היחידה הדרומית של הפארק משתרעת לאורך כביש בין מדינתי 94 סמוך ליישוב הקטן מדורה (Medora). היחידה הצפונית הקטנה יותר שוכנת 130 קילומטרים צפונית ליחידה הדרומית, על כביש 85 של ארצות הברית, מעט דרומית לעיירה ואטפורד סיטי. שתי היחידות מוקפות בשטח המוגדר כשדות העשב הלאומיים של ארצות הברית (United States National Grassland) בניהול שירות היערות של ארצות הברית. חוות אלקהורן שוכנת על שטח של 880 דונם בין היחידה הצפונית ליחידה הדרומית כ-30 קילומטרים לכביש 85 וליישוב פיירפילד. הנהר ליטל מיזורי (Little Missouri) זורם דרך כל שלוש היחידות של הפארק. שביל מאאה דאהה הי (Maah Daah Hey Trail) מקשר בין שלוש היחידות.
הנוף האופייני בפארק הוא של בתרונות המכונות באנגלית Badlands, גבעות של סלעי משקע שעברו סחיפה במשך מיליוני שנים, וכן של פרריה, ערבות העשב שבהם רועים פרסתנים גדולים כדוגמת ביזון אמריקאי, אייל קנדי וכבש גדול-קרניים. כל הפארק מוקף בגדר בגובה 2 מטרים במטרה למנוע מהביזונים ומסוסי הפרא בתוך הפארק מלעבור לשטחים אחרים או מכניסה של מקנה של חוואים סמוכים. בעלי חיים אחרים מסוגלים לעבור מעל, מתחת או דרך הגדר במקומות מסוימים שתוכננו לכך.
אקלים.
האקלים בפארק הלאומי תאודור רוזוולט אופייני למערב דקוטה הצפונית. הקיצים חמימים, כשהטמפרטורה הגבוהה הממוצעת בין 22°C ל-28°C מעלות. החורפים קרים מאוד כשהטמפרטורה הנמוכה הממוצעת יורדת מתחת לנקודת הקיפאון בין אוקטובר לאפריל. רוחות מנשבות באזור כל השנה ותנאי מזג האוויר יכולים להשתנות במהירות.
בפארק יורדים כ-380 מילימטרים של משקעים בממוצע בשנה, כולל 75 סנטימטרים שלג במהלך חודשי החורף. הגשמים נדירים, אבל סופת גשמים אחת יכולה להוריד כמויות גדולות של גשם. בקיץ מתחוללות לעיתים סופות ברקים עזות.
גאולוגיה.
הבתרונות של הפארק הלאומי תאודור רוזוולט החלו להיווצר לפני למעלה מ-65 מיליון שנים בתקופת הפלאוקן. החלק המערבי של אמריקה הצפונית עבר תהליכים של קימוט בתהליך בניית הרים, הקרוי האורוגנזה הלרמידית. משקעים רבים נוצרו כתוצאה מסחיפה של ההרים בשל פעולת מים, רוחות וקפיאה. משקעים אלו, בצורת חול, טין ובוץ, נישאו במימי נהרות קדומים שזרמו מזרחה והושקעו בשכבות. במקביל התפרצו הרי געש בדקוטה הדרומית, מונטנה ואיידהו ופלטו כמויות גדולות של אפר געשי. חלק מאפר זה נישא ברוחות ובמימי הנהרות לדקוטה הצפונית והצטבר במים עומדים. עם הזמן הפכו משקעי החול, הטין והבוץ לשכבות של אבן חול, אבן טין ואבן בוץ, בעוד ששכבות האפר הפכו לחרסית בנטוניט.
הנוף המשיך להשתנות בתקופות שבאו אחר-כך. המשקעים מההרים במערב המשיכו להגיע במהלך מרבית תקופות האאוקן, האוליגוקן והמיוקן. ואז, כשהחלה תקופת הפליוקן הפכה סחיפה לתהליך הגאולוגי הדומיננטי, והשכבות החלו להיסחף. נהרות התפתלו בעמקים הרדודים והנרחבים של מישורי מזרח מונטנה ומערב הדקוטות. אף שהנהרות שינו את מסלולם פעמים רבות במהלך השנים, לאחד הנהרות, שזרם בסוף תקופת הפליוקן לפני כשני מיליון שנים, היה מסלול כמעט זהה לנהר ליטל מיזורי של ימינו. נהר זה זרם צפונה והתמזג עם הנהר ילוסטון הקדום שנשפך לנהר המיזורי שזרם אז צפונה דרך ססקצ'ואן ומניטובה בקנדה של ימינו עד למפרץ הדסון.
בתקופת הפליסטוקן, תקופה של עידני קרח רבים שהחלה לפני שני מיליון שנים התפשטו משטחי קרח יבשתיים גדולים דרומה מקנדה של ימינו והגיעו עד לגבול העליון של היחידה הצפונית של הפארק של ימינו. הקרח חסם את דרכם של הנהרות שזרמו צפונה, ואילץ אותם ליצור נתיבים חדשים מזרחה ודרומה, וגרם להם להישפך לנהר המיסיסיפי במקום למפרץ הדסון. הקרחונים הסיעו סלעים ממרחק רב והשקיעו אותה בקצה גבול ההתפשטות שלהם ביחידה הצפונית של הפארק. סלעים אלו מכונים סלעים תועים. סלעים אלו בולטים במיוחד משום שהם עשויים גרניט, סלע יסוד שאינו מצוי בשום מקום אחר בשכבות סלעי המשקע של הפארק. כאשר הקרח נסוג לבסוף היו הליטל מיזורי והמיזורי מקובעים בערוצים החדשים שלהם. המסלול החדש של הליטל מיזורי היה תלול יותר ולכן הנהר זרם מהר יותר והתחתר לעומק בקרקע, כשהוא חוצב את דרכו בקלות בסלעי המשקע הרכים. הנהר ויובליו חצבו את הטופוגרפיה הייחודית של הבתרונות של ימינו.
מאובנים.
סקר פלאונטולוגי גילה יותר מ-200 אתרים של מאובנים בתצורות הסלעים המכונים "סנטינל ביוט" (Sentinel Butte) ו"בוליון קריק" (Bullion Creek) בסלעי המשקע בבתרונות של צפון דקוטה. האתרים מכילים שפע של מאובנים של צדפות של מים מתוקים, שבלולים, קרוקודילים, אליגטורים, וצבים.
בין התגליות הבולטות היה מין נכחד של זוחל המכונה צ'מפסוזאורוס ("Champsosaurus") מהסדרה הקדומה כוריסטודרה. היה זה זוחל שחי לפני כ-55 מיליון שנים, שאורכו מעל לשלושה מטרים, בעל חרטום צר ורגלים אחוריות חזקות שאפשרו לצ'מפסוזאורוס לזנק אל הטרף שכלל ככל הנראה דגים, צבים ורכיכות. עדות לכך משמש מאובן של שריון צב עם סימני נשיכה.
סוג המאובן הנפוץ ביותר שנתגלה היה עצים מאובנים, כולל גזעי עצים שקוטרם נע בין שניים לשניים וחצי מטרים. מרבית העצים היו מחטניים כדוגמת עצי סקוויה וטקסודיון דו-טורי ("Taxodium distichum"). מאובנים אלו מעידים שהפארק היה פעם בקצה המזרחי של אזור שטוח וביצתי עתיר בנהרות שהתפרשו בצורה מניפה לתוך דלתה. באזור ביצתי זה גדלו יערות של עצי סקוויה, טקסודיון דו-טורי, מגנוליה ומינים נוספים אוהבי מים שגדלו בסמוך למים הרדודים או בתוכם.
ענפים ועלים מהעצים שנשרו למים מצטברים לשכבת כבול. עם הזמן, לחץ מהשכבות שמצטברות מעל גורמים לשינויים כימיים בכבול והוא הופך לסוג הפחם הקרוי ליגניט. כשתאודור רוזוולט התגורר בבתרונות בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוא ועובדיו נהגו לכרות ליגניט ממורדות הגבעות לשימוש בתנורים.
עיצוב הנוף של ימינו.
תהליכים גאולוגיים ממשיכים לעצב את הבתרונות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור היא סביב 380 מילימטרים. זו אומנם כמות קטנה, אבל הגשמים, שאינם יורדים לעיתים תכופות, מגיעים במטחים כבדים. חלק מהמים נספג באדמה ובסלעים וחלק זורם בערוצים. קטעי מדרונות הספוגים במים ניתקים לעיתים וזורמים במורד הגבעות.
