המחזה מציג את המתח שבין תקווה ליאוש, בין בחירה חופשית לדטרמיניזם ובין תכלית לחוסר אונים. בעוד חלק מן הצופים והמבקרים טענו כי בסיום ההצגה נותרו בתחושה של תקווה, יש הסבורים כי לוין אינו מציג חמלה. דוגמה לכך הן התלבושות של הזקן והזקנה ושל האם הצעירה במחזה. הזקנים במחזה הולבשו בבגדים מרופטים ובלויים, שצבעם דהה. לעומתם בגדיה של הצעירה עוד צבע, הצבע עדיין לא דהה, הבגד עוד לא מרופט לגמרי. ניתן לראות שמץ של תקווה בעתידה של הנערה, ניתן לראות שאולי יש עתיד ושבירה של מוסכמת המעגליות שסוגרת וכובלת את האנשים במציאות המרה שלהם. אך התקווה הזאת מתנפצת לאחר שהנערה קוברת את בנה. היא אומרת שהיא לא מוכנה לעבור הלאה, היא לא מקשיבה לעצתו של הזקן לעזוב את העבר המר ולהמשיך בחייה ובעתידה בצורה שונה, היא בוחרת לחיות את חייה דרך הזיכרון של בנה, היא לא מוכנה לבכות.
קשה לסווג לסוגה תיאטרונית מוגדרת את המחזה המקורי ואת גרסתו שבוצעה ב"קאמרי". למרות העלילה הקשה, ההצגה איננה בגדר טרגדיה, אך מובן שהיא איננה קומדיה. כבמאי וכמחזאי, לוין יצר תמונות בימתיות שנעות על גבול הפארסה, אך אינן קיצוניות וגרוטסקיות כפי שניתן למצוא במחזות אחרים שלו (דוגמת: "חפץ", "יעקובי ולידנטל" ו-"ייסורי איוב"). בשל תכונה זו של המחזה, היו שהגדירו אותו כ"אגדה" ואף כ"שירה".
חלק מן הפרשנות האפשרית של המחזה קשורה בחייו של לוין. העובדה שלוין כתב וביים את המחזה על ערש דווי מחדדת את העיסוק של המחזה בשאלת המוות ומעלה שאלות לגבי המסרים שלוין ביקש להעביר באמצעות המחזה – האם באמצעות שיח טרגי או באמצעים קומיים.
ניתן לראות את דברי הזונה במחזה, כמילותיו של לוין עצמו, המדבר על חייו ועל מותו הקרב. הוא מדבר על המוות שלו בצורה חסרת רחמים ובציניות מוחלטת. כאילו הוא חי את חייו וזהו, הגיע זמנו והוא מת.
אפשר למצוא במונולוג הזונה התייחסות ישירה לחייו של לוין:
הפקת 1999 – תיאטרון הקאמרי.
פרסים והוקרה.
בטקס פרסי התיאטרון הישראלי לשנת 1999–2000 זכתה ההפקה במספר פרסים:
הופעות בחו"ל.
בשנים 2004 ו-2007 יצאה ההצגה לסיבובי הופעות עולמיים, בין השאר ברומניה, אירלנד, פולין, סין, מקסיקו, בלארוס, וגרמניה.
ניחום אבלים
ניחום אבלים היא מצווה לנחם את מי שמת לו קרוב מ'שבעה קרובים', ובכך לעשות עמו חסד.
עיקר הניחום אבלים הוא להקל על הכאב על ידי הביקור בבית האבל, על ידי הזדהות, ועל ידי מתן הזדמנות לאבל לבטא את יגונו.
מקור המצווה.
הגמרא לומדת מהפסוק "אַחֲרֵ֨י ה' אֱלֹקֵיכֶ֛ם תֵּלֵ֖כוּ", שעלינו לנהוג במידותיו של הקב"ה. אחת המידות המנויות על ידי הגמרא היא ניחום אבלים, כלומר כפי שהקב"ה ניחם את יצחק בברכת ה' אחרי מות אברהם, עלינו ללמוד מכך לנחם את האבלים. עניין ניחום אבלים מוזכר גם בספר בראשית, לאחר שיעקב מתבשר שבנו יוסף נטרף בפי חיה רעה - "וַיָקֻמוּ כָל-בָנָיו וְכָל-בְנֹתָיו לְנַחֲמוֹ".
רבינו יונה מבאר שניחום אבלים היא מצוות התורה, שכן היא נכללת במצוות גמילות חסדים של "ואהבת לרעך כמוך".
