למרות שמו שוכן בית הקברות במחוז פשט, מחוץ לתחומיה של בודפשט. הוא ממוקם כ-16 קילומטר מצפון-מערב למרכזה של העיר.
מתחם בית הקברות הוא מלבני ושטחו כשלושה דונם. הוא מוקף גדר נמוכה. ממוקמות בו ארבע חלקות קבורה בתבנית של ריבוע, כשביניהן מוצב צלב ההקרבה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לאסוף אליו את גופותיהם של אנשי צוות אוויר שנספו בפעילות מבצעית והיו קבורים באתרים ברחבי הונגריה.
אל בית הקברות הועברו 173 חללים אנשי צוות אוויר - מרביתם בריטים, והאחרים קנדים, אוסטרלים, ניו זילנדים ודרום אפריקאים. כולם נספו במהלך שנת 1944. שלושה מהחללים הם אלמונים. בנוסף אליהם נקברו בבית הקברות 37 פולנים, כמעט כולם אנשי צוות אוויר, וצרפתי אחד. כמו כן הועברה אליו גופתו של חלל אחד ממלחמת העולם הראשונה.
משטרת האוויר (אוסטריה)
משטרת האוויר (בגרמנית: Flugpolizei) היא יחידה של משרד הפנים הפדרלי של אוסטריה הפועלת כזרוע אווירית של המשטרה הפדרלית לזרועות אכיפת החוק במדינה.
תפקיד.
המשטרה מספקת תפקידי תמיכה אווירית למשטרה האוסטרית בעניינים פליליים. היא מספקת תמיכה לשירותי הכיבוי בעת מאבק בשריפות מהאוויר או במהלך אסונות טבע אחרים, ומבצע חיפוש והצלה עבור רשות התעופה האזרחית ("Zivilluftfahrtbehörde"). לעיתים קרובות מאוד, המשטרה גם מנהלת מבצעי חילוץ בשטח אלפיני או בחיפוש אחר נעדרים. ברמה האירופית ישנה חשיבות גוברת למעורבות במשימות במסגרת שיתוף פעולה משטרתי עם סוכנות הגבולות האירופית Frontex. היא מספקת הדרכה לטייסים, למשקיפי טיסה ולמחלצים (למשל אימוני טיסה לכבאים). ומספקת שירותי אבטחה וחקירת אירועי גבול בשמיים ותקיפות על ביטחון התעופה האזרחית.
המשטרה הפיננסית (אוסטריה)
המשטרה הפיננסית (בגרמנית: Finanzpolizei) היא משטרה אזרחית אוסטרית בסמכות משרד האוצר האוסטרי, שהוקמה בשנת 2013 לאחר פירוק ה-Zollwache (משמר המכס) בשנת 2005.
היסטוריה.
באוקטובר 1830 נוסד הארגון הקודם. במהלך קיומו היו לארגונים שמות שונים כמו "Gränzwache" (משמר הגבול), "Finanzwache" (המשמר הפיננסי) ועד פירוקו במאי 2004, נקרא "Zollwache" (משמר המכס). משמר המכס פורק, לאחר שכל המדינות השכנות הפכו לחברות באיחוד האירופי או לחלק מהאזור הכלכלי האירופי.
ב־1 ביולי 2013 הוקמה המשטרה הפיננסית כארגון אכיפת חוק למאבק בהונאות מס, הונאות חברתיות, הימורים בלתי חוקיים, הפרה של זכויות העבודה ותקנות העבודה. בניגוד לארגון הקודם של אנשי המכס, המשטרה הפיננסית אינה נושאת נשק.
ציוד.
מדים.
השוטרים הפיננסיים משתמשים רשמית ב"מדי שירות". אם זה נדרש, המשטרה הפיננסית יכולה להתערבב גם בבגדים אזרחיים. הצבע האחיד של משרד האוצר הוא אפור, בשילוב הלוגו האדום של המשרד וצבעים שחורים. ההתאמה הסטנדרטית מורכבת מכומתה, חולצה (שרוול ארוך / קצר), מכנסיים, חגורה רב תכליתית ומגפיים. בנוסף, נעשה שימוש בבגדים הבאים בהתאם למזג האוויר: סוודר, מעיל צמר, אפוד ללא שרוולים, מעיל גשם ומכנסיים, אפוד בטיחות וכפפות מגן.
