בשנת 1964, עצמון השתתף כמנצח-עמית לשלום רונלי-ריקליס במסע של תזמורת הגדנ"ע בארצות הברית וקנדה. כן יצא להופעות אורח באנגליה. בשנת 1966 הוזמן לנצח בפסטיבל זלצבורג.
בקיץ 1967 הוזמן לכהן כמנצח קבוע של התזמורת הסימפונית של סידני. בשנים אלו הוא ניצח באוסטרליה במשך כמחצית השנה ובאירופה ובישראל ביתרת השנה. בשנת 1971 הוזמן לכהן כמנצח של תזמורת רדיו צפון גרמניה.
כיהן כמנצח ראשי קבוע של התזמורת הסימפונית של בזל ב-1968–1972.
משה עצמון היה בעבר מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הקוריאנית בין השנים 1990–1992.
כיהן כמנצח ראשי של תזמורת טוקיו, תזמורת נגויה, תזמורת ריין ותזמורת דורטמונד.
פרסים.
עצמון זכה בכמה פרסי ניצוח שסייעו לו לקבל הזמנות לנצח על תזמורות חשובות בעולם; בשנים 1963 - 1964, זכה בפרסים הבאים:
ניאפוליס
להק המטה
להק מטה
מרתה גרהאם
גביע שמפניה
וזוביוס
עדי אזר
עדי אזר (10 בנובמבר 1955 - 19 ביולי 2004) היה רשם בית המשפט המחוזי בתל אביב שנרצח בשל היותו שופט.
ביוגרפיה.
אזר נולד ב־1955 בישראל ליהושע ופנינה איזראלוב. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב ולאחר סיום הלימודים שירת בצה"ל. ב־1980 סיים בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב וב־1981 הוסמך כעורך דין.
לאחר לימודיו, עבד כעורך דין שכיר ולאחר מכן כעורך דין עצמאי. אחד התיקים הידועים שטיפל בהם היה ניהול עיזבונו של דודו יוסי איזראלוב, שנרצח על ידי אשתו בינואר 1984. במקביל, שימש כעוזר מחקר ואסיסטנט באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בהצטיינות ב־1987. בשנת 1988 סיים בהצטיינות לימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
ב־1992 מונה לשופט בבית משפט השלום בתל אביב וב־1998 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן. משנת 1999 עד 2002 שימש בתקופות שונות כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובספטמבר 2002 מונה לרשם בית המשפט המחוזי.
בתפקידו האחרון, נעתר לבקשת נאשמי כנופיית מע"צ לחשוף מסמכים חסויים אשר לפי פרקליטיהם, כללו התייחסות להוראה מגבוה להפעלת אלימות בחקירות.
הירצחו.
ב-19 ביולי 2004, בעת שחזר לביתו ברמת השרון, ניגש אלמוני לבוש בגדי מאבטח לרכבו של השופט עדי אזר וירה לעברו ארבעה כדורים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נרצח שופט בישראל. בבדיקת המז"פ את הרכב נמצא פתק ובו מוזכר שמו של אסיר העולם יצחק זוזיאשווילי, זאת אף על פי שלא היה ידוע על כל קשר בין האסיר זוזיאשוילי והשופט אזר. מספר ימים לאחר מכן, פנה סניגורו של זוזיאשווילי, דייוויד וינר, ליועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז, ומסר שהלקוח שלו יכול למסור מידע לגבי האקדח איתו נרצח השופט. צירוף שני המקרים הללו הפך את זוזיאשווילי לחשוד בקשר למעשה. רשימת שיחות הטלפון שנעשו בזמן הרצח במקום האירוע צמצמה את החיפושים לארבעה מספרים. אחד המספרים, זה של רפי נחמני, היה בקשר עם האסיר זוזיאשווילי. נחמני אף זוהה על ידי עד ראייה, בעזרת מסדר זיהוי, כמי שלחץ על ההדק. אבינעם חג'בי, מקורבו של זוזיאשווילי ומי שהסיע את נחמני אל ומהאירוע, היה עד מדינה בתיק.
חקירת המשטרה העלתה כי אסיר העולם יצחק זוזיאשווילי הוא ששלח את רפי נחמני, אסיר עולם נמלט, לרצוח שופט כדי להציג לאחר מכן את האקדח ששימש לרצח ובכך להביא לקיצור מאסרו תמורת המידע. לאזר לא היה קשר לרוצחים והוא נבחר, מתוך שמונה שופטים ששמות המשפחה שלהם החלו באותיות א' עד ג', בשל נוחות הבריחה מביתו לאחר ביצוע הרצח.
סנגורו של זוזיאשווילי, דייוויד וינר, שהביא לשחרורו של עמוס ברנס, מת ב-2 בינואר 2005 (לאחר שירה בעצמו יומיים קודם לכן), לאחר שנחשד על ידי המשטרה כי ידע פרטים על הרצח. בעקבות מותו יצר ידידו של וינר, יצחק רובין, סרט תיעודי שבו נטען כי לזוזיאשווילי "נתפר תיק", כפי שקרה לברנס. לאחר מאבק משפטי עם המדינה שודר הסרט בערוץ הראשון.
ב־23 בפברואר 2006 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את זוזיאשווילי ונחמני ברצח.
השופטים קבעו מעבר לכל ספק סביר כי נחמני "הוא שלחץ על הדק האקדח שקטל את השופט המנוח, זאת בשליחותו של זוזיאשווילי - שרקם את מזימת הרצח, שלט ביד רמה על המלאכה, הניע, דחף, מימן, נתן הוראות בזמן אמת והיווה את הרוח החיה מאחורי רציחתו של המנוח. ידו הארוכה של זוזיאשווילי כמו יצאה מבין סורגו שבכלא, וסחטה את הדק את האקדח ממנו נורו ארבע היריות הקטלניות שגדעו את חייו של השופט אזר." על זוזיאשווילי נגזרו בנוסף עונש של עשר שנות מאסר לריצוי בחופף למאסר העולם, וחמש שנים במצטבר. על נחמני נגזרו 15 שנות מאסר לריצוי בחופף למאסר העולם, וחמש שנים במצטבר.
במהלך המשפט הגיש זוזיאשוילי בקשה לפסול את השופט צבי סגל, שעמד בראש ההרכב, מכיוון שסגל היה אחד השופטים שאחריהם עקב, אולם בקשתו נדחתה על ידי השופטים.
ערעורם של זוזיאשווילי ונחמני לבית המשפט העליון נדחה ב-2 בדצמבר 2010 על ידי נשיאת בית המשפט דורית ביניש, בנימוק "בית משפט זה, מפי השופט לוי, קבע בתום בחינה מפורטת של שלושת האדנים עליהם התבססה הרשעת העותרים, קרי ממצאי המהימנות ביחס לגרסתו של חג'בי; ראיות נסיבתיות שמקורן אינו בחג'בי; וגרסתם של העותרים – כי לא נמצאו פגמים במסקנת בית המשפט המחוזי לפיה הוכחה אשמתם של העותרים מעבר לכל ספק סביר כנדרש בפלילים. לא זו אף זו, אלא שפסק הדין אף קבע כי אפילו אם נתעלם מגרסתו של חג'בי – בה נמצאו קשיים לא מעטים – הרי שהרשעת העותרים עדיין עומדת בעינה נוכח התמונה הנסיבתית העולה מחומר הראיות."
יושב ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר־און, אמר כי "הרצח והשבר שהוא יוצר בחברה הישראלית לא פחות מרצח רבין. אם מדובר בחיסול חשבונות של העולם התחתון הרי הדבר מערער לחלוטין את הנורמות החברתיות והשלטוניות בישראל".
חיים אישיים.
אזר נישא פעמיים. את אשתו הראשונה, ד"ר אורנה אבידן, פגש ב-1974 בקורס מאבחנים פסיכוטכניים בצה"ל. הם נישאו ב־1978 והתגרשו ב־1984. לזוג בן משותף - ד"ר אילי אבידן, חוקר ומרצה בלימודי מגדר ומשורר. בשנת 1987 נישא אזר לעו"ד בלהט (בילי) דורון. לזוג, שני בנים משותפים, עו״ד תום אזר ועומר אזר.
אזר נקבר בבית העלמין מורשה ברמת השרון. בשנת 2009 נקרא על שמו צומת הכניסה לרמת השרון.
פרסומים.
כמו כן פרסם אזר מאמרים בכתבי העת המשפטיים "הפרקליט", "המשפט", "עיוני משפט" ו"רפואה ומשפט".
ראש ממשלת גרמניה
חותמות למלך
חותמות לַמֶּלֶךְ הוא כינוי שניתן לידיות קנקני אגירה שבהן הוטבעה הכתובת "למלך" בכתב עברי עתיק () בעזרת חותמות. ההטבעה נמצאה על מספר גדול של קנקני אגירה (כ-2,000 קנקנים) שנמצאו באזור יהודה, ובמיוחד סביב ירושלים, והמתוארכים לדעת רוב החוקרים לתקופת מלכותו של חזקיהו מלך יהודה שמלך במאה ה-8 ותחילת המאה ה-7 לפנה"ס. סבורים כי הכדים הללו הכילו שמן או יין אשר הובאו כמיסים לאוצר המלך והם נשלחו למקומות שונים לצורכי הצבא או לשימוש המינהל שהיה באותם הערים.
לא נמצאו החותמות המקוריות עצמן, אולם נמצאו כ-2,000 הטבעות על ידיות קנקנים, ובדיקת ההטבעות מעלה כי מספר החותמות שעשו בהן שימוש עמד כנראה על 21. כשלמעשה רווח השימוש במושג הנפוץ יותר: "חותמת" לתאר את ההטבעות.
סוגי החותמות.
על הקנקנים הוטבעו המילים "למלך", ובחלק מן הידיות בשורה השנייה הוטבעו אחת מארבע מילים: שוכה, חברן, זיף באזור דרום הרי חברון ו"ממשת". מקומות אלו זוהו פרט ל"ממשת".
במרכז החותמת, בין "למלך" לבין שם העיר, הוטבע גלגל מכונף לעיתים עם שתיים ולעיתים עם ארבע כנפיים פרושות. לעיתים מזהים בחותמות חיפושית מכונפת ויש הרואים בה מגילה עפה. סמלים אלו מוכרים כסמליהם של מלכי פרס (כורש - סמל ארבע-כנפי. דריווש - סמל דו-כנפי).
ישנה משפחה גדולה של חותמות שהוטבעו עליהן שמות פרטיים, חותמות אלו נמצאו לרוב בסמוך לחותמות "למלך", כלומר הן מאותה תקופה.
תפוצת החותמות.
החותמות נמצאו בעיקר באזור ממלכת יהודה (68 אתרים), ורק חלק קטן (4 אתרים) נמצא בגליל ובעמקים. להלן רשימת 20 האתרים שבהם נמצאו המספר הגדול ביותר של חותמות "למלך":
פרשנויות.
למלך - מספר פירושים הועלו לגבי הביטוי "למלך":
ארבעת המקומות
ההסברים לחותמות עצמן
החל מהסבריו הראשונים של צ'ארלס וורן ב-1870, הועלו מספר רעיונות להסביר את תופעת החותמות. לאחר חפירת תל לכיש בשנות השבעים ההסברים הצטמצמו:
הגלגל המכונף הדו-כנפי גם הוא דורש הסבר – האם הוא סמל שלטוני-ממלכתי, או האם הוא סמל דתי לסימון המעשר. הגלגל המכונף הארבע-כנפי מייצג חיפושיות, סמל שהיה נפוץ במצרים ולאחר מכן בפרס כסמל שלטוני.
קמגואיי
קמגואיי (בספרדית: Camagüey) היא העיר השלישית בגודלה בקובה. מתגוררים בה 321,992 תושבים, והיא משמשת כבירת המחוז הנושא אותו שם. בשנת 2008 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר נוסדה בפברואר של שנת 1514 בשם סנטה מריה דל פוארטו דל פרינסיפה (Santa María del Puerto del Príncipe), אך כעבור זמן קצר הועתקה העיר ממקומה פעם ועוד פעם בגלל בעיות של קרקע לא מתאימה לחקלאות ובגלל מרידות אינדיאנים. האתר הסופי, בו שוכנת כיום העיר, נקבע בשנת 1528. העיר סבלה מהתקפות של שודדי ים שתקפו אותה בשנים 1668 ו-1679.
בקמגואיי נולד איגנסיו אגרמונטה (Ignacio Agramonte), דמות מפתח במלחמת עשר השנים שהתנהלה נגד ספרד בשנים 1868-1878.
בקמגואיי נוסדה בשנת 1975 אוניברסיטת קמגואיי (Universidad de Camagüey), מהאוניברסיטאות הגדולות של קובה. את העיר משרת נמל תעופה הקרוי על שם איגנסיו אגרמונטה.
קריית מנחם