קפיטליזם לעם: שחזור הגאונות האבודה של השגשוג האמריקאי (באנגלית: A Capitalism for the People: Recapturing the Lost Genius of American Prosperity) הוא ספר עיון מאת לואיג'י זינגלס, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו שחיבר קודם לכן את "שמירת הקפיטליזם מן הקפיטליסטים".
בספר כותב זינגלס כי מטרתו היא "להציל את השווקים ואת התחרות" מהכוחות שמאיימים עליהם, לדעתו: רגולציית יתר על השמאל הפוליטי ועל הימין הפוליטי, ואידאולוגיה פרו-עסקית (להבדיל מאידאולוגיה שתומכת בשוק; במקור pro-market, להבדיל מ-pro-business). זינגלס רואה את קשרי ההון-שלטון כאיום הגדול ביותר על הכלכלה האמריקאית. הוא מציע לתעל את הזעם הפופוליסטי על קשרי ההון-שלטון לפעולות שיצרו תחרות רבה יותר. בספר הביע זינגלס תמיכה במספר רפורמות, בהן שקיפות רבה יותר של נתונים כלכליים ומגבלות על שתדלנות.
זינגלס ענה על שאלות על ספרו בתוכנית הכלכלית היומית של ה-BBC העולמי.
זינגלס הציג את ספרו ב"בית הספר לכלכלה של לונדון", שם הזהיר כי הכלכלה האמריקאית מסתכנת בהידרדרות למערכת קפיטליסטית בסגנון ברלוסקוני, שמועילה לעסקים אך לא לשוק; ומנוהלת בידי פוליטיקאים מושחתים, המעוניינים יותר בריפוד כיסי האליטה מאשר ביצירת הזדמנויות רבות יותר עבור העם.
תוכן הספר.
זינגלס כותב כי מעורבותה של ממשלת ארצות הברית בכלכלתה עלתה באופן משמעותי במאה ה-20; בתקופה זו עלה חלק התמ"ג הנשלט על ידי הממשלה פי שמונה. הוא קובע שהעסקים הגדולים ניצלו לטובתם את השינוי הזה. הוא מציין את האבחנה בין תמיכתם העקרונית של מרבית האמריקנים במערכת כלכלית מבוססת שוק חופשי ובין התנגדותם לקשרי הון-שלטון. כמו כן מציין זינגלס שבהיסטוריה של ארצות הברית הדמוקרטיה קדמה לתיעוש, וניתנה חירות רבה שאפשרה יוזמה אישית. לפיכך הוא קורא לתסיסה חברתית המונית, שתשפר במידה משמעותית את התחרותיות ותחולל רפורמות ברוח זו, כהטלת מגבלות על שתדלנים.
ביקורות.
הכלכלן ראס רוברטס תיארו את הספר כ"מסע אגדי במקבץ שלם של בעיות כלכליות, פילוסופיות ואתיות הקשורות למצבה הנוכחי של הכלכלה וכיצד יכול מצבן להשתפר". כמו כן כינה אותו "מבט חינוכי ומרתק על מגוון רחב של נושאים". הכלכלן טיילר קוון הצהיר באתר האינטרנט שלו כי הספר "מעיר את כל ההערות הנכונות" ו"כתוב בהירות"; לכן הוא מסכים "כמעט עם כולו".
כתב העת הספרותי "Publishers Weekly" טען שטיעונו של זינגלס "מרתק אך לא מדויק", ועם זאת "מדגים באופן משכנע את הצורך הדחוף בפעולה". תובנתו כי "חירות אינטלקטואלית וכלכלית שלובות זו בזו; בתי-ספר לעסקים ואנשי אקדמיה יכולים לקדם את תועלתו של הכלל" זכתה לשבחים.
העיתונאי בן בויצ'וק כתב שהספר פונה הן לתנועת אוקיופיי הן לתנועת מסיבת התה.
אכילת יתר
טינו-סוואן סושיץ'
דוד משה רוזנבוים
רבי דוד משה רוזנבוים (י"א בתשרי ה'תרפ"ה, 9 באוקטובר 1924 – ט"ו בתמוז ה'תשכ"ט, 1 ביולי 1969) היה האדמו"ר השלישי מקרעטשניף, ומקים החסידות ברחובות לאחר השואה.
ביוגרפיה.
נולד לרבי אליעזר זאב רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף. בשנת ה'תש"ד, כשנשלח עם אביו למחנה השמדה באושוויץ, הסמיכו אביו לממשיך דרכו, והבטיח לו כי ינצל מהשואה היות שעם ישראל זקוק לו.
לאחר השואה הגיע לעיר סיגעט, שם מונה על ידי תלמידיו לאדמו"ר. בשנת ה'תש"ו התחתן עם אסתר רחל, בת אחותו סימא רייזל וגיסו רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה (נפטרה בחודש כסלו ה'תשל"ה בתאונת דרכים).
בסוף שנת 1946 (ה'תש"ז) עלה לישראל והתגורר בירושלים. במלחמת העצמאות נהרס ביתו מהפצצות הלגיון הירדני, והוא עבר בתחילת שנות ה-50 לרחובות, בעצת החזון איש. הקים בעיר את ישיבת "שער אליעזר" על שם אביו, ואת מוסדותיו. כיום המקום הפך לקריית קרעטשניף.
התפרסם בכל העולם כפועל ישועות ומחולל ניסים, ואלפים נהרו להתברך מפיו ונושעו על ידו.
בכ"ב בסיוון ה'תשכ"ט נסע לפקוד את קברי אבותיו ברומניה, במהלך ביקורו חש ברע ונפטר בפתאומיות ביום שלישי ט"ו בתמוז. ארונו הובא ארצה, קודם הלווייתו הוכתרו בניו רבי מנחם אליעזר זאב ורבי ישראל ניסן רוזנבוים לאדמו"רים. בהלווייתו השתתפו אלפים רבים. הוא נטמן בחלקת קרעטשניף בבית הקברות ברחובות. על קברו הוקם אהל, ורבים פוקדים את המקום לתפילה וישועה.
צאצאיו.
בניו:
חתניו:
אברהם בנימין בייניש זילברברג
קורקינט חשמלי
דרמשטטיום
מושב המחוז
מושב המחוז (באנגלית: county seat) הוא המרכז המנהלי, מושב הממשלה, או עיר הבירה של מחוז (county) או קהילה אזרחית (parish). המונח משמש את ארצות הברית, קנדה, רומניה, סין וטאיוואן. בבריטניה ואירלנד קיימות ערי מחוז שיש להן פונקציה דומה.
בארצות הברית.
בארצות הברית, מחוזות הן חלוקה פוליטית פנימית של המדינה. בהתאם לחוקי המדינה הספציפית, מחוזות עשויים לספק שירותים מסוימים לציבור, להטיל מיסים ולנהל ולאכוף חוקים ותקנות מטעם המדינה. במדינות רבות, פונקציות ושירותים ממשלתיים מסוימים (כמו רשות המיסוי) מבוזרים אף מעבר לרמת מחוזית על ידי חלוקה פנימית של מחוזות לפי ערים (city), עיירות (town), עיריות מאוחדות וכדומה. העיר בה יושבת הרשות המחוזית נחשבת כמושב המחוז. מושב המחוז הוא בדרך כלל גם מקום מושבם של הרשות המחוקקות, בית המשפט המחוזי, מטה השריף, היכל הרשומות, בית הכלא ומתקן הכליאה המחוזיים. עם זאת, חלק מהם עשויים להיות ממוקמים בחלקים אחרים של המחוז, בייחוד אם הוא גדול מבחינה גאוגרפית.
ישראל אליעזרי
ישראל זאב אליעזרי (נולד ב-24 ביולי 1933) הוא גאולוג המומחה לנפט, אבני חן ויהלומים צבעוניים, ממייסדי שרין טכנולוגיות – חברת מו"פ המונפקת בבורסה לניירות ערך של סינגפור (SGX) , מייסד המוזיאון הגאולוגי ברמת השרון ויקיר העיר רמת השרון, יקיר תעשיית היהלומים בישראל ונשיא לשעבר של הארגון הבין-לאומי לאבני חן – The International Colored Gemstone Association (ICA).
ביוגרפיה.
ילדות וחינוך.
ישראל זאב אליעזרי נולד בירושלים בשנת 1933, בן לרב שמואל אליעזרי (קודם: שנדרוב) ובתיה (בתם של חוה לבית טייטלבוים והרב ישראל זאב הלוי איש הורוביץ). אביו, שהיה תלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כיהן כרב של שכונת בית וגן בירושלים. עם קום המדינה נקרא על ידי דוד בן-גוריון לקחת חלק בייסודה של הרבנות הצבאית. לאחר שחרורו מהצבא כיהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
ישראל זאב אליעזרי הוא שלישי מבין חמשת ילדיהם של שמואל ובתיה אליעזרי: דינה, רות, ישראל זאב, אלי (אליעזר) וברוריה.
בהיותו בעל תפיסה מהירה נכנס לכיתה א' כבר בגיל חמש. בהיותו בן 12 נשלח לישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בראשותו של הרב יעקב ניימן, וכשהיה בן 14 עבר לישיבה החקלאית של בני עקיבא בכפר הרא"ה, בראשות הרב משה צבי נריה. בהיותו בן 16 חזר לירושלים וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון והסמינר למורים מזרחי.
שירות צבאי.
בהיותו בן 15 השתתף אליעזרי במלחמת העצמאות במסגרת הגדנ"ע. ביחד עם בני כיתתו סייע ליחידות השרון של צה"ל, עבר אימוני נשק והשתתף במשימות. באותם הימים מונה אביו לכהונת הרב הצבאי של מחוז ירושלים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1951, התגייס אליעזרי לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל. הוא סיים קורס סיירים, הדריך בקורס, ובתום שנה נשלח לקורס קצינים במחנה שמונים. לאחר הקורס שימש כמפקד מחלקה ולאחר מכן כשליש הגדוד. בשנת 1953 נשלח לפקד על הקמתה של היאחזות באזור ניצנה, במקום בו נמצא כיום בסיס קציעות. תחילה, נקראה ההיאחזות גבעת רחל, ולאחר מכן קיבלה את שמה הרשמי – היאחזות קציעות. ההיאחזות, שהתחזתה לאזרחית משום שהוקמה באזור שהוגדר בהסכם שביתת הנשק עם מצרים כמפורז, פעלה כיחידת אבטחה, האחראית על ניצנה וסביבותיה. חודשים אחדים לאחר מכן נשלח לפקד על היאחזות עין גדי, שלחופו המערבי של ים המלח, תפקיד אותו מילא עד שחרורו מהשירות הסדיר, באוקטובר 1954.
במסגרת שירות המילואים פעל, תחילה כסמ"פ בגדוד 161 בחטיבת ירושלים, ולאחר מכן כמפקד הפלוגה המסייעת. במלחמת ששת הימים השתתף בכיבוש ארמון הנציב, בית לחם ומדבר יהודה. את פרק שירותו הצבאי חתמה מלחמת לבנון הראשונה. אליעזרי השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
השכלה אקדמית.
בעל תואר ראשון ושני בגאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1962 סיים לימודי תעודה במינהל עסקים, בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית.
עבודה בתחום הנפט.
כבר בימי הלימודים החל לעבוד בחברת הנפט לפידות בשדה הנפט חלץ ובקידוחי נפט אחרים בדרום הארץ. לקראת סיום לימודיו באוניברסיטה העברית עשה את עבודת הגמר לתואר השני – מיפוי בגליל העליון - עבור חברת נפטא (חברה ישראלית לנפט בע"מ). במסגרת עבודתו בחברה השתתף בקידוחים בשדה הגז זוהר ובעמק החולה. בשנים 1960 – 1965 עבד בחברת הנפט הלאומית. בשנים 1966 – 1965 כיהן כגאולוג ראשי של חברת הנפט הלאומית. לאחר שנים אחדות כגאולוג עצמאי וכיועץ לחברת הנפט הלאומית. בשנים 1969 – 1975 כיהן כגאולוג הראשי וסגן נשיא חברת הנפט הלאומית שפעלה באותה העת באמצעות שתי חברות בנות - Omco ו-Pedco.
בתקופת עבודתו בתחום הנפט פעל בגאנה, גבון, אתיופיה, מדגסקר, הודו, וייטנאם והים הצפוני.
בתקופת פעילותו בתחום הנפט דבק בישראל אליעזרי השם אלי אליעזרי, משום הקושי לפעול בעולם הנפט כשנושאים שם ישראלי מובהק. שם זה גרם לעיתים לבלבול בינו לבין אחיו אלי (אליעזר), שנודע בזכות פעילותו רבת השנים במוסד ובארגון הג'וינט העולמי.
עבודה בתחום האבנים היקרות.