הילדים, יחד עם כספיאן המת, מושבים לתחומו של אסלן, ושם אסלן מעניק לכספיאן חיים חדשים באמצעות דמו. כספיאן מבקש הזדמנות לבקר בעולמם של הילדים (כלומר, המציאות שלנו) והוא ואסלן מצטרפים אל הילדים לביקור קצר בעולמם, שבו הם מספיקים לתקוף את בית הספר הניסיוני, לחרדתם של התלמידים המבוהלים, ולהביא להתקנתם של סדרים חדשים במוסד.
פרשנויות לעלילה.
בדומה ליתר ספרי הסדרה, גם בספר זה מופיעים רעיונות רבים הלקוחים מתחום המחשבה הנוצרית והפילוסופיה של לואיס.
רעיון אחד הוא חשיבותה של האמונה, והעדפתה על פני ההיגיון. ג'יל מצווה לשנן מדי בוקר וערב את ארבעת האותות שנתן לה אסלן, ולנהוג לפיהם, אף אם הם נראים בלתי הגיוניים או בלתי אפשריים בזמן שהיא תיתקל בהם. ג'יל ויוסטס נכשלים בהליכה אחרי שלושת האותות הראשונים, ונתקלים בשל כך בקשיים רבים ואף בסכנת מוות. לבסוף הם נוהגים לפי האות הרביעי ובכך מצילים את הנסיך, את חייהם ואת ממלכת נרניה כולה. מוטיב נוצרי - יהודי נוסף בספר הוא חשיבותה של חזרה בתשובה: הליכה על פי האמונה בסוף הדרך מצליחה להתגבר על הקשיים שנוצרו עקב חוסר האמונה בתחילתה.
בעיקר בולט הוויכוח הרעיוני, לקראת סופו של הספר, בין עכרור השלולית לבין המכשפה, המעמת גישות של ספקנות מול אידיאליזם: המכשפה, שכמעט מצליחה לשכנע את הילדים שהעולם שתחת האדמה הוא העולם הקיים היחיד, ולא ייתכנו עולמות אחרים פרט לו, לוחצת עליהם לנטוש את אמונתם בקיום העולם שמעל האדמה, ולפטור אותה כשיגיון ילדות דמיוני. עכרור השלולית, בטענה נגדית, גורס שגם אם העולם שמעל האדמה אינו אלא דמיוני, הוא עדיין עדיף בהרבה על המציאות העלובה שמתחת לאדמה, ולכן הוא ימשיך לדבוק ולהאמין בו אפילו אם רק כאפשרות דמיונית. בכך הוא מבהיר את חשיבותה של אמונה לשמה, גם בהיעדר ביסוס רציונלי לתמוך בה.
עוד רעיון ממקור נוצרי הנראה בספר הוא שיבתו לחיים של כספיאן, על ידי דמו של אסלן, המייצגת את חיי הנצח בעולם הבא המתאפשרים למאמינים באמצעות קורבנו של ישו, על-פי הנצרות.
ייצוג בית-הספר הניסיוני, כפי שהוא מופיע בספר, מהווה ביקורת חריפה על החינוך החופשי, שהחל להתפתח לראשונה בדורו של לואיס (דוגמת בבית-הספר סאמרהיל). בית-הספר מוצג כמקום שבו ילדים אינם נענשים, וכתוצאה מכך מתאפשר לקבוצה קטנה של בריונים לרדות בתלמידים האחרים. הספר מציג בביקורתיות גם את העובדה שבבית-הספר אין מלמדים בכלל דת, ואת העובדה שלומדים בו בנים ובנות ביחד, ובראש המוסד עומדת אישה.
אורתוטיקה
אורתוטיקה הוא תחום פארא-רפואי העוסק בהתאמת עזרים חיצוניים אורתופדיים לחלקי הגוף השונים, התומכים או מתקנים אותם. באורתוטיקה נדרש ידע מתחומי הנדסת חומרים, אנטומיה ופסיכולוגיה.
באורתוטיקה מטופלים בעיקר אנשים שעברו שבץ, פגיעה בחוט השדרה, או סובלים משיתוק מוחין.
המחרוזת
המחרוזת, העדי או העֲנָק (בצרפתית: La Parure) הוא סיפור קצר מאת הסופר הצרפתי גי דה מופסאן שהתפרסם לראשונה ב-17 בפברואר 1884 לראשונה ביומון הצרפתי "לה גולואה". הסיפור הפך לאחד הסיפורים הפופולריים ביותר של מופאסאן, והוא ידוע בעיקר בשל סופו המפתיע (סיפור פואנטה). הסיפור היווה מקור השראה לאומנים רבים כמו הנרי ג'יימס, שכתב בעקבותיו את הסיפור הקצר "בזיך הזהב".
עלילה.
מטילְדה לוּאַזֵל (Loisel) היא עקרת בית צרפתייה. כילדה ראתה מטילדה את עצמה בעיני רוחה כאשת החברה הגבוהה, לבושת מחלצות ועטורת תכשיטים, אך רצה הגורל ונישואיה לפקיד זוטר שמשכורתו דלה כפו עליה חיים של צמצום וחיסכון, ללא המותרות שחלמה עליהם בילדותה. בעלה, הרואה עצמו אחראי למצבה, חרד לאושרה ורואה חובה לעצמו לספק את משאלות לבה בכל דרך אפשרית. כחלק ממאמציו לרצותה, משיג הבעל שתי הזמנות לנשף של משרד החינוך, אך מטילדה מהססת לקבל את ההזמנה ואומרת שאין דבר מעליב יותר מאשר להיראות ענייה בין נשים עשירות. הבעל מראה שוב את אהבתו לאשתו ומשתמש בחסכונותיו לקניית שמלת נשף, אך גם נדיבותו זו אינה מפייסת אותה, והיא טוענת שאין ערך לשמלת ערב ללא תכשיטים. כיון שלא נותר להם עוד כסף, ולפי הצעת בעלה, פונה מטילדה אל חברתה העשירה, מרת פוֹרֶסטיֶיה (Forestier), וזו משאילה לה מחרוזת יהלומים מרשימה. הזוג לואזל יוצא לנשף, אך כאשר מסתיים הערב והם שבים לביתם, מגלה מרת לואזל כי איבדה את המחרוזת.
מר וגברת לואזל מחליטים לקנות מחרוזת יהלומים זהה כדי להחזירה למרת פורסטייה. בני הזוג רוכשים את המחרוזת החדשה בסכום שנמצא הרחק מעבר להישג ידם, ונבנסים בשל כך לחובות כבדים. כאשר מטילדה מחזירה את המחרוזת, היא אינה מספרת לגברת פורסטייה כי המחרוזת אבדה וזו מחרוזת אחרת. במשך עשר שנים עמלים בני הזוג לואזל לשלם את החובות עבור המחרוזת החדשה, שניהם נאלצים למצוא עבודה נוספת וחיים חיי עוני ומחסור.
במשך כל התקופה הזו נמנעת מטילדה לואזל מלהתראות עם חברתה, וכאשר הן נפגשות במקרה, מזדעזעת מרת פורסטייה לראות עד כמה בלתה והזדקנה חברתה הנאה משכבר הימים. מטילדה לואזל מספרת לחברתה מה אירע למחרוזת שלה, גאה מאוד להודיעה שעמדו בהתחייבויותיהם, היא ובעלה, והחזירו את כל חובם. אז מספרת מרת פורסטייה המזועזעת למטילדה לואזל, כי המחרוזת שלה הייתה עשויה יהלומים מלאכותיים, והייתה שווה לכל היותר 500 פרנק.
אירוניה וטרגדיה בסיפור.
אירוניה בעלילת הסיפור: באה לביטוי בפער שבין חלומות הילדות של מטילדה לבין מציאות חייה בפועל.
האירוניה משרתת בעיקר את חידוד אפיון הדמויות בסיפור ויוצרת פערים בין הבעל לבין מטילד (למשל: שם הבעל אינו מוזכר כלל, עובדה המקטינה את דמותו מול מטילד). האירוניה מתפתחת כאשר הגשמת חלום הילדות של מטילד, ולו לערב אחד של זוהר, עולה לה בשנים ארוכות של עבודת פרך וויתורים הרבה מעבר למה שנדרשה לו קודם לנשף
הטרגדיה נעוצה בחוסר יכולתה להתפשר ולמצוא סיפוק באהבת בעלה וברצונו לשמח אותה. היא מגיעה לשיאה כאשר נודע למטילד, באיחור, שכל העמל הזה היה מיותר והיה נמנע משניהם לו רק סיפרה את האמת.
אחת המסקנות המרומזות בסיפור היא, כי רדיפה אחר מה שמעבר להשגתו של אדם וניסיונו להתחזות למה שאינו עלולות לגזול ממנו גם את המעט שיש לו ולגבות ממנו מחיר יקר מאוד. האירוניה שבהכרה, כי ההישג העצום שבסילוק החוב היה מיותר וכל הקורבן היה לשווא, מציבה גם את הטרגדיה האמיתית שבסיפור באור קומי משהו. הפואנטה של שורת הסיום והחותם שהיא משאירה על הקורא מקורה בגילוי זה של אירוניה שאינה נפתרת.
רמזים מטרימים בסיפור.
בסיפור יש מספר רמזים מטרימים לסופו של הסיפור (היותה של המחרוזת מזויפת).
הרמזים קשורים לזיוף ואשליה של החיים של גברת לואזל. היא חיה חיים מזויפים וחולמת על עושר, מאכלים עדינים, משרתים רבים, ועוד דברים העומדים בניגוד לחייה האמיתיים של גברת לואזל. רמז נוסף הוא שהמחרוזת הייתה בתוך קופסה קטנה בצידה של קופסת התכשיטים היקרים של גברת פרוסטייה דבר המעיד על ערך פחות משל יתר התכשיטים בקופסה. עוד רמז הוא שהקופסה בה הייתה המחרוזת נקנתה בנפרד מהשרשרת. רמז נוסף הוא שיהלומים אמתיים משמיעים רעש כשהם נופלים, ומכיוון שגברת לואזל ובעלה לא שמעו את רעש היהלומים סימן שאולי הם לא היו אמתיים. רמז נוסף הוא שכאשר גברת לואזל ביקשה מפורסטייה את השרשרת, היא הסכימה לתת אותה מיד, בלי התנגדות ובלי לומר ללואזל להיזהר בה. הרמז האחרון הוא שגברת פרוסטייה אינה מסתכלת מיד אם האבזם תוקן, אלא אומרת לגברת לואזל שהיא הייתה צריכה להחזיר לה את המחרוזת, דבר המעיד שהיא פחדה שמי שתיקן את אבזם המחרוזת יזהה שאלו לא יהלומים אמתיים.
עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים.
במהלך השנים נעשו עיבודים קולנועים וטלוויזיוניים רבים לסיפור והם:
קישורים חיצוניים.
תרגומים לעברית:
סקסונית תחתית
ע'ויר אבו שושה
ע'ויר אבו שושה (בערבית: غوير ابو شوشة) היה כפר ערבי, אשר שכן בקרבת קיבוץ גינוסר, כ-8 ק"מ צפונית לטבריה.
הכפר נקרא על שמו של קדוש מוסלמי (אבו שושה, פירושו בעל הבלורית הפרועה) והוא שכן בחלקו התחתון של נחל צלמון. מי מעיינות הנחל, בעיקר מעין עין רביד, (עין א-רובדייה בערבית) שימשו גם להפעלת טחנות קמח שעמדו בכפר.
הכפר מוזכר בספרו של חובב ציון שמעון ברמן "מסעות שמעון" משנות ה-70 של המאה ה-19.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מספר התושבים המשוער היה 1,240 תושבים
במלחמת העצמאות, בעקבות נפילת טבריה באפריל 1948 שעוררה בהלה בקרב תושבי הכפרים באזור הכנרת, נמלטו גם תושבי הכפר.
מהכפר נותר קבר שיח' ששימש לפולחן, קבר "א-שיח' מחמד". בקרבת הכפר אתר ארכאולוגי בשם "ח'רבת אבו שושה".
מדף (פירושונים)
בתי קולנוע בתל אביב
בתל אביב-יפו 25 אולמות להקרנה מסחרית של סרטים הכוללים 4,757 מושבים, לאורך שנת 2009 ביקרו בבתי הקולנוע בעיר 909,247 אנשים מתוך 9,875,855 צפיות בכלל בתי הקולנוע בישראל (9.2%). למרות זאת, בשני העשורים האחרונים חלה ירידה בולטת במספר בתי הקולנוע בעיר ובמספר הביקורים בהם.
היסטוריה.