בפסק הדין השופטת גילה כנפי-שטייניץ קיבלה את עמדת קולך ואישרה את הבקשה להגשת תובענה ייצוגית. נקבע כי ארגון "קולך" עומד בכלל התנאים המצטברים לייצג כארגון בתובענה הייצוגית בנושא שלפנינו וכי ישנה חשיבות רבה להגשמת מטרותיו של חוק התובענות הייצוגיות בכך שדווקא על ידו תוגש התובענה.
השופטת חילקה את פעילותה של התחנה לשתי תקופות וקבעה:
בהחלטתה, השופטת דחתה את כלל טענותיה של המשיבה למעט הטענה בדבר חסינותה, אותה קיבלה באופן חלקי רק ביחס לתקופה השנייה, וגם בה, קבעה כי ההפרות הנקודתיות של התחנה בשני מקרים חורגות מהרשאתה של הרשות ולכן החסינות לא תעמוד לתחנה גם ביחס אליהן.
הערעור לבית המשפט העליון.
תחנת הרדיו ביקשה רשות לערער על החלטת בית המשפט המחוזי. בית המשפט העליון נעתר לבקשה.
התחנה חזרה על כלל טענותיה שנטענו בערכאה הנמוכה וטענה בראש ובראשונה כי החלטותיו ומסקנותיו של בית המשפט המחוזי שגויות, ושלא היה נכון לאשר את בקשתו של הארגון. בית המשפט שגה בכך שקבע שהארגון כשיר להגיש את התובענה, ושגה בקביעתו על קיומה של העילה, שכן, לטענתה, החוק לא חל עליו. התחנה חזרה על כך שעומדת לצידה ההגנה שבפקודת הנזיקין ושקביעתו של בית המשפט בדבר מועד תחולתה של ההגנה מכוח פקודת הנזיקין שגויה, ושיש לראות אותה כחלה ממועד הקמתה של התחנה. התחנה הוסיפה שתי טענות חדשות:
התחנה חזרה על הטענה שמאחר שפעלה תחת זיכיון ובשיתוף פעולה עם הרשות, הגשת תובענה ייצוגית כנגדה אינה הולמת בנסיבות העניין.
המשיב טען שבית המשפט העליון כלל לא היה צריך לתת רשות ערעור, שכן בית המשפט המחוזי צדק בכל קביעותיו ואמות המידה שנקבעו לקבלת בקשת רשות ערעור במקרה הנידון לא מתקיימות. בנוסף, עמד הארגון על כך שבבקשתה של התחנה לצמצם את הקבוצה ישנה פגיעה בקבוצה והעברת מסר פוגעני ומשפיל שלפיו הנשים יכולות רק להאזין ולא להשתתף משום שהן נחותות מהגברים. באשר לטענתה של התחנה על הנזק, משיב הארגון כי אין כלל צורך לאמוד את הנזק בשלב המקדמי אם כי הפגיעה בזכויות הקבוצה היא נזק בפני עצמה.
בית המשפט העליון דחה את הערעור ואימץ את פסק הדין של בית המשפט המחוזי. את דבריו פתח בית המשפט בהתייחסות לחומרתה של תופעת הדרת הנשים. בית המשפט דחה את הפרשנות המצמצמת שהציעה התחנה לחוק איסור הפליה ואישר את הקביעה של בית המשפט המחוזי שהדרת הנשים מהתחנה היוותה הפליה חמורה המפרה את החוק תוך שהוא קובע כי החוק משקף מגמה ארוכת שנים של הרחבת תחולתו של עקרון השוויון גם במשפט הפרטי ותכליתו של החוק מחייבת לדחות פרשנויות שמשמעותן היא הותרת מופעי הפליה על כנם. עוד נקבע כי נורמה המונעת מנשים לקחת חלק בפעילות במרחב הציבורי רק בשל היותן נשים מוחזקת מלכתחילה כפוגזעת בזכותן של נשים לשוויון. בית המשפט קבע כי חריג לחוק המתיר אפליה יחול רק במקרה שבו מדובר במצווה שהיא בליבת הציווי הדתי (מה שאין כן במקרה זה) וגם אז החריג לא יחול אם מדובר בפגיעה קשה בכבוד ובשוויון.
שתי השופטות הצטרפו לפסק דינו של השופט דנציגר אך חלקו על קביעותיו ביחס לחומרה הנדרשת לטיפול בשאלת התקיימותם של התנאים שנקבעו לייצוג על ידי ארגון בתובענות ייצוגיות.
ולעניין הדרת הנשים, הוסיפה השופטת ברק ארז כי מעבר לפגיעה בשוויון, זוהי פגיעה גם בחופש הביטוי, שמובילה להמשך ההדרה בקרב המאזינים ומבעצם השתקתן של הנשים בהווה, צופה שתהיה לכך השפעה עתידית על כלל החברה גם כן. הפליה שכזאת, מהשיח הציבורי, פוגעת ובולטת במיוחד כאשר מדובר על שידורים שנמצאים תחת פיקוחה והרשאתה של הרשות. בנוסף לדעת השופטת ברק-ארז לא נכון יהיה לתת עדיפות לנורמות הלכתיות מחייבות ב"התנגשותן" עם הזכות היסודית של נשים לשוויון רק מעצם היותן מחייבות.
גובה הפיצוי.
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון, החלו הצדדים לדון על גובה הפיצוי בו תחויב התחנה. לאחר שנים שבמהלכן ניסו להגיע לפשרה על ידי גישור אך לא הצליחו בכך בעקבות הפערים שביניהם, חזר התיק לבית המשפט המחוזי. ארגון קולך ביקש מבית המשפט להטיל על התחנה חובת פיצוי של 150–300 ש"ח עבור כל אחת מ-40,000 הנשים המאזינות לתחנה אשר נפגעו לטענתו ממדיניות התחנה. חישוב זה היה מחייב את התחנה לשלם 6–12 מיליון ש"ח. בשנת 2018, נתן בית המשפט המחוזי פסק דין בתובענה הייצוגית בית המשפט קיבל עקרונית את עמדת קולך, אך על מנת שלא להגיע למצב של קריסת התחנה חייב את "רדיו קול ברמה" לשלם לקרן לתובענות ייצוגיות מיליון ש"ח שיחולקו לתוכניות להעצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות. בנוסף, תחנת הרדיו חויבה לשלם לתובעת המייצגת, עמותת "קולך" גמול בסך 50,000 ש"ח וכן 250,000 ש"ח עבור הוצאות משפט ושכר טירחה.
סגנית נשיא בית המשפט המחוזי, השופטת גילה כנפי-שטייניץ כתבה בפסק הדין: "מדובר בתובענה ייצוגית בעלת חשיבות ציבורית של ממש שעשתה לראשונה שימוש במוסד התובענה הייצוגית ככלי לקידום שוויון ולמניעת הפליה מגדרית". השופטת הוסיפה כי:"קול הוא חיוני לתחושת ערך עצמי וליכולת "לכתוב את סיפור חיי". אדם שסביבתו החברתית רואה בקול שלו ושל חברי קבוצתו קול לא חיוני, חסר ערך, ואף אסור להשמעה או להאזנה, נפגעת אנושות האפשרות שלו להרגיש חבר שווה ערך בקהילתו ובעל תחושת ערך עצמי".
שני הצדדים ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון. ארגון קולך טען כי סכום הפיצוי שהשית בית המשפט אינו מספק וביקשו להעמידו על סכום גבוה הרבה יותר. כן ביקשו להגדיל משמעותית את סכום הגמול עבור המייצג ושכר הטרחה. לעומתו טענה התחנה כי הקנס שהתקבל גבוה מאוד ביחס לקבוצת הנשים שכביכול נפגעה.
בדיון שנערך בפני השופטים ניל הנדל, ענת ברון וג'ורג' קרא החליטו השופטים שלא להתערב בהחלטת בית המשפט המחוזי והמליצו לשני הצדדים למשוך את הערעורים שהגישו אך הורו על הגדלת הגמול לארגון קולך ושכר הטרחה נוכח העובדה שמדובר בתביעה תקדימית ופורצת דרך.
בית הטרור
בית הטרור (בהונגרית: Terror Háza) הוא מוזיאון שהוקם לזכר קורבנות הטרור הנאצי והקומוניסטי שהופעל בהונגריה במאה העשרים. בתקופה בה שלטו בהונגריה משטרים אלה, נכלאו במקום, נחקרו, עונו ונרצחו אזרחים הונגריים רבים שנחשדו בהתנגדות למשטר.
רקע.
המוזיאון נפתח בפברואר 2002 בשדרת אנדראשי שבבודפשט בירת הונגריה. הבניין הבנוי בסגנון הנאו-רנסאנס נבנה בשנת 1880. בשנות ה-30 של המאה העשרים היה בבעלותו של הצייר יצחק פרלמוטר, עד לשנת 1936. בשנת 1937 נשכרו חדרים בבניין על ידי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית בראשותו של פרנץ סלשי. בשנת 1940 המקום הפך למטה מפלגת צלב החץ הפשיסטית שהשתלטה עליו כולו, והוא קיבל מהם את השם "בית הנאמנות".
בשנת 1944 לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה, הפך המקום לבית סוהר, וחברי ממפלגת צבא החץ עינו ורצחו במקום מאות אזרחים. גם לאחר הכיבוש הסובייטי המשיך הבית לשמש כמקום רצחני והיה לבית סוהר בו שוכנו עצורים במרתפי הבניין. במקום שכן מטה המשטרה החשאית ההונגרית (ÁHV), עד לשנת 1956. בשנה זו עברה המשטרה החשאית למקום אחר.
המוזיאון.
המבנה נמכר והשתכנו בו חברות מסחריות ועקבותיו הרצחניים נעלמו. המבנה שופץ ושוקם בסיוע ממשלתו של ויקטור אורבן ראש ממשלת הונגריה. בדצמבר 2000 נרכש המבנה על ידי הקרן לחקר ההיסטוריה והחברה של מרכז ומזרח אירופה, על מנת להופכו למוזיאון שיציג את זוועות המשטר הנאצי והמשטר הקומוניסטי בהונגריה.
המוזיאון בן 3 הקומות וקומת המרתף, מציג תמונות, חפצים ומייצגי וידאו המתעדים את השליטה הנאצית, ולאחריה את השליטה הקומוניסטית-סובייטית בהונגריה, ומהווה אתר הנצחה לקורבנותיהם. במרתף הבניין ניתן לסייר בתאי הכלא ובגרדום שהיה בשימוש בתקופה זו. בפתח המוזיאון מוצג טנק T-54.
עונת 1956/1957 בסרייה א'
עונת 1956/1957 בסרייה א' הייתה העונה ה-55 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-16 בספטמבר 1956 והסתיימו ב-16 ביוני 1957.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אודינזה ופלרמו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
מילאן זכתה באליפות בפעם השישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו טריאסטינה ופלרמו. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו הלאס ורונה ואלסנדריה.
כדורגלנים מצטיינים.
דינו דה קוסטה מרומא כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
אירקוט (חברה)
תאגיד אירקוט (ברוסית: ПАО Корпорация „Ирку́т“) היא חברה רוסית, העוסקת בתעופה ובמערכות חלל ומהווה חלק מתאגיד המטוסים המאוחד.
החברה נוסדה כמפעל התעופה של אירקוטסק, בהחלטת הסובנרקום משנת 1932 ובצו קומיסר התעשייה הכבדה סרגו אורדז'וניקידזה. בשנת 1992 המפעל הופרט והפך לתאגיד אירקוט. שתי החטיבות העיקריות שלה הן החטיבה הצבאית (מוצרי צבא) והחטיבה למטוסי נוסעים. זו אחת מיצרניות המטוסים הגדולות במדינה ומניותיה נסחרות בבורסת מוסקבה.
החברה נמצאת בבעלות תאגיד התעופה המאוחד, המאגד מספר יצרניות מטוסים ובבעלות מזערית של חברת סוחוי ואף סייעה לה בהשבחת מטוסי הקרב סוחוי Su-30. מאז 2005, התאגיד שולט על 75% ממניות יצרנית המטוסים יאקובלב ואחראי לייצור מטוסי האימון יאק-130.
בשנת 2017 החברה החלה בייצור סדרתי של מטוס הנוסעים MS-21.
קישורים חיצוניים.
ג'וניוס ג'אייווארדנה