הרכב הפסנתרנים מולטיפיאנו נוצר במטרה לתת ניסיון בימתי משמעותי וחשיפה בינלאומית לקבוצת פסנתרנים צעירים ומצטיינים, מן הבולטים שבדור הפסנתרנים הצעירים בישראל. הפסנתרנים הצעירים התמחו, בנגינה משותפת עם מורם, הפסנתרן הישראלי הוותיק תומר לב, בנגינת אנסמבל בכל הרכבי המקלדת האפשריים: בפסנתר אחד, שניים, שלושה וארבעה, מ-4 ועד 8 ידיים. האנסמבל מתבסס על הרפרטואר העשיר שנכתב להרכבי המקלדת השונים על ידי מלחינים כבאך, מוצרט, מנדלסון, סמטנה, רחמנינוב, ראוול, שניטקה, צ'רני, מושלס ורבים אחרים.
חלק מן היצירות נזנחו ונשכחו במהלך הדורות, וביצוען המחודש על ידי ההרכב עורר התעניינות ציבורית רבה. לכך נוספו עיבודים חדשים של יצירות קיימות ואף יצירות חדשות שהוזמנו במיוחד עבור ההרכב, יוזמות שהובילו ליצירת קליידוסקופ עשיר של סגנונות, סוגות ומערכי-ביצוע, המאפיינים את תוכניות ההרכב.
פעילות בימתית וסיורי קונצרטים.
כבר בשנת פעילותו הראשונה יצא אנסמבל מולטיפיאנו לסיור במזרח הרחוק ומאז הופיע לעיתים תכופות בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, המזרח הרחוק וישראל.
ההרכב שיתף פעולה עם גופים אמנותיים מן המובילים בעולם וביניהם: התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ה"מוצרטיאום" של בואנוס איירס; הפסטיבלים למוזיקה של טייפה (טאיוואן), שיאמן (סין), אוטווה (קנדה), הים הבלטי, הואליאן (טאיוואן), פסטיבל ישראל (ירושלים), פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה (תל אביב); ואולמות השורה הראשונה, כולל ה"תיאטרו קולון" וה"גראן רקס" בבואנוס איירס, ה-Beijing Concert Hall בבייג'ינג, "מרקין הול" בניו יורק, ואולמות הקונצרטים החשובים באירופה ואמריקה - מלונדון ופרנקפורט, דרך מונטריאול ושיקגו ועד ריגה וטאלין.
ההרכב הקליט גם לתחנות רדיו וטלוויזיה רבות, כולל ה-TV Publica וה-Radio Nacional בארגנטינה, וערוץ 2 ו"קול המוסיקה" בישראל. "הניו יורק טיימס" הגדיר את תוכניתם כ"חגיגה מרובת ידיים ומקלדות".
בישראל הופיע ההרכב בנגינת סולו עם רוב התזמורות החשובות ובהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, עמה גם סיירו ברחבי דרום אמריקה, כולל קונצרטים בבואנוס איירס, מונטווידאו, לימה, בוגוטה, רוסאריו וקורדובה.
פרויקטים מיוחדים.
בספטמבר 2014 הקליט אנסמבל מולטיפיאנו עם התזמורת הקאמרית האנגלית בלונדון את הקונצ'רטים לשניים ולשלושה פסנתרים ותזמורת מאת מוצרט, כמו-גם את ה"הלרגטו ואלגרו" שלו לשני פסנתרים ותזמורת (וינה, 1781) בהקלטת בכורה עולמית. יצירה זו נותרה לא גמורה על ידי מוצרט והושלמה ותוזמרה על ידי תומר לב.
בנובמבר 2016 ביצע ההרכב בנגינת בכורה עולמית גרסה חדשה של הסימפוניה קונצ'רטנטה של פרנק מרטן (1944-45) לשלושה פסנתרים ותזמורת מיתרים כפולה עם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוח אבנר בירון. בגרסתה המקורית נכתבה היצירה לפסנתר, צ'מבלו, נבל ותזמורת מיתרים ועובדה בשיתוף פעולה עם הוצאת "אוניברסל" בווינה על ידי תומר לב.
באפריל 2016 הציג ההרכב עם התזמורת הסימפונית חיפה את יצירתם האבודה של מנדלסון ומורו, איגנץ מושלס, פנטזיה ברילאנטית עם וריאציות לשני פסנתרים ותזמורת. היצירה התגלתה מחדש בסנט-פטרסבורג, שוחזרה ב-2009 וביצועה זה היה הביצוע המקצועי הראשון מאז ביצועי הבכורה ההיסטוריים, שנערכו בלונדון בנגינת שני המלחינים בשנת 1833.
ביוני 2016 הופיעו חברי מולטיפיאנו עם תזמורת נתניה – הקאמרית הקיבוצית בגרסה מיוחדת של הקונצ'רטו לארבע מקלדות של באך (בעקבות ויואלדי). הגרסה החדשה מאפשרת את ביצוע היצירה בשני פסנתרים בשמונה ידיים, מבלי לגרוע מהפרטיטורה המקורית של באך, ובכך פותחת פתח נרחב לביצוע היצירה, גם באולמות בהם לא ניתן למצוא ארבעה פסנתרי כנף על במה אחת.
במרץ 2017 הציגו חברי ההרכב יחד עם אנסמבל סולני תל אביב בניצוח ברק טל גרסה חדשה של הרונדו לשני פסנתרים אופ. 73 של שופן, בליווי תזמורת.
באפריל 2017 הקליטו חברי האנסמבל עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון את הקלטת הבכורה העולמית של ה"סימפוניה הקונצ'רטנטה" של מרטן, ה"קונצ'רטינו" אופ. 94 של שוסטקוביץ' בגרסה לשני פסנתרים ותזמורת ואת יצירתו של אריה לבנון "ארץ ארבע השפות" (ראה: יצירות מוזמנות בהמשך).
יצירות מוזמנות.
בין היצירות שהוזמנו על ידי אנסמבל מולטיפיאנו יש למנות את "ארץ ארבע השפות" לשני פסנתרים בשמונה ידיים ותזמורת מיתרים מאת אריה לבנון; ואת "אשרי הזורעים" לשני פסנתרים בשמונה ידיים, מקהלה ותזמורת מיתרים מאת עודד זהבי. שתי היצירות בוצעו עם "אנסמבל סולני תל אביב" בניצוחם של ברק טל ואי-אן שו.
שורה של יצירות נוספות עובדו במיוחד בהזמנת ההרכב לאנסמבל פסנתרנים וכלי הקשה, ובהן: "ליל יוחנן הקדוש על הר קירח" (הגרסה המקורית משנת 1861 של "לילה על הר קירח" מאת מוסורגסקי), הקונצ'רטו ברה מינור לשני פסנתרים מאת פולנק, וסוויטת "כרמן" מאת ביזה-שצ'דרין. היצירות בוצעו לראשונה במאי 2015, במסגרת פסטיבל פליציה בלומנטל במוזיאון תל אביב עם צמד הנקשנים תומר יריב ודן מושייב.
חברי ההרכב.
הגרעין המייסד של ההרכב כלל את הפסנתרנים תומר לב, ברניקה גליקסמן ודניאל בורוביצקי. בהמשך הצטרפו אליהם הפסנתרנים יובל גלעד, רביב לייבזירר ומספר פסנתרנים אורחים. כיום כולל ההרכב את תומר לב, ברניקה גליקסמן, נמרוד מאירי-הפטל, אלמוג סגל ואייל פלץ.
קישורים חיצוניים.
עומר שומרוני, הפסנתרן תומר לב: "זה אתגר רציני עבור 4 פסנתרנים להשיג אחדות", באתר גלובס, 17 בנובמבר 2015
חגי חטרון: "ישראל מציגה: פסנתר ב-40 אצבעות", באתר "הארץ", 23 ביולי 2012 http://www.haaretz.co.il/gallery/music/classicalmusic/1.1782965
אתר אוניברסיטת תל אביב: https://www.tau.ac.il/news/multipiano-2015
הדף של פרופ' תומר לב באתר אוניברסיטת תל אביב
התלוש בספרות העברית
ה"תלוש" הוא סוג של גיבור בספרות העברית של סוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20. זהו צעיר יהודי מזרח-אירופאי בודד, שנטש את ביתו ומורשת אבותיו הישנים, ומנסה, ללא הצלחה, להיקלט בעולם החדש והזר אליו הוא נקלע. הגיבור שרוי בדילמה בין ישן וחדש, הגורמת לו לתחושה כללית של משבר, מבוי סתום וחוסר אונים.
התלוש בביקורת הספרות.
"התלוש" במקורות היהודיים הוא פרי שנתלש מעצו או שנעקר מאדמתו. וזהו, גורס שמעון הלקין, גם תיאורו של הגיבור הספרותי שכונה התלוש; אדם שנעקר ממקום מטעו, מהקרקע שגידלה אותו, מחייו ותרבותו, ונקלע למקום זר, אך אין הוא מצליח להכות שורשים במקום החדש.
ביצירותיהם של ברדיצ'בסקי, ביאליק, ש. בן ציון, ברנר, שופמן, גנסין, ברקוביץ דבורה בארון זלמן יצחק אנכי ואחרים – הופיעו במפנה המאה ה-20, גיבורים שתואמים את התיאור דלעיל. זהו, בדרך כלל גיבור שעזב את משפחתו ואת העיירה שבה גדל, מאס בתרבות יהדות מזרח אירופה שעל ברכיה התחנך, ונסע לעיר, ולעיתים גם לארץ זרה, כדי להרחיב את השכלתו הכללית, שעד עתה הייתה יהודית בלבד. הגיבורים הבולטים ביותר בסוגה הזו הם גיבורי סיפוריו של ברדיצ'בסקי: "מחניים" ו"עורבא פרח".
אלו בחורים צעירים שהגיעו לעיר הזרה כשהם חסרי כל, ולעיתים קרובות רעבים ללחם, שומעים הרצאות באוניברסיטה, קוראים ולומדים בחדרם הדל ששכרו ממשפחות מקומיות, לא מעורים מבחינה חברתית, מנוכרים לאקלים החברתי והתרבותי שאליו הגיעו, חסרי אונים בתפקודים מעשיים ולעיתים גם בתפקודים ארוטיים עקב הבלבול העצום שבו שרויים נפשם וגופם, והם תלושים ממקומם הטבעי וממקומם החדש כאחד.
יוסף חיים ברנר היה הראשון שתיאר את הגיבור הקרוע מעמו ואילו שמעון הלקין ניסה לאבחן את סוגי התלושים
גם אם התופעה והדיון בתלוש החלו מספר שנים קודם לכן, הראשון שטבע את המונח, שהתפשט במהרה, היה י.ד. ברקוביץ, שבשנת 1914 נתן כותרת לסיפור קצר שלו: "תלוש". גיבור הסיפור פותח בשובו של הדוקטור ויניק אל עירו, “כמנצח, מוכתר בכתב־גדוּלה ונלהב לתפקידו בפינת מולדתו הנידחת”. הוא מתאר את תהליך התגלוּת הזרוּת והבדידות, ניפוץ האשליות והתבדוּת התקוות שהביא עמו, ומסתיים במוּדעוּתוֹ של ד"ר ויניק לכך, ששיפור מצבו החברתי, לא רק שלא סייע לו, אלא העמיק את הקרע שבינו לבין שני העולמות: זה שממנו יצא וזה שאליו רצה להגיע: “השפיל הדוקטור את ראשו ונגרר אחר המיטה, [כלומר מיטתו של אחיו המת, המובא לקבורות], מתוך מחשבת־יגון, כי לעולם יהיה תלוי ועומד בין שתי רשויות אלה, מבלי דעת לאיזו מהן הוא שייך יותר. באיזו מהם יבקש את דרכו הנסתרה בחיים.”. לדעתה של חנה הרציג, התלישות בסיפורי ברקוביץ אינה אופיינית רק לגיבור האינטקלטואלי היהודי, אלא זהו מצב נתון של כל היהודים בתקופה.
אבנר הולצמן חוזר לסיפורי הילדות של הגיבורים כדי למצוא שם את זרעי התלוש ו"נ"יצני הקרע שבלב בין עולם האבות המסורתי לבין העולם החילוני המודרנ"י". לדעתו, המשקעים שניטעו בילדותם של האנטי-גיבורים הללו, בחינוך הקפדני שקיבלו, במורא שהטילו עליהם אבותיהם במיוחד, הם אלו שהפכו אותם תלושים בבגרותם. תפיסת הילדות שלהם היא ביקורתית ולא רומנטית.