ז'אק אמיו נפטר באוקסר ב-1593. לפני מותו השאיר בצוואתו 1200 כתרים עבור בית החולים של העיר אורליאן, בשל 12 הדינרים שקיבל שם בעת שהיה נודד עני בדרכו לפריז.
תרגומיו.
ז'אק אמיו תרגם, בין היתר, שבעה ספרים של ההיסטוריון היווני דיודורוס מסיציליה (1554), ואת סיפור האהבה "דאפניס וקלואה" של הסופר היווני לונגוס (1559). אולם, תרגומיו החשובים הם אלה של ספרי פלוטרכוס "חיי אישים" (1565) ו-"כתבי מוסר" (1572). תרגומיו אלה זכו לשבחים רבים, בין היתר על ידי מישל דה מונטן מחבר "המסות" שכתב עליו: "מבין כל הסופרים הצרפתיים שלנו, אני נותן את עלה הניצחון לז'אק אמיו, לא בלבד בשל טוהר לשונו...אני אסיר תודה לו על כך שבחר (לתרגם) יצירה כה חשובה."(ספר 2, פרק 4). תרגומו לצרפתית של הספר "חיי אישים", תורגם לאנגלית על ידי תומאס נורת' (1579) והשפיע על שייקספיר שעשה בו שימוש בשלושה ממחזותיו.
היהודי זיס (רומן)
היהודי זיס (בגרמנית: Jud Süß) הוא רומן מאת הסופר היהודי גרמני ליון פויכטוונגר מ-1925. הרומן עוסק בסיפור חייו של יוזף זיסקינד אופנהיימר, בנקאי יהודי שהיה יועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג והוצא להורג לאחר מותו של פטרונו. חלק מן הדמויות בספר הן דמויות היסטוריות, חלקן בדיוניות. העלילה עוקבת אחר הביוגרפיה של אופנהיימר באופן חופשי למדי.
מבנה.
הרומן של פויכטוונגר בנוי מחמישה חלקים: "האצילים", "העם", "היהודים", "הנסיך", "האחר". בנוסף לדמויות אמיתיות שהיו קיימות בהיסטוריה, הכניס פויכטוונגר לסיפור דמויות שהמציא, כמו הרב גבריאל (המייצג את ה"תודעה היהודית" של זיס) ובתו נעמי, שהיא גם הדמות היחידה המוצגת באופן חיובי ברומן. הדמות הוכנסה לרומן על מנת להפוך את ההתרחשויות לדרמטיות ו"סיפוריות" וחלק מן הפרשנים טוענים שהיא מייצגת את "החכמה והנשמה הטהורה של עם ישראל".
כמו ברומנים אחרים של פויכטוונגר, הוא מנצל את העלילה ההיסטורית על מנת להעביר מסרים רחבים יותר, פרשנות פילוסופית על תפקיד האדם ועל המציאות בזמן כתיבת הספר. הרומן עוסק בין היתר בשאלה מה למעשה על היחיד לעשות אל מול המציאות - האם לפעול או לצפות בה באופן פאסיבי, שאלה שמתייחסת לשאלת הרצון החופשי בפילוסופיה של שופנהאואר. בנוסף, דמותו של זיס היא למעשה, במידה מסוימת, התייחסות למציאות ברפובליקת ויימאר. פויכטוונגר רצה לכתוב רומן על חייו ומותו של הפוליטיקאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו אך החליט לבסוף לכתוב רומן היסטורי שבמרכזו דמות יהודי אשר הצליח לעלות לגדולה, אך נרצח על רקע אנטישמי - מכיוון ש"לעיתים קל יותר לזהות הרים ממרחק, ולא כאשר עומדים עליהם", כפי שכתב בפרשנות לספרו שיצאה בשנת 1929. עבור פויכטוונגר, דמותו של זיס וההתרחשויות ברומן מייצגות גם פריצת דרך בגישור בין המזרח למערב, פריצת דרך חיונית להתפתחות המודרנה.
נטען כי למרות שהרומן נקי מאנטישמיות, דמותו של זיס מוצגת בו בכל זאת כאדם מחושב, אופורטוניסטי ורודף כוח. יהודים אחרים מתוארים ברומן כ"אקזוטיים" ומסתוריים, אך תוך ניסיון לאפיין את החוויה היהודית, ולא להשמיץ אותה.
