קמפו די פיורי (באיטלקית: Campo de' Fiori) היא כיכר מלבנית בקרבת פיאצה נאבונה במרכז רומא שבאיטליה.
משמעות שם הכיכר היא "שדה הפרחים" - תזכורת להיות שטח זה שדה פתוח בימי הביניים (ולא, כפי שיש הטוענים - על שמה של "פלורה" אהובתו של פומפיוס שלא ברור אם חיה במציאות או מדובר בדמות ספרותית).
היסטוריה.
ברומא העתיקה היה אזור זה שטח פתוח בין תיאטרון פומפיוס ונהר הטיבר - שטח שהוצף על ידי השיטפונות של הנהר באופן תדיר.
שטח זה נשאר שדה פתוח המכוסה עשב עד אמצע המאה ה-15. האפיפיור בוניפקיוס התשיעי בנה את כנסיית סנטה בריג'ידה במקום בו עומד כיום פאלאצו פארנזה. בשנת 1456 הורה האפיפיור קליקסטוס השלישי על ריצוף הכיכר, כחלק מתוכניתו לשיפור האזור. בעקבות בניית הכיכר נבנו הארמון של משפחת אורסיני ובהמשך הפאלאצו דלה קנצ'לרייה.
מבנה הכיכר השתנה במהלך השנים, עם הריסת ובניית בתים, אולם הכיכר עצמה נותרה מוקד מסחרי, וסביבה רחובות מסחריים כגון רחוב עושי הקשתות ("Via dei Balestrari"), רחוב הצורפים ("Via dei Baullari"), רחוב עושי הכובעים ("Via dei Cappellari"), רחוב עושי המפתחות ("Via dei Baullari") ורחוב החייטים ("Via dei Giubbonari").
האפיפיור סיקסטוס הרביעי בנה שני רחובות ראשיים המובילים לכיכר - ויה פלוריאה ("Via Florea") וויה פלגרינו ("Via Pellegrino") והכיכר הפכה לכיכר מרכזית בעיר בהיותה בין הבזיליקה די סן ג'ובאני אין לטרנו לבין הוותיקן. בכיכר התנהל שוק סוסי פעמיים בשבוע (בימי שני ורביעי) ונבנו סביבה בתי מלון וחנויות.
במאה ה-16 שימשה הכיכר להוצאות להורג (כפי שניתן לראות מהשיטוט. בשנת 1553 הועלה על המוקד בכיכר זו גר שהיה נזיר פרנציסקני בשם קורנליו ממונטאלצ'ינו, וחמשה ימים אחר כך בוצעה שם שריפת התלמוד. בשנת 1600 הועלה שם על המוקד ג'ורדנו ברונו באשמת כפירה בנצרות, בעיקר בשל תמיכתו העקשנית במודל ההליוצנטרי באסטרונומיה בעקבות קופרניקוס.
בשנת 1858 נהרסו מבנים הגובלים בכיכר, והכיכר הוגדלה. מאז 1869 נערך בכיכר שוק פירות וירקות מדי יום.
בערבים הכיכר מרובת המסעדות היא אתר תיירותי פופולרי, ואתר בילוי לתושבי רומא.
אזכורים בתרבות.
בשירו "קמפו די פיורי", מזכיר המשורר הפולני חתן פרס נובל לספרות צ'סלב מילוש את העלאתו של ג'ורדנו ברונו למוקד בהקשר של יחס ההמון למעשה נבלה. במקרה של מילוש מדובר על היחס הפולני לעצם קיומו של גטו ורשה.
אולטימייט ספיידרמן
נבחרת הפיליפינים בכדורגל
נבחרת הפיליפינים בכדורגל, הידועה גם בכינוי הלא רשמי "אזקלס", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של הפיליפינים.
הנבחרת נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם.
נבחרת הפיליפינים היא נבחרת הכדורגל הוותיקה ביותר ביבשת אסיה ושיחקה את משחקה הבינלאומי הראשון בשנת 1913 נגד נבחרת סין על אדמת הפיליפינים, משחק אותו ניצחה בתוצאה 1-2. למרות היות הנבחרת וותיקה היא לא הגיעה מעולם להישגים ומיקום השיא שלה בדירוג פיפ"א העולמי הוא 157 בנובמבר 2008. הנבחרת לא ניסתה להעפיל למונדיאל 2006 על מנת להשקיע את המאמצים בנבחרת הנוער של המדינה והתרכזות בגביעים אזוריים כמו משחקי דרום מזרח אסיה. אחת הסיבות האפשריות לחולשת נבחרת הכדורגל הוא הסיבה כי מירב העניין בספורט בפיליפינים הוא סביב הכדורסל ופחות סביב הכדורגל.
חולשת הנבחרת מתבטאת בכך שעד היום שיחקה הנבחרת 176 משחקים, מתוכם רק 21 ניצחונות, נגד נבחרות חלשות בעיקר או נבחרות שהיו בתחילת דרכן בעוד מונה ההפסדים של הקבוצה עומד על 144.
נבחרת הפיליפינים העפילה לראשונה בתולדותיה לגביע אסיה שנערך בשנת 2019 אך הפסידה בכל משחקיה בטורניר.
סיפורי תל אביב
"סיפורי תל אביב" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימוין של איילת מנחמי ונירית ירון, אשר יצא לאקרנים בשנת 1992. זוכה ארבעה פרסי אופיר.
הפקה.
את הפקת הסרט יזמה חברת ההפקות "חלום" של איציק (יצחק) גינסברג בשיתוף עם המפיק אהוד בלייברג בשנת 1989. הפקת הסרט החלה זמן קצר לאחר שהסרט "סיפורי ניו יורק" עלה לאקרנים, בבימויים של מרטין סקורסזה, פרנסיס פורד קופולה ווודי אלן, ושהוא בעל מבנה דומה של שלושה סרטים נפרדים המשולבים לסרט אחד באורך מלא. אך גינסברג טען שהרעיון לסרט עלה הרבה לפני ש"סיפורי ניריורק" הופק. המפיקים פנו לשמונה במאים צעירים, שעדיין לא עשו אף סרט באורך מלא (אלא התנסו רק בביום סרטים קצרים, שזכו לחשיפה}. מתוך ההצעות נבחרו ארבעה במאים: איילת מנחמי, נירית ירון, גור הלר ושחר סגל. בשלב הבא הוחלט לבחור בשלושת התסריטים הטובים ביותר.
גיוס המימון להפקת הסרט, בסך 600 אלף דולר, ערך למעלה משנה, וצילומי הסרט החלו באפריל 1991. שלושת הבמאים שנבחרו היו איילת מנחמי, נירית ירון ושחר סגל. התסריט של שחר סגל נכתב ברגע האחרון, בהשראת התקפת הטילים על ישראל במלחמת המפרץ, ומספר על בעל פאב שאמו הזקנה מתחילה לדבר אחרי שנים של שתיקה, לאחר שטיל נופל על ביתה. אולם סגל פרש מהפקת הסרט זמן קצר אחר כך. לבסוף נירית ירון כתבה שניים מהתסריטים וביימה אחד מהם. איילת מנחמי ביימה שניים מסרטים, עם תסריטים של נירית ירון ושמי זרחין. מנחמי גם ערכה את הסרט כולו.
עלילה.
הסרט, המחולק לשלושה סרטים קצרים, עוקב אחר שלוש נשים צעירות החיות בתל אביב, ונקלעות לסיטואציות אבסורדיות.
בסרט מתוארת תל אביב כעיר מזוהמת, עקב שביתת פועלי הניקיון בעיר. ואלו הם שלושת חלקי הסרט: אהוד בלייברג, יצחק
אוסקר קוקושקה
אוסקר קוקושקה (Oskar Kokoschka; 1 במרץ 1886, פשלארן שבאוסטריה – 22 בפברואר 1980, וילנב, שווייץ) היה צייר וסופר אוסטרי ממוצא צ'כי מן הזרם האקספרסיוניסטי.
חייו.
בשנים 1903–1909 למד קוקושקה בבית הספר לאמנות (Kunstgewerbeschule) בווינה. בין מוריו היה הצייר גוסטב קלימט. קוקושקה דחה את סגנון היוגנדסטיל השליט, וכתוצאה מכך זכו עבודותיו המוקדמות, שהביעו רגש עז, להערכה מועטה. מסיבה זו עבר בשנת 1910 לברלין, אך שב לווינה כעבור שנה.
החל משנת 1912 היה בן זוגה לחיים של אלמה מאהלר, אשת החברה הווינאית רבת המאהבים והמחזרים, שבה התאהב בצורה פתאומית ונואשת. הרומן ביניהם, שנמשך שלוש שנים, לווה בקנאה עזה וחולנית של קוקושקה לאהובתו, שהייתה גם המקור ליצירתו באותה התקופה, וכן לכארבע מאות מכתבי אהבה שכתב לה. סגנון ציורו השתנה במהלך התקופה הזו. בשנת 1914 התקבל ל"זצסיון החופשי" בברלין. בשנת 1915 נפצע קשה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 עבר לדרזדן, שם הרצה באקדמיה בשנים 1919–1924. לאחר עזיבתו הפתאומית את האקדמיה יצא למסעות ארוכים, שבהם יצר ציורים רבים של נוף עירוני וכפרי. החל בשנת 1933 התגורר בווינה. לאחר מות אמו נמלט מסיבות פוליטיות לפראג, שם פגש גם את מי שהייתה לאשתו, אולדה פלקובסקה.
אגודת אוסקר קוקושקה.
בשנת 1937 הוקמה בפראג אגודת אוסקר קוקושקה, במטרה לאזן, ולו במעט, את טעמם (או שמא חוסר טעמם) של הנאצים באמנות. בין ראשיה היו תיאו בלדן, היינץ ורנר וקורט לאדה. האגודה נפגשה מדי שבועיים וארגנה תערוכות וירידים. הדגש היה על הצגת מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת", וכן תערוכות משותפות של אמנים צ'כים מחבל הסודטים, גרמנים במוצאם, שוב כתשובה לאידאולוגיה הנאצית. בקיץ 1938 ארגנה האגודה בפריז תערוכה של "אמנות גרמנית חופשית" בשיתוף "עמותת האמנים הגרמנים" של אמנים גרמנים שגלו בפריז.
תחת לחץ גובר והולך, הודיעה צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על גיוס כללי, בהסתמך על ידיעות על מתקפה גרמנית קרובה. קוקושקה נמלט לבריטניה, משום שעבודותיו סווגו על ידי הנאצים כאמנות מנוונת. בשנת 1941 נישא לאולדה פלקובסקה במקלט תת-קרקעי בלונדון.
לאחר המלחמה.
בשנת 1953 הקים את אקדמיית-הקיץ הבינלאומית לאמנות חזותית בזלצבורג, ביחד עם פרידריך ולץ. באותה שנה עבר להתגורר בעיר וילנב (Villeneuve) בשווייץ.
לאחר מותו, בשנת 1980, הוכרז על פרס על שם אוסקר קוקושקה להישגים בתחום האמנות החזותית.
מבחר מיצירותיו.
כתביו.
קוקושקה כתב מסות ושירים, וכן את האוטוביוגרפיה "חיי" (1971). מכתביו ראו אור בשנת 1984. המחזות שכתב זכו לתחייה מחודשת בשנות התשעים.
גוסטב קלימט
גוסטב קלימט (Gustav Klimt; 14 ביולי 1862 – 6 בפברואר 1918, וינה) היה צייר אוסטרי, מהבולטים שבזרם היוגנדסטיל הווינאי.
ביוגרפיה.
קלימט נולד בבאומגרטן שליד וינה, השני מבין שבעת ילדיהם של ארנסט ואנה קלימט. אביו היה חרט זהב במקצועו. לכל שלושת הבנים של הזוג קלימט היה כישרון אמנותי: גוסטב, ואחיו הצעירים ארנסט וגאורג.
בין השנים 1876–1882, למד קלימט במדרשה לאמנות בווינה (Kunstgewerbeschule) אצל פרדיננד לאופנברגר והכשיר עצמו בתחום האמנות, בדגש על עיטור מבני ציבור. בשנת 1879 עבד אצל הצייר האנס מקרט. בשנים 1883–1892 פעל ביחד עם אחיו ארנסט קלימט, פרנץ מאטש, אדולף הירמי-הירשל ואחרים במסגרת "חבורת האמנים" (Künstlerkompagnie), אשר יצרה בין השאר את ציורי הקיר במוזיאון לתולדות האמנות בווינה ואת עיצוב הפנים של בניין התיאטרון הממלכתי (ה-Burgtheater) בעיר. הקשר עם מאטש עלה על שרטון לאחר שהצעתם לציורי התקרה באוניברסיטת וינה לא זכתה להתחבב על הציבור.