לקראת החג, החלו עולי הרגל מהערים הגדולות לצאת למסע לקראת ירושלים. פשוטי העם הלכו ברגל, בעוד שהאפנדים רכבו על סוסים (ונשותיהם ומשפחתם בכלל הובלו למתחם הקבר מבעוד מועד). כבר בשלב זה החלו החגיגות: בדרך נהגו לעצור בתחנות שונות, בפרט בקברי צדיקים, ושם לפרוץ בשירה ומחול דרווישים, בלווי תופים וחלילים. כשהגיעו לירושלים, התמקמו עולי הרגל במחנות על פי מקום מוצאם. בשיאו, מפקד עולי הרגל הגיע לאלפים. בבוקר יום שישי הראשון לחגיגות, הוא "יום השישי של הירידה" (ג'ומעת א-נזלה), התקבצו ההמונים ברחבת הר הבית לתפילות הבוקר.
לאחר תפילת הצהריים של יום שישי, הייתה השיירה יוצאת לנבי מוסא דרך שער האריות, כשאלפי אנשים מתקהלים כדי לצפות בה.
הקהל יצא לכיוון הקבר, חלקו ברגל, חלקו ברכיבה, ולימים חלקו גם במכוניות ומשאיות.
מכיוון שירושלים הייתה חלק אינטגרלי מהחג, לפעמים נקרא המואסם על שמה, "חג' אל קודס".
במשך שבעת ימי החג הקימו העולים מחנות סביב הקבר והעבירו את הזמן בפולחנים דתיים, שירה, ריקודים וחגיגות, סעודות, אירועים מיוחדים, משחקים ותחרויות ושיחות חולין. מכיוון שלחג התכנסו עולי רגל מכל רחבי הארץ, הייתה זו הזדמנות להחליף מידע ולשמור על קשר עם קרובים רחוקים. לאווירה החגיגית הצטרפו גם רוכלים על רחבת המסגד בו שוכן הקבר שניצלו את ההזדמנות למכור את מוצריהם לקהל גדול.
כל יום במשך השבוע היו יוצאים עולי רגל מירושלים בתהלוכות להצטרף לחוגגים. שיירות היו מגיעות ועוזבות מדי יום. חלק מהמבקרים התאכסן בחדרים ואחרים לנו באוהלים על הגבעות סביב הבניין.
אחד מהאירועים הפופולריים בחג היו מרוצי סוסים שנערכו מחוץ למתחם הקבר. יש הסוברים שתחרויות אלו הן זכר עוד מימי צלאח א-דין, בהם נהגו פרשים ערבים להצטרף לתהלוכה ולהפגין כוח כמול קהל הצליינים הנוצרים שפקדו את ירושלים במפגן אימונים. בספרו "נקמת האבות" תיאר יצחק שמי אחד מהמרוצים האלו:
בתום ימי החג חזר ההמון לירושלים, בצהרי יום חמישי הקדוש על פי הכנסייה האורתודוקסית (היום שלפני יום שישי הטוב).
למחרת, ביום שישי, היו המונים נאספים לתהלוכת הדגלים (זפת אל-עלאמאת), בה נישאו דגלי כיפת הסלע והנביא ממסגד אל-אקצא אל מסגד הכיפה, מבצע שבעלת הזכות המסורתית עליו הייתה משפחת אל-קוטוב הירושלמית. ביום הזה וביום שלאחריו, קבוצות המבקרים היו עוזבות את ירושלים בתהלוכות פרידה עם דגלים ותזמורות.
בתקופה העות'מאנית, ככל הנראה במאה ה-19, הופקדה האחריות על המסגד בנבי מוסא בידי משפחת אל-חוסייני, והם אלו שארגנו את התהלוכות מדי שנה וסיפקו אוכל לחוגגים.
על פי המסורת, היה המופתי של ירושלים הדמות המרכזית בניהול החגיגות, שהפכו בעידודו לחגיגה לאומית גדולה והפגינו את חשיבותו.
הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה-19, ג'יימס פין, תיאר בספרו את קהל החוגגים המגיע לירושלים:
החג כמוקד ערבי לאומני.
המפגש השנתי בין משלחות של עולי רגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית, וכן מעמדו החשוב של החג בדת העממית של ערביי ארץ ישראל, יצרו תחושה של קשר בין חלקי הארץ, שעד תקופת המנדט הבריטי לא הייתה יחידה מנהלית בפני עצמה, אלא מחולקת למחוזות שונים.
