הפארק הלאומי סנג'אי גנדי ממוקם סמוך לעיר והוא מתפרש על כשישית משטח העיר. בפארק קיימת אוכלוסייה של חיות וכן נמרים בגן חיות קטן. גללי טיגריס בנגלי התגלו ב-2003, וגרמו להתרגשות בעיר, אך הטיגריס מעולם לא נראה שם.
במומבאי נמצאים שלושה אתרי מורשת עולמית בחסות אונסק"ו: תחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י, מערות אלפנטה ומכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי.
יהדות מומבאי.
העדות הראשונה להתיישבות יהודית במומבאי היא משנת 1730, אז עבר לעיר יוסף סמח מקהילת היהודים הבגדאדים.
עד אמצע המאה ה-18 הייתה קהילת "בני ישראל" מפוזרת בכפרים רבים באזור קונקאן, מדרום למומבאי. ב-1746 הגיעה למומבאי המשפחה הראשונה מקהילה זו ובהמשך עברו לעיר יהודים נוספים אשר זיהו את הפוטנציאל הכלכלי בעיר. בעיר הוקמו בתי כנסת ובית ספר יהודי.
נקודת מפנה חשובה חלה עם הגעה של משפחת דוד ששון מבגדד. יהודים מאירופה התחילו להגיע לעיר רק בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשיאה, מנתה הקהילה היהודית במומבאי קרוב ל-30,000 איש. לאחר הקמת מדינת ישראל החלו היהודים לעלות ארצה וכיום מונה הקהילה היהודית במומבאי פחות מ-4,000 איש.
בין השנים 1937–1938 ראש העיר היה בן הקהילה, הד"ר אליהו מוסס ראג'פורקר, שהיה ראש העיר היהודי השני בתולדות העיר. בין בני הקהילה נמנה גם נסים איזיקיאל, משורר הודי בשפה אנגלית.
בומביי
חובש (ישראל)
ויינטיאן
ויינטיאן או ויאנג צ'אן (בלאית: ວຽງຈັນ, פירוש: עיר עץ אַלְגֹּם,ויינטיאן הוא שיבוש צרפתי של שם העיר) היא עיר הבירה של הרפובליקה של לאוס. היא ממוקמת על גדות נהר המקונג. ממזרח לויינטיאן נמצאת העיר פקסן בירת מחוז בוליקמסאי היא מחוברת אליה באמצעות הכביש הארצי מספר 13. בויינטיאן עצמה חיים 200,000 תושבים, יחד עם פרבריה מוערך מספר התושבים ב-760,000 (2015), המהווים כשמינית מכלל תושבי המדינה.
היסטוריה.
על-פי ה"פהרה לאק פרה לאם", האפוס הלאומי הלאוטי, הנסיך תתרדטה (Thattaradtha) הקים את העיר אחרי שהוא עזב את הממלכה האגדית "מואנג לנטפתה מהא נקהון" מכיוון שהעדיפו את אחיו הצעיר על פניו. תתרדטה הקים בהתחלה עיר על הגדה המערבית של נהר המקונג (המיוחסת כיום לעיר אודון תאני בתאילנד). יום אחד, נאגה (נחש קוברה) בעל שבעה ראשים הורה לתתרדטה להקים עיר על הגדה המזרחית של הנהר. הנסיך קרא לעיר צ'נטבולי סי סאטאנאח'אנאהוד; ועיר אגדית זו היא הבסיס לוויינטיאן של ימינו.
ב-1354, כאשר פא נגואם ייסד את ממלכת לאן צ'אנג (מילולית: ממלכת מיליון הפילים) העיר הפכה למרכז מנהלי חשוב. ב-1563 הועברה לכאן הבירה מלואנג פראבנג. כשלאן צ'אנג התפרקה ב-1707, העיר נהפכה לממלכת ויינטיאן העצמאית. ב-1779 נכבשה העיר על ידי הסיאמים והם מינו עליה וסאל. לאחר ניסיון מרידה כושל ב-1827 העיר הוחרבה על ידי הסיאמים ונשרפה עד עפר. העיר עברה לשלטון צרפתי ב-1893 והיא הפכה לבירת הפרוטקטורט הצרפתי של לאוס ב-1899.
במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי היפנים עם התנגדות קטנה ושוחררה על ידי הצרפתים ב-1945.
