חוץ מהתעסקות בסכסוכים פנים-איטלקיים, הצליח יוחנן גם לעסוק ולתווך בסכסוכים דתיים באימפריה הביזנטית. בנוסף על כך, יוחנן הביע תמיכה בקונרד הראשון, מלך גרמניה ועל רפורמות בקלוני, מנזר במזרח צרפת.
כתוצאה מהסכסוכים הפנים-איטלקיים, יוחנן נאסר בשנת 928 והושלך לצינוק עד מותו. לא ברור כיצד מת, וישנן שתי טענות בנושא: לפי הראשונה, יוחנן נרצח בצינוק, ולפי הטענה השנייה יוחנן מת בשנת 929 ממות טבעי כתוצאה מתנאי הצינוק ומדיכאון. נקבר בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והוחלף על ידי לאו השישי.
רגליים יחפות
רגליים יחפות הוא מצב שבו אדם אינו נועל שום סוג של נעליים או מלבושים בכפות רגליו.
נעילת הנעליים היא אלמנט שקיים אך ורק אצל בני האדם, אם כי האדם ייצר סוג של מנעלים ברגליהם של כמה מהחיות שהוא ביית לצרכיו, כגון פרסות לסוסים.
להליכה בצורה יחפה ישנם יתרונות וחסרונות. נעילת הנעליים מספקת הגנה מפני חתכים בכפות הרגליים, שחיקה, חבורות, קבלת מכות מחפצים או מהקרקע. כמו כן, המנעלים דואגים לחימום כפות הרגליים בחורפים קרים ומניעת כוויות קור, וכן מהגנה מפני בעלי חיים ארסיים בהליכה בשדות. מצד שני, המנעלים יכולים להגביל את גמישות כף הרגל ואת הניידות שלה. כמו כן, נעילת נעליים עלולה לגרום לבעיות רפואיות מסוימות בכף הרגל, כגון פלטפוס, מורטון נוירומה ונפיחות. הליכה יחפה היא יותר טבעית עבור כף הרגל, ומאפשרת חופשיות תנועתית, כמו גם פחות לחץ על העקבים ועל הרגליים, שיכולים למנוע נקעים בקרסול. חליצת נעליים נחשבת לאלמנט מרגיע אחרי יום עבודה קשה, ומשחררת לחצים שהצטברו על כפות הרגליים במשך היום.
ישנם ענפי ספורט מסוימים שמבוצעים עם רגליים יחפות, ביניהם התעמלות, יוגה, אמנויות לחימה כגון ג'ודו וקראטה, רבים מענפי ספורט המים, כדורעף חופים, וריצה יחפה.
הליכה יחפה מבחינה היסטורית.
רבים מבני האדם בעת העתיקה, כמו תושבי מצרים העתיקה, ההינדים, היוונים ועוד, לעיתים קרובות הלכו יחפים, שכן השטח והאדמה שבו התהלכו לא הצריך הנעלה. המצרים וההינדים עשו שימוש כלשהו בנעליים לצורכי נוי ויופי, כגון "סנדלי קלאופטרה", שלמעשה לא סיפקו הגנה ממשית על כף הרגל.
הספורטאים היוונים במשחקים האולימפיים העתיקים השתתפו יחפים ובדרך כלל ללא בגדים. האלים היוונים והגיבורים תוארו בעיקר יחפים, לוחמי ההופליט נלחמו בקרבותיהם כשהם יחפים, ואלכסנדר הגדול הפעיל צבאות יחפים.
לעומת זאת, הרומאים, על אף שאימצו היבטים רבים של תרבות יוון, לא אימצו את התפיסה היוונית של הנעלה והלבשה. בגדים רומיים במפורש כללו הנעלה. הנעליים נתפסו כסמל של כוח וכסימן להבחנתם מהעבדים היחפים.
בימי הביניים, גברים ונשים באירופה נעלו נעלי פטאנים, נעליים שהזכירו את הגלגול הקודם של נעלי העקב המודרניים, ואילו כיתות אחרות באותה תקופה נעלו בדרך כלל נעליים הנעשות על ידי חומרים זמינים וזולים. הליכה יחפה נתפסה כסימן לעוני ולמעמד החברתי הנמוך ביותר, ובשלב מסוים אף היוותה סימן וסמל של אסירים.