סגנונו של פויכטוונגר עמוס בפרטים, בדומה לסגנונם של תומאס מאן ושל לב טולסטוי. גם הדמויות הקטנות ביותר מאופיינות ומקבלות ביוגרפיה מלאה וברור יחסן לדמויות אחרות בעלילה וליקום העלילתי בכלל.
עיבודים.
הרומן תורגם לעברית ועובד למחזה על ידי מ' אבי שאול. הוא הופק ב'הבימה' בשנת 1933.
סיפור חייו של זיס היווה השראה לשני סרטים, האחד סרט מחאה נגד הנאצים (1934) והשני סרט תעמולה נאצי (1940), אשר באופן אירוני הפך למזוהה ביותר עם סיפורו של זיס.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של יאיר מינצקר פרופסור להיסטוריה של העת החדשה באוניברסיטת פרינסטון בשם "היהודי זיס-רשומון".
המערכת הלימבית
המערכת הלימבית (limbus בלטינית: קצה) היא חלק ממערכת העצבים, הכולל מבנים במוח האנושי המעורבים ברגשות, מוטיבציה, זיכרון, למידה, הרחה והקשרים ביניהם.
החלקים העיקריים של המערכת הלימבית הם קליפת המוח הלימבית, האמיגדלה וההיפוקמפוס.
המערכת הלימבית אחראית על הישרדות. זהו חלק קדום שנשאר בתהליך האבולוציה אצל כל המינים מאז התפתחות הזוחלים, משום שאותם הדברים הנחוצים לחיה כדי לשרוד, נשארו זהים: הגנה, אוכל ומין.
תפקוד.
המערכת הלימבית מבצעת פעולות אחזקה שונות ומווסתת את חום הגוף, לחץ הדם ורמות הסוכר בדם.
בנוסף, המערכת הלימבית היא המקור לרגש, לזיכרון וללמידה.
המערכת הלימבית משפיעה על היווצרות זיכרון על ידי שילוב מצבים רגשיים עם זכרונות מאוחסנים של תחושה פיזית.
המערכת הלימבית קשורה ליכולת הוויסות הרגשית-חברתית.
כמערכת עתיקה, המערכת הלימבית היא מערכת שפועלת בצורה לא מודעת, רגשית ולא שכלית, יצרית ואימפולסיבית. בהתאם לכך היא מגיעה להחלטה בתוך שניות.
התפתחות.
מבחינת ההתפתחות האבולוציונית המערכת הלימבית נחשבת לחלק פרמיטיבי וקדום יותר של המוח. היא התפתחה על מנת לנהל תגובות הילחם או ברח ונחוצה לזוחלים וליונקים (לרבות האדם).
המערכת הלימבית מתפתחת לאורך חייו של האדם.
בגילאי הינקות, המערכת הלימבית מתחילה להבין קשרי סיבתיות בין גירוי לתוצאה. בשלב זה הפעוט מסוגל לצפות קבלה או אובדן של חיזוק על פי רמזים מהסביבה.
אנטומיה.
המערכת הלימבית כוללת מספר אזורים של קליפת המוח הלימבית ומבנים נוספים הנמצאים סביב הליבה של המוח הקדמי forebrain.
להלן האזורים שבדרך כלל נחשבים לחלק מהמערכת הלימבית:
אופן הפעולה.
המערכת הלימבית פועלת בעזרת השפעה על המערכת האנדוקרינית ומערכת העצבים האוטונומית. המערכת הלימבית קשורה הדדית היטב למבנה הידוע כגרעין האקומבנס, הנקרא לעיתים מרכז העונג של המוח. לגרעין תפקיד בעוררות מינית וההשפעה המענגת של סמים פסיכואקטיביים מסוימים. התגובות האלה מווסתות על ידי הפרשות דופמינרגיות מהמערכת הלימבית.
המערכת הלימבית קשורה היטב גם לקליפת המוח הקדם-מצחית. מדענים מסוימים טוענים שקשר זה קשור לעונג המושג בפתירת בעיות. בעבר, כדי לפתור הפרעות רגשיות חמורות, היו קוטעים קשר זה בהליך ניתוחי שנקרא לובוטומיה. מטופלים שעברו הליך זה לעיתים קרובות נהיו פאסיביים ואיבדו כל מוטיבציה.