ברקים ושריפות של עשבים בערבה עלולים להצית את שטחי הליגניט שנחשפו, והפחם יכול לבעור במשך שנים. בבערה "נאפים" שכבות הסלע מעל לשכבות הליגניט הבוערות תוך יצירת סלע קשה המכונה בפי הגאולוגים קלינקר (clinker), והמקומיים מכנים אותו סקוריה. הסלע מקבל גוון אדמדם כתוצאת מהתחמצנות הברזל המשתחרר מהפחם הבוער. שריפות הפחם מוסיפות גוון לבתרונות ומסייעות בעיצובן. הסלע האפוי עמיד יותר לסחיפה מסלעי המשקע וברבות הימים יוצרת הסחיפה ערבוביה של תילים, רכסים והרי כפתור שפסגתם היא שכבת סקוריה אדומה עמידה.
"תצבירי כדורי תותח" (Cannonball Concretion) היא תופעה גאולוגית מעניינת הקיימת ביחידה הצפונית. תצביר (concretion) הוא סוג סלע הנוצר בתוך סלעי משקע כדוגמת פצלים או אבן חול. התצבירים נוצרים כשמינרלים שוקעים סביב ליבה. כאשר הסלע המקיף אותם נסחף "כדורי התותח" נחשפים על פני השטח.
אקולוגיה.
השכבות החשופות של הבתרונות הן תוצאה של תהליכים גאולוגיים שנמשכו מיליוני שנים ונמשכים גם בימינו. הרוחות הנושבות דרך קבע וסופות גשם הזלעפות הבלתי סדירות ממשיכים לשנות את הבתרונות. הקרקע שזזה עקב סחיפה גורמת לאתגר קבוע בתחזוקת הכבישים והמבנים. שריפות עשב מציתות את רצועות הפחם התת-קרקעיות והבערה משנה את המבנה של הסלעים מעל פני השטח. אבל הבעיה העיקרית בפניה נצבים שומרי הפארק הם התושבים. מערב דקוטה הצפונית חווה שגשוג כלכלי בשל גילוי נפט ולכן יש גידול בכמות התושבים ופיתוח סביבתי מואץ. אחת ההשפעות של גידול זה הוא זיהום אור הלוך וגובר ועקב כך נפגעת הצפייה בכוכבים, שהיא אחת הפעילויות המוצעות בפארק.
צמחייה.
הצמחייה בפארק הלאומי תאודור רוזוולט היא פסיפס מגוון של סוגי צמחים טבעיים במקביל לבתי הגידול השונים: המורדות הדרומיים שטופי השמש והצחיחים יותר כנגד המורדות הצפוניים המיוערים, מישורי ההצפה וערבות העשב. בפארק זוהו 400 מיני צמחים.
שטחי היערות בפארק קטנים, אבל הם בית גידול חשוב. יש שני סוגי יערות בפארק: חורשות ערער ויערות עצים רחבי עלים. חורשות הערער נפוצות על המדרון הצפוני של הגבעות שם הם מוגנים מהשמש ושומרות על הקרקע מסחף. משום כך המדרון הצפוני תלול פחות מהמדרון הדרומי הצחיח. עצים רחבי עלים גדלים על קרקעית נחלים או במישורי ההצפה של הנהר ליטל מיזורי, היכן שיש שפע יחסי של מים וכוללים אולמוס אמריקאי ("Ulmus americana"), אדר מילני ("Acer negundo") וצפצפה.
ערבות העשב הם מקור מזון עיקרי לפרסתנים הגדולים ולנובחניות. בין סוגי העשב הגדלים בערבות: "Distichlis spicata" (באנגלית Saltgrass), "Pascopyrum smithii" (באנגלית Western wheatgrass), "Stipa comata" (באנגלית Needle-and-thread grass) ו-"Schizachyrium scoparium" (באנגלית Little Bluestem). שפע מיני הצמחים בערבות העשב תורם לפריחה מרהיבה בשלהי האביב וחודשי הקיץ. בין פרחי הבר "Pulsatilla" סוג של כלנית הקרוי באנגלית pasque flower, חמנית ואסתר.
בעלי חיים.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה.
פרהיסטוריה.