קוטלר עבד כעיתונאי ב"הארץ" משנת 1953. בשנת 1967 היה כתב לענייני תחבורה ובהמשך 1967 היה כתב "הארץ" בארצות הברית. בדצמבר 1967 נקרא על ידי גרשום שוקן לשמש כמזכיר המערכת של העיתון. קוטלר מונה ב-1 במרץ 1968 לסגנו הרשמי של שוקן. הוא פתח במהפכה ארגונית ועיצובית, שטילטלה את הארץ עד היסוד. בשנתו הראשונה בתפקיד הוחלפו כמעט מחצית מהעורכים, וכותבים חדשים רבים הצטרפו להארץ. קוטלר ערך גם שינוי עמוק בעמוד האדיטוריאלי וחילק את העיתון לשני חלקים. עורכים וכתבים ב"הארץ" מחו בחריפות לפני שוקן על התנהלותו העצמאית של קוטלר, ושבתאי טבת ושוויצר אף הגישו מכתבי התפטרות. הם גם ארגנו מחאה המונית של קוראים, עצומה של מנויים הדורשים להחזיר את הגלגל לאחור. אולם שוקן החליט לתמוך בשינויים, והמחאות פסקו.
קוטלר הקים במסגרת מחלקת החדשות תת-מחלקה שהתמחתה בתחקירים, ושאותה ניהל בעצמו. הוא המציא את המונח "תחקיר הארץ", שהועתק אחר כך על ידי מוסף "ידיעות אחרונות" ל"תחקיר 7 ימים". כעבור שנה ביקש קוטלר לשלב ב"הארץ" מוסף יומי, שיוקדש בכל יום בשבוע לנושא אחר: ספורט ביום ראשון, גידול ילדים ביום שני, כלכלה ביום שלישי, תרבות ביום רביעי ובידור ביום חמישי. ההצעה זכתה לתמיכת ההנהלה המסחרית ומחלקת המודעות, אולם שוקן התנגד לה בטענה שהעיתון יהפוך לגדול מדי וקשה לשליטה. ההצעה התגלגלה לעיתון "מעריב" כאשר חבר הנהלת המערכת הוותיק של "הארץ", אריה גלבלום, עבר לשורותיו. "מעריב" מיהר ליישם את הרעיון המקורי של קוטלר.
בהמשך הידרדר מעמדו של קוטלר בעיתון ובאביב 1971 הוא שב להיות כתב, ובעיקר פרסם ראיונות. בשנת 1976 הגיע סכסוך שלו עם שוקן למועצת העיתונות. במאי 1978 פנה לבית המשפט כנגד עורך הארץ בדרישה שלא לפרסם מאמר עם ראיון שלו עם יגאל ידין, שנערכו בו קיצוצים ושינויים שהוא מתנגד להם. לפי כתב הבקשה לבית המשפט, העורך מחק 17 אחוז של המאמר, במונחים כמותיים של שורות דפוס. בתגובה אמר שוקן שקוטלר אינו פרשן אלא מראיין, ומכיוון שכלל בדבריו פרשנות פוליטית, הדברים קוצרו. הארץ לא פרסם את הראיון המצונזר והגיש בקשה לבית המשפט לבטל את הצו. ב-26 באוגוסט 1978, המאמר המלא פורסם כמודעה במעריב באישור שלום רוזנפלד, העורך הראשי, חרף טענה של הארץ כי הראיון המלא "שייך" לו. בדיון בבית המשפט המחוזי הודיע הארץ שהוא לא מעוניין יותר לפרסם את המאמר המקוצץ. בעקבות הסכסוך, פרש קוטלר מהארץ ועבר למעריב. הפרשה יצרה תקדים ראשון בדברי הימים של העיתונות העברית בישראל בעניין זכויות יוצרים של עיתונאי מול העורך שלו בעיתון.
לאחר מספר שנים הסתכסך עם אנשים במערכת של מעריב ועבר בשנת 1982 לכהן כעורך ראשי של המקומון התל אביבי של רשת "רחוב ראשי". לא חלף זמן רב וקוטלר פנה לבית המשפט בבקשה לצו מניעה נגד העיתון, לבל יופעלו עליו לחצים מפלגתיים. תקופה קצרה עבד קוטלר בגלובס, אולם לאחר שלא פרסמו כתבה ביקורתית שלו על יעקב לוינסון, עזב. בשנת 1985 ניהל מלחמת תלונות למועצת העיתונות עם מעריב. נפטר ב-25 במאי 2016, בגיל 88.