השפעת הקולוניאליזם הצרפתי ניכרת בארכיטקטורה: בניינים רבים יחסית הם בעלי סגנון המושפע מן הסגנון האירופי, לרבות "פאטוסאי", העתק של שער הניצחון בפריז המכיל מוטיבים לאיים, נבנה בתקופת המעורבות האמריקאית בלאוס בזמן מלחמת וייטנאם, כאנדרטה לזכר חיילי לאוס שנפלו במלחמות המדינה. העיר סבלה מהפצצות קשות בזמן מלחמת וייטנאם.
אתרים מרכזיים.
בין האתרים המרכזיים בעיר:
ערים תאומות.
הערים התאומות של ויינטיאן הן:
סלעי יסוד
אנרי לה שטלייה
אנרי לואי לה שטלייה (בצרפתית: Henri Louis Le Châtelier; 8 באוקטובר 1850 - 17 בספטמבר 1936) היה כימאי צרפתי רב השפעה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל עקרון לה שטלייה שניסח, המשמש את הכימאים כדי לחזות את התוצאה שתחול בשיווי משקל כימי במקרה של שינוי בתנאים (ריכוז, טמפרטורה או לחץ).
ביוגרפיה.
בצעירותו.
לה שטלייה נולד בפריז, בנו של המהנדס לואי (רוברט) לה שטלייה ואשתו לואיז דוראנד. אביו היה דמות בעלת השפעה בתעשייה הצרפתית, שהיה לו חלק חשוב בלידת תעשיית האלומיניום הצרפתית, הצגת שיטת מרטין-סימנס לתעשיית הפלדה והברזל, והקמת רשת הרכבות. לאביו של לה שטלייה הייתה השפעה גדולה על הקריירה של בנו.
ללה שטלייה היו אחות אחת (מארי) וארבעה אחים (לואי, אלפרד, ז'ורז' ואנדרה). אמו גידלה את הילדים לפי חוקים נוקשים וקפדניים שתוארו על ידי אנרי: "הורגלתי למשמעת קפדנית מאוד; היה זה הכרחי להתעורר בזמן, להתכונן לחובותיך ולשיעורים, לאכול את כל שהונח על צלחתך וכו'. כל חיי היה בי כבוד לחוק ולסדר. סדר הוא אחת מהצורות המושלמות של הציוויליזציה".
כאדם צעיר למד לה שטלייה בקולז' רולן בפריז. בגיל 19, לאחר שנה אחת בלבד של לימודי מתמטיקה מוגברים, הוא הלך בעקבות אביו ונרשם ללימודים באקול פוליטקניק הצרפתי, ב-25 באוקטובר 1869. כמו כל הסטודנטים של הפוליטכניון, גויס לה שטלייה בספטמבר 1870 בדרגת סגן משנה ולקח חלק במצור על פריז. לאחר שהשיג תוצאות מעולות בלימודיו הטכניים הוא החל ללמוד הנדסה באקול דה מינה ב-1871.
לה שטלייה נשא לאישה את ז'ניבר ניקולה, חברת המשפחה ואחות של ארבעה חבריו ללימודים באקול פוליטקניק. לזוג נולדו שבעה ילדים, ארבע בנות ושלושה בנים.
קריירה.
למרות הכשרתו כמהנדס, ולמרות שהתעניין בבעיות תעשייתיות, בחר לה שטלייה ללמד כימיה במקום לעסוק בתעשייה. בשנת 1887, הוא מונה למרצה ראשי לכימיה במסלול המכינה באקול דה מינה. הוא ניסה להתקבל כמרצה לכימיה בפוליטכניון ב-1884, ושוב ב-1897, אך ללא הצלחה.
בקולז' דה פראנס ירש לה שטלייה את מקומו של שוצנברגר כראש המחלקה לכימיה אנאורגנית. לאחר מכן הוא לימד בסורבון, שם הוא ירש את אנרי מואסאן.
הנושאים שאותם לימד לה שטלייה בקולז' דה פראנס היו:
לאחר ארבעה ניסיונות כושלים (בשנים 1884, 1897, 1898 ו-1900), נבחר לה שטלייה לאקדמיה למדעים ב-1907.
עבודתו המדעית.
בענף הכימיה ידוע אנרי לה שטלייה בעבודתו על עקרון שיווי המשקל הכימי (עקרון לה שטלייה) ועל ההשתנות של מסיסות מלחים בתמיסה אידיאלית. לה שטלייה פרסם כשלושים מאמרים בנושאים אלו בין השנים 1884 ו-1914. תוצאות מחקריו בתחום שיווי משקל כימי הוצגו בשנת 1885 באקדמיה למדעים בפריז.
לה שטלייה גם ערך מחקר מקיף במטלורגיה והיה אחד ממייסדי כתב העת "La revue de métallurgie" (סקירת המטלורגיה).
חלק מעבודתו של שטלייה הוקדש לתעשייה. לדוגמה, הוא היה מהנדס-יועץ עבור חברת מלט. תזת הדוקטורט שלו הוקדשה לצמנט: "ניסויים בהרכב של צמנט הידראולי". כמו כן פיתח כלי מדידה ואבטחת איכות לתעשיית הצמנט, כגון בקבוק לשטליה ומחט לשטליה.
משנתו הפוליטית.
חזון מדעי של התעשייה היה אופייני למדענים ולמהנדסים של אותה התקופה. בגיליון הראשון בעיתון של שטלייה פורסם מאמר המתאר את דעותיו בנושא ("תפקיד המדע בתעשייה"), מאמר שדן בתאוריית הניהול המדעי של פ.וו טיילור. בשנת 1928 הוא פרסם את ספרו על טיילוריזם.
לה שטלייה היה שמרן מבחינה פוליטית. בשנת 1934 הוא פרסם את דעתו על חוק שבוע העבודה הצרפתי בן 40 השעות. בכל זאת, למרות אמונותיו האנטי-פרלמנטריות, הוא התרחק מהתנועות הפוליטיות של הימין הקיצוני.
פרסים.
לה שטלייה זכה לתואר אביר לגיון הכבוד ב-1887, ב-1908 היה ל"קצין" במסדר, ב-1919 "אביר מפקד", ולבסוף הוענק לו התואר "קצין-אביר דגול" במאי 1927.
ברברה ויין
טופוגרפיה
טוֹפּוֹגְרַפְיָה הוא תחום בגאוגרפיה, העוסק בחקר צורות פני השטח של כדור הארץ, תיאורן ומיפויים (מיוונית, טופוס – שטח, גרפיה – רישום). תחום זה נלמד באוניברסיטה, תנועות נוער, חוגי סיירות ובצבא. יישום מעשי של תורה זו הוא ביצירת מפות טופוגרפיות ובניווט. לטופוגרפיה שימושים אזרחיים וצבאיים שונים, ובהם תיור, ניווט, וככלי עזר לפעילות צבאית ולהנדסה אזרחית. הגוף המרכזי האחראי על תחום זה בישראל, הוא המרכז למיפוי ישראל (מפ"י).
מיפוי טופוגרפי.
לכל שיטה של ייצוג פני שטח על נייר יש קשר לטופוגרפיה, בין אם צורת השטח תשתקף באמצעות צבע, הצללה או קווי גובה, ועם זאת מקובל שבמפה טופוגרפית ייצוג צורת השטח נעשה דווקא באמצעות קווי גובה.
מפה טופוגרפית.
מפה טופוגרפית היא מפה המכילה מידע ויזואלי לגבי צורתו החיצונית של השטח, באופן קרוב למציאות, כאשר צורת השטח מיוצגת באמצעות קווי גובה. משורטטים בה פרטים לגבי צורתו החיצונית של שטח מסוים, כמו נתוני תבליט, תכסית, גבהים ונקודות גובה אקראיות, תוך הקפדה על פרופורציה בין העצמים ותיאור גודל יחסי שלהם עד רמת פירוט של בניינים, תעלות מים, מערות ומעיינות. מפה טופוגרפית משמשת לשימושים אזרחיים וצבאיים שונים, כמו התמצאות בשטח וניווט בו, וככלי עזר בהכנה של תשתיות, ולפעילות צבאית. הקושי הגדול ביצירת מפה טופוגרפית היא בתרגום נאמן ומדויק של פני שטח תלת ממדי לנייר שיש בו שני ממדים. ליצירת מפות מדויקות פותחו שיטות שונות של מיפוי.
מיפויים נוספים.
תצלום אוויר.
תצלום אוויר ולוויין (תצ"א) - תצלום של פני השטח מהאוויר. יתרונו ניתן בעזרתו להבחין בפרטים עדכניים ובנתונים שאינם נמצאים במפה רגילה. חסרונו שקנה המידה שבו מעוות, ואינו יכול לשמש בסיס למדידות.
אורתופוטו.
אורתופוטו (מפתצלום) - תצלום מיושר לפי רשת קואורדינטות, שהוא בעצם הכלאה בין תצלום אוויר ומפה טופוגרפית, שבה בוטלה הפרספקטיבה המעוותת של הצילום ויושרה לקנה מידה של מפה טופוגרפית, וכך מקבלים אפשרות לראות מידע חזותי עם האפשרות למדוד קואורדינטות.
שולחן חול.