אחת הביילרינות המפורסמות היא מרי ויגמן; אשר הקימה בית הספר בדרזדן, ש התקיים משנת 1920 עד 1942. סטודיו זה המשיך לפעול תחת השלטון הנאצי, ובהתאם להנחיות הממשלה פיטרה את הרקדנים והרקדניות היהודים שעבדו עבורה. בריקוד שלה היא נתנה מקום של כבוד לאימפרוביזציה. יצירותיה מתאפיינות בריבוי במחוות הגופניות, ובשימוש יתר באיפור – למען הדגשת ההבעה.
ריכארד קאופמן
טרוור ואי
טרוור ואי (אנגלית: Trevor Wye) הוא חלילן אנגלי מקצועי, מדריך לחליל ומחברם של ספרים אחדים על היבטים טכניים בנגינה בחליל.
ביוגרפיה.
ואי החל לנגן בחליל בגיל 14. בניגוד למצופה מחלילן מפורסם, הוא לא למד במכללה למוזיקה או בקונסרבטוריון וגם לא באוניברסיטה, אבל לימודיו אצל מרסל מואיז בתקופה מאוחרת יותר בחייו השפיעו יותר מכל גורם אחר בחייו על נגינתו, על כתיבתו ועל הוראת החליל שלו.
ואי ניגן כפרילאנס בתזמורת ובהרכבי מוזיקה קאמרית בלונדון במשך שנים רבות ויש לו כמה הקלטות סולו. הוא היה פרופסור בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון במשך ארבע עשרה שנים וברויאל נורת'רן קולג' למוזיקה במנצ'סטר במשך עשרים ושתיים שנים. בית הספר במנצ'סטר העניק לו תואר כבוד בשנת 1990.
מבין יצירותיו שיצאו לאור, הנודעים ביותר הם ספרי התרגילים לחליל בשישה כרכים, המתרכזים בטון, טכניקה, ארטיקולציה, אינטונציה וויברטו, נשימה וסולמות, ותרגילים למתקדמים. כמו כן פרסם סדרה בשם "ספר למתחילים בחליל", "ספר תרגילי פיקולו" וכמה עיבודים לחליל ופסנתר. הביוגרפיה של מרסל מואיז שכתב יצאה לאור בכמה שפות וכיום הוא עוסק במיזם שיתופי של אנציקלופדיה של החליל. עוד הוא כותב בימים אלה ביוגרפיה קצרה של אלברט קופר, בונה חלילים.
ואי מלמד בסטודיו החליל שלו בקנט קורס שנתי למשתלמים בתנאי פנימייה, החל בשנת 1990. הקורס מיועד לבוגרים שהשלימו את לימודיהם. הוא מסייר בעולם, מגיש כיתות אמן ומופיע בקונצרטים, יושב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות ומנגן ברסיטלים.
לאליזה
לאֶלִיזֶה (מגרמנית: Für Elise; בעבר הייתה מקובלת בעברית הצורה המעוברתת "לְעַלִּיזָה") הוא השם הנפוץ לבגאטלה (זוטה) בלה מינור, WoO מספר 59, יצירה לפסנתר שהלחין לודוויג ואן בטהובן. היא נכתבה בערך בשנת 1810.
מבקרי וחוקרי בטהובן אינם יודעים בוודאות מי הייתה "אליזה" שלה מוקדשת היצירה. התאוריה הסבירה ביותר היא שבטהובן קרא במקור ליצירה "לתרזה" ("Für Therese") – הכוונה היא לתֶרֶזֶה מַלפָאטי פון רוֹהרֶנבַּך צוּ דּצָה (Therese Malfatti von Rohrenbach zu Dezza; 1792–1851), שאיתה התכוון בטהובן להתחתן בשנת 1810. היא הייתה בתו של סוחר וינאי בשם יעקב מלפאטי פון רוהרנבך (1769–1829). כשהיצירה פורסמה בשנת 1865, מגלה היצירה, לודוויג נוֹהל , תעתק את השם בצורה שגויה ל"לאליזה", אך כיון שכתב היד המקורי אבד, אין אפשרות להוכיח טענה זו. בחייו של בטהובן היו גם נשים אחרות, שלאחת מהן אולי הקדיש את היצירה, בהן אליזבת בארנפלד, תלמידתו הצעירה והמוכשרת, שאכן כונתה לעיתים "אליז".
הלחן מפורסם מאוד ומנוגן על ידי פסנתרנים רבים ברחבי העולם. ניתן לשמוע יצירה זו מנוגנת באירועים רשמיים יותר ופחות.
