הבבונים נוהגים לעזוב את אתרי השינה שלהם, הממוקמים בדרך כלל על עצים או צוקים, בשעות הבוקר. הבוקר נפתח בישיבה בקבוצה ובטיפוח הדדי – פעולה בעלת חשיבות חברתית גבוהה. הבבונים נוהגים לאסוף אוכל במשך כשלוש שעות בשעות הבוקר, לנוח בשעות הצהריים החמות ולאסוף אוכל שוב בשעות הערב הקרירות. במהלך היום הם עשויים לנדוד כ-10 קילומטרים. בעת הדמדומים הם מבלים זמן נוסף בטיפוח הדדי ואז חוזרים לאתרי השינה שלהם.
טורפיהם הטבעיים העיקריים של הבבונים הם נמרים וברדלסים, אך זכרי הבבון (שהם הרבה יותר אגרסיביים מהנקבות) עשויים להתעמת איתם ולהניסם. כיום, האויב העיקרי של הבבון הוא האדם. הבבונים מודעים לעובדה שטיפוס על עץ לא יציל אותם מידי הצייד, וכאשר הם מזהים אדם הם נמלטים בסבך. תוחלת החיים של בבון היא 45 שנים בשבי וכ-30–40 שנים בטבע.
הזדווגות וצאצאים.
לרוב, נקבות הבבון זמינות מינית במשך כל השנה (למרות שידועים מקרים של זמינות עונתית), פרט לזמנים שהן בהיריון. טקס החיזור המסוגנן מתחיל כאשר הנקבה מציגה את אחוריה, הנפוחים והצבעוניים, לזכר. נקבות הבבון הדובי אף מרימות את גבותיהן ומשטחות את אוזניהן. זכרים עשויים ליזום הזדווגות על ידי דחיפות עדינות של הנקבה, פרצופים מסוימים המסמלים את רצונם או תנועות שפתיים מסוימות. לאחר מכן, ההזדווגות מתרחשת בפעם אחת או במספר פעמים. דיווחים על תדירות ההזדווגות נעים בין פעם ל-14 פעמים בשעה.
אורך ההיריון נע בין 161 יום (בבון מצוי) ועד 187 יום (בבון דובי). הוולדות שוקלים בין 400 גרם ועד קילוגרם אחד. פרוותם צבועה בצבעים עזים, הנותרים עד הגיעם לבגרות מינית. האמהות הן אלו שמטפלות בצאצאים (אם כי לעיתים מספר אמהות יטפלו בצאצאיהן יחדיו), והן מיניקות עד גיל 6–15 חודש, בהתאם למין, מעמד האם, אספקת האוכל ועוד. הצעירים נותרים צמודים לבטנה של האם בכל עת במהלך החודש הראשון לחייהם. לאחר מכן, הם עוברים לרכוב על גבה – בהתחלה תוך אחיזה בארבע גפיים, אך לאחר מכן הם עוברים לרכוב עליה כפי שפרש רוכב על סוס. הצאצאים ישנים בחיקה של האם עד גיל שנה לערך, ונשארים בקרבתה עד גיל שנה וחצי.
לזכרים מערכת יחסים שלעיתים מזכירה טיפול עם הצעירים. בבון זכר שמותקף עשוי להשתמש בבבון צעיר כ"מגן אנושי" בפני מתקיפו. המתקיף יודע שפגיעה בצעיר תערב את אימו ואת קבוצתה, ולכן עשוי להסס לפני שיתקוף. זכרים מפתחים, לעיתים קרובות, מערכת יחסים מיוחדת עם הצעירים בהם השתמשו כבמגן, דואגים להם ומטפלים בהם. יש מקום לסברה שמדובר בהתנהגות אבהית, שכן צעירים מרשים רק לזכרים המקורבים לאמותיהם להשתמש בהם כבמגן. זכרים אף לעיתים מטפלים בצעירים שנותרו יתומים מאמם.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–6, לעיתים קרובות עוד לפני שהגיעו לגודל ולרמת ההתפתחות של בוגר. הזכרים יגיעו לבגרות מינית כשנה מאוחר יותר. כל הצעירים יעזבו את להקתם בלהקות עם הרמון, והזכרים יעזבו להקות מעורבות, לרוב לפני הגעתם לבגרות מינית.
האם תיכנס שוב להיריון כאשר בנה בן שנה עד שלוש שנים לפחות.
הבבונים והאדם.
למרות שהבבונים אינם נפוצים במצרים, במצרים העתיקה היה לבבון תפקיד דתי חשוב - הם נתפסו כאחת הצורות החשובות יותר אותן יכולים האלים להתגלם.
