כפי שהיא מתוארת ברומן של שלי, המפלצת היא יצור רגיש, רגשי, שמטרתו היחידה היא לחלוק את חייו עם ישות חיה אחרת כמוהו. ברומן, וכן במספר עיבודים קולנועיים, הוא מוצג כבקיא ביצירות מופת ספרותיות, כגון "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, "חיי אישים" מאת פלוטרכוס ו-"ייסורי ורתר הצעיר" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
מההתחלה, המפלצת נדחית על ידי כל מי שהיא פוגשת. היא מבינה מרגע "לידתו" שאפילו היוצר שלה אינו יכול לעמוד בפניה, הדוחות אותו; רתיעתו של ד"ר פרנקנשטיין מתוארת בספר, כשהוא אומר: "... יד אחת [של המפלצת] נמתחה, לכאורה לעכב אותי, אבל נמלטתי ...". כאשר היצור רואה בעצמו את ההשתקפות שלו, הוא מבין שגם הוא נרתע ממראהו. הרצון הגדול ביותר שלו הוא למצוא אהבה וקבלה; אך כאשר נשלל ממנו הרצון הזה, הוא נשבע לנקום ביוצרו.
בניגוד לאופן הצגתו בגרסאות קולנועיות רבות, היצור ברומן הוא בעל יכולת דיבור רהוט ברמה גבוהה מאוד. כמעט מיד לאחר יצירתו, הוא מתלבש בעצמו; ובתוך 11 חודשים הוא יכול לדבר ולקרוא גרמנית וצרפתית. בסוף הרומן נראה כי היצור מסוגל לדבר אנגלית בצורה שוטפת גם כן. אופן הצגת היצור ביצירות כגון ""ואן הלסינג" או "פני דרדפול"" היא נאמנה יותר למקור הספרותי, אם כי הגרסה האחרונה היא היחידה שבה הדמות מגיבה באלימות לדחייתה.
בעיבוד הקולנוע משנת 1931, המפלצת מתוארת כאילמת וחייתית; ההסבר שניתן לכך בסרט הוא שזה מפני שהושתל בו בטעות מוח "לא תקין", של עבריין. בסרט ההמשך שלאחר מכן, ""כלתו של פרנקנשטיין", המפלצת לומדת לדבר, אם כי במשפטים קצרים ועילגים. בסרט ההמשך השני, "בנו של פרנקנשטיין", היצור הופך שוב לחסר יכולת דיבור. בעקבות השתלת מוח בסרט ההמשך השלישי, "רוח הרפאים של פרנקנשטיין", המפלצת מדברת בקולו ובאישיותו של תורם המוח. כך היה זה גם בתסריט של סרט ההמשך הרביעי, "פרנקנשטיין פוגש את איש הזאב", אולם כל הדיאלוגים נחתכו מהסרט בטרם הופץ. בסרטים מאוחרים יותר, המפלצת לרוב המשיכה להיות אילמת, אם כי בסרט "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין"" היא נשמעת מתייחסת אל הרוזן דרקולה בכינוי "מאסטר". לרוב, המפלצת מוצגת כפוחדת מאש.
המפלצת כמטפורה.
לעיתים, חוקרים מחפשים משמעות עמוקה יותר בסיפורה של שלי, ובהתאם לכך ערכו אנלוגיה בין המפלצת לבין ילד ללא אם; אמה של שלי עצמה נפטרה בזמן שילדה אותה. אנלוגיה אחרת השוותה בין המפלצת לבין מעמד מדוכא; שלי כתבה כי המפלצת זיהתה "חלוקת רכוש, עושר עצום ועוני קלוש". אחרים רואים במפלצת את התוצאות הטרגיות של התקדמות מדעית בלתי מבוקרת, במיוחד כאשר בזמן הפרסום, גלווניזם שכנע מדענים רבים שתחיית מתים באמצעות זרמים חשמליים הייתה אפשרות מדעית.
הצעה נוספת היא כי דמותו של ד"ר פרנקנשטיין התבססה על מדען אמיתי בעל שם דומה, אשר כונה "פרומתאוס מודרני" - בנג'מין פרנקלין. לפיכך, המפלצת מייצגת את האומה החדשה שפרנקלין עזר ליצור מתוך שרידים שהשאירה אחריה אנגליה. גם אביו של ויקטור פרנקנשטיין "הכין עפיפון, עם חוט ומיתר, ששאב את הנוזל מהעננים", כתב שלי, בדומה לניסוי העפיפון המפורסם של פרנקלין.
