ג'ון הולנד, הדוכס הראשון של אקסטר (John Holland, 1st Duke of Exeter) מונה לשומר של טירת טינטאג'ל ב-1389. רוזני קורנוול שבאו לאחר ריצ'רד לא היו מעוניינים בטירה והטיפול בה היה באחריות השריף העליון של קורנוול (High Sheriff of Cornwall). חלק מהטירה שימש כבית כלא, והקרקע שימשה למרעה. מבנה הטירה נעשה רעוע יותר ויותר, והגג הוסר מהאולם הגדול בשנות השלושים של המאה ה-14. מכאן ואילך הטירה הלכה ונהרסה ונגרם נזק הולך וגדל מהסחיפה של מצר היבשה שחיבר בין הטירה ליבשה. האנטיקוואר ג'ון לילנד (John Leland) ביקר באתר בשנות ה-40 של המאה ה-16 ומצא שהגישה לאי הייתה באמצעות גשר מאולתר של גזעי עצים. בשנות ה-80 של המאה ה-16 היה איום על אנגליה מפלישה מספרד, והביצורים חוזקו ב"שער הברזל" (Iron Gate). האחוזה של טינטאג'ל הייתה בין אלו שהוחרמו על ידי ממשל הקומונוולת' של אנגליה (בתקופת אוליבר קרומוול) בהיותה רכוש של דוכסות קורנוול, והיא הוחזרה לדוכסות ב-1660. כבשים המשיכו לרעות באתר עד המאה ה-19.
המאות ה-19 וה-20.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה הערצה לאגדות על המלך ארתור וחורבות הטירה הפכו ליעד תיירותי. העיירה המודרנית טינטאג'ל הייתה ידועה כטרוונה (Trevena) עד שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר סניף הדואר המקומי מצא שנוח יותר להשתמש בשם המועצה במקום בשם העיירה. טינטאג'ל הוא רק שמו של כף היבשה וטינטאג'ל הד (Tintagel Head) הוא רק הקצה הדרום-מערבי של האי, וחורבות הטירה נמצאות בחלקם על "האי" ובחלקם על חלק היבשה הקרוב. כף האי הפונה החוצה לאוקיינוס הוא "פן דיו" (Pen Diu, מקורנית "ראש שחור")
הכומר ר. .ב. קינסמן (R. B. Kinsman, מת 1894) היה שומר של כבוד ובנה את חומת החצר, ומורה דרך הועסק להדריך את המבקרים לתוך הטירה. עד זמנו היו המדרגות משני צדי המצר מסוכנות, אף שרועי כבשים הגיעו לרמה שעל האי. מ-1870, פעל לזמן קצר מכרה עופרת בסמוך למערת מרלין. במאה ה-20 תחזקו את האתר משרד העבודות הממשלתי והגופים שהחליפו אותו (מ-1929 ואילך). ב-1975 שופרה הגישה לרוחב המיצר באמצעות התקנת גשר עץ.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לא נחפר דבר באי, למעט הקפלה, ולכן צצו רעיונות לגבי מקומות באתר כדוגמת הגן שהוצג כבית קברות, ושהשקע בסלע בנקודה הגבוהה ביותר בצד הדרומי של האי הקרוי "טביעת הרגל של המלך ארתור" (King Arthur's Footprint) היה המקום שממנו זינק המלך ארתור ליבשה. שקע זה אינו לגמרי טבעי, ועוצב ביד אדם בזמן כלשהו. ייתכן כי שימש להכתרת מלכים או ראשי שבטים, כיוון שלאתר יש היסטוריה ארוכה המשתרעת עד לימי הביניים המוקדמים.
עד 1999 הייתה מחלוקת מסוימת בנוגע לטירת טינטאג'ל ואתרים אחרים בקורנוול תחת ניהולה של קרן המורשת האנגלית. חברים בקבוצת בעלי עניין התומכים בתחייה של קורנוול הסירו כמה שלטים (בהם בטינטאג'ל) משום שהתנגדו לשימוש בשם "המורשת האנגלית", בטענה שקורנוול היא אומה בזכות עצמה. שלושה אנשים שהיו מעורבים בהסרת השלטים חויבו לשלם פיצויים בסך 4,500 ליש"ט לקרן המורשת האנגלית, והושת עליהם קנס על תנאי למשך שנה של 500 ליש"ט.
המאה ה-21.
