אחרי היערכות בחזית האיטלקית, באיסונזו, קיבל שחרור לצורך לימודים והתקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה. בראשית 1918 התקבל גם לסמינר לקומפוזיציה של שנברג. אצל שנברג עצמו למד את תורת הצורות, קונטרפונקט ותזמור. אולמן למד נגינה בפסנתר אצל הפסנתרן האוסטרי אדוארד שטוירמן והיה פסנתרן מעולה, אם כי לא טיפח שאיפות לקריירה של סולן. לפי הצעת שנברג מונה לחבר- מייסד של ועדת ה-Verein für Musikalische Privataufführungen. במאי 1919 הפסיק את שני הקורסים שלמד בהם ועזב את וינה כדי להקדיש את כל זמנו למוזיקה בפראג. כמורה בחר באלכסנדר זמלינסקי, שבהדרכתו התמנה למנצח בתיאטרון הגרמני החדש בפראג (כיום האופרה הממלכתית של פראג), שם עבד עד 1927. (בעונה הבאה, 1927-8, התמנה לראש להקת האופרה באאוסיג על נהר אלבה (Ústí nad Labem) אבל הרפרטואר שלו (שכלל אופרות משל ריכרד שטראוס, ארנסט קרנק ואחרים) היה מתקדם מדי לטעם המקומי, ומינויו בוטל.
בשנת 1923 החל בשורה של הופעות מוצלחות של ביצועי יצירותיו, החל ב"שבעה שירים עם פסנתר", שנמשכה עד ראשית שנות ה-30'. בפסטיבל המוזיקה של האגודה הבינלאומית למוזיקה חדשה בז'נבה בשנת 1929, נוגנו "וריאציות שנברג" שלו, מחזור לפסנתר על נושא של מורו בווינה, ועוררו התרגשות מסוימת. חמש שנים אחר כך קיבל את פרס הרצקה (על שם המנהל הקודם של הוצאת יוניברסל) על התזמור של יצירה זו. בינתיים התמנה למנצח בציריך למשך שנתיים. כתוצאה מן העניין שגילה באנתרופוסופיה (תנועה מייסודו של רודולף שטיינר) עשה עוד שנתיים כמוכר ספרים בשטוטגרט, אבל נאלץ להימלט משם באמצע שנת 1933. הוא חזר לפראג ונעשה שם מורה למוזיקה ועיתונאי.
במשך תקופה זו עבד עם מחלקת המוזיקה של רדיו צ'כוסלובקיה, כתב ספר וסקירות מוזיקה לכתבי עת שונים, הועסק כמבקר לעיתון "בוהמיה", הרצה לקבוצות חינוכיות, נתן שיעורים פרטיים ולקח חלק פעיל בתוכנית האגודה הצ'כוסלובקית לחינוך מוזיקלי. בערך בזמן זה התיידד אולמן עם המלחין אלואיס הבה, שאותו הכיר מזה זמן מה. אולמן נרשם למחלקתו של הבה למוזיקה של רבעי טון בקונסרבטוריון פראג, שם למד במשך שנתיים (1935-7).
אם היצירות של שנות ה-20' מראות עדיין השפעה ברורה של התקופה האטונלית של שנברג (בייחוד הסימפוניה הקאמרית אופוס 9, "שירי גיאורגה" אופוס 15 ו"פיירו הסהרורי", אופוס 21), הרי ביצירות משנת 1935 ואילך אפשר להבחין בין פיתוח עצמאי בהשראת שנברג (רביעיית מיתרים מס' 2, סונאטה לפסנתר מס' 1) לסוגיות השנויות במחלוקת שהעלתה האופרה וויצק של אלבן ברג. הרמוניות דיסוננטיות, ביטוי מוזיקלי טעון רגשית ושליטה מיומנת במבנה הצורני מאפיינים את סגנונו החדש, ומכאן ואילך האישי במובהק, של ויקטור אולמן.
ב-8 בספטמבר 1942 גורש אולמן לגטו טרזיינשטט. עד לגירושו מנתה רשימת יצירותיו בסך הכול 41 מספרי אופוס והכילה בין השאר עוד שלוש סונאטות לפסנתר, מחזורי שירים של משוררים שונים, אופרות והקונצ'רטו לפסנתר אופוס 25, שאותו סיים בדצמבר 1939, דהיינו תשעה חודשים אחרי כניסת הצבא הגרמני לפראג. רוב היצירות הללו חסרות; ההנחה היא, שכתבי היד נעלמו בתקופת הכיבוש. שרדו, מכל מקום, 13 פריטים מודפסים, שאולמן הוציא לאור באופן פרטי והפקיד למשמרת אצל ידיד.
אופיו המיוחד של מחנה טרזיינשטט איפשר לאולמן להמשיך בפעילותו המוזיקלית: הוא ליווה בפסנתר, ארגן קונצרטים ("קולגיום מוזיקום", "אולפן למוזיקה חדשה"), כתב ביקורות על אירועים מוזיקליים והלחין, כחלק מחוג תרבותי שכלל את קארל אנצ'רל, רפאל שכטר, גדעון קליין, פאבל האס, הנס קרזה ועוד מוזיקאים בולטים, גם הם אסירים במחנה.
ב-16 באוקטובר 1944 נשלח למחנה אושוויץ-בירקנאו ושם נרצח, ב-18 באוקטובר 1944, בתאי הגזים.
מכלול עבודתו שנשאר בטרזיינשטט נשמר כמעט במלואו וכולל - מלבד יצירות כוראליות, מחזורי שירים וכמות ניכרת של מוזיקה לבימה - כמה יצירות חשובות כמו שלוש הסונאטות האחרונות לפסנתר, מתוכם הסונטות מס 5 ומס 7 נכתבו עם עדות ברורה באשר לכוונות התזמור ועובדו לשתי סימפוניות על ידי ברנהרד וולף, (במוצאי יום השואה 2012 ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים את הסימפוניה השנייה על בסיס הסונטה השביעית אותה סיים אולמן יומיים לפני שנשלח אל מותו באושוויץ'), רביעיית המיתרים השלישית, המלודרמה המבוססת על שיר הדגלן רילקה והאופרה הקאמרית "קיסר אטלנטיס, או: התמרדותו של המוות", שיצאה לאור לראשונה בשנת 1975. האופרה הוצגה בשלמותה בטלוויזיה הבריטית ובמספר הפקות בארצות אחדות; הפקות חשובות היו בברמן ובשטוטגרט בשנת 1990. היצירה נכתבה על צדם האחורי של קרעי רשומות של מחנה הריכוז, ואלה שימשו בביצוע הראשון את הנגנים, שהדבר נגע מאוד ללבם.
ביצירות אלה, בייחוד ב"קיסר" וב"דגלן" עסק בשאלות היסוד של השקפת עולמו האמנותית, שנכפתה עכשיו להכיל את מציאות החיים במחנה ריכוז נאצי; הבעיה האסתטית של העברת חומר קיים לצורה אמנותית; והבעיה האתית של המאבק התמידי בין רוח לחומר.
הניסוח הקונקרטי ביותר של שיח זה, במונחים תוכניים, מופיע באופרת ה"קיסר", במשל של משחק הקיסר עם המוות למען החיים. ה"משחק", שעניינו השמדת כל החיים האנושיים בתכנון הקיסר, וסיכול התוכנית המטורפת על ידי המוות, מסתיים בהרס הקיסר ובחזון של הבנה חדשה בין חיים למוות.
ביצירתו המוזיקלית, ובייחוד באופרה "הקיסר", נתן אולמן ביטוי לאמונתו ביכולתם של הכוחות החיוביים של האנושות לגבור על חוסר האנושיות של כל משטר רודני באשר הוא. יצירותיו נחקרו בין השאר על ידי המוזיקולוג הישראלי דוד ריד בלוך.
רשימת יצירותיו מפראג ומטרזיינשטט.
באמצע 1942, זמן קצר לפני גירושו למחנה הריכוז טרזיינשטט, הכין אולמן רשימה מקיפה ומפורטת של יצירותיו עד לאותו מועד. הרשימה נשמרה בספריה לונדונית כחלק ממכתב לאדם, שזהותו אינה ידועה. בניגוד לרשימות קודמות של יצירותיו, ברשימת לונדון יש רצף ללא הפסקה של מספרי אופוס (1 - 41) והיא מציינת בבירור וללא חשש טעות יצירות ושמות יצירות שהיו ידועים כבר מקודם. לרשימת יצירותיו של אולמן נודעת חשיבות שאין להפריז בערכה, לאור אובדן חלק מן היצירות שלא נמצאו עד כה, אם כי היא מצביעה בבירור על מלוא היקפה של האבדה שגרמו הגירוש והמלחמה.
ברשימה נעשה שימוש במספור האופוס של אולמן, תוך הרחבתו למספרי האופוס שניתנו ליצירות, אשר חוברו בטרזיינשטט. סדר הכותרים שומר על סדר זמנים חיוני ולוקח בחשבון הן את היצירות הידועות מרשימות קודמות והן את אלה שתועדו ביבליוגרפית. תאריך לא ודאי מצוין ב(?). עקבות של מספור קודם לקוחים מרשימת יצירות משנות ה-20' (רימאן מוזיקלקסיקון 11.1929). אזכורים אלה מופיעים רק בקשר ל"וריאציות שנברג", החוצות, הן מבחינת המספור והן סדר הזמנים את עקרון העריכה שנקבע לשימוש.
קישורים חיצוניים.
מכתבים של ויקטור אולמן במוזיאון היהודי בפראג
אוקי
דמוגרפיה של הודו
הודו היא המדינה השנייה בעולם מבחינת מספר התושבים, אוכלוסייתה מונה נכון ל-2021 למעלה מ-1.39 מיליארד נפש. למרות ששטח הודו הוא כ-2.5 אחוז מהשטח היבשתי בעולם, אוכלוסייתה מונה כשישית מכלל אוכלוסיית העולם.
הודו האימפריאלית כללה גם את שטחי פקיסטן ובנגלדש של ימינו. הודו שלאחר קבלת העצמאות, כמו גם פקיסטן ובנגלדש, הייתה מדינה חקלאית נחשלת. כ-18 אחוזים מהאוכלוסייה חיו בערים. בשלוש המדינות חיו ב-1950 (לאחר פיצול 1947) כ-440 מיליון בני אדם, מתוכם כ-360 בהודו עצמה. שיעור הפריון בהודו הגיע בשנות החמישים של המאה העשרים ל-6 ילדים לאישה, ובחבלים הכפריים אף יותר. האוכלוסייה התרבתה במהירות: בשנות החמישים 21.64%, בשנות השישים ב-24.8%, בשנות השבעים ב-24.7%, ובשנות השמונים ב-23.87%. משנות התשעים החל בהודו שינוי כלכלי, והחל תהליך מוגבר של עיור.
לפי תחזית גידול האוכלוסין בהודו ובסין, הודו תעבור את סין במספר האוכלוסין בסביבות שנת 2025, וזאת בגלל קצב הריבוי הטבעי הגבוה יותר בהודו לעומת מדיניות הילד האחד שהייתה נהוגה בסין בין 1979 ל-2015. נכון ל-2013, נוספים בהודו כ-15 מיליון תושבים בשנה, בעוד שבסין רק כשבעה. שיעור הילודה בהודו נמצא בירידה עקבית: בשנות ה-50 של המאה העשרים התקרב שיעור הפריון ל-6 ילדים לאישה; בעשור השני של המאה ה-21 הוא ירד לסביבות 2.3 (נכון ל-2016). בשנת 2021 הודיעה הודו כי שיעור הפריון ירד ל–2 ילדים לאישה.
בעקבות השינויים הכלכליים שהתבססו על הפחתת מעורבות הממשלה החל מ-1991, החל התוצר של הודו לצמוח במהירות, היא ממוקמת במקום השלישי בעולם בתמ"ג לפי שוויון כוח הקנייה אם כי לא בתוצר הנומינלי או בתוצר לנפש, שם היא ממוקמת במקום נמוך.
הודו מאופיינת בהבדלים גדולים בין אזוריה הגאוגרפיים: בהכללה, הדרום, ובעיקר מדינות מהאראשטרה, טאמיל נאדו, קרלה וקרנטקה, מוביל בעיור, באוריינות, ומבחינה כלכלית, ואילו הצפון, ובמיוחד המדינות הצפופות שלמרגלות הרי ההימלאיה, כמו ביהר ואוטאר פרדש, ראג'סטאן, ג'הרקאנד ומאדהיה פרדש, הוא בעל אופי חקלאי יותר ונחשל. מאפיינים אלה מתגלגלים גם למאפיינים הדמוגרפיים: בצפון יש עדיין מדינות עם שיעורי פריון של מעל שלושה ילדים לאישה, ואילו בדרום שיעורי הפריון דומים לאלה של אירופה - סביב 1.8.
פריון וילודה.
נכון ל-2016 היה אומדן שיעור הפריון בהודו סביב 2.3 ילדים לאישה. שיעור הילודה הגולמי היה 20.4 ב-2016, אבל התפלג הצורה לא אחידה. כך למשל בביהר 26.8 לידות ל-1000 ואילו בגואה ובמאניפור 12.9. לא כל הלידות מדווחות - ב-2007 היה שיעור הלידות המדווחות 74.5% והוא עלה ב-2016 ל-86 אחוזים.
הגיל הממוצע לנישואין הוא 22.
תמותה ותוחלת חיים.