ודנאי כתב יותר מאלף סצנות של האצ'ק ושאיו, שהושמעו עד מהרה בכל מקום, והפכו פופולריות ברמה הלאומית ואף בחוץ לארץ. עם זאת, ההצלחה הגדולה לא הביאה הכנסות משמעותיות למחבר. רק תיאטרון "במת בולוואר טרז" ו"עיתון הבוקר" שילמו לו תמלוגים. לא ניתן היה לגבות דרך בית המשפט את התמלוגים על ההצגות והפרסומים הבלתי חוקיים.
הפוליטיקה, בשך החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) וכתוצאה מכך לשכת השחקנים שברה גם את סדרת ההצלחות של הסצנה. "בתקופת השתיקה", דהיינו תקופת מלחמת העולם השנייה, שילב וילמוש קומלוש את הסצנה בתוכניתו, כחבר באגודת האמנים. הוא החליף את האצ'ק בבובה שישבה על ברכיו והשלים אותו כפיתום או בנגינת תקליט.
לאחר המלחמה היה צורך לחכות עד 11 בספטמבר 1953, עד ששתי דמויות בית הקפה יכלו לעלות שוב על הבמה. הפינלה של הקברט בשם "לא המראה עקומה" שהוצג בתיאטרון הבמה העליזה היה מערכון של האצ'ק ושאיו. היה חבל לחפש על התוכניה את שמו של ודנאי שהיגר לארצות הברית. זה לא היה . . .
כותבים ומבצעים נוספים.
מחבר המערכון המחודש בשנת 1953 שהוזכר קודם היה לאסלו נאדאשי, שהיה ידוע בעבר גם ככותב משותף לכמה סצינות יחד עם ודנאי. לצידו כתבו גם - בין היתר - קארוי נוטי, לאסלו גרג, (גוטמן) דז'ה קיראי (קאופמן); לימים, כשהכותבים היהודים נרצחו/נפטרו גם פאל פטרדי, ברנבאש טרונקו, דז'ה קפאש, אישטוואן ורבש וסילארד פודמניצקי כתבו מערכון מסוים והשאירו את שמות הגיבורים ללא שינוי. פרידייש קארינתי כתב פרודיה על האצ'ק ושאיו בשם "כך היה כותב איישטיין". כמה סצינות קברט דיאלוגיות עוקבות אחר ה"דרמטורגיה של ואדנאי". אחת הידועות שבהן היא הסדרות של יאנוש קומלוש (קוֹהְן-בגרסה ההונגרית לכהן) "ינה ולואיזה".
בתחילה, ודנאי בעצמו, לסירוגין עם ינה הרצג, שיחק את תפקיד האצ'ק. השותף המחליף של וילמוש קומלוש (שאיו) היה לאסלו נאדאשי.
את תפקידם של וילמוש קומלוש וינה הרצג בתיאטרון "הבמה העליזה" שיחקו ארווין קיבדי (האצ'ק) ומיהאי ויולה (שאיו), לימים לאסלו הלאטקי. הרשימה - מבלי לטעון לשלמותה - של השחקנים ששיחקו באופן קבוע או פעם את הדמיות הרבות בבית הקפה היו: פרנץ קלאי, טאמאש מאיור, מיקלוש בנדק, יוז'ף שאש (פולאצ'ק), פטר ברגי, טמאש הלר, אנדראש קרן, רוברט קולטאי, אישטוואן ורבש. בשנת 1961 בערב הרצאת סופרים-מחברים באולם ברטוק שיחק ודנאי שוב את בתפקיד האצ'ק. בן זוגו (שאיו) היה לאיוש מאניאי (מנדל).
ג'וזף היימור
ג'וזף היימור (באנגלית: Joseph Highmore; 13 ביוני 1692 – 3 במרץ 1780) היה צייר דיוקנאות אנגלי וצייר היסטורי, מאייר וסופר.
חיים.
היימור נולד בלונדון, בנו השלישי של אדוארד היימור, סוחר פחם, ואחיינו של תומאס היימור, צייר החצר של ויליאם השלישי, מלך אנגליה. הוא הפגין יכולות ציור בגיל מוקדם אך שוכנע על ידי משפחתו לא ללכת לקריירה אמנותית, והחל במקום זאת בהכשרה משפטית. בסוף סיום ההכשרה הבסיסית בגיל 17 (במהלכה המשיך ללמוד באקדמיה לציור בהנהלת גודפרי קנלר ושמע הרצאות של ויליאם צ'סלדן על אנטומיה), נטש את תחום המשפט והחל לעבוד כצייר.
עם תחייתו של אחד ממסדרי האבירות בשנת 1725, הוא נבחר לצייר את האבירים בתלבושת מלאה.
בשנים 1732 עד 1734 נסע לסיור בהולנד ובצרפת. בשנים הבאות הוא קיבל חסות ממשפחת המלוכה, אך במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 החל לקבל עבודות גם מלקוחות ממעמד הביניים. בשנת 1762 מכר היימור את תכולת הסטודיו שלו ופרש לקנטרברי, שם התגורר עם בתו וחתנו.
היימור נפטר בן 87 ב־3 במרץ 1780. הוא נקבר במעבר הדרומי של קתדרלת קנטרברי.
משפחה.
אשתו סוזנה היימור (לבית הילר) הייתה משוררת, אך מעט מיצירותיה פורסמו. בנו אנתוני היימור (1719–1799) היה אמן, שאחד מ-15 ילדיו, אנתוני היימור ג'וניור (1758–1829), הפך לסופר בענייני משפט ופעיל חברתי.
יצירתו.
בנוסף לעבודתו כצייר דיוקנאות, צייר היימור עבודות הממחישות נושאים תנ"כיים, וציור היסטורי בסגנון אותו הכיר במסעותיו בצרפת. ציור מקראי כזה הוא "הגר וישמעאל", שאותו תרם לפאונדלינג הוספיטל. הציור הוא כעת חלק מאוסף האמנות של הפאונדלינג הוספיטל בלונדון.
בשנת 1744 צייר היימור סדרה של 12 ציורים על פי סצינות מתוך פמלה של סמואל ריצ'רדסון, חלקם הוצגו בתערוכה הזמנית "אינסטינקטים בסיסיים" שאצרה ז'קלין ריידינג ב-2017. התערוכה הציגה הבעת רגשות באמצעות ציורים רדיקליים של ג'וזף היימור. אחד הציורים הבולטים שהוצגו היה "מלאך הרחמים" (ב־1746), שנחשב כטיוטת ציור ליצירה גדולה יותר.
מותו של סוקרטס
מותו של סוקרטס (בצרפתית: La Mort de Socrate) הוא ציור משנת 1787 בסגנון נאו-קלאסי בטכניקה של שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד. הציור מתאר את סיפור הוצאתו להורג של סוקרטס כפי שסופר על ידי אפלטון בדיאלוג פיידון. הציור הוזמן על ידי שני פעילים פוליטיים רדיקליים צרפתיים כמה שנים לפני פרוץ המהפכה הצרפתית. דויד החל את הציור ב-1782 (יש הטוענים 1786) וסיים אותו ב-1787 בפריז. תומאס ג'פרסון נכח בהצגתו הראשונה של הציור בשנת 1787 בלובר.
הציור.
תיאור.
בדיאלוג האלפטוני פיידון מסופר שסוקרטס הואשם בהשחתת הנוער ובכפירה באלים. על כך נגזר עליו עונש מוות בשתיית רעל (העשוי מצמח מסוג רוש). לפי המסופר, סוקרטס הגיב בשלווה לבשורה המרה ואף סירב להמלט מהעיר כשניתנה לו האפשרות (חלק זה מסופר בדיאלוג אפלטוני אחר - קריטון).
דויד לא ציין מי הן הדמויות המצוירות אך ניתן להסיק זאת על סמך מקורות היסטוריים. סוקרטס מופיע במרכז הציור כאדם זקן לבוש חלוק לבן כשהוא יושב זקוף על מיטה. הבעת פניו סטואית. ידו האחת מורמת בזווית ישרה ואצבעו מורה כלפי מעלה. ידו השנייה מושטת לגביע ובו הרעל המוגש לו. תלמידו, לבוש בבגד אדום, מגיש את הרעל אך אינו מסוגל לראות את המעשה, מסב לאחור את ראשו ואוחז בו. מימין נראים מספר גברים שהבעת פניהם כאובה. הדמות האוחזת בירכו של סוקרטס היא קריטון, תלמידו הוותיק והנאמן ביותר. בראש המיטה יושב אדם זקן נוסף, לבוש חלוק לבן, ראשו מורכן והוא נראה ישן. זהו אפלטון. מאחורי אפלטון, מתחת לקשת, עומד שעון על הקיר תלמידו של סוקרטס אפולודורוס איש פלרון . בצד שמאל בעומק הציור מצוירות שתי דמויות עוזבות את המקום ומאחוריהן אישה. זו ככל הנראה קסנתיפה, אשתו של סוקרטס.
פרשנות.
ניתן לקרוא את הציור משני כיוונים:
החתימות של דויד.
דויד חתם את שמו בשני מקומות בציור וכמו בציוריו האחרים גם בציור זה יש משמעות למיקומי החתימות. חתימה אחת - L.D - מופיעה על ספסל האבן עליו יושב אפלטון. החתימה דווקא שם מביעה את הכרת התודה לאפלטון, על כך שבזכות הדיאלוגים שלו חוכמתו של סוקרטס עברה לדורות הבאים. חתימה נוספת - L.David - מופיעה על ספסל האבן עליו יושב קריטון שתופס את סוקרטס בירכו. ייתכן שבכך דויד מבטא את הזדהותו עם קריטון- כמו שקריטון נאחז בסוקרטס, כך דויד נאחז במידות הטובות והערכים להם סוקרטס הטיף.
היבט פילוסופי.
דויד בוחן בציור את יחסו של הפילוסוף למוות. סוקרטס מתואר סטואי מאחר שהוא רואה את המוות כממלכה נפרדת, מצב אחר של הקיום, ששונה מהחיים, אך אינו מהווה את סוף הקיום. סוקרטס מנצל את רגעיו האחרונים כדי להעביר שיעור אחרון לתלמידיו- אל לו לפילוסוף לפחד מהמוות אלא לראותו כשיא של חיי נשמתו. כמו כן, דויד רצה להעביר דרך הציור מסר לעם הצרפתי, שנתיים לפני המהפכה המתקרבת וארבע שנים לאחר סופה של מלחמת העצמאות האמריקאית - המחויבות לאידיאלים נעלים גם אל מול פני המוות.
סגנון.
דויד השתמש בצבעים כדי להביע רגש בציור. גוני האדום רכים יותר בצידי הציור, מתחזקים ככל שמתקרבים למרכזו ושיאם בחלוק האדום של התלמיד שמגיש לסוקרטס את גביע הרעל. בניגוד לגוני האדום, סוקרטס ואפלטון השלווים לבושים בבגדים לבנים-אפרפרים שמבדילים אותם משאר הדמויות. ייתכן שהצבעים הרכים מבטאים את תגובתו של דויד לביקורת שספג ביחס לציורו שבועת האחים ההוראטים, ביקורות שכינו את צבעי הציור צעקניים. כמו בציור שבועת האחים ההוראטים גם בציור זה הדמות האצילה והנועזת מצוירת זקופה וגאה בעוד שהדמויות הרגשניות מצוירות כפופות, מעוגלות וחלשות.
פריץ שיף
פריץ שיף (בגרמנית: Fritz Schiff; 21 ביוני 1891 – 23 באוקטובר 1964) היה מייסד המוזיאון לאמנות חדשה בחיפה ומנהלו ואוצר מוזיאון "בצלאל" בירושלים.
ביוגרפיה.
שיף נולד בברלין בשנת 1891 לבנם של סוחר הפנינים ברתולד שיף, ואנה לבית בשווייץ, למשפחה בת שני ילדים. אחותו היא אליס המרשטיין לבית שיף.
למד בגימנסיה הומניסטית ונאלץ להפסיק לימודיו בשנת 1908 ולעבור הכשרה מקצועית בתעשייה. בין השנים 1912 עד 1914 עבד כמתלמד בחנות לספרים עתיקים (אנטיקווריאט) ברומא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני, עבר מסלול קצונה והוצב בפולין. על שירותו זכה בעיטור צלב הברזל.
בתום המלחמה התחיל לעבוד בכתב העת הציוני "יידישה רונדשאו".
לאחר שזכה במלגת לימודים החל בלימודי תולדות האמנות, ארכאולוגיה ופילוסופיה בברלין, במינכן ובאוניברסיטת האלה. שם הכיר את הילדה וולפסון (1898–1984). הם נישאו ב-1923. לשניים נולדה בת יחידה, מריאנה.
שיף סיים לימודיו בהאלה אצל פאול פראנקל (יהודי מומר) בשנת 1922 בדוקטורט על הצייר פייטרו קווליני. הוא עבד במקביל כמורה וכמרצה לתולדות האמנות בבית הספר ריימן, באקדמיה בהומבולדט, במרכז היהודי לחינוך מבוגרים, בפולקסבינה ובבית הספר המרקסיסטי לעובדים (MASCH). כמו כן, כתב ביקורות אמנות כעצמאי עבור כתבי עת שונים.