השפעת המועמד - בעוד שלמועמד לעולם לא תהיה השפעה על תוצאות ההגרלה, ניתן לאפשר למועמד להסכים לתפקיד או ליצור את מאגר המועמדים הפוטנציאליים על פי התנדבות. היתרון של התנדבות כדרך ליצירת המאגר הוא שסביר שאנשים שאינם מעוניינים בתפקיד או לא חושבים שהם מתאימים לתפקיד לא יעמידו את עצמם לבחירה. בנוסף, כאשר דרושה התנדבות, סביר שיותר מועמדים יהיו בעלי מוטיבציה. אחד החסרונות של יצירת המאגר בהתנדבות הוא שסביר שהקף ההתנדבות לא יהיה אחיד בכל הקבוצות באוכלוסייה, כך שהמאגר והתוצאות לאורך זמן לא ייצגו היטב את הגיוון באוכלוסייה. כמו כן, חלק מתומכי השימוש בסורטיציה טוענים שהשיטה מונעת הענקת כוח לאלו שמעוניינים בכוח, אך כאשר התנדבות משמשת ליצירת המאגר, יותר כוח מגיע לידי אנשים שמעוניינים בכוח. אפשרות אחרת היא לא לבסס את המאגר על התנדבות, אך לאפשר למועמדים שנבחרו להסכים או לסרב למשרה. בהנחה שיש אנשים שלא היו מתנדבים מראש למאגר, אבל יסכימו לשרת בתפקיד אם היו נבחרים, לגישה זו יש יתרון מבחינת ייצוג האוכלוסייה. גישה שלישית היא להתייחס למילוי התפקיד כחובה שלא ניתן לסרב לה. גישה זו תביא לייצוג הטוב ביותר של האוכלוסייה, אך היא עשויה להיתפס ככפייה ולהביא לבחירת אנשים שלא מעוניינים בתפקיד.
מאגר - ברוב המקרים קיימות מגבלות מסוימות על השתתפות במאגר המועמדים. מגבלות אלה מגדירות את הזכות להיבחר לתפקיד. לדוגמה, המשרה יכולה להיות פתוחה לאנשים מגיל מסוים, לבעלי אזרחות או תושבות וכדומה. באתונה אזרחים היו גברים חופשיים בלבד, ומשרות מסוימות היו פתוחות לאזרחים בני 30 ומעלה, כך שבפועל מאגר הנבחרים הפוטנציאליים היה קטן בהרבה מכלל האוכלוסייה. אחת הביקורות הנפוצות כנגד שימוש בסורטיציה היא שהשיטה עשויה להביא לבחירה של אנשים לא מתאימים לתפקיד. הגבלת המאגר יכולה להפחית מחומרת הבעיה; מנגד, הגבלה של המאגר עשויה להביא לייצוג פחות שוויוני של חלקי האוכלוסייה. רוב ההצעות לסורטיציה בעולם המודרני מוכוונות לייצוג של כלל האוכלוסייה, ומאגר המועמדים מוגדר ככלל האזרחים בעלי זכות בחירה. במקרים מסוימים נעשה ניסיון להרחיב את הייצוג על ידי גיוס מכוון של אוכלוסיות מוחלשות. כך למשל, פרויקט G1000 בבלגיה השתמש בחיוג רנדומלי למספרי טלפון כדי לגייס משתתפים ובנוסף גייס באופן אקטיבי פליטים וחסרי בית, שקשה יותר להשיגם באמצעות חיוג טלפוני. ניתן גם ליצור מאגרים נפרדים לייצוג אוכלוסיות שונות, על מנת להבטיח את ייצוגן. באתונה שלאחר הרפורמות של קלייסתנס, מועצת הבולי הורכבה מ-500 אנשים - 50 מכל שבט - שנבחרו בהגרלה. בחלק מהניסויים המודרניים נעשה שימוש בדגימת שכבות, שבה מובטחות מכסות לייצוג של קבוצות שונות באוכלוסייה, על מנת להבטיח ייצוג פרופורציונלי.
תכלית - סורטיציה יכולה לשמש כדרך לבחירת חברי הרשות המבצעת או המחוקקת. חלק ניכר מההצעות המודרניות לגופים נבחרים בשיטת הסורטיציה נוגעות לכינון אספות דיוניות שמטרתן לייעץ לרשויות שנבחרות בבחירות רגילות, לספק מידע, לפקח ולהעריך את פעולת הממשלה, או להמליץ על תיקונים לחוקה.
הקשר מוסדי ומבנה - מאפיינים כגון אורך הכהונה ומידת האחריות של הנבחרים כלפי האוכלוסייה משפיעים מהותית על השיטה. באתונה, חברי מועצת הבולי כיהנו לשנה אחת ורק פעם אחת במשך כל חייהם. כדי להבטיח את אחריות הנבחרים כלפי הציבור, בעלי תפקידים שנבחרו בסורטיציה היו נתונים לפיקוח של האספה, וניתן היה לפטר אותם ולהטיל עליהם עונשים כבדים.
היסטוריה.
אתונה.
הדוגמה ההיסטורית הבולטת ביותר לשימוש בסורטיציה היא זו של אתונה העתיקה. אריסטו כתב בפוליטיקה שבחירה לתפקיד בהטלת גורל נחשבת לשיטה דמוקרטית ואילו הבחירה באמצעות בחירות פרסונליות נחשבת לאריסטוקרטית, ונראה שהבחנה זו הייתה מקובלת על האתונאים. תפיסה זו לגבי הקשר בין סורטיציה לדמוקרטיה נותרה מקובלת על רבים עד לעידן המודרני.
הסורטיציה באתונה התפתחה והשתנתה במאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס. עוד לפני כן, הגרלות שימשו בהקשרים פרקטיים ודתיים. באיליאדה מסופר שאגממנון ערך הגרלה על מנת להחליט מי יילחם בהקטור. ידוע גם שהטלת גורל שימשה כדרך לחלק נחלות בין בנים יורשים, כאשר היורשים הסכימו ביניהם ראשית על אופן החלוקה של הירושה ולאחר מכן הגרילו את החלקים המוסכמים בין היורשים.
לא ידוע מתי בדיוק הפכה סורטיציה לחלק מרכזי ממנגנון הממשל באתונה. ייתכן שהשיטה שימשה באופן חלקי כבר לאחר הרפורמות של סולון (המאה ה-6 לפנה"ס). בחיבור מדינת האתונאים , שנכתב על ידי אריסטו או אחד מתלמידיו, מסופר שב-508 לפנה"ס קלייסתנס השתמש בהגרלה על מנת לחלק את האתונאים לעשרה שבטים. הוא קיבץ את 139 אזורי המגורים (הדמה) ל-30 קבוצות (טריטיסים) ואז הגריל שלושה טרייסטים לכל שבט. מחלוקת קיימת בין חוקרים לגבי השאלה האם מייד לאחר הרפורמות של קלייסתנס השתמשו האתונאים בסורטיציה כדי לבחור נציגים למועצת הבולי - מועצה שבה כיהנו 500 חברים, 50 מכל שבט. החל מ-487 לפנה"ס בערך, הארכון נבחר באמצעות הגרלה מתוך מאגר של 500 מתמודדים שנבחרו קודם לכן באופן אישי. החל מ-403 לפנה"ס בחירת הארכון נעשתה באמצעות סורטיציה כפולה - כל שבט הגריל 10 מועמדים ומתוך מאגר זה הוגרלו הארכונים.
תקופת השיא בדמוקרטיה באתונה היא 462 לפנה"ס עד 322 לפנה"ס, למעט תקופת מועצת הארבע מאות ב-411 לפנה"ס ותקופת שלושים הטיראנים ב-404–403 לפנה"ס. האספה האתונאית (האקלסיה), שבה השתתפו כל אזרחי אתונה, הייתה גוף שלטוני מרכזי. בנוסף לה תפקדו מוסדות שונים שמרבית חבריהם נבחרו בהגרלה:
ברוב המקרים, רק אזרחים גברים בגיל 30 ומעלה יכלו למלא תפקידים רשמיים. כיוון שתוחלת החיים באתונה הייתה נמוכה מ-30 מאגר המועמדים כלל בפועל חלק קטן מהאוכלוסייה. על-פי רוב נמשכה תקופת הכהונה שנה אחת. אף אזרח לא יכול היה להחזיק באותו תפקיד יותר מפעם אחת. הגברים שעלו בגורל עברו בדיקת כשירות, על מנת למנוע מינויים פסולים. הם אף היו נתונים למעקב מתמיד על ידי האספה והיו צריכים לתת דין וחשבון על מעשיהם. כל אזרח יכול היה לבקש את ההשעיה של נבחר, בספקו לכך סיבה סבירה.
