2013- מתוך קונצרט "חלום איטלקי" בנתניה פסטיבל "עיר פוגשת מוזיקה" אנסמבל ליריקה בניצוח נילי הרפז בשילוב עם מקהלת צליל המעיין בניצוח מרינה קלוייזנר.
במהלך שנים אלו בוצעו קונצרטים ברחבי הארץ, השתתפויות בתוכניות שונות כגון: ערבי דן אלמגור, אגודת דנטה אליגיירי, אירועים וטקסים עירוניים ובתי שגרירים.
בנוסף לכל אלו מתקיימים הערבים הפתוחים לקהל של האנסמבל בבית שפירא
בפתח תקווה ומפגשים עם מקהלות שונות.
האנסמבל מרבה להופיע במסגרות שונות בארץ.
הנסיכה דוקהה
הנסיכה דוקהה מקוריאה (הנגול: 덕혜옹주, הנג'ה: 德惠翁主, דוקהה אונגג'ו; 25 במאי 1912 - 21 באפריל 1989) הייתה הנסיכה האחרונה של האימפריה הקוריאנית .
היא נולדה בארמון צ'אנגדאוקגונג בסיאול, בתם של קוג'ונג, קיסר קוריאה, ופילגשו, שהייתה ידועה אז בשם יאנג גווי-אין. כשילדה הפילגש את הנסיכה דוקהה, העניק לה הקיסר תואר נאמנות, "בוקניונג" (Boknyeong). הנסיכה דוקהה לא הוכרה רשמית כנסיכה על ידי האימפריה היפנית עד 1917, משום שלא הייתה בתה של המלכה. באותה שנה הוכנס שמה באופן רשמי לרישום משפחת המלוכה. אביה הקיסר אהב אותה מאוד והקים עבורה את גן הילדים של ארמון דוקסו בג'ונמיונגדאנג (준명당), באולם האמניונג. בגן הילדים הזה היו גם ילדות בגילה ממשפחות אצולה. בנסיכה דוקהה נקראת בקוריאה "דוקהה אונגג'ו" - תואר המתייחס לבנותיה של הפילגש, ולא "גונגג'ו" - המתייחס לבנותיה של המלכה.
ילדותה.
הנסיכה דוקהה נולדה ב-1912 ליאנג גווי-אין (מאוחר יותר הגברת בוקניונג) והקיסר קוג'ונג, כאשר הקיסר היה בן 60. מאחר שלא ניתן לה שם, התעלמו ממנה והתייחסו אליה כאילו אינה קיימת. היא כונתה אז "בונקיונג-דאנג". ב-1917 הקיסר קוג'ונג שכנע את טראוצ'י מסטאקה, שהיה אז המושל הכללי של קוריאה, להכניס את שמה לרישום של משפחת המלוכה, ובכך להפוך אותה לחוקית ולהעניק לה את התואר נסיכה. ב-1919 הקיסר קוג'ונג תכנן את האירוסין הסודיים בין הנסיכה דוקהה לקים ג'אנג-האן, אחיינו של קים הוואנגג'ין, מנהל לשכה בחצר המלוכה. באמצעות האירוסין הללו, ניסה הקיסר להגן על בתו מפני יפן, אולם הן נכשלו עקב התערבות יפן. לאחר כישלון האירוסין, קים הוואנגג'ין לא הורשה להיכנס לארמון דוקסו וב-21 בינואר 1919 מת פתאום הקיסר קוג'ונג. ב-1921 הלכה הנסיכה דוקהה לבית הספר היסודי הינודיי בסיאול.
חייה ביפן.
ב-1925 נלקחה דוקהה ליפן באמתלה של המשך לימודיה. כמו אחיה, היא למדה בגאקושין. היא תוארה כשקטה, מבודדת וחלשה. עם קבלת החדשות בדבר מות אמה ב-1929, היא קיבלה רשות לבקר בקוריאה באופן זמני, כדי להשתתף בלווייתה של אמה ב-1930. אולם היא לא הורשתה להשתתף בלוויה בבגדים הולמים. באביב 1930, עם תחילתה של מחלה נפשית (שהתבטאה בסהרוריות), היא עברה לארמונו של המלך לי, ביתו בטוקיו של אחיה, נסיך הכתר יי און . בתקופה זו הרבתה לשכוח לאכול ולשתות. רופאה אבחן את מחלתה כ-Dementia praecox , אולם בשנה לאחר מכן מצבה השתפר.
