נולד בוורשה ליצחק אייזיק יום טוב רבינרזון (וינטרוב) ולשרה נחמה למשפחת קצנלבוגן. היה היחיד מכל ארבעה עשר אחיו שלא נפטר בילדותו. הוא נצר לשושלת רבנים ולכך שם משפחת אביו היה רבינרזון שפירושו בן הרב.
בשנת ה'תרכ"ד (1864) התחתן עם פרימט למשפחת סופר. נולדו להם חמישה ילדים. אשתו נפטרה בשנת תרמ"ה (1885). בשנת ה'תרמ"ו (1886) התחתן בשנית עם פרימט למשפחת קמינסקי ונולדו להם שבעה ילדים.
רוב חייו התגורר בעיירה ראדומסק, למעט תקופה קצרה בעיירה פלאוונו שם כתב את ספרו אמרי דוד על ספר תהילים. בראדומסק בדק את העירוב בכל ערב שבת. מסופר כי רבי יחזקאל רבינוביץ מרדומסק הטיל עליו לבחור שוחט ובודק לעיירה.
מסופר כי לעת זקנותו הגיעו רבים לבקש את ברכתו, בעקבות המלצת רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר. עודד את צאצאיו ואחרים לעלות לארץ ישראל.
נפטר בתאריך שבו נולד, כ' בניסן תרפ"ד (24 באפריל 1924).
רבותיו.
כמו אביו היה חסיד של רבי מרדכי מנחם מנדל קאליש מוורקא, עד לפטירתו בתרכ"ח (1868). אחר כך למד אצל רבי דב בעריש מביאלה ואף למד עמו חברותא בעיון. לאחר פטירתו למד אצל רבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר ובנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר. לאחר פטירתו, חזר לביאלה לאדמו"ר אהרן צבי לנדא במשך חודשים ספורים עד לפטירתו, ואחרי כן עבר עם החסידים לאחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא מסטריקוב.
ילדיו.
כמה מילדיו נפטרו בילדותם או בשואה. בין ילדיו מאשתו השנייה: הרב נח גד - מחברם של עשרות ספרים; הרב אהרן, מחבר הספר דביר אהרן על התורה; הרב מרדכי, שהיה רב בלוקסמבורג ומרסיי ואחר כך בפילדלפיה.
ספריו.
הרב יעקב דוד חיבר מספר רב של ספרים אך השאיר אותם בכתבי יד, חלקם הדפיס בנו הרב נח גד וינטרוב חלקם הלכו לאיבוד בשואה וחלק הדפיס נכדו יעקב דוד וינטרוב.
ספרים במהדורה מעובדת:
בוא לריו
בוא לריו הוא אלבום הסולו השלישי של יהודית רביץ, שיצא בשנת 1983.
אחרי שלוש שנים שלא הוציאה אלבום חדש, ושנה לאחר שיצא אלבום האוסף המצליח "מילה טובה ואוסף שירים", הוציאה רביץ אלבום באווירת קרנבל שהורכב כולו משירים מאת המוזיקאי הברזילאי ז'ורז'י בן. בעת הופעה של בן ולהקתו בהיכל התרבות בתל אביב, התארחה רביץ במופע וכך נוצר הקשר. "מאחורי הקלעים היו רגעים של אושר. מבול של מחמאות מפי נגנים שהמוזיקה הברזילאית היא לחמם. וכשהראש בשמיים והרגשה מופלאה ממלאת את הגוף - רוצים עוד", כתב מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי על המפגש בין שני המוזיקאים שבעקבותיו נוצר האלבום.
בהקלטת האלבום ויתרה רביץ על הנגנים הישראלים שליוו אותה לרוב (חברי להקת בנזין) ובחרה את להקתו הברזילאית של בן שתנגן לכל אורך האלבום. ההקלטות בוצעו מיד לאחר ההופעה במשך יומיים. באותן שנים חיפשו המוזיקאים הישראלים השפעות מוזיקליות מעבר לים (יוונית, אירית, ספרדית) וההשפעה הברזילאית תפסה את רביץ כמו שתפסה את גם את מתי כספי שיחד השתתפו ב-1977 בהרכב ארץ טרופית יפה ולאחר מכן הוציא כספי לבדו את האלבום ארץ טרופית יפה.
את שירי האלבום תרגם מפורטוגזית יעקב גלעד. בין להיטי האלבום: בוא לריו, סנטה קלרה, פני מלאך וטאג' מאהאל.
הריב על הבארות
הריב על הבארות הוא סיפור מקראי המתאר את ריב יצחק עם פלשתים על הבארות.