היסטוריה ומחקר.
הרופא הצרפתי פול ברוקה קרא לראשונה לחלק הזה של המוח "le grand lobe limbique" ב-1878, אך ההבנה על תפקידו ברגש לא התפתחה עד 1937, כשהרופא האמריקאי ג'יימס פפז תיאר לראשונה את המודל האנטומי שלו לרגש, הנקרא עדיין מעגל פפז. רעיונותיו של פפז, לאחר מכן, הורחבו על ידי פול ד. מקלין כדי לכלול מבנים נוספים ב'מערכת לימבית' מורחבת יותר. הקונספט של מערכת לימבית מאז הורחב ופותח על ידי אחרים.
ניסוי שנערך ב-1939 חיזק את הסברה שהמערכת הלימבית היא האזור המוחי שקשור לרגשות. שני חוקרים מאוניברסיטת שיקגו, קלובר וביוסי, בדקו ומצאו שקופה שאיבדה את האמיגדלה באחד מצדי מוחה הפכה לבעלת מזג נוח, אפשר היה לדקור אותה, לצבוט אותה ולהציק לה, התגרויות שאמורות היו לגרור אחריהן תגובות אלימות. כמו כן התנהגותה הייתה מוזרה: נראה כי היא אינה מזהה את קערת המזון שלה, לעיתים קרובות תנגוס החיה בחפצים בלתי אכילים ולעיתים אף תבלע אותם, היא נוגעת בכל חפץ שהיא רואה, ועסוקה ללא הרף בפעילות מינית.
ב-1954, ניסוי הראה שחולדות עם אלקטרודות מתכתיות שהושתלו לגרעין האקומבנס שלהן לחצו שוב ושוב על ידית המפעילה את האזור, והעדיפו פעילות זו על אכילה ושתייה, עד שלבסוף מתו מתשישות.
עם זאת, ישנם חוקרים חשובים, ובהם ג'וזף לדו, הכופרים לחלוטין בקיומה של המערכת הלימבית, והצורך בה לשם הסבר תהליכי הפקת חוויות רגשיות במוח. לדו מדגיש את פעולתם של גורמים מסוימים בלבד במערכת, כגון חשיבותה ומיידיותה של פעולת האמיגדלה.
יש עדות נסיבתית לכך שהמערכת הלימבית מספקת גם תחזוקה של מצב הכרתי נורמלי ובריא.
קישורים חיצוניים.
האלימות בהיבט אינטגראטיבי
מבצע יהושע
חדווה ושלומיק
חדווה ושלומיק היא סדרת טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה הישראלית, באביב 1971, והייתה לאחת הסדרות העלילתיות הראשונות שהופקו בישראל.
הסדרה מבוססת על ספרו של אהרן מגד, "חדווה ואני", והיא עוסקת בזוג העוזב את הקיבוץ לטובת העיר הגדולה.
את תסריט הסדרה כתבה ארנה ספקטור, שעיבדה אותו יחד עם יהונתן גפן, ובמאי הסדרה היה שמואל אימברמן. מירי אלוני הופקדה על ביצוע שירי הנושא של הסדרה - "הבלדה על חדווה ושלומיק" ו"להיות לבד", שכתב יהונתן גפן והלחין יאיר רוזנבלום.
כששודרה לראשונה, בשנת 1971, הותקפה הסדרה על רמתה הנמוכה וה"לא חינוכית". אולם היא צברה תהודה ושודרה מספר פעמים על ידי הערוץ הראשון בשידורים חוזרים. במרץ 2005 יצאה לאור קופסת DVD עם פרקי הסדרה, המארז הראשון של סדרת דרמה ישראלית. פסקול הסדרה יצא על גבי תקליט.
עם סיום שידורי רשות השידור בשנת 2017, שיר הנושא של הסדרה היה לשיר האחרון ששודר בערוץ הראשון (למעט ביצוע שירת התקווה של עובדי הרשות). השיר שודר בגרסת כיסוי בביצועה של מארינה מקסימיליאן, כפי שהוקלט שנה לפני כן, ובליווי קטעים והקלטות משידורי הערוץ לאורך השנים.
ביקורת.
מבקרת התיאטרון הדה בושס אמרה: