את ההצהרה של קולי הקריא לקהילה אדואר בושייה, הכומר של אותה הכנסייה בה חיפשו הזוג קולי מקלט, ולא מצאו.
תושבי האזור פיתחו אמונה שרוחו של קולי חוזרת בלילות חשוכים בצורת כלב שחור ענק עם שיניים צהובות.
גם המקרה האחרון בו נידונה מכשפה למוות על פי חוק באנגליה היה בהרטפורדשייר, והוא המקרה של ג'יין ונהאם, בשנת 1712.
גנבת הברכות
סיפור גניבת הברָכות מופיע בסוף פרשת תולדות, פרק כ"ז, בספר בראשית. לעת זקנתו, קורא יצחק לעשו בנו הגדול ומבקש ממנו להכין לו מטעמים מצֵידו על מנת שיוכל לברכו בברכת הבכורה לפני מותו. רבקה שומעת זאת, והיא פועלת במהירות, במגמה שבנה הצעיר המועדף עליה, יעקב, יזכה בברכות. בהוראתה ובהדרכתה מתחזה יעקב לעשו אחיו התאום, ובכך גונב את דעתו של אביו, שמחמת כהות עיניו סבר שבנו עשו עומד לפניו, והוא אכן מברך אותו.
הסיפור הידוע מצטיין ביסודות ספרותיים-דרמטיים מחד, אך מעורר תהיות פרשניות לגבי המשמעות המוסרית של מעשה המרמה, מאידך. הפרשנות המסורתית מתקשה לראות ביעקב, שתואר במקרא כ"אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים" - בן שהוליך שולל את אביו בעצת אמו, והיא נאחזת בפשט ובדרש כדי להצדיק את מעשיו של יעקב ולנקות אותו מכל רבב מוסרי. הפרשנות המודרנית-המחקרית מתייחסת אל הסיפור כפשוטו, ורואה בו את אחד מהביטויים הנוספים ליריבות הקיימת בתנ"ך בין אחים ודוגמה נוספת לאמנות הסיפור המקראי שמגולל את אחת הדרמות הגדולות שהתרחשו בתנ"ך בין אח לאחיו, ובינם לבין הוריהם.
הסיפור כפשוטו.
הסיפור נפתח במעין מאמר מוסגר על קשיי הראייה של יצחק הזקן. הוא מבקש מעשו בנו הגדול, והאהוב עליו, שיצא לשדה לצוד עבורו ציד ולהכין ממנו מטעמים כאשר אהב, ומבאר שהוא חש שקרבה שעתו למות והוא חפץ לברך את בכורו טרם מותו. למעמדו וירושתו של הבן הבכור, הייתה חשיבות גדולה במזרח התיכון הקדום.
רבקה שומעת את בקשתו של יצחק וממהרת להזהיר את יעקב, הבן המועדף עליה, על כוונתו של אביו להעביר את הברכה החשובה לעשו. ייתכן, שרבקה, כאם הבנים, מודעת לעובדה שעשו מכר את הבכורה ליעקב תמורת נזיד (בסיפור מכירת הבכורה). בנוסף, קיימת הבטחתו של אלוהים לרבקה בעת הריונה: (סיפור לידת יעקב ועשו). היא מורה ליעקב להתחזות לעשו בפני אביו כבד הראייה, ולהביא לו מטעמים שהיא עצמה תכין לו מהצאן אשר במקנה שלהם. את חששו של יעקב, שעשו שעיר ויצחק עלול למוש אותו, היא פותרת בכך, שהיא נותנת ליעקב את בגדיו החגיגיים של עשו ומכסה את ידיו וצווארו בעורות גדיי העזים השעירים. יעקב עושה כדבריה, מעמיד פני עשו ומבקש את ברכתו מהאב הסומא. יצחק תמה על המהירות שבה חזר עשו משליחותו, ויעקב מתרץ זאת בכך שאלוהים עזר לו. האב אמנם חושד בזהותו של בנו, באומרו: , אך לאחר שחזר ושאל אותו מספר פעמים על זהותו, גם מישש והריח אותו, הוא מתרצה, ומעביר לו את ברכתו. הברכה מעניקה ליעקב שפע כלכלי ושליטה על עמים אחרים, והסתיימה במילים:
מיד לאחר שיצא יעקב מעל פני יצחק, חוזר עשו מהציד וממהר להכין לאביו מטעמים כאשר אהב. הוא ניגש אל אביו עם מטעמיו והאב הנדהם שואל לזהותו. "אני בנך בכורך עשו", עונה לו הבן. "ויחרד יצחק חרדה גדולה עד מאוד", והוא שואל בכאב מי הוא זה שהקדים את עשו והביא לו מטעמיו והוא אכן גם בירך אותו.
עשו מגיב בזעם רב ובבכי ומתחנן לאביו שיברך גם אותו. בתוך כך מספר עשיו לאביו על מכירת בכורתו ליעקב. יצחק נעתר לתחינתו של בנו ומברך גם אותו בשפע כלכלי, אך מסיים בסוג של נבואה: . עשו, שנטר מאוד לאחיו על מה שהוא ראה כגנבת ברכתו שלו, נשבע להורגו לאחר מות האב. רבקה שומעת את שבועתו של עשו, והיא מדברת על לבו של יצחק שישלחו את בנם יעקב לחרן, מקום מושבו של אחיה, לבן הארמי – שם ימצא אישה טובה יותר מבנות חת שבקרבם הם מתגוררים.
פרשנות מסורתית.
סוגיה שמרבים לעסוק בה בפרשנות המסורתית היא דברי יצחק לעשו, אותם אמר לו לאחר שהבין שעשו עומד לפניו: "בא אחיך [יעקב] במרמה וייקח ברכתך". נראה כי יש בכך האשמה מפורשת על מעשהו של יעקב. בגוף הסיפור אכן מתוארים בפרטנות מזימת המרמה של רבקה וביצועה המושלם בידי יעקב. המשפט העיקרי שמקשה על המפרשים מופיע בפסוק י"ט: , ובו עולה השאלה האם אכן שיקר יעקב ליצחק אביו.
הפרשנים עוסקים גם בנקודות אחרות המוזכרות כבר בפרקים שלפני כן, ובהן: סיבת העדפתו של יצחק את עשו על פני יעקב; סיבת אילוצו של יעקב לגנוב את הברכות (שיועדו עבור עשיו שהיה לכאורה הבכור בעיני יצחק), בעוד שלמעשה כבר קנה יעקב את בכורת אחיו בהסכמתו; מניעיה של רבקה למזימת הגנבה, לאור הבטחתו של אלוהים בעת הריונה כי "רב יעבוד צעיר". אוריאל סימון מסכם זאת בכך שיש בסיפור "מצוקה פרשנית ערכית מכח החטאים של האבות". הוא מציין כי לכאורה במעשה ההונאה והגנבה של רבקה ויעקב אין הם מהווים מופת ודוגמה, כפי שניתן לצפות מהם כגיבורי האומה. לעומת זאת, על פי הדרש, לא ניתן להטיל ברבקה ויעקב דופי על מעשיהם, שכן הם מעלים הסבר אחר לדברים. סימון מציין בהקשר זה, כי לעיתים אין להסתפק בדרך פרשנית אחת, ויש למצוא את המיזוג שבשתי השיטות.
פרשנות בדרך הפשט.
אבן עזרא מקבל את דברי הפסוק כפשוטו, ומנמק זאת בכך "כי הנביאים יתחלקו לב' חלקים: החלק הא', שליח במצות (כמו משה ואהרן); והחלק השני נביאי העתיד, ואם יצטרכו לאמר דבר שאיננו כהוגן לא יזיק. רק השליח לא ייתכן שיכזב כלל...". לפי שיטת אבן עזרא, הנצמד ללשון המקרא, ניתן להסביר את מעשהו בדרך הפשט: יש שני סוגים של נביאים, הסוג של משה ואהרן, שהיו מעבירים אלינו את מצוות ה' בזמן אמת, והסוג השני הוא נביאי העתיד – אלו שמתנבאים על העתיד. הקבוצה הראשונה מחויבת תמיד לאמת. הקבוצה השנייה יכולה במקרים מיוחדים לשקר עבור מטרה טובה. משמע, לדברי אבן עזרא, כפי שעולה מהפסוק "בא אחיך במרמה", יעקב לא דיבר אמת; אך הוא עשה זאת למטרה טובה.
בפשוטו של מקרא עשו מצויר כצייד חם מזג, אך לא כרוצח. הוא אינו מתנהג כפושע, ויחסו אל אביו הוא מלא כבוד ורגישות. יצחק אוהב את עשו - מפני שהיה מביא לו מבשר הציד ומכין את מאכליו - ולכן רצה לברכו. לעומתו רבקה, אוהבת את יעקב יושב האוהלים, העדיף גם בעיני האלוהים. רבקה מצווה על יעקב לקחת את הברכה, והוא אמנם מסתייג פרגמטית מן הפעולה, אבל לא מביע התנגדות ערכית ישירה.
בעקבות מרמה זו חי יעקב בפחד מעשו מאותו יום ואילך, וסיפור פגישתם לאחר 20 שנה רק ממחיש את המצב; יעקב משתחווה בפניו שבע פעמים בפגישתם המחודשת, ואילו לבן מרמה את יעקב. לדברי אוריאל סימון ניתן לומר כי מאורעות אלו ואחרים היו המחיר למעשה המרמה. גם על דעתה של רבקה לא עלתה האפשרות של 20 שנות גלות לבנה המועדף, יעקב, שאותו לא תפגוש מעתה לעולם; היא הרי אמרה לו: . נמצא אפוא כי אהבת עשו סנוורה את יצחק, ואהבת יעקב סנוורה את רבקה.
גם חז"ל, שנוטים אחר המדרש בפרשנותם את הסיפור, מעלים נקודה התואמת את פשוטם של דברים: הם מספרים כי לאחר ששיתפה לאה פעולה עם אביה לבן הארמי להינשא ברמאות ליעקב תחת רחל אחותה, הוכיח אותה יעקב על מעשה הרמאות, והיא טענה כנגדו, כי אף הוא עצמו רימה את אביו בגנבת הברכות. המדרש נעזר כאן במילה המנחה – "רמאות" – שמופיעה בשני האירועים ומקשרת בין החטא ועונשו. גם אם, לדעת המדרש, הגיעה הברכה ליעקב – ראשית, כי כך הודיע אלוהים לרבקה בהריונה, ושנית, עשו הרי מכר את בכורתו ליעקב בנזיד עדשים – בכל זאת, לא תהא תפארתו על דרך קבלת הברכה, והוא קיבל את גמולו בדרך של מידה כנגד מידה. כתוצאה מסיפור הגנבה והשלכותיו, חייו של יעקב היו מלאי תלאות, כפי שהעיד בעצמוː הוא חי בפחד מתמיד מאחיו עשו, אהובתו הוחלפה בליל חופתם, בנו האהוב יוסף נחטף ונמכר בשל קנאת אחיו הגדולים בו, ואף רבקה אמו לא זכתה לראות אותו לאחר סיפור הברכות.
שיטת המילה המנחה, שהולכים בה חז"ל, מיושמת גם בפירושם בבראשית רבה לתבנית "ימים אחדים" שמופיעה גם בהצעתה של רבקה ליעקב שיברח מנקמתו של עשו אל אחיה: לעומת הפסוק . אך למחרת משתה החתונה הסתבר לו שהיא לאה. גם כאן חוזר המושג בסיפור המרמה ובסיפור העונש כאחד.
פרשנות בדרך הדרש.
מדרש תנחומא (ובעקבותיו מספר פרשנים, ובהם רש"י), מפרש את דברי יעקב כך: וכפי שמבאר רש"י: "אנוכי המביא לך [את המטעמים המבוקשים], ועשו הוא בכורך". משמע, בתשובה לשאלת אביו: "מי אתה בני?", מזדהה יעקב במילה "אנוכי" ובנוסף מאשר את העובדה שעשו הוא בכורו.
בדברי חז"ל, לאורך כל הסיפור, מוצג יעקב באור חיובי, ואילו עשו באור שלילי. כך במדרש על הפסוק נאמר: "בא אחיך במרמה" – "רבי יוחנן אמר: בא בחכמת תורתו". גם אונקלוס מתרגם "במרמה" – בחכמה. את הפסוק: – מפרש המדרש, בהטעמת המילה "הכי": "ריש לקיש אמר: התחיל מחכך בגרונו, כמאן דמחייך וזורק רוק מפיו". משחק המילים של עשו על המילה "יעקב" מקבל בפירושו של המדרש תיאור מלגלג ומזלזל על דרך דיבורו של עשו. אין המדרש מסתיר את דעתו השלילית על עשו. עם זאת, את יחסו המכבד של עשו לאביו מציין המדרש כסמל לכיבוד הורים.
יתרה על כך, במדרש נאמר כי יעקב אף קיבל גיבוי משמים על מעשהו בכך שמלאך עיכב את עשו: "כיון שהיה צד וקושר והיה המלאך הולך ומתירן ומבריח, שוב היה צד והמלאך מתירן, ולמה כך? אלא לגלגל את השעות עד שילך יעקב וילך ויעשה ויכנס אצל אביו ויאכל ויטול את הברכות".