במאי 1931, בעקבות "שידוך" שנעשה על ידי הקיסרית טיימיי , בת זוגו של הקיסר יושיהיטו, היא נישאה לרוזן סו טייקיוקי (武志) , אריסטוקרט יפני. הוחלט על הנישואין הללו כבר ב-1930; אחיה מחה על כך והנישואין נדחו בשל מצבה, אולם כאשר החלימה, הורו לה מיד שיש לקיים את הנישואין. ב-14 באוגוסט 1932 היא ילדה בת, מסאיי (正惠), או ג'ונגהיי (정혜) בקוריאה. ב-1933 דוקהה שוב נפגעה ממחלת נפש עד לנקודה של חוסר שליטה בצואה . לאחר מכן שהתה שנים רבות במרפאות שונות למחלות נפש.
עם תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה, קוריאה קיבלה מחדש את עצמאותה ובעלה של דוקהה איבד את תואר האצולה שלו, לאחר שמעמד האצולה בוטל. לנישואין המאורגנים שלהם כבר לא הייתה משמעות והם החלו להתרחק זה מזו עד שבסופו של דבר התגרשו ב-1953. ידוע כי טייקיוקי סו נישא מחדש ב-1955 ליושי קטסומורה היפנית. ב-1956 נעלמה בתה היחידה, שדווח שהתאבדה כתוצאה מהמתח שנגרם מגירושי הוריה. כתוצאה מכך, מצבה של דוקהה הידרדר בקצב איטי אך משמעותי.
בחזרה לקוריאה.
דוקהה שבה לקוריאה ב-26 בינואר 1962, לאחר 37 שנים, בהזמנת ממשלת קוריאה הדרומית. בהתחלה סירבה הממשלה להתיר את שובה של האחרונה בשושלת המלוכה, מכיוון שהנשיא לי סינג-מן רצה להימנע מכאוס פוליטי. אולם הכתב קים יול האן מצא את הנסיכה ושכנע את ממשלת קוריאה להתיר לה לחזור. היא בכתה עם שובה למולדתה ולמרות מצבה הנפשי, זכרה בדייקנות את גינוני המלכות. היא התגוררה באולם נקסון, בארמון צ'אנגדאוקגונג, עם נסיך הכתר והנסיכה יון, בנם הנסיך יי גו , אשתו ג'וליה מולוק , והגברת ביון בוקדונג, בת לווייתה. דוקהה מתה ב-21 באפריל 1989 באולם סוגאנג בארמון צ'אנגדאוקגונג, ונקברה בהונגריורונג בנמיאנגג'ו , ליד סיאול.
הוועדה הרפובליקנית הלאומית
הוועדה הרפובליקנית הלאומית (באנגלית: Republican National Committee; בראשי תיבות: RNC) היא ועדה פוליטית אמריקאית המשמשת כמנהיגות הלאומית של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית. הוועדה אחראית לפיתוח וקידום המצע המדיני הרפובליקני, וכן לתיאום גיוס כספים ואסטרטגיית בחירות. היא אחראית גם לארגון ולניהול של האספה הלאומית הרפובליקנית הבוחרת את המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית. רונה רומני מקדניאל היא יושבת ראש הוועדה הנוכחית.
האדם היחיד שעמד בראש הוועדה ונבחר לנשיא ארצות הברית הוא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. כמה מראשי הוועדה כיהנו כמושלי מדינות.
המקבילה העיקרית של הוועדה היא הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
הציפור הכחולה Proteus CN7
הציפור הכחולה Proteus CN7 (באנגלית: Bluebird-Proteus CN7) היא מכונית מרוץ אשר הורכב בה מנוע טורבינה מונע על ידי טורבינת גז, שתכנונה החל בשנת 1956 על ידי מוטור פאנלס בע"מ (Motor Panels Ltd).
דגם "הציפור הכחולה Proteus CN7" הוצג ביולי 1960 בבריטניה על ידי נהג הניסוי דונלד קמפבל (Donald Campbell).
ב-17 ביולי 1964 קבע קמפבל שיא מהירות קרקעית של 648.28 קמ"ש (Land speed racing) ובכך שבר את שיא העולם הקודם.
היסטוריה,.
בשנת 1956, נהג הניסוי והמרוצים הבריטי דונלד קמפבל (Donald Campbell) החל לתכנן מכונית כדי לשבור את "מהירות שיא הארץ", אשר עמד אז על 394 קמ"ש. הדגם נבנה על ידי מוטור פאנלס בע"מ (Motor Panels Ltd) בקובנטרי, בריטניה, בפיקוחם של דונלד סטיבנס (Donald Stevens) מחברת נוריס ברוס, (Norris Bros) ומוריס בריטון (Maurice Britton ) מחברת מוטור פאנלס בע"מ, ביחד עם המעצבים קן ולו נוריס (Ken &amp; Lew Norris ) כמעצבים ראשיים והושלם באביב 1960.
"הציפור הכחולה CN7" הייתה רכב הקרקע הראשון, כאשר שיא מהירות הרכב מופעל על ידי מנוע טורבינת גז.
ל"ציפור הכחולה Proteus CN7" היה שני גלגלי סליל הבנויים לאחור. בגלל שלבי הטורבינה של הסליל הפנימי לא היו שלבי קומפרסור, אלא רק פיר חשמל, מנוע זה מסווג לעיתים כטורבינה חופשית . המנוע, "פרוטאוס 705", שונה במיוחד על ידי נוריס ברוס כדי לקבל פיר חשמל בכל קצה של המנוע. פירים אלה מחוברים ישירות מכלולי הכוננים הסופיים עם הפרשים ויחסים קבועים של 3.6 עד 1 המספקים חשמל לכל ארבעת הגלגלים באמצעות חצי פירים.
המכונית שקלה 4 טון, והיא נבנתה עם מרכיב אלומיניום מתקדם עם מבנה כוורת ענקית, עם מערכת עצירה כפולה עצמאית.
הבלמים המורכבים מסוג דיסק Girling, inboard רכוב בכל ארבעת הגלגלים. הבלמים נשלטו באופן הידראולי עם מערכת פנאומטית לגיבוי המופעלת ממאגרי אוויר דחוסים. בלימה נוספת סופקה על ידי בלמי אוויר הידראולי המופעלים מחלקו האחורי של הרכב. מנוע הטורבינה סיפק גם כ -500 כ"ס של מנוע בלימה כאשר המצערת נסגרה במהירות של 640 קמ"ש, אך זה פחת ככל שהירידה ירדה.
קמפבל הציג את "הציפור הכחולה CN7" ביולי 1960, בהשקה הראשונה שלו ופעם נוספת ביולי 1962.
בעקבות בדיקות מהירות נמוכה, שנערך ב-Goodwood, (במסלול הקרוי "Goodwood Circuit") במערב סאסקס, בבריטניה, "הציפור הכחולה Proteus CN7" הועוברה לשדה הניסוי ב"ימת המלח בונוויל" (Bonneville Salt Flats) ביוטה, ארצות הברית.
בתחילת ספטמבר 1960, "הציפור הכחולה Proteus CN7" מואצת מאפס, ומגיעה למהירות של פחות מ 640 קמ"ש ב 24 שניות על מסלול של 1.5 ק"מ, באמצעות כ 80 אחוזים מתפוקת הכוח מלא של המנועים.
"הציפור הכחולה Proteus CN7" נפגעה קשות במהלך התרסקות במהירות גבוהה ב -16 בספטמבר. נהג הניסוי קמפבל סבל משבר בגולגולתו התחתונה, עור התוף באוזן נקרע, בנוסף לחתכים וחבורות. קמפבל החלים בקליפורניה עד נובמבר 1960.
אגם אייר, 1963.
המכונית שנבנתה הושלמה, עם שינויים, כולל מנעולים נפרדים וסנפיר מייצב אנכי גדול, בשנת 1962. לאחר ניסויים ראשוניים ב Goodwood ושינויים נוספים של החופה העשויה מפיברגלס "הציפור הכחולה Proteus CN7" נשלחה הפעם לאוסטרליה לניסיון חדש ב"אגם אייר" (Lake Eyre) בשנת 1963. המיקום של "אגם אייר" נבחר בגלל תכונותיו הטופוגרפיות והאקלימיות המיוחדות שהתאימו לניסוי. כ -450 קמ"ר (1,170 ק"מ) של אגם מלח יבש, שבו לא ירד גשם ב -20 השנים האחרונות, ומשטחו של המסלול הארוך באורך של 20 ק"מ היה קשה כמו בטון.
כשקמבל הגיע בסוף חודש מרץ, במטרה לבצע את הניסוי בחודש מאי, ירד הגשם הקל הראשון. בסוף חודש מאי, הגשם הפך לזרם, והאגם הוצף. קמפבל נאלץ להזיז את ה- "הציפור הכחולה Proteus CN7" מהאגם באמצע הלילה כדי להציל את המכונית מלהיות שקועה במי השיטפונות. הניסיון של שנת 1963 הסתיים ללא תוצאות.
אגם אייר, 1964, "שבירת שיא עולם במהירות קרקעית".