מאחר שמצב העניינים באיים לא היה ידוע ברובו, ולא הייתה וודאות בנוגע למידת ההתנגדות של הכוחות הגרמנים, הוקנו סמכויות מנהליות גורפות למושל הצבאי על פי תקנות הביטחון המיוחדות לאיים. כפי שאירע בסופו של דבר, הכניעה הגרמנית בוצעה ללא כל שימוש בכוח ובסדר רב והסדר האזרחי הוחזר על כנו, ולפיכך התקנות הופעלו רק למטרות טכניות כמו השבת אזור הזמן לאיים. כל אחד מהבייליוויקים הוסמך לחוקק את התקנות של עצמו על פי הצורך. היה צורך לדון במצב של חקיקה להחזרת המצב לתקנו כפי שהיה טרם הכיבוש ללא קבלת הסכמה מלכותית. בריגדיר גנרל סנו חתם על התקנות ב-13 ביוני לחידוש הסדרים באיים כפי שהיה טרם הכיבוש. תקופת המשטר הצבאי באיים נמשכה עד ה-25 באוגוסט 1945 כאשר מונו סגני מושלים חדשים בכל אחד מהבייליוויקים.
לאחר השחרור נפתחו חקירות על החשדות לשיתוף פעולה לכאורה עם כוחות הכיבוש. בנובמבר 1946 יכול היה מזכיר הפנים להודיע לבית הנבחרים שרוב החשדות לא היו מבוססים וש-12 מקרים בלבד של שיתוף פעולה נבדקו כבסיס להעמדה לדין, אך בסופו של דבר סגר התובע הכללי את כל התיקים מחוסר הוכחות. בדצמבר 1945 הוכרז על מתן שורה של תוארי כבוד לכמה מתושבי האיים על שירותם בשנות הכיבוש. הועברו חוקים להחרמה בדיעבד של רווחים כספיים שנעשו על ידי התושבים מהמלחמה וסוחרי השוק השחור, אף על פי שצעדים אלו השפיעו גם על אלו שגרפו רווחים לגיטימיים בשנות הכיבוש.
מכאן התעוררה שאלת היחס לנשים המקומיות שניהלו יחסים עם החיילים הגרמנים. הנשים, שכונו "ג'רי-בגס" עוררו תרעומת בקרב חלק מתושבי האיים. בשעות שלאחר השחרור, הצטרכו החיילים הבריטים מכוחות השחרור להתערב כדי למנוע מעשי נקם.
בשנתיים שלאחר השחרור נוהל אולדרני כחווה שיתופית. בעלי המלאכה קיבלו את שכרם ממעסיקיהם, בעוד שמשכורותיהם של האחרים שולמו על ידי הממשלה המקומית מתוך הרווחים שהופקו ממכירות החווה. עודפי הרווחים הועברו לממשלת בריטניה תמורת השקעתה בפעולות השיקום של האי. כתוצאה ממורת רוחם של תושבי האי שלא התאפשר להם לשלוט על אדמותיהם, ערך משרד הפנים חקירה שהובילה ל"חוק ממשלת אולדרני של 1948", שנכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1949. החוק הגדיר את הקמתו של בית הנבחרים של אולדרני, מערכת משפטית, ובפעם הראשונה בתולדות האי, גביית מיסים. בשל אוכלוסייתו הקטנה של האי, הייתה מחשבה שהוא לא יוכל לספק את צרכיו בעצמו בניהול שדה התעופה והנמל, וכן בהבטחת קיומם של שירותים ברמה סבירה. לפיכך, ניהול גביית המיסים הועבר לידי רשויות גרנזי, שהיו אחראים להרבה מתפקידי הממשל באי.
בעיקר בגרנזי, שרוב הילדים בגיל בית הספר פונו ממנו ערב הכיבוש, החליש הכיבוש את התרבות המקומית של האי. רבים חשו שהילדים "נטשו את השפה המקומית, הג'רנסיאה, ופנו יותר לאנגלית", זאת לאחר חמש שנים בה הילדים לא עשו שימוש בשפה ואיבדו חלק ניכר מאוצר המילים שלה.
הציוד הגרמני הנטוש והביצורים הציבו סיכון בטיחותי רציני ותאונות רבות אירעו לאחר השחרור כשחלקן הסתיימו במקרי מוות. עד היום ניתן להבחין בחלק ניכר של הבונקרים, הסוללות והמנהרות. רבים מהן שוחזרו, כמו סוללת לות'רינגן ובית החולים התת-קרקעי Ho8 ובימינו הם פתוחים לביקור. לאחר המלחמה עשו תושבי האיים שימוש מחלק מהביצורים למטרות אחרות, אך על רובם פשטו סוחרי גרוטאות וציידי מזכרות והם נותרו נטושים. אחד הבונקרים הוסב למדגרה לגידול דגים ואחד ממכלולי המנהרות הוסב לחווה לגידול פטריות.
אוצר האיים נכנס לחוב גדול של יותר מ-10 מיליון לירות שטרלינג, שנבע מהצורך לשלם לספינות הפינוי ועלות החזקתם של המפונים בבריטניה. זאת בנוסף למזון, הביגוד, השיכון והתעבורה של כוחות הכיבוש המקומיים שהועמסו על הכלכלה המקומית, העבודות שהמקומיים נאצלו לעבוד על פי הוראות הגרמנים וההוצאות הכבירות של השיקום לאחר המלחמה. ההכנסה ממיסים ירדה באופן משמעותי במהלך המלחמה. לבסוף, השטרות של הרייכסמארק הגרמני חסרי הערך והפקדונות במטבע זה בבנקים הומרו בשער של 9.36 רייכסמארק ללירה שטרלינג. חלק מהחוב כוסה כמענק על ידי ממשלת בריטניה בסכום של 3.3 מיליון לירות שטרלינג ששימש לכיסוי הוצאותיהם של תושבי האיים שניזוקו במהלך המלחמה. בנוסף, עלות החזקת המפונים, שהוערכה במיליון לירות שטרלינג כוסתה אף היא על ידי הממשלה.
לאחר המלחמה הוכן תיק לתביעה בבית המשפט הצבאי נגד האופטשטורמפיהרר לשעבר מקס ליסט, המפקד של מחנות נורדני וסילט, על הזוועות שבוצעו באולדרני. ליסט לא הועמד למשפט וככל הנראה הוא חי באזור המבורג עד למותו בשנות ה-80.
ייצוג בתרבות.
טלוויזיה וקולנוע.
כמה סרטים תיעודיים הופקו אודות הכיבוש, כולל ראיונות עם משתתפים, תושבי האיים וחיילים, קטעי ארכיון, תמונות ומסמכים וצילומים עכשוויים של הביצורים שבאיים. אחד הסרטים הללו היה "בעקבותיו של טוני: לזכר הכיבוש של איי התעלה" (In Toni's Footsteps: The Channel Island Occupation Remembered) משנת 2002. סרט תיעודי זה עוקב אחרי תולדות הכיבוש בעקבות גילויו של יומן בעליית גג בבית בגרנזי שהיה שייך לחייל גרמני בשם טוני קומפל.
עלילותיהם של כמה סרטי דרמה בטלוויזיה ובקולנוע התרחשו בתקופת הכיבוש של איי התעלה:
מחזות.
בנוסף לכל אלה, נכתבו ספרים רבים שעלילתם מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
רמת הוקס
רמת הוקס או הר הוקס (באנגלית: Hawkes Heights או Mount Hawkes) הוא מכתש וולקני מלא קרח המתנשא מעל החלק הדרומי של האי קולמן, בים רוס, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובה פני הקרח שממלא את המכתש 2,000 מטרים מעל פני הים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר באי.
היסטוריה.
מקור השם.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
הרמה נקראת על שמו של קפטן ויליאם מ. הוקס (William M. Hawkes), מצי ארצות הברית, שהשתתף כטייס משנה בטיסה הצילום חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר (בה התגלה רכס נפטון); היה המפקד של אחד משני המטוסים אשר עשה את הטיסה הראשונה ההיסטורית מכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, לכרייסטצ'רץ', ב -17 בדצמבר 1955; וכן השתתף כטייס משנה בטיסה של המטוס Que Sera Sera, ב-31 באוקטובר 1956 שהיה המטוס הראשון שנחת בהקוטב הדרומי.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד עשתה שימוש רב בתצלומי האוויר שצילם1955.
