בהקדמה לספר שחיברו יוצרי הסרט על תהליך היצירה, כתב קווין קוסטנר על הרומן של בלייק, שזהו "סיפור, שמאמץ לחיקו תרבות שהוצגה באופן מסורתי בצורה שגויה, הן היסטורית והן קולנועית". עם זאת, כפי שהמשיך קוסטנר, הסרט לא נעשה כדי "להמציא את העבר מחדש", אלא מציג "מבט רומנטי אל תקופה נוראה בהיסטוריה שלנו, כאשר ההתרחבות בשם הקדמה הביאה לנו מעט ועלתה לנו הרבה".
צורה ומבנה.
בסרט משמש דנבאר כמספר בגוף ראשון, וקולו נשמע מחוץ למסך. ככזה, הוא משתף את הצופים במחשבותיו, שאותן הוא מציין ביומנו בדרך כלל. דוגמה להערה של כזו של דנבאר, שמתארת את הידע שרכש על האינדיאנים, שהיו לו זרים קודם לכן: . קולו מעט מונוטוני, ולדברי אור סיגולי מאתר "סריטה", העובדה הזו, המנוגדת לאופי הדרמטי של הצילומים והפסקול, הופכת את הסרט לפחות רגשני ו"מורידה אותו לקרקע".
קצב העלילה של הסרט תואר בידי כמה מבקרים איטי ומחושב. על פי ניתוחו של חוקר הקולנוע הגרמני נורברט גרוב , הצילומים הותירו לצופים מספיק זמן להבין את סקרנותו של דנבאר ביחס לתרבות האינדיאנים. עבודת הצילום נעשית פעמים רבות מנקודת מוגבהת, המציגה אנשים נעים בנוף, לא כאויבי הטבע אלא כחלק ממנו; צילומים "מורחבים" באמצעות התרחקות אל לונג שוטים, או באמצעות הסטת ההתרחשות למחצית אחת של התמונה, בעוד מחצית המסך השנייה מציעה נקודת מבט על הנוף. הניגוד לתמונות הפנורמיות מתבצע באמצעות הצרה קיצונית של נקודת המבט "כאשר יחסי האדם והטבע נמצאים בסכנה". לדוגמה, הכוריאוגרפיה של סצנת ציד הביזונים נעשתה "כמו בלט – במקצב מקוטע של שוטים שונים". הבמאי מעצב את המתרחש באמצעות "מעבר מהיר של הגודל, המקצב והאווירה של צילומיו". לדברי סיגולי, הצלם "עושה פלאות עם הנוף האמריקאי של "רוקד עם זאבים", כזה שנראה שנפרש עד הנצח [...] התאורה לרוב רכה ומהפנטת, שמשווה לסרט הרגשה רומנטית מאוד". עם זאת, לדבריו, בשל האופי הציורי של הצילום הוא "לא בהכרח מעביר את הקושי של החיים במישורים האמריקאים". נקודת המבט של הסרט היא לרוב של אחת הדמויות בסצנה, ו"ככה יוצר קוסטנר פסיפס של הסתכלויות והתבוננויות שגורמות לנו להרגיש שאנחנו נחשפים לתרבות חדשה, גם אם היא זו שלנו".
הפסקול תואר כאלגי (כלומר, בעל מקצב עגום או רציני). נעימת הנושא, "ג'ון דנבאר", נתפסה כמהורהרת, טרגית, ודומה למוזיקה שהלחין ג'ון בארי לסרטים "היכן שהוא בזמן" (1980) ו-"They Might Be Giants" משנת 1971. חלקים אחרים מהמוזיקה, לעומת זאת, מראים דמיון רב למוזיקה של סרטי ג'יימס בונד משנות השישים, בהלחנתו של בארי; מוזיקת הפתיחה, על "קטעי הקשת הדחוסים והעוצמתיים לצד לצלילי החצוצרה" שבה, היא דוגמה טובה לקטעים אלו.
עיבוד קולנועי ותיאור היסטורי.
בניגוד לרומן, המתמקד בשבט הקומאנצ'י בטקסס שבדרום המישורים הגדולים, עוסק הסרט בשבט לקוטה-סו בדקוטה הדרומית, השוכנת בצפונם של המישורים הגדולים. שינוי עיקרי נוסף הוא סופה של העלילה: בעוד ברומן משכנע הצ'יף "עשרה דובים" את דנבאר להישאר עם אשתו בכפר האינדיאני, בסיום הסרט עוזבים בני הזוג את הלקוטה כדי להגן על השבט מפני החיילים האמריקאיים שמחפשים את דנבאר. הסיפור של הרומן בנוי מנקודות מבט שונות: של דנבאר, של "ציפור בועטת", ושל "עומדת עם אגרוף". המעבר למדיום הקולנועי חייב התמקדות בנקודת המבט של דנבאר.
