גם לאחר הגירוש הגדול נותרו בגטו כמה ילדים, וחודשים אחדים הם למדו גרמנית, פולנית, מתמטיקה ותורה בכיתות לימוד. עם זאת, במהלך 1940 הופרדו כמעט כל הילדים מהוריהם וגורשו מהגטו, לעיתים באמתלה ששולחים אותם לבתי ילדים מיוחדים.
מבין הנותרים, באוקטובר 1940, נרצחו מאות ביער סמוך. בשנת 1941 נשלחו לפוזנן כמאה עובדים לעבודות כפייה ויותר מ-200 נרצחו, חלקם במשאיות גז. בשנת 1942 נשלחו שאר היהודים לפוזנן ולגטו לודז'.
באקציה נוספת שהייתה בגטו בין 27 ל-30 באוקטובר 1940 גורשו כ-290 חולים, נכים וקשישים. בגטו נותרו רק אנשים כשירים לעבודה, והם שולחו לעבודות כפייה למיניהן.
לקראת סוף נובמבר החלו השילוחים מזרחה, ואלה כללו גם יהודים מפוזנן שהגיעו לקאליש מעט קודם לכן כפליטים. עד קיץ 1942 חוסלה שארית קהילת קאליש.
בקיץ 1941 שולחו מהגטו צעירים יהודים למחנות עבודה באזור פוזנן.
ב-18 בנובמבר 1941 שולחו 127 יהודים לאזור פוזנן ונורו שם למוות לאחר מכן.
ב-1 בדצמבר 1941 הועברו עוד 100 יהודים למחנה העבודה בקוז'מינק (Kozminek). רבים מהיהודים שנשארו בקאליש בשלב זה היו בעלי מלאכה, אך למרות מאמצים רבים להשיג הזמנות מהצבא הגרמני, עד יולי 1942 נסגרו כל הסדנאות בגטו פרט לאחת.
ב-6–8 ביולי 1942 גורשו לגטו לודז' אחרוני היהודים בקאליש – כ-140 בני אדם. המגורשים, שהורשו לקחת עמם חבילות קטנות של מטען אישי, הגיעו ללודז' ב-9 ביולי 1942, והנהגת הגטו שילבה אותם במערך העבודה במקום.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
מרבית יהודי קאליש ניספו בשואה. לאחר המלחמה חזרו ניצולי שואה יהודים לעיר, בשנת 1946, ובהם כ-500 נפש. ביולי 1946 נשלח מכתב אולטימטום ליהודי קאליש המאיים עליהם במתקפה קשה יותר מאשר בפוגרום קיילצה, אם יישארו בעיר. התקפות אלימות, אנטישמיות מתמשכת וקשיי השבת רכושם אילצו את מרבית היהודים לעזוב. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו רק כמאה, והמעטים שנשארו התמזגו בחברה הלא יהודית
GMC מוטורהום
GMC מוטורהום (באנגלית : GMC motorhome) היא מכונית הבנויה על שלדה של מיניבוס המשמשת כקראוון (מעונוע) מתוצרת GMC חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1978–1972 בארצות הברית.
ולדימיר בבושקין
ולדימיר פטרוביץ' בבושקין (ברוסית: Владимир Петрович Бабушкин; 18 במאי 1928 – 25 ביוני 1985) היה פושע סובייטי, מנהיג הסביבה הפלילית בברית המועצות, גנב בחוק רוסי של "הדור הישן", אגדת העולם הפלילי. בילה ברציפות 35 שנות חיים בכלא, למעט בריחות.
היה ידוע בכינוי ואסיה בריליאנט (ואסיה היהלום).
ביוגרפיה.
באוקטובר 1949, בגיל 20, בבושקין עוכב בוולסק במחוז סרטוב בגין כייסות ובשנת 1950 נידון לעשר שנות מאסר על פי צו בית המשפט העליון של ברית המועצות.
בשנת 1950, במעצר, בבושקין "הוכתר" כגנב בחוק. לאחר ריצוי עונשו, נידון פעמיים (בשנת 1951 ו-1953) לעוד 25 שנות מאסר באשמת שוד. בשנת 1965 הוא שוב נידון ל -15 שנות מאסר באשמת עבירות שוחד. הוא ברח מהמחנה פעמיים, אך נתפס.
בשנת 1971, באשמת ניסיון רצח, בבושקין נידון ל-15 שנות מאסר נוספות (10 השנים הראשונות מתוכן בכלא) ו- 5 שנות גלות. בשנים 1971–1973 ריצה את עונשו בכלא זלטוסט מחוז צ'ליאבינסק, ובשנים 1973–1981 בכלא "ולדימירסקי צנטרל". לאחר מכן ריצה את עונשו בכלא המשטר המיוחד בכפר חורפיה וכפר לפוטקובה מחוז סברדלובסק ובכלא "הברבור הלבן" (סוליקאמסק, מחוז פרם).
עד סוף חייו בבושקין דבק במסורות הגנבים, ולכן מעולם לא עבד רשמית עבור המדינה הסובייטית.
בשנים האחרונות לחייו, בבושקין הזדהה עם הדיסידנטים הרוסיים, הם השתמשו בערוצי התקשורת שנוצרו על ידו בכלא "ולדימרסקי צנטרל".
בשנת 1985 בבושקין נפטר. לפי גרסה לא רשמית הוא נהרג בכלא המשטר המיוחד "הברבור הלבן". הוא נקבר בבית העלמין בעיר סוליקאמסק. על הקבר מוצבת מצבת גרניט ששוקלת שמונה טונות.
דינה גריפובה
דינה פגימובנה גריפובה (ברוסית: Дина Фагимовна Гарипова, בטטרית: Динә Фәһим кызы Гарипова; נולדה ב-25 במרץ 1991) היא זמרת רוסייה. גריפובה ייצגה את רוסיה באירוויזיון 2013.
ביוגרפיה.
גריפובה נולדה ב-25 במרץ 1991 בזלנודולסק, טטרסטן, רוסיה, להורים רופאים. מגיל שש למדה שירה בתיאטרון "זולוטוי מיקרופון". גריפובה למדה עיתונאות באוניברסיטה הפדרלית בקאזאן.
קריירה.
בשנת 1999, היא נבחרה לכלת התואר הראשון בתחרות הכל-רוסית "Firebird". בשנת 2001 נבחרה לכלת פרס התואר הראשון של הפסטיבל הרפובליקני "Constellation-Yoldyzlyk", שלאחריו הוזמנה להופעות ואירועים שונים שאורגנו על ידי הוועד המארגן של הפסטיבל. בשנת 2005 נבחרה לזוכה בתחרות בינלאומית בעיר טרטו שבאסטוניה. בשנת 2008, דינה, יחד עם תיאטרון המיקרופון הזהב, השתתפו בתחרות בינלאומית בצרפת, שם זכתה במחזמר במקום הראשון.
בשנת 2012, הגיעה גריפובה לאודישנים, על מנת להתמודד בעונה הראשונה של "The Voice" בגרסה הרוסית"." גריפובה הגיעה עד לגמר בו הוכרזה כזוכה הגדולה. מיד לאחר הזכייה הוחתמה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ. עיתונאים ומבקרי מוזיקה רוסיים מכנים את גריפובה "אדל הרוסייה" או "היורשת של סוזן בויל".
ב-19 בפברואר 2013, הוכרז כי דינה גריפובה תייצג את רוסיה באירוויזיון 2013 במאלמה, שוודיה, עם השיר "What If" (מה אם). ב-14 במאי 2013 דינה עלתה לגמר התחרות. השיר שלה קיבל 156 נקודות, מקום שני מתוך 16 מדינות. בגמר, הופיעה גריפובה בשיר מספר 10, בסופו סיימה במקום ה-5 בתחרות מתוך 26 נקודות כשהיא מקבלת 172 נקודות.
בסתיו ובחורף 2013–2014, קיימה הזמרת סבב הופעות גדול בעשרות ערים ברוסיה, המופע הגדול ביותר התקיים בסנקט פטרבורג על בימת ארמון התרבות על שמו של גורקי ובבניין העירייה בקרסנוגורסק. ב-30 באוקטובר 2014, בהופעה הגדולה השנייה שלה בקרוקוס סיטי הול, הציגה גריפובה את אלבום הבכורה שלה, "שני צעדים לאהבה". בפברואר 2015, גריפובה הפכה לשחקנית בתיאטרון המוזיקלי "אלכסנדר גראדסקי". במרץ ובאפריל באותה השנה התקיים סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת, שכלל כמעט 30 ערים ברוסיה מפסקוב ועד יוז'נו-סחלינסק.
רפרטואר השירה של גריפובה הוא ברוסית, טטרית, אנגלית, איטלקית וצרפתית. היא שרה בעיקר פופ, אך גם מנסה את עצמה בסגנון הרוק.
חיים אישיים.
דינה היא ממוצא טטרי אתני והיא מוסלמית סונית.
בתחילת אוגוסט 2015, התחתנה בקאזאן, שמו של הבן זוג לא נחשף כיוון שאינו מעוניין להיחשף בעיתונות.
שלוש הממלכות (פירושונים)
אין א ריליישנשיפ
אין א ריליישנשיפ הוא רומן גרפי מאת תמר בלומנפלד, מאיירת, קריקטוריסטית וכותבת הקומיקס קשקושי רחוב, שפורסם בשנת 2017 והפך לרב מכר. הרומן עוקב אחר קורותיה של נעמי תפוחי, שנישאת לגבר אמיד ומצליח שלמד איתה בבצלאל, ויחסיהם עולים על שרטון. הרומן מתייחס באופן סאטירי וביקורתי לנושאים רבים, ובתוכם מוסד הנישואין, ברית המילה, הסכסוך הישראלי פלסטיני ועוד. הרומן משלב הומור דק המתחבא בפרטים הקטנים, וכן נקודת הסתכלות נשית על האירועים.
עלילה.
העלילה פותחת בהזמנה לחתונתה של נעמי וחתנה אסף גולדבונר, וממשיך בהצגת החתונה עצמה. החתונה מוצגת כאירוע רצוף גרוטסקה והגזמה. האורחים המגיעים נאלצים להידחס ב"חניון מאחורי השירותים שלא ארומה", בין שלוליות שהן "ספק בוץ ספק צואת סוסים". בהמשך, הכלה מוצגת כמי שמגיעה "על רמפה של תשומת לב", ודווקא ברגע בו אמורים השניים להשלים את הטקס, מתחילים לשגר טילים על תל אביב במסגרת מבצע צוק איתן. רב החתונה, אף הוא, מוצג כבדרן המספק את שירותי החתונה מבלי שהוא מחויב למסורת כלל, והוא מצהיר בביצוע שיר בסגנון ראפ כי הוא "מוכן להשיא גם חתול עם טרנסג'נדר - אם לא תגלו לבורא, זה בסדר".
בהמשך העלילה, מתברר כי הקשר בין נעמי לאסף מתאפיין בניתוק רגשי בין השניים, כאשר נעמי מתארת את תקופת הנישואין כתקופה בה נהנתה מעושר חומרי, והייתה "האישה המושלמת", כזו שנשארת בבית ומתמכרת לקניות און-ליין. נעמי מגוללת את ההיכרות ביניהם כתאונה, לאחר שבמהלך הלימודים נהגה לדחות את חיזוריו, משום שלא היה לטעמה, תוך לגלוג על טעמה שלה עצמה.
מוטיב מרכזי בעלילה הוא "יומן הזיונים" אותו ערכה, אשר נכתב בפורמט של עבודה להגשה במסגרת קורס בבצלאל. ביומן, הייתה נעמי מאיירת את הפרטנרים המיניים, תוך קטלוגם על-פי תכונה מרכזית הזכורה לה. היומן נחתם באיורו של אסף, או אז מכריעה נעמי כי היא מצאה יציבות, "ובמקום שקיימת יציבות אין מקום לאמנות".
בהמשך העלילה, מבלים השניים סוף-שבוע באמסטרדם, וניכר כי הקשר ביניהם מתערער ונחלש, אך לאחר שהשניים משתמשים בסמים, סוף-השבוע נגמר באופן סביר.
העלילה מקבלת תפנית כשנעמי מארגנת מסיבת-הפתעה לאסף, וזה מגויס במפתיע למילואים. האידיליה הבורגנית הקצרה של הזוג הצעיר נסדקת עד מהרה, ומשאסף כבר אינו בסביבה, מתחילה נעמי לנהל רומן עם בחור בשם איתן, אותו פגשה במסגרת ב"ריב בין שמאלנים" ברשת. איתן מתואר כבעל גוף-נערי ממעמד כלכלי נמוך בהרבה, שמצליח לשבות את ליבה של נעמי באמצעות פלרטוטים הנוגעים באמנות המודחקת שבה. נעמי עוזבת בסופו של יום לגור עם איתן, אך הבאת מטלטליה הרבים לדירתו מביאה את איתן לעזוב אותה.
במה שנראה כמו תפנית, עת אסף ונעמי מתגרשים, מוצאים עצמם השניים מתעלסים בשירותי בית הדין הרבני בתל אביב, מודיעה לו נעמי כי היא מעדיפה שלא לחזור להיות בזוגיות, ומוכרת את מטלטליה תוך הצגת מיצג בו היא מנפצת את איוריה.