באוטוביוגרפיה של ריברה נטען כי במשך תקופה ב-1904, הוא וחבריו לא אכלו דבר מלבד גוויות שנקנו מחדר המתים המקומי. ריברה היה מודע היטב להלם שבסיפור זה. ריברה טען כי הוא חשב שקניבליזם היא הדרך המורה את העתיד. "אני מאמין שכאשר האדם יפתח תרבות נעלה יותר מהתרבות הממוכנת, אך הפרימיטיבית של היום, אכילת בשר אדם תהיה מותרת. משום שאז בני האדם יתנערו מכל האמונות התפלות והאיסורים חסרי ההגיון".
בשנת 1907 הגיע ריברה לברצלונה ללימודים, ושנתיים מאוחר יותר המשיך לפריז, שם חי ועבד בשכונת מונפארנאס עם קבוצה של אמנים ידועים. ריברה בילה זמן רב בבית האמנים לָה רוּש (La Ruche) במונפרנאס, שם צייר ידידו אמדאו מודיליאני דיוקן של ריברה ב-1914. עם ידידיו הקרובים נמנו איליה ארנבורג, חיים סוטין, אשתו של מודיליאני ז'אן אבוטרן, מקס ז'אקוב, בעל הגלריה לאופולד סבורובסקי, והאמן מואיז קיזלינג; הקבוצה הונצחה בציורה של מארי וורוביף-סטבלסקה "הומאז' לחברים ממונפארנאס", המוצגת כיום במוזיאון ברוסיה. בנוסף, יצר ריברה באותן שנים קשר עם אמנים כפיקאסו וז'ורז' בראק, והושפע מסגנונם הקוביסטי. מאוחר יותר (בשנת 1917) התרחק ריברה מהקוביזם והושפע מסגנונו של פול סזאן, המדגיש משטחי צבע עזים וצורות פשוטות. במקביל החלו ציוריו לזכות בתשומת לב, והוא הציג במספר תערוכות.
ציורי קיר במקסיקו.
בשנת 1920 עזב ריברה את צרפת, ביקר באיטליה וחזר למקסיקו ב-1921. הוא הצטרף לאופנה החדשה במקסיקו - ציורי קיר - בה היו מעורבים האמנים המקסיקניים רופינו טאמאיו, דוד אלפארו סיקיירס, חוסה קלמנטה אורוסקו והאמן הצרפתי ז'אן שארלו. הוא החל את ניסיונותיו בציור פרסקאות על קירות גדולים, ובמהרה פיתח שיטה משלו, שהתבססה על גודל, צורות פשוטות וצבעים עזים.
במקביל החל ריברה להתעניין בפוליטיקה, ושייך את עצמו לשמאל הקומוניסטי. מסיבה זו כלל ציור הקיר הראשון שלו דמויות מקסיקניות אתניות (אינדיאנים ובני תערובת) בהקשר פוליטי. גם בהמשך עסקו ציורי הקיר של ריברה באורח סימבולי בחברה ובהגות המקסיקנית אחרי המהפכה של 1910. ציוריו מספרים סיפורים, באורח הדומה ליצירות תרבות המאיה. יש הרואים בציור הקיר שלו "In the Arsenal", התייחסות לרצח המהפכן הקובני חוליו אנטוניו מֶלָה (Mella). דעותיו הקיצוניות של ריברה, התקפותיו על הכנסייה ועל אנשי הדת, וקשריו עם טרוצקי ושמאלנים קיצוניים אחרים הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת גם בחוג הקומוניסטי.
חלק מציורי הקיר הטובים ביותר של ריברה מוצגים לראווה בארמון הלאומי במקסיקו סיטי ובבית הספר החקלאי הלאומי של מקסיקו "צ'אפינגו" בעיר טקסקוקו אשר ליד מקסיקו סיטי.
עבודותיו המאוחרות מחוץ לארצו.
בסתיו 1927 קיבל ריברה הזמנה לקחת חלק בחגיגות 10 השנים למהפכת אוקטובר במוסקבה בירת רוסיה. ריברה נשאר ברוסיה, אך גורש ממנה בשנת 1928 בשל מעורבת פוליטית אנטי סובייטית וחזר למקסיקו. ציור הקיר שלו "In the Arsenal" שובש בעקבות מעורבותו הפוליטית אשר בסופה גרמה גם לסילוקו מהמפלגה הקומוניסטית. בתקופה זו קיבל כעוזרו את ויקטור ארנטוף צייר קירות ממוצא רוסי אשר היה קומוניסט.
ריברה צייר כמה ציורים בארצות הברית. בשנים 1930 - 1933 הצליח לסיים כמה פרסקו בארצות הברית, כשרובם של הציורים כללו בנושאם את החיים התעשייתיים.
היצירה "Detroit Industry" (תעשיית דטרויט), אשר צוירה בשנת 1932, נחשבת לאחת מעבודותיו הטובות ביותר אשר שרדו בארצות הברית, ומוצגת במוסד לאמנות שבדטרויט.
ריברה צייר במרכז רוקפלר בניו יורק בשנת 1933. עבודתו במרכז רוקפלר, "אדם בצומת דרכים", פגעה ברגשות המממנים בשל שילוב דמותו של לנין בציור. יצירה זו נהרסה בידי המרכז, ושוחזרה מחדש על ידי ריברה עצמו במרכז לאמנות במקסיקו סיטי לאחר מכן. בעקבות הפרסום השלילי לו זכה ריברה בארצות הברית, לאחר ציורו במרכז רוקפלר, בוטלה ההזמנה לציור קיר בתערוכה העולמית של שיקגו (1933). בדצמבר 1933 כועס ומושפל חזר ריברה למקסיקו. בשנת 1934 הוא חידש את עבודתו אשר ב-Palacio de Bellas Artes שבמקסיקו סיטי. הגרסה החדשה נקראה - "איש, מפקח היקום". ב-5 ביוני 1940 חזר ריברה לארצות הברית בפעם האחרונה על מנת לצייר 10 לוחות של ציורי קיר בשביל תערוכת גשר הזהב הבינלאומית אשר בסן פרנסיסקו.
חיים אישיים.
ריברה היה רודף שמלות ואב לפחות לשני ילדים שנולדו מחוץ לנישואין משתי נשים שונות: אנג'לינה בלאוף ילדה את בנו דייגו (1916–1918); מריה סטבלסקה ילדה את בתו בשנת 1918. הוא התחתן עם אשתו הראשונה, Guadalupe Marín, בשנת 1922, ממנה יש לו שתי בנות. הוא היה נשוי כאשר הוא פגש את הסטודנטית פרידה קאלו. הם התחתנו ב-21 באוגוסט 1929; הוא היה בן 42, היא הייתה בת 22.
הבוגדנות והאלימות שלו הובילו לגירושין בשנת 1939, אבל הם התחתנו מחדש ב-8 בדצמבר 1940 בסן פרנסיסקו. לאחר מותה של פרידה, ריברה התחתן בשלישית עם אמה הארטדו.
טביליסובה
טביליסובה (בגאורגית: თბილისობა, תבּיליסוֹבָּה) או יום טביליסי, הוא הפסטיבל השנתי הגדול ביותר בטביליסי, המנציח את היווסדה של העיר. הוא נערך בהתאם למסורת הגאורגית, שבה נהוג לחגוג את יום השנה לייסודן של ערים ועיירות בפסטיבלים. זה הנערך בטביליסי הוא הגדול מכולם.
הפסטיבל של טביליסי, טביליסובה, נחגג מדי שנה ביום א' האחרון של חודש אוקטובר. זו גם עת הבציר וייצור היין, וחתונות רבות בגאורגיה נערכות אף הן בתקופה זו. ביום הפסטיבל מתקיימים קונצרטים והופעות מחול עממי ברחובות העיר, דבר המושך גם תיירים. הפסטיבל נוסד בשנת 1979, וחודש בשנת 1994 לאחר השעיה בת 6 שנים בתקופה בה שררה מתיחות פוליטית.
איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת
האיסור על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת עוגן בחוק מס' 228–2004, של הרפובליקה הצרפתית ונודע בשיח הציבורי בשם הלא מדויק "חוק הרְעָלָה". על החוק חתם נשיא צרפת, ז'אק שיראק, ב-15 במרץ 2004, והוא נכנס לתוקף ב-2 בספטמבר 2004.
שמו המלא של החוק (בצרפתית) הוא
החוק אינו מזכיר במפורש סמל דתי מסוים שהצגתו בבתי הספר תיאסר, ולכן אוסר כל לבוש בעל שיוך דתי – לרבות נוצרי, יהודי, מוסלמי וסיקי. אך עם זאת, חקיקתו באה בעקבות משבר מתמשך, שפרץ בשנת 1989 כאשר נערות מוסלמיות ביקשו ללבוש כיסוי ראש מסורתי, צעיף בשם חימאר, בבתי הספר שבהם הן למדו בצרפת, כחלק מן החג'אב, קוד הלבוש הצנוע המחייב את המוסלמי המאמין.
"משבר הרעלה" (בצרפתית: l'affaire du foulard) כפי שנודע ברבים, עימת ערכים מתנגשים בסיסיים בתרבות הצרפתית. רפובליקניזם מול דמוקרטיה, הלאומיות הצרפתית מול חופש הביטוי, הפרדת הדת מהמדינה, מול חופש הדת, הזהות הלאומית הגאלית המטופחת בצרפת לכדי ערך יסוד, אל מול זכותו של מיעוט אתני לשמור על זהותו הלאומית והדתית – ערכים שהגיעו לביטוים הקיצוני בצרפת, אך במידה זו או אחרת יישומם מהווה קושי ברבות מן הדמוקרטיות הליברליות.
כיסוי הראש שבו מדובר אינו "רעלה" במובן זה שאינו מסתיר את הפנים, אלא נכרך על השיער, האוזניים, הלחיים, ונרכס מתחת לסנטר. הביטוי הצרפתי "foulard" פירושו צעיף, ואף הוא אינו מתאר נכונה את ה"חימאר" שבו מדובר. בשיח הציבורי בעברית התקבל הביטוי "רעלה", ובו ייעשה שימוש בערך זה.
רקע פוליטי והיסטורי.
הזהות שטופחה לאחר המהפכה הצרפתית היא זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת שייכות דתית עניין שאינו רצוי. עובדי המדינה בצרפת אמורים להיות אדישים לאמונות דתיות בשעת מילוי תפקידם, ולא להשמיע הצהרות העשויות להתפרש כפוליטיות או דתיות. בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה להכיר או לממן כל דת. מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות – "laïcité" .
החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוֹגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת. בתי ספר הממומנים או מופעלים בידי הממשל הלאומי והאזורי אינם יכולים לכפות חינוך דתי על תלמידיהם. הם צריכים להיות פתוחים כלפי ילדים מכל דת שהיא.
קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הביאו לעלייתה של דת האסלאם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הנצרות הקתולית. הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת היא בין 4 ל-8 מיליון מוסלמים, מתוך אוכלוסייה כוללת של יותר מ-65 מיליון נפש. נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור ילודה גבוה יחסית לילידי צרפת, הביאו ליצירת תת-תרבות מוסלמית צעירה ודומיננטית. באזורים מסוימים של צרפת האורבנית מהווים המוסלמים בין חצי לשליש מן התושבים בקבוצות הגיל הצעירות.
במערכת החינוך הצרפתית מאות אלפי תלמידים בני הדת המוסלמית. המספר המדויק אינו ידוע, שכן מספרם הכולל של המוסלמים בצרפת שנוי במחלוקת. חלק מן ההורים המוסלמים מעדיפים לחנך את בניהם בבתי הספר הקתוליים הפרטיים, אך הדבר כרוך בתשלום. מספר בתי ספר מוסלמים נפתחו לאחרונה, אך רוב התלמידים המוסלמים לומדים במערכת בתי הספר הציבוריים הצרפתים.
פרשת הרעלה.