בימינו, ישנם כמה בתי-דין המאפשרים לכל אדם לקטוף בחינם מהמטעים שהם מנהלים:
לעומתם, ישנם כמה בתי-דין שאינם מאפשרים לקטוף בחינם:
קצירת היבול.
לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לקצור את היבול ולקטוף את הפירות בכמות גדולה, אלא רק ללקט מעט לצריכה פרטית. לדוגמה, אסור לקטוף זיתים בכמות גדולה ולייצר מהם שמן בבית-בד מסחרי, אלא לקטוף כמות קטנה ולכתוש בבית-בד קטן פרטי. והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית הדין:
מקורות המימון לפעילות האוצר.
בתוספתא המדברת על אוצר בית דין לא נאמר דבר לגבי גביית תשלום. אולם כן נאמר שבית הדין "שוכרים פועלים", והדבר מעלה את השאלה, מאין השיגו כסף לשלם לפועלים? השאלה מתחזקת לאור האיסור לסחור בפירות שביעית: אסור לממן את פעילות בית הדין ממכירת הפירות לצרכנים. בנוסף, לא ייתכן שהתשלום היה מקופת הצדקה העירונית, כיוון שהפירות חולקו לכל בני העיר ולא רק לעניים.
גובה סכום הגביה עבור הפירות.
מעבר לשאלת כיסוי ההוצאות, עלתה השאלה מה צריך להיות המחיר לצרכן של פירות אוצר בית-דין. לכתחילה, הציפייה היא שהמחיר יהיה נמוך ממחיר השוק, שכן המחיר משמש רק לכיסוי ההוצאות וללא רווח לחקלאי. אולם רבני דורנו נחלקו בזה:
חובת ביעור.
לפי ההלכה, מותר לאדם להחזיק פירות שביעית בביתו, רק כל עוד יש פירות דומים בשדה. חובה לבער פירות שביעית מהבית, מייד כשהפירות הנמצאים בשדה אזלו. הפוסקים נחלקו בשאלה, האם חובת הביעור חלה גם על פירות הנמצאים באוצר של בית הדין.
בימינו עלתה השאלה האם פירות שביעית הנמצאים ברשות צה"ל חייבים בביעור. הרב מרדכי עמנואל כתב שלא, כיוון שצה"ל פועל כרשות ציבורית, ולכן מעמדו כמעמד של בית-דין.
בעת החדשה.
בימי הרב קוק.
עם התחדשות ההתיישבות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו פוסקי ההלכה אחר דרכים לאפשר שימוש בפירות הגדלים במטעים בשנת השמיטה, על מנת למנוע את התמוטטות היישוב החדש, שכלכלתו הייתה מבוססת ברובה על חקלאות. הרב קוק, בהתכתבות עם הרב חיים ברלין, הציג פעילות של אוצר בית דין שבה החקלאים מפקירים את כל הפירות ובית הדין ממנה אותם שליחים שלו לטיפול בפירות ובהפצתם. בית הדין מאפשר לחקלאים לגבות עבור הפירות כסף להחזר ההוצאות שלהם, כולל הוצאות השכירות (או הפחת) של כלי העבודה החקלאית.
בימי החזון איש.
החזון אי"ש, על פי עדותו של הרב קלמן כהנא, הורה להשתמש באוצר בית דין לצורך קטיף ומכירת הפירות. המושבים של תנועת פועלי אגודת ישראל פעלו לפי הנחיותיו, השביתו את העבודה בשדותיהם, והעבירו את פירות השביעית במטעיהם לאוצר בית דין.
בשנים האחרונות, רבים מהארגונים הפועלים כאוצר בית דין דואגים לטיפול בעצים באופן שיצמיחו פירות טובים בכמות רבה ושומרים על הפירות מפני קטיף עצמאי. בדרך כלל אוצר בית הדין ממנה כשליחו את החקלאי בעל המטעים.
שנת ה'תשמ"ז.