למוסדות המשטרה הפיננסית יש תעודת שירות ובחזיתו מופיע הכיתוב "Dienstausweis Republik Österreich", דיוקן השוטר, שם השירות "Finanzpolizei", המספר הרשמי של איש הצוות ותוקף תעודתו. עם סיום ההכשרה הבסיסית, כל שוטר פיננסי מקבל גם תג שירות.
ניידות המשטרה הפיננסית.
במשטרה הפיננסית יש צי רכב שכולל גם מיניבוסים קטנים ורכבים פרטיים. רכבי המשטרה הפיננסית מצוידים (חלקית) בציוד לרכב חירום. חלקית, כלי הרכב מסומנים גם בשם "Finanzpolizei". במידת הצורך, ניתן לסמן את האוטובוסים המשרדיים על צדי הרכב באמצעות לוחות מגנטיים. כל הרכבים משתמשים בלוחיות רישוי ממשלתיות עם הכיתוב "FV" (מינהל פיננסי), הסמל הפדרלי ומספר תלת ספרתי.
ארמון זאקרו
ארמון זאקרו (בגרמנית: Schloss Sacrow) הוא טירה ברובע זאקרו בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. הוא נבנה בשנת 1773 על ידי הלוטננט גנרל השוודי .
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
הקמת הכפר זאקרו מיוחסת לאחוזה, שהוזכרה לראשונה במאה ה-14 בספר האדמות של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1764 רכש המפקד של מצודת שפנדאו, הלוטננט גנרל השוודי הרוזן יוהאן לודוויג פון הורדט את האחוזה, וב-1773 בנה בית אחוזה חדש במקום הבניין הקודם. בהתאם למוסכמות בסגנון הבארוק, הוא סימטרי לחלוטין עם ארבע שורות חלונות משני צידי הציר המרכזי. מאפיין מיוחד הייתה חממה גדולה שהוצמדה ישירות לגמלון הדרומי של הבניין. בפארק הטירה יש גם "אלון בן למעלה מאלף שנים" במעמד של מונומנט טבעי מוגן. בשנת 1779 רכש היינריך קרל דה לה מוט פוקה (Heinrich Karl de la Motte Fouqué), שהגיע מברנדנבורג, את האחוזה ואיתה את בית האחוזה. בנו, , שלימים הפך למשורר, בילה כאן כמה שנים מנעוריו. ייתכן שקיבל השראה לנובלה (שהפכה אחר כך לאופרה של א.ת.א. הופמן ולסונאטה לחליל) מ. בין השנים 1781 עד 1811 היה זאקרו בבעלותו של האחראי על הכספים המלכותי (Kammerherrn), הרוזן אוגוסט פרדיננד פון האסלר (August Ferdinand von Haeseler), בנו החורג של בונה בית האחוזה המקורי, הרוזן פון הורדט. הבעלים הבורגני הראשון של הטירה היה יועץ המסחר (Kommerzienrat, תואר שהוענק לאיש עסקים מצליח) המלכותי והקונסול הכללי ז'אן בלתאזר הנרי (Jean Balthasar Henry) בשנת 1811, שעשה את הונו בסחר עם רוסיה ובנוסף לזאקרו היה בעלים של האחוזות פרדרסדורף (Fredersdorf) ופוגלסדורף (Vogelsdorf) במזרח ברלין. גיסו של הנרי, הבנקאי רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter), שהתעשר גם הוא במהירות, היה נשוי ליוז'ני קרוליין הנרי, היה הבעלים של אחוזת קליין-גליניקה (לימים ארמון גליניקה) השכנה בין השנים 1812 עד 1814 והזמין את האדריכל הידוע קארל פרידריך שינקל לבצע שיפוצים ראשונים באחוזה. האח ז'אן הנרי, שהיה נשוי לסוזט בתו של הצייר הגרמני , היה אחד התאולוגים המובילים ואניני האמנות בתקופתו. ז'אן בלתאר הנרי נפטר בשנת 1813. יורשיו מכרו את ארמון זאקרו והאחוזת בשנת 1816.
מתחילת המאה ה-19 עד התקופה הנאצית.
בשנת 1816 רכש את האחוזה הבנקאי הברלינאי מרטין מגנוס (במקור מאיר מגנוס, יהודי שהתנצר ב-1807), משפחתו השתמשה באחוזה כבית מגורים לקיץ. האורחים כללו גם בני משפחת משה מנדלסון, שהיו קרובי משפחה רחוקים. פליקס מנדלסון-ברתולדי חיבר כאן כנראה חלקים מרביעיית המיתרים שלו בלה מינור (אופוס 13). באחוזה הוקם מתקן ייצור של (המכונה "סוכר עופרת") ו (פחמת העופרת), שהיה קיים כעשרים שנה והוביל לזיהום קרקע מתמשך (ראו את הסעיף על הטיהור).
תאריך מכריע להתפתחות האחוזה היה שנת 1840, כאשר פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה רכש את האחוזה ובית האחוזה ממגנוס תמורת 60,000 טאלרים. במקביל הוא נתן את ההוראה לבנות את כנסיית הגואל הסמוכה באמצעות האדריכל שלו לודוויג פרזיוס, וגם להרחיב את בית האחוזה. פרזיוס הוסיף הרחבה בת שתי קומות לגמלון הצפוני עם כניסה מייצגת בסגנון איטלקי. הפיאנו נובילה של הארמון שימש כבית המגורים הרשמי של כומר הארמון אלברט היים (Albert Heym), הכומר הראשון של כנסיית הגואל.
מאחורי החממה הוקם גם בניין אחסון גדול. אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן עבור המלך את הפארק סביב האחוזה. הפארק כלל גם את הכנסייה וקווי הראייה ממנו חשפו את הארמונות הסמוכים באי הטווסים, ארמון גליניקה וארמון בבלסברג. מאז אותה תקופה מכונה בית האחוזה בזאקרו "ארמון" (Schloss), אם כי המלך עצמו מעולם לא גר בה. מעט ידוע על זאקרו מהעשורים הבאים ועד סוף הקיסרות הגרמנית. לאחר מהפכת נובמבר 1918 התגורר בארמון שר האוצר של מדינת פרוסיה, אלברט סודקום (Albert Südekum), בתחילה כבית מגורים בסוף השבוע, ומשנת 1920 ואילך בדרך קבע. אברהרד קרנץ (Eberhard Cranz), חברו של , ואשתו אמה לבית נוהאוס גרו כאן מסתיו 1922 ועד נובמבר 1934.
תחת הרייך השלישי.
בשנת 1938 הוסבה הטירה למעונו ולמשרדו של המפקח הכללי על היערות (Generalforstmeister) בגרמניה הנאצית . הארמון איבד לגמרי את צורתו הבארוקית. החדרים הייצוגיים הועברו לקומת הקרקע ואילו הדירה מוקמה בקומה העליונה. הגג התארך וכלל חלק מהרחבה שבנה פרזיוס באגף הצפוני בבניין. שאר ההרחבה קיבלה מרפסת גג גדולה במקום הגג המחודד, ומתחתיה נבנה אולם אירועים עם חלונות מהרצפה עד התקרה. המבנים החיצוניים הוסרו ונבנו ביתו של השליש, כמו גם דירות לנהג, ליערן ומתקן בזיירות קטן.
תחת גרמניה המזרחית.
בשנת 1945 הטירה הפכה ל"רכוש ציבורי", ומשם ואילך שימשה בית ילדים ומנוחה לאלה שנרדפו על ידי המשטר הנאצי. כאשר נבנתה החומה, עבר תחילה צבא העם הלאומי לארמון, ומשנת 1973 עברו אליו רשויות המכס של גרמניה המזרחית. החממה נהרסה, ובפארק הוקמו מתקני אימונים לכלבים המאתרים הברחות.
אחרי איחוד גרמניה.
עם איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הצליחה האגודה "פרו ברנדנבורג" (pro Brandenburg) בתחילה ליצור קשרים עסקיים בין המדינות הוותיקות והחדשות מזאקרו. בשנת 1993 ניהלה את הארמון . העבודה החלה על שיקום הפארק על פי התוכניות המקוריות של לנה והפיכת הבניין למוזיאון. התברר שזאקרו אינו מתאים במיוחד לתערוכת קבע בגלל תנאי התשתית הלא נוחים. לאחר תיקון הגג והתקנת מערכת חימום, היה צריך לעצור את העבודה לעת עתה עד לפיתוח רעיון שימוש בר קיימא. בשנת 2003 קיבלה את הארמון האגודה "ארס זאקרו" (Ars Sacrow) בתמיכת קרן הארמנות לשימוש זמני בטירה כ"מוזיאון לקיץ".