בה ג'ין הפסיק לכתוב ספרות יפה אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים והקמת הרפובליקה העממית של סין, והתרכז בחיבור כתבי עיון. הפסיק את התכתבותו עם אנרכיסטים מחו"ל ובלי להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסתגל לכללי המשטר החדש והעמיד את קולמוסו לשרותו. בשנת 1953 נבחר לסגן יושב ראש של איגוד הסופרים הסינים ובשנת 1958 נבחר ליושב ראש השלוחה של שאנגחאי של האיגוד. בשנים 1954 ו-1958 נבחר כנציג סצ'ואן לאספה העממית הלאומית. ניהל כמה כתבי עת, ביניהם המגזין "שואו הואו" ("יבול").
ערך כמה מסעות רשמיים בחו"ל: בפולין, ברית המועצות, צפון וייטנאם, צפון קוריאה וביפן.
ב-1955 השתתף במסע הגינוי שאורגן על ידי המפלגה נגד הסופר הו פנג, שנאסר בין השנים 1955–1979.
אחרי שעצר מאו דזה-דונג את ההפשרה שבימי מערכת מאה הפרחים והחליף אותה ב"מסע נגד הימין", גויס גם בה ג'ין לגינויים הפומביים נגד סופרים כמו דינג לינג, אי צ'ינג (אביו של הצייר אי ווייוויי), או פנג שואה פנג שהוגלו לכפרים במנצ'וריה .
בשנים 1958–1962 פורסמו 14 כרכים של יצירותיו (Ba Jin wenji). בהערה לכרך 10 התכחש בה ג'ין לעברו האנרכיסטי.
תקופת המהפכה התרבותית.
בשנות מהפכת התרבות בסין, כמו רבים מהאינטלקטואלים הסינים, נרדף בה ג'ין בתור "אנטי-מהפכן" וסבל מהתנכלויות.
ב-20 ביוני 1968 הועמד בפני סוג של משפט פומבי ובינואר 1970 נשלח לפנגשיאן, על יד שאנגחאי, ל"בית הספר לעסקנים 7 במאי"
לחינוך מחדש. הורשה לצאת משם בספטמבר 1972 אחרי מות אשתו.
אשתו, שיאו שאן, מתה אחרי שנשלל ממנה טיפול רפואי וגורלה היווה טראומה קשה עבור הסופר האלמן.
הכתיבה המקורית נאסרה עליו והוא התמסר לעבודות תרגום. תרגם, בין השאר, מכתבי איוואן טורנייב ואלכסנדר הרצן.
בשנת 1975 הוצעה מועמדותו לפרס נובל.
אחרי מות מאו.
אחרי מות מאו בשנת 1976 והדחת כנופיית הארבעה, בשנת 1977 טוהר שמו ומעמדו הוחזר. נבחר לכמה תפקידים ממלכתיים חשובים, לרבות בתחום הספרות - והיה החל משנת 1981 יושב ראש איגוד הסופרים הסינים. ב-1978 נבחר לחבר בוועד הקבוע של הססיה החמישית של האספה הלאומית של נציגי העם, ובשנת 1983 נבחר לסגן יושב ראש "הוועידה הפוליטית המייעצת של העם הסיני". התאפשר מחדש לנסוע לחו"ל, לצרפת, שווייץ, שוודיה ויפן והתקבל שם במחוות כבוד. צרפת העניקה לו את התואר "מפקד לגיון הכבוד".
בשנים 1978–1986 כתב סדרת 150 מסות "בנוצת הקולמוס (Suixianglu) שבהן שיקף את תקופת המהפכה התרבותית בצורה כנה וכואבת ודרש הקמת מוזיאון של המהפכה התרבותית כאות אזהרה לדורות הבאים. הרהר גם על משטר הפוליטי שהביא אותו להצטרף למערכות נגד עמיתים סופרים.
בה ג'ין המשיך לדבר בשפת האספרנטו ולעודד את קידום הפצתה ובשנות ה-1980 היה לסגן יושב ראש "הליגה הסינית לאספרנטו".
ההוצאה לאור "סאן ליאן" פרסמה בשנת 1988 קובץ כתביו בשפת האספרנטו ותרגומים מאספרנטו לסינית Elektitaj Tradukoj de Bakin
השתתף בכנס לאספרנטו בסטוקהולם בשנת 1980 ובבייג'ינג ב-1986. נבחר לחבר וועד הכבוד של האיגוד העולמי לאספרנטו.
בשנת 1987 התחילה להתפרסם מהדורה של כלל כתביו ב-26 כרכים, האחרון בשנת 1994. ב-1991 "ספר המלים החיות" כלל את כלל כתביו שלאחר המהפכה התרבותית. ב-1997 פורסמו כלל תרגומיו של בה ג'ין.
אחרי סבל ממושך ממחלת פרקינסון, היה לחולה סיעודי קשה ואושפז תקופה ארוכה. נפטר מסרטן בשאנגחאי באוקטובר 2005 בגיל 101. אפר גופתו פוזר מעל ים סין יחד עם אפר גופת אשתו.
יצירותיו.
בה ג'ין כתב רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ומאמרים ומסות. כמו כן עשה תרגומים רבים מאוד.
כלל יצירותיו פורסמו בשנים 1986–1994 ב-26 כרכים (巴金全集 - בה ג'ין צ'ואנג'י). כלל תרגומיו (巴金译文全集 בה ג'ין ייוון קואנג'י) פורסמו ב-10 כרכים (1997)
לקריאה נוספת.
חרכטנחורדל
חרכטנחורדל (בהולנדית: Grachtengordel) הוא אזור הממוקם בחלק המערבי של העיר אמסטרדם, שבהולנד. רבים מהבתים בשכונה נבנו במהלך המאה ה-17. עם זאת, רבים מהמבנים הללו עברו שיקום או שחזור לאורך השנים ועל כן הם מכילים סגנונות ארכיטקטוניים שונים ומגוונים.
באזור חרכטנחורדל נמצאות ארבע התעלות העיקריות של העיר – הסינגל, הרנגרכט, הקייזרסגרכט והפרינסנגרכט.
אזור חרכטנחורדל הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2010.
קישורים חיצוניים.
לאיוש הבשי
לאיוש הבשי (במקור לוי בהונגרית: Hevesi Lajos; הבש, 20 בדצמבר 1843 – וינה, 17 בפברואר 1910) היה עיתונאי, סופר, מבקר אמנות והיסטוריון אמנות יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
לאיוש לוי היה בנם של הרופא היהודי מור (מוריץ) לוי מהעיירה הֶבֶש בת כ-10,000 התושבים בהונגריה ושל אשתו אַדֵל (אַדֶלֶה). הבשי סיים את לימודיו בתיכון בפשט. הוא למד לאחר מכן בווינה פילולוגיה ורפואה ובשנת 1866 הפך לעמית העיתון בשפה הגרמנית "פסטר לויד". בשנת 1868 השתתף בהקמת כתב העת ההיתולי "בורשסם ינקו". הוא השיק, ערך וכתב ברובו בעצמו את כתב העת לנוער Kleine Leute (1874-1871) ("אנשים קטנים"). בשנת 1875 עבר להתגורר בווינה. בשנת 1885 הפך לחבר המערכת ב"פרמנבלאט" בווינה וכתב מאמרים וביקורות על תיאטרון החצר. באותו הזמן עבד גם ב"ברסלאואר צייטונג". הוא הפך לעורך המשותף של הספר "האימפריה האוסטרו-הונגרית במילים ובתמונות".
בשנת 1909 הפך לחבר נספח באגודת קישפלודי. מרבית עבודותיו (סיפורים קצרים, תיאורי מסעות, מחקרים בתחום תולדות האמנות) התפרסמו בגרמנית. הוא כתב גם תיאורי מסעות הומוריסטיים וזכרונות מהחיים האמנותיים. כמבקר וכסופר בתחום האמנות היה לוחם נחוש וחלוץ של המגמות האמנותיות החדשות בתקופתו עד סוף חייו ממש.
ארנה לורשי
ארנה לורשי (בהונגרית: Lorsy Ernő באזורים מחוץ להונגריה נקרא גם בשמות ארנסט לורשי. שמו המלא היה ארנו מוריץ לורשי, לפעמים בטעות נקרא ינה לורשי, אמיל לורשי) (מזסילאש, הונגריה (קודם נקראה סילשבלהאש), 28 בנובמבר 1889 - ניו יורק, ריברסייד דרייב, 13 באוגוסט 1960) היה עיתונאי הונגרי-יהודי, מתרגם ספרות, היסטוריון.
ביוגרפיה.
בתחילה עבד בפסטר לויד ואחר כך היה יועץ משרד החוץ בתקופת ממשלת מיהאי קארואי. תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מזכיר מדיני (סגן שר) של קומיסר העם לחינוך ציבורי. הוא היגר מהונגריה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, עבד בתחום העיתונאות בגלות וערך את זיכרונותיו של מיהאי קארואי. שב להונגריה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך נאלץ שוב להגר, הפעם לצרפת, בשנת 1938 בגלל שינויים בפוליטיקה הפנימית בהונגריה, עליית הימין הקיצוני הפרו נאצי ופרסום החוק היהודי הראשון. הוא נמלט גם מהפלישה הנאצית לצרפת לכיוון לצפון אפריקה, למעשה למרוקו, משם נסע לארצות הברית בשנת 1941. שם נשאר עד יום מותו בשנת 1960. הוא עסק באמריקה בעיתונאות ובתרגום ספרותי.
""הוא היה אחד העיתונאים המשכילים ביותר של המאה ה-20. הוא דיבר אנגלית, צרפתית וגרמנית בצורה כה מושלמת שהוא נחשב לאנגלי בניו יורק, לצרפתי בפריז - ראיתי זאת - ולגרמני בברלין. זיכרונו שמר על כל מה שקרא או שמע. בשנת 1939 בפריז, כשעברתי בוקר אחד ליד הספרייה הלאומית של צרפת, הוא ביקש ממני לחפש משפט מנאומו של אלפונס דה למרטין (21 באוקטובר 1790 - 28 בפברואר 1869), משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית שנאם בשנת 1848 בדיון בנושא ביטחון לאומי. אני אמצא את זה בעמוד אלף ומשהו של כתב העת הפרלמנטרי, למעלה - אמר לי. חזרתי עם המשפט ושאלתי: מתי בפעם האחרונה שהה בספרייה וציין את מספר העמוד? "בשנת 1913," ענה."" ציטוט מפרי עטו של ג'ורג' פאלודי.
קריירה.
עד מלחמת העולם הראשונה (1914-1889).
לורשי נולד למשפחה יהודית, לאביו איזידור (אזור) לורשי, שהיה הרופא של היישוב, ולאמו הרמינה ארנסט. היו לו שתי אחיות. הוא סיים בית ספר יסודי בכפר הולדתו ויצא לארבע השנים הראשונות של בית ספר תיכון לעיר סקסארד ומשם המשיך לבודפשט לארבע השנים האחרונות של הגימנסיה. הוא למד בתיכון המלכותי ההונגרי ברובע 7 (הגימנסיה אימרה מדאץ' הוא אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים של בודפשט והוא בית הספר העל יסודי העתיק בעיר הבירה). הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1907 עם תוצאות מצטיינות ואף עבר בחינה נוספת ביוונית. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בנוסף לברלין הוא למד בפריז ובבודפשט באוניברסיטת אטווש לוראנד בלשנות, היסטוריה, פילוסופיה ומדעים והצטרף לחוג גלילאו כסטודנט באוניברסיטה. בשנת 1911 השיג את הדוקטורט שלו בפילוסופיה sub auspiciis regis. הוא דיבר, כתב וקרא יוונית מושלמת, לטינית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, ולמד ערבית במהלך הגירתו דרך צפון אפריקה בשנת 1941. אופייני לאוריינותו שכבר באוקטובר 1910 (בגיל 20) ג'רג' לוקאץ' הזכיר אותו כ"פילולוג משכיל" במכתבו ללאו פופר היהודי-הונגרי שהיה מומחה לתולדות האומנות.
בשנת 1910 פרסם לורשי מאמר בכתב העת רנסאנס. משנת 1912 עד 1919 היה מבקר התיאטרון ואחר כך עורך דסק החוץ של פסטר לויד, ובמשך שנים רבות היה חבר מערכת בכיר ואחד הכותבים המובילים בעיתון. במהלך תקופה זו התוודע לטיבור דרי, והתיידד עם אנדרה אדי, קארינתי, בלה באלאז', דז'ה קוסטולאני, גיולה קרודי ומילאן פושט.
ממלחמת העולם הראשונה ועד ההגירה הראשונה (1919-1914).