בשירים עבריים, אשר יצא מאוחר יותר בשם פרח הלילך, הוא אלבומה השני של חוה אלברשטיין, שיצא לאור ב-1967.
סקירה.
השירים הבולטים מן האלבום הם "כנרת" (מוכר גם כ"שם הרי גולן") מאת רחל המשוררת, שירו של חיים גורי "פנס בודד", "מקהלה עליזה" של לאה נאור שהולחן על ידי נורית הירש ו"מכתב ל" שנכתב על ידי אורי אסף, שהיה מפקדו.
אלכסנדר השמיני
אלכסנדר השמיני (בלטינית: Alexander VIII; 22 באפריל 1610 – 1 בפברואר 1691; נולד בשם פייטרו ויטו אוטובוני, Pietro Vito Ottoboni) היה אפיפיור מ-6 באוקטובר 1689 ועד מותו. אפיפיורותו הקצרה הייתה נגועה בנפוטיזם (חלוקת משרות ונחלות לבני משפחתו) והתנהלות כלכלית שגויה שהובילה את קופת הכס הקדוש כמעט להתרוששות. זהו האפיפיור האחרון שנשא בשם האפיפיורי "אלכסנדר".
קורות חייו עד התמנותו לאפיפיור.
נולד בוונציה כבן התשיעי למשפחת אצולה. אביו, מרקו אוטובוני, כיהן כקונסליירי (סגן הדוג'ה) של הרפובליקה של ונציה. ב-1627 קיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי מאוניברסיטת פדובה. לאחר מכן עבר לרומא ונכנס למינהל מדינת האפיפיור. במסגרת זו כיהן כמושל הערים טרני, צ'יטה די קאסטלו וספולטו וכדיין בבית הדין העליון לערעורים (בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה - "Tribunal Apostolicum Rotae Romanae").
ב-1652 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, לפי בקשת ממשלת הרפובליקה של ונציה. ב-1654 מונה לבישוף ברשה. ב-1677 מונה לקרדינל-הכומר של כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא. ב-1687 מונה לבישוף הדיוקסיה של פורטו סנטה רופינה (Porto-Santa Rufina) השוכנת מערבית-צפון-מערבית לרומא.
בחירתו ואפיפיוריותו.
עם מותו של האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-23 באוגוסט 1689 התכנסה קונקלווה לבחירת יורש. הקונקלווה התכנסה על רקע מתיחות בין מדינת האפיפיור לבין צרפת, שדרשה זכויות יתר למלך צרפת. הקרדינל פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י הציע את שמו של הקרדינל גרגוריו בארבאריגו, אף שידע שאין לו סיכוי להיבחר, רק על מנת לבדוק כיצד יתקבל מועמד ונציאני (בארבאריגו לא נבחר בקונקלווה הבאה, שהתכנסה לאחר מותו של אלכסנדר, עקב הטיעון שלא ניתן לבחור שני אפיפיורים ונציאנים בזה אחר זה). לאחר שהבין דה מדיצ'י שאפיפיור ונציאני יהיה מקובל, הציע את שמו של אוטובוני, שקיבל באופן מפתיע אף את הסכמת שגריר צרפת, אף שהוצע על ידי הסיעות היריבות. ב-6 באוקטובר נבחר אוטובוני כאפיפיור ונטל לעצמו את השם אלכסנדר לכבודו של הקרדינל פלאביו קיגי, אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, שסייע לבחירתו.
לפי אמרה ידועה טען האפיפיור שעקב גילו המופלג (79), זמנו אוזל ועל כן עשה במהרה על מנת להעשיר את משפחתו ככל הניתן בזמן הקצר שנותר לו. את שורות הקוריה הרומאית מילא באחייניו ובני-אחייניו, שמילאו משרות שונות, שמשכורת נכבדה בצידן, מקופת הכס הקדוש המתדלדלת. בין היתר מינה לקרדינל את בן-אחיינו, פייטרו אוטובוני, בהיותו בן 21 בלבד.
במישור המדיני, הביאה אפיפיורותו הקצרה לרגיעה ביחסי הכס הקדוש עם צרפת וכמחווה של רצון טוב השיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אביניון לנחלת מדינת האפיפיור. כבן ונציה סייע במימון מלחמתה של הרפובליקה עם האימפריה העות'מאנית, דבר שהכביד עוד על האוצר. לאור טענות נתיני מדינת האפיפיור על קשיי הקיום, הוריד האפיפיור את נטל המס, דבר שהוביל את קופת הכס הקדוש להתרוששות.
עם מותו נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מצבת הקבר שלו הוזמנה על ידי בן-אחיינו, פטרון האמנות פייטרו אוטובוני.
פרנסואז ד'אלנסון
פרנסואז ד'אלנסון (בצרפתית: Françoise d'Alençon; 1490 - 14 בספטמבר 1550), הייתה סבתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה.
פרנסואז נולדה בשנת 1490, לרנה, דוכס אלנסון ולמרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו. בשנת 1505 התחתנה פרנסואז עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ממנו נולדו לה שני ילדים, וב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
בשנת 1525 מת אחיה שארל הרביעי, דוכס אלנסון, ופרנסואז הייתה אמורה לרשת את נחלות אחיה, אולם פרנסואה הראשון, מלך צרפת הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אשת הדוכס המנוח, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים. בנה אנטואן התחתן עם ז'אן ד'אלברה, מלכת נאווארה, בתה של מרגריט מאנגולם, שירשה את דוכסות אלנסון, ובנם עלה לשלטון כאנרי הרביעי, מלך צרפת. בניה אנטואן ולואי, נסיך קונדה, הפכו למנהיגים צבאיים במהלך מלחמות הדת בצרפת. פרנסואז מתה באמיין ב-14 בספטמבר 1550, ובשנת 1589 הוכתר נכדה כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
משפחתה.
בשנת 1505 התחתנה פרנסואז עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
אירטיש אומסק
אירטיש אומסק (ברוסית: Футбольный клуб „Иртыш“ Омск) הוא מועדון כדורגל מהעיר אומסק. נוסד ב-9 ביוני 1946 ומתמודד בליגה המקצוענית.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון גאולוג הממוקם בעיר טיומן.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 בשם קריליה סובייטוב אומסק. שנה לאחר מכן קיבלה את חסות מפעל בראנוב המקומי ונקראה בשם "בולשביק". ב-1957 כונתה "הכוכב האדום" (ברוסית: Красная Звезда) וב-1958 קיבלה את שמה הנוכחי: אירטיש. בשנים 2006–2008 נקראה "אירטיש-1946", אך משנת 2009 שוב חזרה להיקרא אירטיש אומסק וזהו שם הקבוצה כיום.
הקבוצה התמודדה בליגה הסובייטית השנייה ובאליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל והישג השיא שלה בתקופת ברית המועצות הוא הזכייה בגביע רוסיה הסובייטית בכדורגל בעונת 1981. לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה העפילה לליגת המשנה הרוסית והישג השיא שלה היה ההגעה למקום השני בשנים 1992 ו-1993. מאז עונת 1999 (למעט עונת 2010) הקבוצה מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה במערך הליגות ברוסיה.
את עונת 2018/2019 הקבוצה סיימה במקום השני, אך בעקבות כשלים בהתנהלותה של סחלין, התאחדות הכדורגל הרוסית החליטה להוריד 3 נקודות מסחלין שבמקום הראשון, מה שאפשר לאירטיש לעקוף אותם ולהתייצב בראשות טבלת אליפות המזרח של ליגת הכדורגל המקצוענית ועשתה זאת שוב גם בעונה לאחר מכן והבטיחה העפלתה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה בתום עונת 2019/2020. עם זאת עונה לאחר מכן ירדה שוב לליגה המקצוענית.
אצטדיון הקבוצה.
בתחילה אצטדיון דינמו בעיר אומסק היה לאצטדיון המרכזי, לימים נקרא אצטדיון קרסניה זבזדה עם קיבולת של 4,655 איש, שנפתח ב־12 במאי 1966 ושימש כאצטדיון הבית של אירטיש. בתחילה, היציעים תוכננו להכיל 18 אלף צופים. בתחילת שנות ה-90 הפך האצטדיון לחלק מ"מתחם הספורט קרסניה זבזדה" ובשנת 2002 החל שיפוץ ארוך באצטדיון. בשנים 2003–2004 הותקנו מושבי פלסטיק ביציע המערבי והמזרחי, ב־2006 פורק היציע הצפוני (שהכיל 8 אלף מושבים). מגרש האצטדיון שופץ בשנת 2008.
בשנת 2021 החלו עבודות הכנה לקראת בניית אצטדיון כדורגל חדש, במקום האצטדיון הישן שיכיל 15,000 מושבים.
מתקן אימונים.
מתקן האימונים של המועדון הוא אולם "קרסניה זבזדה", בה משחק המועדון בחורף ובמזג אוויר סגרירי. נבנה בשנים 2006-2007 כחלק משיפוץ רחב היקף של מתקני הספורט בעיר. מיועד גם לארח משחקי קטרגל, כדוריד ובדמינטון; בשטח במתחם יש גם מספר מגרשי דשא טבעיים ומלאכותי, שבהם מתאמנים לא רק שחקני המועדון, אלא גם תלמידי בית הספר לספורט.
מחנות העקורים בסלנטו
מחנות העקורים בסלנטו הם מחנות, שבהם שהו יהודים ניצולי השואה משארית הפליטה, שהגיעו לסלנטו , אזור הנמצא בקצה המגף שבדרום איטליה, במטרה להגיע משם לארץ ישראל. במחנות העקורים בסלנטו שהו העקורים בין השנים 1944 ועד 1947.
מחנות עקורים בסלנטו הוקמו בארבע עיירות: טריקאזה (Tricase), סנטה צ'זריה (Santa Cesarea), סנטה מריה די לאוקה (Santa Maria Di Leuca) וסנטה מריה אל בניו (Santa Maria El Bagno). שלושת המחנות האחרונים, כונו "הסנטוס".
רקע על מחנות העקורים באיטליה.
הקמת מחנות העקורים.
בסוף מלחמת העולם השנייה, לאחר שהושמדו שישה מיליון יהודים בקירוב, נותרו באירופה כשלושה מיליון יהודים, בעיקר בברית המועצות (כולל חלקיה האסייתיים). במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים. כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, ושהו במחנות עקורים. מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לכל העקורים היהודים שלא היה להם לאן ללכת. מחנות העקורים הוקמו באזורים שבהם שלטו בעלות הברית בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה.
במהלך 1948 הוקמה מדינת ישראל והשתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. כך יכלו רבים משוכני מחנות העקורים להגר. מחנות העקורים נסגרו עד שנת 1950, פרט למחנה פרנוואלד שפעל עד 1957. רוב העקורים היגרו לארץ ישראל, כשליש פנו לארצות הברית ורבבות נותרו באירופה, כולל בגרמניה עצמה, והקימו מחדש קהילות רבות שחרבו בשואה.
מחנות העקורים באיטליה.
למחנות העקורים באיטליה הגיעו עקורים יהודים משארית הפליטה כבר מיד לאחר סוף המלחמה, בעיקר בין השנים 1946–1947. יהודים אלה ראו בשהותם באיטליה תחנת מעבר זמנית במסעם למולדתם החדשה, בין אם בישראל או במדינות אחרות מעבר לים.