לאחר ראשית המלחמה בשנת 1914, היו עסקי החיפוש והכרייה של ברוס בהשעיה. הוא הציע את שירותיו לאדמירליות, אבל לא קיבל את המינוי. בשנת 1915 קיבל משרת מנהל בחברה לציד לווייתנים, שבסיסה באיי סיישל, וישב שם ארבעה חודשים, אבל המיזם נכשל. עם שובו לבריטניה הצליח סוף סוף לקבל משרה זוטרה באדמירליות.
ברוס המשיך במאמצי השתדלנות שלו להכרה, בהבלטת ההבדלים בין הטיפול במשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה לזה שקיבלו משלחות אנגליות. עם תום המלחמה ניסה להשיב לקדמותם את ענייניו השונים, אבל בריאותו התערערה והלכה והוא נאלץ לסגור את המעבדה שלו. במסע לשפיצברגן בשנת 1920 הפליג כיועץ, אחר שלחא היה מסוגל לקחת חלק בעבודת הקבוצות. בשובו, אושפז בבית חולים אחד באדינבורו ואחר בשני, שם מת ב-28 באוקטובר 1921. בהתאם למשאלתו, נשרפה גופתו והאפר נלקח לג'ורג'יה הדרומית, שם פוזר על פני האוקיינוס הדרומי. על אף אי-הקביעות בהכנסותיו והמחסור הכללי בממון שידע כל חייו, הסתכם עיזבונו ב-7,000 ליש"ט.
הערכה.
אחרי מות ברוס כתב ידידו משנים ועמיתו רוברט רודמוז בראון, במכתב אל אביו של ברוס: "שמו רשום לעד בין הדגולים שבחוקרי הארצות בעולם, ואלה שהקדישו את חייהם למסירות מדעית נטולת אנוכיות". הביוגרפיה של רודמוז בראון יצאה לאור בשנת 1923, ובאותה שנה ייסדה ועדה משותפת של אגודות המלומדים באדינבורו את פרס יד ברוס, פרס למדעני קטבים צעירים. מכאן ואילך, אף כי שמו המשיך להיזכר בכבוד בחוגים המדעיים, הציבור הרחב שכח את ברוס ואת הישגיו. אזכורים אקראיים שלו, בהיסטוריה של הקטבים ובביוגרפיות של דמויות חשובות כגון סקוט ושקלטון, נטו לחטוא בביטול ובאי-דיוק.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, לעומת זאת, מסתמנת הערכה מחודשת של עבודתו של ברוס. גורמים מסייעים הם יובל המאה למשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה ותחושת הזיהות הלאומית המתחדשת של סקוטלנד. משלחת שיצאה בשנת 2003, בספינת מחקר מודרנית בשם "סקוטיה", השתמשה במידע שצבר ברוס כבסיס לחקר השינוי באקלים בג'ורג'יה הדרומית. המשלחת הזאת ניבאה "מסקנות דרמטיות" ביחס להתחממות גלובלית ממחקרה, וראתה בתרומה זו "מחווה הולמת לגיבור הקוטב הנשכח של בריטניה, ויליאם ספירס ברוס. סרט דוקומנטרי בן שעה ברשת BBC על ברוס, בגילומו של ניל אוליבר, משנת 2011, הציג את המדע הקפדני והיסודי שלו לעומת מטרת יריביו, להגדיל את יוקרת האימפריה. ביוגרף חדש, פיטר ספיק (2003) טוען, שהמשלחת הסקוטית הייתה "במידה רבה המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי".
אותו סופר בוחן את הסיבות לכך, שמאמצי ברוס לצאת נשכר מן ההצלחה הזאת עלו בתוהו, ומציע שילוב של טבעו הביישני, המתבודד ונטול הכריזמה ושל הלאומיות הסקוטית ה"קנאית" שלו. נראה שברוס לקה בחסר בכישורים ליחסי ציבור וביכולת לקדם את עבודתו, בהשוואה לסקוט ושקלטון; חבר ותיק תיאר אותו כ"דוקרני בדיוק כמו דרדר סקוטי". לא פעם נהג בחוסר טקט, כמו עם ג'קסון בשאלת הדגימות שהובאו מארץ פרנץ יוזף, ובמקרה אחר עם החברה הגאוגרפית המלכותית, בשאלה של תביעה כספית קטנה.
