בלשניקוב החל את דרכו הציבורית ב-1988 כשהחל לכהן כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת שמעון שטרית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן כיועץ פוליטי לשר האוצר, אברהם בייגה שוחט. לאחר שהוקמה ממשלת הליכוד בראשות בנימין נתניהו ב-1996, עבר לעבוד כראש לשכתו של השר לביטחון פנים, אביגדור קהלני.
בשנת 1999 הצטרף לאשת העסקים וחברת הכנסת לשעבר, פנינה רוזנבלום, והתמודד עמה בבחירות לכנסת החמש עשרה כמספר 2 ברשימתה העצמאית לכנסת - "פנינה רוזנבלום". הרשימה לא נבחרה לכנסת. באותה שנה עבר לעבוד עם השרה להגנת הסביבה, דליה איציק, כעוזרה הבכיר לעניין ביצוע חוק רשות השידור, שאיציק הופקדה לטפל בו כשרה הממונה על הרשות. מאז נחשב אחד ממקורביה של איציק. במרץ 2001 מונתה איציק לשרת התעשייה והמסחר בממשלת שרון הראשונה, ובלשניקוב עבר לשמש כיועץ בכיר וראש מטה השרה, אז שימש גם כחבר מִנהל מרכז ההשקעות.
כשאיציק מונתה ליו"ר סיעת העבודה-מימד בכנסת ה-16, הוא עבר לעסקים פרטיים, שימש סמנכ"ל מכון היצוא הישראלי, והמשיך לייעץ לאיציק בעניינים פוליטיים.
בלשניקוב כיהן בתפקידים ציבוריים שונים: חבר בדירקטוריון חברת קרתא, חבר דירקטוריון הרשות לפיתוח ירושלים, חבר במועצה לחילופי נוער צעירים ויו"ר הקרן לצער בעלי חיים.
בשנת 2005 שבה איציק לממשלה כשרת התקשורת ומינתה את בלשניקוב למנכ"ל משרד התקשורת כמינוי אישי שלה. לאחר פרישתה מן המשרד, נשאר בתפקידו תחת השר אברהם הירשזון.
ב-7 ביוני 2006, לאחר מינוי דליה איציק ליו"ר הכנסת, מונה בלשניקוב למנכ"ל הכנסת, תפקיד שעל הקמתו החליטה איציק לאחר היבחרה, בהמלצת ועדת גלנור, שקבעה כבר בשנת 2000 שיש צורך בתפקיד. לצד איציק הנחיל קוד לבוש שאסר על הכניסה למשכן הכנסת במכנסי ג'ינס. בלשניקוב זכה בתביעת דיבה שהגיש נגד פרופ' גבריאל מוקד, שכינה אותו "פקיד עלוב ונבל".
ב-12 בפברואר 2007, מינתה איציק, שכיהנה כממלאת-מקום נשיא המדינה במשך כחצי שנה, את בלשניקוב למנכ"ל בית הנשיא בפועל במקומו של המנכ"ל משה גורל, שנאלץ לפרוש מתפקידו מטעמי בריאות. בלשינקוב שימש במקביל בשני התפקידים עד לבחירתו של שמעון פרס לנשיאות, ולאחר מכן החליפה אותו בתפקיד אפרת דובדבני.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוחלף בלשניקוב בדן לנדאו ומונה על ידי מיכה לינדנשטראוס לשמש מנכ"ל משרד מבקר המדינה. חודשיים בלבד לאחר מינויו התפטר בלשניקוב מתפקידו.
ב-6 ביולי 2009 מונה לנציגו בישראל של איש העסקים היהודי-אמריקני רון לאודר. בלשניקוב מנהל את עסקיו של לאודר בישראל ובמדינות נוספות באירופה. בספטמבר 2012, לאחר כהונה בת כשנה וחצי כדירקטור בערוץ 10, מונה בלשניקוב ליושב ראש הערוץ.
בתחילת 2014 מונה לדירקטור במרכז רפואי הדסה בירושלים, ואחר כך נבחר לכהן כממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי. בתקופת כהונתו נחתמה תוכנית ההבראה של בית החולים. הוא שימש בתפקיד זה כשנתיים.
החל משנת 2014 הוא מכהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "הגיחון", שהיא תאגיד המים והביוב הגדול בישראל. בראשית 2016 מונה גם ליו"ר מועצת המנהלים של חברת מבט"י - מפעלי טיהור שפכים ירושלים - שהיא חברה בת של חברת הגיחון העוסקת בהפעלת מפעלי טיהור שפכים בירושלים וסביבתה.
משנת 2014 מכהן בדירקטוריון הטכניון בחיפה, וממשיך לכהן כיו״ר מועצת המנהלים של החברות הכלכליות של בתי החולים של הדסה.
מאז ינואר 2018 מכהן בלשניקוב גם כיושב ראש הדירקטוריון של המסלול האקדמי-המכללה למינהל.
בשנת 2018 מונה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחבר ועדת פרס ישראל למפעל חיים, אשר החליטה על זהות חתני וכלות הפרס לשנה זו.
חיים אישיים.
מתגורר בירושלים, אלמן ולו ארבעה ילדים.
ירושלים, ירושלים
ירושלים, ירושלים (באנגלית: !O Jerusalem - או ירושלים) הוא ספר שנכתב על ידי לארי קולינס ודומיניק לאפייר , עיתונאי אמריקאי וסופר צרפתי, ומתאר את האירועים והקרבות שהתרחשו בירושלים ובסביבתה הקרובה בתקופת מלחמת העצמאות ואת האישים הקשורים לאירועים אלו.
כתיבה.
לצורך כתיבת הספר נעזרו המחברים במחקר שערכו במשך חמש שנים שכלל, אלפי ראיונות, ובדיקה של מסמכים הזמינים לציבור וחומר רלוונטי אחר. כל אלה היוו את הבסיס להצגת ממד ממלחמת העצמאות והשנה הראשונה של מדינת ישראל.
המחברים השתדלו להציג ב"ירושלים, ירושלים" אירועים המתארים את שלושת הצדדים שהשתתפו בעימות ובאירועים, ומהווים את תוכן הספר:
היהודים, מהחייל הפשוט ועד למפקדים כגון דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, הערבים, והבריטים אשר שלטו בארץ בזמן המנדט הבריטי.
הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ב-1972, בשנה בה פורסם במקור בארצות הברית, ויצא לאור בהוצאת מעריב. מהדורה נוספת יצאה לאור בהוצאת שוקן ב-1978.
פרקים.
בספר 46 פרקים, בארבעה חלקים:
פנדקומיה
אל-פַנדָקוּמִיָה (בערבית: الفندقومية) הוא כפר פלסטיני בשומרון, בתחום נפת ג'נין ברשות הפלסטינית. הוא נמצא סמוך לכביש המחבר בין שכם לג'נין, בגובה כ-450 מטר מעל פני הים, כ-5 ק"מ מצפון לסבסטיה.
שם הכפר הוא ההגייה הערבית של שמו היווני פֶּנְטָקוֹמְיָה ("Pentacomia"), שפירושו "חמישה כפרים" (פֶּנְטָה = 5, קוֹמֶס = כפר).
הכפר ידוע מהתקופה החשמונאית לפי מטבעות שנמצאו בו, וכן נזכר בפסיפס כתובת רחוב כעיירה יהודית בתחום סבסטיה, לצד היישוב שילתא (הוא סילת א-ד'אהר של ימינו).
המקום עמד שומם מהתקופה הביזנטית. בשנת 1820 הגיע למקום אחמד אנבר מחברון עם כל משפחתו, בעקבות הזמנה של מושל סנור. בשנת 1830, בעקבות סכסוך של מושל האזור עם הממשל העות'מאני, השתלט הצבא על כמה מכפרי האזור, כולל פנדקומיה, ובזז אותם. למרות זאת הוסיפו משפחות להתיישב במקום.
כיום מונה הכפר כ-3,000 תושבים מוסלמים, ברובם צאצאיו של אחמד אנבר. מרבית התושבים מתפרנסים מחקלאות.
בתיר
בתיר (בערבית: بتير) הוא כפר פלסטיני בשטח B בהרי יהודה, השוכן סמוך מדרום לקו הירוק ולמסילת הרכבת יפו–ירושלים מזרחית לגבעת משואה ומושב עמינדב, כ-5 קילומטרים מערבית לבית לחם. אוכלוסיית הכפר כיום מונה כ-5,100 תושבים, ברובם מוסלמים, המתפרנסים מחקלאות. בתיר משמרת את שמו של היישוב היהודי מהתקופה הרומית, ביתר. ב-2014 הוכרז הנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
גאוגרפיה.
בתיר שוכנת בהרי ירושלים, על שלוחה מוארכת שכיוונה הכללי מדרום לצפון, בין נחל ביתר ממערב וואדי חסר שם ממזרח. אורכו של הכפר מדרום לצפון הוא כ-2.5 ק"מ, והוא מתנשא לרום של 900 מטרים מעל פני הים בצידו הדרומי, סמוך למשטרת חוסאן, ומשתפל עד לגובה של כ-600 מטרים בצידו הצפוני, סמוך למסילת הרכבת יפו–ירושלים שבנחל רפאים. סביב הכפר נובעים מעיינות רבים. הגישה אל בתיר ברכב אפשרית מכביש 375 או מהכפר הסמוך חוסאן.
היסטוריה.
העת העתיקה.
בסביבת בתיר נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, וכן מתקופת הברזל. שברי חרסים שנתגלו במקום תוארכו לתקופת הברזל המאוחרת, לתקופה הפרסית ולתקופה ההלניסטית.
בתקופה הרומית שכן היישוב סמוך לדרך שקשרה בין ירושלים לעזה, מעט צפונה ממיקומו כיום, במקום המזוהה כיום עם ביתר ומכונה בפי המקומיים בשם "חירבת אל-יהוד". שמו של הכפר "בתיר" משמר את שמה של העיר הקדומה ביתר.
בשנת 2007 התגלו בסמוך לבתיר שרידיו של יישוב שתוארך לתקופה הערבית הקדומה, לשנים 636 עד 661, וההנחה היא כי המקום היה מיושב ברציפות מאז ועד היום. מאז המאה ה-12 הייתה בתיר מרכז חקלאי חשוב לגידול ירקות.
העת החדשה.
קיים תיעוד עות'מאני המזכיר חקלאים בבתיר העוסקים בגידול חיטה ושעורה.
בספטמבר 1892 נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שקישרה בין יפו לירושלים. צפונית לכפר, באפיקו של נחל רפאים הוקמה תחנת רכבת על הקו. מסילת הברזל הביאה רווחה כלכלית לכפר, כאשר הכפריים היו נוסעים לירושלים למכור בה את תוצרתם. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים. שטחו בשנת 1945 הקיף 8,028 דונם ואוכלוסייתו מנתה 1,050 תושבים.
עם תום מלחמת העצמאות ובמסגרת הסכם שביתת הנשק עם ירדן התירה ישראל לתושבי בתיר לעבד את אדמותיהם, שנותרו בשטחה, בעוד השטח הבנוי של הכפר נותר בתחום ירדן. הגבול החדש שנמתח בין שתי המדינות ניתק את הכפר מירושלים. חסן מוסטפא, אחד מתושבי הכפר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, פעל רבות לפיתוח הכפר, והביא לסלילת דרך גישה חדשה אליו, חיבורו לרשת הטלפון וכן להקמת סניף דואר, בית ספר ומרפאה. הכפר התפתח במהירות, וחרג מתחום הגרעין ההיסטורי השוכן כיום בצפון היישוב.
בשנת 1970 בוצע ירי קטיושה מבתיר אל עבר ירושלים.
בספטמבר 2012, הודיעה רשות הטבע והגנים על התנגדותה לבניית גדר הפרדה סביב הכפר עקב הצורך להגן על נוף הטרסות הייחודי של הכפר. ביוני 2014 הכירה אונסק"ו בנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית. ההכרה שנערכה בהליך מזורז, נועדה להגן על הכפר מפגיעת גדר ההפרדה - .
מאפיינים.
בבתיר משתמרת התרבות החקלאית ההררית המסורתית והעתיקה המתאפיינת בהקמת טרסות ובבניית מערכות השקיה המבוססות על הזרמת המים ללבריכת אגירה, ומהן אל חלקות העיבוד. הכרזת אונסק"ו מתמקדת בשני אזורים מחוץ לאזור הבנוי של הכפר: האחד והגדול יותר - ממזרח לבתיר ועד כביש המנהרות; והאחר - ממערב ליישוב, באפיקו של נחל ביתר. היישוב עצמו הוגדר בהכרזה כאזור חיץ.
טרסות.