ז'לזני פרש מספורט תחרותי בשנת 2006 לאחר אליפות אירופה באתלטיקה.
כיום, עובד ז'לזני בוועד האולימפי הבינלאומי וכמאמן בפראג.
בת הים הקטנה (פירושונים)
אן שירלי
מוזיאון ריינה סופיה
מוזיאון ריינה סופיה (בספרדית Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía - המוזיאון הלאומי - מרכז האמנויות על שם המלכה סופיה הוא המוזיאון הלאומי של ספרד לאמנות המאה ה-20. הוא נחנך ב-10 בספטמבר 1992 ונקרא על שמה של סופיה, מלכת ספרד. המוזיאון נמצא במדריד, סמוך לתחנות הרכבת והמטרו אטוצ'ה, בקצהו הדרומי של משולש הזהב של האמנות של מדריד (יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון תיסן בורנמיסה).
במוזיאון מוצגים אוספים של שני אמניה הבולטים של ספרד במאה העשרים, פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי. יצירת האמנות המפורסמת ביותר במוזיאון היא ציורו של פיקאסו, "גרניקה". בנוסף לכך מוצגות יצירות של אמנים ספרדים נוספים. בשנת 2015 לחזקת המוזיאון הועבר ארכיון של אלנה אסינס.
המבנה המרכזי של המוזיאון שימש במהלך המאה ה-18 כבית חולים. שיפוצים ותוספות משמעותיים לבניין נעשו החל משנת 1980.
מהות החיים
כסופיים
קרלוס פויול
איזאיי דוברובן
איזאיי דוברובן (Issay Dobrowen; 15 בפברואר 1891–1953) היה פסנתרן, מלחין ומנצח יהודי-רוסי.
שמו המקורי היה יצחק זרחוביץ' באראבייצ'יק על פי גרסה אחת וישעיהו גוטווין על פי גרסה אחרת. הוא שינה את שמו פעמים אחדות עד שהגיע לגרסה הסופית, שבה התפרסם.
קורות חיים.
דוברובן נולד בניז'ני-נובגורוד שברוסיה ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. אחרי סיום לימודיו השתלם בנגינה אצל גודובסקי. בשנים הבאות כיהן כפרופסור בקונסרבטוריון וניהל את תיאטרון בולשוי המוסקבאי. משנת 1923 ניצח על תזמורות חשובות באירופה ובארצות הברית, ביניהן התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו והתזמורת הסימפונית של גטבורג בשוודיה. בין השאר הוזמן לנצח גם על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
דוברובן כתב יצירות לפסנתר, המזכירות באופיין את המוזיקה של רחמנינוב. עוד חיבר קונצ'רטו לכינור ומוזיקה לתיאטרון.
במהלך הקריירה שלו ניגן את הסונאטה "אפאסיונאטה" של בטהובן לפני לנין, יצירה שהייתה בין החביבות על המנהיג הבולשביקי. דוברובן היה ידיד קרוב של הסופר הרוסי מקסים גורקי ושל חוקר הארצות הנורווגי הנודע פריטיוף ננסן.
דוברובן מת באוסלו, נורווגיה, בשנת 1953, בן 62.
גמבה
יהודה דובדבני
יהודה דובדבני (נולד ב-1942) שירת כתת-אלוף בצה"ל, מפקדה הראשון של חטיבת גבעתי המחודשת, בעל עיטור המופת.
קורות חייו.
שירותו בצה"ל.
יהודה דובדבני נולד בפתח תקווה. במלחמת השחרור התייתם מאביו, , שהיה מפקד פלוגה בחטיבה 7 בקרב לטרון, ונהרג בעת שחילץ פקוד משדה הקרב. היה חבר בגרעין הנוער העובד והלומד ועבד במשק בקיבוץ עמיעד. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר דובדבני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בצנחנים בגדוד 890. במלחמת ששת הימים נלחם בגזרת רפיח. לאחר שסרן גד מנלה נהרג, החליף אותו דובדבני בתפקיד קצין המבצעים של חטיבת הבקעה והשתתף במרדפים רבים אחר מחבלים מסתננים משטח ממלכת ירדן.
לפני מלחמת יום הכיפורים היה דובדבני חניך בקורס פיקוד ומטה. כשהחלה המלחמה הוא עזב את הקורס והצטרף כנספח למחלקת הקצינים בגדוד 890. בהכנות לקרב החווה הסינית צירף אותו המג"ד איציק מרדכי לחפ"ק. במשך הקרב נהרג סרן מפקד פלוגה ג' ודובדבני החליפו. על תפקודו כמפקד פלוגה זו, ארגון פינוי הפצועים וחילוץ לוחמיה לאחור תחת אש מצרית, כשהוא נשאר הלוחם האחרון בשטח ההשמדה, זכה לעיטור המופת. לאחר המלחמה פיקד על בסיס הטירונים של הצנחנים. בשנת 1975 השתתף בפינוי המתנחלים מתחנת הרכבת מסעודה (סבסטיה). ב-1977 התמנה למפקד גדוד 50, גדוד הנח"ל המוצנח. במבצע ליטני פיקד על היחידות החטיבתיות של הצנחנים. לאחר מכן השתלם בלימודים במכללה לפיקוד של החיל הנחתים האמריקני. בשנים 1980 עד 1982 שימש מפקד חטיבת הבקעה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה. בנובמבר 1982, הטיל הרמטכ"ל רפאל איתן על דובדבני את משימת הקמת חטיבת גבעתי החדשה כחטיבת חיל רגלים סדירה האחראית למשימות נחיתה מהים. הוא פיקד על החטיבה עד 1984. לאחר מכן היה למפקד עוצבת אדום, ראש מטה פיקוד הדרום, ונספח צה"ל בדרום אמריקה. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר שחרורו היה דובדבני ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, במסגרתו היה מיוזמי ומייסדי הנח"ל החרדי ואחראי על אזרוח היאחזות הנח"ל גבעות בגוש עציון. הוא עומד בראש "עמותת לב לנוער" שנוסדה על ידי לב לבייב שמטרתה לסייע לילדים ולבני נוער שבקו העימות הביטחוני. דובדבני היה חבר בוועדה הציבורית שקבעה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי לבחירות לכנסת ה-18.
בשנת 2000 נודע כי הוגשה נגד יהודה דובדבני תלונה על הטרדה מינית. תלונה זו הייתה חלק מהתעוררות ציבורית להבנה כי בצה"ל נהוגות נורמות פסולות של הטרדה מצד מפקדים בכירים כלפי חיילות המשרתות בדרגים נמוכים. הנושא אף עלה בדיון של ועדת הכנסת לקידום מעמד האישה (15.8.2000) על ידי יו"ר הוועדה, יעל דיין. דיין טענה כי לא ייתכן שדובדבני יצא פטור מעונש רק בשל העובדה שהחליט לפרוש מהצבא בעקבות התלונה ומחתה על כך שלמרות המקרה זכה דובדבני במשרה בכירה באתר בעל משמעות סמלית וחינוכית.
משפחתו.
אביו של דובדבני, משה, נהרג בקרבות מבצע בן נון א' לכיבוש משטרת לטרון, ב-25 במאי 1948. גופתו לא זוהתה, והוא נקבר כאלמוני בבית הקברות נחלת יצחק. במשך שנים הוגדר כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע עד שבשנות ה-90 של המאה ה-20 הצליחו אנשי יחידת אית"ן לגלות את זהותו.
תא"ל במיל' משה (צ'יקו) תמיר הוא אחיינו של דובדבני. בתו היא סא"ל בצה"ל.
פמוקלה
פמוקלה (בטורקית: Pamukkale - "מצודת הכותנה") הוא תל טבעי בנפת דניזלי בדרום-מערבה של אסיה הקטנה שבטורקיה. האתר שוכן סמוך לכפר הנושא את אותו שם ונמצא 19 ק"מ צפונית לעיר דניזלי. התל, שאורכו 2,700 מטר ונישא לגובה של כ-20 מטר, חולש על העמק שתחתיו מגובה של 200 מטר. הוא תוצר של פעילות טקטונית שגרמה לנביעתם של מעיינות חמים שחומם מגיע ל-35 מעלות צלזיוס ויותר.
אחד המעיינות האלה, שמימיו עשירים במינרלים, הביא ליצירת התל משקיעתם של המינרלים, והקנה למקום את שמו בשל צבעו וצורתו. מי המעיין מכילים ביקרבונט וסידן המביאים להיווצרותו ולשקיעתו של סידן פחמתי. פעולה זו הותירה "מדרגות" לבנות של טרוורטין במורד התל שגובהן נע בין מטר אחד ל-6 מטר, ואלה נדמים למפלי מים שקפאו. שכבת הטרווטין מגיעה במקומות מסוימים לגובה של 10 מטר, והמעיין הנובע בהספק של 25 ליטר לשנייה מניב סלע משקע בכמות של כמעט 50 ק"ג ביממה.
בראש התל הוקמה במאה ה-2 לפנה"ס העיר העתיקה הייראפוליס, אשר התפתחה בעיקר על ידי הרומאים לאחר שחרבה ברעידת אדמה בשנת 17. בשנת 1988 הוכרזה פמוקלה כאתר מורשת עולמית יחד עם הייראפוליס. עד לצירופו של האתר לרשימות אונסק"ו הוא סבל מהזנחה ופיתוח-יתר, אשר גרמו לו נזק רב. בראש התל הוקמו מלונות אשר שאבו את מי המעיין החמים אל בריכותיהם והזרימו את שפכיהם בחזרה אל הטבע. שביל עפר נסלל על התל ואופנועים ואופני הרים עלו וירדו בו. מבקרים באתר נהגו להלך על הטרוורטין העדין כשהם נעולים בנעליים ולרחוץ בבריכות הטבעיות אגב שימוש בסבון. כתוצאה מכל אלה הפך הגיר לחום, והאתר החל מאבד את ייחודו.
הרשויות הטורקיות הרסו את בתי המלון וכיסו את השביל בבריכות מלאכותיות שרק אליהן מותרת כיום הגישה, וזאת בלא נעליים. חלק מהבריכות מרוקנות ממים במשך רוב היום כדי לאפשר לאור השמש להלבין שוב את הגיר.
אשר קרביץ
אשר קרביץ (נולד ב-4 בינואר 1969) הוא סופר ישראלי, מרצה לפיזיקה ולמתמטיקה במכללה האקדמית להנדסה בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה, מורה בבית הספר אופק בירושלים ובתיכון ליד האוניברסיטה וחידונאי.
תולדות חייו.
קרביץ נולד וגדל בירושלים, התחנך בבית מסורתי. למד במגמת אלקטרוניקה בישיבה התיכונית-מקצועית קריית נוער ובתיכון ע"ש ג'ינוגלי בירושלים. את שירותו הצבאי החל בפלס"ר 7 וסיים כמדריך קרב מגע.
סיים את לימודי הפיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית ואת לימודי התואר השני בפקולטה לפיזיקה בטכניון. במקביל ללימודי התואר השני התגייס למשטרת ישראל ושירת כחוקר ביחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה (יחא"פ). לאחר שעזב את המשטרה לימד במשך שנתיים בבית הספר התיכון למדעים ואמנויות.
החל משנת 2000 הוא מלמד קורסים במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה הפתוחה ובמכללה האקדמית להנדסה בירושלים. כמו כן, לימד ספרות עברית באולפן בית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית. כיום הוא מלמד בבית ספר אופק בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה בקורסי המתמטיקה והפיזיקה.
קרביץ השתתף בין היתר בתוכניות מדע לילדים והעביר קורסי מתמטיקה ופיזיקה לחטיבות ביניים, תיכונים ועוד.
צילום ותיעוד חיי הבר.
בשנים 1997–2006 עסק קרביץ באופן אינטנסיבי בתיעוד ובצילום חיי הבר באפריקה ובישראל, ואף השתתף במשלחת ישראלית שסייעה להקים בית מחסה לגורילות יתומות בקמרון. במשך כעשור לאחר מכן פורסמו כתבות פרי עטו שעניינן זכויות בעלי חיים ורווחתם.
ספריו.
לקרביץ הומור ייחודי שמתבטא בספריו בדרכים רבות.
כתיבה לעיתונים ולכתבי עת.