עבודתה קיבלה הכרה בקנדה ומחוצה לה. מונץ הציגה את עבודתה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי, ולאחר מכן בשנת 1894 בפריז. היא המשיכה להציג בתערוכות בינלאומיות רבות לאחר שובה מפריז, ועבודותיה זכו במדליית כסף בתערוכה הפאן-אמריקאית משנת 1901. לאחר מכן הוענק לה מדליית ארד בתערוכה העולמית בסנט לואיס ב -1904. היא הראתה 27 ציורים באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות בין 1893 ל -1929. עבודותיה הושוו לעיתים קרובות עם אלו של בן זמנה וחברתה פלורנס קרלייל. גם הגלריה הלאומית של קנדה וגם הגלריה לאמנות באונטריו כוללות את יצירותיה.
חיים מאוחרים.
לאחר מות אחותה בשנת 1915, היא חזרה לטורונטו והתחתנה עם גיסה צ'ארלס השני. כמו כן טפלה בילדי אחותה (היו לה 11 ילדים, אך רק מעטים נותרו בבית). לאחר מכן הקימה סטודיו בעליית הגג של ביתם והחלה לחתום על עבודותיה בשם הנשואים. בשנת 1921 היא נסעה עם בעלה לדבון, אנגליה ושם ציירה את הנוף שהיה חדש עבורה. המבקרים משבחים את הטיפול שלה באור ובצבע מאופק אם כי עשיר, הוכחה לכך שהיא הייתה יכולה להיות ציירת נוף מרכזית אם הייתה בוחרת בכך.
בשנת 1930 חלתה מונץ היא המשיכה לצייר עד מותה בהמשך שנת 1930. ליאל נקברה בטורונטו.
יחסי סלובניה–קנדה
יחסי קנדה–סלובניה הם יחסי החוץ בין קנדה לרפובליקת סלובניה. קנדה הכירה בעצמאות סלובניה בינואר 1992, וכיוננה יחסים דיפלומטיים שנה לאחר מכן. קנדה מיוצגת באמצעות שגרירותה בבודפשט, הונגריה, וכן באמצעות קונסוליה בליובליאנה. סלובניה מיוצגת בקנדה על ידי שגרירות האוטווה וקונסוליה כללית בטורונטו. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו. ישנם יותר מ-35,000 סלובנים שגרים בקנדה.
ביקורים דיפלומטיים.
מיקאל ז'אן, המושלת הכללית של קנדה, ביקרה בסלובניה באוקטובר 2009.
דראג כל הדרך לחופה
דראג כל הדרך לחופה (או: דראג כל הדרך לכנסייה; באנגלית: Drag Me Down the Aisle, ובהמשך: ) היא תוכנית מציאות אמריקאית, שעלתה לשידור לראשונה ב-9 במרץ 2019 ברשת TLC. בתוכנית משתתפות אלכסיס מישל, ביבי זהרה בנה, ג'וג'ובי ות'ורג'י תור, ארבע מלכות דראג, כולן משתתפות עבר של התכנית "המרוץ לדראג של רו פול", כשהן עוזרת בכל פרק לאישה מאורסת אחרת לתכנן את חתונתה הקרובה.
בתחילה, התוכנית שודרה ב-9 במרץ 2019 כתוכנית ספשייל חד-פעמית בשם "Drag Me Down the Aisle", אולם ב-15 בינואר 2020 הודיעה רשת TLC כי החליטה ליצור עונה מלאה המבוססת על התוכנית, שתיקרא "". העונה הראשונה של הסדרה המלאה עלתה לראשונה ב-19 באפריל 2020.
אודות הסדרה.
הסדרה עוקבת אחרי צוות של מלכות דראג שעוזרות בכל פרק לאישה מאורסת אחרת להתכונן לחתונתה הקרובה.
יחסי קנדה סלובניה
סורת אל-פג'ר
סורת אל-פג'ר (בערבית: سورة الفجر) היא הסורה ה-89 בקוראן, והיא מונה 30 פסוקים.
שמה של הסורה נגזר מהפסוק הראשון בה, ומשמעות השם היא "השחר".
תוכן הסורה.
המסר העיקרי בסורת אל-פג'ר הוא שעושר חומרי אינו בהכרח סימן למילוי רצון האל.
בחלק הראשון של הסורה, אשר מורכב מפסוקים 1–14, מוצגת הטענה שאללה יכול לתת חסדים למי שהוא רוצה ולקחת אותם ממי שהוא רוצה, תוך שימת דגש על כך שהוא לכאורה לוקח את החסדים מאלה שבנוסף להיותם לא מאמינים, הם גם אנשים מושחתים. פסוקים 1–4 הם למעשה סדרת שבועות שנעשות לכאורה על ידי האל. בחלק השני, אשר מורכב מפסוקים 15–26, מסופר שאושרו של אדם אינו נמדד על פי כמות נכסיו, ושזעמו של האל לא חייב להתבטא בכך שהאדם החוטא יסבול בעולם הזה, אלא שהוא כביכול ייענש בעולם הבא. החלק השלישי והאחרון של הסורה גורס שעל המאמין להמשיך ללכת בדרכו של האל גם כשטוב לו בחיים וגם כשרע לו.
חלק מחוקרי הקוראן גורסים כי מתוכנה של הסורה עולה כי היא נכתבה בשלב בו החלו אנשי מכה לרדוף את האנשים שהחליטו לאמץ את האסלאם.
הסורה במסורת השיעית.
לפי אחת המסורות באסלאם השיעי, אללה סולח על טעויותיו של זה אשר קורא את סורת אל-פג'ר בעשרת הלילות הראשונים של החודש ד'ו אל-חיג'ה. על פי מסורת שיעית נוספת, מי שקורא את הסורה הזאת במהלך תפילותיו, יהיה עם חוסיין בגן העדן ביום הדין.
מערת פניה דה קנדמו
מערת פניה דה קנדמו (בספרדית: Cueva de la Peña de Candamo) שוכנת בכפר במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה.
המערה התגלתה לראשונה על ידי כפרי שכונה "אל כריסטו" במחצית השנייה של המאה ה-19. היא התגלתה רשמית בשנת 1914, ובשנת 1919 פרסם הארכאולוג והגאולוג הספרדי מחקר מדעי עליה. זו היא מערה טבעית שאורכה שישים מטרים. באופן כרונולוגי היא מתוארכת ללפני 18,000 שנה, כביכול בתקופת התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים), אם כי יש החולקים על תארוך זה וטוענים שחלק מהתחריטים שייכים לתקופות קדומות יותר ("החותם", ~ 30,000 שנה), או מאוחרות יותר (חריטות של בעלי חיים מהתקופה החמימה יותר, או נקודות שחורות, ~ 13,000 שנה).
המערה וציוריה השרו כנראה תחושה של פולחן קסום לאותם אנשים פלאוליתיים, על פי הפירושים הרגילים של סוג זה של אמנות (הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי, 1877–1961), שקיבלו חיזוקים באמצעות החקירות הארכאולוגיות שבוצעו במערה זו: בפנים כמעט ולא נתגלו שרידים או כלי אוכל האופייניים לחיים בתוך מערה או לביצוע פעילויות רבות, מה שאומר שהכניסות אליה בוודאי היו מוגבלות מאוד ובמועדים מאוד ספציפיים. במקום זאת, במערה אחרת שנמצאה מטרים ספורים ממערה זו נמצאו כמה חפצים המעידים על מגורים. עם זאת, ראוי לזכור שזו ההשערה הסבירה ביותר.
ונדליזם וזרם מבקרים בלתי מבוקר ובלתי מכבד גרמו נזק בלתי הפיך למערה, מה שגרם לסגירתה במטרה להשיב את היציבות ולמגר טחב ואצות. השוואת הרישומים ממחקר פצ'קו, משנת 1919, עם המערה כיום, מעידה על הנזק הנורא שנגרם.
תיאור.
המערה נחלקת לאזורים הבאים:
במרץ 2007 נפתח בעיירה , ובו העתק של המערה שהוכן על ידי פדרו סאורה ומטילדה מוסקיס, פרופסורים בפקולטה לאמנויות יפות באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
הביקורים במערה מוגבלים לארבעים וחמישה אנשים ביום למשך שלושה חודשים ויש לה מרכז מידע בכניסה.
בכפר סן רומן, בתוך פאלאסיו ואלדס (Palacio Valdés), יש מרכז מידע על מערת קנדמו, פתוח כל השנה, ועם העתק של חלק מהמערה בפנים.
דז'ה בוקרוש בירמן
דז'ה בוקרוש בירמן (בהונגרית: Bokros Birman Dezső; אויפשט, 19 בנובמבר 1889 – בודפשט, 24 בינואר 1965) היה פסל, צייר, גרפיקאי ומאייר יהודי-הונגרי; סגן נשיא איגוד האמנים. נהרג בתאונת דרכים. הוא היה סגן הנשיא של פדרציית האמנים, קרבן לתאונה. עולם הטעם והצורה שלו עוצב על ידי הפיסול המצרי, היווני, הרנסאנס ומגמות הסגנון בתקופתו. הוא היה אחד מפסלי העירום והדיוקן ההונגריים המצטיינים ביותר במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ביוגרפיה.
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל בירמן, סנדלר ושל ברטה שטיאר. עבור דז'ה בוקרוש בירמן האמנות לא התחילה בבית הספר ללימודי הציור והפיסול, אלא המאבק לפרנסה חיבר אותו במהרה לעבודה מעשית בפיסול כשוליה/עוזר והוא יכול היה להירשם למכללה לאומנויות שימושיות רק ב-1907. עם ניסיונו כעוזר פסל דקורטיבי התקבל לקורס השלישי. מוריו היו לאיוש מאטראי וגזה מארוטי - פסלי מבנים ידועים של המאה ה-19 והמאה ה-20. הביקורת החריפה של אימרה סימאי אילצה אותו לעזוב את בית הספר בשנת 1910, כי לפעמים הוא לא רצה להכיר בפער שבין חלום למציאות, הוא התקשה לגשר על הפער בין החופש האמנות י ולבין העבודות לפרנסה ולכן נאלץ לסגור במהירה את בית מלאכה שלו לפיסול דקורטיבי.
בוקרוש בירמן נסע לפריז בשנת 1911. הוא התגורר שם תוך מחסור כלכלי גדול, בילה חודשים בחקר המוזיאונים וחי מהזמנות של עבודות קטנות, תוך יצירת בובות משעווה וזיוף רישומי ואן-גוך (עליהם כתב בעצמו בספר זיכרונותיו). הוא לא שכח את תחרות הפיסול מונקאצ'י בבודפשט. תוכניתו - יצירה בעירום - גרמה לתדהימה ולזעזוע כללי בתערוכת 1914. תוך שהוא מתעלם מהביקורות המגנות הוא נסע לרוסקיצה כדי לרכוש ניסיון בגילוף שיש.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא תחילה נשלח לחזית הרוסית בשנת 1915 ובהמשך לחזית האיטלקית. למשך תקופה קצרה הוצב במשרדי העיתונות הצבאית. שם, בנוסף לעבודותיו לצבא, ביצע לעיתים קרובות רישומי פסלים ועסק גם ביצירות בדוגמנות. הוא פגש במהלך המלחמה את ארפאד סנש (שלזינגר) ההונגרי-יהודי, לימים צייר צרפתי. בסתיו 1918 נערכה בבודפשט תערוכת האוספים הראשונה שלו במסגרת KÉVE - "איגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה והיישומית". המטה התרבותי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית זיהה את כישרונו והעניק לו מלגה של 4,000 כתרים. אך לאחר נפילת הרפובליקה, ציפו לו רדיפות כ"חביב הרפובליקה הסובייטית" בשל זכייתו במלגה זו. בשנת 1920 היגר לפריז ואחר כך לברלין. הוא שקע בלימוד ניתוח האמנות העתיקה - בעיקר האמנות הפלסטית.
בין השנים 1926 – 1932 התגורר בצ'כוסלובקיה, בעיקר בדרום סלובקיה שהייתה תחת שלטון הונגרי עד 1920, אך לעיתים קרובות ביקר בהונגריה עם יצירותיו. לדוגמה, בשנת 1927 ערך את הופעת הבכורה שלו עם הוגו שרייבר בגלריה טמאש, אך הוא ביקר גם ברומניה וביוגוסלביה, שם התוודע לפיסולו של איוון משטרוביץ', הפסל והבנאי הקרואטי בעל השם העולמי.