האמנה מנוהלת על ידי הארגון העולמי לקניין רוחני (WIPO), שמושבו בז'נבה שבשווייץ.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נוספה אפשרות להגיש בקשה על פי ה-PCT, Patent Cooperation Treaty, אמנה בינלאומית אף היא, המשלימה אפשרות שמירת בכורה של עוד שמונה עשר חודשים מעבר לשנים עשר הראשונים שמתקיימים בהגשת בקשה לפטנט בארץ לאום ספציפית אחת.
שלמה לויזון
שלמה לויזון (בכתיב יידיש: לעוויזאהן; 1789 – ט"ו בניסן ה'תקפ"א, 17 באפריל 1821) היה חוקר, בלשן ומשורר עברי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "מליצת ישורון".
קורות חייו.
שלמה בן יהודה ליב לוי מוהר נולד בעיירה מור שבהונגריה. לימים בחר לעצמו את שם המשפחה לויזון (Löwisohn), על שם אביו. לצד החינוך היהודי הרגיל בתורה ובתלמוד למד גם את שאר ספרי המקרא ושלא כמקובל זכה גם לחינוך אירופי במנזר הקָפוצ'יני המקומי, בו למד גרמנית, לטינית ומתמטיקה. בצעירותו קרא ספרי מדע וספרות רבים ולמד בעצמו צרפתית ואיטלקית.
בשל מצוקה כספית בא ב-1809 לפראג והחל ללמוד בישיבת פראג. בפראג התיידד עם ההומוריסטן מוריץ ספיר ועם האחים המשכילים ברוך ייטלס ויהודה ייטלס, והתקרב לחוג המשכילים של פראג. בשלב מסוים עזב את הישיבה והחל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, ובה למד סורית, יוונית ואנגלית. בפראג גם הדפיס את ספריו הראשונים, "שיחה בעולם הנשמות" ו"בית האוסף".
ב-1815 בא לווינה לשמש שם כמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד, שבו עבדו באותה תקופה משכילים רבים ובהם שמואל רומאנלי, יהודה ליב בן-זאב ושמשון בלוך. בווינה הוציא לאור את ספריו "מליצת ישורון", "מחקרי ארץ" וספרים אחרים.
ב-1820, בעקבות לחצים מכיוונים שונים, לרבות פרשת אהבה נכזבת, לקה בנפשו, ואולי מדובר בהחמרה במחלת נפש שממנה סבל כל חייו. הוא חזר לעיר הולדתו ושם נפטר ב-1821, בהיותו בן 32 בלבד.
ספריו.
מהדורות בנות-זמננו של כתביו:
קישורים חיצוניים.
מפרסומיו:
יצחק אהרן קארף
הרב יצחק אהרן קארף הוא האדמו"ר מזוועהיל-מז'יבוז' בבוסטון. הוא משמש גם כדיין בבד"ץ בוסטון, וכרב הרשמי של עיריית בוסטון (Chaplain of the City).
הרב הוא נכדו של האדמו"ר יעקב ישראל מזוועהיל-מעז'בוז, שהיה חתנו של האדמו"ר מזוועהיל רבי יחיאל מיכל ובנו של אדמו"ר ממעז'בוז רבי מרדכי. הרב הוא צאצא של הבעל שם טוב ונכדו רבי ברוך ממז'יבוז'.
אשתו הראשונה שרי, ממנה התגרש, היא בתו של סמנר רדסטון, יושב ראש מועצת המנהלים ומחזיק המניות הראשי של ויאקום ורשת CBS.
אשתו השנייה דבורה היא בתו של האדמו"ר אברהם חיים ראטה משומרי אמונים.
הרב קארף למד בישיבת רבי חיים ברלין בארצות הברית ובישיבת זוועהיל בירושלים. יש לו תואר דוקטור, שני תארים במשפטים וכן מספר תארים שניים מאוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הרווארד ומוסדות נוספים.
שלמה לוויזון
אורפיאו
"אורפיאו" היא אופרה מאת קלאודיו מונטוורדי מתקופת הבארוק המוקדם, שבוצעה לראשונה במנטובה בפני האקדמיה דלי'אינווגיטי ב-24 בפברואר 1607. הלברית ליצירה נכתב על ידי אלסנדרו סטריג'ו לכבוד הפסטיבל השנתי במנטובה.
