מאיר ניצן נולד ב-1931 בבוקרשט, רומניה בשם מאיר מינץ, בן למיכאל ורחל. עלה ארצה בגיל 16 ממניעים ציוניים. שהה במחנה הסגר בקפריסין (ראו העפלה), ועם קום המדינה – במעברת פרדס חנה.
בגיל 18 התגייס לצה"ל והוצב לשרת בחיל החימוש. ב-1955 התנדב לשירות קרבי, על מנת להילחם בפדאיון, אך אחרי מבצע קדש חזר לשרת בחיל החימוש. הוא בוגר הטכניון בהנדסת תעשייה וניהול, ועם סיום לימודיו המשיך לשרת בתפקידי פיקוד ומטה בחיל החימוש. בשנת 1974 מונה למפקד מצל"ח (מרכז ציוד לחימה וחלפים) בדרגת אלוף-משנה. בשנת 1979 סיים את שירותו בצה"ל, אך כעבור שנה חזר לשרת כסגן ראש אגף אפסנאות בדרגת תת-אלוף, ניצן נשוי לנעמי לבית שניידר ולו שתי בנות.
פעילותו הפוליטית.
בשנת 1983 נבחר לראשונה לתפקיד ראש עיריית ראשון לציון. בתקופת כהונתו הפכה ראשון לציון לשלישית בשטחה ולרביעית באוכלוסייתה בישראל. ניצן כיהן בתפקיד יותר מכל קודמיו, ותקופת כהונתו היא מהארוכות בראשות עיר בישראל.
ניצן הקים שלוש חברות עירוניות, המספקות שירותים מוניציפליים לתושבי העיר: החברה הכלכלית, החברה העירונית לתרבות לספורט ולנופש וחברת מני"ב (מים, ניקוז וביוב). היה שותף בפיתוח המואץ במערב ראשון לציון והקמת עיר מודרנית מערבית לכביש 4, שנושקת לחוף הים. מערב ראשון לציון התאכלסה במהירות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובכך למעשה הכפילה את אוכלוסיית העיר.
בשנת 1988 היה אחראי להקמתה של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעקבות האינתיפאדה השנייה יזם ניצן את הקמתה של יחידת סיור עירונית, שסייעה למשטרה בשמירת הסדר ומניעת טרור. בסוף 2004, בעקבות דעיכת גל הפיגועים, פורקה היחידה. כמו כן בשל אירועי האינתיפאדה השנייה ומה שנתפש כעלייה באלימות ובפרט בקרב בני נוער, בחר ניצן להתנדב במשמר האזרחי.
במהלך כהונתו הורשע ניצן בעבירה של הפרת אמונים לאחר ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז. על ניצן נגזר עונש מאסר על תנאי של שלושה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח. השופט עודד מודריק קבע שהצירוף שבין העבירה לנסיבותיה, בעניין הקונקרטי אינו עולה כדי קלון.
בנוסף לכהונתו כראש עיריית ראשון לציון מילא ניצן תפקידים אחדים במרכז השלטון המקומי: הוא שימש כממלא מקום יו"ר מרכז השלטון המקומי בשנים 1989–1994 והחל מ-1992 שימש כדירקטור באוצר השלטון המקומי. בשנים 1999-2004 כיהן כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי. עם הקמת מפלגת קדימה היה בין ראשי הערים שהצטרפו למפלגה וכיהן כיו"ר מועצת קדימה מיום הקמתה ועד לעזיבתו את המפלגה ב-21 בינואר 2009.
