עד 2009 דינמו אירחה את משחקי הבית באצטדיון דינמו במינסק, שנפתח ב-1934 אך נהרס לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נבנה מחדש ונפתח מחדש ב-1947 נפתח מחדש. בשנים 1978—1980 שופץ לקראת אולימפיאדת מוסקבה (1980) ותכולתו הורחבה לכדי 50,000 מושבים, אך בשל קשיים טכניים בבנייה תכולת המושבים צומצמה ל-34,000. מ-1 בדצמבר 2012 ועד 21 ביוני 2018 נסגר לצורך שיפוצים נוספים. תחילה תוכנן להרחיב את תכולת המושבים ל-41,000 והוספת חניה תת-קרקעית ותוכנן לארח באצטדיון את גמר הליגה האירופית בשנת 2018. אך לבסוף הוחלט להוסיף מסלול מרוצים לאתלטיקה וצמצום מספר המושבים ל-22,000, כאשר 70% מהם ממוקמים תחת גג מקורה.
ממאי 2009 ועד נובמבר 2012 דינמו אירחה באצטדיון דינמו-יונוסט המכיל 4,500 מושבים ונפתח בשנת 2000 בשם "דארידה". ב-2008 נרכש על ידי הקבוצה ושמו שונה. משנת 2012 האצטדיון נסגר ונערך בו שיפוץ שמתוכנן להרחיב את תכולת המושבים לכדי 7,000 מושבים, הוספת חימום, תאורה, בתי הארחה, חדרי הלבשה, חנות המועדון ומשרדים עבור הנהלת הקבוצה.
מעונת 2013 ועד יוני 2018 דינמו אירחה את משחקיה באצטדיון טרקטור, ששימש כמגרש בייתי גם בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. האצטדיון נבנה בשנות ה-50 כאצטדיון "קרסנויה סנאמיה". ב-1976 שופץ לראשונה. ב-1978 אירח כמה ממשחקי ליגת העל הסובייטית. במהלך אולימפיאדת 1980 שימש כמגרש אולימפי רזרבי. בשנים 1997–2000 נערך שיפוץ נוסף על מנת להוסיף לו מראה מודרני. נוספו מושבי פלסטיק במקום מושבי העץ. מכיל 17,600 מושבים.
מתקן האימונים.
מתקן האימונים של דינמו מינסק ממוקם במתחם האולימפי "סטאייקי", הנמצא במרחק 10 קילומטרים מהעיר מינסק. המתקן מהווה למתקן האימונים הגדול ביותר בבלארוס ומשמש גם לאימון ב-20 ענפי ספורט שונים. הוא ממוקם במחוז מינסק, באזור הכפר ילצינה. המתקן מכיל בית הארחה, מרכז רפואי, אולם התעמלות, בית קפה ומסעדה, שלושה מגרש כדורגל בגדלים שונים (מגרש בגודל 104х70 מטרים, מגרש בגודל 102×58 מטר עם דשא סינתטי, ומגרש נוסף בגודל 40х20 מטרים).
הפועל ירושלים בכדורסל
פייפר קאב
ה-J-3 פייפר קאב הוא מטוס קל שיוצר בין 1937 ו-1947 על ידי פייפר איירקראפט.
במטוס הפייפר קאב שני מושבים הממוקמים אחד מאחורי השני. הוא שימש כמטוס אימון והיה לאחד הנפוצים והמפורסמים ביותר מאז ומעולם. המטוס הותאם גם למשימות רבות נוספות כחילוץ טייסים, תצפית ארטילרית, פינוי נפגעים וכיוצא בזה.
המטוס נבנה למטרת טיסות אימונים במקור אך בזכות נתוניו התגלה כאחד המטוסים המוצלחים לשימוש כמטוס קרב. הפשטות והמחיר שלו אפשרו לו להיות פופולרי גם בעולם האזרחי ושימש כאחד המטוסים האזרחים הראשונים וההשפעה שלו דומה לפורד מודל טי בעולם הרכב.
בזכות צבעו הצהוב של המטוס זכה הJ3 בכינוי "המונית הצהובה״.
המטוס צבר תאוצה ופרסום עד כדי כך שהגברת הראשונה דאז, אלינור רוזוולט ביצעה על המטוס מספר תמונות עבור קמפיין (תוכנית להכשרת טייסים אזרחיים שהתקיימה ב-1938-1944).
בעקבות הפופולריות של המטוס והזמינות שלו, אזרחים רבים רכשו את המטוס ובזמן מלחמת העולם השנייה אזרחים אלו התאגדו ויצאו לפטרולים אזרחים מאורגנים שבוצעו כמטסים מסודרים.
