אנדרטה ובה זנב הפנטום שהטיסו רום ואיכר הוקמה לזכרם בצומת אחיהוד שבגליל, על כביש עכו־צפת בכניסה לאזור תעשייה בר־לב.
הטייסת במלחמת לבנון.
הטייסת ביצעה מאות גיחות בזמן מלחמת לבנון הראשונה והשתתפה בהשמדת סוללות הטק"א SA-6, SA-8 הסוריות בבקאע בלבנון.
נפילת רון ארד בשבי.
בשנות ה־80 פעלה הטייסת מבסיס רמת דוד והשתתפה במלחמת לבנון הראשונה וגיחות רבות אחריה. באחת מגיחות התקיפה בלבנון, שנערכה ב־16 באוקטובר 1986, נאלצו שני אנשי הצוות לנטוש את מטוס הפנטום, מספר זנב 306, שהטיסו עקב תקלה טכנית. הטייס חולץ בשלום, אך הנווט, סרן רון ארד נפל בשבי ארגון אמל השיעי.
מעבר לחצרים וסגירת הטייסת.
ב־4 ביוני 1991 עברה הטייסת לבסיס חצרים, וב־1 במרץ 1994 נסגרה רשמית.
פתיחה מחדש כטייסת F-15I.
ב־9 במאי 1996 החליט מפקד חיל האוויר, האלוף הרצל בודינגר, כי מטוסי ה־F-15I ("רעם") החדשים שצפויים להגיע לישראל בתחילת 1998 יקלטו בטייסת 69. בקיץ 1997 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חצרים לקראת הגעת המטוסים. מפקדה הראשון בעידן ה"רעם" היה סא"ל דרור בן דוד. ב־19 בינואר 1998 קלטה הטייסת את שני המטוסים הראשונים. המטוסים החדשים התקבלו בבסיס בטקס חגיגי במעמד שר הביטחון יצחק מרדכי, הרמטכ"ל רא"ל אמנון ליפקין-שחק, מפקד חיל האוויר האלוף איתן בן-אליהו, נציג חיל האוויר האמריקאי, מייג'ור-ג'נרל קלינטון הורן, ומפקד הבסיס תא"ל עמוס ידלין. כ-3,000 איש הגיעו לבסיס כדי לצפות בנחיתתם של המטוסים החדשים וביניהם רבים מוותיקי טייסת 69 ומשפחות חללי הטייסת. המטוסים, שהוטסו על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני, הגיעו לישראל בטיסה שארכה 14 שעות. בדרכם לישראל טסו המטוסים טיסה ישירה לבריטניה שבמהלכה תידלקו באוויר חמש פעמים. משם דרך איטליה, המשיכו לישראל. לפני נחיתתם ביצעו המטוסים החדשים יעף מעל הצופים בליווי שני מטוסי F-15 איגל ("בז") ושני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס").
הגיחה המבצעית הראשונה של ה־F-15I הייתה ב־19 בינואר 1999, במשימת תקיפת מטרות מחבלים בדרום לבנון, שביצעו זוג מטוסי F-15I באמצעות נשק מונחה.
ב־2007 השתתפו 4 מטוסי F-15I של הטייסת בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה, בה הושמד כור גרעיני סורי בשלבי בנייה.
ב־2018 הוענק לטייסת אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על הפעלת מטוסי F-15I רעם, שלפי דיווחים זרים היו מעורבים בתקיפות של ישראל נגד איראן בסוריה (ובפרט תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018), תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה (אפריל 2018) ומבצע בית הקלפים).
סמל הטייסת.
סמלה המקורי של הטייסת עוצב על ידי רס"ן ג'רי ווינשטיין, מטילן מאנשי מח"ל מארצות הברית ששימש גם כגרפיקאי. הסמל כלל פצצה, שסימלה את משימות ההפצצה, זנב דג צהוב שסימל להבות כתוצאה מההפצצה ופטיש שסימל את כתישת המטרות.
לאחר שהטייסת נפתחה מחדש, הותאם הסמל למטוסים החדשים, הקורנסים. את הסמל החדש עיצב דוד דה מאיו, מקלען אוויר וצלם אוויר מתקופת ה"מבצרים המעופפים". בסמל מצויר מטוס הפנטום במבט עילי, כשמשני צדדיו אזכור סמלי למספר הטייסת הנראה ממבט ראשון כשתי הלהבות הצהובות המופיעות בסמל המקורי.
טייסת הפטישים היא הטייסת היחידה שמספרה פחות ממאה.