עם התעוררות תנועות לאומניות בקרב ערביי ארץ ישראל בתחילת שנות המאה ה-20, התפתח לחג נבי מוסא פן לאומני. מכיוון שבחג התכנסו תושבי האזור, החג תרם ליצור זהות משותפת לבני ערים וכפרים שלרוב היו מנותקים אחד מהשני. מנהיגים לאומנים פלסטינים, בפרט החג' אמין אל-חוסייני (אחיינו של ראש עיריית ירושלים ולימים המופתי של ירושלים), ניצלו עובדה זאת להתסיס את קהילת ערביי ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית וההתיישבות היהודית.
מהר מאוד החל החג ללבוש ממדים אנטי-ציונים, שגלשו לבסוף לאלימות. לאור הרקע המשוער של החג, תמיד היה לחג פן מיליטנטי. רבים בקהל היו חמושים, ובשנים קודמות נהגו להטיל אימה על קהילות נוצריות שנקרו בדרכן. גם מתיחות בין המשלחות השונות לפעמים הסתיימה בדמים: כדוגמה, יצחק שמי ביסס את ספרו "נקמת האבות" על אירוע משנות המאה העשרים המוקדמות בהן מריבה על דגל של אחת המשלחות הסתיימה במותם של מנהיג משלחת עולי הרגל של שכם ושניים מעוזריו ושני חברי המשלחת החברונית.
יונה סוקולובסקי תיאר איך עוד בשלבים מוקדמים מצאו עצמם תושביה היהודים של ירושלים בעין הסערה של ההמון החוזר ממתחם הקבר: "אחר התפילה והריקודים ברחבה שלפני המסגד החל ההמון לשוב לירושלים ברגל. הראשונים הגיעו לירושלים בשעות אחר הצהרים המאוחרות. הם היו נתונים באקסטזה דתית, מלוהטים ומסונוורים. בראשם היה דרוויש לבוש בגד לבן, מנופף חרב גדולה מעל ראשו ומחולל תוך נפנוף החרב לכל עבר. התהלוכה הייתה נכנסת לירושלים בעד שער האריות ומגיעה עד לצומת עם רחוב הגיא. שם היה הדרוויש מחולל והקהל שהתאסף סביבו סתם את המעבר בסמטה. יהודים שעשו דרכם אל הכותל באותה שעה מצאו עצמם נדחקים על ידי ההמון לעבר חרבו המתנופפת של הדרוויש. לרוב היו נחלצים משם בפצעים קלים ובגדים מושחתים".
בספרם המרדף אחרי הנסיך האדום מביאים מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר תיאור נוסף של האווירה האנטישמית שאפפה את החג בתקופה זו: "רוח המדבר שעלתה מעמק יריחו טלטלה את הדגלים, והם נראו מרחוק כגליו של ים סוער. בסוף הטור צעדו אלפי ערבים, נופפו בסכינים, חרבות ואלות וקראו בהתלהבות ובקצב: "ביסמילה!" ("בשם אללה"), "א-דאולה מענא!" ("הממשלה איתנו"), "אל יהוד כילבנה!" ("היהודים הם כלבינו")."
מאורעות תר"פ.
ב-1920 נפלו חגיגות נבי מוסא וחג הפסח היהודי באותו זמן. באותה שנה התסיסו אמין אל-חוסייני ועורך העיתון עארף אל-עארף את הקהל בנאומיהם. ב-4 באפריל, לאחר התפילה המסורתית בתום החג, יצא הקהל בצעקות "איד'בח אל יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי. בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, נותר לתושבים היהודים להגן על עצמם. אמנם הם ציפו למהומות, ומבעוד מועד ארגן זאב ז'בוטינסקי שומרים, אך עדיין נרצחו שישה יהודים ונפצעו בסביבות מאתיים מפני שתושבי העיר העתיקה לא אפשרו לז'בוטינסקי להכניס את אנשיו כיוון שאמרו ששכניהם לא יפגעו בהם. בעקבות המהומות, ששככו רק כעבור ארבעה ימים, נאסרו זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחברי ה"הגנה על ירושלים" (שאורגנה על ידי ז'בוטינסקי) על ידי הבריטים והואשמו על החזקה בנשק שנתפס ברשותם ועל כוונה לפגוע בערבים.
אחרי מאורעות 1920.
ב-1921 מונה אמין אל-חוסייני ל"מופתי הגדול". בתפקידו זה המשיך לטפח את חגיגות נבי מוסא, והן הפכו ליום חג לאומי-ערבי בכל רחבי הארץ. הקולונל פרדריק קיש תיאר ביומנו את יציאתה של תהלוכת נבי מוסא מירושלים ב-30 במרץ 1923. במעמד הנציב העליון היהודי הרברט סמואל, ברכו זה את זה רונלד סטורס ואמין אל-חוסייני, כאשר המופתי יושב על סוסו. ראש התהלוכה, שעמד מאחוריו, קרא אחר כך בערבית את הקריאות "יחי חאג' אמין" ו"הלאה היהודים".
השתלשלות החג מימי המנדט הבריטי ועד היום.
ב-1937, כשנה לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול להפסיק את העלייה היהודית לארץ ישראל, אסר השלטון הבריטי על עליית הרגל המסורתית, מחשש שהחג יצית עוד מהומות. איסור זה המשיך עד אחרי מלחמת העצמאות, כשעבר מתחם הקבר לממלכת ירדן. בגלל המתיחות שנוצרה עקב ההגירה של פליטים פלסטינים לתחומה של ירדן, המשטר ההאשמי לא שש לחגיגות אלו. לאחר שנרצח המלך עבדאללה הראשון על ידי מתנקשים פלסטינים שהיו בקשר עם חג' אמין אל-חוסייני, אסרו הירדנים על ההתקהלות הגדולה בהר הבית בתחילת החג, והיקף החגיגות הוגבל למתחם הקבר. לאחר מלחמת ששת הימים, כשהר הבית ומתחם קבר נבי מוסא עברו לידי ישראל, נמשך האיסור על מנהג העלייה. המוסם הראשון שהותר היה 50 שנה לאחר האיסור הבריטי, בשנת 1987, ואורגן על ידי הווקף המוסלמי בירושלים. כ-50,000 עולי רגל השתתפו. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה, בוטלו שוב החגיגות. ניסיון נוסף לקיים את מצוות החג נעשה ב-1997, אך הוא היה מצומצם והגבלות על תנועת תושבי הגדה הגבילה את מספר המשתתפים.
M (סרט)
"M" הוא סרטו של הבמאי הגרמני פריץ לאנג משנת 1931. הסרט נכתב על ידי לאנג ואשתו תיאה פון הארבו, והוא אחד מהסרטים הראשונים בז'אנר הפילם נואר, ומהווה נקודת קישור בין זרם קולנועי זה לבין הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני משנות ה-20. הוא אחד הסרטים הראשונים המציגים דמות של רוצח סדרתי. הסרט עשה שימוש חלוצי בקול, בשנותיו הראשונות של הקולנוע המדבר ולאחר שקיעת הסרט האילם.
עלילת הסרט.
רוצח סדרתי, המגולם בידי השחקן פיטר לורה, אורב לילדים, ומשטרת ברלין משקיעה מאמץ רב בלכידתו, כולל נוכחות מוגברת ברחובות ופשיטות, דבר המפריע לעבודתו הסדירה של העולם התחתון. כנופיות הפשע מחליטות למצוא את הפושע בעצמם, ואכן עושות זאת באמצעות חבורה של קבצנים המאתרים את הרוצח ומסמנים את מעילו באות "M". בשיאו של הסרט, הפושע עומד בפני "בית דין" של העולם התחתון, ופונה בנאום נרגש שבו הוא מספר כי אינו מסוגל לשלוט בדחפיו. הנאום המסתיים בזעקתו המפורסמת – "מי יודע איך זה להיות אני?". ברגע האחרון מציל מפקח המשטרה קארל לוהמן את הרוצח ממעשה לינץ' המתוכנן על ידי הפושעים.
הרקע לעלילת סרט.
הסרט מבוסס באופן חלקי על סיפורו של פריץ הארמן, רוצח הסדרתי מהנובר, קארל גרוסמן מברלין, קארל דנקה ועל סיפורו האמיתי של פטר קירטן המכונה "הערפד מדיסלדורף" רוצח ילדים שפעל בתחילת המאה ה-20.