מרבית השטח דרומית לשולי מגיון משתרעת בגובה בין 1,200 ל-1,500 מטרים מעל פני הים, כשהמתלול מתרומם לגובה של 2,400 מטרים. יערות אורן הזפת נרחבים שוכנים הן על המדרונות של השוליים ועל רמת קולורדו צפונית להם. שולי מגיון הם גבול עיקרי בין מינים של צמחייה ובעלי חיים, כשעל הרמה חיים מינים אופייניים להרי הרוקי, ועל המדרונות מתחת חיים מינים אופייניים לרכס סיירה מדרה אוקסידנטל (Sierra Madre Occidental) במקסיקו ובאיי השמים המדרייניים דרומה משם.
אבני הגיר והחול של שולי מגיון נוצרו ממשקעים שהושקעו בתור הקרבון ובתור הפרם. חלק מתצורות הסלע של השוליים נחשפו גם בגרנד קניון. במקומות רבים השוליים מכוסים בקילוחי לבה בזלתית ולעיתים קבורים מתחת לה.
השכבה העליונה של אבן החול של שולי מגיון, המכונה אבן חול קוקונינו, יוצרת צוקים לבנים מרהיבי עין, לפעמים בגובה של מאות מטרים. מקורה של תצורה זו של תור הפרם הוא בשחיקה רוחית שגרמה להצטברות חול ויצירת אחת משכבות אבני החול העבות ביותר שמקורן בחוליות מאובנות בכדור הארץ.
ערים ועיירות סמוכים לשולי מגיון כוללים את פאיסון (Payson), סדונה (Sedona), שואו לואו (Show Low), אלפין (Alpine) ופיינטופ-לייקסייד (Pinetop-Lakeside). כביש בין-מדינתי 17 שבין פיניקס ופלגסטף חוצה את שולי מגיון במרכזם.
ביוני 2002 היה החלק המזרחי של שולי מגיון האתר של השרפה השנייה בגודלה באריזונה, שריפת רודיאו-צ'דיסקי (Rodeo-Chediski fire) שהשתרעה על שטח של 1,900 קילומטרים רבועים. שולי מגיון היו גם האתר של שריפת דאד (Dude fire) שהתחילה ב-25 ביוני 1990. שרפה זו התפשטה על שטח של 120 קילומטרים רבועים ונהרגו בה שישה כבאים. שריפות גדולות אחרות התחוללו לאורך שולי מגיון מאז 1990, ויערות אורן הזפת עדיין פגיעים בגלל מאמצי מניעת שריפות בעבר שגרמו להצטברות גדולה חומר צמחי יבש דליק מאוד.
סופר המערבונים ז'אן גריי בנה בקתת ציד על מדרונות שולי מגיון צפונית מזרחית לפאיסון, מעל ערוץ טונטו. הבקתה שוחזרה על ידי המיליונר ויליאם גוטל מפיניקס בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אבל היא נשרפה בשריפת דאד ב-1990. שולי מגיון משמשים רקע לרומן "The Sackett Brand" של הסופר לואיס ל'אמור, והרומן כולל תיאור של צוקי שולי מגיון.
צמחיית הנגב
צמחיית הנגב היא קבוצה לא-טקסונומית של צמחים הגדלים בנגב, ונדרשים לשרוד בתנאים הקיצוניים של המדבר.
הגורמים המשפיעים על תפוצת הצומח במדבר הם: טמפרטורה, היעדר משקעים, סחף, סופות חול, סוג הקרקע, השפעות הדדיות של צמחים, פעילות בעלי חיים, והשפעות האדם.
התאמת צמחים למדבר.
הקרקע.
בנגב ארבעה סוגי קרקעות שונים: אדמת לס, קרקעות חול, קרקעות רג (המכוסות שברי סלעים), וקרקעות סחף מדבריות. בקרקעות אלה יש מיעוט של חומר אורגני שמקורו בצמחים, עודפי מלחים רבים בגלל ההתאדות החזקה הנובעת מתנאי האקלים, ולכן קושי לצמחייה לשרוד לאורך זמן.
האקלים.
האקלים המדברי מאופיין בפער ניכר בין הטמפרטורות הגבוהות לנמוכות, בטמפרטורות גבוהות ביותר, בלחות נמוכה והתאיידות גבוהה, ובעיקר בכמות משקעים קטנה ופיזור לא סדיר של משקעים. כלומר, ישנן תקופות קצרות בשנה בהן יורדת כמות משקעים גדולה ובעוצמה חזקה, ולאחר מכן יש תקופת יובש ארוכה. זה האתגר העיקרי לצמחים במדבר.
ניתן להבחין בין שתי קבוצות של צמחים הגדלים במדבר:
אייסלמיר
אייסלמיר (בהולנדית: Ĳsselmeer, בפריזית: Iselmar, "אגם אייסל") הוא אגם מלאכותי של מים רדודים במרכז הולנד הגובל במחוזות פלבולנד, צפון הולנד ופריסלנד. שטחו של האגם הוא כ-1100 קמ"ר, עומקו הממוצע הוא 5-6 מטרים והוא האגם הגדול ביותר במערב אירופה.
האייסלמיר הוא אגם מים מתוקים המוזן דרך לשון הים קטלמיר (Ketelmeer) על ידי נהר האייסל (Ijssel), שנותן לאגם את שמו. מימיו מגיעים בעיקר מנהר הריין, שהאייסל הוא יובל שלו.
שתי האותיות הראשונות בשם האגם נכתבות באותיות גדולות, שכן IJ הוא דיגרף וליגטורה, כך שהיחס אליהן הוא כאות אחת לרוב השימושים.
האייסלמיר נוצר ב-1932, כאשר מפרץ פנימי גדול ורדוד, הזאודרזי (Zuiderzee) נסגר בסכר באורך של 32 ק"מ, האפסלאודייק. היה זה חלק ממיזם ימי ראשי שידוע כ"עבודות הזאודרזי" (Zuiderzeewerken), ששנים לאחר מכן הוביל לכיבוש הים וצמצם את שטח האגם.
ב-1975 התפצל האייסלמיר לשניים לאחר שהושלמה בנייתו של סכר בשם האוטריבדייק (Houtribdijk). סכר זה נמתח מאנקהויזן (Enkhuizen) דרום-מזרחה ללייליסטאד. החלק הדרומי הזה לשעבר של האייסלמיר הוא המרקרמיר.
האייסלמיר מתפקד כמקור ראשי למים מתוקים המשמשים לחקלאות וכמי שתייה. כמו כן הוא גם מהווה אזור לפעילות נופש. מחוז פלבולנד, שנוסד ב-1986, כולל שלושה פולדרים שאדמותיהם יובשו ממימי האייסלמיר.
לשון הים הצרה קטלמיר משתרעת ממזרח לאייסלמיר. המים הנשפכים אליו מכילים מזהמים תעשייתיים הנפלטים ממפעלים במעלה הזרם. משקעים מזוהמים אלו מצטברים על קרקעית האגם בשכבה עבה של בוצה מזוהמת. כדי להשיב למימי האגם את איכותם חומרים אלו מועברים מקרקעיתו. ב-2010 נבנה בקטלמיר אי מלאכותי שנקרא אייסלוג (Ijsseloog). אי זה משמש מטמנה למשקעים מזוהמים אלו שהועלו מקרקעית האגם. כאשר האי יתמלא, הוא יוסב להיות שמורת טבע.
לווית
לוּוִית היא שפה עתיקה השייכת לשפות האנטוליות שהן חלק ממשפחת השפות ההודו-אירופיות. השפה דוברה בעת העתיקה באנטוליה. השפה הלווית נכתבה בשתי צורות, בכתב יתדות ובכתב הירוגליפי. אין הסכמה בין החוקרים האם הן היו שתי שפות, או שפה אחת.
השפה.
בארכיון חתושה נמצא תעוד של שש שפות: חתית, אכדית (בבלית) שהייתה שפת הדיפלומטיה במזרח הקדום, שתי שפות ילידות (אוטוכטוניות) שהיו בשימוש באנטוליה לפני בוא החתים: חורית וחַאתִית (חאתים) וכן השפות הלווית והפַּלַאית (הפלאית דוברה לתקופה קצרה באזור קטן בצפון-מרכז אנטוליה ונעלמה).
השפה הלווית (כמו הפלאית) היא שפה קרובה לשפה החתית, והיא גם אחת מהשפות הבולטות שהחוקרים משערים שבה דיברו בני העיר טרויה במערב אנטוליה (לפחות בחלק מהתקופות בהן הייתה העיר מיושבת).
לשפות האנטוליות יש מספר מאפיינים המבדילים אותן מהשפות ההודו-אירופאיות, כמו: אין הבחנה בין לשון זכר ללשון נקבה; שני זמנים דקדוקיים בלבד: עבר והווה־עתיד; שני מגדרים דקדוקיים: חי ודומם; אין הבחנה בין עיצור קולי לעיצור אטום - לדוגמה, אין הבחנה בין ד' (d) ל- ת' (t). החוקרים מעלים השערות למקור ההבדל בין השפות: אפשרות אחת היא שהשפות האנטוליות איבדו חלק מהתכונות של השפות ההודו-אירופאיות. אפשרות אחרת היא שהחוסר הזה היה חלק מהשפה המקורית מלכתחילה, ולשפות ההודו-אירופאיות האחרות התווספו במשך הזמן רכיבים חדשים.
רוב הבלשנים תומכים בדעה שהשפות החתית, הלווית והפלאית התפצלו על אדמת אנטוליה, והם מתייחסים לשלוש השפות כענף לשוני נפרד של השפות ההודו-אירופאיות. חלק מהחוקרים מקדימים את הגירת הדוברים בשפות אלה כבר לאלף הרביעי לפנה"ס. האוריינות הגיעה לאנטוליה בתחילת האלף השני לפנה"ס, והשימוש בשפה הלווית הכתובה נמשך עד נפילת האימפריה החתית והמשיך חמש מאות שנים נוספות בממלכות הנאו חתיות, שכתבו את הכתובות המונמנטליות שלהם בשפה הלווית.
גאוגרפיה והיסטוריה.
על פי הארכאולוג האנגלי ג'יימס מלארט, ההודו-אירופאים הקדומים ביותר שהגיעו לצפון-מערב אנטוליה היו רוכבי סוסים שהגיעו לאזור מהצפון ויסדו בשנת 3000 לפנה"ס את האתר שנקרא כיום (בטורקית) דמירג'יהיוק (Demircihöyük) שבמחוז אסקישיר (Eskişehir Province) של היום, באזור שנקרא בעבר פריגיה. הם היו אבותיהם של הלווים שישבו את טרויה שכבה II, והתפשטו בהמשך לאזורים אחרים באנטוליה.
לחיזוק התאוריה שלו הוא ציין את הפצתם של כלי קרמיקה ממשפחה חדשה העשויה על גבי אבניים, שנקראת כלים מחופים אדום (Red Slip Wares). על פי מלארט, הגירתם של הפרוטו-לווים התרחשה במספר גלי הגירה, על פני מאות שנים. המגמה במחקר היא לראות הגירות אלה בעיקר כהגירות שלוות ולא הגירות של כיבושים.
הלווית הייתה אחת השפות שהייתה בשימוש באלף השני והאלף הראשון לפנה"ס על ידי קבוצות במרכז ומערב אנטוליה וצפון סוריה. בנוסחים של קוד החוקים החתי בשפה החתית הקדומה, חלק מהאזורים שבו ישבו דוברי השפה הלווית נקראו לוּוִיה:
השערת החוקרים היא שהלווית הייתה מדוברת ברמות שונות של השפה, בשטח גדול של מערב אנטוליה, כולל טרויה, ארץ הנהר שָׂחַה (היום Gediz River) ועמק קייקוס (היום Bakırçay), וכן בממלכת מירה שמרכזה שכן בעמק נהר מיאנדר. בעותק מאוחר ופגוע של קוד החוקים החתי, השם לוויה התחלף בשם ארזווה, ממלכה במערב אנטוליה שהתקיימה באלף ה-2 לפנה"ס. שיא כוחה היה במאות ה-15 וה-14 לפנה"ס. ממלכה זאת שכנה בערך בשטח שבו נמצאו ארץ הנהר שחה וממלכת מירה. בתקופה שלאחר התקופה החתית, אזור ארזווה ידוע בשם לידיה והשפה שדיברו בה הייתה השפה הלידית (Lydian language). החקיקה החתית עשתה הבחנה אתנית בענישה בין לווים לחתים. למשל בחקיקה שעוסקת בחטיפה, מידת העונש הייתה תלויה בזהות החוטף, חתי או לווי, זהות הנחטף וכיוון החטיפה, האם מארץ חתי לכיוון לוויה, או להפך.
בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס, יצא המלך החתי מורשיליש השני למלחמה כנגד ארזוה. הוא ניצח בקרב, שבעקבותיו הוגלו רבבות שבויים לארץ חתי. המקורות מציינים הגליה של 66,000 איש (מספר הנראה לחוקרים מוגזם). הגולים התגייסו לצבא החתי ויושבו גם באזורים דלי אוכלוסין. הגליות אלה שינו את המאזן הדמוגרפי בממלכה החתית, וזה אולי הסבר לגידול בהשפעת השפה הלווית בתעודות החיתיות המאוחרות. דוברי השפה הלווית הפכו לרוב בבירה החתית חתושש.