בשנת 1991, הוקמה יחידת המכללות הצבאיות תוך איחוד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה יחד עם המכללה לביטחון לאומי, בשנת 2016 הועברה גם המכללה לפיקוד טקטי תחת המכללות הצבאיות, בשנת 2017 הוקם ביחידת המכללות הצבאיות בית הספר לפיקוד לנגדים
כיום, מוכשרים בהן כלל דרגי הפיקוד הבכיר של צה"ל בתחומי צבא וביטחון, תוך שילוב של לימודים אקדמיים.
פירוט המכללות.
המכללות הכלולות ביחידת המכללות הצבאיות הן:
בסיס המכללות הצבאיות העתידי.
בשנת 2002 יזם ראש הממשלה אריאל שרון את התוכנית להעתקת המכללות הצבאיות ממחנה גלילות למתחם חלופי בירושלים, במסגרת המאמץ לחיזוק ירושלים. ונבדקו חלופות שונות למיקומם: מתחם גבעת התחמושת, קריית הלאום ומתחם האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
בעקבות החלטת הממשלה מאפריל 2011 (החלטה 3161), בסיס המכללות הצבאיות המיועד למכללה לפיקוד ומטה, למכללה לביטחון לאומי ולאקדמיה הצבאית, היה צפוי להיבנות בהר הצופים בירושלים על פני שטח של כ-32 אלף מ"ר, ועתידים לשרת בו מעל ל-1400 קצינים וחיילים. הבסיס היה מתוכנן להיות ממוקם בקרבת האוניברסיטה העברית, בין המורדות הדרומיים של הר הצופים לגן הלאומי עמק צורים, המיקום היה בעייתי, שכן הוא שוכן על שטחים שמעבר לקו הירוק. ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות התנגדו לבנייה במקום זה. ב-2 ביולי 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז ירושלים את התוכנית. למרות שהתוכנית קיבלה את כל האישורים היא הוקפאה בהנחיית ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בינואר 2015 החליטה ממשלת ישראל להעביר את המיקום המתוכנן למכללות למערב ירושלים במקום למזרחה (החלטה 2392). ביולי 2017, אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון הכריז כי הזוכה בתחרות האדריכלים לתכנון בסיס המכללות העתידי הוא משרד "אליקים אדריכלים", בבעלות האחים צדיק ואלי אליקים. הבסיס המתוכנן ייבנה על שטח מיוער בתוך יער ירושלים, מעל שכונת עין כרם בירושלים, על רכס המתנשא מעל השכונה שממוקמת בעמק, בשוליים הדרום מערביים של העיר. סך כל השטח המיועד למכללה הוא 50 דונם. באוגוסט 2018 אישרה הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את התוכנית, חרף מחאת תושבי עין כרם שטענו שהפרויקט יפגע בערכי טבע נדירים ויגרום לעומס תחבורתי בשכונה.
ב-26 באוגוסט 2018, הצביעו רוב חברי מועצת עיריית ירושלים נגד התוכנית להקמת המכללות סמוך לעין כרם.
מפעלי ים המלח
מפעלי ים המלח (באנגלית: Dead Sea Works) היא חברה העוסקת בהפקת מחצבים באזור ים המלח. החברה נוסדה על ידי מדינת ישראל ב-1952 (על בסיס חברת האשלג הארץ-ישראלית שהוקמה ב-1929) והיא מפיקה בעיקר אשלג, ברום ותרכובות ברום. החברה מספקת לחברה הבת "מגנזיום ים המלח" את חומר הגלם להפקת מגנזיום. מאז 1968 נמצאים מפעלי ים המלח בבעלות חברת כיל, חברה בת של החברה לישראל, הנשלטת על ידי עידן עופר.
תולדות הפקת האשלג.
חברת אשלג ארץ-ישראלית נרשמה באנגליה ב-31 באוקטובר 1929 במטרה עיקרית לנצל את מקורותיו המינראליים של ים המלח. החברה הוקמה על סמך זיכיון שניתן על יד ממשלת ארץ ישראל ועבר הירדן ב-1 בינואר 1930 בתוקף הסכם בין סוכני הכתר למושבות ובין משה נובומייסקי - מנהלה הראשי של החברה מאז יסודה והמיג'ור תומאס גריגורי טולוק (Thomas Gregorie Tulloch). בין המשקיעים בפועל היה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציונים.
בשנים 1931–1932 החלה החברה לשווק אשלג וברומין שנוצרו במפעלה הצפוני של ים המלח. בשנת 1934 נפתח בית החרושת הראשון בקצה הדרומי של הים. בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה התוצרת משנה לשנה באופן ניכר. תחזית סוכני המכירה של החברה קבעה "כי יש יסוד להניח שיעלה ביד החברה להוסיף ולהחזיק בימי שלום ברוב השווקים החדשים שהיא מצאה".
בשנת 1945 מכרה החברה 90,040 טון אשלג ו-347 טונות ברומין בתמורה כוללת של 2,064,800 ליש"ט. מאזנה לשנת 1944 הסתכם ב-2,084,355 ליש"ט. הרווח ברוטו בשנת 1944 היה 170,363 ליש"ט, לאחר שיא של 294,404 ליש"ט בשנת 1942.
הקמת המפעל לאחר הקמת מדינת ישראל.
במלחמת העצמאות נותק המפעל ממרכז הארץ לאחר שעובדיו היהודים של המפעל בצפון ים המלח נטשו אותו והוא נהרס על ידי הלגיון הירדני על אף חוזה שנחתם בין מייסדו לבין המלך עבדאללה, עקב טעות אנוש.
עם קום המדינה החליטה ממשלת ישראל החדשה לבחון מחדש את פעילות ייצור האשלג, בין השאר עקב המעורבות הבריטית. בישיבת הממשלה הזמנית שהתקיימה בנובמבר 1949, שר המסחר התעשייה והאספקה פרץ ברנשטיין העלה לדיון את "עתיד ים המלח". השר ביקש לפרט בפני חברי הממשלה את סיכום דו"ח וועדת המומחים שתפקידה היה "בדיקת האפשרויות לניצול ים המלח והאזור סביבו והצעת תוכניות לעתידו".
ב-1952 הוחלט להקים את מפעלי ים המלח, והחברה החלה את פעילותה בהלאמה כפויה של חברת האשלג של נובומייסקי עקב אי עמידה בתנאים שהציבה הממשלה החדשה. בו בזמן הושלם הכביש המחבר את המפעל בסדום אל באר שבע (עד אז הייתה הדרך שביל עפר). במשך מספר שנים צבר המפעל חובות כבדים שכוסו בידי משרד הפיתוח.
ב-1956, מונה מרדכי מקלף, רמטכ"ל לשעבר, למנכ"ל המפעל המולאם. המפעל נכשל כישלון חרוץ תחת ניהולו, ועקב כך מינה שר הפיתוח מרדכי בנטוב ועדת חקירה, בראשות פרופ' היימן מהטכניון לחקור את התנהלות המפעל ולהמליץ על המלצות לשיפור המצב. מקלף הפסיק העסקתם של האסירים, הזמין בעלי מקצועות להשתלב בעבודות המפעל, דאג להסעות עובדים מערי הסביבה (והיה למפעל הראשון בארץ שהנהיג הסדר שכזה) ודאג לשיפור תנאי העובדים. בשנת 1960 אישר מבקר המדינה שהמצב במפעלי ים המלח השתפר.
בשנת 1960 החלה הממשלה בחיפוש שותף למפעלים לצורך מימון הרחבתם, והקמת מפעלים לייצור מגנזיט, מלח שולחן ואשלג גבישי. ב-1961 הוסדר חוק שבמסגרתו קיבלה החברה מהמדינה זיכיון בלעדי להפקת מחצבים בים המלח ושימוש בשטחי עזר בהיקף של כ-600 קמ"ר מאזור סדום ועד לאזור מצדה. זיכיון זה הוארך עד לשנת 2030. החברה הנפיקה מניות לציבור בשנת 1961. ב-1968 הוקמה החברה הממשלתית כיל שאיגדה מספר מפעלי תעשיות כימיות בישראל ובהם מפעלי ים המלח וכימיקלים ופוספטים, ומפעלי חיפה כימיקלים וערד כימיקלים שהיו אז בהקמה. ב-1992 הנפיקה המדינה את מניות כיל. לאחר מספר שנים רכשה כיל מהציבור את מניות מפעלי ים המלח ומחקה אותן מהמסחר בבורסה. בכך הפכו מפעלי ים המלח לחברה פרטית. ב-1997 מכרה המדינה את השליטה בכיל לחברה לישראל, שהייתה אז בשליטת איש העסקים שאול אייזנברג.
בשנת 1986 הקימה החברה מסוע באורך של כ-18 ק"מ ובהפרש גבהים של כ-800 מטרים, שהוביל את התוצרים מים המלח לכיוון תחנת רכבת המשא במישור רותם, הסמוך לדימונה. ב-1994 הוקמה תחנת כוח פרטית לשימוש המפעלים. ב-2001 הופרד תחום השיווק של החברה ואוחד עם תחום השיווק של חברת רותם אמפרט העוסקת במחצבי הפוספטים לשם יצירת חברת "כיל דשנים".
בריכות האידוי בים המלח.
תהליך הייצור בים המלח מבוסס על הפקת המלחים המצויים בו בבריכות אידוי גדולות, שנבנו באגן הדרומי הרדוד. מי הים נשאבים לתוך הבריכות, ובתהליכים של אידוי והתרכזות מופקים מהם המינרלים המבוקשים לייצור של אשלג, ברום, מגנזיום, מלח תעשייתי, מלח שולחן ומוצרי ההמשך שלהם.
בריכות האידוי הפתוחות והרדודות של מפעלי ים המלח מנצלות את אנרגיית השמש למיצוי המלחים מתמיסת הים; עם התרכזות התמיסה בבריכות מתחילים עודפי המלח לשקוע על הקרקעית, ומשם הם נאספים ומשונעים למתקני הייצור.
בריכות האידוי פרוסות בחלקו הדרומי של האגן ההיסטורי של ים המלח. בבריכות אלו המאופיינות בגובה תמיסות מוגבל, מתרחשים תהליכי אידוי ושיקוע מלחים, תוך עליית ריכוזים הדרגתית ומבוקרת של התמיסות במורד התזרים.
תהליכי האידוי בבריכות צורכים אנרגיה רבה ומתבצעים לאורך כל התהליך על ידי קליטת אנרגיה סולרית נקייה וללא זיהום סביבתי. רמת האידוי השנתית נגזרת מהאקלים הסביבתי ואינה נתון הנמצא בשליטת האדם.
תמיסות ים טריות נשאבות מהאגן הצפוני של ים המלח באמצעות תחנת שאיבה לדרום, לעבר בריכת מלח ראשית – בריכה 5. בריכה זו כוללת מספר חלוקות משנה. משטר המפלסים בבריכה נגזר מהצורך התפעולי לשמירת נפח קבוע של תמיסות.
היציאה מבריכה זו היא באמצעות תעלה ותחנות שאיבה נוספות בטור לעבר בריכות המלח הדרומיות, המהוות את האזור הטופוגרפי הגבוה ביותר במערכת. מנקודה זו הזרימה מונעת בכוח הכבידה בלבד. השליטה על מפלסי הבריכות וכמות התמיסות הזורמות ביניהן (בנוסף לשליטה בתחנות השאיבה) מתבצעת על ידי הנחת ושליפת קורות מתכת בפתחי המעבר בין הבריכות השונות. תהליך שקיעת המלח מתבצע תוך אידוי של התמיסה בו היא מאבדת 50% מנפחה. המינרל הדומיננטי השוקע בבריכות אלה הוא מלח הבישול (נתרן כלורי – NaCl) - מלח זה מצטבר על רצפת הבריכות, דבר הגורם להגבהת סוללות הבריכות, וזאת על מנת לשמר נפח איגום נדרש וקבוע. בסוף בריכות המלח, התמיסות מגיעות לריוויון למינרל – הקרנליט שהוא גביש המכיל מלחי מגנזיום, אשלג, ומים. בריכות הקרנליט בדומה לבריכות המלח בנויות במערך טורי.