היו באנטוורפן גם כאלו שהתנגדו לפעילותו של טאנכלם והם פנו לארכיבישוף החזק של קלן, הגישו תלונות נגד טאנכלם וביקשו עזרה לסילוקו. מאמצי המתנגדים לא זכו להצלחה. באותה עת, מאות 11-12, הכנסייה הקתולית העדיפה לנקוט במדיניות של הבלגה נגד קבוצות שנחשבו למינים. הפעילות של רומא נגד המינות התבטאה בעיקר בניהול ויכוחים תאולוגיים עם החשודים במינות. אלו שבכל זאת הגיעו לפני בתי המשפט, נענשו בעונשים יחסית קלים כמו החרמה, הגליה או מאסר. הם נשפטו בפני בתי משפט חילוניים ולרוב, נאסרה הוצאתם להורג כדי למנוע שפיכות דמים. מדיניות זו אמורה להשתנות כעבור זמן לא רב, עם יסוד האינקוויזיציה. טאנכלם ניצל אווירה נוחה זו ואף נסע לרומא שם עסק בעניינים פוליטיים בחצרו של האפיפיור במטרה לשנות גבולות של דיוקסיות בפלנדריה.
בזמן העדרו, גברו קולות מתנגדיו ובחזרתו של טאנכלם מרומא ב-1113, כאשר עבר דרך העיר קלן, נאסר ביחד עם חלק מחייליו על ידי הארכיבישוף. תוך זמן קצר הצליח טאנכלם עם חלק מהחיילים לברוח מבית הכלא ולהגיע לעיר ברוז'. אך היות שארכיבישוף קלן הטיל עליו חרם, גרשו אנשי ברוז' את טאנכלם והוא חזר לעירו, אנטוורפן. שם, בשנת 1115 בעת מעבר בסירה באחת מתעלות העיר, נרצח טאנכלם על ידי כומר שהיה עמו באותה סירה.
עם מותו של טאנכלם לא פגה ההערצה אליו בייחוד בעיר אנטוורפן וסביבתה. מעריציו הוו זרם נוצרי המכונה על ידי החוקרים המודרניים כ- "טאנכליזם", זרם שהמשיך להתקיים שנים לאחר מות מייסדו. בשנת 1126 מונה נורברט הקדוש לבישוף אנטוורפן. הוא עצמו יסד זרם דתי שדגל באמונה חזקה ועמוקה בכנסייה הקתולית, אך מאידך, דגל גם בכנסייה של עניים וצנועים כפי שהאמין שהיו השליחים ואבות הכנסייה. בהדרגה, נשכח טאנכלם על ידי מעריציו שהפכו להיות מעריצי נורברט. נורברט עצמו הוכרז, מאוחר יותר, כקדוש, בין היתר עקב התנגדותו למינות הטאנכלמית. במספר ציורים ופרסקות, מתואר נורברט הקדוש כמנצח את טאנכלם המוטל מת לפניו. הכנסייה אף קבעה יום חג לניצחונו של נורברט על טאנכלם, ה-11 ביולי והוא נחגג עד עצם היום הזה בתחום הארכיבישופות של מכלין (הכוללת בתוכה גם את אנטוורפן).
מסווג דו-ערכי
בסטטיסטיקה ובלמידה חישובית, מסווג דו-ערכי הוא מסווג שמטרתו למיין את הפרטים בקבוצה לאחת משתי תת-קבוצות.
דוגמאות:
מדדי הערכה למסווג דו-ערכי.
אינטואיטיבית, קל לומר אם מסווג מסוים הוא "מוצלח" (כלומר, ממיין את פריטי הקבוצה בדרך שתואמת את ההיגיון שלנו) או לא. עם זאת, לצרכים מדעיים, קיים צורך לתת הערכה מספרית לביצועי המסווג. כדי לבצע זאת, יש צורך לבדוק את המסווג מול קבוצת נתונים קטנה יחסית, שבה ידוע לנו (מלכתחילה או בדיעבד) הסיווג הנכון, בעזרת מדד זהב כלשהו.
גם בהינתן מדד זהב, עדיין ניתן לבחור דרכים שונות להעריך מספרית את הצלחת המסווג (ראו מסגרת).
קיימים מספר יחסים פשוטים, המתארים את היחסים בין חלקים שונים של התרשים. למשל:
בנוסף, קיימים מדדי הערכה פשוטים פחות, אבל יותר תמציתיים; למשל, מקדם מתאם מתיוז:
כאשר ח"א הוא מספר החיוביים האמיתיים; ח"כ הוא מספר החיוביים הכוזבים; ש"א הוא מספר השליליים האמיתיים; ש"כ הוא מספר השליליים הכוזבים.
