אנשי נאס"א מתכננים יחד עם צוות מהמעבדה להנעה סילונית תוכנית חילוץ, אך היא נכשלת. ריץ' פרנל, מומחה לאסטרודינמיקה, מציע לעשות שימוש בחללית הרמס עמה חוזרים עמיתיו לצוות של וואטני לכדור הארץ על מנת לחלץ את חברם. הוא מציע את "תמרון פרנל" בו תעשה ההרמס שימוש בכדור הארץ כבמקלעת כבידתית במטרה לחזור למאדים, אך התוכנית לא מאושרת על ידי ראש נאס"א מחשש לסיכון שאר האסטרונאוטים. מנהל הטיסה של Ares III מעביר בחשאי את התוכנית לצוות ההרמס והם מחליטים להוציאה לפועל למרות הסכנה לחייהם, אף על פי שהדבר יאריך משמעותית את שהותם בחלל ואף על פי שהם מודעים לכך שנאס"א תשעה אותם מכל פעילות עתידית. סיוע לא צפוי מתקבל גם ממינהל החלל הסיני, שמקריב משימה סודית אליה התכונן במשך שנים על מנת שהמשגר שלה ישמש לשיגור אספקה ל"הרמס" בטרם תעזוב את סביבת כדור הארץ בדרכה בחזרה למאדים.
במקביל על וואטני להגיע לבסיס הקדמי של משימת חקר המאדים הבאה (Ares IV), המרוחק כ-3,200 ק"מ ממקום הימצאו, שם נמצא רכב עזיבת מאדים שנחת כ-18 חודשים לפני תחילת משימת ארס 4 כדי לייצר דלק בעזרת תגובת סבטייה, תגובת מימן שהובא בטיל מכדור הארץ עם פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה המאדימית, ליצירת מתאן שמשמש כדלק טילים. הוא מתנייד באמצעות רובר המיועד לנסיעה של עד 35 קילומטר בלבד ואספקה דלילה. בלית ברירה הוא נעזר לשם כך בגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי תוך חשש מהרעלת קרינה. וואטני חובר לרכב עזיבת מאדים ונאלץ לפרקו על מנת להיפטר ממשקל עודף, כך שיוכל להיות משוגר למסלול גבוה בחלל ולחבור להרמס. אף על פי שרכב עזיבת מאדים אינו מגיע לגובה הרצוי, מצליח צוות ההרמס לחבור ולחלץ את וואטני בעזרת הליכת חלל.
הפקה.
צילומי הסרט בוצעו במהלך שלושה וחצי חודשים באולפני קורדה בהונגריה, לצורך תפאורת נופי מאדים בוצעו צילומים בוואדי רם שבירדן בו אבני חול אדומות.
נאס"א סייעה ליוצרי הסרט בשיווקו ובייעוץ טכני על מנת לשוות לו אמינות. היא אישרה ליוצרי הסרט לעשות שימוש נרחב בלוגו שלה, הקרינה את הסרט לצוות תחנת החלל הבינלאומית וכן לצוות נבחר של אסטרונאוטים ומדענים במרכז החלל ג'ונסון ובמרכז החלל קנדי. באתרה התייחסה נאס"א לטכנולוגיות שהוצגו בסרט והשוותה אותן לטכנולוגיות הקיימות בהן עושה שימוש. סמוך ליציאת הסרט לאקרנים, הודיעה נאס"א כי נמצאו עדויות לקיום של מים זורמים על פני המאדים.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 בספטמבר 2015 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ביקורת.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד הצופים ומצד מבקרי הקולנוע. באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג "טריות" של 94% מכלל הצופים ומהמבקרים. אן הורנדיי מהוושינגטון פוסט העניקה לסרט 3.5 כוכבים מ-4 וציינה שהסרט מספק דוגמה מלהיבה ומרעננת כיצד מדע יכול להיות "מגניב". ג'ו מורגנשטרן מהוול סטריט ג'ורנל ציין שמה שכל כך מרגש בסרט הוא שבראש ובראשונה זהו סרט על מה זה להיות אנושי. הוא הוסיף שגם ידיעת קו העלילה הכללי לא תכין את הצופה למגוון ולמורכבות יוצאת הדופן של חגיגת המדע הבדיוני המוצגת בסרט.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ומאט דיימון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ורידלי סקוט היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר, העיצוב הטוב ביותר והאפקטים הטובים ביותר ולא זכה באף קטגוריה. כמו כן היה מועמד לשישה פרסי באפט"א בקטגוריות הבמאי, השחקן הראשי, הסאונד, עיצוב ההפקה, אפקטים חזותיים והעריכה הטובה ביותר, אך לא זכה באף קטגוריה.