במאה ה-15 נוצרו בטורקיה נעלי הצ'ופינס. נעליים אלו היו בדרך כלל בגובה של 17.7-20.3 ס"מ והם הפכו לפופולריים בוונציה ובהמשך בכל רחבי אירופה כסמל של עושר ומעמד חברתי גבוה. במהלך המאה ה-16 נשים מלכותיות, כגון קטרינה דה מדיצ'י ומרי הראשונה, מלכת אנגליה, החלו לנעול נעלי עקב, כדי שיגרמו להן להיראות גבוהות ומורמות מעם. בשנת 1580 אף גברים נעלו אותם, ואדם בעל סמכות או עושר נקרא לעיתים קרובות על שם נעלי העקב היקרים שלו.
בתחילת המאה ה-20 התהווה הביטוי "יחפה ובהיריון". ביטוי זה התייחס לתפקיד המסורתי של האישה כעקרת בית וכך גם את היעדר ההזדמנויות שלה לקיים קריירה מחוץ לבית. ככל הנראה הביטוי נוסד על ידי דוקטור ארתור א. הרצלר, שהוא ייסד את האמירה: "כששומרים על האישה יחפה ובהריון, אין גירושין".
הליכה יחפה מבחינה דתית ומסורתית.
בדתות השונות ישנן התייחסויות מגוונות אל רגליים יחפות. ישנן דתות שרואות בהליכה יחפה אלמנט של ענווה וכניעה. דתות אחרות רואות בזה סממן של עוני ושל שיעבוד קיצוני.
ביהדות.
ביהדות ישנן כמה התייחסויות להיות האדם יחף. ההתייחסות המרכזית הראשונה היא כאשר משה, בזמן מגוריו במדין, עסק ברעיית צאן יתרו חותנו. ובהיותו במדבר רועה את הצאן ראה את הסנה הבוער שאיננו נשרף. כשניגש לראות את המחזה הפלאי, ניגלה אליו אלוהים ומיד ציווה עליו: . משמע שבמקום קדוש, ישנו עניין להיות ללא מנעלים. אלמנט חליצת הנעליים והתהלכות עם רגליים יחפות קיים גם בהלכה. כאשר אדם נכנס להר הבית - הנחשב לקדוש ביותר ביהדות, ישנו איסור הלכתי להיכנס עם מנעלים.
מקום נוסף שבו ההלכה מחייבת חליצת נעליים הוא בברכת הכהנים: . אחת מתקנותיו של רבן יוחנן בן זכאי היא שהכהנים יחלצו את נעליהם כשהם עולים לברך את העם.
הליכת האדם יחף נחשבת לאחד העינויים של יום הכיפורים: . איסור זה קיים גם בתשעה באב. אולם כמה מהפוסקים הראשונים פסקו שהמנעלים שאליהם כיוונו חז"ל הם נעלי עור בלבד, וניתן ללכת עם מנעלים מסוגים אחרים, וכן נהוג בימינו. כמו כן, חז"ל תיקנו את אחת מברכות השחר על נעילת המנעלים: (תרגום: כשנועל נעליו אומר: "ברוך שעשה לי כל צורכי").
בנצרות.
אזכור מרכזי להיות האדם יחף בנצרות מוזכר בעת הסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו. לאות ענווה, רחץ ישו את כפות רגלי תלמידיו:
לאור פסוקים אלו, נוהגים זרמים מסוימים בנצרות שאיש חשוב רוחץ ומנשק את כפות רגלי אנשים שקטנים ממנו במעמד. כך בנצרות הקתולית האפיפיור מדי שנה נוהג לרחוץ ולנשק את כפות רגליהם של אסירים.
באסלאם.
באסלאם ישנו איסור לאדם להיכנס למסגד ולהתפלל עם מנעלים, אף אם הוא רק מבקר במקום. כמו כן, לפני התפילה ישנו מנהג לטהר את הגוף היטהרות כללית על ידי רחיצת חלקים בגוף (וודוא). אחד מהחלקים הוא כפות הרגליים היחפות, כל רגל שלוש פעמים, וגם בין האצבעות.
דתות נוספות.
בהינדואיזם, הנעליים נחלצות בכניסה לבית תפילה או מקדש. בדרך כלל נמצאים בכניסה למקום מתלים לאחסון הנעליים. ההינדים גם מראים אהבה וכבוד לגורו על ידי נגיעה ברגליו היחפות (טקס הנקרא פראנאם). כמו כן, נהוג אצל ההינדים להפגין כבוד על ידי הליכה יחפה סביב האנדרטה למהאטמה גנדי.
בתקופת האימפריה היפנית, הסרת הנעליים של אדם במעמד גבוה יותר הייתה סימן להצגת הענווה, הכפיפות והיחס כלפי מעמדם.
בזרמים רבים של התרבות הרומנית ברחבי העולם, מנהג מסורתי הוא שהנשים רוקדות יחפות.
רגליים יחפות כתרבות במדינות השונות.
ישראל.
בשל האקלים החם בארץ ישראל, לא נהוג להשתמש בנעלי בית ואנשים נוהגים להסתובב יחפים בביתם. עם זאת, הליכה יחפה במבני מסחר וציבור נתפסת כחוסר נימוס. כאשר הטמפרטורות הגבוהות אשר יש למדרכות וכבישים בתקופת הקיץ היכולות לגרום לכוויות קשות בכפות הרגליים גם כן לא מעודדות הליכה יחפה. ולכן הליכה יחפה במקומות ציבוריים מוגבלת בערים.
למרות זאת, המנהג ללכת יחפים, נפוץ מאוד. מנהג זה השתרש עוד בקרב העולים מאירופה בעליות הראשונות, שהקימו את ההתיישבות העובדת. הם ככל הנראה למדו זאת מקרב שכניהם הבדואים, וכמטרה להשתלב במנהגי המזרח, אימצו בין היתר את נוהג ההליכה היחפה. איש "השומר" אלכסנדר זייד מתאר בכתביו את נוהג ההליכה היחפה כך: . וכן אנשי עלייה רבים מהתקופה ההיא מתארים את תופעת הרגליים היחפות כנפוצה בקרב העולים, וזה כאלמנט חלוצי המחובר לאדמה ולקרקע ארץ ישראל. נוהג זה הפך לחלק מהווי הקיבוצים והמושבים. על אף שבדרך כלל נהגו אנשי הקיבוץ להתהלך יחפים רק במדשאות ובשבילים של הקיבוץ איפה שהיה אפשר להתהלך בהם ללא שיגרם נזק לכף הרגל. היו כאלה שבחרו "להפגין" את חלוציותם עם רגליהם היחפות גם בנסיעה העירה. הליכה ברגליים יחפות מחוץ לבית נפוצה עד היום בקרב אנשי הקיבוצים והמושבים.
ארצות הברית.
בארצות הברית, באזורים מסוימים במדינת טקסס ישנו צו עירוני האוסר לצאת יחפים מחוץ לבית מבלי לבקש אישור מיוחד לכך. בעיר ינגסטאון שבאוהיו, היה למעשה חוק מדינתי האוסר על הליכה יחפה מחוץ לבית, אולם חוק זה בוטל על ידי בית המשפט המחוזי של מחוז מאונינג, בטיעון שהוא איננו חוקתי. על אף התרבות האמריקאית המודרנית שיצרה סוג של טאבו האוסר על הליכה יחפה, בתחילת המאה ה-18 עד המאה ה-20, ילדים רבים באזורים כפריים של אמריקה לעיתים קרובות הלכו יחפים עקב העוני ששרר אצלם.
כיום, חנויות רבות, מסעדות, ומקומות ציבוריים אחרים בארצות הברית מנהיגים קודי לבוש, ובדרך כלל אוסרים הליכה ברגליים יחפות, אם כי אלה בדרך כלל דרישות בטיחות תעסוקתית הנוגעות לעובדים בלבד.
הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת של בריטניה, הליכה יחפה במקומות ציבוריים נפוצה במידה מסוימת בימי הקיץ החמים, ולעיתים קרובות אף מקובלת כנורמה חברתית. נורמה זו לא מקובלת כל כך בערי המטרופולין כמו לונדון, אלא יותר באזורים כפריים, וכן נפוצה יותר בקרב ילדים ובני נוער. כמה בתי ספר בריטיים גם מאפשרים לילדים בתקופת חודשי הקיץ החמים להגיע ללימודים כאשר הם יחפים, ולעודד אותם להשתתף בשיעורי חינוך גופני ללא נעליים. שירות הבריאות הלאומי של בריטניה אף המליץ לאנשים "ללכת יחפים או ללבוש סנדלים פתוחים בכל הזדמנות שאתם יכולים כאשר מזג האוויר חם ... על מנת לעזור בעצירת זיעה וסירחון היוצאים מכפות הרגליים", שמתרחשת כאשר הרגליים נמצאות עם גרביים ונעליים סגורות.
אוסטרליה.
בקרב האוסטרלים, בעיקר הצעירים, נהוג ללכת יחפים במקומות ציבוריים, במיוחד במהלך הקיץ.
בקיץ 2012 חברת מקדונלד'ס השיקה פרסומת שמבליטה לקוחות רצים יחפים דרך החניה החמה אל המסעדה.