בעקבות מגמתה האלימה והמיליטנטית של קבוצה רדיקלית בקרב הבאבים ושאיפתה לבצע הפיכה כנגד השאה לאחר הוצאתו להורג של הבאב ביולי 1850, החל השאה לרדוף את התנועה הבאבית כולה: הוא אסר והוציא להורג את מנהיגיהם והחרים את רכושם. הרדיפות רק התעצמו עם ניסיון ההתנקשות הכושל בשאה שהתרחש בשנת 1852. בין מאות הבאבים שהוצאו להורג במסגרת הרדיפות הללו הייתה גם טאהרה. על פי החלטת הממשלה, הוצאה טאהרה להורג בשנת 1852. סיפור הוצאתה של טאהרה משתנה בין מקורות, אך באחד מן הסיפורים הידועים טאהרה לבשה שמלה חגיגית והתבשמה בטרם נלקחה אל מותה, כאילו ידעה כבר מראש על גזר דינה. היא הובלה עם המוציא להורג אל הגן, ובעוד הוא היסס להרוג אותה התקדם לעברה עבד וחנק אותה באמצעות מטפחת. לאחר מכן, נזרקה גופתה של טאהרה לבאר וכוסתה אבנים וחול. על פי המסורת הבהאית, מילותיה האחרונות של טאהרה היו: "תוכלו להרוג אותי ברגע בו תרצו בכך, אולם לא תוכלו לעצור את שחרור האישה".
מעמדה של טאהרה בדת הבהאית.
טאהרה זכתה למעמד של כבוד וקדושה בדת הבהאית, בשל דבקותה בתורתו של הבאב, מאבקה למען האמונה הבאבית ועיצובה בהתאם לעידן החדש שהגיע עם התגלותו של הבאב. בנוסף, טאהרה הכירה את בהאא אללה בחייה, שהתה בביתו ופעלה במשותף עמו למען הפצת תורתו של הבאב. על פי מסורות רבות באמונה הבהאית, מיוחסת לטאהרה עוד במהלך חייה הבנת תפקידו המרכזי של בהאא אללה בדת האוניברסלית הגדולה ובעידן החדש, עוד בטרם חשף אותה בהאא אללה באופן פומבי. הבנה זו של טאהרה משתקפת בכל מעשה שביצעה אחרי פגישתם בטהראן. דמותה של טאהרה הייתה ייחודית והיוותה מודל ממשי לחיקוי הן בשל אמונותיה ופעולותיה שנסתיימו במרטיריות אמיצה, והן בשל המודל הייחודי שהיא ייצגה כאישה בתקופה חייה.
עבד אלבהאא צירף את שמה של טאהרה לרשימת הנשים הקדושות לצד שרה, מרים הבתולה ופאטמה, אשר עלו לגדולה מעבר למה שאפשר להן המגדר אליו נולדו בזכות סגולותיהן הפנימיות ומעמדן המיוחד. הוא אמר שצחות לשונה ושכלה של טאהרה ערערו את עידנה ואת העולם כולו. בנוסף, הוא כינה אותה "חרב הבוערת באהבתו של האל" ו"מנורה המוארת באמצעות החסד האלוהי".
טאהרה כמרטירית.
החוקר המזרחן הבריטי אדוארד ג. בראון כתב על טאהרה שהיא תופעה יחידה במינה בכל תרבות במהלך ההיסטוריה, ובמיוחד בתרבות הפרסית של המאה ה-19. השילוב, לדבריו, של יופייה המדהים, יכולותיה האינטלקטואלית המרהיבות, לשונה החדה, דבקותה נטולת החת והמוות המרטירי האצילי הופך את דמותה של טאהרה לייחודית ואלמותית. גם אם לא הייתה לדת הבהאית דבר מדהים אחר להתגאות בו – הייתה יצירת דמות הגיבורה של טאהרה מספיקה כדי להופכה לדת מרשימה. חשיבותה של טאהרה בדת הבהאית הוא במעמדה כגיבורה, מנהיגה ותאולוגית יוצאת דופן שהקדישה את חייה ואף הקריבה אותם למען דבוקתה בהתגלות הבאב ובהפצת הדת החדשה.
טאהרה כמודל נשי.