משפחתו.
בשנת 1955 התחתן עם תמר ליס, לה היה נשוי עד למותה ב-2008. אחיו הוא עודד קוטלר. בנו הוא בלש חוקר המשטרה, יואב קוטלר שהתפרסם לאחר שפיצח את מקרה הרצח של רוז פיזם.
כתיבתו.
כתיבתו של קוטלר הייתה חריפה ועוקצנית. סדרת כתבות שלו על הקיבוץ בשנת 1971 תוארה על ידי אניטה שפירא:
ב"דבר" נכתב עליו:
קוטלר ביקר את מה שראה כחוליי החברה הישראלית בתחומים רבים. הוא ביקר את מה שראה כאפליה עדתית ב-1954, את היחס החמור לאסירות בנווה תרצה ב-1958, את חוליי דואר ישראל והטלפוניה ב-1960 ואת הקיבוצים. הוא טען לפרוטקציה בבית החולים העירוני בתל אביב וביקר את רמת הרופאים. יונה יגול בדבר כינה אותו "המומחה לשערוריות".
תביעות דיבה.
קוטלר היה מעורב במשפטי דיבה לא מעטים, מהם שיזם ובאחרים הוא היה הנתבע.
במרץ 1967 כתב קוטלר, שהיה אז כתב "הארץ" לענייני תחבורה, מאמר בו סיפר שחברת החשמל רכשה למנכ"לה יעקב פלד רכב שרד מפואר, בעת שהחברה הייתה בגרעונות, ובעקבות לחץ ציבורי מסרה אותה למכירה, אך בעצם הכוונה הייתה לשכך את זעם הציבור ולא למכור את הרכב. פלד וחברת החשמל תבעו את קוטלר והארץ. שופט המחוזי, יוסף חריש, פסק לתובעים פיצויי בגין עברת לשון הרע. בערעור, בית המשפט העליון ברב דעות, הפך את ההחלטה, קבע שהעובדות היו נכונות ושהבעת הדעה על כוונות חברת החשמל הייתה בתום לב ועל כן מוגנת מתביעת לשון הרע. פסק דין זה נהפך בדיון נוסף.
באחד מפרקי הספר "שיחות עם יוסי שריד" של ישעיהו בן-פורת, טען יוסי שריד שקוטלר פוטר ב-1982 מ"מעריב", לאחר שפרסם בטורו האישי דברי שקר בגנות שריד. קוטלר תבע את שריד, את בן-פורת ואת הוצאת ספרית פועלים, ובאוקטובר 1998 קבע בית המשפט שקוטלר יזכה בפיצויים בסך של 50,000 ש"ח, וחייב את הנתבעים בעוד 20,000 ש"ח למימון מודעות התנצלות בעיתוני הערב. שנה לאחר מכן פרסם קוטלר ספר על שריד, בשם "הנחש: המשמיץ הלאומי".
סטיבן מקגאן
סטיבן מקגאן (באנגלית: Stephen McGann; נולד ב-2 בפברואר 1963) הוא שחקן אנגלי ממשפחה של שחקנים, האחים ג'ו, פול ומארק.
ביוגרפיה.
מקגאן נולד בקנזינגטון, ליברפול שבמחוז מרזיסייד. הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן בשנת 1982 כשהופיע במחזמר "Yakety Yak" בווסט אנד. מאז מופיע מקגאן בתיאטרון הבריטי ועל גבי מסכי הקולנוע הטלוויזיה.
ב-1989 כיכב מקגאן בתפקיד מיקי במחזמר "אחים בדם" בווסט אנד. ב-1990 שיחק בתפקיד יוהאן שטראוס (הבן) במיני-סדרה "שושלת שטראוס". ב-1993 יצר, היה שותף להפקה וכיכב בדרמה זוכת הפרסים של ה-BBC המיני-סדרה "The Hanging Gale". בשנים 1999 ו-2000 שיחק בתפקיד שון ריינולדס באופרת הסבון "אמרדייל". ב-2003 כיכב יחד עם ג'יימי ת'יקסטון במחזה "אמנות" בווסט אנד. ב-2006 גילם את הכומר שו בהפקה המקורית בווסט אנד של המחזמר "פוטלוס". משנת 2012 הוא מופיע בתפקיד הרופא ד"ר טרנר בסדרת הדרמה של ה-BBC "קראו למיילדת".
מקגאן עוסק בתקשורת מדע ומרצה בנושאים מדעיים. הוא סיים תואר מאסטר ב"תקשורת של המדע" באימפריאל קולג' שבלונדון. במרץ 2015 היה מרצה אורח בפסטיבל המדע בקיימברידג'. באפריל 2015 פרסם מאמר במגזין "Royal Society of Medicine", בו דן בדיוק הרפואי של הנושאים המוצגים בסדרה "קראו למיילדת". בינואר 2016 הוציא לאור ספר נלווה לסדרה "קראו למיילדת" בשם "Dr Turner's Casebook" בו הוא מתאר מקרים רפואיים שמופיעים בסדרת הטלוויזיה ודן ברקע ההיסטורי והחברתי שלהם.
ב-2017 פרסם מקגאן את הספר "Flesh and Blood: A History of My Family in Seven Maladies" על ההיסטוריה של משפחתו במשך יותר מ-150 שנה, ועל המחלות שסבלו מהן.
חיים אישיים.
סטיבן מקגאן נשוי לתסריטאית והמחזאית היידי תומאס, שהיא היוצרת של הסדרה "קראו למיילדת". לבני הזוג יש ילד אחד.
סטיבן מק'גאן
מירנדה מיי
מירנדה מיי (באנגלית: Miranda May; נולדה ב-6 באפריל 1996) היא שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של לייסי בסדרת הטלוויזיה "ליב ומאדי" וגילום דמותה של לו החל מ-2015 בסדרה "".
ביוגרפיה.
מירנדה מיי נולדה באוהיו והחלה לשחק בגיל 8. בגיל 10 עברה ללוס אנג'לס, ולוהקה לסרט "אשת החלומות".
קוצנאים
קוצנאים (שם מדעי: Squaliformes; מכונים גם כרישי כלב) היא סדרת כרישים בעלי ממדים משתנים, החיים ברחבי הימים בעולם מהאוקיינוס הפתוח לחוף הים ומהאזור הטרופי לאוקיינוס הארקטי. הם בעלי קוצי-סנפירים וחמישה חריצי זימים.
מיון.
סדרה זו מונה 7 משפחות ובהם 126 מינים:
פ.צ. סידני
ארון יוז
ארון ויליאם יוז (באנגלית: Aaron William Hughes; נולד ב-8 בנובמבר 1979) הוא כדורגלן עבר מצפון אירלנד ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים כמגן.
קריירה.
יוז התחיל את הקריירה שלו בניוקאסל יונייטד. ב-26 בנובמבר 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 נגד ברצלונה במסגרת ליגת האלופות. ב-10 בינואר 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג נגד שפילד ונסדיי. בעונת ביסס את מעמדו בהרכב הקבוצה. ב-19 בספטמבר 1999 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-8 נגד אותה שפילד ונסדיי נגדה גם ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה. ב-25 ביולי 2001 הבקיע את שער הניצחון נגד מינכן 1860 שהביא לקבוצתו העפלה לגמר גביע האינטרטוטו.
ב-20 במאי 2005 יוז נמכר לאסטון וילה תמורת מיליון פאונד והוא חתם על חוזה ל-3 שנים. ב-13 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בווילה במשחק נגד בולטון ונדררס. ב-27 ביוני 2007 חתם בפולהאם. לאחר עזיבתו של בריאן מקברייד ופציעתו של דני מרפי, מונה לקפטן הקבוצה. ב-4 בדצמבר 2009 יוז חתם על חוזה חדש עד קיץ . בסיום אותה העונה הגיע עם פולהאם לגמר הליגה האירופית, שם נוצחה 2-1 בהארכה על ידי אתלטיקו מדריד.
ב-26 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בפולהאם בהפסד 3-1 לוסטהאם יונייטד. ב-14 בספטמבר 2012 האריך את חוזהו במועדון עד ינואר .
ב-31 בינואר 2014, יוז חתם בקווינס פארק ריינג'רס עד לסיום העונה אליה הגיע בהעברה חופשית. ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בק.פ.ר. בהפסד 1-0 לדרבי קאונטי. בסיום העונה העפיל עם ק.פ.ר. לפרמייר ליג, אך עזב את המועדון לאחר שסיים את חוזהו.
ב-14 ביולי 2014 חתם בברייטון אנד הוב אלביון. ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הליגה נגד שפילד ונסדיי. באותה עונה יוז סבל ממכת פציעות שלא אפשרה לו ליצור רצף של דקות משחק.