הולמס מובא לאחוזת מילברטון. במשרדו של הנרצח פוגש אותו גבר שפוף. זהו פרופסור מוריארטי - ה"נפוליאון" של העולם התחתון, ראש ארגון פשע רב עוצמה הידוע ברחבי אירופה; בארגון היו חברים מלברטון ומורן. מוריארטי ניחש שהולמס נכח בבית הסוחט בזמן הרצח, ולא הסקוטלנד יארד, אלא הולמס, היה זה שלקח את המכתב המוצפן ובכך סיכל את תוכניות הארגון. תוך ניצול הרגע, הולמס מהמם את הפרופסור, לוקח את אקדחו ועוזב ואומר שלמוריארטי אין שום הוכחה לכך.
בזמן שהולמס שוחח עם הפרופסור, ווטסון היה עד לסצנה לא נעימה במועדון בגטל. האריסטוקרט הצעיר רונלד אדייר, ששיחק במקביל לקולונל מורן, האשים אותו בבגידה. אבל הוא, לאחר שגרם לו לשתוק, דורש לחלק את הרווחים בשלווה. כנקמה, אדייר, שמשחקו היה הוגן, מחזיר את הכסף למפסידים. בשובו הביתה, ווטסון מספר הכל להולמס. הולמס אומר ששניהם נפלו לידי ארגון פשע אמיתי, וכבר לא בטוח להישאר בלונדון. לאחר מתן הוראות לווטסון, הולמס בורח. השודדים מבעירים שרפה בבית שברחוב בייקר, ווטסון מכבה אותה בקושי ותורם שני שטיחים.
למחרת, ווטסון עוזב, ובהתאם להוראותיו של הולמס, נכנס לכרכרת-מונית ומצטרף לקהל הולך לצוות הממתין, מונע על ידי מייקרופט. בדרך, הרופא פוגש את לסטרייד ומבקש ממנו להגן על רונלד אדייר, תוך ציון שמו של סבסטיאן מורן. ווטסון פוגש את הולמס כבר בתחנה. הולמס משער שאנשיו של מוריארטי הציבו מארב. אחרי שנסעו מרחק מה, החברים יורדים מהרכבת. הם מצליחים לעבור ליבשת, לשווייץ. שם הם נכנסים למלון המנוהל על ידי פיטר סטילר הבן. הבעלים מברך אותם בשמחה ומזהה את הולמס: הבלש עזר לו להימנע מעונש בעבודות פרך כשסטילר גנב את ראשו של קופידון.
בשווייץ הולמס לומד שחבורתו של מוריארטי נלכדה, אך למעט המנהיג עצמו. הוא ווטסון יצאו לביקור באחת האטרקציות המקומיות היפות - מפלי רייכנבאך. הבלש מציין כי זהו "מיקום שנבחר היטב" ומרגיש תחושת אבדון, בעוד שד"ר ווטסון, מלא ברגשות חיוביים, אינו מבין את מורכבות המצב. ילד שליח רץ למפל ונותן ווטסון פתק ובו על הרופא האנגלי מוטל לבדוק מטופל בצרה. הרופא נאלץ לעזוב.
הולמס נשאר לבדו. הוא ידע שמוריארטי ישתוקק בנקמה ולהרוג את הולמס לא הספיק לו. הוא הגיע לשווייץ להולמס וניחש את מקום הקרב במפל. כשהוא פוגש את הפרופסור, הולמס מבקש ממנו כמה דקות לכתוב את מכתבו האחרון, והוא מאפשר לו. הבלש משאיר את הפתק בקופסת סיגריות ליד בגדיו החיצוניים.
הקרב הקטלני החל. פרופסור מוריארטי שולט בהיאבקות ברטיטסו וקיווה להביס את הולמס במהירות, אך הולמס גם מיומן היטב. בשובו למלון ווטסון הבין שהפתק היה הסחת דעת. הוא לוקח את האקדח איתו, ממהר לחזור למפל ואחריו פיטר עם אקדח. בינתיים הדו-קרב נמשך. מוריארטי מושך את הולמס לקצה המצוק כדי למות איתו. כאשר הקרב מתקרב לקיצו, מוצא הולמס את היורה, קולונל מורן, שהופיע במקום: הוא הופיע כאשר ווטסון עזב. בכוחות אחרונים, מוריארטי, שנאחז בהולמס, גולש מהצוק ומת במפל, בעוד הולמס נותר תלוי על קצה המצוק בידיו. מורן יורה באצבעותיו של הולמס, שצורח מחוץ לצוק. מורן עוזב. קצת אחר כך ווטסון בא בריצה ומוצא רק את חפצי חברו. חבטה נשמעת, אבל היה זה פיטר שהגיע בריצה לעזור. שניהם מתאבלים על הולמס. ווטסון קורא מכתב התאבדות בו הולמס אומר שהוא פתר את העניין העיקרי בחייו, הוא מבקש גם לטפל ברונלד אדייר האומלל.
"המצוד אחר הנמר".
ווטסון עומד לסגור את התיק של הולמס ומחליט להגן על אדייר. הוא מתחפש לאב קתולי והולך למועדון בגטל לראות את אדייר. למרבה הצער ווטסון מוכר על ידי מבקר במועדון, מר מאריי, שטופל פעם על ידו. בשלב זה פרייס דורש לתת חלק מהכסף שזכה בו אדייר, אך הוא מסורב. בהמשך אדייר נורה למוות בביתו.
באותו הלילה ממהרת חוליית משטרה מסקוטלנד יארד לווטסון. ווטסון הוא החשוד העיקרי ברצח סר רונלד אדייר. לסטרייד מציין גם את מעורבותו של הרופא ברצח צ'ארלס מילברטון, מכיוון שסימני הרוצח דומים לווטסון (הולמס ציין זאת, במיוחד מכיוון שהרופא לא יכול היה להסתיר את הראיות במהלך "ביקורם" במילברטון). בזירת הפשע ווטסון מנסה לרמוז שהרצח בוצע על ידי מורן, אך גרגסון שלל מיד גרסה זו, מכיוון שלסטרד היה עם הקולונל וסיפר לו על אדייר, בנוסף מורן עדיין ביבשת. לפיכך, לפקח לסטרייד יש כל סיבה לקחת את ווטסון למעצר, אך לנוכח היחסים הטובים ביניהם, המפקח מבקש ממנו לא לעזוב את לונדון עד תום החקירה.
בדרך הביתה ווטסון, שעובר ליד קהל צופים, מפיל בטעות ערימה של ספרים גדולים בידיו של זקן אחד ואז עוזר לו לאסוף אותם. בבית ווטסון מיואש משום שלא השלים את התיק האחרון של הולמס. ואז אותו זקן מגיע אליו עם ספרים כדי להודות לווטסון. ואז מרת הדסון מביאה לרופא קפה, אבל כשווטסון מסתובב, הזקן הופך... לשרלוק הולמס החי.
ד"ר וגברת הדסון מתעלפים. הולמס בעזרת אמוניה מעיר אותם. ווטסון, שכמעט איבד את דעתו, משתוקק לגלות מה קרה. כפי שהתברר, הולמס חי עם מייקרופט כבר חודש ונאלץ להסתתר. ואז השלישייה מבחינה בפרייס מחוץ לחלון, והולמס נובח לעברו, "תירה!", ואחריו נעלם פרייס במהירות. הולמס נותן לווטסון תוכנית פעולה נוספת: ללכת ללסטרייד ולומר שלרופא יש מידע חדש על הרצח, ואז לבקש מהפקח להכין חוליית משטרה ליד הבית, שנמצאת ממש מול הבית ברחוב בייקר 221 ב', שם ווטסון אמור להיות בזמן מסוים; השריקה צריכה להיות סימן קונבנציונלי עבור המשטרה. גברת ההדסון חייבת לציית למייקרופט.
הולמס אוסף את ווטסון בדרך חזרה בכרכרת-מונית, והם מגיעים לבית הנטוש המיועד. משם נראה היטב חלון חדרו של הולמס. ווטסון מבחין בבובת הולמס עשויה שעווה, שזזה גם היא, בשליטה סמויה של מייקרופט וגברת ההדסון. כאן הולמס ווטסון שומעים צעדים ומסתתרים. מתברר שזה קולונל מורן, שבא לירות בהולמס. הוא יורה את לעבר בובת השעווה של שרלוק הולמס, ואז ניטש עימות עם הולמס האמיתי. ווטסון מהמם את הקולונל, הולמס שורק במשרוקית. לסטרייד מגיע עם שוטריו והולמס ווטסון מוסרים להם את מורן. הולמס קובע כי מורן הוא זה שהרג את אדייר עם אקדח שיוצר על ידי אומן גרמני עבור מוריארטי ויורה כמעט בשקט בכדורי 9 קליבר. הולמס תוהה כיצד יכול הקולונל ליפול למלכודת בסיסית שכזו, אך מורן דורש שלא ללעוג לו ולפעול נגדו רק על פי החוק. לסטרייד מודה שזה הוגן ולוקח את הקולונל משם.
בבית, הולמס סוף סוף מספר את סיפור "תחייתו". מכך שהמכתב לווטסון היה מלכודת, הולמס הבין מיד. מתחת לקצה המצוק, הבלש גילה מדף, ועד מהרה הופיע פרופסור מוריארטי. הולמס הופתע מאצילותו כאשר זה התיר לו לכתוב מכתב. במהלך הקרב משך מוריארטי את הולמס לקצה המצוק, שם נמצא המדף. בתום הקרב, החוקר הבחין במורן. מוריארטי מת במפל. על מנת שמורן יחליט שהוא ינצח, הולמס עלה על המדף ואיפשר לקולונל לירות בו בזרוע, שבהמשך היה צריך לטפל בה ברצינות. בדרך זו, הולמס זייף את מותו וצפה בווטסון מתאבל עליו. הולמס ידע שהקולונל יחזור ללונדון כדי לנקום באדייר, והוא הלך לשם, אך הסתפק במייקרופט.
הולמס ווטסון עשו עבודה נהדרת כששחררו את בריטניה מכנופיית פשע רבת עוצמה: הסוחט צ'ארלס מילברטון, פרופסור ג'יימס מוריארטי וקולונל, "צייד הנמרים" סבסטיאן מורן. ווטסון עדיין רואה את עצמו אשם במותו של אדייר, אך הולמס מנחם אותו: "שנינו אשמים במותו של אדייר המסכן." "כבר הבנו את האות 'M'," מסכם הולמס. האות הבאה היא "א", והולמס מביא כדוגמה את ליידי "אלמונית". ואז הגברת הדסון אומרת שאישה כלשהי ממתינה להולמס.
גרסאות.
בשנות השמונים, בברית המועצות, הסרט שוחרר בקלטות וידאו מורשות על ידי סוכנות הקולנוע הממלכתית של ברית המועצות (גוסקינו). ברוסיה בשנות התשעים היא שוחררה ב-VHS על ידי חברת "Kroopniy Plan", כאשר מאז שנת 2000 גרסאות דיגיטליות שוחררו על ידי חטיבת "Lenfilm Video" של אולפני לנפילם עם סאונד Hi-Fi-Stereo, ובמערכת PAL.
תוך שחזור מוחלט של התמונה והסאונד, הסרט שוחרר במהדורת DVD בשנת 2002 על ידי חברת "Twister" ובשנת 2007 על ידי Kroopniy Plan.
התערוכה התעשייתית הכללית של סטוקהולם (1866)
התערוכה התעשייתית הכללית של סטוקהולם (1866) (בשוודית: 1866 års allmänna industriutställning i Stockholm) הייתה תערוכת תעופה בינלאומית אשר התקיימה סטוקהולם, שוודיה. זו הייתה תערוכת האמנות והתעשייה הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בדפוס אירופי בשוודיה. בתערוכה השתתפו בסביבות 3,800 איש משוודיה, דנמרק, נורווגיה ופינלנד. התערוכה התקיימה באולם התעשייתי ליד פארק קוּנגסטרדגורדן ובבניין המוזיאון הלאומי, -15 ביוני ועד 14 באוקטובר 1866.
אלברט סירמאי
אלברט סירמאי (במקור שנברגר, בהונגרית: Szirmai Albert; בודפשט, 2 ביולי 1880 – ניו יורק, 15 בינואר 1967) היה מלחין, מנצח יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה וקריירה.
סירמאי נולד בפשט בשם אלברט אדולף שנברגר במשפחה יהודית, כילדם השביעי והצעיר ביותר של אנה (נטי) ארנסטינה רוזנצוויג (1845–1909) ומקס מיקשה (מקסימיליאן) שנברגר (1842–1905). הזוג התחתן ב-2 במרץ 1869.
סירמאי היה מלחין אופרטה מפורסם, שהיה גם מחברם של שירי הקברט ההונגריים הראשונים. המוזיקה הפיוטית ופורצת הדרך שלו העידה על אמן מוזיקלי אמיתי. הוא גם כתב יותר מ-200 שירי קברט, אך הלחין גם מוזיקה קלאסית. המוזיקליות שלו באה לביטוי כבר בגיל צעיר. לעיתים קרובות מצאו אותו כורע מתחת לפסנתר, משם צפה והקשיב לשיעורי המוזיקה של אחיו הגדולים. הוא היה תלמידם של ארפאד סנדי (פסנתר) ושל יאנוש קוסלר (קומפוזיציה) באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא למד באותה כיתה עם זולטאן קודאי, לאו ויינר, ויקטור יעקובי.