וורן בייטי ביקש לרכוש את הזכויות לשמה כדי להשתמש בו ברבות הזמן בסרט שהפיק על חייהם של בוני וקלייד. על אף שהסכימה לתסריט המקורי, היא התנגדה לשכתוב הסופי שלו שבו השתמשו להפקת הסרט, בתואנה כי השחקנית שגילמה את דמותה, אסטל פארסונס, הציגה אותה כ"אתון צעקנית". למרות זאת שמרה על מסגרת חברית עם בייטי. היא מתה מסרטן בגיל 77 ונקברה ב" Dallas's Grove Hill Memorial Park" תחת השם "בלאנש ב. פרייז'ר". ספר זכרונותיה, "חיי עם בוני וקלייד" פורסם ב-2004.
תרבות פופולרית סביב בוני וקלייד.
בוני וקלייד היו מראשוני הפושעים המפורסמים שהגיעו למעמד סלבריטי בעידן המודרני. אין ספק כי בוני ידעה כיצד להעצים את הפופולריות של שניהם וערגת הקהל לשמוע את קורותיהם, על ידי תימרון התקשורת. כך למשל, עיתונים רבים מיהרו לפרסם את הפואמה שכתבה "סיפורם של בוני וקלייד". שירים אחרים שלה, בעיקר "סאלי המתאבדת", מצביעים על משיכתה להשתמש בעגה ושפה של העולם התחתון, שיש המייחסים את התמצאותה הרבה בה למגזיני-הבילוש שהיא נטתה לקרוא. כתיבתה של בוני נגעה בעיקר ללבם של המובטלים אשר השתייכו לשכבות החלשות באוכלוסייה, שהיו כשליש מסך כל אוכלוסייתה של ארצות הברית, חסרי יצוג פוליטי שראו בחבורתו של בארו מעין סיפור "רובין הוד" המכה בבטן הרכה של הממשלה "חסרת האכפתיות".
מדי שנה, סמוך למועד בו התקיים המארב, מתקיים "הפסטיבל של בוני וקלייד" בעיירה גיבסלנד, לואיזיאנה. מיקומו המבודד של המארב על הכביש המהיר מס' 154 מצוין על ידי גל-עד שהושחת ביריות אקדח ועל ידי גונבי מזכרות. לגל-עד נוסף לוח מתכת המהווה גרסה מוקטנת של גל-עד האבן אך גם הוא ומחליפיו נגנבו.
מכוניתם של בוני וקלייד הוצגה במוזיאון הפשיעה והענישה הלאומי.
הראפר ג'יי זי בשנת 2002 הוציא שיר ביחד עם ביונסה בשם 03' Bonnie &amp; Clyde.
הראפר אמינם הזכיר את בוני וקלייד מספר פעמים בשיריו, לדוגמה בשיר My Dad's Lost It ו-97' Bonnie &amp; Clyde.
בסדרה טיימלס הוצגו בוני וקלייד בפרק 9 של העונה הראשונה.
טיילור סוויפט הזכירה את בוני וקלייד כדימוי בשיר התשיעי "getaway car" מתוך אלבומה השישי reputation.
הזמרת אריאנה גרנדה הזכירה את בוני וקלייד בשיר "bad decisions" מתוך אלבומה השלישי Dangerous Woman.
בשיר Him&amp;I ע״י G-Eazy &amp; Halsey הזכירו את בוני וקלייד כדימוי לזוגיות הפרועה בין השניים.
בשנת 2019 הוציאה רשת הסטרימינג נטפליקס סרט מקורי בשם הרודפים, על השתלשלות תפיסתם של בוני וקלייד בשנת 1934 על ידי פרנק האמר ושותפו. הסרט מתחיל את סיפורם באירוע בו סייעו בוני וקלייד לבריחת חבריהם מהכלא.
בסדרה בוורלי הילס 90210
בעונה 2 פרק 13 ברנדה ודילן התחפשו לבוני וקלייד.
באחת מתוכניות הספיישל לולנטיין דיי של "משפחת סימפסון", כל אחד מבני המשפחה סיפר על סיפור האהבה האהוב עליו. והסיפור האהוב על הומר היה על בוני וקלייד, כשבעלילה עצמה נראים הומר ומארג' כבוני וקלייד.
יהודי קווקז
אמץ
ליסיסטרטה
ליסיסטרטה (מיוונית עתיקה: Λυσιστράτη) הוא מחזה יווני שכתב המחזאי האתונאי אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס.
עלילת המחזה.
עלילת המחזה מתרחשת בתקופת המלחמה בין אתונה לספרטה. ליסיסטרטה היא אישה אתונאית, שמזמינה נשים מאתונה ומערי האויב למפגש סודי עם שחר ליד שער האקרופוליס. בהגיען היא מציעה להן להימנע מיחסי מין עם בעליהן או אהוביהן, אלא אם יסכימו לשים קץ למלחמה. הנשים מהססות לצעד זה, אבל בעזרת למפיתו הספרטנית מצליחה ליסיסטרטה להשיג את הסכמתן. בטקס, שבו מגישות הנשים לאלים נסך יין, הן נשבעות לשבות ממין עד בוא השלום. הנשים הזרות חוזרות לעריהן כדי לארגן את הנשים האחרות לאותה מטרה.
באותו הזמן גדוד של נשים זקנות "כובש" את האקרופוליס, המצודה בה נשמר אוצר הפוליס. בתגובה, עולה קבוצת זקנים לאקרופוליס עם גזרי עץ וקדרות גחלים עמומים, כדי לשרוף את השער של האקרופוליס ולגרש את הנשים בעזרת העשן. אבל לפני שהם משיגים את מטרתם, משיגות הנשים הזקנות כדי מים, ולאחר ויכוחים ואיומים שופכות הנשים את המים על הזקנים ומכבות את האש.
באותו זמן מגיע הפרובולוס, אחד מפקידי הפוליס, לאקרופוליס על מנת לקחת מהכסף השמור באוצר המדינה כדי לקנות עץ למשוטים עבור ספינות המלחמה. הוא מתרגז משום שנמנע ממנו להיכנס ומביע את סלידתו מהתנהגות הנשים. בוויכוח עם ליסיסטרטה הוא מצווה על שוטרים לאסור אותה ועוד כמה זקנות שיצאו להגנתה, אבל השוטרים מובסים ונמלטים.
בהמשך המחזה נערך עימות מילולי ובו טוענת ליסיסטרטה שהגברים נכשלו בניהול ענייני העיר ובמיוחד במדיניות המלחמתית רצופת הכשלונות; כעת צריך להעביר את השלטון לידי הנשים, שתנהלנה את ענייני העיר באותה חוכמה שבה הן מנהלות את משק הבית. בתגובה מנסה הפרובולוס לבטל את תפקיד הנשים ומנסה להציגן כטפילות שיושבות בבית ואינן תורמות לביטחון העיר. ליסיסטרטה משיבה ואומרת שהנשים תרמו לביטחון העיר כפליים מהגברים בכך שהן ילדו ילדים שנשלחו למלחמה. לאחר ויכוחים רבים פוקעת סבלנותן של הנשים והן מלבישות את הפקיד בבגדי אשה ומציידות אותו בסל צמר ובכישור. העימות מסתיים בניצחונה של ליסיסטרטה.
הנשים הצעירות מנסות לחמוק כדי למצוא את בעליהן, וזו אחר זו הן מנסות להתגנב בתירוצים תמוהים. ליסיסטרטה מודאגת מהמצב אבל לא מוותרת. היא ממציאה נבואה שאוסרת על הנשים את ההזדווגות, ומתוך סמכותה של הנבואה הן מוותרות ושבות בצייתנות אל האקרופוליס.
כאשר נדמה שהגברים מתכוונים להיכנע לדרישת הנשים, מופיע קינסיאס בעלה של האתונאית מירינה יחד עם עבד שנושא את תינוקם, ומנסה בתחבולות ובשקרים להיפגש עם אשתו ולספק את יצרו. מירינה מתייעצת עם ליסיסטרטה וזאת אומרת לה שתרד אליו ותגרה אותו אך שלא תתן לו את מבוקשו. ואכן, מירינה דוחה את המעשה המיני בתירוצים שונים, עד שסבלנותו פוקעת, והיא מתחמקת בחזרה לאקרופוליס.
גם מספרטה מגיע כרוז, וממנו אנו לומדים ששביתת הנשים הצליחה גם בספרטה, כי הגברים מוכנים לשלוח משלחת לשם שיחות שלום.
הספרטנים המתוסכלים מוכנים לחתום על הסכם שלום עם אתונה כדי שהנשים תחזורנה לקיים עמם יחסי מין. ליסיסטרטה מוזמנת לשמש כבורר. ליסיסטרטה נוזפת בשני הצדדים על זה שהם בגדו במורשת הלאומית והדתית המשותפת והתכחשותם לעזרה שספרטה גמלה בעבר לאתונה, ואתונה לספרטה. במהלך נאומה הביאה לחדר אישה יפה בשם "ההתפייסות", ובשל נוכחותה בחדר המשא ומתן נגמר ללא קושי, ומושג השלום.
בסוף כולם חוגגים בשירים וריקודים את הסכם השלום וסוף המלחמה.
השפעה.
עלילת המחזה נותנת השראה לנשים בנות זמננו בארצות שונות. לדוגמה בשנת 2003 בליבריה הנהיגה לימה בואי שביתת מין כדי לשים קץ למלחמת האזרחים.
בשנת 2011, בכפר בפיליפינים הצליחו הנשים להשכין שלום בין משפחות יריבות לאחר סכסוך עקוב מדם.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף קרוי על שם המחזה.
הפקת בעברית.
ענת גוב כתבה מחזה קומי המבוסס על מחזה זה, בשם "ליססטרטה 2000".
בשנת 2013 עלה המחזה ב"הבימה" בתרגום ‎אלי ביז'אווי ובבימוי אודי בן-משה.
אוטו נוירת
אוטו נוירת (בגרמנית: Otto Neurath; ) היה פילוסוף של המדע, סוציולוג וכלכלן פוליטי. לפני שנאלץ לברוח ממולדתו לבריטניה עקב עליית הנאציזם, היה אחת הדמויות המובילות בחוג הווינאי.
חייו.
נוירת נולד בווינה למשפחה יהודית. הוא התמחה בכלכלה נטולת כסף (מערכת ברטר) לפני מלחמת העולם הראשונה, ועקב כך מונה על ידי הממשל האוסטרי למשרד התכנון למשך המלחמה. עם סיומה, נעזר בו הממשל המרקסיסטי של בוואריה וסקסוניה לצורך סוציאליזציה של כלכלתן, פרויקט שנרתם לו בהתלהבות. לאחר דיכוי המרידות המרקסיסטיות על ידי הממשל הגרמני המרכזי, נעצר נוירת והואשם בבגידה. הוא שוחרר לאחר שהתברר שכלל לא עסק בפוליטיקה.
בחזרתו לווינה, החל בפרויקט שהתפתח ל"מוזיאון החברה והכלכלה". מטרתו הייתה העברת עובדות מורכבות אודות הכלכלה והחברה לציבור הווינאי חסר-ההשכלה. לצורך מימושו החל לעסוק בעיצוב גרפי ובחינוך ויזואלי. יחד עם המאייר גרד ארנץ, יצר נוירת את איזוטייפ , מערכת סמלים מיוחדת לייצוג מידע כמותי באמצעות צלמים קלים לפירוש. השיטה פותחה בהמשך על ידי אדוארד טופט. נוירת וארנץ תכננו סמלי יחסים (proportional symbols) לייצוג סטטיסטיקה דמוגרפית וחברתית בארצות השונות, והדגמת השינוי בנתונים אלו במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. שיטה זו נועדה להקל על חסרי ההשכלה להבין את השינויים החברתיים ואת חוסר השוויון. לעבודה זו הייתה השפעה חזקה בתחומי הקרטוגרפיה והעיצוב הגרפי.
במהלך שנות העשרים הפך נוירת לפוזיטיביסט לוגי נלהב, והיה העורך הראשי של המניפסט שלו. הוא עסק בעקרון האימות ובמשפטי הפרוטוקול. כחבר "האגף השמאלי" של החוג הווינאי דחה נוירת הן את המטאפיזיקה והן את האפיסטמולוגיה. הוא ראה את המרקסיזם כסוג של מדע, ואת המדע כמכשיר לשינוי חברתי.
נוירת היה הכוח המניע מאחורי תנועת איחוד המדע והאנציקלופדיה הבינלאומית של המדעים המאוחדים, כשהאחרונה נבנתה במודע על פי האנציקלופדיה הצרפתית. הוא שיתף פעולה, בין היתר, עם רודולף קרנפ, עם ברטרנד ראסל, עם נילס בוהר, עם ג'ון דיואי ועם צ'ארלס מוריס. מטרת האנציקלופדיה הייתה ניסוח שיטתי של כל המחקר המדעי המקובל על החוג הווינאי ועל שותפיו. במהלך חייו פורסמו שני כרכים בלבד, אך הפרויקט נמשך והתרחב גם לאחר מותו. חלק משאיפתו לאיחוד המדע הייתה העמדת מדעי החברה על בסיס סיבתי המאפשר תחזיות בדומה לפיזיקה ולכימיה.