הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה קמה בשנת 1918, אבל הדבר לא הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי הכולל הכרה וגבולות. הסבל של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לוועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה מה שנודע לימים בתור "ארמניה הווילסונית". תוכנית זו התקבלה עם שינויים כחלק מהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת. הישג פוליטי זה של הארמנים, היה מנוגד בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל אטאטורק, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה והתנגדו להקמת ארמניה עצמאית. חודש בלבד לאחר מכן, בספטמבר 1920 התקיפו צבאות טורקיים תחת פיקודו של אטאטורק את הרפובליקה הארמנית, והחלה מלחמת טורקיה–ארמניה. בתחילת אוקטובר 1920 פנתה הממשלה הארמנית אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך אלה היו טרודות בדיכוי התקוממויות מקומיות במדינות שכנות. הארמנים נכנעו בנובמבר אותה שנה, והסכם אלכסנדרופול נחתם ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור. ארמניה העצמאית שרדה רק יומיים בלבד לאחר הסכם אלכסנדרופול, שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו מכיוון אזרבייג'ן שבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר.
לאחר עצמאותה של טורקיה, הממשלה ברשותו של אטאטורק סרבה להעניק לארמנים שטחים או פיצויים. אטאטורק שעיצב במידה רבה את דמותה של הרפובליקה הטורקית המודרנית עיצב גם את מדיניות ההכחשה הטורקית שנמשכת עד היום, והכחשה זו היא אחד מהיסודות של הזהות הטורקית המודרנית.
הכחשת הרצח לאחר מלחמת העולם השנייה.
נכון לשנת 2016, רק ממשלות טורקיה ואזרבייג'ן מכחישות בצורה רשמית כי רצח העם הארמני התקיים. טורקיה הצליחה למנוע אזכור של רצח העם בדו"ח של ארגון האומות המאוחדות משנות ה-70. רק בשנת 1985 הכירה תת-ועדה של האו"ם ברצח העם.
משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו יותר ויותר מדינות להכיר באופן רשמי ברצח העם הארמני והאשורי.
בעקבות כינוס שנערך באוניברסיטת סנט ג'וזף בפילדלפיה במרץ 2000 בנושא השואה והכנסיות, ב-8 וב-9 ביוני אותה שנה פרסמו 126 חוקרי שואה מרחבי העולם הצהרה שאמרה: "רצח העם הארמני הוא עובדה שאין לערער עליה, ועל הדמוקרטיות המערביות להכיר בו בתור שכזה". החוקרים גם קראו בהצהרה לדמוקרטיות המערביות ללחוץ על טורקיה להכיר ברצח העם הארמני. בין החתומים על ההצהרה היו הפרופסורים הישראלים יהודה באואר וישראל טשרני וחתן פרס נובל לשלום מארצות הברית, אלי ויזל.
נכון ל-2016, הכריזו 29 מדינות באופן רשמי על הכרתן באירועי תקופה זו כרצח עם, וכמותן מאמצים דעה זו רוב החוקרים וההיסטוריונים. האחרונה היא גרמניה שהכירה ברצח ב-2 ביוני 2016. בנוסף ל-29 המדינות שהכירו ברצח העם הארמני בבית נבחריהן, גם האיחוד האירופי והאפיפיור הכריזו על הכרתם ברצח העם הארמני בשנת 2015. הכחשת רצח עם, ובכלל זה רצח העם הארמני, מנוגדת לחוק באופן רשמי באיטליה, שווייץ, יוון, קפריסין וסלובקיה.
עם זאת, מדינות רבות אחרות נמנעות במתכוון מלהכיר באופן רשמי ברצח העם, כדי למנוע פגיעה ביחסים עם טורקיה. ממשלת טורקיה מאיימת ולוחצת על ממשלות בעולם כדי למנוע מהן להשתמש במונח "רצח עם" ולהכיר בנושא באופן כללי. בין המדינות המעוררות מחלוקת באי-ההכרה הרשמית שלהן ברצח העם הארמני נמצאות ארצות הברית, בריטניה, וישראל מדינות מערביות נוספות שלא מכירות ברצח העם באופן רשמי כוללות את יפן, אוסטרליה, ספרד, נורווגיה, אירלנד ופורטוגל. בחלק מהמדינות כמו אוסטרליה, ספרד, ארצות הברית ובריטניה יש הכרה של מחוזות או מדינות ברצח העם, בנפרד מהרמה הלאומית.
הבדלים בהכרה ובתעוד בין השואה לבין רצח העם הארמני.
בניגוד להכחשה הטורקית הרחבה, הגרמנים הכירו בקיום השואה ובאחריות שלהם אליה, וגם הציבור בעולם התייחס בצורה שונה. ניתן לראות מספר הבדלים שיכלו לתרום לכך:
גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה עברה שינוי מהותי – 1945 הייתה "שעת האפס" (Stunde Null) של התודעה הקולקטיבית בגרמניה, של התודעה הפוליטית וההומניסטית וכן של הספרות, האמנות והתרבות. הטראומה שידע העם הגרמני, תחושת הבגידה של ההנהגה והתחושה של אוזלת היד - כל אלה הובילו למחיקה טוטלית של הנאציזם משדרות העם. תרמו לכך גם העובדה שבשלבים המלחמה הסופיים הופנה חלק מהאכזריות הנאצית נגד העם הגרמני עצמו. מחיר המלחמה הורגש היטב- רבע מכל הילדים היו יתומים מאב, חלק גדול מערי גרמניה הופצץ והיה מחסור במזון, בדלק ומוצרי יסוד אחרים. רוב ההנהגה הנאצית נהרגה או הוצאה להורג במהלך משפטי נירנברג, כל שטחה של גרמניה נכבש ונשלט בידי מדינות זרות במשך שנים רבות. בעלות הברית הכובשות הכתיבו מדיניות של דה-נאציפיקציה, הוציאו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ואת גופיה השונים אל מחוץ לחוק והסירו את כל הסממנים והסמלים הנאציים. גרמנים רבים נחקרו באשר לעברם הנאצי. במשרדי ממשלה רבים הוחלפה הפקידות וכן הוכשר תוך מספר חודשים סגל הוראה חלופי לבתי הספר שתפקידו היה לצמצם את השפעת סגל ההוראה הישן שנחשד כמזוהה עם עברה הנאצי של גרמניה. כל הדברים האלה יחד היוו רקע לסלידה עזה של הגרמנים מהשלטון הנאצי, וממעשיו והיו חלק מהמוכנות של גרמניה להכיר בשואה ובהשלכותיה. להכרה זו היו גם השלכות מעשיות כגון הסכם השילומים שנחתם בין גרמניה המערבית לבין ישראל ב-1952. כל זאת בניגוד לרוח הלאומית הטורקית ששאפה לאחד את העם הטורקי ולהצעיד אותו קדימה.
הן רצח העם הארמני והן השואה נתנו רוח גבית לתמיכה בינלאומית בהקמת מדינת לאום עבור הקורבנות בסמוך לתום המלחמה. בשני המקרים מדינת הלאום סייעה לאסוף עדויות ולהכיר בטרגדיה, אבל בניגוד לישראל הרפובליקה הארמנית התפרקה בתוך שנתיים בלבד, ופעילות למען הכרה ציבורית עולמית נדחתה רק עם הקמתה של ארמניה המודרנית בשנת 1991.
בין המקרים קיים גם הבדל עצום בהיקף התעוד - השואה התרחשה כ-25 שנה לאחר רצח העם הארמני, באזור מודרני יותר, שבו הן הרוצחים והן הנרצחים היו עשירים יותר ומשכילים יותר ביחס לטורקים ולארמנים של מלחמת העולם הראשונה. משום כך יש הרבה יותר תעוד של תקופת השואה בצורה של יומנים, מסמכים, תעודות, צילומים, סרטים וכו' כאשר דבר זה בוצע על ידי הגרמנים, תושבי העמים הכבושים, היהודים וקורבנות אחרים וכן על ידי חיילי הצבאות המשחררים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובתוך טורקיה גופה מצלמות היו נדירות הרבה יותר (שלא לדבר על מצלמות קולנוע).
כמו כן היות שהיהודים חיו במדינות מודרניות יחסית, והודות לכיבוש גרמניה בידי כוחות הברית, נשתמרו עדויות רבות יותר מטעם השלטונות. היבטים כמו כמות היהודים שחיו בפולין ובמדינות אחרות לפני המלחמה, כמות הנרצחים, תעודות הנוגעות לפעילות הצבא הגרמני ופעילות מחנות ההשמדה נמצאו ותעודו לאחר המלחמה. כל ההיבטים האלה חסרו בטורקיה. כמדינה עניה היא ניהלה רישום פחות מדוקדק של אזרחיה והיה לשלטון בטורקיה זמן רב להשמיד מסמכים ועדויות נוספות.
היבט נוסף הוא זהות הקורבנות. הארמנים הם אמנם נוצרים, אבל הם שייכים לכנסייה האפוסטולית הארמנית שרחוקה למדי מהזרמים הנוצריים המערביים הנפוצים. כמו כן הם משתייכים לעם שהיה יחסית עני, לא משכיל, מבודד ולא מוכר בתרבות המערבית. הארמנים גם דוברים ארמנית שהיא שפה רחוקה מהשפות המערביות האחרות. מלבד הארמנים נטבחו גם אשורים ויוונים אבל בכמויות קטנות יותר. וכן רוב הנרצחים היו גם אזרחי האימפריה העותמאנית. מבחינה מערבית רוב הקורבנות של מלחמת העולם הראשונה מיוחסות לקרבות עם הצבא הגרמני ולא לחזית הטורקית. לעומת זאת קורבנות השואה היו בעלי מאפיינים אחרים, אוניברסליים ומערביים יותר. בעוד שחלק גדול מהקורבנות של השלטון הנאצי היו יהודים, הנאצים רצחו גם חיילים שבויים ואזרחים בני לאומים רבים אחרים על רקע אידואולגי ועל רקע שליטה בעמים אחרים באירופה. מאפיינים אלה סיפקו מוטיבציה לעמים שלחמו בגרמניה הנאצית לזכור את פשעי הנאצים ובכללם את השואה. כמו כן מבחינת חלק מהעמים בעיקר בחלק המערבי של אירופה, הקורבנות היהודים של השואה היו לא רק בני העם היהודי אלא גם אזרחים של מדינות הלאום שלהם (כך שאנה פרנק לדוגמה זכורה לא רק בתור יהודייה, אלא גם בתור יהודיה-הולנדית שנרצחה בידי הנאצים). בנוסף היהודים עצמם היו קרובים יותר לתרבות המערבית והשפיעו עליה הרבה יותר - כך שיצירות של יוצרים כמו אנה פרנק, אלי ויזל, פרימו לוי ואחרים הביאו את זכר השואה בצורה נגישה יותר ונפוצה יותר לקהל המערבי.
היסטוריונים המערערים על הגדרת טבח הארמנים כרצח עם.
התביעות נגד ברנרד לואיס בצרפת.