----[1] מתוך” War at Home: Covert action against U.S. activists and what we can do about it (South End Press Pamphlet Series") by Brian Glick.
[2] מתוך: COINTELPRO: the untold american story by Paul wolf. COINTELPRO: The Untold American Story By Paul Wolf with contributions from Robert Boyle, Bob Brown, Tom Burghardt, Noam Chomsky,
[3] מתוך "A Short History of FBI COINTELPRO" by Mike Cassidy and Will Miller. https://web.archive.org/web/20070928104133/http://www.albionmonitor.net/9905a/jbcointelpro.html
גויטר
Centrolenidae
דנדרובטיים
דנדרובטיים הידועים בשמם העממי: צפרדעי חץ הרעל (שם מדעי: Dendrobatidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. צפרדעי חץ הרעל נמצאות בשני אזורים גאוגרפיים סמוכים: מרכז אמריקה ואמריקה הדרומית. המין צפרדע חץ שחורה-ירוקה נמצא גם בחלק מאיי הוואי.
רקע כללי.
דנדרובטיים היא משפחה של חסרי זנב קטנים, פעילי-יום, שצבעם לרוב בהיר והם עוטים צבעי אזהרה. הם נפוצים במרכז ובדרום אמריקה. פעמים רבות הפרטים במשפחה זו נקראים צפרדעי חץ-הרעל, על אף שהם לא שייכים לקבוצת הצפרדעים אלא קרובים יותר לאילניות. שמם זה דבק אליהם בשל מספר אלקלואידים רעילים הנמצאים בעורם של מינים רבים. צפרדע החץ הרעילה ביותר היא צפרדע חץ זהובה. עם זאת, בשבי רעילותה, שמקורה בפרוקי-רגליים רעילים שמרכיבים את מזונה, נפסקת.
הדנדרובטיים מאופיינים לרוב על ידי צבעם הבהיר וגודלם הקטן. צבע עורם משתנה בין כתום בהיר ושחור ובין כחול או צהוב. גודלם משתנה גם כן, והוא נע בין סנטימטר אחד ובין 6 סנטימטרים, תלוי בגיל הפרט ובמין.
רבייה ודאגה הורית.
מרבית החברים במשפחת הדנדרובטיים אופיינו באסטרטגיות רבייה שונות ביחס לדו-חיים אחרים. בסוג "Colostethus" הביצים מוטלות על רצפת יער על ידי הנקבה, שאחריהם הזכר מחזר אחרי הנקבה. אחד ההורים, בדרך-כלל הזכר, שומר על הביצים עד שהן בוקעות. הראשנים שמגיחים יוצאים מהביצה ועולים על גב הזכר או הנקבה, אשר מעבירים אותם למים. במספר מינים בסוג "Dendrobates", הראשנים נישאים למאגרי מים קטנים בחורי עצים. במינים מסוימים, הנקבה הולכת וחוזרת לחורי העצים על מנת להאכיל את הראשנים במזון מזין ולא-מדושן, עליו מסתמכים הראשנים כמקור עיקרי לתזונתם. ככלל, הדנדרובטיים לא נצפו דואגים לראשנים, אלא במקרים נדירים.
רעילות.
לפי הערכות, קיימים בערך 220 מינים במשפחת הדנדרובטיים. מרבית המינים אינם רעילים לבעלי חיים ולבני אדם. על עורם של הדנדרובטיים נמצאו יותר ממאה סוגים של רעלים.
צפרדע חץ רעילה היא אינה מין אחד. אלה למעשה קבוצה של מיני צפרדעים ממשפחת ה"Dendrobatidae", צפרדעים אלו הם מהיצורים הרעילים בעולם ובמיוחד המין צפרדע חץ צהובה ("Phyllobates terribilis"). רעילותם כה עוצמתית כך שדי ב-2 מיקרוגרם (2 מיליונית הגרם) מהחומר הפעיל בגופה להרוג אדם בוגר. מקור רעל עוצמתי זה אינו מגופה של הצפרדע אלא מזוקק מחרקים רעילים מהם היא ניזונה, וחרקים אלו סופגים את הרעלים מצמחים רעילים מהם הם ניזונים. הביצים של צפרדעים אלו, ואף הראשנים הבוקעים מהם גם רעילים.
בשימוש השבטים האינדיאנים.
