מזקו"ם הפנתר מורכב מגלגלי הינע קדמיים, גלגלי סרק אחוריים ושמונה גלגלי מרכוב עשויים פלדה וגומי בכל צד, מצוידים במתלי עצמות עצה קדמיים בעלי מוט פיתול כפול. מתלי הפנתר היו יקרים וייצורם ארך זמן רב. מתלים אלו העניקו לטנק יכולת ציפה ויציבות אשר תרמו באופן משמעותי להצלחתו של הטנק בניידות טקטית וביצועים כפלטפורמת תותח.
מערכת מוט הפיתול הכפול, שפותחה על ידי הפרופסור ארנסט לאהר, תרמה ליציבות הטנק וליכלתו לנוע במהירויות גבוהות, אך מערכת זו בה מוטות הפיתול הכפולים עוברים לכל רוחב הטנק גם הביאה להגבהתו. כאשר נפגע הטנק מפיצוץ מתחת לתובה - פגיעת מוקש אופיינית - נדרש לעיתים קרובות שימוש במבער או ציוד ריתוך כדי להוציא את מוטות הפיתול הפגועים על מנת להחליפם.
לפנתר מערכת גלגלי מרכוב ("בוגים") מדורגים: שלא כמו בתצורה הנפוצה יותר בה גלגלי המרכוב מורכבים מזוגות של גלגל פנימי וחיצוני בעלי ציר משותף, בפנתר הגלגלים מדורגים - הגלגל הקדמי ביותר הוא פנימי, מאחריו, במרחק של מעט יותר ממחצית קוטר הגלגל, גלגל מרכוב חיצוני, וכן הלאה. בסך הכל ישנם ארבעה גלגלי מרכוב פנימיים, וארבעה חיצוניים בכל צד. גלגלי מרכוב מדורגים היו העיצוב הסטנדרטי בזחל"מים גרמנים מהתקופה, וכן בטנק הטיגר.
סידור זה של גלגלי המרכוב העניק יציבות טובה ונסיעה חלקה יותר, וכמו כן תרם למיגון - השריון הצידי בחלקה התחתון של התובה היה דק באופן יחסי. לעומת יתרונות אלו של גלגלי המרכוב המדורגים בולטים גם חסרונות: כשנפגע גלגל מרכוב פנימי החלפתו עלולה לקחת שעות רבות, המערכת גילתה נטייה להיסתם בבוץ, אבנים וקרח, ובתנאי החורף הקשים של הגזרה המזרחית יכלה לקפוא לחלוטין. הצירוף של גלגלי מרכוב מדורגים ומתלים בעלי מוט פיתול כפול משמעותו שרצפת הטנק כולה "מרוצפת" מוטות פיתול, דבר המונע אפשרות התקנת פתח מילוט לאנשי הצוות בתחתית התובה. צירוף חסרונות זה גורם לכך ששום מדינה פרט לגרמניה לא יצרה מעולם טנק בעל גלגלי מרכוב מדורגים.
תיבת הילוכים.
תיבת הילוכים בת שבע מהירויות מדגם AK 7-200 ידנית הותקנה בטנק, ותוכננה על ידי ZF.
היגוי.
מערכת היגוי בעלת רדיוס סיבוב קבוע, אשר יוצרה והותקנה על ידי מאן. מערכת ההיגוי הכתיבה רדיוס סיבוב קבוע עבור כל הילוך - החל מרדיוס של כחמישה מטרים בהילוך ראשון, ועד כ-80 מטרים בהילוך שביעי. הנהג נדרש להעריך את חדות הפניות ולשלב הילוך מתאים לפני הגיעו לפניה. בנוסף על מערכת ההיגוי, הותקנו בטנק בלמים נפרדים לכל צד כדי לאפשר פניה חדה יותר מהרדיוס ה"טבעי" להילוך המשולב. מערכת ההיגוי גם אפשרה סיבוב ציר (כאשר הזחלים מסתובבים בכיוונים הפוכים זה לזה והטנק סובב על צירו בלי להתקדם) אך אופן שימוש זה גרם לבלאי גבוה בתמסורת הסופית, שממילא הייתה נקודת התורפה העיקרית של מערכת ההינע כולה.
צוות.
מספר אנשי הצוות הסופי היה 5: נהג, מפעיל קשר, תותחן, טען ומפקד.
שריון.
השריון התבסס על לוחות פלדה אחידה עבה ומשופעת ב-55 מעלות. השילוב של עובי 80 מ"מ שריון עם שיפוע גדול הפך את הפנתר לבעל שריון מאוד יעיל: מעט מאוד כלי נשק סובייטים או של בעלות הברית הצליחו לחדור אותו חזיתית. חלקו הקדמי של הצריח כוסה בשריון בעובי של 100 מ"מ, עשוי בצורת חצי עיגול שסייעה להסטת פגזים ממסלולם. מאוחר יותר התגלה כי הצורה הייתה בעייתית בייחוד בעת פגיעה של פגז במרווח בין הצריח לטנק, בו השיפוע הסיט את הפגז לגג הטנק. הסטה זו גרמה לחדירת הפגז לטנק. בדגם G שונה התכנון כדי למנוע פגיעה מסוג זה.
חולשתו העיקרית של טנק הפנתר הייתה שריון הצדדים שלו, אשר עמד על 40–50 מ"מ עובי. עובי זה נועד להפחית ממשקל הטנק, אבל גרם לטנק להיות פגיע בפגיעות צד. חצאית שריון בעובי של 5 מ"מ ("שורזן"), נוספה כדי לספק הגנה לצד התחתון. "צימריט" – ציפוי קרמי נוסף להגנה מפני מוקשים מגנטיים עד ספטמבר 1944.
חימוש.
החימוש העיקרי התבסס על תותח 75 מ"מ דגם KwK 42 L/70 מתוצרת חברת ריינמטאל. הטנק נשא 79 פגזים משלושה סוגי תחמושת עיקריים - פגז נפיץ (Sprgr. 42) ושני סוגים של פגזים חודרי שריון (ה-Pzgr. 39/42 שהיה הפגז חודר השריון העיקרי, וה-Pzgr. 40/42 שהיה בעל כושר חדירה עדיף אך תמיד בכמויות מועטות).
אף על פי שהיה בעל קליבר זהה לזה של תותחי טנקים אחרים של התקופה, היה התותח חזק יותר מתותחים מקבילים בזכות הקנה הארוך והפגזים שהיו בעלי מטען אבק שרפה גדול מהמקובל, שהקנו לו מהירות לוע גבוהה ומסלול בליסטי שטוח. בזכות המסלול השטוח של הפגזים היה התותח מדויק יותר מהתותח בן 88 המ"מ אשר הותקן בטנק הטיגר 1 ובזכות מהירות הלוע הגבוהה שלו, היה אף בעל כושר חדירה עדיף, אולם אם חדר, היה הפגז בן 88 המ"מ של טנק הטיגר בעל פוטנציאל נזק גבוה יותר.
החימוש המשני כלל שני מקלעים MG34 - מקלע אחד מוקם בתובת הטנק והופעל על ידי הקשר והשני הותקן כמקלע מקביל.
ניסיון בקרב.
הפנתר תוכנן להתווסף לטנק הפאנצר סימן 4 ולהחליף את טנק הפאנצר סימן 3. כל דיוויזיית "פאנצר" גרמנית הייתה מורכבת משני גדודים. המטרה הייתה לצייד גדוד אחד בכל דיוויזיה בטנקי פנתר, ועדיין לנצל את יתרונות הפאנצר סימן 4 בגדודים הנוספים. החל מאמצע 1943, באופן הדרגתי עברו כל הגדודים לטנקי הפנתר.
הקרב הראשון בו השתתפו מספר גדול של טנקי פנתר היה בקרב קורסק ביולי 1943. דיוויזיית גרוסדויטשלנד קיבלה תחת פיקודה רגימנט פנתר, שכלל 200 טנקים מדגם זה, והוא הופעל במסגרת המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-48 על האגף הדרומי של בליטת קורסק. כבר ביום הראשון למתקפה מספר גדול של טנקים יצאו מכלל פעולה, ולאחר 9 ימי לחימה נותרו לרגימנט הפנתר 43 טנקים מבצעיים בלבד. רוב הטנקים לא הושמדו לחלוטין, אלא נפגעו ממוקשים, או הושבתו עקב בעיות מכניות: הזחלים והמתלים התקלקלו לעיתים, המנוע נטה להתחממות יתר ובמקרים מסוימים אף גרם לשרפה.
היינץ גודריאן, אשר התנגד להכנסת טנקי הפנתר לפעולה לפני שיגיעו לכשירות מבצעית, כתב לאחר מעשה על ביצועי הפנתר בתחילת קרב קורסק: "הם נשרפו בקלות, מערכות הדלק והשמן לא היו מוגנות בצורה יעילה, והצוות נהרג עקב חוסר הכשרה". אולם הוא ציין שכוח האש והשריון הקדמי של הטנק הוכחו כטובים. אף על פי שכאמור, רבים מהפנתרים אשר השתתפו בקורסק נפגעו או סבלו מבעיות טכניות, רק מספר קטן הושבתו לצמיתות, ובמהלך הקרב הם השמידו 263 טנקים סובייטים. אף על פי ששריונו הקדמי של הטנק היה דק יותר משל טנק הטיגר, הוא הוכח כיעיל ביותר מול תותחי הנ"ט והטנקים הסובייטיים.
אחרי קרב קורסק חלק גדול מהבעיות והלקויים שהתגלו בפנתר תוקנו, והוא הוכיח את יעילותו בשדה הקרב. במחצית השנייה של שנת 1943 ובמהלך 1944 הופיעו פנתרים במספרים הולכים וגדלים בחזית הסובייטית. עד יוני 1944, היוו טנקי הפנתר כמחצית מכוח השריון הגרמני במזרח ובמערב.
צריחי הפנתר שהוסרו מטנקים מושבתים, הותקנו על ביצורים קבועים. הצריחים הותקנו על עמדות בטון ("מבנה פנתר סימן 3") או על קופסאות פלדה מרותכות ("מבנה פנתר סימן 1"), אשר אחסנו תחמושת וציוד לחימה בסמוך למגורי הצוותים. עמדות מסוג זה נבנו בביצורי החומה האטלנטית, בקו זיגפריד, בקו הגותי, בקו היטלר ובמזרח (כ-12 בברלין). בסך הכל הותקנו 268 צריחים עד ה-26 במרץ 1945.
גדוד פנתר – 1943.
בין השנים 1943 ל-1945, מספר הטנקים בפלוגה הלך ופחת עקב המחסור עד לכדי שינוי התקן ל-14 טנקים.
תגובת בעלות הברית.
התגובה הסובייטית למספר הגדול של טנקי הפנתר בחזיתם הייתה מהירה. ב-1943 הצבא האדום היה עדיין מצויד בטנקי T-34 בעלי תותח 76.2 מ"מ כפי שהיה ב-1941. תותח זה הוכח כבלתי יעיל כנגד השריון הקדמי של הפנתר, ופגיעה בפנתר הייתה אפשרית אך ורק תוך כדי איגוף, כשלעומתו הפנתר היה יכול לפגוע ישירות ממרחק רב ומכל זווית.
תוכניות בוצעו לשיפור ה-T-34 באמצעות החלפת התותח בתותח בקוטר 85 מ"מ (תותח נ"מ מדגם M1939 52-K). פגזי תותח זה היו מסוגלים לחדור את השריון הקדמי של פנתר ממרחק של 1000 מטר (מתותח 76.2 מ"מ ניתן היה לעשות זאת רק ממרחק של 100 מטר). אף על פי שטנק זה לא היה שווה ערך לפנתר, הוא הוכח כטוב יותר מאשר קודמו. בנוסף פותחו משחיתי טנקים SU-85 ו-SU-100. הצבא האדום ניצל את גודלו ויתרונו המספרי ונכנס למירוץ ייצור, כך שעד אמצע 1944 הכניס לשירות הרבה יותר טנקי T-34-85 מאשר הפנתרים של הגרמנים.
בשנים 1943 ו-1944 היה יכול הפנתר להשמיד כל טנק של בעלות הברית בטווח של 2,000 מטר, כשהחיילים דיווחו על 90 אחוזי הצלחה בפגיעה בטווחים של עד 1000 מטר.
תגובת בעלות הברית לא הייתה עקבית. הפנתר לא הוצב בחזית המערבית, לפחות עד 1944 בקרב אנציו, בה נמצאו בכמות קטנה. הפנתר נחשב על ידי בעלות הברית כעוד טנק כבד שלא ייבנה במספרים גדולים. בעקבות זאת החל הצבא האמריקאי את הפלישה לנורמנדי בציפייה להתמודדות עם מספר גדול של טנקי פאנצר סימן 4. במציאות כחצי מהטנקים בנורמנדי היו פנתרים, ותותחי ה-75 מ"מ של טנקי השרמן כשלו ביכולת הפגיעה בשריון הקדמי.
הכוחות האמריקאים הגיבו בסופו של דבר באמצעות מספר גדול של טנקי שרמן 76 מ"מ, משמידי טנקים 90 מ"מ, וטנקי M26 פרשינג. למרות כל זאת, היה קושי רב לפגוע בשריונו הקדמי של הפנתר.
כוחות בריטיים הגיבו באמצעות תותח Ordnance QF 17 pounder על טנקי השרמן. ב-1945 הכניסו לשירות את טנקי הקומט.
הפנתר נשאר טנק גרמני עיקרי עד לסוף המלחמה. גרסאות מאוחרות יותר של הפאנצר סימן 4 עם תותחים ארוכים 7.5 cm KwK 40 היו זולות יותר לייצור, ואמינות יותר וייצורם נמשך במקביל לייצור הפנתר.