מושג שסתום הוא מושג בתחום המשפט, המופיע בחקיקה, שלגביו הותיר המחוקק כר נרחב לפרשנות פסיקתית. שסתום הוא התקן, אשר משמש לפתיחת מעבר, לסגירת מעבר או לוויסות. מושגי השסתום מאפשרים גמישות פסיקתית והתאמת הפסיקה בהתאם לשינויים החברתיים המתרחשים במהלך הזמן. זאת, באופן משלים לחקיקת משנה, שם נתן המחוקק לרשות המבצעת אמצעים להתערב בהתאמתו של החוק למקום ולזמן.
הביקורת על שימוש יתר במושגי שסתום היא שהם גורמים, למעשה, לחוסר ודאות משפטי, ולמעשה הפרשנות הניתנת למונחים אינה בהכרח הפרשנות החברתית המקובלת אלא פרשנות המונחית על ידי עולם הערכים של השופט המכריע באותו דיון קונקרטי.
לעיתים מחליט המחוקק לצמצם את אי הוודאות שיוצר מושג שסתום, ומעניק לו הגדרה בחקיקה. כך, למשל, המושג "תושב ישראל", שלו חשיבות ניכרת בפקודת מס הכנסה ובחוק הביטוח הלאומי, הופיע בחוקים אלה ללא כל הגדרה, ומשמעותו נוצרה בפסיקה בלבד. בתחילת 2003 שינה המחוקק את טעמו, ותיקן שני חוקים אלה כך שנוספו בהם כללים מפורטים יותר לבחינת היותו של אדם תושב ישראל.
דוגמאות בולטות למושגי שסתום:
אבי טרמין
אבי טרמין (נולד ב-12 בנובמבר 1960) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
טרמין שירת בצה"ל בלהקה צבאית. לאחר שהשתחרר מהצבא למד טרמין משחק באוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטה זו.
קריירת תיאטרון.
טרמין השתתף בשלושה פסטיבלי עכו. לאורך השנים שיחק בהצגות במספר תיאטראות בישראל, בהם: תיאטרון החאן (בתפקיד חנן בהצגה "הדיבוק"), תיאטרון הבימה (בתפקיד ראשי בהצגה "אהבתו הראשונה של המורה לטבע", ובתפקיד המלך בום-דרום בהצגה "המלך מתיא הראשון"), ותיאטרון באר שבע (בהצגה "אדונן של שתי המשרתות" בתפקיד דוטורה).
מ-1988 משחק טרמין בהצגות בתיאטרון הקאמרי, ובהן: "אמא קוראז'", "הגולם", "ריצ'רד השלישי", "תיקון חצות", "מבקר המדינה", "חפץ", "קרום", "אשכבה", "עוץ לי גוץ לי", "קויאר ועדשים", "עיר הנפט", "השמים הם הגבול", "נתניה", "מותו של סוכן", "המלך ליר", "ינטל", "כנר על הגג", "האב", "זהב טורקי", "אנה", "השיבה", "כימים אחדים", "תחושת בטן".
קריירת טלוויזיה.
בשנת 1991 התארח טרמין בתוכנית הילדים "מסיבת גן" בתור סופר. בין השנים 1994-1997 גילם את דמותו של ציון ("ג'חנון") בקומדיית המצבים הישראלית "איצ'ה". ב-1997 גילם את ברני, הדינוזאור הגדול והסגול שאוהב ילדים, בתוכנית "החברים של ברני". בשנת 1999 השתתף כשחקן אורח בסדרת הטלוויזיה הישראלית "20 פלוס".
טרמין השתתף בסדרת הטלוויזיה "מבקר המדינה" בתפקיד "שרשור"; בסדרה "זומזום" ב-Yes הטלוויזיה בלוויין (2006) בתפקיד "חמו"; ובסדרה המצליחה "עספור" (2010) בתפקיד "ממן".
עוולת הרשלנות
עוולת הרשלנות מעוגנת בסעיף 35 לפקודת הנזיקין.
הגרעין הרעיוני המצוי בבסיסה של עוולת הרשלנות הוא לאפשר לניזוק לקבל כספים מן המזיק. כלומר פיצוי כספי (אין מדובר על סנקציה פלילית).
על מנת לקבוע מי הוא הניזוק ומי הוא המזיק, נניח, רק לצורך הסבר כאן, כי הניזוק הוא הצד שתובע בבית המשפט (או שמתכוון לתובע בבית המשפט בגין הנזק שקרה לו).
כאשר טוענים לקיומה של עוולת הרשלנות, באופן כללי, יש להצביע על התקיימותם של הרכיבים הבאים:
1) נזק.
2) קשר סיבתי בין התנהגות המזיק לבין קרות הנזק לניזוק.
3) סטיית המזיק מסטנדרט התנהגות, (מעין "אשם"). כלומר שהייתה חובה על המזיק שלא להזיק לניזוק.
במילים אחרות, רק כאשר המזיק סטה מסטנדרט התנהגות, ובכך גרם נזק לניזוק, אזי הוא התרשל ויהיה עליו לתת פיצוי בשווה כסף בגין התנהגותו (הרשלנית) והמזיקה.
בהינתן כי שלושת הרכיבים הנ"ל מתקיימים בו זמנית ניתן לקבוע (באופן כללי) כי עוולת הרשלנות מתקיימת.
היא אחת מעילות התביעה במסגרת דיני הנזיקין, ויש הטוענים, כפי שציין השופט ברק בפסק-דין גורדון, כי היא העוולה המרכזית בדיני הנזיקין. לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק). אולם הפיצוי אינו אוטומטי, והניזוק נדרש תחילה להוכיח שורה של קריטריונים לפני שיזכה בפיצוי. חרף הדמיון בשם, עוולת הרשלנות הנזיקית אינה זהה לרשלנות הפלילית. בעוד עוולת הרשלנות הנזיקית היא הדרך הנפוצה והשמישה ביותר לזכייה בתביעת נזיקין, במשפט הפלילי אין הרשלנות גרידא מספיקה כדי להטיל אחריות פלילית, ונדרשת לכך הוראה מפורשת בחוק.
ככלל, אדם יחשב רשלן אם הפר תקן התנהגות המקובל בחברה. פקודת הנזיקין, והפסיקה בעקבותיה, לא הסתפקו בהגדרה זו ויצרו שורה של תנאים ומבחנים, במטרה לבדוק האם חב אדם ברשלנות. מבחנים אלו מאפשרים לבתי-המשפט להכריע האם יש להטיל אחריות נזיקית במסגרת עוולת הרשלנות במקרה הנתון, ובמקביל משמשים כמערכת של איזונים ובלמים, המשקללים גם מדיניות חברתית ושיקולי צדק ומוסר.
רקע תאורטי.
מהי רשלנות.
במסגרת עוולת הרשלנות הנזיקית, על מנת לזכות בפיצוי נדרש, בין היתר, להראות כי הופר סטנדרט התנהגות מסוים. את הפרתו של סטנדרט התנהגות זה, אשר כל פרט בחברה נדרש לקיימו, נהוג לכנות "רשלנות". אם לא הופר סטנדרט ההתנהגות הנדרש על פי מבחני העוולה, או במילים אחרות המזיק אינו רשלן, לא יהיה המזיק חייב בפיצוי. כאשר הניזוק התרשל אף הוא, יופחתו פיצוייו בהתחשב באשם התורם שניתן לייחס לו. נבהיר זאת באמצעות דוגמה: נניח שמיקי נהג ברכבו במהירות המותרת, עם בלמים תקינים, אולם בגלל כתם שמן לא צפוי על הכביש אירעה תאונה. האם בהכרח נאמר שמיקי רשלן? כעת נניח שמיקי נהג עם בלמים בלתי-תקינים, ובמהירות גבוהה מהמותר. האם כעת תשתנה התשובה? בלשון פשוטה, ניתן לנסח את מהותה של עוולת הרשלנות כהנחיה לפרטים בחברה "נהגו כהלכה!".
במילים אחרות, עוולת הרשלנות דורשת מהפרטים שלא להפר את סטנדרט ההתנהגות הנדרש מהם. אולם כיצד נקבע אותו סטנדרט? הסטנדרט נקבע על ידי השוואת התנהגותו של המזיק להתנהגותה של דמות היפותטית, אשר נקראת "האדם הסביר". האדם הסביר מייצג לכאורה כל פרט ופרט בחברה. לכן, בבואו לבחון האם הופר סטנדרט ההתנהגות, כלומר האם המזיק רשלן, יבחן תחילה בית-המשפט כיצד היה נוהג האדם הסביר בנסיבות העניין. אם האדם הסביר היה נוהג כפי שנהג המזיק, הרי שלא תוטל על המזיק אחריות. אולם אם האדם הסביר היה נוקט בדרך פעולה אחרת מזו שבה נקט המזיק, נאמר שהמזיק רשלן. אם נחזור לדוגמה, ניתן לומר כי האדם הסביר בנסיבות העניין היה נוהג במהירות המותרת, עם בלמים תקינים. אם מיקי נהג כך, הרי שאינו רשלן, אולם אם נהג במהירות גבוהה מהמותר, עם בלמים לא תקינים, נאמר שהוא רשלן. את תהליך הבדיקה מבצע בית-המשפט בדיעבד, לאחר שאירע הנזק, ואילו הפרט מפעיל את שיקול דעתו מלכתחילה, לפני שאירע הנזק.
בחוק הישראלי מעוגנת עוולת הרשלנות בסעיף 35 לפקודת הנזיקין, בזו הלשון:
"עשה אדם מעשה שאדם סביר ונבון לא היה עושה באותן נסיבות, או לא עשה מעשה שאדם סביר ונבון היה עושה באותן נסיבות, או שבמשלח יד פלוני לא השתמש במיומנות, או לא נקט מידת זהירות, שאדם סביר ונבון וכשיר לפעול באותו משלח יד היה משתמש או נוקט באותן נסיבות - הרי זו התרשלות; ואם התרשל כאמור ביחס לאדם אחר, שלגביו יש לו באותן נסיבות חובה שלא לנהוג כפי שנהג, הרי זו רשלנות, והגורם ברשלנותו נזק לזולתו עושה עוולה."
כפי שעולה מלשון החוק, ההסדר המשפטי המטיל אחריות בגין רשלנות מנוסח באופן רחב, בצורת עקרון, ולא ככלל חד. הניסוח הכללי של צורת התנהגות ראויה זו, "הסבירה", נועד לאפשר להתאים את הקביעה מהי ההתנהגות הרצויה לנסיבות הקונקרטיות, היות שלא ניתן להגדיר מראש, ביחס לכל מקרה ומקרה, מהי רמת הזהירות הנאותה, הרי מספר המקרים במציאות הוא אינסופי. במילים אחרות, הדין קובע "נוסחה" לפיה נדרשים הפרטים לנהוג. תפקידו של בית-המשפט, ותפקידם של הפרטים, להציב ב"נוסחה" ערכים משתנים, בהתאם לנסיבות הקונקרטיות. החוק אמנם אינו מעניק לבית-המשפט אמת מידה ברורה להכרעה אילו פרמטרים יש להציב במשוואה, אולם השימוש בלשון "האדם הסביר" מרמז על-כך שיש לשקף בבחירת הפרמטרים במשוואה את העדפותיהם של הפרטים בחברה. לכן, הקביעה מהי ההתנהגות הסבירה מבוססת על העדפת המקובל והרצוי על ידי החברה בכללותה. כפי שיפורט בהמשך, הפסיקה הוסיפה ופירטה את הפרמטרים המוצבים במשוואה, אותה כינתה בשם "נוסחת הנד", על-שם , השופט האמריקאי שטבע את השימוש בה בפסק הדין "U.S. v. Carroll Towing".
משטר האחריות של עוולת הרשלנות.
בנוסף להפרת סטנדרט ההתנהגות, דורשת עוולת הרשלנות את קיומם של קריטריונים נוספים, המכונים יסודות העוולה, אשר יפורטו להלן. אולם, עוולת הרשלנות אינה דורשת כי פעולתו של המזיק נעשתה בכוונה לגרום נזק. גם אם המזיק לא התכוון להרע לאיש, די בכך שהופר סטנדרט ההתנהגות המקובל בחברה. לכן מכונה עוולת הרשלנות עוולה של "אשמה חברתית". בדיני נזיקין נהוג לכנות את דרישת העוולה ביחס למצבו הנפשי של המזיק "משטר אחריות", ועל-כן נהוג לומר כי עוולת הרשלנות היא בעלת משטר אחריות של אשמה חברתית. לדוגמה: אין חשיבות לשאלה האם התכוון מיקי לגרום לתאונה או לאו. די בכך שנהג מעל המהירות המותרת וללא בלמים תקינים, כדי לומר שיש לו "אשמה חברתית", המצדיקה הטלת אחריות במסגרת עוולת הרשלנות.
מטרות בקביעת הרשלנות כעוולה.
כאמור, חשיבותה של עוולת הרשלנות בדיני הנזיקין רבה, ועל-כן הספרות האקדמית והפסיקה עסקה רבות, במסגרת הדיון בצדק מחלק בדיני נזיקין, במטרות שבקביעתה. נהוג לחלק את מטרות אלה לשניים:
כך או אחרת, ישנה הסכמה כללית בספרות ובפסיקה, שאין לקבוע מטרה אחת לקביעתה של העוולה, וכל המטרות משמשות יחד בערבוביה.
יסודות עוולת הרשלנות.