עד למאה ה-17 האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים (כ-12,000 בני אדם לפי הערכות מהתקופה). החוקר ברת'ולומיו גוסנולד הגיע לסביבת ניו בדפורד ב-15 במאי 1602, אך חזר במהרה לאנגליה בבקשת הצוות שלו במקום ליישב את האזור. האירופאים הראשונים התיישבו בניו בדפורד בשנת 1652. האדמה נרכשה על ידי מתיישבי מושבת פלימות' וישנה מחלוקת עזה האם העברת הבעלות מידי האינדיאנים לאירופאים נעשתה באופן לגיטימי וחוקי. ההתיישבות הוכרזה כיישוב רשמי בשנת 1787 לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית והשם הוצע על ידי משפחת ראסל, אחת מהמשפחות האריסטוקרטיות בסביבה. סוף המאה ה-18 היה תקופת צמיחה ושגשוג עבור העיר. בשנת 1792 נוסד המקומון הראשון, וב-12 ביוני נבנתה תחנת הדואר הראשונה בעיר. בשנת 1847 הפכה ניו בדפורד הפכה רשמית לעיר ואברהם האת'וויי היולנד נבחר לראש העיר הראשון שלה. באותה העת שגשג מאוד ציד הלווייתנים בעיר.
עד שנת 1800, ניו בדפורד והקהילות הסובבות אותה היו מאוכלסות ברובן על ידי פרוטסטנטים ממוצא אנגלי, סקוטי, וולשי והולנדי. במחצית הראשונה של המאה ה-19 היגרו הרבה אירים למסצ'וסטס. בשנת 1818 הקימו המהגרים האיריים את הכנסייה הקתולית הראשונה. מאוחר יותר באותה המאה, החלו להגיע מהגרים חדשים מפורטוגל ומכף ורדה. בסוף המאה היגרו לעיר גם מהגרים פולנים ובכך נוצרה בעיר גם קהילה יהודית. חלק מן היהודים הפכו לסוחרים ואנשי עסקים בולטים, בעיקר בטקסטיל ובייצור. בשנת 1928 התקיימה בעיר שביתת ענק של כ-30,000 עובדים.
בית הסוהר הפועל בעיר נוסד בשנת 1829 והוא בית הסוהר הוותיק ביותר שעדיין פועל בארצות הברית.
דמוגרפיה.
במפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר 95,072 בני אדם בכ-39,204 משקי בית. הצפיפות היא כ-1,700 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי הוא כ-66.1% לבנים, 9.69% אפריקאים אמריקאים, 0.1% אינדיאנים, 1% אסייתים, 16.1% היספנים, 13.56% מגזעים אחרים ו -3.92% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני היה 36 שנים. עבור כל 100 נשים היו 89.1 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית היא 37,569$, וחציון ההכנסה המשפחתית הוא 45,708$. חציון הכנסה לגברים עומד על כ-37,388$ לעומת 27,278$ לנשים. כ-17.3% מהמשפחות ו-20.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
פוליטיקה.
חברי מועצת העיר נבחרים אחת לשנתיים, בעוד שראש העירייה נבחר אחת לארבע שנים.
נשיאת ארון הברית בכתף
נשיאת הארון בכתף היא מצוות עשה מדאורייתא, שכאשר מעבירים את ארון הברית ממקום למקום, יישאו אותו דווקא בני שבט לוי על כתפיהם.
מקור המצווה.
מקור המצווה בחנוכת המשכן. כאשר תרמו הנשיאים עגלות לצורך מסע המשכן בנדודי בני ישראל במדבר. בעוד בני גרשון ובני מררי, שהיו מופקדים על נשיאת מבנה המשכן, קיבלו עגלות, בני קהת, שהופקדו על נשיאת כלי המשכן, ובכללם הארון, לא קיבלו עגלות, ככתוב: .
מיהם הנושאים.
כאמור, במהלך הנדודים במדבר, נשיאת הארון ושאר כלי המשכן הייתה תפקידם של הלוויים בני קהת. על אף זאת, כתב הרמב"ם בספר המצוות כי דין זה נהג רק במדבר עקב מיעוט הכהנים, ולדורות, נשיאת הארון מוטלת על הכהנים. הרמב"ם מוכיח את דבריו ממקרים בהם הארון נישא בידי כהנים ולא בידי לוויים (חציית הירדן, כיבוש יריחו ומרד אבשלום).
