אנשי שבט הלגה אינם מאוגדים תחת ארגון מדיני או שלטוני אחד, ובשל החפיפה של קבוצות מסוימות בשבט הלגה עם תרבויות ודתות אחרות, קשה להגדיר את שטחו של השבט. אנשי הלגה מאוחדים ביניהם בעיקר בשל ההיסטוריה המשותפת, הערכים המשותפים ותחושת האחדות המושרשת מימי קדם. בנוסף, אחד הגורמים המרכזיים לאיחוד בני הלגה הוא הבואמי, הממלא תפקיד מרכזי בקהילה ומספק הדרכה מוסרית לאנשי השבט. הבואמי הוא דרך חיים ופולחן היררכי, שמטרתו היא לימוד הטוב והנכון. אנשי השבט עולים בדרגות הבואמי על ידי למידה קשה וטקסים ארוכים, כאשר דרגתו של אדם בבואמי ורמת הידע שלו, משקפות את החשיבות, הכוח והעוצמה שלו בשבט.
היסטוריית השבט.
ההיסטוריה של שבט הלגה ארוכה מאוד. ישנן עדויות עוד מהמאה ה-16 לקיום שבט זה. אמנם הממצאים מהמאה ה-16 אינם יוצרים קשר ודאי בין אנשי אותו שבט עתיק לבין בני שבט הלגה של ימינו, אך עצם העובדה כי אנשי קדם אלו קראו לעצמם "לגה" והעובדה כי אנשי שבט הלגה מאמצים היסטוריה זו כשלהם, מהוות את הקישור בין השבט ההיסטורי לשבט הלגה של ימינו.
היסטוריית שבט הלגה מתחילה במאה ה-16 עם הגירה של אנשי לגה מאזור מזרח אפריקה (אוגנדה היום) לאזור המרכז (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו של ימינו). אנשי הלגה נחשבו לאורך השנים לאנשי מלחמה, אגרסיביים ופראיים. הדבר קיבל חיזוק בכך שבמהלך המאה ה-17 אנשי הלגה החלו במסעות כיבוש רבים באזור רואנדה של ימינו. התרבות החזקה מאוד של אנשי השבט הובילה לאימוץ מרכיבים רבים מתרבותם על ידי הקבוצות הכבושות, ובכך השבט הגדיל את כוחו ואת שטחו.
במאה ה-18 היו כפרי שבט הלגה מוקפים בקבוצות סוחרים ערבים וסוואהיליים אשר איימו על עצמאותם, ועסקו בעיקר בסחר באוצרות טבע ובעבדים. אותן קבוצות, בשליטת סוחר העבדים והאוצרות טיפו טיפ ( בתרגום חופשי) כבשו את שבט הלגה ובעזרת סוכנים אספו מהם את אוצרותיהם, בעיקר שנהב, וסחרו באנשיהם.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, גבר העניין האירופאי ביבשת אפריקה באופן דרמטי. משלחות מחקר אירופיות הגיעו לשטחה של שבט הלגה בסוף המאה ה-19. האזור מופה על ידי מגלה הארצות הבריטי הנרי מורטון סטנלי, דבר שאיפשר את הקולוניזציה האירופאית. בועידת ברלין בשנת 1885 קונגו בתוכה גם שבט הלגה הועברה לרשותו של לאופולד השני מלך הבלגים. הוא הפך אותה לרכושו הפרטי וקרא לה "מדינת קונגו החופשית". המשטר הקולוניאלי אפשר לשבט הלגה אוטונומיה מוגבלת כדי למנוע התנגדות מצדו. הבלגים החלו לראות בתרבות הבואמי כגורם מאיים לתרבות ולסדר של המשטר הקולוניאלי, שכן החוזק של תרבות הבואמי כמכתיב את דרך ההתנהגות והפעולות של השבט לא תאם את רצונות המשטר הקולוניאלי. הבלגים הוציאו את מנהגי הבואמי אל מחוץ לחוק בשנת 1933, ושוב בשנת 1948, והחלו לרדוף אחר אנשי הלגה. בדרך זו, גרמו הבלגים לשינוי משמעותי באומנות ובטקסים של השבט, אשר בוצעו במחתרת.
בשנת 1960 קיבלה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (אז נקראה זאיר) את עצמאותה מהשלטון הבלגי, ובכך גם גרמה להכרה מחדש של תרבות הבואמי ושבט הלגה, אשר עברו בתקופה זו שינויים רבים, ותרבותם כבר לא הייתה כבעבר. מאז קבלת העצמאות, שבט הלגה נאלץ להתמודד עם מלחמות אזרחים בין השבטים השונים באזור, אשר הובילו לעוני רב וניצול של אנשי שבט הלגה את דרגתם ומעמדם על מנת להשיג מזון ואמצעים.
כלכלת השבט.
בתחילת דרכם היו בני שבט הלגה עוסקים בעיקר בציד וליקוט בהתאם למשאבי השטח בו הם חיו. עם תחילת הכיבוש הקולוניאלי החלו הבלגים לכפות על אנשי שבט הלגה את גידול הבננות והאורז, ובכך שינוי את אופי המחייה של אנשי השבט. עם סיומו של השלטון הקולוניאלי הבלגי, אנשי שבט הלגה מיקדו את מרבית תעסוקתם במכרות הזהב והברזל (“Lega,” Art &amp; Life in Africa).
תרבות השבט.
פולחן הבואמי בנוי בצורה של דת או כת חסרת סמכות מרכזית, אך בעלת מערכת היררכית של רמות ידע, כאשר לגברים יש חמש רמות התקדמות ולנשים שלוש. כל כפר מנוהל על ידי זקני הכפר, אשר לרוב גם נמצאים בדרגה הגבוהה ביותר של הבואמי. הבואמי משמעו מלך, כאשר אנשי הבואמי מאמינים כי הבואמי יודע מה טוב, מכוון לשלמות מוסרית, מפיץ עושר וטוב ויודע את הסודות לחיים הטובים. עם זאת, חשוב לציין כי אין מלך ספציפי או סמכות יחידה אשר מרכזת ומפיצה את הבואמי. זו תפיסה של כוח חברתי, וכת אומנותית המועברת באמצעות ריקודים, פתגמים ואובייקטים, אשר מכווינים את אנשי הלגה להגיע אל הטוב. כל אחד מבני שבט הלגה יכול להתקדם בדרגות הבואמי על ידי למידה רבה וביצוע טקסי חניכה שונים הכוללים ריקודים, תנועות ומוזיקה.
אומנות.
אחד המרכיבים הבולטים ביותר בתרבות שבט הלגה ובדת הבואמי היא האומנות. מרבית האומנות היא תוצר ישיר של הבואמי אשר באמצעותו מביעים אנשי השבט את דרגתם בבואמי, משקפים ערכים ומשפטים של הבואמי ומשמשים כאמצעים לטקסי הבואמי שונים. כמו כן, האומנות גם משמשת באמצעי לחניכה וללימוד של נשים וגברים את הבואמי.
אומנות שבט הלגה עברה תהפוכות רבות. עיקר השינוי התרחש בשל השלטון הקולוניאלי. הוצאת הבואמי אל מחוץ לחוק בשנת 1933 ורדיפת האמנים בשבט, הביאו לירידה למחתרת של האומנות. מעמדם של האמנים בשבט, על אף שלא היה גבוה טרם הכיבוש, הידרדר אף יותר, ואילץ אמנים לפעול מהר יותר ליצירת חפצי האומנות. בנוסף, הסחר של השלטון הקולוניאלי באוצרות הטבע הוביל לקושי גדול של אנשי השבט להשיג חומרי גלם טובים כמו בעבר, ומחירם עלה בצורה משמעותית. מצב זה הביא לשינוי ולהפשטה של חפצי האומנות. האמנים יצרו חפצים בצורה פשטנית יותר, בעלת מספר משמעויות, ומחומרים זולים יותר על מנת לחסוך זמן ואמצעים כמה שאפשר.
מנאנדרוס רטור
מנאנדרוס רטור (יוונית: Μένανδρος Ῥήτωρ) מלאודיקי על הליקוס  היה רטוריקן ומבאר יווני מסוף המאה ה-3 לספירה.
זהותו וכתביו.
שתי מסות לא שלמות על נאומים טקסיים נשמרו תחת שמו של מנאנדרוס, אולם הסברה היא שהם אינם יכולים להיות מאת אותו מחבר. הפילולוג הגרמני קונראד בורסיאן משייך את הראשונה למנאנדרוס, שאותו מיקם במאה ה-4 לספירה, ואת השנייה לרטוריקן אנונימי מאלכסנדריה טוראס , שייתכן שחי בזמנו של הקיסר דיוקלטיאנוס. אחרים, מכותרת כתב היד של פאריס, משייכים את הראשונה לרטוריקן היווני גנתליוס  מפטרה (המחצית השנייה של המאה ה-3).
בהתאם למסורת הכללית העתיקה, ששתי המסות היו פרי עטו של מנאנדרוס, ייתכן שהמחבר של השנייה לא היה זהה למנאנדרוס הנזכר בסודא, מאחר שהשם מופיע לעיתים תכופות בספרות היוונית המאוחרת. המסה הראשונה, ששמה "חלוקת סגנונות הנאום הטקסי" (Division of Epideictic Styles, Διαίρεσις τῶν Ἐπιδεικτικῶν), עוסקת בסוגים השונים של נאומים טקסיים. במסה השנייה, "על נאומים טקסיים" (On Epideictic Speeches, Περὶ Ἐπιδεικτικῶν), יש שמות מיוחדים לכל פרק.
מנאנדרוס על חג העברים.
מנאנדרוס מאפיין בחיבורו (Epidictica) את החגים ההמוניים, ומביא כדוגמה את החגים היהודיים: "פאר החג מתעצם כאשר אלה המכריזים על ההתכנסות הם עצמם שמם הולך לפניהם, כמו גם כאשר אלה המתכנסים הם או עצומים במספר או בעלי מוניטין. דוגמה לסוג האחרון הם אלה ההולכים לאולימפיה, לאספה הידועה יותר שם; בזמן שאת המוני העם הגדולים ביותר ניתן למצוא בחג העברים החיים בסוריה פלשתינה, כאשר הם מתאספים במספרים גדולים מאד מרוב הארצות". תיאור זה משקף בוודאי מצב שכבר לא היה קיים בזמנו של מנאנדרוס - כאשר בית המקדש השני עמד על תלו בשיא הדרו בתקופת בית שני, והמוני עולי רגל מכל ארצות התפוצה היהודית היו באים לירושלים לחגוג את שלוש הרגלים.
שבט הלגה
ספידבול (סם)
ספידבול (מאנגלית: "Speedball", מכונה גם Powerballing) הוא מושג המתאר שימוש תוך ורידי בקוקאין והרואין או מורפין יחד באותו מזרק. ישנם המשתמשים בדרך זו בשני מזרקים, אחד בכל זרוע. את הספידבול ניתן גם להסניף, אולם מכורים רבים מעידים כי הסנפה דורשת כמות חומר רבה יותר משמעותית להשגת אותו אפקט. הספידבול המקורי הורכב מקוקאין הידרוכלוריד מעורבב עם מורפין סולפאט (כלומר בצורת מלח, מהיבט כימי), בניגוד להרואין.
את המושג "ספידבול" ניתן להשאיל לשילובים דומים אחרים; שילוב של אופיואידים רפואיים, בנזודיאזפינים או ברביטורטים, יחד עם סמים ממריצים ("פסיכו-סטימולנטיים"). שילוב זה של סמים מסוגל לגרום לתלות גופנית חזקה, יחד עם תסמונת נסיגה.
תגובה פיזיולוגית.
קוקאין פועל כממריץ, בעוד שהמורפין/הרואין פועל כמדכא של מערכת העצבים. שילוב חומרים מסוג אלו נועד לגרום עונג רב על ידי הצפה של אופוריה, המכונה גם "ראש" (מאנגלית: "Rush"). הרגשת ה"היי" ("high") נוצרת בשילוב האפקטים של שני הסמים יחד, וישנה ציפייה להפחתת תופעות הלוואי של כל סם; ההרואין יכול להפחית את התופעות הנלוות לקוקאין לדוגמת חרדה, יתר לחץ דם, פרפורי לב ועוד תופעות המשויכות לממריצים, בעוד שהקוקאין יכול להפחית את תחושת התנומה/ הרגעה החזקה של ההרואין.
אמנם זה יעיל במידה מסוימת; הרי הסמים הסטימיולנטים מעוררים את מערכת העצבים הסימפתטית, והסמים המדכאים מעוררים את מערכת העצבים הפאראסימפתטית: שתי המערכות המווסתות את תגובת הילחם או ברח ("Fight or Flight") ופעולת מנוחה ועיכול ("Rest &amp; Digest"), בהתאמה. פעילות סימולטנית של שני מסלולים אלו היא זו שבדרך כלל שומרת על ההומאוסטאזיס בגוף. בנוסף, על ידי דיכוי תופעות הלוואי הטיפוסיות השליליות של שני הסמים, המשתמש עשוי להאמין לשווא כי סבילותו הגופנית לסם גבהה, או שמע הוא פחות "בהשפעה" משהוא באמת. דבר זה יכול לגרום למשתמשים לשיפוט לקוי לגבי כמות הסם הנצרך, לעיתים אף בצורה אנושה.