נורים ימיים משמשים להארה של מטרות תת-מימיות כגון צוללות. נורים ימיים משוגרים גם ממטוסים נגד כלי שיט ואינם זקוקים לחמצן חיצוני כי זה כבר נמצא בתוכם כחלק מובנה בצורת מגנזיום.
אמצעי-נגד טילים.
סוג מיוחד של נור משמש בתעופה צבאית בתור אמצעי-נגד הגנתי כנגד טילים מתבייתי חום כמו ה-AA-2 אטול או ה-AIM-9L סיידווינדר. נורים אלו משוחררים כבודדים או במטח על ידי הטייס או אוטומטית על ידי אמצעי התרעה, ומלווים בתמרוני התחמקות חדים של הטייס. כיוון שהם נועדו להטעות טילים המתבייתים על קרינת תת אדום, הנורים הללו מיצרים חום רב הגורם גם לפליטת אור הנראה לעין.
עם התגברות האיום של טילי כתף על התעופה האזרחית בשנים האחרונות, פותחו מערכות דומות גם עבור מטוסים אזרחיים.
הנורים אינם יעילים כנגד טילים בעלי ראשי ביות הדמייתיים כדוגמת הפיתון 5 וה-AIM-9X סידווינדר. בטילים אלו מופקת תמונה ממשית המאפשרת להבדיל בין חלקי המטרה השונים - כמו גם להבדיל בין כתם אור שיוצר נור הטעיה לבין זה של מנוע המטרה.
לשיבוש טילים מונחי מכ"ם הפועלים בחלק אחר של הספקטרום האלקטרומגנטי משתמשים במוץ.
סרקומת קפושי
סרקומת קפושי או סרקומה על שם קפושי (Kaposi's Sarcoma) היא מחלת עור סרטנית נדירה.
המחלה הוגדרה לראשונה בשנת 1872 על ידי רופא העור היהודי-הונגרי מוריץ קפושי (במקור כהן). עד שנות השמונים של המאה העשרים הופיעה המחלה בעיקר בגברים זקנים ממוצא יהודי או ים-תיכוני. בעשורים האחרונים של המאה העשרים החלה המחלה להופיע באוכלוסיות הסובלות מדיכוי של מערכת החיסון, כגון חולים שעברו השתלת איברים או חולי איידס. באוכלוסיות אלו מופיעה המחלה גם בנשים. עם הכנסת הטיפולים החדשים למחלת האיידס ירדה התחלואה בסרקומת קפושי ב-85%.
למחלה חשיבות רבה כיוון שהיא ממחישה את הקשר בין פגיעה במערכת החיסון להתפתחות מחלת הסרטן. עד לגילוי הקשר בין מחלת האיידס לסרקומת קפושי היה ידוע תפקידה של מערכת החיסון רק במאבק בפתוגנים חיצוניים. העובדה שהמחלה באה לידי ביטוי בחולים מדוכאי מערכת החיסון מלמדת שלמערכת זו תפקיד בשליטה על התפתחות גידולים סרטניים מסוימים.
פתולוגיה.
המחלה היא גידול מסוג סרקומה המופיע ברקמות התת-עוריות או בממברנות הריריות של הפה, האף ופי הטבעת. הנגע (הרקמה הלא-נורמלית) נראה ככתמים בהירים, סגולים, חומים או אדומים. לפעמים מתבטאת המחלה בנפיחות כואבת בעיקר בעפעפיים, במפשעה, בפה ובגרון, אך ברוב המקרים אין לגידול כל תסמין. למרות אי-הנוחות שבסרקומת קפושי המחלה בדרך כלל אינה מסכנת חיים; המחלה הופכת למסכנת חיים כאשר היא מתפשטת לריאות, לכבד או למערכת העיכול.
נהוג לחלק את המחלה למספר מופעים, ובהתאם למופע נקבע מהלך המחלה ואופן הטיפול בה:
מוץ
מוץ הוא אמצעי שיבוש או הטעיה של מכ"ם המפוזר בדרך כלל על ידי מטרה פוטנציאלית, דוגמת כלי טיס או כלי שיט, מהווה "ענן" של סיבים או רצועות דקות העשויים ממתכת כגון אלומיניום או טיטניום, או מחומרים פלסטיים; בכך הוא גורם להחזר חזק של הגלים האלקטרומגנטיים ומופיע ככתם על צג המכ"ם ומקשה על גילוי מיקומה המדויק של המטרה.