ניצן, שהיה חבר מפלגת העבודה, היה מראשוני המצטרפים למפלגת "קדימה" ואף כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המפלגה. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-117 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
לקראת הבחירות לראשות העיר ב-2008 היו פרסומים שניצן ביקש ממשה קראדי לרוץ איתו לראשות העיר במטרה שקראדי יחליפו במהלך הקדנציה. לקראת הבחירות העידו הסקרים שניצן מוביל באחוזים גבוהים על פני יריבו, דב צור. אולם בבחירות עצמן הפסיד ניצן, שזכה ב-47% מהקולות, את ראשות העירייה לדב צור שקיבל 52% מהקולות.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הכריז ניצן כי יתמודד על מקום ברשימת מפלגת 'קדימה' בבחירות לכנסת השמונה עשרה. הוא ציין כי לאחר שנים של עבודה בעיריית ראשון לציון, יש בכוחו לתרום לציבור גם במישור הארצי. בינואר 2009 הגיש את מכתב התפטרותו ליו"ר קדימה, ציפי לבני ובו הכריז כי קדימה היא מפלגה ללא דרך והוא מתכוון להצביע למפלגת הליכוד, ואיחל לליכוד הצלחה בבחירות.
מפברואר 2011 ועד ספטמבר 2013 שימש כיושב ראש הוועדה הקרואה בלוד. במסגרת תפקידו הקים בתי ספר לאוכלוסייה הערבית המתגוררת בעיר והרכיב תוכנית לשיפור הביטחון האישי של תושבי העיר. בספטמבר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה ועל הצטרפותו כמתמודד במקום האחרון למועצת העיר ברשימתה של עו"ד ליאל אבן-זהר שהתמודדה לראשות עיריית ראשון לציון.
אנטונין סקליה
ינדז'יי מורצ'בסקי
ינדז'יי מורצ'בסקי (בפולנית: Jędrzej Moraczewski; 1870–1944) היה פוליטיקאי פולני ואחד מבכירי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
ראש ממשלת פולין.
לאחר כניעתה של גרמניה, בתום מלחמת העולם הראשונה, בחודש נובמבר 1918, נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין שבפולין על הקמת רפובליקה, ובאותו יום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת. ב-11 בנובמבר הצליח יוזף פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהוכרז כ"ראש המדינה". פילסודסקי מינה לתפקיד ראש הממשלה את מורצ'בסקי שהיה אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית. בכך קמה .
ממשלתו של מורצ'בסקי הייתה ממשלת מעבר, שלא האריכה ימים, וחשיבותה הייתה בכך שסימנה את תחילת שלטונו המעורער, המלווה בחילופי שלטון תכופים, של פילסודסקי. מורצ'בסקי עצמו כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך זמן קצר, הופל על ידי רומן דמובסקי, ובמקומו מונה לתפקיד הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי.
כדורגלן השנה באנגליה
משחק מוחות
משחק מוחות (באנגלית: Mind Game), הוא סרט אנימציה אשר בוים על ידי מסאקי יואסה, הופק על ידי סטודיו 4 המעלות (Studio 4 °C) וזכה בפרס אופוגי.
עלילת הסרט.
עלילת הסרט עוקבת אחר נישי, אמן יפני לא מוצלח שחי בעיר אוסקה שביפן.
נישי מאוהב במאיון, נערה צעירה אשר אביה מסתבך עם המאפיה. עלילת הסרט מתחילה כשנישי נמצא במסעדה של אביה של מאיון, ובאותה העת, אנשי המאפיה באים לאיים על אביה של מאיון.
הסרט נחשב למהפכני בתחומו, כאשר הבמאי של הסרט לא חושש להציג את הדברים בצורה הבוטה ביותר. עם זאת, הסרט מעביר מסר חזק מאוד של אופטימיות, ואף משחק בין תאוריות פילוסופיות אלו ואחרות.
צבתנאים
צַבְתָנָאִים (שם מדעי: Dermaptera) היא סדרה של חרקים. מאפיין בולט של הסדרה הם גנובתנים דמויי צבת ועל שום כך נקראים צבתנאים. הכנפיים קרומיות גדולות ומקופלות מתחת לכנפיים הראשיות.
עם כ-1,800 מינים מתועדים ב-10 משפחות, הסדרה נחשבת לקטנה יחסית בקרב החרקים, אם כי הצבתנאים עצמם מוכרים ופזורים בכל רחבי העולם, ומינים מסוימים חודרים גם לבתים כמו הצבתן נקוד בישראל.