להלן איור המסכם את מטריצת הטעות וממדי ההערכה השונים, היסודיים והנגזרים, של מסווג דו-ערכי.
המרת ערכים רציפים לסיווג דו-ערכי.
בהינתן קלט formula_1, על המסווג להחליט האם התוצאה חיובית או שלילית. דרך נפוצה לבצע זאת היא על ידי הגדרת פונקציית ניקוד formula_2. הניקוד מבטא את מידת ההערכה שתוצאה קרובה לחיובית או חיובית בעצמה. בנוסף, מגדירים פונקציית מדרגה התלויה ב-"T" (שנקרא ערך הסף, threshold) באופן הבא:
formula_3
בעזרת שתי הפונקציות הללו, ניתו לבחור מסווג בינארי מהצורה formula_4, כלומר: לכל formula_1 המסווג יחזיר formula_6, כלומר: המסווג יחזיר 1 אם הניקוד גדול או שווה לערך הסף, ואחרת יחזיר 0. באמצעות קביעת הסף אפשר להגדיל או להקטין את רגישות המסווג, וכן את הסגוליות. באמצעות עקומת ROC אפשר לבצע אופטימיזציה של המסווג formula_7 על ידי כוונון הסף.
שמגר
הנבל של דווידה
‫הנבל של דווידה (באנגלית: Davita's Harp; נבל דווידה) הוא רומן מאת הסופר חיים פוטוק. הספר ראה אור בשנת 1985, והוא הרומן היחיד באורך מלא של פוטוק, שבו גיבור הספר הוא גיבורה.
הספר תורגם לעברית בידי שלמה גונן וראה אור בהוצאת מודן בתל אביב, 1986.
עלילת הספר.
דווידה-אילנה צ'אנדלר, היא בת לנישואי תערובת בין חנה-אן, מהגרת יהודייה מפולין, ומייקל צ'אנדל ממשפחה נוצרית אמריקאית ותיקה, יליד מיין, ניו אינגלנד. שני הוריה באו ממשפחות אדוקות מאוד אך נטשו את הדת ודגלו באידאולוגיה מרקסיסטית בעקבותיה התקרבו למפלגה הקומוניסטית. אביה עבר מהפך בחייו בעקבות הלינץ' בווסלי אוורסט בסנטרליה, וושינגטון, הוא היה עיתונאי שכתב עבור עיתונים וכתבי עת בעלי אידאולוגיה שמאלית ונשלח מטעם עיתונו לסקר את מלחמת האזרחים בספרד. לאחר שנפצע ושב שנית לספרד, נהרג אביה בהפצצת גרניקה.
דווידה-אילנה מתמודדת עם אובדן אביה, ובין היתר מתחילה לפקוד את בית הכנסת שבו מתפללים עזרא דין, עורך דין ובן משפחה של אמה, ובנו דוויד שאמו נפטרה שנה קודם לכן. דווידה-אילנה מחליטה לומר קדיש מעזרת הנשים למרות שהדבר לא מקובל ולמרות שאביה היה נוצרי. חברי הקהילה היהודית מקבלים את הדבר בתימהון, אך אינם מונעים אותה מלהמשיך במנהגה. בהדרגה מתקרבת דווידה-אילנה גם לבני משפחה אורתודוקסית שכנה, ומכירה דרכם היבטים נוספים של היהדות האורתודקסית. מנגד מנסה אחות אביה, שרה, מיסיונרית נוצרית המקורבת לארגון המשיחי "עדי ה'", למשוך את אילנה לאמונה הנוצרית כדי להציל את נשמתה. דווידה-אילנה כורעת עמה ברך בתפילה, והדבר אינו נושא חן בעיני אמה.
