לאחר התנסות זו כתב קרואק את ספרו הראשון "The Town and the City". הספר פורסם בשנת 1950. שמו של קרואק מופיע על עטיפת הספר כ"ג'ון קרואק". בספר זה עדיין לא פיתח קרואק את סגנונו הייחודי, ונראה כי הוא מושפע מאוד מתומאס וולף. הספר זכה להצלחה מסוימת, והקנה לקרואק מוניטין ספרותיים.
קרואק המשיך לכתוב באופן רצוף, אך במשך שש שנים לא פרסם דבר. באפריל 1951 כתב, על בסיס טיוטות קיימות שכונו "דור הביט" ו"יצא לדרך", את ספרו "בדרכים". הספר נכתב במשך שלושה שבועות דחוסים, שבהם חי קרואק על תערובת של קפה ובנזדרין. המוציאים לאור דחו את הספר בשל האופי הניסיוני של כתיבתו והנימה האוהדת העולה ממנו כלפי מיעוטים וקבוצות שוליים חברתיות, בארצות הברית של שנות ה-50. בשנת 1957 הסכימה ההוצאה המכובדת וייקינג פרס להוציא את הספר לאור, אך דרשה כי ייעשו בו שינויים מהותיים.
הספר הוא אוטוביוגרפי ברובו, וכתוב בגוף ראשון מנקודת ראותו של הגיבור, סאל פרדייס, ומתאר את מסעותיו של קרואק בארצות הברית ובמקסיקו עם ידידו ניל קאסאדי, המכונה בספר "דין מוריארטי". ניתן לראות בספר מחווה לספרו של מארק טוויין, "מסעותיו של הקלברי פין", למרות שגיבור הספר מבוגר כפליים מהקלברי פין, וספרו של קרואק נכתב כמאה שנים אחרי ספרו של טוויין. הספר נראה כיום כיצירה המעצבת של "דור הביט" שלאחר מלחמת העולם השנייה, והקנה לקרואק את הכינוי "מלך דור הביט".
ידידותו של קרואק עם אנשים כמו אלן גינסברג, ויליאם בורוז וגרגורי קורסו, הגדירה את דורם. קרואק כתב תסריט לסרט "ביט" שכונה "משוך את המרגנית שלי" (Pull My Daisy) בשנת 1958. בשנת 1954 גילה קרואק את "התנ"ך הבודהיסטי" שכתב דווייט גודארד, והחל להתעניין בבודהיזם. הוא תיעד את מסעו הרוחני וכמה ממסעותיו הגשמיים עם ידידו גארי סניידר ומשוררים אחרים מאזור סן פרנסיסקו ביצירתו "בטלני הדהרמה" שפורסמה ב-1958, ושיש הרואים בה ספר המשך ל"בדרכים". הספר נכתב באורלנדו שבפלורידה בסוף שנת 1957 ותחילת שנת 1958.
ביולי 1957 עבר קרואק לבית קטן באורלנדו. כמה שבועות לאחר מכן התפרסמה בניו יורק טיימס ביקורת ספרותית שהכריזה על קרואק כ"קולו של הדור החדש". הוא זכה לשבחים כסופר אמריקני גדול, אך נראה כי התהילה שזכה בה לא הביאה לו אושר, וכי מבחינת מצבו הנפשי לא היה ערוך להתמודד עם ההצלחה.
קרואק מת ב-21 באוקטובר 1969 בבית החולים סט. אנתוני בסט. פיטרסבורג שבפלורידה, יום לאחר שהובהל לבית החולים בשל כאבים באגן שנבעו מבעיית כבד קשה, המיוחסת להתמכרותו לאלכוהול. בעת מותו חי עם אשתו השלישית, סטלה, ואמו גבריאל. הוא נקבר בעיר הולדתו, לוול.
סגנונו של קרואק.
יש המחשיבים את קרואק ל"מלך הביטניקים" ו"מלך ההיפים". סגנון כתיבתו של קרואק נקרא על ידו "פרוזה ספונטנית", טכניקת כתיבה המזכירה את "זרם התודעה". המוטו שלו היה "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה ביותר" (first-thought = best thought). כתיבתו נקראת במקצב של "נשימה" (השאול ממוזיקת הג'אז ומטכניקות למדיטציה בודהיסטית), ונראית כמבוססת על אלתור ועל הקפדה שלא לערוך ולו מילה אחת. עם זאת, חלק מיצירתו נערך על ידי דונלד מריאם אלן, עורך ספרותי ידוע בדורו, שערך גם כמה מיצירות גינסברג. קשורה ברעיון ה"נשימה" הייתה סלידתו של קרואק מן ה"נקודה" שבסוף המשפט, והעדפתו את המקף המחבר תחתיה. הדבר הביא לכך שיצירתו, כשהיא מוקראת, תקבל מקצב, ותשמע כסוג של מוזיקה.
קרואק אהב להסביר את שיטת יצירתו, לרוב בשיחות ארוכות שניהל, כשהוא שיכור, עם ידידיו. לבקשתו של גינסברג כתב רשימה של "שלושים עיקרי אמונה וטכניקה לפרוזה מודרנית". ביניהם: "כתוב מחברות סודיות, והדפס דפים פראיים להנאתך - היה קשוב לכל ופתוח - אל תשתכר מחוץ לביתך - היה מאוהב בחייך." ועצות נוספות מסוג זה.
היו שסברו כי כתיבתו הספונטנית של קרואק לא יצרה פרוזה גדולה. טרומן קפוטה התייחס לטכניקה זו במילים "זו אינה כתיבה אלא הקלדה". על אף ביקורת זו יש לזכור שמה שאמר קרואק על הכתיבה, והדרך שכתב בה בפועל, הם שני דברים שונים. על פי חלק ממכריו ערך וכתב מחדש חלק גדול מיצירתו, והיה רחוק מהספונטניות שהטיף לה. עם כל זאת יש לזכור כי לאורך כל שנות החמישים היה קרואק במאבק מתמיד על עצם פרסום ספריו, וביקש לעניין בהם מוציאים לאור. השפעת אורח חייו הנוודי, והתנסויותיו בסמים ובאלכוהול (התמכרות שהלכה והחריפה בשנותיו האחרונות) ניכרת היטב בכתיבתו.
סגנון שירתו של קרואק הושפע מאוד מההייקו היפני שאליו נחשף בעת שהתעניין בבודהיזם. סגנון כתיבתו בפרוזה ובשירה שימש ומשמש עד היום מקור השראה לכותבים רבים.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:סופרים אמריקאים]]
[[קטגוריה:משוררים אמריקאים]]
[[קטגוריה:דור הביט]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1922]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1969]]
[[קטגוריה:סופרים אקסופוניים]]
טבח חמה
טבח חמה (בערבית: مجزرة حماة, מַ֫גְ'זַרַת חַמַ֫אה) נערך בסוריה ב-2 בפברואר 1982, כאשר צבא סוריה ו"פלוגות ההגנה", בהוראת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ובפיקוד אחיו הצעיר רפעת אל-אסד, תקף את העיר חמה וטבח אלפי אזרחים סוריים סוניים, במטרה למנוע ניסיון הפיכה כנגד השלטון הדיקטטורי במדינה. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל העריך כי מספר ההרוגים בטבח נע בין 10,000 ל-25,000 בני אדם אך הארגון הסורי לזכויות אדם העריך כי בטבח נהרגו כ-40,000 איש.
רקע.
בתחילת שנות השמונים הייתה סוריה מעורבת עמוקות במלחמת האזרחים בלבנון שהחלה ב-1976. בעיות צצו גם מכיוונה של טורקיה, שהניעה את כוחותיה לגבול עם סוריה כדי להתמודד עם המרידה הכורדית באזור. הממשלה הטורקית האשימה את סוריה בתמיכה ואימון של מורדי "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK) בטורקיה גופא. תנועת האחים המוסלמים בסוריה ניצלה את הכאוס שהשתרר והחלה להתמרד נגד שלטונו של חאפז אל-אסד. האחים המוסלמים ביצעו פעולות גרילה וטרור במספר ערים, תוך שהם תוקפים קצינים, גורמים ממשלתיים ותשתיות. האלימות נגד המשטר כללה את הריגתם של 83 צוערים של הצבא הסורי בבית ספר לארטילריה בחלב ביוני 1979, ושלושה פיגועי מכונית תופת בדמשק בין אוגוסט לנובמבר 1980, שבהם נהרגו מאות אנשים.
ביולי 1980, העונש על השתייכות לתנועת האחים המוסלמים נקבע למוות, עם אישורו של חוק מס' 49. במהלך תחילת 1980, ביצעו האחים המוסלמים מספר פיגועי תופת נגד בנייני הממשלה וחבריה. כחלק מכך, בוצע ניסיון התנקשות בנשיא אסד ב-26 ביוני 1980, במהלך קבלת פנים רשמית לנשיא מאלי. לאחר שיריות מקלע החטיאו את הנשיא אסד, הוא רץ כדי לבעוט ברימון יד שהושלך לעברו, בעוד שומר ראשו הקריב את עצמו כדי לחנוק את פיצוץ הרימון השני. אסד נפגע באופן קל בלבד. תגובתו של אסד הייתה מהירה ובמהלך 48 השעות לאחר ניסיון ההתנקשות, 625 אסירים אסלאמיסטים נרצחו בהוצאות המוניות להורג על ידי אחיו של אסד, רפעת אל-אסד, בבית הכלא בתדמור.
הטבח.
הקריאות לנקמה גברו בקרב האחים המוסלמים, ופיגועי התופת התגברו. שיא האירועים היה במרידה כוללת של העיר הסונית–שמרנית חמה, בפברואר 1982. הנשיא אסד הפקיד את האחריות לדיכוי העיר על אחיו, רפעת. מטרת התקיפה מצד המשטר, הייתה להפסיק את הפעילות המרדנית של האחים המוסלמים. לפני ההתקפה קרא המשטר לתושבי העיר להיכנע, והזהיר כי מי שיישאר בעיר ייחשב למורד.
רפעת אל-אסד החדיר לעיר כ-1,500 חיילים מפלוגות ההגנה שלו לבניינים שונים בעיר, ובמקביל, חנו 1,500 חיילי קומנדו מהכוח המיוחד של הקולונל עלי חיידר ליד סכר סמוך לעיר ובנו שם מנחת מסוקים. סביב העיר חנו יחידות מודיעין וטנקים של כוחות החטיבה המשוריינת העצמאית ה-47 תחת פיקודו של הקולונל העלווי נאדים עבאס. ב-2 בפברואר, יום שלישי, בשעה 01:00 בלילה החל "טיהור" העיר.
הצבא הסורי החל בהפגזה מסיבית של העיר בת ה-350,000 תושבים (הרביעית בגודלה בסוריה). רוברט פיסק תיאר בספרו "Pity the Nation" כיצד אזרחים ברחו מהעיר בעוד טנקים וכוחות חי"ר התקדמו לעבר העיר במטרה להטיל עליה מצור.
500 לוחמים מהכוח של רפעת וכוח של המודיעין הצבאי הסורי (המוחאבראת) החלו להקיף את שכונת בארודי שנמצאת על הגדה המערבית של נחל אורונטס, שבסמטאותיה התגוררו המתנגדים הקיצוניים ביותר של המשטר. אלא שהאחים המוסלמים ידעו, ככל הנראה, שצפויה מתקפה והציבו שומרים על הגגות. הם תקפו את החיילים, שהסתבכו בסמטאות, בתת-מקלעים בליווי קריאות "אללה הוא אכבר". קבוצה אחרת הקימה מחסום על הגשר המוביל לגדה המזרחית של הנהר, כדי למנוע הזעקת תגבורת לצבא. החיילים הותקפו גם בשכונות אחרות ועם שחר הם נסוגו. הרמקולים של המסגדים הכריזו שהעיר "משוחררת" והאחים המוסלמים דרשו ג'יהאד נגד אסד ומפלגת הבעת'. בבוקר הוזעקו אלפי חיילים נוספים והחטיבה ה-47 נכנסה אל העיר. מאוחר יותר בבוקר, קרא מפקד האחים המוסלמים, השייח' אדיב אל-קילאני, לאנשיו לצאת ממחבואם לקרב לסילוק המשטר "הכופר" של אסד. לאור היום התנהל קרב פנים אל פנים. האחים המוסלמים, בסיוע צעירים חילוניים, תקפו את עמדותיהם של גדודיו של רפעת אסד והקימו מחסומים בעצמם. מהרמקולים של המסגדים נשמעה כל הזמן הקריאה "קומו וסלקו את הכופרים מחמה". קבוצות של האחים המוסלמים עברו ברחובות, בזזו את תחנות המשטרה ומחסני הנשק ואז פרצו לבתי מנהיגי מפלגת הבעת' בעיר. כ-50 פקידי ממשלה נרצחו. הצבא הזעיק תגבורת נוספת: טנקים כדי לפרוץ לעיר ומסוקים כדי להנחית חיילים. הצבא בודד את התאים של האחים המוסלמים על ידי ניתוק קשרי הטלפון והטלגרף בין חמה וסביבתה, ואבטחת הכבישים המובילים אליה.