ב-30 ביולי 2003, אושרה באו"ם, בהמלצת מזכ"ל האו"ם קופי ענאן, משלוח 20 שוטרים אזרחים, על מנת לחזק את
יכולתה לדאוג למנדט שניתן להם.
ב-30 בינואר 2004 נתקבלה החלטת האום מספר 1524, המאריכה את המנדט של המשקיפים בחצי שנה.
עד לשנת 2006 בכפר צ'ובורחינג'י התקיימו מפגשים של נציגי הצדדים.
בשנת 2009 רוסיה ניצלה את זכות וטו שלה במועצת הביטחון תוך הצבעה נגד הארכת מנדט המשקיפים. בהתאם לכך, בסוף יוני 2009 כל המשקיפים עזבו את האזור.
פאבלו אסקובר
M1917 ברואנינג
כוח המשקיפים של האו&quot;ם בגאורגיה
Grand Funk Railroad
Grand Funk Railroad (גראנד פאנק ריילרוד) היא להקת רוק ופאנק אמריקנית שמכרה יותר מ-25 מיליון עותקים מאלבומיה. הלהקה הגיעה לשיאה באמצע שנות השבעים עם הלהיט "We're An American Band" שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד.
הלהקה הוקמה בשנת 1969 על ידי מארק פרנר ודון ברוור מהלהקה "טרי נייט אנד דה פאק" בפלינט שבמישיגן. טרי נייט הפך למנהל הלהקה והגה את שם הלהקה, על שם מסילת הברזל שעוברת במישיגן, אינדיאנה, אילינוי ואוהיו (Grand Trunk Western Railroad), בשילוב עם המילה פאנק, אחד הז'אנרים שאפיינו את הלהקה. הלהקה הופיעה לראשונה בפסטיבל אטלנטה ב-1969 ואז חתמו חבריה על חוזה עם קפיטול רקורדס.
באוגוסט הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה, "On Time", שזכה להצלחה רבה. הסינגל הראשון, "מכונת זמן", שיר הנושא, הגיע למקום ה-47 במצעד בילבורד. האלבום הבא של הלהקה, שיצא בדצמבר 1970, ונקרא "Grand Funk Railroad", ידוע בכינויו "האלבום האדום". באותה שנה הם מכרו אלבומים רבים והפכו ללהקה חשובה בארצות הברית.
באלבום הבא של הלהקה, Closer To Home, שיצא ב-1970, נכלל אחד הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה, "I'm Your Captain", שהגיע למקום ה-22 בבילבורד. האלבומים הבאים של הלהקה: Survival, E Pluribus Funk ו-Phoenix היו גם מוצלחים. נייט ניסה לקדם את מכירותיו של האלבום Closer To Home ושילם מאה אלף דולר על תליית פוסטר של האלבום במדיסון סקוור. לאחר מכן הלהקה פיטרה את נייט.
באמצע 1972 קיצרה הלהקה את שמה ל-Grand Funk. הם החליטו לצרף קלידן, וביקשו גם מהגיטריסט האנגלי פיטר פרמפטון שיצטרף אליהם, אך הוא סירב. באלבום Phoenix הלהקה חזרה לשורשים שלה, של רית'ם אנד בלוז.
בעזרת המפיק טוד ראנדגרן, נוצרו שני שיריה המוצלחים ביותר: We're An American Band ו-The Loco-Motion. שני השירים הגיעו למקום ראשון בבילבורד. We're An American Band מ-1973 ו-Shinin' On מ-1974 נחשבים למוצלחים ביותר של הלהקה.
הלהקה החליפה מפיק ולקחה את ג'ימי איינר ב-1975 וחזרו לשם הרגיל והמלא שלהם. הלהקה הוציאה את האלבום "All the Girls in the World Beware!!!", שעל עטיפתו תמונות של ארנולד שוורצנגר ובובי קולומבו כשעל ראשיהם מולבשים ראשיהם של חברי הלהקה. מאוחר יותר הם יצאו לסיבוב הופעות מצליח של האלבום שנקרא "Caught In the Act". באלבום היו שני להיטים שהגיעו למקום גבוהים במצעדים: "Some Kind Of Wonderful" ו-"Bad Time". ב-1976 הקליטה הלהקה את האלבום Born To Die, שהוא אחד לפני האחרון שלה. באותה שנה הלהקה שיתפה פעולה עם המוזיקאי פרנק זאפה, שחידש את הרוחות בלהקה. אחרי שסיימה להקליט את Good Singin', Good Playin', שהיה אלבומה האחרון, התפרקה הלהקה ב-1976, חזרה ב-1981 אך התפרקה שנית לאחר שנתיים, הלהקה חזרה שנית ב-1996 וקיימת עד היום.
דרק אנד דה דומינוס
סנט ג'יימס פארק
מכללת אריאל ביהודה ושומרון
נפת סוחומי
גריגורי סוקולוב
גריגורי ליפמנוביץ סוקולוב (ברוסית: Григо́рий Ли́пманович Соколо́в; נולד ב-18 באפריל 1950 בלנינגרד) הוא פסנתרן יהודי-רוסי, פרופסור בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג.
חייו.
סוקולוב התחיל את לימודי המוזיקה בגיל 5 ובגיל 7 התקבל לבית ספר למוזיקה לילדים מחוננים תחת חסות קונסרבטוריון סנקט פטרבורג. למד אצל ליאה איליניצ'נה זליחמן. ב-1973 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון אצל מויסיי יאקובלביץ' חלפין.
הופיע עם רסיטל ראשון בגיל 12 ובגיל 16 זכה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית על שם צ'ייקובסקי (1966). מאז מופיע בכל העולם, כ-80 הופעות בשנה, בעיקר באירופה. הוא מעדיף להופיע כסולן אך לפעמים מופיע גם עם תזמורת. נחשב לאחד הפסנתרנים הטובים בעולם.
נגינת סוקולוב מתאפיינת בווירטואוזיות, אינדיבידואליות ואינטרפרטציות מעמיקות.
לעיתים רחוקות מוציא תקליטים, בעיקר מהופעות חיות.
עולמו של ויין
עולמו של ויין (באנגלית: Wayne's World) הוא סרט משנת 1992 בבימויה של פנלופה ספיריס, בכיכובם של מייק מאיירס ודיינה קארווי. הסרט הוא הראשון מבין צמד סרטי קומדיה אשר הפכו לסרטי פולחן בתחילת שנות ה-90.
עלילה.
ויין קמפבל (מייק מאיירס) וגארת' אלגאר (דיינה קארווי) הם שני חברים טובים אשר אוהבים לבלות את זמנם הפנוי בהוקי-רחוב, בנגינה בגיטרה, בישיבה בחנות הדונאטס המקומית, ובניסיונות לחמוק מחברתו לשעבר של ויין. השניים כותבים ומנחים תוכנית טלוויזיה לצעירים בערוץ הכבלים המקומי - עולמו של ויין.
בנג'מין קיין (רוב לאו) הוא מפיק טלוויזיה ואיש עסקים שמעוניין לקנות את התוכנית ומצליח לפתות את ויין וגארת'. התוכנית, בהפקה החדשה, משנה את פניה על מנת להפוך אותה לקורצת יותר למפרסמים פוטנציאלים, אך הצמד המטורף אינו מתיישר עם הציפיות. במהלך הסרט, מתאהב ויין בקסנדרה (טיה קררה), ובנג'מין מנסה לפגוע גם במערכת היחסים ביניהם.
לסרט שלוש סיומות שונות אשר ויין מתנגד לשתי הראשונות ומשנה אותן בעזרת "סיום הסקובי-דו". בסיום הראשון והשני של הסרט, הסוף הוא "עצוב", ויין מפסיד, ובנג'מין זוכה בכל. בסיום השלישי, הסוף הוא "מגה-שמח", שבו, בנוסף לכל הדברים המשמחים שניתן לתאר, מתגלה גם שבנג'מין הוא בעצם זקן מרושע בתחפושת.
על הסרט.
מקורן של חלק מדמויות הסרט בסדרת הטלוויזיה סאטרדיי נייט לייב, לאחר שיצא הסרט לאקרנים הוא זכה לאהדה רבה על תיאוריו את הדור הצעיר של סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. אחת הסצנות המפורסמות כוללת את חבורתו של ויין שרה את "רפסודיה בוהמית" של להקת קווין, ומיטיבה לתאר את רוח השטות שבסרט.
מעט יותר משנה לאחר הקרנת הבכורה של "עולמו של ויין" יצא לבתי הקולנוע סרט ההמשך, "עולמו של ויין 2".
לותייר, מלך צרפת
משפחת סמפסון
מל&quot;ג
פרנצ'סקו ג'מיניאני
פרנצ'סקו ג'מיניאני (באיטלקית: Francesco Geminiani; 5 בדצמבר 1687 - 17 בספטמבר 1762) היה כנר, מלחין ותאורטיקן מוזיקה איטלקי.
חייו.
ג'מיניאני נולד בלוקה. הוא למד מוזיקה אצל אלסנדרו סקרלטי וכינור אצל קרלו אמברוג'ו לונאטי במילאנו ואחריו אצל ארכאנג'לו קורלי. משנת 1711 עמד בראש תזמורת האופרה בנאפולי, כמנצח התזמורת והכנר הראשי שלה, מעמד שסיפק לו הזדמנויות רבות לבוא במגע עם אלסנדרו סקרלטי. ב-1714 מצויד במוניטין של כנר וירטואוז, הגיע ללונדון, שם נפרשה עליו חסותו המיוחדת של ויליאם קאפל, הרוזן השלישי מאסקס, שהיה לפטרונו הקבוע. ב-1715 ניגן קונצ'רטי לכינור, עם הנדל על הקלוויכורד, בחצר ג'ורג' הראשון.
ג'מיניאני השתכר למחייתו בהוראה ובכתיבת מוזיקה וניסה לספק את תשוקתו לאספנות במסחר באמנות, לא תמיד בהצלחה.
אחרי שביקר בפריז והתגורר שם זמן מה, חזר לאנגליה בשנת 1755. ב-1761, באחד ממסעותיו לדבלין, גנב ממנו משרת כתב יד של יצירה, שעל חיבורה שקד זמן רב. הסברה אומרת, שצערו על האובדן הזה החיש את מותו.
נראה, שג'מיניאני היה כנר מן המעלה הראשונה. תלמידיו האיטלקים כינוהו, על פי השמועה, "איל פוריבונדו", "המטורף", בגלל מקצביו עתירי הרגש והנלהבים. הוא ידוע בעיקר בשלוש סדרות של קונצ'רטי גרוסי, אופוס 2, אופוס 3 ואופוס 7 שלו (בסך הכול כתב 42 קונצ'רטי), המציגים את הויולה כאחת מקבוצת הקונצ'רטינו של הסולנים, מה שעושה אותם, ביסודו של דבר, לקונצ'רטי לרביעיית מיתרים. היצירות האלה קונטרפונקטיות עד תוך-תוכן וזאת כדי לרצות את הקהל הלונדוני, ששימר עדיין את אהבתו לקורלי, לעומת הסטיל גאלאנט, סגנון שאינו מקפיד על מספר הקולות, שהיה אופנתי ביבשת אירופה בתקופת חיבורן. ג'מיניאני גם עיבד מחדש קבוצה של טריו סונאטות של מורו קורלי לקונצ'רטי גרוסי.
"אמנות הנגינה בכינור" יצא לאור בלונדון (1751) והוא הסיכום הנודע ביותר לשיטה האיטלקית של נגינה בכינור במאה ה-18 ומקור יקר-ערך לחקר נוהגי הביצוע בשלהי תקופת הבארוק, הכולל מידע מפורט על ויבראטו, טרילים ושאר טכניקות כנריות. Guida harmonica שלו (בסביבות 1752, עם תוספת בשנת 1756) הוא מחקר יוצא דופן ביותר בהרמוניה לשלהי הבארוק, המשמש כעין אנציקלופדיה של תבניות בסו קונטינואו ובניית הרמוניות עליהן. בסך הכול יש 2236 תבניות ובסוף כל תבנית מופיע מספר עמוד כהפניה לתבנית הבאה הפוטנציאלית; מכאן, שמלחין מתלמד המעיין בספר יכול לקבל מושג על כל האפשרויות הפתוחות לפניו אחרי כל קו קצר של בס נתון.
מיצירותיו:
פ.צ. קופנהאגן
גיא דוידוב
גיא דוידוב (נולד ב-11 בינואר 1970) הוא פרופסור מן המנין בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, אליה עבר בשנת 2007, לאחר שהיה מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, ומתמחה בדיני עבודה.
ביוגרפיה.
דוידוב סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא חבר לשכת עורכי הדין מ-1997
השלים לימודי תואר שני ודוקטורט מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טורונטו ב-2002. נושא עבודת הדוקטורט היה: "שלושת הצירים של יחסי עבודה: אפיונם של עובדים בצורך בהגנה", מנחהו בעבודה היה פרופסור פטריק מקלם.