תחילה נעו הטורקים די בחופשיות לכיבוש מחודש של השטחים מעבר לזגרוס ומאוחר יותר לקחו את אזרבייג'ן האיראנית והאימפריה הספווית חדלה להתקיים. הטורקים אז נעו נגד האימפריה ההוטכית כאשר לפתע, גנרל אחד אשר נותר נאמן לספווים, נאדיר שאה, כבש את המדינה האפגנית בעצמו ושחזר את הספווים.
השטחים על עברי רכס הזגרוס נכבשו מחדש לידי פרס ובנקודה זאת אהמט השלישי תקף את פרס אך נפטר עוד לפני הגעת הכוחות. יורשו מהמוט הראשון לא היה מעוניין במלחמה בפרסים והחזיר את השטחים הכבושים לידי פרס.
מלחמות נאדיר.
בשנת 1736, לאחר שהשיג שלטון מלא דה פקטו על השאה הספווי, נאדיר שאה מחק את האימפריה הספווית מהמפה והכתיר עצמו שאה של פרס בהקמת השושלת האפשארית. הוא החל במסעות מלחמה מול האימפריה המוגולית, מדינות הקווקז, חצי האי ערב והאימפריה העות'מאנית להאדרה מחודשת של פרס.
מלחמת 1733.
תחילה בעודו רק שליט דה פקטו ועם הספווים עדיין דה יורה בשלטון, יצא נאדיר שאה במלחמה נגד הטורקים בה ערך שלוש התקפות, הראשונה לעיראק, השנייה לכורדיסטן הטורקית והשלישית לעבר הקווקז. תחילה נאדיר כבש מחדש את אזרבייג'ן מידי הממשל הטורקי והוסיף לפלוש לתוך עיראק לאחר שהפלישה המינורית לכורדיסטן נכשלה, כוחותיו נעצרו בדרך קצרה מבגדאד ונאדיר לבסוף נאלץ לוותר על המערכה לכיבוש מחודש של עיראק.
לאחר ניצחון על ימת סוואן הכריז נאדיר על גבולות חדשים וסיפוח של השטחים אשר היו מעבר לקווקז הגדול ועד לצפון הקווקז. כאמור דאגסטן הייתה עוד לפני כן חלק מפרס, אך כעת הוענקה חסות על צ'צ'ניה ועל צ'רקסיה. בנקודה זאת יצא במערכה אחרונה לתוך כורדיסטן העיראקית עד אשר הוצע הסכם שלום בידי הסולטאן מהמוט הראשון.
מלחמת 1743–1746.
לאחר ייצוב ממשל נאדיר, השאה הפרסי דרש מהאימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית להחזיר את השטחים אשר נלקחו בזמן המשבר הפנימי מול האפגנים. בעוד האימפריה הרוסית הסכימה, האימפריה העות'מאנית פעלה לשמור על השטחים, דבר אשר הביא את נאדיר להכריז מלחמה בשנת 1743.
נאדיר פלש לטורקיה דרך כורדיסטן העיראקית והגיע עד אל החידקל בסוריה של היום. לאחר מכן מתקפת נגד טורקית הביאה לקרבות קשים שבסוף החזירו את הפרסים לקו הגבול הקודם.
נאדיר ראה את הבעייתיות בפלישה דרך הזגרוס אפילו בשביל חייליו שלו, אשר חיו באדמה זאת ולכן יצא לתקיפה מעבר הקווקז, שיא הפשיטה הפרסית הייתה בהגעתם אל חוף הים השחור, לאחר מכן הטורקים הרימו את ראש צבאם נגד הפלישה מחשש כי נאדיר יפנה בדרך החוף לצפון אנטוליה ומשם יוכל לאיים על הבירה הטורקית של קונסטנטינופול.
מנקודה זאת הכוחות הפרסים נהדפו חזרה עד אל קו הגבול אשר קדם למלחמה, כמו שאירע במערכה בכורדיסטן. המלחמה המשיכה על עבר הגבול לעוד שנתיים, אף צד לא יצא בתקיפה משמעותית וכאשר בשנת 1746 פקידי ממשל רצחו את נאדיר, פרס נכנסה לעת כאוס שלטוני והמלחמה על כן נעצרה.
מלחמת 1775–1776.
