שג'ריאן העיד על עצמו: "אני רואה את עצמי כנציג העם, ולא מעוניין שישתמשו במוזיקה שלי כדי להצדיק דיכוי." לאחר מכן הפופולריות שלו עלתה והוא זכה לאהדה ציבורית, אף על פי שכמעט לא הושמע בתחנות הרדיו והטלוויזיה.
השיר המזוהה ביותר עם שג'ריאן הוא הבלדה "", שהולחנה על ידי מורתזא ניי-דאווד וזכתה לביצועים רבים. השיר נושא מסרים פוליטיים וחברתיים. הוא נכתב בתקופת המהפכה החוקתית בפרס ונחשב להמנון החופש של העם האיראני.
חיים אישיים.
שג'ריאן נישא לפרחונדה גולפשן, מורה למוזיקה, בשנת 1962. נולדו להם בן ושלוש בנות, העוסקים אף הם במוזיקה. הם התגרשו ב-1993. הוא נישא בשנית בשנת 1995 ונולד לו בן.
במרץ 2016 חשף שג'ריאן שהוא חולה בסרטן הכליה משנת 2001. במהלך שנת 2020 הוא אושפז שלוש פעמים בבית חולים בטהראן, ונפטר ב-8 באוקטובר 2020 בגיל 80.
שג'ריאן זכה בפרסים רבים באיראן ומחוצה לה. הוא זכה להכרה בינלאומית, ובין היתר היה מועמד פעמיים לפרס גראמי, ובשנת 2010 רדיו NPR ציין אותו כאחד מחמישים הקולות הטובים בעולם.
ליאון כהן (זונדרקומנדו)
ליאון כהן (ביוונית: Λεών Κοέν; נולד ב-15 בינואר 1910 בסלוניקי, יוון – אוגוסט 1989 בבת ים, ישראל) היה ניצול השואה וחבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי עד נובמבר 1944. הוא היה אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתב את זיכרונותיו לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר ומרסל נדג'ארי. הוא השתתף בהכנת "מרד הזונדרקומנדו" באושוויץ.
ביוגרפיה.
אביו של ליאון כהן היה סוחר מצליח, שייבא סחורות מגרמניה ואוסטריה וניהל קשרי מסחר בבריסל. ללאון כהן היו שתי אחיות, אגנס ומרגוט, ואח אחד, רוברט. הוא למד בבית הספר לעסקים ליאון גאטניו, מוסד צרפתי-גרמני. הוא למד ממיטב הספרות הצרפתית, משום שהמורה היה מנהל ומייסד בית הספר "שבלייה דה לה ליאנסון פרנסייז". לאחר שסיים את לימודיו, עבד לראשונה ביריד הבינלאומי בסלוניקי. בהמשך עבד בחברת דקה רקורדס, חברה שמכרה תקליטים ומערכות רדיו. לפני הכיבוש הוא היה ספק רשמי של משרד ההגנה היווני. בהמשך גויס לצבא יוון. הוא נעצר בשנת 1942, כמו אלפי צעירים יהודים, ונשלח לכלא הגרמני בסלוניקי, ממנו נמלט. ב־15 בינואר 1943 נישא לאשתו הראשונה, ז'רמן פרחיה, בתו של יהושע פרחיה, בעל יוניון בנק (יחד עם ג'וזף נחמה) בסלוניקי. יהודי סלוניקי נשלחו לגטו ממנו נמלט עם אשתו. הוא הגיע לאתונה ונעצר על ידי הגרמנים, בזמן שאשתו והוריה הסתתרו. הוא נשלח למחנה הריכוז חיידרי.
באושוויץ.
כהן גורש מאתונה ב־2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב־11 באפריל. אמו ואחותו הצעירה מרגוט, שהייתה בהריון, נרצחו עם הגעתם.
כהן הוא אחד מ -320 הגברים היוונים שנבחרו לעבודה (מספרים סידוריים בין 182,440 ל-182,759). מספרו 182,492. כיוון שהוא ידע לדבר גרמנית, זה היה נכס חיוני, בהתחשב בכך שרוב היהודים יוצאי סלוניקי ידעו לדבר רק יוונית, לאדינו, איטלקית או צרפתית. הם היו מבודדים רוב הזמן במחנה, במיוחד ביחס ליהודים האחרים שדיברו בעיקר ביידיש. אחרי יומיים בבירקנאו, הוא הושם בבלוק 12, מיום 13 באפריל עד 11 במאי. לאחר מכן הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו לאחר מספר ימים בבורות הגופות של בונקר 2 ובקרמטוריום הרביעי, הוא הוצב בקרמטוריום השלישי והוטל עליו לבחון את פיהם של האנשים שנרצחו ולקרוע את שיני הזהב מפיהם.
הוא היה עד להשמדת יהודי הונגריה במהלך קיץ 1944, לפינוי הסופי של מחנה המשפחות (בין 10 ל-12 ביולי) והשמדתם של הצוענים בתחילת אוגוסט.
כמו אצל עדים רבים, הוא נזכר באכזריותו של האופטשארפהרר אוטו מול. בקרמטוריום' השלישי הוא פגש את הצייר הצרפתי דוד אולר והיה קרוב מאוד להרש שטרספוגל, לימים תעשיין צרפתי ידוע. הוא השתתף בתכנון מרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'אק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, מרסל נדג'ארי ואלברטו ישראל אררה.
ב-7 באוקטובר 1944, לאחר ש-60 איש מתוך אנשי המרד נשארו והבינו שהגרמנים מתכוונים לחסלם, הם הציתו את המשרפות ותקפו את שומרי האס אס באמצעות פטישים, גרזנים ואבנים. הם הרגו קאפו וכמה אנשי אס-אס. כמאה אסירים נמלטו מבירקנאו אך כמעט כולם נתפסו ונרצחו על ידי האס-אס.
ב־17 בינואר 1945 החל האס אס לפנות את אושוויץ וכמה אלפי האסירים בצעדות המוות. אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, כהן ואנשי זונדרקומנדו אחרים התערבבו בקהל האסירים (כמאה מבני הזונדרקומנדו נמלטו מהמחנה בדרך זו). הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן. הוא גורש למחנות הריכוז מלק, לינץ, גוזן ואבנזה ממנו שוחרר ב־6 במאי 1945 על ידי דיוויזיית חי"ר (80) של צבא ארצות הברית. הוא כמעט מת וטופל בבית חולים. בין 40 ל־50 חברי זונדרקומנדו לשעבר שרדו לאחר שחרור המחנות.
אחרי השחרור.
הוא חזר לסלוניקי באוגוסט 1945. נולדו לו שני ילדים, לילי וז'אן ז'וזה. בשנת 1961 פגש בפריס את בתו של הרץ שטרספוגל, חבר הזונדרקומנדו שהפך לחבר קרוב ונהרג במהלך סלקציה בנובמבר 1944 על ידי הגרמנים הבטיח ללשטרספוגל לבקר את משפחתו אם יישאר בחיים.
בשנת 1972 התיישב בישראל בבת ים עם אשתו השנייה. הוא רואיין על ידי ההיסטוריון הישראלי גדעון גרייף וכתב ספר בצרפתית : "מיוון לבירקנאו, מרד עובדי המשרפות". הוא לא קיבל שום פיצויים מגרמניה, ככל הנראה בגלל גרירת רגליים בירוקרטית או רשלנות. מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר בשנת 1989 בבת ים.
קטעים נבחרים של ספרו הופיעו בעברית בכתב העת פעמים בשנת 1986, ומהדורה אנגלית של הזיכרונות יצאה בשנת 1996. כתב היד המקורי בצרפתית אבד ופרסום זה חסר את ההתחלה ביוון ואת הסוף במאוטהאוזן.
וולוו קונספט יו
וולוו קונספט יו (באנגלית: Volvo Concept You) היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית סלון קופה פסטבק מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 2011.
קונרד מרטנס
קונרד מרטנס (באנגלית: Conrad Martens; 1801 – 21 באוגוסט 1878) היה צייר נוף יליד אנגליה. ליווה את צ'ארלס דרווין בחלק מהמסע על הספינה "ביגל", והגיע לאוסטרליה בשנת 1835 וצייר שם עד מותו בשנת 1878.
חיים ועבודה.
אביו של קונרד, ג'יי סי מרטנס, היה סוחר יליד אוסטריה שהגיע ללונדון כקונסול האוסטרי. קונרד נולד ב-1801 ליד טאואר היל ולאחר מות אביו בשנת 1816 היה נחוש להמשיך בקריירה כאמן ולמד ציור נוף בצבעי המים אצל הצייר קופלי פילדינג. שני אחיו, ג'ון ויליאם והנרי מרטנס היו גם הם אמנים.
