לאחר שערעורו נדחה סופית, סובלן חמק מהשלטונות בארצות הברית והגיע לישראל ביוני 1962. ב-1 ביולי אותה שנה גורש על ידי שר הפנים, בהתאם לסמכות המוקנית לו בחוק הכניסה לישראל, וזאת ללא שניתן לעורך דין מטעמו שהות לערער. בזמן הטיסה ניסה להתאבד אך הצליח רק לפצוע עצמו. המטוס נחת בלונדון ובמשך שבועות ניסה סובלן להילחם בבריטניה כדי שזו לא תסגיר אותו לידי ארצות הברית. כשלא נתקבלו ערעוריו בלע מנת יתר של תרופות ברביטורטיות בהובלתו למטוס וכעבור מספר ימים נפטר.
ג'ק, אחיו, זכה לשחרור מוקדם, בגין "התנהגות טובה", לאחר 5 שנות מאסר, שנתיים לפני תום תקופת המאסר שנגזרה עליו, באותו היום שבו התאבד אחיו.
פרשת סובלן עוררה סערה פוליטית וחברתית בישראל. אנשי מערכת המשפט ביקרו בצורה חריפה את הממשלה ואת העומד בראשה דוד בן-גוריון. האופוזיציה אף הגישה הצעת אי אמון בגין העניין שנדחתה.
הערות שוליים.
מרגריט לונג
מרגריט לונג (בצרפתית: Marguerite Long; 13 בנובמבר 1874 - 13 בפברואר 1966) הייתה פסנתרנית צרפתייה.
חייה.
מרגריט מארי-שרלוט לונג נולדה בנים. היא למדה אצל אנרי פיסו בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה בפרס ראשון בשנת 1891, וכן, באופן פרטי, אצל אנטואן מרמונטל. מרגריט לונג הייתה הראשונה לבצע את "קברו של קופרן" מאת ראוול ואת הקונצ'רטו לפסנתר ב-סול מז'ור שלו. משנת 1906 עד 1940 לימדה בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיה נמנו ז'אק פוורי, וילם איבס וסמסון פרנסואה. איבס, פסנתרן הולנדי בעל שם בינלאומי, מלמד כיום תאוריה של הפסנתר באוניברסיטת סנט ג'ונס במינסוטה, ארצות הברית.
בשנת 1943 ייסדה יחד עם הכנר ז'אק טיבו תחרות בינלאומית לכנרים ופסנתרנים, הנקראת על שם שניהם.
עם תלמידיה נמנו:סמסון פרנסואה, סטראק, לוסט דקאב, אני ד'ארקו, פיה סבסטיאני, ברונו לאונרדו גלבר (חלבר), הרי דטינר, ונציסלב יאנקוף, קלוד קאהן, אליאן רישפן, איבון לפביר, ז'אק פברייה, ניקול אנריו, עדה צ'קי, כריסטיאן ורז'ה וכו'.
ממוצע אריתמטי
סוכות (עבר הירדן)
סֻכּוֹת הייתה עיר מקראית בנחלת שבט גד בעבר הירדן, בסמוך לנחל יבוק ולמעבר הירדן, ועל יד הערים צרתן ואדם.
תולדותיה.
בספר בראשית היא מוזכרת כתחנה בחזרתו של יעקב מארם נהריים לארץ כנען:
על פי המסופר שם, העיר נקראת בשם זה על שם הסוכות שבנה יעקב לצאנו בזמן ששהה שם.
בספר יהושע נזכרת העיר כאחת מערי שבט גד שבבקעת הירדן המזרחית: .
בספר שופטים מסופר כי תושבי העיר לא הסכימו למסור מזון לצבאו של גדעון כאשר נלחם במדיינים:
בספר מלכים מסופר כי בין סוכות ובין צרתן, באתר שנחפר בקרקע, יצק שלמה המלך את כלי המקדש.
סוכות נזכרה ברשימת הערים שכבש מלך מצרים שישק הראשון בכנען, ב-924 לפנה"ס בערך. הרשימה נחרטה על גבי השער הבובסטידי שהקים שישק בכרנך לזכר ניצחונו.
זיהוי.
במאה ה-20 הוצע לזהותה במספר אתרים:
זיהוי אחד הוא ב"תל דיר עלא" שבעבר הירדן, בסמוך לשפכו של נחל יבוק (בשמו הערבי: א-זרקא) אל נהר הירדן. זיהוי זה נתמך על ידי החוקר יוחנן אהרוני. באתר זה נמצאו ממצאים ארכאולגים מתקופת הברונזה המאוחרת ועד המאה ה-9 לפנה"ס. זיהוי זה מתבסס על התלמוד הירושלמי, בו זוהתה העיר המקראית עם יישוב שנקרא בתקופת חז"ל בשם "דרעלה": .
זיהוי אחר הוא ב"תל א-חצאן" בסמוך לנחל יבוק. התל ממוקם מצפון מזרח לאתר דאמיֶה, שבו נערכו חפירות ארכאולוגיות, ונמצאו ממצאים מתקופת הברונזה הקדומה עד ראשית תקופת הברזל.
פרשת סובלן
גמד (רפואה)
אנטואן מרמונטל
אנטואן פרנסואה מרמונטל (בצרפתית: Antoine François Marmontel; 16 ביולי 1816 - 16 בינואר 1898) היה פסנתרן, מורה ומוזיקוגרף צרפתי.
חייו.
מרמונטל, יליד קלרמון-פראן, נכנס לקוטנסרבטואר של פריז ב-1827. מוריו היו פייר צימרמן בפסנתר, ויקטור דורלה בהרמוניה, ז'אק פרומנטל הלוי בפוגה וז'אן פרנסואה לזואה בהלחנה. הוא קיבל פרסים ראשונים בתאוריה של המוזיקה ובפסנתר. בשנת 1837 התמנה לאסיסטנט בתאוריה של המוזיקה בקונסרבטואר. ב-1848 החליף את צימרמן כפרופסור לכלי מקלדת בקונסרבטואר. בתחרות להשגת משרה זו ניצח את מורו לשעבר, שארל-ולנטן אלקאן, מהלך שהביא לסיום הקריירה של אלקאן. עם זאת, זכרונותיו מעמיתו לשעבר בספרו "Les pianistes célèbres" הם מהמקורות החשובים ביותר לביוגרפיה של אלקאן.
מרמונטל עשה לו שם כמורה יעיל ורב-דמיון. בין תלמידיו הרבים היו ז'ורז' ביזה, ונסן ד'אנדי, תאודור דובואה, ארנסט ז'ירו, אמיל פאלאדיל, אדוארד מקדואל, גבריאל פירנה, לואי דיאמה, פרנסיס פלאנטה, מרגריט לונג וקלוד דביסי.
הקריירה של מרמונטל זרועה ציוני דרך של יצירות פדגוגיות רבות (יותר מ-200 מספרי אופוס) כמו גם נוקטורנים, רומנסות ועוד יצירות רבות. מפרסומיו הראויים לציון: "אמנות הפיענוח" (100 תרגילים קלים); לימודי יסוד של מכניזם וסגנון" (24 תרגילים) בשנת 1847; "לימודי מכניזם"; "5 תרגילים סלוניים"; "אמנות הפיענוח לארבע ידיים" בשנת 1847; "הוראת פסנתר מתקדמת ורציונלית" בשנת 1887.
כתביו המוזיקוגרפיים של מרמונטל הם בין המקורות הטובים ביותר לתולדות הפסנתר והפסנתרנים, בייחוד למאה ה-19. הם כוללים את "מלחיני סימפוניות ווירטואוזים" משנת 1880; "פסנתרנים מפורסמים" משנת 1878; "וירטואוזים בני זמננו" משנת 1882; "יסודות האסתטיקה של המוזיקה ומחשבות על היופי באמנויות" משנת 1884; ו"תולדות הפסנתר ומקורותיו" משנת 1885.
בנו של מרמונטל, אנטואן אמיל לואי קורבאז מרמונטל (24 באפריל 1850 - 23 ביולי 1907) היה גם הוא מורה לפסנתר בקונסרבטואר ואף חיבר יצירות סלוניות רבות.
אנטואן מרמונטל נפטר בשנת 1898 בפריז.
משה סקאל
משה סקאל (נולד בתל אביב ב־3 במרץ 1976) הוא סופר, עורך ומסאי ישראלי. סקאל ניהל בשנים 2008-2016 את מפעלי הספרות במרכז הספר והספריות בישראל ואת המפעל לתרגום ספרות מופת, וכן נמנה מאז 2005 עם עורכי כתב העת "הו!""." עד כה פרסם קובץ סיפורים קצרים וחמישה רומנים. ספרו "יולנדה" נכלל ברשימת המועמדים הסופית לפרס ספיר בשנת 2011, ותורגם לצרפתית. ספרו "הצורף" ראה אור בעברית ב-2014 ובאנגלית בשנת 2018. ב-2016 ראה אור ספרו האחרון עד כה, "אחותי". בעבודתו במרכז הספר והספריות, סקאל הקים את "הארכיון - ספרות עברית בקול", שעלה לאוויר בתחילת 2018. מאז 2017 הוא עובד כמנהל אסטרטגיית הדיגיטל במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
קורות חייו.
משה סקאל נולד בתל אביב למשפחה ממוצא סורי ומצרי. ספריו "יולנדה" ו"הצורף" עוסקים במשפחות שהגיעו לישראל מקהיר ומדמשק, ובין היתר על שום כך התייחסו אליהם כאל ספרות אוטוביוגרפית מתעתעת.
לימודיו בתיכון אליאנס ברמת אביב קירבו את סקאל לתרבות הצרפתית, ללשונה ולספרותה. סקאל מספר כי בעקבות המפגש עם הצרפתית בבית הספר הוא החל לקרוא ספרות צרפתית יחד עם סבתו, ילידת קהיר, שבת דמותה ניצבת בלבו של ספרו הרביעי, "יולנדה".
בגיל 22 נסע ללמוד באוניברסיטת סורבון בפריז למשך סמסטר אחד. במהלך שהות זו סקאל התחיל והשלים את הרומן הראשון פרי עטו, "האי אני", שגיבוריו פריזאיים וחלק הארי של עלילתו מתרחש בפריז.
בשנת 2000 חזר לפריז בשנית, הפעם לתקופה בת שש שנים. בפריז השלים לימודי תואר ראשון ותואר Maîtrise בספרות ובמדעי היהדות באוניברסיטת Inalco. בעבודת הגמר חקר סקאל את תרגומי המחזות מאת מולייר לעברית, והתמקד בתרגומים השונים למחזה "החולה המדומה".
בשנת 2011 השלים לימודי תואר שני (בהצטיינות) בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
סקאל נמנה עם חבר השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" בשנת 2013, וכן בתחרות "התחלות" של הוצאת עם עובד באותה שנה.
סקאל ניהל בעבר את מפעלי הספרות במרכז הספר והספריות בישראל, מנהל את המפעל לתרגום ספרות מופת ונמנה עם עורכי כתב העת "הו!". משנת 2006 הוא מפרסם מאמרים וביקורות ספרות בעיתון הארץ, ומעביר הרצאות בנושאי ספרות וכתיבה, בין אוטוביוגרפיה ובדיון.
חיים אישיים.
כיום הוא מתגורר בברלין ביחד עם בן זוגו, המשורר והמתרגם דורי מנור.
יצירתו.
מכלול יצירתו של סקאל עוסק בסוגיות של זהות, משפחה ודוֹריוּת, ובחוויות של זרות והגירה. "הזיכרון בשביל הסופר," כך נכתב ב"יולנדה", "הוא כמו האצבעות אצל הפסנתרן". תימה מרכזית נוספת בכתביו היא פריון ופוריות: כך ברומן "אחייך אלייך, אחייך" הגיבור הוא מאומץ, וספרו החדש "אחותי" עוסק בשאלות הנוגעות לאימוץ ולתרומות זרע.
אין להתעלם מכך שבמרכז חמשת הרומנים של סקאל עומדים גברים הומוסקסואלים צעירים. כתיבתו של סקאל מסרבת "לעשות עניין" מכך ואינה מייצרת הבחנה בין הדמויות ההומוסקסואליות לבין אלו הסטרייטיות; למעשה, ניתן לומר שחלוקה מהותנית כזו של החברה כמעט זרה ליצירתו. ובכלל, סקאל מאתגר בכתיבתו מוסכמות חברתיות הטרונורמטיביות; כך למשל ב"הצורף" מתאר סקאל בטבעיות רבה מערכת יחסים משולשת בין זוג יהודים מדמשק ובחורה פלסטינית מיפו.
עד כה פרסם סקאל ששה ספרים. ספרו האחרון עד כה, "אחותי", ראה אור במאי 2016.
בשנת 1997 ראה אור ספרו הראשון, "התרחיש", בהוצאת הקיבוץ המאוחד. "התרחיש" הוא ספר סיפורים קצרים ובו 13 סיפורים פרי עטו.
את רומן הביכורים, "האי אני", כתב סקאל ב-1998, בעת שלמד בפריז. שש הדמויות ברומן, הכתוב ברובו כרצף דיאלוגים ביניהן, הן פריזאיות וחלקן יהודיות. "האי אני" הוא רומן עברי שאינו מספר על ישראלים. "כל כך הרבה ישראלים ילידי הארץ חיים כיום מחוץ לישראל, וזה היה רק עניין של זמן שיופיע ספר כתוב עברית, שישראל עבור גיבוריו היא 'חו"ל'", כך כתב אברהם בלבן בביקורת הרומן ב"ידיעות אחרונות".