2,000 טון של מעי כבש נמצאו בנמל והוכנו מהם תבשילים. מאוחר יותר הוחלף הבשר בתבשילים אלו בעורות עגלים. במהלך המצור היו בסך הכול 5 צמצומי מזון: ב-2 בספטמבר, ב-10 בספטמבר, ב-1 באוקטובר, ב-13 בנובמבר וב-20 בנובמבר. רמת הרעב מקיצוב המזון הוקלה הודות לגני ירקות חדשים, שכיסו את רוב השטח הפתוח בעיר ב-1943 (פארקי העיר ובהם שדה מרס הוסבו לגני ירק).
חשמל ואנרגיה.
עקב מחסור באספקת חשמל נסגרו מפעלים רבים, ובנובמבר לא היה עוד שירות של מסילת הברזל. שימוש בחשמל נמנע מכל מקום למעט מהמטה הכללי, סמולני, ועדות מחוזיות, בסיסי הגנה אווירית וכמה מוסדות אחרים. עד סוף ספטמבר הגיעה לסיומה אספקת הפחם והנפט. האפשרות היחידה שנותרה הייתה שימוש בעצים שנכרתו. ב-8 באוקטובר הוועדה הביצועית של לנינגרד (ברוסית: Ленгорисполком) והוועדה הביצועית האזורית (ברוסית: облисполком) החליטו להתחיל בכריתת עצים באזור פרגולובו וגם באזור וסהוולזסקי בצפון העיר. עם זאת לא היו מכשירים או אכסניות לקבוצות הכורתים שהורכבו מנערים ומנערות. ב-24 באוקטובר רק אחוז מתוכנית כריתת היערות בוצעה.
דרך החיים.
בתוהו ובוהו ששרר בחורף הראשון של המלחמה שום תוכנית פינוי לא הייתה זמינה או הובאה לידי ביצוע. העיר ופרבריה רעבו לגמרי בהסגר המוחלט עד 20 בנובמבר 1941, כאשר דרך קרח על פני הלאדוגה שנקראה "דרך החיים" הוקמה.
הכוחות הגרמנים הטילו מצור על העיר במשך 900 יום ולמעשה לא היו מסוגלים לממש את יתרונם ולכבוש את העיר המבוצרת הודות למאמצי הביצור הכבירים שהחלו עוד עם יסודה במאה ה-18 ונמשכו ללא הפסקה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. סיבה נוספת הייתה ארגון הגנה יעיל על ידי המרשל ז'וקוב. הגרמנים הקיפו את העיר וחסמו את כל נתיבי האספקה ללנינגרד ופרבריה למעט מסדרון בודד על אגם הלאדוגה שנקרא "דרך החיים" (ברוסית: Дорога жизни). הקטל בעיר מההפגזות ומהרעב (במיוחד בחורף הראשון) היה מחריד.
מתקפת נגד סובייטית - מבצע "ניצוץ".
המצור נמשך עד מבצע "ניצוץ" - מתקפה בקנה מידה מלא של הכוחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב שהחלה בבוקר ה-12 בינואר 1943. לאחר קרבות אכזריים גברו כוחות הצבא האדום על הביצורים הגרמניים רבי העוצמה בדרום אגם לדוגה וב-18 בינואר 1943 חזיתות וולחוב ולנינגרד נפגשו, ופתחו מסדרון יבשתי לעיר הנצורה. בינואר 1944, במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד, אילצה המתקפה הסובייטית את הגרמנים לברוח מפרווריה הדרומיים של העיר ובכך תם המצור. מאוחר יותר במהלך קיץ 1944 נדחקו הפינים חזרה לצד השני של מפרץ ויבורג ונהר הווקסי.
המספר הסופי של הקורבנות במהלך המצור שנוי במחלוקת. לאחר המלחמה דיווחה הממשלה הסובייטית על 670,000 הרוגים מ-1941 ועד ינואר 1944, שמתו בעיקר מרעב. על פי כמה הערכות בלתי תלויות, הערכות של מחיר הדמים הן גבוהות בהרבה: בין 700 אלף ל-1.5 מיליון, כשמרבית ההערכות נעות סביב 1.1 מיליון. מרבית הקורבנות נקברו בבית הקברות פיסקריובסקויה.
הנצחה.
לנינגרד הייתה בין הערים הסובייטיות הראשונות שזכתה לתואר של עיר גיבורה ב-1965. התואר ניתן בשנת 1945 עם סיום המלחמה אך הוענק באופן רשמי בשנת 1965 יחד עם ערים נוספות.
גבורתה של לנינגרד מונצחת בפארק הניצחון שבגבעת פוקלוניה במוסקבה וכן במרכז העיר סנקט פטרבורג באנדרטאות שונות הפזורות בה. אחת האנדרטאות היא אנדרטת שבירת הטבעת.
במהלך המצור ואחריו נכתבו יצירות אומנות רבות המתארות את המצור או מוקדשות לעיר. הבולטות ביניהן: הסימפוניה ה-7 "לנינגראד" של שוסטקוביץ' והמרדיאן של פולקובו מאת ורה אינבר.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט רוסי-בריטי בשם "לנינגרד" (הופץ בעולם בשם "ההתקפה על לנינגרד"), בכיכובם של מירה סורבינו וגבריאל בירן, שאומנם לא היה מדויק מבחינה היסטורית אך הצליח להעביר את התחושה שאפפה את העיר בימי המצור.
ב-2001 יצא לאור הרומן "פרש הברונזה" מאת פאולינה סיימונס המתאר את החיים הסובייטים בעיר לנינגרד ומעביר באופן חד את תחושת היאוש והסבל אותם עברו משפחות רוסיות בזמן המצור. ב-2008 יצא לאור הרומן "עיר הגנבים" של הסופר והתסריטאי דייוויד בניוף המתרחש על רקע המצור והרעב הגדול בלנינגרד (היא עיר הגנבים בשם הספר).
ב-2019 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "להציל את לנינגרד".
אמנות פיקסלים
אמנות פיקסלים, מוכרת גם בשם התעתיק מאנגלית: פיקסל ארט (Pixel art), היא סוג של אמנות דיגיטלית שעושה שימוש במפות סיביות שנערכות ברמת דיוק של פיקסל. גרפיקות של משחקי מחשב ווידאו ישנים ומשחקים בטלפונים סלולריים נחשבים לאמנות פיקסלים.
הגדרה.
לעיתים קרובות אמן פיקסלים צריך לשמור על מספר צבעים נמוך, משום שמכשירים שמציגים את היצירות מוגבלים בצבעים. בנוסף לכך, ישנם אמנים שבוחרים להגביל את כמות הצבעים כאמירה אמנותית או כמחווה למכשירים הישנים.
באופן כללי, אמנות פיקסלים "טהורה" נעשית על ידי ציור כל פיקסל בנפרד, בדרך כלל באמצעות כלי העפרון. ישנם כלים שמזרזים את היצירה, כמו כלי הקו, העיגול והדלי ופילטרים אוטומטיים, אבל חלק מהאמנים מתנגדים לשימוש בהם.
יצירת אמנות פיקסלים היא בדרך כלל יצירה שנעשית בתכנון ובהקפדה עם עוצמת רגש ומחשבה.
טכניקות ציור.
בדרך כלל היצירה מתחילה מקווי מתאר. קווים אלה לעיתים לקוחים מתמונות סרוקות, או מצוירים ביד חופשית. הצביעה היא לעיתים רחוקות בצבע אחיד. בדרך כלל מנסה האמן ליצור אפקט של הדרגה בצבע. עקב מגבלות הצבע והגודל, משתמשים האמנים בדגמים כמו "לוח השחמט" כדי ליצור אשליה של צבע חדש.
שמירה וכיווץ.
בדרך כלל אמנים רוצים לשמור את היצירות שלהם בפורמטים שלא מאבדים מידע, כלומר כל פיקסל נשמר בדיוק. מכיוון שלעיתים קרובות ישנן מגבלות צבע, בחירת פלטת צבע יכולה להיות יעילה. PNG ו-GIF הם דוגמאות לפורמטים ששומרים על הצבע באמצעות פלטה וגם אינם כבדים. דרך אחרת לשמור את המידע היא באמצעות שורות קוד שתוכנות מסוימות יכולות לפענח.
קובצי JPEG אינם מתאימים לאמנות פיקסלים מכיוון שהכיווץ שלהם גורם לאיבוד פרטים והם תופסים מקום גדול יותר בזיכרון.
קטגוריות.
המיון הנפוץ ליצירות פיקסלים הוא למבט איזומטרי ומבט לא איזומטרי. יצירות שנעשות במבט איזומטרי מדמות תלת-ממד, לעומת יצירות לא איזומטריות שבהן הדמויות והחפצים מצוירים מקדמתם, מצדם או במבט עילי.
שימושים.
כיום השימוש באמנות פיקסלים פוחת עם השיפור בגרפיקת התלת-ממד בקונסולות המשחק ובמחשבים. בטלפונים הניידים, בעבר, נפוץ היה השימוש באומנות פיקסלים עקב מגבלות הרזולוציות ונפח האחסון הנמוכים. במערכות הפעלה יש צלמיות שנחשבות לאמנות פיקסלים, מכיוון שיש בהן מגבלות צבע וגודל.
לינוי בר-גפן
לינוי בר-גפן (נולדה ב-10 באוגוסט 1979 ברמת גן) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה.
הוריה עלו ארצה מצפון אפריקה וממזרח אירופה. לאחר לימודיה בתיכון תלמה ילין במגמת התיאטרון, שירתה בגלי צה"ל ככתבת וכן כעורכת מהדורות חדשות, עד שהודחה בשל עבירת משמעת.
לאחר שירותה הצבאי הייתה כתבת במהדורת החדשות של חברת הטלוויזיה בכבלים "תבל", "תחנה מרכזית", וכן כתבת פוליטית באתר ynet.
בשנת 2002 הצטרפה לחברת החדשות של ערוץ ישראל 10, שם הייתה כתבת, עורכת ומגישת מבזקים.
בסוף שנת 2003 החלה להגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 "כל בוקר" יחד עם אברי גלעד. התוכנית זכתה לפופולריות גדולה, מגישיה היו מועמדים לפרס מסך הזהב בשנת 2004, והתוכנית עצמה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ב-2005. במהלך 2005 הגישה תוכנית סאטירית ברדיו תל אביב, והחלה ללמוד תקשורת במכללה למנהל. בשנת 2006, לאחר שנתיים של הגשת "כל בוקר", עזב גלעד את התוכנית לשם הגשת "העולם הבוקר", תוכנית הבוקר של "רשת" ב-ערוץ 2 יחד עם עינב גלילי, ובר-גפן החלה להגיש את התוכנית עם קובי מידן ופעם בשבוע עם תמר איש-שלום.
במרץ 2007 דווח כי בר-גפן תצטרף כעורכת לצוות התוכנית "לונדון את קירשנבאום". באוגוסט באותה שנה הגישה בר-גפן סדרה בת שלושה פרקים בנושא איכות מי השתייה בישראל, בשם "זהירות מים", והגישה סרט דוקומנטרי על יהדות ארצות הברית. החל מנובמבר 2007 שידרה ברדיו 99 את תוכנית הבוקר "כאן ועכשיו" יחד עם גל גבאי למשך כשנה.
בסוף יוני 2008 החלה להגיש את התוכנית "מה קורה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, בה היא סוקרת את אירועי היום לפי עריכתם של גולשי האינטרנט. ב-2009 הגישה את תוכנית הבוקר "יום חדש" ב"קשת", עם אורן וייגנפלד למשך כשנה. בספטמבר 2010 התפטרה מ"קשת" ועברה לתפקיד כתבת ותחקירנית בתוכנית התחקירים "360" של "רשת".
בשנת 2013 עלתה בערוץ 2 התוכנית "מועדון המבקרים", בה השתתפה בר-גפן כחברת פאנל לצידם של רן שריג, ג'ודי שלום ניר מוזס ולוסי אהריש.
משנת 2014 מגישה בימי רביעי את התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל יחד עם אביב לביא.
ביולי 2014 החלה להגיש תוכנית אקטואליה יומית בערוץ 20.
במאי 2015 החלה להגיש בערוץ 10, כחלק מצמד, את תוכנית התחקירים "עושות חשבון".
החל מאוקטובר 2017 הגישה את מגזין התחקירים "על המשמר" בערוץ כאן 11.
ביולי 2018 החלה להגיש תוכנית רשת לילדים בשם "דבר לילדים" המשודרת באתר האינטרנט "דבר ראשון".
ב-22 בדצמבר 2020 החלה להשתתף כפאנליסטית בתוכנית "חדשות הבוקר" בערוץ קשת 12.
חיים אישיים.
בר-גפן היא צאצאית (דור שישי) של החוזה מלובלין.
ב-27 ביולי 2007 נישאה לדני אנגלברג, וכעבור כארבע שנים הם נפרדו.
משנת 2012 היא בזוגיות עם העיתונאי בן זילכה, ב-2015 נולד להם בן בכור. בראיונות לתקשורת סיפרה בר-גפן על הקשיים בטיפול בבן זוגה, שהפך לסיעודי עקב אירוע מוחי. בעקבות אירוע זה, מציעה בר גפן שירות ניהול משבר רפואי הנמכר ככיסוי ביטוחי.