הרמב"ן נחלק על הרמב"ם וסובר כי המצווה לא השתנתה, ועודנה מוטלת על כל שבט לוי, והכהנים בכללם, למעט במקרים מסוימים בהם ציווה נביא שדווקא כהנים יישאוהו. הוא מסתמך על דברי הגמרא: . כדעת הרמב"ן סובר גם בעל ספר החינוך.
במשנה תורה, הרמב"ם לא מזכיר את דבריו בספר המצוות שהנושאים הם דווקא כהנים, ועל כן כתבו כמה אחרונים (יצחק ירנן והנצי"ב) שהוא חזר בו מדבריו.
הנשיאה בכתף לאורך הדורות.
כאמור, במהלך נדודי המשכן במדבר סיני נשאו את הארון הלוויים בני קהת. בחציית הירדן ובכיבוש יריחו, על פי ציווי ה', נשאו את הארון הכהנים. בתקופת משכן שילה, לא היה צורך קבוע לשאת את הארון כלל, אלא במקרים מיוחדים. כך למשל, במלחמת ישראל עם הפלשתים באבן העזר, הארון נישא לשדה הקרב בידי חפני ופינחס הכהנים (מה שהוביל לנפילתו בשבי).
כאשר דוד מבקש להעלות את הארון מקריית יערים לעיר דוד, בפעם הראשונה הוא נושא את הארון בעגלה רתומה לבקר במקום בכתף. הארון נוטה ליפול מהעגלה, ועוזה בן אבינדב אוחז בו כדי שלא יפול ומת במקום. דוד הבין שאסון זה בא עקב עבירה על מצוות התורה ואי-נשיאת הארון בכתף, ועל כן בפעם הבאה הוא קרא ללוויים שיישאו את הארון לירושלים.
בפעם הבאה הארון נישא על ידי הכהנים שהכניסו אותו לבית המקדש הראשון בחנוכת המקדש בימי שלמה. אז למעשה הגיע הארון אל מקומו המיועד ולא היה צורך לשאתו עוד. למרות זאת, המצווה נמנית כמצווה לדורות כי אם יש צורך להוציא את הארון למלחמה או מסיבה אחרת, אזי יש לשאתו בכתף.
בימי יאשיהו כתוב:
על פי הפשט, ציווה יאשיהו להשיב את הארון למקומו לאחר שהוצא מהמקדש בימי המלכים שקדמוהו. יאשיהו ציווה ללויים לשאת את הארון בכתף למקומו, ולאחר מכן לא יצטרכו לשאתו עוד בכתף.
אולם הפירוש הפשוט בחז"ל לפסוק זה, שיאשיהו ציווה לגנוז את ארון הברית בתוך המקדש כדי שלא ייצא לגלות בבל, ולכן אמר ללויים שמעתה לא יהיה להם משא בכתף בכלל. זאת בהתאם לדעת רבי יהודה שהארון נגנז, בניגוד לדעת רבי אליעזר.
דיני המצווה.
על פי הכתוב בתורה, בני קהת מצווים לשאת על כתפיהם את כל כלי המשכן, ולאו דווקא את הארון, ואכן המנחת חינוך תמה על הרמב"ם שהזכיר רק את הארון. יש שכתבו שאכן המצווה היא בכל הכלים, אולם הוזכר רק הארון כי הוא הכלי היחיד שיש צורך לשאת אותו לדורות באופן סדיר, בדומה לכך שהוא הכלי היחיד שאין להוציא ממנו את בדיו.
בביאור דברי הרמב"ם, הסביר הגרי"ז שנשיאת כל הכלים היא חלק מנשיאת המשכן, שאיננה מצווה לדורות אלא רק לתקופת הנדודים במדבר ומוטלת על הלוויים, בניגוד לנשיאת הארון שהיא מצווה עצמאית שנוהגת לדורות (ככתוב בספר דברים) ומוטלת על הכהנים (בהתאם לשיטת הרמב"ם לעיל).
נשיאת הארון והמשכן מוטלת על לוויים בין הגילאים 30 ו-50 בלבד, ויש איסור לעבוד אחר גיל חמשים. הרמב"ם כתב שמצווה זו היא מצווה לשעה בלבד ולא נוהגת לדורות. והרמב"ן שם הקשה שהיא נוהגת לדורות בנשיאת הארון.
הרמב"ם כותב, כי הנושאים את הארון צריכים ללכת אחורנית כשפניהם אל הארון ולא להפנות גב אל הארון.
פולקסווגן איוס
פולקסווגן איוס (בגרמנית: Volkswagen Eos) היא מכונית קופה-קבריולה מתוצרת AutoEuropa , (שם מלא: AutoEuropa Automóveis, Lda) אשר נשלטת על ידי קבוצת פולקסווגן משנת 1999.
"פולקסווגן איוס" יוצרה בפורטוגל בין השנים 2006–2016.
AutoEuropa.
"AutoEuropa" הוקם בשנת 1991, אך החל לתפעל בשנת 1995, בשיתוף פעולה בין Ford of Europe AG וקבוצת פולקסווגן
מטה ומפעלי הייצור מוקמו בPalmela , ליד ליסבון בפורטוגל.
המפעל נפתח כמפעל משותף 50/50, אבל בשנת 1999 פורד עזב את המיזם.
בשנת 2016 הועסקו במפעלי "AutoEuropa" סך של 3,295 אנשי צוות.
רנטיס
אל-בדחאן
ליאון קמחי
ליאון משה קַמחִי (במקדונית: Леон Камхи, בסרבו-קרואטית: Leon Kamhi; 1898, מונסטיר, האימפריה העות'מאנית – סוף מרץ 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) היה איש ציבור יהודי, יו"ר התנועה הציונית בביטולה לאחר מלחמת העולם הראשונה, סגן יו"ר התנועה הציונית בממלכת יוגוסלביה ומנהיג יהודי ביטולה. כן כיהן כחבר מועצת עיריית ביטולה ויושב ראשה. נרצח עם קהילתו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
קורות חייו.
ראשית חייו ופעילותו הציבורית.
ליאון קמחי נולד בביטולה לאסתר ומשה במשפחה בת 7 נפשות. הוא רכש השכלה תיכונית בעירו. קמחי אמור היה לצאת ללימודי משפטים בפריז אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע זאת. בתקופת המלחמה עבר עם משפחתו לפלורינה וממנה לסלוניקי, ולאחריה שב לעיר. הוא עסק במסחר והיה קָניין של מספר חברות. קמחי הצטרף לתנועה הציונית בעירו והתבלט כפעיל מרכזי. ב-1919 הקים קמחי 2 אגודות נוער, אשר התאגדו בהמשך ביחד עם אגודת מכבי לתנועה אחת בשם "התחייה". כן הוקמה אגודה ציונית לנשים בשם "שרה אהרונסון". במסגרת פעילותו בתנועה פעל להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרת הקצאת הסרטיפיקטים ליהודי יוגוסלביה.
ב-1926 ביקר קמחי בארץ ישראל, ועם שובו הגביר הפעילות לעליית יהודים ובכלל זה מבצעי התרמה לקניית השקל הציוני. תפישת עולמו של קמחי הייתה שעתידם של יהודי ביטולה יובטח רק בארץ ישראל, וזה היה לב פעילותו במסגרת הקהילה וברמה הארצית. מינוי של שבתאי ג'אין לרב הראשי ב-1924 סייע להאצת פעילות התנועה הציונית ולקידום החינוך בקהילה. הוא הטיף לעלייה לארץ ישראל ופעל להבאת מורים וגננות דוברי עברית לקהילה. קמחי פעל לקידום העלייה בקרב בני הנוער וכן קידם הקמת סניפים של התנועה הציונית בסקופיה ובשטיפ. בשל פעילות זו עלו לארץ ישראל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מאות מיהודי ביטולה. במחצית השנייה של שנות ה-20, נבחר לסגן יו"ר התנועה הציונית ביוגוסלביה. קמחי כיהן כחבר במועצת עיריית ביטולה וכיושב ראשה.
באמצע שנות ה-30 התעתד קמחי לעלות לארץ ישראל המנדטורית אך המצב הקשה בו הייתה נתונה הקהילה, גרם לו להישאר בביטולה. הוא נבחר ליו"ר התנועה הציונית בעירו ובהמשך ליו"ר הקהילה. קמחי כיהן תקופה מסוימת בתפקיד הרשמי של יו"ר הקהילה, אך בהמשך פעילותו ולהעדפתו כיהן כסגן יו"ר הקהילה. עם זאת היה מנהיגה בפועל של הקהילה עד לשואה. הוא פרסם שורה ארוכה של מאמרים בעיתונות היהודית ביוגוסלביה אם למען הרעיון הציוני או במסגרת ניסיונותיו לסייע לקהילת ביטולה. כן נבחר לחבר הוועד הפועל של איגוד 117 הקהילות היהודיות בממלכה.
אחריתו.