בשנת 1775 נעמדה על הגבול הפרסי-טורקי שושלת זנד תחת קארים חאן זנד, מקים השושלת ומצביא כריזמטי. באותה השנה הכריז קארים על מלחמה בטורקים. בהנהגת אחיו, סאבק חאן זנד, הצבא הפרסי תקף את דרום עיראק והטיל מצור מתמשך על בצרה. העיר נפלה למצור עד אשר נכנעה בתוך שנה.
הטורקים, חסרי יכולת לשלוח חיילים עקב מלחמה עם רוסיה היו חייבים להסתמך על השושלת הממלוכית של עיראק (אשר היוותה את שושלתם של מושלי המחוזות שהרכיבו את עיראק) במלחמה נגד הפרסים. הטורקים הטילו עיצומים נגד סוחרים אשר באו לסחור בשטחים שנלקחו לידי פרס בניסיון להקטין את ריווחי הפרסים מכיבוש ולקיחת האזור.
ניסיונות להגיע למשא ומתן והסדר נכשלו ודרום עיראק נשלטה בידי האימפריה הפרסית עד שנת 1779, כאשר קארים חאן זנד נפטר ובניו החלו מריבה על הכס, העות'מאנים ראו חלון הזדמנויות להחזיר את השטחים, וכך הם עשו.
מלחמת 1821–1823.
בסוף המאה ה-18 שושלת אצולה מצפון פרס כבשה את כלל פרס והכריזה על הקמת השושלת הקאג'ארית והפיכת כפר קטן ליד העיר ריי, העונה לשם טהראן, לבירה החדשה של פרס. השאה הפרסי השני בשושלת, פתח עלי שאה קאג'אר, ירש מקודמו את מדיניות ההתפשטות ובשנת 1821 החל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית לאחר סכסוכי גבול שבערו עקב פשיטות של שבטי כורדים מהאימפריה העות'מאנית ופעולות מרד באזרבייג'ן.
הצבא הפרסי יצא ממדינת החסות הגאורגית בצד אחד ומאזרבייג'ן האיראנית מצד שני למען יכבוש את ימת ואן ומעבר לה. הכוחות שלטו כמעט שנה בשטחים די נרחבים מתוך כורדיסטן הטורקית וארמניה המערבית עד אשר שנה מאוחר יותר הטורקים תקפו והחזירו את קו האש לגבול המדיני. בעוד התרחשה המלחמה התבושש לחץ כבד על האימפריה העות'מאנית עקב מלחמת העצמאות היוונית ולחץ בידי האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית.
הלחץ על האימפריה העות'מאנית באותה עת היה כה גדול עד שמעמדה נחלש אפילו בחצי האי ערב כאשר בית סעוד השתחרר מחסות טורקית בתור אמירות נג'ד .
הסכם שלום לא הושג עד לשנתיים של סטטוס קוו ממושך על הגבול עם חתימת הסכמי ארזורום בין שתי האימפריות אשר קבע את שימור הגבולות שקדמו למלחמה. גבולות אלו ייקבעו מחדש בשנות ה-60, תקופת שלטונם של אבדילאזיז ונאסר א-דין שאה קאג'אר.
רדיפה
רדיפה היא התייחסות מפלה באופן שיטתי כלפי אדם או קבוצה על ידי אדם או קבוצה אחרת. הצורות הנפוצות ביותר הן רדיפות דתיות, גזענות ורדיפות פוליטיות, אם כי באופן טבעי יש חפיפה מסוימת בין מונחים אלה. הטלת סבל, הטרדה, מאסר, פחד או כאב הם כולם גורמים הנכללים בהגדרת הרדיפה, אך לא כל סבל מוגדר בהכרח כרדיפה. הסבל שחווה הקורבן חייב להיות חמור במידה מסוימת. קיימת מחלוקת לגבי מידת חומרתו של הסבל, חומרה שמגדירה רדיפה.
חוק בינלאומי.
כחלק מעקרונות נירנברג, פשעים נגד האנושות הם חלק מהמשפט הבינלאומי. עקרון VI של עקרונות נירנברג קובע כי
טלפורד טיילור, שהיה יועץ התביעה במשפטי נירנברג כתב "במשפט פשעי המלחמה נירנברג, שללו בתי המשפט את ההגדרה שביקשה התביעה לאמץ עבור מעשי זוועה "פנים-מדינתיים" כ"פשעים נגד האנושות" במסגרת המשפט הבינלאומי. בכמה אמנות בינלאומיות מאוחרות יותר משולב עיקרון זה, אך בחלקן מושמטת ההגדרה "בקשר לפשע כלשהו נגד השלום או פשע מלחמה כלשהו", הגדרה שנמצאת בעקרונות נירנברג.
