בשער השלשלת מסתיים תוואי נחל צולב, שעליו נבנה בתקופה הרומית הדקומנוס, רחוב הבנוי ממערב למזרח, עקרון אדריכלי שעל פיו נבנו ערים רומיות מתוכננות, ובכלל זאת איליה קפיטולינה בתקופה הרומית. השער וקטע הרחוב הקרוב אליו בנוי על גבי קשת וילסון. בתקופה הצלבנית נבנה השער בפאר רב על ידי האיובים. עד התקופה העות'מאנית ובעיצומה התמלא הדקומנוס הרומאי במבנים ורוחבו הוצר, והוא חולק לשני רחובות שהובילו משער יפו אל שער השלשלת והר הבית: רחוב דוד (המערבי) ורחוב השלשלת (המזרחי) הסמוך לשער. בתקופה העות'מאנית, הוא היה בעל חשיבות בשל קרבתו לשער 'המחכמה', מרכז השלטון העות'מאני, שהנתינים הגיעו אליו מרחבי הארץ.
נכון לשנת 2013 השער נחשב לכניסה ראשית למתפללים מוסלמים בלבד המגיעים להר הבית. אף על פי שבדומה למרבית השערים בהר הבית (למעט שער הלל) הוא משמש כשער כניסה למוסלמים בלבד, השער משמש ליציאה של יהודים העולים להר הבית.
בסמוך לשער מן הצד הימני לעולים להר הבית, נמצאת הכניסה לבית מידות מהתקופה הממלוכית, שנקרא מחכמה או 'תכנזיה', (וכיום שוכן בו בסיס משמר הגבול).
ב-21 בנובמבר 2021 התרחש פיגוע ירי סמוך לשער.
רב סימוניה
בתא
גטו רומא
גטו רומא היה גטו שהוקם ברומא בשנת 1555, ברובע סנטאנג'לו שבעיר, כשלושים שנה לאחר הקמת הגטו היהודי הראשון - בוונציה. יהודי רומא חויבו לגור בגטו במשך 242 שנה, עד שנת 1798, אז כבש נפוליאון בונפרטה את רומא, והגטו בוטל זמנית. הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים.
הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...", ולמילים אלו נלוו הגזרות שהוטלו על היהודים. האשמה זו הוסרה בשנת 1963 על ידי האפיפיור יוחנן ה-23. האיגרת ציוותה על יהודי רומא לעזוב את בתיהם ברחבי העיר ולהתרכז ברובע מוקף חומה, בחלקו הדרומי של שדה מרס, ששעריו היו ננעלים בלילה. פרק הזמן שהוקצב למעבר היה שישה חודשים, ובמהלכם היה על היהודים למכור לנוצרים את רכוש הדלא-ניידי והעסקים שבבעלותם, שלפי הערכה נמכרו בכחמישית מערכם האמיתי. גזרה זו הייתה רק אחת מהגזרות שניחתו על היהודים באותה תקופה.
הגטו אמנם בוטל באופן רשמי ב-1798, אך הוחזר לתוקפו מעט אחרי שמדינת האפיפיור חזרה לשלוט בעיר. ב-1848 בוטל שוב הגטו, במהלך מרד, אך שוב באופן זמני. הגטו בוטל באופן סופי ב-1870.
התחום המקורי שנקבע לגטו היה בדרומו של שדה מרס בין נהר הטיבר, באזור שבו היה עולה על גדותיו לעיתים קרובות (ראו תמונה משמאל עם סימן הגאות) ועד למרכז העתיק של רומא, ברחוב ויה דל פורטיקו ד'אוטביה (Via del Portico d'Ottavia). שטחו המקורי של הגטו עלה על 23 אלף מטר רבוע, ובסוף המאה ה-17 כבר חיו בו כעשרת אלפים תושבים בצפיפות גבוהה. בשנת 1823 הוחלט להרחיבו צפונה, וכך הגיע הגטו כמעט עד לרחובות הקרויים כיום ויה דל פונרי (Via del Funaro) וּוִיָה דל פלנאני (Via dei Falegnani). שער הכניסה לגטו נקבע בין הרחובות.
מיקום הגטו.
ָמיקומו של הגטו משני צידי הטיבר נחשב לגרוע מבחינה גאוגרפית. השטח הוצף כאשר הנהר עלה גדותיו. למשל, ביום 24 באוקטובר 1598, בימי (כהונתו האפיפיורית והשלטונית) של קלמנס השמיני, (נהר) הטיבר הגיע עד לסימן המופיע בתמונה משמאל.
אזור טרסטברה (מעבר לטיבר) וכן האזור הנוכחי של הגטו, נבחרן על ידי האפיפיורים להושבת היהודים, משום מיקומן הגרוע: אזור בוצי מוכה קדחת ושיטפונות. על פי העקרונות הקתולים אסור היה להשמיד את היהודים בימי הביניים. הם היו צריכים לשמש עדות חייה למה שקורה לאלה שלא קיבלו את הנצרות ולכן היה צריך להחזיק אותם בחיים אבל בתנאים משפילים של עוני ובין השאר כך נבחר מיקומו הגאוגרפי של הגטו.
האתרים בגטו.
"מזרקת הצבים" הוזמנה על ידי משפחת מטאי (Mattei) מאת ג'אקומו דלה פורטה (Giacomo della Porta) בשנת 1580, אך הצבים לא היו חלק מההזמנה או מהמזרקה המקורית. אלה הוספו במאה ה-17 על ידי פסל אלמוני, כנראה ברניני.
בקמרונותיו של תיאטרון מרצ'לו (Teatro di Marcelo), באזור המתחיל בוויה דל פורטיקו ד'אוטביה, היו חנויות רבות של יהודים, והוא כונה "שוק היהודים".
בתחום הגטו נמצאת כנסיית סנט אנג'לו אין פסקריה (Sant Angelo in Pescheria), שאליה הובאו היהודים בכפייה על מנת לשמוע דרשות נגד האמונה היהודית. על הכנסייה מופיעה, עד היום, כתובת בגנות היהודים והיהדות.
בתי הכנסת.
כאשר יהודי רומא רוכזו בתחומי הגטו, ננטשו בתי הכנסת השונים ברחבי העיר. רק לקהילה הקטאלנית, שהתיישבה באזור זה משנת 1519, נותר בית כנסת פעיל (Scoula Catalane). עם חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1904, עבר בית הכנסת למקומו הנוכחי בקומת הקרקע של בית הכנסת הגדול.
היות שחל איסור לבנות בתי כנסת חדשים, הוסיפו יהודי רומא לבית הכנסת הקיים ארבעה בתי כנסת חדשים: הוותיק - איל טמפיו (Il Tempio), בית הכנסת הסיציליאני - של יהודי סיציליה (שגורשו על ידי מלכי ספרד במהלך גירוש ספרד), בית הכנסת הקאסטיליאני או "בית כנסת ההיכל" (Il Tempio nouvo), ובית הכנסת החדש.
דורבנים
יהל&quot;ם
יחידה הנדסית למשימות מיוחדות, בראשי תיבות: יהל"ם (נהגה: יהלום), היא יחידת עילית בצה"ל המשתייכת לחיל ההנדסה הקרבית. היחידה מוכשרת גם כיחידת קומנדו מובחרת אף על פי שאינה שייכת לחיל הרגלים. היחידה היא הסמכות ההנדסית הגבוהה ביותר בצה"ל ובעלת יכולות מיוחדות רבות הכוללות, בין השאר, פריצה הנדסית, חבלה התקפית, חבלה וסילוק פצצות, קומנדו הנדסי ולוחמת מנהרות.
היחידה פועלת הן בצורה עצמאית והן לצד יחידות מיוחדות אחרות. רוב פעולותיה של היחידה שקטות ומסווגות, בשנים שאחרי יציאת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון ועם התרחבות אירועי האינתיפאדה השנייה גברה בצה"ל ההכרה בחשיבותה וביכולותיה של היחידה כדי לתת מענה מקצועי ומיידי להריסת בתים ופירוק מטענים ומלכודים, ונפח הפעילות שלה גדל באופן ניכר והפך לאחד מהגדולים בצה"ל.. ככל שהתרחבה פעילות המחבלים במנהרות וסליקים כך נוצר צורך לתת מענה למתווה זה בין שעל ידי לוחמים שמתמחים במנהור ובין באמצעות רובוטים וכלים בלתי מאוישים, יהל"ם הייתה הבית הטבעי ליכולות אלו. כתוצאה מכך הוחלט על הגדלה משמעותית של היחידה והפיכתה לאגד הנדסי.
