ממחקרים שנערכו בשנות ה-70 התברר ככל הנראה כי יש צורך מיידי לאפשר לשריפות לבעור בטבעיות, אך לא במחיר של סכנה לחיים או לרכוש. בשנים שלאחר מכן הוצתו מספר שריפות מכוונות על ידי האדם, מתוך מטרה לשרוף את החומר הצמחי ולהפחית את הסיכון להתרחשות סופות אש. שרפה מתוכננת היא כיום חלק מתוכנית ניהול השריפות ומסייעת לחסל מינים זרים ויוצרת מערכת אקולוגית טבעית ופורייה יותר. האש משמשת גם כאמצעי הגנה על ערבות העשב מפני פלישת היערות, ובכך להבטיח את קיומו של מרעה מספיק לאייל הקנדי והאייליים. יערות האלונים מרוויחים גם כן כתוצאה מהשריפות המבוקרות, כיוון שאלמלא השריפות היה אשוח דאגלס משתלט עליהם בסופו של דבר ומקטין את המגוון הביולוגי. שרפה מתוכננת ביערות ראשוניים של הסקוויה הנאה מצמצמת חומרים מרקיבים ומתים, ומקטינה את שיעור התמותה של העצים הגדולים באמצעות חיסול צמחייה מתחרה. הנהלת הפארק מפקחת על כל השריפות, דפוסי מזג האוויר וחומרי הבעירה האפשריים. חומרי הבעירה מפונים מאזורים הסמוכים למבנים, היכן שהאש מהווה סיכון גדול לשלום הציבור. המרכז הלאומי לתיאום בקרת אש בין הסוכנויות השונות מספק לוחמי אש וציוד נוספים במקרה שמתרחש שרפה גדולה.
היסטוריה.
כבר לפני כ-3,000 שנים החל האדם ליישב את האזור בו שוכן הפארק. קבוצות ילידים שונות כדוגמת יורוק, טולוואה (Tolowa), קארוק, ויוט וצ'ילולה (Chilula) הן בעלות קשר היסטורי לאזור, וכמה מהן עדיין מתגוררות בשטח הפארק כיום. במפקד אוכלוסין שנערך ב-1852 נקבע שבני היורוק הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, ובסך הכל הם מאכלסים 55 כפרים המונים כ-2,500 תושבים. תושבי האזור ניצלו את שפע עצי הסקוויה הנאה (שניתן היה לבקע אותם לקורות בקלות) לחומרי בניין לסירות ולבניית בתים וכפרים קטנים. בבניית בתים מוקמו הקורות זו לצד זו בסידור צפוף, כאשר החלקים העליונים קשורים ברצועות עור ומוחזקים על ידי חריצים שנחתכו לתוך קורות הגג התומכות. לוחות סקוויה נאה נוצלו על מנת לבנות גגות משופעים. עד שנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בני הצ'ילולה בחלק האמצעי של עמק רדווד קריק בקרבה לעצי הסקוויה הנאה. בני הצ'ילולה נהגו להתיישב לאורך הנחל רדווד קריק באזור בולד הילס עד מינור קריק (Minor Creek). שני אתרים של בני הצ'ילולה (האואונקוט (Howunakut) ונויאדינג (Noieding)), שוכנים בתחומי הפארק של ימינו.
הקשר בין קבוצות הילידים לבין עצי הסקוויה הנאה התפרש מעבר לקשר פיזי. החוקר גייל ל. ג'נר (Gail L. Jenner) מציין כי "חייהם היו ועודם מבוססים על יותר מסתם עץ, אם כי עץ הסקוויה הנאה היה המקור לחלק גדול מתרבותם החומרית; חייהם היו משולבים לעומק באופי ובמרקם של העצים." כפי שצוין על ידי מיני ריבס (Minnie Reeves), זקן שבטי צ'ילולה ומנהיג דתי בשנת 1976, הצ'ילולה הם "אנשים מתוך עץ הסקוויה הנאה". ריבס הבהיר עוד כי העצים הם מתנה מהיוצר כהפגנת אהבה: "תשמיד את העצים האלה ותחריב את אהבת הבורא. אם אתה משמיד את מה שהבורא כל כך אוהב, בסופו של דבר אתה תשמיד את האנושות." ליורוק, העצים הם יצורים חיים קדושים ש"נמצאים כ'שומרים' על מקומות קדושים". ילידים רואים גם בבתים מסורתיים העשויים מעצי הסקוויה הנאה "יצורים חיים", שכן, לפי אדווין סי בארס (Edwin C. Bearss), "עץ הסקוויה הנאה שייצר את קורותיו היה בעצמו גופו של אחת מהישויות הרוחניות", שנחשבו בעיניו במילותיו, להיות "גזע אלוהי שהיה קיים לפני בני אדם באזור רדוודס ואשר לימד אנשים את הדרך הנכונה לחיות שם".
