הסייג מבקש להגן על חשיפת תוכנו של דיון פנימי כדי לא להכביד על המשתתפים ולאפשר להם להתבטא בפתיחות ובחופשיות ללא חשש מן האפקט המצנן (Chilling effect) - האפקט המתבטא "ברתיעתם של עובדי הרשות הציבורית ועובדיה לקיים דיונים כנים מקום בו לא מובטח מעטה מסוים של חיסיון לדעות המוחלפות במסגרת תהליך קבלת החלטות. מתן אפשרות לעובדי הרשות לקיים ביניהם דיאלוג פתוח וגלוי, בלא חשש כי דברים שייאמרו על ידיהם בדיונים פנימיים או בחוות דעת פנימיות ייחשפו לעין כול, נועד אפוא להגן על איכות החלטותיהן של רשויות הציבור ועל האפקטיביות של תהליך קבלתן, וזוהי התכלית המרכזית שביסוד הסייג".
הרשות הציבורית טענה כי אין היא חייבת למסור מידע למרכז גישה לאור רגישות הנושא – המסמך התייחס להעברת טובין לרצועת עזה במסגרת הסכסוך המזוין הקיים בין ישראל לארגון חמאס השולט ברצועה ולא ניתן לנתק את הקשר בין רגישות הסוגיה לרגישות המסמך.
עוד נאמר כי המסמך אינו בעל חשיבות ציבורית שכן לא שימש בסיכומו של דבר בסיס למדיניות שיושמה בפועל לכן המידע אינו רלוונטי ולא קיים אינטרס ציבורי לגלותו.
לבסוף טענה המדינה כי אין מקום להידרש להוראות סעיף 10 לחוק חופש המידע המטיל על הרשות חובה לייחס משקל ראוי לשיקולים השונים בעת סירוב למסור מידע שכן אין מדובר בעניין ציבורי, בריאות הציבור, בטיחותו או שמירה על איכות הסביבה. לחלופין, לפי הרשות הציבורית, הוראות הסעיף מולאו ועמדה בדרישותיו שכן העבירה זה מכבר מספר מסמכי מדיניות לארגון גישה.
טענות "גישה – מרכז לשמירה על הזכויות לנוע".
בהתבסס על הצעת חוק חופש המידע, טענו מרכז גישה כי זכות הציבור לדעת היא אחת מזכויות היסוד במשטר דמוקרטי, היא מהווה תנאי בסיסי להגשמתו של חופש הביטוי ולמימוש זכויותיו הפוליטיות האחרות של אדם בכל תחומי החיים. קיימים שני טעמים עיקריים העומדים בבסיס הזכות לחופש המידע והם "הטעם הדמוקרטי" לפיו הזכות לדעת מהווה אבן יסוד של חברה חופשית, ו- "טעם הבעלות" לפיו הרשויות מחזיקות במידע בנאמן של הציבור, שהוא הבעלים של המידע.
מרכז גישה טענו כי המסמך עסק בריכוז נתונים שנאספו בעבודת מטה לצורך דיון בשאלת כמות המזון ולא בהחלפת דעות בין עובדי הרשות, לכן לא מתקיים חשש לאפקט המצנן העומד ביסוד סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. לחלופין טענו מרכז גישה כי בהנחה והמדינה עמדה בסייג של סעיף 9(ב) לחוק, עליה לקיים גם את דרישות המידתיות והסבירות המעוגנות בסעיף 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
לפי מרכז גישה, המדינה הסתפקה בטענות כלליות ועמומות ללא מתן הסבר מספק בדבר רגישות המסמך – הרשות הציבורית לא פירטה מדוע מדובר במסמך רגיש, אילו חלקים מהמידע רגישים ובמה שונה מסמך זה ממידע אחר שכבר נמסר על ידי המדינה לארגון.
מרכז גישה טענו כי למדו על המצגת מכתבה שהתפרסמה באמצעי התקשורת בשנת 2009 והמדינה כבר חשפה ממילא שלושה מסמכים בנושא המדיניות: "נוהל הרשאת הכנסת טובין לרצועת עזה", "נוהל מעקב ואומדן מלאים ברצועות עזה" ו"רשימת מוצרים הומניטאריים המאושרים להכנסה לרצועת עזה". לפי מרכז גישה, פרסומים אלה ממתנים את הפגיעה הפוטנציאלית הטמונה בפרסום המצגת לכן על הרשות הציבורית לגלות את המידע שכן נחלש האינטרס שלא לגלותו בשנית.
דיון משפטי - הנמקות.
עיקר הדיון בפסק הדין מתמקד בסייג של סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע העוסק במידע בדבר דיונים פנימיים, התייעצויות פנימיות, חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה שניתנו לצורך קבלת החלטה. תכליתו של הסעיף למנוע את 'האפקט המצנן' (Chilling effect). אפקט מצנן משמעו רתיעה של חברי הרשות הציבורית מקיום דיון פתוח וגלוי בשל חשש כי דברים שייאמרו על ידם בדיונים פנימיים ייחשפו לעיניי כל, מה שעשוי לפגוע באיכות וכנות הדיונים.
את פסק הדין נתן השופט עמית, אליו הצטרפו השופטת חיות והשופט ג'ובראן, אשר הגיעו לאותה תוצאה אך חלקו על חלק מנימוקיו.
השופט עמית קבע בדעת רוב, בניגוד לקביעת ביהמ"ש בערכאה הקודמת, כי אין לקבוע מראש כי מידע הכולל נתונים שנערכו ונאספו לצורך דיונים פנימיים של הרשות (להבדיל ממסמך המשקף החלפת דעות או הצעות החלטה) אינו בא בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. מסקנה שכזו חוטאת, הן ללשון החוק, והן לתכליתו. במקרה דנן, יש לראות במסמך שבמחלוקת כטיוטה עליה חלה הוראת סעיף 9(ב)(4) לחוק, למרות העובדה שהיא כוללת נתונים עובדתיים אשר שימשו בסיס לדיון.
עם זאת, לא די בכך שהמידע המבוקש נכנס בגדר אחד הסייגים על מנת לפטור את הרשות מגילוי המידע. בבוא הרשות לשקול לסרב למסור את המידע הנכלל בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק, עליה לוודא כי הדבר עולה בקנה אחד עם תכלית החריג (ובמקרה דנן - החשש מפני "אפקט מצנן"), לצד התחשבות ביתר השיקולים הרלוונטיים, לרבות אלה המנויים בסעיף 10 לחוק חופש המידע שעניינו בסבירות וסעיף 11 לחוק שעניינו במידתיות.
השופט עמית קבע, כי בחינת ההחלטה הנדונה בהתאם למסננת של סעיפים 10–11 לחוק מובילה לתוצאה לפיה יש להסיר את החיסיון מעל המסמך, זאת בשל כמה טעמים:
השופט עמית מדגיש כי האיזון בין השיקולים אינו גורף, ויש לבחון כל מקרה לגופו. על כן ולאור האמור, קובע השופט כי דין הערעור להידחות.
המחלוקת בין השופטים.
השופטת א' חיות.
מצטרפת לתוצאה אליה הגיע השופט עמית, אך לגישתה השיקול המרכזי לפרסום המסמך אינו נובע מכך שחלקים מהמצגת פורסמו ממילא בתקשורת. לגישתה לא ברור כלל האם הפרסום נעשה כדין וגם אם הוא נעשה כדין, אין מדובר בשיקול מכריע היות שמתן משקל מכריע לשיקול שכזה עלול לעודד "הדלפות" וחותר תחת המנגנון שהוסדר בחוק לגילוי מידע על כל האיזונים הקבועים בו.
השופט ס' ג'ובראן.
מצטרף גם הוא לתוצאה, אך חולק על השופט עמית במספר נקודות:
לגישתו, התנהלות המדינה בהליך הנוכחי לא הייתה תקינה ואף חמורה. מרכז גישה פעלו קרוב לשנה למול המדינה כדי להביא לחשיפת מסמכי המדיניות. אולם במהלך תקופה זו, המדינה הכחישה את עצם קיומם של המסמכים וסיפקה תשובות כלליות ולאקוניות. התנהלות שכזו הביאה בפועל לייתור כמעט מוחלט של ההליך כולו. פונה לקבלת מידע אינו יודע אילו מסמכים מצויים בידי הרשות ואלו אינם, אולם במקרים אלה יש מקום לצפות כי הרשות תפעול ביושר ובהגינות להעברת כלל החומרים המצויים ברשותה, או לדחיית הבקשה באופן גלוי, ברור ומנומק.
סבירות ההחלטה של הרשות: לגישת השופט ג'ובראן, היה מקום להורות על פרסום המצגת ללא קשר לשאלת הדלפתה לכלי התקשורת. עצם העובדה כי ישנה אפשרות שחשיפת המידע תעורר מחלוקת בציבור אינה עילה להסתרתו. בהמשך לכך, לגישתו יש לתת משקל מוגבר לאינטרס הציבורי בגילוי המידע מקום שבו עסקינן בתנאי הקיום המינימליים של קבוצה שאין לה כל ייצוג במנגנוני השלטון בישראל. הסתרת מידע על ידי המדינה מונעת את יכולת התושבים לפקח על פעולות הרשות ולהבטיח כי היא עומדת בהתחייבויותיה. לגישתו של השופט, אין במצגת האמורה אף לא עמדה אחת, והיא כוללת אך ורק נתונים עובדתיים אשר אינם חושפים ולו מקצת את עמדתם של מי מעובדי הרשות לעניין מדיניות של ישראל לכן אין בחשיפתם כדי ליצור אפקט מצנן להבעת עמדות. כמו כן, העובדה שהמידע לא שימש לקבלת החלטה לבסוף, אינה טעם ממשי לאי חשיפתו שכן אין בכך כדי להצביע על כל פגיעה שתגרם למדינה מהחשיפה. אם המדינה רוצה למנוע את הפרסום, ראוי שהיא תציג לביהמ"ש חשש קונקרטי לתוצאות העלולות להתעורר מפרסום המסמך, ולא תסתפק באמירות כלליות בעלמא. במקרה דנן, לא ניתן כל נימוק בעל משקל לאי פרסום המסמכים, ולפיכך יש להורות על פרסום המצגת.
החלטה.
עתירת המדינה נדחתה, ביהמ"ש הורה על גילוי המסמך.
בעקבות פסק הדין.
קביעתו של הש' עמית בפסק הדין מהווה חידוש פסיקתי שכן קובע כי הסייגים המעוגנים בסעיף 8 ו- 9 לחוק חופש המידע אינם סוף דבר, כפי שמשתמע מהוראות החוק, ובבואה הרשות לשקול לסרב למסור מידע, עליה לשקול את השיקולים הרלוונטיים המנויים בסעיף 10 לחוק חופש המידע (עניינו סבירות) וסעיף 11 לחוק (עניינו מידתיות). קביעה זו צוטטה בפסקי דין רבים והיוותה קרקע לפסיקות דומות נוספות בהסתמך על פסק דין זה, ביניהן: עת"מ 1495/09 עו"ד אביעד פנחס ויסולי נ' עו"ד מיכל טנא הממונה על חוק חופש המידע במשרד המשפטים בו נקבע כי ההלכה הנהוגה בעניין אופן בחינת בקשות חוק חופש המידע ובחינת "המסננות הסטטוטוריות" יבחנו על פי תרשים זרימה של הש' עמית. כמו כן, נקבע בפסק הדין זה, בהתבסס על פסיקתו של הש' עמית, כי גם בהתקיים סייג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, על הרשות לערוך איזון בין השיקולים העומדים בבסיס הסייג בבואה לקבוע האם לגלות את המידע. עת"מ (י-ם) 43334-02-17 בן כספית נ' עיריית ירושלים הש' דראל מצטט את פסיקתו של הש' עמית בנוגע לעמימות שבניסוחו של סעיף 10 לחוק חופש המידע ובהזהירו כי שימוש נרחב בו עלול לרוקן מתוכן את סעיפים 8 ו-9 לחוק. עת"מ (ת"א) 26599-10-16 התנועה לחופש המידע ע"ר נ' ההתאחדות לכדורגל בישראל קובע כי יש לעשות שימוש במבחן הדו שלבי שהתווה בית המשפט העליון בעניין "גישה", קרי גם בהנחה ומדובר במידע החוסה תחת הסייג של סעיף 9(ב) לחוק, על הרשות לעורך איזונים בין השיקולים המנויים בסעיף 10 ו-11 לחוק. עע"מ 615/15 פרופ' יאיר אורון נ' ראש אגף הפיקוח על ייצוא ביטחוני קובע כי סעיף 9 לחוק אינו מהווה סוף פסוק וכי גם בהתקיים הסייג, יש צורך לבחון את "מסננת" הסבירות והמידתיות.
משפט משווה.