בסתיו 1942, נודע לו שקבוצה יהודית חדשה הגיעה. לפיכך, דאג להעביר את הקבוצה אליו ליחידה שבפיקודו. היחידה היהודית גדלה והתבססה באזור. רוב פעולותיה בנוסף לחיפוש והשגת הנשק, היו: מארבים, פעולות סיור, הקמת מערכת שירות מודיעינית בכפרים ופעולות "משקיות" (פעולות, שתפקידן היה לספק מזון ליחידה הפרטיזנית), מיקוש מסילות ברזל, פגיעה בתחנות משטרה. זאת ועוד, אנשי היחידה הצליחו לשחרר 250 יהודים ממחנה עבודה בסווז'נה.
במהלך אחד החיפושים להשגת כלי נשק, יצא גילצ'יק מלווה בקבוצה גדולה של אנשי היחידה, לקבר אחים של חיילי הצבא האדום, שנקברו והנשק עדיין נשאר עליהם. בלילה, פתחו אנשי היחידה את הקבר, הוציאו מתוכו גושי אדמה דביקים, והעבירו אותם לבסיסם בעגלה. עם הגיעם לבסיס, הדליקו מדורות, ו-35 בחורים אנשי היחידה, לקחו את גושי העפר הארוכים והחלו בעזרת סכינים, ברזלים ואבנים, לגרד ולהסיר את העפר שנדבק לנשק. לא היה נשק מתאים יותר לנקום בגרמנים, מנשקי חיילי הצבא האדום שנפלו בקרב מול הגרמנים. השעות הרבות (יום ולילה), שבמהלכן ניקו חברי היחידה את הנשק, תרמו רבות לעיצוב דמותה הלוחמת של היחידה היהודית, וחבריה שקיבלו נשק נוסף חשו ביטחון עצמי. אזור קופיל נראה היה כ"ממלכה פרטיזנית". לאחר פעולה זו, נרכשו כלי נשק נוספים וכך, רכשו חברי היחידה מעמד מכובד יותר.
לקראת בוא חורף 1942/3, החלו הפרטיזנים להכין את עצמם לקראתו: ריכזו את הזקנים, הנשים והילדים במחנה מיוחד, בנו בקתות עץ, חפרו בורות לאחסון תפוחי אדמה, גרעינים ושומן, הכינו קש, שחת לסוסים ולבקר ועוד. ב-6 בנובמבר, ערב חג "המהפכה", הגיעה הודעה, כי הגרמנים מגיעים אל היער. היה זה במסגרת מרדף גדול ונרחב של הגרמנים אחרי הפרטיזנים. הכוח הגרמני, לפי המקורות הסובייטים כלל כ-7000 איש, 12 טנקים, שריוניות ותותחים. הגרמנים החלו לתקוף והפרטיזנים השיבו מלחמה. במחצית השנייה של היום, הצליחו הפרטיזנים של קפוסטה להדוף את התקפות הכוח הגרמני, ואף להשמיד לו 3 טנקים. יחידות הסיור, שהופעלו עם רדת החשיכה על ידי פיקוד הבריגדה הפרטיזנית מצאו מוצא: פס צר בתפר שבין הכוחות הגרמניים. כל הבריגדה ובתוכה היחידה היהודית בראשותו של גילצ'יק, חמקה דרך המעבר הצר והעמיקה לחדור ליערות וורובייבה הגדולים. היה זה מסע העונשין הגדול ביותר, שערכו הגרמנים כנגד הפרטיזנים ביערות אזור קופיל.
לקראת החורף העתיקה הבריגדה את בסיסה לצפון פולסיה, לאזור של יערות גדולים יותר ותנאים טובים יותר. אנשי בריגדת קפוסטה והיחידה היהודית ע"ש זוקוב פנו ליערות אורליקי ולביצות פולסיה, ואליהם צורפו גם אנשי המחנה המשפחתי שהסתפח אליהם לאזורי הביצות של פולסיה. מאוחר יותר, כאשר החל הצבא האדום לתקוף את הגרמנים באזור, עברה היחידה לאזור העיירה ברנוביץ' והשתתפה שם בלחימה. בשנת 1944, כאשר שוחרר האזור, יצאו מהיער 270 לוחמי היחידה.
