סירליף הצליחה לשמר את השלום לאחר מלחמת האזרחים, לחזק את יחסי החוץ, לתקן את הכבישים ואת התשתיות בליבריה. סירליף גם שיפצה בתי ספר ובתי חולים וקידמה את מצב הפליטים במדינה. סירליף היא הראשונה להילחם בשחיתות ואכן זכתה לשבחים על מאבקה ועקשנותה על שקיפות במכרזי הענק לשיקום תשתיות.
סירליף נלחמה בשחיתות מבית והדבר בא לידי ביטוי בכך שהשעתה את בנה מתפקידו וקנסה אותו. בנה, צ'ארלס סירליף היה סגן נגיד הבנק המרכזי של ליבריה והוא הושעה מכיוון שלא הצהיר במועד על נכסיו כפי שאמור היה לעשות עם מינויו.
סירליף ביקשה לייצג לא רק את עצמה אלא את אפריקה כולה.
מגזין פורבס הכתיר אותה כאחת מ-10 הנשים הכי משפיעות בעולם.
מדיניות חוץ.
כבר בתחילת דרכה כנשיאת ליבריה שמרה על יחסים קרובים עם שכנותיה ביבשת. ביקורה הראשון מחוץ לגבולות ליבריה היה למען מפגש עם נשיא חוף השנהב לורן גבאגבו במטרה לשפר את היחסים בין ליבריה לחוף השנהב, בעקבות תמיכת חוף השנהב בארגון המורדים MODEL בעת מלחמת האזרחים השנייה בליבריה.
החל מתחילת דרכה הייתה סירליף בעלת יחסים קרובים לארצות הברית. היא הייתה הנשיאה הראשונה והיחידה אשר איפשרה להקים מטה צבאי של ארצות הברית באפריקה, אך בסופו של דבר המטה לא הוקם בליבריה אלא בגרמניה.
במרץ 2006, פנתה סירליף לקונגרס האמריקאי במטרה שיעזור לה "להפוך את ארצה לנקודת אור, דוגמה לשאר מדינות אפריקה למה שאהבה וחירות יכולות להשיג".
בזכות קשריה הטובים של סירליף וחתימתה עם נשיא סין, חו ג'ינטאו, בעת ביקורו בליבריה בפברואר 2007 על שבעה הסכמי סחר בין המדינות, ליבריה זכתה לשיפור תשתיות התקשורת הארציות שלה בתמיכתה של סין. וכמו כן בניית קמפוס חדש באוניברסיטת ליבריה.
סירליף וישראל.
ביקורה הראשון היה ב-2007 כאורחת מרכזית בכנס של נשים מנהיגות של משרד הביטחון.
ביוני 2016 הגיעה סירליף לישראל כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם. היא הודתה לישראל על הסיוע במאבק באבולה ודיברה על הצורך לנתץ חומות בהקשר של הסכסוך הישראלי פלסטיני.
בביקורה היא נפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר האנרגיה יובל שטייניץ ושרת המשפטים איילת שקד. כמו כן היא ביקרה ביד ושם, בכותל המערבי ובמקומות הקדושים. בביקורה אמרה: "במהלך ביקורי עם משלחתי, אנו רוצים ללמוד מההתקדמות המשמעותית שישראל עשתה, ובעיקר בתחום החקלאות שבו אנו מתפלאים כל פעם מחדש. מה שעשיתם בתחום המים הוא דבר מדהים. יש הרבה דמיון בין ליבריה לבין ישראל. אני רוצה להודות לישראל על הסיוע שלה במהלך משבר האבולה, כאשר היא הצטרפה יחד עם כוחות אחרים ויוזמות בילטרליות על מנת לעזור לנו לנצח את המחלה"
זכויות להט"ב.
בדצמבר 2011, הילרי קלינטון נשאה נאום בו הודיעה כי ארצות הברית תפעל למען שימור זכויות הקהילה הגאה בעולם. ברוב מדינות אפריקה כיום, קיימים חוקים פליליים כנגד הומוסקסואליות.
בליבריה יחסים הומוסקסואליים נחשבים ללא חוקיים וניתן להיאסר עד שנה בעוונם.
בפברואר 2012 עלתה הצעת חוק כי תקופת המאסר על יחסים הומוסקסואליים תעלה ל-10 שנות מאסר, סירליף התנגדה לקבלת חוק זה אך עם זאת אינה נלחמה לביטול שנת המאסר שקיימת עד היום.
מקורבים לסירליף טוענים כי אם תתקומם למען ביטול המאסר זוהי התאבדות פוליטית מבחינתה.
אלן ג'ונסון סירליף שמרה על הסטטוס קוו הקיים בליבריה בנוגע לקהילת הלהט"ב. מצד אחד טענה כי אין מקום לביטול המאסר משום שהחברה אינה מוכנה לקבלת שינויים כה גדולים אך מצד שני לא הייתה מוכנה לחתום על חוקים חדשים שמחמירים את ההתנהלות בליבריה כנגד קהילת הלהט"ב.
פרסים והוקרה.
ב-2011 זכתה בפרס נובל לשלום, יחד עם בת ארצה לימה בואי ועם תווכל כרמאן מתימן. הפרס הוענק להן על "מאבקן הלא-אלים לקידום זכויות הנשים ולדמוקרטיה".
מלבד פרס נובל זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (2007), פרס אינדירה גאנדי (2012), ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
סדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון
סדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון (ע"ש יובל נאמן) היא סדרה מתמשכת של כנסים וימי עיון המוקדשים לתחומים שונים של מדע, טכנולוגיה וביטחון - בהקשר הישראלי והמזרח תיכוני.
הסדנה החלה את פעילותה בשנת 2002, והיא יוזמה של פרופסור יצחק בן ישראל, העומד בראש הסדנה מיום הקמתה. הסדנה מאורגנת על ידי בית הספר לממשל ומדיניות, התוכנית ללימודי ביטחון והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, הפועלים במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
חשיבות הסדנה.
סדנת ת"א למדע, טכנולוגיה וביטחון משמשת כבמה פומבית לליבון בעיות שונות הנוגעות לביטחון ישראל, לשילוב הטכנולוגיה בצבא ובחברה, והיא מעלה סוגיות ראשונות במעלה הקשורות בסדר היום הלאומי של מדינת ישראל. מסמכים שנכתבים בעקבות הכנסים משמשים את קובעי המדיניות ברמות השונות. חסות קבועה לסדנה מוענקת על ידי משרד הביטחון באמצעות מפא"ת, על ידי התעשייה האווירית ורפא"ל. בסדנה נוטלים חלק בכירים מהנהגת המדינה וצה"ל ומומחים בעלי שם מהתחום הציבורי, האקדמי, הביטחוני, הכלכלי והמדעי.
פרסומי הסדנה.
בעקבות כנסים נבחרים יוצאים לאור פרסומים, ניירות עמדה ומונוגרפיות של הסדנה המפורסמים באתר הסדנה.
ספרים.
ספר ראשון המרכז נושאים שונים שהועלו בסדנה יצא לאור בהוצאת מערכות, וכותרתו: מהאדם בקרב עד החלל החיצון. בספר כלולים מאמרים המבוססים על הרצאות שנישאו בסדנת תל אביב למדע טכנולוגיה וביטחון, בתקופה הראשונה לפעולתה. המאמרים שנבחרו מציגים את מגוון הנושאים שנדונו בסדנה, מגוון הנפרס על כל הספקטרום של החשיבה והעשייה הביטחונית: החל מהרמה הגבוהה ביותר של תורת הביטחון, עבור דרך טכנולוגיות ביטחוניות המיושמות במיזמים בתחום החלל החיצון וכלה בפיזיולוגיה של האדם בקרב. נבחנת השפעת הטכנולוגיה המודרנית על שדה הקרב ונידון מקומה במתארים של עימות בין מדינה לארגוני טרור, ומוצגת תרומתן הייחודית של התעשיות הביטחוניות לביטחון ישראל.
דוד ליבוביץ
דוד לֶיבּוביץ (28 בינואר 1904 – 4 במרץ 1969) היה ממציא ישראלי, נשק של ארגון "ההגנה", מראשי וממייסדי התעשייה הצבאית במחתרת לפני קום המדינה. פיתח את הדָוִידְקָה, הקרויה של שמו, הפרעוש (דגם מוקטן של הדוידקה), והפיאט (מטול פגזים נגד שריון). את אמצעי הלחימה לשימוש "ההגנה" פיתח וייצר בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
קורות חיים.
ליבוביץ נולד ב-1904 בטומסק שבסיביר. היה פעיל בתנועת "החלוץ". בשנת 1927 עלה לארץ ישראל. כבעל הכשרה בטכנולוגיה התקבל לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה וכמנהל הטכני של בית הספר. מרבית המצאותיו היו כלים חקלאיים: שכלולים בכלים חקלאיים, מקלפת תירס, "תותח חפרפרות" (כלי ירייה להשמדת חפרפרות) ועוד.
הצטרף לארגון "ההגנה", שם נפצע בעת הדרכה בחומרי חבלה. היה מראשוני התע"ש, תכנן ובנה את מרגמת הדוידקה, שהופעלה בהצלחה בחזית ירושלים ובחזיתות נוספות.
היה נשוי לשולמית לבית מולדבסקי, בת אחותו של העסקן והמו"ל נחום טברסקי, והיה אב לשניים: צבי וחנה.
דוד ליבוביץ נפטר ב-1969, בגיל 65. נטמן בבית העלמין הדרום.
בשנת 1973, ארבע שנים לאחר מותו, הוענק לו פרס מיוחד במסגרת פרס ביטחון ישראל.
עירית חולון קבעה לוחית זיכרון על הבית שהוקם על בית מגוריו של דוד ליבוביץ בחולון ברחוב אליהו קראוזה 34.
אום ג'וני
אום ג'וני היה כפר ערבי-בהאי ליד נהר הירדן, מקום ההתיישבות הראשון של מקימי קבוצת דגניה א' לפני שהתיישבו בנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת. במאה החמישית לספירה ישב במקום "כפר אגין" הוא "כפר אגון" או "כפר גון".
היישוב העתיק.
הכפר הקדום גון או אגין, ששמו השתמר בשם הכפר הערבי אום ג'וני, היה יישוב ממנו בא רבי תנחום בר חייא המוזכר בתלמוד הירושלמי, בתלמוד הבבלי ובמדרשים. הוא מוזכר כרבי תנחום דכפר אגין ובצורה אחרת רבי תנחום דכפר גון.
ייתכן ששמו של הכפר שימר את שמה של משפחת גוני, אחת ממשפחות שבט נפתלי, שנחלתה מזוהה באזור זה.
ההתיישבות היהודית בראשית המאה ה-20.
השטח של הכפר אום ג'וני היה שייך לבעל קרקעות ממוצא פרסי בהאי (ראו התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן). השטח נרכש בשנת 1903 על ידי חיים מרגליות קלווריסקי יחד עם אדמות חוות כנרת. עם הקמת חוות כנרת בשנת 1908, נשלחו לאום ג'וני פועלים מהעיר רומני שבאוקראינה. בשנת 1909 בעקבות סכסוך עם מנהל חוות כנרת משה ברמן, ובהשפעת הצלחת הקומונה של חוות סג'רה (הקולקטיב של סג'רה), קיבלה קבוצת הפועלים על עצמה לעבֵד את המקום בניהול עצמי וקראו לעצמם קבוצת כיבוש (עבודה).
בשנת 1910 באה לאום ג'וני הקומונה החדרתית שהחליפה את קבוצת הפועלים מרומני. הקומונה החדרתית מנתה שתי חברות ועשרה חברים, קבוצה שהקימה לימים את דגניה א'. בראש הקבוצה עמדו יוסף בוסל ותנחום תנפילוב. אנשי הקומונה החדרתית גרו בבקתות ובחושות של אום ג'וני.
על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי של המושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית). בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובלו לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות. עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה, והוא מופיע בתמונות המפורסמות של הצלם אברהם סוסקין.