ב-1949 הכריז שר הפנים חיים משה שפירא על כינון המועצה המקומית רמת השרון, ומינה מועצה בת 11 חברים. ב-1 בנובמבר 1949 התכנסה המועצה לראשונה, ובחרה פה אחד ביושב ראש הוועד צבי בנימיני לראש המועצה. תחום שיפוטה של המועצה המקומית הורחב מזרחה ומערבה, וכלל שטחים עליהם שכנו קודם לכן הכפרים אבו כישכ ואג'ליל, על כ-17 אלף דונם שהיו בבעלות שייח' אבו כישכ. התרחבות נוספת אירעה כאשר הוועד המקומי של קריית שאול נדרש להכריע האם ברצונו להסתפח לתל אביב או לרמת השרון, ובחר ברמת השרון, בשל מסי הארנונה הגבוהים בתל אביב. בסך הכל, גדל שטח השיפוט של המושבה מכ-2,600 דונם לכ-18,500.
ב-1950 מונה הרב יעקב אדלשטיין לרבה של רמת השרון, לאחר פטירת אביו הרב צבי יהודה אדלשטיין.
בראשית שנות ה-50 הוקמה מול הכפר הירוק מעברה, שבשיאה השתרעה על השטח שעד מחלף מורשה של ימינו. המעברה קלטה כ-6,000 עולים, מספר הגדול פי ארבעה ממספר תושביה של רמת השרון באותה העת. מועצת הפועלים נרתמה למציאת פתרונות תעסוקה לעולים, אך היה קושי רב במציאת מקומות עבודה. חלקם עבדו בחקלאות ובבניין, חלקם במפעלים בהדר יוסף ואחרים הקימו משקים קטנים משל עצמם. ב-1953 הוחל בהקמת שיכון קבע, שכונת מורשה, וב-1957 חוסלה המעברה סופית. בתחילה הוקמו במקום בתים צמודי קרקע, שיועדו למשפחות מרובות ילדים, ולאחר מכן נבנו בתים משותפים, שדירותיהם יועדו למשפחות קטנות יותר. גם לאחר המעבר לשיכון קבע התקשו בתחילה התושבים החדשים במציאת מקומות עבודה, ובתחילה התעוררו גם קשיי תחבורה, עד שחברות אגד ודן חנכו קווי אוטובוסים ששירתו את תושבי השכונה. לצד מבני המגורים נבנו במהלך שני העשורים הראשונים שלאחר קום המדינה גם מבני ציבור שונים, ובהם בתי ספר יסודיים, בית ספר תיכון מקצועי, מתנ"סים, מרפאה ובריכת שחייה. עם הפעלתה של תוכנית אינטגרציה ברמת השרון נסגרו בתי הספר, וילדי מורשה החלו ללמוד בבתי הספר בנווה מגן ומשנות ה-80 גם ברובע הדר. בית הספר המקצועי שולב בתיכון "רוטברג".
במקביל להקמתה של שכונת מורשה, הוקמה ב-1954 שכונת נווה מגן, בשטח שבין מורשה לבין הגלעין ההיסטורי. השכונה נועדה למשוחררי הצבא הבריטי ולקציני צה"ל, ומכאן שמה. בסמוך לנווה מגן הוקם אזור תעשייה למלאכה זעירה. שיכון נוסף שהוקם בשנות ה-50 היה שיכון ליטא, ממערב לגלעין ההיסטורי, ובו התיישבו ניצולי שואה מליטא.
ב-1959 נבחר לראש המועצה דוד רשף. רשף כיהן בתפקיד רק שנתיים וחצי, אך בתקופתו החל שינוי נוסף באופיה של רמת השרון, ממושבה חקלאית ליישוב עירוני, או, כלשונו:
בשני העשורים הבאים חל גידול חד במספר התושבים במושבה: מכ-10 אלפים ב-1961 לכ-20 אלף ב-1972 ולכ-32 אלף ב-1983.
בסוף שנות ה-60 הקימה חברת רסקו את שכונת נווה רסקו, בשטח בו שכן לפני כן פרדס מטלון. במקביל, הוקם אזור תעשייה חדש מדרום לשכונת מורשה. המפעל הראשון שהיה אמור לקום בו היה מפעל של חברת עסיס, אך כשנבחר פסח בלקין לראש המועצה ב-1969 ביטל את ההסכם עם החברה, בשל התנגדות התושבים וחברי המועצה, שחששו שהמפעל יהווה מפגע סביבתי. המפעל הוקם בסופו של דבר בנתניה ובמקומו הוקם מפעל השנאים "אלקו".
בתחילת 1970 אושרה תוכנית מתאר חדשה לרמת השרון שהקנה לה מעמד של מושבה תת-עירונית, עם בנייה של בניינים לגובה של ארבע קומות. בראשית שנות ה-70 החל האזור שבין הגלעין ההיסטורי לנווה רסקו לשנות את אופיו. באזור זה התגוררו רבים מוותיקי המושבה, בין פרדסים. בהדרגה, החלו הבתים הקטנים והפרדסים לפנות את מקומם לבתים משותפים. כשנחנך במקום בית ספר, בשנת 1977, הוא נקרא "הדר", על שם הפרדסים שבמקומם הוקם. לימים, ניתן שם זה לשכונה כולה. התרחבות נוספת הייתה מערבה, באזור בו נבנו בתים צמודי קרקע בידי אוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי גבוה. באזור שסביב שיכון ליטא הוקמה שכונת קריית יערים, ומדרום לה רובע גולן. בקצה הדרום-מערבי של המושבה הוקמה שכונת נווה רום, שיועדה לטייסי חיל האוויר.
בשנות ה-80 וה-90 חלה האטה בקצב הגידול של המושבה. ראשי המועצה שכיהנו באותה העת העדיפו לשמור על צביונה, ולא הקימו שכונות חדשות. כתוצאה מכך, רבים מהצעירים שגדלו בה לא יכלו לשוב ולהתגורר בה לאחר שבגרו, והאוכלוסייה הזדקנה. בנוסף, הקפידו פרנסי המושבה לשמור על מעמדה כמועצה מקומית ולא להפכה לעיריה, אף שמספר תושביה באותה העת, למעלה מ-30 אלף, אפשר לעשות כן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השתנתה מגמה זו. בשכונת מורשה נבנו בתי מגורים חדשים, משותפים וצמודי קרקע. חלק מהדירות יועדו לזוגות צעירים ילידי היישוב. בשכונת נווה גן הוקמו בניינים רבי קומות הכוללים מאות יחידות דיור, ובמערב המושבה הוקמה שכונת המחתרות. בשנת 2002 הוכרזה רמת השרון לעירייה, וראש המועצה שכיהן באותה העת, גבי פארן, היה לראש העירייה הראשון.
טרקטורים וציוד (ITE) בע&quot;מ
טרקטורים וציוד (I.T.E)
חברת טרקטורים וציוד (אי. טי. אי.) בע"מ, שנקראת גם טרקטורים וציוד I.T.E או טרקטורים וציוד ITE, היא חברה פרטית ישראלית שעוסקת בתחומי התשתיות והצמ"ה, ובפרט בשיווק ותחזוקת ציוד מכני הנדסי. החברה היא היבואנית הבלעדית של קטרפילר (Caterpillar) בישראל ומשווקת מגוון כלי צמ"ה של החברה, גנרטורים ומערכות אנרגיה וכן מציעה מעטפת שירותים תומכת לציוד קטרפילר, הכולל הכשרה, אחזקה ותיקונים, בקרה ממוחשבת ועוד. החברה נוסדה עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 כ-"החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ", וכבר אז היא ייבאה ושיווקה כלי צמ"ה של קטרפילר, הן לשוק האזרחי והן לצה"ל. כיום החברה נמצאת בבעלות זוקו שילובים.
היסטוריה.
ב-1948 הוקמה "החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ" - אשר לה זיכיון להפצה בלעדית של חברת CATERPILLAR. בשנת 1970 ייצגה החברה בישראל גם את ליילנד נפילד, גודייר והייסטר.
ב-1989 נרכשה על ידי חברת CP Holdings של סר ברנרד שרייר, איש עסקים ישראלי-אנגלי, ששירת כמפעיל צמ"ה בחיל ההנדסה במלחמת העצמאות. בשנת 2001 מוזגה החברה עם זוקו שילובים הבורסאית ופעילותה הועברה ל"טרקטורים וציוד (אי. טי. אי.) בע"מ".
ב-2018 ארגנה את אליפות מפעילי הצמ"ה של ישראל, שזוכיה ישתתפו בתחרות העולמית שמארגנת קטרפילר.
בעלי עניין.
בסוף יוני 2015 נענתה בחיוב הצעת רכש משותפת של החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ ושל יוסף סמירה (מנכ"ל "זוקו שילובים") לרכישת כ-21.3% המניות של "זוקו שילובים" שאינן בבעלות המציעים. בעקבות רכישה זו הפכה החברה לחברה פרטית בבעלות מלאה של הרוכשים.
שיתוף פעולה עם צה"ל.
במסגרת היותה יבואנית קטרפילר בישראל החברה מעורבת ברכש דחפורים וכלי צמ"ה אחרים על ידי משרד הביטחון (בתיווך הסיוע הכספי האמריקאי) והסבתם לשירות צבאי בצה"ל בשיתוף תעשיות ביטחוניות בישראל. החברה גם עוסקת בתחזוקת ותיקון כלי הצמ"ה של צה"ל בשגרה ובחירום, לצד כוח אחזקת הצמ"ה המטכ"לי של חיל החימוש. הכלי הידוע ביותר של קטרפילר שנמצא בשירות צה"ל הוא ה-D9 – דחפור קטרפילר די-9 משוריין, המשמש את חיל ההנדסה הקרבית למגוון משימות, בהן הנדסה בשדה הקרב, עבודות עפר, בניית ביצורים, פריצת צירים, חילוץ כלי רכב ורכב קרבי משוריין, לוחמה בטרור, חישוף צבאי והריסת מבנים. כלים נוספים שהחברה מוכרת לצה"ל כוללים יעה אופני קטרפילר 966, מחפרי קטרפילר ממוגנים, ומשאיות אינטרנשיונל וטאטרה.
החברה הישראלית לטרקטורים וציוד
החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע&quot;מ
דורה ברגי
דורה ברגי-דווני (בהונגרית: Beregi Dóra נולדה בשם דורותיה ברגר) (באנגלית: Dora (Dorothea Berger) Beregi Devenney; נולדה ב-8 באוגוסט 1915) הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-הונגריה ובריטית, בעלת 6 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 2 זהב, 1 בזוגות ו-1 קבוצתית. היא זכתה ב-6 תארים מאליפות אנגליה הפתוחה , 2 ביחידות (1938 ו-1946), 2 בזוגות נשים ו-2 בזוגות מעורבים.
קורות חיים.
ברגי נולדה וגדלה בבודפשט למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בומבלי , לונדון בשנת 1938 זכתה ברגי במדליית כסף בזוגות נשים ביחד עם אידה פרנצזי
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא עזבה את הונגריה ועברה להתגורר בבריטניה ושם נישאה לדווניאן דווני.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 זכתה ברגי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית לנשים, מדליית כסף, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בזוגות מעורבים עם ריצ'רד ברגמן.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בתחרות הקבוצתית לנשים.
לזוג נולד בן אחד, ג'ון, בערב חג המולד ב-24 בדצמבר 1948. בשנת 1950 היא היגרה לאוסטרליה.
הדומה הרביעית
הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית הרביעית במספר הוא המושב הרביעי של בית המחוקקים והבית התחתון באספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית, שנבחר ב-7 בדצמבר 2003.
שם רשמי מלא: המושב הרביעי של דומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית (Государственная Дума Федерального Собрания Российской Федерации четвёртого созыва).
הדומה כיהנה מ-29 בדצמבר 2003 ועד ל-16 בנובמבר 2007. במשך כל המושב כיהן בוריס גריזלוב ממפלגת רוסיה המאוחדת כיושב ראש הדומה הממלכתית.
מרבית הישיבות נערכו בבניין הדומה במוסקבה, אך ב-27 באפריל 2006 נערכה גם ישיבה מיוחדת במושבה ההיסטורי של הדומה הממלכתית, בארמון טבריצ'סקי שבסנקט פטרבורג, לציון מאה שנה לישיבה הראשונה של הדומה.