על אף מבנה גופו הצנום (כ-80 ק"ג) וגובהו הנמוך יחסית (1.83 מטרים), נחשב בליילוק לאורך שנות ה-90 לאחד השומרים הטובים בליגה בעמדת הרכז. הודות לזריזותו רשם בליילוק מספר גבוה במיוחד של 2.3 חטיפות בממוצע למשחק לאורך הקריירה, נתון שמציב אותו במקום הרביעי בתולדות ה-NBA (אחרי אלווין רוברטסון, מייקל ריי ריצ'רדסון וג'רי וסט). בין עונות 1994 ל-1999 נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה, ו-4 פעמים לחמישיית ההגנה השנייה. נוסף על כך היה מבין מובילי מוסרי האסיסטים ב-NBA ואחד מקלעי השלוש הבולטים.
קריירה מקצועית.
בליילוק נבחר בבחירה ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 1989 על ידי ניו ג'רזי נטס. כבר בעונתו הראשונה תפס מקום ברוטציית הקבוצה, כששותף ל-25.3 דקות למשחק, ובעונה הבאה שימש כרכז הפותח של הנטס ורשם ממוצעים של 14.1 נקודות ו-6.1 אסיסטים למשחק. בעונת הוביל בליילוק את ניו ג'רזי, לצד דריק קולמן ודראז'ן פטרוביץ', לעונתה הטובה ביותר מאז 1985, ועזר לקבוצה להעפיל לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות.
לקראת עונת נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס בתמורה לרכז רומיל רובינסון. באטלנטה שיחק בליילוק במשך 7 עונות, תחת המאמן לני וילקינס, אשר בכולן העפילה הקבוצה לפלייאוף אך הודחה באחד משני הסיבובים הראשונים. לאורך תקופה זו שיחק לצד הכוכבים דומיניק וילקינס וקווין ויליס, ולאחר מכן לצד דיקמבה מוטומבו, סטיב סמית' וכריסטיאן לייטנר. בעונת , השנייה שלו באטלנטה, נבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שהעמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 9.7 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק. בעונות ו- הוביל בליילוק את רשימת החוטפים ב-NBA, עם 2.7 ו-2.6 חטיפות בממוצע למשחק, בהתאמה. בכל אחת מעונות 1995 עד 1997 היה אחד משלושת קלעי השלשות הפוריים בליגה, כשקלע בהן 199, 231 ו-221 שלשות, בהתאמה. בתקופתו עם ההוקס קלע בסך הכול 1,050 שלשות וחטף 1,321 פעמים, שניהם שיאי מועדון. 3,764 האסיסטים שמסר במדי ההוקס מציבים אותו במקום השני בתולדות המועדון, אחרי דוק ריברס (3,866).
בסוף עונת הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לחבילה שכללה את הבחירה העשירית בדראפט 1999, אותה ניצלה אטלנטה כדי לבחור את ג'ייסון טרי. בשתי עונותיו הראשונות עם הווריורס המשיך להציג יכולת טובה כרכז הפותח, עם 11.1 נקודות ו-6.7 אסיסטים למשחק. בעונתו השלישית בקבוצה, , עבר בליילוק לספסל, משם גיבה את הגארדים הצעירים לארי יוז וגילברט ארינאס, והעמיד ממוצעי שפל של 3.4 נקודות ו-3.3 אסיסטים ב-17.1 דקות למשחק בלבד. בסיום אותה עונה פרש בליילוק ממשחק, בגיל 35.
חיים אישיים.
להקת הרוק פרל ג'אם הוקמה בשנת 1990 בשם "מוקי בליילוק" על שם השחקן שהיה אהוד על חברי הלהקה, ואף הופיעה בשם זה, אך מאוחר יותר שינתה את שמה. שמו של אלבום הבכורה של הלהקה, Ten, נבחר כמחווה לבליילוק ששיחק עם גופייה מספר 10.
ב-31 במאי 2013 היה בליילוק מעורב בתאונת דרכים חזיתית בקלייטון קאונטי, ג'ורג'יה, אשר הביאה למותה של אם לחמישה ילדים. בליילוק עצמו נפצע בתאונה ואף חובר למכונות החייאה, אך בהמשך החלים ויצא מכלל סכנה. בליילוק, שנהג ברכב אשר סטה ממסלולו וגרם לתאונה, הואשם בהריגה והודה באשמה באוקטובר 2014. הוא נשפט ל-15 שנות מאסר, ולאחר הסדר טיעון הופחת עונשו לשבע שנות מאסר, מתוכן ארבע על תנאי.
טיל (עיר)
טיל (בצרפתית: Tulle) היא עיר בצרפת, בירת מחוז קורז שבחבל אקיטן החדשה. העיר רחוקה כ-180 ק"מ מבורדו.
העיר, הידועה בכינויה "עיר שבע הגבעות", שוכנת על גדותיו התלולות של נהר הקורז . העיר ידועה כמרכז חשוב למלאכה ותעשייה, ובעיקר לייצור תחרה, נשק ואקורדיונים.
בין 2001 ל-2008 כיהן בראשות העיר פרנסואה הולנד, לימים נשיא צרפת.
יוסי אברהמי
יוסי אברהמי (נולד ב-25 בפברואר 1957) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש מועצת גבעת זאב מאז שנת 2008. בעברו היה כדורגלן ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים, והיה שותף לזכייתה בגביע המדינה בשנים 1976 ו-1979. אברהמי כונה בפי האוהדים "הווספה".
ביוגרפיה.
אברהמי נולד וגדל בירושלים במשפחה חרדית, ונאלץ להסתיר מהוריו את העובדה ששיחק בנוער של בית"ר לאור העובדה שהמשחקים נערכו בשבת. אברהמי גדל כבן טיפוחיו של מישל פורטל שהעלה אותו לקבוצת הבוגרים בעונת 1974/1975.
אברהמי שיחק רוב הזמן כחלוץ, והיה ידוע בעיקר בשל מהירותו הגבוהה ביציאה להתקפות מעבר ולכן כונה "הווספה". אברהמי היווה שחקן משלים למערך של בית"ר בתקופה זו שכללה את שלישיית "שוקולד-מנטה-מסטיק" (אורי מלמיליאן, דני נוימן וויקטור לוי) אך לא הרבה לכבוש. בעונת 1975/1976 היה שותף כשחקן בתואר ההיסטורי הראשון של הקבוצה, גביע המדינה לעונת 1975/1976 בעונת 1979 זכה אברהמי יחד הקבוצה בגביע נוסף, כשבפריצה אופיינית למהירותו הרבה הוא מבקיע את השער שהעלה את בית"ר ליתרון 0–2, שהכריע את המשחק . כמו כן, זכה אברהמי עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לעונת 1975/1976. במהלך הקריירה של אברהמי בקבוצה, סיימה הקבוצה 4 פעמים במקום השני של הליגה.
אברהמי זכה לדקות משחק רבות דווקא בעונת 1979/1980 בה נשרה הקבוצה לליגת המשנה, ואף הוזמן לשחק בנבחרת ישראל שם ערך הופעה בודדת במשחק נגד נבחרת אוסטריה בשנת 1979. לאחר עונת 1983/1984, בה הפסידה בית"ר את האליפות, החליט מאמן הקבוצה דוד שווייצר לשחרר את אברהמי, ובעקבות כך החליט אברהמי לפרוש ממשחק פעיל.
במהלך הקריירה שלו שנמשכה 10 עונות, כולן בבית"ר ירושלים, רשם אברהמי 229 הופעות במדי הקבוצה וכבש 18 שערים.
לאחר הפרישה פנה אברהמי לפוליטיקה. אברהמי, המתגורר בגבעת זאב, התנחלות עירונית ליד ירושלים, ניצח בשנת 2008 בבחירות לראשות המועצה, וזאת לאחר שכבר התמודד על התפקיד בעבר ומילא תפקידים אחרים במועצה. ניצח גם בבחירות המקומיות ב-2013 וב-2018.
אורורה מרדיגניאן
אַוּרוֹרָה (ארשלויס) מַרְדִיגַניאן (בארמנית: Աուրորա [Արշալոյս] Մարտիկանեան; 12 בינואר 1901, צ'מישגזק, ממורט-איל עזיז, האימפריה העות'מאנית - 6 בפברואר 1994, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה שחקנית וסופרת ארמנית, ניצולת רצח העם הארמני.
ראשית דרכה.
מרדיגניאן נולדה למשפחה ארמנית משגשגת בצ'מישגזק, כשלושים וחמישה קילומטרים מצפון לאֱלָזִיג (שנקראה בעבר הַרְפּוּט), בלב טורקיה העות'מאנית. היא חזתה בהירצחם של בני משפחתה, ואולצה לצעוד למעלה מ-2250 קילומטרים, ונחטפה ונמכרה לעבדות באנטוליה. היא הצליחה להימלט אל טיפליס (טביליסי כיום), ומשם לסנקט פטרבורג ולאוסלו, ובסופו של דבר הגיעה לניו יורק.
ארמניה הנאנסת ומכירה פומבית של נשמות.
בניו יורק פנה אליה הארווי גייטס, תסריטאי צעיר, וסייע לה לכתוב ולפרסם טקסט שמתואר בדרך כלל כספר זכרונות, בשם "ארמניה הנאנסת" ("Ravished Armenia").
על בסיס הספר חובר תסריט והופק סרט אילם בשם "מכירה פומבית של נשמות" ("Auction of Souls") בשנת 1919, כשמרדיגניאן מגלמת את עצמה, והוצג לראשונה בלונדון. בניו יורק הוצג הסרט בחסות משפחות ואנדרבילט והארימן, בעידוד הוועדה האמריקאית לסעד ארמני וסורי.
מרדיגניאן תיארה שש-עשרה נערות ארמניות אשר "נצלבו" בידי מעניהן העות'מאנים. בסרט "מכירה פומבית של נשמות" מוצגות הנערות מסומרות אל צלבים. ברם, מקץ כמעט שבעים שנה, גילתה מרדיגניאן להיסטוריון הקולנוע אנת'וני סלייד שהסצנה לא הייתה מדויקת, ותיארה לא צליבה אלא שיפוד. לדבריה, "הטורקים לא בנו צלבים בסגנון המוכר. הם יצרו צלבים קטנים ומחודדים. הם הפשיטו את הנערות. אילצו אותן להתכופף קדימה, ולאחר שאנסו אותן, אילצו אותן לשבת על העץ המחודד, דרך הנרתיק. כך הם הרגו - הטורקים. האמריקאים עידנו את זה. הם לא מסוגלים להציג זוועות כאלו."
בתקשורת זכתה מרדיגניאן לכינוי "ז'אן ד'ארק של ארמניה", ותוארה כדוברת קורבנות הזוועות שהתחוללו בטורקיה וברחבי האימפריה העות'מאנית. למרדיגניאן היה חלק בהיווצרות התנועה ההומניסטית בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 נישאה מרדיגניאן וחיה בלוס אנג'לס עד מותה בשנת 1994.
פרס אורורה.
בעשור השני של המאה ה-21 נחנך "פרס אורורה להקצת האנושות", אשר מוענק על ידי ניצולי רצח העם הארמני למי שבמעשיהם, ובמחיר סיכון אישי, השפיעו משמעותית על הצלת חיי אדם ועל קידום מטרות הומניטריות. הפרס הוענק לראשונה בשנת 2016, בירוואן, בירת ארמניה.
ללכת על דגים
"ללכת על דגים" הוא רומן המספר על זוג מאורסים טריים הנחשפים לסוד משפחתי עתיק לפיו סבו של החתן הוא ממזר ולכן לפי ההלכה היהודית כל צאצאיו פסולי חיתון. גילוי זה מטלטל את יחסי הזוג ואת חיי משפחת החתן ומעלה תהיות ואף התקוממות על הלכות פסולי חיתון. הספר יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת "ידיעות ספרים" וזכה לביקורות חיוביות.
תוכן הספר.
הספר מתחיל באירוסי הזוג יושי ושירי ובתחושות המעורבות של זוגות צעירים בציבור הדתי, מידת ההתאמה, מוכנות הזוג לחתונה ולהתחייבות הכרוכה בה.
לאחר שבפגישתם של יושי עם סב הכלה מתגלה שמשפחתו של יושי ושל שירי מגיעים מאותו הכפר מכריז הסבא כי "לא תהיה חתונה" ומסביר לאחר מכן למשפחתו כי סב החתן הוא ממזר ולכן אסור להם להתחתן על פי ההלכה היהודית.
מרגע זה חייהם של שירי ושל יושי נכנסים לסחרור, שירי מזניחה את עבודתה ויושי שוקע בדיכאון ובמחשבות על ההווה, העתיד ועל ההגיון בהלכה בכלל ובהלכות ממזרות בפרט.
בעוד שירי מתלבטת מה לעשות, יוצא יושי למסע לגילוי האמת ובו מתגלה לו כי אכן אם סבו בגדה בבעלה וכתוצאה מכך נולד בנה, סבו של יושי.