ביקורות נוספות התייחסו לכך שהדוברים בסדרה מייצגים סדר חברתי מסוים – של גברים יהודים חילונים. בסדרה כמעט שלא מרואיינות נשים, אף על פי שחלק ניכר ממובילי המחאה החברתית בשנת 2011 היו נשים. בנוסף, הסדרה מתעלמת מנושאי דת ולאום ועל פי מאיר עמור, לא עוסקת מספיק בשסע העדתי ובהבדלים בין בני הזהויות החברתיות השונות.
כנגד פרופסור דני גוטווין נטען שמכיוון שאינו כלכלן אלא היסטוריון, טענותיו לוקות בחוסר הבנה של התחום.
היו כאלה שטענו שהרבה מהנתונים שהוצגו בסדרה חלקיים, או שגויים. כמו כן נטען שחלק מהנתונים שהוצגו נכונים, אך הפתרון ההגיוני לבעיות שהנתונים הציגו הפוכים מאלו שהעלו המגישים בסדרה.
על רקע דבריהם של דורון צברי ואמיר בן-דוד, כי יצרו את הסדרה על מנת לעורר מחאה, נטען שאופן עריכת הסדרה (הרצאות המועברות בכיתות לימוד), שידורה בערוץ 8, הניסיון להגדיל את החשיפה לה באמצעות הרשתות החברתיות ועיתון "הארץ" והיעדרותם של סקרי דעת קהל משדרים תחושה של אליטיזם.
על פי עמית קלינג, נקודת המוצא של הסדרה היא שאם הציבור הישראלי ייחשף למידע, הוא יצא למחאה. אך הנחה זו מוטעית, שכן, גם בטרם שידור הסדרה המידע הזה היה זמין וקודם באופן עקבי על ידי יחידים וקבוצות דוגמת העיתונאי שאול אמסטרדמסקי וקבוצת "באים לבנקאים", אך בכל זאת המחאה לא פורצת. הסדרה מציפה בעיות, אך לא מציעה פתרונות ממשיים ומסתפקת במתן סיסמאות כמו "הצבעה נכונה בבחירות". על אף הביקורות הללו, חלק ניכר מהמבקרים מצביעים על חשיבותה של הסדרה ועל הנחיצות שבשידורה.
ביקורת על פרק 1.
בפרק הראשון של הסדרה טוען גיא רולניק כי בישראל לא קיים חופש עיתונאי אמיתי, המאפשר לעסוק בבעיית הריכוזיות במשק הישראלי באופן ביקורתי. כנגד טענה זאת כתב רוגל אלפר כי סיקר בהרחבה ובאהדה את אירועי המחאה החברתית בשנת 2011, סיקר בהרחבה את מחאת הקוטג', אף על פי שעפרה שטראוס היא מבעלי הערוץ, וביקר את חברת קוקה-קולה על המחירים שהיא גובה, אף על פי שמוזי ורטהיים המחזיק בזכיינית קוקה קולה בארץ, גם הוא מבעלי הערוץ. הערוץ ביקר גם את מתווה הגז, ושלי יחימוביץ' מקבלת בו במה נרחבת לשטוח את משנתה.
ביקורת על פרק 3.
על פי חלק מהמבקרים, הפרק השלישי בסדרה שמעביר דני גוטווין, מקטלג אותה פוליטית, זאת בניגוד להצהרות יוצרי הסדרה כי "זה לא פרויקט של הימין או השמאל". התייחסותו של גוטווין בסוף הפרק להתנחלויות מבטאת זאת.
בנוסף, נטען שדבריו של גוטווין סותרים את תמונת המציאות שהציגו גיא רולניק וירון זליכה בשני הפרקים הראשונים. גוטווין עצמו תקף בעבר מספר פעמים את רולניק, ואף ראה בו כמי ש"פועל, למעשה, לקדם את משטר ההפרטה בנוסח נתניהו".
על ההשוואה שגוטווין עורך בין פינלנד לישראל וטענתו שפינלנד היא מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית, הועלתה הטענה הנגדית שלמעשה על פי מספר מדדים, פינלנד היא מדינה יותר קפיטליסטית מישראל.
משה פוקסמן, המשנה למנכ"ל מרכז מורשת מנחם בגין פנה במכתב תלונה למועצת שידורי הכבלים והלווין ביחס לפרק השלישי בסדרה, שבו לטענתו מוצג "נרטיב שקרי שאינו מעוגן במציאות" בהקשר לכהונתו של מנחם בגין בראשות הממשלה והמדיניות הכלכלית-חברתית שהוביל.
קלפטוקרטיה
קלפטוקרטיה (ביוונית: κλεπτοκρατία - שלטון הגנבים. κλέπτης "קלפטיס" - גנב, κράτος "קרטוס" - שלטון) היא מאפיין של שחיתות שלטונית, המתאר ממשלה עם מנהיגים מושחתים (קלפטוקרטים) המשתמשים בכוחם לנצל את האנשים ואת המשאבים הטבעיים של הטריטוריה שלהם כדי להרחיב את העושר האישי שלהם ואת הכוח הפוליטי. בדרך כלל מערכת זו כוללת מעילה בכספי ציבור על חשבון האוכלוסייה הרחבה. ממשל המאופיין בקלפטוקרטיה לעיתים אף לא טורח להסתיר את התנהלותו חסרת התקינות.
מאפיינים.
קלפטוקרטיה קשורה לרוב בדיקטטורה, אוליגרכיה, ממשל צבאי ושיטות ממשל אחרות של שלטון אבסולוטי ונפוטיזם, שהן שיטות ממשל שאינן מאפשרות פיקוח על מוסדות השלטון.
קלפטוקרטיה נפוצה במיוחד במדינות מתפתחות שכלכלותיהן מבוססות על יצוא של משאבים טבעיים. הכנסות היצוא פועלות כמעין דמי שכירות קבועים אשר קל יותר לנצל מבלי לגרום להקטנת ההכנסות.
קלפטוקרטיה במדינות מתפתחות.
מחקר של אוניברסיטת קליפורניה בדק את מאפייניהן של מדינות מתפתחות רבות הסובלות תחת שלטון של קלפטוקרטים, אשר הנהיגו מדיניות כלכלית מאוד לא יעילה, תוך הפקעת העושר הציבורי כדי להשתמש בו לתועלתם או לתועלת בני בריתם.
החוקרים העלו במחקרם כי הצלחת הקלפטוקרטים נשענת, בין השאר, על יכולתם להשתמש באסטרטגיית 'הפרד ומשול', שמתאפשרת בזכות חולשתם של מוקדי הכוח הנוספים בחברות אלה, כדוגמת בכירים בתקשורת או במשטרה. כדי להדיח קלפטוקרט, לרוב נדרש שיתוף פעולה רחב של גורמים שונים בחברה, אך את שיתוף הפעולה הזה עלולה ההנהגה לרוקן מתוכן מראש, על ידי הטלת שיעורי מס מוגזמים על כל אזרח שמסכן את השלטון, ולחלק את הרווחים מחדש לגורמים העלולים לשתף פעולה עם אותו אזרח מורד. השלטון שואף לשמר בכל עת מעין שיווי משקל שבו כולם מנוצלים, ואף אחד לא מאיים על השלטון. אם שיווי המשקל מופר, פועל השלטון על ידי איומים והפעלת כוח כדי להשיב את הסדר על כנו.
מדיניות קלפטוקרטית נפוצה יותר כאשר קיימת עזרה כספית מגורמים חיצוניים כמו מדינות או ארגונים, או רווחים קבועים ממשאבי טבע, אשר מספקים לשליטים אמצעים משמעותיים לקנות בהם את תמיכתם של המתנגדים הפוטנציאלים של השלטון.
גורם נוסף אשר מגביר את הסיכוי לקלפטוקרטיה הוא כאשר קבוצות האופוזיציה חלשות; כאשר הפריון הממוצע במשק נמוך; וכאשר יש אי-שוויון כלכלי גדול יותר (כי כאשר ישנם מוקדים רבים של כוח, קשה יותר לקנות את תמיכת כולם).
שיתופי פעולה בין מדינות קלפטוקרטיות.
בספרה של שרה צ'אייס: "גנבי המדינה: מדוע שחיתות מאיימת על הביטחון הגלובלי", היא סוקרת לעומק מספר מדינות בעלות מאפיינים קלפטוקרטים, ומציגה רשת קשרים חוצת-מדינות שקיימת בין המדינות הנגועות בקלפטוקרטיה, כדי לשמר באופן הדדי את המאפיינים והאינטרסים של השלטון.
דוגמאות שמספקת צ'אייס הן למשל תפקודו של הסקטור הבנקאי של מולדובה כחלק מהרשת הקלפטוקרטית של רוסיה, אשר לכאורה מספק שירותי הלבנת כספים בהיקף של מיליארדים בשנה. כמו כן, האינטרסים העסקיים הטורקיים מוטמעים עמוק באזרבייג'ן, ורשתות ממשלתיות-עסקיות באמריקה המרכזית פועלות בשיתוף פעולה סבוך במיוחד כדי ליצור מצב ששוק החשמל במדינות המקומיות יישאר רווחי ללא הפסקה, למרות הפרות רבות של תקנות איכות הסביבה.
מסקנתה של צ'אייס מין המחקר שלה, הוא שאי אפשר לפעול במגזרים כלכליים הנשלט על ידי רשתות קלפטוקרטיות - למשל, במקומות כמו אזרבייג'ן, הפיליפינים, קזחסטן או טורקיה - מבלי להסתבך ברשת. משמעות הדבר היא קבלת טובות הנאה - כגון מחירי רצפה על קרקעות או שירותים, השגת היתרים שאינם נגישים לציבור הרחב, השתתפות בהלבנת הון, שוחד, או כולם גם יחד.
השפעות.
ההשפעות של משטר או ממשלה הנגועים בקלפטוקרטיה הן בדרך כלל שליליות בכל הנוגע לרווחת כלכלת המדינה, ענייני המדינה וזכויות האזרח. ממשל קלפטוקרטי בדרך כלל הורס את הסיכויים של השקעות זרות, ובאופן דרסטי מחליש את השוק המקומי ואת הסחר חוצה הגבולות.
ממשלים קלפטוקרטיים נוטים להשתמש לרעה בכספי מיסים שהיו עשויים להיות מיועדים למוצרים ציבוריים כגון בניית בתי חולים, בתי ספר, כבישים, פארקים - הם גורמים להשפעות שליליות נוספות על איכות חייהם של אזרחים.
האוליגרכיה הבלתי רשמית הנובעת מאליטה קלפטוקרטית מחלישה את הדמוקרטיה בארצם, או כל פורמט פוליטי אחר העשוי לאיים על שלטונם.
יאדוב
יאדוב (בפולנית: Jadów; ביידיש: יאַדאָוו) הוא כפר במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
יאדוב נזכר לראשונה במאה ה-15, עת היה בבעלות משפחת האצילים זמויסקי. בחלוקת פולין נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1823 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלה ניטלו ממנו בהמשך. בשנת 1920 פרצה ביישוב שרפה, שכילתה רבים מבתיו.
יהודי יאדוב.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,500 יהודים, כ-90% מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. בד בבד, מונה ביישוב יודנרט בראשות גדליה פינקלמן.
בסתיו 1940 רוכזו יהודי הכפר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. ביוני 1941 הגיע מספר יושבי הגטו ל-2,787 איש. מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים מהגטו שניסו להבריח אליו מזון. באוגוסט 1942 הובאו לגטו שביישוב כמה מאות צוענים, ואלו נרצחו בידי הגרמנים תוך זמן קצר.
ב-22 בספטמבר 1942 בוצעה בגטו שביישוב אקציית חיסול, בה נורו כ-800 יהודים במקום, וכל היתר שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
העורק האלמוני
חיים לוסקי
שבדיה
נורבגיה
אלפרדו גוצוני
אלפרדו גוצוני (באיטלקית: Alfredo Guzzoni; 12 באפריל 1877 – 15 באפריל 1965) היה גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, שלחם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.