אם כי אביניון השתייכה לקיסרות הרומית הקדושה, נוכחותם של האפיפיורים שם, על גבול צרפת, הייתה יתרון גדול בעבור מלך צרפת. כאשר לודוויג הרביעי ניסה להגיע להסכם של הרגע האחרון עם צרפת, פיליפ השישי הורה לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר להתנות זאת בכך שהקיסר לא יהיה בן בריתם של אויבי צרפת. הקיסר טען לאי תלות באפיפיור, שהטיל עליו חרם ונידה אותו. הקיסר נכנס למשא ומתן עם אנגליה והבטיח לספק 1,000 אנשי צבא למלחמה נגד צרפת.
אנגליה הייתה יצרנית הצמר הגדולה באירופה, אך תעשיית הטקסטיל האנגלית לא הייתה מפותחת. 90% של הצמר האנגלי יוצאו לברוז' ולגנט (כיום בבלגיה), כך שהעובדים הפלמים היו תלויים בצמר האנגלי. האוניות שנשלחו על ידי פיליפ השישי הפריעו לסחר בין אנגליה לבין פלנדריה, ולכן הפלמים היו בני ברית טבעיים של אנגליה.
ב-1337 אדוארד השלישי, מלך אנגליה הכריז מלחמה על צרפת ועל עצמו כמלך צרפת. פיליפ השישי כבש את העיר קמברה (כיום בחבל פיקרדיה בצרפת) שהשתייכה לקיסרות הרומית הקדושה, ובחורף 1338 אדוארד השלישי החל במשא ומתן עם צרפת. ב-1339 החליט לודוויג הרביעי שלא להשתתף במלחמה. צבא הקואליציה של אדוארד השלישי שמנה כ-40,000 אלף איש הופיע לפני העיר קמברה, אך העיר לא נכנעה ורוזני אינו ונאמור עזבו את הקואליציה. אדוארד השלישי המשיך לאזור העיר סן-קנטן בין נהר הסום לבין הנהר אואז, אך צבאו של פיליפ השישי היה ערוך היטב והקואליציה התפרקה.
הצרפתים ריכזו אוניות לחופי התעלה כדי לפלוש לאנגליה, אך הצי הצרפתי הושמד בידי האנגלים בקרב סלויס (24 ביוני 1340), שהיה הנמל של העיר ברוז'. פיליפ השישי החזיק בעיר טורנה (כיום בדרום בלגיה) והפלמים שהכריזו מלחמה על צרפת הטילו מצור על העיר. אדוארד השלישי ניסה לבוא לעזרתם אך טורנה עמדה במצור. מחסור במזומנים אילץ את אדוארד השלישי לחתום על הסכם שביתת נשק.
ב-1345, הצלחות האנגלים בגסקוניה אילצו את פיליפ השישי לשלוח לשם את בנו ז'אן (לימים ז'אן השני, מלך צרפת). ב-1346 הפלמים איימו על צרפת מצפון ואדוארד השלישי נחת בנורמנדיה ואיים על פריז. האפיפיור קלמנס השישי בראש 500 אבירים הגיע כדי לעזור בהגנה על פריז. צבא זה גדל ל-15,000 איש כאשר הגיעו הקשתים של ג'נובה, שכירי חרב שגויסו בריביירה הצרפתית. אדוארד השלישי ויתר על תוכניתו לכבוש את פריז ופנה לתוכניתו השנייה בצפון צרפת.
פיליפ השישי ריכז את צבאו בצפון צרפת כדי לבלום את התקדמותו של הצבא האנגלי. ב-26 באוגוסט 1346 אדוארד השלישי צלח את נהר הסום כדי להתחמק מרודפיו שמספרם היה גדול ממספר אנשי צבאו. הוא הגיע לסביבות הכפר קרסי-אן-פונטייה (בחבל פיקרדיה בצרפת) ושם נערך לקרב. הוא עצמו ניצב בעמדת תצפית ושלח לקרב את בנו אדוארד, הנסיך השחור. פיליפ השישי שהופתע, ניסה לעצור את התקדמות הצבא הצרפתי כדי להתארגן, אך ללא הצלחה. הוא קרא לקשתים מג'נובה לירות את חיציהם, אך סערת גשמים הרטיבה את חבלי הקשתות והפכה אותם ללא ניתנים לשימוש. האנגלים עשו את השימוש הראשון בארטילריה כאשר זרקו כדורי ברזל כדי להפחיד את הסוסים. אנשי הצבא הולשים של אדוארד השלישי דקרו את הסוסים שנפלו ארצה והפילו מעליהם את האבירים. כך הושמד רובו של צבא האבירים הצרפתי בידי האנגלים בקרב קרסי שהיה אחד הקרבות החשובים של מלחמת מאה השנים. באוגוסט 1347 כבש אדוארד השלישי את העיר קאלה שלחופי התעלה שנכנעה בעקבות מצור ממושך שגרם לרבים מתושביה לגווע ברעב.
המוות השחור (1348–1350) הכה באירופה כולה. המגפה הגיעה לאירופה באוקטובר 1347 באמצעות אוניות איטלקיות שבאו מחופי הים השחור ועגנו בנמל של העיר מסינה שבסיציליה. בינואר 1348 הגיעה המגפה לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ומשם דרך עמק נהר הרון לעיר אביניון שבפרובאנס. בין יוני לאוגוסט 1348 הגיעה המגפה לפריז, ומשם לחופי אנגליה. המוות השחור גבה מחיר כבד בחיי אדם. תוך שנתיים איבדה אירופה כשליש מאוכלוסייתה. ז'אן מבורגונדיה, אשתו של פיליפ השישי, נפלה גם היא קורבן למגפה. המלך פיליפ השישי נפטר ב-1350 ובנו בכורו ז'אן ירש את הכתר בשם ז'אן השני.
ילדיו.
ילדיו מאשתו ז'אן מבורגונדיה:
בתו מאשתו בלאנש מאברה:
פיליפ השישי
אימפריית קושאן
אימפריית קוּשָאן (Kushan) הייתה ממלכה שהתקיימה במרכז אסיה בין המאה ה-1 למאה ה-3. בשיאה, בערך 105–250 לספירה, התפשטה מטג'יקיסטן לים הכספי לאפגניסטן ועד מורד עמק נהר הגנגס. את האימפריה יצרו בני שבט קושאן השייכים ליְוֵּאגְ'ה, עם שמקורו באזור אגן טארים וגאנסו שבסין. לבני קושאן היו קשרים דיפלומטיים עם האימפריה הרומית, האימפריה הפרתית, הסאסאנים וסין,
מקורות.
השם "קושאן" מקורו במונח הסיני "גואישואנג" (בסינית: 貴霜) המתאר אחד מחמשת השבטים של היְוֵּאגְ'ה (月氏), קונפדרציה רופפת של עמים הודו-אירופאיים שדיברו בניבים שונים של השפה הטוכארית. הם נחשבים כקבוצה המזרחית ביותר של העמים דוברי שפות הודו-אירופיות שחיו באזורי המרעה הצחיחים של אגן טארים שבאזורי שינג'יאנג וגאנסו של היום. עד שנדחפו מערבה בידי השיונגנו בין 176 לפנה"ס ל-160 לפנה"ס. חמשת שבטי היְוֵּאגְ'ה ידועים בהיסטוריה הסינית כצ'יומי (休密), גואישואנג (貴霜), שואנגמי (雙靡), צ'ידון (肸頓) ודיומי (都密).
בני היְוֵּאגְ'ה הגיעו ל שמרכזה התרבותי באקטריה (חלקה הצפוני של אפגניסטן ודרום אוזבקיסטן המודרניות) בערך בשנת 135 לפנה"ס וגרשו את השושלות היווניות משם. המגורשים התיישבו מחדש באגן האינדוס (בפקיסטן של ימינו) בחלקה המערבי של .
אימפריה רב־תרבותית.
במאה הראשונה לפנה"ס גבר השבט "גואישואנג" על השבטים האחרים ואיחד אותם לקונפדרציה ריכוזית. השם "גואישואנג" אומץ במערב והוסב ל"קושאן" על מנת לציין את הקונפדרציה, על אף שהסינים המשיכו לקרוא להם יְוֵּאגְ'ה.
בהדרגה השתלטו הקושאנים על אזורים שהיו שייכים לשבטים הסקיתים. הקושאנים התפשטו דרומה אל האזור שהיה קרוי באופן מסורתי גנדהארה (אזור שבעיקרו הוא חבל פוטהוור והחבל הצפון מערבי של פקיסטן, אבל כלל גם את עמק קאבול וחלק מחבל קנדהאר באפגניסטן) וייסדו שתי ערי בירה, ", בסמוך לקאבול של ימינו ו" בסמוך לפשאוור של היום.
הקושאנים אימצו סממנים רבים של התרבות ההלניסטית אותם הכירו כשהתיישבו בבאקטריה. הם אימצו את האלפבית היווני והתאימו אותו לכתיבת שפתם (בתוספת האות Ϸ לייצוג הצליל [š] כבשם "קושאן") ובמהרה החלו לטבוע מטבעות על פי הדגם היווני. על המטבעות שטבעו הם השתמשו בכתובות מהשפה היוונית בתוספת כתובות משפת גנדהארה עד השנים הראשונות לשלטונו של "קנישקה", ומאז נטבעו המטבעות תוך שימוש בשפה היוונית ובשפה הקושאנית, שתיהן כתובות בכתב יווני.
