בציוריו המוקדמים ביותר, סיקרט עקב אחרי הסגנון של וויסלר - ביצוע מהיר, תוך שימוש בצבע נוזלי מאוד. בהמשך הוא נקט בגישה של ציור תמונות בשלבים מרובים יותר. הוא העדיף לצייר לא ישירות מהטבע אלא מתוך רישומים ומאמצע שנות העשרים, מצילומים או מהדפסים פופולריים של מאיירים ויקטוריאניים. לאחר שהעביר את העיצוב לקנבס באמצעות רשת, ביצע סיקרט צביעה מהירה במספר צבעים קטן, שהתייבשו ביסודיות לפני הצבעים הסופיים.
סיקרט נטה לצייר את הנושאים שלו בסדרות. הוא מזוהה במיוחד עם סצינות פנים ביתיות, סצינות של ונציה, אולמות מוזיקה וסצנות תיאטרון ודיוקנאות. הוא צייר מעט טבע-דומם. בנושאי אולמות המוזיקה שלו, לעיתים קרובות בחר סיקרט בנקודות מבט מורכבות ועמימות, כך שהיחסים המרחביים בין הקהל, הביצוע והתזמורת מתבלבלים, כאשר דמויות משתקפות במראות. המחוות הרטוריות המבודדות של זמרים ושחקנים נראות כביכול מהקהל, ואילו דמויות מהקהל מוצגים כאילו הן מציצות לראות דברים שנמצאים מעבר לחלל הנראה לעין.
נושא זה של תקשורת מבולבלת או כושלת בין אנשים מופיעה לעיתים קרובות באמנותו. על ידי הדגשת דפוסי הטפטים והקישוטים האדריכליים, יצר סיקרט ערבסקות דקורטיביות מופשטות ושיטח את החלל התלת ממדי. תמונות האולם המוזיקלי שלו, כמו ציורים של דגה של רקדניות ובדרני בתי קפה, מחברים את המלאכותיות של האמנות עצמה למוסכמות של הביצוע התיאטרלי והתפאורות המצוירות.
ציוריו של סיקרט מסדרת הרצח של קמדן טאון, 1906-1909 נצבעו בטווח טונאלי צר, כמו גם דמויות עירום שמנות רבות בתקופה טרום מלחמת העולם הראשונה. דמויות בשרניות אלה עברו לאחר מכן עיבוד על ידי לוסיאן פרויד. השפעתם של ציורים אלה על דורות רצופים של אמנים בריטים צוינה ביצירותיהם של פרויד, דייוויד בומברג, פרנסיס בייקון, פרנק אוירבך, הווארד הודג'קין ולאון קוסוף.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוארו בהדרגה הטונים הכהים והקודרים מציוריו הראשונים, וסיקרט הציב גוונים בלתי צפויים ונועזים ביצירותיו. מספר הדיוקנאות העצמיים שלו הראו בדרך כלל אלמנט של משחק תפקידים התואם את הקריירה המוקדמת שלו כשחקן. עבודותיו המאוחרות של סיקרט מציגות את העדפתו לצבעים דקיקים שתוארה על ידי הלן לסור כ"צבע קריר המוברש במהירות על רקע צבע חם תחתון (או להפך) ועל בד גס ובתחום מוגבל".
ג'ק המרטש.
סיקרט התעניין מאוד בפשעיו של ג'ק המרטש והאמין שהוא השתכן בחדר בו השתמש הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה. כך סיפרה לו בעלת הבית שלו, שחשדה באיש. סיקרט עשה ציור של החדר וקרא לו: "חדר השינה של ג'ק המרטש" (גלריה לאמנות של מנצ'סטר). הוא מראה חדר חשוך ומלנכולי עם מרבית הפרטים בו מוסתרים.
אף על פי שבמשך יותר מ 80 שנה לא היה אזכור של סיקרט כחשוד בפשעי ג'ק המרטש, בשנות השבעים החלו סופרים לחקור את הרעיון שסיקרט עצמו הוא ג'ק המרטש או שותפו.
בשנת 1976 סבר סטיבן נייט, בספרו ג'ק המרטש: הפתרון הסופי, כי סיקרט נאלץ להפוך להיות שותף למעשי הרצח. המידע של נייט הגיע מג'וזף גורמן, שטען שהוא בנו הלא לגיטימי של סיקרט. אף על פי שגורמן הודה מאוחר יותר כי שיקר, ספרו של נייט היה אחראי על תאוריית קונספירציה המאשימה בונים חופשיים בשותפות ברציחות.
