את הרעיון להקמת המועצה, יזמו מספר מטיפים סונים וחברי האחים המוסלמים באידליב אשר פעלו לשכנע מפקדים רבים בארגוני המורדים השונים ברחבי סוריה להקמת ארגון-גג לכל הארגונים הלוחמים. מטרת הקמת מועצת הפיקוד הייתה בעיקר הקמת מערכת משפט עצמאית בכל רחבי סוריה המבוססת על בתי הדין השרעיים, הגדלת התיאום והאחדות בין הקבוצות השונות והקמת מסגרת יציבה יותר לאחר התמוטטות הפיקוד של צבא סוריה החופשית, כשבתכנון היה לחלק את המועצה לחזיתות אזוריות שינוהלו על ידי נציגי הקבוצות השונות בדומה לאופן שבו מנוהל הצבא הסורי החופשי וכן להקים צבא עם כ-7,000 לוחמים שיהיה כפוף למועצה. המועצה הייתה אמורה לייצג הן את המורדים החילונים והן את המורדים האיסלאמיסטים, אולם ארגון הטרור ג'בהת א-נוסרה ומספר בעלי בריתו הודרו מהארגון בשל רצונה של ארצות הברית אשר תמכה מאחורי הקלעים בהקמת המועצה, וכן מרבית ארגוני המורדים הכורדים (כמו ה-YPG) לא נכללו בו בשל התנגדות של הארגונים הסונים. הראשונים להודיע על נכונות להצטרף לברית היו הארגונים החילונים או המוסלמים המתונים, ולאחריהם המוסלמים הסלפים וארגונים קיצוניים יותר. ארגון אחראר א-שאם המקושר לג'בהת א-נוסרה הצטרף אחרון לברית. המפגש הרשמי הראשון של המועצה היה בעיר גזיאנטפ בטורקיה ב-29 בנובמבר 2014. בכתב האמנה של המועצה נאמר שהיא לא שוללת את קיומם של גופים אופוזיציונרים נוספים כמו המועצה הלאומית הסורית, או הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים אך גם אינה חלק מהם.
מיד לאחר הפגישה הרשמית הראשונה של מועצת הפיקוד, אלוף-משנה מוחמד חאלק הביע ספקנות לגבי הברית, מכיוון שבמסמך האמנה נכתב שתוקם ממשלה איסלאמית לאחר נפילתו של אסד ולא ממשלה דמוקרטית, ולטענתו, "האמנה אינה מזכירה את הרעיון של בחירות חופשיות, ומרבית הקבוצות המאיישות את התפקידים הבכירים במועצה אינם מאמינים בערכים הדמוקרטיים המקוריים של המהמפכה".
מבנה והנהגה.
נשיא מועצת הפיקוד היה קייס עבדאללה שייח' שופט מדיר א-זור ששימש כשר המשפטים בממשלה הסורית הגולה, המזכיר הכללי היה נאג'ר אל-נאהר והמנהיג הפוליטי של המועצה היה מוחמד מוסטפא עלוש (קרובו של זהראן עלוש). הוועד המנהל של המועצה היה אמור להיות אחראי על חיי היום-יום בממשל העתידי בסוריה. הוא הורכב מ-17 חברים בראשות סובי אל-רפאי המייצג את האזורים הדרומיים של סוריה. כן היה משרד אזרחי בראשות רמי חביב - רופא ילדים מלטקיה, ומשרד צבאי בראשות מוחמד חוסיין אל-חאג' עלי מדרום סוריה שערק מצבא אסד לירדן במהלך 2012.
המפקדה הכללית של הארגון מנתה 73 חברים, מתוכם, 19 מושבים הוקצו לקבוצות מורדים מצפון סוריה, 15 מושבים עבור הקבוצות הפעילות בבירת דמשק והעורף שלה, 10 מושבים עבור הקבוצות בסוריה הדרומית והמרכזית, 8 עבור אזורי החוף ו-7 עבור מזרח סוריה.
חברים.
בין הקבוצות הבולטות שנכללו במועצה ניתן למנות את צבא סוריה החופשית על כל זרועותיו, לגיון א-שאם, אחראר א-שאם, צבא המוג'אהידין, ג'יש אל-אסלאם, האיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם, אנסאר א-שאם, חרכאת נור א-דין א-ז'נקי, חרכאת חאזם, ג'יש א-תחריר, ג'יש א-נאסר, ג'יש אל-מוהאג'ירין ואל-אנאסר ועוד. קבוצות מסוימות נתמכות במיוחד על ידי סעודיה, טורקיה או קטר.
כבר בעת ההקמה, היה מתחים רבים בין הקבוצות החילוניות לקיצוניות. ב-28 בנובמבר 2014 - יממה לפני המפגש הרשמי של המועצה בטורקיה, ג'בהת א-נוסרה פתח במתקפה על בסיסים של גדודי אנסר באידליב וחזית חאק בחמה במעין קריאת תיגר על המועצה. אף על פי שג'בהת א-נוסרה הודרה מהמועצה, רבים מבנות בריתה לא רק שהצטרפו למועצה והיו עימה בקשר הדוק אלא אף תפסו שם עמדות בכירות בדרג הפיקוד. שני ארגונים אשר נתמכו על ידי ה-CIA ונכנעו לג'בהת א-נוסרה, נאלצו כחלק מהכניעה למסור את נשקם לאחראר א-שאם אשר משתף פעולה באופן הדוק עם זרוע אל-קאעידה הסורית כחלק מצבא הכיבוש.
פירוק המועצה.
בשל המתחים הרבים בין הקבוצות, היה צפוי שהמועצה לא תחזיק מעמד זמן רב. בתחילת דצמבר 2014, תנועת חאזם נסוגה מהשתייכותה למועצת הפיקוד, כתוצאה מהמתחים בין הפלגים האיסלאמים המתונים והיא הצטרפה לבעלות הברית של ג'בהת א-נוסרה. באותו זמן בערך, הפלג הדרומי של חזית המהפכנים הסורים הכריז שאין לו יותר קשר עם המועצה, אף שהיה כפוף במידה רבה לצבא הסורי החופשי שהיה גורם דומיננטי במועצה. הפלג הצפוני של חזית המהפכנים הסורים באידליב, הצטרף אף הוא לבעלי הברית של ג'בהת א-נוסרה. מכיוון שמרבית הארגונים היו חברים במידה זו או אחרת גם בבריתות אחרות, אף אחד מהם לא ראה צורך לשמור על המעמד של המועצה, והיא בעצם הפכה לחסרת משמעות. בסביבות אמצע 2015, הפעילות של המועצה הופסקה לחלוטין.
יוסוף פאולסן
יוסוף יורארי פאולסן (בדנית: Yussuf Yurary Poulsen, נולד ב-15 ביוני 1994 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בר.ב. לייפציג ובנבחרת דנמרק בעמדת החלוץ.
חיים אישיים.
פאולסן הוא בן לאב ממוצא טנזני ואם ממוצא דני. אביו היה נווד באוניות, שעגן באחת מעצירותיו בדנמרק, והתאהב באישה מקומית שהייתה לאמו של יוסוף פאולסן. האב נפטר מסרטן כאשר פאולסן היה בן שש.
קריירת מועדונים.
פאולסן החל את קריירת הנוער במועדון הדני ב.ק. סקיולד, ושיחק תחילה כקשר הגנתי, כאשר חברו לקבוצה ולנבחרת דנמרק הצעירה קנת זוהורה תופקד כחלוץ. עם עזיבתו של זוהורה לפ.צ. קופנהגן, עבר פאולסן לשחק בעמדת החלוץ, ולאחר מכן עבר למועדון הדני לינגבי בולדקלוב. פאולסן לא הצליח להתאקלם מיד בלינגבי, וערך רק חמש הופעות בעונת 2011/12, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה הדנית השנייה. בעונת 2012/13 הפך פאולסן לשחקן קבוע במועדון, והבקיע 11 שערים, אך לא הצליח לחזור עמו לליגת העל הדנית.
הצלחתו של פאולסן בלינגבי עוררה עניין במועדונים רבים, והוא חתם בקיץ 2013 בר.ב. לייפציג, מועדון שנבנה באותה תקופה וגייס לשורותיו כישרונות צעירים. ר.ב. לייפציג שיחקה בליגה הגרמנית השלישית בעונת 2013/14, ופאולסן העפיל עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה, כשהוא מבקיע עשרה שערי ליגה. בעונת 2014/15 פאולסן ולייפציג כשלו להעפיל אל הבונדסליגה כשסיימו במקום החמישי, למרות 11 שערים של פאולסן. בעונת 2015/16 הצליחו פאולסן ולייפציג להעפיל לראשונה בהיסטוריה לבונדסליגה כאשר סיימו במקום השני בבונדסליגה השנייה אחרי פרייבורג. פאולסן הבקיע בעונה זו שבעה שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מרסל סביצר, דייבי זלקה, אמיל פורסברג ודומיניק קייזר. במחזור השישי של עונת 2016/17 הבקיע פאולסן את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, שהיה שער ניצחון ב-1–2 על אאוגסבורג.
קריירה בינלאומית.
פאולסן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק, ובאוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת דנמרק הבוגרת, במשחק מול נבחרת אלבניה. במוקדמות יורו 2016 הבקיע פאולסן שני שערים, אך נבחרת דנמרק לא הצליחה להעפיל ליורו 2016 עצמו.
בשנת 2018 פאולסן זומן לסגל של דנמרק למונדיאל 2018. במשחק הראשון של דנמרק בשלב הבתים מול נבחרת פרו, בו ניצחה דנמרק 0–1, גרם פאולסן פנדל, אותו החמיץ כריסטיאן קואבה. בהמשך המשחק, הבקיע פאולסן את שער הניצחון. במשחק מול נבחרת אוסטרליה, שהסתיים בתיקו 1-1, גרם פאולסן פנדל נוסף, אותו הבקיע מילה ידינאק. שני הפנדלים שגרם פאולסן נשרקו לאחר התערבות של עוזר שופט וידאו. פאולסן ודנמרק עלו לבסוף לשמינית הגמר, שם הפסידו לנבחרת קרואטיה בפנדלים והודחו מהמונדיאל.
תארים.
ר.ב. לייפציג
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י (באיטלקית: Ferdinando I de' Medici; 30 ביולי 1549 - 3 בפברואר 1609) היה הדוכס הגדול של טוסקנה מה-19 באוקטובר 1587 ועד מותו.
תולדות חייו.
פרדיננדו, יליד פירנצה, היה בנם החמישי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo; (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלוורז, שליט נאפולי. בגיל 14 מונה לחשמן (קרדינל) ומאז ועד מות אחיו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חי ברומא ויסד שם את וילה מדיצ'י עבורה רכש אוסף אמנות וארכאולוגיה, שחלקו הביא עמו חזרה לפירנצה (הפריטים הידועים ביותר הם שני פסלי אריות שיש המוצבים כיום בגלריית הפסלים הפתוחה בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה). על אף תארו כחשמן, לא כיהן פרדיננדו מעולם ככומר בפועל.
עם מות אחיו פרנצ'קסקו ללא יורשים, נקרא פרדיננדו, בגיל 38, לשוב לפירנצה ולרשת אותו כדוכס הגדול. בניגוד לאחיו, שלא היה פעיל מבחינה שלטונית, והותיר במידה רבה את שלטון בדוכסות לידי והמנגנון הפקידותי היציב שהקים אביו, ביקש פרדיננדו לשלוט בפועל ולקדם מיזמים רבים לרווחת תושבי הדוכסות ולפיאור שמה ושמו של בית מדיצ'י, שבתקופתו הקים סניפים של הבנק המשפחתי ברחבי אירופה. בין היתר הורה פרדיננדו על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו. הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה.