דיקדיק גינתר מגיע לבגרות בתוך שנתו הראשונה, ומוסגל להתרבות בהצלחה עד גיל 10. משך זמן היחום של הנקבה הוא בין יום לשבוע, והממוצע הוא יום וחצי. היחום אינו מושפע מתנודות עונתיות והוא מתרחש בכל השנה. תקופת ההריון נמשכת בדרך כלל 170–180 ימים לאחריהם נולד עופר יחיד; נקבת דיקדיק ממליטה לרוב פעמיים בשנה. במהלך הלידה, הרגליים הקדמיות מקופלות לאחור ולא מתוחות קדימה; מבין מעלי הגירה, מאפיין זה ייחודי לדיקדיק להוציא את האיילון. בדרך כלל, במהלך עשרת הימים שלאחר הלידה הנקבה נכנסת ליחום, וכתוצאה מכך, ההמלטה וההזדווגות מתרחשת באותו זמן. עקב כך, נקבת הדיקדיק נמצאת בהריון במשך רוב השנה, כולל בזמן שבו יש לה עופר צמוד.
בעת הלידה, משקל הזכר הוא 725–792 גרם, בעוד שהנקבה שוקלת 560–680 גרם. בעוד שאצל מעלי גירה גדולים הצאצאים יונקים במשך מספר חודשים, עופר הדיקדיק מסוגל לאכול מזון מוצק כבר בגיל שבוע. הדיקדיקית מסתירה את העופר בסבך במשך שבועיים עד שלושה, ובניגוד לצבאים ואיילים רבים, היא נשארת צמודה אליו במשך הימים הראשונים. במהלך השהייה בסבך הדיקדיקית ניזונת מהשלייה שלה המספקת לה חומרים מזינים ומקילה עליה את השהייה במשך זמן רב ללא גיחה לחוץ. בתום הימים הראשונים, הדיקדיקית מגיחה מחוץ לסבך לעיתים קרובות ולפרקי זמן קצרים על מנת ללקט מזון, ועם הזמן הגיחות לחוץ מתארכות והופכות לתכופות יותר. בסופו של דבר הדיקדיקית תבוא לבקר את העופר במסתורו ארבע פעמים ביום בלבד (בזריחה, בצהרי היום, בין הערביים ובשקיעה). לאחר מספר חודשים ובתום תקופת ההסתתרות, העופר יוצא ממחבואו ונלווה לשני ההורים בליקוט מזון בטריטוריה. האב לא נוטל שום חלק בגידול העופר, וההורות שלו מתבטאת בכך שהוא סובלני לנוכחותו ומאפשר לו להסתובב בטריטוריה. כאשר הזכר תוקפני הוא עשוי להוציא את זעמו על העופר. העופר עשוי לרוץ ולהתחבא באזור סבוך בעקבות הקריאות של אימו, וכאשר תחלוף הסכנה היא תודיע לו על כך. העופרים שותקים במשך היום, אך ייתכן שהם שורקים במהלך הלילה.
הצבעוניות של הדיקדיק הצעיר זהה למבוגרים כבר בלידה. האוזניים, האף והרגליים גם הם מפותחים היטב. בין שבעה לתשעה שבועות, הקרניים מתחילות להופיע אצל הזכרים, אם כי בהתחלה הן מוסתרות על ידי ציצת השיער שבמצח. הקרנות מגיעות לגודלם המלא לאחר שנתיים. העופר מגיע לגובה ולמשקל המלא בגיל שמונה חדשים.
תוחלת החיים המרבית של דיקדיק גינתר בשבי היא 17.5 שנים.
מצב.
דיקדיק גינתר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא לא מתקרב לאחד מהקריטריונים הנדרשים עבור העפלה לקטגוריה מאוימת יותר ומגמת אוכלוסייתו יציבה. אוכלוסיות הדיקדיק שכיחות עדיין ברחבי הטווח ההיסטורי שלו, ואם המגמות הנוכחיות ימשכו, מצבו יישאר משביע רצון. נכון להיום, אין איומים מרכזיים על המין, אם כי המין ניצוד לעיתים קרובות על פני טווח התפוצה שלו במזרח אפריקה, בייחוד במדינות בעלות היסטוריה ארוכה של עימותים מזוינים.
במהלך המאה ה-19, דיקדיק גינתר ניצוד באלפיו לצורך יצוא העור לאירופה, ואף כיום הם ניצודים באופן חוקי ולא חוקי. העור שלהם אשר נמכר בתור "עור צבי", מבוקש מאוד בתעשיית הכפפות, ולעיתים קרובות עבור זוג כפפות נדרשים שני דיקדיקים שלמים. בציד-חובבים לעומת זאת, הדיקדיק שנוא על הציידים בשל העובדה שהוא מזהיר בשריקותיו את בעלי החיים הגדולים על נוכחות סכנה באזור.
דיקדיק גינתר מתרחש במספר אזורים מוגנים, כגון הפארק הלאומי אומו, הפארק הלאומי יאבלו, הפארק הלאומי מאג'ו, והפארק הלאומי נצ'יסר (אתיופיה), עמק קידפו (אוגנדה), והפארק הלאומי סיבילוי, שמורת מרסביט, שמורת סמבורו ושמורת מרו (קניה). חלק הארי של האוכלוסייה מצוי בתחומי האזורים המוגנים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של דיקדיק גינתר הוא בסביבות 511,000 פרטים נכון לשנת 1999. צפיפות האוכלוסייה היא 1–23 פרטים לקמ"ר (תלוי באזור).
דיקדיק כסוף
דיקדיק כסוף (שם מדעי: "Madoqua piacentinii"), הוא מין אנטילופה זעירה ונדירה בסוג דיקדיק שבשבט אנטילופות סבך האנדמית לקרן אפריקה. הדיקדיק הכסוף תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הלוטננט קולונל הבריטי ראלף אוולין דרייק-ברוקמן (1875–1952) שהיה חוקר טבע ומחבר מספר ספרי טבע, ביניהם, "היונקים של סומליה". היו הצעות בעבר שהדיקדיק הכסוף מהוות תת-מין של דיקדיק סולט, אולם טקסונומים רבים ראו בו מין נפרד וזוהי הדעה המקובלת כיום. זהו המין הקטן והנדיר בסוג דיקדיק, ובין האנטילופות הבודדות שהרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור שלהן.
מראה ואנטומיה.
הדיקדיק הכסוף קטן באופן עקבי ממיני הדיקדיק האחרים: גובהו בכתפיים: 33-30 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 50-45 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג בלבד. מבנה גופו קומפקטי, צר ועגלגל, צווארו דק וארוך יחסית לגופו, וראשו משולש ובעל חרטום קצר. אוזניו גדולות יחסית לגופו ומשולשות בקצוות (אם כי קטנות יותר בהשוואה לדיקדיקים אחרים), וזנבו קצרצר מאוד (5-4 ס"מ). עיני הדיקדיק גדולות במיוחד וממוקמות בצידי ראשו, כשצבע הקשתית שלהן חום-כתום והאישונים גדולים מן הרגיל. הרגליים דקיקות וארוכות כמקלות, והן נתמכות על ידי פרסות עדינות וחדות.
הפרווה של הדיקדיק הכסוף רכה וקטיפתית, וצבעיה גורמים לדמיון רב בינו לבין הביירה המצויה בסומלילנד. המראה הכללי הוא של גוון כסף-מתכתי הנוטה להתכהות מעט באזור הגב והכתפיים - בדרך כלל עם גוונים של אפור-צפחה. הצוואר והגרון נוטים להיות בצבע אפרפר-כסף חיוור ובהיר מאוד. הרגליים בצבע חום בהיר אדמוני, והגחון ופנים הרגליים בצבע צהבהב קרמי או לבנבן. הברק הכסוף של הפרווה נובע מצבעי השערה: מרביתה בצבע בהיר להוציא קטע שחרחר באמצע והקצה אף הוא שחור. ראשו של הדיקדיק הכסוף ססגוני למדי: הלחיים בצבע כסף חיוור לעומת המצח והחרטום שצבעם אפור-כסוף כהה. בין העיניים יש כתם כתום-אדמדם שמשתרע לעיתים עד השפה, וקצה החוטם שחרחר. במרכז המצח ישנו כתם בצבע כתום-צהבהב עם קצוות שיער שחורות אשר ממוקם במקום בו אמורה להיות ציצת שיער שנעדרת לעיתים קרובות אצל מין זה. סביב העיניים יש טבעות לבנות דקות שפחות בולטות לעומת מינים אחרים, ומהחלק האחורי נמשך פס לבנבן עד לאוזן. השפתיים והסנטר בצבע לבנבן. האוזניים בצבע אפרפר-לבנבן בצד הפנימי וכתמתם בצד האחורי, ויש להן רצועה שחורה צרה בקצה.
תפוצה ואקולוגיה.
הדיקדיק הכסוף הוא בעל חיים תת-אנדמי, כלומר, התפוצה שלו מוגבלת לאזור גאוגרפי מסוים (במקרה הזה: קרן אפריקה) הנמצא בשטחם של מספר ישויות מדיניות. טווח התפוצה הוודאי של המין הוא לאורך רצועת החוף המרכזית של סומליה על שפת האוקיינוס ההודי במחוזות: גלגודוד, מודוג ושאבלה דקסה (כמעט עד למוגדישו), כשהטווח לא משתרע יותר מ-10 ק"מ פנימה מקו החוף. משנת 2006 ואילך, תצפיות במדינת סומלי (אוגדן) שבדרום אתיופיה דיווחו על נוכחות של דיקדיקים כסופים באגן הניקוז של נהר שבלי וביובליו התחתונים, אולם טרם ניתן לקבוע בבירור האם הם נפוצים באוכלוסייה נפרדת שם או שמא הטווח של המין משתרע באופן רציף משם עד לחופי סומליה. בהנחה שהטווח הרציף, הדיקדיק מאכלס גם את המחוזות הסומלים בקול וחיראן.
בית הגידול של דיקדיק כסוף נמצא באזורים נמוכים מאוד בגובה של 100–200 מטר מעל פני הים, וכולל סבך צפוף הגדל לאורך מישור החוף הסומלי המרכזי שבו יש כתמים של קרקעות פוריות וחול תחת הרוח הימית העזה המשמשת כאמצעי קירור יעיל לדיקדיק. בחלק הדרום-מזרחי של אתיופיה, הדיקדיק הכסוף נמצא בארץ שיחים הכוללת סבך צפוף למחצה של שיחי המור ("Commiphora"; קומיפורה) ועצי שיטה וכן באגני ניקוז של נהרות או סוואנת שיחים דוקרנית. מגבלת הגובה העליון של הדיקדיק באתיופיה היא 1,000 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–250 מילימטר לשנה.
הדיקדיק הכסוף ניזון מגפנים, עלים של שיחים ועצים שונים, פירות, דשא ירוק, וצמחייה נמוכה אחרת הנמצאת סמוך לגובה הקרקע. טורפים גדולים, נדירים כיום בסומליה, ובין הטורפים הפוטנציאליים שלו באזור ניתן למנות סרוואל, קרקל, חתול בר, פיתון, תן וצבוע. אין שום מידע זמין על האקולוגיה שלו, וניתן להניח שאורח חייו דומה לדיקדיקים האחרים: פעיל יום, חי בזוגות למשך כל חייו, וטריטוריאלי. הנקבה תמליט פעמיים בשנה עופר יחיד, אשר ישהה יחד עם הוריו עד גיל 7 חודשים. תוחלת החיים בטבע נמוכה כנראה בדומה לדיקדיק סולט (4-3 שנים).
מצב.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של הדיקדיק הכסוף, בשל מחסור במשך שנים רבות בנתונים מטווח התפוצה הידוע שלו עקב המצב הפוליטי הרעוע בסומליה. היקף התפוצה שלו באתיופיה שבה התגלה לראשונה בשנת 2006, כמו גם צפיפות האוכלוסייה - אינה ידועה נכון להיום, וכן טרם ידוע האם טווח התפוצה בסומליה ובאתיופיה נפרד או מחובר. עקב כך, הדיקדיק הכסוף מסווג בינתיים כמין חסר נתונים (DD). מגמת האוכלוסייה שלו לעומת זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
בית הגידול של הדיקדיק הכסוף מאוים על ידי נוכחות אנושית מוגברת ופעילות אחרת; במהלך התקופה הגרועה ביותר של מלחמת האזרחים בסומליה, פעמים רבות נסעו לאורך כבישי החוף שיירות כבדות של לוחמים חמושים אשר בוודאי יכלו בקלות לטבוח בדיקדיקים שחלפו בצידי הדרכים. העורות של הדיקדיק הכסוף מוערכים מאוד בתור חפצי אומנות ונוי ובשרו משמש לבשר.