בשנת 1910 פרסם את הספר "התפקודים הנפשיים בחברות הפרימיטיביות", ב-1922 את "המנטליות הפרימיטיבית" שדן ב"סיבתיות" אצל בני אדם בחברות "פרימיטיביות", ב−1928 - "הנפש הפרימיטיבית", הדן במושג "נפש" או "נשמה" ב−1931 -את הספר "העל-טבעי וטבעה של הנפש הפרימיטיבית", ב-1935 -את "המיתולוגיה הפרימיטיבית" וב–1938 את "החוויה המיסטית והסימבוליזם הפרימיטיבי".
לוי-בריהל הקים בשנת 1917 את כתב העת לפילוסופיה Revue philosophique de la France et de l'étranger (כתב עת פילוסופי של צרפת וארצות אחרות) וכמו כן בשנת 1925, יחד עם מרסל מוס ופול ריווה ייסד את המכון לאתנולוגיה שליד אוניברסיטת סורבון.
הוא נבחר לחבר האקדמיה למדעי המוסר והמדינה במסגרת המכון של צרפת.
אחרי פרישתו בשנת 1927 מסורבון ומהמכון האתנולוגי בעקבות חילוקי דעות עם כמה מעמיתיו, הוא הקדיש את רוב זמנו לכתיבה ולנסיעות. לוי-בריהל לימד, בין היתר, כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד (1920-1919), ג'ונס הופקינס וקליפורניה.
בשנת 1928 יחד עם אינטלקטואלים צרפתים וגרמנים אחרים השתתף בקורסים האוניברסיטאיים של דאבוס בשווייץ.
באותה שנה השתתף בהקמת מכונים אתנולוגיים בקוסטה ריקה, ניקרגואה, אל סלוודור וגואטמלה.
סוציולוגיה של המוסר - 1903.
בשנת 1903 פרסם לוי-בריהל את "המוסר ומדע המנהגים", ספר שהושפע על ידי ההגות הסוציולוגית של אמיל דורקהיים.
לוי בריהל הבחין כי המושג "מוסר" מציין עובדות מוסר, את מדע המעשים המוסריים ואת "אמנות המוסר הרציונלית".
עובדת מוסר היא עובדה חברתית כגון מנהגים, טקסים, חוקים, וגם תאוריות מוסר הנחשבות לחוקים, לנורמות.
לוי-בריהל הבחין גם מדע של המנהגים, ענף של סוציולוגיה, החוקר את המנהגים, וכן את צורות המוסר השונות (קודים, מסורות, תורות חינוכיות של מוסר ומנהגים) הקיימות בחברות שונות. הן יחסיות, "רלטיביות", כי הן קשורות להקשר החברתי או ההיסטורי. לוי-בריהל תמך ברלטיביזם המוסרי, - שלילת האחדות של הטבע האנושי-, ובו זמנית הוא תמך בפוזיטיביזם המוסרי, המתבסס לא על התאוריות אלא על תצפיות.
יישום מדע המוסר כונה על ידי דורקהיים ועל ידי לוי-בריהל "אמנות המוסר". אמנות המוסר מנסה לשפר את המציאות החברתית על סמך נתונים ממדע המוסר.
ספרו זה של לוי-בריהל התקבל בחיוב על ידי סוציולוגים. הוא ביקש לקדם בהשראה סוציולוגית את פיתוחו של מדע מנהגים שיהיה מנוגד לפילוסופיית המוסר (תורות המוסר). גישה זו עוררה בקורות וקריאות תגר מצד הפילוסופים. הועלו אז שאלות באם ניתן לחקור עובדות מוסר כמו שחוקרים כל חפץ, מבלי להתחשב בהיבט הסובייקטיבי של ההתנהגויות (סוציולוגיזם)? המנהגים הם תלויי-תקופה, -מקומות, -תרבויות (רלטיביזם)? האם בניית מדע של המנהגים היא הרס המוסר לסוגיו?
בתחום האתנולוגיה.
לוי-בריהל ראה בכתבי האתנולוגיה שלו מכלול בן ששה כרכים: 1."הפונקציות הנפשיות בחברות הנחותות" (1910), 2. "המנטליות הפרימיטיבית" (1922), 3. "הנפש הפרימיטיבית", 4. "העל-טבעי והטבע במנטליות הפרימיטיבית" (1932), 5. "המיתולוגיה הפרימיטיבית" (1935), 6. "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים" (1938).
בשנת 1939 תלמידו, מוריס לנהארדט פרסם אחרי מותו של לוי-בריהל, את הרוויזיה שערך המחבר להגותו בשנים 1939-1938, תחת הכותרת "פנקסים" (Carnets)
הניגוד בין מנטליות מודרנית למנטליות פרימיטיבית.
התזה של לוי-בריהל עוררה שערורייה בתקופתו ואחר כך : ל"אדם הפרימיטיבי" אין אותם ההרגלים הנפשיים כמו האדם המערבי או המודרני, אינו חושב באמצעות מושגים, אין לו "נפש" זהה (על אף "הזהות הבסיסית של כל נפשות בני אדם - שכולן מסוגלות לחשוב, לדבר, לחשב וכו').
הוא הבחין בין שני אפיונים בסיסיים של המנטליות הפרימיטיבית - טרום-לוגית ומיסטית.
קודם כל, המנטליות הפרימיטיבית היא "טרום-לוגית". לפי לוי-בריהל (בספרו Les fonctions mentales dans les sociétés inférieures) האדם הפרימיטיבי אינו רגיש לסתירות ולבלתי אפשרי וחסר לו המושג "סיבתיות". אינו בוטח בחווייה התחושתית ומתייחס יותר למיתוסים.
בעוד אריסטו גרס כי החשיבה הלוגית מתבססת על עקרון הזהות (א הוא א) ועל עקרון אי-הסתירה (א אינו לא-א), האדם הפרימיטיבי, לעומת זאת, טוען שהוא גם הוא עצמו, וגם בעל חיים מסוים, טוטם, הוא גם העקבות שהוא משאיר, ביתו, בעוד שבעל החיים הוא גם אדם וכו'.
לוי-בריהל הגיע למסקנה זו מקריאת דו"חות אתנולוגיים, למשל על שבט טרומאי מברזיל שחבריו מזהים עצמם גם עם חיות מימיות או בני השבט בורורו, גם כן בברזיל, המזהים עצמם גם עם תוכים אדומים.
הלוגיקה מבחינה בין חלק לשלם, אולם "האדם הפרימיטיבי" מזהה את החלק עם השלם: הראש למשל זהה עם הגוף. בשביל האדם הפרימיטיבי אין בעיה כלשהי בלהיות נוכח בשני מקומות בו זמנית - כאן ושם, וגם מבחינת הזהות - להיות אחד ולהיות שניים בו זמנית. הוא אינו רואה ניגוד בין טבע לעל-טבעי. אינו יוצר מושגים, רעיונות כלליים ומופשטים.
האפיון השני של המנטליות הפרימיטיבית הוא היותה "מיסטית", מבוססת על "חוויה מיסטית". לוי-בריהל פיתח את המושג הזה בספרו "החוויה המיסטית והסמלים אצל הפרימיטיבים".החוויה המיסטית בדרך כלל היא "ההרגשה הרציפה ללא תודעה ברורה, של נוכחותם של יצורים דומים לאלו שבמיתוסים ובאגדות" (ע' 15). הפרימיטיבי מביט במציאות מתוך הזיקה למיתוסים, מערבב בחוויות הדומות לשלנו, אמונה במציאות בלתי נראית ובלתי נתפסת שבה שולטים רוחות, מתים, כוחות על-טבעיים. מטרתו היא פחות קוגניטיבית כמו רגשית:הוא מחפש יותר את נוכחותם ופעולתם של הכוחות העל-טבעיים, מאשר סיבות פיזיות אובייקטיביות. הוא מרגיש - אינו ממשיג - סימפתיה בין היצורים, "השתתפות מיסטית".
ה"השתתפות".
את המושג "השתתפות מיסטית" פיתח לוי-בריהל בספרו "La mentalité primitive". אצל האדם הפרימיטיבי קיימת זהות חומרית, קרבה הדוקה בינו ולבין יצורים אחרים.
לוי בריהל הבחין שני סוגים עיקריים של "השתתפות":
א."שותפות של מהות, זהות בין ה"משתתף" ודבר שהוא שותף בו: למשל, בין היצור לחלקיו, לדברים שהם חלק ממנו או השייכים לו- שערות, צפורניים, הפרשות, בגדים, עקבות של צעדים, תמונה וכו', ושותפות בין הסמל למה שהוא מייצג, שייכות לקבוצה כמו שו של העינב לאשכול - למשל בין חבר בשבט טוטמי ולשאר חברי השבט, חיים או מתים", הזדהות עם בעלי חיים וצמחים מסוימים, כשהאדם והיצורים האלה הם cosubstantial -בעלי מהות משותפת. כלומר "להיות זה להשתתף"
ב.שותפות כחיקוי, כלומר סירוב של מה שלא קיבל לגיטימציה באמצעות תקדים, מסורת של מיתוסים, ואמונה בתופעות מבשרות (prefiguration).
התגובות, הבקורות, הביקורת העצמית.
גישתו של לוי בריהל התקבלה היטב אצל חלק מקוראיו, אולם עמיתים אנתרופולוגים - כמו מרסל מוס או ברוניסלב מלינובסקי מתחו עליו בקורת חריפה, גם על שיטתו, וגם על מסקנותיו.
ההמשגה עוררה בקורת בזמנו גם ומאוחר יותר בקרב נציגים של העמים הילידים במושבות של המעצמות הקולוניאליות, כולל צרפת, שהיו משוכנעים כי גישתו של לוי בריהל הייתה גזענית ואולי אף באה להצדיק את המדיניות הפטרנליסטית הקולוניאלית.
מאוחר יותר, מרי דאגלס, שחזרה לחקור את המונח "טרום-לוגי", שנדחה אחרי מלחמת העולם השנייה באופן שנראה חפוז מדי על ידי האנתרופולוגים כ"משקף משפטים קדומים וגזענות". היא מצאה שכמעט בלתי אפשרי לבוא בטענות ללוי-בריהל על הניגוד שהוא הציע בין "לוגי" ול"טרום-לוגי".
לוי-בריהל עצמו, שהיה מודע לבעיתיות של המינוח עוד בתקופתו, כתב בשנת 1921 בנוגע לשני ספריו " "Les Fonctions mentales…" ו"La Mentalité primitive":שניהם יצאו מתוך אותו המאמץ לנסות לחדור אל צורות החשיבה ואל עקרונות הפעולה של אותם בני אדם, שאנחנו מכנים, באופן מוטעה מאוד, פרימיטיבים, ושהם באותו זמו רחוקים וקרובים מאוד אלינו" (במבוא ל""La Mentalité primitive" 1960, מהדורה 15, ע' VII)
לקראת סוף חייו, אחרי שנת 1935, שינה לוי-בריהל, עוד יותר ובאופן רדיקלי, את המונח "מנטליות פרימיטיבית" כפי שהגדיר אותו בתחילת המאה, ומצא כי "ההשערה כי קיימת מנטליות פרימיטיבית שונה משלנו" לא רק שאינה הולמת אלא אינה ניתנת להגנה. בשנת 1938 כתב ב"פנקסיו""במילים אחרות, נתקן בדיוק את מה שחשבתי לנכון ב-1910: אין מנטליות פרימיטיבית הנבדלת ממנטליות אחרת (שלנו - NN) על ידי שני האפיונים -מיסטי וטרום-לוגי. קיימת מנטליות מיסטית יותר מודגשת ויותר נגישה לצפייה אצל ה"פרימיטיבים" מאשר בחברה שלנו, אולם היא קיימת בנפשו של כל אדם".(פנקסים ע' 131)
"לא נזהרתי מספיק כשדברתי על ניגוד... מה שאינו עולה בקנה אחד אינו ניגוד. אי התאמת משפטים היא אי אפשרות "פיזית" אולם איננה אי אפשרות לוגית. (ע' 9). לא ניתן לדבר על "חוק ההשתתפות" רק מכיוון שהפרימיטיבי מרגיש כי לו וליצורים אחרים טבע זהה. לא ניתן להגיד שהפרימיטיבי דוחה את הקטגוריה "סיבתיות". הוא יותר מפגין אדישות כלפי הסיבות המשניות, הנסיבות, האמצעים, והוא דבק בסיבות ה"עמוקות", העל-טבעיות: אם בתו מתה, לא משנה באיזו דרך, הכשת נחש או מחלה, החשוב בשבילו הוא לחפש את המקור - מעשה מכשף, או הפרה של טאבו.
לפי ורוניק סדן ומרטין פורנייה, לוי בריהל היה היחיד בין עמיתיו שהביע התנצלות, באריכות ובכנות ברורה, על משפטים קדומים גזעניים שהשתקפו בספריו הראשונים. "לאורך חייו הארוכים, השתנו דברים רבים בגישתנו כלפי תרבויות שונות משלנו. היה לו הזמן לתפוס זאת והאומץ להביע את צערו".
מעורבותו הפוליטית.