צבאות מודרניים משתמשים כיום במוץ כדי להטעות טילים מונחי מכ"ם. מערכות לפיזור מוץ מותקנות במרבית כלי הטיס והשיט, להגנה עצמית. קיימים טילים בליסטיים המשחררים במהלך מעופם מספר ראשי קרב עצמאיים, מספר רב של אמצעי הטעיה ומוץ על-מנת להקשות על יירוטם.
מוץ יכול לשמש גם למטרת איתות מצוקה על ידי כלי טיס כאשר ישנה תקלה בתקשורת. האיתות נעשה על ידי שחרור מוץ כל 2 דקות. האיתות נקלט במכ"ם ומזוהה כקריאת מצוקה בדומה ל-SOS.
המונח "מוץ" שאול מעולם החקלאות, שמשמעותו המקורית היא העטיפה או הקשקשים העוטפים את פרחי הדגן.
מלחמת העולם השנייה.
הרעיון של שימוש במוץ פותח באופן עצמאי בבריטניה, גרמניה וארצות הברית.
כבר ב-1937, ר.ו. ג'ונס הציע שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם. בתחילת 1942, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי (ה-TRE), בשם ג'ואן קוראן, האישה היחידה מבין המדענים, חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא. הבריטים כינו את הרעיון "חלון" (Window). במקביל, בגרמניה מחקר דומה הוביל לפיתוח ה"'דופל" (Düppel). בארצות הברית פרד וויהפל פיתח מערכת דומה לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF).
כל המערכות היו מבוססות על אותו רעיון: רצועות אלומיניום קטנות שאורכן מחצית אורך הגל של מכ"ם המטרה. כאשר הוטלו, הרצועות היו מחזירות הד חזק ומופיעות כמפציץ גדול על צגי המכ"ם, דבר אשר היקשה על האויב להפריד בין המפציץ לבין הדי השווא של המוץ.
על-אף הגילוי, נמנעו הכוחות היריבים, שלא ידעו כי גם הצד היריב פיתח את המוץ, משימוש במוץ, מפני שסברו שנזקו יעלה על תועלתו, כיוון שלאחר השימוש בו ילמד היריב על ההמצאה ויפתח מוץ משלו בקלות. בשל חשש זה נדחה השימוש של הבריטים במוץ עד ליולי 1943.
בחינה של ציוד מכ"ם הוירצבורג (Würzburg) שהובא לבריטניה במבצע בייטינג (הפשיטה על ברונוואל), וסיורים נוספים חשפו לבריטים שכל המכ"מים הגרמניים פעלו בלא יותר משלושה תדרים עיקריים; על כן היה ניתן להפעיל כנגדם חסימת לוחמה אלקטרונית. פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי קיבל לבסוף היתר להשתמש במוץ במבצע גומורה, ההפצצות על המבורג.
המוץ זכה להצלחה רבה בהטעיה של מערכי ההגנה הגרמניים: תותחי הנ"מ ירו לכל עבר ללא אבחנה, מטוסי היירוט לא הצליחו לאתר את המפציצים. אזורים נרחבים בהמבורג הוחרבו ורק 12 מפציצים בריטיים הופלו.
רצועות המתכת זרעו, בתחילה, בהלה בקרב האזרחים הגרמנים, שרבים מהם חשבו שהם רדיואקטיביים, או נושאים את נגיף הגחלת או מחלה אחרת. אולם המדענים הגרמניים ידעו היטב מה הם היו, כיוון שגם הם פיתחו אמצעי דומה.
הגרמנים הסתגלו במהירות למוץ, ויש הסוברים כי השימוש במוץ הוביל לשיפור במערכי ההגנה, אשר גרם בסופו של דבר לאבדות רבות יותר למפציצי בעלות הברית מאשר אילולא השתמשו בו.
שישה שבועות לאחר הפצצת הבריטים בהמבורג עשה גם הלופטוואפה הגרמני שימוש במוץ בסדרת הפצצות ב-1943, ובסדרת פשיטות גדולה יותר בין פברואר ומאי 1944, הידועה בשם 'מבצע סטיינבוק'. אולם מטוסי היירוט הרבים יחסית של הבריטים הצליחו לאתר לרוב את המפציצים הגרמניים המעטים, חרף השימוש במוץ.
בחיל הים הישראלי.
באמצע שנות ה-60 יזם סא"ל חרות צמח פיתוח של רקטות מוץ לשיבוש פעולתם של טילי ים-ים, הרקטות, מסוג "אבשלום" ומסוג "אמנון", פותחו ב"רפאל". פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו 8 טילים לעבר ספינות חיל הים, וכולם החטיאו. על פיתוח זה זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1974.
ישראל משה תא שמע
אנבסיס
אקדח נורים
אקדח נורים הוא אקדח היורה נורים המשמשים בדרך כלל כאות מצוקה. לעיתים ישמשו הנורים אות תקשורת בים או בין מטוסים ואנשים על הקרקע. אקדח נורים הוא פריט נפוץ בערכות הצלה.
הסוג הנפוץ ביותר של אקדח נורים קרוי "אקדח ורי" על שם אדוארד וילסון ורי (1847–1910), קצין ים אמריקאי שפיתח את השימוש באקדח בריחי ליריה אחת של נור. גרסאות מודרניות של האקדח עשויות מפלסטיק עמיד בצבעים שונים. במדינות כמו הממלכה המאוחדת, בהן יש הגבלות שימוש חמורות בכלי ירייה, השימוש באקדח נורים אינו כה נפוץ כציוד הצלה בספינות.
כדי לקבל אפקטיביות מלאה של הנור, וכדי שהמחפש יאכן את היורה כמה שיותר קרוב, יש לירות את הנור בזווית ישרה. בצורה זו הנור ישהה באוויר יותר זמן ויסמן את מיקומו של היורה בצורה מדויקת. הנור ניצת בגובה של כ-100 מטרים, וצבעו של נור מצוקה אדום. לנורים משוכללים מחובר מצנח קטן המגדיל את זמן השהיה באוויר, ומגביר את סיכויי הזיהוי.
בשימושי תקשורת צבאית יורים נורים בצבעים שונים, כאשר לכל צבע יש משמעות על פי פקודות הקרב של היחידה או על פי מה שנקבע מראש.
גרסאות של אקדח נורים שהיו בשימוש במלחמת העולם השנייה, היו בעלות קדח של 25.4 מ"מ. גרסאות מודרניות יותר הן בעלות קדח של 18.53 מ"מ.
אקדח נורים אינו נשק התקפי, אולם במלחמת העולם השנייה תכננו מהנדסים גרמנים כמה דגמים של אקדח נורים היורה רימוני יד. ידועים גם מקרים של טייסים שהשתמשו באקדח נורים כנשק הגנתי, לאחר שצנחו בשטח אויב. כמו כן, במלחמת יום הכיפורים במהלך קרב מרסה תלמאת הצית קצין מחיל הים הישראלי ספינת ברטראם מצרית בעזרת ירי מאקדח זיקוקים.
אוואנטי
אוונטי!
קהילת המודיעין האמריקאית
קהילת המודיעין האמריקאית (באנגלית: United States Intelligence Community; בראשי תיבות: IC) הוא גוף המורכב מ־16 ארגונים האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי. הגוף הוקם ב-4 בדצמבר 1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
בראש קהילת המודיעין האמריקנית עומד מנהל המודיעין הלאומי (DNI - Director of National Intelligence), שהוא יועץ המודיעין הבכיר של הנשיא. מנהלת המודיעין הלאומי היא אווריל היינס.
מטרה.
קהילת המודיעין הוקמה על-מנת לספק שיטה ישירה לגופי המודיעין השונים לחלוק מידע, לתאם פעילות ולבטל יתירות. על קהילת המודיעין הוטלו שש משימות עיקריות:
מבנה.
קהילת המודיעין מדווחת למנהל המודיעין הלאומי, ומנהל המודיעין הלאומי מדווח ישירות למועצה לביטחון לאומי ולנשיא.
סוכנויות חברות.
קהילת המודיעין האמריקנית מונה כיום 17 סוכנויות ומשרדים במספר מחלקות ורשויות מבצעות:
פיקוח פרלמנטרי.
קהילת המודיעין האמריקנית נמצאת תחת פיקוח הוועדה הקבועה למודיעין של בית הנבחרים, והוועדה הקבועה למודיעין של הסנאט.
הרפורמה.
מבנה קהילת המודיעין השתנה משמעותית לאחר ביצוע הרפורמה בדצמבר 2004.