הסכם בולוניה, קרוי גם "תהליך בולוניה", הוא אמנה בין האוניברסיטאות במדינות אירופה השונות, הנועד לצורך הכרה הדדית בתוכניות לימוד ותארים אקדמיים. לשם כך נוצרה תוכנית ליישום הדרגתי, עם תאריך יעד להשלמה בשנת 2010, של סטנדרטיזציה והתאמה של קורסים ונקודות זכות אקדמיות עבור תארים זהים ברחבי היבשת. תוחלת הסכמה זו בהכרה מיידית ופשוטה בערכם של לימודים אקדמיים אשר התקיימו במדינות אירופאיות שכנות, וזאת חרף הבדלי שפה, תרבות ומקום. הבנה זו אינה עניין של מה-בכך, שכן עד לתהליך בולוניה נדון היה כל מקרה לגופו. התהליך אינו יוזמה של האיחוד האירופי, והמדינות המיישמות אותו אינן בהכרח חברות בו.
אחד התוצרים של ההסכם הוא בביטולו של התואר "דיפלומה", אשר היה תואר סטנדרטי מזה מאות שנים במספר גדול של מדינות מרכז אירופאיות, בעיקר באלו הדוברות גרמנית, והחלפתו בתארים האנגלו-סקסיים "בוגר" ו"מוסמך" (BA &amp; BSc ו-MA &amp; MSc, בהתאמה).
האחדַת התהליך האקדמי באירופה הוא תהליך המאפשר לשוק האירופאי להעריך ולהעסיק עובדים אקדמיים מארצות שכנות, וכן להסתמך על מוצרים אקדמיים, כדוגמת מחקרים מדעיים וחברתיים, והוא תהליך נוסף ומשמעותי בהפיכתה של אירופה לפדרציה הרב-לאומית הקרויה האיחוד האירופי. הסכם בולוניה קרוי על שם המקום בו הוחלט על התהליך, באוניברסיטת בולוניה, בשנת 1999, ב"הצהרת בולוניה" של מספר מדינות אירופאיות. על ההסכמה הראשונית חתמו 29 מדינות, ובהמשך הצטרפו לאמנה מדינות נוספות.
מדינת ישראל השתתפה בדיונים על תקן "משקיפה" בלבד ולא לצורך יישום או התייחסות. רצון ראשוני ליישום תהליך בולוניה החל בארץ בשנת 2006, אולם מעולם לא קיבל ביטוי ממשי. עם השנים, נגוזה כוונה זו ואין תאריך יעד ליישום עקרונות דומים לאלו אשר יושמו בתהליך בולוניה, אם בכלל. על-פי גופי ההסכם הרשמיים אין לישראל תוקף כחברה עתידית בהסכם משום היותה מחוץ לגבולותיה הגאוגרפיים של יבשת אירופה.
מאחר שמדינת ישראל אינה מאמצת מרצון את מסקנות תהליך בולוניה, קיימת הערכה לפיה עלול להיווצר מצב בעייתי עבור סטודנטים ישראלים בהערכת התארים האקדמיים שהתקבלו בישראל, אם ירצו להמשיך את לימודיהם באירופה.
חוסר התאמה בהערכת תארים אקדמיים קיים כבר עתה בלימודים לתואר "מוסמך" בפקולטות רבות בארץ, בהן תפח עם השנים היקף הלימודים לכזה אשר אינו תואם את התארים המקבילים לו באירופה. כמו כן, בולטת הבעיה בהכרה בלימודי אדריכלות בארץ, אשר נמשכים לאורך 5 שנות לימוד ומסתיימים בתואר "בוגר" בלבד.
ברחבי העולם בולט יישום חלקי או דומה של התהליך גם באקדמיות נוספות מחוץ ליבשת אירופה, כגון ברחבי צפון-אמריקה, סין, יפן, אוסטרליה ואף במדינות המזרח-התיכון.
גרטרוד קראוס
גרטרוד קראוס (בגרמנית: Gertrud Kraus; 5 במאי 1901 – 13 בנובמבר 1977) הייתה מחלוצות המחול המודרני בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
קראוס נולדה בשנת 1901 בווינה שבאוסטריה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריה היו לאופולד קראוס ואולגה לבית נויבאואר. לגרטרוד היו עוד שני אחים ואחות.
