פייזר נקראת על שם שני בני דודים אמריקאים ממוצא גרמני, צ'ארלס פייזר וצ'ארלס הרהארט. הם הקימו את עסק הכימיקלים צ'ארלס פייזר ושות' בבניין בויליאמסבורג, ברוקלין שבארצות הברית ב-1849, שם הם פיתחו תרופה אנטי טפילית בשם סנטונין . תרופה זו נחלה הצלחה מיידית. הייצור של חומצה ציטרית הביא לפריצה הגדולה של פייזר ב-1880.
עד 1910 מכירותיה של פייזר הגיעו ל-3 מיליון דולר ופייזר הפכה למומחית בתחום טכנולוגיית התסיסה (פרמנטציה), דבר אשר תרם לה בייצור המוני של פניצילין בזמן מלחמת העולם השנייה, בעקבות פניה של ממשלת ארצות הברית. האנטיביוטיקה הייתה נחוצה בדחיפות לטיפול בחיילים הפצועים ותוך זמן קצר הייתה ידועה בשם "תרופת הפלא". למעשה רוב הפניצילין שסופק לחיילי צבא ארצות הברית בפלישה לנורמנדי סופק על ידי פייזר.
עד שנת 1950 פייזר התבססה במקומות רבים בעולם כמו בלגיה, ברזיל, קנדה, קובה, איראן, מקסיקו, פנמה, פוארטו ריקו, טורקיה ובריטניה.
בשנת 2009 הורשעה חברת פייזר בהונאה ונקנסה על שיווקה של תרופה בשם בקסטרה בהתוויות שלא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בסך של יותר מ-2 מיליארד דולר.
בנובמבר 2015 הודיעה החברה על רכישתה של חברת התרופות "אלרגן" , יצרנית הבוטוקס, בכ-160 מיליארד דולר. באפריל 2016 בוטלה העסקה, תוך תשלום פיצויים בסך 150 מיליון דולר מפייזר לאלרגן.בדצמבר 2016 קנסה רשות התחרותיות והשווקים (CMA) בבריטניה את פייזר ב-84.2 מיליון ליש"ט (106 מיליון דולר) לאחר שהעלתה את מחיר התרופה פנטואין לטיפול באפילפסיה ב-2,600% מאז ספטמבר 2012, תוך שימוש בשמה של חברת פלין פארמה.
בשנת 2020 הצטרפה פייזר למירוץ למציאת חיסון נגד קורונה, והיא מפתחת ארבעה חיסונים בשיתוף עם חברת ביונטק הגרמנית שאושרו לניסויים במסלול מזורז על ידי ה-FDA, בסוף אפריל 2020 הגיעה לשלב השני בניסוי לחיסון BNT162b2 המבוסס RNA ביולי 2020 השלב השני הוכתר בהצלחה, ונאמר כי השימוש בחיסון הוא בטיחותי וללא תופעות לוואי משמעותיות, והוחל השלב השלישי שנערך על 30,000 מתנדבים לשימוש בחיסון ובפלצבו מנכ"ל החברה אלברט בורלא צפה כי בסוף אוקטובר 2020 תאושר הפצת החיסון
ב-9 בנובמבר 2020 הודיעה החברה כי לניסויים בחיסון נגד הנגיף יש 90% הצלחה, אם כי מתוך מדגם קטן יחסית שעשוי להשתנות במידת מה עם התקדמות הניסוי.
מדינות שונות בעולם, כגון ארצות הברית, בריטניה, קנדה, יפן ואחרות חתמו על הסכם מקדים עם פייזר המאפשר להן קבלת חיסונים. האיחוד האירופי, למשל, צפוי לקבל 200 מיליון מנות חיסון עבור המדינות באיחוד והייתה לו אופציה לרכישת עוד 100 מיליון. ישראל רכשה חיסונים, והשתמשה בהם באישור החיסון על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ומשרד הבריאות הישראלי. מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הסוכנות האירופית לתרופות, ארגון הבריאות העולמי ומדינות בהן בריטניה וקנדה אישרו את החיסון. החיסונים הגיעו גם אליהן. ב-9 באפריל 2021 פייזר פנתה ל-FDA בבקשה לאשר את חיסון הקורונה לילדים בני 12–15. במהלך 2021, אישור חירום ניתן לבני 12-15 ולבני 5-11. החל גם חיסון במנת שלישית, מנת דחף שקיבלה היתר רגולטרי. במקביל, החברה פיתחה תרופה למחלת הקורונה שקיבלה אישור חירום מה-FDA ב-22 בדצמבר 2021.
פעילות פייזר בישראל.
בעשור השני של המאה ה־21 תרמה פייזר עשרות מיליוני שקלים לגופי בריאות בישראל, שנועדו בעיקר למימון השתתפות בהשתלמויות, או בכנסים שהתקיימו בחו"ל. על פי דו"ח משרד הבריאות הייתה התורמת הגדולה ביותר למערכת הבריאות בשנים 2019-2018.
לאחר הפיתוח של חיסון הקורונה, ישראל ופייזר חתמו על הסכם לאספקת חיסונים. כלי התקשורת פרסמו מקורות לא רשמיים המתייחסים לכך, ועל פי ההערכות קיבלה ישראל את החיסונים במחיר מופחת. סוכם כי ישראל תעביר לפייזר מידע רפואי הנוגע ל-2 מיליון החיסונים שבוצעו עד אמצע ינואר, לצד מידע כללי רשמי על כמות הנדבקים בקורונה.
ב-9 בדצמבר 2020 נחת משלוח החיסונים הראשון של חברת פייזר בישראל.
ימים של אהבה (סרט)
עתונאי
ילדים של מישהו אחר (סרט)
ההיסטוריה המטורפת של העולם (סרט)
המבוך (סרט)
סאדנלי (סרט)
המבט (סרט)
צ'ליאבינסק
צֶ'לְיָאבִּינְסְק (רוסית: Челябинск, ) היא עיר רוסית מדרום-מזרח להרי אורל על נהר המיאס, יובל של נהר אורל, כ-210 ק"מ דרומית ליקטרינבורג. העיר היא בירתו של מחוז צ'ליאבינסק.
היסטוריה.
מבצר צ'ליאבה, שסביבו קמה העיר, הוקם בשנת 1736 על ידי הקולונל אלכסיי טבקלב. מקור שם המבצר בשפה הטורקית: "צ'לבי" משמעו "נסיך" או "משכיל". בשנים 1773–1774 נטלה העיר חלק במרד ימליאן פוגצ'וב ואף נכבשה. ב-1781 נבנו השכונות הראשונות מחוץ לחומות, ונוסדה למעשה העיר. עד סוף המאה ה-19 הייתה צ'ליאבינסק עיירה קטנה, ב-1892 הושלמה מסילת הברזל בקו סמארה–זלאטואוסט שחיברה את העיר עם מוסקבה וממנה עם שאר אירופה. בשנה זו הוחל גם בהקמת קו הרכבת הטרנס-סיבירית מצ'ליאבינסק וב-1896 קושרה העיר עם יקטרינבורג.
העיר הפכה לתחנת מעבר לסיביר ובמשך 15 השנים שבין 1900–1915 עברו דרכה יותר מ-15 מיליון בני אדם, עשירית מכלל אוכלוסיית רוסיה. חלקם נשארו בעיר ותנועת מתיישבים זו נתנה תנופה משמעותית לפיתוח העיר. התפתחות העיירה לעיר הייתה מואצת: עד 1897 כבר צמחה אוכלוסייתה ל-20,000 איש, עד 1913 ל-45,000, ועד 1917 ל-70,000.
בשנות השלושים עברה ברית המועצות תיעוש מהיר, וצ'ליאבינסק הייתה למרכז תעשייתי חשוב של תעשיית המתכת. ב-1933 הוקם בה מפעל הטרקטורים ("צ'ליאבינסקי טרקטורניי זאבוד", ЧТЗ) ומכון מטלורגי. שנה לאחר מכן היא הייתה לבירת המחוז ונפתחה בה אוניברסיטה. אוכלוסיית העיר גדלה הודות לכך פי ארבעה: מ-67,700 ב-1928 ל-273,000 ב-1939.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החליט סטלין להסיג מפעלי תעשייה חשובים מפני הנאצים המתקדמים בסוף 1941. צ'ליאבינסק שכנה באזור מרוחק ובטוח יחסית, ומפעלי תעשייה רבים הועברו אליה, למרות היותה עיר קטנה יחסית. מפעלים רבים נותרו בעיר גם לאחר המלחמה והפכו אותה למרכז חשוב.
קווי ייצור גדולים לטנקי T-34 וקטיושות פעלו בעיר, ומפעל הטרקטורים הוסב לייצור טנקים. מפעל "קירוב 185" לייצור טנקים כבדים הועבר גם כן מלנינגרד לצ'ליאבינסק, ומשם עבר לאומסק ב-1962.
העיר זוהתה עם תעשיית הטנקים עד כדי כך שכונתה "טנקוגראד". העיר למעשה נבנתה במהירות בתקופה זו, שכן לפניה היה במקום רק גרעין יישוב קטן ששרידיו נראים היום במרכז העיר.
בשנת 1957 אירעה במפעל לעיבוד דלק גרעיני המצוי במאיאק, כ-150 קילומטר צפונית מערבית לעיר, תאונה שגרמה להתפשטות חומר רדיואקטיבי על פני שטח נרחב. צ'ליאבינסק עצמה אומנם לא נפגעה, אך מעריכים כי במחוז צ'ליאבינסק מתו כ-200 איש מהקרינה. תאונה זו הייתה, עד אסון צ'רנוביל שלושים שנה מאוחר יותר, התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1956 הגיעה האוכלוסייה ל-612 אלף, וב-1979 כבר עברה את המיליון.
ב-15 בפברואר 2013 התפוצץ מטאור באוויר בסמוך לעיר וגרם לפציעתם של כ-1,200 תושבים בכל האזור.
חינוך.
בעיר למעלה מתריסר אוניברסיטאות ומכוני לימודים גבוהים. העיקריים בהם: אוניברסיטת דרום אורל, אוניברסיטת צ'ליאבינסק והאקדמיה לרפואה. המוסד הוותיק ביותר הוא אוניברסיטת צ'ליאבינסק לפדגוגיה שנוסדה בשנת 1934.
תחבורה.
צפונית-מזרחית לעיר צ'ליאבינסק נמצא נמל התעופה צ'ליאבינסק שפועל משנת 1953 ומהווה נמל תעופה בינלאומי. בניית רכבת תחתית בעיר החלה בתחילת שנות התשעים, ומתוכננים בה שלושה קווים. הפרויקט סובל מדחיות רבות וביטולים עקב מצבה הפוליטי והכספי הרעוע של העירייה.
בסוף המאה ה-20 החלה בניית הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק. מימוש התוכנית היה קשה ובשנת 2021 הוחלט לבטל אותה. הקטעים שנבנו ינוצלו לפרויקטי תחבורה אחרים.
תעשייה.
צ'ליאבינסק היא מרכז תעשייתי חשוב ברוסיה. מרוכזים בעיר מפעלי מתכת וציוד צבאי. העיקריים בהם: קומבינאט המתכת צ'ליאבינסק (CMK), מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק ומפעל ערגול הצינורות לתעשיית הנפט והגז. בעיר שוכנים גם מספר מפעלי אלקטרוניקה גדולים כ"מטראן", "פולט", ו"זאבוד אלקטרומשינה" המייצרים מוצרים צבאיים ואזרחיים.
ערים תאומות.
לצ'ליאבינסק יש 4 ערים תאומות:
התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
התאחדות האתלטיקה הבין־לאומית (באנגלית: World Athletics, נודעה בעבר בראשי התיבות IAAF) היא הפדרציה הבין־לאומית של ענף האתלטיקה הקלה. ההתאחדות נוסדה ב-17 ביולי 1912 במהלך הקונגרס הראשון של הארגון שנערך בסטוקהולם שבשוודיה על ידי נציגים משבעה עשר ארגוני אתלטיקה לאומיים. שמה הראשון היה "הפדרציה הבין־לאומית לאתלטיקה חובבנית" (International Amateur Athletic Federation). בשנת 2001 הוחלט להשמיט את המילה חובבני מהשם ולשנותו ל-"International Association of Athletics Federations", וראשי התיבות נותרו זהים. שם זה הוחלף בשנת 2019 לשם הנוכחי.
אחד מתחומי אחריותה של התאחדות האתלטיקה הבין־לאומית הוא האחדת שיטות מדידת הזמנים והמרחקים. תחום נוסף הוא אישור השיאים העולמיים באתלטיקה. ההתאחדות מארגנת תחרויות אתלטיקה עולמיות גדולות, ובהן אליפות העולם באתלטיקה, ליגת היהלום, ובעבר ליגת הזהב.
בקונגרס שנערך בברלין ב-1913 נבחר זיגפריד אדסטרום להיות נשיאה הראשון של ההתאחדות, בקונגרס זה נרשמו 34 התאחדויות אתלטיקה לאומיות כחברות בהתאחדות. נכון ל-2011 חברים בהתאחדות 213 ארגוני אתלטיקה לאומיים.
החל משנת 1982, אישרה ההתאחדות מספר שינויים בתקנונה, שאיפשרו לאתלטים לקבל תמורה כספית עבור השתתפותם בתחרויות אתלטיקה בין־לאומיות.