
רגע השיא בסרט - אינו מוצג ישירות על המסך. הוא מתרחש כאשר סטנלי אונס את בלאנש, בשעה שסטלה אשתו, יולדת את בתם הבכורה. האירוע מתרחש לאחר שיחה של סטנלי עם בלאנש, בו הוא מבין כי היא מעורערת, נמצאת בעולם של פנטזיות שאינן נטועות במציאות, ואיש לא יאמין לדבריה. לאחר האונס, בלאנש מסתגרת בחדר ואינה יוצאת. אחותה סטלה נמצאת בדילמה קשה, ואינה יודעת אם להאמין לדברי אחותה המעורערת כי סטנלי אנס אותה. לקראת סיום הסרט מאבדת בלאנש לחלוטין את אחיזתה במציאות, וצוות של פסיכיאטר ואחות מטעם בית חולים לחולי נפש נשלח לקחתה.
הסרט מסתיים כאשר סטנלי מבקש שוב את סליחתה של סטלה ומבקש שתחזור לזרועותיו, ותגובתה היא "אינני חוזרת הפעם. לא עוד".
משפטים מפורסמים.
אחד המשפטים המפורסמים בסרט, נאמר מפיה של בלאנש כאשר היא מואשמת על ידי המחזר מיטש כי לא הלכה בדרך הישר (straight) בקשריה עם גברים:
כן ידועה הציטטה מפיה, כלפי הפסיכיאטר שבא לקחתה: "אינני יודעת מי אתה, אבל אתה נדיב. תמיד האמנתי בנדיבותם של זרים."
קריאתו של סטנלי "סטלה!" זכתה להתייחסות הומוריסטית מפיה של איליין בניס בסדרה "סיינפלד", כלפי אשה ששמה סטלה; בפרק 4 של העונה השלישית של הסדרה "משפחה מודרנית", גלוריה מחפשת אחרי הכלבה סטלה; לאחר שקאמרון צועק "סטלה!" מספר פעמים הוא מזכיר שהמצב בו הם נמצאים מזכיר את מאוד את הסרט.
מועמדויות וזכיות.
הסרט קיבל 12 מועמדויות לפרס אוסקר, ומתוכם זכה בארבעה:
זהו הסרט הראשון אי פעם ששלושה משחקניו זכו בפרס אוסקר. הישג זה שוחזר על ידי הסרט "רשת שידור" 16 שנה מאוחר יותר.
בן חצב סתווני
ראלף ווהן-ויליאמס
Singapore Airlines
לוח שנה גרגוריאני
גאוגליף
גאוגליף – (יוונית "גאו" – ארץ, "גליף" לגלף) הוא ציור, מוטיב או תרשים גדולים הנוצרים על הקרקע בעזרת סידור של או גילוי אדמה מתחת למצע.
גאוגליף מסוג פוזיטיב הוא תבנית של אבנים או תל עפר וגאוגליף מסוג תשליל (נגטיב) נעשה על ידי חשיפת אדמה, בדרך כלל פטינה, לצורך רישום הצורות.
בין הגאוגליפים המפורסמים ביותר הם קווי נסקה בפרו. אזורי גאוגליפים אחרים כוללים את בוליביה, ברזיל,
אוסטרליה המערבית וחלקים במדבר האגן הגדול שבדרום-מערב ארצות הברית. דמויות גבעה, מבוכי צמחים ומבוכי האבן של סקנדינביה, איסלנד, לפלנד וברית המועצות לשעבר הם סוגים של גאוגליפים. הגאוגליף הגדול ביותר הוא "אדם מארי" (Marree Man) בדרום אוסטרליה ( )
קווי נסקה
קווי נסקה (בספרדית Líneas de Nazca) הם גאוגליפים הנמצאים במדבר נסקה, רמה גבוהה וצחיחה המשתרעת לאורך 85 קילומטר בקרבת חוף האוקיינוס השקט בין העיירות נסקה ופאלפה בחבל הארץ פמפס דה חומאנה (Pampas de Jumana – ערבות חומאנה), כ־400 קילומטרים דרומית ללימה, בירת פרו. יוצרי הקווים השתייכו לתרבות נסקה המתוארכת לתקופה בין 200 לפנה"ס לשנת 600 לספירה. הקווים יוצרים מאות תצורות שמורכבותן משתנה מקווים פשוטים וישרים שאורכם מגיע עד 20 קילומטרים, למשולשים, וטרפזים ועד לצורות מורכבות ומסוגננות של בעלי חיים כדוגמת קוליברים, עכבישים, קופים לטאות ולווייתנים ואף דמויות אנושיות. לא ניתן לזהות את קווי נסקה כצורות בעלות משמעות אלא מצפייה בהם מהאוויר. מתוך הנחת היסוד שבני נסקה לא ראו מעולם את עבודתם מנקודת תצפית זו נולדו השערות מרובות על יכולות הבנאים ומטרותיהם.
בניית הקווים ושימורם.
הקווים נוצרו כשהוסרו אבני החצץ המצופות בתחמוצות של ברזל ומנגן שגוונן אדום חלודה שכיסו את פני מדבר נסקה. כשהחצץ הוסר נחשפו פני השטח הבהירים יותר. צבעם של הקווים הוא בגוון צהוב־בז' ועומקם הוא לא יותר מכמה סנטימטרים. ברמת נסקה יש כמה מאות קווים פשוטים וצורות גאומטריות, כמו גם מעל לשבעים צורות תחומות בקווים מעוגלים: חיות, חרקים ודמויות אנוש. שטח האזור הכולל את הקווים קרוב ל־500 קמ"ר ואורכן של הדמויות הגדולות ביותר מגיע ל־270 מטרים. הקווים נשמרים בשל מזג האוויר הקבוע, נטול הרוח והצחיח מאוד. מדבר נסקה הוא אחד היבשים שעל פני כדור הארץ ונשמרת בו טמפרטורה קבועה של 25°C כל השנה. העובדה שאין רוחות במדבר סייעה לשמור על הקווים גלויים עד עצם היום הזה.
תאוריות.
קווי נסקה נתגלו בשנות ה־20 של המאה ה־20 כשהחלו טיסות מסחריות סדירות מעל מדבר נסקה. משנת 1940 החל הארכאולוג האמריקאי פול קוסוק (Paul Kosok) את המחקר הרציני הראשון של הקווים. לקוסוק הצטרפה החוקרת מריה רייכה (Maria Reiche) מגרמניה, ומאז ועד מותה בשנת 1998 עסקה רייכה במדידת הקווים ובתיעודם, בפרסומם ברחבי העולם ואף הביאה להכרזת המקום כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.