במשך שלושה חודשים ב-2015–2016 גילף האמן פיטר גרהם (Peter Graham) בסלע פנים מזוקנות בגובה 30 סנטימטרים המייצגות את מרלין סמוך למערה המכונה "מערת מרלין" (המוזכרת במחזור 12 השירים של אלפרד טניסון אידיליות של המלך (Idylls of the King) על המלך ארתור). העבודה הוזמנה כחלק ממיזם של קרן המורשת האנגלית ל"דמיין מחדש את ההיסטוריה והאגדות של טינטאג'ל לרוחב אתר האי". המיזם כלל גם פסל גדול מהחיים של המלך ארתור (על ידי רובין איינון) ופסל שושנת הרוחות המתייחס לשולחן העגול. חבר מועצה מקומית האשים את קרן המורשת האנגלית בפגיעה בארכאולוגיה של האתר והנוף, אף שרבים מהתושבים המקומיים שבעי רצון מהדמות. תוכניות להקמת גשר קשת מפלדה עבור הולכי רגל במטרה לגשר בין האי טינטאג'ל והיבשה שעיצובו מזכיר את החרב של ארתור אושרו ב-2017. עקב בניית הגשר נסגר האתר זמנית למבקרים. האתר נפתח מחדש עם פתיחת הגשר ב-11 באוגוסט 2019.
אגדות המלך ארתור.
לטירה יש קשר ארוך ימים עם האגדות סביב דמותו של המלך ארתור. הקשר נוצר במאה ה-12 כאשר הוולשי ג'פרי ממונמות' תיאר את טינטאג'ל בתיאור הבדיוני שלו של ההיסטוריה הבריטית, "ההיסטוריה של מלכי בריטניה", שנכתב בסביבות 1135–1138, הכולל תיאור מפורט של האגדה. על פי ג'פרי והאגדה, אביו של ארתור היה אותר פנדרגון, מלך כל בריטניה. הוא יצא למלחמה כנגד גורלואיס, הדוכס של קורנוול, על מנת לשבות את איגריין, אשתו של גורלואיס, שבה היה אותר מאוהב. גורלואיס הגן על עצמו כנגד צבאותיו של אותר במבצר שלו בדימיליוק (Dimilioc), אבל הוא שלח את איגריין להישאר בבטחה בתחומי טירת טינטאג'ל שהייתה המקום המאובטח ביותר שלו, על פי האגדה ו"ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אותר הטיל מצור על דימיליוק, וסיפר לחברו אולפין (Ulfin), עד כמה הוא אוהב את איגריין, אבל אולפין ענה שבלתי אפשרי לכבוש את טינטאג'ל, משום שהיא "על הים, ומוקפת על ידי הים מכל הצדדים, ואין כל דרך לתוכה, מלבד מעבר סלעי צר- ושם, שלושה לוחמים חמושים יכולים למנוע כל כניסה, אפילו אם כל צבאה של בריטניה יהיה מאחוריך". על פי הסיפור של ג'פרי ממונמות' זימן אותר את הקוסם מרלין והוא שינה בקסמיו את דמותו של אותר לזו של גורלואיס במטרה לאפשר לו להיכנס לטירת טינטאג'ל, ובמקביל שינה את דמותו שלו ושל אולפין לאלו של בני לווייתו של גורלואיס. כשהם מחופשים בצורה זו, הם היו מסוגלים להיכנס לטינטאג'ל ושם אותר בא אל איגריין ובאותו הלילה, הרתה איגריין את ארתור.
ספר ההיסטוריה של ג'פרי מזכיר את טירת טינטאג'ל כאתר שבו הרתה איגריין, אבל בשום מקום הוא אינו טוען שארתור נולד בטינטאג'ל, או שהוא ביקר במקום אי פעם בחייו, או שהטירה הייתה רכושו כשהיה מלך. עם זאת, האגדה והספר המשיכו להיות פופולריים מאוד, וסיפור האגדה התפשט ברחבי בריטניה בשלהי ימי הביניים, כאשר נוצרו טקסטים נוספים על ארתור, רבים מהם המשיכו להפיץ את הרעיון שארתור עצמו נולד בטינטאג'ל. יש שביל מטינטאג'ל לטירת קדברי (Cadbury Castle) בסאמרסט הקרוי "דרך ארתור" (Arthur's Way).
עם זאת, רבים ממשיכים להתווכח עם האגדות האלה. לדוגמה, הארכאולוג ראליי רדפורד סירב להאמין באגדה ובכל ההקשרים שלה, והכריז ב-1935 כי "לא נמצאו עדויות קונקרטיות כלשהן לתמיכה בקשר האגדי של הטירה עם המלך ארתור". צ'ארלס תומאס מומחה בהיסטוריה של קורנוול, לא הצליח למצוא קשרים מוצקים, בעיקר בשל העובדה כי אגדות וסיפורים עברו מדור לדור מילולית בלבד במהלך תקופה זו. תומאס הצהיר ב-1993 כי "אין פשוט קשר מוכח בפולקלור המוקדם של קורנוול, המציב את ארתור, בכל גיל או בכל מעמד בטינטאג'ל". רבים חולקים על כך וטוענים שהדמות האגדתית היה בפועל מנהיג בריטי מתחילת ימי הביניים, שנלחם באנגלו-סקסונים שהיגרו לאי הבריטי והתיישבו בו. חפירות בטינטאג'ל ב-1998 גילו אבן שעליה חקוקה כתובת בלטינית: שכללה את המילה ארטוגנו (Artognou). האבן, המכונה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), ויש מי שמצאו בשם זה הוכחה לארתור ההיסטורי, אבל מרבית ההיסטוריונים דוחים השערה זו.
המשורר אלפרד טניסון מיקם את המיתוס הארתוריאני בטינטאג'ל במחזור השירים אידיליות של המלך (Idylls of the King). הפואמה "אגדה של טירת טינטאג'ל" (A Legend of Tintagel Castle, 1832) מאת לטיטיה אליזבת לאנדון (Letitia Elizabeth Landon) היא וריאציה נוספת על הסיפור של לנסלוט ואיליין. הפואמה "טריסטראם של ליונס" (Tristram of Lyonesse) מאת אלג'רנון צ'ארלס סווינברן היא גרסה ספרותית של טריסטן ואיזולדה, האגדה שבה כמה אירועים התרחשו בטינטאג'ל. גרסה אחרת של האגדה "הטרגדיה המפורסמת של מלכת קורנוול בטינטאג'ל בליונס" (The Famous Tragedy of the Queen of Cornwall at Tintagel in Lyonnesse), מחזה בן מערכה אחת פרי עטו של תומאס הארדי שפורסם ב-1923, הוא גרסה נוספת של אותה אגדה שבה חלק מהאירועים מתרחשים בטינטאג'ל (הספר כולל איור בדיוני של טירת טינטאג'ל באותה תקופה).
חפירות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוחלט לבצע חפירה ארכאולוגית נרחבת באתר, ולכן שכר משרד העבודות (HM Office of Works) את הארכאולוג מדבון ראלי רדפורד (Courtenay Arthur Ralegh Radford; 1900–1999) לעמוד בראש משלחת החפירה. רדפורד הועסק כמפקח על מונומנטים עתיקים בוויילס ובמונמותשייר מ-1929 עד 1934, ומ-1936 היה המנהל של בית הספר הבריטי ברומא . החפירות החלו ב-1933, וב-1935 כתב רדפורד דו"ח ביניים ומדריך בכותרת "טירת טינטאג'ל", שהודפס על המדפיס הממשלתי (H. M. Stationery Office).
החופרים העסיקו עובדי מחצבות לשעבר (מחצבת צוקי טינטאג'ל האחרונה נסגרה ב-1937) שעבדו תחת מנהל עבודה בעל ניסיון. הם קיבלו הוראה לפנות את האדמה מהאי, לעקוב אחרי כל סימנים לחומות ולשמור כל ממצא. החפירה הופסקה ב-1939 בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. רדפורד חויב להשתתף במאמץ המלחמתי בחו"ל, ורוב הדוחות המקוריים הושמדו כאשר ביתו באקסטר הופצץ על ידי הלופטוואפה במהלך המלחמה.
באמצע שנות ה-80 גרמה שרפה על האי טינטאג'ל לסחיפה משמעותית של שכבת הקרקע העליונה ונחשפו יסודות של בניינים רבים שונים מאלו שראלי רדפורד גילה. ב-1988 נתגלתה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), לוח לווחה ועליו חרותה כתובת בלטינית, מה שהוכיח שאוריינות לטינית שרדה במקום זה לאחר התמוטטות השלטון הרומי בבריטניה.