הטקסים הפולחניים של האורפים מתבססים על המיתוס של זגראוס-דיוניסוס. כאשר זאוס הציע לזגראוס להיות שליט העולם, הטיטנים כעסו כל-כך עד אשר החליטו לבתר ולטרוף את הנער. האלה אתנה התערבה, והצליחה להציל את לבו של זגראוס. לאחר מכן הביאה אותו לזאוס אשר באותו רגע בלע אותו. כך נולד זגראוס-דיוניסוס השני שהצליח להביס את הטיטנים באמצעות ברק. לפי המיתולוגיה היוונית, מתוך אפר הטיטנים צמח הגזע האנושי שחולק לשניים, חלק אלוהי ושמימי בעקבות דיוניסוס וחלק רשעי ומושחת בעקבות הטיטנים. האספקט הכפול הזה של הגזע האנושי, חיוני להבנת האורפיזם.
הדוקטרינה האורפית מאשרת כי המקור השמימי של האדם הוא הנשמה. על החברים בכת זו להאמין בגלגול הנשמות, כאשר נשמתו של אדם מסוגלת לעבור מהפן הטיטני שלה לפן האלוהי שלה ובכך לזכות בברכה נצחית ולחיים טובים יותר לאחר המוות. האורפיזם מציב סטנדרטים נוקשים למאמיניו הדוגלים בהתנהגות אתית ומוסרית. על המצטרפים החדשים לכת לטהר את עצמם ולאמץ הרגלים סגפנים כגון הימנעות מאכילת בשר חיות, זאת במטרה להסיר את החלק המושחת ולפתח את החלק האלוהי של דיוניסוס בתכונותיו של האדם.
בנוסף לכך, האורפיזם נשען על האמונה כי הגוף כולא בתוכו את הנשמה, בעלי-חיים לא נועדו להיהרג או להיאכל על ידי הרשע והשחיתות שצריכים להיענש בעולם התחתון, ואילו הטוב והשמימי מוכרחים לזכות בגמול. כת זו מלמדת כי יש צורך בהכחשה-עצמית, רצינות והשקעה בכללים הדתיים.
כחלק מהשאיפה להיות טהורים, מנעו עצמם האורפיסטים בנוסף לבשר גם מסוגים שונים של קטניות שנאכלו בטקסי העלאת קורבנות למתים ומביצים הכוללות את גרעין החיים.
האורפיזם במקורות היווניים.
העדויות לגבי כת האורפיזם מתאמתות באמצעות נקודות המבט של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, אוריפידס (שהיה לאחד משלושת מחברי הטרגדיות המפורסמים באתונה הקלאסית) ואפלטון, הפילוסוף והמתמטיקאי היווני שייסד את האקדמיה הראשונה באתונה. העדויות לגבי מקורותיה העתיקים של הכת מאוחרים ומעורפלים וכמה חוקרים טוענים כי ראשית האורפיזם מתוארך לשנים מאוחרות יותר מאשר המאה השישית לפני הספירה. למרות זאת, לאחרונה התגלה פפירוס יווני עתיק המכונה Derveni" Papyrus" ולפיו המיתולוגיה האורפית מתוארכת למאה הרביעית לפני הספירה, וייתכן שאף לשנים קדומות יותר. הקדשות אחרות שנמצאו באזורים שונים ביוון מעידים על קיומה של תנועה בעלת אמונות עיקריות הדומות לאלו של הכת, וחלק מהחוקרים קשרו תנועה זו עם שמה של האורפיזם.
סנט מרי לה בו
כביש 80
כביש 80 הוא כביש אורך בנגב, המוביל מצומת ערערה בנגב ועד ליישוב מצדות יהודה. אורך הכביש הוא 34 קילומטרים.
תוכניות עתידיות.
הכביש מתוכנן להיות חלק מציר אורך מגבול מצרים, הנגב ולאורך מזרח יהודה ושומרון. מטרתו להוות כביש ראשי שיעקוף את אזור היישוב הצפוף של קו שכם-חברון ויאפשר מעבר מהיר בין אזורים אלו מבחינה תחבורתית. מבחינה מדינית הכביש אמור לקשר בין צפון ודרום יהודה ושומרון על-פי תוכנית אלון, וגם יאפשר, במסגרת הסדר מדיני, מעבר בטוח לסחר בין יהודה ושומרון למצרים. בהתאם להסכם וואי בשנת 1998, הוחלט לסלול את קטע כביש 80 החוצה את מדבר יהודה ולקשר את קטע הכביש הקיים בדרום עם כביש אלון בצפון, אך תוכנית זו לא התממשה.
