השיר הוקלט על ידי הלהקה פעמיים בקיץ 1964. הדמו של הלהקה היה בסגנון בלוזי כשגרסת האולפן הייתה יותר איטית ופחות תקיפה מהגרסה הסופית. למרות הלהקה רצתה להקליט שוב את השיר, חברת התקליטים, פאי, סירבה לממן הקלטה נוספת לאור כישלונם של שני הסינגלים הראשונים. ריי דייוויס שנא את ההקלטה המקורית ואיים לא לבצע או לקדם את השיר אלא אם יוקלט מחדש ולבסוף הלהקה מימנה את ההקלטות בעצמה ולא חברת התקליטים. נחישותו של ריי דייוויס בנוגע לשיר ביססה את מעמדו בתור מנהיג הלהקה וכותב השירים הבכיר בה. דייוויס אמר בנושא "באותה תקופה ניסיתי למצוא זהות. ב-1964 הצלחתי לעשות את זה כשהייתי מסוגל להצדיק את עצמי ולומר 'אני קיים, אני כאן'. למעשה נולדתי מחדש כאשר השיר הזה הפך ללהיט".
עיוות הצליל של הגיטרה בשיר נוצרה לאחר שהגיטריסט, דייב דייוויס, חתך את הרמקול של מגבר הגיטרה שלו עם סכין גילוח . ב-2014, דייב דייוויס האשים את אחיו ריי בכך ששיקר בנוגע לעיוות הצליל. דייב כתב בעמוד הפייסבוק שלו ב-2014 "אח שלי משקר. אני לא יודע למה הוא עושה את זה, אבל המגבר היה שלי ומתוך תסכול חתכתי את הרמקול עם סכין גילוח. הופתעתי מאוד שזה עבד והדגמתי את הקול לריי ולפיט... ריי אהב את הצליל וכתב את הריף על הפסנתר וכך יצר את הבסיס של השיר. אני הוא זה שיצר את הצליל הזה."
סולו הגיטרה.
סולו הגיטרה בהקלטה היא מושא למיתוס לאורך השנים לפיו הוא לא נוגן על ידי דייב דייוויס, אלא על ידי ג'ימי פייג' שהצטרף מאוחר יותר ליארדבירדס ולד זפלין. פייג' הכחיש את השמועה. היסטוריון הרוק, דאג הינמן, טוען כי השמועה הופצה על ידי גורמי רית'ם אנד בלוז שהתנגדו לאפשרות שלהקה כה צעירה ואלמונית יכולה לייצר משום מקום שיר כה עוצמתי.
מילים.
מסיבות מסחריות ריי דייוויס הונחה לכתוב שיר בסגנון הביטלס, אך הוא לא הסכים לכך.
דייב דייוויס אמר על השיר 'זה שיר טהור, שיר אהבה עבור ילדי רחוב. הם לא יוצאים איתה למסעדה, הם לא יודעים בדיוק איך לשוחח איתה. [הם פשוט אומרים] 'אני רוצה אותך—בואי הנה.'"
הפצה.
השיר שוחרר בתור הסינגל השלישי של הלהקה ב -4 באוגוסט 1964 והיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע לפסגת המצעד.
בשנת 1999 השיר נכנס להיכל התהילה של גראמי. מגזין הרולינג סטון הציב את שיר במקום ה-82 ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים ובמקום ה-4 ברשימת 100 שירי הגיטרה הגדולים של כל הזמנים. בתחילת 2005, השיר נבחר לשיר הבריטי הטוב ביותר בין השנים 1955–1965 בסקר של רדיו BBC.
אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש
נשיונל ליגה
נשיונל ליגה דרום
אני, כריסטיאנה פ. (סרט)
אני, כּריסטיאנֶה פ. (במקור בגרמנית: Christiane F. - Wir Kinder vom Bahnhof Zoo, בתרגום לעברית: כריסטיאנה פ. - אנחנו הילדים מתחנת הרכבת של גן החיות) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1981, בכיכובם של נָטְיָה בּרוּנְקְהוֹרסט ותומאס האושטיין. הסרט מבוסס על רב המכר האוטוביוגרפי אודות תקופת ילדותה והתבגרותה של כריסטיאנה פלשרינו כנרקומנית וילדה-זונה, על רקע סצנת הסמים בברלין המערבית של שנות ה-70 של המאה ה-20, ומתמקד באתרי התרחשות שנודעו בזמנם כמוקדי סמים וזנות קטינים: תחנת הרכבת ברלין גן החיות, תחנת הרכבת קורפירסטנדאם ודיסקוטק "סאונד" .
