בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 פרסם כמעט בכל עיתוני הילדים והנוער שיצאו לאור במהלך עשורים אלה, כמו גם במדורי ילדים ב"ידיעות אחרונות", "במחנה" ובעיתונים אחרים מאות סיפורים קצרים, סיפורי קומיקס, סיפורים בהמשכים, כתבות ומאמרים. בשנות ה-90 ערך את שבועון "ראש צעיר". רבים מסיפוריו עובדו לתסכיתים ושודרו בתוכניות הילדים ברדיו. על אחדים מספריו זכה בפרסים ספרותיים. מרבה להופיע מול תלמידים במפגשי סל תרבות. הוציא לאור ספרים רבים לילדים ולנוער.
כתיבה למבוגרים.
כתב עשרות סיפורי מדע בדיוני וסיפורים קצרים. הוציא לאור ספרים שונים, ביניהם הרומן "הנסיעה" (כנרת, 1995) והמותחן "עד הרצח הבא" (מעריב, 2006).
הומור וסאטירה.
פרסם מאות מדורי קומיקס וסאטירה בעיתונים ובשבועונים שונים בשיתוף ליאור פרי, לימור נחמיאס, איל אילת ואריק מירובסקי.
מוזיקה.
בשנת 1976 ייסד עם ירון דקל להקת פאנק-רוק בשם "קילר הלוהטת", שנקראה על שם נערת הזוהר הבריטית קריסטין קילר. הלהקה פעלה עד שנת 1985 והוציאה אלבום אחד "דופקים את הלבנים" (הליקון, 1985), עם הלהיטים: "אני רוצה להיות ראש הממשלה", "יורדים עלייך כסאח", "הלילה עוד לא עבר" ועוד. בשנת 1990 הוקמה הלהקה מחדש עם הרכב נגנים שונה ושחררה קליפים ושירים. ביניהם: "חנה'לה התבלבלה" ו-"דיסנילנד לא מחכה לי". הלהקה הופיעה ברחבי הארץ ובתוכניות טלוויזיה והתפרקה שוב ב-1993. בין המשתתפים: מוניקה סקס, ירון דקל, גיל אלון (שעבר ל"אתניקס"), אסף מרוז (שעבר ל"איפה הילד"), ועופר יאיר. בשנת 2009 חזרה הלהקה במפתיע לפעילות, שחררה סינגל עם ביצועים חדשים ללהיטים "אני רוצה להיות ראש הממשלה!" ו"עיר של בתולות", והצטלמה לקליפ משותף עם גיל קופטש במסע הבחירות של עלה ירוק לכנסת ה-18. באפריל, 2010 הוציאה "קילר הלוהטת", לראשונה על דיסק את האלבום "דופקים את הלבנים" בתוספת דיסק בונוס ובו שירים נדירים לצד חדשים. בשנת 2013 הוציאה הלהקה אלבום חדש לגמרי, בשם "הקאמבק". הלהקה חזרה להופיע בהרכב חדש-ישן, והחל משנת 2012 היא שוב חורכת את הבמות.
עיתונאות ותקשורת.
משנת 1980 ואילך עובד בתפקידי כתיבה ועריכה בעיתונים ובמגזינים שונים. בין השנים 1985–1990 שידר בקביעות פינת רוק מלונדון עבור רשת ג'. מלמד עיתונאות ותקשורת באוניברסיטת חיפה, בית הספר הריאלי, מכללת גורדון למורים, בית רוטנברג ועוד. מרצה בפורומים שונים בנושאי תקשורת ומוזיקה.
הרצאות.
משנת 1990 ואילך מרצה פעמיים בחודש בסינמטק חיפה, בימי שישי בשעה 22:00, בנושאים מוזיקליים, ובנוסף מעביר הרצאות בנושאי מוזיקה ונוסטלגיה אצל גופים שונים, ועדי עובדים וארגוני גמלאים.
סרגיי בובקה
סרגיי בובקה (באוקראינית: Сергій Бубка; נולד ב-4 בדצמבר 1963), אתלט עבר אוקראיני שייצג את ברית המועצות עד התפרקותה ב-1991, אלוף אולימפי (סיאול 1988), 6 פעמים ברציפות אלוף עולם (הלסינקי 1983 - אתונה 1997) יותר מכל אתלט אחר בהיסטוריה ושיאן העולם בעבר בקפיצה במוט. נחשב לקופץ הטוב ביותר בתולדות הענף, ולאחד האתלטים הטובים ביותר בכלל.
בובקה שבר 35 פעמים את שיא העולם (17 פעמים את השיא באצטדיון פתוח ו-18 פעמים את השיא באולם סגור). הוא היה הקופץ במוט הראשון שעבר גובה של שישה מטרים. עד ספטמבר 2020 החזיק בשיא העולם בקפיצה במוט באצטדיון פתוח – 6.14 מ'. שיאו באולם עומד על 6.15 מטר (שלישי בטיבו), שהחזיק כשיא עולם משנת 1993 עד 2014.
ביוגרפיה.
בובקה נולד בלוהנסק ועסק בילדותו במספר ענפי ספורט. החל מגיל 10 תיעל את מאמציו לקפיצה במוט, בהשפעת המאמן ויטלי פטרוב. בגיל 15 עקר יחד עם מאמנו לדונצק, כדי שיוכל להתאמן במתקנים טובים יותר.
ב-1981 התחרה לראשונה במסגרת בינלאומית, כשסיים שביעי באליפות אירופה לנוער. 1983 הייתה שנת הפריצה שלו, כשזכה באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בהלסינקי, עם תוצאה של 5.70 מטר. ב-15 בינואר 1984 שבר לראשונה את שיא העולם באולם. ב-13 ביוני 1985 ניפץ לראשונה את מחסום ששת המטרים בפריז. את רף ששת המטרים ומעלה, שנחשב קודם לכן בלתי עביר, הצליח בובקה לקפוץ 44 פעמים לפני שפרש ב-2001. לאחר הפרישה התמנה לחבר מועצת התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) והוועד האולימפי הבינלאומי. כמו כן שימש יושב ראש הוועד האולימפי האוקראיני וחבר הפרלמנט האוקראיני.
"קללה" אולימפית.
למרות שבובקה שלט במקצוע שלו ללא עוררין במשך כעשור וחצי, הרי שעל הבמה החשובה ביותר - המשחקים האולימפיים - הצליח להביא עליונות זו לידי ביטוי רק פעם אחת, כשזכה בזהב באולימפיאדת סיאול (1988). בראשונה מבין ארבע האולימפיאדות האחרות שנערכו בפרק הזמן שבו היה הקופץ הטוב בעולם, אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), נבצר ממנו מלהשתתף משום שברית המועצות החרימה את המשחקים. המנצח בלוס אנג'לס קיבל מדליית זהב על תוצאה נחותה ב-12 סנטימטרים מזו שהשיג בובקה חודשיים קודם לכן. בברצלונה (1992) ובסידני (2000) נפסל שלוש פעמים בגבהים שבנסיבות רגילות אמור היה לעבור בקלות. ביניהן, מנעה ממנו פציעה השתתפות באטלנטה (1996).
טכניקה.
בובקה שילב חוזק, מהירות וחדשנות טכנית. מהירותו לפני הקפיצה עמדה על 35.7 קמ"ש, קרוב מאוד למהירות שמשיג אצן 100 מטרים. חוזקו אפשר לו לשאת מוט כבד יותר, שייצר עבורו רתע נוסף. הוא גם אחז את המוט בנקודה גבוהה יותר ממתחריו ועל כן נהנה ממנוף מוגבר. על כל אלה נוסף המודל הטכני שחידשו הוא ומאמנו פטרוב, ששם דגש על המשכיות הקפיצה וניצול טוב יותר של האנרגיה הנובעת מרתע המוט.
שיא עולם נפרד על כל סנטימטר.
העליונות הטכנית והאתלטית אפשרה לבובקה לקדם את קצה גבול היכולת לקפוץ במוט בעשרות סנטימטרים, אבל הוא לא עשה זאת בבת אחת. בדרך כלל נהג לשפר את שיאו בכל פעם בסנטימטר אחד. כך ניצל את האופן המיוחד שבו מתנהלת תחרות קפיצה במוט (וגם קפיצה לגובה) - הקביעה מראש של גובה רף מסוים לפני הניסיון לעברו - כדי להשיג פעמים רבות ככל האפשר את הפרסים הכספיים והאחרים שנלוו לשבירת השיא. מדיניות זו שירתה את האינטרסים של כל המעורבים: של מארגני התחרויות שהיו מעוניינים כל אחד בשיא עולם חדש במסגרת התחרות שלו, של נותני החסות, של הקהל שהגיע לתחרויות ורצה לחזות במו עיניו בשבירת שיא עולם, וכמובן של בובקה עצמו.
מועצת הפדרציה של רוסיה
מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של רוסיה (ברוסית: Совет Федерации Федерального собрания Российской Федерации) הידוע בתור "הסנאט הרוסי" היא הבית העליון של הפרלמנט של הפדרציה הרוסית, האספה הפדרלית, ואילו הבית התחתון של הפרלמנט הוא הדומה. מועצת הפדרציה מורכבת משני נציגים מכל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה, אחד מהרשות המחוקקת והשני מהרשות המבצעת, הנבחרים לא בבחירות ישירות, אלא על ידי הממשל המקומי. מספר הצירים הכולל במועצת הפדרציה משתנה לעיתים עקב מיזוג ופיצול של סובייקטים פדרליים כגון אוקרוגים, אובלסטים ועוד. חברי מועצת הפדרציה (אשר על פי רוב מכונים "סנאטורים") אינם בעלי שייכות פוליטית. נכון לשנת 2017 כוללת מועצת הפדרציה 170 צירים.
מועצת הפדרציה עורכת את ישיבותיה בבניין הראשי ברחוב דמיטרובקה הגדולה 26 בבירה מוסקבה, מקום משכנו לשעבר של המוסד הסובייטי לבנייה (גוסטרוי), עם משרדים נוספים הממוקמים ברחוב נובי ארבאט. שני בתי הפרלמנט הרוסי מופרדים איפוא פיזית – הדומה שוכנת בבניין אחר, גם הוא במוסקבה, והם מתכנסים יחדיו רק בעת אירועים מיוחדים.
ב-21 בספטמבר 2011 מונתה ולנטינה מטוויינקו ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה. נכון לשנת 2017, משרת יושבת ראש מועצת הפדרציה היא המשרה הפוליטית הגבוהה ביותר שהושגה על ידי אישה ברוסיה, מאז יקטרינה הגדולה בשנת 1762.
בניין מועצת הפדרציה.
המועצה שוכנת בקומפלקס מבנים ברחובות דמיטרובקה הגדולה 24 עד רחוב דמיטרובקה הגדולה 26 בנפת טברסקי שבמרכז העיר מוסקבה. בניית המבנים הושלמה בשנת 1983 ושימשה במהלך השנים את ועדת הבינוי הממשלתית (גוסטרוי) ואת הוועדה הממלכתית לאדריכלות עד 1994 עת השתכנה כאן מועצת הפדרציה.
היסטוריה.
ההיסטוריה של מועצת הפדרציה מתחילה בזמן המשבר החוקתי ברוסיה ב-1993. במהלך משבר זה הלכה וגברה היריבות בין הרשות המבצעת בראשות נשיא רוסיה בוריס ילצין לבין הרשות המחוקקת, קונגרס נציגי העם שהתנגד למדיניות הליברלית שהנהיג ילצין. לבסוף נפתר המשבר עם משאל העם שנערך בנושא החוקה ובסופו אושרה ברוב של 54% חוקת רוסיה שהחליפה את חוקת ברית המועצות שלא תאמה את המציאות החדשה ברוסיה וברפובליקות האחרות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר. החוקה החדשה קראה להקמת פרלמנט דו ביתי שיקרא בשם האספה הפדרלית ויכלול שני בתים: הבית התחתון, הדומה והבית העליון מועצת הפדרציה.
הבחירות הראשונות למועצת הפדרציה התקיימו ב-12 בדצמבר 1993, במקביל לבחירות לבית התחתון, הדומה ולמשאל העם על כינון חוקת רוסיה שתחליף את חוקת ברית המועצות והן הותרו רק לפרלמנטים ולרשות המבצעת של כל אחד ממהסובייקטים הפדרליים. שיטה זו הוגדרה בחוק חוקתי פדרלי בשנת 1995 לאחר תקופת הכהונה הראשונה שהייתה רק שנתיים עקב צו נשיאותי של ילצין בו ביקש "ליצור" תקופת מעבר.
חוקת רוסיה לא פירטה כיצד הצירים של מועצת הפדרציה יבחרו. כתוצאה מכך ניצלו נציגים רבים של מועצת הפדרציה את הפירצה וגם כאשר נבחרו אליה לא עזבו את תפקידם כחברי הפרלמנט המקומי או הרשות המבצעת המקומית. מצב זה גרם לכך שבעוד שהדומה דנה על מדיניות ובעיות שונות, מועצת הפדרציה היוותה מקום התאספות של האינטרסים של הפוליטיקה המקומית והפוליטיקאים המקומיים ניסו להתחרות על תשומת הלב בממשל הפדרלי.