תפקידיה של היחידה מגוונים וכוללים ביצוע משימות הנדסה מיוחדות, הריסות מדויקות, פיצוץ מבנים, חבלה בתשתיות האויב, טיפול בחומרי נפץ, הכנת מטענים ופצצות, נטרול מטעני חבלה של האויב, סילוק פצצות, פינוי שדות מוקשים, הנדסה ופריצה בים וביבשה, לוחמת מנהרות, איתור והשמדה של סליקים ומנהרות הברחה וטרור. היחידה מפתחת אמצעים ושיטות בתחום ההנדסה ומכשירה לוחמים ביחידה, בחיל ההנדסה ובצה"ל בתחומים הרלוונטיים.
היסטוריה.
היחידות המיוחדות של חיל ההנדסה.
יחידות לסילוק פצצות של חיל ההנדסה פעלו מאז הקמת החיל ב-1948. מי שהקים את היחידה והיה מפקדה הראשון היה רס"ן רודי (ראובן) שפלן, שהתמחה בנושא במסגרת שירותו בבריגדה היהודית, בזמן מלחמת העולם השנייה. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקמה היחידה לסילוק פצצות (יחס"פ) כיחידה מובחרת, תחת פיקודו של סא"ל אמיר (מירקו) טלמור (טאוסיג), ומקצוע ה"סלק" הוכר כמקצוע התנדבותי. שינוי זה נעשה על מנת לטפל במיקוש, נפלי תחמושת ומטעני חבלה מורכבים.
יחידת הקומנדו של החיל נוצרה כ"סיירת יעל" בשנת 1982, בעקבות מבצע שלום הגליל והצורך ביחידה הנדסית נבחרת שתוכל לספק מיומנויות הריסה וחבלה יותר גבוהות ומדויקות מכוחות הנדסה רגילים. היחידה אומנה במיוחד לתוואי השטח ההררי של לבנון והאימונים כללו בנוסף לחבלה גם הישרדות בתנאי שדה ולוחמה בטרור. במהלך שנות שירותה ברצועת הביטחון בדרום לבנון ביצעה היחידה מאות פעולות כנגד חזבאללה וארגוני טרור אחרים באזור. בין השאר עסקה היחידה במיקוש נגדי נגד אנשי חזבאללה, והסבה להם אבדות רבות. בין מבצעי היחידה היה מבצע מרכבות האלים בלבנון, בשיתוף עם סיירת צנחנים, בשנת 1997.
האיחוד ליהל"ם.
ב-1995, תחת כהונתם של הקהנ"רים איתן לידור ואלי טולדנו, אוחדו סיירת יעל והיחס"פ, כחלק מתהליך התייעלות שעבר על צה"ל. מטרת האיחוד הייתה לבטל כפילויות בדרג התומך העורפי ולהגדיל את היעילות של היחידה. מפקדה הראשון של היחידה המאוחדת היה סא"ל יוחנן (יוחי) קרמר, מג"ד מילואים שהוחזר לשירות פעיל. סא"ל קרמר פיקד על היחידה עד 1998.
בשנת 2004 סופח צוות המנהרות של אוגדת עזה ליהל"ם תחת השם "סמו"ר".
ב-2 ביוני 2005, במסיבת סיום מסלול של צוות "אשל" מפלגת "יעל", שנערכה ביער קדימה, נפטר אחד מלוחמי הצוות, ככל הנראה מהרעלת אלכוהול. האירוע הקשה חשף את הנורמה שהייתה נהוגה ביחידות המובחרות לחגוג אירועים בהשתכרות והביאה למתיחת ביקורת קשה על היחידה ומפקדיה. הרמטכ"ל דן חלוץ החליט לנקוט צעדים פיקודיים כנגד מפקדי היחידה והצוות, רובם ספגו נזיפה פיקודית וחלקם אף הודחו.
בשנת 2005 החלו רפורמות ושינויים מבניים ביחידה שכוללים בין השאר את הרחבתה, פיתוח תורות לחימה חדשות ורכישת אמצעים מתקדמים.
פעילות מבצעית.
יהל"ם באינתיפאדה השנייה.
בעקבות התפרצות האינתיפאדה השנייה החלה היחידה לפעול באופן אינטנסיבי ביותר בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה. בין היתר פעלה היחידה במבצע זמן תגובה, במהלכו תקף כוח מהסיירת מחסום של המשטרה הפלסטינית סמוך לכפר דיר א-סודאן והרג שישה שוטרים פלסטיניים.