פיאסקי נזכרת לראשונה במאה ה-16, ובמאה ה-17 הייתה בבעלות משפחת האצולה הפולנית ספייהה. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, על פי הסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פיאסקי.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,615 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בה כ-1,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך פעילות של בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי שוד, השפלה ורצח בקרב יהודיה. לאחר מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי רעב וצפיפות קשים, ומעת לעת הוטלו על יושביו תשלומי כופר.
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה. לאחר סלקציה נרצחו הקשישים והחולים, וכ-1,600 היהודים הנותרים הוצעדו למחנה ריכוז ליד וולקוביסק, ממנו שולחו כעבור מספר ימים למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודים מסתתרים שנתפסו לאחר מכן בשטח הגטו נורו במקום.
פיונטק
פיונטק (בפולנית: Piątek, ביידיש: פּיאָנטקע) הוא כפר במחוז לנצ'יצה שבפרובינציית לודז' בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר הוא "המרכז הגאומטרי" של פולין, כלומר המרכז הגאומטרי של המעגל שעובר בנקודות הקיצון של המדינה.
תולדות היישוב.
לפיונטק הוענקו זכויות עיר במאה ה-14, הגם שרוב תושבי המקום נותרו חקלאים. בשל השתייכות היישוב לכמורה הקתולית, נאסרו בו מגורי יהודים עד סוף המאה ה-18. בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי פיונטק.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,300 יהודים מתוך כ-3,200 תושבים. עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ב-9 בספטמבר 1939, רצחו בו אלו כמה עשרות עובדי כפייה פולנים ויהודים. בתקופה שלאחר מכן, נמלטו מהכפר רוב יהודיו. ב-1 בינואר 1940 רוכזו 838 היהודים שנותרו ביישוב בגטו שהוקם בו, אשר מעת לעת נערכו בו הוצאות להורג בתלייה של יהודים.
ב-22 באפריל 1942 שולחו היהודים שנותרו בגטו שבכפר למחנה ההשמדה חלמנו.
ג'ורג' וולטר מק'קוי
ד"ר ג'ורג' וולטר מק'קוי (באנגלית: George Walter McCoy, 1876 - 2 באפריל 1952) היה רופא ומיקרוביולוג אמריקאי, חוקר בתחום המחלות הזיהומיות ובריאות הציבור. התפרסם בשל גילוי החיידק שגורם למחלת הטולרמיה - "Francisella tularensis".
קורות חייו.
מק'קוי נולד בשנת 1876 בעמק קומברלנד שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית. הוא התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת פנסילבניה ועם תום לימודיו בשנת 1898 התמחה במשך שנתיים בבית חולים בעיר ניוארק שבמדינת ניו ג'רזי. בשנת 1900 התקבל לעבודה בבית החולים של השירות הרפואי הימי בסן פרנסיסקו ולאחר פרק זמן קצר הצטרף למעבדה לחקר הדבר מטעם שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית בעיר. במסגרת עבודתו עסק במחקר מיקרוביולוגי ואפידמיולוגי של מחלות הדבר והצרעת וכן במחלות זואונוטיות אחרות שמקורן במכרסמים, דוגמת הטולרמיה. בשנת 1908 מונה למנהל המעבדה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1911 עת קיבל מינוי בתור מנהל התחנה לחקר צרעת במושבת מצורעים במחוז קאלאוואו (Kalawao) באי מולוקאי שבהוואי. בתפקיד זה נשא עד לשנת 1915.
ב-20 בנובמבר 1915, בשל פרסומו אודות גילוי חיידק הטולרמיה ובשל תרומתו הרבה בתחום חקר מחלות זואונוטיות והאפידמיולוגיה שלהן, התמנה מק'קוי למנהל הרביעי של המעבדות המרכזיות להיגיינה בוושינגטון (בשנת 1930 שונה שמן ל-"המכונים הלאומיים לבריאות"). תפקיד אותו מילא עד ל-31 בינואר 1937, כשנה לפני מעבר המכונים לבת'סדה שבמרילנד. במהלך תקופת כהונתו כמנהל המכונים הלאומיים לבריאות התמקד מק'קוי בחקר מחלות זיהומיות שונות (צרעת, טולרמיה, אבעבועות שחורות, קדחת דנגי, שיתוק ילדים, שפעת, פסיטקוזיס, דיזנטריה אמבית) וכן בפיתוח ובשכלול חיסונים כנגד טטנוס וכלבת.
בשנת 1938, כשנה לאחר פרישתו מניהול המכונים הלאומיים לבריאות, ערך חקירה אפידמיולוגית מקיפה אודות תפוצת הצרעת בארצות הברית ובהמשך אותה השנה מונה לפרופסור ולראש המחלקה בתחום בריאות הציבור ורפואה מונעת בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. בתפקיד זה נשא עד לפרישתו מהאקדמיה בשנת 1945.
גילוי החיידק "Francisella tularensis".
בעקבות רעידת האדמה החזקה שפקדה את סן פרנסיסקו בשנת 1906 עלה החשש בקרב רשויות בריאות הציבור בקליפורניה מפני התפרצות מגפות שונות וביניהן הדבר. בשנת 1907, החל ד"ר מק'קוי לחקור את מוקדי התפרצות מחלת הדבר שגבתה, במשך השנה שלאחר רעידת האדמה, את חייהם של 160 בני אדם. בשנת 1911, באחד ממחקרי השדה במחוז טולרה, הבחין מק'קוי בגוויית נובחנית שעליה נראו בבירור סימני נגעים המזכירים במידת מה את הנגעים שנגרמים בעקבות הדבקות בדבר. הגווייה נלקחה למעבדתו של מק'קוי במכון לבריאות הציבור בסן פרנסיסקו. במרוצת אותה השנה הצליחו מק'קוי ועמיתו למחקר ד"ר צ'ארלס צ'פין (Charles W. Chapin) לבודד את המיקרואורגניזם שגרם למותה של הנובחנית. תוצאות המחקר פורסמו בשנת 1912 והחיידק החדש קיבל את השם - "Bacillus" (Bacterium) "tularense".
מינויים נוספים ופרסים.
במהלך הקריירה שלו מילא מק'קוי תפקידים רבים בתחום הרפואה. להלן רשימתם:
בשל תרומתו הרבה בתחום בריאות הציבור קיבל ד"ר מק'קוי בשנת 1931 את מדליית ההנצחה על שם סדג'וויק (Sedgwick memorial medal) מאת ארגון בריאות הציבור האמריקאי, על תרומה משמעותית בתחום בריאות הציבור.
במהלך הקריירה שלו קידם ד"ר מק'קוי רבות את תפקידה של המעבדה המיקרוביולוגית במתן סיוע לפתרון בעיות זיהומיות ואפידמיולוגיות בתחום הרפואה בכלל ובתחום בריאות הציבור בפרט.
ג'ורג' וולטר מק'קוי נפטר ב-2 באפריל 1952 בוושינגטון.
המוזיאון הפתוח בהאקונה
המוזיאון הפתוח בהאקונה (ביפנית: 箱根 彫刻の森美術館 הקאונה צ'וקוקו נו מורי ביג'וצוקן) הוא המוזיאון הפתוח המוקדש לפיסול מסוף המאה ה-19 ואילך, הממוקם בהאקו֗נֶה, במחוז קנאגווה שביפן.
תיאור.
המוזיאון הפתוח בהאקונה נפתח בשנת 1969 בהאקונה, יפן והיה המוזיאון הראשון מסוגו ביפן. הוא משתרע על שטח של כ-70 דונם. חלקו העקרי של המוזיאון מוקדש לגן פסלים המכיל כ-120 יצירות המוצבות על רקע הנוף המקומי. אוסף המוזיאון כולל למעלה מאלף פסלים ויצירות אמנות מאת אמנים אירופאים כאוגוסט רודן, אומברטו בוצ'וני, ז'ואן מירו, אנטוני גורמלי, הנס אשבכר ורבים נוספים. בנוסף, מציג המוזיאון אמנים יפנים ואסייתיים. בין העבודות פסלו של יגאל תומרקין - "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992).
בנוסף לגן הפסלים, מכיל המוזיאון מספר ביתנים. בשנת 1984, על יסוד אוסף של 188 יצירות, הוקם ביתן המוקדש לפיקאסו. הביתן כולל כיום אוסף של כ-300 יצירות של האמן בתחומי הציור, הפיסול, הפיסול הקרמי והדפס. ביתן נוסף מוקדש לאוסף יצירותיו של הפסל מדרדו רוסו ולצידן אוסף דגמים מיצירותיו של הפסל האנגלי הנרי מור. ביתן שלישי מציע תצוגה של מבחר פסלים מן המאה ה-20 ובהם יצירות של אלברטו ג'קומטי, ג'אקומו באלה ואחרים.
תל קרקור
תל קרקור (בערבית: تل قرقور) הוא אתר ארכאולוגי גדול השוכן בעמק נהר באורונטס, במערב סוריה. התל שוכן במישור אדמת סחף עשירה. התל בעל שתי הכיפות שוכן 8 ק"מ מדרום לעיר ג'סר א-שורור וק"מ אחד מערבית לכפר קרקור. האתר מזוהה עם העיר העתיקה קרקר, לידה התקיים במאה ה-9 לפנה"ס קרב קרקר.
היסטוריה.
בתל קרקור נמצא רצף התיישבותי של כ-10,000 שנים, מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א (8300-8500 לפנה"ס ועד 7500 לפנה"ס) ועד התקופה הממלוכית (1350 לספירה). היישוב באתר הגיע לשיא גודלו בשתי תקופות: בתקופת הברונזה הקדומה (2000-3000 לפנה"ס) ותקופת הברזל II (500-1000 לפנה"ס). האתר ידוע בעיקר עם השערת הזיהוי עם העיר העתיקה "קרקר", לידה התקיים בשנת 853 לפנה"ס קרב קרקר, אחד הקרבות הגדולים בעת העתיקה. קרב זה, שהתקיים בין האימפריה האשורית החדשה בפיקודו של המלך האשורי שלמנאסר השלישי ובין קואליציה של שורת מלכים מקומיים מהלבנט, תועד באנלים האשוריים וכן במונולית מכורח. בין המלכים שהשתתפו בקרב היה מלך ישראל אחאב ובן-הדד השני מדמשק, המופיעים בתנ"ך.
בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, התקיים יישוב קטן בתל, ששכן על הדרך האסטרטגית שהובילה בין אנטיוכיה ואפמיה . בתקופות הצלבנית והאיובית (1250-1100), שכנה באתר עיר גדולה שהמשיכה להתקיים לתוך המאה ה-14 וה-15.
ארכאולוגיה.
התל הוא בעל 2 כיפות, הקטן מביניהם הוא הצפוני, והגדול הוא הדרומי. גובהה של הכיפה הדרומית הוא 30 מטר מעל פני השטח. גודלו הכולל הוא כ-100 דונם. גם בשטח סביב התל נמצאים שרידי התיישבות מתקופות שונות. האתר נחפר לראשונה בשנים 1984-1983 על ידי משלחת ארכאולוגית של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ו-אוניברסיטת בריגהאם יאנג. מנהל המשלחת היה ג'ון לנדקוויסט (John M. Lundquist) מאוניברסיטת ברינגהם יאנג. בין השנים 1999-1993 נחפר האתר על ידי משלחת של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בניהולו של ד"ר רודולף דורנמן (Rudolph Dornemann). בחפירות נחשפו שלבים רבים בהיסטוריה של האתר. השרידים המרשימים ביותר שנמצאו, שייכים לתקופת הברונזה הקדומה (2000-2200 לפנה"ס) ותקופת הברזל I-II (500-1200) לפנה"ס. הממצאים כוללים מספר שלבים של חומה בנויה מאבן, מספר מבנים פרטיים, ומתחם מקדש מסוף האלף השלישי לפנה"ס.