בהדרגה הבין אונג סן, שר הביטחון ומפקד צבא העצמאות הבורמזי, שאין כוונת היפנים להעניק עצמאות אמיתית לבורמה, לא במהלך המלחמה ולא אחריה, ובהדרגה הוא החל יוצר קשר חשאי עם ארגונים שונים וביניהם המפלגה הקומוניסטית של בורמה אשר פעלה במחתרת. בסופו של דבר אוחדו כל הארגונים מתנגדי היפנים במסגרת הארגון האנטי-פשיסטי עם תאקין סו כמנהיג הארגון. הבורמזים הצליחו לייצר מגעים עקיפים עם הבריטים, ובדצמבר 1944 הציעו לבצע התקוממות כללית בשיתוף פעולה עם צבא העצמאות הבורמזי. הבריטים דחו את התוכנית, והיא החלה במרכז בורמה רק בתחילת 1945, בתחילה ללא השתתפות צבא העצמאות הבורמזי. ב-27 במרץ 1945, צבא העצמאות הבורמזי צעד דרך עיר הבירה ראנגון, במטרה לסייע לצבא היפני כנגד בעלות הברת המתקדמות אל מרכז בורמה. אז פתח אונג סן במרד גלוי, השתלט על עיר הבירה, ולאחר משא ומתן קצר עבר רשמית לצד בעלות הברית. ללא תמיכת הצבא, ובשל העובדה שהיפנים היו שקועים בקרבות קשים ובכל רחבי הארץ, קרסה מדינת בורמה, ובה מאו נמלט לתאילנד ואז ליפן.
אחרית דבר.
לאחר המלחמה, בה מאו נתפס בידי שלטונות הכיבוש האמריקאי ביפן, ונכלא בכלא סוגמו בטוקיו עד שחרורו ב-1946. אונג סן המשיך לפעול למען שחרור בורמה מהיפנים, והצליח לאחד את הסיעות והשבטים השונים למען המטרה המשותפת במסגרת הסכם פנגלונג. אולם ב-1947 הוא נרצח, וב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה. ב-1989 שונה שם המדינה למיאנמר.
סיסיגמביס
סיסיגמביס (בפרסית: سیسیگامبیس ביוונית: Σισύγαμβις) הייתה אמו של דריווש השלישי, מלך האימפריה הפרסית. היא נפלה בשבי אלכסנדר הגדול במהלך כיבוש האימפריה הפרסית.
ביוגרפיה.
מוצאה וראשית דרכה אינם ברורים. היא הייתה ממשפחת המלוכה, אולי בתו של ארתחששתא השני או אחיו אוסטאנס. היא נישאה לאציל בשם ארסמנס, שהיה אחיה, אם ההשערה השנייה בדבר זהות אביה נכונה. היא ילדה את דריווש השלישי ואת סטטירה הראשונה, שמאוחר יותר נישאו זה לזו, ובן נוסף בשם אוקסיטאריס. בשנת 336 לפנה"ס נרצח המלך ארתחששתא הרביעי, מותיר את בנה של סיסיגמביס, דריווש השלישי, כיורש היחיד לכתר.
בשנת 340 לפנה"ס פלש אלכסנדר הגדול מלך מוקדון לפרס. לאחר מספר ניצחונות שהשיג אלכסנדר באסיה הקטנה ולאחר שכבש את מצרים, החליט דריווש לצאת לקראת אלכסנדר בעצמו. דריווש גייס צבא שגודלו היה בערך 100,000 איש, והוביל אותו בעצמו. כמנהג המלכים הפרסיים, הוא לקח עמו את סיסיגמביס אמו, את סטטירה אשתו ואחותו, את שתי בנותיו ברסינה ודריפטיס ואת בנו אוכוס. חרף העליונות המספרית הניכרת של הצבא הפרסי, קרב איסוס הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, ודריווש נמלט משדה הקרב. האוהל המלכותי, עם בני משפחתו של המלך, נפל בידיהם של המוקדונים. אף על פי שנשים פרסיות אחרות זכו ליחס אכזרי, לא כן היה עם משפחת המלוכה.
על פי פלוטרכוס, אלכסנדר שמע שהנשים משוכנעות שדריווש מת בקרב, וכי הן מתאבלות עליו. הוא שלח לאוהלן את לאונטוס, אשר הודיע להן שדריווש לא מת, והבטיח להן יחס הולם. על פי יוסטינוס, אלכסנדר הגיע בעצמו אל האוהל, ונשות משפחת המלוכה "נצמדו זו לזו למראה הזרים החמושים, והקימו זעקות שבר כמו מצפות למוות מיידי. אחר הן נפלו לרגליו של אלכסנדר והתחננו לא על חייהן, אלא לעיכוב הוצאתן להורג עד שיקברו את גופת דריווש". אלכסנדר התרגש מהדאגה שהפגינו, והבטיח להן שהמלך חי. הוא ניחם אותן והבטיח להעניק להן יחס מכובד ואף למצוא לבנות חתנים מתאימים. סיפור מפורסם מובא אצל דיודורוס, על פיו אלכסנדר נכנס לאוהל יחד עם חברו הטוב ביותר, הפאיסטיון. שניהם היו לבושים בצורה דומה, אך הפאיסטיון היה גבוה יותר ויפה יותר. סיסיגמביס חשבה שהוא המלך, ומיהרה להשתחוות בפניו. הנוכחים תיקנו אותה והצביעו על אלכסנדר, וסיסיגמביס המבוישת השתחוותה גם בפניו. אלכסנדר הרגיע אותה במילים "אל דאגה, אמא! גם הוא אלכסנדר". סצנה זו זכתה לייצוגים רבים באומנות.
כך או כך, כל המקורות מסכימים שנשות המלוכה קיבלו יחס ההולם את מעמדן. סביר להניח שפעולה זאת לא נבעה מנימוס או טוב לב, אלכסנדר רצה לבסס את טענתו לכתר הפרסי על ידי כך שיאמץ כבני משפחתו את משפחת המלך הקודם, תחת שישעבד אותה כמנהג מלך כובש. המשפחה המשיכה להתלוות אל אלכסנדר, ובהדרגה למדה סיסיגמביס להעריך אותו באופן אישי, ונוצרו ביניהם יחסים כה קרובים עד שלעיתים הוא כינה אותה "אמא". במהלך קרב גאוגמלה, כאשר נראה היה בהתחלה שהפרסים מנצחים, היא סרבה לנצל את ההזדמנות ולברוח. לאחר כיבוש שושן הותיר אלכסנדר את סיסיגמביס שם כדי שתוכל ללמוד שם יוונית. לאחר רציחתו של דריווש בשנת 330 לפנה"ס, אלכסנדר שלח את גופתו אל סיסיגמביס, שקברה אותה בכבוד הראוי. בשנת 324 לפנה"ס נישא אלכסנדר לנכדתה סטטירה השנייה.
קשרי הידידות שנוצרו בינה לבין אלכסנדר היו כה עמוקים, עד שכאשר אלכסנדר מת בפתאומיות בשנת 323 לפנה"ס, היא הרעיבה את עצמה למוות מרוב צער.
סמן מולקולרי
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג (בגרמנית: Otto I., Markgraf von Brandenburg; 1128 - 8 ביולי 1184) היה מרקיז ברנדנבורג בין השנים 1170–1184.
ביוגרפיה.
אוטו נולד בשנת 1128, לאלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג וסופיה מוינצנבורג, בתו של הרמן הראשון, רוזן וירצנבורג.
בשנת 1148 התחתן אוטו עם יודיטה מפולין, בתו של בולסלאב השלישי, דוכס פולין. הנישואים סוכמו במהלך מסע הצלב הוונדי, ונועדו לחזק את הקשר עם בית פיאסט, נגד קונרד השלישי, מלך גרמניה שתמך בולדיסלאב השני, דוכס פולין. לאחר מותה של יודיטה בשנת 1175, התחתן אוטו עם אדה מהולנד, בתו של פלוריס השלישי, רוזן הולנד.
החל משנת 1144 שלט אוטו לצד אביו, אולם לא קיבל את התואר מרקיז. בשנת 1170 מת אביו אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ואוטו עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו עסק אוטו בעיקר במאמצים לשמור על גבולות הנחלה, ולא ניסה לכבוש שטחים נוספים.
