שופט בית המשפט העליון אליהו מצא, אשר כתב את דעת הרוב בעניין שבס, הציע מודל מדורג – במקרים בהם העובדות מצביעות על הפרת אמונים חמורה, יהיה צורך במודעות בסיסית בלבד, ואילו במקרים הקרובים לתחום האפור תידרש הוכחה למודעות גם בפסול שבמעשה. עם זאת, השופטת דליה דורנר ציינה ששאלה עקרונית זו נותרה פתוחה. בדיון הנוסף שהתקיים בעניין זה, קבעו אהרן ברק ומישאל חשין שאין לאמץ דרישה למודעות לפסול שבמעשה. די בכך ששבס היה מודע לטיב העובדתי שבהתנהגותו, ולפיכך יש להרשיעו בהפרת אמונים.
אישים שהורשעו בעבירה.
השימוש בסעיפי העבירה החל משנות ה-60, ונעשה תחילה מול אישי ציבור "מדרג שני", דוגמת אנשי ממשל, שופטים ופקידים, אולם בהמשך הורחב בתחילת שנות ה-90 גם לנציגי ציבור "מדרג ראשון" דוגמת שרים וחברי הכנסת. בתקופות שונות הורחבו גדרי העבירה או צומצמו, לפי אסכולות שונות בפסיקה.
פסקי הדין של השופט אהרן ברק, הרחיבו את גבולות העבירה, זאת לאחר שורת פסקי דין של בית המשפט העליון אשר צמצמו אותה. בכך תימרץ בית המשפט את פרקליטות המדינה, שלא להירתע מלהגיש כתבי אישום פליליים כנגד בכירי ציבור באשמת ניגוד עניינים.
עם אלה שהורשעו בה נמנים:
ביקורת.
בישראל.
על כוללניות העבירה והיעדר הגדרה ברורה למעשים אותם היא אוסרת נמתחת במשך שנים רבות ביקורת על ידי משפטנים, פרקליטים, אישי ציבור ואחרים. המשפטן יובל קרניאל, אשר כתב את עבודת הדוקטורט שלו על העבירה, התבטא כי העבירה "מעוררת מחלוקת, אי-הבנות ושערוריות משפטיות וציבוריות, ומביאה את העוסקים בה למסקנות שונות בנוגע למטרותיה, לתפקידה, לפרשנותה הראויה ולהיקף התפרסותה".
פרופ' דניאל פרידמן טוען כי עבירת הפרת האמונים משמשת למעשה "עבירת סל", ובשל עמימות הגדרתה יכולה הפרקליטות לפי רצונה, לצרף את העבירה לכל כתב אישום וכך לעבות את מצבת האישומים. במקום נוסף כינה פרידמן את הפרת אמונים "עילה ערטילאית" ו"אבן יסוד במאבק נגד אישי ציבור". פרופ' בועז סנג'רו טוען כי "איש אינו יודע, גם לא השופטות והשופטים בבית המשפט העליון", מהו באמת מעשה מרמה והפרת אמונים הפוגע בציבור. לדבריו, "זוהי חקיקה רעה שכבר לפני כשבעה עשורים צריך היה לבטל". מרים גור-אריה קראה לבטל כליל את העבירה מספר החוקים.
שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר התבטאה, כי "ההלכה שיצאה מתחת ידיו" של בית המשפט העליון בהלכת שבס, "היא אף יותר עמומה מזו שקדמה לה".
בפאנל שערכה לשכת עורכי הדין בשנת 2010 טען פרופ' מרדכי קרמניצר כי עבירת הפרת המונים היא "עבירת סל" הנוגדת את עקרון החוקיות, שלפיו אין עונשין אלא אם כן מזהירין. בהתייחס ל"הלכת שבס" אמר: "החוק יוצר מצב בלתי נסבל... ככה לא מנסחים עבירות פליליות". הוא קרא להסיר את העבירה מספר החוקים של מדינת ישראל. אלי אברבנאל, פרקליט מחוז ירושלים לשעבר, הסכים עמו וקרא למחוקקי הכנסת "להגיע למצב שבו מבטלים את סעיף הסל".
ד"ר עמיר פוקס ועו"ד עדנה הראל-פישר ציינו כי סעיף העבירה "עמום מאוד ולמעשה טאוטולוגי, שכן היסוד העיקרי בעבירה של הפרת אמונים הוא "מעשה הפרת אמונים"... [חרף פרסום פסקי הדין] העבירה נותרה עמומה מאוד והקביעה בעניינה נעשית בחוסר ודאות קשה". פוקס והראל-פישר ציינו כי המצב הקיים פוגע בעקרון החוקיות, הדורש שעבירות פליליות תהיינה קבועות וברורות מראש; עובדי ציבור ישרים אינם יודעים מראש מה מתיר להם החוק, עובדי ציבור מושחתים יכולים להימלט מן הדין, וגורמי האכיפה מתקשים להגיש כתבי אישום. אשר על כן הוצע נוסח חוק מעודכן ומפורט לעבירה.
בעולם.
במדינות אחדות, אורגון, פלורידה, אוסטרליה ודרום אפריקה, נזנחה העבירה הישנה והעמומה של הפרת אמונים, ובמקומה נחקקו עבירות מפורטות שמגדירות את המצבים שבהם עבירת הפרת אמונים מתקיימת.
בדצמבר 2020 פרסם ה־"Law Commission" – הגוף המרכזי המנסח רפורמות חקיקה באנגליה – המלצה חד־משמעית לפרלמנט האנגלי לביטול עבירת "misconduct in public office", המקבילה לעבירת "מרמה והפרת אמונים" במתכונתו הנוכחית. לדברי הדו"ח, העבירה אינה בהירה וגבולותיה לא ברורים, והדבר יוצר פוטנציאל לשימוש לרעה ולאי־צדק. הדו"ח ממליץ להחליף את העבירה הנוכחית בשתי עבירות סטטוטוריות: עבירת שחיתות בתפקיד ציבורי שתחול כאשר נושא משרה ציבורית משתמש ביודעין, או נכשל בניצול תפקידו או כוחו הציבורי, לצורך השגת תועלת, או נזק, כאשר התנהגות זו תיחשב כפסולה באופן חמור על ידי "אדם סביר". עבירה נוספת מתייחסת למקרים של גרימת נזק גופני.
בין השאר מתבסס הדו"ח על סעיף 7 לאמנה האירופית לזכויות אדם, שאוסר ענישה רטרוספקטיבית המבוססת על איסורים מעורפלים.
תזכיר חוק.
בשנת 2009 גיבש משרד המשפטים תזכיר חוק, שמטרתו להחליף את סעיף 284 לחוק העונשין בנוסח מפורט יותר, שבו מצוינים, בנוסף לתיאור הכללי, ארבעה מקרים אופייניים של מרמה והפרת אמונים.
מלחמת אפגניסטאן
ברון פום שטיין
היינריך פרידריך קרל "רייכספרייהרר" פום שטיין (גרמנית: Heinrich Friedrich Karl Reichsfreiherr vom und zum Stein; 26 באוקטובר 1757 - 29 ביוני 1831) היה מדינאי פרוסי, מוכר בעיקר כברון פום שטיין. יש הרואים ברפורמות שערך את סלילת הדרך לאיחוד גרמניה. הוא קידם את ביטול הצמיתות אולם התנה את שחרור האיכר בפיצוי האציל הפאודלי. חייב את בני האצולה בתשלום מס על האחוזות שבחזקתם ופעל ליצירת מערכת מוניציפלית מודרנית.
סקירה כללית.
פום שטיין, בן למשפחת אצולה פרנקונית, נולד באחוזה משפחתית ליד העיר נסאו. הוא למד בגטינגן ומיד אחר כך נכנס לשירות המדינה. כבר בתחילת דרכו הציבורית ניסה ליזום שינויים אולם השמרנים הפרוסים מנעו זאת. ב-1807 הושעה מתפקידו על ידי המלך, כיוון שסירב לקבל את תפקיד שר החוץ, אולם הוא נקרא לשוב לשירות המדינה עם חתימת שלום טילזיט.
לאחר שנודע כי שטיין כתב דברי ביקורת כנגד נפוליאון הוא חויב להתפטר ב-24 בנובמבר 1808. הוא פרש לאימפריה האוסטרית ובעת שהותו שם, הוזמן לרוסיה על ידי הצאר אלכסנדר ב-1812. לאחר קרב לייפציג ב-1813, חזר שטיין לפרוסיה ומונה לראש המועצה האדמיניסטרטיבית של המדינות הגרמניות המשוחררות.
