עבודות הבנייה על "בניין בנק מנהטן", שמו הקודם של הבניין, ברחוב וול סטריט 40, החלו בשנת 1929 והוא תוכנן להיות גבוה ב-41 מטרים מבניין וולוורת', שבנייתו הושלמה בשנת 1913. יתר על כן, הבניין תוכנן להיות גבוה בחצי מטר מבניין קרייזלר, שהחל להיבנות שנה קודם לכן, ב-1928. אולם, באוקטובר 1929, היזם, וולטר קרייזלר, השיג אישור מיוחד לבניית צריח, העשוי פלדת אל חלד, בראשו של בניין קרייזלר בגובה 38.1 מטרים, שהקנה למבנה גובה סופי של 319 מטרים. לאחר הוספת הצריח, בניין קרייזלר הפך להיות "הבניין הגבוה ביותר בעולם" החל מה-27 במאי 1930 למשך כשנה אחת, עד שנת 1931, בה הושלם בניין האמפייר סטייט שהפך בתורו להיות הגבוה ביותר בעולם.
תאונת המטוס של 1946.
בערב ה-20 במאי 1946, מטוס מסוג ביץ' דגם 18 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שעשה את דרכו לנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי, התנגש בצידו הצפוני של הבניין באזור הקומה ה-58 בסביבות השעה 20:10. התנגשות המטוס פערה חור בקוטר של כ-3 מטרים בשלד הבניין וכתוצאה מהאירוע, נהרגו כל נוסעי המטוס, חמישה במספר, כולל קצינה בחיל הנשים של צבא ארצות הברית. הסיבה לתאונה נגרמה עקב ערפל וראות לקויה. בזמן האירוע דיווח נמל התעופה לה גוארדיה על תנאי ערפל כבד. חלקי המטוס והבניין שניזוקו נפלו לרחוב שמתחת אך, לא נגרמו פגיעות גופניות לאף אחד מ-2,000 העובדים ששהו בניין בזמן התאונה או לעוברי אורח ברחוב. תאונה זו הייתה השנייה שנרשמה בעיר ניו יורק, לאחר שביולי 1945 מפציץ מסוג B-25 התנגש בין הקומות ה-79 וה-80 של בניין האמפייר סטייט. הסיבה לתאונה הייתה גם כן ערפל כבד ותנאי ראות לקויים.
שקיעה ותחייה.
בשנת 1982, ג'וזף וראלף ברנשטיין רכשו את הבניין ומאוחר יותר התגלה כי הם פעלו בשם פרדיננד מרקוס, נשיא הפיליפינים באותה תקופה. לאחר סיום כהונתו כנשיא הפיליפינים והקפאת כל נכסיו בארצות הברית, חולט הבניין, נזנח ועמד שמם.
בשנת 1995, לאחר שנים של הזנחה, רכש דונלד טראמפ את הבניין ושינה את שמו לבניין טראמפ. הוא תכנן להסב את חציו העליון של הבניין למגורים ולהשאיר את חציו התחתון של הבניין מסחרי. לאחר בחינת הכדאיות הכלכלית לתוכנית, חזר בו טראמפ מהחלטתו והבניין נשאר כולו לצורכי מסחר. בשנת 2003, העמיד טראמפ את הבניין למכירה בסכום של 300 מיליון דולר אמריקאי אך לא הגיעו הצעות התואמות את ציפיותיו, והבניין נשאר בבעלותו.
ג'וזפה סינופולי
ג'וזפה סינופולי (באיטלקית: Giuseppe Sinopoli; 2 בנובמבר 1946 - 20 באפריל 2001), מלחין ומנצח איטלקי.
הוא נולד בוונציה ולמד קומפוזיציה אצל קרלהיינץ שטוקהאוזן במקביל ללימודי רפואה. שמו החל להתפרסם כמלחין של מוזיקה סריאלית לפני שנודע כמנצח. הוא התמנה למנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1984 ושל התזמורת הממלכתית של דרזדן בשנת 1992, אבל ביותר נודע בפרשנויותיו עזות הביטוי ולפעמים השנויות במחלוקת לאופרה, בייחוד ליצירות משל מלחינים איטלקיים ומשל ריכרד שטראוס.
סינופולי מת בשעה שניצח על אאידה של ורדי בדויטשה אופר ברלין. ההקלטה האחרונה שלו הייתה "סטאבאט מאטר" של דבוז'אק.
הורנבלנדה
הורנבלנדה הוא סדרת מינרלים אינוסיליקטים, משמע, סיליקטים במבנה דמוי שרשרות. הורנבלנדה אינו נחשב כמינרל מוכר והוא בשימוש כמונח כללי לאמפיבול כהה. הורנבלדה הוא תרכובת של שלוש מולקולות: סיליקט של סידן–ברזל-מגנזיום, סיליקט אלומיניום-ברזל-מגנזיום, וסיליקט ברזל-מגנזיום. לעיתים מופיעים בתרכובת מנגן, טיטניום ונתרן. פלואור מחליף לעיתים את קבוצת ההידרוקסיל במבנה.
הורנבלנדה הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד ובסלעים מותמרים רבים כדוגמת גרניט, סיאניט, דיוריט, גברו, בזלת, אנדזיט, גנייס וצפחה. הורנבלנדה הוא המינרל הראשי בסלע האמפיבוליט. גבישים חומים כהים עד שחורים של הורנבלנדה המכילים טיטניום קרויים הורנבלנדה בזלתית, בשל העובדה שהם רכיבים נפוצים בבזלת וסלעים דומים לה. מינרלים מקבוצת ההורנבלנדה מתפרקים בבליה בקלות למינרלים מקבוצת הכלוריט ולאפידוט. סוג של הורנבלנדה המכיל פחות מ-5% תחמוצת ברזל מכונה אדניט וצבעו אפור עד לבן. הוא נקרא כך על שם המקום שבו נתגלה לראשונה, העיירה אדנוויל במדינת ניו יורק.
מקור השם הורנבלנדה הוא שילוב של שתי מילים בגרמנית: horn (קרן) ו-blenden (להטעות). המילה בלנדה משמשת במספר שמות עפרות שלפי משקלן הסגולי מכילות מתכות, אך עיבודן לא היה כדאי (בתקופה שבה ניתן השם), לדוגמה, פּיצ'בלנדה (זיו הזפת, סוג זוהר של אורניניט), העפרה ממנה בודדו בני הזוג קירי את הרדיום).
ריקרדו מוטי
ריקרדו מוּטי (באיטלקית: Riccardo Muti; נולד ב-28 ביולי 1941 בנאפולי), הוא מנצח איטלקי, שהתפרסם בעיקר בהיותו המנהל המוזיקלי של בית האופרה לה סקאלה במילאנו, משרה בה שימש משנת 1986 עד 2005, ושל תזמורת פילדלפיה משנת 1980 עד 1992. כיום מנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 1967 זכה בפרס קאנטלי למנצחים צעירים. משנת 1968 עד 1980 היה מנהל ראשי ומנהל מוזיקלי של מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו.
מאז 1972 ניצח מוטי בקביעות על תזמורת פילהרמוניה של לונדון ומונה למנצחה הראשי של התזמורת אחרי שאוטו קלמפרר פרש מן המשרה.
משנת 1980 עד 1992 שימש מוטי מנהל מוזיקלי של תזמורת פילדלפיה, שאותה הנהיג בסיורים בינלאומיים רבים. בשנת 1979 התמנה למנהלה המוזיקלי, ובשנת 1992 למנצח כבוד. מוטי נקט בגישה של נאמנות לכוונת המלחין. גישה זו דרשה הינתקות מן ה"צליל הפילדלפי" הדשן, שקודמו בתפקיד יוג'ין אורמנדי יצר ויישם בכל הרפרטואר. התוצאה הייתה ביצועים אותנטיים יותר בקשת רחבה של רפרטואר, החל בבארוק וכלה ביצירות חדשות מוזמנות.
בשנת 1987 התמנה מוטי למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לה סקאלה, שאיתה קיבל, בשנת 1988, את "ויוטי ד'אורו" (ויוטי של זהב) ושעמה יצא לסיור באיטליה ובאירופה.
מוטי היה אורח קבוע אצל התזמורת הפילהרמונית של ברלין ואצל התזמורת הפילהרמונית של וינה. ב-1996 ניצח מוטי על זו האחרונה בחתימת שבוע הפסטיבל הווינאי במסע במזרח הרחוק (יפן, קוריאה, הונג קונג) ובגרמניה כמו גם בקונצרט ראש השנה בווינה בשנים 1993, 1997, 2000 ו-2004.
מאז 1971 הוא משתתף קבוע בפסטיבל זלצבורג, בניצוח על אופרות וקונצרטים. הוא נודע שם בעיקר בביצועיו את האופרות של מוצרט.
מלבד לה סקאלה, מוטי מנצח על הפקות אופרה בפילדלפיה, מינכן, וינה ולונדון, ובפסטיבל רוונה.
הקלטותיו הרבות עם תזמורת פילדלפיה כוללות את ההקלטה הראשונה של מחזור הסימפוניות השלם של בטהובן על תקליטורים, לצד הקלטות, שזכו לשבחי הביקורת, של הסימפוניות של ברהמס, צ'ייקובסקי, פרוקופייב וסקריאבין. מוטי הקליט גם מוזיקה משל מלחינים כמו רספיגי, ברליוז, פרנק ורחמנינוב.
מוטי נחשב לאחד מגדולי המנצחים בעולם לאופרות של ג'וזפה ורדי. בפילדלפיה גם ניצח על סדרת מופעי אופרה בביצוע קונצרטנטי, ביניהם ההולנדי המעופף של וגנר, מקבת ונבוקו של ורדי וטוסקה של פוצ'יני, שגם הוקלטה. בשנת 1992 ניצח מוטי על הליצנים של רוג'רו ליאונקוואלו עם לוצ'אנו פאווארוטי, שגם היא הוקלטה.
בלה סקאלה יצא שמו של מוטי כמי שחוקר יצירות ידועות פחות מן הרפרטואר הפוסט-קלאסי, כמו "לודויסקה" של לואיג'י כרוביני ו"לה וסטאלה" מאת גספרה ספונטיני. ב-16 במרץ 2005, הצביעו התזמורת וסגל העובדים של לה סקאלה הצבעת אי-אמון גורפת נגד מוטי. הסיבה לכך היו חילוקי דעות עם המנהל הכללי של לה סקאלה, קרלו פונטאנה, שהביאו לפיטורי פונטאנה חודש קודם לכן. מוטי נאלץ לבטל קונצרט לפני ההצבעה, ועוד כמה הפקות נפגעו בתיאטרון בגלל סכסוכים מתמשכים עם תומכי פונטאנה. ב-2 באפריל התפטר מוטי מלה סקאלה, בטענת "יחס עוין" מצד חברי סגל.
באוגוסט 2009 התמנה לתפקיד מנהל לשם כבוד לכל החיים של האופרה של רומא, אך הסכים לקבלו בסתיו 2011. ב-12 במרץ 2011 ניצח באופרה של רומא על האופרה "נבוקו" מאת ורדי לרגל חגיגות מלאת 150 שנה לאיחוד איטליה.
בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים
מחזור כישור הזמן
מחזור כישור הזמן (באנגלית: The Wheel of Time, "גלגל הזמן") היא סדרת ספרי פנטזיה אפית מאת ג'יימס אוליבר ריגני ג'וניור, תחת שם העט רוברט ג'ורדן, שפורסמה בין השנים 1990 ו-2013.
ג'ורדן הספיק לכתוב 11 ספרים מתוך העלילה שתכנן (וכן ספר עצמאי ובו עלילת הקדם), טרם מותו כתוצאה ממחלה במהלך שנת 2007. מה שנועד להיות הספר האחרון, ולבסוף פוצל לשלושה מפאת אורכו, הושלם על ידי הסופר ברנדון סנדרסון. סנדרסון נבחר על ידי עורכת הספרים ואלמנתו של ג'ורדן, הארייט מקדוגל, להשלים את כתיבת העלילה, תוך שימוש בהנחיות ומידע שהשאיר אחריו ג'ורדן, ובשילוב מקטעים שג'ורדן הספיק לכתוב.
תקציר העלילה.
בעולם שבו זכרונות הופכים לאגדות ואגדות למיתולוגיות, עד שהן חוזרות שוב ושוב עם סיבוב הכישור, המיתולוגיה מספרת על מאבק בין אדון האופל וחסידיו המבקשים להחריב את העולם ולעצב אותו על פי רצונו, ובין האנושות, ובראשם זה שזכה לכינוי "הדרקון", אשר סתם את החור בכלאו של אדון האופל. בעבור רבים אלה אגדות בלבד והם מאמינים כי אדון האופל נכלא על ידי הבורא בעת הבריאה, אם בכלל, אך למעשה כלאו של אדון האופל הולך ונחלש.