מערכות לגילוי קרינה הן סבילות, כלומר - אינן פולטות קרינה. בניגוד למערכות פעילות, כמו מכ"ם, המשדרות קרינה לצורך גילוי עצמים, מערכת ה-IRST משתמשת בחיישנים לגילוי קרינה תת-אדומה שנפלטת מגופים חמים. עקב כך ניתן לגלות מערכות פעילות כמו מכ"ם בקולט אזהרות מכ"ם, אך מערכות סבילות אינן ניתנות לגילוי.
מאחר שהאטמוספירה בולעת חלק מהקרינה התת-אדומה, וכיוון שתנאי מזג אוויר גרועים יכולים להפחית מהאור התת-אדום גם כן, הטווח היעיל של מערכות גילוי קרינת תת-אדומה, בהשוואה למכ"ם, הוא מוגבל. מאידך, בטווחים קצרים מערכות אלו יעילות יותר ממכ"ם עקב אורך גל קצר יותר, והן בעלות רזולוציה גבוהה יותר.
בדומה לראשי ביות תת-אדום, IRST יזהה ביעילות יותר מטרה שצינור הפליטה של מנועיה מופנה כלפיה מאשר כאשר הם מופנים לצד הנגדי. משמעות הדבר היא שמטוסי סילון רבים יתגלו בטווחים ארוכים יותר אם הם מתרחקים מהמטוס עם ה-IRST מאשר כאשר הם טסים לעברו. כיום מרבית מערכות ה-IRST רגישות דיין כדי לגלות חום של מטוס סילון גם מהחזית, בעזרת גילוי הקרינה שנוצרת כתוצאה מחיכוך גוף המטוס באוויר, שמחמם את שלדת המטוס.
ה-IRST יכול לספק רק את כיוון המטרה ביחס למטוס ולכן כוללות מערכות IRST בדרך-כלל מגלה טווח מבוסס לייזר, על-מנת לסייע לטייס בביצוע ירי תותח או שיגור טילים באופן יעיל (טכנית, ניתן להעריך את הטווח על-פי חתימת התת-אדום של המטרה או גורמים אחרים).
היסטוריית שימוש.
השימוש הראשון ב-IRST היה כנראה במטוסי הקרב האמריקניים F-101 וודו ו-F-102 דלתא דאגר. היו אלו מערכות פשוטות שכללו חיישן תת-אדום עם צמצם אופקי מסתובב מלפניו. כאשר זוהתה קרינה תת-אדומה הוצג חיווי ("בליפ") על תצוגה בתא הטייס, בדומה לתצוגת מכ"ם. ה-IRST נועד בעיקר לסייע למפעיל המכ"ם לסובב אותו לכיוון המשוער בו נמצאת המטרה, בתקופה שבה היה צריך "לנעול" את המכ"ם ידנית על המטרות. תועלת המערכת הייתה מוגבלת, ועם כניסתם לשימוש של מערכות מכ"ם מתקדמות יותר הופסק השימוש באמצעי זה.
מערכות IRST מתקדמות הופיעו במטוסים מודרניים החל משנות השמונים, עם כניסתם לשימוש של חיישני תת-אדום דו-ממדיים, שיכלו לזהות את מקור הקרינה בזוויות אופקיות ואנכיות. רגישות החיישנים שופרה משמעותית אף היא, וכך הושגה רזולוציה גבוהה בהרבה וטווח גדול יותר. מערכות ה-IRST הידועות ביותר כיום הן אלו של מטוסים רוסיים, כגון הסוחוי 27 והמיג 29. מטוסים אלו נושאים את מערכות ה-IRST לשימוש במקום מערכות המכ"ם שלהם כשהמצב מצדיק זאת, למשל כאשר הם מקבלים נתוני מטרה ממטוס אחר, או כאשר הם נמצאים תחת שליטה של מטוסי בקרה אווירית או בקרת יירוט קרקעית, שבה מכ"ם חיצוני משמש להכוונתם לעבר מטרה וה-IRST משמש לגלות את המטרה ולעקוב אחריה כשהיא נכנסת לטווח הנדרש. עם טילים מונחי תת-אדום או טילי שגר ושכח, המטוס יכול לירות על המטרות מבלי להדליק את המכ"ם בכלל. לחלופין, הוא יכול להפעיל את המכ"ם ולנעול בסמיכות לשיגור; או לסגור לטווח שימוש בתותח ולתקוף באמצעותו. בין אם הוא משתמש במכ"ם ובין אם לאו, מערכת ה-IRST עדיין מאפשרת להם לבצע התקפת פתע.
