בניגוד לקו הרשמי הנייטריאליסטי של תנועתו, העלה קו פרו אמריקני שהפך בהמשך לקו הרשמי של הצה"ר באירופה. היה מעוזריו הקרובים של מאיר גרוסמן, וסייע למשפחות יהודיות רבות מבין הפליטים ללא הבדל של שיוך מפלגתי, וזאת בזכות קשריו עם האמריקנים שהתלהבו מנאומיו ומן המאמרים שכתב, אותם הם פרסמו בכלי התקשורת שלהם.
לאחר הצטרפות הצה"ר לתנועת "החירות", לה התנגד במאמרים ובדיונים, פרש למעשה מפעילות פוליטית; כעבור מספר שנים, כשגרוסמן וחבריו הצטרפו לציונים הכלליים, הסתייג גם מצעד זה, ומאז סירב להצטרף למפלגה כלשהי, ומאז עלותו ארצה התנזר מכל פעילות פוליטית.
השכלה.
בהמשך ללימודי המשפטים שנקטעו עקב המלחמה, למד צמריון, לאחר המלחמה, בין השנים 1947 ל-1951, בעת היותו פעיל פוליטי, בבית הספר הגבוה לתאולוגיה ולפילוסופיה ברגנסבורג ובאוניברסיטת מינכן, מקצועות עיתונות היסטוריה ותנ"ך. במינכן קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בהצטיינות יתרה, לאחר שכתב את עבודת המחקר שלו על העיתונות העברית באירופה – "די הבראישה פרסה אין אירופה" (שני כרכים בגרמנית).
בשנת 1951 חזר ארצה עם רעייתו פנינה, השתקע בטבריה, בה נולדו בנותיהם גניה ודליה, שנקראו על שם הוריו שנספו בשואה.
עשייה חינוכית.
עם עלייתו קיבל צמריון היתר הוראה קבוע מטעם משרד החינוך למקצועות: תנ"ך, תלמוד, היסטוריה וספרות עברית. החל לעבוד במערכת החינוך בטבריה בבית הספר התיכון תחילה כמורה ולאחר מכן כמנהל בית הספר. בטבריה השקיע רבות בחינוך, בין היתר כמנהל תיכון הערב, לימד בקורסים למורים ולגננות, הקים חוגי תנ"ך למבוגרים, הרבה להרצות.
בשנת 1960 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, בה קיבל על עצמו את ניהול בית הספר התיכון עירוני א', שהוקם באותה עת, כבית ספר יהודי-ערבי. עובדת היות בית הספר מעורב – היוותה לצמריון אתגר, שמגמתו הייתה לקרב לבבות בין המגזרים, אך בהמשך חש אכזבה נוכח העובדה שלא נוצרו יחסים אמיתיים של אינטגרציה או שיתוף פעולה בין היהודים לערבים. בשנים תשכ"ד – תשמ"ד (1963 – 1984) ניהל את בית המדרש למורים ולגננות ע"ש א.ד. גורדון בחיפה.
צמריון היה נתון בכל מאודו בעשייה החינוכית, בהוראה, במחקר, בכתיבה, בלימוד (כולל הרצאות לעם). היה יו"ר וועד מנהלי הסמינרים למורים בישראל, חבר המועצה הפדגוגית המרכזית של הסתדרות המורים ועורך הרבעון הפדגוגי "החינוך". תוך כדי עבודתו כמנהל וכמורה בסמינר גורדון, הורה גם, בזמנים שונים, לימודי מקרא בסמינר לוינסקי בתל אביב; ניסוח והיסטוריה באוניברסיטת חיפה; לימודי מקרא, היסטוריה ועיתונאות במחלקה ללימודים כלליים בטכניון, וכמו כן ריכז מטעם משרד החינוך והתרבות את החינוך היהודי הציוני בסמינרים הממלכתיים בישראל.
בשנת 1981 זכה בפרס החברה לחקר המקרא על מחקריו במקרא ועל הרצאותיו ופעולותיו להפצת המקרא. בשנת 1983 קיבל את העיטור "יקיר טבריה" כאות הוקרה לפעילותו החינוכית ולמסירותו לעיר, כמו כן קיבל שלוש הרשמות ב"ספר הזהב" של הקרן הקיימת לישראל.
פעילות ציבורית.
