על פי מרשם האוכלסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-256,619 נפשות, שחיו ב-47,437 משקי בית. מתוכם, 100,701 תושבים (או כ-39%) היו מתחת לגיל 15 וכ-80,263 (או 31%) היו פליטים רשומים. על פי מרשם האוכלסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-203,026 נפשות.
זוהי הנפה היחידה ברשות הפלסטינית בה רוב השטח נמצא בשליטת הרשות הפלסטינית. 4 יישובים ישראליים שהיו באזור פונו כחלק מתוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
חלוקת משנה.
כפרים.
הרשימה הבאה כוללת כפרים פלסטינים בנפת ג'נין בעלי יותר מ-1,000 תושבים
לואיס ברנאקי
לואיס צ'ארלס ברנאקי (באנגלית: Louis Charles Bernacchi; 8 בנובמבר 1876 - 24 באפריל 1942), פיזיקאי ואסטרונום בלגי, נודע בעיקר הודות לתפקידו בכמה משלחות לאנטארקטיקה.
קורות חיים.
ילדות ונעורים.
ברנאקי נולד בבלגיה להורים איטלקים, שהיגרו לטסמניה בשנת 1884. אביו, אנג'לו ברנאקי, נטע כרם על האי מריה בשנת 1884. לואיס ברנאקי למד בהובארט, טסמניה, והשתלם באסטרונומיה במצפה הכוכבים במלבורן, בשימוש בסקסטנט ובמכשירים מגנטיים במהלך תקופה זו פיתח עניין בחקר אנטארקטיקה, שבא לביטוי במכתבים לעיתונות ובמעקב אחר מהלכיהן של ועדות לחקר אנטארקטיקה.
חקר אנטארקטיקה.
ברנאקי השתתף במשלחת צלב הדרום של קאשטן בורשקרווינק (1900-1898), שחרפה בכף אדייר, אנטארקטיקה. הוא הצטרף למשלחת בניו זילנד, אחרי שהפיזיקאי שהיה המועמד הקודם נדחה מסיבות רפואיות. המשלחת הייתה הראשונה שבילתה את החורף על יבשת אנטארקטיקה (המשלחת האנטארקטית הבלגית הייתה הראשונה שחרפה באנטארקטיקה בשנת 1898) והראשונה לצאת למסע מזחלות לעבר הקוטב הדרומי. ברנאקי כתב ספר על המשלחת, "To the south polar regions: expedition of 1898-1900", שיצא לאור בשנת 1900. נכדתו ג'אנט קרופורד ערכה גרסה של יומניו מן המשלחת בשם "החורף האנטארקטי הראשון: סיפורה של משלחת "צלב הדרום" בשנים 1900-1898".
ברנאקי יצא שוב כפיזיקאי במשלחת דיסקברי בהנהגת רוברט פלקון סקוט (1904-1901). ברנאקי היה האדם היחיד במשלחת זו שהיה קודם באנטארקטיקה. במשך המסע, ערך תצפיות מגנטיות מקיפות. אחרי המשלחת, הוענקה לברנאקי מדליית החברה הגאוגרפית המלכותית ומדליית הקוטב מן המלך נוסף לאות לגיון הכבוד הצרפתי. סקוט היה השושבין בכלולותיו של ברנאקי באנגליה בשנת 1906 והזמין אותו להשתתף במשלחתו השנייה, משלחת טרה נובה בישת-המזל, אבל ברנאקי דחה את ההצעה בגלל התחייבויות משפחתיות.
ברנאקי ניסה, כמועמד ליברלי, להיות חבר פרלמנט של ווידנס (צ'שייר, אנגליה) בבחירות הכלליות ב -1910, אך נכשל. הוא נסע לאפריקה, לאמזונס בפרו והשקיע במטעי גומי בדרום מזרח אסיה, במלאיה, ג'אווה ובורנאו.
במלחמת העולם הראשונה שירת בשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי.
הוא תכנן להוביל משלחת באנטארקטיקה בשנת 1925, אם כי זה לא קרה בגלל מספיק כספים. בשנת 1930 ארגן את תערוכת הקוטב הבריטית, היה מעורב בארגון שנת הקוטב הבינלאומית השנייה בין השנים 1931-32.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר ברנאקי לשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי, אך היה במצב בריאותי לקוי.
פטירתו.
נפטר בלונדון ב-24 באפריל 1942.
הנצחה.
כף ברנאקי ומפרץ ברנאקי בחוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקראים על שמו של לואיס ברנאקי.
הנרי טנדי
הנרי טנדי (באנגלית: Henry Tandey; 30 באוגוסט 1891 - 20 בדצמבר 1977) היה חייל בריטי בעל עיטור צלב ויקטוריה, הוא נחשב לטוראי הבריטי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שלא נמצאו לכך הוכחות, קיימת טענה כי טנדי נפגש עם אדולף היטלר ב-28 בספטמבר 1918 כאשר היטלר היה פצוע וטנדי חס על חייו ואיפשר לו להימלט חזרה לקווים הגרמניים. היה זה היטלר שנתקל בתמונה של טנדי בעיתון וזיהה אותו בתור החייל שחס על חייו, לאחר המלחמה היטלר שמר את תמונתו של טנדי ונהג לספר את הסיפור על הטוראי שהציל אותו.
שירות צבאי.
טנדי התגייס ב-12 באוגוסט 1910 לרגימנט ההוורדים הירוק, איתם שירת בגרנזי ודרום אפריקה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח טנדי יחד עם יחידות הרגימנט למערכה בחזית המערבית, הוא נלחם בקרב איפר הראשון, ובהמשך נלחם בין היתר בקרב על הסום שם נפצע לקראת סוף אוקטובר 1916. לאחר תקופת החלמה חזר לחזית במאי ,1917 אז הוצב בגדוד השלישי של הרגימנט וכחודש לאחר מכן הועבר לגדוד התשיעי. במהלך קרב פשנדל נפצע טנדי בפעם השנייה, כשהוא חזר לחזית בינואר 1918. ב-26 ביוני 1918 הועבר טנדי לרגימנט הדוכס מוולינגטון איתו לחם עד סוף המלחמה.
ב-28 באוגוסט במהלך קרב קמברה השני, היה טנדי אחראי על צוותי חבלה שנשלחו לפוצץ את חפירות האויב. כשהבין שהכוחות הקידמיים רותקו תחת אש הגרמנים הוא הסתער על החפירות הגרמניות עם עוד שני חיילים. הוא הצליח לפוצץ את העמדות הגרמניות ואף חזר עם 20 שבויים גרמניים, על פעולה זו עוטר טנדי במדליית ההתנהגות המצוינת - אחד מהעיטורים הבריטים הגבוהים ביותר הניתנים עבור גבורה.
שבועיים לאחר מכן הגדוד החמישי של טנדי השתתף בהתקפה על הוורינקורט. טנדי הצליח לפנות מספר פצועים משדה הקרב וביום למחרת שוב הוביל צוות לפיצוץ ביצורי האויב, כשהוא חוזר עם מספר שבויים גרמניים. עבור אירוע זה עוטר טנדי לאחר המלחמה בצלב המלחמה.
ב-28 בספטמבר במהלך מתקפת הנגד באזור מרקוינג בצרפת, פלוגתו נעצרה על ידי אש מקלעי אויב. טנדי זחל קדימה תחת אש, זיהה את עמדת המקלע הגרמנית ונטרל אותה בעזרת מקלע הלואיס שלו, לאחר מכן המשיך לעבר תעלת מרקוינג שם הוא תיקן תחת אש את הגשר כדי לאפשר לפלוגתו מעבר לצד השני. באותו הערב טנדי ושמונה לוחמים נוספים כותרו על ידי כוחות אויב רבים, טנדי הוביל מתקפת כידונים שהצליחה לחלץ את הכוח מהכיתור ואף הובילה 37 חיילי אויב לידי שארית פלוגתו. אף על פי שנפצע פעמיים במהלך הלחימה, סירב טנדי להתפנות עד לסיום הקרב ולבסוף נשלח לקבלת טיפול רפואי רק ב-4 באוקטובר. עבור גבורתו בקרב זה, עוטר טנדי בעיטור הגבורה הבריטי הגבוה ביותר - צלב ויקטוריה. בתיאור עיטורו נכתב כך:
תקרית היטלר.
אף על פי שלא נמצאו לכך הוכחות חד משמעיות, ייתכן וטנדי נתקל באדולף היטלר בעודו חייל בצבא הגרמני. במהלך אותו קרב עליו קיבל טנדי את צלב ויקטוריה, חייל גרמני עייף ופצוע הסתובב מול קו האש של טנדי אך לא הרים את נשקו, טנדי בחר שלא לירות בחייל שכן הוא היה פצוע וללא כוונה להשיב באש. החייל הגרמני סימן לשלום בידו על שטנדי חס על חייו והמשיך בדרכו לקווים הגרמניים. בשנים שלאחר המלחמה היטלר נתקל בכתבה על טנדי בעיתון וזיהה אותו בתור החייל הבריטי שחס על חיו, הוא אף השיג העתק של ציור המתאר את רגע הגבורה של טנדי וככל הנראה מסגר ותלה את התמונה במעונו. בשנת 1938 בפגישה בין נוויל צ'מברלין והיטלר בברגהוף, צ'מברלין התעניין בציור והיטלר ענה "הבחור בתמונה היה כל כך קרוב להרוג אותי וחשבתי שלעולם לא אזכה לראות שוב את גרמניה, התערבות אלוהית הצילה אותי מהאש השטנית והמדויקת של אותם בחורים אנגלים."
הסופר דוויד ג'ונס שכתב ביוגרפיה על הנרי טנדי טוען שהסיפור הוא לא יותר מאגדה אורבנית. ייתכן ורצונו של היטלר לפאר את עברו ושירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה הוא שהוביל לזיהוי טנדי מתוך הכתבה. בשנת 1940 ביתו של טנדי הופצץ על ידי מפציצים גרמניים, בריאיון לעיתונאי מיד לאחר מכן טען שהוא מצטער על שחס על חיו של היטלר.
שלום לך, עצבות (סרט)
שלום לך, עצבות (בצרפתית: Bonjour Tristesse) הוא סרט קולנוע אמריקאי רומנטי משנת 1958 בבימויו ובהפקתו של אוטו פרמינגר. התסריט מבוסס על הרומן רב-המכר "שלום לך, עצבות" מאת פרנסואז סאגאן (1954). בתפקידים הראשיים: דייוויד ניבן, ג'ין סיברג, דברה קר ומילן דמונז'ו. הזמרת ז'ולייט גרקו מופיעה בסרט בתפקיד עצמה כשהיא שרה את שיר הנושא של הסרט.
הסרט בנוי משני רבדים, הווה ועבר. ההווה מצולם בשחור-לבן והעבר (שנה קודם), בצבע (טכניקולור). צולם בריביירה הצרפתית.
תקציר העלילה.
ססיל (ג'ין סיברג) היא נערה מתבגרת בת 17 המבלה את חופשת הקיץ בווילה לחוף הריביירה ביחד עם אביה רֵמון (דייוויד ניבן) וחברתו הנוכחית אלזה (מילן דמונז'ו).
רמון הוא אלמן אמיד שבחורות צעירות נמשכות אליו והוא מחליף אותן מדי פעם. בינו לבין ססיל יש יחסים פתוחים, הוא לא מסתיר את חברותיו מפניה והיא פונה אליו בשמו הפרטי.
אלזה צעירה מרמון בשנים רבות, אוהבת לבלות ולרקוד. שלושתם מבלים את החופשה בחוף ובמסיבות. ססיל מתקשרת עם פיליפ (ג'פרי הורן), סטודנט למשפטים וכולם נהנים מהחיים.
המצב מסתבך כאשר מגיעה למקום אן (דברה קר) שהייתה ידידתה של אשתו המנוחה של רמון. אן היא אשה בוגרת ונאה, מעצבת אופנה במקצועה. היא שואפת לפתח יחסים עם רמון האלמן, בן גילה. כשהיא מגלה את חברתו אלזה היא חושבת מיד לחזור אך נמלכת בדעתה.
היחסים בין רמון לאן מתפתחים והם מחליטים להתחתן. הם מודיעים זאת לססיל והיא מאחלת להם כל טוב באי רצון, משום שהיא חוששת שאן תעמוד בינה לאביה.
כאשר אן מוצאת את ססיל מתעלסת עם פיליפ היא פוקדת עליה להפסיק להתראות איתו ולהתרכז בלימודים. ססיל מחליטה אז לפגוע ביחסים בין אביה לאן. היא יודעת כי למרות הסכמתו של רמון לנישואים הוא עדיין בעל אופי של "פלייבוי".
לפי בקשתה מעמידים אלזה ופיליפ פנים כאילו הם זוג. כאשר רמון מבחין בהם, הוא מתחיל לקנא ויוזם פגישה עם אלזה. כאשר אן רואה אותם מתעלסים היא מזדעזעת, נכנסת למכוניתה וכעבור זמן קצר נהרגת כשהמכונית צוללת לים, בסיטואציה שלא ברור האם היא תאונה או התאבדות.