בתום המלחמה, עם כיבוש בית החולים היהודי בברלין על ידי הצבא האדום, ניצלו מרבית החולים היהודים שנותרו בו. בית החולים היהודי בברלין היה למעשה המקום היחידי בברלין שבו נותרו מאות יהודים בחיים בהרשאת השלטונות הנאציים. לוסטיג עצמו זוהה על ידי מספר ניצולים יהודים שאישרו כי בעקבות הוראתו נשלחו לאושוויץ, והוצא להורג על ידי הסובייטים כמשתף פעולה עם הנאצים.
בית החולים אחרי השואה.
מיד אחרי השואה הושב בית החולים לתפקידו הקודם כבית חולים כללי. עם השנים עבר מתחם בית החולים שינויים רבים - בניינים חדשים נוספו לו ואחרים נבנו מחדש. ב-1998 נבנה בניין מנהלה חדש, ובו גם קפיטריה. כיוון שהקהילה היהודית כמעט ונעלמה בעקבות השואה (מ-172,000 נותרו רק כ-6,000 איש), לא הייתה עוד אפשרות שהקהילה תממן את הפעלת בית-החולים; לפיכך עבר ב-1963 ניהול בית החולים לקרן ציבורית, ומדינת ברלין שותפה בו לצידה של הקהילה היהודית.
כיום בית-החולים מכיל 363 מיטות, והוא חלק מרשת בתי החולים בברלין. בין השאר יש בו מחלקה כירורגית, פנימית, פסיכיאטרית, נוירולוגית (בדגש על טרשת נפוצה), רדיולוגית, וכן בית ספר לאחיות.
קו בניין
התעשיה האווירית לישראל
כפל לשון
כפל לשון הוא שם כולל לחידות הכוללות איורים, בהן חבויה משמעות כפולה ("תרתי-משמע"), בסגנון החידות בתשבצי היגיון. כפל המשמעות יכול להתבסס על כתיב או על שמיעה, במדויק או במקורב. כך, למשל, התפרסם בעבר כפל לשון, המציג דגים המצפים לאוכל, שהוא בעצם פתיון של דייגים, ופתרונו הוא "יש למה לחכות", שנשמע בקירוב כ"יש למעלה חכות".
תפוצה והיסטוריה בישראל.
חידות כפל הלשון נפוצות מאוד בישראל. שיא הפופולריות שלהן היה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בהן הן התפרסמו מדי שבוע בשני העיתונים הנפוצים בישראל – ידיעות אחרונות ומעריב.
שילונדע.
החידות בידיעות אחרונות נכתבו על ידי יגאל שילון, ואת הציורים צייר המאייר שי צ'רקה. המדור שהציג חידות אלו נקרא "שילונדע" – משחק מילים, בסגנון לשון נופל על לשון, בין יגאל שילון לביטוי "שלא נדע". הציורים שהופיעו בו הזכירו תמונות מתוך קומיקס, שלרוב מכיל דמויות אנושיות ואף קריקטורות של דמויות ידועות, ומ"בועות" קומיקס עם מלל כלשהו, המיוחס לאחת או יותר מהדמויות. עם ירידת הפופולריות שלהן, נפסקה כתיבת חידות אלו ב"ידיעות אחרונות". מדור זה החל להתפרסם בדצמבר 1991, והופיע במדור "7 לילות" ולאחר מכן בשבועון פנאי פלוס. יוצרי שילונדע הוציאו ספרים עם מיטב מחידות המדור, שנקרא על שם המדור. בשנים האחרונות שילון כותב חידות הקשורות לנושאים ספורטיביים במסגרת מוסף הספורט של העיתון, תחת הכותרת "כפל שילון"
כףלשון.
בעיתון מעריב, המדור נקרא כףלשון, עוד משחק מילים, המשלב בין כפל לשון לכיף, אף שעל פי חוקי העברית התקנית, אין לכתוב "כיף" בכתיב חסר. כותבי המדור הם החידונאים עדי ואבי גבעון. הקריקטוריסט זאב (יעקב פרקש) צייר את החידות עד מותו ב-2004. החידות התפרסמו בעבר במוסף סוף השבוע, וכיום הן מתפרסמות במוסף התשבצים המיוחד של מעריב סופהשבוע, "המשבצת".
גם יוצרי חידות הכףלשון הוציאו ספר עם חידות נבחרות מהמדור, שנקרא על שם המדור. הכנסות ספר זה מוקדשות להנצחת זכרו של יעקב פרקש.
ראו גם.
אמפיבולה
אם היו לך כנפיים
בסיס סירקין
התיאטרון הערבי-עברי
אדריאן וילארט
אדריאן וילארט (צרפתית: Adrian Willaert; סביבות 1490 -7 בדצמבר 1562) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס ומייסד האסכולה הוונציאנית. וילארט היה בין מייצגיו המובהקים ביותר של דור המלחינים הצפוניים, שעברו לאיטליה והעבירו לשם את הסגנון הפוליפוני הפרנקו-פלמי.
חייו.
וילארט נולד כנראה בברוז', אם כי מקור משני גורס את רולר כמקום הולדתו. לדברי תלמידו, חוקר המוזיקה הנודע בשלהי המאה ה-16, ג'וזפו צארלינו, וילארט נסע לפריז בכוונה ללמוד משפטים, אבל שינה את דעתו והחליט ללמוד מוזיקה. בפריז פגש את ז'אן מוטון, המלחין הראשי של הקאפלה המלכותית הצרפתית בן עירו ושותף לסגנונו של ז'וסקן דה פרה, והיה לתלמידו.
בסביבות 1515 יצא וילארט בפעם הראשונה לרומא. אנקדוטה ששרדה מאז מצביעה על כישרונו של המלחין הצעיר: וילארט הופתע לשמוע את מקהלת הקאפלה האפיפיורית שרה אחת מיצירותיו הוא, ככל הנראה המוטט לשישה קולות Verbum bonum et suave. הפתעתו גברה עוד כשנודע לו, שאנשי המקהלה סבורים כי המוטט נכתב על ידי ז'וסקן דה פרה, מלחין מפורסם הרבה יותר. כשהסביר לזמרים את טעותם והבהיר להם כי הוא המחבר - סירבו לשיר שוב את המוטט. ואכן, סגנונו המוקדם של וילארט דומה מאוד לזה של ז'וסקן, בפוליפוניה חלקה, קולות מאוזנים ושימוש תכוף באימיטאציה.
ביולי 1515 התקבל וילארט לשירות החשמן איפוליטו הראשון ד'אסטה מפרארה. איפוליטו הרבה במסעות, וסביר להניח, שווילארט נלווה אליו למקומות שונים, ביניהם הונגריה, שם התגורר כנראה משנת 1517 עד 1519. כשאיפוליטו מת ב-1520, נכנס וילארט לשירותו של הדוכס אלפונסו מפרארה. ב-1522 כיהן וילארט במקהלת החצר של הדוכס אלפונסו; הוא נשאר שם עד 1525, אז מלמדות הרשומות על עבודתו אצל איפוליטו השני ד'אסטה במילאנו.
מינויו החשוב ביותר של וילארט, מהחשובים ביותר שהיסטוריה המוזיקלית של הרנסאנס, היה למנצח המקהלה של קתדרלת סאן מארקו בוונציה. המוזיקה קפאה על שמריה בניהול קודמו בתפקיד, פייטרו די פוסיס, אבל מצב זה עמד להשתנות.
מאז מינויו בשנת 1527 עד למותו ב-1562 התמיד בתפקידו בסאן מארקו. מלחינים באו מכל רחבי אירופה ללמוד אצלו ואמות המידה שלו היו גבוהות הן בתחום השירה והן בקומפוזיציה. בתקופת עבודתו הקודמת אצל הדוכס מפרארה השיג מספר רב של קשרים וידידים בעלי השפעה במקומות שונים באירופה, ביניהם משפחת ספורצה במילאנו; אין ספק שקשרים אלה עזרו להפצת המוניטין שלו וכתוצאה מכך לייבוא מוזיקאים מארצות נכר אל צפון איטליה. ברשומות החצר של פרארה מתייחסים אל וילארט בתואר "אדריאנו קאנטורה".
סגנון והשפעה במוזיקה.
וילארט היה בין המלחינים הרבגוניים ביותר של הרנסאנס, שכתב מוזיקה כמעט בכל סגנון וצורה קיימים. בכוח אישיותו, ובזכות עמדתו המרכזית כמאסטרו די קאפלה של סאן מארקו, היה למוזיקאי בעל ההשפעה הגדולה ביותר באירופה בין מות ז'וסקן לזמנו של ג'ובאני פלסטרינה.
לדברי ג'וזפה צארלינו, שכתב בהמשך המאה ה-16, וילארט ממציא הסגנון האנטיפונאלי, שממנו התפתח הסגנון הפוליכוראלי של האסכולה הוונציאנית. הודות למציאותם של שני יציעי מקהלה, אחד מכל צד של המזבח הראשי בסאן מארקו, מצוידים כל אחד בעוגב משלו, יכול היה וילארט לחלק את המקהלה לשני פלגים ולהשתמש בהם אם אנטיפונאלית, כהד זו לזו, ואם בו-זמנית. עכשיו חיבר וביצע מזמורי תהילים ויצירות אחרות לשתי מקהלות (קורי ספצאטי) מתחלפות לסירוגין. החידוש הזה התקבל בהצלחה מיידית והשפיע מאוד על התפתחות השיטה החדשה. ב-1550 חיבר את Salmi spezzati, מוזיקה אנטיפונאלית למזמורי התהילים, שנחשבה על ידי אחדים בטעות ליצירה הפוליכוראלית הראשונה של האסכולה הוונציאנית.
אף כי מחקר עדכני מלמד, כי וילארט לא היה הראשון להשתמש בשיטה האנטיפונאלית, או הפוליכוראלית - דומיניק פינו נקט בה לפני וילארט, ויוהנס מרטיני השתמש בה כבר בסוף המאה ה-15 - יצירותיו הפוליכוראליות של וילארט היו הראשונות לזכות לפרסום ולחיקוי נרחב.
מעמדו הנישא של וילארט כמורה לא נפל ממעמדו כמלחין. בין תלמידיו היו צ'יפריאנו דה רורה, יורש מקומו בסאן מארקו; קוסטאנצו פורטה; פרנצ'סקו דלה ויולה; ג'וזפו צארלינו; ג'ירולאמו פאראבוסקו; ושני המלחינים לבית גבריאלי, אנדריאה וג'ובאני. מחבורה זו צמח מה שנודע בהמשך בשם האסכולה הוונציאנית, שהשפעתה על התמורה הסגנונית, שציינה את ראשית תקופת הבארוק, הייתה ברורה ומכרעת. וילארט הניח מספר רב של חיבורים מוזיקליים - 8 מיסות, מעל 50 מזמורי תפילה ותהילים, יותר מ-150 מוטטים, כ-60 שאנסונים צרפתיים ויותר מ-70 מדריגלים וכמה ריצ'רקארי איטלקיים.
מידת האר
במתמטיקה, ובמיוחד באנליזה מתמטית, מידת האר היא מידה המוגדרת על חבורות טופולוגיות קומפקטיות באופן מקומי, כגון חבורות של מטריצות מעל הממשיים, המרוכבים, או כל שדה מקומי אחר. מידה זו הוגדרה עבור חבורות קומפקטיות על ידי המתמטיקאי ההונגרי אלפרד האר, ב־1932, ועבור המקרה הכללי על ידי אנדרה וייל.
בזכות קיומה של מידה על החבורה G, ניתן להגדיר אינטגרלים של פונקציות המוגדרות על החבורה, ולחקור פונקציות כאלה במסגרת האנליזה הפונקציונלית. תכונה זו הופכת את החבורות הקומפקטיות-מקומית, שיש להן מידת האר, לאובייקט מרכזי בתורת החבורות, באנליזה, בתורת ההצגות ובתורת המספרים.
מידת האר מיוחדת בכך שהיא "אינווריאנטית להזזות", כלומר, היא מודדת את ה"נפח" של קבוצה A בחבורה באופן כזה, שהנפח אינו משתנה אם מכפילים את A באיבר של החבורה. עד כדי כפל בקבוע, יש מידת האר אחת שהיא אינווריאנטית לכפל מימין, ואחרת שהיא אינווריאנטית לכפל משמאל. את היחס בין השתיים מודדת הפונקציה המודולרית של החבורה.
מידות אינווריאנטיות.
נניח כי "G" היא חבורה טופולוגית קומפקטית באופן מקומי. לסיגמא-אלגברה הנוצרת על ידי תת-הקבוצות הקומפקטיות של "G" קוראים אלגברת בורל. האיברים של אלגברה זו נקראים קבוצות בורל.
אם "a" הוא איבר ב"G" ו"S" היא תת-קבוצה של "G", אז formula_1 היא ה"הזזה שמאלה" של S ב- a, ו- formula_2 ה"הזזה ימינה". מכיוון שפעולת הכפל בחבורה היא רציפה, ההזזות מעתיקות קבוצת בורל לקבוצת בורל. באותו אופן, ההפכי של "S" מוגדר לפי formula_3; גם פעולת ההיפוך מעתיקה קבוצת בורל לקבוצת בורל.