עוד כנער צעיר יצא אולף לארצות הבלטיות, לאחר מכן לדנמרק ומאוחר יותר לאנגליה. על פי משוררי החצר שלו, התקפותיו הימיות היו מוצלחות ובמסגרתן נהרס גשר לונדון, אף על פי שאין לכך כל אישור במקורות האנגלו-סקסיים. ב-1014 שוקמה לונדון והכתר האנגלי הושב לאתלרד השני במקום קנוט.
אולף ראה את יעודו כמאחד של נורווגיה כממלכה אחת, כפי שעשה זאת סב-סבו, האראלד הראשון. בדרכו הבייתה הוא בילה את החורף עם רישאר השני, דוכס נורמנדיה. אזור זה נכבש על ידי הנורמנים בשנת 881. רישאר היה בעצמו נוצרי אדוק והנורמנים המירו את דתם לנצרות עוד קודם לכן. לפני שהמשיך בדרכו, הוטבל אולף בעצמו ברואן.
ב-1015 שב אולף לנורווגיה והכריז על עצמו כמלך, כשהוא משיג את תמיכתם של חמש ממלכות המשנה של האזורים ההרריים של ממלכתו. ב-1016, בקרב נסייר, הוא הביס את סוון הוקונסון, אחד מרוזני לאדה ועד אז השליט למעשה של נורווגיה. הוא ייסד את העיר בורג, שמאוחר יותר נודעה בשם סרפסבורג, ליד מפל סרפספוסן שבמחוז אסטפולד. תוך כמה שנים הוא צבר יותר כוח בהשוואה לקודמיו לכס המלכות.
הוא חיסל את מלכי המשנה בדרום, הכניע את האצולה, תבע את הסוזרניות באיי אורקני וניהל פלישה מוצלחת לדנמרק. הוא כרת על חוזה שלום עם אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה ולזמן מה הוא היה מאורס לבתו של אולוף, הנסיכה אינגגרד, ללא אישורה של אביה.
ב-1019 נשא אולף לאישה את אסטריד, בתו הבלתי חוקית של אולוף, ואחותה-למחצה של ארוסתו לשעבר. בתם, ולפהילד, נישאה ב-1042 לאורדולף, דוכס סקסוניה. מצאצאיהם יצאו מספר רב של בני שושלות מלוכה, ושושלות דוכסים, כולל בית סקסה-קובורג-גותה. הנסיכה מוד מוויילס, בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה אמו של אולף החמישי, מלך נורווגיה, והוא ובנו, האראלד החמישי, מלך נורווגיה הנוכחי, הם לפיכך צאצאיו של אולף השני.
אך הצלחתו של אולף הייתה קצרת ימים. ב-1026 הוא נוצח בקרב הלגה וב-1029, תמכו האצילים הנורווגים, שהיו בלתי שבעי רצון לחלוטין משלטונו, בפלישתו של קנוט הגדול מלך דנמרק. אולף נאלץ לצאת לגלות לרוס של קייב. הוא נשאר זמן מה בשוודיה, במחוז נרקה, שם, על פי האגדה המקומית, הוא הטביל לנצרות רבים מתושבי המקום. ב-1029, טבע הוקון אריקסון, מושל נורווגיה מטעמו של קנוט. אולף ניצל את ההזדמנות כדי לקבל בחזרה את כס המלכות, אך ב-1030 הוא נהרג בקרב סטיקלסטאד, בו הפנו נגדו כמה מנתיניו ממרכז נורווגיה את נשקם.
אף על פי שדעתו של קנוט הייתה מוסחת עקב משימת השליטה על אנגליה, הוא הצליח למשול על נורווגיה במשך חמש שנים לאחר קרב סטיקלסטאד, כשבנו, סוון קנוטסון ואמו של סוון, אלגיפו, שמשו כעוצרי הממלכה. עם זאת, תקופת עוצרותם הייתה בלתי-פופולרית וכאשר בנו הבלתי-חוקי של אולף, מגנוס הראשון, תבע את זכותו על הכתר הנורווגי, אולצו סוון ואלגיפו להימלט מנורווגיה.
המלך המנצר.
באופן מסורתי, נתפס אולף השני כמי שהוביל את תהליך התנצרותה של נורווגיה. עם זאת, רוב חוקרי התקופה מכירים כיום בעובדה שלאולף עצמו היה חלק קטן בתהליך זה. אולף הביא איתו את הבישוף גרימקל, שלזכותו נזקפת העזרה שהוא הגיש לאולף בארגון הכנסייה הנורווגית. בכל אופן, גרימקל היה רק אחד מאנשי חצרו של אולף ומושב הבישוף נוצר רק בשנת 1100 לערך. ככל הנראה לא הנהיגו אולף וגרימקל חוקים כנסייתיים חדשים בנורווגיה, וכאשר אלה הונהגו מאוחר יותר, הם יוחסו בדיעבד לאולף. סביר להניח שאולף לא ניסה להנחיל את הנצרות בחלקיה הפנימיים של נורווגיה, שם היא הייתה נפוצה פחות.
בנוסף הועלו שאלות בנוגע לאמונתו הנוצרית של אולף. נראה שאולף, כמו מלכים סקנדינבים אחרים, עשה שימוש באמונה הנוצרית כדי לחזק את כוחה של המלוכה ולמסד שלטון ריכוזי בנורווגיה. קטעי שירת החצר שהוקדשו לאולף לא מזכירים את הנצרות כלל וכלל ולמעשה היו בהם אזכורים פגניים שתיארו יחסים רומנטיים בכמה מקרים, וזאת בשל העובדה שככל הנראה אולף היה נשוי לכמה נשים.
בספרו "המרת הדת של סקנדינביה", מנסה ההיסטוריון השוודי מאוניברסיטת ייל, אנדרס ווינרות', למצוא את ההיגיון מאחורי הדילמה הזאת באמצעות טענה שהיה "תהליך מתמשך של הטמעה, שבו אימצו הסקנדינבים, באופן יחידני, את האמונה הנוצרית". ווינרות' לא טוען שאולף לא היה נוצרי, אך הוא גורס שלא ניתן להעלות על הדעת שהסקנדינבים המירו את דתם באופן מלא כפי שתואר בהגיוגרפיות וסאגות מאוחרות. אולף עצמו מתואר במקורות מאוחרים כדמות של קדוש שחולל ניסים, תיאור שנועד לתמוך בטענה להמרת דת מהירה של נורווגיה, למרות שאולף, כפי שהוא מצטייר במקורות ההיסטוריים, לא פעל בדרך זו.
הקדשתו.
עד מהרה הפך אולף להיות הקדוש המגן של נורווגיה. הקדשתו התבצעה שנה אחת בלבד לאחר מותו על ידי הבישוף גרימקל. פולחנו של אולף לא רק איחד את הממלכה, אלא גם היה מרכיב חשוב בהפיכתה של נורווגיה לממלכה נוצרית, תהליך שלמענו לחם המלך המנוח ביתר עוז בימי חייו.
עובדת היותו של אולף הקדוש המגן של נורווגיה וחשיבותו בהיסטוריוגרפיה המאוחרת של ימי הביניים ובפולקלור הנורווגי, מקשה להעריך את חשיבותו של אולף כדמות היסטורית. אם לשפוט מקווי המתאר המצומצמים של העובדות ההיסטוריות, נראה, יותר מכל דבר, שהוא היה שליט בלתי מוצלח, שמעמדו היה מבוסס על סוג של ברית עם המלך החזק יותר, קנוט הגדול, שיצא לגלות כאשר הוא טען לכתר בזכות עצמו ושניסיונו לכבוש מחדש את נורווגיה עלה בתוהו.
מתוך כך ניתן להסביר את המעמד שאולף זכה לו לאחר מותו. לתהליך הפיכתו לקדוש קדמו שלושה גורמים: המיתוסים המאוחרים שסבבו סביב תפקידו בהתנצרותה של נורווגיה, מערכות היחסים השושלתיות השונות בקרב המשפחות השולטות והצורך בלגיטימציה שלו בתקופה מאוחרת יותר.
התנצרותה של נורווגיה.
אולף השני ואולף הראשון נחשבים יחדיו באופן מסורתי ככוחות המניעים מאחורי התהליך הסופי של התנצרותה של נורווגיה. עם זאת, הימצאותם של צלבי אבן גדולים ושל סמלים נוצריים אחרים מעידים שלפחות באזורי החוף של נורווגיה הייתה השפעה נוצרית זמן רב לפני תקופתו של אולף, עם יוצא מן הכלל אחד: כל שליטי נורווגיה החל מהוקון הראשון היו נוצריים ויריבו העיקרי של אולף, קנוט הגדול, היה שליט נוצרי לכל דבר ועניין. מה שנראה ברור הוא שאולף עשה מאמצים למסד מבנה ארגוני כנסייתי באופן רחב יותר משהיה קודם לכן, בין השאר על ידי הבאתם של בישופים מאנגליה, נורמנדיה וגרמניה ושהוא ניסה לכפות את הנצרות גם על האזורים הפנימיים, שלהם היה קשר רופף יותר עם שאר חלקי אירופה ושכלכלתם הייתה מבוססת יותר על חקלאות, כך שהנטייה להחזיק בפולחן הפריון הקודם הייתה חזקה יותר בחלקים המערביים של הארץ.
רבים מאמינים שאולף חוקק את החוקים הנוצריים בנורווגיה ב-1024, וזאת בהתבסס על הכתוב על גבי "אבן קולי" (Kulisteinen). את הכתוב על גבי אבן זו קשה, בכל אופן, לפרש ולא ניתן להבין באופן מלא את כל הכתוב עליה. בכל אופן, הקודיפיקציה של הנצרות כדת המדינה מיוחסת לאולף והסידורים החקיקתיים של הכנסייה של נורווגיה קיבלו מעמד חשוב בעיניהם של העם והכמורה, שב-1074 – 1075, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי ניסה לכפות חיי פרישות על הכמרים במערב אירופה, התעלמו ממנה הנורווגים ככלל, שכן לא היה כלל אזכור לפרישות בחקיקה הכנסייתית של אולף. רק ב-1153, לאחר שנורווגיה הפכה לארכיבישופות מטרופוליטנית, מהלך שמחד הפך את הכנסייה הנורווגית לעצמאית יותר בהשוואה למלך נורווגיה, אך מאידך היא הייתה כפופה יותר לאפיפיור, קיבל החוק הקאנוני השפעה בולטת יותר על הכנסייה הנורווגית.
הסופרת הנורווגית, סיגריד אונדסט, ציינה שאולף הוטבל לנצרות ברואן, בירת נורמנדי והציעה שאולף עשה שימוש בכמרים הנורמנים למהלכי המסיונריות שלו. כמרים אלו היו קשורים למורשת הנורדית, שלטו בשפה ויכלו לחלוק את התרבות של העם הנורווגי שאותו היה עליהם לנצר. מאחר שהנורמנים עצמם הגיעו לנורמנדי רק שני דורות קודם לכן, יכלו הכמרים הללו, לפחות במקרים מסוימים, להיות קרובי משפחה רחוקים של חברי קהילותיהם ולפיכך יכלו לשרוד ביתר הצלחה. כתבי היד המועטים ששרדו וספר התפילות המודפס שנמצא בשימוש בנורווגיה, מצביעים על תלות ברורה בסדר התפילות שהיה נהוג בנורמנדי.
חשוב לציין שניסיונותיו של אולף השני לנצר את נורווגיה היו כרוכים בכפייה ובשימוש בכוח, כפי שתואר במחזור העולם ובמקורות נוספים.
שושלת אולף.
מסיבות שנות, בעיקר מותו של קנוט הגדול ב-1035, אך אולי גם חוסר שביעות רצון בקרב האצולה הנורווגית מהשלטון הדני בנורווגיה בשנים שלאחר מותו של אולף, תפסו את השלטון בנורווגיה בנו הבלתי חוקי מפילגשו אלבהילד, מגנוס הראשון, וכתוצאה מכך גם בדנמרק. כנסיות אין ספור בדנמרק הוקדשו לאולף במהלך תקופה זו והסאגות מספקות מידע על מאמצים דומים של מגנוס לקדם את פולחנו של אביו. מצב זה יהפוך לאופייני בממלכות הסקנדיניביות. יש לזכור שבתקופה הפגאנית המלכים הסקנדינבים שאבו את זכותם לכתר מעצם היותם לכאורה צאצאיו של האל הנורדי, אודין, או במקרה של מלכי שוודיה, צאצאיו של האל פרייר. בעידן הנוצרי הלגיטימציה של שושלת המלוכה התבססה על מוצאה ממלך קדוש. לפיכך מלכי נורווגיה קידמו את פולחן אולף הקדוש, מלכי שוודיה קידמו את פולחן, אריק התשיעי ("אריק הקדוש") ומלכי דנמרק קידמו את פולחן קנוט הרביעי ("קנוט הקדוש"), ממש כפי שבאנגליה קידמו המלכים הנורמנים ומלכי בית פלנטג'נט את פולחנו של אדוארד המודה במנזר וסטמינסטר, כנסיית ההכתרה שלהם.
אולף הקדוש.