היחידה למשא ומתן של משטרת ישראל היא יחידה מבצעית ארצית ואנשיה עוסקים כל העת במשימות המצריכות את הפעלתה. היא מתאפיינת ברובה בהקפצות לאירועים ברחבי הארץ כאשר קיים סיכון ממשי לחיי אדם. היחידה הוקמה בשנת 1978 לאחר רצף פיגועי מיקוח בהם חטיפת מטוס סבנה ואסון מעלות.
היחידה המורכבת משלד פיקודי ומקצועי קבוע היושב בבסיס הימ"מ ובמחוזות השונים פזורים קצינים אשר, בנוסף על תפקידם בשיגרה, עברו הכשרה ועוברים תרגולים ורענונים והם המגיבים ראשונים לכל אירוע משא ומתן במחוז.
היחידה מספקת הכשרה מקצועית לניהול משא ומתן בארגונים ויחידות מיוחדות אחרות. היחידה מסייעת גם בחקירות מורכבות בהם איתור נעדרים, חקירות רצח באמצעות כלים רבים ובהם בניית פרופיל פסיכולוגי.
יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI, עוסקת בניהול משברים, משא ומתן, מעקב סמוי ותמיכה. היחידה כוללת מומחי משא ומתן, מנתחי התנהגות ועוד.
מקרים מפורסמים בהם היה מעורב צוות משא ומתן עם החוטפים.
יחידת משא ומתן עוסקת בתחומים רבים ובהם חטיפת בני ערובה, אירוע פעילות חבלנית עוינת, אירועי סחיטה, אירועי סחיטה ואיומי התאבדות.
מקרים מפורסמים הם:
רבי חיים פלאג'י
הגומה המרכזית
בני קניאק
רב-גונדר בני קניאק (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא קצין בכיר במשטרת ישראל בדימוס, שכיהן כנציב בתי הסוהר.
ביוגרפיה.
עם גיוסו לצה"ל הוצב בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד שקד, השתתף בפינוי ימית ולחם בראש פלוגתו במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו התגייס בשנת 1983 למשטרת ישראל. במשך השנים כיהן בין היתר כמפקד מרחב השרון, מפקד המרכז ללימודי משטרה וראש המטה בלשכת השר לביטחון פנים. בשנת 2003 מונה לראש מטה השר לביטחון הפנים וקיבל דרגת ניצב. בהמשך מונה למפקד מחוז מרכז ובסיום תפקידו זה, לאחר כשנתיים, מונה לסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל וקיבל לידיו סמכויות רבות: בין השאר כיהן כראש הצוות הארגוני ליישום מסקנות והמלצות ועדת זיילר, וכן כמרכז עבודת המטה להפקת הלקחים של המשטרה בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
במהלך שירותו במשטרת ישראל, זכה קניאק לאמונו של המפכ"ל משה קראדי וקיבל סמכויות רבות, קידם נושאים מהותיים במשטרה בתחום שיפור השירות לציבור, השיטור הקהילתי, השותפות עם הרשויות המקומיות, המאבק בלחימה בפשיעה, קידום הגישה העסקית בניהול המשטרה ועמד בראש צוות להקמת מערכת "המנה"ל" – מערכת טכנולוגית המודדת ביצועי יעילות תחנות משטרה על פי מדדי יעד וביצוע. בתקופת שירותו כסמפכ"ל נשא באחריות לניהול יחידת הטכנולוגיה של משטרת ישראל (מנ"ט) ופעל למען פיתוח מערכות מבצעיות שיתמכו בלחימה בפשיעה.
קניאק סיים את תפקידו כסגן המפכ"ל בעקבות פרסום מסקנות ועדת זיילר, זאת למרות ששמו כלל לא הוזכר בדו"ח. לאחר מכן נענה להצעתו של השר לביטחון פנים, אבי דיכטר לכהן כנציב בתי הסוהר, במקום יעקב גנות שפרש מתפקידו כדי להתמנות לתפקיד המפכ"ל (תפקיד אותו קיבל בסוף דודי כהן). קניאק נכנס לתפקידו כנציב בתי הסוהר ב-17 באפריל 2007 וכיהן עד אפריל 2011.
בתחילת שירותו כנציב קלט שירות בתי הסוהר את מכלול הכליאה והליווי של משטרת ישראל וביצע שורה של רפורמות מבניות וניהוליות שתרמו לשיפור יעילות הארגון. קניאק הציב את הטיפול בסגל כנושא מרכזי בפעילותו, הרחיב את האקדמיזציה לקצונה ואת פרויקט "תלפיות-להב" לגיוס סגל איכותי וקידומו, ופעל לקידום שכר הנגדים ומסלולי שירות ייחודיים.
בספטמבר 2010 הודיע קניאק כי יסיים את תפקידו כנציב בתי הסוהר, וכי לא יתמודד על תפקיד המפכ"ל.
חיים אישיים.
קניאק מתגורר בראשון לציון, נשוי ואב ל-3 ילדים. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן במזרח תיכון וקרימינולוגיה ותואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב במינהל עסקים.
ליאו לוי
ליאו לוי (1912–1982) היה אתנומוזיקולוג יהודי איטלקי ולאחר מכן ישראלי שהתמחה בחקר מסורות המוזיקה של יהודי ארצות אגן הים התיכון (ויהדות איטליה בפרט), הקלטתן ושימורן; פעיל בתנועה הציונית האיטלקית, מארגן מחנות קיץ שתרמו לחיזוק היהדות והציונות בקרב הצעירים היהודים.
קורות חיים.
מקור משפחתו של ליאו לוי הוא בגוריציה שבצפון מזרח איטליה, אם כי הוא עצמו נולד בקזאלה מונפראטו שבפיימונטה. אביו, ד"ר יוסף לוי, היה רב הקהילה של קזאלה מונפראטו. בגיל 11 התייתם מאביו, ואת עיקר חינוכו היהודי קיבל בטורינו מסבו, הרב ג'אקומו בולאפיו, שהיה רבה של הקהילה במשך למעלה משלושים שנה. טורינו הייתה בעת ההיא בירתו האינטלקטואלית והבורגנית של בית סאבויה, לימים מקום מושבו של מלך איטליה, ומרכזה של תנועת התחייה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה ב-1870.
כסטודנט למד בשתי אוניברסיטאות בו זמנית, בטורינו (בלשנות ומוזיקולוגיה) ובבולוניה (חקלאות). בשנים 1931–1933 למד בלשנות אצל פרופ' ברטולדי ותולדות המוזיקה אצל פרופ' ג'נטלי באוניברסיטת טורינו, וסיים לימודי מוזיקה בכינור. בשנת 1932 נבחר לייצג את מחוז פיימונטה בתור אחד מזוכי פרס מוסוליני. לקראת עלייתו לארץ ישראל למד חקלאות וקיבל תואר דוקטור בחקלאות מאוניברסיטת בולוניה. את השפה העברית למד באופן עצמאי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ובהזדמנות ראשונה נשא נאום בעברית צחה בפני קהל מאזינים באוניברסיטה העברית בירושלים. עבד בחקלאות, הדריך נוער עולה מאיטליה. הורה בבתי ספר תיכוניים, והיה בשליחויות רבות מטעם הסוכנות היהודית באיטליה.
בשנת 1953 חזר לאיטליה. השתלם במוזיקולוגיה בבית הספר הגבוה למוזיקה עתיקה ופליאוגרפיה מוזיקלית אצל פרופ' מונטירסו שלי מאוניברסיטת פארמה באיטליה.
בשנים 1960–1963 היה לוי חבר חוקר במרכז לחקר המוזיקה העממית שליד האקדמיה הלאומית סנטה צ'יצ'יליה ברומא, וכיהן בתור סגן יושב ראש המרכז הבינלאומי למוזיקה מסורתית ליטורגית שליד אונסק"ו.
היה נשוי ללינדה (נפטרה בשנת 1967, בגיל 53).
בנו, ד"ר יוסף לוי, משמש כרב ראשי של פירנצה וסיינה בטוסקנה (נכון ל-2007). בתו ימימה רוזנטל היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה. נכדו הוא הבמאי חגי לוי.
פעילותו הציונית.
מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך היה לוי אחד הפעילים בתנועה הציונית באיטליה. יש מעולי איטליה המרגישים, עד היום שהם חווים לו את החלטתם לעלות לארץ ישראל. בכך הוא המשיך ויישם את דרכו של אלפונסו פצ'יפיצ'י - "הנביא של היהודים", כפי שכינה אותו מוסוליני, האיש שהשפיע על דור שלם של יהודי איטליה.
בקיץ 1931 הקים לוי וגיבש את מפעל "מחנות הקיץ" (קאמפג'י) בהרי האלפים האיטלקים. במחנות, שנערכו בפגרת הקיץ, נאספו צעירים יהודים מכל רחבי איטליה לחוות את דרך החיים היהודית, ללמוד עברית ולשמוע על הציונות. לרבים מהם, שבאו מבתים מתבוללים, הייתה זו הפעם הראשונה שבה נחשפו לרעיונות אלו וחלק גדול מהם אמנם התקרב ליהדות ועלה בעקבות המפגשים לארץ ישראל. בזכות המפגשים במחנות הקיץ, חלק מהמשתתפים, הקימו משפחה יהודית בעקבות כך שצעירים וצעירות יהודיות הכירו זה את זה. לוי היה שותף בהקמת הסתדרות המורים העבריים באיטליה, פעל לקידום לימוד השפה העברית וכתב מספר ספרים ללימוד השפה, הדקדוק וההיסטוריה של העם היהודי, ספרים שאף תורגמו ללשונות אחרות.
פעילות פוליטית באיטליה.
בתקופת הפשיזם באיטליה לא הלך לוי שבי אחרי נוחות החיים שהציע המשטר ואשר סחף אחריו רבים מיהודי איטליה והיה פעיל בתנועה האנטי-פשיסטית ואף שילם על כך בישיבה בכלא יותר מפעם אחת. ליאו לוי היה מתנגדו החריף של אנצו סרני, החלוץ האיטלקי הראשון. שניהם היו ציונים נלהבים, סוציאליסטים הדוגלים בפרולטריזציה של העם היהודי, אך בעוד שסרני הלך שבי אחר הרעיונות של אהרון דוד גורדון ובורוכוב, כולל הצורך בשחרור היהודי החדש מעול תורה ומצוות, האמין ליאו לוי בדרך "הסינתזה", זו הדרך המשלבת בין ציונות ליהדות, בין דרך התורה, לצדק סוציאלי ולחזרה לציון. לוי סבר כי ליהדות איטליה חייבת להיות תרומה ייחודית לחיים בארץ ישראל, זאת, על ידי יצירת שילוב בין מזרח ומערב, בין אשכנזים וספרדים (שהרי הם, האיטלקים, אינם שייכים לאלו ואף לא לאלו), כל זאת בדרך מקרבת ומפשרת ולא בדרך של הליכה לקצוות.
פעילות פוליטית בישראל.
בשנות החמישים היה לוי פעיל פוליטי, והצטרף ליוזמתו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ויחד הקימו סיעה דתית בתוך ההסתדרות העובד הדתי. בסוף שנות השישים יזם, יחד עם אורי אבנרי ופרופ' לה פירה, ראש עיריית פירנצה בשעתו, כינוס שלום שקרא להחזרת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על רעיונות אלו הרבה לכתוב בעיתונות האירופית והאיטלקית שהוא שימש נציגם בישראל.
חוקר ואתנו-מוזיקולוג.
לוי בילה שנים רבות באיסוף ובמחקר של מסורות מוזיקליות של קהילות ישראל, בעיקר באיטליה ובאגן הים התיכון. הוא ראה בכך מפעל שנועד להציל משכחה לחנים וניגונים מסורתיים שהולכים ונעלמים עקב חורבן הקהילות היהודיות בעקבות המלחמה. הוא נדד בין שרידי הקהילות היהודיות בכל רחבי איטליה, וכן בספרד, בטורקיה, בהולנד, בתוניס וג'רבה, בהודו, בגאורגיה, בחבש והגיע אף עד יפן.
אוסף ההקלטות שערך מכיל יותר מ-1,000 פריטים והוא מופקד באקדמיה האיטלקית למוזיקה "סנטה צ'ציליה" ברומא ובארכיון הצליל הלאומי של הספרייה הלאומית בירושלים. הוא היה חבר מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים והרצה רבות על נושאים אלו באוניברסיטאות בארץ ובאיטליה.
חשיבות מפעלו הוכרה ונתמכה על ידי אונסק"ו, האקדמיה הלאומית של איטליה ויוון ומשרד החינוך בישראל. הוא נחשב כיום לפורץ דרך בתחום האתנו-מוזיקולוגיה שהניח תשתית למחקר השוואתי חשוב ורבים הם ממשיכי דרכו.
התקליטור של מוזיקה ליטורגית איטלקית.