לאחר ההגשמה העצמית של האל בשילוש מגיעה ההגשמה בבריאה שלו. כל דבר בהם שהוא אמיתי ממש, הוא הקיום הנצחי של האל; אך יצירתו של האל אינה מגשימה את עצמו במלאתה. על פי אקהרט, ליצורים הנבראים אין רק (כמו דעתו של תומאס אקווינס) קיום אידיאלי קודם באל, כלומר מהות מושגית שמגיעה ממחשבתו של האל, כאשר הקיום הממשי שלהם זר לאלוהות, אלא הקיום הממשי שלהם גם הוא אימננטי בישות האלוהית. מצד שני, מכיוון שכל הגדרה המבדילה את היצורים זה מזה מקטינה ומנמיכה, הנבראים הם למעשה שום דבר. אם האל יתרחק מברואיו, הם ייעלמו כמו שהצל על הקיר נעלם כשהקיר מוזז. הקיום הסופי הזה הוא הנברא כשהוא בתוך הגבולות של הזמן והמרחב. מצד שני, כל נברא על פי מהותו האמיתית, הוא נצחי. לצורך הבנה כזו יש לשנות גם את ההבנה של בריאה. אפילו אוגוסטינוס ואחרים כמוהו חשו בבעייתיות הזו, ואם כי הם לא קשרו ישירות בין הקיום של העולם לישותו של האל, הם חשבו כי לא ניתן לייחס לאל כל פעילות גשמית. אלברט הגדול, אחד ממוריו של אקהרט, ניסה להימנע מהבעיה במשפט, "האל יצר את כל הדברים מהנצח, אך הדברים לא נוצרו מהנצח"; אך משפט כזה קל יותר לומר מאשר להבין. לפי האיגרת האפיפיורית של 1329, אקהרט טען כי "אפשר לומר כי העולם הוא מהנצח". על פי אקהרט יש קרבה בין התהליך של השילוש לבין התהליך, או הלידה, של העולם – האמיתי והאידיאלי.
היחס בין הנשמה לאל.
האלוהות, השילוש (לידת הבן או המילה הנצחית), ויצירת העולם הם כולם לדעתו שלושה רגעים מידיים, הבאים זה לאחר זה מבחינה קונספטואלית, ולא מבחינת הזמן. לכל היצורים יש חלק במהות האלוהית, אך דבר זה נכון לגבי הנשמה עוד יותר. ביצור הלא-רציונלי יש משהו מהאלוהות; אך בנשמה, האל מתגלה. אם כי האל דובר את מילתו בכל היצורים, רק יצורים רציונליים יכולים לשמרה. במילים אחרות, בנשמה, שם יש לו מקום לשכון, האל הוא סובייקטיבי (כלומר, מצוי כסובייקט), ואילו בשאר הבריאה הוא אובייקטיבי בלבד (מצוי כאובייקט). הנשמה היא דמותו של האל, בכך שהכוחות העיקריים שלה – זיכרון, היגיון ורצון, מקבילים לישויות האלוהיות. ראייה זו מתאימה לזו של אוגוסטינוס. כפי שיש אלוהות מוחלטת, שהיא נעלה מהישויות האלוהיות הנפרדות, כך גם בנשמה יש משהו שהוא נעלה על הכוחות הנפרדים שלה. זוהי הפנימיות של הנשמה, אותה אקהרט מכנה "ניצוץ", או "ניצוץ קטן". במהותה, בסיס זה של הנשמה הוא אחד עם האל. אקהרט אומר במקום אחד שהיא נוצרה, ואילו במקום אחר שהיא לא נוצרה – אך אין סתירה בין אמירות אלו, משום שמצד אחד היא קיימת לנצח באלוהות ומצד שני היא הגשימה עצמה בקיום הזמני של הנשמה, כלומר היא נוצרה. אולם הנשמה אינה מגיעה לשלמות בשל האחדות המקורית שלה עם האל, אלא – כיצור סובייקטיבי – עליה לפנות אל האל, על מנת שהעקרון המהותי הטבוע בה יתגשם. לא מספיק שהיא נעשתה על ידי האל; האל גם צריך לבוא ולהיות בה. אך דבר זה התרחש בשלמות רק בנשמה האלוהית של ישו. לכל שאר הנשמות, החטא הוא מכשול.
חטא וגאולה.
לפי אקהרט החטא איננו טמון בסופיות, שהיא תמיד חלק מהנשמה, אלא בכיוון הרצון לסופי ולהנאה שבאה מכך. האפשרות של חטא מיוסדת על הסופיות, יחד עם הרצון החופשי של היצור. המטרה של הנשמה היא להיות מקום שכינה לאל, ואילו הכיוון של הרצון לסופיות אינו מאפשר זאת, וזהו החטא. הגאולה, לפיכך, יכולה להתרחש רק כאשר הנברא מפנה מקום בנשמתו לאל; והתנאי לכך הוא ההתרחקות מהסופיות. כי האל תמיד מוכן להגיע לנשמה, אם לא מפריעים לו והנשמה מוכנה להשפעתו, וזהו הבסיס של כל החיים הדתיים. ומה האל עושה בנשמה? מוליד את הבן. מכיוון שהנשמה היא הדמות של האל, אם היא ממלאת את תפקידה כראוי, אותו התהליך שבו האלוהות מתפתחת לשלוש ישויות צריך להתרחש גם בה. האב מוליד את הנשמה-הבן. דבר זה קורה במהלך החיים ובזמן; ויחד עם זאת, לא בנקודה מסוימת, אלא באופן רציף ופעמים רבות. אין כאן רק העתק של התהליך העליון, האלוהי, אלא זהו אותו התהליך עצמו, וכך הוא נעשה, בחסד האל, למה שבן האלוהים הוא בטבע. מראייה זו מגיעים כמה אמירות חזקות, שבהן אקהרט מצהיר כי הנשמה חולקת במאפיינים ובפעולות של האל, כולל הבריאה. אולם, על פי אקהרט, אחדות גמורה של הנשמה והאל אינה מתרחשת לעולם.
מקומו של ישו.
על פי אקהרט, החטא אינו הסיבה האמיתית של ההתגלמות של הבן האלוהי בבשר. האל ביקש לקבל את מהות הדברים באופן גשמי וזמני, כפי שהיה לו אותם בנצח בתוך עצמו. כפי שלאדם יש מקום מרכזי בעולם מכיוון שהוא מוביל את כלל היצורים חזרה לאל, כך ישו ניצב במרכז האנושות. אפילו ביצירה של האדם הראשון ישו כבר היה המטרה; ועתה, לאחר שקיים חטא בעולם, ישו גם כן עומד במרכז הגאולה. לאחר הנפילה, כל היצורים פעלו יחד ליצור אדם שישיב את ההרמוניה. דבר זה קרה כאשר מריה נכנעה לחלוטין למילה האלוהית כך שהמילה הנצחית תוכל להגשים עצמה בצורת אדם בתוכה. אולם, הלידה הגשמית הזו של הבן שוב כלולה בלידה הנצחית שלו. ועתה על האל להוולד בנו. בחייו האנושיים ישו נעשה לדוגמה ותבנית עבור האדם; ובכל מה שהוא עשה וחווה, במיוחד במותו וייסוריו, ישנו כוח עצום שמושך את האדם אל האל ומחדש באדם את שכבר אירע לראשונה בישו, שהוא הדרך היחידה להגיע אל האב.
אתיקה.
הדעה הפנימית של האדם, נטיית ליבו, היא עבורו הדבר העיקרי. בשבילו למעשים חיצוניים יש רק ערך מועט, והמטרה העיקרית היא כי האדם יפנה מבחינה פנימית אל האל. אין לחקות את מעשיו של קדוש כלשהו, אלא כל אדם קיבל את הכוח לעשות את משימתו המיוחדת. על האדם להיות צדיק בפנימיותו לפני שיוכל לעשות את המעשים הנכונים. הוא גם אינו אומר שיש לברוח מהעולם, אלא יש לברוח מהעצמיות ומהאגו. אם כי הוא אכן רואה בייסורים את הכלי הטוב ביותר לטהרה, אין הוא מתכוון לייסר את עצמך, אלא לקבל באהבה ייסורים שהאל מביא עליך.
פסיכולוגיה.
הפסיכולוגיה של אקהרט הייתה מקורית למדי. הוא הבדיל, כמו גנוסטים המוקדמים כוולנטיוס, בין האלמנטים הנפשיים והרוחניים באדם. את ה"ניצוץ הנשמתי" הוא מקביל ל"דמות אלהים" מהתנ"ך. האלמנט הנצחי והאלהי הזה באדם הוא עבור אקהרט רק פוטנציאליות, דבר שיש להעיר ולהזין על ידי מעשים טובים ורוחניות כדי שתגדל ותפרח, בניגוד, לדוגמה, ל"אטמן" ההינדי.
אקהרט כיום.
המעמד של אקהרט בכנסייה כיום אינו ברור. המסדר הדומיניקני לחץ בשנות ה-90 לטיהור מוחלט ואישור של האורתודוקסיה התאולוגית שלו; האפיפיור יוחנן פאולוס השני הצהיר כי הוא מוכן לכך, אך העניין עדיין נמצא במסדרונות הוותיקן.
כבר ב-1891 מצא קארל איוגן ניומן, שתרגם חלקים גדולים מהטיפיטאקה, מקבילות בין אקהרט לבודהיזם. במאה ה-20 הושוו דעותיו של אקהרט למיסטיקנים מזרחים בידי מלומדים רבים, ביניהם רודולף אוטו וד. ט. סוזוקי.
היסטוריה של דרום אפריקה
מחקר תולדותיה של דרום אפריקה מעיד על מיליוני שנים של קיום אנושי במקום. הפרהיסטוריה של האזור הידוע כיום כדרום אפריקה היא בין הארוכות בעולם. האזור אוכלס על ידי כמה מיני אוסטרלופיתקוס כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה. לפני כמאה אלף שנה הופיע באזור האדם המודרני, יחד עם כמה מהעדויות הקדומות בעולם לשפה ושימוש בסמלים. דרום אפריקה אוכלסה על ידי ציידים-לקטים בושמנים עד למאות הראשונות לספירה, כאשר הגיעו לאזור קבוצות רבות של חקלאים מבני בנטו, ובמידה רבה דחקו ממנה את הבושמנים.
ההיסטוריה הכתובה של האזור מתחילה עם הגעתם של מגלי העולם האירופיים הראשונים. אף על פי שהפורטוגזים היו האירופאים הראשונים לגלות את דרום אפריקה, הם לא התיישבו בה. ב-1652 הקימו ההולנדים תחנת אספקה בכף התקווה הטובה בדרכם לבטאוויה וממנה, בירתה של המושבה ההולנדית של איי הודו המזרחית באי ג'אווה. תחנה זו התפתחה במהירות למושבת הכף. בשנים הבאות הגיעו למושבה מהגרים אירופאים רבים אשר קבעו בה את מקום מגוריהם. רובם של המהגרים הגיע מהולנד, הפטרון של המושבה. בקרב המתיישבים התפתחו לאורך השנים תרבות ייחודית ואף מגמות בדלניות, ועד מהרה הם כינו את עצמם אפריקאנרים. בריטניה כבשה את מושבת הכף מההולנדים בסוף המאה ה-18, וזו הפכה למושבה בריטית. על רקע שורה של עימותים שפרצו בין האפריקאנרים לשלטון הבריטי החדש, ולנוכח הגירה בריטית נרחבת למושבה אשר שינתה את צביונה ההולנדי; בראשית המאה ה-19 עזבו רוב האפריקנרים את מושבת הכף והחלו לנדוד צפונה, במסגרת מה שיכונה לימים הטרק הגדול. תוך זמן קצר הקימו האפריקאנרים שתי רפובליקות עצמאיות שהשתרעו צפונה מהמושבה הבריטית: מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת הטרנסוואל). שתי מדינות אלו התקיימו לצד המושבה הבריטית במשך כמה עשרות שנים, עד לראשית המאה ה-20. בשנת 1902, עם הפסדן במלחמת הבורים, עימות ארוך ועקוב מדם עם האימפריה הבריטית, הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים ושטחן סופח לאימפריה.