באולימפיאדת פריז (1924) זכתה דונלי במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גרטרוד אדרלה, אתל לאקי ומריאצ'ן וזלאו בשיא עולם חדש של 4:58.8 דקות, לפני בריטניה (5:17.0 דקות) ושוודיה (5:35.6 דקות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי ארצות הברית באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
לאחר שפרשה משחייה תחרותית, עבדה כמדריכה בקולג'. ב-1 בנובמבר 1934 היא התחתנה עם ברוס ריימונד בונגארד, שעבד ככבאי.
בית הכנסת של מאטסלקה
בית הכנסת של מאטסלקה (בהונגרית: Mátészalkai zsinagóga) נבנה בשנת 1857, כאות להתחזקות המשפחות היהודיות שהגיעו למאטסלקה כמאה שנים קודם לכן. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות השואה, כמעט וכל יהודי מאטסלקה הושמדו. הניצולים בחרו להתפזר, מי לבודפשט, מי לאמריקה ומי לישראל ובית הכנסת לא המשיך לתפקד.
תיאור.
מעל הכניסה לבניין כתובת בעברית מ: "זה השער ליהוה צדיקים יבאו בו" בטימפנון מעל השער שלושה חלונות חצי עגולים, עליית גג משולשת נראית מעל המדף הראשי. באמצע השדה החצי-עגול המרכזי נמצא מגן דוד, מוקף בכיתוב בעברית. בפנים, הגלריה היא בצורת U, נתמכת על ידי שישה עמודים עם פרקים מגולפים.
חלקי ארון הברית שנותרו הועברו לירושלים.
בחצר הארוכה מאחור היו בעבר כמה בניינים, אולם המועצה, דירת הרב, דירת החזן וחדר עבודתו של השוחט. מתוכם נראים רק שרידי ביתו של הרב דמוי הווילה. המאמינים החסידים התכנסו שם לתפילה, בפסח נאפו מצות בקומת הקרקע. לאחר 1944 כאן היה המקווה.
לוח זיכרון הוצב בחלק הפנימי של הכניסה לאלף ושבע מאות יהודים שהתגוררו במאטסלקה ונרצחו בשואה. במהלך ביקורו תרם השחקן טוני קרטיס, שמשפחתו היגרה לארצות הברית ממאטסלקה, לשיפוץ החיצוני של בית הכנסת. לוח שיש על הקיר החיצוני של הבניין משמר גם את זכרו של אדולף צוקור, שהתגורר במאטסלקה בין השנים 1881–1885.
בית הכנסת רייקה שטראסה
בית הכנסת רֶיְיקֶה שטראסה, או בית הכנסת ברחוב רֶיְיקֶה (בגרמנית: Rykestrasse Synagogue) הוא בית הכנסת הגדול בגרמניה, ממוקם בשכונת פרנצלאואר ברג ברובע פנקוב בברלין. בית הכנסת נבנה בשנת 1903/1904. הוא נחנך ב־4 בספטמבר 1904, סמוך לתקופת החגים של ראש השנה, יום כיפור וסוכות. בית הכנסת ניצב מחוץ לרחוב וניתן להגיע אליו דרך ציר בבניין הפונה לחזית.
בשנים 1902 עד 1933.
ביהדות גרמניה, היו רוב היהודים המאמינים שייכים ליהדות הקונסרבטיבית, וכן הייתה נציגות גדולה ליהדות האורתודוקסית והרפורמית, שגדלה מאוד בחברות במחצית השנייה של המאה ה-19. עם התרחבותה של ברלין לשכונות חדשות עלה הצורך בבניית בתי כנסת נוספים במרחק הליכה. עם זאת, הקהילה היהודית לא יכלה למלא את כל התביעות, ורוב היהודים בשכונת פרנצלאואר ברג לא יכלו להרשות לעצמם להקים בית כנסת בכספם. לכן, בשנת 1902 רכשה הקהילה היהודית בברלין את האתר, ושכרה את הקבלן היהודי יוהאן הוניגר (1850–1913) לתכנן ולפקח על בניית בית הכנסת החדש.
הבנייה החלה בשנת 1903 ובצהריים ביום ראשון, 4 בספטמבר 1904, נחנך בית הכנסת בטקס מהודר, עם יצירתו של המלחין הגרמני בהשמעת יצירה של המלחין הגרמני גאורג פרידריך הנדל בדו מז'ור ותפילת מה טובו בראשות החזן דוד סטבינסקי (1857–1919), והרב אדולף רוזנצוויג (1850–1918). נכחו בטקס לא רק עשירי העיר ויקיריה אלא אף כמעט כל חברי המועצה העירונית של ברלין.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום, פתחה קהילה יהודית אחרת בברלין, המונה אך ורק חברים אורתודוקסים, בית כנסת משלה בארטילריסטראסה, טוכולסקי שטראסה של ימינו. כעבור חמישה ימים בערב ראש השנה, כבר שימש בית הכנסת לתפילות.
בית הכנסת הציע שירותים לחברי הקהילה היהודית מזרמים נוספים, הן אורתודוקסים והן רפורמים. עם זאת, יהודים מהקהילה האורתודוקסית פנו לבתי כנסת אחרים.
הגבאים החליטו לאפשר לנשים ולגברים לשבת זה לצד זה, למרות ביקורת מצד חלק מחברי הקהילה האורתודוקסים. אולם לאחר ויכוח כבד, לא אושרה תוכנית להתקנת עוגב - כפי שהתממשה בבית הכנסת החדש בברלין בשנת 1861. החלל באולם התפילה שהוכן לעוגב נותר ריק.
בשנת 1904 פתחה הקהילה היהודית בברלין בית ספר דתי יהודי בבניין הקדמי. במהלך מלחמת העולם הראשונה העסיקה הקהילה היהודית בברלין את הרב מרטין יוזף ככומר (איש דת) עבור שבויי מלחמה יהודים רוסים שהיו כלואים בבתי מעצר בברלין. הפיקוד העליון הגרמני איפשר להם להשתתף בטקסים בבית הכנסת רייקשטראסה בתקופת החגים.
יוזף הימל (1872–1943, טרזיינשטט) כיהן כנשיא הגבאים בשנות העשרים של המאה העשרים כנראה עד שנות העשרים. הרב האורתודוקסי זיגפריד אלכסנדר (1886–1943, אושוויץ) זכה בכנסים לבחור את האישה הראשונה, מרתה ארליך (לבית אייזנהרדט; 1896–1942) כגבאי, והיא השתתפה באופן שווה בהחלטות ומשימות הגבאי. אולם - שלא כמו עמיתיה הגברים - לא הורשתה לקרוא בתורה. בשנות השלושים ועד סגירת בית הכנסת בשנת 1940 עמד יוסף לוסטר (1886–1943, אושוויץ) בראש מועצת הגבאים.
בשנת 1922 פתחה הקהילה היהודית בברלין מחדש בית ספר יהודי פרטי בבניין הקדמי. בית הכנסת שימש את יהודי שכונת פרנצלאואר ברג כמקום תפילה ולצורך טקסי מעבר כמו חתונות וטקסי בר מצווה ובת מצווה.
ה-"Israelitisches Familienblatt" הקדיש מאמר לציון 25 שנה לחנוכת בית הכנסת, ואילו הגבאים החליטו לחגוג טקס מיוחד ביום ראשון, 29 בספטמבר 1929, לציון האירוע.
מתפללי בית הכנסת הקימו אגודה (עמותה) רשומה לבית הכנסת Rykestraße (Synagogenverein Rykestraße), שקידמה את הפעילות החברתית של קהל המתפללים. האגודה ארגנה ישיבות, חגיגות והרצאות, וכן ציון מסורות יהודיות. לשם כך הם אספו כסף מחברי הקהילה, ואף תרמו צדקה לנזקקים. בשנת 1931 עמד הוגו אלכסנדר בראש האגודה.
בית הכנסת בתקופת השלטון הנאצי.
הדיקטטורה הנאצית, שכללה אנטישמיות, רדיפת היהודים, ובסופה רצח היהודים, שינתה את חייה של יהדות גרמניה בצורה כה יסודית, עד כי מחלוקות על סגנון תפילה ומסורת הפסיקו באותו זמן להתקיים. לאחר שהממשלה הנאצית החדשה אסרה באופן נרחב על הופעות של שחקנים ואמנים יהודים, והרצאות של אנשי רוח ומדענים יהודים בבמות ציבוריות, פתח בית הכנסת רייקה שטראסה את המקום לקונצרטים והרצאות שערכה ארגון האגודה היהודית לתרבות וכן לתרומת עזרה בציוד לחורף, לטובת יהודים עניים, שהוצאו מהטבות הממשלה.
ב־16 בפברואר 1934 השמיעה מקהלת בית הכנסת תחת המלחין היהודי קורט בורכרד (1877–1942, אושוויץ) לראשונה את הליטורגיה החדשה של ליל שישי שהולחנה על ידי יעקב דיאמונט (1881–1956), ראש המקהלה בבית הכנסת "עדת ישראל". יעקב דיאמונט הלחין לבית הכנסת מספר רב של מנגינות חזנות בהתאם לנוסח התפילה.
ב־9 בנובמבר 1938, תקפו הנאצים בתי כנסת והפגינו אלימות קשה כלפי בתי עסק יהודים וכלפי יהודים, באירוע אלימות כביכול עממי, שהיה מאורגן היטב: פוגרום ליל הבדולח.
בניגוד לבתי כנסת אחרים, בית הכנסת ברחוב רייקה לא הוצת ולא נשרף, עקב מיקומו בתוך בלוק של בנייני מגורים, שהתגוררו בהם גם לא יהודים. במקום זאת הורו הנאצים - כמו גם באתרים דומים אחרים - להשחית את המקום לחלוטין ולהרוס אותו. הריהוט נשבר והושחת, ספרי תורה נופצו, נקרעו, וחלקם אף הועלו באש, אך היא כובתה במהירות לפני שהתפשטה לבניין בפועל. חלונות רבים נהרסו. רבנים ובאי בית הכנסת האחרים ששהו במקום נעצרו והובאו למחנה הריכוז זקסנהאוזן. רובם לא שבו משם.
הקהילה היהודית בברלין השקיעה כספים רבים ותיקנה את בית הכנסת, ופתחה אותו מחדש בחג הפסח, 3 באפריל 1939. במשך זמן קצר ניתן היה לערוך טקסים יהודיים סדירים, עד שב־12 באפריל 1940 פורסמו האיסורים הנאציים על איסור טקסי יהודיים ופעילות יהודית במקומות חדשים. בית הכנסת המשופץ נחשב לצורך העניין למקום חדש, על פי אותן תקנות, והפעילות בו נאסרה על פי חוק.
בית הספר היהודי שהתקיים בבניין הקדמי המשך להתקיים עוד כשנה, עד שנאלץ להיסגר בשנת 1941. עם זאת, הקהילה היהודית נותרה רשמית בעלת האתר. במאי 1942 הכריז רובע פרנצלאואר ברג על רצונו לרכוש את האתר בתשלום סכום מגוחך של 191,860 רייכסמארק (בערכים של היום, כמה מאות שקלים), וב-1 בספטמבר 1944 הועבר האתר לידי מנהלת הרובע. כאשר הקהילה היהודית נדרשה להגיש לגסטפו בקשה לקבלת אישור מכירה.
הבניין עצמו, שהפך להיות בבעלות מינהלת הרובע, לא נהרס. בשונה ממקרים אחרים של השתלטות הוורמאכט על בתי כנסת, לא סביר שנעשה במקום שימוש כאורוות סוסים. בית הכנסת היה באזור מגורים, ולא היו בו היכולת הטכנית, וכן לא ההיתרים העירוניים הדרושים, המעידים על שימוש כזה. המקום שימש כפי הנראה כמחסן. מוצרים הקשורים ליהדות, כסידורים, ספרי תורה, בדי פרוכת, ועוד, הושחתו ונלקחו. עם זאת, לא פורק מהמבנה ציוד אחר, שלא הייתה בו מתכת מתכת שהייתה דרושה לייצור ביטחוני.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, כמעט שלא נותרו יהודים בברלין, שיכלו להתפלל במקום. אולם התפילה היה חסר את מרבית ספסליו וארון הקודש נבנה באופן זמני. אריך נהלהאנס, (1899–1950, הגולאג הסובייטי), ששרד את השואה על ידי חיים במחתרת, מונה לנשיא החדש של הקהילה היהודית בברלין, וקידם רבות את פתיחתו מחדש של בית הכנסת רייקה שטראסה. הוא הודיע למועצת העיר כי ביום שישי, 13 ביולי 1945, ייערך טקס קבלת השבת הראשון, שלאחר המלחמה, בו השתתף גם מפקד העיר הסובייטית ניקולאי ברזרין. נעשה שימוש באולם התפילה המשומר והקטן יותר, שבעבר שימש את הקהילה רק בימי חול. ב־29 ביולי 1945 נחגגה במקום החתונה היהודית הראשונה מאז סגירת בית הכנסת בשנת 1940. עקורים יהודים ששרדו את השואה ונקלעו לברלין, נהגו להתגורר בבניין הקדמי.