גִּבְעַת מַשּׂוּאָה היא שכונה בדרום-מערב ירושלים. דרומית לה נמצא הכפר הפלסטיני אל-ולג'ה, ומערבית לה המושב אורה. היא שוכנת בסמוך למועצה אזורית מטה יהודה. השכונה שוכנת על יד הרכס הלבן וסמוך למעיינות עין לבן ועין איתמר. שמה ניתן לה בשל גובהה, ובשל ההשערה שבעבר הדליקו בה מַשואות איתות. בשכונה מתגוררים, נכון לשנת 2017, כ-4,500 תושבים.
היסטוריה.
תכנון השכונה החל בשנת 1974 על ידי משרד השיכון, כחלק מתוכנית חומש להוספת 30,000 יחידות דיור בירושלים. לאחר שהוחלט בתוכנית החומש לקדם בנייה בצפון ירושלים, ולהקים את שכונת פסגת זאב, הקמת השכונה נדחתה. הקמת השכונה בפועל החלה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2012 אישרה הוועדה לדיור לאומי (וד"ל) במחוז ירושלים את תוכנית "מורדות משואה", תוכנית לבניית 490 יחידות דיור, בשטח שבין שכונת גבעת משואה לבין גן החיות, סמוך מאוד לגדר גן החיות. חוות דעת שהוגשה מטעם גן החיות קבעה שיש סכנה לבעלי החיים עקב הבנייה, בשל תאורה, רעשים וזיהום. מתנגדי התוכנית הגישו גם חוות דעת העוסקות ברווחתם של בעלי החיים ומצביעות על סכנות שונות לבריאות הפיזית והנפשית של דרי גן החיות. באפריל 2017 דחה בית המשפט המחוזי בירושלים את תוכנית הבנייה בשל פגיעה אפשרית בתנאי מחייתן של החיות.
בשנת 2015 צולם בשכונה הסרט "אבוללה".
במאי 2019, אישרה הועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים תוכנית לבניית 706 יחידות דיור ב-21 בניינים (שאחד מהם יהיה בגובה 31 קומות), על עתודות הקרקע לבינוי האחרונות בשכונה, בחלקה הצפוני.
מיקום וטופוגרפיה.
השכונה שוכנת על גבעה בגובה 745–790 מטר, המתנשאת מעל רכס לבן המקיף אותה ממערב, מצפון וממזרח. בצפון גובלת גבעת משואה בשכונה עיר גנים, מושב אורה נמצא מערבית אליה ונחל רפאים בדרומה. השכונה נמצאת מעל מעין עין לבן.
כמו בשכנותיה, קריית מנחם ועיר גנים נמצאים בשכונה רגמים, אתרים ארכאולוגיים מן המאה ה-8 לפנה"ס. בהם רוגם מס' 2 שנחפר על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט ב-1923 בלב השכונה בשיא גובהה ורוגם קטן יותר בגן משחקים ברחוב מיס לנדאו. רות עמירן שיערה שאלו הם שרידי במות לעבודת אלילים שהוסרו ונגנזו על ידי המלך יאשיהו.
מאפייניה.
גבעת מַשּׂוּאָה היא אחת מ-5 השכונות היקרות ביותר בירושלים לפי תחקיר שנעשה ב-2013, מתאפיינת באוכלוסייה במעמד הסוציו אקונומי גבוה הן בשל הבנייה החדשה והן בשל הקרבה למגוון המוסדות המצויים באזור, כגון קניון ירושלים ואצטדיון טדי. כמו כן השכונה קרובה לגן החיות התנ"כי ולעמק לבן ומעיינות רבים.
בשכונה קיים בית ספר בשם "היובל", שנקרא כך כיוון שתוכנן להיפתח בשנת היובל למדינת ישראל. בשכונה פועלת תחנת חיזוי מזג האוויר שאת נתוניה אפשר לראות ברשת האינטרנט בזמן אמיתי. בשכונה קיימים שני רגמים מתוך 19 שבאזור.
בתי כנסת.
בשכונה ניתן למצוא 3 בתי כנסת פעילים:
רחובות.
רחובות השכונה קרויים על שמות אישים ציוניים ויהודים. הרחוב הראשי בשכונה קרוי על שם נשיא ההסתדרות הציונית לשעבר אריה דולצ'ין. רחובות נוספים קרויים על שם יעקב צור, גרטרוד קראוס, מיס לנדאו, האחות זלמה (על שם זלמה מאיר, האחות הראשית של בית החולים שערי צדק), אנשי רשות השידור לאה בן פורת ויורם רונן, העיתונאי יהושע ביצור ועוד.