לאחר המלחמה המטוס זכה להערכה רבה בקרב טייסים ואזרחים רבים ועד היום אלפי מטוסים עדיין נמצאים בשימוש. חברת פייפר איירקראפט דיווחו על מכירת כ-19,073 יחידות בין השנים 1938-1947.
לאחר שהפסיקו לייצר את הJ3, המטוס קיבל פיתוחים רבים גרסאות מתקדמות של המטוס.
ב 29 באפריל בשנת 1941 חברת פייפר ארגנה אירוע בשדה התעופה לה גרדיה להתרמת כסף לטובת הממלכה המאוחדת וייצרה לכבוד האירוע 48 מטוסים בדגם מיוחד ובצבעים מיוחדים.
כ-19,073 מטוסי "פייפר קאב" יוצרו בדגמים רבים, עד שנת 1947.
מטוסי הפייפר קאב נמצאו בשימוש צבאי ובשימוש אזרחי כמטוסי תיור במקומות שונים בעולם.
דגם מתקדם של "פייפר קאב" הוא פייפר סופר-קאב.
הרוארד
אוניברסיטת הרוארד
מיסה סולמניס (בטהובן)
מיסה סולמניס (מלטינית: Missa solemnis) ברה מז'ור, אופוס 123 – יצירה של לודוויג ואן בטהובן מהשנים 1817–1823 הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים של המלחין. חשיבותה כמוזיקה לטקסט הפולחני עולה על זו של כל מיסה אחרת שנכתבה באותה תקופה.
בטהובן עצמו, בשנותיו האחרונות, התייחס אליה כמעולה ביצירותיו, ואף כי לא הצליחה להגיע לאותה מידת פופולריות שהשיגו רבות מן הסימפוניות והסונאטות, היא מייצגת את בטהובן בשיא כוחו. זו היצירה השנייה שבטהובן כתב לטקסט המיסה, אחרי המיסה בדו מז'ור, אופוס 86, יצירה הנופלת ממנה בהרבה במידת ההערכה שזכתה לה.
המוזיקולוג יו מקדונלד כתב על היצירה:
המיסה כתובה לתזמורת קלאסית מלאה (כוללת טרומבונים), מקהלה בארבעה קולות וסולנים בקולות סופרן, אלט, טנור ובס.
מבנה.
כמרבית המיסות, המיסה סולמניס כתובה בחמישה פרקים:
ביצוע.
הצורה המוזיקלית של המיסה סולמניס קרובה יותר לסימפוניה מלווה מקהלה מאשר למיסה כוראלית "מסורתית". הכתיבה מציגה את התעלמותו האופיינית של בטהובן מן המבצע ובמקומות אחדים היא מחמירה ביותר בתביעותיה, הן טכנית והן פיזית, רצופה שינויים פתאומיים בדינמיקה, במשקל ובמפעם. קשיים אלה נמשכים בעקביות לכל אורך היצירה, החל ב"קיריה" הפותח, שם ההברות קי-רי מושרות בפורטה או בספורצאנדו, אך ההברה הסופית היא בפיאנו.
כפי שצוין לעיל, הרפריזה של הפוגה Et vitam venturi מפרכת במיוחד, הן בשל השינויים הדקים לעומת ההצגה הקודמת של הנושא ושל הנושא הנגדי, והן משום שמהירותה גבוהה בערך כפליים.
גם תפקידי התזמורת כוללים קטעים תובעניים רבים, בהם סולו הכינור ב"סנקטוס" וכמה מן הקטעים הקשים ביותר לביצוע ברפרטואר לבסון ולקונטרבסון.
מחמת הקושי שביצירה, והדרישה לתזמורת מלאה הכוללת כנר ראשי סולן, אין מבצעים אותה לעיתים קרובות במקהלות חובבים ומקצועיות למחצה, האחראיות על רוב הביצועים האורטוריים.
תגובת הביקורת.
אי-אילו מבקרי מוזיקה מוטרדים מן הבעיה, כפי שהציג אותה תיאודור אדורנו, כי: "במיסה סולמניס יש משהו משונה ויוצא דופן." מבחינות רבות, זו יצירה חריגה, אפילו לגבי בטהובן. היא חסרה אותה חקירת נושאים רצופה ומתמשכת באמצעות פיתוח, שהיא מסימני ההיכר המובהקים של בטהובן. הפוגות המאסיביות בסוף הגלוריה והקרדו מציבות אותה בשורה אחת עם יצירותיו המאוחרות - אבל העניין שגילה בו בזמן בצורת הנושא וריאציות בולט בהיעדרו. תחת זאת, מציגה המיסה סיפור מוזיקלי רציף, כמעט ללא חזרה, בעיקר בפרקי הגלוריה והקרדו, העולים באורכם על כל אחד משלושת האחרים. הסגנון, כפי שמציין אדורנו, קרוב לטיפול בנושאי בדרך החיקוי שאפשר למצוא אצל רבי-האמנים הפלמיים, כמו ז'וסקן דה פרה ויוהנס אוקכם, אבל לא ברור, אם בטהובן חיקה ביודעין את הטכניקות שלהם או שמדובר פשוט באבולוציה מתכנסת לענות על הדרישות המיוחדות במינן של טקסט המיסה. דונלד טובי קישר את בטהובן למסורת המוקדמת בדרך שונה:
הדרך הטובה ביותר, אולי, להבין את חשיבותה של המיסה ביצירתו של בטהובן היא להכיר בייחודה ולראות את המגוון המרשים והאינדיבידואליות רבת העוצמה שלה כהשתקפות קשריו של בטהובן עצמו עם האלוהי.
יש אומרים, שטיפולו בטקסט - לרבות הוספת האות a בקטע ה"מיזררה" בגלוריה וההיפטרות המהירה מכמה שורות טקסט בקרדו, תחת כובד משקלם של שני תפקידי המקהלה אחרים והתזמורת - מצביע על התעלמות עקשנית מן התפיסות הדוגמטיות יותר של הכנסייה, בעוד שאחרים רואים בביטוי הרגשי העז של שני הפרקים המרכזיים כנות, שאי אפשר לראותה אלא כתולדה של אמונה אמיתית.
מה שברור הוא, שהמיסה סולמניס היא יצירה קשה ושנויה במחלוקת. בכך אפשר לראותה כמשקפת את אמונתו של בטהובן עצמו.
מיסה סולמניס
נרקולפסיה
נרקולפסיה (בעברית: נִרְדָּמוּת; באנגלית: Narcolepsy) היא הפרעה נוירולוגית כרונית, שמקורה אינו במחלות נפש או בעיות פסיכולוגיות, הנגרמת בדרך כלל בשל חוסר יכולת של המוח לווסת את מחזורי השינה והעירות. אנשים עם נרקולפסיה חווים לעיתים קרובות הפרעות בשנת הלילה, ודפוסי שינה לא נורמליים במהלך שעות היום.
מבין המאפיינים של הפרעה זו הם:
נרקולפסיה נגרמת קרוב לוודאי כתוצאה ממכלול של מוטציות גנטיות ומומים המשפיעים על גורמים ביולוגיים ספציפיים במוח, בשילוב עם גורמים סביבתיים המפריעים במהלך ההתפתחות התקין של המוח, כגון וירוסים.
המונח נרקולפסיה, מקורו במילה הצרפתית narcolepsie, אותה טבע הרופא הצרפתי ז'אן-בטיסט-אדואר ז'לינו (Jean-Baptiste-Édouard Gélineau). המונח הוא שילוב של המילה היוונית νάρκη (נרקה, narkē, "חוסר תחושה" או "קהות חושים"), ו-ῆψις (לפסיס, lepsis, "התקף" או "פרכוס").
סיווג.
הסיווג הבינלאומי של הפרעות שינה (ICSD) לשנת 2001, מסווג ומפריד בין תסמונות ההיפרסומניה (הפרעת עייפות מופרזת בשעות היום), נרקולפסיה, היפרסומניה אידיופתית והיפרסומניה נשנית (כמו תסמונת קליין לוין). הסיווג הבינלאומי מוסיף ומסווג את הנרקולפסיה חלוקה נוספת - נרקולפסיה שבנוסף מתאפיינת גם בקטפלקסיה ונרקולפסיה ללא קטפלקסיה. ה- ICSD מגדיר נרקולפסיה כ"הפרעה שהגורם לה לא ידוע, המתאפיינת בעייפות מוגזמות, אשר בדרך כלל מלווה בקטפלקסיה ותופעות שנת REM - נוספות, כגון שיתוק שינה והזיות היפונגגיות". הוא גם קובע סטנדרטים בסיסיים לאבחנה של נרקולפסיה, דרך שני סטים של קריטריונים מוגדרים, כמפורט להלן:
קריטריונים לאבחון נרקולפסיה מינימליים, סט ראשון:
קריטריונים לאבחון נרקולפסיה מינימליים, סט שני: