האליפות של 1966/1967 הייתה הראשונה מאז זכייתה של אנגליה במונדיאל 1966. באופן טבעי, היו האנגלים מועמדים לזכייה באליפות הבית. בסופו של דבר, גורל האליפות נקבע במשחק האחרון בו אירחה אנגליה את סקוטלנד באצטדיון ומבלי בלונדון. ניצחון של סקוטלנד היה מכתיר אותם לאלופים, בעוד שכל תוצאה אחרת הייתה משאירה את התואר אצל האנגלים. בסופו של דבר ניצחה סקוטלנד 3-2. בעקבות הניצחון פרצו למגרש אוהדים סקוטים רבים אשר הכריזו בהומור כי הם 'אלופי העולם', מכיוון שהיה זה הפסדה הראשון של אנגליה מאז זכייתם באליפות העולם. בדיחתם של האוהדים הסקוטים הובילה בסופו של דבר לארגון אליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל.
1977: פריצה למגרש בוומבלי.
פעם נוספת, גם בעונת 1976/1977, היה זה המשחק בין אנגליה לסקוטלנד בוומבלי ב-4 ביוני שהכריע את גורל האליפות. הסקוטים ניצחו 2-1 והוכתרו כאלופים. כמו ב-1967, האוהדים הסקוטים פרצו למגרש, אך הפעם היה זה החוליגניזם שבא לידי ביטוי: כר הדשא נהרס והובא לסקוטלנד בחתיכות קטנות, יחד עם אחד המשקופים השבורים.
1981: האליפות הבלתי גמורה.
הבעיות בצפון אירלנד השפיעו בעבר על האליפות, כך שלעיתים נאלצה נבחרת צפון אירלנד "לארח" משחקים בליברפול או בגלאזגו. האליפות של 1980/1981 שוחקה כולה במהלך חודש מאי 1981, במקביל להתפרעויות אזרחים בצפון אירלנד בעקבות שביתת רעב באחד מבתי הסהר המקומיים. שני משחקי הבית של צפון אירלנד, מול אנגליה וויילס, לא הועברו למדינה אחרת והנבחרות היריבות סירבו לטוס לבלפסט. מכיוון שלא שוחקו כל המשחקים, התחרות של אותה שנה בוטלה ולא הוכרזה מנצחת. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריית האליפות, מלבד בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, שלא הוכרזה מנצחת.
פנריטי
פנריטי (מיוונית "נראה") הוא כינוי לסלעי יסוד גסי גרגר, שניתן לראות את הגבישים הבונים אותם בעין בלתי מזוינת. מרקם זה נובע מהתקררות איטית של המגמה מתחת לפני השטח.
קיימות מקומית
קיימוּת מקומית היא יישום של ערכי הקיימות ופיתוח בר קיימא ברמה המקומית, כלומר רמת השכונה, קהילה, היישוב או הרשות.
רשויות וקהילות מקיימות הן כאלה שבהן רמת החיים של האזרחים מבוססת על כיבוד גבולות יכולת הנתינה וההתחדשות של הטבע, על צדק חברתי, על כלכלה בת-קיימא, על דאגה לבריאות והקפדה על איכות הקרקע, האוויר והמים.
קיימוּת מקומית קודמה באלפי קהילות ויישובים בעולם, במיוחד מאז אימוץ מסמך אג'נדה 21 בוועידת ריו ב-1992. קיימוּת מקומית היא הביטוי בפועל של עקרונות אג'נדה 21 ברמה המקומית.
בישראל מקודם נושא הקיימוּת המקומית מאז תחילת שנות ה-2000 על ידי מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית והמשרד להגנת הסביבה. ב-2006 חברו שני גורמים אלו לגורמים אחרים, והקימו את המרכז לקיימות מקומית.
מייקל ביי
מייקל בנג'מין ביי (באנגלית: Michael Benjamin Bay; נולד ב-17 בפברואר 1965) הוא מפיק ובמאי קולנוע ובעברו במאי וידאו קליפים אמריקאי-יהודי.
נודע בעיקר בז'אנר סרטי הפעולה. בין סרטיו המוכרים: "בחורים רעים", "הפריצה לאלקטרז", "ארמגדון", "פרל הארבור", "בחורים רעים 2", סדרת סרטי הרובוטריקים, "איילנד" ו-"רווח וכאב".
חייו.
מייקל ביי נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל שם אצל הוריו המאמצים שגידלו אותו כיהודי. את כספי בר המצווה שלו תרם לבית מחסה לחיות.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ואסיליאן, החל לביים קליפים ופרסומות טלוויזיה לחברות גדולות כמו נייקי, ריבוק וקוקה-קולה. ההצלחה הגדולה שלו בתחום הפרסומות הייתה בעקבות הפקת תשדירי פרסומת למועצת החלב בארצות הברית, פרסומות שזכתה בפרס הקליו ופסטיבל הפרסומות בקאן.
הסרט הראשון של ביי, "בחורים רעים", הופק בשנת 1995. הסרט הפך להצלחה גדולה באותו זמן והעלה את ביי לתודעה האמריקאית בתחום של הפקות סרטי אקשן.
ביי הוא אחד הבמאים המצליחים בהיסטוריה מבחינה כלכלית, כאשר כלל ההכנסות מסרטיו מסתכמות בכ-6.5 מיליארד דולר, עם זאת, נקטלים רובם המוחלט של סרטיו על ידי מבקרי הקולנוע, ביי היה מועמד ל-13 פרסי פטל הזהב וזכה בשלושה מתוכם (בקטגוריית הבמאי הגרוע ביותר פעמיים ובקטגוריית הסרט הגרוע ביותר פעם אחת).
בנוסף לכך, ייסד ביי את פלטינום דיונס, ביחד עם בראדלי פולר ואנדרו פורם.
בשנת 2014 הופיע ביי בהופעת אורח בסדרה "משפחת סימפסון".
ב-2019 ביים את סרט הפעולה "מחתרת השישה" בנטפליקס.
רומן וישניאק
רומן וישניאק (Roman Vishniac; 19 באוגוסט 1897 – 22 בינואר 1990) היה צלם יהודי אמריקאי ממוצא רוסי שעיקר פרסומו בא לו בזכות שתיעד בצילומיו את התרבות של יהודי מרכז ומזרח אירופה לפני השואה.
וישניאק היה צלם מגוון ביותר, הוא היה בעל ידע רב בביולוגיה, אספן אמנות מומחה ומורה להיסטוריה של האמנות. לכל אורך חייו הוא תרם תרומות נכבדות בשטחי המיקרופוטוגרפיה וצילום בהשהיה. וישניאק גילה גם עניין רב בהיסטוריה, במיוחד זו של בני עמו. הוא שמר על קשר עבות ליהדותו ובתקופת חייו המאוחרת היה אף ציוני.
וישניאק זכה בהכרה בינלאומית בזכות עבודתו כצלם – תמונותיו מן השטעטל והגטאות היהודיים, צילומי פורטרט של אישים ידועים ותמונות מיקרוסקופיות בתחום הביולוגיה. ספרו הידוע ביותר הוא "עולם שנעלם" ("A Vanished World"), אשר פורסם בשנת 1983 והיה אחד הספרים הראשונים אשר תיעדו בתמונות את תרבות יהודי מזרח אירופה בתקופה שקדמה לשואה. וישניאק אף נודע כהומניסט אדוק אשר הערצתו לחיים בולטת בעבודתו.
ביוגרפיה.
ילדותו.
רומן וישניאק נולד בדאצ'ה של סביו בעיירה פבלובסק שבפאתי סנקט פטרבורג. הוא גדל במוסקבה. הזכות להתגורר במוסקבה בתקופת הצאר הוענקה ליהודים מעטים בלבד, אבל וישניאק יכול היה לגור בעיר כיוון שאביו, סלמון וישניאק, היה יצרן אמיד של מטריות, ואמו מניה הייתה בתו של סוחר יהלומים עשיר. בחודשי הקיץ, היו בני משפחת וישניאק עוזבים את העיר ושוהים בדאצ'ה סמוכה.
כילד הוקסם וישניאק מתחום הביולוגיה והצילום וחדרו היה מלא ב"צמחים, חרקים, דגים וחיות קטנות". ביום הולדתו השביעי קיבל מסבתו מיקרוסקופ שאליו חיבר מצלמה והחל לצלם אברי בעלי חיים שונים. עד היותו בן 10 קיבל את חינוכו בבית הוריו, והחל מגיל זה למד בבית ספר פרטי במוסקבה. החל משנת 1914 למד משך שש שנים במכון שאניאבסקי (כיום אוניברסיטה) במוסקבה. עוד בתקופת היותו סטודנט שירת בצבא הצאר ואחר כך בצבא הסובייטי. לאחר שקיבל תואר דוקטור בזואולוגיה הפך למרצה לביולוגיה.
ברלין.
בשנת 1918 עברה משפחתו הקרובה של וישניאק לברלין בירת גרמניה, לנוכח עליית האנטישמיות לאחר המהפכה הרוסית. וישניאק עבר לברלין בעקבות משפחתו, וזמן קצר לאחר שהגיע לשם נישא ללוטה (לאה) באג. לזוג נולדו שני ילדים: מארה ווולף. וישניאק תמך במשפחתו בעבודות מגוונות. בזמנו החופשי הוא למד את תחום אמנות המזרח הרחוק באוניברסיטת ברלין. הוא אף עסק במחקר בתחום האנדוקרינולוגיה, האופטיקה ואף צילם. בברלין הוא אף החל להרצות בפני קהל על נטורליזם.
בשנות השלושים, כאשר החלה האנטישמיות לעלות בגרמניה, יצא וישניאק למסעו המפורסם למזרח אירופה וצילם את תרבותם של יהודים עניים בכפרים הרריים ובגטאות עירוניים. משך כארבע שנים (התקופה המדויקת נתונה במחלוקת) הוא טייל מברלין לאזורים נידחים שונים באירופה וצילם אלפי תמונות. בשנת 1939 עברו אשתו וילדיו לשוודיה, שם התגוררו עם הורי אשתו. בקיץ 1939 התאחד וישניאק עם הוריו בעיר ניס שבצרפת.
בסוף קיץ 1940 הגיע וישניאק לפריז. הוא נאסר על ידי משטרת ממשל פטן ונשלח למחנה גירוש באנדר ולואר. המאסר אירע כיוון שוישניאק היה בעל אזרחות לטבית ואילו לטביה "נבלעה" בגוש הסובייטי, דבר ששינה את מעמדו לאדם חסר נתינות. לאחר שלושה חודשים, בזכות מאמצי אשתו, הצליח להשתחרר ממאסר, לעבור לליסבון ומשם היגר עם משפחתו לארצות הברית. אביו הצליח להתחבא במהלך המלחמה בצרפת, ואמו נפטרה מסרטן בשנת 1941.
ניו יורק.
בסוף שנת 1940 הגיעה משפחת וישניאק לניו יורק. וישניאק ניסה משך ימים ארוכים למצוא עבודה אולם כשל. אף ששלט במספר שפות, בהן גרמנית, רוסית ויידיש, הוא לא דיבר אנגלית, דבר שהיה לו לרועץ. הוא עסק מדי פעם בצילום פורטרטים, בעיקר ללקוחות זרים, אבל כמעט שלא עבד. בתקופה זו, בשנת 1942, הוא צילם את אלברט איינשטיין, אחד הפורטרטים הידועים ביותר שלו. וישניאק הגיע לביתו של איינשטיין בפרינסטון, ניו ג'רזי, והצליח להיכנס לבית באמתלה שהביא דרישת-שלום מחברים משותפים באירופה. את תמונתו של איינשטיין צילם בעוד המדען שקוע במחשבותיו ואינו שם לב למתרחש. מאוחר יותר ציין איינשטיין כי זהו הפורטרט החביב עליו. בשנת 1946 התגרש וישניאק מלוטה, ושנה אחר כך נשא לאישה את אדית ארנְסט, ידידת משפחה ותיקה. שנים ספורות אחר כך הפסיק לצלם פורטרטים והחל לצלם בשיטת המיקרופוטוגרפיה.
מעת שהגיע לארצות הברית ניסה וישניאק להעלות את האהדה למצוקתם של יהודי מזרח אירופה. כאשר הוצגה תערוכתו בשנת 1943 בטיצ'רס קולג' שבאוניברסיטת קולומביה, הוא כתב לאלינור רוזוולט (הגברת הראשונה באותה עת) והזמין אותה לתערוכתו, היא לא נענתה. הוא אף שלח צילומים אחדים לנשיא ארצות הברית.
מתוך כ-16,000 תמונות שצילם וישניאק במזרח אירופה, רק כ-2,000 הגיעו לארצות הברית. חלקם באמצעות משפחתו וחלקם הוברחו באמצעות חברו הקרוב וולטר בירר, דרך קובה.
חייו המאוחרים.