בבונים יובאו למצרים מנוביה ומארץ פונט. אלו היו מספר שימושים, ביניהם כנראה גם כחיות מחמד, אך גם הוחזקו בלהקות ליד המקדשים, יחד עם חיות אחרות שנחשבו מקורבות לאלים. לאחר מותם, נקברו הבבונים בקברים טקסיים.
נראה שיוחסו לבבונים תכונות אנושיות ואף קשרים מיוחדים עם בני האנוש. ציורים רבים מראים בבונים עוסקים בפעילויות אנושיות, חלקן על סף הסבירות עבור בבון, וחלקן הרבה מעבר לה. בין הפעילויות האלו ניתן למנות ריקוד, נגינה, השתתפות בקציר וגדיד תמרים. חוקרים מאמינים כי לא היו בבונים מאולפים במצרים, וכי לציורים האלה ערך דתי-טקסי בלבד.
לבבונים (ולקופים אחרים) היה תפקיד חשוב בקוסמולוגיה המצרית. מספר אלים תוארו כבעלי דמות בבון או ראש בבון:
שני אלים נחשבו כאלי הבבון – בֶבוֹן, אל האון המיני, ובאבא.
בנוסף, בבון הוא היחיד בממלכת החי המבחין בין זכר לנקבה בבני אדם.
גראוצ'ו מרקס
ג'וליוס הנרי מרקס (באנגלית: Julius Henry "Groucho" Marx; 2 באוקטובר 1890 – 19 באוגוסט 1977), הידוע יותר בשם הבמה שלו, גְרָאוּצ'ו מרקס, היה קומיקאי יהודי-אמריקאי, אשר עבד הן עם אחיו במסגרת האחים מרקס, והן באופן עצמאי.
ביוגרפיה.
מרקס היה בן שלישי למשפחה יהודית מגרמניה שהיגרה לניו יורק. גראוצ'ו מרקס ואחיו גדלו ב"אפר איסט סייד", תוך שהם סופגים השפעות של סביבת המהגרים האירים, הגרמנים והאיטלקים. משפחתם של האחים הייתה משפחה של אמנים, והוריהם עודדו את כישרונם מגיל מוקדם. גראוצ'ו ניגן בגיטרה.
סימני ההיכר החיצוניים של גראוצ'ו מרקס היו שפמו ומשקפיו. מרקס התפרסם בשל אופן דיבור מהיר ומתוחכם, בדיחות "גבוהות" והומור עצמי.
על פעילותו במסגרת האחים מרקס, בשנים 1949–1905 ראו בהרחבה בערך עליהם.
בשנת 1947 החלו האחים בפיתוח קריירות נפרדות. לאחר שהופיע בתוכנית רדיו עם בוב הופ החל גראוצ'ו להנחות חידון קומי בשם "אתה יכול להתערב על החיים שלך" ("You Bet Your Life") ששודר ברדיו בשנים 1947–1951 ובגרסה טלוויזיונית בשנים 1951–1961. החידון נחשב לפורץ דרך בתחום השעשועונים הטלוויזיוניים. בשנת 1959 פרסם גראוצ'ו את ספר זיכרונותיו "גראוצ'ו ואני" ובשנת 1964 ספר פרוזה בשם "זיכרונותיו של מאהב מדובלל".
על שמו קרוי "תסביך מרקס", המתבטא בגישה התואמת את הציטוט שלו: "אינני רוצה להיות חבר במועדון אשר יסכים לקבל אותי כחבר".
התמצאות
רא&quot;ב
קדנסיה
קדנסיה (Cadency), או אות חניכה היא שיטה להבדיל בין שלטי אצולה דומים, השייכים לבני אותה המשפחה.
הקדנסיה נחוצה משום שבשיטות הרלדיות רבות עיצוב מסוים של שלט אצולה יכול לשמש רק אדם אחד בכל זמן נתון. עם זאת, מכיוון שעיצובים הרלדיים ניתנים בירושה, שלטי האצולה של רוב בני משפחה מסוימת יידמו לשלט האצולה של בן המשפחה המבוגר ביותר (הנקרא שלט חלק). הם נוצרים על ידי הוספת סימנים הנקראים אותות חניכה או בריסוּרוֹת (Brisures). הבריסורות דומות למטענים אך קטנות מהם, והן לרוב פטורות מחוק הטינקטורה.
מערכות קדנסיה.
אנגליה.
שיטת הקדנסיה האנגלית כוללת שילוב הבריסורות הבאות בשלט החלק:
בהרלדיקה האנגלית לא קיימת חובה עבור אישה לשאת שלט אצולה ייחודי ולכן אין לבנות בריסורות מיוחדות, והן נושאות את שלט האצולה של אביהן על גבי מגן מעוין. בנו הבכור של בן בכור מעוטר תגית בעלת חמישה קצוות. נכדים אחרים משלבים את הבריסורה שלהם בזו של אביהם, דבר שתוך מספר דורות עלול לגרום לבלבול (מכיוון שאחיין ודודו עשויים לשאת אותם אותות) וסיבוך (בשל ריבוי סימני הקדנסיה שיצטברו). עם זאת, בפועל, אותות קדנסיה אינם בשימוש נפוץ כיום, וגם כאשר הם נמצאים בשימוש, נדיר לראות יותר משתי בריסורות על שלט אצולה.
אף כי ספרי העיון בנושא מסכימים כולם עם שיטת הקדנסיה שלעיל, ברוב הדוגמאות ההרלדיות (כריכות ספרים עתיקים, מונומנטים כנסייתיים, הטבעות בסכו"ם כסף וכו') קיימת התעלמות מוחלטת מקדנסיה. המכללה להרלדיקה בלונדון - הסמכות ההרלדית עבור אנגליה וויילס - לרוב אינה מתעקשת על שימוש באותות קדנסיה, ובאתר האינטרנט שלה אף לא מצוינת החובה להשתמש בהם.
משפחת המלוכה.
תאורטית לא קיימים חוקי קדנסיה עבור בני משפחת המלוכה וזאת מכיוון שהשליט מחליט על חוקים אלו אד הוק. בפועל, מספר מסורות נהפכו לחוקים לא רשמיים. עם הולדתם, בני משפחת המלוכה אינם זכאים לשלט אצולה. בשלב מסוים בחייהם (לרוב בגיל שמונה-עשרה) הם עשויים לקבל שלט משלהם. שלט זה יהיה תמיד שלט הריבונות של השליט מובדל בתוספת של סרט כסוף, בעל שלושה או חמישה קצוות. כדי להבטיח ייחודיות בהענקה של שלט חדש - יחובר הסרט גם לציצה ולתומכים, בנוסף למגן. כדי למנוע הצטברות אותות רבים מדי על הציצה נהוג כיום שלא לעטר אותה. הציצות בשלטי האצולה של המשפחה המלכותית, לעומת זאת, תמיד מוצגות עם עיטור. ניתן לומר כי סרט כסוף הוא סמל אצולה מובהק וכי רצוי שבנים בכורים מחוץ למשפחת המלוכה ישתמשו בסרטים מצבע אחר, לרוב אדום.
על שלטו של נסיך ויילס מצויר סרט כסוף חלק ובאופן מסורתי גם שאר שלטיהם של בני המשפחה בסדרה שלמה של סמלים בקצות הסרט כדי להבדיל ביניהם. להבדלה בין שלטי האצולה של הנסיכים ווליאם והארי נוסתה טכניקה חדשה - שימוש בסמל הצדפה, המייצג את משפחתה של אימם, משפחת ספנסר.
סקוטלנד.
הקדנסיה הסקוטית מערבת שיטה סבוכה המשתמשת בבּוֹרדוּרוֹת (Bordures), או מִסגרוֹת במגוון צבעים (טינקטורות) אשר מתווספות לשלט החלק ומהוות סימני קדנסיה. בניגוד לנהוג באנגליה - בה אין חשיבות לשם המשפחה של אציל - בשיטת השבטים הסקוטיים, רק אדם אחד בלבד רשאי לשאת שלט חלק של שם משפחה מסוים. כל שאר בעלי אותו שם המשפחה, גם אם אינם קרובי משפחתו, מחויבים להחזיק בשלט אצולה המשקף את השלט החלק בצורה כלשהי. בסקוטלנד, כמו באנגליה, משמשים הסרט בעל שלושה הקצוות לסימול בן בכור והסרט בעל חמישה הקצוות לסימול בנו הבכור של בן בכור. כן גם מסיר הבכור את הסרט ומאמץ את סמלו של אביו עם מותו. עם זאת, בניגוד לאנגליה, בסקוטלנד ניתן להוריש את הסרט לזכר הבא בשרשרת הירושה של שלט חלק גם אם אינו בנו של בעל השלט (למשל אחיין).
קנדה.
הקדנסיה הקנדית, ברובה, זהה לשיטה האנגלית. עם זאת, מאחר ששלט אצולה רשאי להינשא על ידי אדם אחד בלבד (ללא הבדל מין), קנדה פיתחה סדרה נוספת של בריסורות עבור בנות:
OGLE-2005-BLG-390L
זאב (קריקטוריסט)