קתרין אליזבת "קייטלין" מורן (באנגלית: Caitlin Moran; נולדה ב-5 באפריל 1975) היא עיתונאית וסופרת אנגלייה, פמיניסטית וכתבת בעיתון "הטיימס", בו היא כותבת שלושה טורים בשבוע: כתבה במוסף לשבת, טור סקירה במגזין טלוויזיה, והטור הסאטירי של יום שישי.
מורן היא זוכת פרס כתבת השנה לשנת 2010 של ה-British Press Awards (ה-BPA), וכן זוכת פרס מבקרת השנה של ה-BPA לשנת 2011 וכמראיינת השנה של ה-BPA לשנת 2011. ב-2012, היא קיבלה את פרס טור השנה של ה-London Press Club (איגוד העיתונות של לונדון), וכן את פרס מבקרת התרבות לשנת 2013 של The Comment Awards.
ביוגרפיה.
מורן נולדה בברייטון, הבכורה מבין שמונה ילדים. אביה, נולד באירלנד, תואר על ידי העיתונאית אאידה אדמאריאם בעיתון "הגרדיאן" כ"מתופף שהיה מחלוצי הרוק הפסיכדלי וברבות הימים נאלץ להיות מרותק לספה מפאת דלקת מפרקים ניוונית". מורן התגוררה עם משפחתה בדירת שלושה חדרים צנועה בדיור ציבורי בוולברהמפטון, חוויה שאותה דימתה בבגרותה לאווירה של "משחקי הרעב".
מורן למדה בבית הספר היסודי בספרינגדייל והחל מגיל 11 עברה ללמוד בחינוך ביתי, כאשר במהלך התקופה הזו ביקרה בבית הספר התיכון רק במשך שלושה שבועות. היא ואחיה לא רכשו השכלה פורמלית מהוריהם; המועצה המקומית התירה להם לעשות כך, היות שהיו ה"היפים היחידים בוולברהמפטון". את רוב זמנם בילו הילדים במשחקים פשוטים כגון זריקת בוץ על ביתם. מורן מתארת את ילדותה כמאושרת, אך בו בזמן, חושפת כי ברגע שיכלה לעזוב - עשתה זאת, כשמלאו לה 18 שנים.
קריירה בכתיבה ובעיתונות.
מורן מעידה שמשחר נעוריה הייתה משוכנעת כי נועדה להיות סופרת. באוקטובר 1988, כשמלאו לה 13, היא זכתה בתחרות Dillons לקוראים צעירים על מאמרה "למה אני אוהבת ספרים" והוענק לה פרס בשווי £250 לקניית ספרים. בגיל 15, היא זכתה בתואר כתבת השנה של "האובזרבר". היא החלה את הקריירה שלה כעיתונאית בגיל 16 בשבועון המוזיקה מלודי מייקר. באותה שנה היא גם כתבה ספר בשם "דברי הימים של Narmo" אשר נכתב בהשראת חוויותיה כמי שלומדת במסגרת החינוך הביתי.
ב-1992 כשהייתה בת 18, החלה הקריירה הטלוויזיונית שלה כמנחת תוכנית המוזיקה הטלוויזיונית "עיר עירומה" של ערוץ 4 בטלוויזיה הבריטית לצד ג'וני ווגאן. במסגרת כל פרק בתוכנית, ממנה שודרו שתי עונות, היה מופע מוזיקלי שהציג מוזיקאים בריטים מבטיחים בתחילת דרכם. הופיעו בתוכנית להקות כגון בלר, מאניק סטריט פריצ'רז וה- Boo Radleys.
שנות ילדותה והחינוך שספגה היוו השראה עבורה לכתיבת סדרת הדרמה הקומית הטלוויזיונית שלה, "חונכה על ידי זאבים", אשר שודרה בבריטניה בערוץ 4 החל מדצמבר 2013.
באפריל 2014, היא נמנתה כאחת הנשים המשפיעות ביותר של בריטניה ברשימת ה-"Woman's Hour power list" של ה-BBC לשנת 2014.
