מה-24–27 ביולי 1861 הכניע כוח מצבא הקונפדרציה של מדינות הדרום בפיקודו של לויטנט קולונל ג'ון רוברט ביילור (John Robert Baylor) חיל מצב קטן של מדינות הצפון שהוצב בפורט פילמור (Fort Fillmore) בסמוך למסייה (Mesilla) בניו מקסיקו. ב-1 באוגוסט 1861 הכריז ביילור על הקמת טריטוריית אריזונה, כחלק מהקונפדרציה של מדינות הדרום, שבירתה במסייה. הטריטוריה, שנוצרה מהחלק של טריטוריית ניו מקסיקו דרומית לקו הרוחב 34°, הוכרה רשמית ב-4 בפברואר 1862. עם זאת, חייה של טריטוריית אריזונה כחלק מהקונפדרציה של מדינות הדרום היו קצרים. במאי 1862 נסוגו כוחות מדינות הדרום מהאזור תחת הלחץ שהפעיל צבא הצפון. באותו חודש הועבר חוק הקמת אריזונה (Arizona Organic Act) בקונגרס האמריקני וב-24 בפברואר 1863 חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן עליו.
החוק יצר רשמית את טריטוריית אריזונה, תוך חלוקת הטריטוריה של ניו מקסיקו בקו האורך 107°.
נבדה התקבלה לאיחוד מדינות הצפון ב-31 באוקטובר 1864, המדינה ה-36 של ארצות הברית. קולורדו התקבלה לאיחוד ב-1 באוגוסט 1876, המדינה ה-38.
מדינת יוטה התפתחה מטריטוריית יוטה, כשחלקים מהטריטוריה המקורית שנוצרה ב-1850 נלקחו ממנה: חלקים הועברו לנבדה, ויומינג וקולורדו ב-1861, קטע נוסף לנבדה ב-1862, והקטע האחרון לנבדה ב-1866. ב-1890 פרסמה הכנסייה המורמונית את המניפסט של 1890 שאסר רשמית על חברי הכנסייה את הפוליגמיה. היה זה המכשול האחרון שמנע מיוטה מלהיכנס לאיחוד עם ארצות הברית, וב-4 בינואר 1896 קיבלה יוטה רשמית מעמד של מדינה, המדינה ה-45 של ארצות הברית.
ב-1869 הוביל ג'ון וסלי פאוול משלחת מחקר במשך שלושה חודשים שחקרה את הגרנד קניון ואת נהר הקולורדו. ב-1875 הוא הוציא לאור ספר המתאר את מסעותיו, "דו"ח על המחקר של נהר הקולומביה של המערב ויובליו", שאחר כך הודפס מחדש כ"מחקר נהר הקולורדו והקניונים שלו".
ב-1877 התגלה כסף בדרום מזרח אריזונה. על מנת לשרת את הכורים הוקמה עיירת הכרייה טומבסטון הידועה לשמצה. העיירה הונצחה כמקום שבו התחולל קרב האקדחים הגדול ביותר בהיסטוריה של המערב הפרוע, קרב האקדחים באו. קיי. קוראל.
גם נחושת נתגלתה ב-1877 בסמוך לביזבי (Bisbee) וג'רום (Jerome) באריזונה, והיא הפכה למרכיב חשוב בכלכלה של דרום-מערב ארצות הברית. ההפקה החלה ב-1880, והפכה לרווחית עוד יותר בשל התרחבות מסילות הברזל ברחבי הטריטוריה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הושלמה מסילת הברזל השנייה שחצתה את יבשת אמריקה, שנתיבה עבר בלב דרום-המערב, המכונה מסילת סנטה פה. מסלולה החל בשיקגו, דרומית דרך טופיקה, ואז דרומה יותר לאלבקרקי, לפני שפנתה ישירות מערבה דרך צפון אריזונה ללוס אנג'לס.
תעשיית כריית הכסף באזור החלה להידרדר לאחר שחוק רכישת הכסף של שרמן (Sherman Silver Purchase Act), שחייב את ממשלת ארצות הברית לרכוש כמות קבועה של כסף כל שנה, בוטל ב-1893.
ב-1901 הגיעה מסילת סנטה פה לגדה הדרומית של הגרנד קניון, ואפשרה את שגשוגה של התיירות באזור. מגמה שהוביל יזם בתי המלון והמסעדות פרד הרווי (Fred Harvey).
שתי הטריטוריות האחרונות בתוך דרום-מערב ארצות הברית שזכו לקבל מעמד של מדינה היו ניו מקסיקו ואריזונה. ב-1863, עם הפיצול בשטחה לטובת טריטוריית אריזונה הגיעה ניו מקסיקו לגבולותיה המודרניים. שתיהן הפכו למדינות בתוך חודש אחד. ב-6 בינואר 1912 הפכה ניו מקסיקו למדינה ה-47 של ארצות הברית. חודש אחר-כך, ב-14 בפברואר 1912 קיבלה גם אריזונה מעמד של מדינה, המדינה ה-48 של ארצות הברית והייתה בכך למדינה האחרונה בגוש היבשתי הרציף של מדינות ארצות הברית.
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות.
אף שערך זה עוסק בהגדרת הליבה של דרום-מערב ארצות הברית, קיימות הגדרות אחרות. ניתן לחלק את ההגדרות השונות לארבע קטגוריות: היסטוריות/ארכאולוגיות, גאולוגיות/טופוגרפיות, אקולוגיות ותרבותיות. בשנות ה-20 וה-40 של המאה ה-20 כללו הגדרות רבות של דרום-המערב את כל טקסס או את חלקה, אוקלהומה, ניו מקסיקו, אריזונה, קליפורניה, קולורדו ויוטה. ככל שעבר הזמן ההגדרה של דרום-המערב הלכה והתגבשה והלכה והצטמצמה. לדוגמה, ב-1948 הגדיר הנשיונל ג'יאוגרפיק את דרום-מערב ארצות הברית ככל קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, והחלקים הדרומיים ביותר של אורגון, איידהו וויומינג, כמו גם החלק הדרום-מערבי של נברסקה, מערב קנזס, אוקלהומה וטקסס. בהגיע שנת 1977, הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק לארבע מדינות בלבד: יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, ובהגיע שנת 1982 הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק עוד יותר לאריזונה וניו מקסיקו, עם הרצועה הדרומית ביותר של יוטה וקולורדו, כמו גם מדבריות מוהאבי וקולורדו בקליפורניה. אחרים, שהתמקדו במחקר דרום-המערב ושהעדיפו הגדרה של שטח מצומצם עוד יותר של האזור שמרכזו באריזונה וניו מקסיקו, עם חלקים קטנים של מהמדינות השכנות, כללו את ההיסטוריונית ארנה פרגוסון (Erna Fergusson; 1964-1888), העיתונאי צ'ארלס לומיס (Charles Lummis; 1928-1859) שטען כי הוא שטבע את המונח "דרום-המערב" (the Southwest), גאוגרף התרבות ריימונד גסטיל (Raymond Gastil; 2010-1931), והאתנולוג המקסיקני מיגל לאון-פורטייה (Miguel León-Portilla; נולד 1926).
היסטוריות/ארכאולוגיות.
ככל שארצות הברית התפשטה מערבה, הגבול המערבי זז מערבה אף הוא, ועקב כך, זזו גם מיקומם של דרום-מערב וצפון-מערב ארצות הברית. בשנים הראשונות שלאחר הקמתה של ארצות הברית התנתקו האדמות מערבית להרי האפלצ'ים מקרוליינה הצפונית וקיבלו את השם הטריטוריה של דרום-המערב (Southwest Territory). במהלך עשרות השנים אחר-כך השתרע האזור שכונה "דרום-המערב של ארצות הברית" ("the Southwestern United States", קרוי כיום דרום-המערב הישן, Old Southwest) על מרבית הדרום העמוק (Deep South) מזרחית לנהר המיסיסיפי.
עם זאת, כשטריטוריות, ובסופו של דבר, מדינות, במערב התווספו לאיחוד לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, "דרום-המערב" הגאוגרפי התרחב, והיחס בין רכישות חדשות אלו והדרום עצמו הפך "בלתי ברור יותר ויותר".
עם זאת, התיאור המקובל ביותר של הגדרת דרום-המערב הוא של הארכאולוג אריק ריד (Erik Reed): מדורנגו (Durango) בקולורדו בצפון לדורנגו במקסיקו בדרום, ומלאס וגאס בנבדה במערב ללאס וגאס בניו מקסיקו במזרח. ההגדרה של ריד מקבילה בערך להגדרה של "מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני" (Learning Center of the American Southwest), אך מוציאה מההגדרה את קנזס ואוקלהומה, מרבית טקסס והמחצית המזרחית של ניו מקסיקו. מכיוון שמאמר זה דן בדרום-מערב ארצות הברית הוצאו השטחים במדינות סונורה וצ'יוואווה במקסיקו מכלל ההגדרה. מה שנשאר כולל את אריזונה ומערב ניו מקסיקו, הקצה הדרומי ביותר של יוטה, דרום מערב קולורדו, הקצה של מערב טקסס, והמשולש הנוצר בקצה הדרומי של נבדה. זו גם ההגדרה לאזור בערך זה, אלא אם צוין אחרת באזור מסוים.
גאולוגיות/טופוגרפיות.
מנקודת מבט זו, כמעט כל התכונות הפיזיוגרפיות, התצורות הגאולוגיות ומזג האוויר מוכלים במרובע בין קווי הרוחב 26° ו-38° צפון וקוו האורך 30' 98° ו-124° מערב.
אקולוגיות.
כאשר בוחנים את הפאונה של האזור, יש הגדרה רחבה יותר של דרום-מערב ארצות הברית. "המרכז הדרום-מערבי למחקר הרפטולוגי" (Southwestern Center for Herpetological Research) מגדיר את דרום-המערב רק כמדינות אריזונה, ניו מקסיקו, וחלקים מקליפורניה, נבדה, טקסס ויוטה. אם כי הם כוללים את שטחן של כל שש המדינות במפת האזור, אך ורק במטרה להקל על הגדרת הגבולות.
תרבותיות.
חלקים של מדינות אחרות מהווים אזורים שונים שניתן לכלול בדרום-המערב, תלוי במקור (ראו שרטוט מספר 1). "מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני". אינו מסתמך על גבולות המדינות כיום, ומגדיר את דרום-מערב ארצות הברית כחלקים באריזונה, קולורדו, קנזס, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טקסס ויוטה (ראו שרטוט 2).
הביבליוגרף לורנס קלארק פאוול (Lawrence Clark Powell) הכותב בדגש על הדרום-מערב, הגדיר את דרום-מערב ארצות הברית במאמר "הכבישים המהירים של אריזונה" (Arizona Highways) מ-1958 כ"האדמות השוכנות מערבית לפקוס, צפונית לגבול מקסיקו, דרומית למסה ורדה והגרנד קניון, ומזרחית להרים התוחמים את דרום קליפורניה והופכים אותה לארץ בפני עצמה".
טקסס הייתה מזה זמן רב נקודת המוקד של דיכוטומיה זו, וכזו היא נחשבת לעיתים קרובות כ"אזור הליבה" של "דרום-המערב של הדרום". בעוד שהאזור מערבית לנהר הפקוס מוכר כחלק מ"המדבר הדרום-מערבי", מרבית טקסס וחלקים גדולים של אוקלהומה שבדרך כלל מוגדרים בתת-האזור של דרום ארצות הברית. אם כי יש מגדירים את המונח דרום-מערב כל פי הגדרתו המקורית. זהו אזור המכיל את האלמנטים הבסיסיים של ההיסטוריה התרבות, הפוליטיקה, הדת, השפה ותבניות ההתיישבות של הדרום ועם זאת התמזג עם תכונות המערב. בעוד שדרום-מערב זה שונה בצורה ניכרת בדרכים רבות מ"הדרום הישן" הקלאסי או דרום-מזרח ארצות הברית, מאפיינים אלו מוצקים דיים על מנת להקנות לאזור זהות דרום-מערבית נפרדת שונה למדי בטבעה ממדינות דרום-המערב השוכנות מערבית לו.