אמנת רומא של בית הדין הפלילי הבינלאומי, המחייבת 111 מדינות, מגדירה פשעים נגד האנושות בסעיף 7.1. הסעיף מגדיר כמעשי פשע מעשים מסוימים "שנעשו במסגרת מתקפה רחבה או שיטתית המופנית נגד כל אוכלוסייה אזרחית, מתוך מודעות לפגיעה". אלו כוללים:
(ח) רדיפה כנגד כל קבוצה או קולקטיב שניתן לזהותם על רקע פוליטי, גזעי, לאומי, אתני, תרבותי, דתי, מגדרי. או מטעמים אחרים המוכרים באופן אוניברסלי כבלתי מותרים על פי החוק הבינלאומי, בקשר לכל מעשה המוזכר בפסקה זו (למשל רצח, השמדה, שעבוד, גירוש, מאסר, עינויים, אלימות מינית, אפרטהייד ומעשים לא אנושיים אחרים) או כל פשע בסמכות בית המשפט.
רדיפה על רקע דתי.
רדיפה דתית היא התייחסות שלילית שיטתית לאדם או קבוצה עקב השתייכותם הדתית. תאורטיקני החילון (המניחים ירידת דתיות באופן כללי) סברו בתקופות שונות שראשיתן בעידן הנאורות, שהרדיפה הדתית היא נחלת העבר. עם זאת, עם עליית הפונדמנטליזם והטרור הקשור באדיקות הדתית, הנחה זו הפכה לשנויה יותר במחלוקת במדינות רבות בעולם כיום רדיפה דתית היא בעיה של זכויות אדם.
אתאיסטים.
אתאיסטים חוו רדיפות לאורך ההיסטוריה: מעצר, כליאה, הכאה, עינויים או הוצאה להורג שלא כדין, וכן החרמת רכוש או השמדתו.
בהאים.
רדיפת הבהאים מתייחסת לרדיפה דתית של בהאים במדינות שונות, במיוחד באיראן, בה אחת האוכלוסיות הבהאיות הגדולות בעולם. האמונה הבהאית מקורה באיראן והמיעוט הדתי הגדול ביותר במדינה זו הוא בהאי.
נוצרים.
רדיפת הנוצרים היא רדיפה דתית שנוצרים עשויים לעבור כתוצאה מהצהרת אמונתם, הן מבחינה היסטורית והן בעידן הנוכחי. נוצרים מוקדמים נרדפו בגלל אמונתם בידי יהודים-נוצרים וגם בידי האימפריה הרומית ששלטה בחלק ניכר מאזורי תפוצתה של הנצרות הקדומה. בתחילת המאה הרביעית אושרה זכות קיומה של הנצרות באימפריה הרומית על ידי צו מילאנו, והיא הפכה לדת המדינה של האימפריה הרומית.
מיסיונרים נוצרים, כמו גם האנשים שהמיסיונרים המירו את דתם לנצרות, היו מטרה לרדיפה, פעמים רבות עד כדי עינוי ורצח על מזבח אמונתם .
היו עדות נוצריות בודדות שסבלו מרדיפה בידי נוצרים אחרים המופקדים על טיפול בכופרים, במיוחד במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של המאה ה-16 וכן לאורך ימי הביניים כאשר קבוצות נוצריות שונות שנחשבו כופרות נרדפו על ידי האפיפיור.
במאה ה-20 נרדפו נוצרים על ידי קבוצות שונות ועל ידי מדינות אתאיסטיות וטוטליטריות כמו ברית המועצות וצפון קוריאה. במהלך מלחמת העולם השנייה נרדפו חברי כנסיות נוצריות רבות בגרמניה עקב התנגדותם לאידאולוגיה הנאצית, בהם קתולים גרמנים.
בסוף המאה ה-20 להערכת ארגון המיסיונרים הנוצרי הבריטי "דלתות פתוחות" (Oped Doors), התמודדו 100 מיליון נוצרים עם רדיפות, במיוחד במדינות הנשלטות על ידי מוסלמים כמו פקיסטן וערב הסעודית. על פי האגודה הבינלאומית לזכויות אדם, עד 80% מכלל פעולות הרדיפה הדתית מופנות כנגד מאמיני הדת הנוצרית.
כנסיית ישוע המשיח של אחרית הימים (מורמוניזם).