החל מזמנו של וימה טאקטו החלו הקושאנים לאמץ גם את התרבות ההודית בדומה לשבטי נוודים אחרים שפלשו להודו. נראה כי הקיסר הקושאני הגדול הראשון וימה קדפיסס אימץ את דת ה"שיוויזם" (ענף בהינדואיזם הנותן משקל יתר לאל שיווה) כפי שמצוין על מטבעותיו. הקיסרים הקושאנים הבאים אימצו מגוון רחב של אלים מהודו וממרכז אסיה כמו גם את הבודהה.
הראיוס.
ככל הנראה היה הראיוס ראשון המלכים הקושאנים. ייתכן שהיה בן ברית של היוונים והוא עשה שימוש באותו סגנון של מטבעות. הראיוס היה ככל הנראה אביו של .
קוג'ולה קאדיפיסס.
בתחילת המאה הראשונה, במשך מלכותו של קוג'ולה קאדיפיסס ספגו הקושאנים אבדות טריטוריאליות רבות שכן הפרתים פלשו לחלק גדול מהאימפריה שלהם. השליט הפרתי (20–46 לספירה) הקים שהחזיקה מעמד עד סוף המאה. עם זאת, סביב שנת 75 זכו הקושאנים בחזרה ברוב שטחם.
קנישקה הראשון.
שלטונו המשגשג של , המלך הקושאני החמישי הנחשב כקיסר השני הגדול של אימפריית קושאן, נמשך 28 שנה מ-127, ונוהל משתי בירות: פורושאפורה (כיום פשאוור) בצפון פקיסטן) ומאתורה בצפון הודו. לקושאנים הייתה גם בירת קיץ בבאגרם (אז ידועה כ"קפיסה"). היכן שנתגלה אוצר באגרם שכלל עבודות אמנות מיוון ועד סין. על פי כתובת ראבאטאק היה קנישקה בנו של וימה קאדיפיסס, נכדו של וימה טאקטו ונינו של קוג'ולה קאדיפיסס. מועד שלטונו של קנישקה נתון במחלוקת ולפיכך גם תקופת שלטונם של יורשיו. מעריכים כי עלייתו לשלטון של קנישקה הייתה בשנת 78 ואירוע זה הוא הבסיס ללוח השנה ההודי הרשמי הקרוי סאקה.
שלטונם של הקושאנים חיבר את הסחר הימי של האוקיינוס ההודי עם המסחר שהתנהל באמצעות דרך המשי דרך עמק האינדוס. בשיא השושלת פיקחו הקושאנים באופן רופף על שטח שהתפשט מימת אראל דרך אוזבקיסטן של ימינו, אפגניסטן, פקיסטן ועד לצפון הודו.
האיחוד הרופף והשקט היחסי של אזור נרחב כל־כך עודד סחר ארוך־טווח והביא בדי משי סיניים לרומי ויצר שרשרת של מרכזים עירוניים פורחים.
חילופי תרבות פרחו אף הם, ועודדו התפתחות של גרקו-בודהיזם מיזוג של מאפיינים תרבותיים הלניסטיים ובודהיסטיים שעתידה הייתה להתפשט לתוך מרכז וצפון אסיה כזרם המהאיאנה (המרכבה הגדולה) של הבודהיזם. קנישקה ידוע במסורת הבודהיסטית כמי שהביא לכינוס הבודהיסטי הגדול בקשמיר. לכינוס זה משייכים את תחילתו הרשמית של זרם המהאיאנה הפאנתיאיסטי בבודהיזם וההתפצלות מזרם ניקאיה של הבודהיזם.
קנישקה גם הורה לתרגם את הטקסטים הבודהיסטים של זרם המהאיאנה מניב פראקריט (שפה מקומית שהתפתחה מהסנסקריט) של גנדהארה לשפה הספרותית הקלאסית של הסנסקריט. יחד עם המלכים ההודים אשוקה והרשה וארדהאנה והמלך היווני-הודי מנאנדר הראשון (מילינדה), נחשב קנישקה בבודהיזם בין גדולי המיטיבים.
התרבות והאומנות של גנדהארה שהייתה בלב ההגמוניה של קושאן הם הביטויים המוכרים ביותר של ההשפעה הקושאנית לאירופאים.
מגעים עם רומא.