קובצי אצווה מכילים לעיתים קרובות אותן פקודות שניתן לתת במעטפת הפקודות של מערכת ההפעלה (כמו במערכת DOS, ראו להלן) אולם דבר זה לא הכרחי. גם במקרים כאלו לרוב יש פקודות שמשתמשים בהן כמעט אך ורק בקובצי אצווה (למשל goto).
קובצי אצווה בחלונות ו-MS DOS.
במערכת ההפעלה MS-DOS, קובצי האצווה נשמרים עם סיומת BAT ובחלונות הנגזרות מחלונות NT ניתן להשתמש גם בסיומת CMD. בהפעלתם תחת חלונות נפתח חלון דוס שמבצע את קובץ האצווה.
תוכנית לדוגמה.
תוכנית המדפיסה את המחרוזת "Hello World!" לפלט הסטנדרטי:
הסבר:
הפקודה echo off מסמנת שהפקודות לא יוצגו, וסימן @ שלידה מסמן שגם את השורה הזו המסך לא יציג.
הפקודה echo מדפיסה למסך את הטקסט שאחריה.
הפקודה pause משאירה את המסך פתוח עד שהמשתמש ילחץ על כפתור במקלדת, ללא הפקודה בסוף הדפסת המשפט התוכנית הייתה נסגרת.
דוגמה פשוטה לשימוש בחיבורי אינטרנט.
הסבר:
קטע הקוד הנ"ל מציג פקודה הנקראת Netstat, המציגה את כל החיבורים הנוכחיים למחשב שבו היא מופעלת.
התוסף -a אומר לפונקציה זו להדפיס על המסך רשימה של כל החיבורים למחשב בשמם הדינאמי (DNS).
כדי להציג את כתובת פרוטוקול האינטרנט (IP) של כל חיבור, יש לשלוח ping לכתובת זו.
ping היא מין מחרוזת מידע ה"שואלת" את השרת על מצבו, כשהשרת "עונה" בחזרה כתובת הIP שלו חוזרת איתו.
דוגמה לשליחת ping.
הסבר:
הפקודה ping שולחת את חבילת המידע לכתובת הנתונה לה (כתובת IP או DNS).
קובצי אצווה במערכת הפעלה Unix או Linux.
במערכות הפעלה דמויות יוניקס, ליבת המערכת מזהה סוג של תוכנית להרצה לפי ההתחלה שלה. כאשר קובץ להרצה מתחיל בתווים „״, הליבה מתייחסת אליו כקובץ אצווה שמורץ על ידי המפרש כתוב בהמשך השורה הראשונה בקובץ.
לדוגמה, קובץ שמתחיל בשורה יורץ על ידי , כלומר, על ידי Bourne Shell או מפרש תואם. דוגמה לתוכנית פשוטה שמסדר את כל השורות בקובץ לפי סדר אלפבית ושולח אותם להדפסה במדפסת ברירת מחדל:
cat file.txt | sort | lp
ניתן לכתוב קבצים מסובכים הרבה יותר וליצור אוטומציה של רוטינות הנדרשות לעיתים תכופות.
אפשר להשתמש בכל תוכנית אחרת. לדוגמה, סקריפט פרל פשוט. במקרה הזה מעבירים למפרש של פרל פרמטר נוסף (, כדי להפעיל אזהרות:
use v5.10;
my @places = qw/world earth/;
map {say "Hello, $_!"} @places;
במקרים רבים משתמשים כ„מפרש״ בתוכנית env שנועדה להריץ תוכנית אחרת עם משתני סביבה שונים אבל כתוצאת לוואי מאפשרת להריץ את המפרש האמיתי מכל נתיב סטנדרטי. לדוגמה, מקובל במקרים רבים להשתמש בשורה הבאה עבור סקריפטי פייתון:
print("Hello!")
המפרש מקבל את שם קובץ הסקריפט כפרמטר ראשון. לדוגמה, הפלט של הסקריפט הבא:
הוא מידע מהפקודה ls על קובץ הסקריפט עצמו.
פיידון (דיאלוג אפלטוני)
פיידון (ביוונית: Φαίδων) הוא דיאלוג של הפילוסוף היווני אפלטון, הקרוי על שם הדובר בדיאלוג המספר את סיפור המעשה.
החיבור נחשב לאחד מן "הדיאלוגים האמצעיים" שכתב אפלטון. החיבור בנוי מסיפור מסגרת של שיחה בין אֵכֵקְרַטֶס לבין פיידון, בה פיידון מספר לרעו על דיאלוג שניהל סוקרטס עם חבריו-תלמידיו בשעתו האחרונה על משמעותו של המוות עבור הפילוסוף. הדיאלוג הוא סופה של סדרת דיאלוגים אפלטוניים המתארת את משפטו, כליאתו ומותו של סוקרטס וכוללת גם את האפולוגיה, וקריטון, (ובמידה פחותה אותיפרון ותֵאַיִטֶטוֹס). על סוקרטס נגזר ליטול את חייו בשתיית רעל, בעקבות משפט שנערך לו בפני 500 מאנשי אתונה. הדיאלוג אפולוגיה מציג את סצנת המשפט דרך דבר ההגנה של סוקרטס בפני שופטיו. השימוש של הסדרה במאורעות היסטוריים לכאורה מטרתו להציג משנה פילוסופית בנושאי המוות, הציות למדינה, והחיים שראויים או אינם ראויים לחיות. במהלך הדיאלוגים ניתן להווכח בפתיחות רבה יותר של סוקרטס בהשוואה לדיאלוגים המוקדמים, בהם הוא מתיימר שלא לדעת דבר ומתבצר בתפקיד השואל, ומוכנות להוביל בשאלה ואף להרצות בפני תלמידיו משנה סדורה יותר.
נושאים עיקריים:
מבנה הדיאלוג.
מבוא: [57a-63e]
חלק ראשון: [64-84].
התנגדויות:
חלק שני: [95-107].
סיום: [107-118].
דמותו האירונית של סוקרטס כמיתוס.
הוצאתו להורג של סוקרטס נדחתה בעקבות אי הימצאותה של ספינת תזאוס בנמלה של אתונה. לפי החוק היווני הקדום חל איסור מוחלט על ביצוע כל מעשה הנוגד את הטוהרה, ובזאת גם הוצאה להורג, כל עוד הספינה נמצאת במסע השנתי לאי בו חי השור-אדם, המינוטאור, ועליה שבעה נערים ושבע נערות כקורבן ליצור הנולד מהזדווגות של אשת מלך כרתים עם פר. האירוניה בסיפורו של סוקרטס שבעת הגעת הספינה לעיר מתקבצים סביבו 14 מחבריו, סמל ל-14 הקורבנות, שבאים לחלוק לו כבוד אחרון. סוקרטס מדומה לתזאוס, אשר רצח את המינוטאור, ובכך מקבל דרגה מיתית מאפלטון, תלמידו.
טיעונו של סוקרטס אודות המוות.
סוקרטס מתחיל את דבריו בהצגת שני טיעונים פארדוקסאליים:
נראה שהטיעון השני של סוקרטס הוא טיעון המתקבל על הדעת על פי ההשקפה היוונית הדתית, וההשקפות האחרות שהיו מקבלות דאז, שכן התאבדות היא סימן בכפירה באל ובעליונותה לגזירת הגורלות של האדם. נטילת החיים במו ידיך זוהי עקיפת סמכותו של האל, אשר רק לו יש את היכולת לקחת ממך את חייך.
בנוגע לטיעון הראשון מתעוררת בעיה, משום שהפילוסוף, כאדם התבוני והשואף לאושר העילאי על ידי רכישת התבונה, הוא אדם שהופך את חייו לטובים - אזי מדוע לו לשאוף למוות?
סוקרטס מוסיף ואומר כי אין אנו יודעים אם המוות הוא טוב או רע, לכן אל לנו לפסול את המוות, אך אל לנו גם לשאוף לתמותה. נראה שמקורה של ההימנעות מהמוות היא בכך שבחיים יש עדיין ערך כלשהו של טוב, ולכן גם כשרע לנו אין אנו מבקשים מיתה. הטוב המובלע שבבסיס החיים גורם לנו לתמוה לנוכח האמירה כי על המיושב בדעתו לחכות למותו.
"אם אלה העוסקים בפילוסופיה בדרך הנכונה שואפים לדבר אחד בלבד-שימותו ויהיו מתים". יש כאן חשיבות עליונה למושג "שאיפה" שכן הפילוסוף לא עושה פעולה דה-פקטו שמובילה אותו למצב של תמותה, אלא הוא שואף להגיע למצב הזה - זוהי מעין התכוננות של הפילוסוף לקראת הנקודה בה הוא יעבור מן העולם לעולם המוות. המונח המקורי ל-"שאיפה" ביוונית הוא: EPITEDENO והוא מקביל למונח PRACTICE באנגלית. זהו בעצם תרגול ועשייה עם כוונה. הפילוסוף בחייו עושה פעילויות הקרובות למוות, שואפות למוות ודומות לו.
בתגובה לדבריו של סוקרטס אומר אחד מעמיתיו, צימס, כי נראה שחיי השאיפה לפילוסופיה מגבירים את מתנגדיה, שכן הם רואים את חיי הפילוסוף כחיים עלובים, אשר מן הראוי שאנשים החיים אותם ימותו. סוקרטס בתגובה אומר כי אין זה נכון משום שרוב האנשים רואים את הפנים השליליות של המוות, אך לא כך אצל הפילוסוף.
המוות כהיפרדות של הנפש מהגוף.
בהמשך הדיאלוג מבהיר סוקרטס מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן. לדברי סוקרטס המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש. בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת. הגוף מהווה מחסום חושי מפני הנפש להגיע לטוהרה האמיתית שלה. סוקרטס מבהיר כי הגוף הוא תבנית אשר גורמת לאדם, ובזאת גם לפילוסוף, לעסוק בתענוגות גופניים כעיקר. הפורש מהנאות גופניות במובן התודעתי הוא מרוחק מגופו ונפרד ממנו. כשהנשמה מצויה יחד עם הגוף היא שמה לב למה שהגוף מכוון אותה אליו.
מי שמרוכז בהנאות הגופניות ולא בתכנים הנפשיים - בעל תלות לפעילות גופנית או למצב גופני, ובצורה זו הופכת הנשמה למשועבדת למצבי גוף ופעילויות גוף אשר מספקות לה הנאה.
תורת האידאות האפלטונית.
העיסוק של סוקרטס בהפרדה בין הגוף לנפש הוא לא בכדי, שכן הפרדה זו מהווה את הבסיס לכך שהנפש תגיע לעולם הידיעה האמיתי בו תתפסנה האידאות בפעם הראשונה, כאשר הגוף על כל חושיו לא מונע מבעד לאדם להבין באמת את התוכן התבונתי של העולם, האידאות. מטרת החיים של הפילוסוף היא השגת החכמה, אך הגוף, כנאמר, מהווה מכשול לכך. הסברה שלו אומרת כי מי שלא ייצור ידיעה ללא תלות גופנית, לעולם לא יגיע לחכמה האמיתית - הבנה בעזרת התבססות על חושים היא לא חכמה! אפלטון, בייחסו את הדברים לסוקרטס, מסמן בדברים אלה את האידיאל של החשיבה הראויה - החשיבה אודות האידאות.
אם כן, מהן האידאות? האידאות הן מונח של אפלטון לתיאור ישויות. האידאות הן תוכן מחשבתי אודות ההוייה של האובייקטים בעולם. האידאות הן תכנים נפשיים ומטא-פיזיים אשר לא נוכל להגיע אליהן בעזרת החוויה החושית שלנו, אלא נוכל להגדירן רק בעזרת פעילות הרוח והתבונה. כדוגמה לאידאות נוכל להגדיר את המושגים: הווייה, ישות, גודל, כמות, צבע, צורה, משולש ועוד. מושגים שאנו לא תופסים אותם בעזרת הפעילות החושית, אלא מושגים שעלינו לתפוס את הקיום וההווייה שלהם. זהו דבר קשה מאוד לנסות ולתפוס הווייה מבלי שנתפוס את החושים, אך פה בדיוק טמונה הבעיה, שכן יש לנו קושי רב בהגדרת ההוויה של דבר, אך אנו יכולים להגדיר בזכות חושינו את קיומו, וזאת כאשר אין אנו מבינים כלל מה זה קיומו - מן תרגיל מחשבתי עמוק וקשה שגם סוקרטס לא מוצא את הפתרון אליו, וזאת משום שבזמן השיחה עם חבריו הוא עדיין נמצא בכלא הגופני ממנו הוא עתיד להיחלץ על ידי מוציא גזר הדין לפועל.
דוגמאות לאידאות:
דברים המשותפים לאידאות:
לאידאות יש שתי השלכות: האחת רעיונות, והשנייה לשונית
הרעיונית: בתורת האידאות של סוקרטס ישנו חידוש, שכן הפעם סוקרטס מפנה אותנו לעובדה שיש שתי ישויות והן- האובייקט והאידאה עליו היא מופעלת, ובכך יש לנו: האדם הצודק, כלומר גם אובייקט (אדם) וגם הצדיקות שלו בגלל שכלולה בו אידאת הצדק. בהשלכה הרעיונית אנחנו תופסים את האדם כבאמת בעל תכונות של צדיקות.