בשנת 1832 ביקש ממנו קפטן בלקווד, מפקד ספינת מלחמה בריטית, להצטרף לשייט בן שלוש שנים להודו כאמן טופוגרפי. לקראת סוף 1833, כשהיו במונטווידאו, הוא שמע את רוברט פיצרוי, המפקד של ספינת המלחמה ״ביגל״ שעסקה בסקר מיצרי מגלן, כי הוא מחפש אמן להחליף את אמן הספינה אוגוסטוס ארל שחלה. בדרך זו קונרד הצטרף למסע השני של "ביגל" ונשאר על סיפונה כשנתיים. בעודו על סיפונה של הביגל, נוצרה ידידות בין קונרד מרטנס וצ'ארלס דרווין, שלקח חלק במשלחת כחוקר טבע במימון עצמי ובן לוויה של הקפטן.
קונרד מרטנס עזב את הביגל בוולפראיסו במחצית השנייה של 1834 ועבר לטהיטי, ולאיי הים הדרומי, כולל ניו זילנד, לפני שהגיע לסידני ב-1835. מרטנס הגיע לקולוניה עם אוסף יקר של שרטוטים שבתחילה התכוון להחזיר לידידו בלקווד בהודו, אך תמונותיו זכו להערכה בסידני והוא מצא תעסוקה מתמדת והחליט להישאר.
הוא המשיך להיות אחד מאמני הנוף הבקיאים, הבולטים והפוריים בקולוניה. "ביגל" הגיעה בשנת 1836, ודרווין וקפטן פיצרוי הזמינו ממנו מספר ציורים שצייר במסעותיו עם הביגל בטיירה דל פואגו ובאוקיינוס השקט. בעקבות זאת הוא קיבל הזמנות גדולות אחרות ובשנת 1837 הוצגו כמה מציורי צבעי המים האוסטרליים של מרטנס באגודה המלכותית בלונדון.
משנת 1839, התחיל מיתון כלכלי שנמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-19, וההזמנות הפכו לנדירות יותר. באותה העת - שנות ה-40 של המאה ה-19, הוא פנה לליתוגרפיות, שאיפשרו לו למכור את אותה יצירה פעמים רבות - ההדפס "מבט על סידני מהחוף הצפוני" היה פופולרי במיוחד.
משפחה.
קונרד מרטנס התחתן ב־9 במרץ 1837 עם ג'יין קרטר, ממוצא וולשי, ילדתם היחידה של ויליאם וג'יין קרטר. אביה של ג'יין היה שופט בבית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס, ורכש ב 1836 את אחד מציוריו של מרטנס, נוף בטהיטי.
נולדו להם בן ושתי בנות. הבת הבכורה, רבקה מרטנס (1838 – 10 ביולי 1909) הייתה מזכירה ותומכת ותיקה בסניף סנט לאונרדס של אגודת התנ"ך הבריטית. היא הייתה אמנית, ידועה בצבעי מים. שני ילדיהם האחרים מתו לפניהם. ג'יין מרטנס נפטרה ב־6 ביולי 1894.
שנים מאוחרות.
בסוף 1851 הפליג מרטנס לבריסביין ואז נסע חזרה לסדני דרך נופי אוסטרליה והתארח אצל מתיישבים וחוואים ותיעד אותם. הוא צייר למעלה משבעים ציורים בנסיעה זו. בין השנים 1841–1852 הוא נסע באזורי ניוקאסל והאנטר ואלי. חלק ניכר מאוסף ציוריו מהמסעות האלה, מצוי בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
הוא הציג באגודה לאמנות ויקטוריאנית במלבורן בשנת 1853, ובתערוכה האוניברסלית בפריז בשנת 1855. שיפור בסופו של דבר בכלכלת אוסטרליה בשנות ה-1850 המאוחרות יותר (בעיקר בגלל גילוי הזהב) הביא לעלייה משמעותית בהזמנות ממנו.
בשנת 1862 קיבל מכתב מדרווין, ובירך אותו על ההצלחה של "מוצא המינים". הוא שלח לדרווין ציור צבעי מים של נהר בריסביין שהציג בתערוכה הבינלאומית בלונדון. בשנת 1863 הפך לעוזר ספרן בספרייה הפרלמנטרית, והבטיח את מעמדו הכספי, אך קיצץ את הזמן שהיה יכול להשקיע בעבודה אמנותית. עם זאת, הוא הציג בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1867 ומצא זמן לחנך כישרונות אוסטרלים שאפתנים כמו הציירת מרי הרייט גאדי.