לסדרה זו כמה תת-מחלקות עיקריות:
שרה שנירר
שרה שֶׁנִירֶר (בכתיב יידי: שענירער; א' בתמוז תרמ"ג, 6 ביולי 1883 – כ"ו באדר א' תרצ"ה, 1 במרץ 1935) הייתה מחנכת, מורה ופעילת חינוך חרדית, סופרת יידיש ומחזאית. מייסדת רשת בית יעקב לחינוך חרדי לבנות.
ביוגרפיה.
שנירר נולדה בקרקוב למשפחה אדוקה של חסידי בעלז מהמעמד הבינוני-נמוך, ובהתאם לחוק חינוך חובה (וכפי שהיה נפוץ אז בגליציה) למדה בבית-ספר בשפה ובתרבות הפולנית. אביה, בצלאל, היה מצאצאי הש"ך, ואמה, שיינא פייגא, הייתה מצאצאי הב"ח. היא נאלצה לעבוד כתופרת מקצועית בגיל צעיר כדי לעזור בכלכלת המשפחה, אך השלימה במקביל לעבודתה את לימודיה בחינוך וביהדות. מלחמת העולם הראשונה פגעה במשפחתה, ובגיל 31 נמלטה כפליטה לווינה. בווינה הקדישה עצמה לשליחותה החינוכית-ספרותית, בניסיון להילחם בהשכלה ובחילון המואצים של הצעירות היהודיות, ולהחזירן אל המסורת הדתית. היא הייתה משתתפת קבועה בשיעוריו של הרב משה דוד פלעש, וממנו שאבה את רעיונותיה לגבי הצורך להעביר לבנות ישראל את התכנים היהודיים הרוחניים.
בלחץ הוריה, נישאה שנירר בסוף שנות העשרים שלה, אף על פי שהיו לה ספקות לגבי בעלה לעתיד והתאמתם זו לזה. לאחר שבעלה לא תמך בדרכה, התגרשו בני הזוג. בשנותיה האחרונות הייתה נשואה ליצחק לנדא. ביומנה תיארה שנירר את אירוסיה: "בשעה טובה ומוצלחת התקיימו האירוסין שלי...". לשנירר לא נולדו ילדים.
תקופת פעולתה של שרה שנירר.
החלטתה של שנירר להקים בתי ספר לבנות נבעה כתולדה מצורך השעה, בעקבות האווירה החינוכית והחברתית שבה גדלו הבנים והבנות היהודים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים. כך כותב צבי שרפשטיין בספרו "גדולי החינוך בעמנו":
שנירר מתארת את תחושתה אל מול הווי חייהן של בנות דורה:
יחד עם זה היא לא נמנעה מלהביע גם ביקורת על העדר חינוך מתאים לבנות: בכל יום רואים המונים חדשים של זקנים וצעירים בלבוש חסידי... להוטים לבלות את הימים הקדושים ביותר בשנה באווירה של הרבי שלהם, … ואנחנו נשארות בבית, הנשים והבנות עם הקטנטנים. יש לנו חג ריק.שנירר החלה לפנות למנהיגי הציבור היהודי בניסיון לשכנע אותם כי יש צורך בחינוך יהודי מסורתי לבנות, אולם לא זכתה להבנה מהרבנים שאליהם פנתה. אחיה יעץ לה לפנות לאדמו"ר מבעלז, רבי יששכר בער, והוא נתן לה את ברכת הדרך, ואף חיזק אותה עוד פעמים רבות לאחר מכן כשהייתה באה להתייעץ עימו.
בית הספר הראשון.
בית הספר הראשון של "בית יעקב" נוסד בסוף חודש תשרי, שנת תרע"ט (1918) בקרקוב, ובו למדו כ-25 בנות בגילאי 13–14 בחדרון קטן. שרה לימדה את כל תחומי הלימוד: דת, מידות, עברית, יידיש, כתב רש"י, תולדות ישראל ומלאכת יד.