ההבדל בין הצרפתים לאנגלים ניכר בעיקר בשמירת הכללים החמורה שנתמכה על ידי המחזאים הצרפתים של אותה תקופה (לאו דווקא הגאונים שביניהם, כמו פייר קורניי או מולייר). המחזות הצרפתיים נתפסו כקפואים, חסרי חיות, ושומרים יותר מדי על "התואם", דהיינו ההולמות של המחזה לקהל המכובד בכלל ולנשים האצילות בפרט.
המחזה.
מטרת המחזה היא לענג וללמד, ובעיקר: ללמד תוך כדי עינוג. המחזה, לפי ניאנדר, פונה אל הקהל - האפקטיביות שלו על הקהל היא המשמעותית, והרטוריקה היא החשובה. ניאנדר גם דוגל באידיאליזציה של המציאות, תוך שימוש בחרוז הסגור (לעומת החרוז הלבן, הטבעי יותר), ובשילוב בין ה"הולם" (just) וה"חיוני" (lively).
הדמות.
הדמות על פי ניאנדר צריכה להיות מעוצבת כאבטיפוס אנושי (למשל: קמצן, קל דעת, חכם, עצבני), אך עיצובה הספציפי צריך להיות ייחודי, מה שמתבטא בעיקר בקשריה עם הדמויות האחרות ובעיצובה המורכב.
חשיבותה של המסה.
תפיסותיו של דריידן על המחזאות, כפי שהן מובעות במסה, הן אופייניות לתקופתו ובעיקר לאנגליה בתקופתו. עם זאת, הוא מהווה בסיס ויסוד לתפיסת ביקורת תגובת הקורא, כפי שנוצרה אחריו בביקורת האנגלית, למשל בהקדמה לשייקספיר מאת סמואל ג'ונסון.
אירוויזיון 1976
אירוויזיון 1976 נערך ב-3 באפריל בהאג לאחר זכייתה של הולנד בתחרות האירוויזיון שנה קודם לכן. מנחת האירוויזיון הייתה קורי ברוקן, זוכת המקום הראשון באירוויזיון 1957 והמקום האחרון באירוויזיון 1958.
המדינה הזוכה בתחרות הייתה הממלכה המאוחדת עם השיר: "Save Your Kisses for Me" בביצוע להקת: "אחוות האדם". בשנת 2005 השתתף השיר גם בתחרות שיר היובל באירוויזיון.
הממלכה המאוחדת קבעה באותה תחרות שיא שלא נשבר עד היום – אחוז הקולות הגבוה ביותר בתחרות. היא זכתה
ב-164 נקודות מתוך 204 אפשריות, כלומר 80.3 אחוזים. בסך הכול קיבל השיר את מירב הנקודות, 12, משבע מדינות. למקום השני הגיעה צרפת בהפרש של 17 נקודות מהממלכה המאוחדת עם השיר: "Un, Deux, Trois" בביצוע של קתרין פרי (Cathérine Ferry). במהלך ההצבעה התחולל קרב צמוד בין הממלכה המאוחדת לצרפת, כאשר מונקו נתנה יתרון קל לממלכה המאוחדת, שהתחזק לאחר ההצבעה הצרפתית (שהייתה אחת לפני האחרונה). כשהגיע תורו של חבר השופטים היוגוסלבי להצביע, כבר היה ברור שהממלכה המאוחדת ניצחה בתחרות ולמרות שצרפת קיבלה 12 נקודות מיוגוסלביה, לא היה בכך די כדי לכסות את הפער.
ליכטנשטיין ניסתה להצטרף לתחרות בשנה זו, ואף בחרה לצורך זה שיר ("קאובוי קטן", בביצועו של ביגי באכמן) אולם משום שלליכטנשטיין לא הייתה אז רשת שידור כלשהי, היא לא הורשתה להשתתף בתחרות.
השיר היווני עורר סערה באירופה, משום שעסק בפלישה הטורקית לצפון קפריסין. רק בשנה קודם לכן, פרשה יוון מהתחרות כמחאה על הפלישה ועל ההתעלמות הבינלאומית ממנה. טורקיה בחרה שלא להשתתף יחד עם יוון בתחרות אותה השנה.
מדינה נוספת שפרשה באותה השנה היא שוודיה, שפרשה לאחר שרשת השידור השוודית, SR, הודיעה כי במידה ותנצח, לא תוכל לממן את אירוח התחרות בשנה שלאחר מכן. ההחלטה לפרוש התקבלה לאחר מחאה ציבורית רחבה בשוודיה נגד SR (שכללה הפגנות נגד הרשת ואף נגד תחרות האירוויזיון עצמה). אולם לאחר התחרות החליט איגוד השידור האירופי, שכדי להקל על עול האירוח של התחרות, כל מדינה תשתתף חלקית במימון התחרות. למרות שסך הכספים שמעבירות המדינות המשתתפות הם רק מיעוט מעלות האירוח, בכל זאת מדובר היה בהקלה משמעותית (שוודיה אכן חזרה לתחרות ב-1977).
מלטה פרשה מהתחרות, אולם לא פרסמה את הסיבות שבגינן פרשה. היא חזרה לתחרות רק ב-1991.
ר' יהושע בן לוי
סייד קשוע
סייד קשוע (בערבית: سيد قشوع; נולד ב־31 ביולי 1975) הוא עיתונאי, תסריטאי, סופר ופובליציסט ערבי–ישראלי. בעבר בעל טור סאטירי במוסף "הארץ" ובשבועון "העיר". חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005 ופרס קוגל לספרות בשנת 2011.
ספריו, "ערבים רוקדים", "ויהי בוקר", "גוף שני יחיד" ו"עקוב אחר שינויים", הם רבי-מכר שתורגמו למספר שפות.
ביוגרפיה.
סייד קשוע נולד בטירה שבמשולש למשפחה מוסלמית-ערבית. הוריו הם חלימה ודרוויש קשוע. אביו, שהיה חבר ב”מצפן”, נעצר במרץ 1969 בירושלים בעקבות פיגוע בקפטריה של האוניברסיטה העברית שבו נפצעו 28 אנשים. הוא נחשד בכך שידע על כוונת המחבלים אך לא מנע את הפיגוע. הוא לא הועמד לדין, אך ישב שנתיים במעצר מנהלי.
בגיל 15 התקבל קשוע לבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים, באותה תקופה למדו בבית הספר תלמידים ערבים בודדים בלבד (גיבור הספר החצי-אוטוביוגרפי ”ערבים רוקדים” מספר כי בעת לימודיו נתקל לעיתים ביחס גזעני מצד חבריו ללימודים). בתום לימודיו התיכוניים פנה ללימודים אקדמיים בסוציולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, שם הכיר את נג'את, רעייתו לעתיד. לאחר שסיים את לימודיו התקבל ככתב לעיתון ”כל העיר”. תחילה כתב כתבות מגזין ואחר כך הפך גם למבקר טלוויזיה ולבעל טור אישי בעל אופי סאטירי.
הביקוש של העיתונות הישראלית לכתבים ערבים ישראלים גבר בעקבות האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר 2000, ובמקביל להופעותיו התכופות בטלוויזיה, קיבל קשוע הצעות עבודה רבות מהעיתונים הארציים, בין היתר הצעה לטור קבוע במוסף ”7 ימים” של ידיעות אחרונות. קשוע נענה להצעה זו ואף התפטר מעבודתו ב”כל העיר”, אך זמן קצר טרם כניסתו לתפקיד בוטל החוזה. באותה שנה הוצעה לו עבודה במקומון ”העיר” וטור פרי עטו בשם ”החבית העממית” התפרסם גם ב”כל העיר”. בתחילת 2003 פוטר בעקבות קיצוצים.
בשנת 2002 יצא לאור ספר הביכורים שלו, ”ערבים רוקדים”, שהפך לרב-מכר ותורגם לשבע שפות. במרץ 2003 חזר קשוע לטירה עם משפחתו; את ההכנות למעבר תיאר קשוע בטורו ”החבית העממית” ב”עכבר העיר”. בשנת 2004 ראה אור ספרו השני, ”ויהי בוקר”, שתורגם לחמש שפות. בשנת 2010 פורסם ספרו השלישי, ”גוף שני יחיד”, שתורגם לשש שפות. על ספר זה הוענק לקשוע פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 2011. ”ספרו של קשוע מציע מבט סאטירי מרתק על הישראליות ובמיוחד על התודעה הערבית-ישראלית, נושא שלא זכה כמעט לייצוג בספרות העברית”, כתבו חברי ועדת הפרס מיכאל גלוזמן, גבריאל צורן ואבידב ליפסקר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הקומית ”עבודה ערבית”, ששודרה לראשונה ב־24 בנובמבר 2007 בערוץ 2. הסדרה עוסקת בצורה הומוריסטית, אך נוקבת, ביחסי ערבים–יהודים בישראל, מבוססת בחלקה על טוריו של קשוע בעיתון הארץ, ומזכירה במעט את הביוגרפיה של קשוע עצמו.
