הם שלטו יחדיו בממלכה המשגשגת והתגוררו עם בנם אלדריון ובנותיהם במינאס טירית. לאחר כ-120 שנות שלטון, נפטר ארגורן בשיבה טובה ואלדריון בנם מונה כמלך תחתיו. ארוון נפרדה מעל ילדיה ועזבה את הארמון ביגון גדול. היא הלכה הרחק אל ארץ לות'לוריין הנטושה, שם ישבה גלמודה תחת העצים, וכשנה לאחר מותו של אראגורן, בשנה ה-121 לעידן הרביעי, מתה משברון לב על ראש קרין אמרות' (מקום אירוסיה בעבר לארגורן) והיא בת 2,901 שנה.
השושלת המשפחתית.
מוצאה המשפחתי משושלת יוחסין עתיקה, שקורותיה מתוארים כבר בימי העידן הראשון.
היא בת לבית-אלרונד, שבגופם זורם דמם של בני-אדם, עלפים מגזע האלדר, ומיאר (אלים מדרג נמוך).
אביה, האדון אלרונד חצי עלף, היה שליט האלפים בריוונדל. סבה מצד אביה, אארנדיל, היה בנם של טואור, אדם ממשפחת אצילים גדולה בימי-קדם, ושל ידריל, בתו של טורגון, אחד ממלכי העלפים של הנולדור.
אארנדיל נישא לגבירה אלווינג, חצי עלפית ממוצא רם, והם הביאו לעולם את אלרונד ואת אלרוס אחיו.
ארוון הייתה צאצאיתה של לותין טינוביאל, חצי עלפית, בתם של המלך תינגול, ומלין המיא, שנודעה כיפה מכל בנות העלפים.
אמה קלבריאן, עלפית מנצר מלכי לורין, נישאה לאלרונד והתגוררה בריוונדל, אך לאחר שנפצעה ועונתה בידי האורקים, איבדה את חדוות החיים ועקרה לולינור. סביה מצד אמה, האדון קלבורן והגבירה גלדריאל היו שליטי ממלכת לת'לוריין.
בתום העידן הראשון הטילו הולאר, האלים הבכירים, על העלפים למחצה, לבחור לאיזה גזע ברצונם להשתייך - לעלפים בני האלמוות, שיורשו להפליג בבוא העת לממלכת אמן, או לבני האדם בני התמותה, שלא יורשו לעזוב את הארץ התיכונה. אארנדיל ואלווינג, שבחרו להמנות עם העלפים, נשארו להתגורר בוולינור, שם השיט אארנדיל, את ספינתו ברקיע, על מצחו מאיר אחד משלושת הסילמרילים, ונראה בשמיים ככוכב זוהר. אלרונד בחר להמנות עם העלפים והתגורר בריוונדל עד לעקירתו למערב, ואלרוס, אחיו, בחר להמנות עם בני-האדם, וייסד את שושלת הנומנורים, בני-האדם הנעלים. אראגורן, יורש איסילדור, השתייך לשושלת נומנור העתיקה והיה בעל קרבה משפחתית רחוקה לארוון.
דמותה בסרט שר הטבעות.
ב"טרילוגיית סרטי שר הטבעות" מגלמת את ארוון השחקנית ליב טיילר. הבמאי, פיטר ג'קסון, בחר לתאר בהרחבה את יחסיהם של ארוון ואראגורן ואף הוסיף קטעי עלילה, למרות שיחסיהם אינם מתוארים בפירוט בספרי "שר הטבעות" ומופיעים בעיקר בנספחים לספר.
אווה קילפי
אווה קרין קילפי (בפינית: Eeva Kilpi; נולדה בהיטולה ב-18 בפברואר 1928) היא משוררת וסופרת פינית.
תולדות חייה.