טייסת הפטישים
ניקולא פוסן
ניקולא פּוּסָן (בצרפתית: Nicolas Poussin; 15 ביוני 1594 – 19 בנובמבר 1665) היה צייר צרפתי שפעל בעיקר ברומא ונחשב כאחד מגדולי האמנים של תקופת הבארוק.
קורות חייו.
פוסן נולד בסביבתה הכפרית של העיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי, לאב שהיה חייל בצבאו של אנרי הרביעי מלך צרפת. מאז ימי ילדותו אהב את השדות ואת היערות, והחל לערוך רישומים בעיפרון. קנטן וארן, שהיה צייר מקומי, הגיע ללז אנדלי כדי לקשט את הכנסייה, ופוסן הצעיר הפך לתלמידו. אחרי שוארן עזב, ברח פוסן מביתו, והגיע לפריז כדי ללמוד אמנות. בפריז חי חיי דלות אך העריץ את התחריטים שהיו העתקים של יצירות אמני הרנסאנס האיטלקיים. כדי להתפרנס למחייתו צייר תמונות אחדות עבור הצייר פיליפ דה שאמפן, שעסק בדקורציה של ארמון לוקסמבורג בפריז. ב-1622 פגש בג'ובאני באטיסטה מאריני האיטלקי, (משורר החצר של מארי דה מדיצ'י), שהזמין ממנו 15 איורים, מרביתם עבור מהדורה של המטמורפוזות של אובידיוס.
ב-1623 חזר מאריני לרומא והזמין את פוסן להגיע לשם בעקבותיו. עם הגעתו של פוסן בשנת 1624 לרומא, המליץ מאריני עליו בפני הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור אורבנוס השמיני, שהיה אספן ופטרון אמנות ידוע. הקרדינל ברבריני הזמין מפוסן שני ציורים: "חורבן בית המקדש השני ובזיזתו על יד הרומאים" (1625-1626) ו"מות גרמאניקוס". שני הציורים האלה נשלחו זמן לא רב אחר כך לצרפת, כמתנה לקרדינל רישלייה, האיש החזק בחצרו של לואי השלושה עשר, דבר שפרסם את שמו של פוסן בבית המלוכה הצרפתי. אולם, לאחר מותו הפתאומי של מאריני, פוסן, שסבל מחוסר אמצעים, חלה ומצא מקום מקלט בביתו של אופה עוגות צרפתי, שאת בתו אנה מריה נשא ב-1629 לאישה. בינתיים למד אופטיקה, גאומטריה ופרספקטיבה, ונעשה חבר בחוג של אמנים שהתנגדו לסגנון הבארוק של תקופתם, והציבו לעצמם כמטרה להתחקות אחרי האמנות העתיקה של יוון ורומא. ב-1628 רכש פטרונים חדשים וצייר את "ניצחונה של פלורה" עבור הקרדינל אומודיאו. בשנת 1638 לערך צייר את מה שנחשב בעיניי רבים כיצירת המופת הגדולה שלו, "גם בארקאדיה אני".
ב-1640 נתבקש פוסן על ידי המלך לואי השלושה עשר והקרדינל רישלייה לשוב לפריז כדי לפקח על הקישוטים שנעשו בארמון הלובר. הוא זכה בכבוד וקיבל מן המלך קיצבה שנתית, אך נתקל בקנאה מצדם של אמני פריז. הוא צייר עבור רישלייה תמונות אחדות וחזר לרומא ב-1643. הוא הקדיש את זמנו לציור של תמונות מיתולוגיות רבות ובהן: "הלווייתו של פוקיון" (1648-1650), "אליעזר ורבקה" (1648), "משפט שלמה" (1649). ניקולא פוסן צייר כ-400 תמונות, שמהן נשתמרו עד ימינו למעלה מ-300. הוא קנה בית ברומא (בסמוך לביתו של הצייר הצרפתי קלוד לורן), שם התגורר במשך יותר מעשרים שנה עד מותו ב-1665.
ניקולא פוסן (לצדו של קלוד לורן) נחשב כמייצג החשוב ביותר של הזרם הקלאסיציסטי באמנות הבארוק.
פוסן הוא דמות מרכזית בסיפור "יצירת המופת הנעלמה" מאת אונרה דה בלזאק.