בשנת ה'תשמ"ז החלו יישובים בגוש עציון לשמור שמיטה ללא היתר מכירה, בעזרת אוצר בית דין. בית הדין כלל את הרבנים זאב וייטמן שהיה רב קבוצת כפר עציון, שלמה מוזס שהיה רב קבוצת מגדל עוז, ושמואל דוד שהיה רב קבוצת ראש צורים. נציגי קבוצת כפר עציון (שמעון קרניאל מרכז המשק וליפא פרידמן מזכיר הפנים) חתמו, עוד לפני תחילת השנה, על הודעה שבה הם מפקיעים באופן מוחלט את בעלותם על יבול האדמות, ומקבלים על עצמם לנהוג במטעים רק כשלוחי בית הדין, ובהתאם להוראותיו המפורטות לגבי כל מלאכה ומלאכה. הם התחייבו להעביר לבית-הדין פירוט על הוצאותיהם ועל השכר המגיע להם. בית-הדין יקבע את מחיר הפירות באופן שיובטח להם תשלום עבור הוצאותיהם ושכרם בלבד, ללא כל רווח נוסף שהיו יכולים לקבל על ידי מסחר בפירות בהתאם להיצע וביקוש. המטעים שהועברו היו מטעי דובדבן, גודגדן, נקטרינות, אפרסק, תפוחי עץ ואגוז.
בית האריזה של כפר עציון שימש כמחסן בית הדין. הפירות נארזו בסלסלות מגשים מוכנים לחלוקה. על כל מגש הודבקה מדבקה הקובעת שהפירות קדושים בקדושת שביעית, יש להשתמש בהם לאכילה בדרך שימושם הרגיל, ואסור להפסידם. בית הדין קבע מחיר לפירות בהתאם לזן ולגודל הפרי, וקבע ש"מחירים אלו בתוקף בתנאי שאין הם גבוהים ממחירי פירות מקבילים שאינם באים מאוצר בית-דין". אנשים שהגיעו למטע לקטוף פירות שמיטה, לא הורשו לקטוף בעצמם, אלא הופנו לבית האריזה לקבל מגשים מוכנים, ונדרשו לשלם דמי-הוצאות לפי קביעת בית הדין.
כדי להעביר את פירות השביעית לצרכנים, הוקמו 12 "תחנות חלוקה", בעיקר בירושלים, בבתים פרטיים של מתנדבים. התחנות נוהלו על ידי המכון לחקר החקלאות על-פי התורה ובית המדרש הגבוה להלכה בהתיישבות החקלאית. מאות טונות של פירות וירקות הגיעו באופן זה למאות משפחות. בהתחלה לא עבדו בשיתוף פעולה עם "וועדות השמיטה", שכן וועדות אלו שיווקו בעיקר יבול נכרי.
רבנים רבים, ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב ושלמה זלמן אוירבך, קראו לוועדות השמיטה ולצרכנים לסייע לבית-הדין על ידי לקיחת תוצרת חקלאית מהם וחלוקתה כדין, הרבנים נסים קרליץ שמואל הלוי וואזנר כתבו "הריני מצרף עצמי לחזק שומרי שביעית אמיתיים, שלא נהגו בהיתרים מדומים, ונעשו גיבורי כח כאמר רבותינו ז"ל. ומצווה לחזקם ולעודדם". גם הרבנים הראשיים לישראל כתבו "לכתחילה יש להשתדל לקנות ירקות ופירות מאוצר בית דין של אדמות יהודיים ששמטו קרקעותיהם, ולסייע בידי גיבורי כוח עושי דברו, וכדי להרבות שמירת שביעית וגם קיום מצוות אכילת פירות שביעית". מצד שני, הרב דב לנדו, שנשלח על ידי ועדת השמיטה של אגודת ישראל, מתח ביקורת על כמה מלאכות שנעשו במטעים בהוראת בית הדין, ובפרט: דישון דרך מערכת ההשקיה, קצירת נוף האילן, הורדת סורים, כיפוף והדליה, והפריה על ידי כוורות דבורים. בסופו של דבר, החליטה ועדת השמיטה של אגודת ישראל שלא לשווק את תוצרת בית הדין מסיבות שונות, אולם שינו את דעתם כעבור מספר חודשים.
שנת ה'תשנ"ד.
בשנת ה'תשנ"ד הוקם לראשונה אוצר בית דין ארצי, על ידי חברת תנובה. בית הדין הורכב מהרבנים אברהם דב אוירבך, יעקב אריאל, בנימין אדלר (הרב הפוסק והאחראי למחלקת הכשרות למהדרין של רבנות ירושלים), וכן הרב יחזקאל דאום שהיה אז רבה של תנובה, והרב זאב וייטמן שהחליפו לאחר פטירתו. לבית-הדין היו שתי מטרות עיקריות:
לשם כך, התקשר בית-הדין עם חקלאים לצורך זריעת ירקות כבר בשנה השישית (זריעה מוקדמת), וכן גידול בשנה השביעית עצמה על-גבי מצע מנותק או בדרום הערבה, וכן שיווק פירות שביעית של בעלי-מטעים שהסכימו להפקיר את מטעיהם ולמסרם לטיפול בית-הדין. בית-הדין פיקח על עבודת השדה כדי למנוע עשיית מלאכות האסורות בשביעית. הפירות מאוצר בית-הדין שווקו לוועדות שמיטה, לרשתות-שיווק ולמספר סיטונאים מאושרים.
טיוטת ההסכם עם החקלאים קבעה, שהחקלאים יקבלו סכום קבוע עבור כל ק"ג פרי; הסכום חושב ע"פ ממוצע המחיר בשלוש השנים האחרונות, מתוך הנחה שהסכום הזה מכסה את הוצאות החקלאים. החקלאים נחשבים כשכירים של בית-הדין. שיטה זו מונעת מוטיבציה למסחר בפירות, שכן הכנסתם של החקלאים מובטחת ואינה תלויה בהצלחת המסחר. אלא שבהסכם הסופי הוכנס סעיף שפגע במטרה זו: הסעיף קובע שהחקלאים יקבלו את שכרם רק אם בית-הדין יצליח לגבות את המחיר מהציבור. סעיף זה נתן מוטיבציה לחקלאים להעביר את פירותיהם ליעדים שיבטיחו להם רווחים גבוהים, וכך לעבור על איסור המסחר. כמו כן, הסעיף גרם לתחושה של ניצול וחוסר-הגינות בקרב החקלאים, שהרגישו שבית-הדין "מבטח" את עצמו על חשבונם.
חסרונו של ההסכם התגלה כאשר התברר שיבול הדובדבנים היה נמוך מהצפוי. כתוצאה מכך, התשלום שהובטח לחקלאים מראש לא כיסה את הוצאותיהם. מצד שני, מחיר השוק של הדובדבן עלה, והחקלאים דרשו לגבות מהצרכנים את מחירי השוק, במקום את המחירים הממוצעים כפי שנקבע מראש. בית-הדין דן בבקשה והחליט לאשר את העלאת המחיר על-מנת לכסות את הוצאותיהם של החקלאים. לאחר מכן דרשו החקלאים להעלות את המחירים גם בפירות אחרים, שבהם היבול היה רגיל, בטענה שהמחירים הממוצעים נמוכים מדי ועלולים לגרום להם לעזוב את המטעים. בית-הדין הסכים גם לדרישה זו, אך עדיין דרש שהמחיר יהיה נמוך מעט ממחיר השוק. בפועל, מחירם של פירות אוצר בית-דין בשנה זו היה נמוך בכ־10–20% ממחירם של פירות דומים ממקורות אחרים. בית-הדין הקים חוליית פיקוח מיוחדת, כדי לוודא שהמחירים נשמרים, ושהפירות מסומנים כקדושים בקדושת שביעית. כדי להקטין את החשש ממסחר ופערי תיווך, השתדלו להעביר את הפירות ישירות ליעדים סופיים, כגון: צבא, מלונות ומוסדות אחרים. כמו כן, השתדלו להעביר את הפירות רק לאנשים המודעים לקדושת הפירות, שיאכלו אותם לפי ההלכה. אולם כאשר היו עודפי פירות, העבירו אותם גם לחנויות רגילות שהתחייבו לסמן את הפירות כקדושים בקדושת שביעית; זאת לאחר התייעצות עם הרב יוסף שלום אלישיב, ומתוך הבנה שבמערכת ארצית אי-אפשר להקפיד שכל הפירות יגיעו רק לשומרי הלכה.
במשך השנה, התגלו מספר תוצאות לא-צפויות של הניסיון להקפיד על איסור המסחר:
סוגיות נוספות שהתגלו במהלך השנה:
בסיכום הדברים, כתב הרב זאב וייטמן שהניסיון הותיר אצל רבים תחושה של "לא לנער הזה התפללנו". החקלאים יצאו בתחושה שהם הפסידו כסף רב ולא קיבלו את מה שהובטח להם, הציבור חש שהפירות לא הגיעו ליעדם במחירים המצופים, והרבנים חשו שהמבצע לא הביא לקירוב לבבות, והיה פער גדול בין הערכים הנשגבים של השמיטה לבין יישומם בפועל. מסקנתו העיקרית מהניסיון (בנוסף למסקנות למעלה) היא, שבית-הדין צריך להבטיח לשליחיו (החקלאים) שכר קבוע. שכרם יהיה תלוי רק בכך שהחקלאים מקיימים בדייקנות את הוראות בית-הדין, ולא יהיה תלוי כלל בכמות הגביה מהצרכנים.
שנת ה'תשס"א.