ב-12 ביולי 2013 הוציא הצמד את אלבום האולפן ה-13 שלהם, "Electric".
ב-2016 יצא אלבום האולפן ה-14 שלהם, "Super".
ב-10 ביוני 2017 הופיעו בפארק הירקון בתל אביב, לעיני כ-7,000 צופים.
הדינמיקה בין טננט ללואו.
הניגוד בין שני חברי הצמד, ניל טננט וכריס לואו, בולט מאוד, בעיקר בראיונות שהם עורכים. טננט נחשב לאינטלקטואל ומלומד, המדבר ברהיטות ובבהירות, בעוד שלואו (שמופיע כמעט תמיד בסימן ההיכר שלו – משקפי שמש וכובע מצחייה) תמציתי וחוסך במילים, אך עם זאת מתנהג בצורה קלילה וכיפית, בניגוד לרצינותו של טננט. לשניים אפילו מעין דפוס לראיונות – טננט הוא הדובר העיקרי ועונה על התשובות באריכות, בעוד שלואו שותק במהלך רוב הראיון, ואומר מספר הערות, לרוב הומוריסטיות. הדינמיקה הזאת אף ניכרת בקליפים וההופעות של הצמד, בהם לרוב טננט עומד מקדימה ושר ומושך את עיקר תשומת הלב בזמן שלואו ניצב ברקע מאחורי מערכת הקלידים שלו ועוטה ארשת פנים רצינית. טננט אף סיפר כי יש בדיחה נפוצה בקרב המעריצים: "כמה פט שופ בויז צריך בשביל להחליף נורה? שניים – אחד שיחליף את הנורה ואחד שיעמוד מאחור וייראה משועמם".
השנאה למוזיקת רוק.
דבר נוסף המאפיין את שני החברים בהרכב הוא טעמם הדומה במוזיקה וחיבתם למוזיקת דיסקו ומוזיקה אלקטרונית. בד בבד עם אהבתם הגדולה למוזיקה זו, הם מבטאים פעמים רבות את שנאתם למוזיקת רוק (מוזיקת דיסקו היא כביכול ההיפוך הגמור של רוק). כראיה מספיק להקשיב ל"בי-סייד" של "Se A Vida E"- "How I Learned To Hate Rock'n'roll" (איך למדתי לשנוא רוקנרול). בשיר "Paninaro" בגרסתו הראשונה כ"בי-סייד" של "Suburbia" משולב קטע אודיו של לואו מראיון שנאמר בו "אני לא אוהב (מוזיקת) קאנטרי...לא אוהב מוזיקת רוק...לא אוהב רוק'נ'רול במיוחד" ובשיר "Can You Forgive Her", שעוסק בנער הומוסקואל שחברתו לועגת לו, שר טננט: "היא עשתה ממך מעין בדיחה מהלכת, כי אתה רוקד לדיסקו ולא אוהב רוק". בנוסף ניתן בהקשר זה להזכיר את הסינגל הכפול "Where the streets have no name (I can't take my eyes off you)/How can you expect to be taken seriously?" שמתח ביקורת קשה על גדולי תעשיית הרוק. למרות גישה זו, הצמד הוציא אלבום שלם "רוקיסטי" כביכול (שלווה בנגינת גיטרה של ג'וני מאר מלהקת הרוק הסמית'ס) - "Release" מ-2002. עם זאת, טננט הסביר בעבר כי הם סולדים מתעשיית הרוק והאמנים ולא במיוחד מהמוזיקה עצמה.
מיניות.