הסיפור מובא ב.
רקע.
יצחק ירד אל אבימלך מלך פלשתים לארץ גרר, כמו שאלוהים ציווה אותו בנבואה.
יצחק לא גילה שרבקה היא אשתו. אבימלך מלך פלשתים השקיף מהחלון וראה את יצחק משמש מיטתו עם רבקה אשתו, וזעם עליו שכמעט החטיא אותו.
לאחר המעשה לקח אותו אבימלך תחת חסותו, וציווה את עמו הפלשתים "הנוגע באיש הזה ובאשתו מות יומת".
ה' ברך את אברהם בזריעתו אפילו שהיה שנת רעב, ועקב כך הוא התפרסם ושמו גדל בגרר.
הסיפור המקראי.
היה ליצחק מקנה צאן, ומקנה בקר, ועבודה רבה (הכוונה שפועלו רב), ועקב כך הפלשתים קנאו בו.
בעקבות קנאתם הם סתמו את כל הבארות שעבדי אברהם אביו חפרו כשהיה בגרר ויצחק חידש אותם ומלאום עפר, בנימוק שזה יעודד גייסות לבוא לגרר.
כשאבימלך ראה את זה הוא ניסה למנוע את המריבה וביקש מיצחק ללכת מגרר בנימוק ש"עצמת ממנו מאד".
יצחק קיבל את דברי אבימלך ועבר לנחל גרר, שהיה רחוק מהעיר.
יצחק שב לחפור את בארות המים שחפרו עבדי אביו בימי אברהם אביו ופלשתים סתמום אחרי מות אברהם, ולאחר ששב וחפר קרא להן שמות כשמות שאביו קרא להם, בנוסף עבדי יצחק חפרו ומצאו עוד באר בנחל.
בעקבות מציאת הבאר רועי גרר רבו עם רועי יצחק למי שייך המים. יצחק לא רצה לריב, ולכן קרא שם הבאר "עשק" על שם שהתעשקו עמו, ועבר למקום אחר. לאחר שהתאקלם שם עבדיו חפרו עוד באר אחרת ורועי גרר ריבו גם עליה, יצחק קרא שם הבאר "שטנה", ועבר בשנית למקום אחר.
במקום השלישי עבדיו חפרו באר ופה כבר לא רבו עליה כי זה היה רחוק מאוד, ולכן קרא את שמה "רחבות" על שם שעכשיו ה' הרחיב לו.
אחרי הסיפור הזה יצחק עלה לבאר שבע כי פחד מהפלשתים, יצחק בנה שם מזבח כדי שיהיה לו נבואה, וה' התגלה אליו ואמר לו שלא יפחד "אנכי אלהי אברהם אביך אל תירא כי אתך אנכי וברכתיך והרביתי את זרעך בעבור אברהם עבדי". עבדיו כרו בבאר שבע באר בשם "שבועה" על שם הברית והשבועה שכרת עם אבימלך (ברית יצחק ואבימלך).
פרשני המקרא.
פרשני המקרא התקשו למה עניין הבארות מוזכר במקרא אפילו שאין בסיפור תועלת ולא כבוד גדול ליצחק, והוא ואביו עשו אותם בשוה, אז אין משהו מיוחד דווקא ביצחק, ולכן טוען הרמב"ן שיש בדבר עניין נסתר שבא להודיע את העתיד ש"באר מים חיים" מרמז לבית אלהים שיעשו בניו של יצחק, ולכן הזכיר באר מים חיים כמו שכתוב (ירמיהו יז יג) "מקור מים חיים את ה'". ושם הבאר הראשון "עשק" מרמז לבית המקדש הראשון שהתעשקו עמנו ועשו איתנו כמה מחלוקות וכמה מלחמות עד שהחריבוהו. ולבאר השנייה קרא "שטנה" שזה שם קשה יותר מהראשון וזה מרמז לבית המקדש השני שזה שמו שכתוב בו (עזרא ד ו) "ובמלכות אחשורוש בתחילת מלכותו כתבו שטנה על יושבי יהודה וירושלם" וכל ימיו היו לנו הבבלים, היוונים, והרומיים לשטנה עד שהחריבוהו והגלו ממנו את ישראל לגלות רעה. ולבאר השלישי קרא "רחובות" לרמז על בית המקדש השלישי שהוא יתקיים בלי ריב והאל ירחיב את גבולנו כמו שנאמר (דברים יט ח) "ואם ירחיב ה' אלהיך את גבולך כאשר דבר" שהוא לעתיד, וכן כתוב על הבית השלישי (יחזקאל מא ז) "ורחבה ונסבה למעלה למעלה ופרינו בארץ שכל העמים יעבדוהו שכם אחד".
לעומתו הרשב"ם טוען שעניין הבארות מובא כדי לומר שאפילו שפלשתים סתמו את זה בימי אברהם, יצחק חזר וחפר.
הרד"ק כותב שזה נכתב להודיע שהאל אוהב את יצחק ומצליח את מעשיו, שהרי הוא מצא מים בכל באר שחפר.
לשיטת האברבנאל חפירת הבארות וקריאת השמות הם אות וסימן שיצחק, בהמשך לפעילותו של אברהם אביו, הוא הריבון בשטח ולא פלשתים, המקרא כתב את זה כדי להודיע שיתקיים הכתוב "כי לך ולזרעך אתן את כל הארצות האל".
אופיו של יצחק.
רבים רואים בסיפור ראיה לזה שאת דמותו של יצחק מאפיינת תכונת הפסיביות. הוא חופר את הבארות אשר חפר אביו, וקורא להם בשמות שקרא להם אביו, לא יוזם בעצמו. וכן כשהפלשתים הורסים לו את הבארות, הוא מעדיף לעבור למקום אחר, ולא לריב עם הפלשתים.
הריב בחסידות.
על פי החסידות חפירת הבארות מובאת כמשל לתהליך החיפוש של האבות אחר החיות האלוקית (מים) בתוך המציאות החומרית (עפר). אברהם זכה לפגוש את ה' בעולם (מים), אבל לאחר פטירתו דרכו נחסמה. יצחק היה צריך לשוב ולצעוד בדרכו של אביו ולחפש מים, כדי לזכות להארות שהיו מנת חלקו של אביו. הפלשתים סתמו את הבארות כי הם הכירו רק את המציאות החומרית. חפירת הבארות על ידי יצחק מבטאת את מאמציו של יצחק לשוב לדרכו של אביו. במקביל לשיבה לדרכו של אברהם אביו, יצחק חפר בארות אחרות, כלומר הוא גילה דרכים נוספות בעבודת השם, בהתאם לטבעו ואופיו הייחודי. הנמשל הוא שכל אחד צריך לחפור את הבאר של עצמו, דהיינו למצוא את הדרך המתאימה לו בעבודת השם בהתאם לטבעו ואופיו הייחודי.
דומניקו זיפולי
דומניקו זיפולי (Domenico Zipoli) (נולד ב-15 באוקטובר 1688 בפראטו, איטליה. נפטר ב-2 בינואר 1726 בקורדובה, ארגנטינה) היה מלחין ונגן עוגב ארגנטינאי ממוצא איטלקי.
השאלה מה גרם למלחין האירופאי המבוסס ובעל השם לנטוש את מעמדו המובטח ברומא לטובת השיממון הארגנטינאי של התקופה, הטרידה רבים עוד במאה ה-20, וחלקם אף דחו בתחילה את התזה שבכלל מדובר באותו אדם: זיפולי המלחין וזיפולי המפליג לארגנטינה. אולם מחקרים שנעשו מאז הראו שאכן מדובר באותו אדם. ה Diccionario de la música Labor מתאר אותו כמלחין האירופאי הגדול ביותר שהיגר לאמריקה הקולוניאלית, שם חי את תשע השנים האחרונות לחייו".
חייו.
זיפולי נולד חמישי מבין שבעה ילדים להורים שלא היו מוזיקאים במקצועם. בעיר הולדתו פראטו הייתה מסורת מוזיקלית עשירה כבר מהמאה ה-15 ועד Giovanni Francesco Beccatelli (מלחין פלורנטיני שנעשה לקאפלמייסטר ונגן העוגב של קתדרלת פראטו ב-1715), שככל הנראה אימן את זיפולי הצעיר בקתדרלה של פראטו. בהיותו כבן 19 ניכר כישרונו והדוכס של טוסקנה, קוזימו השלישי אישר עבורו מלגה להמשך לימודים בפירנצה. מאוחר יותר הוא עזב את פירנצה לטובת מנזר san barbazino בבולוניה ללמוד עם התאורטיקן Lavinio Felice Vanucci. אחרי זמן לא ידוע עבר לרומא ללמוד עם ברנרדו פאסקוויני, ובשלב זה החלה התקופה היצירתית שלו כשביסס עצמו בין אליטות המוזיקאים של רומא. לא כל עבודותיו מאז נמצאו. שתיים מעבודותיו הידועות מרומא הן Sant' Antonio di Padova. ו- Santa Caterina, verginemartire שהלחין שנתיים לאחר מכן עם הצטרפותו לקהילת Saint Cecilia.