הסכסוך הישראלי-ערבי נחשב במשך הרבה עשורים בעיקר כסכסוך בין מדינות ערב לישראל ולא כסכסוך פאן-אסלאמי נגד ישראל. לפיכך, מדינות כמו טורקיה ואיראן אשר נחשבו יריבות של מדינות ערב כחלק מהמאבק על שליטה אזורית, טיפחו בהתמדה את הקשרים שלהם עם ממשלת ישראל, ששאפה לקיבוע הלגיטימיות של ישראל כמדינה באזור וזאת על מנת להכין את הקרקע לקיום משא ומתן ואף נורמליזציה עם מדינות ערב, בנוסף לכך מטרות הממשל הישראלי תאמו את עמדות הממשלות באנקרה ובטהראן, מלבד זאת כמו לישראל גם לאיראן וטורקיה היו יחסים חמים עם מדינות אירופה וארצות הברית. טורקיה החלה תהליך של דמוקרטיזציה ושילוב בכלכלת השוק החופשי, הייתה גם חברה בארגון נאט"ו ואף הייתה מועמדת לחברות באיחוד האירופי (דבר שבתוקף גם ב-2022), האיראנים היו בעלי ברית מרכזיים של ארצות הברית - דבר שהקל על הדיאלוג בין ישראל, איראן וטורקיה.
אחרי גסיסת האסטרטגיה.
בשנת 1950 הן טורקיה והן איראן הפכו למדינות המוסלמיות היחידות שהקימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, ישראל סייעה בפיתוח התעשייתי והצבאי בטורקיה ובאיראן, בתמורה לסיוע הצבאי הנרחב החליטה איראן לספק לישראל נפט בזמן מלחמת ששת הימים, אך עשור לאחר מכן נותקו היחסים בין איראן לישראל וזאת מאחר שלאחר פרוץ המהפכה האסלאמית היחסים החמים הפכו לסכסוך רחב וארוך שנים שנמשך גם בהווה (נכון ל-2022), עם עליית מפלגת הצדק והפיתוח של הפוליטיקאי רג'פ טאיפ ארדואן בשנות האלפיים החלה ההידרדרות ביחסי טורקיה-ישראל, אחד מהסוגיות הבולטות הן שבניגוד לממשלות טורקיות קודמות, ממשלת ארדואן גינתה את מדיניות ישראל בסכסוך הישראלי-פלסטיני ואף האשימה אותה בסכסוך. כתוצאה ממהתחזקות האיראנית והטורקית, החלה התקרבות ערבית לישראל, ששיאה הוא הסכמי אברהם.
מלחמת האזרחים האיטלקית
מלחמת האזרחים האיטלקית (באיטלקית: Guerra civile italiana) התרחשה במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה נחלקה בין תנועת הרנסאנס האיטלקי וממלכת איטליה בהנהגת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה אשר נתמכו בעזרת בעלות הברית, נגד הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית הלאומית אשר נתמכו בעזרת מדינות הציר.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הייתה במשך רוב המלחמה לממשלת בובות תחת השפעתה של גרמניה הנאצית. התקדמות בעלות הברית בכלל חזיתותיה של מלחמת העולם השנייה הביאו לנפילת איטליה הפשיסטית ולאיחוד איטליה לצד בעלות הברית ב-2 במאי 1945. מאוחר יותר המלחמה הביאה להקמתה של הרפובליקה האיטלקית הדמוקרטית ולסיום שלטון מלוכת בית סבויה.
מלחמת האזרחים חיברה פלגים רבים כמעט מכלל הספקטרום הפוליטי האיטלקי נגד השלטון הפאשיסטי, איחוד כוחות זה נמשך גם לאחר סיום המלחמה עם הקמתה של הרפובליקה האיטליקית ועם עמדה נייטרלית במהלכיה המוקדמים של המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.
רקע.
לאחר ספטמבר 1943 פעלו קבוצות התנגדות מפלגתיות ברחבי צפון איטליה ומרכזה. לעיתים קרובות היו אלו חיילים לשעבר אשר גויסו בשנית בכוח נגד בעלות הברית. רבים היו גברים צעירים שנמלטו מהניסיונות של בניטו מוסוליני לגייס אותם. אחרים היו מפונים עירוניים או שבויי מלחמה משוחררים.
רבים גויסו, והיו מאורגנים וחמושים על ידי המפלגות האנטי-פאשיסטיות או לפחות נותרו חייבים בנאמנות עמומה לאחת מהן. הם היו פעילים מאוד בקיץ בגבעות ובהרים, שם בדרך כלל נתמכו על ידי האיכרים, והם ביצעו קשרים סמויים נגד אלפי חיילים גרמנים שבאו לתמוך באיטליה של מוסוליני. באזורים מסוימים הם הנהיגו מרד מזוין נגד לא רק הגרמנים והפאשיסטים אלא גם נגד בעלי הקרקעות המקומיים.
פרטיזנים אשר נתמכו בידי האינטרנציונל ה-3 לחמו בשלושה סוגים של מלחמה:
פלגי המפלגה הקומוניסטית נלחמו בכל שלושת הסוגים. לעומת זאת, פרטיזנים קתולים או מונרכיסטים אשר טענו לנכונותו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לסמכות שלטונית נלחמו רק באחד או שניים כאלה. היו גם קבוצות טרור שפעלו בערים, ושביתות גדולות באזורי תעשייה חיבלו בייצור נשק ואספקת המלחמה.
לפעמים קבוצות מפלגתיות שונות הסתכסכו זו עם זו, אך באופן כללי ההתנגדות הייתה מאוחדת. הפלגים שלחמו בשלטונו של מוסוליני היו כמעט מכל קצוות הספקטרום הפוליטי.
עם זאת, מי שלחם למעשה כפרטיזנים היה מיעוט קטן מהאיטלקים, ורוב האזרחים וחיילים לשעבר פשוט חיכו לסיום המלחמה. בסך הכל, כ-200,000 פרטיזנים השתתפו בהתנגדות, וכוחות גרמנים או פשיסטים הרגו כ-70,000 איטלקים (כולל גם פרטיזנים וגם אזרחים) בגין פעילויות התנגדות. אולם בסופו של דבר, נתונים אלה אינם מצביעים על מידת ההשתתפות האזרחית בהתנגדות עקב חוסרים במידע.
המלחמה.
בקיץ 1943 העמדה האיטלקית במלחמה הייתה כמעט חסרת סיכוי. מזרח אפריקה האיטלקית והמושבה הצפונית של לוב אבדו, הערים בצפון איטליה הופצצו באופן קבוע, ייצור המלחמה היה מינימלי והמורל הלאומי קרס. כך היה גם המשטר הפאשיסטי, שלא יכול היה עוד לפקד על ציות כלשהו. חוגי בית המשפט החלו להשמיע מונחים של הצטרפות לצד בעלות הברית, שכללו כמובן את הסרתו של מוסוליני מהכוח.
כיבוש איטליה.
ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה ותוך מספר שבועות שלטו באי. ב-24–25 ביולי התכנסה המועצה הגדולה הפאשיסטית ברומא לראשונה מאז תחילת המלחמה והעבירה הצעה בה בקשה מהמלך לחדש את מלוא סמכויותיו החוקתיות - במילים אחרות לפטר ולהדיח את מוסוליני מכוחו. בהחלטה דרמטית, רוב ניכר מהחברים הצביע נגד מוסוליני. המלך פיטר את מוסוליני עוד באותו היום והתקין כראש ממשלה את מרשל פייטרו באדוליו, ותיק מלחמת העולם הראשונה שנלחם באימפריה האתיופית במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
הפגנות ספונטניות החלו ברחבי הארץ, בהן נפלו פסלי מוסוליני, הסמלים הפאשיסטיים הוסרו ושבויים פוליטיים שוחררו. בתחילה הרשויות לא הגיבו, אך בחמשת הימים שלאחר 25 ביולי כוחות המשטרה ירו למוות ב-83 מפגינים עקב העובדה שההפגנות התפתחו לכדי פרעות. הצבא השתלט על עמדות המפתח ברומא, הסוכנות הפאשיסטית נעצרה והמוסדות הפאשיסטיים העיקריים, כולל המפלגה הפשיסטית הלאומית, פורקו. ב-27 ביולי הקים באדוליו ממשלה זמנית שהורכבה ברובה מאנשי המפלגה הפאשיסטית לשעבר.
באדוליו הבטיח לגרמניה הנאצית ולעם האיטלקי כי המלחמה תימשך, אך הוא גם ניסה, בלא הצלחה, להגיע לתנאי שביתת נשק עם בעלות הברית. כוחות גרמנים של הורמאכט החלו לזרום לאיטליה. הפצצות כבדות של בעלות הברית נמשכו על רוב הערים האיטלקיות. שביתות פרצו ברחבי הארץ. כוחות בעלות הברית הגיעו אל חצי האי האפניני בתחילת ספטמבר אך נתקלו בהתנגדות קשה מצד הגרמנים בסלרנו.
ממשלת באדוליו הסכימה להפסקת שביתת נשק עם בעלות הברית, והגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, הודיע על כך ב-8 בספטמבר 1943. על פי הסכם זה (מה שנקרא שביתת הנשק הקצרה), ממשלת איטליה הבטיחה להפסיק את פעולות האיבה נגד בעלות הברית ולסיים את הברית שלה עם גרמניה הנאצית. החיילים הגרמנים באיטליה, בשומעם את המתרחש, השתלטו מיד על רומא. בשבועות הקודמים הם כבר השתלטו על מרבית מרכז וצפון איטליה. הצבא האיטלקי, שעזב ללא פקודות אפילו את ההגנה על רומא, התפרק ליחידות לא סדירות ולא מאורגנות.
ויטוריו מלך איטליה וממשלתו ברחו דרומה לברינדיזי והשאירו את רומא לגרמנים. כאוס שלט בקרב הכוחות האיטלקיים, ואלפים עזבו, בעוד אחרים הצטרפו לכוחות ההתנגדות. באיי יוון שאיטליה הפאשיסטית כבשה קודם לכן במהלך המלחמה, הכוחות האיטלקיים סירבו לציית לפקודות הגרמניות לוותר על נשקם, ואלפים מהם נורו או גורשו. בסוף ספטמבר חתמה ממשלת באדוליו שנסוגה אל עבר הדרום על "שביתת נשק ארוכה", אשר ויתרה למעשה על השליטה הצבאית והפוליטית באיטליה, כמו גם על השליטה בתקשורת ההמונים ובמוסדות הפיננסיים והעברתן לבעלות הברית. הסכם זה לא פורסם ברבים במהלך הסכסוך אלא רק מאוחר יותר.
באדוגליו הכריז רשמית על מלחמה בגרמניה ב-13 באוקטובר ואיטליה הפכה לאזור מלחמה. בעלות הברית לקחו את נאפולי באוקטובר 1943 אך הגיעו לרומא רק ביוני 1944, ופירנצה באוגוסט. לממשלתו של באדוליו הייתה השפעה מועטה מאוד על האירועים. המפלגות האנטי-פאשיסטיות, שתיעבו את באדוליו ורצו שהמלך יתפטר, סירבו להצטרף לממשלה עד אפריל 1944, אז הסכים מנהיג המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי לעשות זאת. עד היום לא ברור אם החלטה זו הייתה עצמאית או הגיעה בתגובה לפקודות ממוסקבה. כאשר שוחררה רומא, הוחלף ויטוריו אמנואלה בבנו, אומברטו השני, מלך איטליה, והמפלגות האנטי-פאשיסטיות המובילות הקימו ממשלה סמלית בראשות הסוציאליסט הרפורמיסטי איבנואה בונומי, ששירת כראש ממשלת איטליה משנת 1921 ועד 1922.
החזית הצפונית.
בינתיים הגרמנים חילצו את מוסוליני מבית הכלא הררי והשיבו אותו למילאנו בצפון כשליט "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", משטר פאשיסטי של ממשלת בובות שבסיסו הגרמנים. הרפובליקה ניסתה להכניס את ילידי 1923, 1924 ו-1925 לצבאה החדש, אך רק 40 אחוז מהצעירים השיבו לפקודת הגיוס. רבים אחרים עזבו זמן קצר לאחר הזימון. בקונגרס שנערך בורונה בנובמבר 1943, נראה כי "הרפובליקה הסוציאלית" נקטה תפנית לשמאל הפוליטי, וקראה לשים קץ למלוכה ולהקמת מדינה המבוססת אידאולוגיה יותר מכוונת עובדים, תוכנית אשר מעולם לא יצאה אל הפועל.