פידליטאס
פִידֶלִיטָאס (מלטינית, fidelitas; אחר–כך צרפתית: fealte, שבועת אמונים) הייתה שבועת אמונים בין אדם לאדם. באירופה של ימי הביניים הייתה הפידליטאס שבועה בין אדם מחויב (וסאל) ואדם רם מעלה ממנו (אדון), והשבועה בוצעה כחלק מטקס שבועת אמונים שיצר מחויבות בין שני הנשבעים.
במסגרת טקס זה היה הוסאל מניח את ידיו על ספר התנ"ך או על שרידי קדוש, ונשבע כי לעולם לא יפגע באדון בדרך כלשהי וישאר נאמן לו. נוסח טיפוסי של השבועה היה: "אני מבטיח באמונה כי אהיה בעתיד נאמן לאדון, ולעולם לא אגרום לו נזק ואשמור על ההומגיום שלי לו כנגד כל אדם באמונה שלמה ובלא רמייה".
חלק הפידליטאס של שבועת האמונים קוים גם בנפרד וללא חלק ההומגיום בין האדון הפיאודלי לצמיתיו. בלא החלק הראשון, התקיים כאן רק חלק משבועת האמונים והשבועה שלא לפגוע באדון, בלי שתוענק הכרה בחירותו של הצמית, ככלול בחלק ההומגיום של טקס שבועת האמונים.
בלנקה, נסיכת קסטיליה
בלנקה, נסיכת קסטיליה (4 במרץ 1188 - 26 בנובמבר 1252), הידועה גם בשם הצרפתי בלאנש, הייתה אשתו של לואי השמיני ואמו של לואי התשיעי, מלכי צרפת.
ביוגרפיה.
בלנקה נולדה ב-4 במרץ 1188 לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ולאלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, בתם של הנרי השני מלך אנגליה ושל אלינור מאקוויטניה. בהיותה בת 12 שנה, הביאה אותה סבתה אלינור מאקוויטניה לצרפת כדי להשיאה ללואי יורש העצר, בנו של המלך פיליפ השני. טקס הנישואין אשר נערך ב־23 במאי 1200, היה מימוש הסכם השלום בין ג'ון מלך אנגליה לבין פיליפ השני מלך צרפת. ב־1223 נפטר המלך פיליפ השני, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השמיני. בלאנש ילדה ללואי השמיני תשעה ילדים, ובהם בנו לואי שירש את הכתר בשם לואי התשיעי, אחרי מות אביו ב־1226.
בלאנש הוכיחה את יכולתה כבר ב־1216, כאשר בעלה יורש העצר לואי, פלש עם צבאו לאנגליה כדי לנשל מכיסאו את ג'ון מלך אנגליה ולמלוך תחתיו. בלאנש הציבה בעיר קאלה שלחופי התעלה צבא כדי לעזור לבעלה. אך כל מאמציה היו לשווא, ואחרי שנה ומחצה לואי ויתר על כתר אנגליה וחזר לצרפת, עקב התנגדותו של האפיפיור הונוריוס השלישי. ב־1226 אחרי מותו של בעלה, לואי השמיני מלך צרפת, שימשה בלאנש מקסטיליה כעוצרת בשם בנה, המלך לואי התשיעי שהיה בן 11 בלבד.
בלאנש מקסטיליה ניחנה ביופי ובקסם של אישיותה, באנרגיה ובתושייה. כאישה וכאלמנה הקדישה את עצמה לחינוכם של ילדיה, וצרפת כיבדה אותה בשם "האם הטובה". היא שחררה אריסים רבים מן האחוזות הממלכתיות, הוציאה כספים רבים למטרות צדקה, ואפשרה לנערות עניות להינשא. בלאנש מקסטיליה עזרה לממן את הקמתה של הקתדרלה של העיר שארטר (קתדרלת נוטרדאם דה שארטר הגותית), ואת חלונותיה המצוירים. כעוצרת ניהלה בחוכמה את ענייני המדינה. ב־1229 הביאה לקִצו את מסע הצלב האלביגנזי. היא חתמה על הסכם שלום עם הרוזן רמון השביעי, רוזן טולוז, שהאלביגנזים התגוררו במחוזות נחלותיו. ב־1234, כאשר מסרה את השלטון לבנה לואי התשיעי, צרפת הייתה חזקה ומשגשגת.
