הרב ריוח ביקר בארץ ישראל מספר פעמים. באחד מביקוריו בשנת ה'תשי"ז (1956), יצר קשר עם חברת "רסקו" לשם רכישת קרקע והקמת מושב בסמוך לעיר רמלה. באותה שנה מרוקו קיבלה את עצמאותה, והוא נחשד בקשרים עם מדינת ישראל. אחד מתלמידיו ששירת במשטרה המקומית, הודיע לו מראש על חיפושים שעתידים להיערך בביתו, ובכך סייע לו להינצל מהחשדות שהופנו כלפיו.
בשנת ה'תשכ"ב (1962) עלה לארץ ישראל, והתיישב בעיר לוד, בה כיהן חברו הרב יצחק אבוחצירא כרב ראשי, הוא למד עם הרב יצחק מדי יום, ולעיתים עם אחיו הבאבא סאלי, ושימש כשוחט ובודק בעיר. בשנת ה'תשכ"ה (1965) הוזמן לשמש כרב היישוב שלומי, תפקיד בו שימש עד לפטירתו. בשלומי הוא ייסד יחד עם דוד דנינו ישיבה וכולל, ועמד בראשם ולימד תלמידים. בישיבתו למד הרב שלמה משה עמאר, שגם מילא את מקומו משנת ה'תשכ"ט (1969) למשך תקופה ממושכת, כשהוא נאלץ להיעדר מהמקום.
הרב ריוח נפטר בשבת זכור, י' באדר ה'תשל"ט (1979), ונקבר בבני ברק, בסמוך למחותנו הרב משה שוואב.
בנו הרב שלום שימש כרב בטורונטו. חתנו (בעל בתו מרגלית) הרב ישראל רווח היה ראש כולל אברכים ביפו, ועוד, ובניו הם - הרב שניאור זלמן רווח, רב אזורי במועצה אזורית גזר, ויו"ר המכון למצוות התלויות בארץ, ויגאל יאיר רווח, מנכ"ל משרד הפרסום 'אפיקים'.
ספרו.
זיכרון אשר - מאמריו ודרשותיו, ומאמרים מתלמידיו ובני משפחתו, שהוציא נכדו הרב שניאור זלמן רווח לאחר פטירתו, בני ברק ה'תשנ"ב
גלוחוב
פאל בנקו
פאל בנקו (בהונגרית: Benkő Pál; 14 ביולי 1928 – 26 באוגוסט 2019) היה שחמטאי הונגרי ואמריקאי בדרגת רב אמן. היה אלוף ארצות הברית בשחמט מספר פעמים, התחרה באליפות העולם בשחמט.
ביוגרפיה.
פאל בנקו נולד באמיין, צרפת. בשנת 1932 משפחתו חזרה להונגריה. הוא התחיל לשחק שחמט בתחרויות רשמיות לאחר מלחמת העולם השנייה. בגיל 20 הוא זכה באליפות הונגריה, ובשנת 1950 קיבל דרגת אמן בינלאומי. בשנת 1956 היה חלק מנבחרת הונגריה לאולימפיאדת השחמט. בשנת 1957 במהלך תחרות שחמט לסטודנטים ברייקיאוויק הוא ערק ולא חזר להונגריה. החל משנת 1958 התגורר בנקו בארצות הברית.
בשנת 1958 הוענק לו תואר רב אמן. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא קיבל אזרחות אמריקאית ונכלל בנבחרת ארצות הברית.
בשנים 1959 ו-1962 הוא השתתף בתחרות המועמדים. בשנת 1970 הוא ויתר על מקומו לטובת בובי פישר, שבסופו של דבר הוכתר כאלוף העולם חדש.
בנקו היה 8 פעמים אלוף ארצות הברית בשחמט. במהלך הקריירה הוא ניצח מספר אלופי עולם מכהנים: בובי פישר, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן ווסילי סמיסלוב.
פאל בנקו במשחקי אולימפיאדת השחמט.
בין השנים 1956 ל-1972 השתתף פאל בנקו ב-7 אולימפיאדות שחמט:
חג פורים (שיר)
חג פורים הוא שיר ילדים עממי שמח שהושר במסיבות חג פורים על ידי החלוצים, והפך לשיר ילדים נפוץ בישראל המושר בפורים. מילות השיר נכתבו על ידי לוין קיפניס, והלחן הוא קיצור של ניגון הקפה שביעית של חסידות בויאן.
הסופר קאפ האירופי בהוקי קרח
הפרש הקטן (בולאות)
הַפָּרָשׁ הַקָּטָן (באיטלקית: Cavallini) הוא הכינוי המקובל בעולם הבולאות לנייר מכתבים מבויל מראש שהונפק בממלכת סרדיניה בסוף העשור השני של המאה ה-19. המדובר באחד מפריטי המפתח בהתפתחות שירותי הדואר בתקופה המודרנית, הנחשב לאחד מדברי הבולים הראשונים שהונפקו בעולם.
הרקע להנפקת פריט הדואר.
לאחר תבוסת נפוליון והחזרת השטחים שהוחזקו על ידי הצרפתים בממלכת סרדיניה לשליטת בית המלוכה המקומי, הורה מלך סרדיניה ויטוריו אמנואלה להרוס כל זכר לשלטון הכיבוש הצרפתי.
כחלק מתהליך זה בוטלו כל הרפורמות שהנהיגו הצרפתים בסדרי הדואר של סרדיניה, וטיב השירות לאזרחים נפגע קשות. הסוחרים, שנזקקו לשירותי דואר אמינים ומהירים לצורך ניהול עסקיהם, החלו בתגובה לארגן שירותי דואר פרטיים. החוק אמנם התיר להשתמש בשירותי דואר פרטיים, אולם הסוחרים נדרשו לשלם בבית הדואר הממלכתי אגרה מיוחדת המתירה את העברת המכתב באמצעים פרטיים, וזאת כפיצוי על אובדן ההכנסות לקופת הממלכה.
לצערם של הסוחרים התברר כי התהליך הזה של תשלום האגרה היה כרוך בבירוקרטיה רבה. על הסוחר היה להגיע לבית הדואר ולהמתין עד שהפקיד יסיים לשקול את המכתב, לחשב את המרחק ליעד, לקבוע את גובה האגרה שיש לשלם, לגבות את הכסף במזומן, לרשום את הסכום ששולם על גבי המעטפה ובספרי החשבונות של הדואר, ולבסוף, להטביע על גבי המכתב את החותמת המעידה שמותר להעבירו באמצעות שליח פרטי. התהליך היה כל כך ארוך ומסורבל, עד שרבים העדיפו לשלוח את המכתב בדואר הפרטי ללא אישור, ולהסתכן בתשלום הקנס הגבוה לו היו צפויים אם הצליחו פקידי הדואר ללכוד את השליח נושא המכתבים האסורים. ככל שחלף הזמן יותר ויותר סוחרים עברו על החוק, והמדינה הפסידה כסף רב.
בחודש נובמבר 1818 שונה החוק בסרדיניה, ולשירותי הדואר הפרטיים הותר להוביל מכתבים שנרשמו על גיליון נייר מיוחד עליו הוטבע מראש סימן המעיד שהאגרה שולמה.
תיאור הפריט.
לצורך הכנת הפריט המיוחד ייצרו שלטונות נייר מיוחד עם סימן מים בצורת הצלב של סבוי. בשולי הגיליון הודפסו המילים "ההנהלה הכללית של הדואר המלכותי. התכתובת מותרת בדרכים פרטיות באמצעות שליחים או באמצעים אחרים" (Direzione Generale Della Regie Poste. Corrispondenza autorizzata in corso particolare per pedoni ed altri occasioni.).
הסימן שהוטבע על גיליון הנייר עוצב בצורת פרש התוקע בקרן דואר כשהוא רכוב על סוס (ומכאן הכינוי "הפרש הקטן" לסוג זה של פריט).
ניתן היה לרכוש בבית הדואר גיליונות נייר ועליהם חותמת באחד משלושה עריכים שונים: הטבעה עגולה (ללא דיו) במחיר 15 סנט למרחק של עד 15 מיל, חותמת אובלית במחיר של 25 סנט למרחק של עד 35 מיל, או חותמת מתומנת במחיר של 50 סנט לכל מרחק שהוא. הובלת מסמכים משפטיים, לכל מרחק שהוא, חייבה תשלום של 50 סנט.
לאחר כתיבת המכתב על גבי גיליון הנייר, צריך היה השולח לקפל אותו כך שתמונת הפרש תהיה ניתנת לצפייה בצדו החיצוני של המכתב המקופל. באופן זה גם תהליך הביקורת הפך לפשוט יותר, והמדינה יכולה הייתה ללכוד את העבריינים ביתר קלות.
מכירת הגיליונות בבתי הדואר החלה בחודש ינואר 1819, וזכתה להצלחה רבה. לסוחרים כדאי היה לשלם את תוספת המחיר, וליהנות מהשירות המשופר של הדואר הפרטי. השירות הזה פעל במשך כעשר שנים, ובמהלכן הודפסו הגיליונות במספר רב של עותקים, על סוגי נייר שונים, עם או בלי סימן מים. הבדלים אלו מספקים לבולאים כר נרחב לאיסוף ולמחקר.
האם "הפרש הקטן" הוא אכן דבר בולים?
בקרב חוקרי תולדות הדואר קיימת מחלוקת האם אמנם יש להתייחס אל "הפרש הקטן" כאל דבר בולים במלא משמעות המילה, ולראות בו את אחד ממבשרי הרפורמה בשירותי הדואר המודרניים. המחייבים מצביעים על כך שהמדובר היה בפריט בעל ערך כספי אותו ניתן היה לרכוש מראש בבתי הדואר, ואשר נקבעו עבורו תעריפים מוגדרים וברורים מבלי שיהיה צורך לחזור ולערוך חשבון מול פקידי הדואר עבור כל מכתב בנפרד. השוללים, לעומת זאת, מדגישים כי התשלום לבתי הדואר הממלכתיים היה בעצם מס שכל מטרתו הייתה להצר את רגליהם של מפעילי שירותי הדואר הפרטיים, ולעודד את השימוש בשירות הדואר הממלכתי. על השולח היה לשלם תשלום נוסף למפעיל הדואר הפרטי על מנת להעביר את המכתב ליעדו. לדעת השוללים יש לראות בפריט "הפרש הקטן" ביטוי של מס דואר ולא יותר.
הסיבה לביטול השימוש בפריט.
עם השנים הלך שירות הדואר הממלכתי והשתפר, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19 הצליח לספק שירות באיכות שלא נפלה מזו של שירותי הדואר הפרטיים. בנסיבות אלו הפכה תוספת התשלום שנדרשה עבור השימוש בדואר הפרטי ללא כדאית, והסוחרים העדיפו לחזור ולהשתמש בשירותי הדואר הממלכתיים. באופן רשמי ניתן היה לרכוש את הפריט בבתי הדואר עד שנת 1836, אולם מעשית השימוש בו כמעט והופסק לחלוטין בסוף שנות העשרים.
חסידת מגווארי
חסידת מגווארי (שם מדעי: Ciconia maguari) היא מין של חסידה ממשפחת החסידתיים החיה באמריקה הדרומית והיא אחת משלושה מיני חסידות החיות ביבשת (לצד חסידת עצים והיאבירו).
מאפיינים.
גובהה של חסידה זו 97–120 ס"מ ומוטת כנפיה 150–180 ס"מ. משקלה מגיע ל-3.5-4 ק"ג בממוצע. החסידה בעלת נוצות לבנות עם קצוות שחורים בכנפיים והזנב. היא בעלת עיניים צהובות וסביבם עור אדום, המקור אפור ארוך ומעט מעוקל ורגליים אדומות.
החסידה חיה בחלקים הצפוניים של ונצואלה, צפון קולומביה, גויאנה, מזרח בוליביה, ברזיל (לא כולל את אגן האמזונאס), פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה. ייתכן שהיא נמצאת גם באי טרינידד. החסידה חיה בערבות, ביצות, מקווי מים רדודים וסוואנות לחות ואינה מצויה ביערות. היא בולטת בעיקר בשטחי הלוס יאנוס של צפון ונצואלה ונפוצה גם בביצות הפנטנל.
החסידה ניזונה מדגים שונים, חסרי חוליות כמו חרקים, סרטנים ושלשולים, דוחיים, נחשים, לטאות, מכרסמים קטנים וביצי עופות. היא מחפשת מזון במים הרדודים ונועלת את מקורה על טרף שנתפס. לעיתים היא עושה שיטה זו בצוות. באזורים יבשים החסידות אוכלות גם נבלות וצואה ולעיתים גם יחטפו מזון לעופות אחרים.
החסידה היא ציפור מונוגמית המקננת על הקרקע.
יחסי אוסטרליה–טרינידד וטובגו
יחסי אוסטרליה–טרינידד וטובגו הם היחסים הבילטרליים בין קהיליית אוסטרליה לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטים ב-7 בינואר 1974. כמו כן, שתי המדינות חברות בארגון חבר העמים הבריטי והן היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית.
היסטוריה.