כפר הולדתה של קילפי נמצא בחבל קרליה, שברית המועצות סיפחה את רובו בעקבות מלחמת העולם השנייה. קילפי למדה באוניברסיטת הלסינקי אנגלית, אסתטיקה וספרות כללית בתור מקצועות ראשיים ותולדות האמנות בתור מקצוע משנה. היא קיבלה את תואר המוסמך שלה בשנת 1953. בשנת 1949 נישאה לסופר מיקו קוסטאה קילפי; מברית הנישואין נולדו שלושה בנים. בני הזוג התגרשו בשנת 1966.
משנת 1959 ואילך הייתה הכתיבה הספרותית תחום עיסוקה העיקרי של קילפי, שפרסמה בסך הכול יותר משלושים יצירות. חמש מיצירותיה הן ספרי שירה. "הפרפר חוצה את הכביש", אסופה האוצרת את כל ספרי השירה שלה וכוללת גם את שיריה האחרונים ראתה אור בפינלנד לראשונה בשנת 2000, ומהדורה רביעית שלה התפרסמה בשנת 2006. בנוסף על שירתה כתבה קילפי את הרומנים "חופי הארץ הפורחת" (1960), "האישה בראי" (1962), "החיים הלוך וחזור" (1964), "תמרה" (1972), "מחול כלולות" (1973), "יומן האישה" (1978) ו"מפונה מהחיים" (1983) ואת קובצי הסיפורים "מנעול המכשפה" (1959), "לפונים" (1966), "קיץ ואישה בגיל העמידה" (1970), "סיפורי לילה טוב" (1971), "מה שאינו נאמר לעולם" (1979) ו"המוות והמאהב הצעיר" (1986). כמו כן פרסמה ספרי זיכרונות רבים, תסכיתים וקובצי מסות.
אחדות מיצירותיה תורגמו לשפות הבאות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, יוונית, יפנית, נורווגית, סלובנית, צ'כית, צרפתית, קרואטית ושוודית. "הפרפר חוצה את הכביש", ספרה הראשון שתורגם לעברית, ראה אור בתרגומו של רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2007.
פרסים בהם זכתה.
על כתביה זכתה היוצרת שלוש פעמים בפרס המדינה הפינית: בשנים 1968, 1974 ו-1984. אווה קילפי זכתה גם בפרס רוּנֵבֵּרִי בשנת 1990, בפרס קרן קוֹרְדֵלִין בשנת 1999 ובפרס קרליה בשנת 2001.
על יצירתה.
לדברי אווה קילפי עצמה, כתיבתה מתמקדת בשלושה עניינים עיקריים: בקָרֵלִיּוּת (הזיקה למחוז הולדתה), ביחסי אנוש ובטבע.
הקָרֵלִיּוּת ביצירתה של קילפי.
הקָרֵלִיּוּת – הזיקה למחוז הפיני קרליה, שכמעט כולו נמצא כיום בתחומי רוסיה, והאהבה לתרבותו ולנופיו – ממלאת בסיפורת שקילפי כתבה תפקיד חשוב בהרבה מהתפקיד שיש לה בשירתה. יותר מכול בספריה "מנעול המכשפה", "החיים הלוך וחזור" ו"מפונה מהחיים" מתייחסת היוצרת לאובדן קרליה, להשלכות שיש לאובדן זה על זהותם התרבותית והלאומית של הפינים ולחלומות על שיבה מחודשת של מחוז הכיסופים האבוד אל חיק המדינה הפינית. שלושה מספרי הזיכרונות של היוצרת – "תקופת מלחמת החורף" (1989), "שלום הביניים, תקופת הגעגועים" (1990) ו"תקופת מלחמת ההתשה" (1993), נעים למעשה על הגבול המעומעם בין רומן לאוטוביוגרפיה, ולטרילוגיה שהם יוצרים מתלווה בתור נספח מאוחר היצירה רחבת-היריעה "תקופה ללא גבולות" (2001), שהיוצרת מספרת בה על ילדותה המוקדמת בקרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אף כי בקובצי השירה של קילפי אין לקָרֵלִיּוּת ייצוג נרחב ושיטתי כבפרוזה, הרי באחדים משיריהם המתייחסים למצב הפוליטי בשכנתה המזרחית של פינלנד, מוצאת עוינותה הברורה של המשוררת ביטוי חריף ובוטה כלפי המדיניות הזהירה עד כדי התרפסות, שפינלנד נקטה בחצי המאה האחרונה ביחסה לברית המועצות ולרוסיה.