את הסרט הפיקו בֶּרְנְד אייכינגר והנס וט, וביים אולריך אדל. את התסריט כתבו הרמן וייגל ושני העיתונאים שכתבו וערכו את הביוגרפיה על פי ראיונות שקיימו עם פלשרינו: קאי הרמן והורסט ריק. פסקול הסרט כולל שירים שכתב וביצע דייוויד בואי, הזמר הנערץ על כריסטיאנה, שגם תרם לסרט הופעת קמע שלו.
הסרט זכה בשני פרסים: פרס "מסך הזהב" הגרמני ופרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול לסרט הפופולרי ביותר, והוא נחשב לאחד המצליחים והרווחיים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הגרמני אחרי שנות ה-70 של המאה ה-20.
עלילה.
בתחילת הסרט, כריסטיאנה (נטיה ברונקהורסט) בת 13 בערך. היא מתגוררת בדירה קטנה בבניין מגורים מוזנח בשכונת עוני במערב ברלין, יחד עם אִמָּהּ הגרושה, אחותה הקטנה סָבִּינֶה, וחתול בשם "פיטי". כריסטיאנה מעריצה את דייוויד בואי, ויש לה אוסף תקליטים שלו.
באחד מסופי השבוע חומקת כריסטיאנה מאמה והולכת עם חברתה ובת-כיתתה קסי (דניאלה ייגר), לבלות בדיסקוטק "סאונד" החדיש. קסי נראית מבוגרת מגילה ומבלה שם באופן קבוע. כריסטיאנה מתחזה לבת 16 כדי להיכנס למקום. בתוך הדיסקוטק, קסי קונה סמים מנער בשם אָטְצֶה (אנדריאס פורמן), והשתיים נכנסות לאולם הקולנוע. אותו אטצה מתיישב ליד כריסטיאנה, נותן לה גלולת סם, ובתמורה הוא מנסה לתחוב את ידו לחולצתה ולמשוך את ידה אל מבושיו. היא בורחת לשירותים לבלוע את הגלולה, רואה צעיר שבזרועו נעוץ מזרק הרואין, נתקפת בחילה ויוצאת החוצה להקיא. לעזרתה נחלץ דטלף (תומאס האושטיין), שמציג בפניה את עצמו ואת חברו אקסל (יינס קופהל). השניים משתייכים לחבורת בני נוער שצורכים הרואין בקביעות. למחרת, כאשר כריסטיאנה חוזרת מבית הספר, אחותה עוברת לגור עם אביהן, ודוחה את ניסיון השכנוע של כריסטיאנה לא לעזוב. בערב מגיע קלאוס (אוּוֶה דידריך), בן זוגה של אמה, ונותן לה במתנה את אלבום האוסף של דייוויד בואי, Changesonebowie .
כריסטיאנה מתחילה לבלות ב"סאונד" בכל סוף שבוע, מתוודעת לבני חבורתו של דטלף והם מתאהבים. בסיום אחד מבילוייהם, מתפרעים בני החבורה במסדרונות קומת הכניסה של אירופה סנטר. דטלף פורץ דוכן למכירת כרטיסי הגרלה, הם גונבים כסף ומצליחים לעלות לגג הבניין ולהתחמק מהשוטרים שהגיעו למקום. דטלף מספר לכריסטיאנה שהוא גר אצל אקסל, והיא דוחה את הצעתו לבוא לישון שם. עם בוקר, היא וקסי יושבות במנהרת תחנת הרכבת התחתית, עד שאמה של קסי יורדת מהרכבת שמגיעה, רואה את קסי ולוקחת אותה משם בכוח. כריסטיאנה רואה כרזה המודיעה על קונצרט קרוב של דייוויד בואי בעיר, ומביעה בפני אמה רצון ללכת לקונצרט עם קסי. אמה עונה שתנסה להשיג כרטיסים דרך מקום העבודה שלה, וכריסטיאנה מתוודה שהיא רוצה ללכת עם נער שהכירה, ולא עם קסי.
באחד הערבים ב"סאונד", כריסטיאנה רואה את דטלף קונה הרואין, נבהלת ומזהירה אותו שאם ימשיך להשתמש בסם, הם לא יתראו עוד, אך הוא מתעלם. היא מדברת על ליבו של אקסל שישכנע את דטלף, אך אקסל, בעצמו מכור להרואין, מסרב ומסביר לה שכולם מסביב משתמשים בסם, וזו הסיבה למצב הרוח הטוב. היא נכנסת לשירותים ובולעת כמה כדורי LSD. דטלף יוצא מחדר שירותים שעל דלתו מצוירת האות H, לאחר שצרך מנת סם, ומתעלם ממנה. בשובה הביתה ואפה מדמם בגלל הסמים, היא מוצאת בחדרה שני כרטיסים לקונצרט של בואי באולם "דויטשלנד האלֶה".
כריסטיאנה באה לקונצרט יחד עם נער (ריינר וולק) המכונה בפי חבריו "גווייה" (בגרמנית: "ליישה" - Leiche). הוא חיוור ומתקשה ללכת, ומסביר לה שהוא חלש מכיוון שהוא תורם דם בתשלום באופן קבוע (לצורך מימון הרואין). אחרי ההופעה, זקוק "גווייה" למנת סם. היא נותנת לבֶּרְנְד (יאן גאורג אפלר), נער נוסף בחבורתו של דטלף, 20 מרק כדי לקנות הרואין, ושני הבנים נכנסים למכוניתו של ברנד לצרוך את הסם. אחרי שכריסטיאנה רואה את דטלף עם נערה זרה, היא רוצה לצרוך הרואין כדי להתקרב אליו, מצטרפת אל ברנד ו"גווייה", משכנעת אותם לתת לה מנת סם וצורכת אותה בשאיפה דרך האף. מעתה והלאה, היא הולכת ומתמכרת להרואין.
בבילוי ב"סאונד", פוגשת כריסטיאנה את בבסי (כריסטיאנה רייכלט) ואת סְטֶלָה (קרסטין ריכטר). בבסי מבקשת ממנה "טריפ" (כדור LSD) ומקום לישון, כי היא לא רוצה לחזור הביתה. דטלף רואה את כריסטיאנה מסוממת וכועס עליה שהיא משתמשת בהרואין רק כדי להידמות לו. הוא לוקח אותה לדירה המוזנחת של אקסל ומתוודה באוזניה שהם יכולים להיפגש רק בסופי שבוע, כי במהלך השבוע הוא משמש זונה ממין זכר והולך לתחנת הרכבת למצוא לקוחות הומוסקסואלים לאונן להם תמורת כסף, אך מבטיח שזה רק מקור הכנסה עבורו, והוא לא שוכב עם לקוחות.
בבוקר יום הולדתה ה-14 (מאי 1976) מוצאת כריסטיאנה עוגת יום הולדת שהשאירה לה אמה, מעירה את בבסי שישנה אצלה בהסתר, ומסרבת לבקשתה לתת לה לנסות הרואין. היא יוצאת לתחנת הרכבת להביא פרוסת עוגה לדטלף, ופוגשת את אקסל ואת ברנד שלוקחים אותה לפגוש את דטלף בזמן שהוא משוחח עם לקוח. שלושת הבנים נכנסים לשירותים להזריק הרואין, והיא מבקשת מהם להזריק גם לה. מכיוון שדטלף מסרב, כריסטיאנה מבקשת מנרקומן זר להשתמש במזרק שלו ולעזור לה להזריק. לאחר שהיא מתנסה בזריקה, היא מציעה לדטלף לשכב איתו בסוף השבוע, בתנאי שלא ישתמש בהרואין, אך לשווא. מאותו יום, כריסטיאנה מתחילה לבוא לתחנת הרכבת באופן קבוע, ולבסוף משכנעת את דטלף לתת לה מנת הרואין להזרקה, כי היא רוצה להיות כמוהו. הוא מראה לה לקוח קבוע שלו, הומוסקסואל מוּחצן שמאוהב בו ולכן משלם כסף רב, ונוסע איתו משם. פתאום היא פוגשת את בבסי שהתחילה בינתיים להשתמש בהרואין ולעסוק בזנות. אליהן מצטרפת סטלה, אשר רואה בעיתון ידיעה על נער בשם אנדריאס שמת ממנת יתר בגיל 17, וכריסטיאנה מזהה בתמונה את אטצה.