אֹהל היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב, שנוסד בשנת 1925 ונסגר ב-1969.
תולדותיו.
תיאטרון "אהל" נוסד בשנת 1925 בידי משה הלוי, כתיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית. שמו בהיווסדו היה "הסטודיה הדרמטית שעל יד ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל - אוהל". תכליתו הייתה לתרום "לחינוך ציבור הפועלים בארץ ולסייע בעיצוב תרבות פועלים עברית". במרוצת הזמן כשהתיאטרון התבסס הפך שמו ל"האהל - תיאטרון פועלי ארץ ישראל". יעדו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים. הלוי היה במאי הבית של התיאטרון ומנהלו. הוא בחר שלא לצרף אליו שחקנים מתיאטראות קיימים ובמקום זאת גייס תחילה קבוצה של 22 צעירים חסרי ניסיון, שרובם היו פועלים בשעות היום, והדריך אותם להופעה על הבמה. הלוי היה חניך האסכולה התיאטרלית הרוסית של שיטת סטניסלבסקי, אשר שמה את הדגש על הבעת רגשות עזים, והוא חינך ברוח זו את אנשי הלהקה. עם חברי הקבוצה נמנו אברהם חלפי, יהודה שחורי, מאיר מרגלית, לוסיה שלונסקי (אשתו של אברהם שלונסקי) ושמואל מיקוניס. החזרות, שלוו גם בשיחות לעומק הלילה, נערכו בצריף על חוף ימה של תל אביב (במקום בו ניצב כיום מלון "שרתון").
לאחר תקופת הכשרה נערכה ב-22 במאי 1926 הופעת הבכורה של "אהל" באולם גימנסיה הרצליה. זה היה ערב מערכונים בשם "נשפי פרץ", על פי סיפוריו של י"ל פרץ. לאחר הופעת הבכורה הופיע "אהל" במחזות שלמים, כשהדגש היה על מחזות היסטוריים ותנ"כיים, בהם "ירמיהו" של שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי) המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים.
התיאטרון התנהל בשנותיו הראשונות כקולקטיב, כעין קיבוץ עירוני שבו החליף העיסוק בתיאטרון את ענפי המשק החקלאיים. בקרב השחקנים התקיים ויכוח האם להישאר פועלים ושחקנים לאחר שעות העבודה או להפוך ל"שחקנים פרופסיונאליים". שלונסקי הוביל את הטיעון לפיו "פועל אמנותי" הוא לא פחות חשוב למפעל הציוני מפועל-כפיים, מתנגדיו טענו שאם יהפכו לשחקנים מקצועיים, יאבדו את הקשר הבלתי אמצעי עם ארץ ישראל העובדת. לבסוף ניצח הקו שבו תמך שלונסקי, שאף הקנה לקולקטיב של התיאטרון חופש אמנותי מלא, אך המחיר על כך היה התרחקות של ועדת התרבות של ההסתדרות מן התיאטרון שהתבטאה בתקצוב דל שגרם לקשיים כלכליים מראשית שנות השלושים ואילך.
בשנת 1933 הצטרף לתיאטרון הבמאי פרידריך לובה שעלה מגרמניה והפך לבמאי קבוע של "אהל", לצדו של הלוי.
בשנת 1934 יצא "אהל" למסע הופעות באירופה, כולל בפולין של לפני השואה. בשנת 1938 הופיע התיאטרון במספר הצגות במצרים.
בשנת 1939 נחנך משכן קבע לתיאטרון ברחוב בילינסון 6 בעיר תל אביב, סמוך לכיכר צינה דיזנגוף.
הלהיט הגדול של תיאטרון "אהל" היה הצגת "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק בכיכובו של מאיר מרגלית, שהוצגה לראשונה ב-22 בדצמבר 1935, ומאז הוצגה מאות פעמים לאורך תקופה של עשרות שנים. בסך הכל עלה "החייל האמיץ שוויק" באהל, בכיכובו של מאיר מרגלית, 850 פעמים. ב-1956 הועלה על בימת התיאטרון בהצלחה ניכרת המחזמר המקורי "חמש חמש" על פי מחזה מאת אהרן מגד בימוי גדעון שמר עם לחנים מאת יוחנן זראי. כאן פרצה לתודעת הקהל נעמי שמר, שכתבה את המילים לפזמונים. הצלחה גדולה אחרת של "אהל" הייתה הצגת המחזה "הכתובה" מאת אפרים קישון ובכיכובו של מרגלית, שהוצגה לראשונה בשנת 1961.
כוכבי "אהל" היו: מאיר מרגלית, לאה דגנית (אשתו של משה הלוי), שפרירה זכאי, יעקב איינשטיין, שמחה צחובל ויהודה גבאי.
בתקופת היישוב היה "אהל" אחד מן התיאטרונים המובילים. בשנות החמישים הוא איבד את מעמדו, כשהבימה, על חבר שחקניה הוותיקים וחבורת הצעירים שנוספה לה (כמו שלמה בר שביט ושמואל סגל) וכן התיאטרון הקאמרי החדשני, משכו יותר את לב הקהל הישראלי. באמצע 1958 הגיעה ההסתדרות להסכם מיזוג של תיאטרון האהל עם תיאטרון הבימה. השחקנים השכירים של התיאטרון, בהובלת נחמה דוידית ויוסף לוי, יצאו נגד המיזוג שנדחה ברוב קולות על ידי שחקני הבימה ולא יצא אל הפועל. בתחילת 1960 הודיעה הנהלת התיאטרון לשחקנים השכירים כי לא ישלם להם משכורת קבועה אלא לפי הצגות. בעקבות זאת עזבו את התיאטרון חלק משחקניו השכירים הוותיקים. לאחר מספר חודשים הוחלט לשוב למתכונת הקודמת אך חלק מהשחקנים לא הסכימו לחזור.
האהל הלך ודעך ונסגר סופית בשנת 1969, לאחר שההסתדרות הכללית הפסיקה להזרים אליו כספים.
בשנים 1951–1960 פעל בחסות "אהל" תיאטרון "במתנו" לילדים ולנוער, מייסודו ובניהולו של אליעזר אנסקי. בחלק מהפרסומים הוא הופיע כ"במתנו - מחלקה לתלמידים ולנוער ליד האהל".
תערוכת אמנים מודרניים בצריף האוהל.
ב-14 בינואר 1926 נפתחה בצריף האוהל לחוף ימה של תל אביב תערוכת אמנים מודרניים. המשורר אברהם שלונסקי נאם בפתיחת התערוכה: "אני מציע תחליף לאלוהים: התערוכה שנערכה מתוך 'האוהל'. צריך שימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו. שהפייטן ימצא בחוגו של הצייר, והצייר בחוגו של המוזיקאי. ו'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות". תערוכה זו (בה הציגו בין היתר האומן יצחק פרקנל יצירות מופשטות וקומפזציות של צורות גאומטריות לצד עבודות "לפי טבע", ושתי התערוכות הנוספות שהוצגו ב"אוהל" עד שנת 1928, נתפשו בעיני חוקרי תולדות האמנות הישראלית כאירוע המכונן את ההגמוניה של תל אביב בחיי התרבות, ואת הקישור שלה אל האמנות המודרנית הבינלאומית.
בניין התיאטרון.
מבנה הקבע של התיאטרון נבנה בשנים 1937–1939 ברח' בילינסון 6, בעורפה של כיכר צינה, בשכנות למרכז קופת חולים וקולנוע חן ומול קולנוע תל אביב, מבני ציבור חשובים נוספים של אותן שנים. המבנה, שנקרא בית ארלוזורוב (ע"ש חיים ארלוזורוב), תוכנן על ידי האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס אריה שרון, שאף נישא לשחקנית התיאטרון חיה סנקובסקי. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי והוא משמש דוגמה מופתית לתכנון מבנה תיאטרון בסגנון זה. המבנה שהוגדר על ידי העירייה כבניין לשימור מחמיר עמד נטוש מזה שנים רבות והתקיימו מאמצים ליזום את שיפוצו ושימורו. בין השאר נבחנו אפשרויות להסב את ייעוד המבנה לבניין מגורים או בית מלון תוך שימור מעטפתו החיצונית באופן מלא.
ביולי 2022, נפתח בבניין בית מלון בשם Backstage, מרשת מלונות אטלס.
גהי
ג'הי (בהינדי: घी) היא חמאה מזוקקת הנמצאת בשימוש במטבח ההודי, במטבח האתיופי, במטבח התימני במטבח הלובי, ובמטבחים שונים במזרח התיכון, המכילה פחות מוצקי חלב ביחס לחמאה רגילה. כדי להכין גהי מתיכים חמאה רגילה (בלי להביאה לרתיחה), מסירים את הקצף הנוצר מעל פני הנוזל, ומקררים אותו. החמאה נפרדת לחומר צלול וחומר עכור. החומר הצלול הוא הגהי.
הגהי עמידה הרבה יותר מחמאה רגילה וניתכת ב-24 מעלות צלזיוס. כך ניתן לשמר שומן מן החי לאורך זמן ללא צורך בקירור. מלבד השימוש בגהי כמזון, היא משמשת באיור ודה כטיפול תרופתי באמצעות גהי מומסת המשמשת טיפות לאף.
חמאה מזוקקת מצויה גם במטבחים אחרים בעולם, תחת שם שונה. במטבח התימני והערבי, נקראת חמאה זו סאמנה. במטבח האתיופי, חמאה זו נקראת ניטֵר קיבֵה. השימוש בה נפוץ במאכלים צפון-אפריקאיים כמו עסידה. בכל המטבחים השימוש בחמאה המזוקקת דומה לאופן השימוש של המטבח ההודי, למעט שימושים ייחודיים האופייניים למטבח הספציפי.
משה מוקדי
משה מוֹקָדי (ברנדשטטר) (Mokady; 5 ביוני 1902 – 21 בספטמבר 1975) היה צייר ישראלי, מעצב תפאורות ותלבושות, מנהל מכון אבני לאמנות בתל אביב (1952–1965), ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
חתן פרס דיזנגוף לציור (1937, 1942 ו-1951).
ביוגרפיה.
מוקדי נולד בטארנוב שבגליציה בשם משה ברנדשטטר, בנם של הלינה לבית איסלר ואברהם ברנדשטטר (ממשפחת מרדכי דוד ברנדשטטר). בשנת 1914 עברה משפחתו לווינה, ושם למד ציור אצל לזר קרסטין. ב-1916 עבר לציריך ושם המשיך ללמוד ציור במקביל למוזיקה ונגינת פסנתר. לאחר שנתיים חזר אל משפחתו בווינה, ועִמה עלה לארץ ישראל, אל העיר חיפה, בשנת 1920. מ-1922 עד 1923 חזר לווינה ללימודים באקדמיה לאמנות. בין השנים 1927 עד 1933 חי בפריז. אחרי כן חזר מוקדי ארצה והתגורר לסירוגין בירושלים ובתל אביב עד לשנת 1965. כשחזר ניהל במשך שנתיים (1933-1935) בית ספר לרישום וציור בירושלים. בשנת 1949 מוקדי נהיה מנהל המחלקה לאמנות של משרד החינוך והתרבות . הוא היה המנהל הראשון של מכון אבני לציור ולפיסול בתל אביב. (1952-1965).
מוקדי שימש כמעצב תפאורה, תלבושות ותאורה במספר הפקות של תיאטרון הקאמרי, הבימה ואהל (תיאטרון) בשנים 1949–1958. הוא זכה בפרס דיזנגוף לאומנות בשנים 1937, 1942 ו-1951. למוקדי היו 38 תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ובחו"ל. ב-1952 מוקדי היה אחד משלושה אמנים ישראלים שיצגו את ישראל בהביאנלה של ונציה ושוב פעם ב-1958.
היה ממייסדי כפר האמנים עין הוד למרגלות הכרמל, שם גר באופן קבוע משנת 1965 ועד למותו.
מוקדי, חתן פרס דיזנגוף, היה מראשוני האמנים הישראלים שעסקו בציור המודרני ובפרט בציור המופשט.
נישא לוורד והיה אב לבן, רפי מוקדי, חוקר בתחום מדעי הקרקע, שנפל במלחמת ששת הימים. אחר כך נפרדו בני הזוג, והוא נישא להדי (לה היה נשוי עד מותו) והיה אב למיכאל ולנינה.
מוקדי הוא אחיינו (בן אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודנם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחיינה (בן אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודנה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
משה מוקדי נפטר בשנת 1975 בבית החולים רמב"ם בחיפה ונטמן בבית העלמין חוף הכרמל.