ב-8 ביולי 1184 מת אוטו הראשון, ובנו אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1148 התחתן אוטו עם יודיטה מפולין, בתם של בולסלאב השלישי, דוכס פולין וזאלומה מברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
בשנת 1176 התחתן אוטו עם אדה מהולנד, בתם של פלוריס השלישי, רוזן הולנד ועדה מהאנטינגדון, ממנה נולד לו בן אחד:
מסקאזו קוואבה
מסקאזו קוואבה (ביפנית: 河辺 正三; 5 בדצמבר 1886 - 2 במרץ 1965) היה גנרל יפני, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
קוואבה נולד ב-5 בדצמבר 1886 במחוז טויאמה שבאימפריה היפנית. היה לו אח צעיר בשם טורשירו קוואבה, שגם כן שירת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1907 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן למד במכללה הצבאית עד 1915. ב-1918 נשלח כנספח צבאי לשווייץ, והוחזר ליפן ב-1921. מ-1927 עד 1929 שימש כמדריך במכללה הצבאית, ועד 1932 היה נספח צבאי בברלין. ב-1932 הועלה לדרגת קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-6 עד 1933. מ-1933 מילא תפקידי הדרכה ומטה, וב-1936 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, קיבל קוואבה פיקוד על בריגדה שהשתתפה בתקרית גשר מרקו פולו. ב-26 באוגוסט 1937 מונה לראש מטה הארמייה האזורית צפון סין, וב-15 בפברואר 1938 מונה לראש מטה צבא המשלוח המרכזי לסין, והחזיק בתפקיד עד 31 בינואר 1939. ב-9 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וב-12 בספטמבר מונה למפקח הכללי של האימון הצבאי. ב-9 במרץ 1940 הוא הוחזר לסין כמפקד הדיוויזיה ה-12, ב-1 במרץ 1941 מונה למפקד הארמייה ה-3, וב-17 באוגוסט 1942 מונה לראש מטה צבא המשלוח לסין.
ב-18 במרץ 1943 מונה קוואבה למפקד הארמייה האזורית בורמה, אשר כללה את הארמיות ה-15 ה-28 וה-33. קוואבה תמך בתוכניתו של מפקד הארמייה ה-15 רנייה מוטגוצ'י להרחיב את זירת המערכה על בורמה גם אל הודו הבריטית. מוטגוצ'י וקוואבה הציעו במפקד קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית הצעה לפלוש להודו דרך בורמה, אף על פי שעד אז האמינו רבים שההרים בין הודו לבורמה אינם עבירים לכוח צבאי גדול. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות נמרצת, אולם בדצמבר קיבלה את אישורם של היסאיצ'י טראוצ'י מפקד קבוצת הארמיות, המפקדה הכללית הקיסרית וכן של ראש הממשלה הידקי טוג'ו.
הפלישה הייתה בסופו של דבר אסון אדיר. הבריטים הביסו את הכוחות היפנים בקרב אימפהל וקרב קוהימה, ליפנים בחייהם של 30,00 חיילים, ועליהם נוספו אלפי פצועים, כאשר רבות מן האבדות היו בשל תת-תזונה, מחלות ותשישות. מוטגוצ'י ומפקדי הדיוויזיות שלו הודחו מתפקידם. קוואבה עצמו לקה בדיזנטריה בשלב המאוחר יותר של המערכה, והוחלף ב-30 באוגוסט 1944 בידי הייטארו קימורה. לאחר חזרתו ליפן שימש תקופה קצרה כחבר מועצת המלחמה העליונה, וב-1 בדצמבר 1944 מונה למפקד המחוז הצבאי המרכזי. ב-1 בפברואר 1945 מונה למפקד הארמייה האזורית ה-15. בשני תפקידים אלו הוא נדרש לארגן את הגנת האי היפני עצמו מפני פלישה צפויה של בעלות הברית. ב-9 במרץ 1945 הועלה לדרגת גנרל, וב-8 באפריל של אותה שנה מונה למפקד הצבא הכללי האווירי אשר הגן על שמי יפן מפני התקפות אוויריות. בימים האחרונים של המלחמה מונה לראש מטה התעופה הצבאית.
אחריתו.
עם כניעת האימפריה היפנית, עבר קואבה לשרת את כוחות הכיבוש של בעלות הברית. ב-1 באוקטובר 1945 הוא מונה בידי המפקד העליון של כוחות הברית למפקד הארמייה הכללית ה-1, כדי לשמור על הסדר באופן זמני עד שכוחות בעלות הברית יכנסו ליפן. הוא פרש מהצבא בסוף אותה שנה, ונפטר ב-2 במרץ 1965 בגיל 78.
אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג