מדרשת הרובע
מדרשת הרובע היא מדרשה תורנית לבנות המזוהה עם ישיבות הקו וממוקמת ברחוב חב"ד 50 שברובע היהודי שבירושלים. המדרשה נוסדה בשנת ה'תשנ"ד (1993) על ידי הרב אוהד תירוש והרבנית דנה סליי. לומדות בה נשים בגילאים מגוונים.
נשיא המדרשה היה הרב אברהם יהושע צוקרמן ,עד פטרתו בשנת ה'תשפ"ב (2022). ובראש המדרשה עומדת הרבנית סליי.
הדגש במדרשה הוא לימוד על פי רוחו של הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק. הלימודים כוללים לימודי אמונה, מוסר, תנ"ך והלכה.
במדרשה מלמדים הרב שלמה אבינר, הרב ברוך סליי, הרב ערן טמיר, הרב עידו רוזנטל, הרב אליעזר קשתיאל, הרב אוהד תירוש, הרב מאיר נאמן, הרב מישאל רובין, הרב אריה מרזר, הרב מיכאל טוביאנו, הרב יונתן נמדר, הרב רביד ניסים, הרב דוד ברג, הרב גדי שלוין, הרב יונתן מאלי, הרב בנימין סופר, הרבנית עידית איצקוביץ, הרבנית אהובה צוקרמן, הרבנית דנה תירוש ועוד.
תוכנית חו"ל.
תוכנית חו"ל של מדרשת הרובע היא מהגדולות בישראל ובראשה עומד הרב דוד מילסטון. התוכנית מעודדת את התלמידות לעלות לישראל. רוב התלמידות בה מגיעות מארצות דוברות אנגלית. לבנות התוכנית יש קשר עם הישראליות הלומדות במדרשה, המתבטא במגורים משותפים, לימוד בחברותות ועוד. בתוכנית לומדות כמאה בנות.
הליגה האנגלית
יעקב חיים סופר
הרב יעקב חיים סופר (ה'תרכ"ז או ה'תר"ל 1869 - ט' בסיוון ה'תרצ"ט, 27 במאי 1939) היה מקובל, מחבר ופוסק הלכה, נולד בבגדאד ועלה לארץ ישראל. כתב את סדרת ספרי ההלכה כף החיים.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד בירת עיראק, לרב יצחק ברוך ממשפחת "מוסה" ולאסתר. למד מאביו תורה וכתיבת סת"ם. התחנך בישיבת "מדרש בית זלכה" בראשות הרב עבדאללה סומך, ולמד בין היתר אצל הרב אלישע דנגור. הושפע בלימוד תורה וקבלה מהרב יוסף חיים - בעל ה"בן איש חי", והוסמך על-ידו למו"צ. נשא לאשה את פרחה בדהובא. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, ומכאן שם משפחתו "סופר".
בראש חודש סיוון ה'תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם חבריו הרבנים יחזקאל עזרא רחמים וצדקה חוצין. גר בשכונת בית ישראל בירושלים ולמד בישיבת המקובלים בית אל. בשנת ה'תרס"ט הקים עם הרב יחזקאל עזרא הלוי, החברותא שלו, את בית הכנסת "שושנים לדוד" שבו דרש בשבתות וימים טובים. למד וחיבר את ספריו בעליית בית הכנסת (כיום היא עזרת נשים). מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת רחובות הנהר, שם היה תלמיד חבר לרב חיים שאול הכהן דוויק.
נפטר בגיל 69, ביום שבת, ט' בסיוון ה'תרצ"ט (1939). נקבר בחלקת החסידים שבבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
נינו הוא הרב יעקב חיים סופר, שעומד בראש ישיבת 'כף החיים' שהוקמה על שמו.
ספרו כף החיים.
במשך קרוב לארבעים שנה, החל מהיותו כבן שלושים עד פטירתו, עסק הרב סופר בכתיבת והדפסת חיבורו "כף החיים" על השולחן ערוך, בשמונה כרכים על חלק אורח חיים וכרך אחד על יורה דעה.
לאחר פטירתו, בשנת ה'תשי"ז, הדפיסו בניו, שלום ומשה סופר, מהדורה חדשה של החיבור, והוסיפו כרך נוסף על יורה דעה, מתוך כתב ידו. החיבור הוגה ותוקן על ידי הרב עובדיה יוסף, שגם כתב את החלק החסר בכרך החדש (מסימן קיז אות יג עד סוף סימן קיט), בסגנון הספר. ויחד עם רבו הרב עזרא עטיה כתב את ההקדמה למהדורה.
בשנת ה'תשע"ה יצאו כרכי החיבור במהדורה חדשה, כולל השלמות רבות מכתב ידו, שנמצא לאחר 78 שנים בגניזת גג בית הכנסת בבא תמא.
הספר דומה במבנהו ל"משנה ברורה", באשר שניהם מבארים את דברי השולחן ערוך והפוסקים בנושאים הנידונים, על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות; אך בשונה מהמשנה ברורה, ה"כף החיים" אינו מתמקד בהבאת ההלכה הפסוקה, אלא מביא את מגוון הדעות שבעניין, ולבסוף מכריע. כמו כן בניגוד ל"משנה ברורה", ה"כף החיים" מביא בהרחבה גם את שיטות ופסקי המקובלים, בפרט האר"י והרש"ש. בכך הוא ממשיך את שיטת הפסיקה של רבו הרב יוסף חיים.
ספריו.
ספרים נוספים שלו מצויים בכתב יד, בהם: באר מים חיים - שו"ת; בית יעקב - דרשות על פרשת השבוע; חפץ בחיים - דרשות; עדות ביעקב - דרשות לארבע פרשיות, שבת הגדול ועוד וביאור פרקי אבות; חזיונות חיים - קרוב ל-800 חלומות וגילויים; הערות והארות על ספר זבחי צדק; קונטרס קטן כוונות הפסח על הגדה של פסח.
In A Gadda Da Vida
הבשורה על פי תומאס
הבשורה על פי תומאס הוא פפירוס בשפה הקופטית שהתגלה בשנת 1945 בנגע חמאדי שבמצרים ומיוחס לתומאס הקדוש. הפפירוס כולל 114 מימרות המיוחסות לישו, שחלקן דומות לאלו הנזכרות בספרי השליחים הסינופטיים מרקוס, לוקס ומתי, אך חלקן לא היו ידועות עד גילויו. המימרות מתוארות כאילו נרשמו מפיהם של תלמידיו של ישו על ידי דידימוס יהודה תומאס (Δίδυμος Ιούδας Θώμας). מאחר ש"דידימוס" ביוונית ו"תאומא" בארמית שניהם פירושם "תאום", שם המחבר צריך להיקרא כנראה "יהודה התאום".
כאשר התגלה הטקסט המלא של הבשורה, הובן כי שלושה חלקים ממנו, בשפה היוונית, כבר נתגלו קודם על יד אוקסירינכוס במצרים בשנת 1898. כתב היד שהתגלה אז תוארך בערך לשנת 200 ואילו כתב היד של הגרסה הקופטית לשנת 340. ההשערה היא כי הגרסה הקופטית תורגמה מגרסה יוונית מוקדמת יותר. כתב היד אינו קשור לבשורות האפוקריפיות או לפסבדו-אפוקריפיות כ"מעשי השליח תומאס" או "בשורת הילדות על פי תומאס", שמוסיפים מעשיות וסיפורים על ילדותו הפלאית, כביכול, של ישו. לא ברור אם כאשר היפוליטוס מרומא ואוריגנס מדברים על "הבשורה של תומאס" באמצע המאה השלישית הם מתייחסים לכתב היד של המימרות הללו או לאחד הכתבים האפוקריפיים.
תאריך כתיבת הבשורה על פי תומאס.
ישנו ויכוח על התיארוך המדויק של מועד יצירת כתב היד המקורי. מחנה המקדימים, הכולל בעיקר מלומדים בארצות הברית, טוען כי נכתב בשנות החמישים של המאה הראשונה, ואילו אחרים, במיוחד באירופה, טוענים כי נכתב בשנות התשעים של אותה מאה.
הטיעון המרכזי של המחנה המקדים הוא שדומה כי הספר כולל חומר מקורי שאינו מבוסס ככל הנראה על ספרי הבשורה הסינופטיים, ומתוך כך מוסק כי נכתב על בסיס מסורת שבעל–פה. מאחר שההסתמכות על מסורת שבעל–פה הסתיימה במהלך המאה הראשונה, הרי שהבשורה הייתה חייבת להיכתב לפני כן, אולי אפילו בשנת 40 לספירה. מאחר שתאריך זה קודם לתאריך כתיבתם של ספרי הבשורה האחרים, ישנם הטוענים כי לבשורה על–פי תומאס יש קשר למקור Q — השם המקובל בתאוריית שני המקורות למקור המשוער שעליו התבססו לוקאס ומתי, אך לא מרקוס, שמהווה מקור נפרד — וכי ניתן לייחס באופן סביר לפחות חלק מהחומר לישו ההיסטורי, במיוחד כאשר מדובר במימרות קטועות או סתמיות כמו מימרה 42: "היו הולכי רגל".
לפי מחנה המקדימים, השפעת מקור Q היא ההסבר התמציתי ביותר לבעיית ספרי הבשורה הסינופטיים ומקור זה נחשב למקור הקדום ביותר הכולל את מימרותיו של ישו. מקור Q מחולק בדרך כלל לשלושה רבדים, והחומר האפוקליפטי שייך לרובד השני והשלישי. חוקרי הברית החדשה זיהו 37 מימרות המשותפות לתומאס עם הרבדים הראשון והשני המשוערים, אך ככל הנראה תומאס לא הכיר את הרובד השלישי. מאחר שהרבדים הראשונים נחשבים לקודמים לארבעת ספרי השליחים, הרי שתומאס קודם לספרי השליחים.
טיעונים אחרים, נסיבתיים יותר, של המחנה המקדים מתבססים על הטיעון של איליין פייגלס בספרה "מעבר לאמונה" (2003), שבו טענה כי הסתירה בין מימרות בבשורה על פי יוחנן ובבשורה על פי תומאס מצביעה על כך שבזמן הכתיבה הייתה כבר מסורת מבוססת ונפרדת של אמונה שהתבססה על בשורת תומאס. טיעון אחר הוא שישנה חפיפה כביכול בין כמה ממימרותיו של פאולוס ותומאס. מאחר שמוסכם שדברי פאולוס קדמו לספרי הבשורה, הרי שחפיפה זו מעידה שתומאס היה ידוע לו. מאחר שתומאס עצמו אינו מתייחס לאגרות הפאוליניות, מעיד הדבר על כך שלא ידע עליהן. מכאן שכתביו קדמו לאלו של פאולוס ותיארוכם צריך להיות, מכאן, לפני שנת 50 לספירה.
המחנה המאחר, לעומת זאת, מתארך את הבשורה על פי תומאס לתקופה כלשהי אחרי שנת 100, לרוב בראשית או אמצע המאה השנייה. כמה מהם טוענים כי תומאס מתבסס על ה"דיאטסרון" שנכתב מעט אחרי שנת 172, וישנו מיעוט קטן הסבור כי מועד הכתיבה המקורי עשוי להיות בין השנים 140 ו-200.
טיעונם המרכזי של חסידי המחנה המאחר הוא שגרסת תומאס מבוססת על "רדקציה" (עריכה) של המימרות המקוריות במקור Q שנוצרה על–ידי מתי ולוקאס, ומשמעות הדבר היא שתומאס מאוחר להם. מאחר שידוע כי מתי ולוקאס כתבו את ספרי הבשורה שלהם ככל הנראה בשנות השמונים והתשעים של המאה, נכתב תומאס אחרי זמן זה. טיעון הנגד של המחנה המקדים הוא הטיעון שהכתבן מן המאה השנייה הוא האחראי לגרסה הנוכחית של תומאס, ואינו המחבר המקורי. כלומר, שהכתבן התאים את נוסח תומאס לנוסחי מתי ולוקאס.
טיעון אחר הוא שמתי ולוקאס שילבו בספריהם גם מסורות "סונדרגוטיות", כלומר, ייחודיות למקומן ולסביבתן. חסידי הפירוש המאחר מציינים שתומאס אינו מקביל רק לחומר המשותף להם, אלא גם לחומר הייחודי לכל אחד מהם, ושלא היה יכול להמצא בידו לפני כתיבתם. המסקנה של המחנה המאחר מכך היא שלכותב הייתה גישה למגוון חומרים, כולל מסורות מקומיות שהיה קל הרבה יותר אחרי הפצת ספרי הבשורה הקנוניים. העובדה שבשורת תומאס אף לא נשקלה או אוזכרה בשום מקרה כמועמדת להכלל בין ספרי הברית החדשה, לבטח שלא בזמן התגבשות המסורת בשנות השבעים של המאה השנייה, מעידה על כך שבתקופה זו לא הייתה גרסה של תומאס שהייתה מוכרת למלקטים.