לסיכום הייתה השפעה מעבר לשטח שבשליטת אזור העורף של קבוצת ארמיות מרכז. מפקד הצבא הגרמני, פילדמרשל וולטר פון בראוכיטש, הוציא באוקטובר 1941 את "הנחיות למלחמה בפרטיזנים", חודש לאחר הוועידה. תוך הדגשת חשיבותו של האירוע, שוחזר הטקסט המסכם של סיכום שנקנדורף באופן מילולי: ההחלטה המתמדת בין חיים ומוות לפרטיזנים ולחשודים קשה אפילו עבור החייל הכי קשוח. זה חייב להיעשות. הוא פועל בצורה נכונה מי שנלחם באכזריות ובלא רחמים תוך התעלמות מוחלטת מכל נחשול אישי של רגש.
הערכה.
לדעתו של ההיסטוריון וייטמן ווייד בארן, ועידת מוהילב הייתה אירוע מרכזי שסייע לשלב את הוורמאכט ברצח העם הנאצי כחלק מ"מלחמה גד הפרטיזנים ובניית היהודי-בולשביק-הפרטיזני". העקבות הוועידה הונחו יחידות העורף של הוורמאכט לשתף פעולה באופן מלא עם יחידות ה-SD מעבר למתן תמיכה לוגיסטית. יחידות הוורמאכט קיבלו על עצמן אחריות ישירה לרצח יהודים בשטח שבפיקודו של שנקנדורף. אזרחים יהודים נוספו לרשימת אויבים מאושרת שהיחידות של הצבא יהרסו אז מיוזמתם וללא השתתפותם של משטרת האס אס או SD.
אף על פי שבסיכום הוועידה לא הוזכר יהודים, תרגילי השטח הוכיחו שהוורמאכט אמור היה לכוון ליהודים בפעולותיו נגד הפרטיזנים. בורן מסיק כי הוראות מילוליות לשם כך, ככל הנראה, הועברו במהלך המפגשים, בהתחשב במערך הדוברים, שכלל רוצחים המוניים מנוסים כמו באך-זלבסקי, נבה, לומברד ופגליין. המדיניות האנטי-יהודית השתנתה באופן קיצוני חודש קודם לכן, עם הוספת נשים וילדים לרשימת המטרות. זה הגביר את הלחץ על המשאבים המוגבלים של ארגוני SD ו-SS. בנוסף, הכוחות הגרמנים נאלצו לפנות מקום ליהודים שגורשו לאחרונה ממקומות אחרים באירופה הכבושה, שהושגה על ידי הרג יהודים סובייטים שכבר רוכזו בגטאות. גודל השטחים הנמצאים בשליטת גרמניה גדל גם כן, מה שהגביל את פעילותן של יחידות אלה עוד יותר למרכזי אוכלוסייה מרכזיים.
הוועידה הובילה להתנגשות נוספת של לוחמה במתנגדי הנאצים ואפשרה לבצע רצח עם באמצעות זיהוי אזרחים כלוחמי אויב. השפה האופופיסטית סייעה לסגור את המבצעים; דיווחי הוורמאכט התייחסו לעיתים קרובות ליעדים כ"זר לכפר","נודד","אזרח חשוד","סייען פרטיזנים","אזרח ללא זיהוי" ו"נשים חיילות". התרגילים במהלך הוועידה הכניסו את פעולות הענישה להקשר צבאי, על ידי פירוק הפעולות למשהו שחיילים יכולים להתייחס אליו, כמו הקפת כפר, שמירה על ליווי החשודים, חקירות ועוד.
בהסבר לנכונותו של הוורמאכט להשתתף ברצח העם, בורן סבור שההיסטוריה הארוכה של הוורמאכט של טיפול קשה באזרחים, פרנויה על איום פרטיזני שטרם היה קיים, גזענות מוסדית ואינדיבידואלית ומעשים פליליים נגד מפקדי הצבא האדום כולם נטה את הצבא לקבל רצח המוני. זה נעשה במסווה של לוחמה אנטי-פרטיזנית, והיהודים הוגדרו כסייענים ותומכי הפרטיזנים. כתוצאה מכך, החלוקה בין השואה למלחמה נגד הפרטיזנים שעדיין קיימת בהיסטוריוגרפיה היא שקרית. בורן מסכם ש"ועידת מוהילב מראה ששני אלה מעולם לא היו נפרדים, אלא קשורים בכוונה במאמץ לכלול את הכוח הלוחם של הוורמאכט ביתר יעילות בפרויקטים של היטלר לרצח עם במזרח".
