לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 עיצב הקריקטוריסט וצייר העטיפה של הניו יורקר ארט ספיגלמן בצוותא עם רעייתו פרנסואה מולי (עורכת האומנות של המגזין) עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת. מאוחר יותר התפטר ספיגלמן במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
המגזין שכר את העיתונאי החוקר סימור הרש על מנת לדווח על סוגיות צבא וביטחון, והוא הפיק מספר מאמרים המדווחים בהרחבה על הפלישה של 2003 לעיראק והכיבוש שלאחר מכן של כוחות ארצות הברית. גילוייו בניו יורקר על ההתעללויות בכלא אבו גרייב והתוכניות החלופיות של הפנטגון לפלישה לאיראן, דווחו בהרחבה ברחבי העולם.
גרפיקה.
קריקטורות.
עורך הקריקטורות של הניו יורקר היה במשך שנים לי לורנץ, שהחל לצייר קריקטורות בשנת 1956 ונעשה קריקטוריסט קבוע של הניו יורקר החל מ-1958. בין 1973 ל-1993 מילא את תפקיד עורך האומנות של כתב העת, ולאחר מכן חזר למשרת עורך הקריקטורות עד 1998. ספרו "האומנות של הניו יורקר: 1995-1925" (קנופל, 1995) היה הסקירה המקיפה הראשונה של כל היבטי גרפיקת המגזין. ב-1998 החליף רוברט מנקוף את לורנץ בתפקיד עורך הקריקטורות, ומאז ערך מנקוף לפחות 14 אוספי קריקטורות של הניו יורקר.
צוות הקריקטוריסטים של הניו יורקר כלל כישרונות בולטים בהומור האמריקני, בכללם צ'ארלס אדמס, צ'ארלס ברסוטי, ג'ורג' בות', רוז צ'אסט, סם קובין, הלן הוקינסון, מארי פיטי, ג'ורג' פרייס, צ'ארלס סקסון, אוטו סוגלואו, סול סטיינברג, נורית קרלין, לייזה דונלי וויליאם סטייג.
"יוסטייס טילי".
גיליונו הראשון של הניו יורקר הציג בעמוד השער איור של העורך האמנותי רי אירווין, המתאר גבר גנדרן חבוש כובע צילינדר מתבונן בפרפר דרך מונוקל. דמות האדון חבוש המגבעת מהשער המקורי זכתה בהמשך לשם "יוסטייס טילי" (Eustace Tilley), דמות שיצר ההומוריסט קורי פורד עבור הניו יורקר. "יוסטייס טילי" היה לגיבורה של סדרה מאוירת ששמה "עשייתו של מגזין", שהודפסה על עמוד השער הפנימי החל מגיליון ה-8 באוגוסט של הקיץ הראשון להופעתו. בסדרה הוא היה גבר צעיר במקצת מן הדמות שהופיעה על גבי שער הגיליון המקורי, חבוש מגבעת מודרנית יותר ולבוש מכנסיים מפוספסים ופראק. בסדרה נראה טילי בסיטואציות שונות ומשעשעות של עיסוק קדחתני בייצור החומרים למגזין מודפס - פעם נראה במקסיקו, משגיח על החוות הרחבות שגידלו קקטוסים לכריכת דפי המגזין, ופעם ב"חוות הפיסוק", שם גדלים פסיקים בשפע לשיבוץ בין דפי המגזין. ב"מחלקת ההדגשה" נראה טילי מפקח על הכנסת אותיות למלחציים ולחיצתם ליצירת כתב נטוי. פעם קפץ לים סרגסו, שם באמצעות העלבת דיונונים השיג דיו עבור מכבשי הדפוס. מסופר כיצד בעת מחסור הנייר הגדול של 1882, הציל טילי את המגזין באמצעות פנייה לגברות החברה הגבוהה שיתרמו את מחלצותיהן. השמלות עובדו במפעל מיוחד ונערות הועסקו על מנת לשחוק אותן, ולאחר מכן השתמשו בבד לייצור נייר.
דמות יוסטייס טילי הפכה למעין קמע של המגזין, המזוהה לחלוטין איתו ומופיע בקביעות בין דפיו ועל חומר פרסומי. אחת לשנה, בסמוך ליום השנה להופעת המגזין (21 בפברואר), נוהג המגזין להציב בעמוד השער את איור השער המקורי של רי אירווין מ-1925 או וריאציה כלשהי עליו.
איור השער "מראה של העולם".
סול סטיינברג יצר 85 איורי שער ו-642 רישומים ואיורים פנימיים עבור כתב העת. עבודתו הידועה ביותר היא ככל הנראה איור שער ה-29 במרץ 1976, המתאר מפה של העולם כפי שהוא נראה מבעד לעיניהם של ניו יורקים השקועים בעצמם.
האיור נחלק לשניים, כאשר במחצית התחתונה נראים בתקריב מפורט השוליים המערביים של מנהטן - השדרה התשיעית, השדרה העשירית ונהר ההדסון, והמחצית העליונה מתארת את יתרת העולם. יתר ארצות הברית מוצגת כריבוע בגודל של כשלושה גושי בניינים של העיר ניו יורק, ולו רצועת שוליים דקה לאורך ההדסון המייצגת את ניו ג'רזי. שמותיהן של חמש ערים - (לוס אנג'לס, וושינגטון די. סי., לאס וגאס, קנזס סיטי ושיקגו), ושלוש מדינות - (טקסס, יוטה ונברסקה) מפוזרים בין כמה סלעים לייצוג ארצות הברית מעבר לניו ג'רזי. האוקיינוס השקט מעברה הרחוק של ארצות הברית מפריד אותה מכמה גושי אדמה מרוחקים ועמומים המכונים סין, יפן ורוסיה.
האיור - המתאר הומוריסטית את הדימוי העצמי של הניו-יורקים על מקומם בעולם, או אולי השקפת העולם החיצון על דימויים העצמי של הניו יורקים - עורר השראה ליצירתן של עבודות דומות רבות, בכללן כרזת הסרט מוסקבה על ההדסון משנת 1984. פוסטר הסרט הוביל לתביעה משפטית על הפרת זכויות יוצרים - סטיינברג נגד סרטי קולומביה.
הניו יורקר בקולנוע.
ויליאם שון, עורכו הקודם של כתב העת, מתואר בסרט "טרומן קפוטה" מ-2005 וכן ב"ידוע לשמצה" (Infamous) מ-2006.
סיפורים מן המגזין היוו את ההשראה למספר סרטים. "אחותי איילין" - עובד למחזה, מחזמר ולשני סרטים (1942, 1955) בעקבות סיפורים אוטוביוגרפים קצרים של רות מק'ני שפורסמו ב"ניו יורקר", "פגוש אותי בסנט לואיס" מ-1944 הוא עיבוד לסיפוריה הקצרים של סאלי בנסון. הסרט "השחיין" מ-1968 בכיכובו של ברט לנקסטר, מבוסס על סיפור קצר של ג'ון שיבר מהניו יורקר. הסרט חטאי מלחמה של בריאן דה פלמה משנת 1989, תחילתו במאמר בניו יורקר של דניאל לאנג. הסרט אדפטיישן של צ'ארלי קאופמן משנת 2002, מבוסס על הסיפור "גנב הסחלב" של סוזן אורלין, אותו היא כתבה לראשונה עבור הניו יורקר. הר ברוקבק מ-2005 הוא עיבוד של סיפור קצר שכתב אנני פרולקס והופיע לראשונה בגיליון 13 באוקטובר 1997 של הניו יורקר, והסרט "עניין של שם" מ-2007 מתבסס באופן דומה על הרומן של ג'ומפה לירי שתחילתו כסיפור קצר במגזין. הסרט הקנדי "הרחק ממנה" מ-2007, מבוסס על סיפורה הקצר של אליס מונרו "הדוב בא לביקור בהר". הסרט "הכרוניקה הצרפתית" מ-2021 מציג סיפורים מתוך דסק החוץ הצרפתי של עיתון בדיוני בהשראת הניו יורקר - שיוצר הסרט, וס אנדרסון, הוא אוהד ותיק שלו.
גיאות
מחוש
מָחוֹשׁ או אנטנה (ברבים: מְחושִׁים) הם זוג איברי-חישה המחוברים לראשם של פרוקי-רגליים למעט בעלי כליצרות וקדַמזְנבאים (Protura). חריג נוסף הם הסרטנאים, אשר אצלם כל זוג חיישנים מחולק לשני ענפים. בדרך כלל יוצאים המחושים מהראש ונמתחים קדימה. המחושים מהווים איברים חושיים, אולם סוג החוש והאופן שבו הקליטה עובדת אינו זהה אצל כל הקבוצות, ולעיתים אף אינו ברור כלל. חושים אפשריים הם בדרך כלל חוש המישוש, טמפרטורה, רטט (צלילים), ובעיקר חוש הריח או הטעם.
אטימולוגיה.
במילונים עבריים ישנים נעשה השימוש במילה מְשׁוֹשָׁה (אנטנה) לתיאור איבר החישה של חרקים וחסרי חוליות. בזמן זה חודשה גם המילה מָחוֹשׁ. במשך הזמן חודשה המילה משושה למָשׁוֹשׁ. כיום נהוג להבדיל בין מָחוֹשׁ, איבר נוקשה בעל שלד חיצוני כגון מחוש החרקים, ובין מָשׁוֹשׁ, שהוא איבר חסר שלד וגמיש כגון זה המצוי בחלזונות.
חרקים.
מחושים משמשים את החרקים בעיקר כחיישני ריח, ובהתאם מצוידים במגוון רחב של שערות חישה (sensilla). על פי רוב איברי החישה של הזכרים מפותחים יותר לצורך איתור הנקבות, ולפיכך לעיתים ניתן להבדיל בין הזוויגים על ידי צורת המחושים. למחושים תפקידים רבים אחרים, לא כולם ידועים. אצל חלק מהחרקים הם משמשים כחיישני טמפרטורה או לחות, אמצעי מישוש, מרכז שיווי משקל או בקרה מוטורית בזמן תעופה.
מבנה.
מחוש החרקים מחולק לרוב לשלושה חלקים: הפרק הראשון נקרא בסיס או גזע (scape), השני גבעול (pedicel) והשלישי שוטון (flagellum), שעשוי לרוב מפרקים רבים המכונים פרקי השוטון (flagellomere). פרק הבסיס מחובר למצח החרק ולשרירים בתוך הראש, בעזרתם החרק שולט בזווית המחוש. פרק הגבעול מכיל לעיתים את איבר ג'ונסון , העשוי ממספר תאי חישה לזיהוי תנועת אוויר. פרקי השוטון אינם מכילים שרירים ולכן החרק אינו יכול להזיזם באופן עצמוני, אלא בעזרת פרקי הבסיס והגבעול, עם זאת הם מכילים איברי חישה המושפעים מתזוזת פרק השוטון למשל בזמן תעופה. אצל חרקים מסוימים כגון תריסיתיים פרק הגבעול מחולק לשני חלקים (מקורב, מרוחק) ולכן למחוש 5 פרקים בניגוד לרוב הפשפשים האחרים שלהם רק ארבע פרקים.
סרטנאים.
סרטנאים נושאים שני זוגות מחושים. הזוג הראשון דמוי רגל והשני בעל שני פרקים (Biramous) המחוברים בבסיסם. לרוב המחושים משמשים כאברי חישה אצל הבוגרים אך גם, בחלק מהמינים, כאברי שחיה בשלב הפגית.
מעשירי רגל
מַעֲשִׂירֵי רֶגֶל (שם מדעי: Decapoda, מיוונית: δέκα, deca - שפירושו: 'עשר'; πούς / ποδός, pod- שפירושו: 'רגל') היא סדרה של סרטנאים במחלקת הסרטנים העילאיים. בסדרה זו נכללים סרטנים מוכרים שלחלקם ערך כלכלי רב, בהם סרטנים קצרי בטן, סרטני נהרות, לובסטרים, חסילונים, וסרטן היטי השעיר שהתגלה ב-2005. על סדרת מעשירי הרגל נמנים 2,700 סוגים ו-15,000 מינים, בהם 3,300 מינים מאובנים.
מורפולוגיה.
לסרטנים מסדרה זו חמישה זוגות רגלי-חזה משני צידי הגוף, ובסך הכל, עשר רגליים. זוג הזרועות הראשון נקרא צבתות.
גיאורגי הראשון, מלך גאורגיה
גיאורגי הראשון (בגאורגית: გიორგი I) (998 או 1002 - 16 באוגוסט 1027) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1014 ועד למותו בשנת 1027. שבע שנים משנות שלטונו עברו במלחמה עקרה, עקובה מדם, כנגד האימפריה הביזנטית.
תקופת השלטון המוקדמת.