על יחסי האנוש ביצירתה של קילפי.
עיסוקה המעמיק של קילפי ביחסי אנוש ובטיבם נחלק לכמה וכמה תחומי עניין: בדידות, יחסי גברים-נשים, הורוּת, קשרי החיים עם המתים ועוד. המשוררת מרבה לספר על עולמה האישי ולחשוף אותו, אך למרות זאת שירתה איננה רק וידויית. רבים משיריה מתייחסים למערכות יחסים, שקוראים רבים יוכלו ללמוד מהן כיצד ולאן אפשר לנתב קשרים. שירים אלה מלמדים את האדם גם על זולתו וגם על עצמו. הבדידות המעסיקה תדיר את הבריות, על אחת כמה וכמה בתקופה המודרנית ובסביבה המנוכרת של ימינו, נוכחת בהקשרים מרובים בשירים אלה, והיא נתפשת לרוב כתחושה קיומית תמידית ולא רק כתוצאה של נתק מהזולת. קילפי מתארת את התפתחותה של הבדידות במהלך החיים כחלק מהתפתחותו של האדם בכלל: הבדידות בחיפוש אחרי בן זוג או חבר משנה את פניה כאשר היא מפנה את מקומה לבדידות הנובעת מאבל ומערגה אל מי שהלך ושלא ישוב עוד, והבדידות שבה וממירה את אופייה כאשר היא נובעת מן ההזדקנות ומן הפרֵדה מהחיים עצמם. על אף העצב והצער הכרוכים בעריריות, רוב שירי הבדידות של קילפי אינם נוגים ומדכדכים כלל ועיקר, אולי כיוון שהם עולים בקנה אחד עם תפישת המשוררת שלאדם אין מנוס מנאמנות מוחלטת כלפי עצמו, אם רצונו להיות הגון כלפי הזולת ולמלא כהלכה את תפקידו עלי אדמות. בדידות היוצרת נובעת במיוחד מן הנון-קונפורמיסטיות שלה ומחוסר-נכונותה לפשרות משפילות במישור הרגשי, אולם בתחושת הלְּבַד מתגלה הטבע בתור שותף נוח ונאמן המפיג במידה מרובה את עצב העריריות.
השילוב בין דרכה העקבית של קילפי לראות בעצמה אדם חושב ומשוחרר לבין נטיית לבה לבחון את נשיותה בראש ובראשונה בהתאם לראייה זו, כונה לפרקים תפישה פמיניסטית או הומניסטית. בעזרת הסתכלותה על עצמה ועל הסובבים אותה מצליחה יוצרת זאת לתהות, ללמוד וללמד את קוראיה על מה שהיא מכנה, בתערובת ההומור והרצינות המאפיינת את מכלול כתיבתה, "נֶפֶש של רס"ר". נפש מחוספסת זו צמחה מתוך תוכה בעקבות חוויות קשות שהיא חוותה עם סביבתה, בעיקר עם הגברים בחייה, ולאור התמודדותה הממושכת עם בדידותה. זוהי הנפש הבוקעת מגברים ומנשים כאחד בבדידותם וגורמת להם לא פעם להתעמר בסובביהם. בשירת קילפי כוח הנפש הזאת מוקצן עד כדי אבסורד. אולם הראייה העצמית האירונית, המבודחת קמעה, איננה מסתירה בכל זאת את העיקר, את דעתה הכנה והישירה של המשוררת על מושא כתיבתה: אנושיות בסיסית היא דבר שאסור לאדם לוותר עליו אף פעם, לא בשל בדידותו, וגם לא אם וכאשר רוב זמנו עובר עליו במחיצת נפשות אומללות של רס"רים מתוסכלים אחרים, כלומר בסביבת אנשים הממררים את חייו.