בתיאטרון.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון חיפה. בין השאר שיחק בהצגות "סוף משחק בקרית גת" מאת ג'ון אוארבך (1978). ב-1980 שיחק בהצגה "סורגים" של תיאטרון חיפה. אחד השירים מתוך ההצגה, "מאמי", בביצועו, הפך ללהיט.
בשנת 1983 שיחק במחזה של יהושע סובול “מרד הימאים”, שעלה בתיאטרון בית לסין.
בקולנוע.
סרטו הראשון היה "לא לשידור" (1980), בו שיחק לצד גדליה בסר. סרטו השני "אות קין" (1982) (מאת ערן פרייס), היה לסרט הבכורה של הבמאי אורי ברבש. בסרט זה גילם צדוק חולה נפש המשתחרר מבית החולים ונאלץ להתמודד עם העולם האמיתי. שיתוף הפעולה בין שניהם המשיך לאורך חמישה סרטים: "מאחורי הסורגים" (מאת ערן פרייס ובני ברבש), (1984), "החולמים" (מאת ערן פרייס) בו כיכב לצד השחקנית קלי מקגיליס (1987), "אחד משלנו" (1989), "זמן אמת" (1991) ו"מאחורי הסורגים 2" (1992).
הסרט "מאחורי הסורגים" הקנה לו את הפריצה, לאור הצלחת הסרט בישראל, ולאור היותו מועמד לפרס האוסקר האמריקני בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. בסרט זה גילם ביחד עם מוחמד בכרי אסירים המתמרדים נגד הנהלת הכלא. בהמשך כיכב בעוד מספר סרטים שעסקו בבתי כלא ובסרטים העוסקים בהוויה הישראלית.
מלבד סרטיו של ברבש, כיכב צדוק בסרט "הדרך לעין חרוד" (1990) על פי ספרו של עמוס קינן, שעסק בדיסטופיה והיה בזמנו סרט ייחודי בקולנוע הישראלי, ובסרט "צעירים לנצח" (1996) בו כיכב לצד שחקנים צעירים כגון מיכל זוארץ וסער בדישי. חברותו רבת השנים עם השחקן אורי גבריאל הביאה לשיתוף פעולה ביניהם בשלושה סרטים. בנוסף, כמו שחקנים ישראלים רבים בשנות השמונים, השתתף צדוק במספר סרטים אמריקנים. בין השאר שיחק ב"נשר ברזל" (1986), סרטו של סידני ג'יי פיורי ("תיק איפקרס") הידוע, בו עשה תפקיד קטן. לעומת זאת, בסרט "לבנון לנצח" (1987), שיחק בתפקיד גדול לצד כריסטופר ווקן. בשניהם שיחק בתפקידי ערבים.
ב-1995 החל לשתף פעולה עם המפיק דורון ערן, וביים והפיק את סרטו הראשון "לילה לבן", דרמת בית כלא נוספת, אותה כתב יואב הלוי ובה כיכבו של שרון אלכסנדר ועידן אלתרמן. צדוק עצמו שיחק בתפקיד משני בסרט זה. כעבור שלוש שנים ביים את הסרט "צדק מוחלט", ובו כיכב לצד עפרה חזה שעסק בפרשת ילדי תימן החטופים. חזה ואמרגנה בצלאל אלוני סירבו להשתתף בקידום יחסי הציבור של הסרט וביטלו את הקלטת הפסקול המתוכנן, כיוון שלטענתם צדוק לא עמד בהבטחותיו אליהם וערך את הסרט בצורה מגמתית המשרתת את רצונותיו בלבד. סרטו השלישי "אינג'יל" (2001) עסק בנערים הנמצאים במוסד לנוער עבריין. בסרט שיחקו כמה שחקנים בראשית דרכם כמיקי גבע, עומר ברנע ומיכאל הנגבי לצד שחקנים ותיקים כיונתן צ'רצ'י ולימור גולדשטיין. סרט זה צולם במצלמת וידאו, ליצירת ממד אותנטי. ב-2008 שיחק בסרטו של עמוס קולק "חסר מנוחה".
ב-2010 ביים את הסרט "ניקה". הסרט היה מעומד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, אך לא זכה.
בטלוויזיה.
ב-1975 שיחק לצד אורי גבריאל בפרק "הטרנזיסטור", שהיה הפרק המשודר ביותר מהסדרה גם אנו שופטים. ב-1979 שיחק לצד עפרה ויינגרטן בדרמת הטלוויזיה "חתום לכל החיים" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש. בשנת 1981 שיחק במספר פרקים של התוכנית "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. ב-1988 השתתף בפרק "יום המזל של דויד" בסדרה סיפורים לשעת לילה מאוחרת. כמו כן כיכב צדוק, בשנת 1991, בסדרת הטלוויזיה על פי ספרה הידוע של בתיה גור: "רצח בשבת בבוקר". צדוק גילם את דמותו הכריזמתית של סגן ניצב מיכאל אוחיון, גיבור הסדרה הפופולרית של גור. ב-1999 שיחק בסדרה הקומית "משפחת עזאני" אותה גם ביים. בנוסף ביים צדוק לערוץ הראשון את "חלומות מתוקים" (2003), סדרה קומית בה השתתפו רובי פורת-שובל וסבטלנה דמידוב. ב-2010 גילם עובד חברה קדישא בסדרה "עספור".
בשנת 2012 השתתף בסדרת הטלוויזיה "תנוחי" בתפקיד משיח בן דוד לצידם של גילת אנקורי חנה לסלאו צופית גרנט ואוולין הגואל. בשנת 2020 השתתף בסדרה "קיבוצניקים (סדרת טלוויזיה)" בתפקיד הרב צברי.
חיים אישיים.
צדוק נשוי לאסתר ואב לשלוש בנות, נעם, יעל ואביגיל.
ויסבאדן
ויסבאדן (גרמנית: ) היא עיר בדרום מערב גרמניה, המשמשת כבירת מדינת הסן. העיר ממוקמת על גדתו הימנית של נהר הריין. מצידו השני של הנהר, ממול לעיר, נמצאת העיר מיינץ. העיר קרובה גם לעיר פרנקפורט. בוויסבאדן התגוררו נכון לשנת 2014 כ-273,871 תושבים, ועוד כ-14,000 תושבים מארצות הברית (שרובם מתגוררים בה מטעמים צבאיים). העיר היא חלק מהאזור המטרופוליטני של הריין, שבו נמצאות יחד איתה גם מיינץ ופרנקפורט, ובו מתגוררים כ-5.8 מיליון תושבים. העיר ידועה במעיינות החמים שבה, באתרי הנופש ובמרכזי תרבות ופסטיבלים.
עיר זו ידועה גם כמקום קבורתו של הברון האדום, אחד מגדולי הטייסים במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 830. בשנת 1232 היא הוכרזה עיר קיסרית חופשית. בשנת 1270 היא חזרה לשליטת בית נסאו אך נהרסה בשנת 1283. בעקבות השתתפות תושבי העיר במלחמת האיכרים הגרמנית, העיר איבדה את זכויותיה לתקופה של 40 שנים. בשנת 1815 האזור סופח לקונפדרציה הגרמנית ובירת נסיכות נסאו עברה לעיר. במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה נסיכות תמכה באוסטריה ולאחר תבוסתה סופחה לפרוסיה. אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג שאיבד את הנסיכות התמנה בשנת 1890 לדוכס לוקסמבורג. במהלך המאה ה-19 העיר התפתחה לאזור ספא.
הבניין הישן ביותר בעיר הוא בית העירייה הישן שנבנה בשנת 1610. בית העירייה החדש של ויסבאדן נבנה בסוף המאה ה-19.
יהודי ויסבאדן.
כבר במסמכים מהמאה ה-14 מוזכר קיומם של יהודים בוויסבאדן, שהייתה אז בירת דוכסות נאסאו. במאה ה-16 התיישבו המשפחות היהודיות המעטות בשלושה רחובות שכונו "סמטת היהודים". יהודים שהגיעו לוויסבאדן להתרפא זכו ב"סמטת היהודים" לאכסניה, בתי מרחץ ומזון כשר. בתחילת המאה ה-17 הגיעו יהודים נוספים לעיר; כעבור שנים מעטות הוגלו היהודים מוויסבאדן, אך עד סוף המאה שבו להתיישב בעיר.
עם מינוי הרב גייגר, ממנהיגי הרפורמים, לרב העיר בשנת 1832, נפרדה הקהילה האורתודוקסית, שנשמעה לרש"ר הירש, מהקהילה הכללית. הקהילה האורתודוקסית קיימה טקסי תפילה נפרדים, מוסדות חינוך נבדלים וגם קבורה בבית קברות עצמאי.
אל ויסבדאן הגיעו מתרפאים מכל אירופה כדי לרחוץ במעיינות המים ולשתות ממימיהם, ומעמדה כעיר קיט אִפשר לפליטים מן המזרח להתגורר בה מבלי שנדרשו לאישורי שהייה; וכך הקהילה היהודית בוויסבאדן גדלה במהלך מלחמת העולם הראשונה ובין שתי מלחמות העולם כשהפכה למקלט ליהודים חסרי נתינות גרמנית.
בראשית המאה ה-20 נפרדו היהודים המזרח-ארופאים מהקהילה האורתודוקסית, והקימו קהילה אוטונומית בתוך הקהילה הרפורמית. כך שבמאה ה-20 התקיימו שלוש קהילות יהודיות זו לצד זו בעיר: קהילה רפורמית, קהילה אורתודוקסית וקהילה גדולה של מהגרים ממזרח אירופה, שכונו "אוסטיודן".
מילהיים על הרוהר
מילהיים על הרוהר () היא עיר בגרמניה. העיר מנתה בשנת 2016 כ- 170,000 תושבים.
העיר הוקמה בשנת 1808. בין 1878 ל -1929 קלטה לתוכה מולהיים מספר עיירות שכנות, כולל ברוך והייסן. מולהיים היא מוקד תנועה של רכבות וכבישים ונמל נהר ריין-רהר. התעשייה הכבדה כוללת יציקות ברזל, תנורי פיצוץ, טחנות צינור וגלגול ועבודות מכונות. יש גם תעשיות כימיות וחשמל. מילהיים הייתה בעבר מרכז כריית פחם חשוב.
מילהיים שוכנת במערב חבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, בלב אזור מכרות פחם וברזל. העיר גובלת בדיסבורג במערב ובאסן במזרח.
חלון רוזטה
רוזטה היא חלון עגול גדול המקבל את שמו מדמיונו לשושנה (באנגלית: Rose Window). רוזטות אופייניות מאוד לסגנון הגותי אך נעשה בהם שימוש דומה גם בסגנונות מאוחרים יותר, אלא לרוב ביתר פשטות.
הרוזטה היא חלון בעל מסגרת אבן (Tracery) המכיל בתוכו ויטראז'ים היוצרים ביחד את צורת השושנה. הרוזטה מחולקת לצורות משניות - עיגולים קטנים יותר, פלחי המעגל וצורות שונות המזכירות תלתנים ועלים.
מיקום הרוזטה הוא בדרך כלל בחזית הראשית (המערבית) מעל לשער הכניסה המרכזי. לעיתים נבנות רוזטות גם בחזית המזרחית וגם בקצוות הטרנספט (בית הרוחב). בפנים הכנסייה, הרוזטה יוצרת (תלוי בשעה ביום) אפקט של אלומת אור רך וצבעוני החודר דרכה ומשרה אווירה של קדושה.
היסטוריה.
מקורה של הרוזטה הוא ככל הנראה באוקולוס - צוהר עגול שהיה נפוץ באדריכלות הרומית. האוקולוס התפתח לחלונות גדולים ועגולים שהופיעו לראשונה באדריכלות הרומנסק. ישנן מספר דוגמאות לכך בכנסיות באזור צפון ספרד אך הרוזטה הגותית המושלמת הופיעה לראשונה בבזיליקת סן-דני (St. Dennis) שבפריז. רוזטה זו הושלמה בשנת 1130 אך נהרסה במאה ה-18.