אה"מ ויקטורי, שלא הייתה כשירה לשמש עוד כאוניית מלחמה, נהפכה בשנת 1798 לאוניית בית החולים הראשונה ושימשה להובלת שבויי מלחמה צרפתים וספרדים פצועים (בין 1800 ל-1803 שופצה "ויקטורי" וחזרה לתפקיד קרבי). בשנת 1860 הפכה אוניית הצי האמריקני "רד רובר" לבית חולים צף לצורך טיפול בנפגעי קרבות מלחמת האזרחים. בשנת 1905 במהלך מלחמת רוסיה–יפן פגעו היפנים באוניית בית החולים הרוסית "אורל", פגיעה שבעקבותיה התחולל קרב צושימה, שבסופו נתפסה האונייה בידי היפנים, כפיצוי.
בתקופת מלחמות העולם הראשונה והשנייה הוסבו מספר אוניות נוסעים לשימוש כאוניות בית חולים צבאיות. כך, הצבא והצי של ארצות הברית הפעילו במלחמת העולם השנייה 39 ספינות כאלה. אף על פי שפעלו ככלי המשמש להצלת חיים, טובעו כמה אוניות בית חולים של המדינות השונות, משני הצדדים, במהלך הקרבות במלחמת העולם השנייה.
המעמד המשפטי.
אוניות בית חולים מסומנות בצלב אדום או סהר אדום גדול על דפנותיהן לצורך זיהוי ברור. חלק מן הספינות מסומנות בנוסף גם בקו ירוק עבה המקיף אותן מכל עבר באמצעו של הגוף. סימון זה נועד להקנות להן הגנה מפגיעה מכוונת בהתאם לחוקי המלחמה של אמנת ז'נבה.
אמנת האג משנת 1907 קובעת גם מגבלות על פעילות אוניות בית חולים:
כיום.
בשנים האחרונות מתרחב השימוש בספינות בית החולים בצבא האמריקאי זאת בשל ניהול מלחמות המרוחקות מגבולות ארצות הברית כדוגמת המלחמות בעיראק ובאפגניסטן וכן במלחמת נאט"ו נגד יוגוסלביה.
אוניית בית החולים כוללת אנשי צוות רפואי ובהם: רופאים מנתחים ומרדימים, וכל צוותי העזר הרפואי המקובלים בבית חולים יבשתי, ונותנת מענה מיידי לפצועי הקרבות אך משמשת גם לצורך הענקת טיפולים רפואיים שוטפים לכוחות הצבא המוצבים הרחק מביתם כגון: טיפולי שיניים, הדמיות אבחנה למחלות שונות, צוותים פסיכיאטריים וכדומה.
כיום מפעילים ארגונים הומניטריים שונים אוניות בית-חולים לשם טיפול בחולים ופצועים באזורי מצוקה ואסון בעולם.
אוניית מגדלור
אוניית מגדלור היא אונייה המשמשת כמגדלור צף. היא עוגנת בדרך כלל במקומה עגינת קבע, ואין לה אמצעי הנעה משל עצמה. משתמשים באוניות מגדלור במקומות בהם המים עמוקים מדי לבניית מגדלור. במקום לסמן את קו החוף, מסמנות אוניות אלה על פי רוב את נתיב השיט. הן יעילות יותר ממצופי סימון, המשמשים לאותה מטרה, משום שהאותות שהן מציגות נראים טוב יותר ולמרחק גדול יותר. זאת ועוד, אוניות מגדלור נושאות בדרך כלל ציוד מדידה ורישום לצורכי מחקר אוקיינוגרפי, כמו רושמי גלים, ולעיתים הן משמשות גם כתחנות מזג אוויר.
אוניית המגדלור הראשונה הוצבה ב-1732 ליד שרטון החול בנוֹר (Nore) בשפך התמזה על ידי ממציאה רוברט הַמְבּלִין (Robert Hamblin).
קיימות גם אוניות מגדלור שלהן אמצעי הנעה, כמו אוניות מגדלור מחליפות (Relief Light Vessels), המשמשות כתחליף זמני לאוניית מגדלור נייחת כשזו נמצאת בנמל לצורכי תחזוקה. אוניות מגדלור ניידות נוספות הן אלה הפועלות בחודשי הקיץ באוקיינוס הקרח הצפוני, אז הקרח מפשיר ומתאפשרת תנועת אוניות.
מראן החיצוני.
כדי שאוניית מגדלור תיראה למרחוק, גופה צבוע בדרך כלל בצבע אדום מבריק ועליו רשום שמה באותיות גדולות ולבנות; אוניית מגדלור מחליפה מציגה במקום זאת על דופנותיה את המלה RELIEF. בעבר היו אוניות אחדות שנצבעו בצבעים אחרים. אוניית המגדלור "יורון" (Huron), לדוגמה, נצבעה בשחור מאחר שהוצבה בצד המצופים השחורים בכניסה לימת יורון. אוניית המגדלור שפעלה במינוטס לדג' (Minot's Ledge), מסצ'וסטס, מ-1854 עד 1860 הייתה צבועה בצבע צהוב, על מנת שתיראה בבירור על רקע המים הכחולים-ירוקים והגבעות הירוקות.
נוסף לאור, המופעל בעת ערפל ובלילה, משעה אחת לפני שקיעת השמש עד שעה אחת לפני הזריחה, הציגו אוניות המגדלור הראשונות על ראשי התרנים סימני יום אדומים (ולעיתים נדירות לבנים), שנראו ראשונים על ידי אונייה מתקרבת. צורות הסימנים היו מגוונות, אך עיגולים או כדורים ושני חרוטים הפוכים היו הנפוצות ביותר ביניהן.
רתיקת האוניות למקומן.
אוניות המגדלור הראשונות השתמשו בעוגני כפות (fluke anchors), שעדיין נמצאים בשימושם של כלי שיט רבים. ברם, הם לא היו יעילים ביותר, כי נטו להיגרר במזג אוויר סוער. הדבר היה לחיסרון, שכן אוניית מגדלור חייבת להישאר על עומדה גם בסערות עזות ביותר, אשר כלי שיט אחרים יכולים להימנע מהן.
מאז ראשית המאה ה-19 מצוידות אוניות המגדלור בעוגני פטריה (mushroom anchors), שמשקלם הממוצע 3-4 טונות. עוגן זה הומצא על ידי המהנדס הסקוטי רוברט סטיבנסון. אוניית המגדלור הראשונה שהשתמשה בעוגן מן הסוג החדש במשקל 1.5 טונות הייתה "פארוס" (Pharos, על שם המגדלור באלכסנדריה), אוניית דיג לשעבר בעלת תפוסה של 82 טונות, שהחלה את שירותה כאוניית מגדלור ב-15 בספטמבר 1807 ליד בל רוק בסקוטלנד. יעילות עוגנים אלה השתפרה מאוד בשנות העשרים של המאה ה-19, אז החלו משתמשים בשרשרות מיצקת ברזל (כלל האצבע היה 6 רגל של שרשרת לכל 1 רגל עומק של מים).
גליאצה
גליאצה (באיטלקית: galeazza, בצרפתית: galléasse, באנגלית: galleass) היא גליאה כבדת-חימוש, מונעת במשוטים ובמפרשים גם יחד, שפותחה על ידי הוונציאנים באמצע המאה ה-16. חימושה כלל תותחים שהוצבו לא רק בחרטום ובירכתיים, אלא גם בין ספסלי החותרים. על שלושת תורני הספינה הונפו מפרשים לטיניים, אשר שימשו לשיוט בלבד, והורדו לקראת הקרב. ההתנגשות הימית האחרונה בה השתתפו גליאסות הייתה ב-1715.
הריינג'רס
פריבטיר
פְּרַיבֶטִיר (באנגלית: privateer) או קורסר (בצרפתית: corsaire) היה כינויה של אונייה חמושה, בבעלות ובפיקוד פרטיים, שפעלה בזמן מלחמה נגד הספנות המסחרית של האויב בתמורה לנתח מן השלל. רב החובל של אונייה שכזו, כמו כל אחד מאנשי צוותה, נקרא גם כן "פריבטיר" או "קורסר".
פריבטירים היו קיימים כבר בימי הביניים, אך עיקר פעולתם במאות ה-16 עד ה-18. בעלי האונייה קיבלו משליט המדינה כתב הרשאה, המעניק להם את הזכות לתפוס אוניות סוחר של האויב ולמכור אותן או את מטענן על פי חוקי השלל הימי (prize). בכתב ההרשאה נקבע גם כיצד יחולק השלל. בדרך כלל החלוקה הייתה 10% למלך ו-90% לפריבטיר. בתחילה נקראה אונייה מעין זו בלשון הדיבור private man-of-war ("אוניית מלחמה פרטית").
הפריבטיריות לא נחשבה לשוד ימי, אך נאסרה בהסכמה בינלאומית ב ב-1856.
זלטופול
זלטופול (Златопіль, נכתב גם: זלאטופל, זלאטופול, זלאטופולי, מרוסית: Злато Поле -"שדה זהב") הייתה עיירה באוקראינה השוכנת כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לקרופיבניצקי על גבול מחוז קירובוגרד ומחוז צ'רקסי ב-1959 אוחדה עם העיר נובומירהורוד.
זלטופול הייתה עיירה משגשגת של סוחרים יהודים. רבי נחמן מברסלב היה כשנתיים אדמו"ר לחסידיו בעיר. ב-1900 מנו היהודים 6,373 מתוך 11,400 התושבים. בזלטופול הייתה גם גימנסיה לעשירים. בבית הקברות המקומי קבור רבי יוחנן טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקה ועוד מספר רבנים בולטים מתקופתו.
יהודי זלטופול שרתו בצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1918 עד 1920 סבלו היהודים מפוגרומים. היהודים שנותרו בעיירה נרצחו על ידי הנאצים באוגוסט 1941. לאחר המלחמה חזרו יהודי זלטופול ששרדו לאחר שירות בצבא האדום לזלטופול וקברו את היהודים נרצחי העיירה בקבר אחים בבית-הקברות היהודי העתיק בעיר. אחרי מלחמת העולם השנייה לא נותרו כמעט יהודים בזלטופול.
מבין המשפחות היהודיות בזלטופול ניתן למנות את משפחת ברודי, משפחת זולה, הרבנים הלל פוסק ואליהו פוסק והמלחין פוקראס.
מגדל אמות השקעות
מגדל אמות השקעות, הידוע גם בשמו הקודם, בית אירופה-ישראל, ובעיקר בשמו הראשון - בית יבמ (נקרא גם היום "בית יבמ הישן"), שוכן ברחוב ויצמן 2 בתל אביב-יפו בפינת שדרות שאול המלך, והוא אחד ממגדלי המשרדים המוכרים בעיר.
הבניין הוקם כדי לשמש כמשרד הראשי החדש של חברת יבמ ישראל אשר עבר (מרחוב לינקולן 15), ובנייתו הסתיימה בשנת 1979. יבמ שכנה בבניין עד ל-1999, אז הוא נמכר לחברת "אירופה ישראל" תמורת 50 מיליון דולר. בשנת 2007 נמכר הבניין לחברת "אמות השקעות", ששינתה את שמו ל"מגדל אמות השקעות", וציינה בראשו את שמה באותיות ענק.
עיצוב.
המגדל תוכנן על ידי האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון. תוכנית המגדל היא בצורת משולש בעל צלעות מעוגלות, שבכל אחד מקודקודיו מגרעת קטנה היוצרת חלון צר ומאורך לכל גובה הבניין. צורה זו "מנופחת" (באקסטרוזיה) לכדי צורה דמוית גליל גבוה הניצב על גזע מרכזי אחד. המגדל בנוי בטון מזוין, חופה במקור באריחים בגוון חום בהיר, וחופת זכוכית עוטפת בבסיסו את גזעו המרכזי, אשר במקור שימשה כמבואת המגדל. עיצוב המגדל שיקף נכונה את סגנונה של חברת IBM, הידועה בכל העולם מאז הקמתה כחברה המיישמת את מיטב אדריכלות התקופה; בין השאר משקף המגדל את חברת המחשבים הגדולה באופן שבו הוא משדר אלגנטיות ותחכום, ויש אומרים כי הוא מזכיר את עיצוב כרטיסי הניקוב של שנות ה-70. עיצובו התמיר מהווה ניגוד לזה של "בית אסיה" הסמוך לו, בהדגישו את הקו ה"זכרי", האנכי השואף מעלה, בעוד בית אסיה מדגיש את הקו האופקי, ה"נשי" הרך והזורם, ובעל הפרופורציות הנמוכות והשטוחות. שטח המשרדים בבניין עוצב בשיטת "החלל הפתוח" (open space), בית יבמ היה מחלוצי השיטה בישראל ואחת הדוגמאות הבולטות ליישומה. גם שלד הבניין, הבנוי על עמוד צר ומתרחב, הצריך מאמץ הנדסי משמעותי שהיה אז טכנולוגיה חדשה יחסית בארץ. בקומתו הראשונה של המגדל הייתה הקפיטריה של המגדל, אשר מאז עזיבת חברת יבמ את הבניין, הוסב לשטח משרדים.