זוהי יצירה מוזיקלית-דרמטית בת חמש מערכות המגוללת את סיפור ירידתו אל השאול של אורפיאו, המוזיקאי המהולל בן העת העתיקה. היא אחת האופרות המוקדמות ביותר שעדיין מבוצעות בימינו. מונטוורדי הגדיר אותה כ"מעשייה מוזיקלית" (Favola in Musica) ולא כ"אופרה".
עלילה.
אורפיאו (או אורפיאוס) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, שחציו אדם וחציו אל, נגן נבל וזמר. כה גדול היה כישרונו, שכאשר שר היו כל חיות היער באות וסובבות אותו.
יום אחד פגש אורפיאו את אורידיצ'ה והתאהב בה. ביום חתונתם מתה אורידיצ'ה מהכשת נחש. אורפיאו החליט לרדת לשאול ולשכנע את האלים להחזיר לו את אורידיצ'ה. האלים, שהוקסמו מנגינתו ומשירתו, נענו לבקשתו אך התנו אותה בכך, שיתחייב שלא להחזיר את מבטו אחורה אל אורידיצ'ה בדרכם אל ארץ החיים. אם יפר את התנאי ויסתכל בה לפני צאתם מן השאול, תילקח ממנו ותוחזר לשם - הפעם לעד.
אורפיאו עמד בניסיון ממש עד ליציאה ואז נכשל והביט לרגע באורידיצ'ה. בו ברגע נפלה שוב אל השאול ואף כי סלחה לו על שלא עמד בתנאי, טען אורפיאו שאינו רוצה עוד להיות במערכת יחסים עם נשים. בתגובה נקמו בו נשות העיר, הרגו אותו ושיסעו את גופתו.
מאפיינים מוזיקליים.
האופרה אורפיאו שואבת את השראתה מסגנון המכונה סטילה רפרזנטטיבו (stile rapresentativo). הכוונה היא לסגנון חדשני שהתפתח בעיקר בוונציה בסוף המאה ה-16 ואשר שם לו למטרה להדגיש את הבעת הרגשות באמצעות המוזיקה.
מונטוורדי משתמש באמצעים מוזיקליים שונים על מנת לבטא מגוון רחב ככל הניתן של רגשות. הוא משתמש בהרמוניות חריפות, חדשניות ואקספרסיביות. כמו כן הוא מבקש לביצוע יצירה זו תזמורת של יותר מארבעים נגנים במגוון רחב של כלים, בהם הוא משתמש באופן ייחודי ביותר ונדיר ביחס לתקופה.
באחת האריות מתוך האופרה, מוסיף מונטוורדי הסברים מפורטים ומתמשכים לגבי אופן הקישוטים שעל הזמר להוסיף בעת השירה. התוצאה היא שירה שופעת רגש ומיוחדת במינה וכמו כן גם מסמך אותנטי נדיר ממנו ניתן ללמוד על אופני השירה שהיו נהוגים במאה ה-17.
תומר שריג
תומר שריג, (נולד ב-1971), סופר ותסריטאי, חי ויוצר בתל אביב.
בוגר בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
בשנת 1999 ראה אור ספרו הראשון, "לוּ הייתי תיקן" - ספר שירים הומוריסטיים, בהוצאת ידיעות אחרונות. מאז כתב ספרי ילדים רבים, ביניהם סדרת "סיפורי התנ"ך בחרוזים", וכן תסריטים לתוכניות טלוויזיה ("כדור פורח" בערוץ הילדים, "לילה גוב 2", "רפי רשף" ועוד).
ערך ותירגם (בשיתוף עם טניה חזנובסקי) מחזות וסיפורים מרוסית.
בשנת 2008 זכה בציון לשבח מטעם ועדת פרס ברנשטיין על כתיבת אופרת הרוק "בדרך לנינוה".
בשנת 2010 אושר להפקה סרטו "ארמון החול", פיצ'ר אנימציה בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, ובהפקת סומיוקו ופיצ'יפוי.
מחזה שכתב, "איזה תה זה?" הועלה בדצמבר 2011 בתיאטרון צוותא, במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר. מחזה קצר פרי עטו, "חרזתָ לבד?" הוצג במסגרת פסטיבל ירושלים לאמנויות 2019.
בשנת 2019 זכה במקום הראשון בתחרות סיפורים הומוריסטיים קצרים ע"ש אפרים קישון, מטעם אתר "יקום תרבות".
רצ'יטטיב
רצ'יטטיב הוא סגנון כתיבה וביצוע מוזיקלי שנועד לחקות, בשירה או בנגינה, דיבור אנושי. מקור המילה בפועל האיטלקי "Recitativo", שמשמעותו "מדוקלם" (אטימולוגית, זהה למילה "Recite" באנגלית). נכתב בפרטיטורות גם בקיצור: "Recit".
לרוב מופיע הרצ'יטטיב בהקשר של אופרה או קנטטה, כניגוד לאריה, שהיא חיבור שירתי במובהק. רצ'יטטיבים משמשים בדרך כלל לקידום העלילה או להבעת רעיון מסוים, בעוד האריה משמשת להבעת רגשות, או לייצוג רגע עלילתי אחד באמצעות מגוון מצומצם של מילים - אם כי הבחנה זו הלכה והיטשטשה במהלך המאה ה-19. מאפיינים אחרים של הרצ'יטטיב הם שהוא ברובו הברתי (כלומר, לכל הברה צליל יחיד), ושהוא מודולטורי (כלומר, מסתיים בסולם שונה מזה שבו התחיל); בכך הוא מאפשר לעבור בין אריות בסולמות שונים.
משפטים טיפוסיים ברצ'יטטיבים עד תחילת המאה ה-19 מסתיימים בקדנצה אופיינית של שני אקורדים - דומיננטה וטוניקה.
שני הסוגים העיקריים של רצ'יטטיב הם
קיימים גם רצ'יטטיבים במוזיקה כלית, כלומר קטעים שנועדו לחקות בנגינה את סגנון הרצ'יטטיב. הדוגמה המוכרת ביותר נמצאת בתחילת הפרק הרביעי של הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בחזנות, בעיקר האשכנזית, פרקי התפילה מושרים לרוב ברצ'יטטיבים. במוזיקת כליזמרים יש ביצועים רצ'יטטיביים המבוצעים על ידי כלי נגינה, כגון: הקלרינט; יש השומעים את הקלרינט "מדבר" ואפילו "צוחק".
איאן מקלן
סר איאן מוריי מקלן (באנגלית: Ian Murray McKellen; נולד ב-25 במאי 1939 בברנלי, לנקשייר) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי.
מקלן הוא זוכה פרס טוני ופרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר. עבודתו מתפרשת על יריעה נרחבת, החל ממחזות שייקספיריים ותיאטרון מודרני ועד להשתתפות בסרטי פנטזיה מודרנית ומדע בדיוני. הוא בעיקר ידוע לקהל הרחב בשל משחקו כגנדלף מסרטי "ההוביט" ו"שר הטבעות" וידוע רבות גם בזכות משחקו כמגנטו, אויבם המושבע של האקס-מן בסדרת סרטי "אקס-מן".
מקלן קיבל תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1979 ואת תואר האבירות קיבל בשנת 1991. הוא הומוסקסואל גלוי התומך בנושא זכויות להט"ב.
קריירה בתיאטרון.
הופעת הבכורה של מקלן על הבמה הייתה בקובנטרי ב- 1961, ובתיאטרון וסט אנד בשנת 1964. בשנת 1966 הופיע בסרטו הראשון, The Bells of Hell Go Ting-A-Ling-A-Ling, אשר לא הושלם. על הסרט הרוויח 4,000 לירות שטרלינג.
התפקיד בו התפרסם לראשונה היה אדוארד השני מלך אנגליה, במחזהו של כריסטופר מרלו "אדוארד השני" בשנת 1969. ההפקה הייתה שנויה במחלוקת בשל סצנות העינוי המפורשות בה וההומוסקסואליות הנרמזת ממנה. בשנת 1972 הקים את "חברת השחקנים" עם חברו אדוארד פת'רברידג', תפקיד שהביא לו מוניטין כדובר השחקנים והתיאטרון הבריטי בכלל. בין 1974 ל- 1978 גילם מספר תפקידים בחברת התיאטרון האנגלית Royal Shakespeare, בהם במחזות "רומיאו ויוליה", "מקבת'" ובמחזה "האלכימאי" של בן ג'ונסון, בהפקתו של טרבור נאן.
בשנת 1979 כיכב מקלן בברודוויי במחזה "עקומים" (Bent), מחזה על גבר הומוסקסואל במחנות ההשמדה הנאציים. חרף תפקידו במחזה, אשר הביא לידיעת הציבור את רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית, מקלן לא "יצא מהארון" בשלב זה. הוא השתתף בשתי הפקות נוספות של המחזה בשנים מאוחרות יותר: בשנת 1990 בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי, ובשנת 1997 בתפקיד משנה בסרט המבוסס על המחזה.