בין שלושת החברים העיקריים באסכולה הווינאית השנייה היו הבדלים שאינם בני-גישור. שנברג היה בן למשפחה בורגנית, יהודית-וינאית, לעומת תלמידיו, שבאו שניהם מן המעמד הגבוה האוסטרי-גרמני. על אף היותו אוטודידקט, מצטיין שנברג במקוריות הן בכתיבתו והן ביצירתו המוזיקלית, באופן המזכיר את קרל פיליפ עמנואל באך. ספריו בתחום הרמוניה (1911) והקונטרפונקט הם היסודיים ביותר מבחינה מדעית שנכתבו בתקופתו. מסגנון הרומנטיקה המאוחרת של שירי גורה התקדם לטכניקת שנים-עשר הטונים, אותה גיבש והביא לשיא ב"ווריאציות לתזמורת" אופוס 31, באופרה הדודקפונית "מהיום למחר" וביצירותיו שנכתבו בשנים 1934 עד מותו ב-1951, בשבתו באמריקה, בהן האופרה משה ואהרון. עם זאת, עיקר חשיבותו של שנברג היא בהשפעתו כמורה להלחנה וכתאורטיקאי של המוזיקה. מבין יצירותיו, רק ליל הוד, "שירי גורה" ופיירו הסהרורי זכו לפרסום ולמספר רב של ביצועים מצליחים בתקופת חייו, אך השפעתו על עולם המוזיקה הייתה כבירה.
וברן.
תקופת ההלחנה של אנטון וברן הייתה קצרה בהרבה מזו של מורו, רק 37 שנים. הצמצום הצלילי והצורני, ששנברג החל בו בתקופת יצירתו השנייה, מקצין אצל וברן במידה, המונעת כמעט אפשרות לקלוט את המוזיקה בחושים. אל טכניקת שנים-עשר הטונים הגיע במועד מאוחר יחסית, בנפרד מאלבן ברג, שמת בגיל צעיר יחסית ומשנברג, שהיגר לארצות הברית. סגנון הכתיבה של וברן, שבא לביטוי בווריאציות לפסנתר אופוס 27, מזכיר בפרדוקס שבפשטותו המורכבת את סגנון הפיסול של הנרי מור. היצירות שחיבר בעשור האחרון של חייו היו חתומות במידה רבה גם בפני חסידיו הנאמנים. וברן היה איש מקצוע בתחום מדע המוזיקה ואף מנצח קונצרטים מנוסה.
ברג.
מותו של אלבן ברג בגיל 51 העמיד את תקופת יצירתו של 35 שנים בלבד, קצרה לא רק מזו של שנברג אלא אף מזו של וברן. בתחום החינוך וההוראה ובניתוחי המוזיקה שלו עלה ברג הן על שנברג והן על וברן, אם כי נפל מהם בתחומי הניצוח והנגינה. כמורה העמיד דור תלמידים, שלא נפל ברמתו מזו של תלמידי שנברג. בין תלמידיו היו תאודור אדורנו, וילי רייך ופריץ היינריך קליין. כמלחין, חתר לאיזון בין טכניקת שנים-עשר הטונים לטונאליות המסורתית, כמו שנברג, ויצירתו מקיפה, כזו של שנברג, מוזיקה לירית, סימפונית, דרמטית וקונצרטנטית, אך בתחום הדרמה המוזיקלית הצליח יותר ממנו בהלחנה על בסיס של שורות חופשיות ושל כתיבה דודקפונית מדויקת.
אין לדעת, איך היה ברג מתייחס ליצירות המאוחרות של וברן ושנברג, לו האריך ימים די הצורך להכירן. מבשרים מוקדמים ליסודות, שהתגלו מאוחר יותר באישיותם, הופיעו אצלו בשלב מוקדם בהרבה. אלבן ברג היה קשור בנפשו אל מהפכנות המאה ה-19, שהקנתה כוחות מיוחדים ליצירתו ולחוקיה..
קרל שטאמיץ
קרל שטאמיץ (בגרמנית: Karel Stamic; 7 במאי 1745 - 9 בנובמבר 1801) היה מלחין בוהמיאני, הבולט ביותר בדור השני של מה שכונה אסכולת מנהיים.
חייו.
קרל נולד במנהיים. תחילה למד נגינה בכינור אצל יוהאן שטאמיץ, אביו ומייסד אסכולת מנהיים. אחרי מות האב, בשנת 1757, המשיך בלימודיו אצל תלמידו, כריסטיאן קאנאביך, שגם תפס את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת. קרל ניגן בתזמורת במנהיים משנת 1762 ובשנת 1770 עבר לפריז, שם נודע ככנר. משנת 1772 התגורר בוורסאי, שם חיבר את יצירתו התוכניתית הראשונה, "תהלוכה מלכותית". בשנת 1779 עבר להאג, הולנד, שם, בחצר המלך וילהלם החמישי מאורניה, חיבר 28 קונצ'רטי.
בשנים הבאות הרבה במסעות ועבר בשטרסבורג, לונדון, סנקט פטרבורג, נירנברג וליבק, בין השאר. בשנת 1786 ניצח על האורטוריה "המשיח" מאת הנדל בקתדרלה של ברלין. את שנותיו האחרונות עשה שטאמיץ כמנצח ומורה למוזיקה באוניברסיטת מנהיים.
שטאמיץ כתב יותר מחמישים סימפוניות וכמספר הזה בערך קונצ'רטי לכלים שונים, כמו גם יצירות קאמריות.
אסכולת מנהיים
אסכולת מנהיים (Mannheim school) מתייחסת הן לטכניקה התזמורתית שחלוצה לה הייתה תזמורת החצר של מנהיים במחצית השנייה של המאה ה-18 והן לקבוצת מלחינים, שכתבה מוזיקה כזאת לתזמורת מנהיים ולתזמורות אחרות.
חצר האלקטור קרל פיליפ עברה מהיידלברג אל מנהיים בשנת 1720, כשברשותה כבר תזמורת גדולה מזו שבכל אחת מן המדינות שסביבה. התזמורת גדלה עוד יותר בעשורים הבאים ובמשך הזמן החזיקה כמה מטובי הווירטואוזים של זמנה. יוהאן שטאמיץ, הנחשב בדרך כלל למייסד אסכולת מנהיים, הצטרף לתזמורת בשנים 1741–1742 והיה למנהלה בשנת 1750.
הראויה ביותר לציון בין הטכניקות המהפכניות של תזמורת מנהיים הייתה טיפולה העצמאי יותר בכלי הנשיפה והקרשנדו המפורסם שלה, שהקיף את כל התזמורת והיה לסימן ההיכר העיקרי של האסכולה. עוד חידושים היו הסמיך (אפוג'אטורה) ופתרונו ו"זיקוקית מנהיים", מערך של אקורדים משולשים בתבנית עולה, שדוגמה לו אפשר למצוא בפתח הסימפוניה בסול מז'ור, אופוס 3 מס' 1 של יוהאן שטאמיץ. סגנון שטורם אונד דראנג במוזיקה התפתח מאוד במנהיים, והשפיע על דור שלם של מלחינים קלאסיים ואף רומנטיים מוקדמים.
חברי אסכולת מנהיים כללו את יוהאן שטאמיץ, פרנץ קסאפר ריכטר, קרל שטאמיץ וכריסטיאן קאנאביך, והייתה לה השפעה ישירה מאוד על הרבה מלחיני סימפוניות של התקופה, ביניהם יוזף היידן וליאופולד הופמן. קאנאביך, אחד ממנהלי התזמורת אחרי מותו של יוהאן שטאמיץ, היה גם ידידו הקרוב של וולפגנג אמדיאוס מוצרט מאז שמוצרט ביקר במנהיים בשנת 1777. לתזמורת מנהיים הייתה השפעה עצומה על מוצרט, שהתוודע שם לראשונה אל הקלרינט. מוצרט התרשם מאוד מתזמורת מנהיים וכמה מן הסימפוניות והאופרות שלו נכתבו עבורה, במיוחד לאחר שהתזמורת והחצר כולה עברו למינכן ב-1779, עם עלייתו של האלקטור קרל תאודור לכס המלוכה בבוואריה. גם בכמה מן הסונאטות של מוצרט לפסנתר פטישים ניכרת השפעת האסכולה (ומוצרט, כמתברר ממכתביו, היה מודע לכך).
גם המוזיקולוג הבריטי צ'ארלס ברני התרשם מאוד מתזמורת מנהיים בביקורו בארמון הקיץ של הנסיך קארל תיאודור, כפי שתיאר במאמר "על המצב הנוכחי של המוזיקה בגרמניה ובארצות השפלה":
ברני מציין לרעה רק פרט אחד, חוסר הניקיון בכלי הנשיפה, אך מסכים, שבעיה זו משותפת לכל התזמורות ששמע, אם כי מאנשים שקדנים ומוכשרים כנגני תזמורת מנהיים היה מצפה שיתגברו עליה.
יוסי יזרעאלי
יוסי יזרעאלי (נולד ב-10 בדצמבר 1938) הוא במאי תיאטרון, מחזאי, סופר ומשורר ישראלי. פרופסור אמריטוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
יוסי יזרעאלי נולד וגדל בשכונת רחביה, ירושלים. הוא בנם הבכור של משה וציפורה יזרעאלי. אביו היה מהנדס, שסבל במשך שנים רבות מדיכאון עד ששלח יד בנפשו. אמו הייתה הגננת המיתולוגית של "בית הילד" ברחביה. הוא הדחיק את מותו של אביו וחשף זאת לראשונה בספר שיריו הראשון "מהנדס העיר" (2001).
יזרעאלי עשה את שירותו הצבאי במסגרת הנח"ל בקיבוץ עין גב.
החל ללמוד פילוסופיה יהודית וכללית באוניברסיטה העברית בירושלים. כעבור שנה נסע לאנגליה ולמד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1962-1960), לונדון ולאחריה למד בחוג לדרמה של אוניברסיטת בריסטול בבריסטול, אנגליה (1965-1962).
ההצגה הראשונה שיזרעאלי ביים בישראל הייתה "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי בשנת 1966. זהו מחזמר לילדים פרי עטו של אברהם שלונסקי, עם מוזיקה של דובי זלצר, המבוסס על מעשייה של האחים גרים. בהצגה כיכבו יוסי גרבר בתפקיד שר הארמון, אברהם חלפי בתפקיד גמד שדי (עוץ לי גוץ לי), זאב רווח בתפקיד מלך סכל וחביב, יוסי ידין בתפקיד הטוחן, שושיק שני בתפקיד בת הטוחן והמלכה, נתן כוגן בתפקיד שר האוצר, אסתר גרינברג-שבק בתפקיד חצרונית מתייפיפת ואריק לביא בתפקיד המשרת-זמר. ההצגה זכתה בפרס ההצגה המקורית הטובה ביותר מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך. ההצגה נחלה הצלחה גדולה, הציגה 267 פעמים ויזרעאלי נחשב לבמאי וירטואוז כבר בהצגה הראשונה שביים בישראל. משום ההצלחה הרבה היא חודשה בתיאטרון הקאמרי שלוש פעמים: ב-1979, ב-1989 וב-2002. בכל העלאה מחודשת של ההצגה נכתב בפרסומי התיאטרון "נוסח ההצגה המקורית: יוסי יזרעאלי".
יזרעאלי ביים בתיאטרון בימות את "איש חסיד היה" ב-1968. עריכה ועיבוד של דן אלמגור לשירים, סיפורים וניגונים חסידיים. במופע צפו למעלה מרבע מיליון אנשים.
לאורך כל הקריירה שלו שילב בימוי בתיאטראות שונים והוראה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב וכמרצה אורח באוניברסיטאות ברחבי תבל. כתב את עבודת הדוקטורט בנושא מחזה "הדיבוק" ופרשנויותיו הבימתיות, באוניברסיטת קרנגי מלון, פיטסבורג, במדינת פנסילבניה, ארצות הברית. חקר בעבודת הדוקטור את עבודת הבימוי של יבגני וכטנגוב בהצגה "הדיבוק" של תיאטרון הבימה. במסגרתה התחקה אחרי השינויים שוכטנגוב הכניס לטקסט המחזה של ש. אנ-סקי וניתח את פרשנותו הבימתית, תוך התייחסות לעיצוב התפאורה, אופן העבודה עם השחקנים ובניית הסצינות.
בשלהי שנות השישים החל ללמד במשרה חלקית וב-1974 התמנה לדרגת פרופסור חבר. במהלך השנים הגיע באוניברסיטת תל אביב לדרגת פרופסור מן המניין, עד לפרישתו כפרופסור אמריטוס. לימד גם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
היה המנהל האמנותי של תיאטרון הבימה בשנים 1977-1975.
היה המנהל האמנותי של תיאטרון החאן בשנים 1987-1984, בו הקים מעבדה לחקר תיאטרון יהודי. במסגרת זאת ביים את "תהלה" לפי עגנון (1984), "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי (1985) ו"הכלה המתה: פנטזיה על נושא אנה פרנק" (1986). בנוסף לכך יעקב רז העלה תחת ניהולו את "עידו ועינם" על פי עגנון (1985).