ואדל וחברו מארק בראון העלו אז את הרעיון לערוך תחרות המבוססת על האולימפיאדה העתיקה, שהציגה כישרונות אתלטיים רבים, ותכלול כל אחד למרות הגיל, הגזע, המין, הנטייה המינית או היכולת שלו. יחד עם חבר נוסף בשם פול מארט, ואדל ובראון הקימו את וועד המשחקים הגאים ב-15 ביוני 1980, שהתרחב לוועדת האמנות והאתלטיקה בסן פרנסיסקו (SFAA).
גיוס כספים.
ה-SFAA פיתחה גישה לגיוס כספים על סמך השיעורים שלקח טום ואדל שהדגישו את בקשת הכסף ואז "לסתום את הפה". התאוריה כאן הייתה שתורם פוטנציאלי שיקבל את ההזדמנות לדבר, יהיה בעל סיכוי גבוה יותר לתת, ואילו אם איש המכירות הוא היחיד שידבר, התורם לא ייתן. הם מצאו כי שיטת "הצע והמתן" הזו מועילה במיוחד מכיוון שהם שכנעו כל מיני אנשים הומוסקסואלים וקבוצות גייז לתרום לאירוע.
למרות החששות של אנשים רבים וחוסר הרצון הכללי של רבים לתמוך במשחקים, הצליחה ה-SFAA לכסות את ההוצאות שעמדו על סך 380,000 דולר בעוד נתרמו 395,000 דולר, ועודדה את ה-SFAA ו-Waddell להמשיך את המשחקים שוב בשנת 1986.
מחלוקות.
תביעה משפטית על השם "Gay Olympics".
ד"ר טום ואדל, האולימפי לשעבר שעזר בהקמת המשחקים, התכוון לקרוא להם "Gay Olympics", אך תביעה שהוגשה פחות משלושה שבועות לפני פתיחת המשחקים הגאים בשנת 1982 הכריחה לשנות את השם.
מארגני האירועים נתבעו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) במסגרת חוק הספורט החובבני האמריקני משנת 1978, אשר העניק ל-USOC זכויות בלעדיות למילה Olympic בארצות הברית. נאשמי התביעה טענו כי החוק הוחל מתוך גחמה וכי אם השם Special Olympics לא נאסר באופן דומה, גם Gay Olympics לא אמור להיאסר.
אחרים, כמו דניאל בל, ציינו את ההיסטוריה הארוכה של ה-IOC בהגנה על המותג "אולימפיאדה" כראיה לכך שהתביעה נגד "Gay Olympics" לא הייתה מונעת מאפליה של הומוסקסואלים. מאז 1910 פעל ה-IOC, גם בתביעות וסילוק ממנו, כדי למנוע מארגונים מסוימים להשתמש במילה "אולימפיאדה". "אולימפיאדת המשטרה בקליפורניה" (California Police Olympics) השנתית התקיימה במשך 22 שנה, בין השנים 1967 ל-1989, ולאחר מכן המילה אולימפיאדה כבר לא שימשה לאירוע. בית המשפט העליון פסק לטובת USOC (הוועד האולימפי של ארצות הברית) בתביעת San Francisco Arts &amp; Athletics, Inc. v. United States Olympic Committee .
סרט תיעודי משנת 2009 בשם "Gay Olympics on Trial" (אולימפיאדת הגאים עומדת לדין), נוצר בארצות הברית והוצג בתצוגה מקדימה בכמה פסטיבלי קולנוע. הנושא נכלל גם בסרטו של דייוויד סקטור משנת 2005, "Take the Flame! Gay Games: Grace Grit &amp; Glory".
בשנים שחלפו מאז התביעה, האולימפיאדה והמשחקים הגאים שמו בצד את העימותים ההתחלתיים שלהם, עבדו יחד בשיתוף פעולה ושידלו בהצלחה קיום הגבלת נסיעה לנשאי HIV במשחקים הגאים 1994 בניו יורק ובאולימפיאדת הקיץ 1996 באטלנטה.
הקרנת הסרט "אולימפיה".
טום ואדל תכנן להקרין את סרט התעמולה הנאצי "אולימפיה" משנת 1938, בשל "היופי האמנותי" של הסרט. הוא צוטט באומרו כי בחר בסרט "לא על רקע התוכן הפוליטי המינימלי שלו" אלא משום שהוא היה "שיר הלל לגוף האדם ולספורט", וטען כי הבמאית לני ריפנשטאהל הצליחה לתעד את "הרצון לחוזק". וודל הכיר בשימוש הבוטה בסרט על ידי אדולף היטלר כתעמולה נאצית, אך טען כי הצופים צריכים להיות מסוגלים לראות בו גם דוגמה למה שהאולימפיאדה צריכה ולא צריכה להיות, וכינה אותו הסרט האולימפי הטוב ביותר שהיה עד כה במונחים של איכות למרות המסרים הפרו-נאציים הברורים.
זה גרם לבעיה בקרב יהודים הומוסקסואלים ולסביות רבים שהעבירו מיד ליד עלונים שהוקיעו את הסרט כתעמולה נאצית ודרשו מ-SFAA לבטל את ההקרנה. אחרים תקפו את ואדל באופן אישי, והאשימו אותו בהיותו אובססיבי לגבי השקפה פשיסטית על גוף הגבר הלבן ובהיותו מעורב במפלגה הנאצית, ונחרדו מכך שה-SFAA ינסה להרוויח כסף באמצעות סרט תעמולה נאצי. ואדל הגיב בביטול ההקרנה, בידיעה שללא תמיכת הקהילה היהודית ההומוסקסואלית והלסבית, ה-SFAA לא יכול להצליח. מאוחר יותר הוא התלונן בפני עיתונאי שהוא "נכנע לאותו סוג של צנזורה שהנאצים עצמם קיימו".
הקשר לאידיאלים של הסרט הזה וההאשמה כי ואדל, יחד עם התחרות על ידי מיופה כוח, הציגו וחגגו רק מבט ספציפי אחד על גוף הגבר הלבן, המשיכו לעקוב אחר המשחקים גם בעתיד, למרות הכוונה המקורית של לקבל את פני כולם ולהתרחק ממרכוז גופם של גברים צעירים ולבנים בתנועה לזכויות ההומוסקסואלים.
ליגת העל הקנדית
ליגת העל הקנדית (באנגלית: Canadian Premier League או בקיצור CPL ; בצרפתית: Première ligue canadienne) היא ליגת הכדורגל הבכירה של קנדה, ותחרות הכדורגל הבכירה ביותר במדינה. הליגה הוקמה בשנת 2019 ומורכבת מ-8 קבוצות.
כל קבוצות ליגת ה-CPL משחקות גם באליפות קנדה שם הן מתחרות מול מועדונים קנדיים מליגות אחרות, מה שמהווה בעצם תחרות הגביע הרשמית של המדינה.
היסטוריה.
למעשה העבר של הכדורגל בקנדה מתחילה עוד בסוף המאה ה-19, אך בענף התחרו רק בגביעים וטורנירים מקומיים או המחולקים למחוזות או כאלו המחולקים לחוף המערבי וחוף המזרחי מפאת גודל המדינה, והשחקנים המקומיים הבכירים בחרו לשחק בקבוצות אירופאיות שם הכדורגל התפתח באופן מהיר ומקצועני יותר, והליגה המקצוענית הראשונה הוקמה רק ב-1968 ונקראה ליגת הכדורגל הצפון אמריקאית ה-NASL, אך עקב חוסר עניין נסגרה ב-1985, ובמקומה ב-1987 נפתח ליגת הכדורגל הקנדית ה- CSL. ליגת הכדורגל הקנדית החליפה את ליגת ה-NASL וכללה קבוצות משמונה ערים שונות בקנדה. בשנת 1992 נאלצה גם ליגת ה-CSL להיסגר ומרבית קבוצותיה עברו לליגות של ארצות אחרות באזור. בתקופה זו התבססה הנבחרת המקומית על שחקנים המשחקים בליגות בכירות באירופה וב-MLS האמריקאית, שם אף נכנסה קבוצת מועדון כדורגל טורונטו, שהיה למועדון הקנדי הראשון שנכנס לליגה האמריקאית הבכירה בכדורגל ב-2007. במקביל ב-2008 הוקם מפעל האליפות הקנדית שהיא למעשה טורניר גביע ארצי לכדורגל בקנדה וכולל נציגות מכלל הליגות המקומיות הנמוכות. במאי 2009 הקימה התאחדות הכדורגל של אונטריו מחדש את ליגת הכדורגל הקנדית (CSL), אך ליגה זו איננה מוכרת כיום תחת פיפ"א העולמית ונחשבת לליגה חצי מקצוענית (היא מהווה את הליגה השלישית בקנדה כיום).
ליגת העל הקנדית הוקמה לפי החלטת התאחדות הכדורגל הקנדית מ-6 במאי 2017. משחקי הליגה היו עתידים להתחיל בשנת 2018, אך לבסוף החלו שנה לאחר מכן. מטרת הליגה הייתה לשפר את הענף במדינה, ולהפוך אותו למקצועני ומוסדר. חלק מחוקי הליגה כולל קביעת הגבלה של מינימום שחקנים קנדיים שחייבים לשחק בכל קבוצה בסגל הרחב וגם בהרכבים בכל רגע נתון, דרישות נוספות לשחקנים בני פחות מ-21 וחובה על בחירת שחקנים בדראפט האוניברסיטאות.
בעונתה הראשונה של הCPL התחרו 7 קבוצות בלבד, כאשר היא הורחבה ל-8 קבוצות כשאתלטיקו אוטווה הצטרפה לליגה בעונה השנייה של 2020, וכך היא מכילה עד היום.
פורמט הליגה.
משחקי העונה משוחקים בחודשים מאפריל ועד אוקטובר, כאשר כל קבוצה משחקת 28 משחקים בעונה הסדירה, ולאחר מכן פלייאוף גמר ה-CPL הקובע את זהות האלופה בפלייאוף שכולל חצי גמר בין ארבעת הקבוצות במקומות הראשונים ולאחר מכן משחק גמר בין העולות מחצי הגמר בתחילה כלל גם שלב הגמר 2 משחקים בבית ובחוץ, אך לאחר עונה זה שונה ושלב הגמר הוא למעשה משחק גמר יחיד. אלופת הליגה מעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות של CONCACAF, שם היא מתחרה על הגביע הבינלאומי עם קבוצות ממרכז אמריקה והאיים הקריביים.
ללה קאראיאני
הלני "ללה" קאראיאני (ביוונית: Λέλα Καραγιάννη; 1898 – 1944) הייתה לוחמת ומנהיגת התנגדות יווניה במהלך מלחמת העולם השנייה. אשתו של רוקח ממחוז אטיקה ואם לשבעה ילדים, קרגיאני פעלה לתאום תאי התנגדות יוונים ופעילותם כנגד כוחות הציר הכובשים. היא נתפסה ועונתה על ידי הגרמנים בשנת 1944, נשלחה למחנה הריכוז חיידרי, שם המשיכה לארגן את ההתנגדות נגד הגרמנים. היא הוצאה להורג על ידי כיתת יורים ב־8 בספטמבר 1944.
ביוגרפיה.
ללה קאראיאני נולדה בלימני באי היווני יובואה. לפני מלחמת העולם השנייה הייתה קאראיאני עקרת בית שהתגוררה באתונה. בעלה היה רוקח, ולזוג נולדו שבעה ילדים. כאשר מדינות הציר פלשו וכבשו את יוון בשנת 1941, בני המשפחה קאראיאני סיפקו תרופות לחיילים בריטים הנסוגים, ומאוחר יותר סייעו לכמה חיילים שנתקעו באי להימלט מהמדינה. ככל שהכיבוש נמשך, המשפחה החלה להיות יותר פעילה בתנועת ההתנגדות המתפתחת נגד הכובשים האיטלקים באתונה. בסופו של דבר זה הביא לכך שללה, בעלה ובניה הגדולים הצטרפו לליגה הרפובליקנית היוונית הלאומית, הידועה בכינויו ראשי התיבות היווניים EDES. ללה הקימה תא משלה בתוך התנועה, בשם הקוד "בובולינה" בהתייחס ללסקרינה בובולינה, אישה יווניה שנלחמה ב במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
קאראיאני וחבריה הפרטיזנים פעלו מבית המרקחת של בעלה באתונה וממנזר במגארה. החוליה העבירה מידע לתאים אחרים, הבריחה אנשים ויהודים מבוקשים לאזורים הנשלטים על ידי כוחות פרטיזנים יוונים, וזייפה מסמכים ותיאמה עם המודיעין הצבאי הבריטי לשיבוש הכיבוש בידי כוחות מדינות הציר.