רק שתי מפלגות אחרות הצליחו לעבור את אחוז החסימה של 5%:"ארמניה המשגשגת" ו"ארמניה המוארת" - עם 8% ובהתאמה 6 % מהקולות. המפלגה הרפובליקנית נחלה תבוסה כבדה (4.7% מהקולות) ולא נכנסה לפרלמנט.
הממשלה השנייה.
בעקבות הבחירות - ב-14 בינואר 2019 שוב התמנה פשיניאן לראש ממשלה.
במאי 2019 במלאת שנה לשלטונו הוא טען למאה הישגים: "יצירת 51000 מקומות עבודה, עליות שכר ומעצרם של האחראים. למעשי שחיתות וכו'"
ב-20 במאי 2019 אחרי שבית משפט בירוואן שחרר זמנית את הנשיא לשעבר רוברט קוצ'ריאן, שהואשם בזיוף הבחירות לנשיאות בשנת 2008 לטובת סרקיסיאן, קרא פשיניאן לטיהור המערכת המשפטית אותה האשים בחוסר לגיטימיות ובהיותה "שארית" של הממשל הקודם.
התבוסה במלחמה בנגורנו-קרבאך (2020).
בימי שלטונו פרצה שוב ב-27 בספטמבר 2020 מלחמה עם אזרבייג'ן באזור נגורנו-קרבאך ("רפובליקת ארצאך").
כתגובה למתקפה ביבשה של הכוחות האזרבייג'נים, הממשלה הארמנית הכריזה על מצב חירום ועל גיוס כללי של העם.
המלחמה הסתיימה אחרי 44 ימי קרבות בעקבות שביתת נשק שתווכה על ידי רוסיה. מול הצלחות המתקפה האזרבייג'נית שצליחה להשתלט על העיר שושה ועל שטחים נוספים בנגורנו קארבך, ב-9 בנובמבר 2020 חתם פשיניאן על ההסכם התלת צדדי, אחרי שארמניה סבלה מאבדות בבני אדם, נזקים חומריים רבים ונחלה תבוסות.
פשיניאן נאלץ להסכים לוויתורים טריטוריאליים על חשבון רפובליקת נגורנו-קרבאך (ארצאך) לטובת אזרבייג'ן.
בעקבות מתקפתה של ארבייג'אן רפובליקת ארצאך איבדה שליש משטחה בנגורנו קארבך, לרבות יישובים וערים ארמניות חשובים כמו הדרוט ואת העיר שושי. בעקבות שביתת הנשק נאלצה ארצאך לוותר על עוד שליש משטחה.
אורגנו שני אזורי חיץ הומניטריים בפיקוח כוח שלום רוסי" אחד בלצ'ין בין ארמניה לארצאך והשני בין אזרבייג'ן לחבל נחיצ'באן. טורקיה שתמכה באופן גלוי באזרבייג'ן ורוסיה שתיווכה בין הצדדים חיזקו את מעמדם באזור.
האופוזיציה ארגנה הפגנות סוערות ודרשה את התפטרותו של פשיניאן אותו כינתה "בוגד". מפגינים צרו על בניין הפרלמנט.
פשיניאן הצהיר שאכן ההסכם מכאיב לארצו אבל היה הכרחי נוכח ניתוח המצב הצבאי, כשצבא אזרבייג'ן נמצא קרוב לבירת ארצאך, סטפנקרט, ונפילתם של מעל 1,300 אנשים בצד הארמני.
ב-25 בפברואר 2021 הרמטכ"ל של צבא ארמניה, אוניק גספריאן ועוד 40 גנרלים דרשו מצידם את התפטרותו במה שהממשלה ראתה ניסיון הפיכה צבאית. בסופו של דבר גספריאן נאלץ להתפטר.
התפטרותו ובחירתו מחדש.
ב-25 באפריל 2021 הודיע ​​פשיניאן על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, כדי להתיר בחירות פרלמנטריות בחודש יוני. הוא שימש לזמן קצר כראש ממשלה זמני, ובבחירות שהתקיימו ב-20 ביוני 2021 לאספה הלאומית (בית הנבחרים הארמני) מפלגתו חוזה אזרחי זכתה ברוב של 53% מקולות הבוחרים וניצחה בבחירות, על אף הירידה לעומת הבחירות הקודמות. האופוזיציה טענה לאי סדרים בבחירות. מתוקף תוצאות הבחירות ממשיך פשיניאן בכהונתו כראש ממשלת ארמניה.
120 פעימות בדקה
120 פעימות בדקה (בצרפתית: '; באנגלית: ' או ) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2017 בבימויו של רובן קמפיו ובכיכובם של נאוול פרז ביסקאיאר ואדל אנל. הסרט עוסק בזכויות להט"ב בצרפת ובמגפת האיידס בשנות ה-90. קמפיו ושותפו לכתיבת התסריט פיליפ מנז'ו התבססו על חוויותיהם האישיות הקשורות לארגון האקטיביסטי ACT UP בפיתוח הסיפור.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2017, ולאחר מכן הוקרן בפסטיבלי קולנוע אחרים. בקאן הוא זכה לשבחים מצד המבקרים וכן בארבעה פרסים, לרבות פרס Grand Prix. הסרט זכה בשישה פרסי סזאר לרבות עבור הסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
בראשית שנות ה-90, קבוצה של אקטיביסטים הקשורים לארגון ACT UP בפריז פועלים למען זכויות להט"ב בצרפת ונגד מגפת האיידס המשתוללת. הם מחליטים לנקוט במחאה ציבורית נגד הממשלה וחברות התרופות, אך נאבקים גם ביניהם לבין עצמם בנוגע לאסטרטגיה הנכונה שיש לנקוט בה.
הסרט עובר בהדרגה מהסיפור החברתי של פעולות המחאה של הקבוצה אל סיפוריהם האישיים של החברים בה: ז'רמי, צעיר נשא איידס שבריאותו מתדרדרת במהירות; נתן (ארנו ולואה), שאינו נשא בעצמו, המצטרף אל הארגון ומתחיל להתאהב בשון (נאוול פרז ביסקאיאר), נשא ותיק.
הפקה.
הבמאי רובן קמפיו כתב את התסריט, והתייחס אל עצמו כאל "אקטיביסט מיליטנטי של ACT UP בשנות התשעים", כלומר לא היה עליו לבצע שום על מנת לדעת כיצד יש לתאר את האירועים בצורה נאמנה. סצנה אחת בסרט התבססה גם על הניסיון האישי שלו עם מגפת האיידס, כפי שאמר: "אני הלבשתי בן-זוג לאחר מותו". גם שותפו לכתיבת התסריט, התסריטאי פיליפ מנז'ו היה מעורב ב-ACT UP.
בקאן, הסביר קמפיו את החלטתו להמשיך בבימוי הסרט, ואמר כי "מעל לכל, "BPM" הוא סרט שרציתי לעשות במקום שבו כוחן של המילים הופך לרגעים טהורים של אקשן". התקציב להפקת הסרט, כ-5 מיליון דולר, גויס בתוך חודשים ספורים.
הפצה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-20 במאי 2017. ב-24 ביוני הוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, ולאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בניו זילנד בחודש יולי. על אף שהחל משנת 2016 הופחתו מספר הסרטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, הסרט בכל זאת התקבל לפסטיבל זה, שנערך בספטמבר 2017.
בקאן, חברת ההפצה The Orchard רכשה את זכויות להפצת הסרט בארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באוגוסט 2017. בישראל, הסרט הופץ ברשת בתי קולנוע לב החל מה-19 באפריל 2018.
תגובות.
ביקורות.
באתר האינטרנט הצרפתי AlloCiné, הסרט קיבל ציון ממוצע של 4.5 מתוך 5 על סמך 31 ביקורות, מה שהופך אותו לסרט עם הדירוג הגבוה ביותר של השנה. לסרט דירוג של 98% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 107 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.8 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר זה, הסרט "מרגש מבלי להיות מלודרמטי ... מציע מבט מרתק על תקופה מרכזית בהיסטוריה, שמותירה [את הצופים] מהורהרים זמן רב לאחר סיום ההקרנה". באתר Metacritic, לסרט יש ציון של 84 מתוך 100, בהתבסס על 25 ביקורות.
