האמנות של ימים עברו, שהייתה חלק בלתי נפרד מהדת, עסקה בציור דמות האלים ובפיסול לצורכי פולחן וכו'.
פגניזם ומיניות
אצל העמים האליליים לא הייתה הגבלה חמורה על המיניות; למעשה, יחסי מין היו חלק אינטגרלי מדתם. צורת הפולחן כללה בתוכה מימזיס, ובמקדשיהם היו מחקים את מעשי האלים. דבר זה התבטא בשומר ובבבל בקיום יחסי מין פולחניים כחיקוי לזיווגם של דומוזי ואיננא, ולצרכים דתיים כגון אלו הוחזקו במקדשים קדשים וקדשות – 'כוהנות אהבה', מעין זונות לצרכים פולחניים.
הזנות הפולחנית הייתה נהוגה גם במקדשי אלילים כנעניים כמו אשרה, ששליחה במיתולוגיה הכנענית נקרא קדש-אמרר
בתראקיה אשר בסמוך ליוון נעשו אורגיות המוניות על ידי נשים (בכחנליות) שהתהלכו ביערות כשלגופן עורות בעלי חיים לכבודו של דיוניסוס. כמו כן כלל הפולחן נישואין בין כוהנים לכוהנות, פולחן הנקרא "חתונה קדושה".
במקומות שונים היו גברים מהעדה מאוננים על האדמה – טקס דתי האמור לעורר באלים רצון להפרות את האדמה כשם שאלו הפרו אותה בזרעם.
בפילוסופיה היוונית.
הדת ביוון העתיקה הייתה אלילית לחלוטין. אלי יוון זהים לאלים של שאר העמים הקדומים. יש להם דמות וצורה, הם מונעים על ידי היפעלויות נפשיות, יש להם ביוגרפיה ולעיתים הם גם מתים.
מתוך האמונות המיתולוגיות צמחה ביוון, בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס, הפילוסופיה היוונית. ככל הנראה, גם הפילוסופים היווניים האמינו באלים הלאומיים של עמם, אך במהלך התפתחות מחשבתם החלו ההוגים לחפש עיקרון יסודי הנמצא בתשתית היקום, עקרון שלא זוהה עם אחד האלים.
בראשית הפילוסופיה, בהשפעת החשיבה המיתית, היה היסוד שעליו הצביעו הפילוסופים משהו חומרי. תאלס סבר שהיקום נברא מתוך מים. הפילוסופים הקדם-אלאטים סברו שהעולם נברא מחומר קדמון וחוזר אליו בתהליך של הוויה וכיליון. פרמנידס ותלמידו זנון מאלאה, ובעקבותיהם כל האסכולה האלאטית, אחזו בדעה פנתאיסטית לפיה העולם קדום ונצחי, אך בכל זאת הם האמינו שהכול גשמי.
הראשון שטען שהעקרונות המונחים בבסיס הבריאה הם מופשטים ואינם ישויות חומריות היה פיתגורס מהאי סאמוס. אף על פי שהיה פגני בדתו, פיתגורס האמין שמאחורי התופעות נמצא המספר, או היחס המספרי הבלתי נראה. הוא הראשית, הוא איננו גשמי והוא שרוי בתוך כל הדברים כפי שהאל נמצא בתוך הכהן של דיוניסוס. יש זהות בין האחד לאחר – הכהן עם האל, המספר עם התופעה.
בהגותו של הרקליטוס אנו מתוודעים אל הלוגוס – העיקרון המופשט של העולם. לוגוס ביוונית מורה על כמה דברים: דיבור או כתב, מחשבה, דעה, נימוק הגיוני, יחס מתמטי. הרקליטוס חידש משמעות חדשה למושג המוכר, והפך את הלוגוס לישות-על מופשטת שאחראית להיווצרות היקום וניהולו והיא גם הביטוי לסדר בו.
קסנופנס מתח ביקורת על אמונות בני דורו, אשר ייחסו לאלים תכונות אנושיות או דמות אנושית. ידועה אמרתו "לו לשוורים ולסוסים היו אלים, הם היו יוצרים את אליהם בדמות סוסים ובדמות שוורים". הוא נחשב למבשר המונותאיזם שאינו תלוי בדת.
בכתבי הפילוסוף היווני אפלטון מופיע האל (דמיורגוס (יוונית: אומן) כישות מופשטת ותבונית. כנראה היה זה פיתוח דעותיהם של פיתגורס והירקליטוס אשר חיו לפניו.
הדמיורגוס בורא את העולם החומרי כשהוא נעזר באידאות – המושגים המופשטים אשר הם המהות האמיתית של הדברים מעבר להתגלמותם הקונקרטית. תורת האידאות של אפלטון היא ככל הנראה פיתוח של תורת המספר הפיתגורית. המספר המופשט של פיתגורס הפך במשנת אפלטון לכלל המכנים המשותפים של המושגים האנושיים אשר הם מהותם הפנימית של הדברים והם מצויים מחוץ למרחב ולזמן.
תלמידו המובהק של אפלטון, אריסטו, יצר שיטה מטאפיזית ענפה שלפיה לכל דבר ביקום יש סיבה, מניע שגרם לה, עד שמגיעים אל הסיבה הראשונה לה אין סיבה קודמת, סיבה זאת היא המניע הבלתי מונע. לפי אריסטו, הסיבה הראשונה היא שכל החושב את עצמו אשר נמצא בראש שרשרת המציאות בשלווה מוחלטת. המניע הבלתי מונע של אריסטו מזכיר מאוד את הלוגוס של הרקליטוס.
בפילוסופיה הנאופלאטוניסטית, שהתפתחה מההשקפה האפלטונית, הדגישו רבות את שלילת הגשמות של האל ואת חוסר יכולת האדם לדעת משהו חיובי עליו.
הדמות המרכזית באסכולה זאת הוא פלוטינוס. לפי פלוטינוס האל הוא אחד, מופשט, קדמון וטרנסצנדנטי לחלוטין. אין לו תכונות, אינו ניתן לחלוקה ואין בו ריבוי. אפילו מחשבה או רצון אי אפשר לייחס לו – אם הוא חושב, אז יש הבחנה בינו למחשבתו. אם הוא רוצה, זה מייחס לו חיסרון. האחד המוחלט אם כן איננו ניתן להכרה כלל. יחד עם זאת, ביקשו הוגים נאו פלטונים להסביר כיצד נוצר הגשמי מן הרוחני בדרך של האצלה או השתלשלות מתוכו של הרוחני עצמו, ולא כבריאה חיצונית 'יש מאין' של הגשמי. לפי תאוריה זו, הגשמי בנוי מן הרוחני עצמו.
שלילת הגשמות ביהדות.
תפיסת האלוהות במקרא.
תורת משה נוצרה בסביבתם של העמים האליליים, ומאבקהּ באמונותיהם תופס בה חלק עיקרי. השאלה הנוגעת לערך זה היא האם מלחמה זאת מכוונת רק נגד האמונה בריבוי אלים אך אין עניינה מלחמה ברעיון של אל גשמי, או שמא שלילת הגשמות היא פן מרכזי בתורת ישראל הקדומה.
פסוקים רבים בתנ"ך מורים על כך שלאל יש דמות ותכונות אנושיות:
פסוקים אחרים שוללים את הגשמות מהאל ומורים על כך שהאל שונה שוני מהותי מכל דבר שעליו יכולים בני האדם לחשוב:
את הסתירות בין הפסוקים ניסו תאולוגים ומלומדים בכל הדורות להסביר.
תרגומי המקרא היהודיים הקדומים, ובפרט תרגום אונקלוס פירשו את הפסוקים בצורה המרחיקה הגשמה, אולם לא ברורה תפיסתם המדויקת, ויש מקרים בהם הם מתרגמים את הפסוקים מילולית, גם כאשר הם נשמעים כהגשמה, וכן מתרגמים מילולית פסוקים לגבי רגשות המיוחסים לאל, לגבי תרגום אונקלוס טען הרמב"ם כי ייתכן ובמספר מקומות נוסחו שובש, וכל עוד ולא יהיה לנו את האוטוגרף של אונקלוס עצמו, לא ניתן יהיה לדון באותם המקומות.
לגבי הבנתם של חז"ל את התאולוגיה של התנ"ך (וממילא - שלהם, מתוקף מחויבותם אליו), ניטשת מחלוקת מחקרית, הדעה המקובלת ביהדות (עכ"פ מאז הרמב"ם) היא כי הם שללו את ההגשמה. (וראה להלן).
בקרב יהדות אשכנז הקדומה שררו ככל הנראה תפיסות מגשימות של האל, שהלכו ונעלמו לאחר הפולמוס על כתבי הרמב"ם. יש המזהים את ר' משה תקו ור' שלמה מן ההר כאותם שתפסו תפיסה מגשימה של האל. אולם הרב מנחם מנדל כשר סתר זיהוי זה.
הפילוסופים היהודים בימי הבניים שללו מהמקרא כל הגשמה או האנשה של האל, וחלקם גם שלל את היכולת ליחס לו כל תואר חיובי, ואף טען כי יחוס גוף גשמי לאל מהווה כפירה. (ראה להלן)
האמונה שלאל יש רגשות איננה סותרת את ההנחה שיש לשלול גשמות מהאל. בדעה זאת החזיק רבי חסדאי קרשקש שהאמין שהאל משולל דמות וצורה, אך ניתן לייחס לו רגשות כמו אהבה לעמו, וניתן לרצותו על ידי מעשים שראויים בעיניו. למרות זאת, דעה זאת בעייתית מבחינת התארים שניתן ליחס לאל ויש בה בכל זאת האנשה.
גם המלומד היהודי ברוך שפינוזה כתב שלאחר עיון מתמשך בתורה הוא הגיע למסקנה שמשה אכן האמין באל אחד ויחיד, מופשט וללא דמות, אך הוא האמין שלאל יש היפעלויות כמו כעס ושמחה, קנאה ואכזבה.
היו שסברו שהעברים בראשית אמונתם האמינו באלים רבים אלא שחשבו שהאל שלהם הוא ראש האלים או החזק ביניהם. חוקרים אחרים אחזו בדעה שהעברים הקדומים האמינו באל אחד ויחיד, קדום וכל-יכול, אך הם לא שללו ממנו את הגשמות. במחשבתם לאל הייתה דמות של אדם, או האדם נוצר בדמותו של האל. כך ניתן להסיק מהפסוק "כי בצלם אלהים עשה את האדם", ומהתיאורים של האל כפי שהם מופיעים בחזון הנביאים: ישעיהו (), ירמיהו (), ויחזקאל ().
לפי ביקורת המקרא, את התנ"ך ערך אדם, או מספר אנשים, בתקופה מאוחרת מזמן כתיבת הסיפורים עצמם. אותו אדם לקח כמה תעודות שהוחזקו כקדושות בקרב העם ואיחדם לכלל ספר אחד. בניתוח פילולוגי ניסו חוקרי המקרא להפריד את הספר שהושלם למרכיביו הראשונים כדי לבחון את הדעות של הכיתות השונות שיצרוהו בנפרד. מסקנתם הייתה שהסתירות בדבר גשמותו או מופשטותו של האל בפסוקי התנ"ך נובעת מתפיסת אלוהות שונה בין כותבי התעודות המקוריות. לדידם, היו כאלו שהאמינו שהאל גשמי ובדמות אדם, וכאלו שהאמינו שלאל אין דמות והוא נשגב מכל תפיסה. בצירוף התעודות נתערבבו התפיסות וזה יצר את התאולוגיה שפותחה על ידי הוגי הדורות הבאים.
ניתן להבין את היחס אל ההגשמה במקרא תוך כדי השוואתו למיתוסים הנפוצים בסביבתו בזמן היווצרותו. בפסוקים רבים ישנה הצהרה מפורשת נגד האלילות וההגשמה, אך בעיון מעמיק מוצאים פסוקים נוספים הטומנים בחובם את המלחמה באלילות ובהגשמת האל. לפנינו מספר דוגמאות:
התורה פותחת במשפט, שהוא אחד המשפטים המפורסמים ביותר בכל הדורות, שמוסר כביכול תיאור על בריאת העולם: .
כשמשווים את הפסוק הראשון בתורה למיתולוגיה הכנענית רואים שהפסוק בא לתת מענה לאמונת הכנענים האליליים ששכנו בקרבת כותבי התנ"ך.
על פי המיתולוגיה של עמי כנען נשא אל, שהוא אל השמים, את אשרה, אלת האדמה, והם שהולידו את שאר האלים, אלו מהווים את כלל כוחות הטבע. הפסוק בבראשית מציין שאלוהי ישראל נמצא מעל הטבע, הוא זה שיצר את השמים וכל צבאם, את הארץ וכל אשר בה. נמצא שכבר הפסוק הפותח את התורה מעיד על כך שהרעיון המונותאיסטי נלחם בדעה שהאל הוא יש פיזיקלי ומורה שהאל טרנסצנדנטי ונבדל מעולם הטבע.
כאמור, סיפור הבריאה במיתולוגיה הבבלית, מתואר כתוצאה של מאבק בין אלים שונים. כשמספר אלים זוממים להרוג את תיאמת, אלת המים המלוחים, אך מפסידים במערכה נגדה, הם פונים אל מרדוך האל החזק, וזה מביס את תיאמת ומחלקי גופתה בורא את היקום. מרדוך מבדיל בין חלק גופה העליון של תיאמת וממנו בורא את השמים ומחלק גופה התחתון הוא בורא את הארץ.