הלווייתו של לוסטיז'ה נערכה בקתדרלת נוטרדאם, שבה גם נטמן, ב-10 באוגוסט 2007 בנוכחות נשיא צרפת ונכבדים רבים, בהם ראש ממשלת צרפת פרנסואה פילו, שרי ממשלה, ונציגים נכבדים של שלוש הדתות, היהודים הנוצרים והמוסלמים. בתחילת ההלוויה נאמר, ע"פ צוואתו, פרק קי"ג בתהילים בעברית ובצרפתית על ידי בן אחיינו של לוסטיז'ה, שגם הניח חופן אדמה שנלקח מהר הזיתים וממקומות קדושים נוספים בארץ ישראל והוענק למשפחת לוסטיז'ה על ידי שגריר ישראל בצרפת. לאחר מכן אמר בן דודו, הסופר וההיסטוריון ארנו לוסטיגר (1924–2012) קדיש על קברו, והסביר לאחר מכן לעיתון לה פיגארו שקריאת הקדיש הייתה אחת מבקשותיו האחרונות של לוסטיז'ה. ההלוויה שודרה בשידורים ישירים ברשתות הטלוויזיה הגדולות בצרפת.
תאולוגיה ואתיקה.
לוסטיז'ה ראה עצמו ככפוף לסמכות האפיפיור בנוגע לתאולוגיה ומוסר. הוא התבטא בשנת 1997 כי "יש דעות, ויש אמונה. בנוגע לאמונה אני מסכים עם האפיפיור, כי אני אחראי לאמונותי". לוסטיז'ה האמין כי על הכמרים לשמור על נדר הפרישות, התנגד להסמכת נשים לכמורה ולהפלה מלאכותית. על אף שהסכים עם דעותיו של יוחנן פאולוס השני בנוגע לביואתיקה, סבר כי אמצעים למניעת הריון אינם אסורים, במידה ואחד מבני הזוג הוא נשא איידס. הוא ייסד עמותה בשם "טיבריאד" שליוותה הורים נשאי איידס.
לוסטיז'ה ראה בנצרות את השלמתה של היהדות ובברית החדשה את השלמתו של התנ"ך. בספרו "Le Choix de Dieu" (בחירת האל) בשנת 1997 הצהיר כי האנטישמיות המודרנית היא פרי הנאורות, שאותה תקף. בה בעת סירב להצטרף לקתולים שמרנים יותר, ובהם הקרדינל רצינגר, שהיה לימים לאפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה היה דובר ידוע נגד הגזענות והאנטישמיות. הוא יצא נגד ז'אן-מארי לה פן, והשווה את הקסנופוביה של לה פן לנאציזם. לוסטיז'ה הבהיר כי הנצרות רואה באדם את צלם האל, ובשל כך כל בני האדם שווים.
לוסטיז'ה היה מקורב מאוד אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אם בשל הרקע הפולני המשותף לשניהם, השפות המשותפות שדיברו (פולנית, צרפתית ואפילו יידיש) או בשל דעותיהם שזכו לביקורת מהאגף הליברלי בכנסייה. דבר זה הוליך לאפשרות כי לוסטיז'ה יירש את יוחנן פאולוס כאפיפיור, אך הוא תמיד סירב לדון באפשרות זו. בשנת 2005 היה בין הקרדינלים שבחרו את יורשו של יוחנן פאולוס, האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה והיהודים.
לוסטיז'ה מעולם לא התנכר למוצאו היהודי, והתבטא כי הוא "יהודי שהגשים עצמו". לוסטיז'ה דיבר עברית ויידיש. רבם הראשי לשעבר של יהודי צרפת, הרב רנה שמואל סירא, אומר כי צפה במו עיניו בקרדינל אומר קדיש לזכר אמו בבית הכנסת.
עם מינויו כארכיבישוף של פריז התבטא לוסטיז'ה כי: "נולדתי יהודי וכך אשאר, אפילו אם רבים לא יסכימו לכך. עבורי ייעודו של עם ישראל הוא להביא אור לגויים. זו תקוותי, ואני מאמין כי הדרך לכך היא הנצרות".
הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו יצא בשנת 1995 נגד הזמנתו של לוסטיז'ה לאוניברסיטת תל אביב לנאום בכנס שעסק ב"שתיקת אלוהים בשואה", וטען כי "דרך השמד הרוחני שמייצג לוסטיז'ה מובילה, כמו ההשמדה הפיזית, לפתרון הסופי של בעיית היהודים". בביקורו באוניברסיטה שהתקיים ביום השואה אמר: "אני יודע שאני יהודי, אבל בדת אחרת".
התנגדות דומה הביע יו"ר המועצה הלאומית של יד ושם, יוסף בורג, שטען כי "מי שהתנצר עבר את הגבול, ולא שייך לעם היהודי" והתנגד להזמנתו לטקס יום השואה ביד ושם. בעקבות ההתנגדות ביטל שר החינוך אמנון רובינשטיין את הזמנתו, בהסבירו שאין לפגוע באחדות העם ביום השואה.
עם זאת, תמיכתו של לוסטיז'ה במדינת ישראל, לעיתים בניגוד לנייטרליות המוצהרת של הוותיקן, הקנתה לו ידידים בעולם היהודי.
ב-1987 היה מעורב לוסטיז'ה במשא ומתן הנוגע לבניית המנזר של אחיות המסדר הכרמליתי באושוויץ, וזאת לצדם של נציגים של הקהילה היהודית, ובהם תיאו קליין. ב-2005 ייצג את האפיפיור בטקסי הזיכרון לרגל מלאת שישים שנה לשחרור מחנה אושוויץ. במאי 2006 צעד לצדו של האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר כאשר זה ביקר במחנה ההשמדה בירקנאו.
ב-1995 נכח ביחד עם קבוצה של רבנים צרפתים בקריאת מסמך חרטה, שבו התנצלו הקתולים הצרפתים על יחסה הפאסיבי של הכנסייה הצרפתית למדיניות שיתוף הפעולה בצרפת של וישי.
ב-1998 זכה בפרס נוסטרה איטאטה, על קידום היחסים בין הקתולים והיהודים. הפרס הוענק על ידי המרכז להבנה נוצרית יהודית, קבוצה פלורליסטית שמרכזה באוניברסיטת פיירפילד בקונטיקט. הליגה נגד השמצה מחתה נגד מתן הפרס, בטענה שאין זה יאות להעניקו ללוסטיז'ה בשל היותו מומר. ב-2006 ביקר לוסטיז'ה ב"ישיבת חובבי תורה", בית ספר גדול לרבנים במנהטן, ונשא שם נאום בפני התלמידים.
לאחר מותו הביע הקונגרס היהודי העולמי צער על פטירתו.
הנצחה.
במנזר הבנדיקטיני באבו גוש הוקמה גינה לזכרו ובה קורות חייו בעברית ובצרפתית וציטוטים מדבריו.
אהרון זאב אשכולי
דני דנון
דני (בן יוסף) דנון (נולד ב-8 במאי 1971, י"ג באייר התשל"א) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כיו"ר הליכוד העולמי. דנון כיהן כשגריר ישראל באו"ם וכסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם וביוני 2016 נבחר לראש ועדת המשפט של העצרת הכללית. קודם לכן היה שר המדע, סגן שר הביטחון, סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה לזכויות הילד, יו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וחבר הכנסת מטעם הליכוד.
קורות חיים.
דנון נולד וגדל ברמת גן. בנם של יוכבד, ילידת ישראל ו, יליד מצרים שעלה לישראל בשנת 1950. אביו של דנון נפצע קשה מאוד במוצב ורד שבבקעת הירדן במהלך מלחמת ההתשה. אחרי שנים שבהן עבר ניתוחים שונים, נפטר האב כשדנון היה בן 23.
למד בתיכון בליך שברמת גן והיה פעיל בסניף המקומי של תנועת הנוער בית"ר.
בשנת 1989 התגייס לצה"ל וסיים קורס קצינים בהצטיינות. שירת כקצין בחיל החינוך והנוער והשתחרר בדרגת סגן. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש מ"פ ופיקד על קורס "מרווה" לצעירים מחוץ לארץ, שנועד לחזק את הקשר בין העם היהודי לארץ ישראל.
לאחר שירותו הצבאי היה שליח מטעם הסוכנות היהודית בפלורידה ארצות הברית בשנים 1993–1996, שם עסק בעידוד עלייה לישראל והסברה בקמפוסים למען מדינת ישראל.
לאחר ששב מארצות הברית שימש כיועץ ליו"ר ועדת החוץ והביטחון, חבר הכנסת עוזי לנדאו.
למד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים עם התמחות בדתות באוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל וסיים בהצטיינות. בשנת 2000 סיים את לימודיו לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בגיל 28 נבחר לראש ההנהגה העולמית של בית"ר. בין השנים 2004–2009 עמד בראשות סיעת הליכוד בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, שם עסק בעידוד עלייה ובמאבק באנטישמיות. היה גם בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-17 ב-2006 נבחר דנון למקום ה-23 ולא נכנס לכנסת. ביוני 2006, לאחר התמודדות מול חבר הכנסת יובל שטייניץ, נבחר דנון ליושב ראש תנועת הליכוד העולמי.
לאחר הקדמת הבחירות המקדימות לראשות מפלגת הליכוד בשנת 2007, התמודד מול בנימין נתניהו ומשה פייגלין, וסיסמתו הייתה "דני דנון מימינך, ביבי". בבחירות אלו, שהתקיימו ב-14 באוגוסט 2007, הגיע דנון למקום האחרון עם 3.5% מהקולות.
פעילות ציבורית.
בכנסת ה-18.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר דנון ב-8 בדצמבר 2008 בבחירות המקדימות של הליכוד למקום ה-24 ברשימת המפלגה, כנציג מחוז מישור החוף, לאחר שגבר על טל ברודי. בערוץ 2 פורסמו טענות אודות מקום מגוריו וחוקיות התמודדותו. בית הדין לעתירות של הליכוד דחה את הבקשה לפסול את בחירתו אך מתח ביקורת על התנהלות דנון בפרשה.
באותן בחירות זכה הליכוד ב-27 מושבים ודנון נבחר לראשונה לכנסת. במהלך כהונתו בכנסת ה-18 שימש דנון כסגן יושב ראש הכנסת, יו"ר הוועדה לזכויות הילד ויו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות. כמו כן היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכלכלה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדה לקידום מעמד האישה.
בכנסת ה-19 - סגן שר הביטחון.
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה נבחר דנון למקום החמישי. ב-17 במרץ 2013 מונה לסגן שר הביטחון בממשלת ישראל ה-33 והיה אחראי על האגף החברתי-ביטחוני במשרד, מערך המילואים וחיילים משוחררים.
במסגרת התפקיד פעל להגדלת שיעורי המשרתים בצה"ל מקרב יוצאי אתיופיה וצמצום מספר הנושרים, עידוד גיוס לשירות משמעותי בצה"ל בקרב בני נוער במגזר החרדי ובמגזר הנוצרי, טיפול במערך המילואים, כולל קביעת קריטריונים להטבות בדיור והגדלת הגמול הכספי, הארכת תקופת הזכאות ל"חיל מילואים פעיל", והגדלת סל ההטבות עבור חברי מועדון "בהצדעה".
ביוני 2013 נבחר לראשות ועידת הליכוד לאחר התמודדות שבה זכה ב-85% מקולות המצביעים ובהתמודדות נוספת זכה דנון בתפקיד יו"ר מרכז הליכוד ברוב דומה.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן פיטר אותו ראש הממשלה נתניהו מתפקידו כסגן שר הביטחון, בעקבות ביקורת פומבית שמתח דנון על הסכמת נתניהו להפסקת אש בין ישראל לחמאס, שאותה כינה דנון מדיניות של מרצ והתנהלות רופסת.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בבחירות המקדימות על תפקיד יושב ראש הליכוד מול בנימין נתניהו, והפסיד לאחר שקיבל כ-25% מהקולות. במקביל התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת, ונבחר למקום ה-9.
שר המדע, הטכנולוגיה והחלל.
במאי 2015 מונה דנון לשר המדע, הטכנולוגיה והחלל בממשלה ה-34.
דנון כיהן בתפקיד עד 27 באוגוסט 2015, כאשר הוחלט למנותו לשגריר ישראל באו"ם.
חקיקה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם דנון את חקיקתם של חוקים אלה שנכנסו לספר החוקים:
דנון נמנה עם מציעי הצעות חוק נוספות שאושרו.
שגריר ישראל באו"ם.