ג'אדה יואן (Vulture.com) כתבה כי הסרט מרגש עד דמעות, ושיבחה אותו על היותו "דיוקן ייחודי ואינטימי של הקהילה מבפנים". פיטר האוול ("Toronto Star") כתב כי המבקרים הצרפתיים בפסטיבל הקולנוע בקאן התרגשו מסרט זה וסימנו אותו כסרט הראוי לזכות בפרס חשוב. מבקר של ההוליווד ריפורטר, דוד רוני, סקר באופן חיובי את הדיאלוגים ואת צוות השחקנים הצעיר, תוך שהוא מותח ביקורת על הקצב של הסרט. טים רובי (דיילי טלגרף) העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, החמיא לרגעים הקומדיים ולסצנת הסקס, אשר לדעתו מאזנת היטב בין המודעות לסיכון (בקיום יחסי מין כאשר אחד הפרטנרים הוא נשא HIV) לבין סקסיות. מבקר הואניטי פייר, ריצ'רד לוסון, שיבח את הסרט כ-"חצי דוקו-דרמה מפוכחת ומקיפה, וחצי נרטיב על התמודדות אישית עם מחלה ארורה". לוסון והמבקרים בהוליווד ריפורטר השוו את הסרט למחזה "הלב הנורמלי" של לארי קרמר.
תקריות.
ב-4 בפברואר 2018 שיבשה קבוצת מפגינים נוצריים המחזיקים בסמלים דתיים כשהם שרים מוזיקה כנסייתית את הקרנת הסרט במוזיאון האיכרים הרומני בבוקרשט. המפגינים נשאו שלטים עם מסרים לאומיים ונוצריים וטענו כי "סרט עם עלילה כזו אינו מקובל" במוזיאון האיכרים הרומני, שכן "זהו סרט על הומוסקסואלים" ו-"האיכר הרומני הוא אורתודוקסי נוצרי". לאחר חצי שעה הוציאה המשטרה את המפגינים מהקולנוע. הקרנה זו של הסרט הייתה חלק מסדרת אירועים המוקדשים להיסטוריה של הלהט"ב. הבמאי טודור ג'יורג'יו, תומך בזכויות להט"ב ועד למה שקרה, מתח ביקורת בפוסט בפייסבוק על התנהגות פוגענית זו וביקש אמצעי אבטחה באולמות הקולנוע שבהם מוקרנים סרטי להט"ב.
פרסים ומועמדויות.
הסרט התחרה על פרס דקל הזהב במסגרת התחרותית המרכזית של פסטיבל הקולנוע בקאן. ביולי 2017, הוא נכללת ברשימת עשרת הסרטים המתחרים על פרס לוקס. הסרט נבחר לייצג את צרפת בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90, אך בסופו של דבר הוא לא היה מועמד.
בית הלל (ארגון רבנים)
נפטכימיק ניז'נקאמסק (כדורגל)
נפטכימיק ניז'נקאמסק (ברוסית: Футбольный клуб „Нефтехимик“ Нижнекамск) הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר ניז'נקאמסק. נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 1991.
היסטוריה.
מועדון נפטכימיק ניז'נקאמסק נוסד לראשונה בשנות הששים של המאה העשרים בחסות המפעל הכימי של ניז'נקאמסק (שברבות השנים הפך למפעל נפטכימיק ניז'נקאמסק) והתמודד במסגרות חובבניות עד 1990 כשהעפיל לליגה השנייה. ברם, תקופת קיומו באותה תקופה אינה נספרת. המועדון פורק ב-1990 והוקם מחדש ב-1991 והחל להתמודד בליגה הרוסית השלשיית. את הופעת הבכורה בליגה השנייה המועדון סיים במקום התשיעי מתוך 22.עונה לאחר מכן סיימה במקום הראשון והעפילה למחוז מרכז של הליגה השנייה שאוחדה עונה לאחר מכן לליגת המשנה הרוסית שם הייתה עונת 1997/1998 שם ירדה בחזרה לליגה השנייה.
עונת 1993 הייתה קשה מאוד בעקבות האיחוד של הליגה, עם זאת המועדון העפיל עד לשלב 16 האחרונות בגביע רוסיה שבו הקבוצה נפגשה עם ספרטק מוסקבה, והפסידה בתוצאה 0:5.
הישג השיא של המועדון היה המקום השישי בליגת המשנה הרוסית בעונת 1994 ושיחק בליגה השנייה במשך 3 עונות לפני שירד לליכה השלישית.
בעונת 2000 הקבוצה סיימה במקום הראשון עם מאזן נטול הפסדים לחלוטין לאורך כל העונה וחזרה לליגת המשנה. בארבעת השנים הבאות התמודד בליגה השנייה אך לא עבר את המקום ה-11.
ב-2004 המועדון נשר שוב לליגה השלישית.