בנוסף לבית הכנסת הגר"א ולבית הכנסת בית זבול, קיימים בשכונה בתי כנסת רבים נוספים. בין הבולטים שבהם, בית הכנסת "קהל חסידים", שהוקם בשנת 1930, ובית הכנסת "ברסלב-אהל אסתר". בתי כנסת אלו הממוקמים בקרבת בית הכנסת הגר"א משרתים את תושביה החסידים של השכונה.
בנוסף, שוכן בשכונה בית כנסת של חב"ד הפועל על פי מורשת חב"ד ומקיים פעילויות בשכונה.
דמויות מהווי השכונה.
משה שפירא השען.
את שעון השמש הקבוע בחזית בית הכנסת הגר"א בנה השען משה שפירא, יהודי חרדי, שרכש את ידיעותיו בתחום זה תוך עיון במקורות חז"ל, בספרי הגר"א ובתצפיות וניסויים. הוא התקין כמה שעוני שמש בירושלים, מהם שרדו שניים: הראשון בשערי חסד והשני בבית הכנסת זהרי חמה מול שוק מחנה יהודה. כמו כן עיצב שלושה שעוני שמש מיוחדים ב"שיטת הנקודה" והם קבועים על חזיתו של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה. מוט מתכת קטן ובראשו חור מותקן מעל כל שעון שדרכו עוברת קרן שמש ומאירה את הסימן החרוט על לוח השעון. אחד מהשעונים מראה את שעת השקיעה והזריחה וכן את שעת הצהריים בפתח תקווה בארבע עונות השנה. השעון השני מראה את השעה בירושלים והשעון השלישי מראה את שעת גריניץ'. בשנות ה-30 פנו אליו מוסלמים בירושלים בבקשה להתקין עבורם שעון שמש בהר הבית, כדי ליישב סכסוך ארוך בדבר זמני התפילה הנכונים. למרות סכום הכסף העצום שהוצע לו, סירב שפירא לעלות למקום המקודש, וכך גם כשהחל לקבל איומים על חייו. לאחר שהתייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד, ארז הרב משה את מיטלטליו ונס עם משפחתו לפתח תקווה. כל ימיו לא העז לשוב לירושלים, ולבסוף נפטר ונקבר בפתח תקווה.
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן החזן.
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן היה בין הפעילים הבולטים ביותר להקמת בית כנסת הגר"א, ומאוחר יותר - לבניית הקומה השנייה בו. הוא שימש כשליח הציבור הקבוע וכקורא בתורה ב'שטיבל שלו', שהוא החדר הצפוני במבנה בית הכנסת, בו התפללו בין היתר גם הרב חרל"פ הרב הראשון של השכונה, הרב שלמה זלמן אוירבך, וכן הדרשן המפורסם של שערי חסד, הרב שלום שבדרון. בשנות ה-60, כאשר החל להיבנות בית החולים הדסה בעין כרם, פנו מנהליו לבתי כנסת ותיקים בירושלים והציעו למתפללים ריצוף חדש ונקי לבתי תפילתם, תמורת אריחי האבן העתיקים. רבים נעתרו לבקשה, שכן האבנים יועדו לריצוף רחבת הכניסה לבית החולים. גם גבאי בית כנסת 'הגר"א' בשערי חסד ניאותו למסור את האבנים העתיקות והשבורות, במיוחד לאחר שהוצע תמורתם חינם ריצוף חדש. אך הרב לרנר-פפרמן סירב שייגעו ב'שטיבל שלו', בטענה כי "אסור לעקור את המרצפות הספוגות בדמעות השנים, ולשים במקומן בלאטות מלאכותיות." עד היום ניתן להבחין בין הריצוף המודרני שבכל חדרי השטיבלך, ובין הריצוף הירושלמי הישן ב'שטיבל' הצפוני, אליו ניתן להציץ מרחבת בור המים שבחצר.
חיים האופה.
בעל התנור השכונתי בשערי חסד היה חיים בֶּקֶר. שמו האמיתי היה חיים לוי, והוא היה תימני מבטן ומלידה, אך זכה לכינוי ביידיש 'דער בעקער – 'האופה' – בשל תפקידו החשוב בשכונה האשכנזית. הוא דיבר יידיש על בוריה, ואף לימד אותה לילדיו, אף על פי שלא התגורר בשערי חסד. מספרים שידע להבחין הסירים, ודרש את שכרו בהתאם: אם הסיר היה שייך למבשלת טובה, היה לוי מבקש את שכרו בדמות "מעשר" מן התקרובת; אך אם הוא היה של מבשלת גרועה, הסתפק הרב חיים בכמה פרוטות כדמי שימוש בתנור.
