בסה"כ נהרגו 307 אנשים על אדמת אנגליה ועוד 224 תושבים בריטיים על כלי שיט בים הצפוני. במניין זה נכללים 132 מנוסעי המעבורת הנסיכה ויקטוריה שטבעה בין סקוטלנד לאירלנד כתוצאה מהסערה. טביעת המעבורת הייתה האסון הימי החמור ביותר בבריטניה מאז סיום מלחמת העולם השנייה. טביעת המעבורת במהלך שיט שגרתי עוררה תרעומת רבה בציבור, בפרט משום שלא נמנו נשים או ילדים בין ארבעים הניצולים באסון.
השיטפון בבלגיה.
גם לאורך חופי בלגיה המישורית נפגעו סוללות מגן רבות. נזק כבד נגרם באנטוורפן ובאוסטנד.
הצפות עתידיות.
צירוף הנסיבות שהביא לאסון בשנת 1953 עשוי לשוב ולאיים על האוכלוסייה לחופי הים הצפוני. בנוסף, פני הים עולים בהדרגה כתוצאה מהתחממות עולמית ופני הקרקע במערב הולנד ודרום-מזרח אנגליה שוקעים בהדרגה מאז תום עידן הקרח האחרון. התפתחויות אלה עשויות להחמיר את היקפן ושכיחותן של סערות בעתיד.
מאז 1953 השתפרו אמצעי חיזוי מזג האוויר, אמצעי התקשורת ושירותי החירום, כך שניתן יהיה לצמצם את שיעור האבידות באוכלוסייה במקרה של הצפות עתידיות. עם זאת, צפיפות האוכלוסין לאורך החופים עלתה באופן משמעותי במרוצת השנים, כך שגם כיום קיים חשש להיפגעות אלפי תושבים כתוצאה מאסון טבע דומה. בנוסף, דרושה תחזוקה שוטפת של אמצעי מיגון החופים שהותקנו בעקבות השיטפון של שנת 1953.
ימת סוואן
ימת סֶוָאן (ארמנית Սևանա լիճ - סוואנא ליץ'; טורקית (בעבר) Gökçe Göl - "ימת השמים" או "הימה בצבע השמיים") היא ימה השוכנת במחוז גחארקוניק במזרח ארמניה, והיא הימה הגדולה במדינה. מי הימה משמשים להשקיה ולהפקת כוח הידרו-אלקטרי. אזור הימה הוא פארק לאומי מוכרז וחופיה הם מוקד לנופש ותיירות. ענפי התעסוקה העיקריים סביב הימה הם חקלאות, דיג, תיירות ושירותים. שטחה, מפלסה ונפח מימיה של הימה השתנו משמעותית במחצית השנייה של המאה ה-20 כתוצאה מפעילות אנושית, וקיימות גרסאות רבות באשר לנתונים אלה.
גאוגרפיה.
הימה שוכנת בלב רכס הקווקז הדרומי (טראנס-קווקז) שהוא תוצר של קמט מלפני 25 מיליון שנה. גובהה של הימה הוא 1898 מטרים מעל פני הים והיא מוקפת הרים מכל עבריה למעט בפינתה הצפון מערבית. בנקודה זו מתנקזת הימה אל נהר ההראזדאן הזורם אל נהר האראקס, שנשפך בתורו אל הים הכספי. ימת סוואן היא ימה אלפינית והיא אחת הימות הגדולות בעולם בגבהים בסדר גודל כזה (High-altitude lakes). בשנת 2006 עמד שטחה של הימה על 1236 קמ"ר, אורכה היה 78 ק"מ ורוחבה 56 ק"מ. גליל מימיה של הימה משתרע על שטח קטן יחסית של כ-3,600 קמ"ר, רק פי שלושה משטחה (להשוואה, בכנרת היחס הוא של 1:16.5). מדרום לימה שוכן דאר אלאג'ס, קבוצה של שישה חרוטים וולקניים שהגבוה שבהם מתנשא לגובה של 3,329 מטרים מעל פני הים.
מי הימה מתוקים ועשירים בדגה. חלק ממיני הדגים, כמו הטרוטה הסוואנית (Salmo ischchan) אנדמיים לימה ומצויים בסכנת הכחדה, בשל ייבושה החלקי ובשל כך שבתקופה הסובייטית הובאו אליה מימות אחרות מספר מיני דגים וסרטנים במטרה לפתח ולהעשיר את משק הדייג. מינים זרים אלה מתחרים על סביבת הגידול של המינים האנדמים.
היסטוריה.
אזור הימה, כמו ארמניה כולה, היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית. בעת העתיקה נודעה הימה בשם גגהאם (Gegham), אך מקור שמה במילה האוררטית, סואינה (Suina), שמשמעותה "ארץ הימות" או "ארץ המים". האוררטים הקימו לחופיה מספר ערים ובהן אישטיקוני, חאלדי, יוליחו וטיישבא (עיר אחרת מהעיר טיישבאני שהקימו במזרח טורקיה). יחד עם ימת ואן וימת אורמיה, נחשבה ימת סוואן לאחת משלוש הימות הגדולות של ארמניה ההיסטורית, והיא היחידה מהן השוכנת בתחומי ארמניה המודרנית.
בשנת 874 לספירה הקימו המלך אשוט הראשון ובתו הנסיכה מירים כנסייה על אי בסמוך לחופיה הצפון-מערביים של הימה. לפי המסורת הארמנית פקד חיזיון את הקדוש מסרוב משדוץ ובו צעדו 12 דמויות על פני הימה והראו על מקום הקמתה של הכנסייה. הכנסייה ושתי כנסיות נוספות שהוקמו מאוחר יותר, היו לחלק ממנזר סוואן, סוואנאוואנק (בארמנית Սևանավանք), שיועד בתחילה לנזירים, ולפי גרסה אחרת לרמי מעלה בכלל, שחטאו. בשנת 1842 הקימו הרוסים את הכפר אלנקובה על חוף הימה מול האי. הכפר היה לעיר סוואן שכיום היא היישוב הגדול ביותר לחופי הימה (כ-10,000 תושבים). שתיים משלוש הכנסיות בסוואנאוואק שרדו, ובמהלך ייבוש הימה במאה ה-20 הפך האי לחצי אי. משכן הקיץ של נשיאי ארמניה שוכן אף הוא על חצי האי בסמוך למנזר.
מפעל הייבוש והניסיונות להבראת הימה.
בשל מצוקה בשטחים חקלאיים הוחלט בתקופת השלטון הסובייטי על ייבוש חלקי של הימה תוך ניצול מימיה להשקיה. התוכנית אושרה על ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית של ארמניה, וכללה את הנמכת אפיק נהר ההראזדאן, אחד מיובליו של האראקס, ומוצאה העיקרי של הימה וכן, חפירת תעלת נוספת והזרמת מימיה. העבודות החלו בשנת 1933, והסתיימו בשנת 1949. הימה החלה לאבד כמטר מגובהה בכל שנה, ושטחה הצטמק בכ-200 קמ"ר. כך לדוגמה, האי עליו ניצב מנזר סוואנאוואנק הפך לחצי אי ובשטחים שהתייבשו נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן המאה הראשונה לספירה.
ב-1956, בעקבות האסון האקולוגי שנגרם בשל פרויקט דומה בימת אראל, החליטה וועדה שהופקדה על הנושא להעלות את מפלס מימיה של הימה "ככל הניתן". שאיבת המים מהימה נפסקה, אך בשל הפרת האיזון הכימי במימיה, החלה בה התפתחות מואצת של אצה, ולקראת שנות השמונים איים האיזון האקולוגי בימה לקרוס כליל. בשנת 1978, במסגרת הצעדים להגנת הימה, הוקם פארק לאומי סביב לה. בפארק פועל מרכז מחקר המנטר את מצבה של המערכת האקולוגית באזור ונוקט צעדים לשם הגנתה ושימורה. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 נבנתה תעלה שהיטתה את מימי נהר הארפה, יובל אחר של נהר האראקס, אל הימה. השלמתה של תעלה נוספת להטיית מימיו של יובל שלישי של האראקס, הוורוטן, הסתיימה רק בשנת 2003 לאחר הפסקה ממושכת בעבודות שנגרמה בשל הסכסוך בחבל נגורנו קרבאך. בשנת 2001 חוקק בית הנבחרים של ארמניה חוק ולפיו יש להעלות את מפלס מי הימה לרום של 1903 מטרים מעל פני הים, גובה שלדברי מומחים יאפשר לנטר את הטמפרטורה ואת ריכוז החמצן במים, ולהשיב להם בדרך זו את האיזון האקולוגי המקורי.
כיום נמצא מפלס מי הימה במגמת עליה ובין מרץ 2005 למרץ 2006 עלה ב-39 ס"מ. למרות הפעולות לשימורה, הימה עדיין חשופה לסכנה בעיקר בשל הזרמת ביוב ונגר חקלאי אל מימיה. עם זאת, עליית מפלס מימי הימה חשפה בעיה אחרת בדמות הצפתם של עצים ושטחי חקלאות וכן של חופים ובנינים שנבנו במהלך תקופת השפל בגובה המפלס. חלק מהבעיה נובע מכך שהערכות המומחים כי תהליך הבראת הימה יימשך כ-30 שנה התבררו כלא מדויקות, וכעת ההערכה היא שהתהליך יימשך 15 שנים בלבד. אם אכן תגיע הימה למפלס המתוכנן של 1903 מטרים מעל פני הים, ישקע שטח יבשה של כ-40 קמ"ר נוספים במימיה. על כשלושה רבעים מהשטח ניצבים כיום חורש, אתרי נופש ומבנים אחרים, ועלות העברתם מוערכת בכ-30 מיליון דולר, סכום שממשלת ארמניה מתקשה לגייס. החשש העיקרי הוא שאם השטח לא ינוקה קודם להצפה, ירקבו העצים כתוצאה מהמים הגואים וירעילו את מי הימה. היווצרות ביצות כתוצר לוואי של תהליך זה עשויה לפסול את מי הימה לשתייה ולפגוע עוד יותר באיזון האקולוגי השברירי בלאו הכי.
מארי דה פרנס
מָארִי דֹה פְרֹנְס (בצרפתית: "Marie de France" - "מארי מצרפת") הייתה המשוררת הצרפתייה הראשונה, אשר כפי הנראה חיה באנגליה במהלך המאה ה-12. היא חיברה תריסר פואמות ברטוניות, הקרויות "Breton lais" - שירים קצרים עלילתיים, ששאבו השראה ממקורות ארתוריאניים ומהאהבה החצרונית. בנוסף, תרגמה מארי קובץ משלים ימי-ביניימי, המכיל כמאה משלים המיוחסים ל"איזופוס הקטן" ("איזופט" בלשונה); את אגדת "כור המצרף של פטריק הקדוש"; ואת ההגיוגרפיה (ביוגרפיה של קדוש דתי) של אודרי הקדושה. ההתייחסויות השונות המצויות בפואמות שלה למשוררים גדולים אחרים (דוגמת סנקה ואובידיוס), כמו גם תרגומיה מלטינית ומאנגלית לניב האנגלו-נורמני, מעידים על השכלתה הרחבה כאישה ממעמד האצולה בימי הביניים.
זהותה.
מארי דה פראנס היא המשוררת הראשונה שכתבה בשפה הצרפתית המוכרת לנו כיום. באפילוג שלה לקובץ המשלים "איזופט", כתבה: "Marie ai nun, se sui de France" ("מארי הוא שמי, אני מצרפת"). הדגשתה את ארץ מוצאה תרמה להנחה הרווחת שחיה באנגליה, בחצרו של המלך הנרי השני, ואף כתבה עבורו את העלילות הברטוניות. כינויה מארי דה פראנס ("מארי בת צרפת") נטבע על ידי קלוד פושה, שסבר ב-1581 שמארי היא "ילידת צרפת".
למרות שארבע יצירותיה של מארי השתמרו היטב, לא ידוע לבטח דבר על זהותה ועל חייה, מלבד שמה וארץ מוצאה. במשך השנים, חוקרים רבים ניסו להתחקות אחר עקבותיה ולזהותה עם מספר נשים צרפתיות אחרות בשם מארי, אך ללא הצלחה. מארי זוהתה בין היתר עם: