בדרך כלל ממליצים ללומדי השפה לשנן את תוויות היידוע שמתאימות לכל שם עצם, לאור העובדה שמידיעת התווית הנכונה ניתן לדעת את המין הדקדוקי. עם זאת, בעזרת הצורה או המשמעות של שם העצם (במיוחד בעזרת הסופיות) ניתן לזהות את המין הנכון של כ־80% מהשמות בשפה הגרמנית. לדוגמה, שמות המסתיימים בסופיות heit, -keit, -ung, -tät, או schaft- הם תמיד ממין נקבה. שמות המסתיימים ב־ich-, ב־ig-, או ב־ing- הם כמעט תמיד זכריים. כאמור, שמות המסתיימים ב־lein- או ב־chen- הם נייטרליים. שמות עצם רבים המתחילים ב-Ge ומסתיימים ב־e-, וכן שמות עצם רבים המסתיימים ב־nis, ב־-tum- או ב־sal-, הם ממין נייטרלי. שם עצם שהסיומת שלו היא e- סביר שיהיה ממין נקבה; לעומת זאת, כאשר שם העצם הזה מתאר בני אדם או מספר מועט של בעלי חיים, הוא יהיה ממין זכר: die Katze ("חתול"), die Blume ("פרח") ו־die Liebe ("אהבה") הם כולם נקביים, לעומת der Bote ("שליח"), der Junge ("נער") ו־der Knabe ("ילד") הזכריים. מספר מועט של שמות עצם המסתיימים ב־e- הם נייטרליים, כגון das Ende ("סוף"). באופן דומה, שמות המסתיימים ב־er- סביר שיהיו זכריים (der Teller, der Stecker, der Computer); מצד שני יש גם כמה יוצאי דופן: das Messer ("סכין") ו־das Wasser ("מים") הם נייטרליים, בעוד die Mutter ("אמא") ו־die Butter ("חמאה") הם נקביים.
צורת הרבים.
בשפה הגרמנית ישנן מספר דרכים שבאמצעותן ניתן ליצור את צורת הרבים. אדם הלומד את השפה כשפה זרה חייב לשנן את צורת הרבים בנוסף לכל שם עצם שהוא לומד: אף על פי ששמות עצם רבים ממין נקבה מאפשרים דרך יצירה סדירה יחסית של צורת הרבים, רבים משמות העצם במין זכר ובמין נייטרלי אינם מאפשרים זאת. לדוגמה, את חלק מצורות הרבים יוצרים עם הוספת סיומת "n", חלק עם "en", חלק עם אומלאוט ו־"e", אחרים נשארים בלא שינוי (זהים גם ביחיד וגם ברבים) וחלק מוסיפים "er" או "er" ואומלאוט. הרבה מן המילים השאולות, כמו גם כמה מילים שייחודיות לניבים מסוימים או מילים ששייכות למשלב הדיבורי, מוסיפות לצורת היחיד סיומת "s" (למשל: das Restaurant הופך ל־die Restaurants ברבים). כמה סיומות זרות, כגון הסיומת הלטינית um-, מושמטות לפני הוספת סיומת הרבים (das Zentrum הופך ל־die Zentren). ישנו מספר מועט של מילים שאולות שמשנות את מיקום ההברה המוטעמת בצורת הרבים (der Muslim לעומת die Muslime ברבים).
כמו כן, למספר מילים שהן לא מילים שאולות יש צורת רבים מיוחדת במשלב הדיבורי או בניבים מסיומים. למשל, בצורת הרבים "Stöcker" ("ענפים") משתמשים לעיתים קרובות בצפון גרמניה, ואילו צורת הריבוי הסטנדרטית היא "Stöcke".
אף על פי שבגרמנית העתיקה השתמשו בסיומות רבים שהיו שונות בכל מין דקדוקי, אין זה המצב עוד בגרמנית של ימינו. מבחינת התנהגותם הדקדוקית של התוויות ותוארי השם לצד צורת הרבים, כמעט ניתן לומר שהיא מתנהלת בתור מין רביעי. בספרי לימוד ומאמרים העוסקים בנושא, בדרך כלל מציינים את סיומות התוויות או תוארי השם במקום שבו היו מציינים את אלה שהיו מתאימים למין הרביעי (לו היה קיים). מה שעולה מכך איננו נכון במלוא מובן המילה, אבל עדיין מהווה גישה מועילה (ברוב המקרים) לאלה שלומדים את השפה.
יחסות.
כללי.
בשונה מן השפה האנגלית, שאיבדה כמעט את כל צורות הנטייה של שמות העצם והתארים, השפה הגרמנית מטה שמות עצם, תארים, תוויות וכינויי גוף על פי ארבע יחסות שונות. היחסות השונות הן יחסת הנושא (Nominativ, Werfall, 1. Fall), יחסת הקניין או הקִרבה (Genitiv, Wes[sen]fall, 2. Fall), יחסת הנתינה (Dativ, Wemfall, 3. Fall) ויחסת המושא הישיר (Akkusativ, Wenfall, 4. Fall). היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה בתפקיד הדקדוקי שלו בתוך המשפט.
הערה: בגרמנית המוקדמת יותר (של המאות ה־17–19) היו למילים ממקור לטיני גם צורה ביחסת הפּנייה (vocative) וביחסת האבלאטיב (ablative), ולכמה מילים עדיין יש צורה מיוחדת ביחסת הפּנייה (למשל: Jesus לעומת Jesu או Jesus ביחסת הפנייה ו־Christus לעומת Christe או Christus).
עוד דוגמה היא משפט היתולי משהו המשתמש רק בשם עצם אחד:
הדוגמה הזאת מראה כיצד משתמשים ביחסות בגרמנית (ובכל שפה אחרת עם יחסות). הדבר שונה מאוד ממה שקורה בשפה האנגלית, שבה יש יותר חשיבות לסדר המילים במשפט. בגרמנית, מפני שתפקודו של שם העצם במשפט לא מסומן על ידי מיקומו אלא על ידי התוויות המוטות – ובמקרה של יחסת הקניין או הנתינה גם על ידי סיומות המוספות לו – המשפט הזה יכול להיות גם:
אף על פי שכמה מהם נשמעים מוזרים בגרמנית של ימינו, הם נחשבים נכונים מבחינה דקדוקית (ואף אלה הנחשבים יוצאי־דופן או מוזרים הם אלה שניתן למצוא בשירה בתדירות יותר גבוהה).
בניגוד לשפות אחרות כמו לטינית, השפה הגרמנית מביעה יחסות בעיקר דרך הטיית התווית שמתאימה לשם, ולא דרך הטיית השם עצמו, אם כי גם את המספר הדקדוקי (יחיד או רבים) היא מסמנת באמצעות הטיית השם (der Tisch, die Tische). יוצאי־דופן אחרים של זה הם הצורות של יחסת הקניין והנתינה ביחיד ושל יחסת הנתינה ברבים. בכל זאת, ניתן לומר שהעברת המידע על היחסות מהשמות אל התוויות שימרה את מערכת היחסות הגרמנית במהלך התפתחותה של השפה מגרמנית עילית עתיקה לגרמנית עכשווית.
יחסת הקניין (או השייכות).
כיום, השימוש ביחסת הקניין הוא נדיר יחסית בשפה הדבורה, שכן דוברי השפה משתמשים ביחסת הנתינה כתחליף לה בשיחות רגילות. עם זאת, השימוש בה עדיין נשאר מחייב בכל דבר שאיננו בעל צביון דיבורי ברור, והוא מהווה חלק חשוב מה־Bildungssprache (שפת החינוך). לעיתים קרובות, תוכניות טלוויזיה וסרטים כוללים שילוב של שניהם, תלוי ברמת הרשמיות של מה שמשודר. התחליף הזה יותר נפוץ בניבים הדרום גרמניים מאשר בצפוניים, ואף על פי שהשימוש בו הפך לנפוץ יותר במקרים שבהם בדרך כלל היו נדרשים להשתמש ביחסת הקניין, גרמנים רבים יודעים להשתמש בַיחסה ובאופן כללי אכן משתמשים בה. במיוחד בקרב הגרמנים המשכילים, הדבר נחשב כמבוכה קטנה אם מישהו משתמש ביחסת הנתינה בצורה לא נכונה. מכאן גם שאין זה מומלץ להימנע מלמידת הַיחסה: אף על פי ששכיחותה ירדה בהדרגה במהלך 600 השנים האחרונות, היא עדיין לא נכחדה לגמרי מהשפה הגרמנית. התפתחותה ההיסטורית של ה־Standardsprache (השפה הרשמית או התקנית) החזירה במידת־מה את השימוש ביחסת הקניין לשפה, ולא רק בשפה הכתובה. לדוגמה, בקושי משתמשים בה בשפה הדבורה כדי להביע קשר של שייכות (למשל, das Auto meines Vaters – "המכונית של אבא שלי" – יישמע משונה בשפה הדבורה לכמה גרמנים), אבל השימוש ביחסה להבעת היותו של דבר־מה חלק ממשהו הוא די נפוץ (למשל, einer der Besten – "אחד מהטובים ביותר").
יחסת הנתינה.
ביחסת הנתינה משתמשים גם כשצריכה לבוא השלמה מוצרכת לפועל (בדומה למה שקורה בעברית: הבחין ב־, האמין ל־, השלים עם, אכל את). המשפט "Ich gebe meinem Sohn("e") einen Hund" ("אני נותן לבן שלי כלב") מורכב מנושא ("ich"), פועל ("gebe"), מושא עקיף ("(meinem Sohn(e") ומושא ישיר ("einen Hund"). המושא העקיף, "(meinem Sohn(e", עונה על השאלה "אל מי?" ומכאן גם לוקח את הסיומת m- הזכרית ביחסת הנתינה.
בנוסף לכך, היחסה מתמקדת במיקום של דברים (ראו את החלק על מילות יחס להלן). בשפה הגרמנית יש חשיבות רבה להבדל בין מיקום ותנועה. בשביל תנועה משתמשים במושא הישיר ובשביל מיקום ביחסת הנתינה. דוגמה המראה זאת היא הפועל hängen, שכשמלווה אותו המושא הישיר משמעותו "לתלות על" (כמו במשפט "אני תולה את התמונה על הקיר"), ואילו שכשמלווה אותו יחסת הנתינה הוא מראה מיקום (כמו במשפט "התמונה תלויה על הקיר").
יחסות לאחר מילות יחס.
היחסה שבה יופיע שם עצם מסוים תלויה במילת היחס שמופיעה לפניו. לדוגמה, לאחר מילת היחס für תופיע יחסת המושא הישיר, לאחר mit יחסת הנתינה ולאחר außerhalb יחסת הקניין, ולאחר wie תבוא יחסת הנושא.
צירופים שמניים.
הצירופים השמניים בשפה הגרמנית בדרך כלל מורכבים מהחלקים הבאים (בסדר הזה):
תווית, מספר (מונה או סודר), תואר השם, שם עצם, לוואי קנייני, מיקום, משפט זיקה, כינוי גוף חוזר
רוב המשפטים בגרמנית אינם כל־כך מסובכים: תואר השם, המספרים, הלוואי הקנייני, המיקומים, משפטי הזיקה והמדגישים תמיד נתונים לבחירה.
צירוף שמני מכיל לפחות מספר מונה אחד, תואר וכינוי גוף או שם עצם. כמו כן, הוא תמיד מכיל תווית כלשהי, אלא אם מדובר בשם עצם בלתי־מיודע ברבים או שם עצם שמתייחס לכמות בלתי־ספירה.
אם שם העצם הוא בלתי־ספיר, אין להשתמש בתווית, שכן הדבר היה משנה את המשמעות של המשפט:
ניתן להתייחס לצירופים השמניים כאל יחידות נפרדות. יש להם יחסה, מספר ומין דקדוקי. היחסה והמספר תלויים בהקשר, והמין הדקדוקי תלוי בשם העצם המרכזי.
לוואי קנייני.
צירופים שמניים יכולים להכיל לוואים קנייניים, לדוגמה כדי להביע שייכות. את הלוואים הללו ניתן להחשיב בתור צירוף שמני אחר ביחסת הקניין שיכול להצטרף לצירופים שמניים אחרים.
(לצירוף ביחסת הקניין יש צירוף אחר ביחסת הקניין). דבר זה איננו שגרתי בגרמנית מודרנית. "Die Hütte des Stammeshäuptlings" הוא הצורה המועדפת.
מיקום.
צירוף שמני יכול להכיל "צירוף מיקום" (ניתן לראות בו צירוף שמני אחר עם מילת יחס).
פסוקיות לוואי מוארכות.
השפה הגרמנית מרשה להשתמש בלוואים ארוכים של שמות עצם. לדוגמה:
"Der während des Bürgerkrieges amtierende Premierminister" (מילולית: הבמשך-מלחמת האזרחים-ממונֶה ראש ממשלה), בעל תפקיד ראש המשלה במהלך מלחמת האזרחים.
אלה הם מאפיין של הגרמנית הכתובה (ובמיוחד של השפה הגבוהה).