היא למדה נגינה בפסנתר באקדמיה הממלכתית של וינה אך לאחר סיום לימודיה החליטה, שאהבתה האמיתית נתונה למחול. היא נרשמה מחדש באקדמיה, הפעם למחלקת המחול המודרני של גרטרוד בודנוויזר, ממולידות המחול המודרני. לאחר סיום הלימודים, הצטרפה ללהקת המחול של בודנויזר. כעבור חודשים אחדים פתחה אולפן והחלה ליצור ריקודי סולו לבצע בעצמה. הרסיטל העצמאי הראשון שלה התקיים באולם גדול, ששכרה בעצמה. ידידים הזהירו אותה מפני הסיכון שבכך, אך היא אמרה, "אם יהיה זה כישלון, לפחות יהיה זה כישלון מרהיב!"
בשנות ה-20 של המאה ה-20, נודע סגנון ריקודה של קראוס כמחול אקספרסיוניסטי, או מחול גרמני. בשנת 1930 הזמין אותה אמרגן להופיע בארץ ישראל המנדטורית. סיור ההופעות שלה נחל הצלחה רבה והיא הוזמנה לחזור בעונה הבאה. ב-1933 ביצעה להקתה את יצירתה "העיר מחכה" (Die Stadt wartet), שהציגה את המטרופוליס המודרנית כמקום מרתק אך מסוכן. המחול התבסס על סיפור קצר מאת מקסים גורקי. בלילה שבו נבחר אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, ביצעה להקתה של קראוס את המחול הזה על במה תחת כיפת השמיים בגן הבורגתיאטר בווינה.
ב-1933, כאשר הופיעה בפראג לפני הקונגרס הציוני, יצרו עמה קשר מנהיגי התא הקומוניסטי הצ'כי וניסו לגייס אותה למטרותיהם. למחרת היום, פנתה גרטרוד קראוס למשרד של ארץ ישראל המנדטורית בפראג והגישה בקשת הגירה. היא יצרה ולימדה באוסטריה ובגרמניה עד עלייתה לארץ ישראל בשנת 1935.
בתל אביב שכרה מרתף ובו ניהלה סטודיו. היא הקימה להקת מחול מודרני, שהופיעה במסגרת האופרה הארצישראלית העממית בתל אביב. ב-1949 זכתה במלגת לימודים לארצות הברית, ללמוד שם את המגמות החדשניות (בהשפעת מרתה גרהם) במחול המודרני.
בשובה לישראל בשנת 1950–1951 ייסדה את תיאטרון המחול הישראלי והייתה למנהלת האמנותית שלו. הלהקה נסגרה כעבור שנה עקב קשיי מימון. קראוס פרשה מריקוד, אולם המשיכה ללמד מחול, לצייר ולפסל. היא המשיכה ביצירת מחול אקספרסיוניסטי, בו שאפה להביע באמצעות תנועותיה רוחניות שמעבר לגשמי ולגופני.
בשנת 1968 זכתה בפרס ישראל בתחום המחול, כהוקרה על הישגיה האמנותיים. קראוס העמידה דורות של תלמידי מחול, עד מותה בשנת 1977.
בערים ירושלים, תל אביב/יפו ובאר שבע נקראו רחובות על שמה. כיום משמר את מורשתה מוסד "יד גרטרוד קראוס" בעין הוד.
גנרלפלדמרשל
ישראל דוב פרומקין
ישראל דוב בער פְרוּמְקִין (כ"ג בחשוון ה'תרי"א, אוקטובר 1850 – י"ד באייר ה'תרע"ד, מאי 1914) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל ומתרגם. מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד.
ביוגרפיה.
נולד בעיר דוברובנה שבפלך מוהילב, באזור רוסיה הלבנה שתחת שליטת האימפריה הרוסית (לימים בבלארוס), למשפחה של חסידי חב"ד. אביו היה סנדר פרומקין חתנו של ר' אהרן מסטרשלה מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו. אך פרומקין לא היה נכדו, אמו מרישה רבקה לבית קישין נישאה לאביו לאחר פטירת אשת נעוריו. בכ"ג בכסלו ה'תר"ך, 1859, כשהיה בן 9, עלה לירושלים עם הוריו ואחיו. כשמלאו לו 15 שנה, נישא לבתו של ר' ישראל ב"ק, מי שהקים את בית הדפוס העברי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה. אשתו זו נפטרה בדמי ימיה, לאחר שנולדו להם בנות ובן אחד, אברהם. י"ד פרומקין נישא בשנית לבילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, מנהל בית הספר למל, ונולדו להם ארבעה ילדים: זלמן, גד, רוזה ויצחק. היא נפטרה כבת 72 בתל אביב במאי 1933 ונקברה בירושלים.
ב"ק ייסד בשנת 1863 את העיתון העברי החלוצי "חבצלת", אך לא התמיד בהוצאתו לאור. פרומקין ירש את בית הדפוס מחותנו הראשון, ובשנת 1870 חידש את הוצאת העיתון והתמיד בה עד שנת 1911.
פרומקין התגורר בעיר העתיקה בין הוויה דולורוזה למעלות המדרשה, ב"חצר החבצלת" שנקראה על שם בית הדפוס והעיתון שהופק בו. החצר עמדה בשכנות לבית המופתי של ירושלים ב'רחוב הדגל', שנקרא על שם הדגל המוסלמי שנישא ברחוב בתהלוכת נבי מוסא.
על אף היות פרומקין חסיד חב"ד, שימש העיתון כבמה לתומכי "ההשכלה" ובהם אליעזר בן-יהודה, שערך בעיתון מוסף בשם "מבשרת ציון", אל מול המתנגדים במחנה החרדי, שערכו עיתונים מתחרים בשם "הלבנון" ו"יהודה וירושלים". אולם בהמשך דרכו שב פרומקין והתחבר לאנשי "היישוב הישן" בירושלים, ובשיתוף פעולה עם יחיאל מיכל פינס, אשר עבר דרך אידאולוגית דומה, עמד במאבקים כנגד בן יהודה בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. גם בנו, גד, פרסם מאמרים בעיתון תחת הכינוי גפ"ן, שהוא נוטריקון של שמו.
פרט לעבודתו העיתונאית, היה פרומקין פעיל ציבור וסייע רבות לנזקקים. הוא סייע לאנשי עליית אעלה בתמר שהגיעו לכפר התימנים בשילוח, וארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. פעילות נוספת של פרומקין הייתה ניסיון לארגן התיישבות של יהודים בנבי סמואל: נרכשה חלקת אדמה, ובשנת 1895 ניסו כשלושה עשר יהודים תימנים מירושלים לעבד את האדמה הסמוכה לנבי סמואל, אך ניסיון זה לא עלה יפה. בנוסף, הקים וניהל את מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים יחד עם הרב אברהם אלקנה זקס.
משפחתו.
אחיו הגדול, מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, כתב ספרים על חסידות, הוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" ואחר כך "אספת חכמים", והיה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית. אח נוסף, צבי הירש פרומקין, נפטר בירושלים בשנת 1906.
בנו, גד פרומקין, היה השופט העליון היהודי הראשון בימי המנדט הבריטי. בן אחר, אברהם פרומקין, היגר לארצות הברית והפך שם לאחד מראשי האנרכיסטים היהודים.
בתו שרה נישאה לרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ מראשוני הצלמים היהודים בארץ, המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי
ארטורו בֶּנדֶטי מיכֶּלאנג'לי (Arturo Benedetti Michelangeli) (5 בינואר 1920 – 12 ביוני 1995) היה פסנתרן איטלקי, מגדולי הפסנתרנים במאה ה-20. מיכלאנג'לי נחשב לפסנתרן האיטלקי החשוב ביותר בדורו.
ביוגרפיה.
מיכלאנג'לי נולד בבְּרֶשָה (Brescia) שבצפון איטליה לאב שהיה מורה למוזיקה. סבתו מצד אמו הייתה יהודייה ילידת אודסה. בגיל שלוש החל את דרכו המוזיקלית בכינור, אך במהרה החליף אותו לטובת הפסנתר. בגיל 10 החל מיכלאנג'לי את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו, וכעבור שלוש שנים בלבד הייתה בידיו תעודת הגמר. בהיותו בן 19 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בז'נבה. יושב ראש חבר השופטים בתחרות, הפסנתרן אלפרד קורטו, כינה אותו "ליסט החדש".