פוקון משמשת כמרכז תיירותי בדרום בצ'ילה, והיא מושכת אליה מבקרים רבים, מקומיים וזרים כאחד. בשל סביבתה הטבעית יוצאת הדופן הכוללת הרי געש, אגמים, מפלים, שמורות טבע ומעיינות חמים, מהווה פוקון מוקד משיכה תיירותי בכל ימות השנה. במהלך עונת הקיץ פעילויות התיירות הפופולריות כוללות טיולים רגליים, טיפוס, רפטינג, רכיבה על סוסים, צפייה בציפורים ודיג. בחורף ובאביב מתרכזת הפעילות התיירותית בסקי ובסנובורד במורדות הר הגעש ויאריקה ובביקור במעיינות התרמיים הפזורים ביער הגשם הסמוך ולדיביאן. העיר מכילה מספר רב של סוכנויות תיירות שמסייעות בארגון וביציאה נוחה לשלל הפעילויות הנ"ל, ועל אף גודלו הקטן יחסית של האזור העירוני שלה תשתיות הלינה בפוקון מפותחות ביותר, החל מהוסטלים לתרמילאים ועד מלונות יוקרה. בנוסף למסעדות רבות הפזורות ברחבי העיר המציעות מטבח צ'יליאני ובינלאומי. עם התפתחות התיירות שבה, הפכה פוקון גם ליעד מרכזי להשקעות בדירות נופש והגירת שירותי נוחות.
אטרקציות תיירותיות
אדריכלות.
שיעור הבנייה בפוקון הוא בין הגבוהים ביותר בצ'ילה, בעיקר בקתות, מלונות ובתי קיץ עבור תושבי אזור הבירה סנטיאגו. כשהסגנון האדריכלי השולט הוא הסגנון האנדי-פטגוני, שנולד בעיר זו במהלך המאה העשרים. והתפשט לערים ארגנטינאיות כמו סן מרטין דה לוס אנדס וסן קרלוס דה בארילוצ'ה. התקנות העירוניות בפוקון דורשות שלפחות 50% מחומרי הבנייה יהיו עשויים אבן או עץ. תקנה זו משמשת במבני ציבור, בתי מגורים פרטיים, מסעדות ומרכזי קניות.
אזורי הסיכון של הלהאר.
זרימות בוץ געשיות המכונות להאר נפוצות בהיסטוריה של פוקון ובסביבתו של הר הגעש ויאריקה. בשנת 1964, הרס הלהאר חלק גדול מעיירת החורש בקונאריפה . מחקר משנת 2014 קבע כי הדרך הבינלאומית שממזרח לשדה התעופה פוקון שוכנת באזור ברמת סיכון גבוהה, וכך גם הדרך המחברת מערבה לעיירה ויאריקה. שדה התעופה עצמו נמצא באזור בעל רמת סיכון נמוכה, בעוד שרוב האזור העירוני בעיר הוא מחוץ לטווח הלהאר.
אדמיניסטרציה.
כקומונה, פוקון היא חטיבה מנהלית ברמה השלישית בהיררכיה השלטונית של צ'ילה תחת פרובינציה (קאוטין) ומחוז (אראוקניה) והיא מנוהלת על ידי מועצה עירונית שבראשה עומד אלקלדה שנבחר ישירות כל ארבע שנים.
אקלים.
בפוקון הקיץ נוח ובעיקר צלול והחורפים קרים, רטובים ומעוננים. במהלך השנה הטמפרטורה נעה בדרך כלל בין 3 ל-24 מעלות צלזיוס ולעיתים נדירות יורדת מתחת ל-1- או עולה מעל 30 מעלות צלזיוס.
תחבורה.
העיר מונגשת על ידי נמל התעופה פוקון , שיכול לטפל בכלי טיס עד גודל של בואינג 737 ויש ממנו טיסות עונתיות לסנטיאגו הבירה. נמל התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר הוא נמל התעופה מקואה שנמצא בסמוך לעיר טמוקו הממוקמת כ-100 ק"מ צפונית מערבית לפוקון.
אוטובוסים יש לערים הסמוכות, טמוקו ממנה ניתן להמשיך צפונה לבירה סנטיאגו. ויאריקה ואוסורנו, שמהן ניתן להמשיך לדרום צ'ילה או מזרחה לארגנטינה דרך מעבר קרדינל אנטוניו זאמורה. כמו כן ישנם אוטובוסים לעיירה הארגנטינאית סן מרטין דה לוס אנדס דרך מעבר הגבול ממואיל מלאל.
עג'מי אולן
ע'גמי אולן או עג'מי אוג'אי -( בטורקית: Acemi Ocağı "בית הזרים" או Acemi Oğlan - "הבנים הזרים") הוא שמם של הנערים והצעירים הנוצרים - יוונים, אלבנים, בולגרים, סרבים, ארמנים, צ'רקסים, גאורגים - שגויסו כדי לשרת כגוף רזרבי של היאניצ'רים העות'מאנים (ה"קאפי קולו" - kapı kulu "עבדי השער")
הם גויסו בהתחלה במלחמות, בדרך כלל חמישית מכלל העבדים שבויי מלחמות, ומאוחר יותר באמצעות מסעות גיוס הידועים כדוושירמה. גוף רזרבי זה הוקם בשנת 1362 על ידי "חוק החמישית" (penčik kanunu - פנצ'יק קאנונו" של הסולטן מוראט הראשון. בראשם עמדו צ'נדרלי קארא חליל פאשה ומולה רוסטם.
תחת השם pencik oğlanlanı (הבנים של החמישית) הובאו הילדים והנערים בני 8 עד 20, לרוב בני 14–18, לאיסטנבול, בקבוצות של מאות ובמדים מיוחדים, הועברו ברית מילה ושמותיהם שונו לשמות טורקיים. אחר כך הם נשלחו לשרת אצל איכרים ובעלי אחוזות טורקים באנטוליה ורומליה, בדרך כלל במשפחות של בקטשים, למשך 3–4 עד 7 -5 שנים, כדי ללמוד את השפה הטורקית, את מנהגי ומסורות הטורקים ולהתאסלם, תוך ניתוק מחייהם הקודמים. בתקופת חניכה זאת קיבלו שכר קטן
בהמשך בוגרי אנטוליה נרשמו כ" עג'מי אולנלאני" Acemi Oğlanlanı (הבנים הזרים - במובן של "הבנים המגויסים") לגוף צבאי שהיווה מעין מרכז גיוס: "אוג'אג" - עג'מי אוג'אע'י Acemi Ocağı - שבו קיבלו שכר של אקצ'ה אחת ליום ועברו אימונים צבאיים ולמדו חשבון, שפה ודת. בהתחלה האוג'אג נמצא בגליפולי, בפיקוד האע'א מגליבולו, וחולק ל־8 יחידות (כיום פלוגות - שנקראו בולוק (בלוק - bölük). מאוחר יותר במאה ה-17 עבר ה"אוג'אג" לאיסטנבול . חלקם שירתו גם באדירנה.
באיסטנבול הוצבו ה"עג'מי אולן" בכמה ארמונות (סאראי) כמו "גלטסאראי " בשכונת פרה, אסכנדר צ'לבי סאראי על החוף האסיאטי בסקוטרי ואחרי הוצאתו להורג של הווזיר הגדול אברהים פאשה, בארמונו של יד ההיפודרום. כעבור זמן נוסף עברו הצעירים הנוצרים לשעבר לגוף היניצ'רים, שבו השכר היה שתי אקצ'ה ליום.
באמצע המאה ה-14 היה מניין ה"עג'מי אולן" כ-3,000. במאה ה-15 מספרם היה 4,000.
חלק מובחר מהעג'מי אולן הוצבו לא באנטוליה אלא נדרשו לשרת כנושאי כלים שנקראו ic oğlan - איץ' אולן - "הבנים של הפנים" או איץ' אע'א - בסאראי "הפנים" "אנדרון" (enderun) של הסולטן או בסאראיות ה"חיצוניות" באיסטנבול, ועברו השתלמויות נוספות בבית הספר הקרוי גם כן "אנדרון". אלו נבחרו בעיקר מקרב הסרבים, האלבנים, הצ'קרסים וכו', מתוך הפיקחים וגבהי הקומה שבהם. . אלה ששירתו בחדרי השינה או בחדרים הפרטיים של השליט יכלו לעלות בהיררכיה ולהגיע למעמד של ביילרביי או וזיר ואף וזיר גדול.
גדודי הפרשים הראשיים - "פרשי החצר" kapıkulu süvarileri גויסו מקרב ה"איץ' אולן" וה"איץ' אע'א", ונקראו סיפאהים (sipah) ו- silahdar (סילאהדאר =- נושאי נשק) . גדודי הפרשים המשניים (olufdeci או gureba) גויסו מקרב ה"עג'מי אולן" הרגילים.
מרבית ה"עג'מי אולן" שלא נבחרו לשרת בארמונות נועדו להיות יניצ'רים. הגוף הצבאי של עג'מי אולן איבד את חשיבותו בסוף המאה ה-17 אך התקיים מבחינה פורמלית עד שנת 1826.
לקריאה נוספת.