במסגרת תוכנית אב לתחבורה ביהודה ושומרון, המתוכננת להתחבר לתמ"א 1, פורסם ב-2020 כי כביש 80 ייכנס להליכי תכנון ככביש חלופי לכביש 60.
אישור תוכנית הכביש.
תוכנית הכביש אושרה על ידי מועצת התוכנית העליונה להפקדה וכן קיימת החלטת ממשלה לחישוף תוואי הכביש ותפיסת חזקה לאורכו.
אלישע אפרת
אלישע אפרת (20 באפריל 1929 - 25 בדצמבר 2016) היה גאוגרף ישראלי פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה שבאוניברסיטת תל אביב וחתן פרס ישראל לחקר הגאוגרפיה לשנת 2007.
קורות חיים.
אלישע אפרת נולד בדנציג. כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כנער בן 10, עלה עם אביו לארץ ישראל בעליה בלתי לגאלית באונית המעפילים "אסתיר", וזאת לאחר נדודים במשך ארבעה חודשים בין הים השחור ובאיי הים התיכון. שהה שנתיים באבן יהודה, ולאחר עליית אמו ואחותו, מניצולות אוניית המעפילים פַּטריה, לארץ, עבר עם משפחתו לירושלים. שם סיים את לימודיו בבית הספר היסודי תחכמוני (1944) וכן את הלימודים העל-יסודיים בגימנסיה העברית רחביה (1948). בשנות הארבעים היה מדריך ומרַכז של תנועת נוער ציונית בירושלים, היה חבר בהגנה ולאחר הקמת המדינה שירת שירות חובה של שנתיים בצה"ל כמדריך לעברית ולידיעת הארץ לחיילים עולים בפיקוד המרכז. השתתף במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים. נפצע במלחמה זו בהגנה על ירושלים בחזית מעבר מנדלבאום.
לימודיו באוניברסיטה העברית לקראת תואר ראשון היו חינוך וגאוגרפיה בשנים 1955-1952, ולקראת תואר שני בגאוגרפיה וסטטיסטיקה בשנים 1957-1955. בשנים 1963-1961 היה תלמיד מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא: "השפעתם של גורמים גאוגרפיים על תכנונו הפיסי של פרוזדור ירושלים" בהדרכתו של פרופסור דוד עמירן. בשנת 1964 השתלם במכון ללימודי חברה בהאג שבהולנד במסגרת לימודי בתר-דוקטור וזכה מטעמו בדיפלומה בתכנון פיסי מקיף.
בשנים 1965–1967 כיהן כמנהל המחלקה לתוכניות ארציות ואזוריות במשרד הפנים, ובמסגרת זאת עבד על תוכנית אב לחוף הים התיכון משנת 1966 שנועד לשמור על חזית חוף פתוחה, ותוכנית לפיתוח מרחב ירושלים-אשדוד משנת 1967. אפרת המשיך לאחר מכן לעבוד באגף התכנון של משרד הפנים במהלך שנות ה-70, ובמסגרת תפקידו עסק בהכנת תוכנית אב לכבישי ישראל משנת 1969, שכללה את התוכנית לכביש 6 וגיבוש תוכנית לשימור אתרים. בסוף 1970 הוציא ספר על תכנון יהודה ושומרון שכלל תוכנית להקמת עיר יהודית בבקעת הירדן.
בשנת 1967 היה מייסד-שותף עם פרופסור משה ברוור בהקמת החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. הוא נתמנה שם למרצה בכיר בגאוגרפיה בשנת 1968, לפרופסור-חבר בשנת 1972 ולפרופסור-מן-המניין בשנת 1983. בשנים 1973-1971 כיהן כראש החוג לגאוגרפיה. משנת 1968 ועד לצאתו לגמלאות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997 שימש כחוקר וכמרצה בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ביסודות הגאוגרפיה, בגאוגרפיה רגיונאלית, בגאוגרפיה עירונית, בגאוגרפיה שימושית, אקטואלית ותכנונית ובגאוגרפיה יישובית.
היה מרצה אורח באוניברסיטאות זיגן, בון, מנהיים ומינכן שבגרמניה, באוניברסיטאות סנט חוזה וסטנפורד שבקליפורניה ובאוניברסיטאות מילווקי ואקרון באוהיו שבארצות הברית.
בשנות החמישים נתן קורסים ללימוד השפה העברית וידע ארץ ישראל לעולים חדשים בירושלים; הדריך נוער בפעילות למען הקרן הקיימת לישראל; בשנת 1972 היה חבר במשלחת הישראלית הרשמית בכנס העולמי לאיכות הסביבה מטעם האו"ם בסטוקהולם; יצא בשנת 1977 בשליחות הסברה לארצות הברית מטעם משרד התיירות לעידוד התיירות בישראל; ובשנת 1983 יצא בשליחות מטעם מחלקת הנוער של ההסתדרות הציונית לארצות הברית לעידוד העלייה של בני נוער לישראל.
נפטר בשנת 2016 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מחקריו.
בחקר הגאוגרפיה המשיך אלישע אפרת בראשית שנות השישים בעבודתו המקיפה על פרוזדור ירושלים כחבל ארץ יישובי בעייתי וחדש, שבו התווה לראשונה את הגישה הגאוגרפית-רגיונאלית-יישומית בתכנון חבלי פיתוח בישראל. על רקע אינטנסיביות הבינוי והפיתוח שהתרחשה אז ברוב חלקי הארץ והסכנה להרס שרידי ההתיישבות ההיסטוריים, ביצע את החקר השיטתי הראשון על כ-400 שרידי ההתיישבות הציונית בישראל, והתווה בכך קווים לשימורם, פעולה הנעשית כיום הלכה למעשה על ידי החברה לשימור אתרים שליד החברה להגנת הטבע.
לאחר מלחמת ששת הימים ערך את המחקר הראשון על הגאוגרפיה של יהודה ושומרון, כבסיס של ידע לפיתוח האזור, שפורסם ב-1970 בספר: "יהודה ושומרון - קווים לתכנון פיסי-אזורי". עם התגבשות ההתיישבות היהודית בישראל בשנות השבעים חקר את צורות ההתיישבות העירוניות, תכנונן ואכלוסן על רקע העליות לארץ, ונתן להם ביטוי בספריו על יסודות הגאוגרפיה העירונית ועל הערים והעיור בישראל, שהיוו פריצת דרך בחקר ובהבנת תהליכי העיור בארץ ישראל. בשלב מאוחר יותר הוסיף חַקָר בתחום זה וגיבש את נושאי הגאוגרפיה היישובית העירונית והכפרית בשני ספרים נוספים המהווים כיום ספרי יסוד בתחום.
צמיחתן של עיירות הפיתוח, הישגיהן ומעמדן הארצי והאזורי הביאוהו לחקר של תופעת הערים החדשות, נושאים שמצאו את ביטויים בשניים מספריו שיצאו לאור בעברית ובאנגלית. בשנות השבעים והשמונים נדרש אפרת אל חֵֶקֵר השפעתה של המדיניות הממשלתית על הגאוגרפיה היישובית בארץ, תוצאות מחקר שפרסם בשני ספרים על גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל. נוסף על אלה חידש בנושאים גאוגרפיים אקטואליים ועכשוויים של ארץ ישראל בממדי זמן ומקום תוך פיתוח ידע ארץ ישראלי עכשווי בצד מתודולוגיה מחקרית, שמצאה את ביטויה בראשונה בספרו "ישראל - גאוגרפיה בת זמננו".
במחקרים גאוגרפיים אחרים עסק גם באי-השוויון ההתיישבותי בישראל, בדגמים יישוביים קיימים ומוצעים, בהתיישבות ההיסטורית בארץ, ובראשית שנות התשעים חקר את תופעת והשפעתה על הגאוגרפיה היישובית בארץ ישראל. בשנת 1996 גיבש חלק מתוצאות מחקריו הגאוגרפיים בספר כולל על הגאוגרפיה הפיזית, היישובית והאזורית של ארץ ישראל.
בשנת 2002 כתב מילון חדש למונחי ארץ ישראל, ידיעת הארץ ואיכות הסביבה, וב-2004 כתב ספר מסות גאוגרפיות כז'אנר חדש בדיסציפלינה הגאוגרפית של ארץ ישראל תחת הכותרת: "אדם וסביבה בישראל".