הדגל מאגד בתוכו סממנים פוליטיים, תרבותיים ואזוריים. בתרבות הסינית נהוג השימוש בצבע האדום באופן מסורתי, והוא נחשב לצבע חגיגי לאומי. הרקע האדום בדגל הוא בגוון זהה לדגל של הרפובליקה העממית של סין. סיבה נוספת לבחירתו היא שהוא מסמל את הקשר שחודש בין הונג קונג לרפובליקה ואת חיבורה לממשל הקומוניסטי הסיני. הצבע הלבן מסמל את עקרון 'מדינה אחת-שתי שיטות' בין סין להונג קונג ואת הניגוד בין המשטר הקומוניסטי בסין - הצבע האדום, לבין הקפיטליזם והליברליזם הנהוגים בהונג קונג - הצבע הלבן. פרח הבוהיניה, פרח שהתגלה לראשונה בטריטוריה של הונג קונג, בעל חמשת העלים שבמרכז מציין את ההרמוניה בין הניגודים בין המשטר הנהוג בהונג קונג לעומת המשטר הנהוג בשאר הרפובליקה. הפרח שימש כסמלה המוניציפלי של הונג קונג עוד בשנת 1965.
היסטוריה.
לפני שעברה הונג קונג לשליטה סינית דגלה הקודם של הונג קונג, היה מבוסס על הנס הבריטי הכחול ובו היוניון ג'ק הבריטי. מלבד חלקים אלה עבר הדגל כמה שינויים החל מכניסתו לשימוש במאה ה-19.
בשנת 1843 כונן חותם ראשון שייצג את מושבת הונג קונג. העיצוב היה מבוסס במקור על נוף מקומי אופייני לרצועת החוף. בחלקו הקדמי 3 סוחרים נראו עם מרכולת, באמצע הייתה ספינה בריטית ומפרשית סינית, ובחלקו האחורי היו גבעות בצורת קונוסים ועננים. בשנת 1868 הוצג דגל עם הנס הכחול והיוניון ג'ק שכלל תג עם תמונת הנוף המקומית שהייתה מבוססת על החותם אך הוא נדחה על ידי מושל הונג קונג ריצ'רד גרייבס מקדונל.
על פי עדויות שונות, בשנת 1870 המזכיר הכללי של הונג קונג הציע דגל נוסף אלא שהפעם כלל התג כתר ואת ראשי התיבות .H.K. אחרי שלוש שנים האותיות הושמטו והכתר שונה ונעשה צבעוני. חסר מידע מבוסס לגבי מראהו המדויק של התג בשנים שבין 1870 ל-1876 אבל ידוע שהנוף המקומי לא היה בשימוש אלא הכתר, ושבחלק מהזמן הכיתוב המוזכר הופיע על הדגל. בשנת 1876 נכנס לבסוף לתוקף הדגל עם הנוף המקומי בתג שלו באישור האדמירליות. עד לשנת 1955 הדגל נשאר בתוקף אך עבר כמה שינויים קטנים. התג הונמך מעט וההר השמאלי עוצב מחדש כדי שייראה יותר מציאותי.
בשנת 1959 נבחר סמל למושבת הונג קונג על ידי מכון הסמלים בלונדון. בגרסתו האחרונה כלל הדגל את סמל מושבת הונג קונג בעיגול לבן על רקע כחול, והיה בשימוש מ-27 ביולי 1959, עד 1 ביולי 1997. אז עברה הונג קונג משליטת הממלכה המאוחדת לידי הרפובליקה העממית של סין והדגל הוחלף בעיצוב הנוכחי. כמו כן הספינה המפרשית וההר הודגשו והובלטו.
העיצוב הנוכחי.
לפני שהועברה באופן רשמי לידיים סיניות נערכה בהונג קונג תחרות לבחירת דגל חדש. יותר מ-70,000 דוגמאות שונות נכנסו לתחרות. האדריכל טאו הו היה בין השופטים שבחרו את העיצוב הסופי. הוא צוטט בקשר לכך שחלק מהעיצובים היו קומיים ופוליטיים. בעיצוב אחד היה פטיש ומגל בצד אחד וסמל הדולר בצד השני. שישה עיצובים הגיעו לגמר אך כולם נדחו על ידי הממשל של הרפובליקה העממית של סין. טאו הו ושניים משופטים הנוספים בתחרות התבקשו להציג הצעות חדשות לעיצוב של הדגל.
טאו הו פנה לגן בחיפוש אחר השראה וקטף את פרח הבוהיניה בלייקאנה. הוא הביט בחמשת עלי הכותרת הסימטריים של הפרח ובצורתם שהביעה תחושה של דינמיות לדבריו. כך עלה בדעתו הרעיון להשתמש בפרח הזה כדי שייצג את הונג קונג. ב-4 באפריל 1990, במהלך הישיבה השלישית של המושב השביעי של הקונגרס העממי הלאומי הדגל אומץ רשמית. הוא הונף לראשונה שניות אחרי השעה חצות בזמן מקומי ב-1 ביולי 1997. הוא הונף שעתיים אחרי שהורד הדגל הקודם יחד עם דגל הרפובליקה העממית של סין לקול המנון הרפובליקה, מארש המתנדבים.
פריבורג
חוק האזרחות והכניסה לישראל
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022 הוא חוק ישראלי ששולל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים.
החוק.
החוק המקורי.
החוק נחקק לראשונה כחוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003 על ידי הכנסת השש עשרה בעקבות ישיבת קבינט מ-2002 שבה הוחלט להקפיא את מתן האזרחות במסגרת איחוד משפחות בין אזרחי ישראל ותושבי יהודה והשומרון ורצועת עזה.
החוק, שהוגדר כהוראת שעה, אושר בכנסת ב-31 ביולי 2003 ופורסם בספר החוקים ב-6 באוגוסט 2003. תוקף החוק היה לשנה מיום פרסומו, וניתנה לממשלה הסמכות להאריך תוקף זה בצו, באישור הכנסת, לתקופה שלא תעלה בכל פעם על שנה. החוק הוארך מאז עד 16 ביוני 2021, ובמהלך השנים נעשו בו תיקונים שהגדירו חריגים לחוק.
בחוק, ועוד יותר מכך בתיקונים לו, ניתנה לשר הפנים ולמפקד כוחות צה"ל ביהודה והשומרון סמכות להתיר 'ישיבה' במעמד תושב קבע או 'שהייה' בישראל במקרים המפורטים בחוק.
פקיעת תוקפו של החוק המקורי.
ב-6 ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה לאחר שהכנסת העשרים וארבע נמנעה מלחדש אותה. בהצבעה שיתפו סיעות האופוזיציה מימין (הליכוד, מפלגת הציונות הדתית, ש"ס ויהדות התורה) פעולה עם הרשימה המשותפת וחה"כ מימינה עמיחי שיקלי, לאור השינויים שהוכנסו בו לטענתו (של שיקלי) בלחצן של מפלגות מרצ ורע"מ, והצליחו למנוע את אישור הארכת הוראת השעה לשנה נוספת, וזאת במקביל להימנעותם של חברי הקואליציה מרע"מ, מאזן גנאים וסעיד אלחרומי. הליכוד התנגד לחוק, אף על פי שבעבר תמך בחשיבותו וכרך אותו יחד עם חוק הלאום, למשל בדבריו של בנימין נתניהו בשנת 2018: "בלי חוק הלאום אי אפשר להבטיח לדורות את עתידה של ישראל כמדינת לאום יהודית ... חוק הלאום מונע למשל את הניצול של סעיף איחוד המשפחות שבחסותו נקלטו בארץ רבבות פלסטינים מאז הסכמי אוסלו."
העברת החוק מחדש לאחר פקיעתו.
ב-10 במרץ 2022 אושר שוב החוק במליאת הכנסת והוראת השעה נכנסה לתוקף של 12 חודשים, וזאת לאחר שהקואליציה ניסתה להאריך את תוקף הוראת השעה ל-20 חודשים, על מנת שתוקף החוק יפוג כאשר יאיר לפיד יהיה ראש הממשלה לפי ההסכמים שנחתמו בתחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושש.
חלק מחברי הקואליציה אישרו את החוק יחד עם חלק מחברי האופוזיציה, בניגוד להסכמות שאליהן הגיעה הקואליציה בקיץ 2021 עם סיעות מרצ ורע"ם.
חברי כנסת מחד"ש, מרצ ורע"ם גינו את החוק, ועמותת עדאלה הגיבה: "חוק זה הוא אחד החוקים הגזעניים ביותר בעולם כולו – אין מדינה בעולם שאוסרת על אזרחיה לממש את הזכות למשפחה על בסיס שיוך הלאומי או אתני." לעומתם בירכה שרת הפנים איילת שקד על העברת החוק: "מדובר בחוק ציוני, לאומי וביטחוני מהמעלה הראשונה, שלא ניתן היה להפקיר אותו אך ורק בשל פוליטיקה קטנה".
מטרת החוק.
טעם ביטחוני.
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
אף על פי שחוק זה חל באופן תאורטי על כל תושבי ישראל, הוא משפיע באופן מעשי על האוכלוסייה הערבית ומטיל מגבלות גורפות על יכולתם של ערבים אזרחי ישראל לקיים חיי משפחה בישראל עם בני זוג פלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה. לטענת המדינה, החוק נחקק משיקולים ביטחוניים ולזמן מוגבל, לנוכח מעורבותם בפעילות טרור של פלסטינים תושבי השטחים שקיבלו היתרי ישיבה בישראל מכוח איחוד משפחות. על פי פרופ' ארנון סופר וגיל שלו, בממוצע, בכל פיגוע חמישי שבו מעורב ערבי ישראלי, זהו ערבי ישראלי שזכה בתעודת זהות מתוקף איחוד משפחות.
טעם דמוגרפי.
כלי של מדיניות ציבורית להרחקת האיום דמוגרפי על מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, על ידי הגבלת הגירה של אוכלוסייה ערבית לתחומי המדינה. זאת, על רקע הנתון שבין השנים 1994–2002, בעיקר כתוצאה מהליך מדורג שמטרתו להביא לאיחוד משפחות, השתקעו בישראל כ-130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית. על פי הדמוגרף פרופ' ארנון סופר, אם החוק יבוטל ואיחוד משפחות יתאפשר ללא הגבלה לתוך מדינת ישראל, ייכנסו לישראל בעשור שלאחר מכן כ-200 אלף פלסטינים. בתוך 20 שנה בלבד יתווספו לאוכלוסייה הפלסטינית כחצי מיליון איש רק מכוח איחוד משפחות, ובשקלול הריבוי הטבעי יגדל שיעור האוכלוסייה הפלסטינית בישראל מ-20% כיום ל-31%. בתוך 20 שנה – כל אזרח שלישי במדינת ישראל בגבולות 67 יהיה ערבי ישראלי. בתוך 40 שנה יתווספו כ־1.5 מיליון פלסטינים בחסות החוק ושיעור הפלסטינים בקרב האוכלוסייה בישראל בגבולות 67 יעלה ל-41%. ובתוך 60 שנה בלבד ישיגו ערביי ישראל רוב בתוך מדינת ישראל של 51.5%. (יש הסבורים כי הפרת האיזון הדמוגרפי תואץ אם התרחיש ילווה בעזיבת יהודים את ישראל ולהפסקת העלייה). כלומר מדינת ישראל תהפוך למדינה בעלת רוב ערבי בתוך שני דורות בלבד.
תמיכה בעמדת המדינה ניתן למצוא בחוות הדעת של מרכז מציל"ה בו נאמר שעמדתה של המדינה לגבי הגבלת הכניסה לישראל במסגרת איחוד משפחות אינה שרירותית כפי שעמדת המדינה השוללת את זכות השיבה אינה שרירותית – שתי פעולות אלו (איחוד המשפחות וזכות השיבה) עלולות "לסכן את קיומה של המדינה ואת מימוש זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בתוכה".
חלות החוק.
החוק חל על תושבי אזור יהודה שומרון וחבל עזה אשר אינם תושבים של יישוב ישראלי. תיקון מס' 1 לחוק, מאוגוסט 2005, קבע שגם מי שרשום במרשם האוכלוסין של יהודה, שומרון וחבל עזה, אפילו אם אינו תושב האזור (למשל, הוא תושב ממלכת ירדן) נחשב לתושב האזור. בתיקון מס' 2 לחוק הוטלו הגבלות דומות על תושבי איראן, לבנון, סוריה ועיראק.
המונח "איחוד משפחות" אינו מתייחס לאיחוד בני משפחה אשר נקרעו זה מזה ומבקשים לשוב ולהתאחד, אלא למצב שכיח בו ערבי ישראלי או ערבייה ישראלית מבקרים בשטחים או במדינת אויב ומבקשים להתחתן עם תושבי אותם אזורים, ולהביאם עימם לתוך מדינת ישראל (לעיתים קרובות ביחד עם בני משפחה נוספים).