המשגיח נמצא בפועל בבית העסק ומוודא שבית העסק מקיים את הוראותיו של נותן ההכשר- הרבנות הראשית לישראל, הקובעת לכל בית עסק את היקף שעות ההשגחה הנדרשות ממנו. המשגיח מחלק את שעות ההשגחה שלו בבית עסק ספציפי באופן המאפשר לו לערוך ביקורות פתע בכל שעות הפעילות של העסק. המשגיח נתון לפיקוח של הרבנות הראשית שנועד לוודא את עמידתם של המשגיחים בהיקף ההשגחה הנדרשת מהם. משגיחי הכשרות פועלים בחדרי אוכל ובמטבחים שבמחנות צה"ל, בבתי מלון, בבתי חולים, במסעדות, בבתי מטבחיים, במפעלים המייצרים מזון ובמפעלים נוספים המייצרים כלי אוכל. משגיחי כשרות מופעלים על ידי איגודי השגחה שונים, כגון הרבנות הראשית, בד"צ, OU ואחרים כאשר הרבנות הראשית לישראל היא הגוף המוסמך להעניק תעודת כשרות לבית העסק. מפקח הכשרות עוסק בפיקוח על תפקודם של משגיחי כשרות מטעם הרבנות הראשית לישראל או עובד מועצה שתפקידו לפקח על פעולת משגיחי הכשרות. תפקידיו של המפקח כוללים, בין היתר, בדיקת ביצוע נוהלי הכשרות של הרבנות, מציאת משגיח חלופי במקרה של היעדרות, פיקוח על עבודת המשגיח, מילוי דוחות וגורם הרתעה בכל המקומות המפוקחים על ידו.
עמותת "השגחה פרטית".
'השגחה פרטית' היא עמותה המעוניינת להחזיר את הכשרות בישראל לידי הציבור. העמותה מציעה מערך כשרות חלופי לעולה מחוק איסור הונאה בכשרות. מטרת העמותה היא לסייע לבית העסק להיות ראוי לאמון הקהילה בעניין הכשרות ולייתר את הצורך בתעודת הכשרות מטעם הרבנות המכבידה כלכלית על בתי העסק ולעיתים אין תמורה בעד התשלום. הפיקוח מטעם הרבנות מגיע לדקות ספורות מדי שבוע ולכן פיקוח זה אינו יעיל. לדבריהם של תומכי המיזם, מסיבות אלה, קיימת מאיסה בפועלה של הרבנות הראשית לישראל. קהילה זו התומכת במיזם "השגחה פרטית" גיבשה סביבה אמירה עקרונית לפיה, אין צורך ברבנים כדי שיגידו היכן מותר לאכול. 'השגחה פרטית' היא סיפור של אנשים שלא היו מוכנים לקבל את המציאות כגזירת גורל. לדבריהם של מקימי העמותה, כתוצאה מהחוק נוצר מונופול על שירותי השגחה וכשרות אשר פגע באמון הציבור בגוף הרבנות. המודל החדש של העמותה, המציע שירותי השגחה וכשרות על ידי משגיחות ומשגיחים מוסמכים, זכה לאמון הסועדים ובעלי העסקים. על פי המודל, קיים שיתוף פעולה מלא עם צוות המשגיחים כאשר לבית העסק מגיע/ה משגיח/ת כשרות אשר מלמד/ת את הצוות כיצד לשמור על הכשרות ומוודא/ת שהכשרות במקום נשמרת כל הזמן. בית העסק חותם על "ברית נאמנות" עם הקהילה כאשר בסופו של הליך נמצא בידי העסק תעודה כתובה המעידה על "ברית הנאמנות" וקלסר המפרט את כללי הכשרות ואופן הפיקוח על שמירתם הפתוח לעיון הציבור.
הדיון המשפטי.
עובדות המקרה.
בעלי המסעדות בירושלים החזיקו בתעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית אך בחרו להפסיק את ההתקשרות אל מול הרבנות כל אחד מטעמיו שלו ובסך הכל משני טעמים שונים ונפרדים. מטעמים בריאותיים, ביקש גיני, להימנע מלהשתמש ב"ירק גוף קטיף" כפי הנדרש על ידי הרבנות. ואילו דעי, ביקש להימנע מלשלם שכר למשגיח מטעם הרבנות. לדבריו של דעי, נציג הרבנות היה מגיע לדקות ספורות בלבד מדי שבוע ומשכך, לא היה קיים פיקוח כשרותי במסעדה. העותרים הסירו את תעודת ההכשר מטעם הרבנות אך המשיכו להקפיד על דיני הכשרות ואף הצטרפו למיזם "השגחה פרטית" המהווה מערך כשרות חלופי. במסגרת חברותם במיזם תלו העותרים על קיר המסעדה את "תעודת הנאמנות" שקיבלו לידם. בעקבות הצגת האוכל "ככשר", מבלי שיש בידיהם תעודת כשרות מטעם הרבנות, הואשמו בעלי המסעדות בהפרת סעיפים 2 ו- 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות התשמ"ג 1983. בעלי המסעדות עתרו נגד המונופולין של הפיקוח.
טענות הצדדים.
סעיף 2 (א) לחוק איסור הונאה בכשרות, התשמ"ג- 1983: "אלה רשאים לתת תעודת הכשר לעניין חוק זה:
(1) מועצת הרבנות הראשית לישראל או רב שהיא הסמיכה לכך;
(2) רב מקומי המכהן במקום שבו נמצא בית האוכל, מקום השחיטה או מקום הייצור של מצרך;
(3) לעניין תעודת הכשר בצה"ל - הרב הראשי לצבא-הגנה לישראל או רב צבאי שהוא הסמיך לעניין חוק זה".
סעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות, התשמ"ג- 1983: "בעל בית האוכל לא יציג בכתב את בית האוכל ככשר, אלא אם כן ניתנה לו תעודת הכשר".
הצדדים להליך זה הציגו שלוש פרשנויות השונות זו מזו לסעיפים 2 ו- 3(א) לחוק אם כי טענת היועץ המשפטי לממשלה ופרשנותו הייתה אמורה לשקף את טענות הרבנות הראשית אך במקרה זה דעותיהם של היועץ המשפטי והרבנות בעניין פרשנות הסעיף היו שונות ומנוגדות.
בעלי המסעדות.
פרשנות סעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות התשמ"ג- 1983, כפי שמפורש על ידי הרבנות הראשית, לפיה ניתן להציג תעודת כשרות רק אם נתקבלה מטעם הרבנות, עומדת בסתירה ל ואינו מקיים את תנאי פסקת ההגבלה. קיימת פגיעה בחירותם של בתי האוכל לנהל ולשווק את עסקיהם כרצונם. יש לפרש את החוק באופן תכליתי כך שכאשר בית אוכל המציג את עצמו בכתב ככשר אך למעשה הוא לא כשר, יש בכך הפרת חוק. במקרה זה טוענים בעלי המסעדות כי אין מדובר בהטעיית הציבור. לדבריהם של בעלי המסעדות, בסעיף 3(א) לחוק אין אזכור לכך כי מדובר בתעודת הכשר מטעם הרבנות אלא כי יש צורך בתעודת הכשר כלשהי. במקרה זה, קיימת בבתי האוכל שמירה והקפדה על דיני הכשרות עליהם הם מצהירים, קיימת "תעודת הנאמנות" שלא נמסרה על ידי הרבנות הראשית כאשר ברור כי מקור התעודה הוא "נאמן הציבור" ובכך אין הפרה חוקית. בנוסף, מבקשים בעלי המסעדות כי אם לא תתקבל פרשנותם לסעיף 3(א) לחוק יש לקבוע שהוראת הסעיף 3(א) לחוק לפיו "בעל בית האוכל לא יציג בכתב את בית האוכל ככשר", בפירושה הנוכחי, אינה חוקתית ומשכך יש לבטלו או לסירוגין לקבוע כי יש לפרש את הסעיף באופן המאפשר הצגת מצג כשרותי כל עוד המילה "כשר" לא מופיעה על התעודה.
הרבנות הראשית.
לשונו של ס' 3(א) לחוק חוקתית ואינה סובלת משמעויות לשוניות אחרות. בית אוכל אינו רשאי להציג מצג כשרותי באמצעות תעודה שאינה תעודת כשרות אך מעידה כי דיני הכשרות נשמרים בבית העסק, אלא אם כן יש ברשותו תעודת הכשר שניתנה מטעם הרבנות הראשית לישראל בלבד. פרשנות זו הולמת את תכליתו של החוק ומונעת את הונאת הציבור. פרשנות זו לא פוגעת באופן בלתי מידתי בזכויות העותרים. הרבנות אף ציינה כי זו הפרשנות המתחייבת ממאפייניו הייחודיים של תחום הכשרות שאינו כשאר התחומים הצרכניים ואין מספיק בבדיקה חיצונית כדי להעיד על כשרותו של מוצר. הרבנות מתנגדת להצגת כל תעודה שאינה תעודת כשרות הניתנת על ידה המעידה על כשרות בכל דרך שהיא.
טענות היועץ המשפטי לממשלה.
בניגוד לטענת הרבנות הראשית, טוען היועץ המשפטי לממשלה כי לשון החוק מחייבת פרשנות מצמצמת לאיסור הקבוע בס' 3(א) לחוק. על פי פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה, סעיף 3(א) לחוק מדבר על בתי אוכל שאין ברשותם תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל אך מציגים עצמם בכתב ככשרים תוך שימוש במונח 'כשר'. לדבריו של היועץ המשפטי לממשלה, אין כל מניעה להציג תעודה שאינה ניתנה מטעם הרבנות הראשית לישראל, המעידה כי דיני הכשרות נשמרים בבית העסק בכפוף לשני תנאים מצטברים. התנאי הראשון, לא יצוין המונח "כשר" בגוף התעודה. התנאי השני, התעודה תבהיר בגופה כי אין מדובר במסמך הניתן מטעם הרבנות הראשית תוך ציון זהותו של מוסר התעודה.
הכרעת בית המשפט.
הדיון התמקד בשלוש שאלות מרכזיות. הראשונה, פרשנותו הראויה של סעיפים 2 ו- 3(א) לחוק. השנייה, קשורה בראשונה והיא האם הפרשנות הראויה פוגעת בזכות החוקתית לחופש העיסוק פגיעה מהותית הדורשת את ביטולו של החוק. השלישית, היא החלטת בית המשפט לאפשר לרבנות הראשית לפרוש בפניו את טענותיה טרם הדיון בשאלות המרכזיות נשוא העתירה .
דעת הרוב בסוגיית הפרשנות והחוקתיות.
השופט סולברג.
במענה לשאלת פרשנות החוק מפנה השופט סולברג לסעיף 2 לחוק הונאה בכשרות התשמ"ג- 1983 ואומר כי לשונו של סעיף 2 בהירה וברורה וממנה למדים כי הרבנות הראשית או רב מטעמה הם הרשאים הבלעדיים לתת תעודת כשרות. לאחר שבדק את סעיף 2 לחוק עובר השופט סולברג לסעיף 3(א) וקובע שפרשנותם של בעלי המסעדות מתייחסת למונח "תעודת הכשר" כפי המופיע בסעיף 3(א) לכל תעודה, וגם לתעודה הניתנת על ידי גורמים אשר לא הוסמכו לפי סעיף 2, לא מתיישבת עם הקשרו של החוק. השופט סולברג קובע כי יש לפרש סעיפים בחוק על פי לשונו המלאה של החוק ולא ניתן לפרש סעיפי חוק במנותק האחד מהשני ולכן, את סעיף 3(א) לא ניתן לפרש במנותק מסעיף 2. בכך נדחתה פרשנות בעלי המסעדות החורגת לדעתו של השופט מלשון סעיף החוק. בנוסף, על מנת להכריע במחלוקת המצויה בין פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה לבין פרשנותה של הרבנות הראשית בודק השופט סולברג את תכליתו הסובייקטיבית של החוק שהיא לדעתו תואמת לכוונת המחוקק ואת תכליתו האובייקטיבית של החוק המשקפת את מטרת החקיקה.