האירוע החל בסביבות השעה 2:00, כשהמפגע הגיע למועדון חמוש ברובה סער מסוג זיג-זאואר MCX ובאקדח מסוג גלוק 17.
לפי דברי מפקד משטרת אורלנדו ג'ון מינה, התפתח בינו לבין מאבטח המועדון קרב יריות שבסיומו הצליח המפגע להיכנס לתוך המועדון, כשהוא יורה לכל עבר ולוקח עשרות בני ערובה. בסביבות השעה 5:00 גרמה המשטרה לפיצוץ מבוקר שנועד להסיח את דעתו של המפגע ולוחמי הכוח המשטרתי המיוחד פרצו למועדון עם רכב משוריין. במהלך חילופי האש נהרג המפגע ולפחות שוטר אחד נפצע.
המפגע.
הרשויות זיהו את המפגע כעומר מאטין, אזרח ארצות הברית שנולד בניו יורק להורים שהיגרו מאפגניסטן, תושב פורט פירס, במחוז סנט לוסי שבפלורידה, בעל נטיות לאסלאם הרדיקלי. עוד צוין כי מאטין החזיק בנשק ברישיון כחלק מעבודתו כמאבטח.
מנהל ה-FBI, ג'יימס קומי, דיווח כי מאטין התקשר למשטרה שלוש פעמים במהלך האירוע, וקשר עצמו למספר ארגוני טרור שונים. בשיחות הטלפון מאטין אמר שהוא מבצע את הפיגוע למען מנהיג המדינה האסלאמית, וכן שהוא שאב השראה ממבצעי הפיגוע במרתון בוסטון ומאנוואר אל-אוולקי, שהיה טרוריסט בכיר באל-קאעידה. קומי הוסיף: "הוא הפגין תמיכה כללית בארגונים איסלאמיים קיצוניים, אבל יש בלבול בנוגע למניעיו."
מדיווחים שונים עלה כי מאטין התמודד בעצמו עם נטיות הומוסקסואליות, אותן ניסה להדחיק על ידי שנאה עזה, וייתכן כי גורם נוסף שהביא להתקפה הרצחנית, מלבד ההקשר האסלאמי, הוא הומופוביה מופנמת עזה.
לאחר הפיגוע קיבל ארגון המדינה האסלאמית את האחריות לפיגוע.
לאחר הפיגוע.
חמישה חודשים לאחר הפיגוע נערך מצעד הגאווה ה-12 באורלנדו שהוקדש לזכרם של הרוגי הפיגוע ובו צעדו מאה וחמישים אלף משתתפים. את הצעדה הובילו משפחות ההרוגים וניצולי האירוע, כשאחריהם צעדו 49 אנשים עם עפיפונים בדמות מלאכים. 49 הצלבים שהוצבו ברחבת המרכז הרפואי באורלנדו, הוצבו מחדש במרכז ההיסטורי של העיר.
בנובמבר 2016 הודיע ראש העיר כי בכוונת העירייה להציע לבעל המועדון 2.25 מיליון דולר על מנת לבנות במקום אנדרטה לזכר 49 הקורבנות, אך בעל המקום סירב.
מתאגרף אורלנדו קרוס הקדיש לאירוע בו נהרגו מספר חביריו את הקרב שלו שנערך ב-15 בנובמבר 2016.
השערת משוב הפנים
השערת משוב הפנים אומרת כי תנועת שרירי הפנים יכולה להשפיע על החוויה הרגשית.
לדוגמה, אדם אשר יוכרח לחייך במהלך אירוע חברתי, יגלה שהוא מרגיש רגשות חיובים כלפי המאורע ויחווה חוויה של הנאה.
רקע.
צ'ארלס דרווין היה בין הראשונים שהציעו כי שינויים פסיכולוגיים מתקשרים בצורה ישירה להבעת רגש, בניגוד להיותם תוצאה של אותו הרגש.
מצד אחד, הבעות חיצוניות שמסמנות רגש מסוים מעצימות אותו: מצד שני, ההדחקה של אותן הבעות חיצוניות אשר מסמנות רגש מסוים מחלישות אותו. אפילו ההמחשה של רגש יכולה לגרות את המוח שלנו.
בהמשך לרעיון של דרווין, ויליאם ג'יימס הציע כי בניגוד לדעת הרוב, המודעות לשינויים הגופניים אשר מפעילה את הגירוי "היא הרגש": אם לא מרגישים את השינויים הגופניים, קיימת רק המחשבה האינטלקטואלית של הרגש, ללא החום המוחשי של הרגש. ב"עקרונות הפסיכולוגיה" כתב ג'יימס: "תתנגד להביע תשוקה, והיא תמות."
נתגלה כי קשה להוכיח את ההשערה הזו וקיימות מעט מאוד הוכחות להשערה (מספר מחקרים שנעשו על בעלי חיים, ומחקרים שנעשו בקרב אנשים עם קושי להביע רגשות). הרעיון של השערת משוב הפנים על פיו "התגובה של שרירי הפנים להבעות פנים משחקת תפקיד יום יומי המווסת את החוויה הרגשית והתנהגותית של האדם" התפתח כמעט עשור אחרי השערתו של דרווין.
התפתחותה של התאוריה.
בעוד שג'ימס התייחס להשפעה של כל השינויים הגופניים ליצירת הרגש, "הכוללות ביניהן השפעות קרביות, שריריות ועוריות" 252 מחקרים מודרניים מתמקדים בעיקר בהשפעה של פעילות שרירי הפנים. אחד מהחוקרים הראשונים שהתעסקו בנושא היה סילבן טומקינס אשר כתב בשנת 1962 "אפקט הבעת הפנים, ביחס לאחרים ולעצמך בעזרת משוב היא חוויה אשר שכיחה ומגרה יותר מכול גירוי אשר מסוגלים לבצע האיברים הקרבים."255
שתי גרסאות להשערת משוב הפנים הופיעו למרות, "שההפרדה בין שתי הגרסאות לא הייתה קיימת תמיד".
הגרסה "החלשה", אשר הגה דרווין רואה את המשוב כמעצים או מחליש של הרגש אשר קיים. תומאס מקני וג'ודית אנדרסון (1987) הורו למשתתפים להעצים או לדכא את השריר הזיגומטי או הקורגטורי בזמן שהם דמיינו מראות נעימים או לא נעימים. נתגלה שינוי של רגשות לאחר המעשה.
הגרסה "החזקה" מציעה כי משוב הפנים עצמו יכול ליצור רגש שלם לבד.
לפי ג'פרי בראונדאיק "ההוכחה המשמעותית ביותר להשערת משוב הפנים מגיעה מהמחקרים של לנזטה.(1976)" (ראה למטה "מחקרים שנעשו בעזרת בוטוקס בשביל הוכחות משמעותיות ועדכניות יותר). משתתפים הראו מוליכות חשמלית נמוכה של העור בזמן שהביעו בצורה סוביקטיבית את הכאב אשר חוו ממכות חשמל לעומת משתתפים אשר הביעו בצורה מוחצנת אשר התאפיינו במוליכות גבוהה.
לעומת זאת, בכל המחקרים חוו קושי במדידת האפקט ללא ידוע המשתתף על המטרת הניסוי ואיך לאשר את הקשר בין תנועות הפנים לרגש אשר הופיע בניסויים.
בעיות מתודולוגיות.
במקור, השערת משוב הפנים חוקרת את ההעצמה או הדיכוי של הבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים בהקשר לרגש ספונטני ו"אמיתי" בעזרת גירויים. לירד (1974) השתמש במחקרו במדידת תנועות הפנים בעזרת אלקטרודות במטרה למדוד תנועות ספציפיות של שרירי הפנים במשתתפי הניסוי מבלי לציין שום מצב רגשי בפניהם, לעומת זאת השימוש בסרטים מצוירים בשביל לעורר רגשות אצל משתתפים "הוליך" אותם לחוות את אותו הרגש ולהביעו ולכן התקבלו תוצאות גבוהות בהבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים וקישורה לרגש שהוצג בפניהם מה שהוביל למחשבה ש"מכניזם ההכנה העצמית" שלפי לירד (1974) היה השורש לתופעת משוב הפנים.
אנשים מרגישים צורך "למלא את החסר" מבחינה רגשית ובעקבות זאת הם מתאימים את עצמם לרגש שקיים סביבם. במחקרים הראשונים, לירד הצטרך להרחיק 16% מין המשתתפים במחקר הראשון ו-19% מין המשתתפים במחקר השנים משום שהם היו מודעים לקשר בין תגובה פיזיולוגית לרגש עצמו.
קושי נוסף שהתגלה היה המחשבה האם התהליך של ניצול שרירי הפנים יוצר שחיקה נפשית ועייפות אצל המשתתפים שנוצרת עקב שינויים פסיכולוגיים ורגשות תת-הכרתיים. לבסוף נתגלה כי שינויים פסיכולוגיים התערבו בתהליך הקוגניטיבי.
ניסויים בנושא.
בניסיון לספק להוכיח כי את ההשערה כי השינויים בשרירי הפנים מוביל לרגש עצמו, סטרק, מרטין וסטפר (1998) בנו סיפור רקע שימנע מן המשתתפים בניסוי להבין את מטרתו וכך להשפיע על התוצאות הסופיות שלו. החוקרים סיפרו למשתתפים כי הם משתתפים בניסוי הבודק עד כמה קשה לאנשים ללא ידיים לבצע משימות יום יומית פשוטות, המשתתפים החזיקו עט בעזרת הפה שלהם באחת משלוש הדרכים הבאות:
ניתנו למשתתפים שתי מטלות, הראשונה הייתה למלא שאלון ולאחר מכן לדווח כמה קשה הייתה החוויה.
המטלה השנייה, שהייתה המטרה האמיתית של הניסוי, הייתה לדווח לאחר שצפו בסרטים מצוירים עד כמה הם היו מצחיקים.
התוצאות ענו על ציפיות החוקרים, והמשתתפים שהחזיקו את העט בעזרת השיניים דיווחו על רמת הנאה גבוהה יותר מאשר המשתתפים אשר החזיקו את העט בעזרת השפה. הניסוי הצליח יותר ביחס לקודמיו משום שלא הייתה שום הוראה או הקדמה לרגש שיש על המשתתפים להרגיש או רמיזה כלשהי. עם זאת, ייתכן והעובדה שאותם המשתתפים שהיו צריכים להחזיק את העט בעזרת השפתיים היו צריכים להשקיע יותר מאמץ ולכן רמת ההנאה שלהם הייתה מופחתת.
במטרה גם להימנע משלילה על פי מתודולוגיה, זאנג'וק, מרפי ואנגלארט (1989) ביקשו מהמשתתפים בניסוי לחזוק על ההברות שונות, מה שגרם לגירוי לחיוך עם ההברה "הא" ולזעפה בעזרת ההברה "או". וכמו שציפו החוקרים נתגלה אפקט של משוב פנים. נמצא כי ההברות שגרמו לחיוך העבירו חוויה יותר נעימה למשתתף לאומת ההברות שגרמו לזעיפה שגרמו לו לאי נוחות.
המחקרים הללו פתרו את "הבעיה" שיצרו הרבה מתודולוגיות שמתקשרות להשערת משוב הפנים. התאוריה של דרווין מוכחת במחקרים הללו וכך גם המודרנית ובנוסף לכך הם פותחים דלת למחקרים רבים בתחום של תאוריות המתקשרות לרגשות.
ניסויים עם בוטוקס.
משום שהבעות פנים מצריכות מכניזם סנסורי ומוטורי, ניתן לשער שמשוב הפנים הוא תגובה מכניסטית או העברה מכניסטית בלבד.
לאחרונה הטענה נתמכה על ידי ניסויים אשר בדקו את המכניזם דרך שימוש בבוטוקס במטרה לשתק זמנית את שרירי הפנים.
מספר ניסויים בדקו את הקורלציה של הזרקות בוטוקס לרגש, ניסויים אלו מעלים את ההשערה לפיה אפשר לטפל בדיכאון באמצעות בוטוקס. ניסויים נוספים בדקו את ההשפעה של בוטוקס על עיבוד רגשות, הועלתה ההשערה שטיפול בבוטקס בשרירי האף יפחית את היכולת של אדם להיגעל, מה שיכול להפחית את כמות ועוצמת הסיפטומים של אנשים בעלי הפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
אנדרס הנלוטר ביקש ממשתתפים בניסוי לבצע תרגיל חיקוי להבעות פנים בזמן שהם במכשיר fMRI - לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר האחראי על הבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס, וכפי שניבא הבוטוקס השפיע על הצורה בה המשתתפים הרגישו וחוו את הכעס. הממצאים הללו מראים כי משוב הפנים מדמה את העיבוד העצבי של התכנים הרגשיים והבוטוקס משנה את התגובה האמוציונלית לסיטואציה.