לצד המחלקות הממשלתיות קיימים גם ארגונים אחרים (דוגמת המועצה לביטחון לאומי, נציב הסחר, משרד הניהול והתקציב ומועצת היועצים המייעצים לנשיא ומסייעים לו להוציא את מדיניותו לפועל.
בנוסף חלק הממשל הפדרלי הוא משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
קיימות גם סוכנויות ממשלתיות עצמאיות האמונות על נושאים שונים (דוגמת סוכנות הביון המרכזית, מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי והסוכנות להגנת הסביבה).
הרשות השופטת.
הרשות השופטת בארצות הברית היא מערכת המשפט, שבראשה עומד בית המשפט העליון של ארצות הברית. תפקיד הרשות השופטת הוא לפרש את החוקים ולהעניש עבריינים.
הרשות השופטת שואבת את סמכותה מן הפרק השלישי בחוקת ארצות הברית:
ערכאות השיפוט הפדרליות.
בסמכותו של הקונגרס לייסד בתי משפט. בשנת 1789 חוקק חוק בתי המשפט שהסדיר לראשונה את בתי המשפט בארצות הברית.
בארצות הברית יש שלוש ערכאות שיפוט ברמה הפדרלית:
בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא בית המשפט הגבוה ביותר בארצות הברית. הוא הפוסק האחרון בשאלות של חוק, והמפרש הסופי של חוקת ארצות הברית. החלטותיו מהוות תקדים מחייב עבור כל בתי המשפט האמריקניים האחרים, הן פדרליים והן מדינתיים. בית המשפט העליון הוא בית המשפט היחיד שמוזכר בחוקה.
בית המשפט העליון לא מחויב לדון בכל תיק שבקשה לערעור בו מוגשת אליו. במקום זאת, חוק שהעביר הקונגרס ב-1925 קובע כי השופטים העליונים עצמם יקבעו אילו תיקים יגיעו לדיון לפניהם. אם השופטים הסכימו לקבל תיק מסוים, הם מוציאים עבורו צו עיון מחדש (writ of certiorari). מתוך כ-7,500 בקשות המגיעות מדי שנה מרחבי ארצות הברית, רק כאחוז זוכות לצו האמור, ובבית המשפט העליון מתנהלים כ-75 עד 100 תיקים בשנה. בדרך כלל, הקריטריון שעל פיו השופטים מסכימים לדון בתיק הוא האם דיון בו יוכל לשפוך אור חדש על סוגיה חוקתית כלשהי.
בתי משפט פדרליים לערעורים.
הערכאה השנייה בחשיבותה בארצות הברית היא בתי המשפט לערעורים. בתי המשפט מסודרים על פי "סבבים". מקור המונח "סבב" הוא בימים בהם השופט היה רוכב על סוסו אל היישובים השונים כדי לשמוע בהם תיקים, והיה עושה זאת בסבב אחיד. כיום, כאשר בית המשפט קבוע במקומו, "סבב" מציין אחד מ-12 תחומים גאוגרפיים בארצות הברית.
בתי משפט מחוזיים.
הערכאה הפדרלית הנמוכה ביותר בארצות הברית היא בתי המשפט המחוזיים. קיימים בסך הכל 94 בתי משפט מחוזיים, כולל אחד בפוארטו ריקו.
בתי המשפט המחוזיים מחולקים על בסיס אזורים ובכל מדינה יש מחוז פדרלי שיפוטי אחד או יותר. לא קיימים מחוזות שיפוטיים שחולשים על יותר ממדינה אחת.
הואיל ובתי המשפט המחוזיים הם בעלי שיפוט מקורי במרבית הנושאים הפליליים והאזרחיים, המשפט בהם נערך באמצעות חבר מושבעים (בניגוד לשתי הערכאות הגבוהות יותר).
ערעור על פסקי דין והחלטות של בית משפט פדרלי מחוזי הוא בזכות (כלומר, איננו מצריך קבלת רשות להגשתו), והוא נעשה בפני בית משפט פדרלי לערעורים. כך, למשל, ערעור על החלטה של כל אחד מארבעת בתי המשפט הפדרליים המחוזיים בקליפורניה יוגש לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, המופקד על תשע מדינות ושתי טריטוריות במערב ארצות הברית.
הממשל האמריקני
הפרש הכחול
קבוצת "הפרש הכחול" היא קבוצה של ציירים אקספרסיוניסטים אשר נוסדה ב-1911 וירשה את מקומה של קבוצת "הגשר" שהתפרקה בשנת 1913. קבוצה זו כללה את פרנץ מארק (1880-1916), וסילי קנדינסקי (1866-1944) אוגוסט מאקה (1887-1914), גבריאלה מינטר, אלכסיי פון יבלנסקי, אלפרד קובין ואחרים. אמן נוסף המזוהה עם הקבוצה הוא פאול קלה.
הקבוצה החלה את פעילותה ב-1912 בעיר מינכן, ולאחר מכן עקרה והחלה לפעול בכפר הציורי מורנאו בהרי האלפים שבדרום בוואריה.
הקבוצה קיבלה את שמה מתוך יצירת ילדים שנקראה הפרש הכחול, אגדה על אביר היוצא לתקן את עוולות העולם. כמוהו הרגישו חברי הקבוצה שעליהם ליצור זרם חדש ולתקן את העולם מכבלי האמנות המסורתית.
הקבוצה היללה את אומנות הילדים ואת האמנות הפרימיטיבית, אבל לא היו לה יעדים אמנותיים ברורים. מבין השלושה קנדינסקי הוא המפורסם ביותר, ואף נודע כאחד מאבות הציור המופשט, אולם לא כל ציירי הקבוצה היו שותפים להתלהבותו מן הציור המופשט.
הקבוצה הוציאה את "אלמנך הפרש הכחול" ובו הציגה יצירות פרימיטיביות, צילומים של אמנות עממית וציורי ילדים (בהשפעתו של פאול קלה). בתערוכות שארגנה הקבוצה הוצגו, לצד עבודותיהם, גם ציירים מודרניסטים אחרים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ורובר דלונה.
תפיסת עולמה של התנועה היא כי "הרוח היצירתית חבויה בתוך החומר" (קנדינסקי) והצורות והצבעים הם הביטוי החיצוני של אותה רוח.
ממשלת ארצות הברית
הממשל האמריקאי
איי הבתולה האמריקאיים
מערכת ניווט לווינית
גלילאו
מגן (הרלדיקה)
בהרלדיקה, המגן הוא ההתקן העיקרי של שלט האצולה.
דמויות ושבלונות מיוצגות על פני המגן במגוון רחב של סידורים.
מגיניהם של גברים נושאי שלט אצולה עוצבו לרוב בצורת טיפוסית למגינים אשר שימשו את האבירים בימי הביניים לקרב. מאחר שצורה זו נתפסה כצורה "לוחמנית" המתאימה לגברים בלבד, הנשים השתמשו במגינים בצורת מעוין ואנשי הכמורה נשאו מגינים סגלגלים.
נקודות על המגן.
הנקודות הבאות הן הנקודות אשר על פי הבלאזון יש לצייר מטענים.
סיכה (הרלדיקה)
סיכה הרלדית (או תג הרלדי) הייתה נפוצה בימי הביניים בעיקר באנגליה. סיכות אלו היו עשויות בדרך כלל ממתכת פשוטה.
הסיכות שימשו להפגנת נאמנות לאדון מסוים ובדרך כלל שולב בהן יסוד כלשהו משלט האצולה של האדון. הן נענדו על בגדי החסידים ביציאה לקרב או לכל אירוע בו נדרשו להפגין את נאמנותם.
אחרי ימי הביניים צומצם עד מאוד השימוש בסיכות עד אשר הוחזר על ידי המכללה לשלטי אצולה בלונדון בשנת 1906. מאז ניתנות סיכות בטקסי הענקה רבים כתוספת לשלט האצולה (האציל המקבל בוחר אם ברצונו בסיכה, וגם משלם עבורה בהתאם). במעמד ההענקה, באופן טיפוסי, מתנוססת הסיכה המאוירת על דגל ונזכרת גם ב"הכרזת המענק" (מכתב רשמי הניתן כאסמכתא) בנוסף לשלט האצולה.
