שוודיה.
דיאטת המעמדות או הריקסדאג (Riksdag ריקסדא) - הדיאט של ארבעת המעמדות של שוודיה החל מהמאה ה-15 ועד שנת 1866.
פינלנד.
הדיאטה של פינלנד - תחת השלטון הרוסי הצארי - היה יורש של דיאט המעמדות השוודי - בדוכסות הגדולה של פינלנד - בשנים 1809–1906
השימוש העכשווי.
המונח הצרפתי diète - דיאטה - הוא עדיין בשימוש לגבי כמה פרלמנטים ובתי תחתונים של פרלמנטים עכשוויים:
המונח "דיאטה" הוא פחות בשימוש - בעיקר בצרפתית, לגבי:
הסגנון האיוני
אכידנה
אכידנה (Echidna, ביוונית: Ἔχιδνα, ekhis, ἔχις) היא מפלצת מהמיתולוגיה היוונית, גופה העליון כשל אישה וגופה התחתון נחש. אכידנה מכונה "אם כל המפלצות" מכיוון שילדה רבות מהמפלצות המוכרות מסיפורי המיתולוגיה היוונית.
רקע.
אכידנה היא בתם של פורקיס ואחותו קטו. אחיותיה הן שלוש הגורגונות – סתנו, אוריאלה מדוזה; שלוש הגריאי – דניו, פמפרדו ואניו – המוכרות כשלוש אחיות החולקות גלגל עין יחיד; והאח הצעיר לאדון (הדרקון השומר בגן ההספרידות).
אכידנה מתוארת כנימפה יפה בחצי גופה העליון, וכנחש מפלצתי בחציה התחתון. מקום משכנה הוא במערה מתחת לאדמה, רחוקה גם מהאלים וגם מבני האדם. ישנו דיון במחקר על מקומה המדויק של המערה של אכידנה אך אין קונצנזוס בנושא.
צאצאים.
לפי התאוגוניה אכידנה הזדווגה עם המפלצת טיפון והביאה כך מספר מפלצות לעולם. ראשון נולד אורתוס, הכלב בעל שני הראשים הידוע ככלבו של גריאון. שני נולד קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי השאול. שלישית נולדה ההידרה, מפלצת מים מרובת-ראשים.
הסיודוס מציין שלוש מפלצות נוספות: הכימרה, הספינקס והאריה מנמאה. תיאור אמן של שלוש המפלצות הללו מעורפל; ייתכן מצד אחד שמדובר באכידנה וייתכן מצד שני שמדובר בקטו אמה. חיזוקים לכך שאמן של שלוש המפלצות היא אכידנה, ניתן למצוא במחזה הנשים הפיניקיות מאת אוריפידס ובכתביו של אפולודורוס.
במקורות מאוחרים יותר אחיה, לאדון, מצורף לרשימת הצאצאים, ולעיתים גם סקילה מפלצת הים מהאודיסיאה.
רוב צאצאיה של אכידנה משמשים תפקיד מרכזי בשנים עשר מעללי הגבורה של הרקולס.
מותה.
לסיפור מותה של אכידנה קיימות שתי גרסאות. בגרסה הקדומה יותר, אצל הסיודוס, אכידנה לא יכולה למות. היא מתוארת "הנימפה האלמותית, לנצח בת בלי גיל", תיאור זה מזכיר את תיאורם של האלים בני האלמוות. לא רק שאלה אינם יכולים למות, הם אף נמצאים במצב של נעורים נצחיים.
בגרסה מאוחרת יותר המופיעה אצל פסאודו-אפולודורוס, מסופר כי אכידנה הייתה חוטפת למאורתה עוברי אורח ועל כן ארגוס הגיע למאורתה והרג אותה בשנתה. לפי טימותי גנץ, חוקר מיתולוגיה יוונית, אין זכר לגרסה השנייה של המיתוס בספרות המיתית הקדומה.