ביקורת בישראל.
בישראל ציינו מבקרי הקולנוע לשלילה את בחירת מפיצי הסרט המקומיים לתרגום שמו בצורה שנבחרה, כנראה ברמיזה לסרט קודם של דיימון, "להציל את טוראי ריאן".
דיוקים מדעיים.
כאשר נכתב הספר השתדל המחבר אנדי ויר לתאר את האירועים בצורה מדעית מדויקת. הבמאי רידלי סקוט המשיך בכך וקיבל ייעוץ מדעי מג'יימס גרין, ראש החטיבה למדעים פלנטריים באגודה האמריקנית לאסטרונומיה. גרין אמר על התוצר הסופי שהוא "ריאלי באופן סביר". עם זאת, יש כמה פרטים שאינם תואמים את המציאות.
הכנסות.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט כ-54 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית ועוד כ-45 מיליון דולר ברחבי העולם. בכך היה לסרט עם ההכנסות הגבוהות ביותר לסוף השבוע הראשון להקרנה במהלך חודש אוקטובר לאחר הסרט כוח משיכה מ-2013. סך הכל הכניס הסרט כ-630 מיליון דולר ברחבי העולם.
The Bangles
מרחב כיסוי אוניברסלי
מרחב הכיסוי האוניברסלי
נחום דרשוביץ
נחום דרשוביץ (נולד ב-1951) הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וקודם לכן באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. ידוע, בין השאר, בסדר דרשוביץ-מנה .
קריירה.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במדעי המחשב (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית ממכון ויצמן למדע, על עבודה שנעשתה בהדרכת פרופ' זוהר מנה שכותרתה The Evolution of Programs. משנת 1978 נמנה עם סגל אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ובשנת 1998 חזר לישראל כאשר קיבל מינוי כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
היה חוקר אורח במכון ויצמן למדע, מיקרוסופט מחקר, אוניברסיטת סטנפורד, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת שיקגו ועוד.
תחומי מחקרו: מדעי המחשב התאורטיים, בינה מלאכותית, שפות תכנות, הנדסת תוכנה, מדעי הרוח הדיגיטליים.
בשנת 2011 הוענק לו פרס הרברנד.
נין לזכריה דרשוביץ . נשוי לשולמית חוה הלוי, משוררת וחוקרת צאצאי האנוסים.
אוקטביה א. באטלר
אוקטביה אסטל באטלר (באנגלית: Octavia Estelle Butler; 22 ביוני 1947 - 24 בפברואר 2006) הייתה סופרת מדע בדיוני אפרו-אמריקאית. זכתה בפרסי הוגו ונבולה, והייתה אחת הנשים המובילות בתחומה. ב-1995 נהייתה לראשונה - ועד היום גם היחידה - מתחום המדע הבדיוני שזכתה במלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות".
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
באטלר נולדה ב-1947 בפסדינה, קליפורניה, בתם היחידה של אוקטביה מרגרט גאי, עוזרת בית, ולוריס ג'יימס באטלר, מצחצח נעליים. אביה נפטר כשהייתה בת 7, והיא חיה לאחר מכן עם אמה וסבתה, באווירה בפטיסטית קפדנית. בתקופת הסגרגציה הגזעית בארצות הברית, פסדינה הייתה עיירה מעורבת, ובאטלר זכתה להיחשף לגיוון תרבותי ואתני. אך גם היא חוותה את עול העליונות הלבנה כאשר ליוותה את אמה לעבודה וראתה אותה נכנסת לבית מעבידיה דרך הדלת האחורית, ושמעה את אופן הדיבור המזלזל המכוון אליה.
מגיל צעיר, באטלר סבלה מביישנות יתר שגרמה לה להתקשות ליצור קשרים חברתיים עם ילדים אחרים. המבוכה החברתית שלה, יחד עם דיסלקסיה קלה, גרמו לה לסבול קשות בסביבת הלימודים, והיא האמינה בעקבות זאת שהיא "מכוערת, וטפשה, מסורבלת, וחסרת תקווה מבחינה חברתית". בגיל תיכון היא כבר הגיעה לגובה של 1.83 מ', מה שהפך אותה למטרה ללעג. כדי לחמוק מהסביבה העוינת, באטלר הייתה מבלה את זמנה בספריה בקריאה וכתיבה. היא התעניינה במיוחד במגזינים של מדע בדיוני, והחלה לקרוא סיפורים של כותבים כמו תיאודור סטרג'ן, זנה הנדרסון, וג'ון ברונר.
בגיל עשר, התחננה בפני אמה שתקנה לה מכונת כתיבה, והייתה מתקתקת בה את סיפוריה בשתי אצבעות. בגיל עשר, לאחר שצפתה בגרסה הטלוויזיונית לסרט "ילדת השטן ממאדים", היא הייתה משוכנעת שהיא יכולה לכתוב סיפור טוב יותר, ואז כתבה את מה שנהיה לבסיס לסדרת ה-Patternist. בגיל זה היא עדיין לא הייתה מודעת לאתגרים שעשויים לעמוד בפניה בתור אישה שחורה, אך בגיל 13 דודתה גרמה לה להבין זאת בפעם הראשונה, באומרה, "יקירה... שחורים אינם יכולים להיות סופרים". אך באטלר לא ויתרה על חלומה לפרסם סיפור, ואפילו נעזרה במורה למדע בחטיבת הביניים לה, מר פאף, בהקלדת הסיפור הראשון שהיא הגישה למגזין מדע בדיוני.
לאחר שסיימה תיכון ב-1965, באטלר עבדה במשך היום ולמדה במכללה העירונית בערבים. היא זכתה בתחרות סיפורים קצרים, ובזאת הרוויחה את ה-$15 הראשונים שלה כסופרת. היא גם פיתחה  את גרעין הסיפור שהפך בשנים מאוחרות יותר לרב המכר שלה Kindred, כשחבר לכיתה שהיה פעיל בתנועת "הכוח השחור" העביר ביקורת קשה על דורות קודמים של שחורים ש"התרפסו" בפני הלבנים. כפי שהסבירה בראיונות לאחר פרסום הספר, היא רצתה לכתוב כתגובה לביקורת זו ספר שייתן הקשר היסטורי לכפיפות של שחורים בפני לבנים, כדי שזה יובן כהשרדות אמיצה, אם שקטה.
הצלחה מקצועית.
למרות שאמה של באטלר רצתה שתעבוד כמזכירה עם משכורת קבועה, באטלר המשיכה לעבוד בעבודות מזדמנות כדי להתרכז בכתיבתה. אך היא התקשתה למצוא הצלחה מסחרית, בעיקר מכיוון שבהיעדר ביקורת בונה, היא כתבה סיפורים מהסוג שגדלה עמם - מדע בדיוני של גברים לבנים, שסגנונם ותפישות חייהם לא באמת השיקו לשלה. את ההצלחה הראשונה שלה היא חוותה בסדנה של איגוד התסריטאים האמריקאי. אחד ממנחי הסדנה היה הסופר הידוע הרלן אליסון, והוא התרשם רבות מכתיבתה, ויעץ לה להשתתף בסדנת סופרי מדע בדיוני בפנסילבניה, שם פגשה את הסופר סמואל ר. דילייני, שגם הפך לחבר קרוב. היא מכרה את שני סיפוריה הראשונים: את "Child Finder" לאליסון, שכלל אותו באנתולוגיה שלו בשם "The Last Dangerous Visions", ואת "Crossover" לרובין סקון וילסון, מנכ"ל ארגון Clarion למדע בדיוני, שפרסם אותו באנתולוגיית הארגון של שנת 1971.