היותן של הערים מוקפות חומה, ברובן, הכתיב משמעותית את התפתחותן. רוב המגורים התקיימו בתוך גבולות החומה, ומחוצה לה נבנו בתים כפריים, אשר בשעת חירום היו תושביהם מתכנסים אל תחומי העיר המבוצרת. עם גדילת אוכלוסיית העיר והיעדר עתודות קרקע להתפתחות בתחומי החומה, נאלצה אוכלוסיית העיר להצטופף בתוך גבולותיה. מכיוון שבניית חומה הייתה מיזם יקר מאוד עבור עיר, רק מדי כמה עשרות שנים יכלה העיר לממן הרחבה של החומה על מנת לכלול בתוכה שטחים נרחבים יותר. הרחבת החומה נעשתה בערים רבות מספר פעמים במהלך כמה מאות שנים ויצרה לעיר "טבעות" היקפיות. לאחר שחומה פנימית פורקה, הדרך הצמודה לתוואי החומה הפכה לרוב לרחוב או שדרה עירונית ראשית, אשר נשארה גם דורות רבים לאחר מכן. בערים רבות באירופה ניתן עד היום לזהות רחובות היקפיים סביב מרכז העיר ברדיוסים הולכים וגדלים. ידועה במיוחד היא העיר פירנצה, שלה נבנו לא פחות מ-7 חומות היקפיות בתקופות שונות במקביל להתרחבותה של העיר, וקיימות מאות ערים נוספות באירופה אשר צמחו באופן דומה עד המאה ה-16.
מתוך צורך בהצטופפות ובבינוי נוסף בתחומי העיר, עברו ערי החומה תהליך מתמיד של עיבוי עירוני. הבנייה נעשתה גבוהה יותר, הרחובות היו צרים, וחללים פתוחים ולו הקטנים ביותר שניתן היה לבנות בהם, נוצלו לטובת בינוי. החלל שנותר בין הבתים היה למעשה בגדר המינימום ההכרחי להמשך תפקודה של העיר. רוחב הרחובות היה מינימלי ואיפשר תנועת הולכי רגל בלבד או תנועה של כרכרות בדרכים הראשיות יותר. במקומות רבים צורת הבינוי של הבתים הייתה כזו, שהתרחבה מעט לכיוון הרחוב ככל שעלו בקומות - בקומת הקרקע נשאר חלל מרווח יחסית לרחוב אך הקומה שמעליה כבר השאירה חלל צר יותר בין הבתים וכן הלאה. מרווחים בין בתים מגיעים במקומות מסוימים, עד היום למעשה, עד לכדי פחות ממטר אחד. באופן זה התפתחו סמטאות, שנתפשות דווקא כרומנטיות מאוד כיום.
עם המצאת התותח בסוף ימי הביניים והתייעלות השימוש הצבאי בתותחים בעת מצור, הלכה ואיבדה החומה את עוצמתה כביצור המסוגל להגן ביעילות על העיר. לכן, החל מהמאות ה-15 וה-16 פרקו ערים רבות את חומותיהן וחדלו מלבנות חדשות, בעוד העיר ממשיכה להתפתח לרוחבה.
הכיכר העירונית.
להבדיל מכיכרות בתקופה הרומית, ובמיוחד מכיכרות אשר נבנו בתקופת הרנסאנס והבארוק, בהן תוכננה צורת החלל מראש, התפתחו בימי הביניים כיכרות בצורות שונות, אשר תצורתן נבעה משינויים מתמידים והתרחבות השטח הבנוי עד לכדי השטח הפתוח המינימלי שהיה בו צורך. הכיכר למעשה היא השטח הריק שנשאר לאחר שכל העיר התמלאה סביבה עד לכדי צפיפות מקסימלית. על כן, נדיר למצוא כיכרות מימי הביניים שהן בעלות צורה מוגדרת כגון מלבן או עיגול, והן א-סימטריות.
הכיכר הימי-ביניימית הייתה מקום מרכזי בחיי העיר, והיוותה חלל רב-שימושי. השימוש העיקרי של הכיכרות היה שוק ומקום מפגש של הקהילה, אך לכיכרות שונות בעיר היו שימושים שונים ומשתנים. סביב הכיכר היו בתי עסק ומגורים ופונקציות ציבוריות. מבנה הציבור הבולט ביותר, ששכן תמיד בצידה האחד של הכיכר המרכזית בעיר הימי ביניימית, היה הכנסייה, שהייתה גורם פוליטי מרכזי בתקופה זו.