בשנת 1990 ז'אן אוברטון פולר, בספרה "סיקרט ופשעי המרטש", טען כי סיקרט הוא הרוצח.
בשנת 2002 סופרת הפשע פטרישיה קורנוול, טענה כי סיקרט הוא ג'ק המרטש. המוטיבציה הפסיכולוגית של סיקרט נאמרה כהפרעה מולדת של איבר מינו. קורנוול רכשה 31 מציוריו של סיקרט, ומומחים מעולם האמנות אמרו כי היא הרסה את אחד מהם בחיפוש אחר ה- DNA של סיקרט, אך קורנוול מכחישה שעשתה זאת.
קורנוול טענה שהיא הצליחה להוכיח מדעית כי ה- DNA המיטוכונדריאלי מאחד מתוך יותר מ -600 מכתבי האנס שנשלחו לסקוטלנד יארד ו- DNA המיטוכונדריאלי מתוך מכתב שנכתב על ידי סיקרט שייכים רק לאחוז אחד מהאוכלוסייה.
בשנת 2017 פרסמה קורנוול ספר נוסף בנושא, בו היא חושפת את מה שהיא מאמינה כעדות נוספת לאשמתו של הצייר.
גיל בולוטין
גיל בולוטין (נולד ב-14 ביולי 1960) הוא פרופסור חבר קליני, מומחה לניתוחי לב וחזה ומנהל המחלקה לניתוחי לב, בקריה הרפואית רמב"ם משנת 2008. לשעבר טייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לעדה (מורה) ועמנואל (גרפיקאי). בילדותו שיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל אביב ילדים. בוגר תיכון מקצועי במגמת מכונות.
סיים קורס טיס מספר 92 בשנת 1980 במגמת קרב, ושירת בחיל האוויר כטייס קרב. הטיס מטוסי פנטום. עשרות שנים שירת במילואים בבית הספר לטיסה כמדריך במטוס פוגה.
בשנת 1985 התקבל ללימודי רפואה ב-אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. המשיך את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה. הוא בעל תואר דוקטור נוסף במחקר (PhD) בנושא: "טיפולים כירורגיים לאי ספיקת לב", מאוניברסיטת מאסטריכט שבהולנד.
התמחה בניתוחי לב וחזה במרכז רפואי כרמל בחיפה. בהמשך השתלם בתיקונים והחלפות של מסתמים בגישה מזערית בצפון קרוליינה, ארצות הברית. התמחה בניתוחים לאי ספיקת לב, השתלות לב, באוניברסיטת שיקגו שבארצות הברית וכן התמחות בניתוחים לפרפור עליות, באוניברסיטת מאסטריכט.
בולוטין הוא פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של הטכניון, ומנהל המחלקה לניתוחי לב ברמב"ם משנת 2008.
בין תחומי עיסוקיו: ניתוחים קורונריים רובוטים וניתוחים היברידיים.
בולוטין עוסק גם בניתוחים שניתן לעשותם ללא פתיחה של בית החזה. שיטה הנקראת "תיקון והחלפת המסתם המיטרלי בגישה מינימלית" (MINI- MITRAL). בשיטה הזו מגיעים אל המסתם המיטרלי דרך חתך קטן, מצד ימין, ומבצעים את הניתוח ללא פתיחת עצם החזה
בולוטין פיתח טכניקה לסגירת חור חוד הלב. על השיטה שעדיין בשלבי פיתוח נרשם פטנט בשותפות בית החולים רמב"ם ומשקיע שהקימו חברה.
משפחה.
בולוטין נשוי ללייקו ואב לשלוש בנות.
לבולוטין שני אחים: רון בולוטין והביולוג דנדן בולוטין.
מוצב ליבנה
מוצב ליבנה הוא מוצב של צה"ל בגבול ישראל-לבנון. המוצב ממוקם מצפון לשתולה וממזרח לזרעית. המוצב חולש על שטחים ממערב - העיירה עייתא א-שעב, מצפון - הכפר ראמיה.
במוצב היה מכ"ם קשת.
היסטוריה.
במרץ 1991 זוהו חוליית מחבלי חזבאללה, שהיו בדרך לפיגוע. כוח של גדוד 51 בפיקוד ארז גרשטיין יצא אליהם באיגוף אל אזור וואדי מוזלם הסמוך לכפר ראמיה. בהסתערות מטווח קצר שלושת המחבלים נהרגו. אחד ממפקדי המחלקה בכוח היה תמיר ידעי.
בשנות הלחימה בדרום לבנון (1985–2000) לוחמים שאיישו את המוצב היו יוצאים לפעילויות מבצעיות ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
במסגרת הנסיגה מלבנון פוצץ חלקו הצפוני של מוצב ליבנה, שחרג לתוך שטח לבנון.
בשנת 2006 בכביש דרומית למוצב נחטפו 2 חיילי צה"ל ובעקבות האירוע פרצה מלחמת לבנון השנייה. בזמן החטיפה המוצב לא היה מאויש.
בן לאדן
הגנת ינוקא
הגנת ינוקא (ינוקא הוא ילד קטן בארמית) הוא מונח משפטי-כלכלי בדיני ההגבלים העסקיים המייצג גישה לפיה יש להעניק הגנה מיוחדת לשחקן חדש שנכנס לזירה בענף כלכלי מוסדר שמתנהלת בו תחרות של מעט גופים. לפי גישה זו זכאי השחקן החדש עם כניסתו בתחילת דרכו להגנה מיוחדת בעיקר להקלה בדרישות הרגולטוריות מפני כוחם של השחקנים המבוססים הדומיננטיים בשוק. המתחרה החדש זכאי להגנה זו, לרוב למשך זמן מוגבל למספר שנים, או לחלופין עד שיגיע למספר מסוים של לקוחות ועד שיצבור כוח שוק שיאפשר לו להתמודד עם יריביו הוותיקים כשווה בן שווים בתנאים של תחרות חופשית.
דוגמה להגנת ינוקא ניתן לראות בהחלטת משרד התקשורת להעניק בשנת 2003 לחב' התקשורת הוט רישיון להעניק שירותי טלפוניה נייחת ובמקביל להשית על חברת בזק הגבלות ופיקוח על המחירים ובהם איסור על מתן הנחות ללקוחות, כל זאת כדי לעודד את כניסתה של הוט כשחקן דומיננטי בשוק.
ההיגיון של גישה זו הוא השאיפה לאפשר תנאים נוחים יותר לכניסתם של שחקנים חדשים וזאת כדי ליצור תחרות בת קיימא עם כניסתם, ומהווה מעין אפליה מתקנת הניתנת לשחקן החדש. מאידך, יש המבקרים גישה זו וטוענים כי השימוש בה אינו אפקטיבי ברוב המקרים, ומאידך הוא כרוך בעלויות משקיות.
בית המשפט העליון בישראל הכיר גם הוא בתקפותה של גישת הגנת הינוקא ואישר בשנת 1999 (בג"ץ 7852/98 - ערוצי זהב ושות' ו-2 אח' נ' שרת התקשורת) את ההגבלות שהטילה שרת התקשורת לימור לבנת על חברות הכבלים והמועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין על האפשרות לשדר חלון מקבצים (טירינג).
ריפוי האיש שגופו צבה ממים
ריפוי האיש שגופו צבה ממים הוא אחד הנסים של ישו בברית החדשה (בשורת לוקס 14: 1-6).
סיפור נס הריפוי.
על פי בשורת לוקס, שבת אחת, התארח ישו לסעוד בביתו של פרוש נשוא פנים אחד. האורחים האחרים מקרב הפרושים והחכמים עקבו אחריו בדריכות. לפני ישו עמד איש הסובל מבצקת או בלשון הקטע מבשורת לוקס: איש ש"גופו צבה ממים", כלומר הוא סבל מחולי הכרוך מנפיחות (או מיימת) בגופו.
ישו שאל את הפרושים והסופרים שנכחו במקום:
אולם הם לא השיבו ומילאו פיהם מים. אזי אחז ישו באיש, ריפא אותו ושילח אותו לדרכו. ואז הוא שאל את הנוכחים:
כולם היו נבוכים, מבוישים, ולא היה להם מה להשיב לו.
פרשנות.