באשר ללאומיותו, הוא ייחל לראות את סקוטלנד שוות ערך בחשיבותה לאומות אחרות. גאוותו הלאומית הייתה עזה ומשולהבת; בהערה מקדימה לספרו "מסע הסקוטיה" כתב: "אף כי, מדע' היה מילת הקסם של המשלחת, ,סקוטלנד' התנוססה בגאון של דגלה". התעקשות זאת להדגיש את אופיים הסקוטי של מפעליו יכלה להיות לצנינים בעיני אלה, שלא היו שותפים לתשוקתו. אף על פי כן, הוא היה מושא כבודם ומסירותם של האנשים שבראטשם עמד, ושל אלה שהכירוהו שנים ארוכות. ג'ון ארתור תומסון, שהכיר את ברוס מאז גרנטון, כתב עליו כשסקר את הביוגרפיה של רודמוז בראון משנת 1923: "מעולם לא שמענו אותו רוטן או מתלונן בנוגע לעצמו, אם כי לא הבליג ולא ויתר לנוכח מה שנראה לו כעוול או עלבון כלפי אנשיו, עמיתיו, המעבדה שלו או סקוטלנד שלו. אז אפשר היה לחזות בהר הגעש, שדוכא רוב הזמן בכוח רוחו הנוחה של ברוס".
טאקיטוס
גדעון פובזנר
גדעון (גידי) פּוֹבְזְנֶר (נולד ב-10 באוקטובר 1948) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה.
פובזנר נולד בתל אביב, בנו של האדריכל שמעון פובזנר. לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון חדש התגייס לשירות בחטיבת הצנחנים. את הכשרתו המקצועית כאדריכל רכש בטכניון בחיפה ועם תום הלימודים הצטרף למשרד שבראשו עמד אביו. תחילה עבדו השניים במשותף ומאז 1999 מוביל פובזנר את המשרד באופן עצמאי.
פובזנר מתמחה בתכנון מוסדות חינוך והודות לכך קנה לעצמו שם של אחד מבכירי האדריכלים בתחום הפועלים בישראל. במסגרת זו תכנן יותר ממאה בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים בכל רחבי הארץ. לבד ממוסדות חינוך, תכנן גם מתקני ספורט ומבני ציבור אחרים. פובזנר עוסק גם בציור ומרבה להציג תערוכות בגלריות כמו "בית האמנים" ו"גלריה טובה אוסמן".
הופבורג
ארמון הופבורג (גרמנית: Hofburg) הוא ארמון הממוקם במרכזה של וינה. היה משכנם של בית הבסבורג שליטי האימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר שליטי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופת החורף, ואילו בתקופת הקיץ הם שכנו בארמון שנברון. כיום חלק מהקומפלקס משמש בתור משכנו של נשיא אוסטריה. בארמון כ-2,600 חדרים ואולמות. כיום ממוקמים בארמון שלושה מוזאונים שבהם מבקרים כ-600,000 איש מדי שנה והספרייה הלאומית של אוסטריה.
בארמון נמצאת נשקיית הופבורג, ארסנל ומוזיאון צבאי גדול המכיל את אחד האוספים הגדולים של כלי נשק ושריון מימי הביניים והרנסאנס.
היסטוריה.
בין השנים 1438–1583 ושוב בין השנים 1612–1806 שימש הארמון בתור משכנם של שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
בניית הארמון החלה עוד בתקופת שלטונו של לאופולד השישי. שליטים מבית הבסבורג המשיכו להרחיב את הקומפלקס של הופבורג.
תוכנית כללית של ארמון הופבורג.
1 האגף השווייצרי; 2a הכנסייה האוגוסטינית; 2b המנזר האוגוסטיני; 3 סטאלבורג; 4 אמלינבורג; 5 אגף לאופולדן; 6 אגף רדוטנסלה (אולמות ריקודים); 7 בית ספר החורף לרכיבה; 8 הספרייה הקיסרית; 9 האגף האוגוסטיני; 10 ארמון ארכידוכס אלברכט (ארמון טארוקה דה סילבה לשעבר); 11 אגף ראש הממשלה הקיסרי; 12 אולם הנשפים – אגף אולם הפסטיבלים; 13 אגף מיכאל הקדוש; 14 אגף הטירה החדש; 15 בית המגורים; 16 בית הדקלים או בית הפרפרים;
A כיכר הטירה הפנימי; B כיכר בית הנשפים; C כיכר מיכאל הקדוש; D החצר השווייצרית; E כיכר יוזף; F כיכר אלברטינה; G גן הטירה; H כיכר הגיבורים (כיכר הטירה החיצוני לשעבר).
שלבי הבנייה ההיסטוריים בצבעים:
גידי פובזנר
קווינטוס פאביוס מקסימוס (קונסול בשנת 213 לפנה&quot;ס)
גנאיוס פולביוס פלאקוס (בלטינית: Quintus Fabius Maximus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי, אשר לקח חלק פעיל במלחמה הפונית השנייה. בנו של פאביוס מאקסימוס, אשר התפרסם כאבי האסטרטגיה הפביאנית.
ביוגרפיה.
הוא נזכר לראשונה בשנת 217 לפנה"ס, בהקשר לעסקת חילופי שבויים שערך אביו, הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, עם מפקד צבא קרתגו, חניבעל. על פי ההסכם, כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים. לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט הרומי, שכעס על ההסכם, סירב לשלוח את הסכום לפדיונם. בלית ברירה שלח פאביוס את בנו לרומא כדי שימכור את קרקעותיו ובכסף הזה פדה את השבויים. אם כי שמו של אותו בן אינו נזכר במקורות, ולפיכך ייתכן שאין מדובר בקווינטוס אלא בבן אחר.
הוא שימש כטריבון צבאי בשנת 216 לפנה"ס, והיה אחד מהניצולים המעטים מקרב קאנאי. הוא נסוג עם הכוחות שבפיקודו אל קנוסיום (Canusium), והוא ועוד שלושה טריבונים צבאיים אחרים בחרו בפובליוס קורנליוס סקיפיו (לימים אפריקנוס) כמפקדם. בשנת 215 לפנה"ס נבחר לתפקיד איידיל קוריולי. בשנת 214 לפנה"ס הוא נבחר לפראיטור וקיבל פיקוד על שני לגיונות שחנו בפוליה. במסגרת תפקידו זה, הוא כבש באותה שנה את העיר אקואה (Accua).
בשנת 213 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס. ידועה אנדקוטה על פיה אביו, שרצה לנסותו או שהתקשה ללכת מחמת גילו, הגיע לבקרו במחנהו כשהוא רכוב על סוסו. מה שלא היה מקובל לעשות בפני קונסול. על פי המסופר קווינטוס שלח ליקטור אל אביו וציווה עליו לרדת מסוסו ולבוא אל הקונסול ברגל. אביו שמח על כך, ושיבח את בנו על תבונתו. במסגרת תפקידו כקונסול, הוא קיבל פיקוד על הצבא של אביו בפוליה וכבש את העיר ארפי (Arpi). אצל סיליוס איטליקוס נרמז שהוא נשאר בארפי במהלך שנת 212 לפנה"ס.
בשנת 210 לפנה"ס הותקף הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס בקרב הרדוניה. הקרב הסתיים בתבוסה רומאית מוחצת. בשנת 209 לפנה"ס נבחר אביו לקונסול פעם חמישית, והוא הורה לבנו לאתר את שרידי הצבא של קנטומלוס ולהוביל אותם אל סיציליה. בשנת 208 לפנה"ס הוא נזכר כאחד מהשליחים ששלח הסנאט אל הקונסול הפצוע טיטוס קווינטיוס קריספינוס שחנה ב-ונוסיה. הוא נזכר פעם אחרונה בשנת 207 לפנה"ס כשליחו של מרקוס ליוויוס סלינטור אל הסנאט. אם כי פרידריך מינצר סבור שאין ודאות שאכן מדובר באותו אדם, וייתכן שזהו בנו של קווינטוס.
הוא מת על פי ההערכות באזור שנת 203 לפנה"ס. אביו נשא נאום הספד בו שיבח את בנו, ועל פי עדות פלוטרכוס העלה את הנאום על הכתב ופרסם אותו. הנאום לא שרד עד ימינו, אולם הוא היה זמין בידי קיקרו.
אנציקלופדיה לחכמי גליציה
אנציקלופדיה לחכמי גליציה (נקראת גם מאורי גליציה) היא אנציקלופדיה ביוגרפית, גנאלוגית וביבליוגרפית של רבני יהדות גליציה והספרות תורנית שלהם.