בפנים הארץ, באקלים הצחיח, בחוות ובאזורי גידול בקרים מוכי בצורת, מאכלים כוללים בדרך כלל רכיבים כמו בשר מיובש, אורז, שעועית ועזים.
מרכז-מערב.
המחוז הפדרלי של ברזיל, גויאס, מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול
האזור המכיל סוואנות וערבות. הפנטנל המפורסם, אחד מאתרי הציד והדיג הטובים בעולם, ממוקם במרכז-מערב ברזיל.
בתפריט דגים, בשר בקר, ובשר חזיר מהחוות העצומות של האזור, יחד עם סויה, אורז ותירס.
דרום-מזרח.
אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו
האזור הדרום-מזרחי הוא הלב התעשייתי של ברזיל ובו מספר סגנונות בישול מיוחדים שברזיל מפורסמת בהם.
במינאס ז'ראיס כוללים התבשילים המקומיים תירס, בשר חזיר, שעועית, וגבינות מקומיות מבושלות ורכות. בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו, פייז'ואדה (מנת שעועית ובשר המבושלת בבישול איטי שמוצאה בעיר ריו דה ז'ניירו) היא מאכל פופולרי במיוחד בתור ארוחת צהריים של יום רביעי או שבת. גם תבשיל "אורז ושעועית" (arroz e feijão) נאכל לעיתים קרובות. באופן מסורתי, שעועית שחורה מכינים בריו דה ז'ניירו, שעועית חומה בסאו פאולו ואת שניהם מכינים במינאס ז'ראיס. מאכל טיפוסי נוסף בסאו פאולו הוא "Virado à Paulista", המכיל אורז, "tutu de feijão", המכיל שעועית, כרוב מבושל ובשר חזיר.
המטבח של סאו פאולו מושפע ממהגרים מאירופה ומהמזרח התיכון. רוב המהגרים הגיעו מפורטוגל וחלקם הגיעו מאיטליה, מיפן, מהמזרח התיכון ומארצות אחרות. לכן קיים מגוון עשיר של סגנונות בישול.
באספיריטו סאנטו ישנה השפעה איטלקית וגרמנית ניכרת בתבשילים המקומיים הריחניים ומתוקים, אך התבשיל הלאומי הוא דווקא ממוצא אינדיאני: "Moqueca Capixaba" (המכיל בעיקר דגים ועגבניות). המטבח של מינאס ז'ראיס בעל השפעה רבה שם ומסעדות רבות מגישות מאכלים מסוג זה.
דרום.
סנטה קטרינה, פרנה וריו גראנדה דו סול
שטחה הגאוגרפי של דרום ברזיל כולל אזורים הררים של יערות אטלנטיים לחים, מישורי הפמפס ואזור הררי גבוה של יערות מחטניים ממוזגים.
הגאוצ'ו (הבוקר של הפמפס) תרם למטבח הלאומי תבשילים העשויים מבשר המיובש על ידי השמש או מלח ואת הצ'ורסקו (churrasco) (מתקן צלייה ברזילאי).
המהגרים מאירופה (בעיקר מאיטליה ומגרמניה) הורגלו למזון המבוסס על חיטה והביאו עמם את היין, עלי ירק ומוצרי חלב למטבח הברזילאי.
הרגלי אכילה ושתייה ונימוסי שולחן.
להרגלי האכילה בברזיל קודים בולטים והיא מתאפיינת באכילה ושתייה של פרטים מסוימים בשעות מוגדרות והברזילאים אינם נוטים לחרוג מהם. המטבח הברזילאי מתאפיין באסתטיקה גבוהה ותשומת לב רבה לנימוסי שולחן, צורת האכילה וניקיונה.
ארוחת בוקר נקראת "קפה דה מאניה" (Café da manhã) כלומר "קפה של בוקר" והיא כוללת קפזיניו (cefezinho כלומר קפה קטנטן) - קפה נמס ללא חלב הנלגם בכוסיות זעירות, או קפה קום לייטצ'י כלומר נס קפה הנלגם בספלי חרסינה. ארוחת בוקר ברזילאית מסורתית כוללת לחם גבינה בשם פאו ג'י קייז'ו, לחם פרוס לבן, מיני מאפים, עוגיות, עוגות מתירס או גבינה, נקניקים מחזה עוף ובשר חזיר, חביתיות טפיוקה, נתחי אננס, אר'קזו ופירות אחרים, ריבות, חמאה, גבינה צהובה ומיצי פירות טבעיים.
ארוחת צהרים היא הארוחה הכבדה ביותר ביום וכוללת סעודה ארוכה כל אזור על פי ייחודו הסעודה תלווה כמעט תמיד עם נזיד שעועית שחורה (פייז'או) עם אורז לבן ומנת עוף, בשר או דגים במגוון צורות עשיה, ותערובת מיוחדת שמפזרים על מאכלים עם רוטב שנקראת פארופה, מיצי פירות טבעים, משקאות קלים כמו גוארנה, מיצים מוגזים מקומיים או זרים ולעיתים גם בירה. הסעודה ארוכה ומעבר לאכילה היא נחשבת לזמן בילוי.
הקפהזיניו הוא קפה שחור ללא חלב אותה שותים בכוסיות זעירות, הקפזיניו נלגם כחלק מארוחת הבוקר אך נלגם גם מאוחר יותר עד ארוחת הצהרים. ניתן לראות במקומות רבים תרמוס שבו כוסות לכלל האנשים השותים ממנו מדי פעם.
הבירות בברזיל אהובות מאוד וקיימות חברות ופירמות רבות המשווקת בירות שונות, רובם בירות עדינות ובהירות, לכל אזור במדינה יש חברת בירות דומיננטית יותר. בירה מהחבית נקראת "שופי" ומקובל ללגום אותה בשעות אחר הצהרים והערב בחברותא. את הבקבוק שמים בתוך גוף פלסטיק שמבודד מהחום, ואת הבירה מוזגים בכוסיות קטנות, את הריפיל מבצעים באופן קבוצתי (לא נימוסי למזוג רק לעצמך) כאשר נשאר קצת בירה בכוס.
שימראו הנקרא בספרדית מאטה הוא תה הנלגם גם בארגנטינה ואורוגוואי, השימראו נשתה בדרום המדינה, בשעות אחר הצהרים ועוברת מאדם לאדם במעגל. שימראו קר נקרא טררה והוא נשתה באזורים נוספים.
מיצים טבעיים הם חלק אינטגרלי מהתפריט בברזיל, יש פירות רבים מאוד מהם מכינים מיצים; מתפוזים, מנגו ואננס, אבוקדו, אסאי וקוקוס אותו שותים מהאגוז עצמו ועוד פירות רבים שלא מוכרים מחוץ לברזיל. המיצים נמכרים בדוכנים ונחשבים גם למשקה מקובל אחרי פעילות ספורט. לא נהוג לערבב פירות והמיץ כולל פרי אחד בלבד.
בברזיל נפוצים מזנונים שנקראים פאדאריה (padaria) כלומר מאפייה ובהם מוכרים מזון ושתייה וגם מאפים בשם סאלגדוס (salgados) שפירושם "מלוחים". הסלגוס מלאים בשר, נקניק, גבינה או שניהם יחד, פיצה ועוד. מאפיים אלה נחשבים לארוחות ביניים.
טוין פיקס
אינטליגנטי
בשכונת מלחה
פרס ירושלים
פרס ירושלים ניתן על ידי עיריית ירושלים בנושאים שונים. קיימים פרסים בנושא: ספרות (הניתן החל משנת 1963), ספרות תורנית, ארכאולוגיה, מפעל חיים ועוד.
היסטוריה.
פרס בשם "פרס ירושלים" חולק לראשונה החל מ-1943 לזכרו של דוד ילין לחכמת ישראל, ספרות יפה וחינוך. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוחלט על הרחבת התחומים בהם מחולק הפרס, ועל מתן פרס ספרותי לחופש הפרט והחברה, ציור, פיסול, עיתונות וארכאולוגיה. ועדת מתן הפרס ממונה מחדש מדי שנה. בתקופתו של ראש העירייה אורי לופוליאנסקי בוטלו הפרסים בתחום הציור, הפיסול והעיתונות.
פרס ירושלים לחופש הפרט והחברה.
פרס ירושלים לחופש הפרט בחברה הוא פרס ספרותי דו-שנתי, הניתן בכל שנה אי-זוגית לכותבים מרחבי העולם שהתמודדו בכתביהם עם נושאים של חירות האדם, חברה, פוליטיקה וממשל. הפרס מוענק ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים על ידי עיריית ירושלים משנת 1963 ואילך. ארבעה ממקבלי הפרס (אוקטביו פס, ו. ס. נייפול, ג'ון מקסוול קוטזי ומריו ורגס יוסה) זכו כעבור שנים ספורות בפרס נובל לספרות, ואף נטען כי פרס זה ראוי להערכה לא פחות מפרס נובל לספרות, בשל הענקתו לסופרים קודם שזכו בנובל וכן לסופרים דגולים אשר לא זכו בפרס נובל, לעיתים מסיבות שאינן ענייניות.
