צחי שגב הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון שירת כראש מחלקת אמצעי לחימה בזרוע היבשה.
ביוגרפיה.
שגב הוא בן קיבוץ שובל. הוא עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. פיקד על גדוד 52 בחטיבה 401. במלחמת לבנון השנייה נקרא לשוב ולפקד על הגדוד בעקבות פציעתו של המג"ד גיא קבילי ולחם בקרב בסלוקי. בשנים 2009 עד 2011 פיקד על חטיבה 14, חטיבת שריון במילואים, כמו כן מילא תפקידים במחלקת אמל"ח ובמחלקת ארגון באגף התכנון. הוא שימש ראש מטה עוצבת סיני ומפקד המרכז לאימונים באש במרכז לאימוני יבשה. ב-2013 מונה ראש מחלקת אמצעי לחימה בזרוע היבשה. ב-2016 פרש משירות הקבע.
שגב הוא מהנדס מכונות בעל תואר שני בהיסטוריה צבאית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בית הכנסת כורל (מוסקבה)
בית כנסת כורל
בית הכנסת כורל של בוקרשט
בית הכנסת כורל של קראיובה
בית הכנסת כורל הגדול (סנקט פטרבורג)
בית הכנסת כורל של צ'רנוביץ
בית הכנסת כורל של ברודסקי
בית הכנסת כורל של ריגה
סוזאפון (כלי נגינה)
Fritz X
Fritz X היה הכינוי הניתן לפצצת דאייה (Glide bomb) גרמנית בה נעשה שימוש נגד ספינות במהלך מלחמת העולם השנייה. ה-Fritz X היה למעשה שכלול מהותי של ה-"פצצה הטיפשה" שלאחר שחרורה נופלת במסלול בליסטי, וככזה הוא הדוגמה הראשונה לחימוש מדויק (פצצה מונחית) שנעשה בו שימוש קרבי, והנשק המונחה הראשון שהטביע ספינה בקרב.
היסטוריה.
ה-Fritz X היה פיתוח של הפצצה חודרת השריון PC 1400, אשר נשאה את הכינוי Fritz. זהו היה נשק שנועד להבקעת וחדירת מתקנים צבאיים מבוצרים היטב, כגון אוניות מערכה וסיירות כבדות. ה-Fritz X היה הסבה לשליטה מרחוק של פצצת ה-PC 1400; במהלך ההסבה ניתן לה אף אווירודינמי יותר, ארבעה כנפונים המחוברים לגוף הפצצה במרכז הכובד שלה (ארבעה כנפונים היוצרים כמעיין צלב. הכנפיים מוקמו בזוויות של 28 מעלות ו-152 מעלות אחת לשנייה), ויחידת זנב טבעתית שהכילה את משטחי הניהוג האווירודינמים של ה-Fritz X. הלופטוואפה זיהה את הקושי שבפגיעה בספינות נעות במהלך מלחמת האזרחים בספרד. המהנדס מקס קרמר אשר עבד ב-DVL, התנסה עוד מאז 1938 בפצצות נשלטות מרחוק בנפילה חופשית במשקל 250 ק"ג, וב-1939 הנדס עבור הפצצות ספוילרים נשלטים מרחוק בעזרת קשר רדיו. ב-1940 הוזמנה חברת Ruhrstahl להצטרף לפיתוח, זאת מכיוון שכבר היה ברשותה ניסיון בייצור של פצצות חסרות הנחיה.
Fritz X הונחה באמצעות קשר רדיו מסוג Kehl-Strasbourg, אשר העביר אותות לספוילרים הנעים שעל גבי משטחי הזנב האופקיים והאנכיים שבתוך הטבעת הזנבית. אנטנות המקלט שולבו בגוף הפצצה. הגובה המינימלי לשחרור הפצצה היה 4,000 מטר (אפקטיביות הניהוג האווירודינמי של הפצצה תלויה ביחס ישר במהירותה; על כן יש להפילה מגובה רב כדי שתוכל להשיג מהירויות גבוהות מספיק), ואילו טווח של לפחות 5 קילומטר היה הכרחי. לטבעת הזנבית של הפצצה נועד מראש תפקיד חיוני; היא יצרה גרר מושרה על הפצצה ובכך מנעה ממנה לפתח מהירויות נפילה סופיות גבוהות מדי אשר יפגעו ביכולת לכוון את הפצצה (מהירות נפילה גבוהה מדי לא תשאיר מספיק זמן לכוון את הפצצה מרחוק).
כיוון שסכמת ההנחיה של מפעילי הפצצה הייתה MCLOS (שליטה ידנית בקו ראייה), היה המפעיל חייב לשמור את הפצצה בטווח ראייתו במהלך כל מעופה. סכמה זו הציגה מיד בעיה - כיוון של-Fritz X לא היה מנוע, הוא מיד נותר מאחורי המטוס לאחר שחרורו (עקב התנגדות האוויר) ולכן יצא מטווח הראייה של המפעיל. כדי לפתור בעיה זו, מיד עם שחרור הפצצה היה המפעיל נאלץ לתמרן באופן כזה שהפצצה תישאר בשדה הראייה שלו.
מהפצצה נבנו כ-1,400 יחידות.
ציוד הבקרה.
הג'ויסטיק של המערכת, מסוג Kehl-Strasbourg, הותאם במיוחד כך שמפעיל הפצצה יוכל לדמיין ולהבין כיצד פקודות ההיגוי של מוט הג'ויסטיק מתורגמות לשינוי בתנועה של הפצצה. המוט היה מחובר לג'ויסטיק באמצעות מיסב כדורי, כך שמוט הג'ויסטיק התווה חרוט במרחב כשהניעו אותו באזימוט, ובאופן דומה ניתן היה לשנות את זווית הגבהתו. באמצעות שינוי אזימוט המוט, המפעיל למעשה שינה את כיוון ווקטור העילוי האווירודינמי על הפצצה כפי שהוא נראה במישור הראייה של המפעיל, כך ששינויים באזימוט המוט היו אנלוגיים לשינויים בכיוון העילוי הפועל על הפצצה. ריחוק הקצה של מוט הג'ויסטיק מצירו היה פרופורציונלי לחוזק העילוי, כך שמיקום קצה המוט היה אנלוגי לנקודת הקצה של ווקטור העילוי. מערך האימון של המפעילים כלל מספר סימולטורים שנועדו לדמות פגיעה במטרה בעלת גודל זוויתי קטן (כמו אונייה ממרחק כמה קילומטרים).
כדי להוציא לפועל את פקודות המפעיל, ה-Fritz X הכיל מערך בקרה מבוסס ספוילרים ביחידת הזנב שלו, המורכב משלושה סטים של ספוילרים לניהוג אווירודינמי, אשר מתוכם שניים שולטים בתנועה בצירי העלרוד (pitch) והסבסוב (yaw) - מקבלים אותות רדיו כל העת מציוד ה-Kehl-Straßburg ובעקבות כך חווים אוסצילציות מתמשכות (העקמומיות ופיתול המסלול של הטיל נקבעים על ידי מידת תיקון העלרוד והסבסוב אותה מפעיל הפצצה מפקד). ציוד הבקרה בציר הגלגול, לעומת זאת, פעל באופן אוטונומי באמצעות בקרה מגירוסקופ פנימי ולא באמצעות שליטה מהמטוס, וחווה אוסצילציות דומות. הפקודות מהגירוסקופ הפנימי נועדו לייצב את הפצצה בנפילתה ולמנוע ממנה להתגלגל. צמד הספוילרים על משטחי הזנב האופקיים (לניהוג בציר העלרוד) נעזר במשטחים מיוחדים (גם הם על הזנב) להפרדת זרימת האוויר ממחבלי הזרימה (ספוילרים) של ציוד בקרת הגלגול. מיד עם שחרור הפצצה, משטחי ניהוג אלה שלטו בזווית העלרוד שלה באמצעות פיקוד מקשר הרדיו, ובכך העניקו למפעיל ה-Fritz X על המטוס את היכולת לשלוט בטווח ההטלה, יכולת שלפצצת ה-Azon המקבילה של בעלות הברית לא היה. מחבלי הזרימה לניהוג בציר הסבסוב נעזרו גם במשטחים מיוחדים בזנב כדי לתעל את זרימת האוויר מסביב להם. מחבלי הזרימה כמעט לא בלטו מהמשטחים עליהם היו מוצבים, והניהוג הושג באמצעות יצירת "פרופורציונליות" בפעולה שלהם על ידי שינוי משך הזמן שהם שוהים בצד אחד של המשטח במהלך התנודה המהירה שלהם מצד לצד.
חברות טובות לא משנה איפה
פסק דין ואן גורקום נגד סמית
פסק דין סמית נגד ואן גורקום, הוא פסק דין בתחום דיני תאגידים שניתן על ידי בית המשפט העליון בדלאוור שבארצות הברית בשנת 1985. לפסק הדין נודעה חשיבות מהדיון שנערך בו על ואחריותם המשפטית של הדירקטורים בחברה. בפסק דין זה, הטיל בית המשפט אחריות על הדירקטורים בחברה, זאת אף שפעלו בתום לב, והחלטתם לא הובילה לתוצאות, שהשפיעו על החברה בצורה רעה באופן קיצוני.
עובדות המקרה.
ג'רום ואן גורקום (Jerome W. Van Gorkom) היה המנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון של חברת טרנס-יוניון. חברת טרנס-יוניון היא חברה ציבורית גדולה. לאחר 10 שנים שבהן ואן גורקום ניהל את החברה, הוא הביא לידי תשומת לב הדירקטוריון וההנהלה כי החברה זכאית להטבת מס שאותה הם צריכים לנצל בטווח הזמן הקרוב. לאחר בחינת הנושא, המסקנה שהתקבלה הייתה כי הדרך הטובה ביותר לנצל את הטבת המס זה באמצעות מיזוג עם חברה אחרת. במהלך המחשבות על המיזוג, ההנהלה עסקה בלחשב את מחיר המנייה שלה, והגיעה למסקנה שהמחיר למניה הוא 50 דולר אך זאת ללא בדיקה מקיפה.
ואן גורקום פנה לאדם שהכיר בשם ג'יי פריצקר (Jay Pritzker) וביקש ממנו למצוא קונה למניות במחיר של כ-55 דולר למניה. פריצקר מצא קונה במחיר המבוקש, אך העסקה הצריכה אישור מהיר כי הצד השני סירב להמתין. ואן גורקום כינס את ההנהלה הבכירה ואת הדירקטוריון בשתי ישיבות נפרדות. בישיבת ההנהלה הועלו הסתייגויות. אך, בישיבת הדירקטוריון, שלא ידע על טענות ההנהלה, הוחלט כי המחיר שהוצע סביר והוא מאשר את העסקה. לאחר מכן, התכנסה האספה הכללית שאישרה אף היא את העסקה. לאחר שעסקת המיזוג אושרה, אלדן סמית' (Alden Smith), אחד מבעלי המניות, טען כי הוא לא מרוצה מתנאי המיזוג.
טענות התביעה.
סמית' טען כי כאשר הדירקטוריון אישר את עסקת המיזוג הוא הפר את חובת הזהירות ובשל כך סמית' דורש פיצוי כספי על כך שמחיר המניה היה יכול להיות גבוה יותר. נוסף, הוא טוען כי הדירקטורים צריכים להיות אחראים אישית לתשלום ההפסדים שנוצרו בשל כך שלא הקדישו משנה רצינות לאישור עסקת המיזוג.
החלטת בית המשפט.
בית המשפט החליט כי כאשר ישנה טענה של הפרת חובת הזהירות, דרך בחינת העניין תתבצע לפני בחינת תהליך קבלת ההחלטות ולא על פי תוכן ההחלטות.
ישנו כלל שיקול הדעת העסקי (Business judgment rule). כלל זה קובע כי בתי המשפט יוצאים מנקודת הנחה כי הדירקטוריון פעל בשיקול דעת לגיטימי. כאשר התובע טוען כי החלטת הדירקטוריון הייתה שגויה, נטל ההוכחה עליו.
בית המשפט קבע כי תהליך קבלת ההחלטות היה שגוי מכמה סיבות:
עקרון המשלימות
עקרון המשלימות (Complementarity) הוא כלל אשר קבוע באמנת רומא, ומגדיר את סמכותו של בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג ICC. כלל זה מסדיר את היחסים בין קיום הליכים בבית הדין הבינלאומי לבין קיומם בבתי המשפט המדינתיים. הכלל קובע כי ההליך יתנהל בבית הדין הבינלאומי כאשר המדינה המעורבת אינה מסוגלת או אינה רוצה לנהל הליך כראוי.