ב-1971 יסד את פסטיבל קרמונה למוזיקת מיתרים. ב-1986 היה בין מקימיה של אקדמיית וולטר שטאופר. התלמידים המפורסמים ביותר הם אלסיו בידולי ואנסטסיה פטרישאק. ב-1992 הקים את רביעיית אקרדו. ב-1996 יסד מחדש את התזמורת הקאמרית האיטלקית, שעם נגניה נמנו תלמידים מצטיינים מאקדמיית וולטר שטאופר.
אקרדו מנגן בכינור סטרדיווריוס מן המאה ה-18, בעל צליל עמוק ונעים.
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה (באנגלית: Royal Observatory, Cape of Good Hope) הוא המוסד המדעי העתיק ביותר שעדיין קיים בדרום אפריקה.
המצפה הוקם על ידי מושבת הכף הבריטית ב-1820 וכיום משמש כבניין המטה של מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה (South African Astronomical Observatory).
המוסד שוכן על גבעה קטנה כ-5 קילומטרים דרומית-מזרחית ממרכז קייפטאון. במהלך מאה השנים שלאחר הקמתו העיר גדלה בסביבתו, והשכונה שנבנתה סביבו קרויה על שמו אובזרווטורי (Observatory, "מצפה כוכבים" באנגלית). המצפה נבחן על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים כמקרה בוחן לאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
מצפה הכוכבים המלכותי נוסד ב-1820 על סמך דבר המלך במועצה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. הוא פעל כיישות נפרדת עד 1972 שאז אוחד עם מצפה הכוכבים של הרפבוליקה (Union Observatory) ביוהנסבורג כמוסד בשם מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה. המצפה משמש כיום כבניין המטה של מוסד זה.
במהלך המאה ה-19 נחשב המצפה כיועץ העיקרי לממשל הקולוניאלי בנושאי מדע. הוא שימש כמשכן למשקלות ומידות תקניים של המושבה והיה אחראי לקביעת הזמן ולסקרים גאודזיים. מצפה שמדד מגנטיות נבנה ב-1841, אבל נשרף במהלך העשור אחר-כך. המצפה הוא גם בעלים של סדרה של רישומים מטאורולוגיים.
על פי המנדט שלו, הפעילות העיקרית של המצפה הייתה אסטרומטריה, והוא היה אחראי במהלך קיומו על פרסום קטלוגים רבים של מיקום כוכבים. במאה ה-20 הוא פנה בחלקו לכיוון אסטרופיזיקה, אבל בשנות החמישים התגבר זיהום האור, ואורות העיר קייפטאון מנעו צפייה בכוכבים שאורם חלש, והתחילו לחפש אתר חדש ברמת קארו (Karoo) הצחיחה למחצה. הסכם בנושא, שלו הייתה שותפה מועצת המחקר המדעי הבריטי, אושר ב-23 בספטמבר 1970. עם זאת, כמה טלסקופים עדיין פעלו במקום עד שנות ה-90. מאז כמעט שלא משתמשים בהם למעט אירועים שבהם פותחים את המצפה לציבור. בין האסטרונומים הידועים שעבדו במקום וילם דה סיטר ורוברט אינס. אלן קזינס (Alan William James Cousins) היה האסטרונום הרציני האחרון שעבד באתר המצפה המלכותי.
ההיסטוריה של המצפה המלכותי הייתה נושא לכמה ספרים (ראו בפרק "לקריאה נוספת").
הישגים.
המצפה המלכותי היה אחראי למספר אירועים משמעותיים בהיסטוריה של האסטרונומיה. האסטרונום השני של המצפה, תומאס הנדרסון (Thomas Henderson), בסיוע עוזרו, לוטננט ויליאם מדוז (William Meadows), ערך את התצפיות הראשונות שהובילו לחישוב מרחק באמצעות היסט כוכבי אמין של מערכת הכוכבים אלפא קנטאורי. עם זאת, הוא איבד ראשוניות כמגלה ההיסט הכוכבי לפרידריך בסל שפרסם את תצפיותיו (המאוחרות יותר) על הכוכב 61 בברבור לפני שהנדרסון הגיע לפרסם את תצפיותיו. סביב 1840 מדד תומאס מקליר (Thomas Maclear) מחדש את אורכה השנוי במחלוקת של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז כפי שחישב ניקולא לואי דה לאקאי, והראה כי המדידות הגאודטיות של לאקאי היו נכונות אבל הרים סמוכים השפיעו על קביעות קו האורך שלו. ב-1882 צילם דיווייד גיל (David Gill) תמונות בחשיפה ארוכה של השביט הגדול מאותה שנה שהראה נוכחות של כוכבים ברקע. דבר זה הוביל אותו לשתף פעולה עם יקובוס קפטיין מאוניברסיטת חרונינגן ב-Durchmusterung, קטלוג הכוכבים הראשון שהוכן באמצעות צילום. ב-1886 הוא הציע לאמידי מושה (Amédée Mouchez) מהמצפה של פריז לערוך כנס בינלאומי לקדם קטלוג של צילומי השמים כולם. הכנס התנהל בפריז ב-1887 ותוצאתו הייתה פרויקט Carte du Ciel ("מפת השמים" בצרפתית). למצפה הכוכבים המלכותי של הכף הוקצה האזור בין 40°- ל-52°-. פרויקט זה נחשב כאביו הקדום של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
ב-1897 גילה פרנק מקלין (Frank McClean), ידיד קרוב של גיל ומי שתרם את טלסקופ מקלין למצפה, נוכחות של חמצן בכמה כוכבים תוך שימוש במנסרת אובייקטיב (objective prism) שהוצמדה לטלסקופ אסטרוגרפי.
ב-1911 פרסם ג'.ק. אי. הלם (J.K.E. Halm), שאז שימש כאסיסטנט ראשי, מאמר חלוצי על stellar dynamics שבו העלה השערה שזרמי הכוכבים שנתגלו על ידי קפטיין נובעים מהתפלגות מקסווליאנית של מהירויות הכוכבים. המאמר גם הכיל את ההשערה הראשונה שכוכבים מצייתים ליחס מסה-בהירות.
הרולד ספנסר ג'ונס (Harold Spencer Jones), אסטרונום מתחילת המאה ה-20, היה פעיל במיזם בינלאומי לקביעת הפרלקסה של השמש באמצעות תצפית על האסטרואיד ארוס.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קבע אלן קזינס תקנים מדויקים מאוד לסיווג כוכבים בשיטת UBV והיה הראשון ליישם מערכת בשימוש נפוץ מאז של פוטומטריה המכונה VRI שקיבלה הכרה בינלאומית בשל דיוקה.
ב-1997 הבחין ג'וזף צ'רמס (Joseph Churms) ממצפה הכוכבים המלכותי בהסתרה של הכוכב SAO 158687 ותצפיותיו סייעו לאמת את קיומם של טבעות אורנוס שנתגלו ממצפה הכוכבים המוטס קויפר (Kuiper Airborne Observatory) על ידי אליוט ועמיתיו.
מבנים עיקריים.
סקר מורשת שנערך ב-2011 הכין רשימה מלאה של המבנים במצפה והם כוללים:
המוזיאון האסטרונומי.
המעבדה הספקטרוסקופית של טלסקופ מקלין הוסבה למוזיאון ב-1987, תוך שמירה על המכשירים של המאה ה-19. הבניין מכיל עדיין את המנגנון ההידראולי המקורי שנועד להרים את רצפת התצפית וחדר החושך הכולל מכשירים של חדר חושך שנלקחו מכיפות שונות לאחר שהופסק השימוש בצילום. המוצגים במוזיאון כוללים מודלים של טלסקופים, מכשירי מדידה, מכשירי altazimuth שהוכנו על ידי דולונד (1820) ובמברג (1900), מכונות חישוב, ציוד משרדי מוקדם, מכשירים אלקטרוניים ראשונים, עדשות מהטלסקופים המוקדמים, כולל הטלסקופים הפוטוגרפיים של גיל, ציוד כימי וכו'.
קריטוקסירינה
קריטוקסירינה (שם מדעי: Cretoxyrhina; מילולית: "חד-אף קרטיקוני") הוא סוג של כריש נכחד שחי בקרטיקון העליון לפני 82–100 מיליון שנה. הוא קרובו הרחוק של העמלץ הלבן, ושייך לסדרה דמויי עמלץ. הוא חי בימי הקרטיקון ביחד עם הכריש סקואליקורקס.
מאפיינים.
לכריש זה נמצאו שיניים רבות ברחבי העולם שאורכן 7 סנטימטרים והן בעלות להב מעוקל וחלק עם ציפוי של אמייל עבה. היו לו 7 שורות שיניים בלסתותיו העצומות, והן עזרו לו לקרוע לגזרים את טרפו. אורכו הגיע ל-9 מטרים, גדול יותר מעמלץ לבן.
הכריש שחה בים הפנימי המערבי שלחופיה הקדומים של אמריקה הצפונית וניזון מדגים אחרים כולל כרישים ודגי קסיפקטינוס, מוסזאוריים קטנים, פלזיוזאורים, איכתיוזאוריים וצבי ים גדולים כמו הארכלון. כמו כן נמצא מאובן של פטרנודון עם חוליות שננגסו בידי כריש זה, כנראה כשחלף מעל פני המים ונתפס.
קרסיגירינוס
קרסיגירינוס (שם מדעי: Crassigyrinus; מילולית: "ראשן עבה") הוא סוג יצור שנכחד, הקרוב לדג טיקטאליק שהיה מאבותיהם של בני קבוצת בעלי ארבע רגליים. יצור זה חי בתקופת הקרבון לפני 328–345 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בסקוטלנד ונראה שגם בווירג'יניה המערבית.
מאפיינים.
יצור זה היה דמוי דו-חיים והגיע לאורך שני מטרים והיה בעל מלתעות גדולות בעלות שתי שורות שיניים חדות בלסתותיו. היו לו גפיים זעירות שהוא כמעט ולא השתמש בהן, וזנב רחב שהזכיר זנב סלמנדרה. ליצור היו עיניים גדולות ונראה שהיו מותאמות לראיית לילה או לראייה במים עכורים בהם חי.
היצור חי במים מתוקים ברחבי סקוטלנד ורדף אחרי דגים קטנים אותם הרג בנשיכה. בשל מבנה רגליו לא סביר שחי על היבשה.
היצור נכחד לחלוטין לאחר סוף הקרבון המיסיסיפי, לאחר שהתייבשו רוב הביצות בהן חי.
אורניתומימוס
אורניתומימוס (שם מדעי: Ornithomimus; מילולית: "מחקה עוף") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת התרופודה שחי בתור הקרטיקון לפני 66–76 מיליון שנה. הוא נמצא בחפירות ברחבי קנדה וארצות הברית ודמה במראהו לסתרותיומימוס.
יצור זה היה שייך למשפחת האורניתומימיים שדמו במראם ליענים והיו מהירים מאוד. האורניתומימוס היה יכול להגיע לגובה 3.8 מטרים ולשקול 170 קילוגרם. היה לו צוואר ארוך עם ראש קטן חסר שיניים, רגליים גדולות שנועדו לריצה ובהן 3 טפרים וזנב ארוך. ייתכן שהם גם כוסו בנוצות לראווה או לבידוד.
דינוזאורים אלה נעו בעדרים וחיפשו מזון על הקרקע. הם היו אוכלי כל שניזונו ממגוון פירות, עלים, חרקים, ביצים וחולייתנים קטנים. ייתכן שעם עיניו הגדולות הוא היה יכול לראות בחשיכה.
אינסיסיווזאורוס
אינסיסיווזאורוס (שם מדעי: Incisivosaurus; מילולית: "לטאה בעלת שן חותכת") הוא סוג של דינוזאור קטן מקבוצת התרופודה שהיה קרובו הרחוק של האובירפטור, והוא חי בתור הקרטיקון לפני 126 מיליון שנה. מאובני הדינוזאור התגלו בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג, סין.
יצור זה היה מכוסה נוצות על פי המחקרים האחרונים, והוא היה בעל מקור קרני עם בליטה דמוית-שן של מכרסם ממנה קיבל את שמו. אורכו הגיע לפחות ממטר. הוא היה בעל גולגולת באורך 10 סנטימטרים בתוכה היו שיניים זעירות רבות מאחורי החותכת הגדולה. היו לו טפרים גדולים שייתכן שכוסו בנוצות וגוף קטן אך מוצק ובעל רגליים דמויות-יען. במראהו הוא היה קרוב לדינוזאורים שהפכו לעופות.
היצור היה כנראה צמחוני או אוכל כל שחי בקבוצות קטנות ביערות סין.