בעשורים האחרונים גברה הנטייה לקבוע את מין התינוק על פי המין הכרומוזומלי. אולם אף אחת משתי הדרכים לזיהוי מין התינוק אינה מבטיחה זיהוי נכון של הזהות המגדרית.
ניתוחים לקביעת המין בילדים הם כיום נושא שנוי במחלוקת. אגודת האינטרסקס של צפון אמריקה, הארגון הראשון שאיגד אינטרסקסים כנגד מדיניות הנירמול הרפואית פעלה עד שנת 2008, ואז סגרה את פעילותה לטובת ניסיון לייצר שינוי מתוך המערכת ובשיתוף הממסד הרפואי האמריקאי. מאז סגירת הארגון, צצו ארגונים אזרחיים רבים בהנהגת אנשים אינטרסקס המנהלים מאבק זכויות של קהילת האינטרסקס מול המערכת הרפואית בארצות הברית ובעולם. מאבקם של הארגונים בנהלים הרפואיים הפוגעים לטענתם בזכויות האנשים האינטרסקס להסכמה מדעת לטיפולים רפואיים, בזכות לשלמות הגוף, פוריות, אוטונומיה לקבוע את השתייכותם המינית בעתיד ועוד, צובר תאוצה וגורף תמיכה בשנים האחרונות מגופי זכויות אדם כגון האו"ם, ועדות אתיקה בין לאומיות ומחוקקים. בשנת 2015 החליטה מדינת מלטה לאסור בחוק קיום ניתוחים באינטרסקס ללא הסכמתם. עם זאת, ארגונים אלו ותומכיהם מצויים בחוסר הסכמה עמוק עם הממסד הרפואי ביחס ליעילות ובטיחות הניתוחים המבוצעים לילדים אינטרסקס. למשל, יש הטוענים כי למעלה מ-95% מאלו שעברו ניתוחים כאלה בילדותם, העידו (בגיל 18) כי הם מרוצים מהחלטת הרופאים, ושרק מעטים מהם מרגישים שנעשה להם עוול נורא, וחלקם אף עוברים ניתוחים להתאמה מגדרית בבגרותם. מנגד, טוענים קולות מתוך וגם מחוץ לממסד הרפואי כי טענות אלו אינן מבוססות על ראיות מהימנות ומחקרים ארוכי טווח, ושאינן משקפות את חוויית חייהם הגורפת של אנשים אינטרסקס.
הסיבות העיקריות להתנגדות לניתוח לקביעת מין:
הסיבות העיקריות לתמיכה בניתוח לקביעת מין:
אינטרסקס בישראל.
בשנים האחרונות הגיעו הדי הפעילות העולמית למען זכויות אינטרסקס גם לישראל, ומספר שינויים משמעותיים התרחשו מאז. קבוצת הפעילים בישראל גדלה משנה לשנה ומפעילה את עמוד הפייסבוק "נרתמים למען זכויות אינטרסקס".
בעקבות לחצים מצד פעילים אינטרסקס שערכו כנסים, ימי עיון ושולחנות עגולים בשיתוף מומחים רפואיים, אנשי אקדמיה, החברה האזרחית ונציגי משרד הבריאות, הוקמה ועדה שנועדה לבחון את הנוהל לטיפול במצבי אינטרסקס/DSD. לאחר שנתיים של עבודה מאומצת, התפרסם נוהל חדש ומתקדם המבסס את זכויותיהם של אנשים אינטרסקס והוריהם מול מערכת הבריאות ומתווה רוח חדשה בטיפול בהם. הנוהל מעניק למטופל ומשפחתו את עיקר הסמכות לקבל החלטות רפואיות מושכלות המבוססות על מידע מלא ואמין.
בין החידושים שבנוהל:
אינטרסקסואליות בספורט.
הפרדה מגדרית בין גברים לנשים היא הפרקטיקה הנהוגה בעולם הספורט. ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקס מאתגרים את החלוקה הבינארית לגברים ולנשים בספורט, ומאלצים את עולם הספורט לבחון מחדש את הנחות היסוד שלו על מין ומגדר, ולגבש עקרונות העוסקים בשילובם ובהדרתם. ספורט הוא זירה חברתית ולכן הוא משקף תפיסות תרבותיות דיכוטומיות לגבי מין ומגדר, לפיהן קיימות רק שתי קטגוריות ביולוגיות שאדם יכול להשתייך אליהן (זכר או נקבה) וכי לכל קטגוריה ביולוגית יש את המגדר שלה (גבר הוא זכר ואישה היא נקבה), אולם ספורטאים טרנסג'נדרים ואינטרסקס נמצאים מחוץ לבינאריות המינית והמגדרית ולא ניתן לסווג אותם בקטגוריות אלו. הסוגיות הפרקטיות, הפוליטיות, המשפטיות והפילוסופיות שעוסקות בשילוב אינטרסקסואלים בספורט זוכות ליותר ויותר הכרה, כאשר סוגיית זכאותם להתחרות, ואם כן תחת אלו תנאים, היא סוגיה מרכזית בשיח ונתונה במחלוקת. ההתנגדות לשילוב אינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך ההוגנות, ולפיה שילובם פוגע בעקרון המשחק ההוגן בטענה שיש להם מאפיינים המעניקים להם יתרון לא הוגן מול היריבים שלהם. התמיכה לשילוב אינטרסקסואלים בספורט נשענת בעיקר על ערך שוויון ההזדמנויות ואי האפליה תוך ביטול הטענה ליתרון לא הוגן.
משנות השלושים של המאה העשרים ועד שנות התשעים, נערכו בדיקות לאימות מין במטרה לתפוס גברים שמתחזים לנשים על מנת לגרוף הישגים בתחרויות לנשים. לאורך תקופה זו, לא נתפסו גברים המתחזים לנשים אלא "נתפסו" נשים אינטרסקס. במקרים רבים, נשים אלו אולצו לעזוב את עולם הספורט, המדליות שלהן נשללו מהן והישגיהן נמחקו מהרשומות. לדוגמה: בשנת 1966, במסגרת אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, האתלטית הפולנייה אווה קלובוקווסקה עברה בהצלחה את הבדיקה הגינקולוגית לאימות מין בה נמצא כי יש לה איבר מין נקבי. בשנת 1967, ביצעו בה בדיקה לאימות מין בשיטת גופיף בר והיא נכשלה בה, לאחר שהתגלה שיש לה פסיפס (XX/XXY). הרופאים טענו כי יש לה כרומוזום אחד יותר מידי כדי להיות מוגדרת כאישה עבור תחרויות ספורט. עקב הכישלון בבדיקה, שיא העולם שלה בריצת 100 מטר נמחק מהרשומות, כל ההישגים והמדליות שצברה נשללו ממנה, וכן נשללה ממנה לצמיתות הזכות להתחרות בתחרויות בינלאומיות. אף על פי שמדיניות הבדיקות הבטיחה שמירה על סודיות, תוצאות בדיקתה הודלפו והיא הושפלה בציבור. בגיל 21, בלי אישור להתחרות בספורט עלית, הקריירה שלה הגיעה אל סופה והיא נאלצה לפרוש מעולם הספורט. שנה לאחר מכן, דווח כי היא נכנסה להריון וילדה.
בשנת 2011, הוועד האולימפי וה-IAAF גיבשו מדיניות לשילוב נשים אינטרסקס לפיה ספורטאיות אינטרסקס חייבות להוריד את רמת הטסטוסטרון בגופן לרמות נקביות טיפוסיות על מנת להתחרות, זאת בטענה כי רמות גבוהות של טסטוסטרון בגופן מעניקות להן יתרון לא הוגן על פני המתחרות שלהן. מדיניות זו ספגה ביקורת, ובשנת 2014 עמדה למבחן בבית הדין לבוררות בספורט לאחר שהאצנית ההודית דוטי צ'אנד, שנדרשה לעבור הליכים רפואיים כדי להתחרות, סרבה לעשות כן ותבעה את ה-IAAF על מדיניות זו. בית המשפט קבע כי אין הוכחות שמצביעות על קשר בין רמות טסטוסטרון גבוהות בקרב אינטרסקסואליות לבין שיפור ביצועים בספורט וביטל את המדיניות. באפריל 2018, גיבש ה-IAAF מדיניות חדשה בנושא. ביוני 2018, האצנית קסטר סמניה הגישה תביעה לבית הדין לבוררות בספורט נגד מדיניות זו, ונכון לספטמבר 2018, ההליך טרם הסתיים.
We Die Young
We Die Young (תרגום מילולי לעברית: אנחנו מתים צעירים) הוא סינגל / מיני-אלבום של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס. שני השירים הראשונים הופיעו באלבום Facelift. ג'רי קאנטרל סיפר שכתב את השיר "We Die Young" לאחר שנסע באוטובוס דרך שכונת עוני, שבה ראה ילדים בני 9–10 הנושאים ביפרים וטלפונים סלולריים וסוחרים בסמים.
Nothing Safe - The Best Of The Box
Nothing Safe - The Best Of The Box הוא אלבום אוסף של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס.
האלבום כולל 14 קטעים מתוך מארז התקליטורים, "Music Bank", ועוד גרסת דמו אחת שלא נכללה בה, של השיר "We Die Young". זהו אלבום האוסף הראשון של הלהקה, והוא כולל רבים מבין הסינגלים הפופולריים של הלהקה מכל אלבומיה. שלא כמו באוסף השני של הלהקה מ-2001, השירים אינם מסודרים בסדר כרונולוגי. האלבום נפתח בשיר "Get Born Again" שהוא אחד מבין שני השירים האחרונים שהקליט ליין סטאלי בחייו, כאשר שיר זה והשיר הנוסף נכללים בקופסה. האלבום הגיע למקום ה-20 במצעדי המכירות.
סאן חוזה
לוסי אהובתי
לוסי אהובתי (באנגלית: I Love Lucy) היא קומדיית מצבים אמריקנית זוכת פרסים בכיכובם של לוסיל בול ודסי ארנאס.
הפקה.
הסדרה עוסקת בחייהם של הזוג לוסי (לוסיל בול) וריקי (דסי ארנאס) ריקארדו. לוסי אהובתי הייתה הסדרה הנצפית ביותר בארצות הברית במשך שש העונות שלה. הסדרה שודרה במקור ברשת CBS בין השנים 1951–1957 וכללה 181 פרקים, לאחר מכן שודרה סדרת המשך בת 13 פרקים נוספים בשם "שעת הקומדיה של לוסי ודסי" בין השנים 1957–1960. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון. ב-2002, דירג מגזין הטלוויזיה TV Guide את לוסי אהובתי במקום השני ברשימת 50 תוכניות הטלוויזיה הגדולות של כל הזמנים.
הסדרה מבוססת על תוכנית רדיו בהשתתפות לוסיל בול וריצ'רד דנינג בשם "הבעל האהוב עלי". דנינג היה להוט להמשיך לשחק כבעלה של בול, אך בול רצתה שבעלה האמיתי, המוזיקאי הקובני דסי ארנאס, ישחק לצידה בטלוויזיה. באולפני CBS חששו שהקהל האמריקני לא יראה בעין יפה את ה"נישואים המעורבים" של בול וארנאס בטלוויזיה, במיוחד בשל המבטא הקובני הכבד של ארנאס. בול התעקשה, ולאחר שהשניים הופיעו במשותף במספר ערים בארצות הברית בשילוב המוזיקה שלו והקומדיה שלה והתקבלו יפה בקהל, אנשי CBS הסכימו ללהק את ארנאס לתפקיד. למרות זאת, הם סירבו לשלב את שמו של ארנאס בשם התוכנית ("לוסי וריקי"). לבסוף הוחלט על "אני אוהב את לוסי" (בגרסה העברית הוחלט לקרוא לסדרה "לוסי אהובתי"), כאשר המילה "אני" מדגישה את חלקו של ארנאס בשם התוכנית.
הסדרה זכתה בפרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר בשנים 1953 ו-1954.
עלילת הסדרה.
עלילת הסדרה, שממוקמת בעיר ניו יורק, סובבת סביב עקרת הבית לוסי ובעלה הזמר והסולן ריקי ריקארדו. באותו בניין גרים בעלי הבית וחבריהם הטובים - הזוג פרד ואת'ל מרץ (ויליאם פרולי וּויויאן וואנס). רוב הפרקים ממוקמים בדירתם הצנועה של לוסי וריקי או במועדון הלילה שבו ריקי עובד.
לוסי ריקארדו היא עקרת בית אוהבת ותומכת אך לעיתים נאיבית עם נטייה להסתבך בצרות. היא נחושה בדעתה להוכיח שהיא לא סתם עקרת בית. פרק טיפוסי של "לוסי אהובתי" עוסק ברעיון של לוסי, בין אם מדובר בפריצה למועדון הלילה של ריקי או במציאת דרך לשוחח עם מפורסמים, ובדרך כלל מסתיים באנדרלמוסיה קומית, כשגם את'ל נגררת לסיפור.
קלאסיקה סאן סבסטיאן
סאן אנטוניו ספרס
סאן דייגו
סאן סירו
סשה כהן