רבים מן הסרטים האפלים מן התקופה הקלאסית היו סרטים דלי תקציב ללא "כוכבים" של ממש, ויוצריהם, תסריטאים, במאים וטכנאים, מצאו עצמם ללא מגבלות שהוטלו לעיתים על סרטי הוליווד עתירי התקציב.
בתקופת הזוהר של הוליווד נדרשו התסריטאים לשלב בסרטיהם מסר מוסרי חיובי. דמויות חלשות מבחינה מוסרית, או בעלות מוסר כפול, נפסלו, ו"כוכבים" נמנעו מלהופיע כדמויות אלו. הפקות היוקרה של האולפנים הגדולים הציגו דמויות ראשיות חיוביות ודמויות משנה נעדרות כל עומק. לרוב היה שימוש בתאורה רכה, בתפאורה עשירה, הן בסצינות הפנים והן בסצינות ה"חוץ", שצולמו אף הן באולפן. הסרט האפל עמד בניגוד לערכים אלו. הוא יצר דרמות קודרות וחכמות, בעלות ערכים מוסריים מפוקפקים, המציגות דמויות נשיות בעלות מיניות מתוחכמת, ונושאים מוסריים שלא היו עולים על הדעת בהפקות היוקרה של האולפנים הגדולים. בהדרגה, החל סגנון זה לחלחל אף אל סרטי היוקרה של האולפנים, והשפיע על עשיית הקולנוע בהוליווד ומחוצה לה.
במאים ידועים בסגנון הסרט האפל.
הבמאים המזוהים עם סגנון הסרט האפל הם ג'ון יוסטון, הווארד הוקס, פריץ לאנג, בילי ויילדר ואורסון וולס. אלפרד היצ'קוק יצר מספר יצירות העשויות להיחשב כ"סרט אפל" ובמיוחד "רבקה" (1940), וכן "הנודעת" (1946) ו"זרים ברכבת" (1951) אך המבקרים אינם מחשיבים את סרטיו כחלק מן ה"קנון" של הסרט האפל.
מחוץ לארצות הברית.
ישנו מספר רב של סרטים שנעשו מחוץ לארצות הברית, אשר כוללים את מאפייני הסרט האפל, ואף קדמו לו. לסרט כזה נחשב הסרט הצרפתי "Pepé le Moko" משנת 1936, העוסק בגנגסטר פריזאי הנמלט מידי המשטרה בקסבה באלג'יריה, אך אישה מושכת מפתה אותו לצאת ממחבואו על מנת להיהרג על ידי המשטרה.
הבמאי ז'ול דאסן, יליד קונטיקט, שנאלץ לצאת לגלות באירופה בשנות ה-50 כתוצאה מהאשמתו כי הוא קומוניסט בתקופת "ציד המכשפות" של הסנטור ג'וזף מקארתי, יצר בצרפת את אחד מן הסרטים המזוהים ביותר עם הסרט האפל, "ריפיפי" (1955). בתקופה זו נוצרו בצרפת סרטים נוספים בסגנון זה כסרטו של אנרי ז'ורז' קלוזו משנת 1955 "Les Diaboliques" (בנות השטן) בכיכוב סימון סיניורה היפה והצעירה.
הבמאי ז'אן-פייר מלוויל מוכר בשל הסרטים האפלים הטראגיים והמינימליסטיים שיצר. סרטיו המפורסמים הם "לילה על העיר" בכיכובו של אלן דילון, "המעגל האדום" בכיכובם של אלן דלון, בּוּרְבִיל ואיב מונטאן ו"הסמוראי" בכיכובו של דלון. מלוויל (שאגב, החליף את שמו כהוקרה למחבר של "מובי דיק"), התאפיין ביצירת אווירה קודרת ואיטית, החודרת ללב המאפיינים של גיבוריו ומציגה אותם באור בהיר ונוקב.
כן נחשב סרטו של הבמאי הבריטי קרול ריד "האדם השלישי" משנת 1949 לסרט אפל קאנוני לכל דבר ועניין.
"נאו נואר" הוא מושג המשמש לתיאור סרטים אפלים שלאחר התקופה הקלאסית. אלו מיוצרים ברוב הארצות בהן תעשיית קולנוע משגשגת. כך למשל נחשב סרטו של אקירה קורוסאווה "למעלה ולמטה" (1963) לנאו נואר, כמו גם סרטו של וים ונדרס משנת 1977 "Der Amerikanische Freund" (הידיד האמריקני). אלמנטים של סרט אפל קיימים גם בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא" (1992), אם כי מדובר ביצירה מורכבת המתחמקת משיוך לסגנון או לסוגה קולנועית מסוימים.
נאו נואר והשפעת הסרט האפל.
בשנות ה-60 החלו יוצרים כסם פקינפה, ארתור פן ורוברט אלטמן ליצור סרטים שהושפעו מאוד מן הסרט האפל הקלאסי, והתכתבו עם הנושאים העלילתיים והצורניים שהופיעו בסגנון זה.
יצירתו של רומן פולנסקי משנת 1974, "צ'יינהטאון" היא סרט הקרוב בנושאיו ובתכניו אל הסרט האפל. הופעתו של ג'ון יוסטון בתפקיד מרכזי בסרט, תורמת לשיוכו אל הסגנון הקולנועי המזוהה מאוד עם יוסטון.
פרודיות על הסרט האפל נוצרו עוד בתקופה הקלאסית של הסרט האפל. "הברונטית החביבה עלי" בכיכובו של בוב הופ משנת 1947 היא דוגמה לפרודיה מסוג זה. הדוגמה הידועה ביותר היא הסרט "חמים וטעים" של בילי ויילדר משנת 1959. דוגמה נוספת היא הסרט "שחק אותה סם" משנת 1972, שבה מופיעה דמותו של המפרי בוגרט ומסבירה לוודי אלן, המשחק מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, כיצד יש להגיע להצלחה עם המין הנשי, כמו כן ראוי לציין את הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט", אשר לוקח את הפארודיה על הפילם נואר צעד נוסף קדימה אל תוך ז'אנר הלייב אקשן.
לסוגה זו שייך גם הסרט הדוור מצלצל פעמיים משנת 1981 בכיכובם של ג'ק ניקולסון וג'סיקה לאנג וסיפורה של אגנס משנת 1985.
סרטי האחים כהן מושפעים מן הסרט האפל, ובמידת מה מהווים פרודיה מודעת על סגנון זה. "האיש שלא היה שם" משנת 2001 הוא פרודיה מודעת, כך גם "ביג לבובסקי", המהווה הומאז' לסופר ריימונד צ'נדלר, שהוא מאבות הסגנון האפל. "צומת מילר" משנת 1990 מבוסס באופן רופף על ספרי דשיל האמט.
"סודות אל איי" משנת 1997, שביים קרטיס הנסון נחשב לקרוב ביותר לסרט פילם נואר שנוצר בסוף המאה ה-20. הסרט עוסק בשחיתות משטרתית, ובנשים קטלניות, שכמה מהן מעוצבות במודע על פי דמותן הפיזית של כוכבות הסרטים האפלים משנות ה-40.
סרטי מדע בדיוני רבים הושפעו מראיית העולם הצינית והפסימית של הסרט האפל. סרטים אלו זכו לכינוי "טכ-נואר", ולעיתים סייברפאנק. "בלייד ראנר" של רידלי סקוט משנת 1982 נחשב לאחד הטובים שבסרטים אלו, כמו גם לאחד הסרטים הטובים שנוצרו מאז ומעולם. כך גם "עיר אפלה" (1998) ו"מטריקס" (1999) מציגים דמויות ונושאים המאפיינים את הסגנון האפל.
יש המשייכים את סרטיו של דייוויד לינץ' לסרטים המושפעים מן הסגנון האפל. "קטיפה כחולה" (1986) ו"מלהולנד דרייב" (2001) מדגימים השפעה חזקה של סגנון זה.
הסרט "עיר החטאים" (Sin City) של אמן הקומיקס פרנק מילר והבמאי רוברט רודריגז, שיצא ב-2005, הוא מחווה לסרט האפל תוך הגזמה על-טבעית ברמת האלימות והשחיתות המאפיינת אותם. הסרט, שמבוסס על ספר הקומיקס של מילר, כולל מאפיינים עיצוביים האופייניים לסרטים האפלים האמריקניים: תקופת שנות ה-30 באמריקה, סגנון ה-Voice Over, זוויות צילום אלכסוניות וצילום בשחור-לבן, כאשר לעיתים אלמנטים מסוימים מודגשים בצבע. הסרט עוסק בנושאים האופייניים לסרט האפל, אך הם מוגזמים: בלש פרטי וקשוח המספר את הסיפור מנקודת מבטו, בלונדינית יפה במצוקה, בריון קשוח ובודד במסע נקמה, דמויות פאם-פאטאל ועולם תחתון השולט בפוליטיקאים בעיר שורצת שחיתות ופשע.
סגנון הסרט האפל השפיע גם על משחקי מחשב, כגון "מקס פיין" ו-"LA noire".
בפרק האחרון של סדרת הפולחן אחד העם 1 נעשה שימוש פרודי בסגנון הפילם נואר.
הקולנוע האפל
מהומות מנהרת הכותל
מהומות מנהרת הכותל (שם קוד צה"לי: ברזל לוהט) הוא השם שניתן לשלושה ימי לחימה בין מדינת ישראל לבין הפלסטינים, שהתרחשו בין 23 בספטמבר עד 27 בספטמבר 1996, ממוצאי יום כיפור עד ערב סוכות תשנ"ז. המהומות החלו לאחר פתיחתה של מנהרת מוצא ממנהרות הכותל למעבר תיירים, על-פי החלטתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וקריאתו של יאסר ערפאת לציבור הפלסטיני להגיב באלימות נגד צעד זה. באירוע זה נהרגו 17 חיילי צה"ל וכמאה פלסטינים, ונפצעו נוספים.
אירוע זה היה העימות הראשון בין ישראל לפלסטינים לאחר הסכמי אוסלו בו נעשה שימוש נרחב בנשק קל, וצה"ל לא היה מוכן דיו לקראתו, דבר שהוביל לנפגעים רבים. תוצאות האירוע הובילו לשינוי אופן ההתייחסות של צה"ל לפלסטינים, והכנה לקראת אירועים עתידיים דומים.
רקע למהומות.
עד שנת 1996 היו מנהרות הכותל ללא מוצא, וכל המבקרים בהן הגיעו עד נקודה מסוימת, ואז שבו על עקבותיהם. התנהלות זו יצרה עומס וקשיי תעבורה במעברים הצרים, ובשל כך הוחלט לפתוח פתח יציאה בחלק הצפוני של המנהרות, כדי לאפשר לקהל לזרום החוצה באופן מסודר. בבריכת הסטרותיון, השוכנת בקצה מנהרות הכותל, אוּתָר קיר אבנים בודד, המפריד בין המנהרות ובין חנות בוויה דולורוזה (קיר אבנים זה נראה עד היום בפינת הבריכה, בראש גרם מדרגות). בעלי החנות, ערבי נוצרי, ניאות למכור את חנותו למשרד הדתות האחראי על מנהרות הכותל, אך חזר בו לאחר שקיבל איומים על חייו, בשל שיתוף פעולה עם ישראל. בעקבות כך הוחלט לחצוב מנהרת מוצא מלאכותית באורך כמה מטרים בסלע האם של גבעה השוכנת צפונית להר הבית, ולפתוח פתח יציאה לוויה דולורוזה, שלא דרך נכס של איש. מכונות החציבה הוכנסו לבריכת הסטרותיון בחלקים דרך מנזר האחיות ציון, והורכבו בפנים מחדש.
עם תחילת החציבה, הודיע הווקף כי לא יאפשר יציאה מהמנהרה אל לב הרובע המוסלמי, כה קרוב להר הבית. בשל חשש ממהומות, ניאותה ישראל לאשר בדיעבד את הקמתו של מסגד לא חוקי באורוות שלמה שבהר הבית, בתמורה לשקט עם פתיחת מוצא המנהרות. הסכם זה לא היה מתואם עם הרשות הפלסטינית, שהן ישראל והן הווקף (שנשלט על ידי ירדן) התנגדו למעורבותה בהר. ההסכם החשאי, בו היה מעורב ראש הממשלה יצחק רבין, גם לא היה רשמי או כתוב, עובדה שנוצלה בהמשך על ידי הווקף להתנערות ממנו.
במוצאי יום כיפור ה'תשנ"ז, 23 בספטמבר 1996 הודיע במפתיע ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו על פתיחת מוצא המנהרה. הדבר נעשה לאחר שהתייעץ עם ראש השב"כ עמי איילון, שאישר את הצעד הזה. צעד זה הוביל למחאה חריפה מצד הווקף, שטען עתה כי המנהרה עוברת תחת הר הבית ופוגעת בקודשי האסלאם (בפועל, מנהרת המוצא עוברת מתחת לבית הספר אל עומריה, ולא נוגעת כלל בהר הבית). הרחוב המוסלמי הוצת, ואלפי פלסטינים יצאו להפגנות אלימות ברחבי יהודה ושומרון, שמוקדן היה בחברון ובירושלים.
מהלך המהומות.