בסופו של דבר החליטה בשנת 1946 להירשם לאקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה ברומא (האקדמיה ע"ש סילביו ד'אמיקו), את לימודיה סיימה בשנת 1953. עם מוריה באקדמיה נמנו מייסד המוסד, סילביו ד'אמיקו, אורציו קוסטה וסרג'ו טופאנו שהדריך את עבודת הגמר שלה. בהמלצתו שובצה הבוגרת הצעירה בהצגה עם "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס ובשנה הבאה שיחקה לצידו ב"קמצן" מאת מולייר בבימויו של פרזן. היא גילמה באותה תקופה גם את אופליה בדרמה "המלט" מאת ריקרדו באקלי.
בעצת טופאנו אימצה מריזה צ'צ'ארלי בשנת 1954 שם אמנותי - ויטי - לפי שם משפחת אמה - ויטיליה, ומוניקה לפי גבורת ספר שקראה, ושצליל שמה מצא חן בעיניה.
פריצת הקריירה הקולנועית.
עם תום לימודיה התחילה קריירה של שחקנית תיאטרון וטלוויזיה. נמנתה עם הראשונים ששיחקו באיטליה במחזות של ברכט ויונסקו.
בקולנוע שיחקה לראשונה בשנת 1954 בתפקיד זעיר בקומדיה הקולנועית "!Ridere! Ridere! Ridere", (בימוי: אדוארדו אנטון, תסריט: אטורה סקולה) מבלי ששמה הוזכר ברשימת הקרדיטים. ב-1958 הופיעה בסרט Le Dritte או "נעורים רומאיים".
בשנת 1957, בדיוק כשעמדה להתחתן עם מחזר אדריכל, התוודעה ויטי לבמאי מיכלאנג'לו אנטוניוני שגרם לפריצת דרכה האמנותית. במרץ 1957 היא הצטרפה ללהקה של אנטוניוני, "תיאטרו נובו" במילאנו. אנטוניוני שיבץ אותה בשנים 1960–1964 בסרטיו - הדרמה האקזיסטנציאלית L'avventura (אוונטורה (1960), La Notte (הלילה), L'eclisse (ליקוי החמה), Deserto rosso (המדבר האדום) שבו הצטיינה כדמות נשית מיוסרת, בעלת יופי קר ואלגנטיות. ויטי הפכה לבת זוגו ולמוזה של אנטוניוני למשך כמה שנים. עם זאת היא שיחקה גם בסרטים של במאים איטלקים אחרים כמו אטורה סקולה - ב-"Drame de la jalousie" (דרמת הקנאה).
אחרי פרידתה מאנטוניוני הייתה בת הזוג של הצלם קרלו די פלמה (שביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70).
בשנת 1968 זכתה ויטי בפרס התפקיד הנשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן על גילום התפקיד אסונטה בסרטו של מריו מוניצ'לי, "הנערה עם אקדח".
ב-1970 שיחקה בסרט "קנאה נוסח איטליה" ("משולש הפיצה") לצדו של מרצ'לו מסטרויאני.
החל משנות ה-1970 הופיעה פחות ופחות, למרות כמה עבודות משותפות חשובות - למשל עם לואיס בוניואל ב phantome de la liberte.
חייה הפרטיים.
למוניקה ויטי היו שלוש מערכות זוגיות עיקריות בחייה: הראשונה בשנים 1957–1967 עם מיכלאנג'לו אנטוניוני, אחר כך עם צלם הקולנוע קרלו די פלמה (שגם ביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70) ולאחר מכן עם הבמאי והצלם רוברטו רוסו, שהיה צעיר ממנה ב-26 שנה, איתו התחתנה בחשאי בקמפידוליו ב-28 בספטמבר 2000 אחרי 27 שנות זוגיות. באותה שנה נראתה בלווייה של ויטוריו גסמן.
ויטי הופיעה בציבור בפעם האחרונה בשנת 2002 בבכורת המחזמר של ריקרדו קוצ'אנטה "נוטר דאם דה פארי". מאז נאלצה השחקנית להתרחק מהזירה הציבורית בגלל מחלת אלצהיימר או סוג אחר של קיהיון שבו חלתה. בשנת 2011 כשהתקשורת הוקירה אותה לרגל מלאת גיל ה-80 לא יכלה להשתתף בחגיגה.
ויטי נפטרה ב-2 בפברואר 2022.
פרסים ואותות הוקרה.
מוניקה ויטי זכתה בפרס 12 פעמים:
בתיאטרון.
תיאטרו דלה ארטי, רומא
בכורה בתיאטרו אליזאו, רומא
תיאטרון בטלוויזיה.
בשנת 1980 השתתפה בתוכניות טלוויזיוניות שהוקדשהו לחייה ולפעילותה האמנותית - Qualcosa di Monica, בבימוי רוברטו רוסו, "מה שלומך...צוחקת?!" - La fugidiva.
ספרים.
אוטוביוגרפיים:
לקריאה נוספת.
מקורות.
הפרק 5 - ריאיון עם מוניקה ויטי, 1963
קישורים חיצוניים.
Tamara Marcelli "Paloscenico:Monica Vitti, un'italiana tra le stelle" 4.11.2015 באתר Gli Scrittori
טיירון לו
טיירון ג'מאר לו (באנגלית: Tyronn Jamar Lue; נולד ב-3 במאי 1977) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמנה הראשי של קבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA. שיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA, במהלכן זכה בשתי אליפויות במדי לוס אנג'לס לייקרס.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל ב-2009 החל לשמש כעוזר מאמן, תחילה של דוק ריברס בבוסטון סלטיקס ובלוס אנג'לס קליפרס, ולאחר מכן של דייוויד בלאט בקליבלנד קאבלירס. בינואר 2016, לאחר פיטוריו של בלאט מאימון הקאבלירס, מונה במקומו כמאמן הראשי, ובסיום עונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה.
קריירת משחק.
לו נולד בעיר מקסיקו שבמיזורי, ארצות הברית, ושיחק כדורסל באוניברסיטת נברסקה – לינקולן. בדראפט ה-NBA 1998 נבחר במקום ה-23, על ידי דנוור נאגטס, אולם הועבר מידית בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס. כשחקן הלייקרס זכה לו בשתי אליפויות תוך כדי שהוא מגלה תפקיד משמעותי בסדרת גמר ה-NBA של עונת , מול פילדלפיה 76', בשמירה על כוכב היריבה אלן אייברסון. בשנת 2001 חתם על חוזה בוושינגטון ויזארדס ובהמשך הקריירה, שהסתיימה בשנת 2009, שיחק גם עבור אורלנדו מג'יק, יוסטון רוקטס, אטלנטה הוקס, דאלאס מאבריקס ומילווקי באקס.
קריירת אימון.
לאחר פרישתו ממשחק הצטרף לצוותו של דוק ריברס כעוזר מאמן בבוסטון סלטיקס, עמו נדד בעונת ללוס אנג'לס קליפרס.
ב-2014 היה מועמד למשרת המאמן הראשי בקליבלנד קאבלירס, שבחרה להחתים את דייוויד בלאט. לאחר מינויו של בלאט מונה לו כעוזרו הראשי תוך שהוא מקבל את השכר הגבוה ביותר לעוזר מאמן בליגה.
ב-22 בינואר 2016 החליט הג'נרל מנג'ר של הקאבלירס דייוויד גריפין על פיטוריו של בלאט ומינויו של לו כמאמן הראשי לשלוש שנים. בעונתו הראשונה כמאמן זכה לו עם קליבלנד באליפות ה-NBA לאחר ניצחון בסדרת הגמר על גולדן סטייט ווריורס, מה שהייתה האליפות הראשונה בתולדות הקבוצה. בעונות ו- זכתה קליבלנד של לו באליפות המזרח אך כשלה לנצח את גולדן סטייט בגמר ה-NBA. בעונת 2018/2019, לאחר עזיבתו של כוכב הקבוצה לברון ג'יימס ופתיחת עונה עם שישה הפסדים רצופים, פוטר לו מקליבלנד.
בעונת חזר לצוות האימון של דוק ריברס בלוס אנג'לס קליפרס. באוקטובר 2020 החליף את ריברס כמאמן הראשי של הקבוצה.
