הספר נכתב בעקבות סדרת טלוויזיה בהפקת הרשת הציבורית הבריטית BBC. ג'ונתן מילר כתב והנחה את הסדרה, ומאוחר יותר עיבד אותה לספר. הספר יצא לאור בבריטניה באנגלית בשנת 1978, ותורגם לעברית בידי יוסף גרודזינסקי בשנת 1983. סדרת הטלוויזיה נקנתה על ידי רשות השידור ושודרה בארץ בתחילת שנות ה-80.
הספר מציג רעיון מרכזי שעל-פיו הבנת תפקודו של גוף האדם מתקדמת באמצעות דימויים טכנולוגיים. ככל שהפיתוחים הטכנולוגיים משתכללים, כך נוצרים עוד ועוד דימויים שאליהם אפשר להשוות את תפקודן של מערכות בגוף האדם, ולפיכך להבין טוב יותר את האופן שבו גוף האדם מתפקד. מילר כותב בהקדמה לספר: "ומאחר שהחיפוש אחרי טבעו של משהו הוא בעיקרו גילוי דברים שהוא דומה להם, הרי שהתרומה המרשימה ביותר לגידול בהבנה הייתה תחילת השימוש בדימויים מאירי עיניים."
ג'ונתן מילר מביא כמה דוגמאות להתפתחות הרפואה במקביל להתפתחות הטכנולוגיה. הוא מראה כיצד הושווה הלב במהלך ההיסטוריה למערכות שונות שהיו נפוצות בשעתן, אולם רק עם המצאת המשאבה, והפצת השימוש בה במהלך המאה ה-16 כאמצעי לכיבוי שרפות ולניקוז מים ממכרות, הושגה פריצת דרך בהבנת תפקודו, ולפיכך גם בטיפול במחלות הקשורות בו.
דוגמה אחרת מסוג זה שמובאת בספר היא התפתחות מחקר מערכת הרבייה והגנטיקה במקביל להתפתחות שיטת העבודה בסרט נע. ההיריון הושווה ליצירת חפץ בידי בעל-מלאכה, וכל עוד נהגה השיטה שעל-פיה מייצרים כל חפץ בנפרד לפי דגם מוכן מראש, סברו פילוסופים, מדענים ורופאים כי בזרע טמונה דמותו של התינוק שעתיד להיוולד. המהפכה התעשייתית הביאה שיטת ייצור חדשה - שיטת הסרט הנע, שבה כל עובד אחראי רק על שלב אחד בייצור, ולפעמים הוא אינו בקיא כלל בשלבי הייצור האחרים. שיטה זו סיפקה דימוי טוב יותר לאופן שבו מתפתח תינוק, ובסופו של דבר יצרה תשתית לגילוי הקוד הגנטי.
הספר בוחן את תולדות הרפואה מנקודת מבט הומניסטית. התפתחות הרפואה מוצגת בו כהישג של "רוח האדם", בדומה להישגים טכנולוגיים, אדריכליים והישגים בתחום האמנות. למשל, ספרו של ויליאם הארווי על מחזור הדם מוצג על ידי מילר כספר קריאה משובח, ולא רק כמאמר פורץ-דרך בתחום הרפואה. כמו כן מתוארת ההתפתחות בתיאור גוף האדם באמנות הפלסטית במקביל להתפתחות חקר גוף האדם למטרות רפואיות. הספר מביא יצירות אמנות רבות, בעיקר תמונות ופסלים, המדגימים רעיונות חדשים באמנות ובפילוסופיה, ששימשו בסיס גם למחקר הרפואי.
היבט הומניסטי אחר של תיאור תולדות הרפואה, הוא שימת דגש על תרומת התרבות הקלאסית, תרבות יוון ורומי, להתפתחות הרפואה. בעיקר מוזכרים כתבי הפילוסוף היווני אריסטו וכתביו של הרופא הרומי גלאנוס כתשתית שעליה מתבסס המחקר המדעי ברפואה. רפואה בתרבויות לא-אירופיות מובאת רק בפרק העוסק בהיבטים החברתיים האנתרופולוגיים של הרפואה, ואף על-פי שמילר מתייחס לתרבויות האלה בכבוד, הוא אינו מניח שיש להן חלק בהתפתחות מדע הרפואה המודרני.
מהספר עולה כי מילר שייך לגישה הרואה את מטרתו של המדע בכלל ומדע הרפואה בפרט כ"ביטול המסתורין" - כלומר מציאת סיבה רציונלית ואובייקטיבית לכל תופעה הקשורה בגוף האדם. אף על-פי שמילר מציין במפורש שגם רופא אליל הוא רופא הממלא בקהילה שלו את כל הפונקציות שרופא מערבי ממלא בקהילה מערבית, הוא רואה את התפתחות הרפואה כהתקדמות מהסברים סובייקטיביים או מיסטיים לתופעות גופניות, להסברים רציונליים ואובייקטיביים. אפקט הפלצבו, למשל, מתואר על-ידו כבעיה שעל המחקר המדעי להתמודד איתה, ולא ככיוון אפשרי לשיטות ריפוי לא-שגרתיות.
ציד המכשפות בסיילם
ציד המכשפות בסיילם, הקרוי גם משפטי המכשפות בסיילם (באנגלית: Salem witch trials), מתאר רצף אירועים שהתרחשו בעיירה האמריקאית סיילם שבקולוניית מסצ'וסטס בשנת 1692. במהלך חצי שנה נידונו 14 נשים ו-5 גברים למוות בתלייה על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף. אדם נוסף הומת בעינויים, לאחר שסירב לעמוד למשפט בבית משפט אזרחי בהאשמה כזאת. מאות אחרים, שלא הורשעו, נכלאו, לעיתים לזמן ממושך, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
עצם הדיון וההרשעה בבית משפט אזרחי על עבירות הכישוף וההוצאות להורג בעוון כישוף, בהיקף כה גדול בתקופה של מספר חודשים, היה תופעה יוצאת דופן, ייחודית לעיירה סיילם ולשנת 1692, והיא תופעה לא פשוטה להסבר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע.
בשנת 1692 היה הכפר סיילם נתון במצב של חילוקי דעות ומתח פנימי בין תושבי הכפר. בבסיס חילוקי הדעות עמדה בחירתו של סמואל פאריס לכהונה הראשונה ככומר העיירה. בנוסף, באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם הילידים המקומיים שהתגוררו בסמוך. בחודש ינואר 1692 הותקפו תושביה הלבנים של העיירה האמריקאית יורק במחוז מיין על ידי ילידים משבט הוואבאנאקי, רבים מהם נהרגו, וחלקם אף נלקחו בשבי.
הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות בעיירות האמריקאיות הגבירו את חילוקי הדעות ביחס לחלוקת שטחי האדמה בין שכנים ובין משפחות, במיוחד ביישובי הספר, שקיומם התבסס על מרעה. שינויים במזג האוויר, סופות ולחלופין תקופות בצורת, יכלו להרוס כהרף עין יבול שלקח זמן רב לגדלו. משק חקלאי שגודלו איפשר לתמוך כלכלית בדור המייסדים, כבר לא תמיד הספיק לתמיכה בדורות הבאים, דבר שדחף את החוואים להפוך שטחי בר מחוץ לתחום היישוב לשטחי מרעה, תוך דחיקת מקומם של האינדיאנים שכבר ישבו בשטחים אלה. התנהלות זאת הביאה למתקפות רבות של האינדיאנים כלפי המתיישבים, דבר שהגביר את המתח התמידי בו חיו יישובי הספר האמריקאים.
מאחר שרוב המתיישבים היו פוריטנים המחויבים לשלטון הדת בכל תחומי חייהם, התגלו חילוקי דעות רבים הנוגעים לדת. חילוקי דעות אלה התגברו ככל שרבו האסונות, כגון אובדן יבול ומִקְנֶה, מחלות ומוֹת ילדים, ואסונות טבע שונים, שפורשו באופן ישיר כמעשי שמיים בעקבות זעם האל. לפי אמונתם של הפוריטנים, נקבע עם לידתו של כל אדם אם הוא נדון לגן עדן או לגיהנום, והם נהגו לחפש רמזים וסימנים, שאותם נתן האל, לתכליתו של כל אדם. לפי אמונתם, במקביל לעולם הנראה, התקיים עולם הבלתי נראה, המנוהל על ידי האלוהים ושליחיו - המלאכים והשטן.
תחילת האירועים.
בשנת 1688 ג'ון פוטנאם, אחד מראשי שתי המשפחות החשובות בסיילם, הזמין את סמואל פאריס, שהיה איש אמיד, סוחר ובעל קרקעות מברבדוס, לשאת דרשות בכנסיית הכפר. שנה לאחר מכן, קיבל על עצמו פאריס את משרת כומר הכפר. הוא עבר לכפר סיילם עם משפחתו, ושפחתו האינדיאנית טיטובה.
בשנת 1692, חלתה בטי פאריס בתו הצעירה בת התשע, ולקתה בתסמינים מוזרים שכללו עוויתות כאב, הזיות וחום. ברקע התקופה עמד ספר פופולרי שיצא לאור בשם, "השגחות אלוהיות חקוקות בזיכרון", מאת קוטון מאת'ר, אשר תיאר מקרה של עיסוק בכישוף מאותה התקופה וכלל תיאור תסמינים דומים, דבר שתמך באמונה שהלכה ונפוצה כי ייתכן והילדה נפלה קרבן למעשה כישוף.
החשדות הלכו וגברו כאשר בתו בת ה-11 של ג’ון פוטנאם, אן, וחברותיה מרסי לואיס בת ה-17, ונערה נוספת בשם מארי וולקוט, גילו תסמינים דומים. רופא שניסה ללא הצלחה לטפל בנערות החולות סבר כי ייתכן והגורם לבעיה הוא על טבעי. מקרים נוספים של נערות חולות נתגלו, והחשדות בנוגע למקור מחלתן העל טבעי של הנערות והילדות הלכו וקיבלו תאוצה.
בחודש פברואר נעצרו שלוש הנשים הראשונות בחשד למעשה כישוף. הדבר קרה לאחר ששתיים מהנערות בטי פאריס ואביגייל וויליאמס הצביעו על הנשים הללו כאחראיות למחלתן וציד המכשפות החל. בהמשך גם אן פוטנאם ומרסי לואיס סיפרו על כך שראו מכשפות עפות בשמיים, וכפועל יוצא של האשמות אלו החלו החשדות לקבל תמיכה רבה יותר.
על רקע אירועים אלה הגיע לחלל האוויר בעיירה סיילם, סיפורה של שפחה אינדיאנית, שייתכן שהייתה מעורערת בנפשה, על כישופים שבהם היא עוסקת, תוך "הפללה" של מספר בנות צעירות נוספות העוסקות לכאורה בכישופים ביחד עמה.
הליכי המשפט.
המשפט התקיים כמשפט פלילי לפי החוק, ובהשתתפות חבר מושבעים. הראיות שהובאו בפני בית המשפט כללו, מלבד עדויות ראיה, גם ראיות נסיבתיות, שבהן הראתה התביעה לבית המשפט כי לאחר מעשי הכישוף לכאורה היה שינוי של ממש בתחומים שונים, כדוגמת שינויים במצב בריאותם של אנשים אחרים או של בעלי חיים בעיירה.
פרט לשלושת המקרים האחרונים, כל המקרים שנשמעו בפני בית המשפט וחבר המושבעים, ושהואשמו בכישוף, הוכרו כאשמים ונגזר עליהם דין מוות. איש לא נמצא חף מפשע. לא הייתה אפשרות להתחמק מהסטיגמה של "מכשף" או "מכשפה". בית המשפט חס רק על חייהם של אלה שהודו כי אכן עסקו בכשפים, הביעו חרטה, ומסרו שמות של מכשפים ומכשפות אחרים. בשני מקרים התחשב בית המשפט בכך שהנאשמות היו בהיריון. לכן עוכב גזר הדין עד לאחר שילדו.
סדרת ההוצאות להורג החלה ב-10 ביוני 1692 והסתיימה ב-22 בספטמבר 1692. נתלו 19 אנשים, כולל כומר: ארבע עשרה נשים וחמישה גברים. רוב הנשים היו צעירות, מעט לאחר גיל ההתבגרות.
רק הוצאה להורג אחת לא הייתה בתלייה. במקרה של גילס קורי , חוואי בן 80, שסירב להשיב כאשר נשאל על ידי בית המשפט האם הוא מודה באשמה, מאחר שלדבריו לא הסכים כלל לעצם קיום המשפט. ללא התייחסות לעצם ההודאה, לא יכול היה בית המשפט, מבחינה חוקית, להמשיך בדיון בעניינו. הוחלט שהוא יימחץ על ידי אבנים גדולות עד שיסכים להשיב לשאלת בית המשפט בעניין ההודאה באשמה. לאחר יומיים של שהיה מתחת לאבנים נפח קורי את נשמתו, מבלי שמסר הודאה. סירובו להתייחס בבית המשפט לשאלת האשמה מוסבר לעיתים קרובות כרצון מצידו לדאוג ליורשיו ולמנוע העברת חוותו ושאר רכושו לידי המדינה, כמורשע בהליך פלילי.