קבייבה נולדה בטשקנט לאב ממוצא טטרי, מאראט קבייב, כדורגלן לשעבר, כיום מאמן ומתגורר בטשקנט ולאמא ממוצא רוסי, לובוב קבייבה, בנעוריה הייתה כדורסלנית, מתגוררת במוסקבה. אלינה התחילה את דרכה בגיל 4 ב-1987 אצל המאמנת אירינה וינר שמאמנת הרבה אלופות עולם. בהתחלה אמה חיפשה מאמנת אבל כולן אמרו שהיא כבדה ולא מתאימה להתעמלות אמנותית אך לבסוף מצאה במוסקבה את אירינה וינר אשר אמרה שהיא גמישה והיא תאמן אותה. אלינה התחילה להתאמן וכבר בגיל 10 הפכה לילדה הכי טובה בקבוצה, השיגה מקומות ראשונים באליפות רוסיה לנוער ובגיל 13 נסעה לאליפות אירופה וחזרה עם מדליות וגביעים ותואר אלופת אירופה. האימונים נמשכו כל יום 8 עד 10 שעות ביום, וכוללים עבודה על גמישות, אלמנטים, תרגילים, בלט וכושר גופני.
בשנת 2000 השתתפה באולימפיאדת סידני וזכתה במקום 3 בגלל נפילת החישוק. בשנת 2004 באולימפיאדת אתונה זכתה במקום הראשון ובתואר אלופה אולימפית. מספר ימים לפני הטיסה לאולימפיאדת אתונה היא התנצרה (לפני כן הייתה מוסלמית). לאחר האולימפיאדה החליטה שהגיעה לשיא ופרשה ב-2005. ב-2006 חזרה מפרישתה. ב-2006 השתתפה בגרנד פרי בחולון.
בשנים 2006 ו-2007 הייתה קבייבה חברה בלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית. בשנת 2007 היא נבחרה לפרלמנט הרוסי - הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ומטפלת בנושאים הקשורים עם הנוער.
באפריל 2008 דיווח עיתון מוסקבאי בשם Moskovsky Korrespondent כי ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין התגרש בחשאי מאשתו ונישא לקבייבה. פוטין הכחיש את השמועות, ואילו העיתון נסגר ובעליו עבר להשקיע בעיתון נובאיה גאזטה. ייתכן ובשנת 2009 הרתה קבייבה וילדה בן מאב בלתי ידוע שרבים מאמינים שהוא פוטין.
ב-2009 אלינה ארגנה את "פסטיבל אלינה קבייבה" שהשתתפו בו רק בנות מרוסיה, ב-2010 השתתפו בנות מארצות חברות בחבר המדינות ב-2011 השתתפו בנות מארצות נוספות - ישראל, גרמניה, קובה, ועוד.
בשנים 2007–2014 כיהנה כחברת פרלמנט בדומה, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי, מטעם מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
בספטמבר 2014 מונתה לכהן כיושבת ראש מועצת המנהלים של חברת National Media Group, חברת החזקות תקשורת שבבעלותה מספר אמצעי תקשורת ממשלתיים לרבות עיתון איזבסטיה, מגזין ספורט אקספרס וערוצי הטלוויזיה REN TV, ערוץ 5 (רוסיה) וערוץ 1 הרוסי.
קוממיות (פירושונים)
טבילה (יהדות)
ביהדות, טבילה במים היא הליך מחייב (הכשר מצווה), חלק מתהליך הטהרה המוטל על יהודים, כלים ובגדים השרויים במצב טומאה ומעוניינים להטהר. טבילה במים היא השלב העיקרי (ולעיתים הבלעדי) במרבית תהליכי הטהרה מטומאות שונות, ובנוסף היא חלק מתהליך הכשרת הכלים ומתהליך הגיור. טבילה נעשית במקווה, מעיין, ימים, אגמים, נהרות ובארות, אך לא במים שאובים.
בזמננו כאשר אין נהוגות הלכות טומאה וטהרה, מחמת העדר אפר פרה אדומה טבילה משמשת בעיקר כחלק מתהליך היטהרות האשה מטומאת נידה במסגרת הלכות טהרת המשפחה, כחלק בלעדי בהכשרת כלי אכילה חדשים שיוצרו על ידי גויים, כחלק מתהליך הגיור ובנוסף כדרך להטהר מטומאת בעל קרי לעולי הר הבית בטהרה, וכמידת חסידות לגברים שונים המעוניינים בכך.
בתורה מופיעים מקרים רבים של טומאה המצריכים טבילה כחלק מתהליך הטהרה, בהם: נידה, מי שפלט נוזל זרע, מי שנגע במת, ועוד. ישנם גם מקרים בהם לא קודמת טומאה למצוות הטבילה, לדוגמה במקרה של גיור, של טבילת כלים שהיו בבעלות גוי, והטבילות שטובל הכוהן הגדול לפני שלבים שונים של עבודתו ביום כיפור.
בימינו חובת הטבילה מוטלת בעיקר על נשים נשואות, כדי להיטהר מנידתן ולקיים יחסי אישות. רוב הטבילות נעשות במקווה ייעודי, אבל ניתן לטבול גם במקווי מים טבעיים כימים ואגמים.
חיוב הטבילה.
מקור החיוב בטבילה בציווי המקראי "וְרָחַץ בַּמַּיִם אֶת-כָּל-בְּשָׂרוֹ", ציווי החוזר בצורות שונות אצל מרבית חייבי הטבילה. אצל מיעוט מחייבי הטבילה, המקור הוא בתורה שבעל פה (כדוגמת נדה וזבה)
טומאה אינה נחשבת עבירה אלא מצב רוחני שבו האדם מנוע מלבצע פעולות מסוימות, כגון קיום יחסי מין, עלייה למקדש ואכילת קרבנות ותרומה (אצל כהנים). אין חובה לטבול אם הטמא לא חפץ לעשות את הפעולות שאסורות עליו במצב זה. עם זאת, בזמן שבית המקדש קיים, חייב אדם לטהר עצמו לפני הרגל, כדי שיוכל להיכנס למקדש ולהקריב קרבן עולת ראייה.
על פי היהדות הקראית טבילה היא רחיצת הגוף בלבד במים ללא תלות במקום מסוים. ביהדות הקראית ההטהרות היא מצווה לאחר תקופת הנידה של האישה או לאחר הוצאת זרע של הגבר.
חציצה.
הטבילה נעשית כאשר גוף האדם או הכלי נמצאים במלואם במים, וללא חציצה בין הגוף ובין המים. לפיכך, על פי ההלכה יש להסיר קודם הטבילה כל דבר שאינו חלק מהגוף, ושמקפידים עליו שלא יהיה עליו. בנוסף מדרבנן יש לגזוז את הציפורניים, לנקות את השיניים, לסרק את השיער שלא יהיו בו קשרים, ועוד. נוהל זה, המיוחס בהלכה לתקנת עזרא, מכונה 'חפיפה'.
הסיבות לטבילה.
אדם או כלים שקיבלו טומאה מדברים המטמאים, כדי לטהרם הם צריכים טבילה. כאשר לחלקם הליך הטהרה הוא יותר מורכב ונוספים בו עוד מספר פעולות. מקורות הטומאה מתחלקים לארבעה סוגים עיקריים: אדם או בעלי חיים שמתו, טומאות היוצאות מגוף האדם, צרעת, וחטאות. כאשר חז"ל הוסיפו עוד מספר דברים מטמאים.
נידה יולדת וזבה.
אישה נטמאת עם תחילת הווסת שלה, אז היא נידה, אם הדימום הוא לא בזמן הווסת אזי היא זבה. יולדת נטמאת עם הלידה ונשארת במצב זה מספר שבועות לאחר הלידה, כאשר מועד הסיום המדויק משתנה על פי מין היילוד. אשה טמאה חייבת לטבול אם ברצונה לקיים יחסי אישות או שרוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש). נשים נשואות נוהגות לטבול בכל חודש, לאחר שנטהרו מנידתן. אישה שאינה נשואה אינה חייבת בטבילה, וקיימת תקנה הלכתית האוסרת על רווקות לטבול, כדי לא לעודד אותן לקיים יחסי אישות (שמותרים רק לאישה נשואה, עם בעלה). בועל נידה הופך לטמא נידה וחייב לטבול לאחר שבעה ימים, רק אז הוא שוב מותר לאשתו. קיים איסור כרת לזוג שבמזיד קיים יחסי אישות בטומאת נידה.
לדעת הרמב"ם, נישואין (להבדיל מקידושין) שהתבצעו כשהכלה נידה, אינם חלים. לפיכך חלק מהרבנים עורכי הנישואין דורשים גם מכלות חילוניות אישור שטבלו במקווה לקראת חופתן.
שכבת זרע וזב.
אדם שנטמא על ידי פליטת זרע, רצונית או לא רצונית, או בטומאת זיבה ורוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש) צריך להיטהר על ידי טבילה, הבדל עקרוני שקיים בין בעל קרי לזב הוא שזב צריך מים חיים.
גם בימינו, אף על פי שבית המקדש חרב, אנשים העולים להר הבית חייבים לטבול כדי להיטהר. זאת, כיוון שכל גבר שפולט זרע נחשב טמא לעניין זה.
מצורע.
הליך היטהרות מצורע שהתרפא מתחלק לשלושה שלבים: א. התזה ("הזאה") עליו מדם ציפור ומי מעיין. ב. גילוח שער כל גופו וטבילה במקווה לו ולבגדיו. ג. גילוח וטבילה נוספים כעבור שבעה ימים. לאחר פעולות אלא על מנת לא להיות מחוסר כיפורים עליו להביא מספר קורבנות למחרת יום הטבילה האחרון.
תקנת עזרא.
עזרא תיקן שאדם שפלט נוזל זרע בין מתוך שינה ובין אם קיים יחסי מין עם אשתו, יאסר ללמוד תורה עד שיטבול במקווה או שישפוך על עצמו תשעה קבין מים. תקנה זו (כחובה) התבטלה משיקול של ביטול תורה או ביטול פרייה ורבייה.
גיור.
איש או אישה שמתגיירים חייבים אף הם בטבילה, כחלק האחרון של תהליך הגיור שלהם. מאחר שגיור מצריך בית דין, הטבילה צריכה להיות בפני דיינים. כשמדובר באישה, הדיינים נכנסים למקום רק כשהגיורת כבר טבולה עד צווארה, וכיום נהוג שהיא לובשת חלוק רפוי ואטום. כשמדובר בילד, נהוג שהוא טובל ביחד עם אחד מהוריו, או מבוגר אחר. בימי הביניים היה נהוג בקהילות יהודיות מסוימות באירופה כי גם מומרים שביקשו לחזור לקהילה היהודית נדרשו לטבול, כגרים. יש רבנים שהדריכו גם את המבקשים לשוב בתשובה על עוונות מסוימים, לטבול.
מנהג.
תנועת החסידות פיתחה מאוד את נושא הטבילה לגברים, וטבילה כמעשה חסידות או תיקון (לעיתים בתנאים קיצוניים, כגון במי שלג וכו') הונהגה בחסידות ובחוגים נוספים. בימינו, חסידים נוהגים לטבול לעיתים מזומנות עד לטבילה יומית, אך זהו מנהג שאינו מעוגן בהלכה. מרבית הגברים הדתיים נוהגים לטבול בערב יום הכיפורים, לשם תוספת טהרה. יש הנוהגים לטבול לקראת הימים הנוראים, וגם כאלו המקפידים לטבול בכל ערב שבת.
טבילות אלו הן ללא ברכה ואין מקפידים בהן על חפיפה.
מקום הטבילה.
מקווה.
רוב הטבילות נערכות במקווה, שהוא מבנה שתוכנן על פי הכללים ההלכתיים, ומכיל לפחות 40 סאה (360 או 550 ליטרים) של מים שאינם שאובים, כלומר מי גשמים שנקוו במבנה ולא הובלו אליו באמצעות צינורות.
גוף מים טבעי.
ניתן לטבול בכל אגם טבעי שמכיל לפחות כמות דומה של מים, כולל בים. טבילה בנהר או בנחל אפשרית, אם רוב המים הם מים נובעים (ולא מי גשמים), ובלבד שהנהר או הנחל מכילים ארבעים סאה והם רחבים דיים להכיל את כל גופו של הטובל. אם רוב המים שבנהר או בנחל הם מי גשמים - אין לטבול שם; אך יש שהתירו זאת, וכך נהגו במקומות שבהם לא היו מצויים מקוואות רגילים.
מים חיים.
אחד התנאים הנדרשים מהזב והמצורע כדי להיטהר מטומאתם היא טבילה במים חיים. המקור לכלל הלכתי זה, הוא האמור בספר ויקרא: .
מים חיים הם מקור מים שיש לו חיות עצמית כגון מעיין נובע או נחל זורם. מקור מים חיים בניגוד למקווה אינו צריך שיהיו בו 40 סאה.