עד המאה הרביעית לפנה"ס הגרלות נעשו בדרך כלל על ידי שליפה של פולים שחורים ולבנים משק. לאחר מכן הם החלו להשתמש במכונת הגרלה, הקלרוטריון.
ימי הביניים והרנסאנס.
החל מהמאה ה-12, רפובליקות בצפון איטליה החלו להנהיג שיטות ששילבו בחירות וסורטיציה. ה"ברוויה" ("brevia") הייתה שיטה כזו, שהפכה למקובלת במאות ה-12 וה-13. במסגרת השיטה, אלקטורים נבחרו בהגרלה ולאחר מכן הם בחרו אישית בעלי תפקידים, כגון חברי מועצה (קונסולים), פקידי הפודסטה ובעלי תפקידים דיפלומטיים. בחלק מהמקרים, כדי להבטיח שהאלקטורים יגיעו מחלקים שונים של האוכלוסייה, הונהגה שיטה של מכסות, כך שאלקטורים מחלקים שונים של העיר או מגילדות שונות הוגרלו עד שהמכסה של אותה קבוצה מוצתה. ככל הנראה, מאגר האלקטורים הפוטנציאליים הוגבל לאזרחים משלמי מיסים, בעלי רכוש, או חברים בגילדה מוכרת. האלקטורים נשבעו שלא לקחת שוחד ולנהוג כפרטים עצמאיים ולא על פי נאמנות קודמת לקליקה או פלג מסוים. בחלק מהמקרים האזרחים שהוגרלו לא בחרו ישירות בבעלי התפקידים, אלא קיבלו את הזכות להגיש אחרים למועמדות לתפקיד.
שיטת הברוויה הייתה נהוגה ברפובליקת ונציה עד סוף המאה ה-18 לצורך בחירת הדוג'ה. לפי החוק הוונציאני, כאשר התעורר צורך לבחור בדוג'ה חדש, המועצה הגדולה התכנסה וחבר המועצה הצעיר ביותר נשלח להביא את הילד הראשון בגיל 8–10 שימצא ברחוב. הילד (ה-ballottino) הוציא כדורי עץ מתוך שק שהונח במרכז וחילק אותם לחברי המועצה. על 30 מהכדורים הוטבעה המילה "אלקטור", ולאחר החלוקה רק אלה שקיבלו כדור עם הטבעה נשארו באולם. אם שניים או יותר מאלה שנשארו היו בני אותה משפחה, הם הוחלפו באחרים בהליך זהה. לאחר מכן הוגרלו 9 מתוך 30 הנותרים בהליך זהה. 9 הנותרים בחרו באופן אישי ב-40 חברי מועצה. תהליך הבחירה כלל מספר שלבים נוספים, ששילבו סורטיציה ובחירות אישיות, עד שבשלב השמיני נבחרו 41 חברי המועצה שיצרו אספה מבודדת ובחרו בדוג'ה החדש בהחלטת רוב עם מינימום של 25 תומכים.
שיטה דומה לזו שהייתה נהוגה בוונציה הונהגה גם במאות 14–18 בחלק מהערים והקומונות בכתר אראגון. המועצות המקומיות השתמשו בילד בן 7 שבחר באופן אקראי באלקטורים. החל מ-1446 תהליך דומה ננקט לבחירת צירים בפרלמנט של ממלכת אראגון. גם בממלכת קסטיליה נקטו בשיטה דומה.
שיטה נוספת שהייתה נהוגה במשטרים באיטליה החל מהמאה ה-14 היא הסקרוטיני ("scrutiny"). המנגנון של שיטה זו הפוך מזה של הברוויה: מועמדים פוטנציאליים לתפקיד נבחרו או הועמדו לתפקיד באופן אישי, ומתוך מאגר זה הוגרל בעל התפקיד. שיטה זו הייתה נהוגה ברפובליקת פירנצה בשנים 1328–1434, ולזמן קצר יותר באורבייטו, סיינה, פיסטויה, פרוג'ה ולוקה. מטרת השיטה הייתה למנוע יצירה של פלגים וקיטוב פוליטי בחברה. שימוש בסורטיציה במקביל לשיטות אחרות המשיך להיעשות בפירנצה גם בתקופת השלטון של בית מדיצ'י.
בנסיכות קטלוניה בסוף ימי הביניים הייתה נהוגה בחירת בעלי תפקידים בהגרלה. שמות המועמדים הוכנסו לשק ונבחרו מתוכו באקראי, לעיתים קרובות בידי ילד מתחת לגיל 7.