לעומתו, הרמב"ם מבאר כי המצווה המסוימת של ניחום אבלים היא מצוות חכמים: "מצות עשה של דבריהם לבקר חולים, ולנחם אבלים, ולהוציא המת, ולהכניס הכלה ... ואלו הן גמילות חסדים שבגופו שאין להם שיעור ... הרי הן בכלל 'ואהבת לרעך כמוך', החיוב הספציפי הוא מדרבנן.
במסכת מועד קטן נאמר "בכו לאבלים ולא לאבדה, שהיא למנוחה - ואנו לאנחה", קריאה למנחמים למקד את צערם בעזרה לאבלים, ולא באבל על הנפטר. בעקבות כך, נוספו למנהגי ניחום אבלים גם הדאגה לצורכי האבלים, ובכללה סעודת הבראה שנהוג להכין לאבלים.
קיום המצווה.
כפי שהוזכר בפתיח, המטרה העיקרית של ניחום אבלים היא להביא נחמה, להקל על כאבם על ידי ביקור בביתם, הזדהות ועל ידי מתן הזדמנות לאבל לבטא את יגון נפשו. בשו"ת אגרות משה כתב עוד כי המצווה היא "שהם טרודים מאוד בצערם, והוא מדבר על לבם לנחמם".
הרמב"ם מציין באופן מעניין שהמצווה היא "גמילות חסד עם החיים ועם המתים" – ומשום כן חידש כי "נחמת אבלים קודמת לביקור חולים", מפני שיש בו רק טובת החי, ולא טובת המת.
טובת המתים של ניחום אבלים, מקורה בגמרא במסכת שבת ומבוארת בשו"ת תשובות והנהגות במה שכבוד החי הוא תיקון לנשמת הנפטר, כפי שאנו מוצאים בעניין לווית המת. הוא מוסיף שיש תועלת נוספת לנפטר בכך שמספרים אודות מעשיו הטובים בביתו.
החלק השני, של דברי הרמב"ם, כלומר טובת המת, מתקיים רק כאשר המנחם מבקר פיזית בבית האבל. מכאן שיש להעדיף אם אפשר לבקר בפועל את האבל כדי לנחמו, ולא להסתפק בשיחת טלפון.
דיני ניחום אבלים.
ישיבה או עמידה.
עדיף שהבאים לנחם ישבו, יחד עם האבל, על רצפת הבית, באופן שמשדר את הזדהות המבקרים עם כאבו של האבל. כן צוין על ידי כמה ראשונים, וכן נפסק בשולחן ערוך. מכיוון שבשנות האלפיים, אבלים אינם יושבים בדרך כלל על הרצפה, הרי שהם מוחלים על נוהג זה ומותר אפוא למנחמים לשבת על כיסאות. עם זאת, יש שכתבו שנכון דווקא לשבת בשעת ניחום אבלים, ובשו"ת מנחת אשר כתב שעיקר הצורה של ניחום אבלים הוא דווקא בישיבה.
יש שעומדים בעת אמירת "המקום ינחם אתכם..." (או "מן השמים תנוחמו"), מה שלעיתים מקל על אמירת הברכה לכמה אבלים היושבים אחד לצד השני. ומסתבר שלרוב הדעות הדבר מותר, אך יש לזכור כי כאמור אין ברכה זו חלק עיקרי של ניחום אבלים.
נוסח ניחום האבלים.
על פי ההלכה, אין חיוב לומר נוסח מסוים בעת ניחום אבלים, אך לאורך הדורות התפתחו נוסחים שונים הנאמרים בצורה קבועה, בדרך כלל בעת פרידת המנחם מהאבל. הנוסח על פי מנהג אשכנז הוא . ועל פי מנהג עדות המזרח. או בנוסח . נוסח עדות המזרח הוא קדום, ומובא כבר במסכת שמחות וברמב"ם .
בניגוד אליו, מקורו של הנוסח האשכנזי לא ברור. נוסח קדום הדומה לו במקצת מופיע בספרו של המהרי"ל: . יש שכתבו שהמקור המתעד לראשונה את הנוסח המקובל הוא הרב יעקב ריישר בספרו "שבות יעקב":
בספרי הלכה מתקופת האחרונים כגון ה'מגן אברהם' ה'פרי מגדים' ועוד, כבר נזכר נוסח זה במפורש. יש שציינו שבתלמוד הבבלי מופיע נוסח קרוב לנוסח זה, לעניין ביקור חולים: .
שיחה עם האבלים.
הגמרא קובעת שבשעת ניחום אבלים על האבל לפתוח בשיחה, ולא המנחם. זה נפסק על ידי הרמב"ם והשולחן ערוך: "אין המנחמים רשאים לפתוח, עד שיפתח האבל תחלה".
אולם, הברכה עצמה של "המקום ינחם אתכם" אינה נחשבת כפתיחה בשיחה, ומותר למנחמים לפתוח בברכה זו.
למרות שהוראת פתיחת השיחה ברורה בש"ס ופוסקים, נראה שלא כולם נהגו כן, ויש שפותחים בשיחה גם כאשר האבל יושב בשקט. יש שהצדיקו נוהג זה בכך שבעבר רבים מן האבלים היו שותקים לגמרי, ומכאן שהיה נכון להמתין עד שיפתח בשיחה. כיום, אבלים בדרך כלל שחים עם המבקשים, ולכן מותר למנחמים לפתוח בשיחה גם כאשר האבל שקט. בשו"ת ציץ אליעזר הציע שלאחר שהאבל פתח בשיחה בתחילת היום, שוב מותר לכל מי שמבקר בהמשך היום לשוחח עמו, ואף לפתוח עמו בשיחה, כיוון שהאבל כבר פתח בכך בתחילת היום.
אמירת שלום וברכות אחרות.
כתב השולחן ערוך: "אבל אסור בשאלת שלום", היינו שאסור לברך בברכת שלום את האבל. כמו כן, אין לאבל לברך אחרים בברכה זו. משום שאין האבל בשלום עם עצמו. הערוך השולחן מוסיף שעל המנחמים אף להימנע משאלות שלום זה לזה בבית האבל.
הפוסקים דנים אם כן יש להימנע מברכות אחרות כגון "בוקר טוב", "ערב טוב, וכדומה, והמנהג הרווח הוא להחמיר.
מועד הניחום.
יש הנמנעים מלהגיע לבית אבל בשלשה ימים ראשונים של אבלות, המיוחדים לבכייה על המת, ושאין סבירות שיקבל האבל תנחומים בהם. אולם, המנהג הרווח הוא לא להחמיר ורבים מגיעים אף בשלושת הימים הראשונים.
מעיקר הדין מותר לנחם אבלים גם בשבת, וכן נפסק בשולחן ערוך. אך המשנה ברורה מוסיף שמי שמגיע לנחם בשבת יאמר ניסוח שונה: "שבת היא מלנחם, ונחמה קרובה לבוא".
המשנה ברורה ואחרים כתבו שהמנהג הרווח הוא להימנע מביקורי ניחומים בשבת, אלא אם יודע שהביקור יביא נחמה וירגיע את האבל, אזי מצווה לבקרו בשבת, ואף בחג.
מלחמות הפרסיות יווניות
ילד קטן (פצצה)
דייגו ריברה
דייגו ריברה (ספרדית: Diego Rivera; 8 בדצמבר 1886 – 24 בנובמבר 1957) היה צייר מקסיקני. נודע בעיקר בזכות ציורי הקיר המרשימים שלו, שתרמו לפריחת הז'אנר במקסיקו ובשאר מדינות אמריקה הלטינית, ובזכות היותו בעלה של פרידה קאלו. ריברה היה קומוניסט בדעותיו, ואלו השפיעו באורח משמעותי על עבודתו, ואף הובילו אותו לעימותים קשים עם הכנסייה ועם גופים אמריקניים; העימות הקיצוני ביותר אף הוביל להריסת ציור הקיר "אדם בצומת דרכים" של ריברה בידי צוות מרכז רוקפלר שהזמין את הציור, בשנת 1934.
ריברה היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו (1943).
שנים ראשונות.
דייגו מריה דה לה קונספסיון חואן נפומוסנו אסטניסלאו דה לא ריברה אי בריינטוס אקוסטה אי רודריגס (Diego María de la Concepción Juan Nepomuceno Estanislao de la Rivera y Barrientos Acosta y Rodríguez) נולד בשנת 1886 בגואנחואטו בירת גואנחואטו שבמקסיקו. סבתו מצד אביו, אינֶס דה אקוסטה אי פֶּדֶרוֹ, טענה להיותה מצאצאי אנוסי פורטוגל, ממשפחת אקוסטה הנודעת, וריברה העיד ב-1935 כי "יהדותי היא אלמנט דומיננטי בחיי".
כישרונו של ריברה הוכר מגיל צעיר, וכבר בגיל עשר זכה במלגה ממשלתית ללימודים במכללת סן קרלוס לאמנות. בהמשך קיבל מענק ממשלתי שאפשר לו לנסוע לאירופה להמשך לימודיו.