ניקולה פוסן
אוניברסיטת קוימברה
אוניברסיטת קוימברה (בפורטוגזית Universidade de Coimbra) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר קוימברה שבפורטוגל. זוהי אחת האוניברסיטאות העתיקות ביותר באירופה ואחד מהמוסדות להשכלה גבוהה ולמחקר החשובים ביותר בפורטוגל. האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה, קבוצה של אוניברסיטאות מחקר אירופאיות מובילות שהיא ארחה את פגישת הקמתה ולכן הקבוצה קרויה על שמה. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט.
היסטוריה.
האוניברסיטה קיבלה אישור ב-1290 בידי המלך הפורטוגזי דיניש בליסבון. תאריך האמנה המלכותית המכריזה על הקמת האוניברסיטה הוא ב-1 במרץ של אותה שנה, אם כי המאמצים להקמת אוניברסיטה ראשונה בפורטוגל החלו לפחות שנתיים קודם לכן. לפי כך, האוניברסיטה היא אחד המוסדות העתיקים ביותר מסוג זה בחצי האי האיברי ובאירופה בכלל. האישור האפיפיורי להקמת האוניברסיטה ניתן גם הוא ב-1290 (ב-9 באוגוסט של אותה השנה) במהלך כהונתו של האפיפיור ניקולאס הרביעי. הבולה האפיפיורית אישרה את הקמת כל הפקולטות הכשרות, למעט תאולוגיה. וכך הוקמו הפקולטות הראשונות, לאומנות, למשפטים, למשפט הקנוני ולרפואה.
האוניברסיטה לא נשארה זמן רב בליסבון. ב-1308 עברה האוניברסיטה לקוימברה, כנראה בשל הצורך להשתחרר מפיקוח הכנסייה (היחסים בין הדרג הפוליטי לכנסייה באותה תקופה היו מתוחים במידת מה) ובשל עימותים בין תושבי העיר לבין הסטודנטים. לקוימברה הייתה כבר מסורת ארוכה בנושא חינוך בהיותה משכן לבית הספר המצליח של מנזר סנטה קרוז. האוניברסיטה שוכנה באתר הידוע כ-"Estudos Velhos", כיום מיקומה של הספרייה הראשית.
האוניברסיטה הועברה בחזרה לליסבון ב-1388 בזמן שלטונו של המלך אלפונסו הרביעי והוחזרה לקוימברה ב-1354, הפעם למרכז העיר שהייתה אז בתהליך התרחבות. האוניברסיטה הועברה שוב לליסבון ב-1377 בזמן שלטונו של פרננדו הראשון ונשארה שם למשך מאה וחמישים שנה. האישור להקמת הפקולטה לתאולוגיה מתוארך לתקופה זו סביב 1380.
האוניברסיטה חזרה לקוימברה והפעם לתמיד ב-1537 בזמן שלטונו של המלך ז'ואו השלישי. הפעם הוקמה האוניברסיטה בארמון Alcaçova. כל האוניברסיטה, כל צוות המורים והספרים מהספרייה הועברו מליסבון לקוימברה. באותו הזמן נעשו שינויים נרחבים בתוכנית הלימודים והתקבלו מרצים נוספים כולל זרים.
במאה ה-18 ביצע המרקיז של פומבל, שר הממלכה, רפורמות קיצוניות באוניברסיטה במיוחד בנוגע ללימודי המדעים, בהתאם להשקפתו האנטי־דתית והנאורה.
ארגון.
בראש האוניברסיטה עומדים רקטור, סנאט ואספת הנבחרים של האוניברסיטה (האחרונים אחראים לבחירת הרקטור והסנאט). הרקטור הוא האחראי העיקרי לניהול הכולל ולקביעת הכיוון האסטרטגי של האוניברסיטה יחד עם הסנאט ובסיוע המועצה האדמיניסטרטיבית.
באוניברסיטת קוימברה לומדים כיום (פברואר 2006) כ-23,000 תלמידים המחולקים בין שמונה פקולטות: כתב, משפטים, רפואה, מדע וטכנולוגיה, רוקחות, כלכלה, פסיכולוגיה ומדעי החינוך ומדעי הספורט וחינוך גופני. בית הספר לרפואה של האוניברסיטה המכונה HUC (קיצור של Hospitais da Universidade de Coimbra) הוא בית חולים אירופאי מוביל הידוע הן כמרכז מחקר והן בשל שרותי הרפואה האיכותיים שלו. האוניברסיטה כוללת ספרייה מרכזית גדולה, גנים בוטניים, אצטדיון ומרכז ספורט, מצפה אסטרונומי, הוצאה לאור, כנסייה פרטית ומתקני עזר רבים כגון חדרי אוכל וחדרי לימוד.
ספריות.