בשל האילוצים ההפקתיים שבגללם הועבר מקום הצילום, כולל הסרט מספר אי-דיוקים היסטוריים. קסטילו הצביע על כך ש"עשרה דובים" הוא שמו של מנהיג קומאנצ'י, ולא של צ'יף משבט הלקוטה. הוא מוסיף שהסצנה שבה מציג "עשרה דובים" מוריון ספרדי עתיק – קסדת ברזל – כדי להסביר שחובשי הקסדה הגיעו לאזור מגורי הלקוטה בימי סביו, ולאחריהם הגיעו המקסיקנים, לא מציאותית, כיוון שלשבט הלקוטה הצפוני לא הייתה אפשרות להיתקל בקולוניאליסטים הדרומיים הללו. חוסר הדיוק המשמעותי ביותר בסרט, על פי קסטילו, הוא המערכה שמבצע הצבא האמריקאי בחורף 1864, בסוף הסרט, כנגד דנבאר ואת השבט האינדיאני שבקרבו הוא חי. למעשה, מערכה כזו של הצבא לא התרחשה, שכן מערכת החורף הראשונה של הצבא האמריקאי במישורים הגדולים נערכה רק בחורף 1868 – ובה התרחש טבח ואשיטה. חוקר התסריטאות סיד פילד כתב ביחס לסרט, כי לעיתים כדי להגיע לדרמטיות הנדרשת מסרט בעל נפח הממוקם במרחב היסטורי, נדרש שינוי של אירועים היסטוריים. במקרה כזה, אין לשנות את פרטיה של ההיסטוריה, אך התסריטאי רשאי למלא את החללים הריקים באמצעות אירועים שלא התרחשו, ושיספקו רקע רגשי לעלילה.
רוויזיוניזם.
הסרט הוא חלק ממסורת ארוכת שנים של יצירות קולנועיות וספרותיות שבהן מגלה הגיבור אינדיאנים. בין היצירות הללו "החץ השבור" מ-1950, "המחפשים" מ-1956, והסרטים "איש קטן גדול" ו"איש ושמו סוס" מ-1970. הסרט "החץ השבור" בפרט מוזכר כסרט שהקדים את "רוקד עם זאבים", שכן הוא אחד הסרטים הראשונים, אם לא הראשון, שבו האינדיאנים מתוארים באהדה. בדומה לסרט שבו מכבב קוסטנר, עוסק "החץ השבור" בגבר לבן שהופך מאויב לאוהב של האינדיאנים, ומתחתן עם אישה ילידית. "רוקד עם זאבים" גם אינו הסרט הראשון על אינדיאנים שבו הם מדברים בשפה הילידית; קדם לו בהקשר זה "Windwalker" מ-1981. גם בדרך שבה מוצגת מלחמת האזרחים האמריקאית כ"פרסה מיותרת הקוטלת חיי אדם ללא פשר וסיבה", שלא כדרך המקובלת במערבונים האמריקאיים הקלאסיים, ניתן לזהות תקדים קולנועי – סרטו של סרג'ו לאונה "הטוב, הרע והמכוער". עם זאת, חדשנותו של הסרט התבטאה לדברי כמה חוקרים בניסיון להציג את העובדות בצורה המדויקת והאותנטית ביותר.
בדומה לתקדימים הללו, ניסיונו של הסרט לתקן את ההצגה הקלישאתית המקובלת של האינדיאנים ולהפֵּך את התפקידים המסורתיים של בוקר ואינדיאני במערבונים נתפס לעיתים כרוויזיוניסטי , כלומר, כקורא תיגר על הנחות בסיסיות (מבחינה היסטורית, חברתית או קולנועית). מערבונים קלאסיים מוצגים פעמים רבות כעלילה היסטורית, שההיסטוריות שלהם מושגת באמצעות אסתטיקה אותנטית, גם כאשר הם אינם משקפים את העבר לאשורו. הצלחתו של המערבון לשוב לחזית התרבות האמריקאית עם "רוקד עם זאבים" נתפסה כתוצאה של יכולתו להציג לראשונה את ההיסטוריה בצורה אמינה יותר, אף כי, כאמור, היו לכך תקדימים שונים. בביקורתו ב"ניוזוויק" כתב דייוויד אנסן שזוהי "קריאה רוויזיוניסטית שאפתנית" של "הספר", ו"פיצוי על מאה שנות הטיה היסטורית בהוליווד". ז'קלין קילפטריק (Jacqueline Kilpatrick) כתבה בספרה "Celluloid Indians" (1990), שעוסק בדימויי האינדיאנים בקולנוע, שהסרט רוויזיוניסטי בשל הצגת הלקוטה כאומה מאוחדת בעלת זהות לאומית מובחנת מהזהות שמביא איתו "הפולש הלבן", כמו גם כ"בני אדם עגולים". עם זאת, היו גם שהתנגדו לתפיסת הסרט כרוויזיוניסטי. ג'יימס בררדינלי, למשל, חשב שהסרט אכן מציג את הסו בצורה מאוזנת ורגישה, תכונות שחסרות בייצוג האינדיאנים בקולנוע. עם זאת, הפאוני מוצגים בצורה שאופיינית למערבונים משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, והחיילים האמריקאים מתוארים כבני אדם אמיתיים ולא מושלמים; לא כבריות חסרות מחשבה ואכזריות. לפיכך, לדבריו, שבירת המוסכמות אינה מתממשת במלואה. מאוריציה נטלי (Maurizia Natali) השוותה את הסרט ל"מרדף השמש" של מייקל צ'ימינו מ-1996. לדעתה, שני הסרטים מעצבים מחדש את היחסים הכואבים של האמריקאים עם ה"אחר" הילידי באמצעות הנוף הוויזואלי; "הקישוט המרהיב של העלילה" טומן בחובו רמיזות קלות לבחינה המחודשת. לדוגמה, היומן של דנבאר מהדהד את תקשורת ההמונים בת-הזמן, שעשתה שימוש הנרחב בדפוס, ובכך "מזכיר לנו שהנוף [של המערב הפרוע], שדמויות שני הסרטים מגלות, כבר "עוצב" ברובו במשך מאתיים שנים של רישום, ציור, הדפסה, איור, צילום וקולנוע אמריקאי". הסרט מבקש להציג גרסה חדשה של הדימוי שעוצב לאורך השנים, השונה מהעיצוב המוכר, ומסייע לקהל האמריקאי "לרפא" את יחסיו עם המערב ועם תושביו.