ניתן לשעבד למערכת IRST גם כוונת אופטית מגדילה רגילה, על-מנת לסייע למטוס המצויד ב-IRST לגלות את המטרה בטווח רחוק. מטוסי ה-F-14 טומקט של צי ארצות הברית השתמשו במערכת מעין זאת, על מנת לעמוד בדרישות הצי לזיהוי חזותי לפני פתיחה באש. בניגוד למערכות ראיית לילה (FLIR) רגילות, מערכת IRST מחפשת למעשה סביב המטוס בדומה לדרך בה מכ"ם הזז מכנית (או אפילו אלקטרונית) עובד. כאשר מתגלה מטרה פוטנציאלית אחת או יותר תדווח המערכת לטייס ותציג את מיקומה של כל מטרה ביחס למטוס על-גבי צג, בדומה למכ"ם. שוב בדומה לאופן פעולתו של מכ"ם, הטייס יכול להנחות את ה-IRST לעקוב אחר מטרה אחת כרצונו, ברגע שהיא זוהתה, או לסרוק בכיוון מסוים אם יש סיבה לחשוב שישנה שם מטרה.
שביט (טיל)
מערכת נשק
מענ&quot;ש
אנרי טרויה
אנרי טרויה (בצרפתית: Henri Troyat; 1 בנובמבר 1911 - 2 במרץ 2007) היה סופר וביוגרף צרפתי ממוצא רוסי-ארמני (ליתר דיוק ממוצא צ'רקסוגיי).
ביוגרפיה.
אנרי טרויה נולד במוסקבה בשם לבון אסלן טורוסיאן (או ברוסית - לב אסלנוביץ טרסוב). אביו, אסלן טרסוב, נולד בעיר ארמאוויר, שהוקמה בידי ארמנים בדרום רוסיה (מחוז קרסנודר). אמו, לידיה אביסלומוב, גדלה בעיר ילזבטודאר באותו האזור. משפחתו עזבה את רוסיה בגלל אימת מהפכת אוקטובר. לאחר נדודים ארוכים, בין השאר בחצי-האי קרים, באיסטנבול ובוונציה, התיישבה לבסוף בשנת 1920 בפריז, שם טרויה הצעיר למד בתיכון ומאוחר יותר המשיך ללימודי משפטים. הוא שרת בצבא ביחידת תותחנים בעיר מץ בלורן.
הוא זכה בפרס הספרותי הראשון שלו בגיל עשרים וארבע, "le prix du roman populiste". בשנת 1938, בגיל עשרים ושבע, זכה בפרס גונקור היוקרתי עבור הרומן פרי עטו "העכביש". טרויה פרסם יותר משישים ספרים, רומנים וביוגרפיות. נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית בשנת 1959 וכיהן כדיקן האקדמיה.
שממיתיים
שְׂמָמִיתִיִּים (שם מדעי: Gekkonidae), משפחה של לטאות מאינפרא-סדרת השממיות, בגודל קטן עד בינוני, המצויות באזורים חמימים ברחבי העולם.
מאפיינים.
השממיתיים ייחודיים בין הלטאות ביכולתם לתקשר זה עם זה באמצעות ציוצים דקים. לרוב השממיות אין עפעפיים כי אם קרום שקוף על עיניהן, אותו הן מנקות בליקוק. השממיתיים דומים מאוד לשממיות ממשפחות אחרות באינפרא-סדרה וקשה להבדיל ביניהם.
כמה מיני שממיות מנתקים את זנבם בעת מצוקה, והוא נותר מפרפר ומסיח את דעת הטורף. מיני שממיות אחרים מסוגלים להתיז נוזל צורב מקצה זנבם. מינים רבים פיתחו כריות אצבעות מיוחדות המאפשרות להם לטפס על משטחים חלקים ואף ללכת על התקרה. שממיות הבתים ניזונות מחרקים קטנים, לכן לרוב מניחים להן לנפשן.
לרוב השממיות צבע שזוף עד אפור כהה, מפוספס קלות, אם כי ישנם גם מינים עם צבעים בוהקים. כמה מיני שממיות יכולים לשנות את צבעם לצורך הסוואה בדומה לזיקיות.
כמה מיני שממיות מסוגלים להעמיד צאצאים ללא הפריה, תכונה הידועה בשם רביית בתולים. תכונה זו משפרת את יכולת השממית להתפשט באיים חדשים.
כריות האצבעות של השממיות עוררו סקרנות מדעית לאור יכולתן להיצמד למשטחים חלקים לחלוטין. נמצא כי כל אחת מרגלי השממית מכוסה בצפיפות בקרוב לחצי מיליון זיפים מסועפים, ולכל אחד מהזיפים 100–1000 סעיפים. זיפים אלה יוצרים קשרי ואן דר ואלס עם המשטח עמו כרית הרגל באה במגע. תופעה זו אומנם שויכה בעבר לכוחות ואן דר ואלס, אך נבדקת היום מדעית בשנית. כך יוצרת רגל השממית מגע איתן עם המשטח עליו היא הולכת, ללא שימוש בדבק או טפרים. למעשה, נמצא כי אילו כל הזיפים על אחת מרגלי השממית היו באים במגע עם המשטח, היא הייתה מסוגלת לשאת משקל של 130 קילוגרם.
כדי להרים את רגליה ולנוע עושה השממית שימוש בשני המפרקים שעל כל אחת מבהונותיה: השממית מכווצת את בהונותיה כלפי פנים וכך משנה את הזווית היחסית בין הזיפים למשטח ומקטינה את עוצמת קשרי ואן דר ואלס ביניהם. כך מסוגלת השממית לשלוט במספר הזיפים הבאים במגע עם המשטח, בין אם המשטח חלק או מחוספס.
שממיות רבות מוחזקות כחיות מחמד וניזונות מחרקים שונים ולעיתים גם פירות.
שממיתיים בישראל.
משפחת השממיתיים נחלקת לחמש תת-משפחות. בין המינים המצויים בארץ ישראל:
שטפון הים הצפוני
המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה
סורוקה - מרכז רפואי אוניברסיטאי, מקבוצת שירותי בריאות כללית, הוא בית החולים המרכזי בנגב, הממוקם בבאר שבע ומשמש כבית חולים על-אזורי. הוא נותן שירות רפואי לכמיליון תושבי הדרום, מקריית גת ואשקלון ועד אילת.
סורוקה הוא בית החולים הכללי השלישי בגודלו בישראל, עם 1,173 מיטות אשפוז והוא מתפרש על שטח של 286 דונם בלב באר שבע. זהו בית חולים אוניברסיטאי, המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות שוכן במתחם בית החולים.
מנהל המרכז הרפואי משנת 2018 הוא ד"ר שלומי קודש.
הקמת בית החולים.
עם כיבוש באר שבע במלחמת העצמאות הקים חיל הרפואה בית חולים צבאי זמני באחד ממבני הממשל העות'מאני. כעבור שנה בית החולים הועבר למתחם ממשלתי בריטי לשעבר, שם תופעל על ידי ההסתדרות המדיצינית הדסה ונקרא ע"ש ד"ר חיים יסקי.
ב-1949 פתחה קופת חולים הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל מרפאה בעיר לשירות התושבים חברי ההסתדרות הכללית. מרפאה זו נזקקה לשירותי בית חולים להמשך טיפול. בית החולים הקרוב היה מרכז רפואי קפלן ברחובות, וחולים היטלטלו זמן רב בתנאי הכביש של אותן שנים עד שזכו להגיע לטיפול.
בשנת 1950 הוכרזה באר שבע כרשות אזרחית, הכרזה שהביאה להפניית אלפי עולים להתיישב בה.
עם הגידול במספר תושבי העיר לא ענה בית החולים הקטן הקיים על הצרכים. מצוקת האשפוז ותנאי בית החולים גרמו לרצון להרחיבו. "הדסה" הביעה נכונות עקרונית לכך, אולם מפאת מצוקה תקציבית שנבעה מבניית בית החולים הדסה עין כרם, לא הייתה הדסה מסוגלת להרחיב את בית החולים במועד סביר.
דוד בן-גוריון, בגישתו הממלכתית, חשב שעל הממשלה להקים בית חולים בנגב והוא לא צריך להיות מוקם על ידי "הדסה" או ההסתדרות, אולם גם למשרד הבריאות לא היה כסף למטרה זו.
דוד טוביהו, שכיהן כראש העיר, נרתם להקמת בית חולים גדול יותר, מרווח יותר ומודרני יותר. לשם כך נפגש עם גורמים שונים ובהם משה סורוקה, שכיהן כיו"ר מרכז קופת חולים הכללית. סורוקה הביע נכונות עקרונית להקמת בית חולים על ידי קופת חולים ההסתדרותית, אולם שר הבריאות, יוסף סרלין, ששאף לצמצם את פעילות קופת החולים ולהעבירה לידי המדינה, התנגד לכך.