במהלך מלחמת העולם הראשונה ורוב מלחמת העולם השנייה, סמכותו של ראש המטה הכללי הייתה מוגבלת יחסית, ולמפקדי הכוחות השונים (צבא, צי, אוויר) ניתנה עצמאות רבה. שארל דה גול אשר שימש כמפקד העליון של צבא צרפת החופשית, מינה לקראת סוף מלחמה העולם השנייה את אנטואן בייתואר כמפקד בפועל של הצבא. לאחר המלחמה, כשהוקם מחדש הצבא הצרפתי, התנגדו ראשי הכוחות בתקיפות להותרת משרת ראש המטה על כנה מחשש שיאבדו את עצמאותם, אולם חרף זאת, נוסד התפקיד ב-28 באפריל 1948. הראשון לאייש אותו היה שארל לשר.
ראש המטה הכללי (צרפת)
מצוק בנסון
מצוק בנסון או סלע בנסון (באנגלית: Benson Bluff) הוא מצוק סלע בצורת משולש, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,300 מטרים מעל פני הים.
המצוק נמצא בצידו המערבי של מפל הקרח ראגוצקי.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המצוק נקרא על שמו של דייל פ. בנסון (Dale P. Benson), קרטוגרף שעבד בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שערך סקרים בתחנת הקוטב הדרומי, בין השנים 1993 – 1994, והשתתף בפרויקט הפוטוגרמטריה הראשון המנוהל על ידי GPS.
לוסי דרייפוס
לוסי דרייפוס (בצרפתית: Lucie Dreyfus; 23 באוגוסט 1869 – 14 בדצמבר 1945) הייתה אשתו של אלפרד דרייפוס. לאחר שבעלה הואשם בריגול על לא עוול בכפו, לוסי הייתה בין ראשי הלוחמים לזיכויו בפרשה שנקראה על שמו וזעזעה את כל צרפת.
ביוגרפיה.
תחילת חייה.
לוסי נולדה בשם לוסי אדמר (Hadamard) בעיר שאטו ב-23 באוגוסט 1869. משפחת אדמר הייתה משפחה יהודיית עשירה מוצא המשפחה היה מקובלנץ שבגרמניה, אולם בהמשך היא עקרה למץ ואז לבורז'. אביה של לוסי, דוד, היה סוחר יהלומים בבורסה של פריז. היא הייתה בת דודה של המתמטיקאי ז'אק אדמר ובת דודה שנייה של הזמר איב דוטייל. ב-1889 היא הכירה את אלפרד דרייפוס קצין יהודי צעיר בעל עתיד מבטיח. הם התארסו, אולם בהמשך חזר אלפרד לפריז ואילו לוסי נותרה בבורז'. ב-18 בפריז 1891 הם נישאו בנישואים אזרחיים בפריז, ושלושה ימים לאחר מכן הושאו בחתונה יהודית בבית הכנסת דה לה ויקטואר בידי הרב הראשי של צרפת צדוק כהן. הזוג יצא לירח דבש באיטליה ובשווייץ, ובחזור עצרו במילוז - עיר הולדתו של אלפרד שכעת השתייכה ל. בנם הבכור, פייר-ליאון נולד באותה שנה ושנתיים לאחר מכן נולדה בתם ז'אן. המשפחה התגוררה בפריז, שם עבד אלפרד במיניסטריון המלחמה ונראה שלפניו עתיד מזהיר.
פרשת דרייפוס.
ב-15 באוקטובר 1894, נהרסו חיי המשפחה באחת. אלפרד נעצר בעוון ריגול על סמך ראיות קלושות בלבד ונכלא בבית הסוהר שרש-מידי. עוד באותו היום הופיע בבית המשפחה הקצין ארמאן די פאטי דה קלאם. הוא פגש את לוסי ובישר לה על מעצרו של בעלה. הוא ערך חיפוש בבית, והחרים מכתבים אישיים כולל מכתבים שכתבו הזוג דרייפוס זה לזה בתקופת אירוסיהם. פאטי הפחיד את לוסי ואיים עליה, אולם נאסר עליה לספר לאף אחד על מה שקרה, והיא קיבלה רק פתק אחד מבעלה. רק ב-31 באוקטובר כאשר הפרשה כבר דלפה לציבור, הותר לה לספר למשפחה הקרובה, והיא מיהרה ליצור קשר עם אחיו של בעלה מתייה דרייפוס וביקשה ממנו לבוא לפריז. באותו זמן גם הותר לאלפרד לכתוב לה, והוא עשה זאת מדי יום, אולם לא הותר להם להתראות.
ב-19 בדצמבר נפתח משפטו של אלפרד, ושלושה ימים לאחר מכן ניתן גזר הדין. אלפרד נידון לעונש המרבי - שלילת דרגותיו והגליה לאי השדים. ב-2 בינואר 1895 קיבלה לוסי אישור לראותו לראשונה מאז יצא מביתו ב-15 באוקטובר. בפגישה הראשונה הפרידו ביניהם סורגי ברזל. לוסי כתבה יחד עם מפקד הכלא פרדיננד פורצינטי לגנרל סוסייה - המושל הצבאי של פריז, והם ביקשו ממנו אישור לפגישה בתנאים אנושיים יותר. סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יהיו באחריותו הבלעדית של פורצינטי. פורצינטי אפשר להם להיפגש בחופשיות בלשכה שלו, לשוחח שעות ואף להתחבק. ב-17 בינואר הובא אלפרד למושבת העונשין באיל דה רה. הוא נכלא באי זה במשך חודש, ומדי יום נערך עליו חיפוש. לוסי הגיעה לאי בעקבותיו, והורשתה להיפגש עמו פעמיים בשבוע, כל פעם במשך שעה. ב-21 בפברואר הוא ראה אותה בפעם האחרונה, ואז נלקח לאי השדים. באי השדים, ניתן לאלפרד לכתוב ללוסי, אולם מכתבים ממנה הגיעו אליו לעיתים רחוקות. במכתביהם, עודדו זה את זו ולא אחת הצהיר אלפרד שרק בזכותה הוא נותר בחיים.
מתייה נשאר בפריז ויחד עם לוסי החל במאבק ציבורי עיקש שנמשך כמעט חמש שנים, למען הבאתו של אלפרד למשפט חוזר. לוסי הייתה בין מובילות התנועה הדרייפוסרית, אולם מתוקף מעמד הנשים בתקופתה, את מרבית העבודה ביצע גיסה מתייה. היא עצמה כתבה כמה עתירות בנושא זה אל נשיא צרפת, ונקראה להעיד במהלך משפטו של אמיל זולא (אשר נתבע על הוצאת דיבה בעקבות מאמרו אני מאשים...!). אויביו של בעלה בצבא ניסו לערער אותה על ידי כך שהביאו לה ראיות שכביכול בעלה בגד בה, אולם לוסי נותרה נאמנה לו. ב-1899 הצליחו מאמציהם, ואלפרד הובא למשפט חוזר ברן. עם זאת, לתדהמת כל הנוגעים בדבר, שהיו מודעים לראיות הקלושות כנגד אלפרד, הוא חויב בדין שנית.
גזר הדין התקבל בזעם רב בכל רחבי העולם, וראש הממשלה רנה ולדק-רוסו יחד עם הנשיא אמיל לובה, החליטו שהפתרון היחיד יהיה הענקת חנינה נשיאותית לאלפרד. עם זאת, היה מדובר בהחלטה קשה כיוון שמשמעותה הכרה באשמתו של אלפרד. בשלב זה התפצל מחנה תומכי דרייפוס בין אלו שראו בפרשה עניין אישי, כמו מתייה ולוסי, לבין אלו שראו בה עניין עקרוני וטענו שיש להמשיך ולהילחם עד הסוף. ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על חנינה. דרייפוס הוסע לנאנט שם נפגש עם מתייה שלקח אותו להתאחד עם לוסי והילדים שהמתינו באביניון. אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר. עשרה ימים לאחר מכן, פרסם ז'ורז' קלמנסו מכתב פתוח בעיתון ל'אורור אשר היה מיועד ל"מאדאם דרייפוס". במכתב זה הביע קלמנסו את אכזבתו העמוקה מכך שמשפחת דרייפוס קיבלה את הפשרה ולא התעקשה להילחם עד הסוף כדי שהצדק ייעשה. רק ב-1906 זוכה אלפרד רשמית מכל אשמה, והוא הוחזר לצבא. עם זאת, שנה לאחר מכן הוא נאלץ לפרוש בשל בעיות בריאותיות שנגרמו לו כתוצאה מגלותו באי השדים.
אחריתה.
ב-12 ביולי 1935 מת אלפרד מהתקף לב. במהלך מלחמת העולם השנייה היא הסתתרה במנזר בוואלנס מאימת הנאצים תחת השם מאדאם דוטייל. רק אם המנזר ידעה את זהותה האמיתית. היא הצליחה להסתתר עד סוף המלחמה, אולם נכדתה מדלן לוי נתפסה בידי משטרת צרפת של וישי ונשלחה לאושוויץ שם מתה ב-1944. לאחר המלחמה היא חזרה לגור בפריז לזמן קצר, ונפטרה ב-14 בדצמבר 1945. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות מונפרנאס.
ייצוגיה בתרבות.
חרף היותה דמות שולית יחסית בפרשה, לוסי מופיעה במרבית הספרים והסרטים שנעשו על פיה. בסרט הגרמני "דרייפוס" מ-1930, גולמה דמותה בידי השחקנית היהודייה-גרמנייה גרטה מוסהיים. שנה לאחר מכן גולמה דמותה בידי ביאטריקס תומפסון בסרט בריטי שנקרא באותו שם. בסרט "חייו של אמיל זולא" היא גולמה בידי גלי סונדגארד. בסרט "אני מאשים" מ-1958 היא גולמה בידי השחקנית השוודית ויוקה לינדפורס. בסרט "קצין ומרגל, היא גולמה בידי סוון סטארוסטה.
יהושע משה
הרב יהושע משה יחזקאל (ט' בטבת ה'תר"ן, 1 בינואר 1890, בגדד - 29 בדצמבר 1978, גבעתיים) היה אב בית הדין האחרון של יהדות בגדאד, והרב הראשי הראשון של העיר גבעתיים.
תולדות חייו.
נולד בבגדד, עיראק לאבי רבי משה בן יחזקאל ולצלחה. האב היה תלמידו המובהק של רבי יוסף חיים, והעביר לבני ביתו הרבה מתורתו. בצעירותו למד מפי הרב ראובן יוסף בלבול, ולאחר מכן במדרש תלמוד תורה מפי רבי מנשה שהרבני ובמדרש בית זלכה, והיה תלמידם של הרבנים יהודה פתיה ושמעון אגסי. נשא את טובה, בת הרב ששון משה דנגור. בשנת ה'תרע"ב (1912), בהיותו בגיל 22, הוסמך מפי הרב אברהם הלל ובית דינו. למד והוסמך לשחיטה על ידי הרב אליהו כנוש. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלט לבצרה כדי להימלט מגיוס, ושימש שם כדיין. שב לבגדד בשנת ה'תר"ף (1920), וכיהן כסופר בית הדין וכשוחט. בשנת ה'תר"ץ התמנה לדיין, להצטרף לוועד הרבני בבגדד. בשנת ה'תש"ז נתמנה לאב בית הדין.
היה ידוע גם כמוהל מומחה, ורוב התינוקות היהודים, וגם רבים מהמוסלמים, נימולו על ידו.
בי"ב באייר ה'תשי"א עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, והתגורר בירושלים. לאחר כשנה התמנה לרב העיר גבעתיים, משרה בה נשא עד לפטירתו.
ייסד בגבעתיים בית כנסת ספרדי "בית אל", לאחר שזמן רב התפילות היו נערכות בכיתת בית הספר, וכן את בתי המדרש "אמת ליעקב ותתפלל חנה" ו"פני יהושע". היה סגן יו"ר "ועד הרבנים פליטי עיראק בישראל".
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תשל"ט, 29 בדצמבר 1978, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
השירות לביטחון התעופה
השירות לביטחון התעופה (ברוסית: Служба авиационной безопасности) היא מערכת של סוכנויות אבטחה בשדות תעופה, מתקני אחסון מטוסים וחפצים אחרים של התעופה האזרחית, אשר בגבולות סמכותה מבצעת את המשימות הנדרשות כדי להבטיח את ביטחון התעופה של הפדרציה הרוסית. השירות לביטחון התעופה פועל בכפוך לסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית. קיים מאז 12 ביולי 1973.
היסטוריה.
בשנות השבעים האיום של חטיפת מטוסים החל להטריד את הקהילה העולמית. הנהגת המדינה דרשה מסוכנויות הביטחון שלה לדכא מעשי התערבות בלתי חוקית בפעילות התעופה האזרחית שהביאו ליותר ויותר תוצאות חמורות.
ב-12 ביולי 1973, בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות, הקים משרד התעופה האזרחית בברית המועצות את מינהל המשטר, שנועד לפתור באופן מקיף את משימות המניעה והדיכוי בזמן של ניסיונות אפשריים לחטוף מטוסים ומעשים פליליים אחרים נגד התעופה האזרחית.