סיירה לאון היא מהעניות והנחשלות שבמדינות העולם, והיא מאופיינת בפערי הכנסה גדולים בין שכבות האוכלוסייה. היא אמנם מחזיקה במשאבים רבים, לרבות מינרלים, דגה ומשאבים חקלאיים, אולם התשתית החברתית והכלכלית איננה מפותחת, ואי-הסדר החברתי והתשתיות הנחשלות, שמקורם בעשר שנות מלחמת האזרחים, פוגע בעקביות בפיתוח הכלכלי של המדינה. כשני שלישים מכוח העבודה במשק מתפרנסים מחקלאות. הייצור מורכב בעיקר מעיבוד חומרי גלם, וכן ייצור קל עבור השוק המקומי. ישנן תוכניות לפתוח מחדש את מכרות האלומיניום והטיטניום שנסגרו במהלך שנות הסכסוך. מקור ההכנסה העיקרי של המדינה הוא יהלומים; סרט בנושא בשם "לגעת ביהלום" יצא בשנת 2006. גורל הכלכלה תלוי בשימור הסדר והשלום הפנימיים, כמו גם בקבלת סיוע חוץ ניכר.
גאוגרפיה.
רוב מישור החוף של סיירה לאון רצוף ביצות מנגרובים, מלבד חצי האי שבו שוכנת עיר הבירה פריטאון. יתר שטחה של המדינה הוא מישורי ברובו (בגובה 300 מ' מעל פני הים) ומכוסה יערות. במזרח המדינה ישנם הרי לומה (הגבוה שבהם הוא הר לומה מנסה, 1,948 מ'). האקלים טרופי, ועונת הגשמים היא בין מאי לדצמבר.
הערים החשובות הן הבירה פריטאון (1,055,000 תושבים), קוינדו (80,000 תושבים), בו, קנמה ומאקני.
דמוגרפיה.
ישנם קרוב לעשרים שבטים שונים החיים בתחומי סיירה לאון, ויחד הם מהווים קרוב ל-90 אחוזים מהאוכלוסייה. הקבוצות החשובות ביותר הן הטמנה (Temne) בצפון והמנדה (Mende) במרכז ובדרום, אשר מהוות כל אחת כ-30 אחוזים מהאוכלוסייה. כ-10 אחוזים מהאוכלוסייה הם קריאולים, צאצאיהם של עבדים אפריקנים משוחררים שעזבו את ארצות הברית ואת ג'מייקה והתיישבו באזור פריטאון, ושל עבדים ששוחררו על ידי ספינות הצי הבריטי במהלך המאה ה-19, בתקופה שבה נלחמה בריטניה בסחר העבדים. בני קריו נבדלים מבני הקבוצות הילידיות לסיירה לאון בין היתר בכך שהם דוברים שפה המבוססת על אנגלית כשפת אם, ונקראים לרוב בשמות אנגליים ולא אפריקאיים.
ישנו מיעוט קטן של מהגרים מהודו, פקיסטן ולבנון.
אף על פי שהשפה הרשמית בסיירה לאון היא אנגלית, רק מעטים דוברים אותה, שכן רוב האוכלוסייה דוברת את לשונות השבטים השונים. עם זאת, שגורה השפה הקראולית, "קריו", המושתתת על השפה האנגלית, בפי רוב האוכלוסייה.
ממוצע הילודה במדינה עומד על 4.1 צאצאים לאישה. המדינה סובלת מיחס תמותת אמהות בשעת לידה (Maternal Mortality Ratio - MMR) הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת. לפי דו"ח ארגון הבריאות העולמי משנת 2019, על כל 100,000 לידות בסיירה לאון נרשמים 717 מקרי מוות של היולדות UNFPA Sierra Leone Maternal Health. שיעור גבוה זה נובע מסיבוכי היריון חמורים כגון הפלות, צירים חסומים, היריון חוץ רחמי, שטפי דם פנימיים וזיהום רחמי. הסכסוך האלים ופגיעתו האנושה בשירותי הבריאות, שהתבטאה בעקירת בני אדם ממגוריהם, בהשמדת מתקנים רפואיים וציוד רפואי ובחסימת הגישה לאזורים כפריים, גרמו לעלייה חמורה בשיעור זה.
בשנת 2020, 78.5% מאוכלוסיית סיירה לאון היו מוסלמים, רובם מוסלמים סונים. 20.4% הם נוצרים, רובם פרוטסטנטים ו1.1% האמינו בפולחנים מקומיים של אפריקה שמדרום לסהרה ודתות אחרות.
יחסי ישראל – סיירה לאון.
לשתי המדינות אין שגרירויות, אולם שגרירות ישראל בגאנה אמונה גם על סיירה לאון. את סיירה לאון מייצג בישראל הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי דוד בן בסט.
סיד בארט
רוג'ר קית' "סיד" בארט (באנגלית: Roger Keith "Syd" Barrett 6 בינואר 1946 - 7 ביולי 2006) היה מוזיקאי, מלחין, כותב שירים, זמר וצייר אנגלי. ידוע בעיקר כאחד ממייסדי להקת הרוק פינק פלויד. בארט היה הגיטריסט והזמר הראשי של הלהקה בשנותיה הראשונות, בנוסף גם כתב את מרבית שירי הלהקה בתקופה זו ואף נתן לה את שמה.
במהלך שנותיו כחבר הלהקה, הוציאה "פינק פלויד" ארבעה סינגלים, את אלבום הבכורה שלה, The Piper at the Gates of Dawn בשנת 1967 ומספר שירים נוספים שלא הופצו. בארט כתב את מרבית השירים באלבום הראשון וחלק מהשירים באלבומה השני של הלהקה, "A Saucerful of Secrets" שיצא בשנת 1968. בעוד הלהקה מתחילה לצבור הכרה, בארט הלך ושקע בעולם הסמים. באופן ששיבש לחלוטין את תפקודו. עקב כך, בשנת 1968 בארט הודח מהלהקה, דייוויד גילמור הצטרף כגיטרסט ואילו רוג'ר ווטרס הפך לזמר הראשי במקומו של בארט.
לאחר עזיבתו את פינק פלויד פתח בארט בקריירת סולו, במהלכה הוציא שני אלבומים; "The Madcap Laughs" ו-"Barrett", שיצאו שניהם בשנת 1970.
ביוגרפיה.
בארט נולד בעיר קיימברידג' שבאנגליה למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו, ארתור מקס בארט היה פתולוג, ואמו, ויניפרד הייתה עקרת בית. כבר מגיל צעיר החל לגלות עניין במוזיקה, והוריו תמכו בעיסוקו בתחום זה. אביו נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 1961, כחודש לפני יום הולדתו ה-16 של בארט.
בארט למד בתיכון לבנים בקיימברידג', שם חבר בגיל צעיר לרוג'ר ווטרס, אותו הכיר בכיתה לאמנות בבית הספר. השניים שמצאו תחומי עניין משותפים הפכו לחברים קרובים ובילו זמן ממושך יחד. בנעוריו הרבה בארט לצייר, וציוריו יוצאי הדופן העידו על אישיותו הססגונית והבלתי שגרתית ועל עולמו הפנימי העשיר בדימויים פסיכדליים יוצאי דופן.
בשנת 1965 הגיע בארט ללונדון, ויחד עם סטודנטים שהכיר בקולג' לאדריכלות, היה חבר בהרכבים שונים. הווא הצטרף ללהקת "סיגמה 6" שנוסדה בשנת 1963, בה היו חברים: רוג'ר ווטרס (גיטרה), ריצ'רד רייט (קלידים), ניק מייסון (תופים), קלייב מטקאלף (גיטרה בס) וג'ולייט גייל (שירה). הלהקה ניגנה גרסאות כיסוי למוזיקת בלוז שחורה, והחלה לבצע שירים של בארט. שינוי הקו המוזיקלי גרר את שינוי שם הלהקה לפינק פלויד, על-שם שני נגני בלוז אלמונים שבארט אהב - פינק אנדרסון ופלויד קאונסל. בתחילת דרכה ב-1965, עזבו אותה מטקאלף וגייל, והלהקה כללה עתה את בארט עצמו, שלושת החברים הנותרים, ואת הגיטריסט בוב קלוז. מיד עם הקמתה, עזב בוב קלוז את הלהקה.
פעילותו במסגרת פינק פלויד.
בתחילה ניגנה פינק פלויד גרסאות כיסוי לשירי R&amp;B (רית'ם אנד בלוז) שונים, כמו להקות רבות אחרות באותה התקופה כגון הרולינג סטונז, היארד בירדס ועוד. לאחר מכן החלה הלהקה לגבש קו מוזיקלי משלה שהיה בעיקר רוק אנד רול מאולתר ששאב השראה מג'אז מאולתר ומפופ-רוק בריטי כמו הביטלס, שהחל להתפרסם באותה תקופה. הרוק הפסיכדלי הבריטי החל את תור הזהב שלו, ובאותן שנים נפתח בלונדון מועדון ה-UFO, שפינק פלויד הייתה להקת הדגל שלו. מהר מאוד עלתה פינק פלויד על הגל הפסיכדלי, והפכה לאחת הלהקות המפורסמות בסצנת המחתרת הפסיכדלית של לונדון.
חברת EMI החתימה את פינק פלויד על חוזה הקלטות. הסינגל הראשון של הלהקה, ארנולד ליין - (Arnold Layne) יצא בתחילת 1967. השיר, שנתפס כשערורייתי באותה עת, אודות גבר שנוהג לגנוב בגדי נשים מחבלי כביסה וללבוש אותם, נכנס ל-20 השירים הגדולים של בריטניה. השיר הבא, שיצא על EP ביוני, "See Emily Play" (שנחשב לאחד השירים הבולטים ביותר של בארט במסגרת פינק פלויד) כבר נכנס למקום השישי במצעד. השיר הנוסף ב-The Scarecrow" - EP", שיקף את תוכנית העבודה של בארט והיחס החם שלו לסמים, בעיקר ל-LSD. השיר נכנס לתקליט הראשון של פינק פלויד.
The Piper at the Gates of Dawn.
באוגוסט 1967 יצא אלבומה הראשון של פינק פלויד, "החלילן בשערי השחר". האלבום נחשב לאחד מעמודי התווך של מוזיקת הרוק בכלל והמוזיקה הפסיכדלית בפרט. מתוך 11 השירים שנמצאים בתקליט, כתב בארט 8 שירים לבדו, ושניים מבין השלושה הנותרים כתב במשותף עם שאר החברים. סיד בארט היה ידוע בכך שנהג לנגן על צוואר הגיטרה שלו בצורה מסוימת בעזרת מצית, וכך יצר צליל משונה ומסתורי.
האלבום הציג עולם הזוי של יוצר השקוע בעולם אגדות הילדים ומתעסק בהן באובססיביות. בארט בחר את שם האלבום על שמו של הפרק השביעי מתוך ספר הילדים הרוח בערבי הנחל, מאת הסופר האנגלי קנת גרהם. הסיפורים מלווים בצליל פסיכדלי ובקטעים אינסטרומנטליים בעלי סאונד חדשני, כמו גם בניסיונות מוזיקליים לא קונבנציונליים לאותה תקופה.
את האלבום הקליטו פינק פלויד באולפני Abbey Road המפורסמים בהם הקליטו הביטלס באותה העת, במקביל לפינק פלויד את האלבום "מועדון הלבבות הבודדים של סמל פפר".
שימוש נרחב ב-LSD.
במקביל להצלחת הלהקה, הלך וגבר השימוש של בארט בסמים עד ששיבש את תפקודו. התנהגותו הפכה יותר ויותר בלתי מוסברת ובלתי צפויה. בין היתר עלה וירד מהבמה במהלך הופעות, ניגן אקורד אחד במשך כל ההופעה או לא ניגן כלל. פעם אחת נעלם לשלושה ימים ומשחזר, נדרש לתקופת החלמה בעקבות שימוש בסמים.
בהופעה בתוכנית אירוח אחת סירב לנגן בטענה האבסורדית ש"אם ג'ון לנון לא מנגן כאן, אז גם אני לא מוכן לנגן כאן". סיבוב ההופעות של הלהקה באוקטובר 1967 בארצות הברית נקטע לאחר 8 ימים בלבד עקב מצבו הנפשי המעורער. במהלכה של אחת ההופעות באותו סיבוב שנערכה באולם הפילמור וסט שבסן פרנסיסקו, התיר בארט לאיטו את מיתרי הגיטרה שלו, והוציא אותה מכיוון.