בדומה לאינטרנט, המחשוב הסריגי התפתח כצורך חישובי של המדע. האינטרנט פותח כדי לענות על צורכי התקשורת בין מרכזי מחשוב גדולים. חיבורי האינטרנט הללו הובילו לשיתוף משאבים ומידע בין מרכזים אלו ובהמשך אף סיפקו גישה למרכזים ממשתמשים נוספים. תהליכי שיתוף משאבים אלו העלו מצידם צורך בסטנדרטיזציה של הפרוטוקולים ששימשו לתקשורת זו. טכנולוגיית המחשוב הסריגי היא בעצם הרחבה ומימוש של צרכים אלו בצורה מאוד כללית.
מערכות מחשוב סריגי הוקמו כבר בתחילת שנות ה-70 – הראשונה מביניהן היא פרויקט מערכת המחשוב המבוזר (Distributed Computing System, DCS) של אוניברסיטת קליפורניה, בהובלת הארכיטקט הראשי, דייוויד פארבר. על מערכת זו נכתב במגזין Business Week של יולי 1973: "הטבעת מתפקדת במכונה יחידה, גמישה בה יחידות שונות יכולות לבקש עבודות חישוב". במונחים מודרניים, טבעת משמעה רשת, ויחידות - מחשבים.
דו"ח סיכום אחרון של הפרויקט נערך ב-1977.
הטכנולוגיה ברובה נזנחה בשנות ה-80 כשנתברר כי בעיות הניהול ו הקשורות לכך שמחשבים זרים יערכו חישובים עבור מנהלי הרשת קשות לפתרון.
מאפייני מערכות מחשוב סריגי.
המחשוב הסריגי מציע מודל ייחודי לניצול משאבים פנויים (כוח עיבוד פנוי או שטח אחסון) של מספר רב של מחשבים שונים. יכולתו של המחשוב הסריגי לתמוך בחישובים על פני שמות תחום (דומיינים) שונים, מבדיל בינו לבין ארכיטקטורות מחשוב שונות כמו צבירי מחשוב והמחשוב המבוזר.
רשתות מחשוב סריגי מציעות דרך לפתור בעיות שעד כה נחשבו למסובכות עד כדי אי-פתירות כמו קיפול חלבונים, תחזיות כלכליות, סימולציות רעשי אדמה, וחיזוי מזג אוויר. רשתות אלו מנצלות את משאבי המחשוב בארגונים בצורה אופטימלית. הן גם תומכות בשיתוף משאבים למשתמשים ולקוחות בין אם בצורה חופשית או מסחרית, כך שהתשלום, אם קיים, נעשה עבור השימוש שנעשה בתמורה, כמו עם חשמל או מים.
רשתות המחשוב הסריגי נועדו בעיקר כדי לפתור בעיות מסובכות, הקשות מדי עבור מחשב-על יחיד, תוך כדי שמירה על גמישות ופירוק בעיה גדולה למספר בעיות קטנות יותר. על ידי כך רשתות אלו מספקות סביבה רבת-משתמשים. מטרה נוספת היא ניצול טוב יותר של משאבים קיימים.
גישה זו דורשת שימוש בטכניקות אשרור וגישה מאובטחת כדי לאפשר למשתמש קצה לשלוט במשאבי הרשת.
המחשוב הסריגי משלב משאבים רבגוניים (המסופקים על ידי מערכות הפעלה שונות, חומרה ותוכנה שונות, ארכיטקטורה שונה, ובשפות שונות), הממוקמים במקומות שונים השייכים לשמות תחום שונים על פני רשת מחשוב יחידה תוך שימוש בפרוטוקולים קוד פתוח. כלומר, המחשוב הסריגי מספק שירות משאבי חישוב וירטואליים.
לעיתים קרובות קיים בלבול בין מחשוב סריגי למחשוב צבירי. ההבדל העיקרי בין השניים טמון בכך שהצביר הוא מספר מסוים של מחשבי קצה, ממוקמים באותו האזור, בעוד מחשוב סריגי הוא אוסף של צבירים ומשאבים נוספים (כגון שרתי אחסון, רשתות וכו').
סיווגים.
ניתן לסווג מערכות מחשוב סריגי לכמה סוגים שונים:
סיווג אחר הוא על פי מהות היישום:
מערכות קיימות.
מערכות מחשוב סריגי מופעלות בהצלחה במספר מוקדים בעולם, בין היתר:
הגדרות המחשוב הסריגי.
המונח "מחשוב סריגי" (Grid Computing) הוטמע כמטפורה על הפיכת כוח מחשוב נגיש וקל כמו רשת החשמל (Power Grid).
כיום קיימות מספר הגדרות למונח זה:
מחשוב זה הוא תת-סוג של מחשוב מבוזר.
הגדרה רחבה מדברת על Gird הטרוגני מבחינת סוגי השרתים ומערכות ההפעלה. זו ההגדרה בה משתמש גם Globus – ארגון הסטנדרטים ל-Grid Computing, וגם איאן פוסטר – חוקר ותיק וידוע של הנושא.
ריצ'רד בורכרדס
ריצ'רד יואן בורכרדס (באנגלית: Richard Ewen Borcherds; נולד ב-29 בנובמבר 1959) הוא מתמטיקאי בריטי המתמחה בתורת המספרים, בתורת החבורות ובאלגברות מממד אינסופי.
בורכרדס נולד בקייפטאון והתחנך בבית הספר "המלך אדוארד" בברמינגהאם ובאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד אצל ג'ון הורטון קונוויי.
בגיל 18, בשנת 1977, הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית. בשנת 1978 זכה בה במדליית זהב. לאחר שקיבל תואר דוקטור, עבד בקיימברידג' בתפקידים שונים ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1998, בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים ה-23 בברלין, הוענקה לו מדליית פילדס. הפרס הוענק לו "עבור תרומותיו לאלגברה, לתורת התבניות האוטומורפיות ולפיזיקה המתמטית, לרבות גילויים באלגברות הקודקודים ואלגברות לי, הוכחת משפט ה'מונשיין' של קונוויי-נורטון, וגילוי סוג חדש של מכפלות אוטומורפיות אינסופיות".
לאחר זכייתו בפרס, התראיין על ידי סיימון סינג לעיתון הגארדיאן. בראיון סיפר בורכרדס שהוא משער שיש לו תסמונת אספרגר. בורכרדס ומשפחתו הסכימו לעבור סדרת ראיונות ומבחנים אצל חוקר האוטיזם סיימון בארון-כהן, שאישר שלבורכרדס מאפיינים רבים מתחום קשת האוטיסטית אך לא ניתן להגדיר אותו כלוקה בתסמונת.
בית הרב
צי&quot;ד
אוגוסטין קושי
אמנת גביזון-מדן
אמנת גביזון-מדן היא הצעה לאמנה שתסדיר את יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
האמנה, שנכתבה על ידי הפרופסור רות גביזון והרב יעקב מדן, יוצאת מנקודת ההנחה שיסודות הסטטוס קוו שנקבעו בין החזון איש ובין ראש הממשלה בזמנו דוד בן-גוריון איבדו ממשמעותם לאורך השנים, ולכן יש לקבוע כללים חדשים להסדרת דת ומדינה. כמו כן, על כללים אלו לנבוע מהסכמה ציבורית רחבה שתיווצר מדו-שיח ולא מתוך מאבקים פוליטיים וחברתיים.
מחברי האמנה.
רות גביזון – פרופ' בקתדרה לזכויות האדם ע"ש חיים כהן בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. ממייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בשנת 2005 ייסדה את מרכז מציל"ה, למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, ועמדה בנשיאותו עד פטירתה בשנת 2020.
יעקב מדן – רב, מראשי ישיבת הר עציון. מלמד תלמוד, תנ"ך ומחשבת ישראל במכללה האקדמית הרצוג שבאלון שבות. בשנת 2000 היה חבר הנהלת בית הספר לגיור של ועדת נאמן.
רקע כללי.
ההסדרה הראשונה שהונהגה במדינת ישראל בין דתיים לחילוניים הייתה "הסטטוס קוו" – מערכת כללית של הצהרת כוונות שנחתמה בין ראשי מפא"י והתנועות החילוניות לבין בכירי המגזר הדתי לאומי והמגזר חרדי. במסגרת זו הובטחו למגזר הדתי הבטחות כלליות בידי ראשי המדינה החילוניים, שמצידם רצו לשמור על מרב המגזרים כשותפים למשחק הפוליטי ולאחדות במדינה הצעירה.
הנושאים שעלו על הפרק היו: שבת, כשרות, אישות ואוטונומיה בחינוך למגזר הדתי. העיקרון המנחה של כל ההתמודדות עם נושאים אלו היה להגיע להסדרים ופשרות מבלי לבוא לידי הכרעה ברורה, ועל ידי כך לרצות את כל הנוגעים בדבר. כל עוד נשמרה ההגמוניה השלטונית של מפא"י, ודוד בן-גוריון בראשה, הפשרות נשמרו.
החל מסוף שנות ה-70 השתנו חוקי המשחק והסטטוס קוו החל לאבד את מקומו, כאשר המערכת הפוליטית במדינת ישראל עברה ממערכת של מפלגה דומיננטית למערכת דו-גושית. שוויון זה בין הגושים הכריח את המפלגות הגדולות להיעזר במפלגות מהמגזרים האלה במטרה להקים קואליציה. תלות זו נתנה כוח רב בידי מפלגות האלה שהבינו שהן חיוניות ותבעו בהתאם. הפרה זו של האיזון בין דתיים וחילונים במגרש הפוליטי באה לידי ביטוי בפניה מוגברת לבית המשפט העליון שהחל להידרש לסוגיות דת ומדינה, והפך לגורם הדומיננטי בהכרעות אלו כחלק מהגנה על אורחות החיים של הציבור החילוני. המגזר הדתי, יחד עם גורמים נוספים, טענו שאין זה מסמכותו של בית המשפט להכריע בסוגיות עקרוניות אלו. מן העבר השני החלו בכנסת לחוקק חוקים בנושא דת ומדינה, דבר שיצר תחושה של כפייה במגזר החילוני, והשסע הדתי-חילוני הלך והעמיק.
על רקע אי-ההסכמה וריבוי המחלוקות החלו לעלות קולות חילוניים שצידדו בהדברות עם האורתודוקסיה במקום מלחמה על ארחות חייהם , וטענו שההסכמה שתנבע מכך תוכל אף לחזק את הסולידריות. "הידברות של אמת, רב שיח בין הציבורים הדתיים לציבורים החופשיים וכיוצא באלה, יש בכוחם למתן את הקיטוב המאיים על כולנו, ולהוביל להסכמה במרב הנושאים השנויים במחלוקת". מתוך כך קמו האמנות שהיוו פורום לשיח בין דתיים לחילונים בניסיון לפשר בין הצדדים ולהגיע להבנות.
אמנות קודמות.
בניסיון זה לצמצם את הקרע בשסע הדתי-חילוני בעזרת דיאלוג קדמו לאמנת גביזון-מדן מספר אמנות. המרכזיות שבהן היו: אמנת גביזון-בן נון (1986), וועדת צמרת (1996), שעסקו בעיקר בדמות השבת ובתחבורה הציבורית בשבת; אמנת הקיבוץ הדתי (1987), שהציגה יסודות וכיוונים כלליים לפתרון בנושאים כמו השבת, מעמד אישי, והזרמים הלא אורתודוקסים; אמנת מימד-לובוצקי-ביילין (1998), עסקה גם היא בשבת ובמעמד אישי, אך דנה גם בגיור, וברבנות הראשית. מעבר לאמנת גביזון-מדן, אמנה זו היא המגוונת ביותר מצד הנושאים בה עסקה, ואף ניסתה להביא רעיונות מעשיים ליישום האמנה. ובנוסף, אמנת כנרת (2001), שניסחה עקרונות יסוד ועמדות מוסכמות בדבר אופייה של מדינת ישראל.
אמנות אלו היו בחלקן ניירות עמדה, ובחלקן הכילו הצעות קונקרטיות, אך הן לא הגיעו לכדי חקיקה ולא השיגו את ההשפעה הציבורית לה קיוו.
תהליך הכתיבה.
על רקע זה, חברו יחד, בשנת 2000, פרופ' רות גביזון והרב יעקב מדן וחיברו אמנה חדשה. הם ראו צורך בגיבוש מסמך יסוד שיקיף את כל נקודות המחלוקת בין דתיים לחילונים, ויציע הצעות קונקרטיות להסדרת היחסים. העבודה, בחסות קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה, ארכה למעלה משנתיים. מגוון הנושאים שנידונו היה, כאמור, רחב בהיקפו מכל אמנה שקדמה להם, ומלבד השבת, הגיור והמעמד האישי, שנידונו באמנות קודמות, עלו גם נושאים כגון: הכשרות, חוק השבות, סדרי קבורה, תפילה ברחבת הכותל המערבי, ועוד.