מיקיאל אנטון ווסאלי
מיקיאל אנטון ווסאלי (במלטית: Mikiel Anton Vassalli; 5 במרץ 1764 - 12 בינואר 1829) היה סופר ובלשן מלטזי.
חייו.
מיקיאל אנטון ווסאלי נולד בעיר זבוג' (Żebbuġ) שבמלטה למשפחת איכרים. בשנת 1785 הוא התחיל לימודי שפות בספיאנצה – אוניברסיטת רומא.
אף על פי שספרי דקדוק ומילונים לשפה המלטית היו כתובים כבר קודם, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-18 ווסאלי החל להוציא מהשפה מילים שמקורם באיטלקית במטרה להפוך אותה לשפה לאומית. בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרי יסוד בתחום הדקדוק ומילון איטלקי-מלטי. ההקדמה למילון כללה מסרים לאומיים חזקים.
בהמשך הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מלטה ופרסם ספרים נוספים לרבות תרגום הברית החדשה. ווסאלי היה הראשון שניתח את השפה בהתאם לשורשים השמיים שלה.
בעקבות הפעילות הפוליטית ווסאלי גורש מהאי מספר פעמים. בתקופתו השלטון במלטה עבר מהוספיטלרים לאימפריה הצרפתית והחל משנת 1800 לבריטניה. בעקבות פעילותו נגד שלטון המסדר, הוא נעצר ובהמשך גורש מהאי. ווסאלי קיבל אישור לחזור רק בשנת 1826.
וסאלי נפטר בשנת 1829, הכנסייה הקתולית סירבה לאשר קבורתו ולכן הוא נטמן בבית הקברות שהיה בשימוש של הבריטים.
פראנס סאמוט פרסם ספר על חייו Il-Ħolma Maltija (The Maltese Dream) שנחשב ליצירת מופת של הספרות בשפה המלטית.
דיוקן עצמי עם אוזן חבושה
דיוקן עצמי עם אוזן חבושה הוא דיוקן עצמי הנעשה באמצעות צבע שמן בשנת 1889 על ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
אודות היצירה.
בדיוקן העצמי, ואן גוך חובש כובע כחול עם פרווה שחורה, והוא לובש מעיל ירוק. בנוסף, ניכר שאוזנו חבושה עם חבישה המשתרעת עד לסנטרו. מבטו מופנה לצד ימין, ככל הנראה מחוץ לציור. ברקע ניתן לראות חלון פתוח הנותן לרוח חורפית להיכנס לחדר, קנבס על כן והדפס יפני על חיתוך עץ. יש הסוברים כי הדפס זה הוא "Geishas in a Landscape" של סאטו טוקיו משנות ה-70 של המאה ה-19. הוספת פרט זה לדיוקן מראה את החשיבות שואן גוך ייחס לאמנות היפנית. כמו בציורים רבים של ואן גוך, הוא השתמש בטכניקת האימפסטו בעיקר באופן אנכי, מה שהוסיף טקסטורה ועומק לדיוקן. ואן גוך השתמש בירוק ובצהוב כדי לצייר את עורו. כדי להשלים את הדיוקן, הצייר השתמש במראה, ולכן ניתן לטעות שאוזנו הפגועה היא הימנית בעוד דווקא השמאלית היא זו שנפגעה.
תקרית האוזן.
ואן גוך עבר מפריז לארל בתקווה ליצור קהילת אמנים שתתמוך בחבריה. הוא הזמין את פול גוגן שעמו הוא התיידד במהלך שהותו בפריז להצטרך לקהילה. השניים לא הסתדרו ונטו לריב, לעיתים אף באלימות. בערב 23 בדצמבר 1888, במהלך אחד מוויכוחיהם של השניים, ואן גוך איים על גוגן בסכין, אולם הוא פצע את עצמו בחיתוך חלק מאוזנו השמאלית. לאחר מכן, הוא הלך לבית בושת והביא את אוזנו המבותרת לפרוצה בשם רייצ'ל. גוגן גילה על התקרית יום למחרת כשראה שהחדר של ואן גוך מלא בדם. ואך גוך סבל מדימום ואיבוד דם עקב פגיעה בעורק בצווארו. הוא הובהל לבית החולים, וכשתושאל לגבי נסיבות האירוע הוא אמר כי אינו זוכר דבר.
היסטוריית החזקת היצירה.
לאחר מותו של ואן גוך, הדיוקן הוחזק על ידי ג'וליאן פר טנגי למרות שלא ברור כיצד דיוקן זה הגיע לידיו. הדיוקן הוצג בפריז ב-1901 וב-1905 בתערוכות לכבודו של ואן גוך. בשנת 1928, סמואל קורטולד רכש את הדיוקן, ובמהלך תקופה מסוימות הדיוקן הוצג בגלריית קורטולד שבלונדון. כיום, הדיוקן מוצג במוזיאון ואן גוך בעת שגלריית קורטולד נמצאת בשיפוצים.
יש הטוענים כי דיוקן זה אינו אותנטי וכי ואן גוך לא צייר אותו. בינואר 1889, ואן גוך כתב לאחיו, תיאו, כי הוא השלים דיוקן עצמי נוסף. ייתכן שואן גוך התייחס במכתבו ל-"דיוקן עצמי עם אוזן חבושה ומקטרת" ולא ל-"דיוקן עם אוזן חבושה". בשני הדיוקנאות ואן גוך לבוש באותם בגדים ונמצא באותה פוזיציה, אולם ישנו שוני ביניהם המתבטא בין היתר בצבעים וברכיבים נוספים. "דיוקן עצמי עם אוזן חבושה ומקטרת" נחשב כאותנטי יותר מבין השניים באישורה של האקדמיה.
מבצע ביצות פריפיאט
"ביצות פריפיאט" (Pripiatsümpfe), גם "צעדת פריפיאט" היה שם הקוד של פעולת ענישה שערכו הכוחות הגרמניים במלחמת העולם השנייה ביולי ובאוגוסט 1941. הפעולה כוונה לרצח ההמוני של האוכלוסייה היהודית המקומית משטחי תשע המחוזות של ביילורוסיה ושלוש מחוזות באוקראינה באזור ביצות פריפיאט ונהר פריפיאט.
המבצע נחשב למבצע ההשמדה ההמוני הראשון המתוכנן על ידי גרמניה הנאצית. במהלך המבצע נהרגו לפחות 13,788 בני אדם בשלב הראשון ו-3,500 גברים יהודים נהרגו בשלב שני. הכפרים דווארץ, חוצ'אן, אזיאראני, סטאראז'ובצי וקרמנה, נהרסו כליל בשריפה וטורוב נהרסה חלקית. אמצעי ההוצאה להורג העיקרי היה ירי המוני, לאחר שהאוכלוסייה המקומית רוכזה. נוסדו גם שיטות אחרות, כולל דחיפת אנשים לביצות ולטביעתם, אם כי זה היה במידה רבה לא יעיל בשל רדידות המים.
היסטוריה.
המבצע הגיע בהוראה מהרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר שהסמיך את חטיבת הפרשים של האס אס, כמו גם את הוורמאכט ודיוויזיות חיל הרגלים שלו 162 ו-252, בפיקודו הכללי של מפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי. החל מ-28 ביולי 1941 ועד אוגוסט המבצע נערך בשני שלבים, כאשר השלב השני החל ב-14 באוגוסט.
תעודות גרמניות שנלכדו על המבצע הגיעו למוסקבה בינואר 1942 ופורסמו במכתב הממונה על יחסי חוץ של ברית המועצות (שר), שהונפק ב-27 באפריל. המכתב הופנה לכל המדינות עמן קיימה ברית המועצות יחסים דיפלומטיים. ההערכה היא כי הפרסום וההלם הבינלאומיים שנגרמו מנתונים אלה הניעו את הנאצים להסתיר או להרוס חומרים אחרים הנוגעים למבצע זה.
תחילת האירועים.
ב-19 ביולי 1941, דיוויזיות הפרשים של האס אס 1 ו-2 הוכפפו למפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי לפעולה שנועדה להתקיים בשני שלבים. תאריך ההתחלה של המבצע נחשב ל-28 ביולי 1941. באותו יום הועברו שני גדודי פרשים של האס אס לברנוביץ' לצורך "סירוק שיטתי של ביצות פריפיאט".