כאיש רב פעלים בעל עקרונות בחר צמריון לעסוק בפעילות ציבורית (לא פוליטית). בטבריה ייסד את מועצת המורים למען הקק"ל בעמק הירדן ובטבריה. לאחר מכן, בחיפה, היה חבר בוועדת הרפרטואר של אמנות לעם בחיפה, יו"ר ועדת פרס רופין של עיריית חיפה, חבר הנהלת איגוד בתי הספר המוניציפליים בישראל, חבר וועדת התרבות של עיריית חיפה, חבר אגודת שוחרי העברית בישראל, ובשנים 1977–1987, שימש יו"ר הסניף של החברה לחקר המקרא בחיפה.
צמריון שימש כחבר במשלחות של הסתדרות המורים, חבר בוועדות מטעם משרד החינוך, לרבות הוועדה להכשרת מורים בתשכ"ו. הרצה בכנסים אזוריים וארציים מטעם רשויות מוניציפליות, החברה לחקר המקרא, הוועד הפועל של ההסתדרות, מועצות פועלים, התנועה הקיבוצית, "בני ברית". היה חבר בארגון שארית הפליטה ברגן בלזן, חבר בוועדים ובמערכות להוצאות ספרים. בנוסף שימש כחבר בארגון "חברי ההגנה"; יו"ר וועדת השופטים להענקת פרס עיריית חיפה ע"ש ד"ר ארתור רופין לשנת תשכ"ח, חבר ועד מנהלי הסמינרים בישראל, חבר וועדת התקנון למורי הסמינרים (מטעם מרכז המורים) ויו"ר מערכת השנתון להכשרת מורים מטעם משרד החינוך.
תחומי מחקר והגות.
תוך כדי עבודתו ופעילותו, ובמקביל להרצאות שנתן באופן קבוע, כתב צמריון מאמרים וספרים רבים בתחומי עיסוקיו הנרחבים: כתב עשרות מאמרים בחקר המקרא, בנושאי חינוך, ציונות, מדיניות, דמוקרטיה ועיתונות. השתתף ככותב מאמרים ופרקים בספרים שונים, וכתב שבעה ספרים בנושאי הוראה, חקר השואה, העיתונות של שארית הפליטה בגרמניה ותקופת ההשכלה באירופה.
נושא חקר השואה בער בעצמותיו ובליבו כנר התמיד, כמי שנותר יחיד מכל בני משפחתו שנספו בשואה בליטא.
בשנים האחרונות לחייו כתב שני ספרי יסוד על תקופת ההשכלה באירופה, שהתבססו על מחקר מקיף ויסודי של תקופה זו ועל מנהיגה משה מנדלסון. כבקי בשפה הגרמנית ובתקופת ההשכלה, חדר בספרו הראשון בנושא זה לנשמת מנדלסון, והצליח להבהיר את הפילוסופיה שלו ואת קשריו עם חכמים יהודים ולא יהודים. ספרו השני שיצא לאור סמוך לפטירתו : "המאסף – כתב העת המודרני הראשון בעברית", מהווה המשך לספר על מנדלסון. כתב עת זה נוסד על ידי תלמידיו של מנדלסון, שרצו ללכת בדרכו, ונתנו ביטוי למשנתו.
כמו כן קובצו מאמריו בקבצים שונים מטעם ברית הצה"ר, ארגון שארית הפליטה של ברגן בלזן, החברה לחקר המקרא, אגודות סופרים, ומאמרים שלו בנושאי מקרא והיסטוריה קובצו בחוברות שהוצאו על ידי מחלקת החינוך של עיריית חיפה ומשרד החינוך והתרבות.
צמריון כתב ביקורות ספרים רבות שפורסמו בעיקר בביטאונים "הד החינוך", "החינוך", "בית מקרא" ו"האומה".
צמריון כתב גם מאמרים אקטואליים בעיתונות היומית בארץ ובתפוצות כמפורט:
צמריון נהג לעיתים להשתמש בפסבדונימים, לרבות: אריאלי, בן-גדליהו, גאלופ, דניאל, הר-אל, הליו, ח"ן, ח. נ., ישר, כהנא, מחץ, מרי, נורי, נץ, סאמ בודי, צץ, רוני, ראסיינר וכו'.
צמריון הפקיד את ארכיונו האישי בארכיון לחינוך יהודי באוניברסיטת תל אביב ושם אפשר לעיין בו.
ג'ון מלורי אשר
ג'ון מלורי אשר (באנגלית: John Mallory Asher; נולד ב-13 בינואר 1971) הוא שחקן ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
אשר נולד בשם ג'ון מלורי בלוס אנג'לס, קליפורניה, לשחקן אדוארד מלורי ולשחקנית ג'ויס בוליפנט. אמו לאחר מכן נישאה למפיק והבמאי ויליאם אשר וזה אימץ את בנה.
ב-11 בספטמבר 1999 נישא אשר לשחקנית ג'ני מקארתי. ב-18 במאי 2002 נולד בנם שאובחן כלוקה באוטיזם. הם התגרשו בספטמבר 2005.
צמח צמריון (הלפרין)
מסע חזון
מסע חזון (באנגלית: vision quest) הוא טקס מעבר בתרבות של חלק מהאינדיאנים בארצות הברית. מסע החזון הוא בין הטקסים העתיקים והאוניברסליים ביותר. בין התרבויות שנוהגות ליישם מסעי חזון נחשב הטקס כאמצעי שנועד לחשוף למשתתף תובנה עמוקה של מטרת חייו.
במסע חזון אינדיאני מסורתי מבלה המשתתף בין יממה לארבע יממות כשהוא מבודד בטבע. המטרה המוצהרת היא ליצור חיבור עמוק בין כוחות הטבע והאנרגיות הרוחניות של הבריאה לזהות העצמית. במסגרת זו של תקשורת רוחנית מרוכזת אמור המשתתף לקבל תבונה מעמיקה על עצמו ועל העולם. תובנה זו בדמות חלום של חזון, קשורה במישרין למטרתו וגורלו בחייו.
בקבוצות אתניות רבות של אינדיאנים מהווה מסע החזון נקודת מפנה בחיים והוא נועד לספק ליחיד כלי למצוא את זהותו, את מטרתו בחיים ואת הכיוון הרוחני המיועד לו. מסע החזון משמש לעיתים קרובות כטקס חניכה, המסמן את המעבר בין הילדות לבגרות ואת הקבלה המלאה לחברת המבוגרים. מסע החזון הראשון של אדם מתרחש בדרך כלל בשנות העשרה המעצבות שלו. כאשר הנער או הנערה מוכנים הם יצאו לבדם למסע אישי רוחני בשממה, כשהם אינם חמושים בנשק, ולא צוידו במזון. הם צמו בכל תקופת שהותם, אסור היה עליהם להדליק מדורה כדי להתחמם, ומותר היה להם לשתות מים רק במקרי צמא קיצוני. המסע נמשך כמה ימים כשהנער מנסה להתקשר לעולם הרוחות. בדרך כלל רואה הנער בחלום בעל חיים מגן או כוח טבעי הנותן הדרכה לחייו. מסע חזון מסייע לנער ליצור קשר עם הרוחות ולעצב מחשבות מופשטות מורכבות. באמצעות טקס חניכה זה הנער הופך למבוגר, כשהוא נוטל אחריות על עצמו ועל תרומות האישית לחברה בריאה. הנער חוזר לשבט ולאחר שבגר הוא או היא יתמידו בכיוון זה בחייהם. לאחר מסע החזון יכול הנער להיות שוליה של מבוגר בשבט על פי הכיוון שראה במסע (שמאן, בונה-סירות וכו').
משערים כי פסיכולוגית גורמים תנאי מסע החזון להזיות. כך למשל חשב הסופר ואיש הספר לוקולוס וירג'יל מקוורטור (Lucullus Virgil McWhorter; 1944-1860) שכתב את הביוגרפיה של זאב צהוב (באנגלית Yellow Wolf), לוחם משבט נז פרס. לאחר ששמע מזאב צהוב את תיאור תנאי מסע החזון שעבר והחוויות שחווה כתב מקוורטור שאדם שצם, נשאר ער ומתרכז בחזון, עובר למצב נפשי של חוסר הכרה.
גם בין האינואיטים הייתה מסורת זו רווחת. עבורם הטכניקה הייתה דומה לשיטות של חסך חושי. היא כללה תקופות ארוכות של הליכה באזורים הרריים בלתי מיושבים (טונדרה, הרים), צום, חסך שינה או בידוד בתוך חלל קטן (לדוגמה איגלו).
מקום פופולריים לעריכת מסעי חזון כוללים את קרייטר לייק והר העיט המנומר (Spotted Eagle Mountain) בפינה הדרום מזרחית של הפארק הלאומי גליישר.
לקוטה – קריאה לחלום.
המילה בשפת בני הלקוטה למסע חזון היא המבליצ'יה (Hembleciya), המתורגמת ל"קריאה לחלום". המונח מתייחס למשתתף במסע הקורא לחזון או לחלום קדוש הן פיזית והן פנימית. לעיתים קרוי טקס זה "לעלות במעלה הגבעה", משום שמרבית המשתתפים טיפסו על הר או גבעה מבודדת על מנת להשלים את מסע החזון.