בשנים זוגיות מוענק פרס ירושלים לסופרים ישראלים. לדוגמה, בשנת 1994 זכתה נעמי גל בפרס ירושלים לספרות יפה.
פרסים נוספים הנקראים "פרס ירושלים".
עיריית ירושלים מעניקה פרסים נוספים הנקראים אף הם "פרס ירושלים ל...":
פרס ירושלים לספרות על שם עגנון.
פרס ספרותי, על שמו של הסופר ש"י עגנון, איש ירושלים, המחולק אחת לשנתיים ליוצרים מצטיינים בתחום הפרוזה. בין הזוכים:
בשנת 2016 חודשה הענקת הפרס בשם פרס עגנון לאמנות הפרוזה.
פרס ירושלים לשירה על שם אורי צבי גרינברג.
פרס ספרותי, על שמו של המשורר אורי צבי גרינברג, הפרס נוסד ב-1997 הוא מחולק אחת לשנתיים ליוצרים מצטיינים בתחום השירה. מתן הפרס מלווה במתן פרס כספי, שערכו בשנת 2006, 20,000 שקלים.
פרס ירושלים לארכאולוגיה.
פרס לארכאולוג. הפרס ניתן מאז מלחמת ששת הימים. בפרס זכו בין השאר:
פרס ירושלים לחכמת ישראל ולחינוך על שם דוד ילין.
פרס ירושלים לחכמת ישראל נוסד בשנת 1943 לזכרו של דוד ילין. בין הזוכים:
פרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון.
פרס ירושלים לעיתונות נוסד בשנת 1963 לזכרו של גרשון אגרון. בין הזוכים:
גראג' רוק
טלביה
טַלְבִּיֶה היא שכונה בלב ירושלים, בשולי מרכז העיר. היא גובלת בצפון עם שכונת רחביה, בדרום עם שכונת קטמון, בצדה המזרחי נמצא גן פעמון הדרור, ובמערבה משכן הנשיא ומוסדות התרבות שסביבו. השכונה הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואוכלסה בעיקר בידי תושבים ערבים-נוצרים אמידים. במהלך מלחמת העצמאות נטשו התושבים הערבים את בתיהם, והשכונה אוכלסה בתושבים יהודים.
טלביה נחשבת היום, כבראשית ימיה, שכונה יוקרתית ואמידה, בה מתגוררים אנשי אקדמיה, בעלי מקצועות חופשיים, עולים אמידים מארצות הברית, מצרפת ומבריטניה, בכירי ממשל ודיפלומטים זרים. מדינת ישראל מחזיקה מספר דירות שרד בטלביה, ובין היתר שוכנים בה משכן הנשיא ובית אגיון - מעון ראש הממשלה, כמו גם מוסדות כמו תיאטרון ירושלים, המוזיאון לאמנות האסלאם והמנזר של המסדר הקפוצ'יני. בין שנת 1948 לשנת 1999 שימש מתחם המסדר הקפוצ'יני כבית חולים לחולי נפש.
שמות השכונה ורחובותיה.
מקור השם "טלביה" אינו ידוע. הסופר יעקב יהושע משער שמקור השם בח'ליף עלי בן אבי טאלב, שבני משפחתו התגוררו בסביבה. השערה נוספת שמעלה יהושע היא שהשכונה נקראת על שם תפילת עלייה לרגל מוסלמית שנאמרת במכה, "אל-טאלביה". פרופ' זאב וילנאי סבור שהשם טלביה נגזר מהשם הערבי הנפוץ טלב (طلب - שמשמעותו בקשה).
פרט לרחוב ז'בוטינסקי המרכזי (לשעבר רחוב האמיר עבדאללה), בתקופת המנדט הבריטי לא היו שמות לרחובות השכונה, והיא חולקה ל"טלביה העילית" ו"טלביה התחתית". הדואר חולק לבתים על-פי שמותיהם.
לאחר קום המדינה קיבלה השכונה את השם העברי "קוממיות", אך שם זה לא השתרש והשכונה ידועה בשם טלביה. בתקופה זו אף ניתנו שמות לרחובות, רובם שמות הקשורים לציונות ולמבשריה, כגון אוליפנט, אחד העם, אלקלעי, ד'ישראלי, חובבי ציון, פינסקר ועוד.
היסטוריה.
אזור השכונה בשלהי התקופה העות'מאנית.