תפקידו הגדול הראשון בטלוויזיה היה בדמות סמיואל פיפס בסדרה של ה-BBC בשנת 1958. ב-1961 הופיע בפרק "Find and Destroy" בסדרה "Danger Man". ב-1967 שיחק בתת-סדרה "The Ice Warriors" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" של ה-BBC, בתפקיד המדען העריק אריק פנלי.
ב-1970 לוהק סאליס בתפקיד הפרופסור ג'ורג' הובס בסדרה הקומית "The Culture Vultures" לצדו של לסלי פיליפס. בזמן הפקת הסדרה הובהל פיליפס לבית חולים בשל דימום פנימי ולכן הופקו חמישה פרקים בלבד.
ב-1971 שיחק סאליס בפרק "The Long Goodbye" בסדרה "המשכנעים" בכיכובם של רוג'ר מור וטוני קרטיס. הוא הופיע בסרטי קולנוע בריטיים רבים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים בהם "Saturday Night and Sunday Morning" (מ-1960), "Doctor in Love" (מ-1960), "The Curse of the Werewolf" (מ-1961), "אנשים חשובים ביותר" (1963), "צ'ארלי באבלס" (1967), "Scream and Scream Again" (מ-1868), "Taste the Blood of Dracula" ו"אנקת גבהים" (1970), "The Incredible Sarah" (מ-1976) ו"רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים" (1978). ב-1968 לוהק לתסכית הרדיו "יומו של השלוש-רגל" מאת ג'ון וינדהם.
ב-1973 גילם סאליס את הכומר בסרט הטלוויזיה "Frankenstein: The True Story", ובהמשך אותה שנה שיחק בתפקיד מר בונטין בסדרת הדרמה התקופתית "משפחת פאליסר".
סאליס לוהק לפרק הפיילוט של הסדרה "Comedy Playhouse" שהיה לפרק הראשון של הסיטקום "בערוב ימי היין" בתפקיד נורמן קלג, אוהב החיים השקטים. הפיילוט זכה להצלחה וה-BBC הזמינו את הסדרה. סאליס כבר עבד בתיאטרון עם מייקל בייטס ששיחק את בלאמיר בשתי העונות הראשונות של הסדרה. סאליס גילם את קלג החל מ-1973 עד 2010, והוא היחיד בקאסט שהופיע בכל אחד מפרקי הסדרה. ב-1988 שיחק בדמות אביו של קלג בסדרת הפריקוול "First of the Summer Wine" שמתרחשת ב-1939.
בשנים 1976 עד 1978 שיחק בסדרה לילדים "The Ghosts of Motley Hall" בתפקיד ארנולד גאדג'ין סוכן נדל"ן שלא רצה להעביר את מוטלי הול לידיים הלא נכונות. ב-1977 הופיע בתפקיד רודני גלוס בסדרה "Murder Most English" של ה-BBC. באותה תקופה כיכב לצדו של השחקן דייוויד רופר בסיטקום "Leave it to Charlie" של ITV. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות עד 1980. ב-1978 גילם סאליס את דמותו של מילטון גסט צייד הרוחות בסדרה העל טבעית לילדים "The Clifton House Mystery".
ב-1983 היה סאליס המספר בסדרה " Rocky Hollow" בהפקת "Bumper Films" שהפיקו אחרי כן את "סמי הכבאי". הוא דיבב את העכברוש בסדרת הטלוויזיה על פי "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם. לצדו הופיעו מייקל הורדרן בדמות הגירית, דייוויד ג'ייסון בתפקיד מר קרפד וריצ'רד פירסון בדמות החפרפר. הסדרה נוצרה בטכניקת סטופ מושן והקדימה את עבודתו עם אולפני ארדמן. עוד ב-1983 שיחק סאליס בתפקיד הראשי בדמות ג'ים בלוגס לצדה של ברנדה בלוס בתפקיד הילדה בעיבוד של רדיו ה-BBC ל-"When the Wind Blows" מאת ריימונד בריגס. ב-1992 הופיע סאליס בפרק האחרון של הסדרה "רמפול". ב-2004 כיכב בדרמה "Belonging" לצדם של ברנדה בלתין, קווין וייטלי ואנה מאסי.
ב-1983 פנה ניק פארק אל סאליס ושאל אותו אם הוא מוכן לדבב את הדמות וולאס, ממציא מפוזר. סאליס הסכים לעשות זאת תמורת תרומה של 50 ליש"ט עבור ארגון הצדקה החביב עליו. ב-1989 יצא הסרט "טיול לא מהעולם הזה" בהפקת אולפני אדמון, וזכה להצלחה רבה ובפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה. סאליס חזר וגילם את הדמות בסרטים "המכנסיים הלא מתאימים" מ-1993 ו"הרפתקה מצמררת" זוכי פרס אוסקר ובאפט"א.
סאליס דיבב שוב את דמותו של וולאס במספר סרטים קצרים ובסרט זוכה האוסקר משנת 2005 "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", שזיכה אותו בפרס אנני למדבב הטוב ביותר בסרט אנימציה. ב-2008 דיבב סאליס סרט חדש בסדרה "A Matter of Loaf and Death". אחרי "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" החלה ראייתו של סאליס להדרדר בשל ניוון מקולרי. תפקידו האחרון בדמות וולאס היה ב-2010 בסרט "וולאס וגרומיט בעולם של המצאות". סאליס פרש מעבודה בגלל בריאות לקויה, והחליף אותו בתפקיד זה המדבב בן וייטהד.
ב-2006 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של סאליס בשם "Fading into the Limelight".
על אף שהופיע בסדרה "בערוב ימי היין" כמעט שלושים ושבע שנים, הספר אינו מתמקד בכך. סאליס מספר על תקופת ההיכרות שלו עם יוצר "וולאס וגרומיט" ניק פארק ועל שש השנים שעברו עד שהושלם הסרט "A Grand Day Out".
חיים אישיים.
סאליס התחתן עם איליין אושר בכנסיית סיינט ג'ונס ווד בלונדון ב-9 בפברואר 1957. יחסי הזוג היו סוערים, אושר עזבה אותו שש עשרה פעמים לפני שהתגרשו ב-1965. הם התפייסו שוב, אבל בסופו של דבר היא עזבה אותו ב-1983.
לבני הזוג נולד בן אחד קריספיאן סאליס שהיה למעצב תפאורה מועמד לפרס אוסקר.
ב-2007 הוענק לסאליס תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום הדרמה. ב-2009 השתתף בתוכנית הרדיו של ה-BBC "דיסקים לאי בודד".
ב-2 ביוני 2017 נפטר סאליס בבית האבות דנוויל הול בנורת'ווד שבלונדון בגיל 96.
עונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית
עונת 1927/1928 בליגה הלאומית האיטלקית הייתה העונה ה-28 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-25 בספטמבר 1927 והסתיימו ב-22 ביולי 1928.
בליגה השתתפו 22 קבוצות. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
בעקבות משחקי ליגת המשנה של העונה הקודמת לליגה הלאומית הועלו נוברה, פרו פטריה, רג'אנה ולאציו. אף קבוצה לא ירדה ליגה, אך בעקבות התאחדות מספר קבוצות, בסופו של דבר ליגה כללה 22 קבוצות.
טורינו זכתה באליפות הליגה בפעם הראשונה בתולדות המועדון (התואר של העונה הקודמת אינו נחשב).
אף על פי שבתחילת העונה סוכם על כך ש-6 קבוצות יירדו לליגת משנה, בסופו של דבר אף קבוצה לא ירדה בעקבות הגדלת מספק הקבוצות בליגה יתרה מכך, 10 קבוצות מליגת משנה העפילו לליקה לאומית לעונה הקרובה.
מהלך התחרות.
הקבוצות חולקו ל-2 בתים, 11 קבוצות בכל בית. מכל בית 4 קבוצות העפילו לשלב הסופי בו נקבעה המנצחת של התחרות.
כדורגלנים מצטיינים.
חוליו לובונטי מטורינו כבש 35 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בגדי אבל
בגדי אבל הם הבגדים שלובש אדם השרוי באבל בזמן ההלוויה של קרובו שמת, או בתקופת האבל עליו. ישנם כללים שונים בדתות ובתרבויות שונות המכתיבים אלו בגדים ילבש האבל בתקופת האבל.
היסטוריה.
בגדי אבל ידועים עוד מתקופת רומא העתיקה. הרומאים לבשו טוגה מצמר כהה שנקראה toga pulla. בימי הביניים באירופה רק המעמדות הגבוהים נהגו ללבוש בד קרפ לבן או שחור לאות אבל. בעיקר היה נהוג ללבוש שחור והיה זה סמל סטטוס. היה גם מנהג של אלמנות ללבוש רעלה המכסה את הפנים. המהפכות החברתיות במאה ה-18 גרמו לאנשים רבים יותר, גם ממעמדות נמוכים ללבוש בגדים בצבע שחור. בימי הביניים ג'נטלמנים ספרדיים לבשו קטיפה שחורה לאות אבל ואילו צבע שחור לצביעת בגדים נחשב יקר.
במשך ימי הביניים האצולה והאריסטוקרטיה לבשו בגדים שחורים בזמן האבל. הצבע השחור היה יקר ולכן רק העשירים לבשו בגדי אבל שחורים.
במאה ה-18 מעמד הביניים ובעיקר הסוחרים החלו ללבוש בגדים שחורים לאות אבל. המהפיכה התעשייתית איפשרה לרבים ממעמד הביניים ללבוש שחור בעת אבל.
כשהנסיך אלברט מת ב-1861 המלכה ויקטוריה לבשה בגדי אבל שחורים, ותלבושת זו חוקתה על ידי כל הנשים האבלות בבריטניה. בתקופה הוויקטוריאנית התייצב המנהג ללבוש שחורים בעת אבל. לגבי נשים היה נהוג ללבוש בגדים כהים למשך שנה. לאחר מכן ציפו מהם ללבוש בגדים כהים רק חצי שנה לאחר המוות. לאחר מכן היה נהוג ללבוש בגדים בצבע אפור, לבנדר או לבן למשך חצי שנה נוספת. הורים לילדים שנפטרו נהגו ללבוש בגדים כהים במשך שנתיים. גם מאלמנים ציפו שילבשו חליפה כהה במשך שנה. אחים שנפטר אחיהם נהגו ללבוש בגדים כהים למשך ששה חודשים ולאחר מכן למשך שנה בגדים בצבע שחור, אפור או לבן. הבגדים השחורים עלו ממון רב והאנשים העניים יותר לא יכלו להרשות לעצמם ללבוש שחורים. האבל של המלכה ויקטוריה על בעלה הנסיך אלברט ב-1861 שימש מודל ללבוש אבל של האלמנות בבריטניה הוויקטוריאנית. היא לבשה שחורים ורעלה במשך חייה עד למותה ב-1901. כשהחל העידן האדוארדי. נשות מעמד הביניים החלו ללבוש שחורים לתקופת האבל ואף להשתמש בנייר מכתבים בצבע שחור והוסיפו סרטים בצבע שחור ואף בצבע סגול לבגדי ילדיהם. לעיתים הנפטר השאיר צוואה המורה כיצד להתלבש בהלווייתו. היה קיים גם מנהג ללבוש ללוויה בגד שהנפטר אהב. האלמנות לבשו שחורים ורעלה משך שנה לאחר מות יקירם. אחרי שנה ניתן היה להשתמש במעט תכשיטים ולאחר חצי שנה להשתמש בבגדים מצבע אפור, סגול ולבן. נוצרו תכשיטים מיוחדים שהעידו על אבל. בתקופה הוויקטוריאנית פרח מסחר של בגדי אבל ואביזרים נלווים. פורסמו מודעות על בגדי אבל וכן פורסמו כתבות: כיצד להתלבש בעת אבל. למשל, ב- Sylvias Home Journal פורסמה ב-1881 כתבה שאמהות צריכות ללבוש קרפ שחור ששה חודשים אחרי מות החותן או החותנת של ילדיהם. בכתבה נכתב על זמני אבל שונים לדודים, דודות ולשאר קרובי משפחה. הבגדים נתפרו מקרפ שחור והיו פרסומות למכירת סרטים שחורים, כובעים, רעלות, ממחטות, כפפות ומניפות. מנהג לבישת בגדי אבל חדר גם למעמד הנמוך וב-1900 כמעט הכל נהגו ללבוש בגדי אבל.
במשך כ-500 שנים באירופה ובאמריקה שחור היה צבע האבל. המנהג נבע מהאריסטוקרטיה והמוני העם חיקו זאת.