"טאהרה היא ז'אן ד'ארק הפרסית, מנהיגת שחרור האישה של המזרח."האמונה הבהאית מתבטאת באופן מפורש בתמיכתה בעקרון השוויון בין נשים וגברים. תמיכה זו אף נתפשת כאחד מהמאפיינים המייחדים את ההתגלות החדשה שעליה מתבססת הדת הבהאית. שוויון זה מתבטא הן בייעוד הרוחני של בני האדם, הן בחיי היומיום. לדוגמה, האמונה הבהאית דוגלת בצורך לספק חינוך שווה לנשים וגברים כאחד, כדי שנשים תוכלנה לפתח יכולות וחשיבות שוות לאלו של הגברים גם בתחומים החברתיים והכלכליים. לכן, טאהרה מהווה במובנים רבים ייצוג של האידיאל הנשי בדת הבהאית. בניגוד לאידיאלים נשיים מקבילים בדתות מקבילות אחרות – גדולתה של טאהרה לא נובעת מדמות האם, הבת או האישה שמילאה, שכן היא התנגדה באופן גלוי לתאולוגיה של אביה, התרחקה מבעלה ונאלצה להיפרד מילדיה. גדולתה נובעת דווקא ממנהיגותה וידיעותיה בדת.
טאהרה הייתה פורצת דרך בתחומים רבים במעמד האישה: לפי עבאס אמאנת, הייתה טאהרה ככל הנראה האשה הראשונה שגילתה את פניה ביוזמתה. בנוסף, מעגל חסידותיה שהתאסף סביבה בכרבלא, בגדד, קזוין, המדאן וטהראן היווה בסבירות גבוהה את קבוצת הנשים הראשונה במחוזות הללו אשר הכירו בגלוי בקיפוח הנשי. באופן כללי, הסיפורים על אודות טאהרה מציירים אותה כמוקד משיכה ומודל לחיקוי עבור נשים בכל מקום אליו הגיעה. עם זאת, פעולותיה של טאהרה לא בוצעו במסגרת מאבק המוכוון למען זכויות האישה, כי אם במסגרת חדשנות דתית והכרה בשינוי שחל עם התגלותו של הבאב שהוביל לביטול החוק האסלאמי. טאהרה נקטה בפעולות מופגנות כדי להצהיר על אמונותיה אלו, דוגמת לבישת בגדים צבעוניים בחודש מחראם כדי לחגוג את יום הולדתו של הבאב תוך התעלמות מן האבל המוקדש לאמאם חסין החל באותו היום. פעולותיה אלו גררו תגובות נזעמות ואף ניסיונות פגיעה ישירים, וכן תגובות קשות מצד משפחתה הקרובה.
גם כאישה בהיסטוריה הבהאית הייתה דמותה של טאהרה יוצאת דופן. מעטות הנשים המופיעות בספרי ההיסטוריה הבהאית בשנים שקדמו להפצת הדת במערב, ורבות מאלו שמצויות שם הן אמהות או נשים של מרטירים באביים. היו גם נשים אשר לבשו בגדי גברים והשתתפו במאבקים האלימים. ייתכן כי נשים לקחו חלק גדול יותר בהיסטוריה מזה שתועד, אך בין כה וכה מלבד טאהרה לא היו נשים בתפקידים ציבוריים בעת התפתחות הדת והפצתה. טאהרה, אם כן, נותרה מודל נשי יחיד ומרכזי לחיקוי עבור הדת הבהאית.
טאהרה המשוררת.
טאהרה כתבה חיבורים אפולוגטיים ותאולוגיים רבים וכן מיני התכתבויות העוסקים בנושאים באביים. בנוסף, כתבה טאהרה שירים מיסטיים רבים העוסקים בחווייתה הדתית. כיום, שיריה של טאהרה מפורסמים ובעלי מוניטין גבוה בכל עולם התרבות הפרסי, גם מחוץ לגבולות הדת הבהאית. שיריה עוסקים בחוויות רגשיות ודתיות, ובכמיהתה לפגוש את הבאב. הם מביאים לידי ביטוי את הידע הנרחב של טאהרה בשפות הפרסית והערבית.
על אף פירוסמם הרב, קובץ השירים המיוחסים לטאהרה איננו גדול: יש בו פחות משישים שירים. לא כל קורפוס שיריה שרד, בעיקר בשל הצורך בחשאיות שהייתה בשמירה על כתבים באביים, פיזור רכושה של טאהרה והעוינות שהפגינה משפחתה הקרובה של טאהרה שייתכן כי השמידה או מנעה את הפצת כתביה. לכך סייעה העובדה שבמהלך חייה של טאהרה לא היה ניסיון לאסוף את שיריה. מאמץ זה החל לראשונה רק חמישים שנה לאחר מותה שכן המצב המדוכא והמסוכן בו חיו הבאבים לא אפשר מאמצים מוקדמים מכך.
סיאה צ'אל
סיאה צ'אל (בפרסית: سیاه چال, "הבור השחור") הוא צינוק בו היה כלוא מירזא חסין עלי נורי, לימים בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, למשך 4 חודשים, אוגוסט-דצמבר 1848 ובו חווה את ההתגלות האלוהית הראשונה שלו. בשנת 1868 נהרס הצינוק ונבנה מעליו תיאטרון לאומי מלכותי בשם Tekyeh Dowlat, تکیه دولت, ששימש גם כבית אופרה, על ידי השאה נאצר א-דין שאה קאג'אר. משנת 1954 ועד המהפכה האיראנית ב-1979 הוכרז המקום כנכס בהאי, לאחר מכן נהרס וכיום משמש המקום כבנק.
רקע.
תנועת הבאבים בראשות הבאב, מירזא עלי מחמד, צמחה בפרס מתוך הזרם השיעי האסלאמי בראשית המאה ה-19, אולם אינה מוגדרת כזרם בתוכו. מירזא עלי ראה בעצמו "באב", שער, בין העולם לבין אמאם הדור, האמאם הנסתר. בהמשך התחיל לראות עצמו כמהדי, התגלות נבואית אלוהית, גילוי גשמי של רוח העולם והאמת המושלמת. הדת הבאבית כמו גם הדת הבהאית, הביאה לעולם ספר חדש שאינו מבטל את הקוראן או את הספרים האחרים, אלא מחדש אותם.
הבשורה אותה בישר הבאב הייתה גם כן חדשה שכן במרכזה עמד האדם ולא האל. בין קריאותיו, קרא לשוויון מלא לנשים כחלק משוויון מלא בין כל האנושות, ללא הבדל דת ומעמד. קריאתו לתיקון הייתה דתית כמו גם סוציאלית וחינוכית. את תכלית תורתו קיבץ בספר בשם באין, שנחשב קדוש, בו גם הקפיד לכתוב על הנביא שעתיד להתגלות אחריו. כתבים אלו, הקנו בחלוף השנים לבאב את התואר "מבשר הדת הבהאית", כינוי שהוענק לו על ידי הבהאים, מאחר שמייסד הדת, בהאא אללה נתפס כמהדי עליו דיבר הבאב.
הבאבים שהתקדמו ונפוצו בפרובינציות שמדרום לים הכספי, חוו לעיתים תכופות התנגשויות וגילויי אלימות מצד האוכלוסייה השיעית, התנגדות שהלכה והתגברה. במסגרת אחת ההתנגשויות הרגו הבאבים כמה ממתנגדיהם, והתבצרו במסגד שיח' טברסי באוקטובר 1848. במבצר הם הצליחו לתכנן מערכות שונות ובתוך כך להבריח חלק מהחיילים הפרסים שרדפו אותם. למרות כוח ההישרדות והנחישות להביס את מתנגדיהם, חלק גדול ממנהיגיהם נהרגו. תקופת ההתבצרות סימנה את הבאבים כגורם אלים שחותר תחת השלטון, דבר שהוביל לתעמולת הסתה ורדיפה עיקשת אחריהם, תוך הוצאה להורג של חשובי הקהילה וחברי קבוצת "אותיות הח"י". ביולי 1850 הוחלט על הוצאתו להורג של הבאב, בידי 750 חיילים ארמנים. הבאב יחד עם מספר תלמידים שביקשו למות עמו עמד בפני כיתת יורים, מוכן לפקודה, אלא שבאורח פלא הצליח לנוס ממטח הירי לעברם. מיד לאחר מכן הוא נתפס בתא בו היה כלוא קודם לכן, והוצא להורג.