הארי פוטר - קרובי משפחה
איימוס דיגורי
מסטה
המסטה או הרמה המרכזית של חצי האי האיברי, היא רמה בשטח של כ-210,000 קמ"ר בלב ספרד. גובהה הממוצע כ-700 מטרים וגובהה המרבי כ-760 מטרים. ברמה ניתן למצוא את התצורות הגאולוגיות העתיקות והמורכבות ביותר בחצי האי האיברי. השיפולים המערביים של הרמה מתרוממים במתינות ויוצרים את אגן הניקוז של הנהרות דורו, טגוס וגואדיאנה. השיפולים האחרים מתרוממים בחדות.
בירת ספרד, מדריד, נמצאת בשטח הרמה.
סלנה
במיתולוגיה היוונית, סֵלֵנֵה (ביוונית: Σελήνη) הייתה אלת הירח ובתם של הטיטאנים היפריון ותיאה. במיתולוגיה הרומית כונתה לוּנָה (Luna).
בהמשך הכרונולוגיה המיתולוגית, כאשר האלים האולימפיים קיבלו את השליטה ביקום, סלנה הוחלפה על ידי ארטמיס ולונה הוחלפה על ידי דיאנה.
אזכורים לסלנה נמצאו בין השאר בהמנונים ההומריים, בביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס), בתאוגוניה של הסיודוס, בדיוניסיאקה של נונוס, אצל פאוסניאס ואצל סטראבון.
האטימולוגיה של השם "סלנה" אינה ודאית; אם זו מילה ממקור יווני ייתכן שהיא קשורה למילה "אור". הגאולוגיה של הירח מכונה על שם האלה "סלנולוגיה", וחקר הגאוגרפיה של הירח מכונה "סלנוגרפיה". היסוד הכימי סלניום נקרא אף הוא על שמה.
ביצירות אמנות אחרי הרנסאנס מתוארת סלנה לרוב כאשה יפהפייה חיוורת פנים, במרכבה כסופה רתומה לשור נושא בעול או לצמד סוסים. לעיתים קרובות הוצגה רוכבת על סוס או פר, לבושת גלימה, ראשה עטור בסהר ובידה לפיד.
מיתוסים.
בשושלת השמיימית הקדם-אולימפיאנית המסורתית, הליוס, השמש, הוא אחיה של סלנה. לאחר שאחיה מסיים את מסעו בשמים, מתחילה סלנה את מסעה עם בוא הליל. אחותה אאוס היא אלת השחר.
כיוון שסלנה מוזגה לארטמיס, כותבים מאוחרים יותר התייחסו אליה לעיתים כבתו של זאוס, כמו ארטמיס, או כבתו של פאלאס הטיטאן. ב"המנון להרמס" היא מתוארת כ"סלנה הבהירה, בתו של פאלאס, בנו של מגמדס".
המשורר אפולוניוס מרודוס תיאר את אהבתה של סלנה לבן האנוש יפה התואר אנדימיון מאסיה הקטנה (בגרסאות שונות הוא תואר כרועה, צייד או מלך). הוא היה כה יפה עד כי סלנה ביקשה מזאוס להעניק לו את מתנת האלמוות כדי שלא יזדקן לעולם. בקשת הרשות שלה מזאוס חושפת את העובדה שהסיפור הוא גלגול אולימפיאני של מיתוס קדום יותר: קיקרו תיאר את אלת הירח כפועלת באופן אוטונומי.
בגרסה שונה אנדימיון החליט לחיות לנצח כשהוא ישן. בכל לילה גלשה סלנה במורד הר לטמוס והתאחדה עם אהובה. לסלנה היו חמישים בנות מאנדימיון, בהן נקסוס.
על פי ה"המנון לסלנה" היא ילדה לזאוס את פנדיה, הירח במלואו. לפי מספר מקורות גם האריה מנמאה היה צאצא שלה. גם פאן היה מאהבה; הוא פיתה אותה בהיותו עטוף בעור כבש ונתן לה עול של שור לבן שרתום למרכבה בה היא מוצגת בתבליטים, כשצעיפה מתנופף ברוח מעל ראשה ככיפת השמים.
לונה.
לאלה הרומית לונה היה מקדש בגבעת אוונטין. המקדש
נבנה במאה השישית לפנה"ס אך נהרס בשריפת רומא בתקופת נירון קיסר. מקדש נוסף ללונה היה על גבעת הפאלאטיום.
פסטיבלים לכבוד לונה נערכו ב-31 במרץ, ב-24 באוגוסט וב-28 באוגוסט.
תקופת ההמתנה
1967- והארץ שינתה את פניה
האימפריה הסאסאנית
האימפריה הסאסאנית (224–651) הייתה האימפריה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
הסאסאנים כבשו את השטח מהשושלת הארסאקידית הפרתית. כעבור ארבע מאות שנה נכבש השטח על ידי האימפריה המוסלמית כחלק מהכיבושים של הח'ליפים האיסלאמיים. הסאסאנים כינו עצמם "מדינת האיראנים/ארייאנים", ותואר העומד בראשה היה "שאהנשאה", מלך המלכים. בירתה הייתה בקטסיפון. דת האימפריה הייתה הזורואסטריות אך פרחו בה דתות שונות ובהן היהדות, כנסיית המזרח, נצרות ארמנית ומניכאיזם.
תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי. הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו. חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית.
הסאסאנים אף הגיעו בשנת 614 לירושלים ובעזרת היהודים כבשוה מידי הקיסר הביזנטי הרקליוס. ב-628 השיבו את העיר לידי הרקליוס קיסר ביזנטיון.
מכיוון שהסאסאנים שלטו בבבל בתקופת ההתגבשות והחתימה של התלמוד הבבלי, הייתה לתרבותם גם השפעה על עיצוב ההלכה היהודית בתקופה זו, ועל התלמוד עצמו בכלל.
היסטוריה.
ראשית האימפריה (205-310).
השושלת הסאסאנית נוסדה בידי ארדשיר הראשון (226-241), צאצא של משפחת כהנים של האלה אנאחיטה מאיטקר במחוז פרסיס, שבתחילת המאה ה-3 לספירה נעשו למושלי המחוז. אביו פאפאג (שמו מבוטא גם באבאק או פאפאק), היה בתחילה השליט של עיירה קטנה ששמה חייר, אך הצליח להדיח את שליט המחוז פרסיס בשנת 205 ולמנות את עצמו לשליט במקומו. אמו הייתה בתו של שליט המחוז פריס. סבו מצד האב היה הכהן הגדול של מקדש אנחיטה.
המלך הפרתי באותה תקופה, ארטאבאנוס, היה עסוק במאבק עם אחיו במסופוטמיה, ולכן לא נתן את דעתו למתרחש במחוז פרסיס. לאחר מות פאפאג סביב שנת 220, נאבק ארדשיר באחיו שאפור על השליטה בפרסיס, אך שאפור מת בתאונה בשנת 222.
ארדשיר העביר כעת את בירתו לעיר ארדשיר-חווארה (כיום פירוזבאד), שהייתה קלה להגנה בשל מיקומה בין ההרים. הוא בנה חומה סביב העיר, ושרידיו של ארמון בצדה הצפוני עדיין קיימים.
לאחר ביסוס שלטונו בפרסיס, הרחיב ארדשיר את הטריטוריה שלו למחוזות השכנים של כרמאן, אספהאן, שושן ומסן. ארטבנוס הרביעי הורה למושל חוזסטאן להילחם בארדשיר ב-224, אך ארדשיר ניצח אותו בקרב. בניסיון שני להביס את ארדשיר, ארטבנוס נהרג. ארדשיר פלש למחוזות המערביים של האימפריה הפרתית. הוא הומלך בשנת 226 בקטסיפון כשליט יחיד בפרס, וכינה את עצמו "שאהנשאה", מלך המלכים. על מנת לאחד את ממלכתו קבע את הדת הזורואסטרית כדת המדינה.
במהלך השנים הבאות, לאחר מרידות מקומיות באימפריה, שב ארדשיר והרחיב את האימפריה החדשה שלו למזרח ולצפון מערב, וכבש את , גורגן, חוראסאן, מרב העתיקה, בלך וחווארזם. הוא גם הוסיף את בחריין ומוסול לשטח האימפריה. במערב, פלישות להארטרה, ארמניה ואדיאבן הצליחו פחות. בשנת 230 הוא פלש לתוך שטחה של האימפריה הרומית, ומתקפת-נגד רומית שנתיים לאחר מכן הסתיימה ללא מנצח מובהק.