ב-2014 הוציאה לאור את הספר הראשון בטרילוגיה מתוכננת. היה זה רומן אוטוביוגרפי-למחצה בשם "איך לגדל ילדה", אשר עלילתו מתרחשת בוולברהמפטון בתחילת שנות ה-90. אחריו יצא לאור "להיות מפורסם", וכן "איך לשנות את העולם".
אקטיביזם ופמיניזם.
ב-2011, הוציאה חברת ההוצאה לאור Ebury Press לאור את ספרה של מורן "איך להיות אישה" בבריטניה. עד ביולי 2012, נמכרו מעל ל-400,000 עותקים ב-16 מדינות.
מורן תומכת פעילה במפלגת  Women's Equality Party.
בחודש מרץ 2017, במאמר שכתבה בהוצאה לאור ספרי פינגווין, היא טענה כי ספרים שנכתבו על ידי גברים אינם ראויים לכך שיקראו אותם נערות צעירות, וייעצה כי רצוי שהקוראות ימתינו להיות בגיל המתאים, בגיל בוגר יותר, כשיהיו מוכנות להתמודד עם הטקסטים, היא התייחסה באופן פרטני ל"סופרים גברים לבנים; פוקנר, צ'נדלר, המינגווי, רות; קאנון ספרותי בהם הגיבור הוא מבריק..., חכם, נעים, מרתק, כובש לבבות, בטוח בעצמו, מאפייניו של גיבור המאה ה-20 הוא של הגיבור המורכב, אלו עלילות שאמורות לסחוף, גיבורים בלתי ניתנים לעצירה, בעלי יכולת לסנוור וכישרון שאינו מוטל בספק." מורן טענה כי העובדה שהיא מעולם לא קוראת ספרים שנכתבו על ידי גברים כשהייתה צעירה יותר, "אולי," גרם לה לשמוח ולהיות בטוחה יותר בעצמה, פתוחה לכתוב על האמת, ופחות להתנהל מול העולם מתוך ביקורתיות יתר כלפי המראה החיצוני שלה, המשקל שלה; והיא אינה מגבילה את עצמה ומצנזרת את אישיותה הייחודית "כפי שנשים רבות אחרות למדו לעשות" כפועל יוצא מהמסרים ששולחת להם החברה.
באוגוסט 2013, ארגנה מורן חרם צרכנים של 24 שעות על טוויטר במחאה על חוסר התגובתיות וכשלונו של הארגון להתמודד כראוי עם תוכן פוגעני אשר מתפרסם, לעיתים בעילום שם, בחשבונות הטוויטר של אישי ציבור.
ב-2014, הפך חשבון הטוויטר שלה לשנוי במחלוקת כאשר הוסף לרשימת הקריאה לבחינות הבגרות (A Levels) באנגלית. ביוני 2014 דיווח המכון לחקר העיתונות של רויטרס שהיא העיתונאית הבריטית המשפיעה ביותר בטוויטר.
מורן נשואה למבקר המוזיקה של עיתון "הטיימס", פיטר פאפידס, ולזוג שתי בנות.
שכר האימה
שכר האימה (בצרפתית: Le salaire de la peur) הוא סרט מתח משנת 1953 בבימויו של אנרי ז'ורז' קלוזו.
התסריט נכתב על ידי אנרי ז'ורז' קלוזו ואחיו ז'אן (בשם ז'רום גרומיני) והוא מבוסס על ספר בשם זה מ-1950 מאת ז'ורז' ארנו. ארנו התגורר בדרום אמריקה בשנים 1947–1950 והעלה בספר את רשמיו משם. קלוזו הפיק את הסרט באופן עצמאי ושיתף בצוות השחקנים את אשתו, ורה קלוזו, למרות שדמותה לא מופיעה בספר.
בסרט יש ביקורת על יחס משפיל של חברת נפט אמריקאית לתושבים ולכן נחשב בתחילה בארצות הברית כאנטי אמריקאי וקטעים ממנו צונזרו שם.
שכר האימה הצליח מאוד בצרפת ואיפשר לקלוזו להפיק את הסרט הבא - בנות השטן שגם נחל הצלחה.
הסרט זכה ב-1953 בפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
תקציר העלילה.
לאס פידראס היא עיירה שכוחת אל אי-שם בדרום מקסיקו, רחוב אחד ובר אחד שבו מבלים התושבים שרובם מובטלים שהגיעו איכשהו מארצות שונות. מקור התעסוקה העקרי היא חברת נפט אמריקאית (SOC - Southern Oil Company) המנצלת את העובדים שמוחים לפעמים אבל אינם יכולים לעשות דבר. הקשר היחיד עם העולם החיצוני הוא מטוס המגיע מדי פעם.
העלילה מתרכזת בארבעה אנשים : מריו הקורסיקני (איב מונטאן), ז'ו הצרפתי (שרל ואנל), בימבה ההולנדי (פטר ואן אייק) ולואיג'י האיטלקי (פולקו לולי).
בקידוח של SOC המרוחק 300 מילים מהעיירה, פורצת דליקה שהאפשרות היחידה להשתלט עליה היא לפוצץ את באר הנפט בניטרוגליצרין.
בלאס פידראס נמצא מאגר של ניטרוגליצרין נוזלי. מנהל החברה בעיירה מחליט להעביר הניטרוגליצרין לעשרות ג'ריקנים ולהעמיס אותם בזהירות על שתי משאיות.
הוא זקוק לארבעה נהגים ומבטיח שכל נהג שיצליח להעביר את החומר למקום הדליקה, יקבל 2,000 דולר. רבים מגיעים למבחני הנהיגה אבל לבסוף נבחרים מריו וז'ו למשאית אחת ובימבה ולואיג' למשאית השנייה. לינדה (ורה קלוזו) העובדת בבר ומאוהבת במריו, מתחננת לפני מריו שלא ייצא למסע המסוכן הזה. היא נתלית על המשאית אבל מריו לא חוזר בו כי הכסף שבו יזכה הוא הסיכוי היחיד שלו לצאת מהעיירה ולחזור לצרפת.
בימבה ולואיג'י נוסעים בראש אבל לפתע מתפוצצת המשאית שלהם ולא נשאר מהם זכר. במקום ההתפוצצות נבקע צינור נפט ומתחילה להיווצר שם שלולית ענקית של נפט.
הם יוצאים לדרך המשובשת כשכל זעזוע יכול לפוצץ את הניטרוגליצרין. עוברים בקושי גשר עץ רקוב, מפוצצים סלע חוסם בעזרת גליצרין וממשיכים הלאה.
מריו וז'ו מגיעים לשלולית הנפט. ז'ו יורד מהמשאית ומתכסה בנפט אך נפגע מהמשאית. מריו צולל לתוך הנפט מוציא את ז'ו הגוסס וממשיך לאזור הדליקה כשהוא וז'ו שחורים מנפט.
מריו מצליח להגיע עם משאית הניטרוגליצרין אך ז'ו מת. למחרת לאחר התאוששות הוא מקבל גם את הפרס של ז'ו - 4,000 דולר.
כעת הוא מאושר ונוהג בפראות בכביש מסוכן וצר כשהוא פונה ימינה ושמאלה. לבסוף המשאית נופלת לתהום ומריו נהרג.
דב בהט
דב בהט (נולד ב-4 במרץ 1935 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הגאולוגיה והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, סופר ומשורר. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1980-1976), כראש המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה (1989-1988) וכרקטור אוניברסיטת בן-גוריון (1994-1990).
קורות חיים.
הוריו של בהט, שלום וחנה פרלמן, עלו ממינסק שבבלארוס, בראשית שנות ה-20. אביו לקח חלק בהקמתו של קיבוץ תל יוסף, ומאוחר יותר היה ממקימי קריית חיים, שבה בנה במו ידיו את ביתם. במלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לחיפה בעקבות עבודתו של האב במועצת הפועלים בעיר, בה גם שימש מזכיר מועצת פועלי חיפה. דב, האמצעי בין שלושה אחים, למד בבית הספר העממי גאולה ובתיכון חוגים בחיפה. שירת בנח"ל, היה חבר בהכשרת הצופים י"א (החושלים) בקיבוץ נווה ים ואחר-כך בקיבוץ עין גב, היה מדריך שליח וריכז את שבט "משוטטי בכרמל". לאחר שחרורו מצה"ל היה חבר קיבוץ ראש הנקרה במשך שנה.