ארג'ונה עצמו גם הוא דוגמה לשונות מגדרית. כשארג'ונה סירב לחיזוריה, הנימפה אורוואשי קיללה את ארג'ונה - הוא יהפוך ל"קליבה", בן המין השלישי. קרישנה הבטיח לארג'ונה שקללה זו תשמש כתחפושת המושלמת עבור ארג'ונה במהלך שנת הגלות האחרונה שלו. ארג'ונה לקח את השם בריהנאלה והתלבש בבגדי נשים. כך ארג'ונה זכה לכניסה לעיר שנשלטה על ידי המלך וירטה, שם לימד את הנסיכה אוטארה ואת נשות חצרה את אומנויות המוזיקה, השירה והריקודים. דוניגר מתאר את תלבושת הקרוס-דרסינג של ארג'ונה כמקור לקומדיה בסיפור, עם אזכורים ל"זרועותיו השעירות". "בפדמה פוראנה", ארג'ונה הופך גם פיזית לאישה כאשר היא מבקשת אישור לקחת חלק בריקוד המיסטי של קרישנה, שרק נשים יכולות להשתתף בו.
במספר טקסטים הינדיים מסורתיים, מופיע סיפורו של אילה, מלך שקולל על ידי שיווה ופרוואטי להחליף מגדר לסירוגין בין גבר ולבין אישה בכל חודש. לאחר החלפת מינו, אילה מאבד את הזיכרון שצבר בעת היותו שייך למגדר האחר. אילה מתחתנת עם בודהה (אל כוכב הלכת מרקורי) ואף על פי שבודהה יודע על המגדר המתחלף של אילה, הוא לא מספר לאילה הזכר על כך, והוא נשאר לא מודע לחייו כאישה. השניים חיים יחד רק כאשר אילה היא נקבה. בגרסה "הראמאיאנה," אילה יולדת לבודהה בן, אם כי ב"מהאבאראטה" נקרא אילה גם אמו וגם אביו של הילד. לאחר לידה זו הקללה מתפוגגת, ואילה הופכת לחלוטין לגבר, שבהמשך מוליד מספר ילדים עם אשתו. בגרסה אחרת, בודהה מתואר גם הוא כטרנסג'נדר.
פטרונים של להט"בים ושל המין שלישי.
אלוהויות רבות נתפשו כפטרונים של המגדר השלישי או בעלי נטייה הומוארוטית. חסות זו יכולה לנבוע מסיפורים אפיים על האלוהות, או ממנהגים וטקסים דתיים. לדוגמה, קונר וספרקס טוענים כי אלת האש, האהבה והמיניות, ארני, נקשרה לארוטיקה לסבית באמצעות טקסים לכבודה. למשל, טקס שבו שתי חתיכות עץ הנתפסות "כ"נשיות, המכונות "אדהרראני" "ואוטרראני", מתחככות זו בזו, דבר המדמה אינטראקציה לסבית רוחנית. מקלות אלה נתפסים גם כהורים של האל אגני, שבריג ודה מזוהה כילד שנולד בשתי לידות, לשתי אמהות. אימותיו מזוהות כשמים וארץ. שתי האימהות, המכונות דיאוס ופריתווי מאוזכרות לעיתים גם כאחיות. בבהאגווטה פוראנה שני המקלות מתפרשים כשייכים למינים מנוגדים.
בהוצ'ארה מאטה היא אלה פטרונית של החיג'רה. באיקונוגרפיה פופולרית היא נראית לעיתים קרובות רוכבת על תרנגול ונושאת חרב, קלשון וספר. סיפורים שונים קושרים בין בהוצ'ארה לסירוס או לשינויים אחרים במאפיינים המיניים הגופניים, לעיתים כתוצאה מקללות נגד גברים. ההערכה היא כי בהוצ'ארה היא אישה בת תמותה שהפכה לקדושה מעונה. באחד הסיפורים, בהוצ'ארה הותקפה על ידי שודד שמנסה לאנוס אותה, אך היא נוטלת את חרבו, כורתת את שדיה ומתה. בסיפור אחר, בהוצ'ארה מקללת את בעלה כאשר היא תופסת אותו מתגנב ליער כדי לעסוק בהתנהגות הומוארוטית. באמצעות הקללה היא גורמת לאיברי המין שלו ליפול ומאלצת אותו להתלבש כאישה.
סיפורים מקשרים את בהוצ'רה לשונות מגדרית גם לאחר שהיא הופכת לאלוהית. אפוס אחד נוגע למלך שהתפלל לבהוצ'ארה וביקש שיוולד לו בן. בהוצ'ארה נענתה, אך הנסיך הנולד גדל להיות עקר. לילה אחד הופיעה בהוצ'ארה בפני הנסיך בחלום והורתה לו לכרות את איברי מינו, ללבוש בגדי נשים ולהפוך למשרתה. מאמינים כי בהוצ'ארה ממשיכה לזהות גברים עקרים ומצווה עליהם לעשות זאת. אם הם מסרבים, היא מענישה אותם שבמשך שבעת גלגוליהם הבאים הם יהיו עקרים. אפוס זה הוא מקורו של פולחן בהוצ'ארה מאטה, שחסידיו נדרשים לסרס את עצמם ולהישאר פרושים.
סמבה, בנו של קרישנה, הוא גם פטרון של סריסים, טרנסג'נדרים והומוארוטיות. סמבה מתלבש בבגדי נשים כדי ללעוג לאנשים ולהערים עליהם, וכדי שהוא יוכל להיכנס ביתר קלות לחברת הנשים ולפתותן. "במוזלה פוראנה" מקולל סמבה, לבוש כאישה, לאחר שנחקר על ההיריון שלו. כתוצאה מהקללה, סמבה, אף על פי שנותר זכר, יולד מכתש ועלי מברזל.
ספרות סנגאם.
ספרות סנגאם משתמשת במילה 'פדי' כדי להתייחס לאנשים שנולדו במצב של אינטרסקס, ומתייחסת גם לסוגים שונים של היג'רה. באופן דומה, הדמויות המפורסמות של תקופת סנגאם - המלך קופרונצ'וז'ן ופיסורנטהייאר - הן דוגמה נוספת לאוהבים מאותו המין. בנוסף, החברות בין המלך פארי למשורר קבילאר מוצגת כיותר מסתם ידידות. בספרות ניתן למצוא רמיזות ליריות המרמזות על הקשר האינטימי שהיה ביניהם.
ניתוח ביקורתי.
מקורות ספרותיים הינדיים מספרים מעט על הומוסקסואליות באופן ישיר. הומוארוטיות בטקסטים מסורתיים מוסווית לעיתים קרובות על ידי הקפדה על כללי מגדר וקאסטה קפדניים. המחקר הביקורתי מסוכל עוד יותר בגלל היעדר מילים בסנסקריט לתפיסות מודרניות, כמו מילה המתארת הומוסקסואליות, אם כי קיימות מילים למעשים מיניים ספציפיים מאותו המין. טימות'י מרפי כותב כי חקירות מוקדמות על מיעוטים מיניים בתרבות ההינדית לא הצליחו לנתח סיפורים או יצירות אמנות המתארות מעשים מיניים חד-מיניים בין ישויות מיתולוגיות. הוא מתאר את המחקרים בנושאים להט"ביים בתרבות ההינדית כ"עדיין בחיתוליהם".
גולדמן כתב על טרנססקסואליות בספרות ההינדית, ומציין שמעט תרבויות העניקו לתופעה מקום כה בולט בתחומי המיתולוגיה והדת כמו זו של הודו המסורתית. גולדמן מחשיב את המיתוסים הרבים הנוגעים לשינוי מגדרי כביטוי של תרבויות פטריארכליות המבקשות לשלוט במיניותן של נשים, אך כותב כי מיתוסים רבים מציגים הערכה חיובית של נשים ונשיות. שינויים במגדר עשויים להיגרם על ידי אל או באמצעות שימוש בקסם, על מנת לרמות אחרים או כדי להקל על מפגש רומנטי. שינוי במגדר עשוי להתרחש גם באופן ספונטני בגלל שינויים באופי הרוחני או המוסרי של האדם, אם בחיים בודדים, או באמצעות גלגול נשמות.
על פי האנציקלופדיה של האהבה בדתות העולם, תאורטיקנים קווירים ופעילים פירשו מחדש טקסטים עתיקים בחיפוש אחר דוגמאות למגוון מודלים מגדריים ומינים בהינדואיזם. מלומדים אלה כוללים את גיטה תדאני שניסתה לחשוף את הסאבטקסט הלסבי בטקסטים הודיים עתיקים, ורות ווניטה, שמנסה לאתר מופעים של אינטימיות חד-מינית בטקסטים חינוכיים ב"אהבה חד-מינית בהודו: קריאות מתוך ספרות והיסטוריה".
כמה פרשנויות להט"ביות לסיפורים ודמויות פופולריות היו שנויות במחלוקת. הספר "גנזה: אדון המכשולים, אדון ההתחלות" מישם גישות פסיכואנליטיות על סיפורים הינדיים. בספר כתוב כי החדק של גנש מיצג פין רפוי, ואהבתו לממתקים מצביעה על רצון לבצע מין אוראלי הומוסקסואלי. הסקת המסקנות של ספר זה, ויישום דומה של פסיכואנליזה לחקר ההינדואיזם, נחקרו על ידי אקדמאים מערביים והודיים, ביניהם אנטוניו דה ניקולאס, קרישנאן רמאסוואמי ושרה קלרוהוט אשר הצהירו כי הספר מבוסס על הצהרות מיסטיות ופסיכואנליטיות ופרשנויות שגויות. הספר נודע לשמצה בהודו, עורר מחאות והביא להתנצלות פומבית מצד המו"לים ולהסרתו של הספר מהמדפים בהודו.
המחקרים של וונדי דוניגר, המתמקדים בפרשנות של טקסטים הינדיים באמצעות פסיכואנליזה, מעוררים מחלוקת דומה ונמתחה עליהם ביקורת. דוניגר תוארה כגסת רוח, מגושמת מאוד ופוגעת בהיכלים הקדושים של אקדמאים בסנסקריט. מיכאל ויצל, פרופסור לסנסקריט, אמר כי הידע של וונדי דוניגר על סנסקריט וודית פגום קשות. ניקולאס קזנאס, אינדיאולוג אירופי, מתח ביקורת גם על יצירותיה של דוניגר וכתב כי נראה שדוניגר אובססיבית לפירוש אחד בלבד של מיתוסים - הפירוש המיני ביותר שאפשר להעלות על הדעת.
פרנק ווסטון בנסון
פרנק ווסטון בנסון (באנגלית: Frank Weston Benson; 24 במרץ 1862 - 15 בנובמבר 1951) היה אמן אמריקאי מסאלם, מסצ'וסטס, הידוע בזכות דיוקנאותיו הריאליסטיים, וציורים בסגנון אימפרסיוניזם, צבעי מים והדפסים. בשנת 1880 החל בנסון ללמוד בבית הספר למוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אוטו גרונדמן וגם אצל פרדריק קרוינשילד. בשנת 1883 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן. הוא נהנה מקריירה מכובדת כמדריך וכראש מחלקה בבית הספר למוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
שנים מוקדמות.
פרנק ווסטון בנסון נולד לג'ורג' וויגין בנסון, סוחר כותנה מצליח, ואליזבת' פול, מהמשפחות הוותיקות של סאלם, מסצ'וסטס. כשהיה בן 12 הוענקה לו סירת מפרש בה הפליג בנתיבי המים והביצות וערך תחרויות נגד אחיו. אביו של בנסון נתן לו רובה ציד ולימד אותו לצוד ציפורים לאורך החוף הצפוני ועופות בר בשדות ובביצות המקומיות. הוא בילה כמעט את כל סופי השבוע שלו בציד או דייג בשדות, בביצות ונחלים.
אחיו, ג'ון פרנטיס בנסון, היה אדריכל וצייר בפני עצמו. ייתכן ששני הבנים הושפעו מאמם, אליזבת' פול בנסון, שפרנק העיר פעם, שהיה "חדר קטן" בקומה העליונה של הבית שלהם, שם היא הייתה הולכת לצייר ו"שכחה משאר העולם".
בנסון רצה להיות מאייר אורניתולוגי. בגיל 16, הוא צייר אחד מציורי השמן הראשונים שלו, לאחר מסע צייד. הוא החל את לימודיו בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנת 1880, ושם התיידד עם ג'וזף לינדון סמית', רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל. בנסון ניצל את מה שלמד, קיים שיעורי רישום בסאלם וצבע נופים בקיץ 1882.
ביום הולדתו ה -21 של בנסון הוריו נתנו לו מתנה 2,000 דולר ללימודים באירופה. הוא נסע לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן משנת 1883 עד 1884. באקדמיה למד בנסון אצל ז'ול-ג'וזף לפבר, ויליאם טרנר דנאט וגוסטב בולנגר. לאחר לימודיו באקדמיה ז'וליאן, נסע בנסון לאנגליה, כדי לראות את ציורו "אחרי הסערה" שהוצג בתערוכה. הוא גם בילה באיטליה, בלגיה וגרמניה.
נישואין וילדים.