בר-יהודה נולד בשם ישראל אִידֶלסון בעיר קונוטופ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, ברוך, היה מנהל חשבונות ונצר לחסידי חב"ד, ואמו, בלומה מיכלה, ניהלה את משק הבית. בביתם לא התקיים אורח חיים מסורתי, אלא מתוך הרגל, ושפתם הייתה רוסית. עם קרובי משפחתו נמנו בן-דוד אביו, המנהיג הציוני אברהם אידלסון, ובן-דודו הוא, המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון.
בילדותו עברה משפחתו ליקטרינוסלב (כיום דניפרופטרובסק), שבה למד בר-יהודה בבית ספר תיכון ריאלי. בגיל 14 הצטרף לארגון הציוני "נכדי ציון", וכעבור שנתיים לארגון "צעירי ציון". מטעמי ציונות הוא החל בלימודים במכון האוניברסיטאי למהנדסי מכרות, במטרה לעסוק בקידוח נפט לאחר עלייתו לארץ ישראל. ערב מלחמת העולם הראשונה נבחר אידלסון לחבר ועד בסניף יקטרינוסלב של אגודת "צעירי ציון". מתוקף תפקידו זה הוא בחר לקיים קשר ישיר עם הפליטים שהגיעו בימי המלחמה לעיר, ולמד למטרה זו את השפה היידית.
ב-1917 היה לחבר מרכז התנועה, ובאותה שנה השתתף בוועידת צעירי ציון ובלט בה כאחד ממנהיגי הצירים הסוציאליסטים. באותה עת סיים בר-יהודה את לימודיו, אך החלטתו להשתתף בוועידה הובילה להיעדרותו מבחינות ההסמכה. בהיעדר פרנסה, נותר בר-יהודה לחיות בבית הוריו והתמסר לפעילות תנועתית. הוא היה לאיש מפתח בארגון המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). בתקופה זו שימש כמורה פרטי בשכר למנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מליובאוויטש). באותה עת נישא לבבה לבית טרכטנברג ונולדה לזוג בתם היחידה. המשפחה עברה לחיות בעיר חרקוב. בוועידת חרקוב (1920) של התנועה היא הפכה רשמית למפלגה הציונית-סוציאליסטית, ובר-יהודה היה לדמות המרכזית של המפלגה בברית המועצות, שהייתה התנועה הציונית הגדולה במדינה, ובתנאי המחתרת שבהן פעלה שימש למעשה כמזכיר המפלגה. פעילותו העיקרית נגעה להקמת קואופרטיבים וקופות גמל.
בשנת 1922 נעצר בקייב על ידי הג.פ.או. בשל פעילותו הציונית (במהלך כינוס מועצת הצ"ס) ונידון לשלוש שנות גלות בגליל זיראניה שעל חוף הים הלבן. בשנת 1923, ממקום מעצרו, יצאה לפועל יוזמתו לחילופי עצירים בין האסירים הפוליטיים בברית המועצות לבין קומוניסטים יהודים שנידונו בארץ ישראל לגירוש. בר-יהודה עצמו שוחרר באחת מעסקאות אלו, ולאחר שחרורו המשיך לעמוד בראשות המפלגה, פעל לחיזוק ערכי הציונות בקרב חבריה, הנהיג את תנועת הנוער "יוּגֶנט-צ"ס" ופעל לחיזוק חברי התנועה המצויים בגלות ובמעצר.
לאחר שחרורו יצא לליטא, ומשם לעיר גדנסק שבפולין, ולבסוף הגיע לברלין. לאחר מכן פעל להקמת "ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון - צ"ס", מפלגי פועלי ציון - ימין ושרידי צ"ס מברית המועצות, והיה מזכירה בין השנים 1923–1926. ב-1926 עלה לארץ ישראל ושימש מזכיר מועצת פועלי פתח תקווה עד 1928, אז עקר לתל אביב. ב-1930 הצטרף לקיבוץ יגור. היה ציר אספת הנבחרים, חבר הוועד הלאומי, מראשי סיעה ב' ואחדות העבודה לאחר הפילוג ב-1944.
בר-יהודה נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפ"ם, ולאחר מכן, החל מהכנסת השנייה ועד מותו בתקופת כהונת הכנסת החמישית, מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון. שימש גם כמזכ"ל "אחדות העבודה-פועלי ציון" בין השנים 1960–1962. בשנים 1955–1959 כיהן כשר הפנים, ובשנים 1965-1962 כיהן כשר התחבורה. במסגרת תפקידו כשר הפנים הוציא הנחיות למרשם האוכלוסין לרשום כיהודי "כל אדם המצהיר בתום לב שהוא יהודי – יש לרשום אותו כיהודי. ואין לדרוש ממנו כל הוכחות אחרות" מה שגרם למשבר קואליציוני עם שרי המפד"ל ולפרישתה מהממשלה ב-יולי 1958.
בר-יהודה כיהן כחבר הכנסת לצד גרושתו בבה אידלסון, שכיהנה כחברת כנסת מטעם מפא"י.
נפטר בשנת 1965, בגיל 69, בעת היותו שר בממשלה ונקבר בהלוויה ממלכתית ביגור.
הנצחתו.
על שמו שכונת "בר-יהודה" בפתח תקווה - בין הרחובות ארלוזורוב, קפלן ודגל ראובן. גשר בר יהודה החוצה את נחל הירקון בתל אביב, ועליו עובר רחוב אבן גבירול; דרך המתחילה בחיפה וממשיכה בנשר; מנחת בר-יהודה ("מנחת מצדה"). ובית תרבות "בית בר-יהודה" ופאב בקיבוץ יגור.
גלריית דגלי אוסטרליה
דגלי אוסטרליה:
כריס וובר
סימטה פלונית
מוקדמות הגביע העולמי 1986 - ישראל
רפעאת טורק
עיטורי הכוחות המזוינים של ארצות הברית
העיטורים הראשונים של צבא ארצות הברית הוענקו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, והעיטור הרשמי הראשון היה מדליית הכבוד בשנת 1862. בנוסף לעיטורים המשותפים לכל חמש הזרועות של הצבא, קיימים עיטורים נפרדים בכל זרוע. העיטור המשותף הראשון היה אות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919.
סדר ענידה.
סדר ענידת העיטורים והאותות משתנה מעט בין הזרועות השונים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אך עם זאת ישנו סדר ענידה כללי שנכון פחות או יותר לכל חייל בכוחות המזוינים. סדר הענידה הכללי הוא בצורה הבאה:
עיטורי ארצות הברית:
עיטורים זרים:
עיטורים נוספים:
עיטורים אישיים.
עיטורים אישיים ניתנים בדרך כלל על מעשה גבורה בשירות כוחות הביטחון ולעיתים ישנה הפרדה בין סוגי עיטורים שונים באותה דרגה, אך לזרועות שונות. קיים סדר חשיבות בדרגת העיטור, כאשר מדליית הכבוד היא העיטור בעל הדרגה הגבוהה ביותר ואחריו שאר העיטורים בדרגות נמוכות יותר. העיטורים מובאים כאן בסדר חשיבותם.
מדליית הכבוד.
מדליית הכבוד היא העיטור הראשון בחשיבותו וניתן במקרים יוצאי דופן של גבורה עילאית או פעולה יוצאת דופן. העיטור ניתן עבור:
העיטור ניתן בשלוש צורות לזרועות השונים; חיל האוויר האמריקאי, צבא היבשה והצי האמריקאי. הוא נוסד בשנת 1862 והוענק 3,465 פעמים.
העיטור מוענק על ידי הנשיא בשם האומה האמריקאית באחת משתי דרכים; על פי המלצת מפקד שמאושרת במעלה הדרגות עד שהיא מגיעה לפיקוד העליון, או על ידי המלצה של חבר הקונגרס האמריקאי ומקבלת תוקף לפי חוק הקונגרס.
עיטורי צלב השירות.
ארבעה עיטורים שווי ערך בדרגת חשיבותם נחשבים ביחד לדרגה השנייה אחרי מדליית הכבוד. העיטורים ניתנים לציון פעולה אשר לא מצדיקה בהכרח את מדליית הכבוד. העיטור ניתן עבור:
שלושת העיטורים מתחלקים לפי הזרוע בכוחות המזוינים אשר הם מייצגים:
מדליות השירות המצוין.
שישה עיטורי מדליה אשר נחשבים ביחד לדרגה השלישית בחשיבותם. ששת העיטורים נבדלים בזרוע אליהם הם משויכים, או בסמכות המעניקה אותם.
מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה.
מוענקת על ידי מחלקת ההגנה לקצינים בכירים עבור שירות מעולה במהלך פעילות משותפת של זרועות הכוחות המזוינים.
לב הארגמן.
מוענק לחיילים אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב
מדליית האוויר.
מוענקת על השתתפות בפעילות אווירית מבצעית תחת אש, סיכון או היקף פעילויות אוויריות משמעותי
עיטורים מרובים.
עיטורים יצוינו במספר סימונים מיניטוריים על העיטור הרלוונטי:
אותות R, C ו-V.
את העיטורים ניתן לסמל גם באות C, R ו-V שתתווסף על העיטור הרלוונטי ותבדיל בין עיטור שהוענק עבור שירות מופתי בקרב לבין שירות מופתי שלא בתנאי קרב:
אות יחיד יצוין באות בצבע ברונזה, שני אותות יצוינו באות בצבע כסף, שלושה אותות יצוינו באות בצבע זהב, לאות הרביעי והילך יצורפו גם זרי דפנה.
אותות מערכה.
אותות מערכה ניתנים כמו ברוב צבאות העולם על השתתפות במערכה, מלחמה או קרב.
קבלת האות לעיתים מותנת במשך זמן ההשתתפות הפעילה במערכה (מספר ימים) אך לפעמים מספיק ההשתייכות ליחידה מסוימת או לצבא בפרק זמן כלשהו במשך המערכה. קיימים אותות אשר מסמלים מערכה בעלת מספר קרבות ראויים לציון אשר להם ניתנים אבזמים לתיאור הקרבות השונים, אבזמים אלו מולבשים בבסיס האות מעל הפארה עצמה. בגרסה בו העיטור מתואר על ידי אות העיטור סימול מיוחד לתיאור קרב או תיאור אחר יענד בצורת סיכה קטנה במרכז אות העיטור.
מרכז יהודי קהילתי
שטרימל
שואת יהודי אירופה
דיוויזיית הפאנצר אס אס השלישית
דיוויזיית האס אס השלישית טוטנקופף (בגרמנית: Totenkopf; "גולגולת המת" בתרגום לעברית) הייתה דיוויזיית משוריינת של הוואפן אס אס, חלק מצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. ראשיתה של הדיוויזיה ביחידות האס אס טוטנקופפפרבנדה, אשר הופקדה על השמירה במחנות הריכוז, חילי הדיוויזיה נודעו בקנאותם ובפשעי המלחמה שבצעו.
היסטורית שירות.
פולין.
בפרוץ מלחמת-העולם השנייה היו ביחידות טוטנקופף ובעתודתם 24,000 איש המאורגנים בשמונה גדודים.
תשעה ימים לאחר פלישת כוחות הגרמנים לפולין נשלחו לשם שלושת הגדודים המקוריים של טוטנקופף ובעקבותיהם כמה מן הגדודים החדשים.
באכזריות שתאמה היטב את הכשרתם עשו אנשי גה"מ מעשי זוועות שהיו אופייניים לטרור הנאצים באירופה הכבושה.
הדיוויזיה עצמה נוסדה באוקטובר 1939, כחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. חייליה באו מקרב יחידות גולגולת המת שהייתה אחראית על מחנות הריכוז ובמהלך כל קיומה היה זרם מתמיד של חילופי כוח אדם בין הדיוויזיה לבין שומרי מחנות הריכוז, מקור גיוס נוסף לחיילים היו היחידות להגנת המולדת של דנציג.
הפיקוד נמסר לאס אס אובר גרופן פיהרר תאודור אייקה (Theodor Eicke) מפקד מחנה הריכוז דכאו שהקים את היחידה.
צרפת.
בראשית המערכה על צרפת הדיוויזיה הוצבה כעתודה, אך עברה תוך פרק זמן קצר לחזית והשתתפה בלוחמה בבלגיה, שם ביצעה את פשע מלחמה הראשון, רצח 89 שבויי מלחמה בריטים בירי מראשם ב לאחר מכן המשיכה וביצעה את טבח החיילים האפריקנים ב Chasselay.
מבצע ברברוסה.