הסופר הקומוניסט יעקב דאו, ידיד קרוב של אן צ'אנדלר, ששהה אף הוא בספרד למרות מצבו הרפואי הרעוע בשל פגיעת גז בעת שירותו בצבא במלחמת העולם הראשונה, במסלול דומה לזה של ג'ורג' אורוול הוא מאבד את אמונו במפלגה הקומוניסטית, שהפכה להיות לטעמו סטאליניסטית הוא חוזר לארצות הברית ומנסה להניא את אן צ'אנדלר מהשתייכותה למפלגה הקומוניסטית, תוך שהוא מתאר בפניה ובפני דווידה-אילנה באריכות את הרדיפות אחרי טרוצקיסטים וקומוניסטים אחרים בידי סטליניסטים, שלדבריו היו חשובות בעיניהם יותר מהמאבק בפשיסטים. שלטונות ההגירה של ארצות הברית לא מקבלים אותו למרות התנערותו מהסטאליניזם, וגורמי ימין בממשל דואגים לכך שיגורש בחזרה לאירופה. הוא נכלא באליס איילנד ומשולח לצרפת.
עם גירושו של דאו, מתמוטטת דווידה-אילנה נפשית, ואמה שמוכרחת להמשיך לעבוד במשמרת כפולה לפרנסתן מאז פטירת בעלה, נאלצת לשלוח אותה עם דודתה שרה למרכז שיקומי של ארגון עדי ה'. לאחר חזרתה לניו יורק ממשיכה דווידה-אילנה להתקרב לבני המשפחה האורתודוקסית, משפחת הלפמן. היא נרשמת ללימודים בבית הספר, "ישיבה", שבו לומדים גם דוויד דין קרוב משפחתה ורותי הלפמן בת המשפחה האורתודוקסית.
אן שומעת באי-אמון ולאחר מכן בזעם רב את הידיעות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נוטשת את המפלגה הקומוניסטית עוברת התמוטטות נפשית ושוקעת בדיכאון ובתחושת נבגדות. חבר קומוניסט שעמו חשבה להינשא, מודיע לה על ניתוק היחסים עמה, וזמן קצר לאחר מכן, היא מחליטה להינשא לעזרא דין. יעקב דאו מת בשל סיבוך מחלת הריאות שלו בהיותו בצרפת וחנה-אן מחליטה לומר אחריו קדיש, כפי שעשתה בתה אחרי מות אביה-בעלה.
הספר נגמר בביקורת על בית הספר בו למדה אילנה: לפי מידע שקיבל אביה החורג עזרא דין, הנהלת בית הספר חששה מפני תגובת ישיבות קטנות (מוסד ההמשך ללימודי בנים בוגרי בית הספר) לעובדה שהתלמיד המצטיין בשנתון המסיים הייתה תלמידה, ולכן שללה ממנה את פרס המצטיין למרות ממוצע הציונים הגבוה שלה. היא נרשמת להמשך לימודים בתיכון ממלכתי כללי.
קיונאו איצ'יקי
קיונאו איצ'יקי (ביפנית: 一木 清直; 16 באוקטובר 1892 - 21 באוגוסט 1942) היה קצין בצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
איצ'יקי נולד במחוז שיזואוקה, וסיים את לימודיו במחזור ה-28 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1916. לאחר מכן שימש מדריך בבית הספר לרגלים במחוז צ'יבה.
מלחמה בסין.
ב-1934 קיבל איצ'יקי דרגת מייג'ור, וב-1936 קיבל פיקוד על גדוד בחיל המצב היפני בסין. ב-7 ביולי 1937 ערכו כוחות יפנים תמרונים צבאיים ליליים בסמוך לגשר מרקו פולו שבבייג'ינג, וירו כדורי סרק לעבר בסיס סיני שניצב בסמוך. הסינים, שחשבו שמדובר באש חיה, השיבו אש תותחים. משאחד מהחיילים היפנים לא שב לעמדתו, חשב קיונאו איצ'יקי שנפל בשבי הסינים, והורה לתקוף את העמדות הסיניות. תקרית גשר מרקו פולו למעשה גרמה לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. לאחר התקרית שב איצ'יקי ליפן, ושימש מדריך בבתי הספר של הצבא הקיסרי.
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941 קיבל איצ'יקי דרגת קולונל ואת הפיקוד על הרגימנט ה-28. ביוני 1942 הוביל איצ'יקי את הכוח שנשלח לכבוש את אטול מידוויי, אך תבוסת כוחות הצי הקיסרי היפני היפניים בקרב מידוויי הביאה לביטול המבצע. באוגוסט 1942 סופח הרגימנט של איצ'יקי לארמייה ה-17, ונשלח לדרום האוקיינוס השקט. באותו חודש נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל שבאיי שלמה, ובתגובה נשלח איצ'יקי בראש חלק מהרגימנט שלו (הגדוד השני וכוחות מסייעים) לאי במטרה לכבוש את שדה התעופה מידי בעלות הברית.