שרשרת אספקה (או רשת לוגיסטית) היא מערכת מתואמת של ארגונים, אנשים, פעילויות, מידע ומשאבים המעורבים באספקת מוצר או שירות מהספק עד ללקוח. פעילויות שרשרת אספקה הופכות חומר גלם ורכיבים למוצר מוגמר המסופק ללקוח הקצה, ובסופו של דבר עד לפינויו הסופי (Disposal) המסמל את גמר מחזור החיים של המוצר.
סקירה.
מערכות ומוצרים רבים מכילים שילוב של טכנולוגית מגוונות ומרכיבים רבים המגיעים ממקורות שונים. הקשר בין הלקוח לספק הוא רק השלב הסופי של שרשרת (או רשת) מסחרית ארוכה ומורכבת ביצירת המוצר ובאספקתו.
השרשרת של מוצר פיזי מתחילה משלב כריית חומרי הגלם וכוללת מגוון פעילויות של עיבוד, ייצור, הרכבה, אחסנה ותובלה בין מספר רב של חברות ועל פני מרחב גאוגרפי גדול עד להגעת המוצר ללקוח הקצה.
למרות שחברות מסחריות פועלות לא רק בשוק מקומי או לאומי אלא בשוק גלובלי, בדרך כלל אין מצב שחברה אחת שולטת בכל שרשרת האספקה משלב חומרי הגלם ועד אספקת המוצר ללקוח.
מכאן שהשרשרת הלוגיסטית תכלול קשרי מסחר בין חברות שונות, כאשר כל חברה תנסה להשיא את הרווחים שלה בתחום בו יש לה יתרון תחרותי, והיא צפויה להתמקד בפעילות מול חברות אשר עובדות איתה באופן ישיר. למעשה, כל חברה היא הלקוח של החברה שנמצאת לפניה בשרשרת הלוגיסטית ומהווה ספק עבור החברה שנמצאת אחריה באותה שרשרת.
ניהול שרשרת האספקה.
ניהול שרשרת האספקה מכיל את התכנון והניהול של כל הפעילויות הכרוכות במיקור, רכש, עיבוד וניהול הלוגיסטיקה. זה כולל בין השאר את התיאום ושיתוף הפעולה עם כל שאר השותפים לשרשרת, הן השחקנים הראשיים (הספקים, היצרנים והלקוחות) והן שחקני המשנה (המתווכים, ספקי שירותי מיקור חוץ ואחרים). ניהול שרשרת האספקה משלב את ניהול ההיצע וניהול הביקוש הן בתוך הארגונים והן ביניהם.
הקטנת עלויות.
הרעיון הכלכלי העומד מאחורי שרשראות האספקה למיניהן הוא להקטין ככל האפשר את העלות הכוללת של מערך האספקה.
שרשרת אספקה יכולה להיות מתוארת באמצעות המשתנים העיקריים הבאים:
להלן עיקרי המשתנים בתורת האספקה:
באופן כללי שאיפתו של כל בעל ארגון הכורך אחריו ולפניו שרשרת אספקה אחרת, היא לאזן בין עלויות SET-UP או הזמנה בודדת (K) לבין העלות המצרפית של אחזקת המלאי (H).
מודלים מתמטיים.
קיימים מספר מודלים מתמטיים הממדלים סוגי ארגונים שונים:
מודל Economic Order Quantity בא לדמות ארגונים שמשמשים כסיטונאים מזמינים סחורה ומוכרים אותה בקצב אחיד. המודל מתבסס על סט הנחות פשוטות לשם הצגת והבנת השיקולים בתכנון מלאי. המודל מציג פונקציית מטרה של מינימום עלות כוללת ליחידת זמן של ביקוש, ובה משתנה החלטה של גודל מנת הזמנה או ייצור. נוסחה מביאה לאופטימיזציה עבור גודל המנה שתביא את העלות הכוללת למינימום.
קישורים חיצוניים.
שרשרת האספקה המאושרת על ידי משרדי הממשלה והחשב הכללי
מרקוס אנאוס לוקאנוס
מרקוס אנאוס לוקאנוס (לטינית: Marcus Annaeus Lucanus; 3 בנובמבר 39 - 30 באפריל 65) היה משורר רומי.
חייו.
לוקאנוס, שהיה אחיינו של הפילוסוף והמדינאי סנקה, נולד בקורדובה שבדרום ספרד, ובעודו תינוק הובא לרומא. הוא גדל בחוגי האריסטוקרטיה, קיבל חינוך מעולה ברומא, עסק בשירה, למד פילוסופיה ורטוריקה והשלים את לימודיו באתונה. באמצעות דודו המפורסם, התוודע לחוגי השלטון והתמנה על ידי נירון קיסר לקוואיסטור לשנת 59. בשנה שלאחריה כתב את הפואמה "בשבחו של נירון" וזכה בפרס השירה בפסטיבל שאורגן על ידי קיסר זה. כעבור שנתיים התפרסם בשל הפואמה "פרסאליה" , על שמו של קרב פרסלוס (9 באוגוסט 48 לפנה"ס), שבה תיאר את מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
הצלחתו הספרותית של לוקאנוס עוררה את קנאתו של נירון, שציווה עליו לחדול מלפרסם את יצירותיו בציבור. בתגובה, בשנת 65 לספירה הצטרף לוקאנוס לקשר פיסו שמטרתו הייתה רצח נירון. הקשר התגלה ונירון ציווה על לוקאנוס להתאבד. לוקאנוס אזר עוז בנפשו, הזמין את חבריו למשתה, סעד את לבו אתם יחדיו, ולבסוף פתח את עורקיו, נשא את דבריו נגד עריצות ומת. גורל דומה נפל גם בחלקו של דודו סנקה, שהואשם אף הוא בהשתתפות בקשר זה.
חיבורו.
מלבד הפואמה "פרסאליה", לא שרד דבר מכל יצירותיו של לוקאנוס, אך ליצירתו זו הייתה השפעה חשובה על התיאטרון ועל השירה של המאה ה-17.
בספר השני של הפואמה, מזכיר לוקאנוס את היהודים בין העמים שנכנעו לפני פומפיוס ומציין שהם מתפללים "לאל לא ידוע". בספר השלישי הוא מציין את אדום, "העשירה במטעי דקלים", בין הארצות ששלחו סיוע צבאי לפומפיוס. כפי שמצוי אצל משוררים לטינים, "אדום" מופיעה כאן במקום "יהודה". מדובר על הסיוע הצבאי שנשלח לפומפיוס על ידי הורקנוס השני ואנטיפטרוס האדומי.
סלאוויטה
מטבח גרמני
מטבח תאילנדי
חילבה
גרגרנית החילבה
רעידת האדמה בליסבון (1755)
רעידת האדמה בליסבון (בפורטוגזית: Terramoto de 1755 - רעידת האדמה של 1755) התרחשה ב-1 בנובמבר 1755 בשעה 9:40 בבוקר. היא הייתה אחת הרעידות ההרסניות בהיסטוריה, וכתוצאה ממנה נהרגו בין 60 ל-100 אלף איש (המספר המדויק אינו ידוע). בנוסף, יצרה רעידת האדמה גל צונאמי ושריפות רבות, שגרמו להרס כמעט מוחלט של ליסבון. בעקבות הרעידה הקצינו המתחים הפוליטיים בפורטוגל וחוסלו לחלוטין שאיפותיה הקולוניאליות של המדינה.
האירוע היה כר לדיונים פילוסופיים רבים בעידן האורות וגרם להתפתחויות משמעותיות בתאודיציה ובפילוסופיית הנשגב. רעידת האדמה הייתה הראשונה שנחקרה מדעית, ובכך סימנה את הולדת הסייסמולוגיה. גאולוגים מעריכים כי עוצמת הרעידה הגיעה לדרגה 9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, כשמוקד הרעש היה באוקיינוס האטלנטי, כ-200 ק"מ דרום-מערבית לכף סאו ויסנטה.
רעידת האדמה.
רעידת האדמה הכתה בבוקר ה-1 בנובמבר, בחג הקתולי יום כל הקדושים. על פי הערכות מודרניות, נמשכה הרעידה בין שלוש וחצי לשש דקות, ובמהלכה נפערו במרכז העיר סדקים ברוחב של כ-5 מטרים. הניצולים מיהרו למרחב הפתוח שבנמל, שם ראו כיצד נסוגים המים. כ-40 דקות לאחר הרעידה הטביע צונאמי כביר את הנמל ואת העיר התחתית, ואף הציף את נהר הטז'ו. במקומות אליהם לא הגיע הצונאמי, השתוללו שריפות רבות, שנרגעו רק לאחר חמישה ימים.
ליסבון לא הייתה העיר היחידה בפורטוגל שנפגעה מרעש האדמה. הרס רב נזרע בדרומה של המדינה, ובפרט בחבל אלגרבה. גלי הזעזוע הורגשו באירופה כולה, ואף בפינלנד ובצפון אפריקה. גלי צונאמי בגובה של כ-20 מטרים פגעו בצפון אפריקה, וחלקם אף הגיעו למרטיניק ולברבדוס, שמעבר לאוקיינוס האטלנטי. גל בגובה של כשלושה מטרים הכה בחופה הדרומי של בריטניה. גולוויי, הממוקמת בחופו המערבי של אירלנד, נפגעה אף היא, ומבנה "הקשת הספרדית" שבעיר נהרס חלקית.
רעידת האדמה הורגשה אף בהתיישבות הפורטוגלית בברזיל, ובעיירה טמנדרה דווחו שני מקרי מוות כתוצאה מהרעידה.
ההערכה היא שכ-90,000 נפש מאוכלוסיית ליסבון, שמנתה לפני הרעידה כ-275,000 נפשות, נהרגו. 10,000 איש נוספים נהרגו במרוקו. שמונים וחמישה אחוזים מהמבנים בליסבון נהרסו, כולל ארמונות וספריות מפורסמות, כמו גם מרבית הדוגמאות לאדריכלות המנואלינית המובהקת של פורטוגל במאה ה-16. מבנים נוספים, שלא נפגעו קשות ברעידת האדמה, נהרסו בשריפות שפרצו בעקבותיה. בית האופרה החדש, שנפתח רק שישה חודשים לפני כן, נשרף עד ליסוד. ארמון הריביירה, שעמד על גדות נהר הטז'ו, נהרס על ידי רעידת האדמה והצונאמי. תכולת הספרייה שבארמון, 70,000 ספרים ומאות עבודות אמנות, ביניהן ציורים של טיציאן, פטר פאול רובנס ואנטוניו דה קורג'ו, אבדה לעד. הארכיונים המלכותיים הושמדו גם הם, ובהם תיעודים מפורטים של מסעות ואסקו דה גאמה ומגלי ארצות נוספים. כנסיות מרכזיות בעיר ניזוקו גם הן, בעיקר קתדרלת ליסבון, בזיליקת סאו פאולו, סנטה קתרינה וסאו ויסנטה דה פורה. "בית החולים המלכותי של כל הקדושים", בית החולים הציבורי הגדול ביותר באותה תקופה, נהרס לחלוטין בשריפה ומאות חולים נשרפו למוות. קברו של הגיבור הלאומי נונו אלברש פריירה נהרס גם הוא.
סופר כי בעלי חיים רבים חשו בסכנה ונמלטו למקום גבוה יותר לפני הגעת גלי הצונאמי. הייתה זו הפעם הראשונה שבה תועדה תופעה כזו באירופה.
ההתמודדות עם הרעידה.
במזל רב יצאה המשפחה המלכותית ללא פגע. לאחר שהגיעו למיסה בבוקר האירוע, ביקשה אחת מבנות ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל לנפוש הרחק מליסבון, וכבקשתה עזבו המלך ואנשי חצרו את העיר. לאחר האסון פיתח ז'וזה הראשון פחד משהייה בין קירות, ואנשי חצר המלך שוכנו בקומפלקס ענק של אוהלים וביתנים בגבעות אז'ודה, בפרבריה של ליסבון. הקלאוסטרופוביה של המלך לא דעכה, ורק יום לאחר מותו החלה בתו, מריה הראשונה, בבניית ארמון אז'ודה, באותו מקום בו עמד מחנה האוהלים. בנוסף למלך, שרד גם ראש הממשלה סבשטיאאו דה מלו את הרעידה. דווח כי לאחר הרעש אמר דה מלו "כעת? קברו את המתים והאכילו את החיים", ומיד החל בשיקום והבראת העיר. הוא שלח לעיר כבאים לכיבוי השריפות, והורה על פינוי אלפי הגופות טרם יופצו מחלות. בניגוד לנוהג המקובל ולרצונותיהם של נציגי הכנסייה, גופות רבות הועלו על דוברות ונקברו בים. גרדומים הוקמו במספר נקודות בליסבון כדי למנוע אנדרלמוסיה בעיר ההרוסה, ובעיקר במטרה למנוע מעשי ביזה ברחבי העיר. לפחות 34 אנשים הוצאו להורג. הצבא הפורטוגזי כיתר את העיר לשם עצירת אנשים שיוצאים מהעיר ויכולים לעזור בפינוי ההריסות.