כחצי שנה לאחר שחזר לטירה, עבר קשוע באוגוסט 2003 להתגורר בבית צפאפא שבירושלים וב-2008 עברה המשפחה לשכונת רמת דניה בעיר. לקשוע ואשתו נג׳את בת ושני בנים. בקיץ 2014 החל משמש מרצה אורח באוניברסיטת אילינוי באורבנה–שמפיין במסגרת התוכנית ללימודי ישראל. הוא עבר עם משפחתו לארצות הברית ושיתף את קוראיו בחבלי קליטתו שם. בשנת 2016 הוא שימש פרופסור קליני בתוכנית לתרבות וחברה יהודית של אוניברסיטת אילינוי ומלמד כתיבה יוצרת. נכון לשנת 2019 הוא משמש כעוזר הוראה ותלמיד מחקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית, ועובד כתסריטאי עבור רשת HBO.
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
בנובמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט ”ערבים רוקדים” בבימויו של ערן ריקליס שאת תסריטו כתב קשוע.
באוקטובר 2015 החלה בערוץ הראשון הקרנתה של הסדרה ”התסריטאי” שכתב קשוע, ובדצמבר באותה שנה החלה הקרנתה גם בערוץ השני.
ב־2016 ויתר על קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון, זאת על רקע ביטול הענקת פרס מטעם האוניברסיטה לארגון שוברים שתיקה.
בנובמבר 2017 פרסם טור פרידה ממדורו במוסף ”הארץ”.
ספרו "ויהי בוקר" עובד לסרט בשם זה על ידי ערן קולירין. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2021 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן. הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים חיפה וב-7 פרסי אופיר.
ביקורת.
לצד השבחים הרבים להם זוכה קשוע, כתיבתו הביקורתית כלפי שני המגזרים, היהודי והערבי, מציבה אותו תחת ביקורת כבדה משני הצדדים. במגזר היהודי הציוני יש הרואים בקשוע שמאלני רדיקלי, ואת כתיבתו כבעלת אופי אנטי־ציוני. באחד מטוריו פרסם קשוע כי כאשר הוא שומע את ההמנון הוא הולך לשירותים, וקיבל ביקורות רבות וגינויים על אמירה זו.
במגזר הערבי, לעומת זאת, מבקרים את קשוע על כך שהוא כותב בעברית בלבד ובעיתונים ישראליים, וטוענים כי הוא מביע עמדות פרו־ישראליות ומביע בוז גלוי לערבים ולתרבותם. בריאיון סיפר קשוע כי בעבר הושווה לשר אביגדור ליברמן, נאמר עליו כי הוא משתמש ב”טרמינולוגיה ציונית” ובטירה אף הופצו שמועות כי התגייר.
בראשית מבצע עופרת יצוקה פרסם קשוע מאמר סאטירי בשם ”יצוקה. בטח יצוקה” שבו התחזה לאיש ימין קיצוני במטרה להלעיגו, וכתב בין היתר כי:
המאמר תורגם לערבית והופץ בעיר הולדתו, טירה, שם הובן כפשוטו כמתקפה נגד הערבים. כפי שסיפר בטור:
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
על כתביו:
קאופמן
קאופמן (Kaufmann, Kauffmann, Kaufman, Kauffman), ובגרסתו היידית קויפמן, הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית, ופירושו סוחר. יכול להיות גם כשינוי השם "יעקב"
רוברטס השחור
שיקו חייק
שי (שיקו) חיים (חייק) (נולד ב-17 בדצמבר 1975) הוא זמר מוזיקה מזרחית, מעבד מוזיקלי וקלידן ישראלי.
ביוגרפיה.
חייק גדל בפתח תקווה. אביו הוא מנשה אבו סבח, אחד מגדולי הזמר העיראקי בעבר. כבר בגיל צעיר, למד חייק לנגן על קלידים ללא מורה, מה שיצר לו את הכינוי "שיקו ילד הפלא". לפני קריירת הזמר, הוא עבד כמפיק ומעבד מוזיקלי עם זמרים רבים, והיה המנהל המוזיקלי של הזמרת זהבה בן.