ה-פט שופ בויז זוכים לפופולריות רבה בקרב הקהילה ההומוסקסואלית העולמית, במיוחד עם להיטיהם "Go West" ו-"New York City Boy". בסמוך ליציאת אלבומם "Very" מ-1993, השתתף טננט בריאיון למגזין של הקהילה הלהט"בית בבריטניה שבו "יצא מן הארון" וחשף את נטיותיו ההומוסקסואליות. לואו לעומתו מעולם לא חשף את נטיותיו האמיתיות. מדורי הרכילות טענו תמיד כי גם הוא הומוסקסואל, והוא מצידו מעולם לא טרח להכחיש. לדברי טננט, מילות שיריהם לא בהכרח פונות להומוסקסואלים. חלק גדול מהשירים נכתב מנקודת מבט מעורפלת, המאפשרת לכל אדם לפרש את השיר על פי רצונו והעדפתו. למרות זאת, שירים רבים של הצמד עוסקים ישירות בהומוסקוסאליות, בהם הלהיט "Can You Forgive Her" (מהאלבום "Very" משנת 1993) שעסק בנער הומוסקסואל שזוכה ללעג מחברתו ומעוניין לצאת מהארון, השיר "Nervously" (מהאלבום "Behaviour" משנת 1990) שעוסק בנער שמגלה את חיבתו לנער אחר לראשונה והשיר "The Night I Fell In Love" (מהאלבום "Release" משנת 2002) שעוסק בראפר קשוח (עם רמיזות ברורות לאמינם) שמעביר לילה עם מעריץ. בנוסף לאלה ישנם שלושה שירים שמהווים לדברי טננט טרילוגיה מבחינה נושאית. השיר הראשון הוא "It Couldn't Happen Here" שהופיע באלבום "Actually" משנת 1987. השיר (שהסרט של הצמד שיצא בהמשך אותה שנה נשא את שמו) תיאר את האווירה בבריטניה לפני פריצתה של מחלת האיידס לתודעת הכלל, תקופה שבה כולם היו בטוחים כי זו תופעה אמריקאית שלעולם לא תגיע אליהם. השיר השני הוא "Your Funny Uncle" שהיה ה"בי-סייד" של הסינגל "It's Alright" משנת 1989. השיר עוסק בהלווייתו של חברו הטוב של טננט שנפטר מאיידס באותה תקופה. השיר השלישי הוא "Being Boring" שיצא כסינגל מהאלבום "Behaviour" בשנת 1991. השיר מתאר שתי תקופות: שנות השבעים בהם טננט וחברו הטוב מבלים ומכייפים ולא חושבים על העתיד, ושנות התשעים, לאחר שאותו חבר נפטר והתקופה המהנה נגמרה. טרילוגיית שירים זו, שעוסקת ברצף האירועים החשובים בחייו של טננט בהקשר לנטיותיו המיניות, מבטאת יותר מכל שאר שירי הצמד את התסכול והקושי בלהיות הומוסקסואל בתקופת יצירתם.
פרוייקט שחור
פרויקט שחור
מקלחות זהב
כדור איאולוס
כדור אַיאוֹלוּס (בלטינית aeoli pylae, -pile) הוא מכונה שנועדה להדגים הפיכת לחץ לתנועה, הכדור מורכב ממכל אטים-אוויר (בדרך כלל בצורת כדור או צילינדר), בעל שני צינורות מעוקלים היוצאים ממנו. דרך הצינורות נסנק קיטור באופן היוצר שני כוחות, שהווקטורים שלהם ניצבים לרדיוס הסיבוב, והם מצדם יוצרים מומנט יעיל ובלשון הדיבור - כוח סיבובי. מומנט התגובה, על פי החוק השלישי של ניוטון, גורם למכשיר להסתובב. על פי רוב המים מחוממים באגן, אשר מחובר למכל המסתובב באמצעות זוג צינורות, המשמשים גם כצירי סיבוב. ברם, ניתן לחמם את המים גם במכל עצמו, כפי שמוצג באיור.
"כדור איאולוס" הומצא במאה ה-1 לספירה על ידי הרון מאלכסנדריה, אך נחשב בימיו לשעשוע ותו לא וזכה להכרה רצינית רק בתקופות מאוחרות למדי. לו היה הרון רותם את האנרגיה הסיבובית לביצוע עבודה מכנית, הייתה נזקפת לזכותו המצאת מנוע הקיטור.
מקור השם מלטינית: pylae - מעבר, מצר; Aeolus - איאולוס, מלך הרוחות במיתולוגיה היוונית.
תיאור של "כדור איאולוס" נמצא בספרו של הרון Pneumatica, ובספרו של ויטרוביוס De Architectura, I.6.2.
לקריאה נוספת.
ויטרוביוס פוליו, על אודות האדריכלות בעשרה ספרים. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, תשנ"ז (1997). 326 עמ'.
כת האמיש
קתרזיס
קָתַרְזִיס (ביוונית: Κάθαρσις) הוא מונח שמשמעותו בעברית היא הזדככות, טיהור או מֵירוּק. הקתרזיס הוא נקודת השיא ולאחריו באה הרגיעה.
שורשי הקתרזיס בספרות ובתיאטרון.
המושג הופיע בתקופת הפריחה התרבותית של יוון הקלאסית שארעה בין השנים 479–338 לפני הספירה, כתיאור להשפעות הנפשיות על הצופים בהצגת הטרגדיות, בתוך מכלול ניתוח הפואטיקה של אריסטו את מאפייני הרפרטואר התרבותי של הטרגדיה והקומדיה באותה תקופה. בתורת הספרות של אריסטו, פואטיקה, אשר נכתבה ב-350 לפנה"ס בקירוב, מתואר הקתרזיס כפעולת הטרגדיה על הצופה, המטהרת אותו בעזרת רגשי פחד וחמלה.
עוד בטקסטים שקדמו לאפלטון, שהיה מורו של אריסטו, הופיעו מילים אשר התייחסו לניקיון או לבהירות, שנגזרו מאותו שורש של המילה "קתרזיס". אריסטו הגדיר את הטרגדיה כייצוג אמנותי של פעולה נעלה שבוצעה בשלמותה, בעלת שיעור הולם, כאשר חלקי הפעולה מתבטאים בצורה הולמת בחלקי הטרגדיה השונים. כך קבע כי ייצוג אמנותי של הנפשות הפועלות דרך מעשיהן ולא דרך דיבורים אודותן, מהווה שיעור הולם לאותה פעולה נעלה. ייצוג אמנותי זה משתמש בתחושות של חמלה ופחד כדי להביא לאותו טיהור, קתרזיס, אצל הצופה. הבעיה בהבנה מדויקת של המושג נגרמת עקב היותו מוגדר במשפט אשר נותר מעורפל. אריסטו כתב: "אשר על ידי חמלה ופחד מביא לטיהור של רגשות כגון אלה". לא ברור לאילו רגשות בדיוק מתכוון אריסטו; וגם אם הסביר את כוונתו בחלק אחר של הפואטיקה, הרי שאבד מבין כתביו, וכן גם בכל שאר ממצאי הפואטיקה אין הסבר מספק בהקשר התאורטי או שאין הסבר בכלל להבהרת המונח. כך גם יש החושבים שכוונתו של אריסטו לא לרגשותיו של הצופה, אלא לרגשותיו של הגיבור הטרגי.
עקב כך עלו גישות שונות של חוקרים, אשר מביניהן קיימות שמונה תאוריות מרכזיות המתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: גישות בלעדיות אשר תופסות את הקתרזיס כבעל רכיב אחד בלבד, וגישות משולבות אשר תופסות אותו כשילוב של שניים או שלושה רכיבים. כך גם גישות אלו מדגישות את נקודות המחלוקת כשהן מבקרות זו את זו ומראות בכך את הקושי שהותיר אריסטו באותו משפט סתום, כמו גם שהן מראות את מידת מורכבות המושג. עם זאת, כולן מקשרות למצב הנפשי או התודעתי של האדם, וכך מקשרות את המונח לתחום הפסיכולוגיה.
קתרזיס בפסיכולוגיה.
בפסיכואנליזה משמש המונח לתיאור שחרור אגרסיות (רגשות תוקפניים) כדי להפחית לחץ נפשי. על פי הפסיכואנליזה, אדם המרגיש צורך לאלימות (שנגרם על ידי יצר המוות) יכול ואף רצוי שיפרוק את האלימות בדרך שלא תפגע בו או תזיק לסביבה, למשל על ידי צפייה בתכנים אלימים בטלוויזיה. בצורה זו יפרוק האדם את רגש האלימות שחש מבלי לפגוע בסביבה.
על בסיס הגדרה זו של אריסטו ועל-פי הפסיכואנליזה, מתבססות, כאמור, שמונה הגישות הפסיכולוגיות למושג. חמש תאוריות מתוכן מגדירות את הקתרזיס כבעל רכיב אחד בלבד: מוסרי; רפואי; מבני; קוגניטיבי (הכרתי); רגשי. שתי תאוריות נוספות מגדירות אותו כבעל שני רכיבים: מוסרי-קוגניטיבי; רגשי-קוגניטיבי. התאוריה הנוספת מגדירה אותו כבעל שלושה רכיבים: רפואי-רגשי-קוגניטיבי.
הגישה המוסרית.