החל מאמצע המאה ה-16 ביקרו באזור סוחרים וחוקרים בריטים, רוסים ואמריקנים, מתוך מטרה לסחור עם האוכלוסייה המקומית בבונים. לא ידוע על חוקר לבן כלשהו ששהה באזור עד להגעתו של ג'דדיה סמית ב-1828. בעקבות גילוי הזהב לאורך הנהר טריניטי ב-1850 הגיעו אלפי כורים לאזור. רבים מהם התיישבו באזור החוף לאחר שכשלו בחיפוש זהב, וכתוצאה מכך התעוררו מספר עימותים; התושבים המקומיים אולצו לעזוב את בתיהם, ובמקרים מסוימים הם גם נרצחו. ב-1895 נותר רק שליש מאוכלוסיית היורוק המקורית בקבוצה אחת של כפרים בלבד, ועד לשנת 1919 כל חברי שבט הצ'ילולה מתו או נטמעו בשבטים האחרים. הכורים כרתו עצי סקוויה נאה למטרות בנייה, וכאשר בהלה לזהב משנית זו דעכה, חלקם עברו לעסוק בכריתת עצים כעיסוקם העיקרי.
בשנת 1850 שטח של כ-8,100 קמ"ר מהחוף הדרום-מערבי של אורגון והחוף הצפון-מערבי של קליפורניה היה מכוסה ביער סקוויה נאה ראשוני, אך בשנת 1910 כמות העצים שנכרתו הייתה כה גדולה עד שהועלו חששות בנוגע לשלמות המערכת האקולוגית על ידי תומכי שימור טבע. ב-1911 הציע חבר בית הנבחרים מקליפורניה ג'ון רייקר (John E. Raker) לחוקק חוק הנוגע להקמת פארק לאומי באזור, והיה הראשון שפעל במישור החקיקתי. אולם, באותה תקופה הקונגרס לא נקט בפעולה נוספת בנושא
שימור חורשות הסקוויה הנאה בקליפורניה נחשב לאחת התרומות המשמעותיות ביותר של מועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), אחת מאגודות השימור הראשונות באמריקה הצפונית, שנוסדה על ידי תאודור רוזוולט. "הליגה להצלת עצי הרדווד" (Save the Redwoods League) הוקמה ב-1918 על ידי חברי מועדון בון וקרוקט מדיסון גרנט (Madison Grant), ג'ון קמפבל מריאם (John Campbell Merriam), הנרי פיירפילד אוסבורן (Henry Fairfield Osborn), וחבר מועדון לעתיד, פרדריק ראסל ברנהאם (Frederick Russell Burnham; 1947-1861). הרכישות הראשוניות של אדמות נעשו על ידי חבר המועדון סטיבן מאתר (Stephen Mather) וויליאם קנט. ב-1921 תרם חבר המועדון ג'ון קלהון פיליפס (John Calhoun Phillips) 32,000 דולר לרכישת קרקע ולהקמת "חורשת ההנצחה על שם ריינל בולינג" (Raynal Bolling Memorial Grove) בפארק המדינתי רדווד המבולדט. פעולות אלו נעשו ממש בזמן כיוון שכביש 101, שעתיד היה לאפשר גישה בלתי מוגבלת לעצים, היה לקראת השלמת סלילתו. באמצעות מימון בסכומים זהים שהוענקו בתחילה על ידי מחוז המבולדט, ואחר כך על ידי מדינת קליפורניה, הצליחה "הליגה להצלת עצי הרדווד" להגן על אזורים של כמה חורשות וכמה יערות שלמים של עצי סקוויה נאה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