אל-חאליד (טנק)
יונה לוי
יונה לוי (5 בפברואר 1943 – 22 באפריל 2020) הייתה רקדנית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בבית החולים הדסה בירושלים כבתם הבכורה של שושנה ואהרון לוי, ממוצא תימני, וגדלה בשכונת הבוכרים. בהיותה בת ארבע עברה המשפחה להתגורר בשכונת מחלול, שכונת צריפים על חוף ימה של תל אביב. לימים הוקמה על שכונה זו בריכת גורדון.
לוי למדה בבית הספר תל נורדאו בתל אביב. כשהייתה בת 7–8 הלכה לשיעור ספורט עם כיתתה בחוף הים, ואדם הבחין בילדה הכישרונית שרקדה על חוף הים. הוא סיפר על כך למורה שלו לריקוד מיה ארבטובה, וזו השיגה את כתובת הוריה של יונה והציע ללוי ולהורים שהילדה תבוא לראות שיעור בסטודיו שלה בשדרות קק"ל בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון). בתחילה הסתייגה המשפחה הדתית מהריקוד, אך לבסוף סמכה אמה של לוי את ידיה על העיסוק של בתה. הסטודיו של מיה ארבטובה היה סטודיו ידוע ויוקרתי בתל אביב. לוי הפכה חיש מהר לאחת התלמידות הבולטות והמצטיינות בסטודיו.
בגיל 9 החלה לוי להופיע להשתתף בתחרויות ריקוד. הוריה של לוי היו מעוטי יכולת כלכלית ולא הצליחו לממן את שכר הלימוד בסטודיו ולכן ארבטובה לקחה את לוי תחת חסותה ודאגה לה למלגת לימודים במימונה. בשלב מסוים עברו הוריה של לוי להתגורר בגבעתיים והמרחק הקשה על לוי. כדי שלוי תמשיך לקחת שיעורים בסטודיו ולהופיע הציעה ארבטובה שלוי תעבור להתגורר בביתה בתל אביב. וכך, במשך מספר שנים, לוי, שהייתה אז נערה צעירה, התגוררה בבית ארבטובה יחד עם בתה של ארבטובה ובעלה. בגיל 13 הופיעה לוי על במת תיאטרון "דו רה מי". באותה שנה ראה אותה אנטון דולין והציע לה מלגת ללימודים בבלט המלכותי בלונדון, אך היא סירבה והמשיכה להופיע בארץ במסגרות שונות ובתיאטרון האידי של דזי-ג'אן ושומכר. בשנת 1957, כשלוי בת 14.5 בלבד, היא זכתה בפרס לאמנות מטעם "מועדון מלוא", בשווי 100 לירות ישראליות.
בדצמבר 1958 השתתפה בתוכנית שנייה בסדרת 'בלט פסטיבל' במסגרת האפרה הישראלית שנועדה לקהל תלמידים ונוער. לוי הופיעה בדמות הצער בבלט 'מוכרת הגפרורים' ע"פ סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן כשאת הכוריאוגרפיה יצרה ארבטובה.
בשנת 1959, כשהייתה לוי בת 16, השתתפה בפסטיבל העולמי השביעי לנוער ולסטודנטים שנערך בווינה וזכתה במקום השני בשתי מדליית כסף; הופעתה הרשימה את ראש חבר השופטים רוסטיסלב זכרוב , שכינה אותה "ילדת פלא" והציע להעניק לה את מדליית הזהב עבור ביצוע מחול מחול האופי הקווקזי 'ליזגינקה' .ארבטובה סברה כי מוקדם מדי לרקדנית כה צעירה לקבל את הפרס הראשון ולמען עתידה והתפתחותה מוטב שתסתפק בפרס שני וכך היה. הזוכה במקום הראשון היה הרקדן רודולף נורייב. מלבד מחול קלאסי אצל ארבטובה, למדה מחול מודרני אצל רינה שחם, ג'אז אצל רות האריס, ומחול ספרדי. לוי נמנתה עם אנסמבל להקת המחול "ענבל" בניהולה של שרה לוי-תנאי והשתתפה במסע הופעותיה של הלהקה ברחבי העולם.
כדי להתפרנס מהריקוד, הצטרפה בתחילת שנות ה-60 ל"להקת הפעמונים" של משה (מושיקו) יצחק הלוי והשתתפה בהופעותיה. היא הכירה את אחד מחברי הלהקה המוזיקאי יצחק אליעזרוב, ובשנת 1961 נישאו השניים, אך כעבור שלוש-ארבע שנים התגרשו.