זמוריי מצא הזדמנות נוספת לעורר הפיכה נגד דווילה בפנייה לנשיא לשעבר מנואל בונילה . זמוריי סיפק נשק ותחבורה לבונילה כדי לפתוח בהפיכה נגד דווילה. הנשיא דווילה נמלט, ובונילה שוב קיבל את הנשיאות בארצו. ההפיכה הפעם הצליחה במידה רבה מהתערבות ישירה של זמוריי.
עם עלייתו של בונילה לנשיאות, הוא העניק לזמוריי בתמורה לתמיכתו זיכיון להקמת מסילה בין העיירה קוימל, שעל שפת הים, לבין וראקרוס (Veracruz) שבפנים היבשת. המשרד הראשי של החברה בהונדורס היה בעיר החוף פוארטו קורטס .
ההפיכה הכושלת ב-1908 והפיכה החוזרת של בונילה סימנה מסורת בהונדורס ובמדינות מרכז אמריקה האחרות, בה חברות בננות מתערבות בענייני הממשלות. נוהג זה נמשך עד שנות השבעים של המאה העשרים. ההתערבות המפורסמת ביותר בהתערבויות הייתה ההפיכה בגואטמלה המגובה על ידי ה-CIA בשנת 1954.
בשונה ממדינות אחרות הסובבות אותה, הונדורס לא הצליחה לגוון את כלכלתה מעבר לתעשיית הבננות. המדינה הפכה ללעג וקבלה את השם "רפובליקת בננות" עם כלכלה שנשלטת על ידי אוליגרכיים בעלי מטעי בננות המשתמשים בשטחי המדינה כמגרש משחקים שלהם.
שנות העשרים.
היסטוריונים מסווגים את התקופה שבין 1911 ל-1920 כתקופה של "יציבות יחסית" עבור חברת קוימל והונדורס. לא היו עוד הפיכות במדינה בסוף העשור, אך חברת קוימל פירות של זמוריי הייתה בתחרות קשה עם ואקארו חברת הפירות המאוחדת. יתרה מזאת, פיתוח השטחים של קוימל ברצועת האדמה הריקה לאורך גבול גואטמלה–הונדורס כמעט והביא לפרוץ מלחמה בין שתי המדינות. המתח בין החברות הופסק בתיווך של ממשלת ארצות הברית. המתח ותקרית זו של יחסים קרובים למלחמה כמעט, בין אזרחים שהיו בעד הונדורס וקוימל לבין אזרחים שהיו בעד גואטמלה וחברת הפירות המאוחדת, לא פג עד אשר ממשלת ארצות הברית חייבה את שתי החברות להתאחד לחברה אחת בשנת 1929. למרות האתגרים של חברת קוימל היא הצליחה להתרחב לישות כמעט ריבונית. שגרירות אמריקה בהונדורס הרחיקה לכת ואמרה בשנת 1916 כי "השטח שנשלט על ידי חברת פירות קוימל הוא המדינה עצמה, במדינה שלה [...] היא מאכלסת את עובדיה, מטפחת מטעים, מפעילה מסילות ברזל, תחנות רכבת, נמל וקווי ספינות קיטור, מערכות מי שתייה, תחנות כוח". בשנות העשרים של המאה העשרים, הקרקעות שרכש והזיכיון לסלילת מסילות הרכבת שאתם התחיל זמוריי בהונדורס עזרו לו להגיע ולהיות לענק תעשייתי. בזכות מערכת היחסים הידידותית שלו עם ממשלת הונדורס ומכירת בננות בכמויות גדולות, החברה הצליחה להרחיב את החזקותיה בהונדורס.
הרשומות מצביעות על כך שהחברה נוסדה ונרשמה בדלאוור, מאידך דירקטוריון החברה נפגש בניו אורלינס, העיר המאומצת של זמוריי. לחברה היו מספר חברות בנות. חברת הבת של קוימל המכונה "חברת קורטס" ניהלה את סניף החברה בהונדורס. חברות בנות מרכז אמריקאיות אחרות בשליטת קוימל כללו את "חברת Bluefields" בניקרגואה, "חברת התובלה" לניהול קווי הרכבת והקיטור התאגידי, ו"חברת הסוכר סולה" ניהלה את האינטרסים של קני הסוכר של החברה.
נתונים כלכליים משנת 1924 מראים שאם מחברים את הנכסים המשולבים של החברות הבנות יחד, מגיעים לשווי שוק של 3.97 מיליארד דולר במתואם לאינפלציה. המניה של קוימל נפלה באותה שנה ב-20 נקודות. בשנת 1925 הנפיקה החברה אג"ח בשווי 5 מיליון דולר בגיבוי החברות היוקרתיות כמו ליהמן ברדרס וגולדמן זקס, למימון רכישת האדמות של החברה לאורך נהר אולואה במערב הונדורס. מנתוני המכירות משנת 1927 עולה כי קוימל פירות שיווקה כ-14% מהבננות שיובאו ונמכרו בארצות הברית באותה שנה.
המכירה לחברת הפירות המאוחדת.
בשנת 1929, יום השלישי השחור הביא את המניות של קוימל לסחרור, ואילץ את זמוריי להתאחד עם חברת וואקארו. לאחר השילוב בין שתי החברות (וואקארו, הייתה ידועה עד שנת 1929 כחברת הפירות הסטנדרטית, שנותרה עצמאית) ולאחר ההתרסקות באוקטובר של השווקים הפיננסיים הבינלאומיים ובלחץ ממשלת ארצות הברית, מכר זמוריי את קוימל פירות לחברת הפירות המאוחדת בתמורה למניות. זמוריי קבל תמורת מכירת של חברת קוימל פירות, 300,000 מניות של חברת הפירות המאוחדת, בשווי שוק של 31.5 מיליון דולר, עם רכישת חברת הפירות קוימל, הבטיחה חברת הפירות המאוחדת את שליטתה בשוק הבננות בארצות הברית.
זמוריי קיבל מושב בדירקטוריון של חברת הפירות המאוחדת לאחר מכירת חברת קוימל ופרש לביתו מהעסקים. אולם ניהול כושל של חברת הפירות המאוחדת לנוכח השפל הכלכלי בארצות הברית הוביל לצניחת הערך הכלכלי של החברה והערכת השווי של החברה. זמוריי ניצל את ההזדמנות ורכש מניות מוזלות של החברה עד שהצליח להשתלט עליה כבעל רוב מניות החברה. כולל השליטה בדירקטוריון ובהנהלת החברה, עצמה.
משנת 1933 זמוריי היה הנשיא והמנכ"ל של חברת הפירות המאוחדת. הוא ארגן מחדש את פעילות החברה והחזיר את הרווחיות והערך המניות של החברה. זמוריי היה נשיא ומנכ"ל החברה עד פרישתו בשנת 1951.
לאחר פרישת זמוריי מניהול חברת הפירות המאוחדת, החברה הצליחה להניע את הממשלה הפדרלית בארצות הברית לגבות הפיכה כנגד נשיא גואטמלה, ג'ייקובו ארבנץ. הפיכה זו הובילה לשנים של מלחמת אזרחים ואי שקט בארצות מרכז אמריקה.
מורשת.
זמוריי ניצל את ההכנסות ואת ההשפעה שהעניקה לו הבעלות על קוימל ובהמשך על חברת הפירות המאוחדת כדי לתמוך במספר פרויקטים פילנתרופיים. הוא תמך בתנועות פוליטיות שמאלניות בארצות הברית כמו של הנשיא פרנקלין רוזוולט. הוא גם תמך במגזין בעל נטייה שמאלנית, האומה. כאיש עסקים יהודי, זמוריי תרם להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה, להעפלה, ופעל להקמת מדינת ישראל באו"ם וברכש אמל"ח לצה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות.
לאחר מותו ביתו נתרם לאוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס להיות משכן של נשיאי אוניברסיטת טוליין בניו אורלינס.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חברות מזון]]
[[קטגוריה:חברות מזון אמריקאיות]]
[[קטגוריה:הונדורס: היסטוריה]]
האמפי
האמפי (בקאנדה: ಹಂಪೆ, באנגלית: Hampi) היא עיירה במדינת קרנאטקה, הודו, אשר חלקים ממנה מוכרים כאתר מורשת עולמית. באזור בו שוכנת העיירה שכנה בעבר ויג'איאנגר, עיר הבירה של אימפריית ויג'איאנגר מהמאה ה-15, וכיום העיירה מהווה מוקד עלייה לרגל של הדת ההינדואיסטית.
האמפי ממוקמת על גדות הנהר טונגבהדרה, מוקפת הרים של סלעי גרניט. העיירה במרחק של כ-348 קילומטר מבנגלור, בירתה של מדינת קרנאטקה, כ-385 קילומטר מהיידראבאד, בירתה של מדינת אנדרה פרדש, וכ-266 קילומטר מבלגאום. העיר הכי קרובה עם תחנת רכבת היא הוספט, כ-13 קילומטר מהעיירה.
צפונית לעיירה, מצידו השני של נהר הטונגבהדרה, ממוקם אזור הנקרא "אי ההיפים" ("Hippie Island"). האזור מורכב ברובו מאכסניות ומסעדות, ומהווה אזור פופולרי בקרב תרמילאים ישראלים בהודו, וחלק משביל החומוס.
כלכלתה של האמפי והכפרים מסביב נשענת בעיקר על חקלאות ותיירות. הגידולים העיקריים של תושבי האזור הם אורז, תירס, בננות, בוטנים, חמניות, קני סוכר וכותנה.
אתר מורשת עולמי.
באזור בו שוכנת האמפי והכפרים מסביב קיימות מונומנטים המוכרים כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. כמעט כל המונומנטים הן משנים 1336 עד 1570, השנים בהן אימפריית ויג'איאנגר שלטה באזור ועיר הבירה שלה, ויג'איאנגר, שכנה היכן שכיום נמצאת האמפי. באזור יש כ-1,600 מונומנטים בשטח של 41.5 קמ"ר.
רוב המונומנטים שייכים לדת ההינדואיזם. עם זאת, יש שישה מקדשים ומונומנטים השייכים לדת הג'ייניזם, ואף מסגד וקבר של הדת האסלאם.
מקדש וירופאקשה.
זהו המקדש העתיק ביותר באזור ומוקד התיירות המרכזי. המקדש שייך לדת ההינדואיזם והיה קיים עוד מהמאה ה-11, הרבה לפני אימפריית ויג'איאנגר, אם כי בזמנה המקדש הורחב ושופץ.
כאשר האימפריה הובסה על ידי פולשים מוסלמים במהלך המאה ה-16 רוב המקדש הוחרב, כולל הפסלים והאמנות שבו. אולם, המקדש ההרוס המשיך להוות מקום לפולחנים דתיים, ובתחילת המאה ה-19 התבצעו עבודות שיפוץ ושדרוג שהחזירו למקדש את מראהו.
Kojo (בעברית: קוג'ו) היא שפת תכנות וסביבת פיתוח משולבת (IDE) לתכנות וללמידה. יש בה תכונות רבות המאפשרות לחקור, ליצור וללמוד תכנות, מתמטיקה, גרפיקה, אומנות, מוזיקה, מדעים, אנימציה, משחקים, אלקטרוניקה וכו'.
קוג'ו היא תוכנת קוד פתוח. היא פותחה, ומפותחת כיום (נכון לשנת 2020) על ידי Lalit Pant, מתכנת ומורה מדהראדון, הודו. קוג'ו מספקת DSL לתחומי הלמידה השונים בה ולכן נחשבת לשפה המיועדת בעיקר למטרות חינוכיות. קוג'ו כתובה, ומבוססת על שפת התכנות scala. ממשק המשתמש הגרפי הנוכחי שלה מבוסס על Java swing.
גרסה קודמת הייתה מבוססת על Java NetBeans.
קוג'ו בבתי ספר.
קוג'ו שומשה בבתי ספר ובשיעורים בכל רחבי העולם, כגון:
מימון.
הפיתוח של קוג'ו ממומן בחלקו על ידי חברת Lightbend ומחלקת מדעי המחשב של אוניברסיטת לונד, שם קוג'ו מוצגת לילדים ולמורים החדשים לעולם התכנות.
צפיפות קוונטית
הריכוז הקוונטי (נקרא גם לפעמים הצפיפות הקוונטית ומסומן ב nQ) הוא במערכת (היחס בין כמות החלקיקים לנפח המערכת) שבה המרחק הבין חלקיקי הוא . הריכוז הקוונטי מחושב לפי:
formula_1
כאשר -
M מסת כל החלקיקים במערכת.
formula_2 קבוע פלאנק המצומצם.
formula_3 הטמפרטורה היסודית של המערכת, מחושבת על ידי הכפלת הטמפרטורה ביחידות הסטנדרטיות בקבוע בולצמן (formula_4).