אגרגט (סדרת טילים)
סדרת הטילים אגרגט (באנגלית: Aggregat series) הייתה סדרה של מתווים תכנוניים לבניית טילים בליסטיים
שפותחה בשנים 1933–1945 על ידי קבוצת מחקר של מדענים מגרמניה הנאצית. הצלחתה הגדולה ביותר היא ה-A-4, הידוע יותר כ-V2. תוכניות מתקדמות יותר בסדרה כללו את המתווה התכנוני הראשון לטיל בליסטי בין יבשתי (ה-A9/A10), למשגר הלוויינים הראשון (A-12), ולמעבורת חלל (השלב החמישי של הרקטה החמש שלבית A-14). אף כי רבים מהתכנונים האלה היו רחוקים מהישג ידה של הטכנולוגיה בשלהי מלחמת העולם השנייה, במיוחד בהיבט של שכלול מערכות ההנחיה (היכולת לנווט את הטיל באופן מדויק לנקודת היעד), הרעיונות והתחשיבים שביסודם יצרו את המסגרת הקונספטואלית בה פעלו מדעני חלל בכל העולם בשני העשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה. רעיונות שבבסיס התוכניות הללו כללו חישובים על תכנון רקטה רב שלבית באופן אופטימלי (מבחינת המשקל של כל שלב) והשימוש באשכול מנועים.
פירוש המילה הגרמנית Aggregat הוא אוסף של מכונות העובדות באופן מתואם יחד.
(1933) A1.
ה-A1 היה התכנון הרקטי הראשון בסדרת האגרגט. הוא תוכנן ב-1933 על ידי ורנר פון בראון בתוכנית מחקר של הורמאכט בקומרסדורף שהוביל וולטר דורנברגר. גובה הרקטה היה 1.4 מטרים, קוטרה 30.5 סנטימטרים ומשקלה בעת השיגור 150 קילוגרם. המנוע, שתוכנן על ידי ארתור רודולף, נעזר במערכת שמזינה אליו את חומר הדלק והמחמצן בלחץ, והפיק דחף של 350 ק"ג במשך 16 שניות. הרקטה יוצבה על ידי גירוסקופ אנכי במשקל 40 ק"ג שהונח בחרטומה. כיוון שהרקטה לא הייתה יציבה, לא הושקע עוד בפיתוחה אלא שמאמצי הפיתוח הופנו לרקטה A2.
(A2 (1934.
ה-A2 היה באורך של 1.6 מטרים ודחף של 3 קילוניוטון שהופק על ידי תערובת של דלק אלכוהולי וחמצן נוזלי. המתאר שלה היה דומה ל-A1. אולם, בשונה מה-A1, הגירוסקופים לייצוב הונחו באמצע הרקטה, בין מכל הדלק ומכל החמצן, מה שהפך אותה ליציבה יותר. הרקטה שקלה 72 קילוגרם כאשר היא ריקה, ו-107 קילוגרם כשמכלי הדלק והחמצן מלאים.
שתי רקטות A2 נבנו בסך הכל, והן זכו לשמות מקס ומוריץ. הן הגיעו לגבהים של 2.2 קילומטרים ו-3.5 קילומטרים בהתאמה.
(A3 (1935-1937.
הפיתוח של ה-A3 החל ב-1935 שמאיור ארנסט פון הורסטיג (Ernst von Horstig) שלח לגנרל קרל בקר (Karl Becker) תקציב של כמעט חצי מיליון מארק לבנייה של שני מערכי ניסוי בקומרסדורף. התוכניות ל-A3 דרשו רקטה עם מערכת הנחיה אינרציאלית ומנוע שמפיק דחף של 1,500 ק"ג.
במרץ 1936, היה גנרל ורנר פון פריטש (Werner von Fritsch) עד להדלקה סטטית של מנוע ה-A3 בקומרסדורף, והתרשם מספיק כדי לתמוך בתוכנית הרקטות. כמו הרקטות המוקדמות יותר A1 ו-A2, ה-A3 גם עשה שימוש במערכת שמזינה את חומר הדלק בלחץ, ותערובת הדלק שלו הייתה זהה לרקטות הקודמות. מנוע הרקטה ייצר את הדחף שלו בחוזק של 14.7kN במשך 45 שניות. הוא נעזר במערכת תלת-צירית של גירוסקופים כדי להסיט מסטי סילון עשויי סגסוגת טונגסטן, ובכך ניהג את הטיל.
(A5 (1938-1942.
ה-A-5 היה דגם מוקטן של ה-A4 שהחליף את ה-A3 הכושל. הוא הוטס בין השנים 1938 ו-1942 ומילא תפקיד חיוני בבחינת האווירודינמיקה והטכנולוגיה של ה-A4. המנוע הרקטי שלו היה זהה ל-A3, אך עם מערכת בקרה חדשה וצורה שדומה ל-A-4.
(A4 - V2 (1942 -1945.
ה-A-4, הידוע יותר בכינוי שנתנו לו בעלות הברית V2, היה הטיל הבליסטי הראשון בעולם כמו גם הקליע הראשון שהגיע לגבול החלל החיצון.
A4b/A9.