האינדיאנים של דרום אמריקה מבני עם האימברה הם היחידים שעשו שימוש ברעל צפרדעי הדנדרובטיים ככלי נשק וציד כמרכיב יחיד בחיצי רעל, והתיעודים היחידים הקיימים כיום מצביעים כי זה נעשה באזורים מסוימים במערב קולומביה. השימוש ברעלי צמחים היה נפוץ יותר בקרב הילידים. חיצי הרעל הללו נורו לרוב מרובה נשיפה. בני עם האימברה השתמשו בשתי דרכים להפיק את הרעל מהצפרדע;
בשימוש במינים "Phyllobates aurotaenia" ו- "Phyllobates bicolor", האינדיאנים היו משפדים את הצפרדע החיה באמצעות מקל מיוחד דרך הפה עד יציאתו מהרגל האחורית כך גרמו להפרשה מוגברת של הרעל. לעיתים הצפרדע הייתה מוחזקת בסמוך לאש כאשר היו משפשפים את ראשי החצים בהפרשות העור המוגברות שלה. מנגד, כאשר נעשה שימוש במין הרעיל ביותר במשפחה, "Phyllobates terribilis", פשוט היו משפשפים את קצה החצים בהפרשות עור הגב שלה ללא שימוש באמצעים נוספים.
השימוש בחצים אלו נעשה לצורך ציד או במהלך קרבות בין-שבטיים. תוצאות פגיעת חץ שכזה הן קטלניות ביותר, פגיעת חץ הנורה מרובה נשיפה לעבר קוף הנמצא בצמרות העצים תביא למותו בזמן קצר ביותר.
Hemisus
מגבה מכני
מַגְבֵּהַּ מֵכָנִי (מכונה גם גֵ'ק) הוא מכשיר המשמש להרמת ציוד כבד. המגבה המכני הנפוץ ביותר הוא מגבה מכונית, אשר משמש להגבהת הרכב מעל פני הקרקע לשם ביצוע טיפול תקופתי או תיקון. מגבה מכונית, בנוי כך שישתמש בעקרונות מכניים כדי לאפשר לאדם להרים בכוחו כלי רכב. מגבהים חזקים יותר משתמשים בכוח הידראולי כדי להרים משקל כבד יותר לגובה רב יותר. על מגבה בדרך כלל מצוין כושר ההרמה המקסימלי שלו (למשל, 1.5 טון).
קסנוקלס
קסנוקלס (ביוונית עתיקה: Ξενοκλής) היה טרגיקן (מחזאי טרגי) ביוון העתיקה שהתפרסם לאחר שמחזהו זכה בפרס ראשון בתחרות הטרגדיות שנערכה במסגרת הדיוניסיה של 415 לפנה"ס באתונה, כשהוא גובר על מחזהו של אוריפידס - "נשות טרויה". אאוליאן בן התקופה טען כי זכייתו לא נבעה מאיכות המחזה שכתב אלא מאחר ש"או שהמושבעים לא היו מסוגלים להחליט החלטה מושכלת, או שהיו משוחדים".
אריסטופאנס נהג ללעוג לקסנוקלס במחזותיו ובקומדיות שלו, וכינה אותו, את אביו קרקינוס מאגריגנטום ואת שלושת אחיו - "קערה של סרטנים טרגיים".
לומינסנציה
לוּמִינֵסֶנְצְיָה (או לוּמִינֵסְצֶנְצְיָה. בעברית: נְהוֹרָנוּת) היא אור הנפלט מגוף כלשהו, שלא (רק) בגלל הטמפרטורה הגבוהה שלו.
לומינסנציה נבדלת מלהט, Incandescence שהוא מקרה פרטי של קרינת גוף שחור (פליטה של קרינה אלקטרומגנטית, ובמקרה הזה - אור, כתוצאה מטמפרטורה גבוהה) בכך שהיא מתרחשת על־פי־רוב בטמפרטורות נמוכות. סוגים אחדים של לומינסנציה הם פלואורסצנציה, ביולומינסנציה (לומינסנציה של יצורים חיים) ופוספורסנציה.
לומינסנציה יכולה להיגרם כתוצאה מתהליכים כימיים וביוכימיים, מאנרגיה חשמלית, מתנועות תת-אטומיות, מתגובות בגבישים או מעירור של מערכת אטומית.
מקובל לצפות בחומרים זורחים מחוגים ומחוונים, במיוחד במערכות אוויוניות ובמכשירי ניווט.
סוגי הלומינסנציה המוכרים הם:
לומינציה
קליפת אלקטרונים
קליפת אלקטרונים היא אוסף של אורביטלים אטומיים עם אותו ערך של מספר קוונטי יסודי n. קליפות אלקטרונים עשויות מתת-קליפה אחת או יותר, שמכונות גם תת-רמות, שבהן יש שניים או יותר אורביטלים בעלי מספר תנע זוויתי קוונטי I זהה. קליפות אלקטרונים יוצרות את הקונפיגורציה האלקטרונית (האופן שבו האלקטרונים מסודרים סביב גרעין האטום) של האטום. מספר האלקטרונים בכל קליפה יכול להגיע עד ל-2n2.
לכל קליפת אלקטרונים באטום מספר אלקטרונים מרבי הניתן לאכלוס בה. כאשר הקליפה מתמלאת הקליפה שמעליה מאוכלסת. על פי מכניקת הקוונטים לכל קליפה ישנה רמת אנרגיה שונה והאלקטרונים תמיד יאכלסו קודם לכן את הקליפה בעלת רמת האנרגיה הנמוכה יותר. רמת האנרגיה הגבוהה ביותר המכילה אלקטרונים מייצגת את קליפת הערכיות.
היסטוריה.
קיומן של קליפות האלקטרונים נצפה בפעם הראשונה בניסוי של צ'ארלס בארקלה והנרי מוזלי במסגרת מחקר של בליעת קרני רנטגן. בארקלה סימן את הקליפות הללו באותיות K, L, M וכן הלאה (המקור של המינוח הזה הוא אלפביתי. הקליפות K ו-L סומנו במקור באותיות B ו-A, אבל סימון זה שונה על מנת להשאיר מקום לקווים ספקטרליים היפותטיים שאולי יתגלו, אולם זה מעולם לא קרה). מאוחר יותר התגלה שהקווים הללו מתאימים לערכים 1, 2, 3 של המספר n. עושים בהם שימוש בסימון סיגבאן בספקטרוסקופיה.
מקורו של השם "קליפת אלקטרונים" הוא ממודל האטום של בוהר, שלפיו קבוצות של אלקטרונים מקיפות את הגרעין במרחקים מסוימים, כך שהמסלולים שלהם יוצרים "קליפות".
תת-קליפות.
תת קליפות (subshells) אטומיות מזוהות בסדר האותיות s, p, d, f, g, h, i וכן הלאה, המייצגות את הקוונט של התנע הזוויתי, בהתאמה 6, 5, 4, 3, 2, 1, 0, וכו'. כל תת-קליפה כזאת יכולה להכיל עד 26, 22, 18, 14, 10, 6, 2 אלקטרונים בהתאמה, או מבחינה נוסחתית – 2(2l +1) אלקטרונים בכל תת-קליפה.
הסימונים הבלתי־סדורים s, p, d ו-f שימשו במקור במערכת של זיהוי קווים ספקטרליים שמכבר הוצאה משימוש, אשר בה תיארה רביעייה זו את ארבעת הסיווגים הראשונים של קווים ספקטרליים. היות שלא נקבעו שמות לתת־הקליפות העוקבות, הכינויים g, h, i וכן הלאה נגזרו מסדר האלפבית האנגלי.
האותיות הבלתי סדורות משקפות את המושגים: s עבור sharp, ‏p עבור principal, ‏d עבור diffuse, ‏f עבור fundamental, וכן משם לפי האלפבית האנגלי.
קליפת הערכיות.
קליפת ערכיות היא הקליפה החיצונית של האלקטרונים המקיפים את גרעין האטום. אלקטרוני קליפת הערכיות הם אלו המשתתפים בתגובות כימיות ובקשרים כימיים, ולכן הם בעלי חשיבות רבה בקביעת תכונותיו הכימיות של האטום. הכימאי הפיזיקלי גילברט ניוטון לואיס היה האחראי הראשי לפיתוח הראשוני של התאוריה שטענה שאלקטרוני הערכיות משתתפים בקשרים כימיים. זמן מה לאחר מכן, הכליל והרחיב לינוס פאולינג את התאוריה תוך הפעלת יישומים של מכניקת הקוונטים.