רפובליקת ורמונט הייתה רפובליקה עצמאית שנוסדה ב-1777 והצטרפה ב-1791 לארצות הברית, כמדינה ה-14 באיחוד, מדינת ורמונט.
הקמת הרפובליקה.
שטח ורמונט של ימינו עבר לשליטה בריטית מידי צרפת בחוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. חלק מן האזור נשלט על ידי המושבה הבריטית של ניו יורק, חלקו נשלט על ידי ניו המפשייר, ועל חלק נוסף טענו שתי המושבות לבעלות.
בשנות השבעים של המאה ה-18 התבססה מיליציה בשם "נערי ההר הירוק" (Green Mountain Boys) בפיקודו של אית'ן אלן בחלקים מן השטח, ודחקה את רגלי הממשל המרכזי של ניו יורק. המיליציה נלחמה תחילה בבריטים ובהמשך בכוחות ניו יורק וניו המפשייר. במהלך המהפכה האמריקנית, פנתה משלחת מטעם אזרחי ורמונט לקונגרס הקונטיננטלי בבקשה לצרף את ורמונט כמדינה לאיחוד. הקונגרס דחה את הבקשה, כדי לא לעורר תרעומת בניו-יורק וניו-המפשייר, שהיו להן תביעות על השטח. ב-15 בינואר 1777 הוכרזה בווינדזור מדינה עצמאית בשם "הרפובליקה של ניו-קונטיקט", שנודעה בציבור גם בשם "הרפובליקה של ההרים הירוקים", כשם רכס ההרים המרכזי במדינה. ב-8 ביולי באותה שנה שונה השם לרפובליקה של ורמונט, שנגזר משמם הצרפתי של ההרים - les Verts Monts.
חוקה וממשל.
חוקת הרפובליקה שאושרה ב-1777 התבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה. החוקה אסרה על עבדות, העניקה זכות הצבעה לכל גבר מעל גיל 21 (מבלי להתנותה במבחן הכנסה או בעלות על רכוש) וקבעה שעל המדינה לממן בתי ספר ציבוריים. החוקה הבטיחה הפרדת רשויות: בראש המדינה עמדו מושל, סגן מושל ומועצה, ואת הרשות המחוקקת היוותה אספה לאומית, המורכבת מבית אחד.
ממשלת ורמונט טבעה מטבעות משלה והפעילה שירות דואר. מושל הרפובליקה מינה שגרירים בצרפת, בהולנד ובפילדלפיה, מושב השלטון האמריקני באותה עת.
הצטרפות לאיחוד.
רבים מאזרחי הרפובליקה העדיפו להשתייך לארצות הברית, וב-1791 הצטרפה ורמונט לאיחוד כמדינה ה-14. מצד ארצות הברית צידדו בהצטרפות ורמונט מדינות הצפון, המדינות הקטנות, והמתנגדים לעבדות, שביקשו לאזן את משקלה של המדינה תומכת העבדות קנטקי, שעתידה הייתה להצטרף שנה לאחר ורמונט. מושל הרפובליקה, תומאס צ'יטנדן, המשיך בתפקידו כמושל ורמונט שבאיחוד.
על בסיס החוקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793.
הרפובליקה של ורמונט
המפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה
רמת החיל
רמת-החי&quot;ל
רמת-החיל
רמת-החייל
קבלת החלטות בקונצנזוס
קבלת החלטות בקונצנזוס (באנגלית: Consensus decision-making) היא תהליך שבו גוף מקבל החלטה המקובלת על כל חבריו. שיטה זו מהווה את אחת החלופות לקבלת החלטות בהצבעה דמוקרטית. קבלת החלטות בקונצנזוס היא, בדרך כלל, תהליך ארוך, ולכן פחות ישימה בגופים גדולים, כמו מדינות. קבלת החלטות בקונצנזוס מעודדת השתתפות של כל החברים בדיון, אך אינה מחייבת זאת, משום שהיא מאפשרת גם הסכמה שבשתיקה. השיטה מחייבת התייחסות של המשתתפים לדעות נוספות. השגת קונצנזוס עשויה להיות תהליך מורכב וארוך, ולכן לעיתים נקבעים לשיטה זו כללים שמיועדים לסייע בתהליך קבלת ההחלטה.
דוגמאות למערכות של קבלת החלטות בקונצנזוס.
