עופר היה נשוי לאביבה ואב לאייל ועידן שממשיכים לנהל את עסקיו.
בערוב ימיו התמודד עם מחלה קשה. נפטר ב-3 ביוני 2011 בביתו שבתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לאחר מותו דרשה רשות המיסים מיורשיו מס הכנסה בסך 940 מיליון ש"ח, על הכנסותיו בשנים 2006–2010. לאחר שיורשיו טענו שלא היה תושב ישראל בשנים אלה, הושגה פשרה לפי שילמו היורשים רק 107 אלף ש"ח.
תאוות בצע
תאוות בצע היא תשוקה עזה וכמיהה לכסף ועושר חומרי. תאב בצע רואה בעושר כמטרה ולא כאמצעי. תאב בצע מסוגל לפעמים להפעיל אמצעים בלתי-כשרים על מנת להגדיל את הונו האישי.
סמל מובהק לתאוות בצע ותוצאותיה הוא המלך מידאס מהמיתולוגיה היוונית, שביקש מדיוניסוס שכל מה שייגע בו יהפוך לזהב. בתחילה היה מידאס מרוצה מיכולת זו, הוא הפך מספר דברים לזהב, ושמח מהתעשרותו הצפויה, אולם עד מהרה החל להתחרט על משאלתו זו. מידאס לא היה יכול עוד לאכול או לשתות, מכיוון שבכל פעם שנגע בשתייה או מזון, הם הפכו לזהב. כאשר ניגשה בתו לנחמו, נגע בה בטעות, והפך אותה לזוועתו לפסל זהב.
ביהדות, הדיבר האחרון מעשרת הדיברות, לא תחמוד, נוגע לאיסור על התאווה שבלב. אם כי פרטי ההלכות אינם תואמים לגמרי איסור על תאוות בצע. תוצאות נגררות של תאוות ממון נאסרו בהלכה באיסורים עצמאיים, כמו גזל, גנבה, שוחד, עושק, הונאה, רמאות, הסגת גבול, ריבית וכדומה. בעל ספר משלי מגנה את התכונה כשלעצמה (; ), ואף הנביאים במספר מקומות מגנים את ישראל בשל תאוות הבצע שלהם (; ). במקרא, יתרו יועץ למשה למנות שופטים שאחת מתכונותיהם היא שנאת בצע (). ב מסופר על בניו של שמואל הנביא, השופטים, שהיטו משפט בשל רדיפת בצע ולקיחת שוחד ועל כן העם מאס במשפטם וביקש לו מלך.
אטימולוגיה.
כאשר עברו מסחר חליפין לסחר באמצעות מטבעות, היו בוצעים (פורסים) לוח מתכת לפרוסות בגודל זהה, כל יחידה היא בצע או אם המתכת הייתה כסף הייתה היחידה הבודדת "בצע כסף".
וולפגנג שמיידר
קרל היינריך גראון
קרל היינריך גראון (בגרמנית: Carl Heinrich Graun; 7 במאי 1704 - 8 באוגוסט 1759) היה מלחין וזמר טנור גרמני. גראון, כמו יוהאן אדולף האסה, היה בין המלחינים הגרמנים שחיברו אופרה איטלקית בתקופתו.
חייו.
גראון נולד בווארנבריק שבברנדנבורג. הוא הלך בעקבות אחיו, יוהאן גוטליב גראון, שגם הוא היה למלחין, ולמד משנת 1714 בבית הספר הגבוה למוזיקה בדרזדן, שם שר במקהלה וניגן בצ'לו ובכלי מקלדת. בהמשך עבר לבראונשווייג, שם שר וכתב ללהקה שש אופרות. אחיו של גראון, יוהאן גוטליב, היה כנר ראשי בתזמורת של חצר פרידריך השני, יורש העצר ואחר מלך פרוסיה, (פרידריך הגדול). קרל היינריך הצטרף אל אחיו והיה משנה לכנר הראשי ואחר קאפלמייסטר, מאז עלייתו של פרידריך השני לכס המלוכה בשנת 1740 ועד מות גראון כעבור תשע-עשרה שנים בברלין.
גראון כתב מספר אופרות. האופרה שלו "קלאופטרה וקיסר" חנכה את בית האופרה של ברלין בשנת 1742. עוד אופרה היא "מונטזומה" (1755), לליברית של המלך פרידריך, יצירותיו אינן מבוצעות כיום לעיתים קרובות, אם כי הפסיון שלו, "מות ישו", מ-1755, הושמע לעיתים קרובות בגרמניה במשך שנים רבות אחרי מותו. שאר יצירותיו כוללות קונצ'רטי וטריו סונאטות.
ג'ון ו. גרובס כתב ביוגרפיה ממצה וקטלוג על פי נושא, בשם The sacred Choral Music of the Graun Brothers ("היצירות הכנסייתיות למקהלה של האחים גראון").
המועצה הארצית לתכנון ובנייה
ועדה מחוזית לתכנון ובנייה
ועדה מקומית לתכנון ובנייה
האסיפה הפדרלית
יוהאן אדם הילר
יוהאן אדם הילר (בגרמנית: Johann Adam Hiller; 25 בדצמבר 1728 - 16 ביוני 1804) היה מלחין גרמני ומחבר ספרות מוזיקלית, שנחשב ליוצר הזינגשפיל, צורה מוקדמת של אופרה גרמנית. ברבות מן האופרות הללו עבד עם המשורר כריסטיאן פליקס וייסה. נוסף על כך, הילר היה מורה, שעודד חינוך מוזיקלי לנשים. בין תלמידותיו היו אליזבת מארה וקורונה שרטר.
חייו.
הילר למד את יסודות המוזיקה אצל מורה בעיר הולדתו הסמוכה לגרליץ. משנת 1740 עד 1745 היה תלמיד בגימנסיה בגרליץ וב-1746 יצא ללמוד בבית הספר למוזיקה, ה"קרויצשולה" המפורסם בדרזדן. שם למד נגינה בכלי מקלדת וליווי בסו קונטינואו אצל גוטפריד אוגוסט הומיליוס. בשנת 1751 עבר ללייפציג, שם נרשם באוניברסיטה ללימודי משפטים. הילר שקע בשמחה בחיי המוזיקה העשירים של העיר והשתתף באופן פעיל ב-Grosse Concert ("הקונצרט הגדול"), סוג המופעים המוזיקליים הנפוץ ביותר בעיר. במשך תקופת לימודיו בלייפציג כתב כמה סימפוניות, קנטטות כנסייתיות ואריות לצד קטעי זינגשפיל, שהכתיר בשם "האורקל". הילר פרסם גם מסה על "חיקוי הטבע במוזיקה"(Abhandlung über die Nachahmung der Natur in der Musik) בשנת 1754, השנה שבה היה למשגיח בחצר הרוזן בריל בדרזדן. במשרה זו נשאר עד 1760, כשבעיות בריאות (דיכאון) אילצו אותו לפרוש מעבודתו.
הילר חזר ללייפציג והתמנה למנהל ה"קונצרט הגדול", משרה שבה נשאר עד 1771. כעבור ארבע שנים ייסד הילר אגודת קונצרטים משלו, ה-Musikübende Gesellschaft עוד ייסד בלייפציג בית ספר, שבו הכשיר מוזיקאים צעירים בשירה ובנגינה. שתיים מתלמידותיו המפורסמות ביותר היו קורונה שרטר וגרטרוד אליזבת מארה, לשעבר שמלינג, שתיהן זמרות מוכשרות. ב-1788 התמנה הילר למנהל המוזיקה בכנסיית פאולינה שליד אוניברסיטת לייפציג. בתקופה זו גם ארגן קונצרטים רוחניים לתענית שלפני הפסחא.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 השיג משרות חדשות בלהיטות גדלה והולכת. בשנת 1781 היה למנצח תזמורת הגוונדהאוס. באותה שנה ביקר בחצר הדוכס מקורלנד במיטאו, נסיעה שהביאה למינוי הילר לקאפלמייסטר במיטאו כעבור ארבע שנים. נוסף למשרותיו בגוונדהאוס ובכנסיית פאולינה, קיבל בשנת 1783 את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה החדשה", שהקנתה לו מעמד של סמכות מוזיקלית עליונה בלייפציג, ואולם, כאשר קיבל על עצמו את המשרה החדשה במיטאו, בשנת 1785, ויתר הילר על כל משרותיו בלייפציג. מחמת המצב הפוליטי הרעוע בחצר של קורלנד, התפטר ממשרתו שם לאחר שנה אחת בלבד. כיוון שלא הייתה לו עוד תעסוקה בלייפציג, היה עליו לארגן קונצרטים כדי להשתכר למחייתו, אבל למזלו הצליח לקבל בשנת 1787 את משרת המנהל המוזיקלי של עיריית ברסלאו. הוא עשה שנתיים בברסלאו וחזר ללייפציג בשנת 1789 לשמש מנצח מקהלה בכנסיית תומאס, תפקידו משכבר הימים של יוהאן סבסטיאן באך. הוא נשאר בעבודתו זו עד 1800 ואז התפטר מחמת גילו.
אין קרבה משפחתית בין יוהאן אדם הילר לבין המלחין והמנצח פרדיננד הילר.
הלך לעולמו בשנת 1804 בלייפציג.
כתבים.
תרומתו העיקרית של הילר בתחום זה כוללת את Wöchentliche Nachrichten, כתב עת מוזיקלי שבו פרסם סקירות של מופעים, פרסומי מוזיקה חדשים ומאמרים על נושאים שונים הקשורים למוזיקה. מתוך מאמריו בכתב העת הזה אפשר לראות בבירור, שהילר היה פתוח לאופנות חדשות במוזיקה והעדיף את האסה על פני י. ס. באך וגלוק.
כתביו האסתטיים של הילר כוללים את Abhandlung über die Nachahmung der Natur in der Musik משנת 1754 ואת Über die Musik und deren Wirkungen משנת 1781, שהוא תרגום מצרפתית של "הרהורים על מוזיקה" מאת שאבאנו.
כהיסטוריון פרסם הילר סדרה של אנקדוטות וביוגרפיות, Anecdoten zur Lebensgeschichte grosser Regenten und berühmter Staatsmänner ו-Lebensbeschreibungen berühmter Musikgelehrten und Tonkünstler neuerer Zeit
רוב כתביו עוסקים בפדגוגיה. בפרסומים אלה מתגלה הילר כמורה מוכשר, שראה בהכרת המוזיקה חלק חיוני בהשכלתו של כל אדם באשר הוא.
העות'מאנים
מזח לולייני
"מזח לוליני" (באנגלית: Spiral Jetty) הוא יצירה פיסולית מאת האמן האמריקני רוברט סמיתסון, בחוף ימת המלח הגדולה שביוטה. היצירה, אשר נבנתה לראשונה בשנת 1970 נחשבת לאחד מן היצירות החשובות ביותר בפיסול של המחצית השנייה של המאה ה-20 בכלל ולאחד משיאיה של אמנות האדמה בפרט.
היצירה.
העבודה "מזח לולייני" נבנתה מאבני בזלת ואדמה על חופה הצפון-מערבי של ימת המלח (Great Salt Lake), בקרבת "רוזל פוינט" (Rozel Point) שביוטה, ארצות הברית. המזח, שאורכו הוא כ-460 מטר, מתפתל כנגד כיוון השעון בצורה שבלולית לרוחב של כחמישה מטר.
בזמן בנייתה של העבודה היה מפלס המים באגם נמוך עקב בצורת, אולם בתוך כמה שנים עלה המפלס וכיסה את העבודה לתקופה של כשלושה עשורים. בשנת 1999 נחשפה העבודה בשנית, אולם בשנת 2005 כוסתה חלקה במי האגם עקב הפשרת שלגים מוגברת באזור. ב-2010, מפלס המים היה נמוך וחשף את היצירה עד 2011, שבה כוסתה שוב כתוצאה מהשלגים. החל מאוקטובר 2015, מפלס המים נמוך וניתן לראות את היצירה.
צבעה המקורי של העבודה היה שחור על רקע של מים אדמדמים, אולם עקב שינויי מינרלים באגם קיבלו המים גוון ורוד, ואילו על סלעי הבזלת השחורים נוצר משקע מלח. סמיתסון בחר את האזור בשל הגוון האדום של המים והקונוטציה שלו אל "המרק הקדום". הוא נמשך אל הפראיות שבאתר ואל הגוון התעשייתי של האזור. על פי עדויות שנות ציין סמיתסון בעת טיסה במסוק מעל האתר "אני נמצא גם ביוטה" (et in Utah ego), אמרה המתכתבת עם ציורו של ניקולא פוסן "אני נמצא גם בארקאדיה" (et in Arcadia ego), סוג של ממנטו מורי.
העבודה על היצירה התנהלה בחודש אפריל 1970 והבנייה נמשכה שישה ימים. לשם בנייתה נעזר סמיתסון בקבלן בשם בוב פיליפס אשר סיפק שתי משאיות להובלת עפר, טרקטור ומסוע כדי להוביל את 6,550 טון האבנים והעפר אל מקומם באגם.