המחאת נוסעים היא המחאה בסכום קבוע המאפשרת לחותם לבצע תשלום בלתי מותנה לצד ג', וזאת מאחר שנותן ההמחאה שילם מראש לבנק האמור לפרוע את ההמחאה. בשל העובדה שהמחאות נוסעים שאבדו או נגנבו יכולות להיות מוחלפות על ידי הבנק, הן משמשות בעיקר אנשים היוצאים לחופשה או לעסקים מחוץ לארצם, כתחליף לתשלום במזומן. עם התבססות מעמד כרטיס האשראי פחת השימוש בהמחאת נוסעים. המחאות נוסעים נקובות במספר מטבעות כגון דולר ארצות הברית, דולר קנדי, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו, והן מגיעות לרוב בפנקסים בני חמש או עשר המחאות בסכומים שונים. ההמחאה אינה נוקבת בתאריך, תוקפה אינו פג, וניתן להשתמש בה בכל מועד עתידי. מסיבה זו, היות שעל פי רוב זמן רב חולף בין רכישת ההמחאות לתשלום בהן, נוהגים רוב הבנקים שלא לגבות עמלה על ההמחאות, שכן למעשה המדובר בתזרים מזומנים הניתן חינם לבנק, ומאפשר לו בינתיים לעשות שימוש בכסף לצורכי מסחר. גם כאשר גובים בנקים עמלה על המחאות נוסעים, בדרך כלל מדובר בעמלה נמוכה, לרוב כאחוז מסכום ההמחאות שנמכרו.
נכיון המחאות.
נכיון המחאה הוא הסבתהּ על ידי הנפרע לצד ג' כלשהו, בתמורה הפחותה מהסכום הנקוב בהמחאה. אותו צד ג' יכול להיות בנק, חברה פרטית או ציבורית. נכיון שטרות מקביל, למעשה, להלוואה שנותן צד ג' לנפרע, כאשר הרווח הצפוי לצד ג' מעסקת הנכיון, המקביל לריבית על ההלוואה, הוא ההפרש שבין הסכום הנקוב בשיק ובין התמורה ששולמה על ידי צד ג' לנפרע. על-פי האקדמיה העברית, "ניכוי" פירושו "הפחתה" ו"חיסור" – בעיקר מסכום כסף והפועל מגיע מספרות חז"ל. בעת ביצוע ניכוי המחאה מקבל הנפרע סוכם כסף מופחת מזה הנקוב בהמחאה ומכאן השימוש במונח "ניכוי".
קליטת פרטי ההמחאה במחשב.
לקליטת פרטי ההמחאה במחשב משמש פעמים רבות קורא המחאות, שהוא התקן קלט המסוגל לקרוא את הפרטים המזהים המופיעים בחלק התחתון של ההמחאה. פרטים מזהים אלה, הכוללים את זיהוי הבנק, הסניף, מספר החשבון ומספר המחאה, מודפסים על הצ'ק בדיו מגנטי או בטכניקה אחרת הניתנת לקריאה באמצעות מכונה. קורא הצ'קים משמש לקליטת פרטיו של הצ'ק במערכות המידע המטפלות בו:
משנת 2019 אפשר להפקיד המחאות על ידי צילומם גם דרך אפליקציות הבנקים בסמארטפונים.. ובתנאי שיהיו מוסבים על שם המפקיד ושמצוין למוטב בלבד וסימן קרוס.
מעמדה של המחאה במשפט העברי.
פוסקי ההלכה נחלקו לגבי מעמדה של המחאה במשפט העברי. הרב חיים בלוך סיכם את המחלוקת כך:על פי החוק לשיק יש משמעות כפולה: האחת, כחלק מדיני שליחות – הוא הוראה לבנק לתת כסף למחזיק בשיק מתוך הפיקדונות של כותב השיק. והשנייה, כחלק מדיני שטרות – התחייבות של כותב השיק אותה ניתן לממש בבית המשפט.
בעקבות כך, נחלקו האחרונים בשאלת מעמדו ההלכתי של שיק. יש שסברו שדינו רק כהוראה לתשלום, יש שסברו שדינו ככסף מזומן ויש שסברו שדינו בהתאם למקובל כדין התחייבות (בנוסף על היותו הוראה לתשלום).
המחזיקים בדעה השלישית, השוו שיק לשטר למוכ"ז ("ממרני") שמעמדו נדון בהלכה באריכות, ונקבע שיש לו תוקף הלכתי על פי מנהג הסוחרים. במסגרת זו נחלקו אחרונים בשאלה האם יש להחיל את תקנת השוק המגנה על מי שקיבל שטר למוכ"ז בתום לב לאחר תשלום תמורה. ברוח זו כתב בשו"ת מנחת יצחק שגם בנוגע לשיק יש לקבל את החוק המגן על אוחז כשורה, בתמורה ובתום לב, כיוון שהחוק מקביל לתקנת השוק.
נקאר
נקאר (בגרמנית: Neckar) הוא נהר הזורם בגרמניה.
הנקאר זורם רובו במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה; חלק קצר ממנו זורם בהסה. מקור הנהר ביער השחור, לא רחוק מהגבול עם שווייץ, בגובה 706 מטרים מעל לפני הים. הנהר זורם לאורך 367 ק"מ, ונשפך אל נהר הריין בתחומי העיר מאנהיים, בגובה 95 מטרים מעל פני הים. זהו אחד מיובליו הארוכים של הריין.
הנהר חולף על פני טובינגן וערים קטנות אחרות. בפולכינגן הוא משתנה למסלול צפון-מערבי וזורם בשטוטגרט. ככל שהנהר ממשיך צפונה, עמקו הציורי נעשה רחב ועמוק יותר, עובר בין גבעות עטופות כרמים, על יד טירות פיאודליות. בהמשך הוא זורם על יד היילברון לאברבך, שם הוא עובר למסלול מערבי מפותל, חוצה את הגבעות המיוערות של דרום אודנוולד. בפיתול ליד Neckarsteinach ו- Neckargemünd, הוא עובר למרגלות פסגת Königstuhl (566 מטרים מעל פני הים), חולף על פני היידלברג ונכנס לריין מימין למנהיים. באזור היידלברג יוצר הנהר עמק ירוק ורומנטי המהווה אתר תיירות חשוב.
דיסבורג
דיסבורג (גרמנית: Duisburg) היא עיר בקצהו המערבי של חבל הרוהר, במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. אוכלוסיית העיר מונה 491,231 תושבים (נכון ל-31.12.2015). זוהי העיר ה-15 בגודלה בגרמניה והחמישית בגודלה בנורדריין-וסטפאליה. העיר מפורסמת בזכות הנמל שלה, הקרוי דויספורט (Duisport), שהוא הנמל הפנימי הגדול ביותר בעולם. זוהי העיר המרכזית במטרופולין ריין-רוהר. דיסבורג גובלת בערים אסן ודיסלדורף. העיר ידועה בתעשיית הפלדה שלה. כל כבשני האש בחבל הרוהר נמצאים כעת בדיסבורג. בשנת 2000, 49% מכלל המתכת החמה ו -34.4% מכלל ברזל יציקה בגרמניה הופקו בה. כמו כן, העיר ידועה במבשלת הבירה המפורסמת שלה . אוניברסיטת דיסבורג-אסן, בה לומדים כ-42,000 סטודנטים, מדורגת בין עשר האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה.
דיסבורג נמצאת באזור השפלה של הריין, במפגש נהרות הריין והרוהר, ובסמוך לפאתי "". העיר משתרעת לאורך שתי גדות הנהרות האלה. מאז 1 בינואר 1975, דיסבורג מחולקת לשבעה רבעים.
דיסבורג היא משכנה של בית האופרה "האופרה הגרמנית על הריין", אחד מבתי האופרה הגדולים בגרמניה. התזמורת הפילהרמונית של דואיסבורג, בעלת המוניטין הבינלאומי, היא אחת התזמורות הגדולות והחשובות בגרמניה.
היסטוריה.
שמה הנוכחי של העיר הוא שיבוש של שמה הלטיני - Teutoburgum. ישנם חילוקי דעות לגבי פירוש השם. על פי אחת הסברות, הפירוש הוא "מקום מבוצר במישור", אולם טענה אחרת אומרת כי זה היה "טירה על הגבעה". לפי אגדת עם גרמנית עתיקה, העיר הייתה קיימת כבר סביבות 2395 לפנה"ס, מה שהופך אותה לאחת הערים הראשונות באירופה, אך לטענה זו אין יסוד ממשי. עם זאת, מחקרים ארכאולוגיים אחרונים מראים כי החלק המרכזי של העיר היה בשימוש כבר במאה הראשונה לספירה וכי העיר הייתה ממוקמת ב "", נתיב מסחר חשוב בימי הביניים.
מסמך היסטורי ראשון המזכיר את דיסבורג הוא משנת 883, אז שימשה העיר כחצר מלכותית של הפרנקים.
בסביבות שנת 1000 נהר הריין נע מערבה מן העיר. זה שם קץ להתפתחות העיר כמרכז מסחרי ועד מהרה היא הפכה לעיר כפרית שקטה. עבודותיו של הקרטוגרף והמפאי , יחד עם יסודה של אוניברסיטת דיסבורג בשנת 1655, ביססו מחדש את המוניטין של העיר כ"עיר ההשכלה" ("Duisburgum Doctum"). העיר הפכה לחלק מפרוסיה-ברנדרבורג בשנת 1666.
תקופת התיעוש.
פריחת מפעלי הטבק והטקסטיל בסוף המאה ה -17 הציגה פיתוח שהוביל בסופו של דבר את התיעוש המאוחר במאה ה -19 והרחבת שפך ריין-רוהר לנמל היבשה הגדול בעולם עבור העיר שנחשבה ל"עיירת הכורים".
בשנת 1829 תיאר המלומד הגרמני בכתבי "תיאור של מחוזות הריין הפרוסית" שלו באופן תמציתי את העיר: "4500 תושבים, קרובה לרוהר ומחוברת באמצעות תעלת המים לנהר הריין, מניעה מסחר חשוב. בעיר קיימת גימנסיה."
בשנת 1823 נוסד "המחוז של דיסבורג" אשר כלל בין היתר, את הערים המודרניות מילהיים על הרוהר, אוברהאוזן ואסן. בשנת 1857 החלקים המזרחיים של המחוז הופרדו והמחוז החדש של אסן נוצר.
בשנת 1824 הוקם בעיר "קורטיוס", מפעל לחומצה גופרתית. זה היה המפעל הגדול הראשון בעיר.
בשנת 1846 חוברה העיר ל. ב-1873 חלקי העיר של מה שהפך למילהיים של היום הופרדו והקווים של העיר דיסבורג של היום התקבעו והיא הפכה למחוז מוניציפלי. באותו הזמן קמו בצפון ודרום העיר מפעלים חדשים של תעשיות הברזל והפלדה, (כולל תעשיות קרופ ו). למפעלים האלה הייתה השפעה מכרעת על פיתוח העיר כולה.
בייצור של ברזל ופלדה שרר באותו הזמן העיקרון של "המחצב מגיע לפחם". הפחם הוא הבסיס לייצור של אבן פחם, אשר משחק תפקיד חשוב בייצור של ברזל ופלדה. ללא נתיבי תחבורה נרחבים, פחם ואבן פחם הגיעו למפעלי התעשייה של דיסבורג, אשר נהנו מהמיקום הנוח באזור מרכזי של מכרות הפחם, בעיקר באזור רוהר המרכזי והמזרחי.
המפעלים משכו אליהם פועלים מן הריין התחתון, הרייך הגרמני, הולנד, אוסטריה ופולין. יישובים חדשים נוצרו סביב היישובים הישנים ומספר האוכלוסין גדל במהירות והגיע ל-100,000 תושבים בתחילת המאה ה-20. ב-1904 הפכה דיסבורג ל-"Großstadt" (עיר גדולה), וב-1905 התאגדו הנמל של הרוהר והנמל של מיידריך רוהרטר, עם הנמלים של דיסבורג תחת הנהלה אחת.
רפובליקת ויימאר ועליית הנאציזם.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, בדיסבורג שררה אנרכיה, אשר כללה שביתות, קרבות רחוב ומלחמות בין קבוצות הימין והשמאל. ההיפר-אינפלציה מוטטה את המעמד הבינוני של העיר. ב-8 במרץ 1921 כבשו צבאות צרפת ובלגיה את העיר, לאחר שהבינו כי אפסו תקוותיהן לראות בתשלום דמי הפיצויים שנפסקו לטובתן בחוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. צרפת שלטה בדיסבורג ובחבל הרוהר עד קבלת תוכנית דוז ב-1924.
לאחר תקופה קצרה של עידוד כלכלי, העיר התדרדרה כבר בסוף 1929 למיתון חדש. המשבר הכלכלי העולמי בתחילת שנות השלושים פגע בדיסבורג קשה במיוחד וגרם לשיעור אבטלה הגבוה בגבולות הרייך הגרמני (34.1%).
בשנת 1929 מוזגו דיסבורג והמבורן לעיר דוסבורג-המבורן. כבר בשנת 1935, רובע העיר המשותף הזה שונה לשם דיסבורג.
ב-9 בנובמבר 1938, ב"ליל הבדולח", הרסו הנאצים את בית הכנסת הגדול ביונקרנשטראסה.
מלחמת העולם השנייה.