בפברואר 1943, בעת הקרב על מסילת הברזל, הוטל על היחידה היהודית להכות במשטרה ולחבל בתחנה. בליל חורף הסתערו כ־70 לוחמים עם גילצ'יק בראשם, על תחנת המשטרה. הם פרצו לתחנה, שבה היה כלוא אחד מבין ארבעת הסיירים הפרטיזנים, שהכינו את ההסתערות על הגרמנים וניתפס על ידי השוטרים, ושחררו אותו. שוטרי התחנה - חוסלו, בתיהם של משתפי פעולה - הועלו באש. על פעולה זו קבלה היחידה ממפקד הבריגדה ציון לשבח.
זמן קצר לאחר ה-25.3.1943 הודח גילצ'יק מתפקידו. הוא שימש כמפקד היהודי של היחידה היהודית מראשית קיומה, ואת הפיקוד על היחידה קיבל וברנוב איבן איבנוביץ', קצין רוסי לשעבר. הדחתו של גילצ'יק בוצעה בהוראת צו מגבוה ללא מתן כל הסבר.
גילצ'יק עבר יחד עם שמוקלר וגלר לקבוצת "ווינברג" שהייתה ממוקמת באזור קופיל ולחבריה לא היה נשק. תפקידו היה לחדש את מלאי כלי הנשק. לאחר זמן קצר, היה בידי רוב אנשי הקבוצה נשק, והקבוצה הוכרה כקבוצת פרטיזנים עצמאית.
בסוף פברואר, שנת 1944 הצטרף גילצ'יק למחנה המשפחתי כסגן-מפקד. אנשי המחנה המשפחתי ראו עצמם כחלק בלתי נפרד של היחידה היהודית ע"ש ז'וקוב. המחנה המשפחתי, בראשותם של גילצ'יק וויינברג באזור קופיל השיג נשק, ולקריאתו של שסטופבלוב שכל חמוש יתקבל ליחידתו - עברו 60 איש וביניהם גילצ'יק. גילצ'יק שימש סגן-מפקד מחלקת הסיור וארגן קבוצות קרביות של צעירים יהודים חמושים. הלוחמים ביחידה, ובמיוחד היהודים, רחשו לגילצ'יק כבוד וחיבה. לאחר מכן, קיבל גילצ'יק תפקיד מפקד סיור ביחידת "דונאייב".
יוסף פרנס
יוסף פרנס (ברוסית: Джозеф Фернс; 1901-1941) היה יהודי, משפטן ועורך דין במקצועו חי בעיר לבוב. שימש כראש היודנראט בגטו לבוב. והועד המנהל מטעם הממשלה לפני שלטון הנאצים בעיר לבוב באוקראינה משנת 1941 עד שנרצח על ידי הנאצים באוקטובר 1941 לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה בשואה.
ביוגרפיה.
בן למשפחה נכבדה בגליציה. למד משפטים והיה עורך דין.
מלחמת העולם השנייה.
החל מיולי 1941, אחרי מבצע ברברוסה, הוכרחו היהודים לסמן עצמם בסרט זרוע עם מגן דוד, והוקם יודנראט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס. יוסף פרנס מונה לתפקיד בהמלצת ראש העיר לאחר שאחרים סירבו לתפקיד.
בזמן שהיה ראש היודנראט, מחלקות רבות הוקמו ביודנראט בלבוב, המחלקה הכי חשובה הייתה מחלקת המשק, שהייתה אחראית על הקצבה ואספקת מצרכים מזון. למרות מאמציה, הורגש מחסור גדול במצרכי מזון. מכיוון שהגרמנים הקצו כמות מזון מצומצמת ביותר. חלק מהיהודים בגטו הטיחו ביקורת על התנהלות היודנראט וטענו שהמקורבים לחברי היודנראט, זוכים בטובות הנאה. כך חלק מגדול מהמזון שהוקצב ליהודים הלך לעובדי היודנראט והמקורבים אליהם. תחת ניהולו של יוסף פרנס פעלה גם מחלקת שירות הסדר היהודי. בנוסף, פרנס ביקש לשקם את מוסדות הדת, והאמין שגל הגזרות של התקופה הראשונה של הכיבוש ישכך. לכן חשב להקים את הרבנות כמחלקת דת, אולם לקח זמו עד שזאת הוקמה בפומבי וזאת מפני שהיו הרבה דרישות לגירושים מבני זוג מעורבים יהודים ונוצרים.
ד"ר יוסף פרנס נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה.
פאול אפשטיין
פאול מקסימיליאן אפשטיין (בגרמנית: Paul Maximilian Eppstein; 1901–1944), היה מראשי יהדות גרמניה בימי הרייך השלישי. עמד בראש האלטסטנראט (מועצת הזקֵנים) בגטו טרזיינשטאט.
ביוגרפיה.
אפשטיין נולד בלודוויגסהאפן ולמד באוניברסיטת מאנהיים, בעיקר סוציולוגיה. הוא למד אצל מקס ובר, קרל יאספרס וקרל מאנהיים. בגיל 26 מונה כמרצה לסוציולוגיה בבית-הספר הגבוה למסחר במנהיים. מאז 1929 עמד בראש האוניברסיטה העממית Volkshochschule במנהיים, מוסד שהתפתח במרוצת פחות מארבע שנים והיה לאחד החשובים בתחום ההשכלה לעם בגרמניה.
פעילותו טרום המלחמה.
לאחר עליית היטלר לשלטון נסגר המוסד, ואפשטיין נקרא לברלין להשתלב בפעילויות מרוכזות של יהדות גרמניה שעקב נסיבות הזמן חייבו את הרחבתה ואת ארגונה מחדש. תפקידו הראשון היה במסגרת הועדה המרכזית של יהודים גרמנים לסיוע ושיקום, איגוד הקהילות היהודיות בפרוסיה. כבר ב-1933 הוזמן אפשטיין להיות חבר בהנהלת הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והוא פעל בה בעיקר בארגון העבודה הסוציאלית ובתחום המינהל. אחרי ליל הבדולח הוזמן אפשטיין להיות מרצה לסוציולוגיה בבריטניה, אך הוא סירב לעזוב את גרמניה, כל עוד זקוקה שארית הקהילה היהודית לשירותיו. הוא המשיך בתפקידיו גם במסגרת התאחדות הארצית של היהודים. במרוצת השנים הורחבו תחומי פעילותו, בעיקר בייצוג היומיומי של הארגון כלפי השלטונות ופעולות הקשורות להגירה.
בזמן המלחמה.
מסוף 1940, אחרי מאסרו של אוטו הירש, היה אפשטיין למעשה המנהל היחיד של ארגון זה, לצד נשיא הארגון הרב ד"ר ליאו בק. בשנות פעילותו בהתאחדות הארצית נאסר אפשטיין פעמים אחדות בידי הגסטפו, בין השאר בקיץ 1940. אחרי ששוחרר באוקטובר באותה השנה נאסר עליו מטעם המשרד הראשי לביטחון הרייך לטפל בכל הקשור להגירת היהודים, והוא התרכז בענייני מינהל. בסוף ינואר 1943, כחצי שנה לפני חיסול ההתאחדות הארצית, גורש אפשטיין עם ליאו בק לטרזיינשטט. מיד בבואו לשם מונה לראש היודנרט (Juden der Ältestenrat) בגטו, לצידו (ולמעשה במקומו) של יעקב אדלשטיין. הערכת פועלו בתפקיד זה שנויה במחלוקת. יש המבקרים את אפשטיין בשל היעדר תקיפות מספקת בעמידתו מול המפקדה הגרמנית של הגטו ואף בכניעה מרצון לדרישותיה, וכן בשל מידת הניכור וההתנשאות כלפי חבריו האסירים. לעומת זאת, מבליטים אחרים את עמדתו האיתנה של אפשטיין כנציג הציבור היהודי, הן בגרמניה והן כראש גטו טרזיינשטט. בקיץ 1944 נאסר אפשטיין, לפי טענת מפקדת המחנה על נאום שנשא לפני תושבי הגטו, ולמחרת יום הכיפורים תש"ה הוצא להורג.