יונג שיחק כנער באיינטרכט פרנקפורט, ובעונת 2008/09 עלה לקבוצה הבוגרת. בתחילה שיחק יונג בעיקר בקבוצת המילואים, ובמרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של איינטרכט פרנקפורט, כשהחליף את פטריק אוקס בתיקו 0-0 מול ארמיניה בילפלד בבונדסליגה. החל מעונת 2009/10 החל יונג לתפוס מקום בקבוצה הבכירה, והבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 2–3 של איינטרכט פרנקפורט בזיגנל אידונה פארק מול בורוסיה דורטמונד, כאשר השווה את התוצאה ל-2-2. בעונת 2010/11 יונג ערך 33 הופעות ליגה במדי פרנקפורט, אך קבוצתו נשרה אל הבונדסליגה השנייה בתום עונה זו. בעונת 2011/12 השיגו יונג ואיינטרכט פרנקפורט עלייה בחזרה לבונדסליגה כבר לאחר עונה אחת, כשגם בעונה זו יונג מיעט להחמיץ משחקים ואף הבקיע שני שערים. בעונת 2012/13 יונג ופרנקפורט סיימו באופן מפתיע במקום השישי בבונדסליגה, כשיונג מהווה חלק מחוליית הגנה שכללה את קרלוס סמבראנו, בסטיאן אוצ'יפקה, סטפנו סלוצי, אנדרסון במבה וסבסטיאן רודה. בזכות הישג זה, פרנקפורט ויונג השיגו כרטיס למפעל הליגה האירופית, ויונג האריך חוזהו בפרנקפורט עד ליוני 2015. בעונת 2013/14 יונג ופרנקפורט סיימו במקום ה-13 בבונדסליגה, ובליגה האירופית צלחו את שלב הבתים והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פורטו בשערי חוץ. בעונה זו המשיך יונג להיות חלק חשוב במערך ההגנה של פרנקפורט.
בתום עונת 2013/14 עזב יונג את איינטרכט פרנקפורט, בה שיחק 16 שנים רצופות, ועבר לוולפסבורג, תמורת דמי העברה של 2.5 מיליון אירו שהועברו לפרנקפורט. יונג חתם על חוזה עד יוני 2018, והובטח לו שכר של ארבעה מיליון אירו לעונה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2014/15, ערך יונג 18 הופעות ליגה, והיה שותף לאחת העונות הגדולות בתולדות וולפסבורג. בעונה זו יונג סיים עם וולפסבורג במקום השני בבונדסליגה, וזכה עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על בורוסיה דורטמונד, במשחק בו לא שותף. באותה עונה הגיע יונג עם וולפסבורג לרבע גמר הליגה האירופית, שם הודחה הקבוצה על ידי נאפולי. במשחק הסופר קאפ הגרמני באוגוסט 2015, בו ניצחה וולפסבורג בבעיטות הכרעה את באיירן מינכן, לא שותף יונג. בעונת 2015/16 ערך יונג 11 הופעות ליגה בלבד. וולפסבורג סיימה עונה זו במקום השמיני, והגיעה לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי ריאל מדריד. בעונת 2016/17 וולפסבורג ויונג נקלעו למאבקי תחתית, בעונה בה יונג החמיץ כמעט את כולה עקב פציעה. בעונה זו ניצלה וולפסבורג מירידה רק לאחר שניצחה בצמד משחקי מבחן מול איינטרכט בראונשווייג. ב-24 ביוני 2019 חתם בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
קריירה בינלאומית.
יונג שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות, וערך 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. בנובמבר 2012 נקרא יונג לסגל של נבחרת גרמניה הבכירה, בגין פציעותיהם של הולגר באדשטובר וג'רום בואטנג, לפני משחק ידידות מול נבחרת הולנד. זה היה הזימון הראשון של שחקן איינטרכט פרנקפורט לנבחרת גרמניה, מאז זומן הורסט הלדט בשנת 1999. למרות זאת, יונג לא שותף במשחק זה. במאי 2014, מעט לפני מונדיאל 2014, נקרא יונג שוב לסגל הגרמני, והפעם למשחק ידידות מול נבחרת פולין. יונג פתח בהרכב במשחק זה, והוחלף בדקה ה-71 על ידי קווין פולאנד. נכון לפברואר 2018, יונג לא ערך הופעות נוספות בנבחרת גרמניה.
תארים.
עם וולפסבורג:
איריו ניקנן
יוקו אירו ניקנן (בפינית: Jouko Yrjö Nikkanen; 31 בדצמבר 1914 – 18 בנובמבר 1985) היה אתלט פיני, סגן אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן עולם בעבר (1938–1953) בהטלת כידון.
ביוגרפיה.
סגן אלוף אולימפי.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה ניקנן במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 70.77 מטר, אחרי גרהרד שטק מגרמניה (71.84 מטר) ולפני בן ארצו קלרבו טויבונן (70.72 מטר).
שיאן עולם.
ב-25 באוגוסט 1938 קבע ניקנן קבע בהטלת כידון שיא עולם חדש של 77.87 מטר.
סגן אלוף אירופה.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 75.00 מטר, אחרי בן ארצו מאטי יארווינן (76.87 מטר) ולפני יוז'ף וארסגי מהונגריה (72.78 מטר). חודש וחצי לאחר מכן, ב-16 באוקטובר הוא שבר שיא זה שוב והעלה את הרף ל-78.70 מטר. שיאו העולמי נשבר רק לאחר כ-15 שנה על ידי באד הלד מארצות הברית שהצליח להטיל כידון לראשונה למרחק של יותר מ-80 מטר, 80.41 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בסוף אוגוסט 1946 הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 67.50 מטר, אחרי לנארט אטרוול משוודיה (68.74 מטר) ולפני בן ארצו טפיו ראוטווארה (66.40 מטר).
יוהאן פוסקאול
יוהאן הנדריק פוסקאול (בהולנדית: Johannes Hendrik Voskuijl; 15 בינואר 1892 - 27 בנובמבר 1945) היה אזרח הולנדי שסייע להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה. אביה של בפ פוסקאול.
ביוגרפיה.
פוסקאול גר באמסטרדם ועבד כרואה חשבון, עד שגילו המבוגר אילץ אותו לפרוש. לו ולאשתו כריסטינה, היו שמונה ילדים. אחת מבנותיו, אליזבת "בפ", התקבלה בשנת 1937 לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה. בהמלצתה, קיבל אוטו פרנק את יוהאן לעבודה כמנהל המחסנים של החברה. ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בפ סייעה להסתיר את המשפחה, יחד עם עובדים נוספים בחברה יוהנס קליימן, יאן חיס, ויקטור קוגלר ומיפ חיס. היא הכניסה גם את יוהאן פוסקאול בסוד העניין, והוא בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא.
בהמשך עברו למסתור גם משפחת ואן-פלס ופרידריך פפר. יוהאן ובפ המשיכו לשמור על קשר עם משפחת פרנק. אנה פרנק כינתה אותו ביומנה "הנס פוסן", אולם בכל המהדורות של היומן שפורסמו מאז 1985, "הוחזר" לו שמו האמיתי. שאר משפחת פוסקאול לא הייתה מעורבת בסוד, ויוהאן ובפ הקפידו לא לדבר על כך בבית. ב-1943 אובחן יוהאן כחולה סרטן, ונאלץ לפרוש מהעבודה ולהפסיק לבקר אצל המסתתרים. במקומו הובא לבניין וילם ואן מארן. ב-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר ועצרו את כל המסתתרים. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו עוד שלושה קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
אנשי המשטרה פעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד ימינו. לפי חלק מהדעות, המלשין היה ואן מארן שהחליף את פוסקאול כאחראי המחסנים. עם זאת, בספר שנכתב ב-2015 על ידי העיתונאי הפלמי ירואן דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק, נטען כי בתו הצעירה של יוהאן, נלי, היא זאת שהלשינה על המסתתרים. נלי הייתה פרו-נאצית, ומעולם לא הסכימה עם אהדתם של אביה ואחותה ליהודים. לטענת בנה של בפ, אמו חשדה בנלי תמיד אולם חששה להסגיר אותה. כמו כן על פי עדותו של זילברבאואר, למלשין היה קול של אשה צעירה. נלי נפטרה ב-2001 מבלי שחלקה בפרשה יחקר. חשודים נוספים בפרשה הם טוני אהלרס ולנה הרצוג.
קוגלר וקליימן נעצרו גם כן, אולם בני הזוג חיס כמו גם בפ ויוהאן הצליחו להתחמק ממעצר. קוגלר וקליימן שרדו את המלחמה, אולם מבין המסתתרים רק אוטו פרנק שרד. יוהאן פוסקאול לא התגבר על הסרטן שלו, ונפטר ב-27 בנובמבר. הלווייתו נערכה ב-1 בדצמבר בהשתתפות אוטו פרנק ושאר המסתירים.
הצלב הגרמני
הצלב הגרמני (בגרמנית: Deutsches Kreuz, "דוייטשס קרויץ") היה עיטור שנהגה על ידי מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר ב-28 בספטמבר 1941. העיטור חולק לשתי קבוצות: הצלב הגרמני בזהב ניתן בגין מעשי גבורה או הישגים יוצאי דופן בשדה הקרב. הצלב הגרמני בכסף ניתן בגין שירות יוצא דופן שלא במסגרת לחימה. הצלב הגרמני בזהב נחשב לעיטור גבוה יותר מצלב הברזל מדרגה ראשונה אך נמוך מצלב האבירים של צלב הברזל.
חלוקה לדרגות.
הצלב הגרמני התחלק לשתי דרגות: זהב וכסף (צבע זרי הדפנה שמקיפים את צלב הקרס המרכזי), הצלב הגרמני בזהב ניתן עבור מעשי גבורה או הישגים יוצאי דופן בקרב. הצלב הגרמני בכסף ניתן עבור שירות יוצא מהכלל שלא במסגרת קרב או לחימה. עיטור הצלב הגרמני הוא עיטור יוצא דופן, שכן לפני הנהלים הנאציים לעדינת עיטורים ומדליות לא היה ניתן לענוד את שתי דרגות העיטור בו זמנית. אולם, היו ממקבלי העיטור שחרגו מנוהל זה וענדו את שני העיטורים לצווארם, למשל אודילו גלובוצניק.
החוק לענידת הצלב הגרמני, קבע שיהיה ניתן לענוד את העיטור רק ליד עיטור צלב הברזל (1939) ממחלקה ראשונה, אבזם לצלב הברזל מדרגה ראשונה (סמל עיט הרייך) או לצד עיטור צלב המלחמה מדרגה ראשונה עם חרבות.
תיאור.
העיטור הורכב מתג בצורת כוכב ובמרכזו צלב קרס גדול ומכן שמו "הצלב הגרמני". קוטרו היה 6.5 סנטימטרים והוא נענד על צידו הימני של השרוול. אם לבעל העיטור ניתנו שתי דרגות העיטור, העיטור מזהב גבר על העיטור מכסף, כך שהיה עליו לענוד רק את העיטור מזהב.
רק עיטור הצלב הגרמני מזהב קיבל גרסה מיוחדת ששובצה בבד, כדי להקל על הנושאים אותו בשדה הקרב. הגנרל הלמוט ויידלינג ענד עיטור זה על מדיו בעת הקרב על ברלין בחודשים אפריל ומאי 1945. במהלך המלחמה חולקו כ-26,000 עיטורים מהדרגה הראשונה (זהב) ואילו רק כ-2,500 עיטורים מהדרגה השנייה (כסף).