המלכה בלאנש אף הייתה מעורבת בפרשת משפט פריז שנערך ביוני 1240 בין המומר ניקולס דונין לבין רבי יחיאל מפריז ורבנים נוספים. בוויכוח זה הואשמו היהודים בכך שבתלמוד ישנן כפירות באמיתות הנצרות וכן בזלזול בנוצרים, ובעקבותיו נאספו ספרי תלמוד רבים ונשרפו. לפי "ויכוח רבי יחיאל מפריז" ישבה בלאנש ראש במעמד הוויכוח והחקירה הכנסייתית.
ב־1248 יצא המלך לואי התשיעי למסע הצלב השביעי במצרים. אמו בלאנש מקסטיליה התנגדה למסע זה, ואמרה כי לא תראה עוד את בנה, אך משיצא שימשה שוב כעוצרת בשמו. המלך לואי התשיעי נפל בשבי במצרים, ואמו בלאנש מקסטיליה גייסה את הכספים כדי לשלם כופר נפש עבור שחרורו מן השבי. היא נפטרה ב-26 בנובמבר 1252 לפני שובו של בנה לצרפת ב-1254. בלאנש מקסטיליה נקברה במנזר מובואיסון שמצפון לפריז, אשר היא עצמה ייסדה 16 שנה לפני כן.
משפחתה.
ב-23 במאי 1200, התחתנה בלנקה עם לואי השמיני מלך צרפת. לזוג נולדו כ-13 ילדים, אולם רק חלקם שרדו את שנותיהם הראשונות:
אבא סיקרא
אַבָּא סִיקְרָא (בארמית: "אבי הפגיון") הוא כינויו בתלמוד של בן אבטיח (או בן בטיח), אחד ממנהיגי המרד הגדול של היהודים ברומאים לפני חורבן בית שני (70-66 לספירה) ומנהיגם של הסיקריים. בתלמוד בבלי הוא מוזכר כ"ראש הבריונים".
כמו כן, היה אדם בעל ממדי גוף יוצאי דופן; עד שעל פי דברי חז"ל היה אגרופו כגודל ראשו של אדם ממוצע, ופיו היה מכיל כמות גדולה בבת אחת.
לאחר פריצת הרומאים לעיר-הרגו את אבא סיקרא יחד עם שאר ראשי המרד בירושלים.
חייו.
אבא סיקרא היה אחיינו (בן אחותו) של רבן יוחנן בן זכאי שהיה מראשי המתונים. בתלמוד מסופר, כי הקנאים הציתו בזמן המרד את כל מחסני המזון שבירושלים כדי לאלץ את תושבי העיר להילחם, בכך גרמו לרעב כבד בעיר הנצורה. רבן יוחנן בן זכאי שלח בהסתר לקרוא לאבא סיקרא וביקש ממנו שינסה למצוא דרך להוציא אותו מן העיר בתקווה שיוכל להציל משהו מן החורבן הכללי. אבא סיקרא נענה לבקשתו ובאמצעות תחבולה הבריח את דודו בתכריכים מן העיר.
כן מסופר בתלמוד:
בתרבות.
במאה ה-20 חתם אב"א אחימאיר, מייסד "ברית הבריונים", בשם העט "אבא סיקרא" על טוריו בשבועון "חזית העם" ובעיתון "חרות".
בשנת 2021 עלה לאקרנים הסרט "אגדת חורבן". בן בטיח-אבא סיקרא, אותו מדבב שולי רנד, הוא הפרוטגוניסט.
טקס שבועת אמונים
טקס שבועת אמונים (בלטינית: commendatio, מילולית: התמסרות) הוא הטקס הרשמי שהתפתח בראשית ימי הביניים ליצירת קשר הנאמנות שבין שני אנשים חופשיים (בני חורין), האדון והווסאל שלו. הטקס המוכר הראשון נערך בצרפת במאה השביעית, אך שורשיו קודמים לכך, כטקס שבו הילד (מקורה של המילה "וסאל" במילה הקלטית gwas) הופך ממשועבד למשוחרר.
טקס שבועת האמונים ייצג הסכם דו-צדדי, מונדיום בין אדם החסר יכולת לקיים עצמו או להגן על עצמו, לבין אדם חזק ממנו שהוא מסר את עצמו לחסותו. בתום הטקס הפך אדם מסוים לווסאל של האדון. הטקס כלל שלושה חלקים של שבועת אמונים, בהם הומגיום ופידליטס.
המוסר עצמו התחייב לשירות וצייתנות לכל ימי חייו (servitium et obsequium) והאדון או האפוטרופוס התחייב למתן הגנה משפטית וקיום חומרי לבן החסות. מי שמסר עצמו הדגיש כי הוא עושה זאת בתור אדם חופשי ומערכת היחסים החדשה לא סותרת עובדה זו. עיקר החשיבות של אדם חופשי הייתה הגנת ה"זיפה" (Sippe), המשפחה הגרמאנית והיכולת להגיע למערכת החוק של האנשים החופשיים. בפועל, עקב החלשות המשפחות ומאחר והמוסר עצמו לא היה יכול להשתחרר ממערכת היחסים, החופש שלו היה מוגבל.
היו מקרים בהם לאדם שמסר עצמו היו אדמות משל עצמו. כמו אדמות חקלאות, במקרה כזה האדם ויתר על הבעלות אבל שמר לעצמו את היבול במהלך חייו וחיי אשתו. (זכות אכילת פירות – usufructus). אלו שלא הייתה להם קרקע או שהקרקע שבידם לא הספיקה להם קיבלו קרקע של האדון, מתנת קרקע או פרקריה (precaria).
שלבי טקס שבועת האמונים.
התמסרות (hommagium).
שלב הכולל סדרה של מחוות גוף המבטאות את הפער בין הוסל לאדון והקשר שנוצר ביניהם. חלק מהסממנים היו סממנים הומו-ארוטיים, כמו הנשיקה על השפתיים.
בתחילתו של הטקס היה הזוטר, זה שיועד להפוך וסאל, מופיע חשוף ראש ונטול נשק, כסימן לכניעותו בפני האדון וכורע בפניו. הווסאל היה מניח את כפותיו בתנוחת תפילה, המסמלת הכנעה מוחלטת, ומושיטן אל האדון. בהמשך הטקס, יש מחוות ידיים (immixtio manuum) בין האדון לווסל. האדון היה תופס את ידיו של הווסאל בין ידיו, ובכך מפגין את עליונותו, ואז היה הווסאל מכריז על בקשתו להפוך "האדם" של האדון (האיש שלו) והאדון היה מכריז על קבלת בקשתו. בכך הושלם חלק ההומגיום (homagium) של הטקס.
פידליטס (fidelitas); שבועה לקדושים.
במסגרת טקס הפידליטס שבא אחרי כן היה מניח הווסאל את ידיו על התנ"ך או על שרידי קדוש, ונשבע כי לעולם לא יפגע באדון בדרך כלשהי ויישאר נאמן לו. נוסח טיפוסי של השבועה היה: "אני מבטיח באמונה כי אהיה בעתיד נאמן לאדון, לעולם לא אגרום לו נזק ואשמור על ההומגיום שלי לו כנגד כל אדם באמונה שלמה ובלא רמייה".
אחרי השלמת שתי השבועות כונן קשר בין האדון והווסאל והם נחשבו כבולים זה לזה בשבועת האמונים הפיאודלית.
מתן ההקדש, תמורה (Feudum).
בשלב זה, האדון מבצע טובה (benificium), הענקת אדמה. לעיתים רחוקות, קיבל הווסל אמצעי פרנסה אחר כמו "פאודם של ארנק" (fendum de bursa), כלומר זכויות לגביית מיסים מאזור מסוים, באמצעות הענקת חפץ סמלי שמסמל את האדמה (רגב אדמה, ענף, דגלון).
הומאגיום
סניור
סניור (מלטינית: Senior) היה אדון פיאודלי, בעל דרג אצולה וחזקה על נחלה כלשהי בה עבדו וחיו האכרים הצמיתים. הצמיתים היו חייבים בשבועת אמונים לאדון, הסניור היה זכאי להוריש את רכושו, אף שלהלכה היה זה עדיין רכושו של הסניור כלומר כאשר הוריש את רכושו נשאר הרכוש בבעלות הסניור, והיו כבולים בשבועת אמונים (הומגיום) לסניור.
המונח סניור התגלגל כמורשת של הפיאודליזם ומתייחס היום בדרך כלל לכל סוג של בעל מעלה או פשוט כפנייה של כבוד בין בני אדם, כנהוג בגרמנית (herr), באיטלקית (Signore) ובספרדית (Señor). בשפות אחרות, כמו באנגלית (Lord) מבטא השם עדיין יחסי מעמד או כפיפות.
לסניור היו הכנסות קבועות שהתבססו על אחוז מיבולם של הצמיתים, על יכולתו לחייב את הצמיתים להקדיש חלק מזמנם לעיבוד אדמותיו הוא (הדמסנה), ועל רווחי טחנת הקמח, בית הבד, בית היין, הנפחיה, וכו', אם אלו פעלו בשטח האחוזה. הכנסות נוספות הגיעו לסניור, בחלק מהמקרים, גם מחכירת משנה של האדמה על ידי אדונים אחרים או על ידי וסאלים שלו עצמו.