Louder Than Love
Louder Than Love הוא האלבום השני של להקת הגראנג' סאונדגארדן שיצא לאור בספטמבר 1989 בחברת התקליטים A&amp;M.
אחרי סיבוב ההופעות לאחר אלבום הבכורה של הלהקה "Ultramega OK" שיצא שנה לפני כן, עזבה הלהקה את הלייבל SST, עברה ל-A&amp;M שנחשבת ללייבל בכיר יותר, והחלה לעבוד על האלבום השני שלה. השירים באלבום זה רובם בז'אנר המטאל ונוטים לכיוון הגראנג', כשבחלקם ישנם מקצבי זמן שהם לא מסורתיים בז'אנר.
האלבום סומן כ"דרוש להשגחת הורים" בגלל המילים הפרובוקטיביות של השירים בו ("Parental Advisory"). אלבום זה היה הראשון של הלהקה עד אז, שהצליח להיכנס למצעד הבילבורד 200 (200 האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית), למקום ה-108 בשיאו.
לאחר יציאת האלבום, החלה הלהקה בסיבוב הופעות בצפון אמריקה ואירופה. היה זה האלבום האחרון בהשתתפותו של בסיסט הלהקה הירו ימאמוטו, שעזב אותה לאחר מכן.
דודג' מירדה
אלברט ג'וזף מור
אלברט ג'וזף מור (באנגלית: Albert Joseph Morore; 4 בספטמבר 1841 – 25 בספטמבר 1893) היה צייר אנגלי, שנודע בזכות תיאורי דמויות נשיות לבושות מפואר בסגנון של העולם הקלאסי.
ביוגרפיה.
מור נולד ביורק ב־4 בספטמבר 1841, הבן השלושה־עשר של צייר הדיוקנאות הידוע ויליאם מור ואשתו השנייה, שרה קולינגהאם. כמה מאחיו הרבים התחנכו כאמנים, ביניהם הנרי מור (צייר), צייר הים הידוע. אלברט מור התחנך בבית הספר של הארכיבישוף הולגייט, וגם בבית הספר של סנט פיטר ביורק, ובמקביל קיבל חינוך לציור מאביו. הוא התקדם מאוד בציור עד שזכה במדליה מהמחלקה למדע ואמנות בקנסינגטון במאי 1853, לפני שסיים את שנתו ה-12.
לאחר מות אביו בשנת 1851, היה חייב מור הרבה לטיפול ולשכר הלימוד של אחיו, ג'ון קולינגהם מור. בשנת 1855 הוא הגיע ללונדון ולמד בבית הספר בקנסינגטון עד 1858, אז הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות של האקדמיה המלכותית. הוא כבר הציג שם בגיל 16, בשנת 1857.
בשנות השישים של המאה ה -19 מור עיצב אריחים, טפטים ויטראז'ים עבור חברת "מוריס, מרשל, פוקנר ושות' ", ועבד כצייר ציורי קיר ביתיים. בתקופה זו עבודותיו החלו לקבל סגנון נאו-קלאסי ניכר. מור ביצע מחקר מקיף על פיסול עתיק, במוזיאון הבריטי. דאגתו להרמוניות צבע דקורטיביות התבררה בציוריו מאמצע שנות השישים ואילך. בדרך כלל עבודותיו היו של דמויות נשיות בעלות פרופורציות פורמליות.
את חורף 1862 בילה ברומא עם אחיו ג'ון קולינגהאם מור. כאן הוא צייר את "הקורבן של אליהו" (1863) שמראה את השפעתם של פורד מדוקס בראון ואדוארד ארמיטאז'. בשנת 1863 הוא ביצע ציור קיר למטבח של מנזר קומבה לרוזן קרייבן.
בשנת 1864 הוא הציג באקדמיה המלכותית קבוצה של ציורי קיר, בכותרת "העונות", שמשכה אליה תשומת לב בתנוחה החיננית של הדמויות, והקפלים העדינים של הבדים. בשנת 1865 הציג מור באקדמיה המלכותית עבודה ראשונה מתוך סדרה ארוכה של תמונות דקורטיביות, ששמו ישויך אליהן בעתיד.
הקסם העיקרי בתמונותיו של מור היה נעוץ בגוונים העדינים של הבגדים דמויי הרקמה, בהם היו לבושות הדמויות. תמונותיו נמכרו לעיתים קרובות לפני השלמתן, אך רק בשלהי חייו השיג את מה שאפשר לכנות חסות ישירה. הוא ביצע עבודות דקורטיביות חשובות אחרות, כמו "הסעודה האחרונה" וכמה ציורים לכנסייה ברושדייל, האולם בקלרמונט, בתיאטרון המלכה.
אף על פי שסבל ממחלה כרונית חשוכת מרפא, מור פעל עד הרגע האחרון, והשלים בנחישות תמונה חשובה רגע לפני מותו. תמונתו האחרונה הייתה "אהבת העונות והרוחות", שהיא אחת מיצירותיו המורכבות ביותר. מור כתב שלוש רשימות כדי להסביר את הכותרת של הציור.
הוא נפטר ב־25 בספטמבר 1893, בווסטמינסטר, ונקבר בבית העלמין בהיידגייט.
רחוב פחד (סדרת ספרים)
רחוב פחד (באנגלית: Fear Street) הוא סדרת ספרים מסוגת ספרות אימה בדיונית, שבשונה מסדרת הספרים "צמרמורת" שנכתבה על ידי אותו סופר האמריקאי-יהודי, ר. ל. סטיין, ונועדה לקוראים צעירים בגיל היסודי, יועדה למתבגרים בגיל התיכון, ופורסמה החל משנת 1989. בשנת 1995, סדרת ספין-אוף, שנקראה "מתים מפחד", נוצרה עבור קוראים צעירים יותר, ודמו יותר לסדרת "צמרמורת" בכך שבהם הוצגו יריבים בעלי אלמנטים על-טבעיים מובהקים (רוחות רפאים, ערפדים, מפלצות, חייזרים וכדומה) ולעיתים הסתיימו בסוף פתוח בעל תפנית עלילתית.
סטיין הפסיק לכתוב את סדרת "רחוב פחד" לאחר שסיים את סדרת הספין-אוף של "השמינסטים מרחוב פחד" בשנת 1999. בקיץ 2005, הוא חזר לסדרת הספרים עם מיני-הסדרה "לילות ברחוב פחד".
עד לשנת 2010, נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים של "רחוב פחד".
סטיין שב לכתוב את סדרת הספרים באוקטובר 2014. באוקטובר 2015 דווח כי טרילוגיית סרטים שתבוסס על הסדרה נמצאת בהליכי פיתוח.
מבנה עלילתי והיסטוריה בדיונית.
ספרי "רחוב פחד" מתרחשים בעיירה הבדיונית שיידיסייד ("Shadyside", באנגלית), הנמצאת אי-שם בחוף המזרחי, וגיבוריה הם תלמידי תיכון הלומדים בתיכון המקומי של שיידיסייד, שנאלצים להתמודד עם אירועים מסתוריים הקשורים במישרין או בעקיפין לרחוב פחד הממוקם בקצה העיירה. על אף שחלק מספרי "רחוב פחד" כוללים אלמנטים על-טבעיים, כמו רוחות רפאים, עלילתם של רוב ספרי הסדרה סובבת סביב תעלומת רצח או סדרת רציחות בהם גיבור או גיבורת הספר מסתבכים. בנוסף, בניגוד לספרי "צמרמורת", בהם מקרי מוות כמעט ואינם נוכחים כלל, מקרי המוות שמוצגים בבמהלך ספרי "רחוב פחד", הם הרבה יותר אלימים וגרפיים.
שם הסדרה בא משמו של רחוב בדיוני בשיידיסייד, אשר נקרא על שם משפחת פחד; משפחה שמוזכרת רבות במהלך הסדרה. על פי ההיסטוריה הבדיונית של סדרת הספרים, שמה של משפחת פחד נקרא במקור "פיר" ("Fier", באנגלית); עם זאת, לאחר שנתגלה כי המשפחה הייתה מקוללת ושניתן לשכל את האותיות מחדש על מנת לאיית את המילה "אש" ("Fire", באנגלית), סיימון פיר שינה את שם משפחתו ל"פחד" במהלך מאה ה-19. עם זאת, הקללה שרדה, וסיימון ואשתו, אנג'ליקה, הביאו את הקללה עימם כשעברו להתגורר בשיידיסייד לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. על פי העלילה, הקללה החלה במהלך התקופה הפוריטנית, כאשר האחים בנג'מין ומתיו פיר העלו על המוקד ילדה חפה מפשע בשם סוזנה ואת ואמה, מרתה גוד, באשמת כישוף. האב והבעל האבל, ויליאם גוד, הטיל קללה על משפחת פייר כנקמה על מותן של אשתו ובתו, מה שהמיט סבל ומוות על המשפחה. אף על פי שלכאורה כל בני משפחת פחד נספתה במהלך שרפה, בהמשך הסדרה מציגה כמה מצאצאיה ששרדו ומרמזת שאחד האחים כן שרד את השרפה. אירועים אלו, כמו כן ההיסטוריה המפורטת של משפחת פחד, מתוארים בספרי "סאגת רחוב פחד" ו"עלילות רחוב פחד", סדרות ספין-אוף של הסדרה הראשית.
בדומה לספרי "צמרמורת", הדמויות מתחלפות בכל ספר, אם כי כמה מהדמויות עדיין חיות ומוזכרות (או מופיעות) מספר פעמים. חלק מעלילות הספרים הראשונים מוזכרים גם בספרים מאוחרים יותר, וכמה דמויות מופיעות בסיפורים מרובים (למשל, קורי ברוקס, גיבור הספר "The New Girl", מוזכר ומופיע מספר פעמים במהלך הספרים המאוחרים). עלילות הספרים מתרחשת בשלהי שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, אם כי מספר ספרים מתרחשים כרנולוגית באותה שנה. כל הספרים מתקיימים גם על אותו ציר הזמן הכרונולוגי של שיידיסייד בשנים בהם הם יצאו לאור.
הפצה.
הספר הראשון בסדרת "רחוב הפחד", "The New Girl", ראה אור בשנת 1989. מאז, לסדרה הראשית נכתבו סדרות ספין-אוף שונות, כולל "עלילות רחוב פחד" ו"מתים מפחד". החל משנת 2003, דווח על כך שנמכרו יותר מ-80 מיליון ספרים מסדרת "רחוב הפחד". ספרים בודדים מהסדרה הופיעו ברשימות רבי מכר רבות, כולל של "USA Today" ורשימת רבי המכר של "Publishers Weekly".
לאחר הפוגה, ר. ל. סטיין החליט לחזור לכתוב עבור סדרת הספרים באוקטובר 2014. סטיין ניסה לכתוב רומן חדש של "רחוב פחד" במשך שנים, אך המו"לים לא התעניינו. היו מו"לים שחשבו כי ספרות הנוער השתנתה מאז פורסמה סדרת "רחוב פחד" לראשונה, מכיוון שספרות הנוער החדשה נשלטה על ידי עולמות דיסטופיים ואלמנטים פרא-נורמליים. לאחר שסטיין אמר למעריציו בטוויטר כי אין מו"לים שמעוניינים להחיות את "רחוב פחד", קאט ברזוזובסקי, עורכת ב"עיתונות סנט מרטין", יצרה עימו קשר. בתחילה, המו"ל קנה שלושה ספרים חדשים, אך לאחר מכן הוכרז כי שישה ספרים חדשים יתפרסמו בסדרה המחודשת.
"Party Games", הספר הראשון, ראה אור לראשונה ב-30 בספטמבר 2014, בכריכה קשה. הספר היה הספר הראשון של סטיין הקשור ל"רחוב פחד" מאז שיצא הספר האחרון במיני-הסדרה "לילות ברחוב פחד" בשנת 2005. אחריו, יצא הספר "Don't Stay Up Late", שפורסם באפריל 2015. סטיין אמר שהספרים החדשים יהיו ארוכים יותר, מבוגרים יותר ואלימים יותר, כדי לשקף את האופן שבו ספרות הנוער השתנתה מאז פורסמה לראשונה סדרת "רחוב הפחד".
ספרי הסדרה בישראל.
בישראל, הסדרה ראתה אור לראשונה בשנת 1992, בהוצאת "שלגי-רמדור", בשם "סימטת האימים". רק 12 ספרים מתוך 52 ספרי הסדרה תורגמו לעברית.
בשנת 1998, "הוצאת מודן" הוציאה לאור בעברית את סדרת הספין-אוף "Fear Street Sagas", תחת השם "עלילות רחוב פחד". רק 7 ספרים מתוך 18 ספרי סדרת הספין אוף תורגמו לעברית. בנוסף, "הוצאת מודן" תרגמה שני ספרים מתוך סדרת הספין אוף "רחוב פחד החדש" ושני ספרים מתוך סדרת הספין אוף "Ghosts of Fear Street", אותה היא תרגמה כ"רוחות רפאים ברחוב פחד". במקביל, הוצאת "עמיחי" הוציאה לאור 12 מתוך 36 ספרי "Ghosts of Fear Street" תחת השם "מתים מפחד".
רשימת הספרים.
רחוב פחד.
בישראל, 12 מתוך ספרי הסדרה יצאו לאור תחת הפצתה של הוצאת "שלגי-רמדור.
רחוב פחד החדש.