בשנים 1964–1968 כיהן אדווארד אוחאב כנשיא פולין. בתקופת נשיאותו פרץ בפולין גל אנטישמי שהתעורר עקב ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים. אוחאב לא גילה שום סובלנות כלפי המסיתים האנטישמיים בתוך המפלגה. כדי למחות על המדיניות שננקטה בשנים 1967–68 בפולין, הוא החליט להתפטר מכל תפקידיו ומהמפלגה, ולמעשה פרש מהחיים הפוליטיים. הוא כתב מכתבים לפוליטביורו ולסיים וניהל שיחה אחרונה עם גומולקה, סירנקייביץ' וקלישקו, מנהיגי המפלגה והמדינה. הפוליטביורו קיבל את התפטרותו ב-8 באפריל ושלושה ימים לאחר מכן החליף אותו מריאן ספיצ'לסקי כיו"ר מועצת המדינה. הגנרל וויצ'יץ' ירוזלסקי, ראש מטה הכוחות המזוינים, החליף את ספיצ'לסקי כשר ההגנה.
חיים אישיים.
בעת ישיבתו בכלא ב-1929, פגש אוחאב את רחל סילביגר, פעילה קומוניסטית יהודית מהעיירה אושוויינצ'ים. הם נישאו ונולדו להם שש בנות. לאחר מלחמת העולם השנייה הם סייעו לגיס של האשה לעלות לישראל וקיימו לאורך השנים קשר מכתבים איתו ועם בני משפחה אחרים שחיו בישראל.
אדווארד אוחאב נפטר בשנת 1989.
יהודה ליב בן-זאב
יהודה ליב בן-זאב (כ' באב ה'תקכ"ד, 18 באוגוסט 1764 – כ"ג בשבט ה'תקע"א, 17 בפברואר 1811) היה בלשן, חוקר ויוצר עברי, בן דור "המאספים" - הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית.
קורות חייו.
נולד בכ' באב תקכ"ד, 18 באוגוסט 1764, בעיירה לבוב שבפולין. בילדותו קיבל חינוך תורני מקובל, כלומר תורה (ולא שאר התנ"ך) ותלמוד. בגיל שלוש-עשרה השיאו אותו לאישה בשם רייזל והוא עבר, כמקובל בתקופה, להתגורר בבית חותנו בקרקוב למשך שלוש שנים. שם החל ללמוד בסתר נ"ך, דקדוק עברי ומדע, חרף התנגדות אשתו וחותנו. ב-1780, כשהורע המצב הכלכלי של אביו וחותנו, החל לעבור בעיירות הסמוכות לקרקוב ולשמש שם כמלמד-ילדים. ב-1787, שנה לאחר מות משה מנדלסון, השתקע בברלין והצטרף לחוג המשכילים הראשונים. הוא פרסם כמה מאמרים ושירים בכתב העת המשכילי "המאסף", וביקש להראות כי העברית, בעיקר ה"צחה", המקראית, יכולה לשמש לכל צורך שבעולם. לשם כך כתב גם "שיר עגבים", שיר פורנוגרפי בוטה שאיש לא העז להדפיסו עד המאה העשרים והוא עבר בין דורות המשכילים בהעתקות בכתב יד. את חיבוריו חתם תחילה בשם יל"ק, כלומר "יהודה ליב קראקא" (קר קוב), ואחר כך עבר להשתמש בשם העט "בן-זאב".
לאחר ששהה כשלוש שנים בברלין חזר אל אשתו לקרקוב, אבל שם נרדף על ידי היהודים האדוקים שראו בו אפיקורס. הוא עבר לברסלאו, שם שהה כעשר שנים, עבד בבית דפוס וגם הדפיס כמה מספריו. אחר כך חזר לקרקוב, ושם התגרש מאשתו (הייתה לו ממנה בת אחת), שלא ראתה בעין יפה את דעותיו המחודשות. ב-1799 עבר לעיר וינה, שם עבד כמגיה ועורך בבתי הדפוס של הראשנצקי (בשנים 1799 - 1804) ושל אנטון שמיד (בשנים 1804 - 1811) והוציא לאור עוד כמה מספריו. בכ"ג בשבט ה'תקע"א, 17 בפברואר 1811, הלך לעולמו והוא בן 47 שנים בלבד.
חשיבותו של בן-זאב לתולדות ההשכלה והספרות העברית התבטאה בכמה תחומים:
בן-זאב נתפס בעיני שומרי המסורת, בעיקר החסידים, לאורך כל המאה ה-19 כאבטיפוס של דמות המשכיל הכופר. הוא כונה על ידם "בן זאב לכלב" (על פי התלמוד במסכת ברכות, "משיבחין בין זאב לכלב"), וגם "בן-כלב" סתם, והם סיפרו עליו שמת מיתה משונה ומלאת ייסורים.
חיבוריו.
מלבד חיבורים אלה פרסם עוד מספר שירים ומאמרים ב"המאסף" ובמקומות אחרים.
יהודה ליב בן זאב
יהודה לייב בן זאב
סמפדוריה
סמפדוריה (מאיטלקית: Unione Calcio Sampdoria) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר ג'נובה.
הקבוצה הוקמה ב-1946 כאיחוד של שני מועדונים שהוקמו בסוף המאה ה-19: "סמפיירדרניז" ו"אנדריאה דוריה" שאיחוד שמם ייצר את שם המועדון החדש, וצבעי המועדון המאוחד הוא שילוב צבעיהם. הצבע הדומיננטי של המועדון הוא הכחול עם פסים בצבע לבן-אדום-שחור ולכן המועדון מכונה: "blucerchiati" ("כחולי הטבעת"). הקבוצה משחקת באצטדיון לואיג'י פראריס שבג'נובה המכיל 36,536 מקומות, שהיא חולקת עם יריבתה העירונית גנואה. המשחקים בין הקבוצות הם הדרבי של גנואה המכונה גם "דרבי הפנסים".
הקבוצה זכתה ב-1990 בגביע אירופה למחזיקות גביע ושנה לאחר מכן בסקודטו (אליפות איטליה) הראשונה והיחידה בתולדותיה. כמו כן, זכתה ארבע פעמים בגביע האיטלקי והגיעה לגמר הגביע שלוש פעמים נוספות.
בין השנים 1989–1992 הופיעה סמפדוריה בשלושה משחקי גמר אירופאים. פעמיים הפסידה לברצלונה: בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989 ובגמר גביע אירופה לאלופות 1992. בין שני הפסדים אלה זכתה, כאמור, בגביע אירופה למחזיקות גביע לשנת 1990.
היסטוריה.
תחילת הדרך - לפני האיחוד.
מועדון "ג'ינסטיקה סמפיירדרנסה" (Ginnastica Sampierdarenese) נוסד בשנת 1891, אך פתח את אגף הכדורגל ב-1899. המועדון שכונה ה"סמפ" לא התחרה בליגה מסודרת עד אחרי תום מלחמת העולם הראשונה, לאחר שקנו את המועדון "פרו ליגוריה", והחלו להשתתף בליגה האיטלקית הראשונה.
מועדון "סוסייטי אנדריאה דוריה" (Society Andrea Doria) הוקם ב-1895, על מנת לכבד את זכרו של המנהיג הצבאי, ואדמירל הצי המלחמתי המפורסם של איטליה מהמאה ה-15 - אנדריאה דוריה. המועדון אנדריאה דוריה - או בקיצור "דוריה" לא השתתף מתחילת הליגה שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית בשנים אלו, והחל להשתתף בליגה רק מאליפות איטליה בכדורגל 1903, אך הקבוצה הייתה מודחת בשלבים המוקדמים בליגה שלמעשה הייתה טורניר עונתי קצרצר, ולא הצליח להשיג אף לא ניצחון אחד עד לאליפות איטליה בכדורגל 1907, אז הצליחה לנצח את גנואה היריבה המקומית בתוצאה 1–3. בעונת 1910/1911 בליגה האיטלקית הבכירה, הצליחה הקבוצה לאחר עשור בתחרות להשיג מעט הצלחה כשסיימה במקום הרביעי בליגה האזורית של פיימונט-לומברדיה-ליגוריה מעל יובנטוס ואינטר מילאנו.
שני המועדונים נפגשו לראשונה לדרבי מקומי במסגרת הליגה בעונת 1919/1920 בליגה המקומית של ליגוריה בה ידה של דוריה הייתה על העליונה כשניצחה 4–1 במפגש הראשון והמפגש השני הסתיים בתיקו 1–1. בעונה העוקבת פוצלה הליגה ושני המועדונים שיחקו בליגות נפרדות: הסאמפ שיחקה ב""פרימה קטגוריה 1921/1922" ודוריה שיחקה ב"פרימה דיוויזיונה 1921/1922"". סמפיירדרנסה שיחקה בליגה האזורית של ליגוריה ואף הגיעה עד לגמר הליגה שם הפסידו לנובז, לאחר שני משחקים שהסתיימו בתיקו 0–0, המשחק השלישי נגמר בתוצאה 2–1 לנובז שזכתה באליפות הליגה. זמן מה לאחר מכן מערכת הליגות באיטליה אוחדה למערכת אחת וסמפיירדרנסה הייתה הקבוצה השלטת והטובה יותר מבין שניהם. בסוף עונת 1926/1927 שני המועדונים אוחדו בהוראת המשטר הפשיסטי באיטליה למועדון אחד בשם "La Dominante".
המועדון החדש לבש מדים בצבע ירוק ושחור מפוספס ונקראו "לה דומיננטה ג'נובה", ושיחק בסרייה ב' בעונה הראשונה של הקמת הליגה השנייה, סיים במקום השלישי ופספס את העלייה. בעונה העוקבת שונה שם המועדון ל"ליגוריה" על שם האזור ממנו מגיעות הקבוצות, אך הקבוצה סבלה מעונה רעה וירדה לליגה השלישית. בעקבות הידרדרות ברמת הקבוצות החליטו המועדונים על פיצול פעם נוספת וחזרו לשמותיהם המקוריים "סמפיירדרנסה" ו"אנדריאה דוריה". הסמפ חזרו לסרייה ב' בעונת 1932/1933, ועונה לאחר מכן בסוף 1933/1934 הוכתרו לאלופי הליגה השנייה ועלו לסרייה א', שם סיימו בעונתם הראשונה בסרייה א' במקום ה-13. ב-15 ביולי 1937 סמפיירדרנסה התאחדה עם המועדונים "קורניגליאנסה" ו"ריברולסה" למועדון ששמו "איי.סי. ליגוריה קלצ'יו". המועדון המאוחד סיים במקום החמישי בעונת 1938/1939. בתחילת שנות ה-40 המועדון ירד לליג השנייה אך חזר ב-1941. מנגד אנדריאה דוריה, שלא הצליחה להתרומם לאחר הפיצול ב-1932 נשארה בליגה השלישית זמן ארוך אך לאחר מכן כן הצליחה להשתפר ולעלות אט אט במעלה הליגות עד שהגיעה לשחק בסרייה א' של עונת 1945/1946.
האיחוד - הקמת סמפדוריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שיחקו שתי הקבוצות בליגה העליונה - הסרייה א' אך יחסי הכוחות השתנו וכעת אנדריאה דוריה הייתה הקבוצה החזקה יותר. ב-12 באוגוסט 1946 לאחר סיום העונה, החליטו שני המועדונים להתאחד למועדון אחד שייצג את האזור ליגוריה ויתחרה בגנואה המקומית ושמו: "יוניון קאלצ'יו סמפדוריה" (השם הוא איחוד שמן של קבוצות המקור "סמפ" ו"דוריה"). היושב ראש הראשון של המועדון היה פיירו סנגויינטי, והמאמן הראשון היה ג'וייזפה גאלוצ'י. על מנת שתהיה שוויוניות בקבוצה החדשה לייצוג של קבוצות המקור, הוחלט כי המדים החדשים יכילו מדים בצבע כחול שהיו של אנדריאה דוריה, בתוספת פסים/טבעות בצבעים לבן, אדום ושחור שהיו של סמפיירדרניסה. באותו החודש שבו התאחד המועדון, דרש המועדון החדש סמפדוריה לחלוק את אצטדיון לואיג'י פראריס עם גנואה ששיחקה בו לבדה עד לאותה עת, הצליח להגיע להסכמות, ומאותה עת שיחקו באצטדיון גנואה וסמפדוריה כיריבות עירוניות של האזור.
בשנות ה-50 הקבוצה סיימה לרוב במרכז הטבלה והישג השיא שלה היה המקום החמישי. בתחילת שנות ה-60 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה הבכירה, ובעונת 1961/1962 סיימה הקבוצה אומנם במקום העשירי אבל העפילה לגביע ערי הירידים לעונה הבאה, אך הודחה בסיבוב השני של המפעל לאחר מכן. בעונת 1963/1964 הקבוצה סיימה במקום ה-15 ונקלעה לפלייאוף הירידה, אך הצליחה לנצח והבטיחה עונה נוספת בסרייה א'. הקבוצה הצליחה לשרוד בליגה עוד עונה, אך בעונת 1965/1966 ירדה לסרייה ב' מהמקום ה-16 ועלתה עונה אחת לאחר מכן. בעונות לאחר מכן, ובתחילת שנות ה-70 הקבוצה לרוב סיימה במרכז הטבלה או נאבקה נגד הירידה. ב-1976/1977 ירדה הקבוצה פעם נוספת לסרייה ב', אך נשארה בינונית ולא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה בעונות העוקבות.