שדה (הרלדיקה)
המונח שדה בהרלדיקה מתייחס לרקעו של המגן. השדה מורכב לרוב מטינקטורה (צבע או מתכת) או פרווה.
תיאורי נוף.
במקרים נדירים ביותר מתואר בשדה נוף כלשהו, על פי סופר ההרלדיקה ארתור צ'ארלס פוקס-דויס בספרו "אומנות ההרלדיקה", מציין כי על אף העובדה כי קיימים שלטי אצולה בריטיים רבים אשר רקעם מתאר נוף, ישנו שלט אחד, סמלה של לופז (Lopes) אשר השדה עצמו מתואר כ"בשדה נוף, מעיין, ממנו המניב עץ דקל, כולם הולמים". ישנם מספר דוגמאות לשימוש בתיאור נוף בשדה כגון שלטי האצולה של רוברט דינווידי מסקוטלנד ובית הספר הדרום אפריקאי "הורסקול בראנווג". תיאור נוף נחשב בידי כרוזים רבים כ"לא הרלדי" כיוון שאינו ניתן לשחזור אחיד.
בלאזון
בלאזון (בלועזית: Blason או Blazon) הוא תיאור רשמי ומפורט אשר נועד לאפשר שחזור מדויק, לרוב של שלט אצולה או דגל. מכאן שסמלים אלו אינם נקבעים לפי תמונתם, אלא לפי נוסח הבלאזון. בלאזון עשוי לשמש גם לתיאור רשמי של סיכה, כרזה או חותם.
חוקי הדקדוק.
כדי להבטיח דיוק יחסי ומראה זהה של התמונות שיצוירו, נקבעו מספר חוקים לבלאזון:
דוגמאות.
אורכו ומורכבותו של הבלאזון משתנים ממגן למגן.
טרסה
טֶרָסָה, או מדרגה חקלאית, היא שיטה לעיבוד חקלאי של קרקע בצלעי הרים וגבעות. מי הגשמים יורדים מההר, עוברים ממדרגה למדרגה, וכך משקים את כל הגידולים שבטרסות.
לצורת חקלאות זו שלוש סיבות עיקריות.
במדרונות הרים תלולים, הקרקע עלולה להיסחף מטה עם מי הגשמים. במטרה למנוע את הסחף, באזורים הרריים רבים ברחבי העולם בנו התושבים שורות של מדרגות בהר. הם סיקלו אבנים מהמדרון והשתמשו בהן כדי ליצור שורות של מדרגות בבניה יבשה. הבניה היבשה מאבני גוויל הייתה זולה במיוחד וכן אפשרה את חלחול המים ברווחים שבין האבנים. אי הצטברות מים חשובה כדי למנוע את התמוטטות המדרגה. את הגידולים החקלאיים פורסים על פי קווי גובה טופוגרפי ושיפוע הקרקע. בהתאם לאפשרות להכניס מיכון או בעלי חיים לחלקה ולרוב ינצלו את המדרגות עד המקום בו ניתן לבצע עיבוד חקלאי לגידולים עוצרי סחף (גידולי שורש ועצי פרי) או גידול אורז. המרחב שמעל שטח העיבוד ישמש למרעה.
לרוב, החקלאים מעבדים את חלקות האדמה הקטנות שהתקבלו בעבודת ידיים אם כי יש מקומות בעולם בהם נעשה שימוש בבהמות משק לצורך עיבוד זה, ובאירופה נעשה שימוש ב"אגריה" שהוא כלי ממוכן לעיבוד חקלאי בעל שני גלגלים המוחזק בידית הפעלה. היבולים מהחלקות הקטנות לא מרובים, אך מספיקים לצורכי החקלאי ומשפחתו. לכן, שיטת הטרסות מתאימה יותר למשק אוטרקי ולא תמיד ניתנת לשימוש במשק חקלאי מודרני.
בשל צורת בנייתה, מדרגה חקלאית יכולה להשתמר זמן ארוך ללא תחזוקה שלה. כך, במקומות רבים בהרי ישראל קיימים עד היום שרידי מדרגות חקלאיות. בכפרים ערביים מסוימים בארץ קיימות מדרגות חקלאיות המעובדות גם כיום.
חקלאות טרסות בהר הארץ-ישראלי.