רק בודדים מהפועלים, בהם יצחק ג'קי אדרי, הסכימו להיחשף למצלמה. זמן קצר לאחר הקרנתו של הסרט הוא פוטר. אחרים הסכימו לדבר רק בתנאי שלא יזוהו. הפועלים דיברו על משטר של פחד, על איומים, על חלוקת העובדים לשתי קבוצות ועוד.
עוד טוען הסרט כי מדינת ישראל נתנה "במתנה" את ים המלח למשפחת עופר, אחת המשפחות העשירות בישראל, כחלק מתהליך מכירת מפעלי ים המלח.
הסרט היה בין חמשת המועמדים לפרס אופיר לשנת 2005 בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
יתוש (כלי שיט)
יתוש הוא כינוי למספר דגמי סירות משמר (סמ"ר), ששימשו בחיל הים הישראלי למשימות סיור במסגרת פעילות ביטחון שוטף. הסירות, תוצרת החברות יוניפלייט וברטראם שבארצות הברית, נרכשו בסוף שנות ה-60 ושימשו בעיקר לסיור במבואות הנמלים חיפה ואילת ובמשימות סיור בראש הנקרה, ימת ברדוויל, האגמים תעלת סואץ ובים המלח. עד ראשית שנות ה-80.
גוף הסירה היה עשוי מפיברגלס. חימוש הסירה כלל שני מקלעים ונשק קל. החימוש המקורי היה מקלע בראונינג 0.5 אינץ' דו קני חשמלי בסיפון הקידמי, מקלע בראונינג 0.5 אינץ' ידני ממוקם על גבי חצובה בירכתיים. חימוש נוסף היה תול"ר 84 מ"מ מדגם "קרגו" וכמו כן רובי M16 ו-AK-47. חיל הים גיוון את החימוש והוסיף אפשרות למאג כנשק עיקרי בשליטה ידנית, חרטום וירכתיים.
שלושה דגמים עיקריים שירתו כסירות משמר וזכו לשם הגנרי "יתוש":
יצחק ג'קי אדרי
יצחק ג'קי אדרי (כ"ט בשבט ה'תשי"ט, 7 בפברואר 1959 – כ"ח בחשוון ה'תשפ"ב, 3 בנובמבר 2021) היה פעיל חברתי ופוליטי ישראלי.
ביוגרפיה.
אדרי נולד בישראל וגדל בדימונה. לאחר שירותו בצה"ל, התגייס לימ"מ, ואחר כך הקים חברת מחשבים.
יזם את פרויקט "בוסתן השלום" בעיר הנבטית העתיקה ממשית לנטיעת 600 עצי זית על ידי תלמידים מישראל וירדן. התפרסם בשנת 2004 בעקבות הסרט זהב לבן עבודה שחורה של מערכת תוכנית התחקירים "עובדה", שבו נחשף מצב עובדי הקבלן במפעלי ים המלח. בעקבות החשיפה פוטר מעבודתו. התחבר לגורמים נוספים כמו אנשי המכללה החברתית-כלכלית, הקשת הדמוקרטית המזרחית ויצא למאבק למען זכויות עובדי קבלן, מאבק בחברות כוח-האדם ומניעת העסקה פוגענית ברחבי ישראל.
בשנת 2004 הקים אדרי את עמותת "מערכות תמיכה חינוכיות לילדי עובדי קבלן בלתי מאוגדים", במטרה להוות אפיק להזרמת 80,000 ש"ח שהתקבלו בהסכם פשרה בבית הדין לעבודה בין אדרי לבין חברת הברום מקבוצת כי"ל בבעלות החברה לישראל. בכסף שהתקבל בעמותה נרכשו מחשבים לילדים של עובדי קבלן מדימונה.
היה מועמד לכנסת ה-17 מטעם רשימת "תפנית", שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנים 2006–2009 ניהל את המרכז הרב נכותי בדימונה, המשמש מסגרת יום תעסוקתית לבעלי צרכים מיוחדים.
מתחילת 2010 - כותב מאמרים בעיתונות ומופיע בהרצאות למען עובדי קבלן ולמען בניית סדר יום חדש חברתי-כלכלי ומימוש הזכות לחופש ההתאגדות. מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית.
ב-14 באוקטובר 2010 הגיש לבג"ץ עתירה הקוראת להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת התנהלות החברות "כימיקלים לישראל" ו"מפעלי ים המלח". לבקשת בית המשפט, משך העותר את העתירה, לאחר שבמסגרת הליך של בוררות בין המדינה לחברה, הגישה המדינה תביעה של יותר ממיליארד שקל.
ב-22 בנובמבר 2010 הכריז, בישיבת חרום של מועצת העיר דימונה, על מרד תשלומי מים לתאגיד המים "מעיינות הדרום", מייד לאחר ההכרזה ייסד מטה, בו הוא משמש יושב ראש, למאבק נגד תאגידי המים ונגד הפרטת משק המים ישראל. לאחר שהוצאו צווי עיקול למאות משפחות צרכני מים בדרום, פתח בשביתת רעב ב-18 בדצמבר 2011 נגד הפרטת משק המים ותאגידי המים. לאחר 23 ימים הפסיק את שביתת הרעב לבקשת יו"ר וועדת הכספים, ח"כ משה גפני שהגיע להסדר עם אנשי משרד האוצר על סבסוד שנתי בגובה 50 מיליון ש"ח במחירי המים לבעלי צרכים מיוחדים וקשישים.
ב-2011 קיבל את אות אומ"ץ לוחם בשחיתות, בגין מאבקו למניעת העדפות יתר בכי"ל, ותשלום של 1 מיליארד ש"ח תמלוגים לקופת אוצר המדינה.
ב-2012 צורף למועצה הציבורית של כל זכות, וחבר מייסד בקבוצת המייסדים של תנועת עורו.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 נבחרה סיעת "דימונה בלב" בראשות יצחק ג'קי אדרי למועצת העיר דימונה וקיבלה שני מנדטים.
ב-2015 השתתף בסרטה של הבמאית אורנה בן דור, "הסוד האפל של הכור בדימונה", אודות הקריה למחקר גרעיני.
בבחירות לרשויות המקומיות 2018, התמודד מטעם סיעתו גם לראשות העיר וגם למועצה. סיעתו לא עברה את אחוז החסימה והוא קיבל רק 327 קולות (1.83%).
ב-21 בדצמבר 2019 יצא למסע "עוטף ישראל" במחאה אישית, בהפגנת יחיד בקריאה להתפטרותו של ראש הממשלה . המחאה נמשכה מספר שבועות, בהם הפגין במקומות שונים ברחבי המדינה. בסוף 2020, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע היה אדרי בין מייסדי מפלגת "האזרחים אלטרנטיבה שלטונית".
נפטר ב-3 בנובמבר 2021, כחצי שעה לאחר פטירת אחיו, כתוצאה ממחלת נגיף קורונה.
חייו האישיים.
בשנת 1980 נישא לג'ולי, והשניים התגרשו בשנת 2021 ולהם שלושה ילדים.
אל-ג'זירה
אלְ-גַ'זִירַה (ערבית: الجزيرة; תעתיק: אלג'זירה, תרגום: "האי", קיצור ל"חצי האי ערב") היא רשת שידור טלוויזיונית לוויינית המשדרת בשפה הערבית ובשפה האנגלית, שהוקמה על ידי האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, שליט קטר, לאחר שהדיח את אביו מהשלטון במדינה, ומרכזה בדוחה בירת קטר.
הרשת זכתה לפרסום בינלאומי רב כאשר שידרה קלטות של הטרוריסט אוסאמה בן לאדן לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ושל בכירים נוספים בארגון הטרור אל-קאעידה. הרשת מפעילה מספר ערוצים בנוסף לערוץ החדשות הראשי, כגון ערוץ ספורט, ערוץ חי המשדר ועדות וכנסים, ערוץ דוקומנטרי וערוץ מיוחד לילדים. בנוסף לערוצי טלוויזיה מפעילה הרשת מספר אתרי אינטרנט.
היסטוריה.
אלג'זירה טוענת שהיא התחנה היחידה העצמאית מבחינה פוליטית במזרח התיכון. מספר צופיה מוערך ביותר מ-150 מיליון צופים ברחבי העולם. הרשת החלה את דרכה עם תקציב של כ־150 מיליון דולר, שאותו העניק לה אמיר קטר, חמד בן ח'ליפה, לאחר שתפס את השלטון במדינה. הרשת שאפה להתבסס רק על מכירת זמן פרסום, אך ניסיון זה נכשל, בעיקר משום שהבעלים הסעודיים של רשתות שידור ערביות אחרות איימו להפסיק לפרסם חברות שיפרסמו גם באל-ג'זירה. נכון ל-2004, תקציב הרשת הוא כ-120 מיליון דולר, מתוכם 40 או 50 מיליון מאמיר קטר.
הרשת החלה לשדר בשנת 1996. רבים מעובדיה של המחלקה לערבית של בי בי סי (רשת השידור הבריטית הציבורית), עברו לאלג'זירה, ביניהם פייסל אל-קאסם שמגיש כיום את אחת התוכניות הפופולריות ביותר של הרשת, הכיוון ההפוך.
הרשת ניסתה להגדיל את מספר צופיה בעזרת הצגת תכנים שנויים במחלוקת בנוגע לממשלות המפרץ הפרסי, יחסי סוריה עם לבנון והרשות השופטת במצרים. שידור הקלטות של אוסאמה בן לאדן ואל-קאעידה הם שנתנו את הדחיפה המשמעותית לרשת, והגדילו את שיעורי הצפייה שלה.
רשת אלג'זירה חוללה שינוי דרמטי במפת ערוצי השידור הערביים. היא שברה את המונופול שהיה לערב הסעודית על ערוצי הלוויין הכלל-ערביים, והעלתה על סדר היום סוגיות מעוררות מחלוקת ובלתי-נעימות למנהיגים הערבים. קמו לה רשתות מתחרות והחשובה שבהן היא רשת אל ערביה ("הערבית") בבעלות ערב הסעודית. רשת נוספת שהוקמה כתחרות לאלג'זירה היא אל-אח'באריה ("החדשותית"). ממשלת ארצות הברית, שהייתה מודאגת מהפופולריות הרבה של אלג'זירה ומהסיקורים הביקורתיים שלה ביחס למלחמה באפגניסטן ובעיראק, הקימה את רשת אל-חורה ("החופשית") בשפה הערבית.
ב-4 ביולי 2005 הודיעה אלג'זירה על כוונתה להעלות שירות טלוויזיה בלוויין בשפה האנגלית, Al Jazeera International. הערוץ החדש עלה לאוויר ב-15 בנובמבר 2006 בשם Al Jazeera English. לערוץ זה מרכזי שידור בדוחה, אתונה, בואנוס איירס, לונדון, קואלה לומפור ווושינגטון והוא משדר 24 שעות ביממה, מהן 12 מדוחה וארבע שעות מכל אחד מהמקומות הבאים: לונדון, קואלה לומפור וושינגטון. בשנת 2006 מונה העיתונאי הפלסטיני ודאח חנפר, אשר שימש משנת 2003 כמנהל ערוץ אלג'זירה, למנכ"ל הרשת.
בתחילת שנת 2011 שימשה אל ג'זירה גורם מרכזי בדירבון ההמונים להפגנות במצרים ובתיאומן.
כיום נחשבת התחנה לאחד מערוצי התקשורת המרכזיים בעולם. היא נהנית ממוניטין גבוה והסיקורים שלה נחשבים ככלל לאמינים. היא מאופיינת ביכולתה לסקר ידיעות הישר מתוך השטח וזאת הודות לפריסתה הרחבה בעולם.
ב-3 בינואר 2013 הודיעה רשת אלג'זירה על רכישתה של תחנת הטלוויזיה האמריקנית Current TV, זאת כחלק מניסיונותיה בשנים האחרונות לחדור לשוק האמריקאי ולהשפיע על דעת הקהל שם. כעבור כשנתיים, עקב הפסדים מתמשכים, היא נאלצה לסגור את השלוחה האמריקאית.
אלג'זירה וישראל.
אלג'זירה מסקרת את ישראל באופן ביקורתי מאוד, אבל אינה נרתעת מראיונות עם בכירים בממשלת ישראל ועם קצינים בצה"ל. מדיניות זו עוררה ביקורת בקרב רבים מצופיה בעולם הערבי. מאידך, רבים בישראל טוענים כי הסיקור של הרשת הוא חד צדדי ומגמתי. הטוענים כך מצביעים בין השאר על העובדה שבאתר האינטרנט של הרשת מפורסמות קריקטורות אנטישמיות התומכות בפלסטינים בהיטלר ובנאצים.
לרשת יש כמה כתבים בישראל, אחד מהם - אליאס כראם (إلياس كرام) - הוא ערבי ישראלי. כראם הוא בוגר אוניברסיטת חיפה והיה עורך בעיתון הערבי-הישראלי "כל אל-ערב". כראם מוצג כמי שנולד בפלסטין ב-1977, ולאומיותו מוגדרת "פלסטינית", אולם בתיאור תפקידו כתוב שהוא כתב אלג'זירה בצפון ישראל. מבחינת המינוח המקובל באלג'זירה, ישראל היא ישות קיימת ומוכרת, אולם הרשת נמנעת מהגדרת אחד מכתביה כישראלי. יש המבקשים ללמוד על מדיניות הסיקור של אלג'זירה כלפי ישראל מתוך אופן ההצגה האמור.