סטירת לחי
סטירה (נקראת לפעמים בסלנג כּאָפָה או זָפּטָה) היא מכה הניתנת באמצעות כף היד, בדרך כלל על לחיו של אדם. יותר מהכאב הפיזי הכרוך בסטירה, בעיקר כאשר היא ניתנת בעוצמה רבה, עיקר הפגיעה בה היא ההשפלה, בפרט כאשר היא ניתנת בפומבי.
בתנ"ך מתוארת סטירת לחי שנתן צדקיהו בן כנענה, נביא שקר מממלכת יהודה, לנביא מיכיהו בן ימלה, כתגובה על כך שהעז לנבא רעות על תוצאות מלחמה עתידית באוזני המלך אחאב: .
פעמים רבות מוצגת הסטירה בקולנוע ובספרות כדרך שבה אישה מגיבה לפגיעה של גבר בכבודה, ובפרט בפגיעה בדרך של הטרדה מינית. בכך מהווה הסטירה בעיקר מסר שעניינו כבוד, ופחות צעד של אלימות. סטירה של גבר לאישה, לעומת זאת, נחשבת כמעשה מובהק של אלימות.
הדגשת העלבון שבקבלת סטירה ניכרת בביטוי "סטירה מצלצלת", שבנוסף לתיאור של סטירה רבת עוצמה, משמש בהשאלה לתיאורו של עלבון צורב.
על פי המשפט העברי, סטירה באמצעות גב היד נחשבת למעליבה יותר מאשר סטירה באמצעות כף היד; ולכן בהקשר של תשלומי בושת, על סטירה באמצעות גב היד משלמים פי שניים מאשר על סטירה רגילה.
הסטירה ככלי משמעתי.
בעבר היה נהוג להכות ילדים בכל צורה שהיא ואף בסטירת לחי. עם השנים התחדדה התפיסה כי סטירת לחי היא אקט משפיל וכיום נאסרה הכאה כוללת ברוב מדינות העולם. עם זאת, גם היכן שמותר להכות ילדים סטירה בלחי כבר לא מקובלת ונהוג להעניש באמצעות מכות בישבן.
בישראל, חוק זכויות התלמיד, משנת 2000 אוסר נקיטת אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. עוד קודם לחקיקתו של חוק זה נקבע בפסיקה כי אין לנקוט אמצעי משמעת גופניים כלפי תלמיד. קודם לקביעות אלה, היה מותר למורים בבתי ספר להשתמש במתן סטירה כאמצעי ענישה המעביר מסר חינוכי, לחינוכו של תלמיד סורר. בדיון שנערך בישיבת הממשלה בנושא האלימות הציע השר מאיר שטרית להתיר מתן סטירה לתלמיד, ואמר: .
להפנות את הלחי השנייה.
אחת האמירות הנודעות ביותר של ישו, המופיעה בספר הבשורה על-פי מתי היא: "אל תתקוממו לרשע, והמכה אותך על הלחי הימנית, הטה לו גם את האחרת" (לרעיון שורשים במקרא, במגילת איכה (ג, ל): ). מקור זה התגלגל לביטויים "להפנות את הלחי השנייה" או "להגיש את הלחי השנייה", המתארים מצב שבו אדם מוכן לספוג פגיעה בהבלגה גמורה ומופגנת, ולאפשר את המשכה. נוסח הביטוי באנגלית: "turn[ing] the other cheek" או "offering [one's] cheek". בדרך כלל הוא משמש על דרך השלילה, כלומר בפי אדם המדגיש שאין בכוונתו להפנות את הלחי השנייה, ובכוונתו להגיב בחומרה על פגיעה בו.
אצבע הגליל
אצבע הגליל היא אזור גאוגרפי בצפון-מזרח ישראל.
אזור אצבע הגליל כולל את עמק החולה ורצועה מזרחית מהרי נפתלי של הגליל העליון. גבולות האזור: במערב ובצפון גבול ישראל-לבנון, במזרח רמת הגולן ונהר הירדן, ובדרום קו דמיוני בין קיבוץ מלכיה במערב לגונן במזרח.
אצבע הגליל היא שלוחה של הגליל העליון הישראלי ועמק החולה, שצורפה לשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשנת 1924, בהסכם בינו לבין המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון, בין השאר בעקבות ייסוד היישובים מטולה, תל חי וכפר גלעדי באזור. כינויה ניתן לה בשל צורתה הצרה והמוארכת, כמעין אצבע יבשה הפולשת לתחום לבנון.
היסטוריה.
עם תחילתה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, החלה הקמת יישובים בגליל ובין השאר, באצבע הגליל. במקום הוקמו מטולה, כפר גלעדי ותל חי. מאורעות תל חי סימלו יותר מכל את מאבקם של היהודים בערבים על ארץ ישראל במהלך מאורעות תר"פ. בעקבות המאורעות נערכו דיונים בין בריטניה לצרפת, ובסופם נכלל השטח בתחום המנדט הבריטי כחלק מקביעתו הסופית של הגבול בשנת 1924, בשונה מהסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שלפיו נועד להיכלל בתחום המנדט הצרפתי.
בשנות ה-30 וה-40, הוקמו באזור קיבוצים ומושבים על מנת ליצור ריכוז התיישבות שיבטיח את השליטה בו, והאזור אכן נכלל בשטח המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
במהלך מלחמת העצמאות, לאחר כיבוש צפת, ב-10 במאי 1948, הפעיל הפלמ"ח "תעמולת לחש" - שמועה שהופצה בקרב הכפריים הערבים ולפיה כוח רב של יהודים עומד לפשוט על העמק ולבער את הכפרים הערביים. תעמולה זו צלחה, וחלק ניכר מהכפריים נמלט מאימת הצבא.
לאחר קום המדינה הוקמו מספר יישובים נוספים, בהם העיר קריית שמונה. עד כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים ספג האזור פגיעות קשות מצד סוריה. בשנים שלאחר מכן הוא נפגע לא אחת מכיוון לבנון, הן בחדירות מחבלים והן בהתקפות קטיושות ומרגמות.
מאז הנסיגה הישראלית מלבנון בשנת 2000, וביתר שאת לאחר מלחמת לבנון השנייה ב-2006, החל ארגון חזבאללה להעלות דרישות טריטוריאליות לאזור תוך שימוש בשמות הכפרים הערביים שהיו בסביבה, חלק מ"שבעת הכפרים".
כיום חיים באצבע הגליל כ-50,000 אלף תושבים בצורות יישוב שונות: עיר, קיבוץ, מושב ומושבה. הבעיות שהתושבים מתמודדים איתן הן בעיות המאפיינות פריפריה גאוגרפית.
יוגנדסטיל
יוגנדסטיל, או יוגנדשטיל (בגרמנית: Jugendstil - "סגנון הנעורים"), הוא סגנון אמנותי, בעיקר בתחומי האדריכלות והאומנות הדקורטיבית, שהיה נפוץ בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. היוגנדסטיל היה חלק מתנועת האר-נובו והוא התקיים במקביל לסגנון הזצסיון הווינאי, שנפוץ באותה התקופה באוסטריה, ול באנגליה. הוא נקרא כך על שם כתב העת הגרמני "יוגנד", שהתפרסמו בו איורים רבים בסגנון זה.
הערים המפורסמות ביותר בהן קיימים בניינים בסגנון אדריכלי של היוגנדסטיל הן וינה, ברצלונה (שבה נקרא הסגנון מודרניסטה), פראג, מנהיים, בריסל וריגה.
דוד זכאי
דוד זכאי (ז'וּכוֹביצקי) (חתם בשם העט ז. דויד) (16 בספטמבר 1886, ב' בתשרי תרמ"ז – 15 בינואר 1978, ז' בשבט תשל"ח) היה איש העלייה השנייה, מורה עברי, מפעילי תנועת העבודה, עיתונאי ופובליציסט עברי בתקופת היישוב ובמשך 30 שנה לאחר הקמת המדינה.
קורות חיים.
דוד זכאי נולד ב 1886 בשם דוד ז'וּכוֹביצקי בעיירה אוסטרושיצקי שבפלך מינסק, באימפריה הרוסית (בתחום המושב, כיום בבלארוס), בן ליצחק ז'וכוביצקי (נצר לר' ישעיה ז'וּכוֹביצֶר, ה'צדיק הנסתר' מהכפר ז'וכוביץ שליד מיר), למדן משכיל, סוחר, שכתב ב"המליץ" וב"הצפירה", ולהוֹדה לבית גיטלין. קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדרים ובישיבה במינסק.
כבר מגיל צעיר נמשך לרעיון התחייה הלאומית היהודית ותחיית הלשון העברית. לאחר תום לימודיו כיהן כמורה עברית בעברית ב"חדר מתוקן" בעיירה "קרוצ'י" שבפלך מוהילוב ובבית ספר עברי לבנות בעיירה גולטה שבפלך חרסון.