הקתדרלה.
קתדרלות החלו להופיע בערים המרכזיות באירופה כבר בימי הביניים המוקדמים. בכל כפר הייתה לרוב כנסייה מרכזית אחת, ובעיר היו כנסיות אחדות וקתדרלה מרכזית אחת, אשר שימשה את כל המחוז. מיקומה של הקתדרלה בעיר, כמו גם גודלה ביחס אל סביבתה הקרובה ואל העיר בכלל, הם עניין מרכזי באורבאניזם של ימי הביניים. בנוסף לאדריכלותה המרשימה וגודלה הרב, היוותה הקתדרלה את מרכזה הדתי והתרבותי של העיר.
הבנייה העממית בתקופה זו הייתה בנייה נמוכה יחסית, לא יותר מ-6 קומות בדרך כלל, ואילו גובהה של הקתדרלה בעיר היה גבוה עשרות מטרים מגגות הבתים. הקתדרלה נראתה מרחוק על ידי מי שהיה בדרכו אל העיר והיוותה נקודת ציון עיקרית, המסמנת את מרכז העיר ומסייעת בהתמצאות בה. צריחיה הגבוהים של הקתדרלה היוו מעין מגדלור יבשתי, שנראה לקילומטרים רבים. מכיוון שהרחובות המקיפים את הקתדרלה היו צרים מאוד וכללו בניינים נוספים, לעיתים גם בצמוד לה, הולכי הרגל לא יכלו כלל לראות את כל גובהה של הקתדרלה מתוך רחובות מרכז העיר. הקתדרלה, בעיקר אלו בסגנון הגותי, נתפשה בעיר כישות מיסטית ונשגבת מהחיים היום-יומיים של העיר. בשל הצורך ליצור מקום כינוס לקהילה ליד הכנסייה וגם בשל רצון הכנסייה, שהעוברים ושבים יוכלו בכל זאת להתרשם מיופייה ומעיטוריה, דאגו הכנסיות לשמור על כיכר פתוחה בחזית המערבית (הראשית) של הקתדרלה. כיכר הקתדרלה התפתחה כמו הכיכרות הימי ביניימיות הטיפוסיות מול המבנה ובמקרים רבים יזמה הכנסייה הריסת מבנים לטובת הרחבת הכיכר וכדי שאפשר יהיה להתרשם גם מן הרחוב מחזיתה הראשית, לכל הפחות.
גנים ציבוריים.
בתקופת ימי הביניים נתפשה העיר כמקום מקלט בטוח, המגן על תושביו מן הסכנות שנמצאות מחוץ לה; הטבע שמחוץ לגבולותיה של העיר לא נתפש כדבר יפה ופסטורלי כפי שרואים אותו היום. הצורך להחדיר מעט טבע אל תוך העיר במה שמכונה גן, כמעט ולא היה קיים בימי הביניים. ערי חומה רבות לא הכילו גנים ציבוריים, והגינות היחידות שהיו נמצאו בתחומי חצרות הבתים. באיטליה לדוגמה, גם בכיכרות הציבוריות לא נשתלו עצים, מתוך כוונה ברורה של השארת הטבע מחוץ לעיר; עד היום, למעשה, הפיאצות (כיכרות) האיטלקיות מרוצפות לחלוטין, ונדיר למצוא בהן צמחייה. גני נוי התקיימו בתקופת ימי הביניים בתחומי טירות וארמונות בלבד, והיו מצומצמים בהיקפם. התפתחות הגן הציבורי החלה רק בתקופת הרנסאנס, אז גם החל להתפתח מקצוע הגננות ותחום אדריכלות הנוף. גנים ציבוריים הוקמו דווקא בערים מוסלמיות בתקופת ימי הביניים. מרחבים ציבוריים קושטו בגינות הכוללות צמחייה רבה, גופי מים ומזרקות.
מבנה המגורים.
צורת הבינוי הטיפוסית של מגורים בערי ימי הביניים הייתה בנייה טורית על קו אפס, כלומר בית בעל חזית אחת ראשית וחזית אחת אחורית, הנמצא בין שני בתים דומים; הקיר הקדמי של הבניין היה קו אחד לכל אורך הרחוב, ללא גדרות או חוצצים אחרים. על פי רוב, לא הייתה קיימת מדרכה בין קו הבניין לדרך. את המגרשים שנמכרו לטובת בנייני מגורים חילק האציל, בעל האדמות, לרצועות אורכיות. כל מגרש היה רצועה מוארכת ברוחב של בין 4–6 מטרים ובאורך רב יותר, עד כ-20 מ'. רוחב המגרש נקבע בערים רבות על פי מצאי העצים שגדלו באזור, אשר אורך הקורות שניתן היה לייצר מהם היה מוגבל בדרך כלל. כל בעל מגרש יכול היה לבנות בחלקו הקדמי של המגרש, וחלקו האחורי היה מנוצל לחצר אחורית. החצר האחורית שימשה את המשק הביתי, ובדרך כלל היו בה ערוגות אחדות לטובת גידולי הצריכה הביתית. החצר גם שימשה כשירותי הבית, ונוצר איזון מתמשך בין כמות הפסולת שייצרה המשפחה, כמות הגידולים שיכלה לגדל לעצמה ושטח האדמה הפנוי. משגדלה העיר והתעשרה, ותושביה יכלו להתפרנס ביתר קלות, הורחב הבית, והירקות היו נקנים מכפריים אשר היו מביאים את הגידולים מחוץ לעיר.
על מנת להחדיר אור אל פנים הבית, נבנו בבתים רבים חצרות פנימיות קטנטנות או פירי אור צרים, שכל תפקידם היה אוורור ותאורת הבית במקומות שהיו מרוחקים מאחד משני הקירות החיצוניים. בערים רבות הגבילו חוקי העיר בניית חלונות בקירות הצדדיים, אפילו במקרים שביתו של השכן היה נמוך יותר, מכיוון שחלון כזה היה גוזל חלק מזכויותיו של השכן (אם ירצה להגביה את ביתו). למרות הכול, בתי המגורים העתיקים היו חשוכים למדי באופן יחסי לתאורה בבית מגורים מודרני. טכנולוגיית בניית החלונות הייתה מוגבלת, והבית סבל מבעיות תברואתיות רבות שנבעו מחוסר אוורור ומחוסר תאורה טבעית. בבתי המגורים העתיקים היו משתמשים בחלונות קטנים בעלי תריסים אטומים, שמנעו את פגיעת נזקי מזג האוויר. מאוחר יותר החל השימוש בבדים משומנים ובנייר לשם סגירת החלון. חלונות הזכוכית החלו להופיע בבתי המגורים רק במאות ה-15 וה-16; עד אותה עת נעשה בהם שימוש רק במבני ציבור ובארמונות.
מקצוע האדריכל.
האדריכל בימי הביניים היה אוּמן - רב-בנאים שהיה אחראי לתכנון ולבנייה בפועל. לא הייתה הפרדה בין מקצוע האדריכל למהנדס הבניין ולקבלן הבנייה כפי שקיים כיום. המקצוע נרכש בדרך כלל דרך לימוד מעשי שעבר מאב לבן, והשכלולים הטכנולוגיים בתחום הבנייה נלמדו באופן דומה בין אדריכלים שונים. תפקיד האדריכל היה אמנם דומה גם בעת העתיקה וגם אחרי ימי הביניים, אלא שבתקופה זו היה בעל המקצוע איש מלאכה לכל דבר, אשר השתייך לגילדה ולא היה בעל תפקיד מכובד ונעלה. למעשה, ידועים מעט מאוד שמות של אדריכלים מימי הביניים באופן יחסי לתקופות אחרות. על מבנים מפוארים, שנבנו קרוב לוודאי על ידי אדריכלים מוכשרים מאוד, לא ניתן קרדיט לאדריכל, אף לא לאלה ביניהם שבנו את המפוארות שבקתדרלות. האדריכלים עסקו בבנייה של מבני ציבור בלבד ולא בבנייה של מבני מגורים ומסחר פשוטים, אותם בנו פשוטי העם בעצמם במה שמכונה בנייה ורנקולרית (אדריכלות ללא אדריכלים). בנייתם של מבני הציבור בימי הביניים ארכה עשרות ולעיתים גם מאות שנים, ולכן גם פעמים רבות האדריכל שהחל את הבנייה לא זכה כלל לראות את התוצר המוגמר.
אלמוניות הייתה גם מנת חלקם של שאר האומנים שעסקו באדריכלות, כגון פסלי העיטורים והתבליטים, יוצרי הויטראז'ים המפוארים וכל שאר האלמנטים של עיצוב הפנים של הכנסיות, אשר נחשבים ליצירות אמנות לכל דבר.
השפעה תרבותית.