מרדכי לייב הכהן קמינצקי.
מרדכי לייב הכהן קמינצקי נולד בדרוהיצ'ין והגיע לשערי חסד בשנת 1914. הוא נודע בכינוי "דער רוסישער מלמד" - המלמד הרוסי - כי לימד ילדים בישיבת עץ חיים (עד 1930). מעולם לא הייתה לו תפקיד רשמי, אך אנשים רבים הגיעו לקבל ברכות. אנשים כיבדו אותו בעיר הולדתו, ובשערי חסד, בגלל ההתמדה, האדיקות והחוכמה. הוא נפטר בשערי חסד ב-ב' אב, שנת תשט"ו. הוא ספד על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שלום שבדרון. הוא נקבר בהר המנוחות.
שלום כּסָאר.
המתיישב היחיד בשכונת שערי חסד, שלא היה אשכנזי, היה שלום כסאר (קרובם של הרב חיים כסאר והשר לשעבר, ישראל קיסר). למרות היותו תימני, הוא ביקש להתגורר בשערי חסד, ואף פנה כמה פעמים לוועד השכונה, אך נדחה. לבסוף פנה לרב חיים ברלין, ששימש אז כרבה של ירושלים, והפציר בו חיים להתרשם ממנו, ולהמליץ עליו. לאחר שיחה ארוכה, בה התרשם ממנו מאוד, ציידו הרב ברלין במכתב המלצה לוועד השכונה, בו כתב כי "הרב שלום הוא יהודי בעל מידות טובות, ירא שמים, והוא כאשכנזי לכל דבר."... מכתב ההמלצה פעל את פעולתו, וכסאר בנה את ביתו בשערי חסד.
אשתו נעמה (נעיימה) לבית עראקי הייתה מיילדת. בין השאר התפרנס הרב שלום כסאר כסופר סת"ם.
בצלאל גולדשטיין החלבן.
אחת מדמויות המופת של שערי חסד היא דמותו של בצלאל גולדשטיין החלבן, שפעל בה במשך שנים. בדומה לרבים משערי חסד, חלק גולדשטיין את חייו בין לימוד תורה ובין פרנסת ביתו. נ' בן-אברהם, בספרו "סיפורים ירושלמיים", הקדיש לגולדשטיין פסקה נכבדה:
הרב יעקב משה חרל"פ.
הרב יעקב משה חרל"פ, אשר במשך חייו דבק ברב קוק, גדל בסמוך לשכונת מאה שערים. בשנת 1909, כאשר הוקמה שכונת שערי חסד, הוא התבקש לכהן כרב השכונה, ולשם כך הוא עקר עם משפחתו לשכונה החדשה והתיישב בקצה רחוב הקליר (ר' לעיל – בית כנסת בית זבול). מספרים כי כאשר מונה לתפקיד, שכבה אמו על ערש דווי, וכדי לשמח את לבה, סיפרו לה על המינוי הנכבד. "הרב של שערי חסד?" תמהה האם, "ואני הלא קיוויתי שיענק'לה שלי יהיה צדיק נסתר". לאחר פטירת הרב קוק שימש הרב חרל"פ כראש ישיבת מרכז הרב, ואף היה מועמד לכהונת הרב הראשי לארץ ישראל, אך בסופו של דבר נבחר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
אוהד כהן
אוהד כהן (נולד ב-10 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן השוערים של קבוצת הפועל כפר סבא.
קריירה.
כהן גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה ולאחר מכן שיחק בהפועל מחנה יהודה, הפועל בית שאן, בית"ר ירושלים, הפועל פתח תקווה והפועל כפר סבא.
בשנת 2005 שיחק כהן במדי נבחרת ישראל במשחק ידידות לא רשמי מול צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית. כהן זומן פעמים נוספות לסגל הנבחרת, אך לא זכה להופיע במדיה במשחק רשמי.
לאחר שחזר לקדנציה נוספת במכבי פתח תקווה, שיחק בה שנים ארוכות ושימש לעיתים קרובות כקפטן הקבוצה. לקראת חלון ההעברות של ינואר 2010 הוחלט לשחרר את כהן, והוא חתם בהפועל חיפה. ביוני 2010 חתם כהן בהפועל באר שבע, שם נקלע לעימות עם אוהדי הקבוצה.
בקיץ 2011 חתם כהן בקבוצת הפועל ראשון לציון לאחר שזו עלתה לליגת העל, אולם בסוף אותה עונה ירד כהן עם הקבוצה לליגה הלאומית. בקיץ 2012 חתם בקבוצת הפועל רעננה מהליגה הלאומית. כהן סייע לקבוצה לסיים במקום השני בטבלה ולהעפיל לליגת העל.
לקראת עונת חזר כהן לקדנציה שנייה בקבוצת הפועל כפר סבא, לאחר שירדה לליגה א'. בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה הלאומית, ובתום עונת העפיל עמה לליגת העל. ב-19 במאי 2016, בהיותו בן 41, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-25 במאי 2016 מונה למאמן השוערים בקבוצת הפועל כפר סבא.
במקביל לקריירת הכדורגל, למד כהן משפטים ובשנת 2008 הוסמך כעורך דין.
כנסיית גת שמנים
בואינג 737
בואינג 737 הוא מטוס הנוסעים המסחרי, צר־הגוף, הנפוץ ביותר בעולם לטווח קצר עד בינוני.
מטוסי בואינג 737, בגרסאות שונות, יוצרו מאז שנת 1967 וייצורם נמשך גם כיום. במהלך השנים התקבלו הזמנות רבות למטוס, ומתוכן סופקו למעלה מ-10,877. זהו מטוס הנוסעים הסילוני שצבר את המספר הגדול ביותר של הזמנות, ויוצר במספר הרב ביותר של עותקים בכל הזמנים.
היסטוריה.
הבואינג 737 נולד מתוך הצורך של חברת בואינג להציג מטוס לנישה של מטוסי הסילון, לטווחים קצרים. התחרות בתחום זה נפתחה על ידי מטוסי BAC 1-11 ומטוסי דאגלס DC-9. בתחילת העבודה על תוכנית ה-737, בשנת 1964, הייתה בואינג ממוקמת הרחק מאחור ביחס למתחריה, שהיו כבר בשלבים של אישורי טיסה. על-מנת להאיץ את התקדמות התוכנית, השתמשה בואינג בטכנולוגיה שהייתה מוכרת ממטוסים קיימים כמו בואינג 707 ובואינג 727. ניתן להבחין בכך בקלות בהתבוננות בגוף המטוס.
לאחר כישלון של הכנפיים באחד המבדקים (בעת שעברו בדיקות מעמס סטטי של 95% מהיכולת המרבית המתוכננת), תוכננו הכנפיים מחדש. התכנון המוצלח ביותר של הכנפיים החדשות מאפשר את הפעלת המטוס ממסלולים קצרים וכן יעילות רבה בעת שהייה בגובה רב.
למרות החסרונות שהתגלו בהמשך, התברר שתכנונו של הבואינג 737 היה קצר יחסית, עלותו נמוכה ומבנה הגוף מאפשר הצבה של 6 מושבים בכל שורה (לעומת 5 מושבים, אצל המתחרים).
דגמים.
את הדגמים השונים של בואינג 737 ניתן לחלק לשלושה דורות הכוללים 9 דגמים מרכזיים (נכון לינואר 2007):
הדגמים המקוריים.
בואינג 100–737.
בואינג 100–737 הוא הדגם הראשון והבסיסי, בעל הגוף הקצר ביותר במשפחת מטוסי בואינג 737. אורכו של המטוס מהחרטום ועד המייצב האופקי הוא 28.63 מ'.
את טיסת הבכורה ביצע המטוס ב-9 באפריל 1967 (מטוס שמספרו N73700) וב-28 בדצמבר באותה השנה, נמסר המטוס הראשון לחברת לופטהנזה.
ביולי 1973 נסגר קו הייצור, לאחר מסירת המטוס האחרון לנאס"א ב-26 ביולי (1973). בסה"כ הוזמנו ויוצרו 30 מטוסים מדגמי בואינג 100–737 ועד היום ניתן למצוא מספר מטוסי בואינג 100–737 במצב כשיר לטיסה.
מטוס בואינג 100–737 מסוגל להטיס 99 עד 124 נוסעים במחלקה אחת או 85 נוסעים בשתי מחלקות (12 נוסעים במחלקה ראשונה ו-73 נוסעים במחלקת תיירות).
אב-הטיפוס של המטוס (שנמצא כיום בבעלות נאס"א - סוכנות החלל האמריקאית) מוצג במוזיאון התעופה שבסיאטל.
בואינג 200–737.