(אאורל דצ'יי - תולדות האימפריה העות'מאנית עד שנת 1665)
(מוסטפא עלי מחמד - "תולדות הטורקים")
יוסף ספרא
יוסף ספרא (בפורטוגזית: Joseph Safra; בערבית: يوسف صفرا; 1938 – 10 בדצמבר 2020) היה בנקאי ברזילאי שניהל את אימפריית הבנקאות וההשקעות הברזילאית של קבוצת ספרא. הוא היה יו"ר כל חברות ספרא, ביניהן הבנק הלאומי ספרא בניו יורק ובנקו ספרא שבסיסו בסאו פאולו, ברזיל.
ביולי 2020, דיווח מגזין העסקים האמריקני פורבס כי לספרא שווי נטו מוערך של 22.8 מיליארד דולר המדרג אותו כאדם העשיר ביותר בברזיל.
ראשית חיים.
יוסף ספרא נולד בביירות, בירת לבנון, למשפחה יהודית ספרדית עם קשרים בנקאיים מימי העות'מאנים. בתקופת האימפריה העות'מאנית, עסקה המשפחה בבנקאות ובמסחר באמצעות שיירות סוחרים בין ביירות, חלב, אלכסנדריה ואיסטנבול בתקופת האימפריה העות'מאנית. יוסף ספרא גדל בביירות ובשנת 1952 עבר עם משפחתו לברזיל. בשנת 1955, אחיו בן ה-23 של יוסף, אדמונד ספרא, ואביו, יעקב ספרא, החלו לעבוד בברזיל במימון נכסים בסאו פאולו. אך עד מהרה, אדמונד ספרא נפרד מאחיו יוסף ומואיז ופנה לניו יורק שם הקים את בנק הרפובליקה הלאומי של ניו יורק. לימים (בשנת 1999) הוא מכר את הבנק ל-HSBC, ותרם את מרבית כספו לקרן אדמונד ספרא. יוסף ספרא הקים בשנת 1955 את בנקו ספרא, שלימים הפך לבנק הפרטי השישי בגודלו בברזיל. הוא נותר יו"ר קבוצת ספרא המציעה שירותי בנקאות ברחבי אירופה, צפון ודרום אמריקה.
יוסף ספרא רכש את אחוז מניותיהן של חברות קבוצת ספרא מאחיו מואיס ספרא. שני האחים שמרו על אחזקת מניות בחברת Fibria Celulose.
ב-10 בדצמבר 2020, נפטר ספרא לאחר מחלה ממושכת. הוא נטמן בסאו פאולו שבברזיל.
חיים אישיים.
היה אב לארבעה ילדים: יעקב ספרא, אסתר ספרא, אלברטו ספרא ודייוויד ספרא. ג'ייקוב אחראי על כל הפעולות הבינלאומיות מחוץ לברזיל, ואילו דייוויד ואלברטו מנהלים את בנקו ספרא בברזיל.
תכונה.
בשנת 2013 רכשה משפחת ספרא יותר מתריסר נכסים בארצות הברית, בעיקר בעיר ניו יורק. בבעלותם גם תיק של נדל"ן מסחרי בברזיל. בשנת 2014 ספרא שילמה יותר מ-700 מיליון ליש"ט לרכישת מגדל סוויס רה - אחד המגדלים האייקונים ביותר בלונדון.
ישעיהו ארנרייך
ישעיהו ארנרייך הוא איש ציבור חרדי - ישראלי, המשמש סגן ראש עיריית בית שמש וחבר מועצת העיר מטעם אגודת ישראל. בשנים 2003 - 2008 היה ראש המועצה של עמנואל.
ביוגרפיה.
נולד לפנחס ארנרייך, עסקן חסיד גור, וממקימי העיר עמנואל. סבו הוא יצחק גרשטנקורן ממייסדי העיר בני ברק וראש העיר הראשון שלה. התחנך במוסדות חסידות גור.
פעילות פוליטית.
בשנת 2003, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל, התמודד לראשות מועצת עמנואל ונבחר.
לקראת הבחירות בשנת 2008 עבר לבית שמש והוצב ברשימת אגודת ישראל כנציג חסידות גור, והוא מכהן כחבר מועצה עד היום. משנת 2008 מכהן גם כיושב ראש תאגיד המים העירוני "מי שמש".
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) קיבל לידיו את תיק החינוך.
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) נכנסה אגודת ישראל לקואליצייה של ראש העיר הנבחרת עליזה בלוך, בניגוד לעמדתה של דגל התורה. ארנרייך קיבל שוב את תיק החינוך, ומונה לסגן ראש העיר בשכר למחצית הקדנציה ברוטציה עם שמעון גולדברג.
זייברט
חטאפה