לאחר שורה של ניסויים שערך בחוותו, פירס יצא לטיסת ניסיון בשטח הפתוח שבסמוך, בוואיטוהי (Waitohi) ליד טימארו (Timaru). ככל הנראה היה זה ב-31 במרץ 1903 (האחים רייט טסו לראשונה ב-17 בדצמבר). הוא הגיע לגובה של מספר מטרים ולמרחק של כמה עשרות או כמה מאות מטרים. פירס ערך ניסיונות נוספים במאי ואולי ביוני של אותה שנה. כל אלה לא תועדו כהלכה וקיימות גרסאות שונות לגבי המועדים והמרחקים שהושגו. בכל מקרה, הטיסה לא הייתה טיסה נשלטת במובן זה שהטייס ממריא ממקום אותו קבע, טם בנתיב אותו קבע, ונוחת במקום אותו קבע. לפיכך, לא ניתן להחשיב את כלי הטיס של פירס כמטוס במלוא מובן המילה. פירס עצמו היה מודע לכך שעליו לשפר את אופן השליטה על כלי הטיס שבנה, על מנת שיהיה שימושי. לדבריו מאוחר יותר, הוא מצא פתרון לבעיית הניהוג של כלי הטיס בפברואר או במרץ 1904. על כל פנים, פירס רשם פטנט על מטוסו, אשר כלל, עם חסרונותיו, מספר חידושים בתחום הטייס, כמו המנוע מקורר האוויר והמאזנות, ביולי 1906.
שנותיו המאוחרות.
לאחר טיסותיו אלה פירס ניסה לבנות כלי טיס יעיל יותר, אלא שהתעופה ברחבי העולם התקדמה בינתיים, והוא הגיע כעבור כמה שנים למסקנה כי לבדו לא יוכל לעמוד במשימה. כיוון שכך, חדל מניסיונותיו התעופתיים לזמן רב, אם כי המשיך בפיתוחים והמצאות בתחומים אחרים, כמו מכונה היכולה להקליט ולהשמיע מוזיקה. בשנת 1911, פירס עבר למילטון (Milton) שבמחוז אוטגו ההררי, מה שהקשה גם כן על עיסוק בתעופה. באוטגו הוא המשיך בפיתוחים הנדסיים שונים, כמו מחרשה ממונעת, מתקן לדישון ומתקן לשתילת תפוחי אדמה. בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס, נשלח מעבר לים, אך בשל מחלה, לא שירת שירות פעיל, וחזר לניו זילנד בשנה שאחריה. בשנות העשרים פירס העתיק שוב את מקום מגוריו, הפעם לקרייסטצ'רץ', שם בנה שלושה בתים והתפרנס מדמי השכירות של שניים מהם. בשנות השלושים והארבעים הוא חזר לעסוק בתעופה, וניסה לבנות, ללא תוצאות, כלי טיס אשר נועד לנסוע בדרך כלל על הקרקע, ולטוס באוויר בשעת הצורך. עיצובו הזכיר מעט מסוק בן ימינו. כמו כן, הכלי תוכנן כך שכנפיו וזנבו יוכלו להתקפל, מה שאמור היה להקל על אחסנתו בפרט, ועל השימוש העממי בו, בכלל. הוא הגיש בקשה לפטנט ב-1943 ונענה רק ב-1949. בשנותיו האחרונות לקה בנפשו, הפך חשדן, מתבודד ופרנואיד, כולל חשש שמרגלים זרים יגנבו את המצאתו. ביוני 1951 הוא אושפז בבית חולים לחולי נפש בקרייסטצ'רץ', וכשנתיים אחר כך הלך לעולמו.
הנצחתו.
נראה כי לא נותר תיעוד של רוב עבודותיו של פירס, וכללית, במהלך חייו, אלה לא היו ידועות כמעט בציבור, ולא השפיעו על התפתחות התעופה. כמה שנים לאחר מותו התחדש העניין בעבודתו, כאשר המניע לכך, ככל הנראה, גאווה לאומית ניו זילנדית. ב-1963 אותרו שרידי המנוע ומספר שנים אחר כך המנוע שוחזר. במקום בו עלה כלי הטיס של פירס לאוויר נמצאת כיום אנדרטה. שלושה מחזות נכתבו על חייו ועבודתו, ובמלאת מאה שנה למה שנחשב לטיסתו הראשונה, צוין הדבר בטימארו. כמו כן מוצגים מודלים של המטוס והמנוע במוזיאונים בניו זילנד. בנוסף, הוציאה ניו זילנד בולים לזכרו ולזכר ניסיונות הטיסה.
מאגיה בעולם היווני-רומאי
מאגיה הוא מונח במחקר האנתרופולוגי הכולל מערכת של טקסים, אמונות וסוכני כוח חפציים ואנושיים. שימוש של אנשים בודדים במאגיה ביוון העתיקה החל במאות ה-6-7 לפנה"ס, אך באופן ממוסד החל השימוש במאגיה במאה ה-5 לפנה"ס. למאגיה בעולם היווני-רומאי העתיק נודעה חשיבות רבה בשל האמונה ביכולותיה להשפיע על המציאות באמצעות העל טבעי, ואף לשלוט בה. המאגיה היא ניסיון למשוך כוחות עליונים למציאות הארצית כדי להשפיע על משאלותיו של האדם. מקור המושג 'מאגיה' בשפה הפרסית 'מאג' ומשמעו כהן. ביוון וברומא תורגמה המילה למכשף, קוסם.
חקר הכישוף היווני-הרומאי.
חוקרי הכישוף של שלהי העת העתיקה היו בראש ובראשונה פילולוגים ואפיגראפים אשר חקרו את התחום בעיקר באמצעות הכתב והטקסטים. כיוון שמחקר הכישוף התקיים ברובו בתיווכו של הכתב, המידע שהיה בידי החוקרים היה מידע מוגבל וחלקי בלבד. אתגר נוסף במחקר נוצר בעקבות העובדה שבעת העתיקה המעמד החברתי בעל יכולות הכתיבה היה המעמד הגבוה. לכן, העדויות במרביתן מתייחסות למעמד זה, ושימור המסורות והפולחנים אשר הונהגו בקרב שאר העם לוקה בחסר. במשך שנים מחקר הכישוף הקדום היה מעורפל ולקוי כיוון שהעיסוק בתחום היה ועודנו זר עד בלתי מובן לאנושות בימינו. במהלך המאה ה-19 שורה ארוכה של חפירות ארכאולוגיות יצרו תפנית במחקר המאגיה במזרח הקדום בכלל, וביוון ורומא בפרט, והניבה עדויות חדשות שכללו אלפי חפצים מאגיים, מאות מרשמי כשפים וקטעי חיבורים מאגיים. לדוגמה, קמעות יוונים שנמצאו באתרי קבורה (לעיתים עדיין על צווארן של הגופות) הפכו להיות מקור עשיר להבנת הפולחנים המאגיים. בין הממצאים היו הפפירוסים היוונים והקופטים, קמעות, אבני חן, לוחות קללה, צלמית היזק ותכשיטים לשמירה ולרפואה. הממצאים החפציים והטקסטואליים הללו זכו לפרסום ופענוח אשר הרחיבו את הבנת תרבות יוון הקלאסית, והוגדרו כ'מאגיה הלניסטית'.
מעמד המכשפים.
המכשפים והקוסמים היו בעלי מקצוע במעמד מכובד אשר היו חלק בלתי נפרד מהקהילה בעולם היווני-רומאי העתיק בשל השפעתם על כל שטחי החיים. אלו לא היו תושבי קבע או אזרחים אלא אנשים שנדדו בין קהילות. בדרך כלל נמצאו המכשפים בפונדקי דרכים, בתי בושת, מקדשים וצמתי דרכים. למרות היותם חלק בלתי נפרד מהקהילה וקשריהם לכלל המעמדות, התקשורת עמם נעשתה לרוב באמצעות משרתים ולא דרך מגע ישיר. בעלי המאגיה הגיעו ממעמדות שונים אך לא ידוע על עבדים אשר עסקו במאגיה. ישנן עדויות על מספר גדול של מכשפים ברומא אשר הגיעו מהמעמד הגבוה.
ההבדל בין דת לכישוף בעולם היווני-רומאי.
ישנו קונצנזוס בין החוקרים לגבי ההתמזגות שבין הדת הממוסדת לבין מעשי המאגיה משלב מוקדם מאוד בתרבות יוון. הופעת המושגים 'magia' ו- 'mageia' בכתבים עתיקים ביוונית ולטינית מעידה על היותה של המאגיה מובחנת ומובדלת מפולחנים דתיים. מקור ההפרדה בין שתי האמונות הוא תוצאה של ההכרה הרשמית של המוסדות ביוון ורומא - הדת הייתה מותרת ואילו המאגיה נאסרה לחלוטין. כדבריו של קירבי סמית: "הדת היא אורתודוקסיה והמאגיה היא הטרודוקסיה". שלטון רומא ניסה לדכא את השימוש במאגיה על ידי ענישת העוסקים בה, זאת בעקבות הסכנה הכרוכה בכשפים. ניסיונות אלו לא צלחו והשימוש בקסמים וכשפים נותר נפוץ בכל רחבי האימפריה הרומית. נקודת מבט נוספת להבחנה שבין מאגיה לדת משתקפת ממאמרו של פיטר בראון, מאמר אשר היה לאבן דרך בחקר הכישוף בעולם היווני-רומאי, ושיקף את עמדתם של רבים מן החוקרים בתחום. לדבריו של בראון, השוני בין המאגיה לדת הוא תוצאה של כינוי בלבד ולא של תוכן הפולחנים. הגדרת פעילות כ'מעשה כישוף' או כינוי אדם כ'מכשף' איננה מלמדת דבר על תוכן מעשיו של אדם ואמונותיו, ומעשי המאגיה אינם שונים מהותית מפולחנים דתיים. סיווג מעשיים מסוימים בעולם היווני-הרומאי כ'מאגיה' הוא כלי לביטוי הפחד מהאדם האחר. אדם שאינו מוסמך ומוכר מטעם הסמכות האזרחית והממסד הדתי, ותפיסתו כבעל כוח המסכן את הממסד. כמו כן, השימוש במושגים 'מכשף', 'קוסם' וכו' הוא כלי שימושי מבחינה משפטית, פוליטית וכלכלית.
בעקבות ההקשר השלילי והלא נייטרלי שנוצר למונח 'מאגיה', בעשור האחרון נוהגים רבים מן החוקרים להשתמש במושג 'כוח טקסי'.
שנת הקהל
שושלת רדואן
שושלת רדואן (בערבית: رضوان) היא שושלת אמירים (הגייה: אומרא) שמשלה במחוז (תימאר או סנג'ק) עזה שבאיילט דמשק, תחת האימפריה העות'מאנית, משנות השישים של המאה השש-עשרה, עד שנות השבעים של המאה השבע-עשרה.
המשפחה הייתה המכובדת, העשירה והחזקה ביותר בכל משפחות איילט דמשק והקרינה מחוזקה וסמכותה על כל האזור. בני המשפחה החשיבו עצמם לרוב לפטרונים של משפחות אשר שלטו באזורים שכנים.
רקע - העותמאנים בארץ ישראל ועליית השושלות המקומיות.
לאחר ניצחונם במלחמה הממלוכית-עותמאנית (1516-7) והשתלטותם על אזור סוריה, מצרים וחצי האי ערב, חילקו העות'מאנים את פרובינציית דמשק אותה כבשו לחמישה מחוזות: מגידו, צפת, ירושלים, שכם ועזה. לצורך שליטה בשטח הנרחב עליו התפרסה האימפריה לאחר הכיבוש הגדול, הואצלה הסמכות מהסולטאן אל מושלי הפרובינציות והמחוזות. לתפקידים אלו מינה השלטון קצינים ופקידים, אשר היו לרוב יוצאי מערכת הדוושירמה, או בני ביתם של שליטי האימפריה.
בתחילה ראו שליטי האימפריה העותמאנית את ממלכתם כמדינה ריכוזית וניסו לפקח מקרוב על חיי נתיניהם, כלכלתם, ביטחונם, דתם ותרבותם. כדי לשמר מערכת כזו התפתחה שיטה לפיה מושלי מחוזות היו מתמנים מן המרכז באיסטנבול ומתחלפים תכופות בטרם יורישו את השלטון לצאצאיהם. על אף מאמציהם של השליטים לשמר מצב זה, טרדות שונות וחולשה מדינית גרמו למצב העניינים להשתנות בחלוף הזמן. במחצית המאה הראשונה לשלטון העותמאני באזור ארץ ישראל, הסמכות השלטונית נדדה מן המרכז לידיהן של שושלות מקומיות. אלה אמנם הכירו באימפריה, העלו מיסים והצהירו על נאמנותן, אך לרוב היו עצמאיות במידה רבה. השליטים המקומיים דאגו לעצמם בכל הנוגע לביטחון מפני אויב מבחוץ ולא סמכו על השלטון שיושיעם במקרה הצורך. הם יצרו בריתות עם שליטים שכנים, דאגו לבצר ולחזק את שליטתם ולעיתים אף החזיקו צבאות קטנים פרטיים וניהלו מלחמות מקומיות מבלי שהשלטון המרכזי יתערב בנעשה.
היסטוריה.
עליית השושלת.