בשבתות ומועדי ישראל משמש היכל האוהל כהיכל תפילה עבור בחורי הישיבה. חדרי הספח של המבנה משמשים חדרי הרצאות לשיעורי הישיבה היומיים. באולם שמתחת להיכל המרכזי מתקיימות תפילות רק בימים הנוראים בשל הצפיפות בשאר אולמות התפילה של הישיבה.
תוכנית ההנצחה.
הקמת "האהל" הייתה חלק מיוזמה של הרב מפוניבז', רבי יוסף שלמה כהנמן, כחלק מתוכנית רחבה שלו להקמת "ארכיון יהדות ליטא" שכללה גם הקמת ספרייה תורנית מרכזית לאוצרות הרוח של יהדות ליטא התורנית (הספרייה ע"ש שרמן) ועל־ידה מכון לפרסום ספרי חכמי ליטא שבכתובים, והקמת רשת גמ"חי הלוואות ונדבות בשם "אוצר קרנות גומלי חסד קדושי ליטא". בגרסתה הראשונית של תוכנית המתחם, היה האוהל אמור להיות בית כנסת גדול ובו 700 מקומות ישיבה, כשעל כל אחד מעמודי התפילה תונצח קהילה אחת מ-700 קהילות ליטא שנכחדו בשואה. על התוכנית הכריז הרב כהנמן במסיבת עיתונאים מיוחדת שכינס עם פתיחת "ירחי כלה" באוגוסט 1960.
לבניית המבנה הוקצה שטח של חמישה דונם למרגלות בנין הישיבה, על מורדותיה המערביים של גבעת הישיבה. על תכנונו הופקד משרד נוי־פרדו, ועלותו הוערכה לפני תחילת העבודות ב־750,000 ל"י.
ההיכל נבנה בהשראת אוהל יזכור שבמוזיאון יד ושם, בסגנון הברוטליזם. חזית הבניין כוללת קיר משובץ אבן גיר לא מעובדת וסדרת קשתות א־סימטריות מבטון, בהן קבועה עבודת ויטראז' של האמן ג'רמי לנגפורד, ובה משובצות שמות רבות מקהילות יהדות ליטא. מעל הבניין מתנשא גג בטון חשוף, מנותק מהמסה המרכזית של הבניין. פנים הבניין תוכנן כאולם התייחדות ותפילה נטול כל אביזרים או חפצים למעט מצבות האבן ונרות הזיכרון.
בפועל, החלה הישיבה בהנחת מאות מצבות אבן בהיכל ההנצחה המרכזי, מצבה לכל קהילה שנכחדה בשואה, ועל המצבות צוין תאריך חורבנה העיקרי של הקהילה. בנוסף היו אמורים לפי התכנון להיות מוצבים במשכן דפי־עד שיתעדו את כל הנספים בשואה מקרב יהדות ליטא. במקביל החלו להדפיס ספרי יזכור ופנקסי קהילות לכל קהילה שהתקיימה בליטא ערב השואה, בשיתוף פעולה עם הסופר משה צינוביץ. בשנתיים הראשונות (1965–1966) נדפסו שתי חוברות: "פנקס בירז'" ו"פנקס אמדור". ספרים אלו יחד עם ספרי קהילות ששרדו את המלחמה היו אמורים להיות מוצגים במערה מיוחדת אליה הובילו מדרגות מאחורי ארון הקודש שתוכנן להיבנות בכותל המזרח של ההיכל ובו תכנן הרב מפוניבז' לאחסן ספרי תורה ששרדו את השואה והובאו לישראל.
ראשית העבודות ואסון המפולת.
אבן הפינה הונחה בסתיו 1961 לציון עשרים שנה לפלישת הנאצים לליטא. חמש שנים לאחר מכן, לרגל חצי יובל לפלישה נערכה באולם הלא־גמור של ההיכל עצרת התייחדות עם קדושי ליטא ולטביה שנספו בשואה, בהשתתפות ראש העיר ראובן אהרונוביץ' ורבנים מרחבי הארץ. מאז נקבע יארצייט קבוע במוסדות ישיבת פוניבז' לקדושי ליטא־לטביה בתאריך כ"ז בסיוון.
בעת חפירת היסודות להקמת המבנה, התמוטט חלק מגבעת הכורכר עליה ניצבת הישיבה לתוך אתר הבנייה, ובאסון נהרגו שני פועלים: שמעון כהן מקרית אונו ואחמד אבן מוסא ממועוויה. בעקבות המקרה התעכבו עבודות הפיתוח ונבנה קיר בטון תומך בצדו המזרחי של המתחם.
עם פטירת הרב מפוניבז' ב־1969 נעצר פיתוח הקומפלקס, נותר גוש בטון לא־גמור, והכניסות אליו נחסמו מטעמי בטיחות.
משכן כולל פוניבז'.
מאז הקמתו ועד שנות ה־90 של המאה ה־20 עמד ה'אהל' בשיממונו. בשנת 1994 בשל צפיפות בבתי המדרש של הישיבה, נפתח ההיכל המרכזי באוהל כבית מדרש נוסף, הוצבו בו ספסלים וספרי לימוד וחלק מבחורי הישיבה החלו ללמוד בו.
החל מראשית המאה ה־21 משמש ההיכל המרכזי של המבנה כמשכנו של כולל פוניבז', לאחר עשור שבו היכל הכולל הישן (בית המדרש ע"ש פרלמן) היה צר מלהכיל את מאות האברכים, ורבים מהם נפוצו לבתי מדרש רבים בסביבת קריית ישיבת פוניבז'.
עם החרפת מאבק השליטה על הישיבה, פיצל הרב גרשון אדלשטיין את הישיבה והורה לתלמידים הנשמעים לו לקיים את תפילות השבת והחגים בהיכל ה"כולל". בעקבות זאת הוקם בהיכל ארון קודש מפואר. חדרי הספח של המבנה משמשים חדרי הרצאות לשיעורי הישיבה, ויציע עזרת הנשים שנבנה בתוך היכלו המרכזי הגבוה של המבנה, משמש בימות החול כאולם לימודים נוסף עבור בחורי הישיבה.
אולם לימוד נוסף - היכל הגרח"ש.
כמו כן בקומת הקרקע של המבנה קיים אולם לימוד נוסף עבור תלמידי הישיבה, האולם המכיל כיום כחמש מאות מקומות ישיבה נפתח עבור הבחורים בזמן אלול תשע"ו כשבאותו זמן הכיל המקום כמאתים וחמישים מקומות בלבד ולאחר שלוש שנים הוצרכו להרחיב את האולם ולהכפיל את מקומות הישיבה,
האולם נפתח עבור תלמידי הישיבה עקב מצוקת מקום חריפה ולאחר שבשאר אולמות הלימוד לא נשארו מקומות פנויים בעקבות הגידול החד שחל במספר תלמידי הישיבה בשנים האחרונות.
שם האולם נקרא "היכל הגרח"ש" זאת בעקבות פטירת ראש הישיבה הנערץ הרב חיים שלמה ליבוביץ חודשים ספורים קודם פתיחת האולם, הרב ליבוביץ נקרא בישיבה בראשי התיבות של שמו ועל כן החליטו תלמידי הישיבה להקדיש את האולם לזכרו.
אוהל קדושים
אהל הקדושים
אוהל הקדושים
אחת שיודעת (חינוכית)
אחת שיודעת היא תוכנית של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שעלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017.
התוכנית החינוכית היא כביכול תוכנית אירוח, בהנחיית ירדנה גושן (שני כהן) - דמותה של מנחה המתפארת בעברה כזמרת ושחקנית מצליחה, שבתוכניתה בטלוויזיה החינוכית, היא מארחת דמויות נשיות מההיסטוריה: בכל תוכנית מתארחת אשה שעשתה שינוי וטבעה את חותמה על ההיסטוריה האנושית. במהלך ה"ראיון", פונה המנחה אל קטעים מצולמים העוסקים בעולם התוכן של הדמות המתארחת. הקטעים מבוימים בסגנון סוגות טלוויזיוניות שונות כביכול, בין השאר: פרסומות, שעשועונים, כתבת שטח שמדווחת מהאירועים ההיסטוריים בזמן אמת ועדויותיהן של האימהות של הדמויות. בסוף כל תוכנית מסכמת הדמות האורחת את התרשמותה מהשיחה ואת הנושאים שעלו בה. בכל תחילת פרק היא מציגה מה יהיה בפרק ולרוב משלבת משפט שמוציא תיגר על עמוס: עובד הפקה שע"פ ירדנה לא עובד בצורה כישרונית והוא איננו מוכשר.
בפרק החמישי, בו ירדנה מארחת את מלכת אנגליה אליזבת' הראשונה, היא מתוודה שכינויה היה "ירדנה כף טחינה".
פיונה אוקס
פיונה אוקס (באנגלית: Fiona Oakes; נולדה ב-1 באוגוסט 1966, צ'סטרפילד , אנגליה) היא רצת מרתון ואולטרה מרתון בריטית המחזיקה בשלושה שיאי עולם בריצת מרתון, ופעילה טבעונית לזכויות בעלי חיים המנהלת מקלט לבעלי חיים .
ביוגרפיה.
אוקס היא לוחמת אש בגמלאות המתגוררת באסקס, אנגליה ומנהלת את המקלט 'Tower Hill Stables' בו כ-400 חיות משק וחיות מחמד. בגיל שלוש, אימצה אורח חיים צמחוני, ובגיל שש, אימצה אורח חיים טבעוני. לדבריה, היא מקדישה את חייה לפעילות עבור בעלי החיים, והיא החלה לרוץ בשנת 2000 כדי לקדם אורח חיים טבעוני ולהמחיש יכולות אתלטיות המבוססות על תזונה טבעונית. בריצותיה, אוקס נוהגת ללבוש חולצות עם מסרים טבעוניים, ובאחת הריצות אף רצה מחופשת לפרה.
ריצה למרחקים ארוכים.
בשנת 2000, אוקס השתתפה לראשונה בריצת מרתון, ובה זכתה במקום הראשון. נכון לשנת 2017, השתתפה במעל 50 ריצות מרתון וזכתה במקום הראשון ב-11 מתוכן. תוצאת השיא של אוקס בריצת מרתון עומדת על זמן של 2:38. בשנת 2013, השתתפה במרתון הקוטב הצפוני בטמפרטורה של 28- מעלות צלזיוס, הגיעה למקום הראשון בקטגוריית הנשים ובמקום השלישי מבין כלל המשתתפים. את המרתון סיימה עם תוצאת זמן של 4:53 ובכך שברה שיא מהירות של נשים ב-45 דקות. באותה השנה, השתתפה במרתון הקרח באנטארקטיקה, סיימה אותו במקום הראשן עם תוצאת זמן של 4:20:02, ובכך שברה שיא מהירות של נשים. בשנת 2014, אוקס רצה בשבעה מרתונים במשך שבעה ימים עוקבים, סיימה במקום הראשון בקטגוריית נשים (בפער של 26 דקות מהרצה שהגיעה למקום השני) ובמקום השמיני מבין כלל המשתתפים.
הנס קיילסון
הנס אלכס קיילסון (12 בדצמבר 1909 – 31 במאי 2011) היה סופר, משורר, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי ממוצא גרמני. הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו המתארים את תקופת מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה היה פעיל במחתרת ההולנדית.
לאחר המלחמה עבד קיילסון עם יתומים נפגעי טראומה, ועיקר כתיבתו היה בנושא זה. הרומן הראשון שלו, פורסם בשנת 1934, אולם מרבית יצירותיו פורסמו לאחר המלחמה והתבסו על אירועי המלחמה. הרעיונות של קיילסון בספריו היו בסיס לתאוריה של "טראומה מתמשכמת" של האיו מאייר.
בשנת 2010 תואר קיילסון על ידי הניו יורק טיימס כ"אחד הסופרים הדגולים ביותר בעולם", תוך ציון יום הולדתו ה-101.
קורות חיים.
1928 - 1940: גלות.
בשנים 1928 עד 1934 למד קיילסון פרמקולוגיה בברלין, אך בשל האיסור שהטילו הנאצים על העסקת יהודים, עבד קיילסון כמורה להתעמלות בבתי-ספר יהודיים פרטיים, ומעת לעת התפרנס כמוזיקאי. במהלך תקופה זו גם פגש את אשתו הראשונה, הגרפולוגית גרטרוד מאנץ.
בשנת 1936 נמלטו בני הזוג לגלות בהולנד. בתקופת שהותו בארץ זו כתב קיילסון כמה ספרים בשפה ההולנדית, שאותם פרסם תחת השם הבדוי בנג'מין קופר.
1941-1969: לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 נאלץ קיילסון להיפרד מאשתו הלא-יהודייה ההרה ועבר למקום מסתור. כשילדה אשתו באותה שנה את בתם ברברה, היא טענה שאבי הילדה הוא קצין גרמני כדי לא לעמוד לדין. קיילסון עצמו עבר להתגורר בביתו של זוג נשוי בדלפט, כשהוא מאמץ זהות חדשה של רופא ושמו ד"ר ואן-דר לינדן. באותה תקופה הוא נתבקש על ידי המחתרת ההולנדית לבקר ילדים יהודים שהופרדו מהוריהם והועברו למקומות מסתור. חוויות אלו היוו אחר כך את ההשראה העיקרית ליצירותיו של קיילסון.