תנועות נוער.
בשכונה פועלות שתי תנועות נוער. שבט "רכסים" מתנועת הצופים וסניף גבעת משואה (גמ"ש) של תנועת בני עקיבא.
בשל סמיכותה של גבעת משואה לשכונות קריית מנחם ועיר גנים, מהווים מרכזי הפעילות של תנועות הנוער בני עקיבא והצופים מוקד גם עבור נוער משכונות אלו. שבט "רכסים" של תנועת הצופים ממוקם בעיקרו בשכונת קריית מנחם, ופעולתו בשכונת גבעת משואה היא משנית יותר. סניף בני עקיבא פועל בעיקרו בשכונת גבעת משואה ופעולתו בשכונת קריית מנחם היא משנית יותר.
X-13 ורטיג'ט
X-13A-RY ורטיג'ט (Vertijet), דגם 69 מתוצרת ראיין איירונאוטיקל, היה מטוס נסיוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL) מסדרת מטוסי ה-X שטס בארצות הברית בשנות החמישים. המטרה העיקרית של המיזם הייתה להדגים יכולת להמראה אנכית באמצעות הנעה סילונית טהורה, ריחוף, מעבר לטיסה ישרה ואופקית, ונחיתה אנכית.
פיתוח.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, מהנדסי ראיין תהו האם ה-FR-1 פיירבול, שהחזיק כמויות דלק קטנות והיה בעל יחס דחף למשקל של 1, יהיה מסוגל להמריא אנכית. לשכת האווירונאוטיקה של הצי האמריקני העניקה ב-1947 חוזה לראיין לצורך בחינת אפשרות לפיתוח מטוס קרב סילוני הממריא אנכית. היה זה חלק מתוכנית לבדיקת התכנות שיגור כלי טיס מצוללת. ראיין ערכה בדיקות במטוס נשלט מרחוק מ-1947 עד 1951. ב-1953 העניק חיל האוויר האמריקני חוזה לראיין לפיתוח מטוס סילוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL), שניתן לו הכינוי X-13 ורטיג'ט. שני אבות טיפוס נבנו.
אורכו של ה-X-13 ורטיג'ט היה 23 רגל 5 אינץ' (7.14 מטר). הוא היה גדול מספיק על-מנת לאכלס תא טייס חד-מושבי (עם מושב מוטה) ומנוע טורבו-סילון בעל דחף של 10,000 lbf (45 kN) מתוצרת רולס-רויס אייבון. מוטת כנפי הדלתא העיליות של המטוס הייתה בעלת אורך של 21 רגל (6.4 מטר) בלבד ובקצה כל כנף חובר משטח אנכי שטוח. בחלק התחתון של אף המטוס הותקן וו שימש לתליית הורטיג'ט מפלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת שלו, ומוט קצר ששימש לאומדן המרחק מפלטפורמת הנחיתה הנגררת. לאחר שהמטוס אובטח אנכית, הפלטפורמה הנגררת הונמכה אופקית וכך שימשה לשינוע המטוס על הקרקע. בקרת העילרוד והסבסוב בעת רחיפה נעשתה באמצעות ניהוג וקטורי. בקרת הגלגול נעשתה באמצעות סילוני "puffer" המותקנים על משטחי קצה הכנף. האבטיפוס הראשון (#54-1619) צויד בכן נסע זמני וביצע טיסת בכורה אופקית רגילה ב-10 בדצמבר 1955 לבחינת מאפייניו האווירודינמיים. בהמשך, הוא ביצע מעבר מטיסה אופקית לאנכית וחזרה. לאחר מכן הוחלף כן הנסע של האבטיפוס הראשון במתקן ל"ישיבת זנב" שהותקן על זנב המטוס והחזיק אותו אנכית כשהיה על הקרקע. ב-28 במאי 1956 הוא המריא אנכית מהקרקע לבחינת יכולות הריחוף שלו. האב הטיפוס השני (#54-1620), ב-11 באפריל 1957, המריא אנכית מהפלטפורמה הנגררת מבסיס חיל האוויר אדוארדס, עבר לטיסה אופקית וחזר לטיסה אנכית. בסוף הטיסה, שארכה מספר דקות, עגן אנכית על ידי לכידת הוו בכבל הנחיתה של פלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת.
במהלך ה-28 ביולי וה- 29 ביולי 1957, ערך ה-X-13 מפגן בוושינגטון, הוא חצה את נהר הפוטמק ונחת בפנטגון.
חיל האוויר האמריקני בחר להפסיק את פיתוח המטוס משום שלא היה לו צורך מבצעי בו.
שני מטוסי ה-X-13 מוצגים כיום במוזיאוני תעופה בארצות הברית. האבטיפוס השני, שהשלים טיסה מלאה שכללה המראה ונחיתה אנכית, הועבר ב-1959 למוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקני אשר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, ליד דייטון אשר באוהיו. האבטיפוס הראשון מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל של סן דייגו.
עלה כותרת
עלי כותרת הם העלים הפנימיים של הפרח, מהווים חלק מהעטיף. עלים אלה בדרך כלל צבעוניים ותפקידם למשוך מאביקים אל הפרח.
לפרחים ממינים שונים יש עלי כותרת בצבעים שונים. לדוגמה, עלי הכותרת של דמומית קטנת-פרי הם אדומים ואלו של האזנב המצוי הם צהובים; אם כי יש צבעים נפוצים יותר, כמו צהוב, אדום וסגול ויש צבעים נדירים, כמו כחול. לפרחים ממינים שונים גם יש מספר שונה של עלי כותרת וגודל שונה.
ורטיג'ט
התעשיה האוירית
מחלקת בקרה
עוצבת ברק
עוצבת עקבות הברזל
עטיף
עטיף הוא כלל העלים העוטפים את איברי הרבייה של הפרח.
ניתן להבחין בין שני סוגי עטיף:
רוג'רו לאונקוואלו
ליל העפרונות
ליל העפרונות (בספרדית: Noche de los Lápices) הוא כינוי לסדרת חטיפות והעלמויות שלוו בעינויים של מספר תלמידים בני עשרה בידי המשטרה הארגנטינאית בתקופת הדיקטטורה (הידועה בשמה הרשמי כתהליך לארגון לאומי מחדש ובשמה הלא רשמי "המלחמה המלוכלכת") בעיר לה פלאטה, ארגנטינה.
החטיפות בוצעו בידי משטרת פרובינציית בואנוס איירס בחודש ספטמבר 1976, ברובן בלילה שבין ה-16 ל-17 בספטמבר. הקורבנות היו 10 תלמידים, שהיו פעילים באותו הזמן, או קודם לכן, באיגוד תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר לה פלאטה, אשר דרשו סבסוד נסיעות באוטובוסים. דרישה זו נחשבה כחתרנית בידי הדיקטטורה. במחאה עצמה השתתפו תלמידים נוספים, חלקם נעצרו גם הם אולם שוחררו הודות לגילם הצעיר.
החטופים היו שישה בנים וארבע בנות שגילאיהם נעו בין 16 ל-18 שנים. התלמידים הוחזקו ועונו משך מספר חודשים במרכזי מעצר סודיים ובלתי חוקיים. שישה מבין העצורים נרצחו, וארבעת הנותרים, שני בנים ושתי בנות, שוחררו במועדים שונים בין 1978 ל-1980.
האירוע זכה לפרסום, תחילה בעיר לה פלאטה. לאחר מכן, הוועדה הלאומית אודות היעלמותם של אנשים (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), שחקרה את עומק הדיכוי במהלך המלחמה המלוכלכת ואת גורלם של הנעדרים, בחרה בסיפור זה על מנת להמחיש ולהדגים את גורלם של נערים ונערות בני עשרה. עם תרגום הדוח "לעולם לא עוד" (Nunca Más) לשפות נוספות, זכה המקרה לפרסום נרחב.
בשנת 1986 הופק סרט עלילתי בשם זה, המבוסס על האירועים כפי שתוארו על ידי אחרון המשוחררים, פאבלו דיאז. הסרט בוים על ידי הבמאי הארגנטינאי יליד 1931 הקטור אוליברה, והיה לאחד הסרטים הראשונים לאחר החזרה לדמוקרטיה שעסקו בשנות הדיקטטורה. הסרט הוקרן בישראל במספר סינמטקים.
ג'נרל דינאמיקס
אגודה למלחמה בסרטן
בזמ&quot;ש
ניתוח תדירויות
בקריפטוגרפיה, ניתוח תדירות הוא מעקב אחר שכיחות אותיות או שכיחות קבוצות אותיות בטקסט מוצפן. השיטה משמשת כעזר בפענוח טקסטים המוצפנים בצפנים קלאסיים.
ניתוח תדירות עבור צפני החלפה פשוטים.