נכון ל-2015, אוכלוסיית הרשות המקומית הכוללת מוערכת בכ-6,469 תושבים. מספר זה מתחלק לשני חלקים: בעיירה עצמה מתגוררים רק 5,045 תושבי קבע, ואילו שאר התושבים, שהם 1,424 נפש, מתגוררים בכפרים הנספחים.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בעיירה בשנת 2005 עולה כי 99.6% מתושבי הקבע הם ממוצא היספני, בעוד שרק 0.4% מהתושבים הם ממוצא אפרו-קולומביאני. כמו כן, אחוז בעלי גוון עור לבן בגואטפה גבוה ביחס לשחומי עור וכהי עור.
גאוגרפיה.
מרכז גואטפה נמצא על גדות מאגר פניול-גואטפה, שבמקור היה אגם טבעי אך העלאת גובה מימיו באופן מתוכנן הוביל ליצירת תעלות מים בין הרחובות, המקושרים זה עם זה על ידי גשרים. במבט אווירי, ניתן להבחין שהתעלות לא יוצרות איים בעיקר, אלא פיסות אדמה שעדיין מחוברות על ידי שטח מועט ליבשה. לכן, ניתן להגיע מכל חלקי העיירה אל המרכז, דרך החיבור בין לשונות הים ליבשה.
במרחק של קילומטרים אחדים מגדות האגם גובה האדמה עולה ונמצאים רכסים הרריים גבוהים, המלאים צמחייה. במערב האגם נמצאת אדמה פורייה לגידולים, שם מרוכזים רוב השדות החקלאיים של תושבי האזור.
אדריכלות.
אחת מהאטרקציות למבקרים שמציעה העיירה היא האדריכלות יוצאת הדופן של מבניה. מבני העיירה מאופיינים בצפיפות ובשימוש ניכר באבני בסיס בתור מצרך בנייה שימושי. בנוסף, גובה הבתים לרוב לא עולה על שתי קומות, והם צבועים בצבעים עזים. הצבעים לרוב משמשים כדרך ביטוי לאמונות התושבים או למוצרים אותם הם מוכרים.
אתרים בעלי חשיבות.
פניון דה גואטפה.
אטרקציית התיירות הפופולרית בעיירה הוא הסלע הענק "פניון דה גואטפה". זהו סלע עצום הגובל בשפת האגם, ונוצר לפני למעלה מ-70 מיליון שנה בקירוב. שני שלישים מגובהו נמצאים מתחת לפני האדמה, וגובה פני הסלע האנכיות מעל האדמה עולה על 200 מטר ונראה מכל האזור. המבקרים יכולים לטפס על צדו האנכי של הסלע בעזרת מסלול הבנוי לצדו וכולל למעלה מ-649 מדרגות.
על ראש הסלע השטוח נמצאים מספר דוכני מזון המספקים מקומות ישיבה הצופים על הנוף הנשקף מהגובה הרב. מעל דוכני המזון נמצאת נקודת תצפית נוספת, הפתוחה לקהל הרחב.
המנזרים.
ישנם שני מנזרים השייכים לקהילת בנדיקטוס. משום שהנצרות היא הדת העיקרית והכמעט מוחלטת של תושבי גואטפה, המנזרים משמשים כבתי תפילה לתושבי גואטפה, כמו גם לתושבי הכפרים הסמוכים. ישנה קהילת נזירים קטנה בגואטפה, אשר מקבלת תיירים לתוך המנזר ומשתפת אותם בתפילות.
תחבורה.
כדי להגיע לעיירה ניתן לנסוע בכבישים הראשיים דרך היבשה, או לעבור במעבורת מצד אחד של האגם לצידו השני. מעבורות כאלה יוצאות פעם בכמה שעות ומביאות נוסעים אל גואטפה והכפרים הסמוכים, וכמו כן גם לאכסניה "מלון האי פנטזיה", הממוקם צפונית לחוף גואטפה ומשמש כבית מלון עבור תיירים בגואטפה. ישנה תוכנית לבניית שדה תעופה קטן ליד העיירה, שישמש לטיסות בתוך קולומביה וגם לטיסות חיצוניות.
תמונת רסטר
תמונת Raster
קרוליין בלקיסטון
קרוליין ג'ורג'יאנה בלקיסטון (באנגלית: Caroline Georgiana Blakiston; נולדה ב-13 בפברואר 1933) היא שחקנית אנגלייה. לקהל הבריטי היא מוכרת מהופעתה בסדרה הקומית "Brass", ולקהל הבינלאומי היא ידועה מהופעתה בתפקיד מון מות'מה בסרט "" מסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים", ובתפקיד הדודה אגאתה בסדרה "פולדארק".
ביוגרפיה.
בלקיסטון נולדה בלונדון, בתו הצעירה של הארכיאונאי והסופר יו נואל בלקיסטון ושל רייצ'ל ג'ורג'יאנה (צאצאית של הדוכס השישי מבדפורד ושל הרוזן השני מגראנוויל). מקור המשפחה ממחוז דרהאם, והם קרובי משפחה של הברונטים בלקיסטון.
היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הופיעה בלקיסטון בשלושה פרקים של הסדרה "הגומלים", כמו גם בהפקות של ITC כגון "המלאך", "Department S" ובפרק בסדרה "Randall and Hopkirk (Deceased)". ב-1967 שיחקה בתפקיד מרג'ורי פראר בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" עיבוד לרומנים מאת ג'ון גולסוורתי. ב-1977 הופיעה בתפקיד ליידי פולטון בסדרת הטלוויזיה "Raffles", ובתפקיד הלן קרובליט בסדרת "Murder Most English". ב-1980 ו-1981 כיכבה בסדרה הקומית "Private Schulz" של ה-BBC בתפקיד הרוזנת.
ב-1983 שיחקה בלקיסטון בתפקיד ליידי פיישנס הארדקר בסדרה הסאטירית "Brass" של חברת "גרנדה", שרצה במשך שלוש עונות. ב-1983 גילמה את מון מות'מה, אחת המנהיגות של ברית המורדים, בסרט "" מתוך סדרת סרטי "מלחמת הכוכבים". בשנים 1984 ו-1985 כיכבה בתפקיד ראשי לצדו של אלן מקאוון בסדרה "Mr. Palfrey of Westminster".
ב-1986 גילמה בלקיסטון את בס סדג'וויק בפרק "At Bertram's Hotel" בסדרה "מיס מארפל" בכיכובה של ג'ואן היקסון. עוד הופיעה בתפקיד גרושתו של ליונל הרדקאסל (בגילומו של ג'פרי פאלמר) בפרק בסדרה "בחלוף השנים". בין השנים 2015 ל-2018 גילמה בלקיסטון את הדודה אגאתה בסדרה "פולדארק".
חיים אישיים.
ב-1970 התחתנה בלקיסטון עם השחקן ראסל האנטר. השניים הכירו כששיחקו יחד במחזה "חלום ליל קיץ" בתיאטרון הפתוח ריג'נטס פארק. נולדו להם בן ובת. בהמשך בני הזוג התגרשו.
בן לם (שחקן)
בן לם (באנגלית: Ben Lamb; נולד ב-24 בינואר 1989) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי, שנודע בעיקר בזכות גילום דמותו של אנתוני ריברס בסדרת הטלוויזיה "מלכה לבנה", אוון מקרה בסרט הקולנוע "האשליה 2", והמלך ריצ'רד בסדרת סרטי "נסיך חג המולד".
חינוך.
לם נולד באקסטר, דבון. הוא התחנך בבית הספר "דרגון", אוקספורד, ובאיטון קולג'.
קריירה.
לם החל את הקריירה המקצועית שלו באופרה לפני שהצטרף לתיאטרון הנוער הלאומי והופיע במחזה "20 סיגריות".
בשנת 2012 הופיע לם בתפקיד "פרסי ביש שלי" בהצגה "מרי שלי" על פי מחזה של הלן אדמונדסון. בשנת 2013 הוא הופיע בתפקיד ג'ון וילובי בעיבודו של אדמונדסון להצגה תבונה ורגישות על פי ספרה של ג'יין אוסטין ברדיו BBC 4.
בשנת 2013 הוא כיכב בתפקיד "אנתוני" בסדרת הדרמה "מלכה לבנה" וב-2014 בתפקיד אדוארד בסרט הקולנוע "מפוצלים".
לצד הקריירה הקולנועית שלו, הוא הופיע בתיאטרון. הוא שיחק את לורנצו בהצגה "הסוחר מוונציה", לצד ג'ונתן פרייס, וב"מקבת'".
בשנת 2017, הוא לוהק בתפקיד הראשי לסרט בהפקת נטפליקס, "נסיך חג המולד". לם חזר על תפקידו כנסיך ריצ'רד בסרטי ההמשך, "" ו-"נסיך חג המולד: התינוק המלכותי".
סונאטה מס' 32 של בטהובן
סונאטה מס' 32 של בטהובן בדו מינור, אופוס 111, היא האחרונה מבין הסונאטות לפסנתר של לודוויג ואן בטהובן. היצירה חוברה במהלך השנים 1821 ו-1822. כמו סונאטות אחרות מהתקופה המאוחרת של המלחין, היא מכילה אלמנטים פוגלים. הסונאטה הוקדשה לחברו של בטהובן, התלמיד והפטרון, רודולף, ארכידוכס אוסטריה.
הסונאטה מורכבת משני פרקים מנוגדים בלבד. תומאס מאן כינה צורה זאת "פרידה מצורת הסונאטה". היצירה נכנסה לרפרטואר הפסנתרנים המובילים רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ונגינתה כוללת מורכבות טכנית רבה.
היסטוריה.
בטהובן הגה את התוכנית לשלוש הסונאטות לפסנתר האחרונות שלו (אופוס 109, 110 ו-111) במהלך קיץ 1820, בזמן שעבד על המיסה סולמניס שלו. עם זאת, ניתן למצוא את התמה הראשונה של הפרק הראשון של סונאטה 32 כבר בספר טיוטה שכתב בטהובן בשנים 1801–1802, תקופת הסימפוניה השנייה שלו. עיון בספרי טיוטה אלה מרמז כי לבטהובן היו בתחילה תוכניות לסונאטה בשלשה פרקים, שונים לחלוטין מאלו שאנו מכירים. לימים, הפך הפרק הראשון המתוכנן לרביעיית המיתרים מספר 13, והפרק השני ננטש. רק הפרק השלישי נשמר והוא הבסיס לפרק הראשון של הסונאטה שאנו מכירים היום. גם לגבי הפרק השני – האריאטה – השתמרו טיוטות רבות וקיים נפח ניכר של מחקר. על פי הטיוטות שנמצאו, כאשר סיים בטהובן את האריאטה, נראתה לו הסונאטה אידיאלית והוא החליט לוותר על הרעיון של פרק שלישי.
הסונאטה מהווה נדבך חשוב בקבוצת יצירותיו האחרונות של בטהובן, לצד וריאציות דיאבלי (1823) ושני אוספי הבגטלות שלו – אופ. 119 (1822) ואופ. 126 (1823). במשך שנים רבות היצירה זכתה לתשומת לב מועטה מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה ה-19 מצאה את דרכה לרפרטואר של הפסנתרנים המובילים.
צורה.
לסונאטה שני פרקים, מנוגדים לגמרי זה מזה:
נגינה אופיינית אורכת 7–10 דקות לפרק הראשון, ו-15–20 דקות לשני. עם זאת, טווח התזמונים רחב מאוד, וקיימות הקלטות שמשכן ארוך יותר, לדוגמה זו של הפסנתרן אנטול אוגורסקי האורכת 38 דקות (לכל היצירה).
הפרק הראשון - Maestoso – Allegro con brio ed appassionato.
הפרק הראשון, כמו יצירות רבות אחרות של בטהובן בדו מינור, הוא סוער ונלהב - את סימני הקצב אפשר לתרגם, בהתאמה, כ"מלכותי" ו"זריז, עם תשוקה". הוא עשיר בספט-אקורדים מצטמצמים, למשל בתיבה הראשונה של הפתיחה, שייתכן וסיפקה את ההשראה לפתיחת סונאטה לפסנתר מס' 2 של שופן:
בניגוד לפרקים אחרים בסי מינור בעלי צורת הסונאטה של בטהובן, הצגת הנושא הזה עוברת אל הסובדומיננטה (לה במול מז'ור), ולא אל המדיאנטה, במפתח השני שלה. הנושא השני שקט יותר ומזכיר את הנושא השני בפרק האחרון של הסונאטה לפסנתר ה-14. בסך הכל, הפרק הראשון מכיל מוטיבים דומים לאדג'יו ופוגה בסי מינור של מוצרט, אותם עיבד בטהובן לרביעיית מיתרים.
נושא הסיום העיקרי בלה במול של האקספוזיציה, המבוסס על המוטיב הראשון של הנושא הראשון, מציג ירידה כרומטית לדומיננטה שלו עם המוטיב לה-במול - דו - סול, ואותו מוטיב מופיע בחזרת הנושא, הפעם בשיא הירידה הכרומטית במקום בהתחלה.
במהלך שמזכיר את סונאטת הפסנתר אופ. 49 מספר 1 וסונאטת הצ'לו אופ. 5 מס' 2, בטהובן מסיים את הפרק בסיום פיקראדי שמכין את המצב המז׳ורי של הפרק השני.