מציאות פוליטית והתפתחות אידאולוגית.
שטיין היה הילד התשיעי של קרל פיליפ והנרייטה קרולינה. בדומה לאביו היה אדם קשוח ומהיר חימה אולם בניגוד אליו ניחן ביכולות רטוריות ואנליטיות גם יחד. משפחתו השתייכה למסדר האבירים האימפריאלי של הקיסרות הרומית הקדושה אשר היוו את מעמד הביניים בין הנסיכים השולטים לבין נתיני האימפריה. בבעלות המסדר היו שטחים נרחבים, הם היו כפופים באופן ישיר לאימפרטור אולם לא היה להם כוח אלקטורלי בדיאט.
באחרית ימיו הביע שטיין את תודתו להוריו אשר העניקו לו חינוך קפדני לדת ולערכים גרמניים ואביריים גם יחד. רעיונות ליברליים בריטיים השפיעו על הלך מחשבתו של שטיין הצעיר בדיוק כפי שהשפיעו על וולטר, רוסו, טאלירן ורבים נוספים במאה ה-18.
נראה כי שטיין לא זכה לחינוך מסודר עד 1773 - השנה בה החל את לימודיו באוניברסיטת גטינגן בהאנובר בעזרתו של מורה פרטי. באקדמיה התמקד בלימודי משפטים, אולם במקביל השקיע את זמנו הפנוי בלימוד ההיסטוריה והפוליטיקה האנגלית. ב-1777 עזב את גטינגן ועבר לוצלאר - המרכז המשפטי של הקיסרות, משום שהאמין כי עליו לראות את המערכת המשפטית בפעולה כהכנה לקריירה המשפטית שלו. לאחר שבילה זמן מה בערי הבירה של המדינות הדרום-גרמניות, התיישב ברגנסבורג (Regensburg) כדי לבחון מקרוב את פעולותיו של הדיאט האימפריאלי.
הכניסה לשירות המדינה.
ב-1779 נסע לווינה ומשם המשיך לברלין ב-1780. בבירה הפרוסית, כתוצאה מהערצתו לפרידריך השני (הגדול) וגם כתגובה לסלידתו מארגון האדמיניסטרציה בווצלאר, החליט להצטרף לשירות המדינה. במהרה מונה למשרה בכירה בשירות מחלקת המכרות והמפעלים של הממלכה, לצדו של מנהל המחלקה פרידריך אנטון פון היינץ (Friedrich Anton von Heynitz), אשר לימדו את עקרונות הכלכלה והמנהל הציבורי.
כבר ביוני נשלח לראשונה כשגריר פרוסי לחצר במיינץ (Mainz) ובהמשך לערים נוספות, אולם עד מהרה החליט להתרחק מן הדיפלומטיה ויצא לסיור באנגליה בין השנים 1786-1787 כדי להשלים את מחקרו אודות המסחר ועסקי המכרות. בנובמבר 1787 מונה לחבר בדירקטוריון לענייני מלחמה וריבונות (Kammerdirektor) וב-1796 מונה למנכ"ל של כל אזורי וסטפאליה לענייני מסחר ומכרות.
כחלק מהשינויים שהנהיג שטיין באזורים הללו היה גם פרויקט הרחבת נהר הרור שהפך זה מכבר למוצא חשוב לפחם המקומי. הוא גם דאג לשיפור תנאי הניווט בוזר (Weser) ולטיפוחן של הדרכים הסלולות באזור. ביוני 1793 נישא לרוזנת וילהלמינה פון-ואלמודן ( Wilhelmine von Wallmoden) בתו של גנרל-פלדמרשל הרוזן לודוויג פון ואלמודן-גימבורן (Ludwig von Wallmoden-Gimborn), מי השהיה בנו הלא חוקי של מלך בריטניה ג'ורג' השני.
תקופת המהפכה הצרפתית.
שלא כרבים בגרמניה, אשר נסחפו אחר הרעיונות החדשניים של המהפכה הצרפתית, נראה כי שטיין לא הושפע כלל ממצע רעיוני זה. הוא שלל את הלגיטימיות של המהפכה בשל מגמותיה ההרסניות כלפי הסדר הקיים וההתפתחות הטבעית בגרמניה, יחד עם זה, הוא הבחין בכוח הלאומי האדיר שנגזר מן הרפורמות הרדיקליות שהתחוללו בצרפת.