כאשר קליפורניה הקימה את מערכת הפארקים המדינתיים ב-1927, הפכו שלושה מאזורי השימור של הסקוויה נאה לפארקים מדינתיים (הפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה, הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית והפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק). אזור רביעי הפך לפארק המדינתי רדווד המבולדט, והיה לפארק המדינתי הגדול ביותר של עצי הסקוויה הנאה, אך אינו חלק ממערכת הפארק הלאומי והפארקים המדינתיים רדווד. הקמתו של פארק לאומי באזור עוכבה בגלל הדרישה הגבוהה לעץ במלחמת העולם השנייה, ובגלל תנופת הבנייה של שנות ה-50. מאמצים של "הליגה להצלת עצי הרדווד", מועדון סיירה ונשיונל ג'יאוגרפיק להקמת פארק לאומי החלו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. לאחר לובינג נמרץ בקונגרס חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על הצעת החוק להקמת הפארק ב-2 באוקטובר 1968. "הליגה להצלת עצי הרדווד" וגופים נוספים רכשו שטחים בגודל של מעל ל-400 קילומטרים רבועים, שסופחו אל הפארקים המדינתיים הקיימים. כתוצאה משתדלנות של אנשי איכות הסביבה, וחרף התנגדות מצד חוטבי עצים מקומיים וחברות כריתת עצים, הורחב שטחו של הפארק הלאומי רדווד ב-190 קילומטרים רבועים נוספים ב-1978. אולם, חמישית מהשטח הזה בלבד הייתה יער ראשוני, והעצים שעל שאר השטח נכרתו. ההרחבה הגנה על קו פרשת המים של נחל רדווד קריק מהשפעות מזיקות של כריתת העצים שהתבצעה מחוץ לשטחי הפארק. הפארק הפדרלי והפארקים מדינתיים שולבו ליחידה מנהלית אחת ב-1994.
ב-5 בספטמבר 1980 העניק ארגון אונסק"ו לפארק הלאומי רדווד ולפארקים המדינתיים מעמד של אתר מורשת עולמית. ועדת הבדיקה ציינה בדו"ח שלה את קיומם של 50 אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים, שגילם מתפרש על כ-4,500 שנים. הוועדה ציינה גם את המחקר המתמשך בפארק על ידי חוקרים מאוניברסיטת המדינה המבולדט (Humboldt State University), ואחרים. הפארק הוא חלק מאזור גדול שב-30 ביוני 1983 הוכרז כשמורה הביוספרית הבינלאומית רכסי חוף קליפורניה (California Coast Ranges biosphere ).
הפארק שימש כאתר צילום לכמה סרטים. סצנות מאנדור הירח המיוער ב צולמו בחורשת טול טריס רדווד (Tall Trees Redwood Grove) בחלק הצפוני של מחוז המבולדט, אם כי מרבית הצילומים נעשו ביערות פרטיים וציבוריים בסמוך לעיירה סמית ריוור. סצנות מ, כמו גם מהסרט התפרצות צולמו בפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק הסמוך ובפארק המדינתי פטריקס פוינט (Patrick's Point State Park).
ניהול הפארק.
מערכת הפארקים מנוהלת באמצעות שיתוף פעולה בין שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומחלקת הפארקים והנופש של קליפורניה. מטה הפארק הלאומי שוכן בקרסנט סיטי, משרד השירות שוכן בארקטה (Arcata), ומרכז התפעול שוכן באוריק שבקליפורניה. התקציב השנתי של הפארק הלאומי בשנת 2017 היה 9,048,000 דולר, והתקציב של הפארקים המדינתיים היה 660,000 דולר. התקציב משמש לתמיכה בכל הפעילויות, ובין השאר להחזקת 96 חברי הצוות הקבועים ו-44 חברי הצוות הזמניים. שתי הסוכנויות משתפות פעולה בהגנה על עצי הסקוויה נאה, על קו החוף של האוקיינוס השקט הבתולי, על המשאבים התרבותיים ועל הסביבה הטבעית הייחודית.