עד שנת 1991 לא היה בקונטיקט מס הכנסה - עובדה שעודדה בעלי הכנסה גבוהה לעבור מניו יורק לקונטיקט, אולם בשל מיסי הרכוש הגבוהים עברה מרבית האוכלוסייה העמידה ממרכזי הערים אל הפרוורים, ובמרכזי הערים נותרה האוכלוסייה הענייה.
עסקי הביטוח בקונטיקט.
קונטיקט מהווה מרכז לתעשיית הביטוח והבנקאות. משרדיהם הראשיים של חברות ביטוח רבות ממוקמות בהרטפורד.
ייצור במדינה.
מוצרי החקלאות המיוצרים במדינה כוללים ביצים, חלב ומוצריו, בקר ומוצרי טבק.
המוצרים התעשייתיים המיוצרים במדינה כוללים כלי תחבורה (ובייחוד הליקופטרים וחלקי כלי טיס), צוללות גרעיניות וכן מוצרי חשמל, תרופות ומוצרים כימיים.
התפתחות הכלכלה בקונטיקט.
ראשית ההתיישבות.
בדומה לרוב מדינות ארצות הברית אשר היו במקורן מושבות בריטיות, עיקר כלכלתה של המושבה לאחר הקמתה הייתה מבוססת על החקלאות ועל מסחר בין הכפרים החקלאיים. עיקר המוצרים שנסחרו היו מוצרי מזון חקלאיים, עץ לבנייה וכן עפרות ברזל.
בשל השקפתם הדתית של תושבי ניו אינגלנד הם האמינו בחריצות ובתעשייה ועל כן החלה במהרה להתפתח תעשייה זעירה במושבה, והתרבות שהתפתחה במושבה עודדה מחשבה יצירתית. ראייה לעידוד זה ניתן לראות בהקמת אוניברסיטת ייל. פיתוחו של אלי ויטני - פס הייצור, בסוף המאה ה-18 הפך את קונטיקט למרכז תעשייתי עיקרי בין המושבות, שהיו למדינות הראשונות של ארצות הברית.
המאה ה-19.
ייצור כלי נשק.
בין השנים 1800–1860 הוקמו במדינה מפעלים רבים המייצרים נשק והמדינה זכתה לכינוי "מחסן הנשק של הדמוקרטיה".
בעיר מידלטאון ייוצרו את מרבית האקדחים שהיו בשימוש ממשלת ארצות הברית במהלך מלחמת 1812:
בשנת 1810 הוקם בעיר מפעל האקדחים הראשון במדינה על ידי אוליבר בידוול, והמפעל זכה בחוזה ממשלתי לייצור אקדחים. מפעל נוסף הוקם מאוחר יותר באותה שנה על ידי הקולונל סימיון נורת', וזכה בחוזה נוסף של הממשלה לייצור כ-10,000 אקדחים בשנה - ייצור שנמשך עד מלחמת האזרחים האמריקנית.
מפעל נוסף הוקם בעיר בשנת 1810 על ידי הקולונל נתן סטאר הבן, אשר ייצר בתחילה 5,000 חרבות בשנה עבור הצבא, ומאוחר יותר רובים. ובשנת 1812 הקימו האחים ג'ונסון בעיר מפעל נוסף לייצור רובים.
לאחר 1825 הואט ייצור הרובים בעיר - אולם קצב הייצור חודש במהלך מלחמת האזרחים, בה ייצרה חברת "Savage Revolving Fire Arm Company" אקדחים רבים עבור הממשלה בין השנים 1859–1866, וחברת "Sage Ammunition Works" ייצרה תחמושת בין השנים 1864–1867.
בשנת 1836 המציא סמואל קולט את האקדח הקרוי על שמו, והמיוצר באותה צורה עד ימינו. הממציא הורס סמית' ודניאל ווטסון המציאו את הרובה הראשון בעל הטעינה החוזרת בנורוויץ' בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, ואלה יוצרו על ידי חברת ניו הייבן ארמס קומפני.
ב-1854 תכנן כריסטיאן שארפס את נשק אשר נטען מאחור (ולא מקנהו) - נשק אשר ייוצר על ידי חברת "Sharps Rifle Manufacturing" בעיר הרטפורד, והיווה משקל מכריע בניצחון כוחות הצפון בקרב גטיסברג.
ייצור שעונים.
תחום נושא בו יכולת הייצור המדויקת של היצרנים של קונטיקט הביאה להיותם היצרנים העיקריים וכמעט הבלעדיים בתחום זה בצפון אמריקה, היה תחום ייצור השעונים. בית הייצור של אלי טרי ותלמידו סת' תומאס - החברת הייצור פורטסוויל, וכן חברת השעונים ניו אינגלנד, חברת השעונים אנסוניה, שעוני גילברט, שעוני אינגרהם, שעוני ניו היוון, שעוני וולץ', שעוני ססונס וחברת השעונים וולבורי (שבהמשך הפכה לחברת טיימקס - יצרנית השעונים העיקרית היחידה שעדיין פעילה בקונטיקט).
ענף השעונים שגשג בקונטיקט במשך כמאה שנים, אולם בשל עלויות הייצור הזולות יותר במזרח הרחוק ירדה רווחיותו של הענף וקונטיקט הפסיקה להיות מרכז ייצור שעונים. בבריסטול ממוקם המוזיאון האמריקאי לשעונים.
ייצור חלקי מכונות.
החל מהמאה ה-18 ועד ימינו קונטיקט היוותה ומהווה מרכז לייצור חלקי מכונות. בשנת 1818 תכנן סימון נורת' את מכונת הכרייה הראשונה של ארצות הברית. מכונה אחרת שהומצאה במדינה ונעשה בה שימוש הייתה מכונה לייצור גרזנים. יצרן המכונה, אלישע רוט (Elisha Root) נשכר בעקבות המצאתו בשנת 1849 על ידי חברת קולט במטרה שייצר קו ייצור עבור חלקי כלי נשק. מהנדס אחר של חברת קולט - ויליאם מייסון המציא 125 פטנטים רשומים הקשורים למכונות המייצרות חלקי כלי נשק.
פרנסיס א. פראט ואמוס ויטני המציאו בשנת 1865 מכונות תוויה.
חלקי כלי הרכב שיוצרו בקונטיקט בסוף המאה ה-19, הפכו את שם העיר "ברידג'פורט" הפך לשם דבר עולמי בתחום המכונאות הכבידה והמכונאות התעשייתית.
ייצור אופניים.
תחום נוסף בו היוותה קונטיקט מרכז ייצור מרכזי היה תעשיית האופניים. אלברט פופ מהרטפורד ראה לראשונה אופניים בפילדלפיה בשנת 1876 והתלהב מהמצאה ועל כן פתח את חברת קולומביה אופניים וכן הוציא לאור עיתוני חובבי אופניים ושכנע רופאים לפרסם מאמרים בזכות החשיבות הבריאותית של רכיבה על אופניים.
בניית ספינות.
החל מהמאה ה-18 ועד ימינו מהווה קונטיקט מרכז לתעשיית בניית הספינות. בקונטיקט נבנתה ספינת הקיטור הראשונה שנבנתה בארצות הברית (בשנת 1786 על ידי ג'ון פיטצ'), הצוללת הראשונה שנבנתה בארצות הברית (בשנת 1775) וכן הצוללת הצבאית הראשונה שנבנתה בארצות הברית. מאז שנת 1913 נבנים צוללות צי ארצות הברית בקונטיקט.
ייצור רהיטים.
עמק קונטיקט (אזורי ות'רספילד, מזרח וינדזור וקולצ'סטר) היו במאה ה-18 מרכז ייצור רהיטים. הרהיטים העיקריים שיוצרו באזור זה, והיו פופולריים ומבוקשים בכל ארצות הברית היו בסגנון המלכה אן, וכן בסגנון צ'יפנדייל.
ההמצאות במדינה.
מאז הקמת מערכת רישום הפטנטים בארצות הברית בשנת 1790 ועד שנת 1930 נרשמו על ידי תושבי קונטיקט יותר פטנטים (בחישוב לנפש) מאשר בכל מדינה אחרת. במאה ה-18, כאשר בממוצע נרשמו בארצות הברית פטנט אחד לכל 3,000 נפשות, נרשמו בקונטיקט פטנט לכל 700 תושבים.
שלגייה ושבעת הגמדים
פארק גוספורד
פארק גוספורד (באנגלית: Gosford Park) הוא סרט משנת 2001, אשר ביים רוברט אלטמן, וכתב ג'וליאן פלוז לפי רעיון של אלטמן ובוב בלבן. אנסמבל רב-משתתפים של שחקנים מהשורה הראשונה לוהקו לתפקידים בסרט, שהיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר. הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב עבור הבימוי. בנוסף היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריות "הסרט הטוב ביותר", "הבמאי הטוב ביותר" והתלבושות. מגי סמית' והלן מירן היו מועמדות בקטגוריית שחקנית המשנה.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1932 באנגליה, קבוצה של אנשי אצולה בריטים ואורחים אמריקאים מתאספת לסוף שבוע של ציד באחוזה כפרית בשם "פארק גוספורד" (הסרט צולם בוורת'הם פארק). במהלך סוף השבוע נרצח בעל האחוזה, סר ויליאם מקורדל, והבלש משטרה המקומי מנסה לגלות מי הרוצח. הסרט מנווט בין עולמם של האדונים, בעלי האחוזה ואורחיהם, ובין המשרתים.
הסרט עוקב אחרי מספר רב של דמויות וקוי עלילה, שחלקם עוסק ביחסים המורכבים בין הדמויות השייכות למעמדות השונים בחברה הבריטית. משולב בו סיפור בלשי בנוסח אגאתה כריסטי, וסיפורי דרמה בנוסח סדרת הטלוויזיה "אדונים ומשרתים".
סיפור הסרט הוא בדיוני לחלוטין אך אחת הדמויות, אייבור נובלו, מבוססת על זמר ידוע מאותה תקופה, ומגלם אותו ג'רמי נורתהם.
פרמי
כנף (בית ספר)
הסירחון הגדול
הסירחון הגדול (באנגלית: The Great Stink או The Big Stink) היה אירוע בקיץ 1858 בו עזבו תושבי מרכז לונדון את העיר בשל ריח הביוב שעלה מנהר התמזה.
גורמי הסירחון.
בתחילת המאה ה-19 הייתה ללונדון מערכת ביוב שכָללה בעיקר שימוש בנחלים שכוסו ושפיכת שפכי העיר לתמזה. באותה עת החל השימוש במערכות אינסטלציה מודרניות בבתים, והומצאו השירותים המודרניים הכוללים שטיפת האסלה במים. שימוש בשירותים מסוג זה הגביר מאוד את כמות השפכים שייצרה העיר. בעוד שבעבר השתמשו תושבי העיר בסירי לילה, כעת נהגו לשטוף את השפכים בכמויות מים אשר הכפילו ושילשו בזמן קצר את כמויות הביוב של העיר. בנוסף, תיעוש העיר הביא לשפכים רבים מבתי מטבחיים וממפעלים בעיר.
ביוב זה נשפך בסופו של דבר אל נהר התמזה אשר שימש כמקור מי השתייה של חלק מתושבי העיר. מים מזוהמים אלה הביאו להתפשטות מגיפות כולרה. עד אותה עת חשבו שהמחלה נגרמת ממיאזמה (אוויר מזוהם). ב-1849 פרסם ג'ון סנואו חיבור, בו הוא פיתח את התאוריה שמקור המחלה הוא מים מזוהמים. סנואו הגיע למסקנה זו לאחר שהבחין שתושבי אזורים מסוימים, הנסמכים על מקורות מים ספציפיים, נוטים לחלות בכולרה יותר מאשר תושבים של אזורים אחרים. בעת התפשטות המגפה באזור הסוהו בשנת 1854, הוא זיהה שוב את המים המזוהמים כמקור להתפרצות, והביא לסגירת הבאר ממנה נשאבו המים לתושבי האזור.
בשנת 1848 התאחדו מספר גופים מקומיים והקימו את הוועדה המטרופולית לביוב אשר בדקה את מערכת הביוב של העיר והגיעה למסקנה שיש להרחיבה. בשנת 1855 הוחלפה הוועדה על ידי מועצת העבודות המטרופולינית של לונדון, אשר המשיכה לדון בנושא. תקציבים לביצוע הרחבה זו הוקצו רק בעקבות "הסירחון הגדול".
קיץ 1858.
קיץ 1858 היה קיץ חם ויבש במיוחד. בשל הטמפרטורות הגבוהות והיעדר הגשם ירדו מפלסי התמזה ויובליו, ואחוז הזיהום בהם עלה. בשל הזיהום במים והטמפרטורות הגבוהות שלהם, התרבו הבקטריות במים והסירחון החל להתפשט ברחבי העיר לאורך הנהר ויובליו.
הריח הגיע לעוצמה כזו שבארמון וסטמינסטר כוסו החלונות בווילונות הטבולים בכלוריד הסידן (בורית) על מנת שהריח לא ייכנס. חברי בית הנבחרים דנו בהצעות להעביר את בית הנבחרים ולפנות את התושבים להמפטון קורט ואוקספורד. גשם שירד ניקה את האוויר והעלה את מפלס המים, וכך נפתר המשבר.
תוצאות הסירחון.