באופן מסורתי, תהליך קבלת החלטות בקונצנזוס היה מקובל בעיקר בקבוצות דתיות: בקרב ה"קווייקרים", הכרעה בקונצנזוס שימשה כמערכת קבלת החלטות עוד במאה ה-17, וגם אצל האנבפסטיסטים והמנוניטים הייתה שיטה זו נהוגה.
באסלאם קיים מונח האיג'מאע המתייחס לקונצנזוס בקרב האומה, קהילת כל המוסלמים. במציאות התייחס האיג'מאע באופן מסורתי רק להסכמתם של כל חכמי הדת (עולמא), בעניינים מסוימים הנוגעים לחוק האסלאמי.
בזמן היה הסיים (הפרלמנט) מחויב להצביע אך ורק בקונצנזוס. מצב זה גרם להגדלת חופש הפעולה של האצילים (שישבו בסיים), לקשיים חמורים בממשל של המדינה עד כדי שיתוקו ולבסוף תרם תרומה מהותית לחלוקתה של פולין.
באיחוד האירופי חייבות ההחלטות להתקבל בקונצנזוס של המדינות החברות בו, דבר הגורם לקשיים ניכרים בתפקודו של הארגון ונחשב לאחד מהגורמים העיקריים לאי הצלחתו של הארגון להביא לאחדות רבה יותר בין המדינות החברות. בעקבות צירופן של מדינות מזרח אירופה נעשה ניסיון בחוקת אירופה לעבור למודל שאיננו קונצנזוס אולם ניסיון זה נכשל.
במדינות מסוימות, כגון ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה, בהן נהוג משפט על ידי חבר מושבעים, על ההכרעה בדין במשפט פלילי להתקבל בקונצנזוס על ידי חבר המושבעים. חוסר יכולת להגיע להכרעה עלול להוביל לעיכוב המשפט ואף לפסילתו. מקרים אלו הובילו במקומות מסוימים לביטול הדרישה לקונצנזוס: בממלכה המאוחדת, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס ב-1967, וכעת די ברוב של 10 מושבעים (מתוך 12) על־מנת להכריע פסק־דין, במידה ונכשלו הניסיונות להגיע לקונצנזוס בזמן שהוקצב לכך על ידי בית המשפט. במדינות אחרות, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס במחוזות שיפוט מסוימים בלבד.
קבלת החלטות בקונצנזוס נפוצה בקרב קבוצות קטנות, בהן יותר קל להגיע לקונצנזוס, כגון תאי אקטיביזם, דיירים בבנין משותף או קומונות קטנות.
תפקידים בתהליך גיבוש הקונצנזוס.
פעמים רבות יש כמה תפקידים בתהליך קבלת ההחלטות בקונצנזוס שנועדו לכך שהתהליך יתבצע באופן אפקטיבי יותר. למרות שהשם והטבע של תפקידים אלה משתנה מקבוצה לקבוצה, התפקידים הנפוצים ביותר הם מפשר (facilitator), שומר זמן, אמפת ומזכיר או רושם הערות. לא כל הגופים מקבלי ההחלטות משתמשים בכל התפקידים האלה, למרות שתפקיד המפשר כמעט תמיד קיים, וחלק מהקבוצות משתמשות בתפקידים נוספים כמו פרקליט השטן, או מקבל-פנים. כמה גופים מבכרים לבצע רוטציה של התפקידים בין חברי הקבוצה כדי לבנות את הניסיון ואת הכישורים של המשתתפים, ולמנוע כל תחושה של ריכוז של כוח.
התפקידים הנפוצים בחתירה לקונצזוס הם:
דוגמה לתהליך קבלת החלטות בקונצנזוס.
קבלת החלטות בקונצנזוס אינו תהליך פורמלי, והפרטים המעשיים של יישומו משתנים בין קבוצה לקבוצה. עם זאת, קיים אוסף של פרוצדורות שבמקרים רבים הן משותפות.
לאחר שהמשתתפים הסכימו על נושאים לדיון ועל סדר יום (אג'נדה), ואפשר גם, על חוקים מוסכמים לפגישה, כל פריט בסדר היום, נדון בתורו. באופן טיפוסי כל החלטה שמתקבלת מפריט באג'נדה עוברת דרך מסלול שמתחיל בדיון על הפריט, ממשיך ביצירה של הצעה שמבוססת על הדיון. בשלב זה מתבצעת קריאה לקונצנזוס. כדי למנוע מצב בו שתיקה או אי פעולה של החברים תתפרש כהסכמה, מקובל לבקש מכל חבר בקבוצה להצהיר על תמיכתו בהצעה, בדרך כלל על ידי תנועת יד, או על ידי שימוש בכרטיס צבעוני. אם לא מושג קונצנזוס בשלב זה אז מוצגות ההסתייגויות ונפתח סיבוב נוסף של דיון, שבסיומו מוגשת הצעה מתוקנת. התהליך של קבלת החלטה בודדת נמשך עד שמושג קונצנזוס לגביה.
קונצנזוס כמעט מלא.
בתהליך של קבלת החלטות בקונצנזוס, חילוקי דעות יכולים להתגלע כבר בשלבי דיון התחלתיים. מינוי של חבר בקבוצה לתפקיד פרקליט השטן יכול לסייע בגילוי חילוקי דעות ובעיות בהחלטה המוצעת גם בשלב שעדיין אין לה מתנגדים גלויים.
עקב הקושי להגיע להסכמה פה אחד, במיוחד בקבוצות גדולות, והחשש שהסכמה כזו עלולה להיות תוצאה של כפייה, פחד, חוסר יכולת להבין חלופות או חוסר סבלנות בתהליך הדיון, משתמשים גופים המקבלים החלטות בקונצנזוס בתנאי סף חלופיים לקונצנזוס. על פי תנאים אלו ההחלטה מתקבלת גם אם יש לה עדיין מספר מוגדר מראש של מתנגדים, למשל "אחדות דעים פחות אחד", "אחדות דעים פחות שניים", וכו. לחלופין, ניתן להשאיר בידי היושב ראש את מספר המתנגדים המרבי המותר. שיטה זו קרויה "קונצנזוס גס".
אפשרות חסימת ההחלטה שמצויה בידי כל אחד מהחברים עלולה למנוע הגעה לקונצנזוס. קיימים מקרים בהם חברים מתנגדים מעדיפים "להצהיר על הסתייגות" או להימנע מלתמוך בהצעה, אך לא למנוע את קבלתה באופן פעיל.
ביקורת.
מבקרים של קבלת החלטות בקונצנזוס טוענים כי למרות שהתהליך אפקטיבי בפוטנציה בקבוצות קטנות של אנשים בעלי מוטיבציה או אימון עם דרגה גבוהה מספיק של אחווה, יש לו מספר מגרעות, בעיקר:
אל ג'פרסון
אל ריקרדו ג'פרסון (באנגלית: Al Ricardo Jefferson; נולד ב-4 בינואר 1985 במונטיצ'לו, מיסיסיפי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 2004–2018. שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
ראשית חייו.
את דרכו בכדורסל החל ג'פרסון בתיכון פרנטיס שבמיסיסיפי. בעונתו האחרונה בתיכונים, , נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ואף היה מועמד לפרס שחקן השנה בתיכונים לאחר שקבע ממוצעים מדהימים של 42.6 נקודות, 18 ריבאונדים ו-7 חסימות למשחק.
עם סיום לימודיו התיכוניים, החליט ג'פרסון לוותר על המכללה ונרשם לדראפט ה-NBA 2004, בו נבחר במקום ה-15 על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס. בכך הפך ג'פרסון לשחקן התיכונים הראשון שנבחר על ידי בוסטון, מבלי שעבר בליגת המכללות.
קריירה ב-NBA.
בוסטון סלטיקס.
בעונת הרוקי שלו בליגה, שיחק ג'פרסון בעיקר כפאוור פורוורד ובמהלך העונה הסדירה קבע ממוצעים של 6.7 נקודות ו-4.4 כדורים חוזרים בכ-15 למשחק. בפלייאוף שיפר את יכולתו במעט ועלה ל-6.1 נקודות ו-6.4 כדורים חוזרים בכ-19 דקות בממוצע למשחק. עונתו השנייה בליגה הייתה ברובה מאכזבת, בעיקר בגלל פציעות קרסול חוזרות ונשנות שגרמו לצימצום מספר המשחקים בהם שותף ל-59 בלבד. עם זאת עלה בממוצעיו מהעונה שעברה וקבע 7.9 נקודות ו-5.1 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.