בחלקים מסוימים של טאיוואן, איראן וכנראה במדינות נוספות מנוגן הלחן במשאיות זבל. בברזיל ובטורקיה הוא מנוגן במשאיות בלוני גז כדי ליידע את האנשים שהמשאית בסביבה. בישראל הוא מנוגן לעיתים על ידי אוטו גלידה וכן בצלצולים של בתי ספר.
הלחן שימש השראה לשירים רבים, ביניהם שירי ראפ, רוק ופופ. בתחילת עידן הטלפונים הסלולריים היה נפוץ מאוד רינגטון המבוסס על היצירה.
וריאציה של היצירה הופיעה בתחילת הסרט ממזרים חסרי כבוד של קוונטין טרנטינו.
אן סקסטון
אן סקסטון (באנגלית: Anne Sexton; 9 בנובמבר 1928 - 4 באוקטובר 1974) הייתה משוררת וסופרת אמריקאית.
ביוגרפיה.
סקסטון נולדה כאן גריי הרווי ב-9 בנובמבר 1928 בניוטון שבמסצ'וסטס, כבת אמצעית לאביה רלף צ'רצ'יל הרווי, סוחר, ואמה מארי גריי. חייה של סקסטון תוארו בשיריה וגם בביוגרפיה שנכתבה עליה על ידי דיאן מידלברוק, ביוגרפיה שהוזמנה על ידי בתה של סקסטון. מכתבים אלו, עולה כי חיי משפחתה של סקסטון היו קשים, עם אב אלכוהוליסט ומהמר ואם קרה וגנדרנית. יחסיה עם אמה היו מורכבים, ורצופי עלבונות ועונשים. אחות סבתה, שהתגוררה בבית המשפחה, היא היחידה המתוארת כמי שאיתה ניהלה סקסטון מערכת יחסים טובה בשנות ילדותה.
סקסטון למדה בבתי ספר בבוסטון, וב-1945 נשלחה לפנימייה תיכונית לבנות - "רוג'רס הול" בלוואל מסצ'וסטס, שם החלה לכתוב שירה. ב-1947 עברה סקסטון לבית ספר לנשות חברה, בית ספר גארלנד שבבוסטון. שנה לאחר מכן, ב-1948 ברחה לצפון קליפורניה כדי להתחתן עם אלפרד מולר סקסטון השני (או בכינויו קאיו), מי שהיה אהובה משנות התיכון, אך לא התקבל על ידי משפחתה על רקע מעמדו החברתי. קאיו ויתר למענה על חלומו ללמוד רפואה, וחזר לגור איתה בניוטון סמוך להוריה. לאחר תקופה קצרה, הוא הצטרף לעסקי הצמר של אביה, ועבד כסוכן נוסע.
ב-1949 החל בעלה לשרת בצי האמריקני בקוריאה, ונעדר מן הבית לתקופה ארוכה. סקסטון עברה להתגורר בקונטיקט, ובשנה זו עבדה תקופה קצרה כדוגמנית בסוכנות הדוגמניות "הרט" בבוסטון.
ב-1951, כשהיא סובלת מן הריחוק ממשפחתה ובעלה, שבה לניוטון. בתקופה זו, סקסטון החלה בפעם הראשונה בטיפול נפשי אינטנסיבי ואובחנה כסובלת מדיכאון. ב-1953 נולדה בתה הראשונה, לינדה גריי סקסטון. שנה אחרי כן היא סבלה מדיכאון לאחר לידה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי. בשנת 1955 ילדה את בתה השנייה, ג'ויס לאד סקסטון ושנה לאחר הלידה סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת ואושפזה שוב, הפעם בבית חולים ציבורי. בתקופה זו טיפל בה הפסיכאטר ד"ר מרטין אורן, לו הקדישה מספר שירים. ד"ר אורן עבד עם סקסטון בבית החולים יום יום, תוך הקלטת פגישותיהם. מאוחר יותר שימשו הקלטות אלו, בצעד נדיר של חשיפת חומר טיפולי, את הביוגרפית שלה, דיאן מידלברוק. ד"ר אורן עודד את סקסטון לכתוב שירים, ועם שחרורה לנסות למצוא מסגרת שבה תוכל לשפר את כישוריה כמשוררת. לאחר חצי שנה משחרורה מבית החולים, בנותיה חזרו לטיפולה.
במהלך 1957, נרשמה סקסטון לסדנת כתיבה בהנחייתו של ג'ון הולמס. הולמס היה לדמות חונכת לאורך שנים רבות, ועבודתו השפיעה במידה רבה על התפתחות שירתה. לאחר סדנה זו שיריה זכו להצלחה מהירה, והתפרסמו בניו יורקר ובהרפר'ס מגזין. בסדנה זו פגשה סקסטון את הכותבת מקסין קמין, איתה תישאר בקשר אישי ומקצועי לאורך כל חייה. ב-1958 קיבלה מלגה לסדנת הכתיבה של אנטיוך, ולסמינר של רוברט לוואל באוניברסיטת בוסטון. בסמינר זה פגשה סקסטון את סילביה פלאת' שהפכה לחברה קרובה, עד לסוף חייה.
ב-1959 נפטרה אמה מסרטן, ואביה נפטר משבץ.
שנות ה-60 היו שנים פוריות מבחינת התפתחותה של סקסטון כמשוררת מוכרת. ב-1960, סקסטון פרסמה את ספר השירה הראשון שלה - "בדלם וחלק מהדרך חזרה", ובו שירים המתעדים את התמוטטות העצבים שלה ואת תהליך השתקמותה. שנתיים מאוחר יותר קיבלה את המשרה הראשונה שהוצעה לכותבים שאינם אקדמאים באוניברסיטת הרווארד, ובמקביל הנחתה סמינר כתיבה ושירה יחד עם הסופרת והמשוררת מקסין קמין. באותה שנה פרסמה גם את ספרה השני "כל היפים שלי". בשנת 1965 נבחרה לחברה באגודה המלכותית לשירה בלונדון, וב-1967 פרסמה את ספרה השלישי "חייה או מות".
ב-1968 הופיעה עם להקה במופע הרוק "אן סקסטון ואנשים מסוגה" (Anne Sexton and her Kind), אחד הראשונים מסוגו, המתבסס על הלחנות רוק לשיריה. ב-1969 פורסם ספרה הרביעי "שירי אהבה".
שנות ה-70 היו שנים שבהן סקסטון נאבקה בדיכאון שממנו סבלה, ושבעקבותיו ניסתה להתאבד מספר פעמים. ב-1970 ביצעה ניסיון התאבדות אשר לא צלח, ולמרות בעיותיה הנפשיות המשיכה ללמד והפכה ב-1972 לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בוסטון, והוציאה את ספרה "ספר הטיפשות". ב-1973 התגרשה מבעלה, ובאוגוסט אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בפעם השלישית באותה שנה, בעקבות הידרדרות במצבה הנפשי ולאחר ניסיון התאבדות. למרות כל אלו, סקסטון השתתפה כחברה בחבר השופטים של פרס פוליצר.
ב-4 באוקטובר 1974, התאבדה סקסטון בחנק מאדי מפלט בחנייה של ביתה, ונקברה בבית הקברות פורסט היל שבבוסטון.
שירתה של סקסטון.
אן סקסטון היא מודל למשורר המתוודה. קריאת הביוגרפיה שלה היא מפתח חשוב לקריאת שירתה. סקסטון העלתה בשיריה נושאים שנויים במחלוקת, ופתחה את הדלת לתמות נשיות שלא הועלו קודם לכן בשירה. היא עסקה בפירוט בנושאים כמו וסת, הפלה טבעית, בגידה, אוננות, ותפקיד האישה בחברה. כמו כן, כתבה בצורה גלויה ופרטנית על אשפוזיה הפסיכיאטריים ומחלתה, והשתתפה בעיצוב המחודש של גבולות השירה יחד עם קבוצת משוררות מקבילות לה בזמן, כמו חברותיה פלאת' וקמין.
הביקורת והציבור הרבו לעסוק בהיבטים התוכניים-מוסריים של שיריה. בחירתה לקבלת פרס פוליצר עוררה הדים רבים, ונשמעו טענות בקשר ללגיטימציה הציבורית שניתנת למשוררת העוסקת במחלות נפש ובאשפוזים בפרטנות כה רבה, והנזק האפשרי שמסב המעמד שניתן לה לאנשים צעירים הבוחרים לכתוב. גל של ניסיונות התאבדות בעקבות התאבדותה של סילביה פלאת', חברתה ובת דורה השירית של סקסטון, גרם שוב לחידוש הביקורת על כך ששירתה גורמת לאנשים צעירים לעצב לעצמם אורח חיים הרסני, הנראה בעיניהם כמתאים לתדמית המשורר.
נושאי שירתה.
ספרה הראשון של סקסטון עוסק רבות בטיפול הנפשי, בפסיכואנליזה ובמערכת היחסים בין המטופל למטפל. את השיר "ד"ר מרטין" כתבה סקסטון לפסיכאטר שטיפל בה: