בגיל 20 הצטרפה לקבוצת הרויאל שייקספיר קומפני והצטיינה בתפקידים שייקספירים ביניהם קרסידה במחזה טרוילוס וקרסידה וליידי מקבת בהפקה של טרוור נאן. ב-1972 השתתפה בתיאטרון נסיוני של פיטר ברוק, ויצאה עם הקבוצה למסע הופעות באפריקה ובאמריקה.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1967 בסרט "Herostratus". וב-1968 שיחקה בחלום ליל קיץ בתפקיד הרמיה. ב-1969 הופיעה בסרט איטלקי "Colpo rovente", ואחרי כן בסרט "Age Of Consent" לצידו של ג'יימס מייסון. ב-1979 הופיעה בסרט השנוי במחלוקת "קליגולה" על חייו של הקיסר קליגולה, בצוות השחקנים היו מגדולי שחקני הבמה הבריטית כמו ג'ון גילגוד, פיטר או'טול ומלקולם מקדואל.
ב-1980 שיחקה בסרט "יום שישי הארור" לצידו של בוב הוסקינס, וב-1981 גילמה את דמותה של מורגנה ב"אקסקליבר" גרסה של אגדות המלך ארתור. בטלוויזיה הופיעה מירן בסרטים לפי מחזות שייקספיריים כמו כטוב בעיניכם, חלום ליל קיץ וסימבליין. ב-1984 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן עבור משחקה בסרט "קאל".
היא חזרה לשורשיה הרוסיים מצד אביה כשגילמה דמות של קוסמונאוטית רוסיה בסרט "2010" המבוסס על ספר של ארתור סי. קלארק, ופעם נוספת ב"לילות לבנים" כששיחקה את אהובתו של הרקדן מיכאיל ברישניקוב.
בתחילת שנות ה-90 החלה מירן להופיע בתפקיד שמזוהה איתה יותר מכל, הבלשית הקשוחה ג'יין טניסון בסדרה החשוד העיקרי. הסדרה זכתה להערכת המבקרים ולפופולריות רבה בקרב הצופים. עד שנת 2006 גילמה מירן את דמותה של ג'יין טניסון במשך שש עונות. על תפקידה בסדרה זכתה מירן שלוש פעמים רצופות בפרס באפט"א וב-1995 זכתה בפרס אמי.
במקביל להופעותיה בטלוויזיה המשיכה מירן לשחק בסרטים. ב-1994 גילמה את אשתו של מלך אנגליה ג'ורג' השלישי בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" לצידו של נייג'ל הות'ורן. על תפקיד זה זכתה למועמדות ראשונה בפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1996 הופיעה בסרט "בזכות האם" של טרי ג'ורג', במאי יליד בלפסט, שעסק בשביתת הרעב של שנת 1981 בצפון אירלנד. מירן הייתה גם שותפה להפקה של הסרט. ב-1999 זכתה שוב בפרס אמי על תפקידה כאיין ראנד בסרט הטלוויזיה "תשוקתה של איין ראנד".
ב-2001 הייתה מועמדת שנית לפרס אוסקר על תפקידה כמנהלת משק הבית בסרט "פארק גוספורד" של רוברט אלטמן.
ב-2003 שיחקה בסרט "נערות לוח השנה" סרט המבוסס על מקרה אמיתי של קבוצת נשים מבוגרות מיורקשייר שהצטלמו בעירום ללוח שנה כדי לגייס כספים עבור מחקר על מחלת הלוקמיה.
בשנת 2004 שיחקה את דמותה של דומיניק בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל. ב-2005 גילמה את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה במיני-סדרה עבור ערוץ 4 הבריטי. היא דיבבה את דמות מחשב-העל "הרהור עמוק" בעיבוד הקולנועי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
מירן חילקה את זמנה בין הקולנוע והתיאטרון. ב-1995 שיחקה בברודוויי במחזה "חודש בכפר" מאת טורגנייב, ובתיאטרון לונדון ב-"Collected Stories" ו-"Orpheus Descending". בשנת 2000 חזרה לברודוויי להופיע ב"ריקוד המוות" לצידו של איאן מקלן, והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה זה.
ב-2006 גילמה מירן את מלכת בריטניה אליזבת השנייה בסרט "המלכה", עליו זכתה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב. בשנת 2012 היא גילמה את עלמה רוויל בסרט "היצ'קוק".
ב-3 בינואר 2013 קיבלה מירן את הכוכב ה-2,488 בשדרת הכוכבים בהוליווד. באותה שנה זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה בסרט הטלוויזיה "פיל ספקטור".
בשנת 2015 זכתה מירן לראשונה בקריית המשחק הענפה שלה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בתור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת במחזה "The Audience".
ב-2016 השתתפה בסרט "יופי נסתר", לצד ויל סמית', קייט וינסלט ונעמי האריס. בשנת 2017 שיחקה בסרט "מהיר ועצבני 8".
חיים אישיים.
מירן גרה עם השחקן הצפון אירי ליאם ניסן במהלך שנות השמונים המוקדמות; הם הכירו בזמן הסרט על אקסקליבר (1981)
ב-31 בדצמבר 1997 התחתנה מירן עם הבמאי האמריקאי טיילור הקפורד, שהיה שותפה לחיים מאז 1986.
למירן אין ילדים. ב-2007 הצהירה כי היא שמחה על כך מאחר שהיא חסרת כל אינסטינקט אימהי. לדעתה היא אינה חריגה וסבורה שנשים רבות כמוה הופכות לאימהות רק בגלל תחושת החובה.
ב-2003 קבלה תואר דיים (Dame of the British Empire) מטעם הכתר הבריטי.
אברהם שלום
אברהם שלום בנדור (7 ביולי 1928 – 19 ביוני 2014) היה ראש שירות הביטחון הכללי בשנים 1980–1986, אשר בעקבות מעורבותו בפרשת קו 300 נאלץ לפרוש מתפקידו.
ביוגרפיה.
אברהם שלום נולד בווינה שבאוסטריה בשנת 1928, למשפחה מתבוללת. הוא היה בן יחיד לאב תעשיין ולאם מורה לפסנתר. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית הוכה שלום על ידי התלמידים האחרים בכיתה בנוכחות המורה, שלא התערב, ובעקבות זאת לא שב לבית הספר. בנוסף העסק של אביו הוחרם ולאחר מכן גורשה משפחתו מדירתה. באוגוסט 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. שלום היה חבר במחנות העולים בתל אביב והצטרף להכשרת הפלמ"ח בקיבוץ רביבים. הוא למד עד הכיתה י"א בגימנסיה בלפור. ב-1946 התגייס לפלמ"ח ופעל במסגרת הפלי"ם. שירת בהתחלה בקיבוץ יגור ובקיבוץ מעוז חיים. במלחמת העצמאות היה חייל בחטיבת יפתח במסגרתה לחם נגד אנשיו של קאוקג'י במשמר העמק, בקרבות מלכיה ובמערכה על הנגב שהיה נצור על ידי הצבא המצרי.
לאחר שיחרורו מצה"ל עבד בחקלאות לזמן קצר, אך לא מצא סיפוק בעבודה זו. ביוני 1950 הצטרף לשירות הביטחון הכללי, בהמלצתו של רפי איתן, שהיה מפקדו בצה"ל. תחילה שובץ כמאבטח אך ביקש לעבור לתפקיד אחר. ב-1952 התמנה למפקד יחידת המבצעים בירושלים וב-1954 יצא לשליחות מטעם "המוסד" בפריז. שימש סגן מפקד מבצע החטיפה של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל איסר הראל תיאר אותו: "איש מבצעים מובהק, מתכנן מעולה, אדם בקי בכמה וכמה לשונות ובעל ניסיון בפעולות בחוץ לארץ".באוגוסט 1959 חזר לשב"כ, ושימש קצין מבצעים ראשי ביחידת המבצעים של הארגון. ביוני 1962 מונה לסגן מפקד יחידת המבצעים ובתפקיד זה ניהל את החיפושים אחר יוסל'ה שוחמכר בהמשך התמנה לסגן ראש אגף ב"מוסד" ולראש אגף מבצעים בשב"כ. בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה ב-1972 לראש אגף האבטחה, ומיסד וכונן מדיניות אבטחה כוללת לנציגויות מדינת ישראל בחו"ל כמו גם במטוסים וספינות בשנת 1980 מונה לראש השב"כ.
פרשת קו 300.
ב-12 באפריל 1984, לאחר השתלטות מחבלים על אוטובוס בקו 300 של "אגד", הורה שלום לראש אגף המבצעים בשב"כ, אהוד יתום, להרוג שני מחבלים כפותים שנתפסו במהלך ההשתלטות של צה"ל על האוטובוס, מתוך עקרון שמחבלים לא יוצאים חיים מפיגועי חטיפה ומיקוח.
יתום מילא את ההוראה והמחבלים חוסלו במכות. לאחר מספר ימים נודע לשר הביטחון משה ארנס שבידי העיתון "חדשות" תצלום שצילם אלכס ליבק ובו נראה אחד מהמחבלים מובל חי ובהכרה מלאה לאחר שהורד מהאוטובוס והוא הורה על מינוי ועדת בדיקה בראשות האלוף במילואים מאיר זורע ("ועדת זורע"). אנשי השב"כ שהעידו בוועדה מסרו, בהוראת שלום, עדות שקר לפיה האשם ברצח הוא קצין צה"ל יצחק מרדכי שהשתתף בחקירת המחבלים לאחר שהורדו מהאוטובוס. כן ישב בוועדה יוסי גינוסר אשר סייע בתיאום העדויות מבפנים. המלצות הוועדה הביאו להעמדת יתום לדין משמעתי על שסטר לאחד המחבלים, ובהעמדת מרדכי לדין משמעתי על שהכה בהם באקדחו. הליכים אלו הסתיימו בזיכוי.
באוקטובר 1985 פנו אל אברהם שלום שלושה בכירים בשב"כ, בהם המשנה לראש השב"כ ראובן חזק, ודרשו ממנו להתפטר מתפקידו בעקבות הפרשה. שלום סירב והדיח את חזק מהיות ממלא מקומו. בעקבות האירועים האמורים נוצרו בתוך השב"כ מחנות שתמכו מצד אחד בשלושה ומצד שני בשלום ומקורביו. על פי ראש השב"כ לשעבר, כרמי גילון, הופעל לחץ מצד מקורבי אברהם שלום על עובדים לתמוך בראש השירות מול הפורשים. גילון טען כי בכיר בשב"כ המקורב לשלום פעל להחתמת עצומה בקרב העובדים למען אברהם שלום. השלושה פנו בפברואר 1986 אל היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ומסרו לו את פרטי הפרשה הידועים להם. לאחר בירור, דרש זמיר את פיטורי שלום בתמורה לכך שלא יפתח בחקירה נגדו. שמעון פרס ויצחק שמיר שהיו אז ראש הממשלה וממלא מקומו בממשלת אחדות לאומית, תמכו בשלום וסירבו לדרישתו של זמיר.
במאי 1986 הורה זמיר לפתוח בחקירה נגד שלום ואנשיו, בניגוד לעמדת הממשלה, תוך שהוא טוען שהוא בעל הסמכות הבלעדית להורות על חקירה. שמעון פרס ויצחק שמיר הביאו לעזיבתו של יצחק זמיר ומינו במקומו את יוסף חריש, אולם הסערה הציבורית שהתחוללה לא אפשרה סיום שקט של הפרשה. לקראת סוף יוני 1986 הוחלט לסיים את הפרשה בהתפטרות שלום ואנשי שב"כ אחרים שהיו מעורבים בפרשה תוך שנשיא המדינה חיים הרצוג מעניק חנינה לשלום ושלושה אנשי שב"כ נוספים עוד טרם העמדתם לדין. שלום הוחלף ביוסף הרמלין אשר שב לשירות לאחר שעמד בראשו בעבר. בבקשת החנינה שלו כתב שלום שחיסול המחבלים נעשה "בסמכות וברשות". לטענתו, פעל על פי הוראה מראש הממשלה יצחק שמיר שלא לתת למחבלים לצאת בחיים מפיגועי חטיפה ומיקוח. שלום גם טען שדיווח לשמיר על חיסול המחבלים לאחר מעשה. שתי הטענות הוכחשו בידי שמיר. ועדת בדיקה של הפרקליטות, בה היו חברים יוסף חריש, יהודית קרפ, עדנה ארבל ויצחק אליאסף, לא מצאה תימוכין לדבריו של שלום ואף הצביעה על סתירות בגרסתו של שלום.
בסוף 1985 הוטל על שלום לישר את ההדורים עם ארצות הברית לאחר חשיפת הריגול של יונתן פולארד עבור ישראל.
לאחר פרישתו מהשב"כ.
לאחר פרישתו מהשב"כ החל שלום לעבוד עבור קבוצת שאול אייזנברג. בהמשך היה דירקטור בתעשייה האווירית לישראל.