מסיבות שונות, קואופרטיב "אגד" לא היה מעוניין לפתוח קווי תחבורה ציבורית בבאר שבע, ולכן כבר בתחילת שנות ה-50 לקחה על עצמה עיריית באר שבע להקים מערך הסעות לתושבי העיר, הוקמה "החברה העירונית באר שבע" ומאוחר יותר "שירותי תחבורה ציבוריים באר שבע בע"מ" שקיבלה את האוטובוסים והמשיכה להפעיל את קווי הנוסעים. החברה העירונית לא זכתה לסבסוד דומה לסבסוד שזכו בו קווי אגד ודן בערים אחרות. עובדה זו יחד עם רצונה של עיריית באר שבע לספק תחבורה ציבורית זולה גרמו לכך שהחברה העירונית עבדה בהפסד מתמיד.
בסוף שנות ה-90 החל מהלך לשינוי מפעילי התחבורה הציבורית בישראל, ובפרט הוספה של מפעילים חדשים, שאליהם עברו, במכרז, חלק מהקווים של החברות הוותיקות, "אגד" ו"דן". על אגד ודן עצמן נאסר להשתתף במכרזים להפעלת תחבורה ציבורית.
הקמת מטרודן.
עם צעדי ההפרטה של התחבורה הציבורית, הוחלט להפריט גם את התחבורה הציבורית בבאר שבע. עקב האיסור להתמודד בעצמה על הפעלת קווי תחבורה ציבורית, הקימה "דן" חברה בת בשם "נהור נתיבי תחבורה", במטרה להתמודד על קווי השירות. "מטרודן" הוקמה כשותפות בין "נהור" (45% מהבעלות) לבין חברת "מטרופולין תחבורה ציבורית בע"מ" (55% מהבעלות ולפיכך בעלת השליטה) שמפעילה חלק מקווי האוטובוסים הבין-עירוניים מבאר שבע. באוקטובר 2003 זכתה חברת "מטרודן" במכרז להפעלת קווי התחבורה הפנימיים בבאר שבע, למשך שבע שנים עם אפשרות להארכה.
מטרודן התחילה את פעילותה עם צי אוטובוסים שכלל 30 אוטובוסים חדשים שנרכשו מהחברה העירונית, ועוד כ-60 אוטובוסים מיושנים שנרכשו מהחברה העירונית ומחברת דן שהשיבה לצורך כך אוטובוסים מהשבתה. כבר בתחילת העבודה, הורגשה תנועה ערה יותר בתחבורה הציבורית בבאר שבע. לחברה היו 21 קווים ברחבי באר שבע, כשלכמעט כולם היו שני מסלולים: אדום וכחול, מהתחנה המרכזית ואליה. יוצא הדופן היה קו 26 המעגלי.
שביתת הנהגים.
על מנת לעמוד בתנאי החוזה עם המדינה, נקטה חברת מטרודן בצעדי חיסכון דרסטיים, שכללו קיצוץ בשכר הנהגים והרעת תנאיהם. עובדה זו פגעה בתנאי העבודה של הנהגים (הוטלו עליהם קנסות בשל עבירות משמעת, שכרם היה בגובה שכר המינימום, משמרות של למעלה מ-12 שעות, וכו'). הנהגים החליטו להתאגד, להקים ועד עובדים, ולהגן על זכויותיהם באמצעות הסכם קיבוצי. כתוצאה מחוסר המוכנות של ההנהלה להכיר בוועד החדש, פרצה בנובמבר 2004 שביתה.
על אף הקשיים שנגרמו בשל כך ל-200 אלף תושבי באר-שבע, הצביע "רדיו דרום" על אחוז הזדהות גבוה עם הנהגים - כ-70% בממוצע. בשל החלטת ההסתדרות לאפשר את פתיחת מסוף האוטובוסים ולהמתין להליך המשפטי, התארכה השביתה ונמשכה כ-150 יום (השביתה הארוכה ביותר בתולדות ישראל, עד שביתת עובדי כי"ל ב-2015). במהלך השביתה אישר שר התחבורה דאז, מאיר שיטרית, את הפעלת הקווים בעיר באמצעות חברות אחרות. ב-3 במרץ 2005 פסק נשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר כי החלטה זו של משרד התחבורה מהווה פגיעה בזכות ההתארגנות ובזכות השביתה של העובדים, ואסר על עקיפת השביתה באמצעות חברות אחרות. פסיקה זו מהווה פסיקה תקדימית המצוטטת ברבים מהדיונים באשר לזכות השביתה וההתאגדות בבתי הדין לעבודה. משרד התחבורה הגיש כנגד פסיקה זו ערעור לבג"ץ. ב-14 במרץ 2005 החליט בג"ץ לקבל את עתירת עיריית באר שבע ולאפשר לחברת האוטובוסים נתיב אקספרס להפעיל חלק מהקווים אותם השביתו נהגי "מטרודן" בצו ביניים, עד שתתקבל החלטה בעתירה שצפויה להגיש המדינה כנגד פסק הדין של בית הדין הארצי לעבודה. לבסוף, בפעולת גישור נמצא פתרון לסכסוך, התנאים שופרו במעט, אולם הוועד לא זכה להכרה ולא נחתם הסכם קיבוצי. בשנת 2015 הוקם מחדש ועד עובדים בחברה, בסיוע ההסתדרות, ובינואר 2016 נחתם בה לראשונה הסכם קיבוצי.
לאחר סיום שביתת הנהגים רכשה חברת מטרודן מספר אוטובוסים חדשים והוציאה מהשירות אוטובוסים מיושנים.
סגירת החברה.
מטרודן הפסיקה את פעילותה ב-25 בנובמבר 2016, לאחר שלא התמודדה על המכרז החדש להפעלת התחבורה הציבורית בבאר שבע, שהתקיים בינואר 2016. את מטרודן מחליפה חברת דן באר שבע, חברת בת של דן בדרום, וכ-70% מנהגי מטרודן הועברו לחברת דן באר שבע.
אנדורפין
אנדורפינים (באנגלית: Endorphin) הם חלק מקבוצה של חומרים כימיים (נוירוטרנסמיטורים) המצויים באופן טבעי במוח ומופרשים מבלוטת יותרת המוח.
יש להם תפקיד חשוב בשליטה על כאב ועל התנהגות רגשית כמו פחד, מתח והנאה.
בהתאם לכך, הם מסייעים לשיכוך כאב ולשיפור מצב הרוח.
האנדורפינים זכו לכינוי "מפתחות לגן עדן", בעקבות יכולתם לשלוט בהנאה וכאב.
פעילות.
האנדורפינים ידועים כגורמים לתחושה טובה (מעין "אופוריה") ושיכוך כאב, ויש להם תפקיד חשוב בשליטה על התנהגויות רגשיות (כגון: חרדה, פחד והנאה). נוכחות מוגברת של אנדורפינים במוח מקושרת גם עם תגובת הילחם-ברח, ולכן לא תמיד הפרשתם תגרום הנאה, והיא עלולה לגרום גם לתגובת מתח וחרדה.
האנדורפינים מסווגים כנוירומודולטורים, שהם חומרים המשנים את הפעילות של התא הבתר-סינפטי או מווסתים את פעילותו.
שחרור אנדורפינים.
ישנם מספר מצבים המובילים לשחרור של אנדורפינים.
האנדורפינים משתחררים בעת פעילות גופנית מאומצת, יחסי מין, שמחה, חיוך, צחוק, עיסוי ואף במהלך השינה.
חשיפה לבעל חיים ידידותיים מעודדת את השחרור של אנדורפינים.
חומרים כימיים בעלי פעולה דומה.
פעולתם של האנדורפינים דומה לזו של אופיאטים.
סמים אלו, הגורמים גם כן לתחושת אופוריה ושיכוך כאב, מתקשרים לאותם קולטנים במוח אליהם מתקשרים האנדורפינים, דבר העשוי להצביע על תפקידם של נוירומודולטורים אלה.
בהר דר
בהר דר (באמהרית: ባህር ዳር) היא עיר במעמד מחוז בצפון מערב אתיופיה ובירתה של מדינת אמהרה. העיר ממוקמת על חופי אגם טאנה, במקורות הנילוס הכחול (באמהרית: עבי).
העיר ממוקמת כ-310 קילומטרים צפונית מערבית לאדיס אבבה. חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס מפעילה טיסות בין שתי ערים אלו. מפלי הנילוס הכחול (באמהרית: טיס עבי, "מים מעשנים") נמצאים כ-30 קילומטרים דרומית לעיר.
בעיר ישנו שוק יומי קטן ושוק גדול כל סוף שבוע. בנוסף, ניתן למצוא בבהר דר גם מספר מועדוני מוזיקה. בעיר ממוקמת גם אוניברסיטת בהר דר, אליה נרשמו בשנה האקדמית שהחלה באוקטובר 2006 כ-4,400 סטודנטים.
דמוגרפיה.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה נכון לשנת 2007 לבהר דר אוכלוסייה של כ 221,991 תושבים, כ- 113,535 מאוכלוסיית העיר הם נשים ו-108,456 מאוכלוסיית העיר הם גברים. עם שטח של כ-213.43 קמ"ר הצפיפות בעיר היא כ-1,040.11 איש לקמ"ר.
היסטוריה.
בהר דר נוסדה וגדלה בסביבות התנחלות ישועית והוקמה במאה ה-16 או במאה ה-17. בניין מתקופת פאדרו פאז עדיין נמצא בעיר.
במהלך מבצע תיאודורוס, לקראת סוף מלחמת האזרחים האתיופית בשנת 1991, העיר נכבשה על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי שהייתה חלק מכוחות המורדים שפעלו נגד משטר הדרג.
קישורים חיצוניים.
בהר דר באתר אתיופיה
חאן קנדי
אסקאראן
נגורנו קאראבאך
סיון רהב-מאיר
סיון אסתר רהב-מאיר (נולדה ב-2 ביולי 1981, ל' בסיוון ה'תשמ"א) היא עיתונאית, כתבת חדשות, פובליציסטית ומנחת טלוויזיה ורדיו ישראלית.
ביוגרפיה.
סיון אסתר רהב נולדה ברמת השרון, לאריה ולרונית רהב, וגדלה כחילונית. קרויה על שם החודש העברי שבו נולדה. בגיל שש עברה עם משפחתה להרצליה, והחלה לכתוב בעיתוני הילדים "צ'ופר" ו"פשוש". כשהייתה בת שמונה אובחנה כמחוננת. ולמדה בפרויקט המחוננים בעירה בבית הספר שמואל הנגיד, ובתקופת התיכון בפרויקט "רמות" שבתיכון רוטברג. היא הנחתה תוכניות טלוויזיה בטלוויזיה החינוכית, בהן תוכנית הילדים "בננה בום" לצדו של מיכאל הנגבי, "זומביט" בנושאי מחשוב, ושימשה כתבת נוער בעיתונים "כולנו" ו"ראש 1". ראיינה בטלוויזיה את ראש הממשלה יצחק רבין ואת שר החוץ שמעון פרס, השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חי עם דן שילון" ובתוכנית "הראשון בבידור" עם דודו טופז.
לימים סיפרה שבעקבות רצח רבין, זמן קצר לאחר שראיינה אותו, החלה במסע להכרת היהדות. כשהייתה בת 17 יצא לאור ספרה הראשון, "מדריך לעיתונאי הצעיר". בגיל 18 סיימה את לימודיה לתואר ראשון במדע המדינה ובניהול באוניברסיטת תל אביב. בשנות לימודיה באוניברסיטה חזרה בתשובה, בעקבות קריאת ספרים של ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, הרב סולובייצ'יק והרב קוק. לפני שירותה בצה"ל, למדה במשך שנה במכינה קדם-צבאית בית ישראל.
בגלי צה"ל הייתה כתבת לענייני רווחה וקליטה, לענייני משפט ולענייני דתות. עם שחרורה בשנת 2002, מונתה לכתבת לענייני דתות בערוץ 2, ולאחר מכן מונתה לכתבת לענייני משפט. בהמשך החלה להנחות את מגזין האקטואליה היומי של חברת החדשות של ערוץ 2 "שש עם", שאותו היא הגישה לסירוגין עם עודד בן-עמי.
בשנת 2003 נישאה לפובליציסט ושדרן הרדיו ידידיה מאיר. בשנת 2005 הוציאה עם בעלה את הספר "ימים כתומים" (הוצאת ידיעות אחרונות), שמאגד שמונה ראיונות עם דמויות מהציונות הדתית, בהן הרב אליקים לבנון, דוד לנדאו, תא"ל הרב ישראל וייס, הרב שלמה אבינר, מוטי זיסר ועוד. הספר עוסק בעיקרו בהיבטים של תוכנית ההתנתקות בעיניהם של המרואיינים.
בשנת 2006 החלה להגיש יחד עם גידי גוב, ואחר-כך עם דני קושמרו, את תוכנית הבוקר של "קשת" "יום חדש" לאחר פרישתה של שירי ארצי. באוקטובר 2008 חשפה את דבר מעברו של לב לבייב ללונדון.
באוקטובר 2009 מונתה לתפקיד הכתבת בכנסת, והחליפה את עמית סגל, שעבר באופן זמני לתפקיד הכתב באירופה. החל משנת 2009 משדרת עם בעלה בגל"צ תוכנית אישית בשם "סוף שבוע זוגי", מדי יום שישי בשעה 12:00.