במשך ארבע וחצי שנים הפליגו הסטי"לים דגם "חוחית" עם הנגר ומשטח נחיתה, אך הרכש של מסוק מתאים למטרה זו התעכב בחיל האוויר. באותה עת, כ-30 ציים בעולם הפעילו זה מכבר מסוקים הממריאים מפלטפורמות ימיות. אדמירל תום הייוורד, מפקד הצי האמריקני, נעתר לבקשת אלמוג ונרתם לשכנע את מפקד משמר החופים האמריקני, אדמירל יוסט, למכור לחיל הים הישראלי את שני דגמי הפיתוח הראשונים דגם "דולפין" (צירוף של המסוק הימי הצרפתי "דופין" עם 2 מנועי G.E. אמריקניים), שיסופקו רק לאחר שיסתיימו ניסויי האבלואציה שלהם במשמר החופים האמריקני. אדמירל יוסט גם אפשר לאלוף אלמוג לנחות בלב ים על ספינת משמר אמריקנית קטנה. בשנת 1982, במסגרת ביקור רשמי בצ'ילה, נחת אלוף אלמוג יחד עם אל"ם זאב לירון, טייס קרב ונספח צה"ל באותה מדינה, על סיפונה הצפוף של פריגטה ששטה באוקיינוס השקט מול חוף צ'ילה במסגרת תרגיל שייטתי. הטיסה והנחיתה בוצעו בלילה אפל, אפוף ערפל כבד, כשהרְאוּת מוגבלת מאוד. טיסה זו המחישה להם אמות-מידה גבוליות, אך אפשריות, של המסוק הימי לנחיתה בים סוער. ב-1984, לאחר שהאלוף עמוס לפידות החליף את אלוף דוד עברי בתפקיד מפקד חיל האוויר, נרכשו מסוקי הים הראשונים לצה"ל ועברו אבלואציה, בחיל האוויר ובחיל הים. משזו הסתיימה, רשם סמש"ט הסטי"לים, סא"ל גל עמית, בספטמבר 1986, כלהלן: "ניתן להצביע על הצלחת האבלואציה של המסוק הימי ועל הפוטנציאל שלו ועל תרומתו המבצעית".
באוקטובר 1979, בתמורה למכירת שני סטי"לים סער 4 לצ'ילה, נבנו ב"מספנות ישראל" שני סטי"לים חדשים מדגם "נושב", זהים בממדיהם לסטי"לים דגם "חוחית", אך ללא ההנגר ומשטח הנחיתה עבור מסוק. חלופה זו אפשרה להציב חימוש רב יותר בשטח שהתפנה במקום ההנגר והמשטח.
גידול בסד"כ וארגון חדש של חיל הים.
גידול מספר הסטי"לים והמערכות שנקלטו בחיל הים. חייב גם שינוי במבנה הארגוני והפיקודי של יחידות הסטי"לים וארגון מחדש של כלל היחידות השטות בחיל. לשם כך הוכנסו השינויים הבאים:
א. אוחדו יחידות הסטי"לים לשייטת אחת (שייטת 3) במקום שתיים (3 ו-5), ונעשתה הפרדה בין אחריות הפיקוד וההפעלה של שייטת הסטי"לים לבין אחריות ההנחיה המקצועית בנושאי סטי"לים בחיל. התמנה קצין סטי"לים חיילי (קס"ח) שנועד לעסוק בתורת הלחימה (תו"ל) ובהנחלתה. קס"ח הוצב תחת פיקודו הישיר של מפקד חיל הים. במצבי חירום הוא קיבל תחת פיקודו הפעלה של יחידת סטי"לים. צעד זה קידם והעמיק את רמת החשיבה גם בעניין הסטי"לים העתידיים, במיוחד בכל הנוגע לתורת הלחימה באשר לירי "הרפון", הפעלת מסוקים ולחימה נצ"ל.
ב. כל כלי הנחיתה, כלי התובלה וכלי העזר הנלווים להם רוכזו בבסיס אשדוד. הוקמו יחידות נוספות באותו בסיס כגון בי"ס להָחָפָה, ונקבעו נהלים וערכות הפעלה של אוניות גל-נוע – באימונים, בהיערכות ובמלחמה.
ג. בראשית 1979 הפכו שלושת בסיסי חיל הים המרכזיים (חיפה, אשדוד ואילת) לבסיסי-זירה והורחבה סמכות הפיקוד עליהם עד 30 מייל ימי מקו החוף לעומק הים (בזי"ס – במפרץ אילת עד שארם א-שייח'). על מפקדי הבסיסים הוטלה אחריות מלאה על כל הכוחות הימיים והמתקנים היבשתיים המוצבים בשטח זירתם וכוננותם למלחמה. עד להאצלת סמכות זו, האחריות הפיקודית של מפקדי הזירות לא חלה על הכלים השטים המצויים בבסיסיהם. לדוגמה: שייטת הסטי"לים ושייטת הצוללות בבסיס חיפה (ב"ח), היו כפופות פיקודית ישירות למפקד החיל, לאחר השינוי שרשרת הפיקוד עברה דרך מפקד ב"ח והן הוכפפו לו ישירוֹֹֹת. אם קודם לכן לא הייתה למפקד הבסיס כל סמכות לגבי כלי השיט – לַמרות דרגתו הבכירה (תא"ל) וניסיונו הרב – הרי מעתה, הכוננות, ההפעלה, התחזוקה, ההכנה לקרב והתחקיר שלאחריו - בכול היחידות השטות והמתקנים בבסיס, היו תחת אחריותו וסמכותו של מפקד הבסיס. כתוצאה מכך, השתפרה משמעותית השליטה, איכות הפעולה והתפקוד של הדרגים הכפופים ושל כלי השיט והמתקנים המוצבים בזירה הרלוונטית ובבסיסים. שינוי ארגוני זה עורר יוזמות מקומיות, הגביר את הביטחון השוטף וחיזק את כוננות הכוחות למלחמה.
ד. באוקטובר 1979 בוצע תרגיל בין-זרועי, "נהוג", של חיל האוויר לשם בחינת יכולתו להגן על חופי המדינה מפני תקיפה מן הים. לחיל האוויר הוכפפה מערכת ההגנה הימית הקרובה (הכוללת את מערכת הגילוי החופית, דבורים ונחתות). חיל הים ביים תקיפת אויב על חוף ישראל באמצעות שתי פלגות סטי"לים, שתי צוללות ותשעה צוותים של קומנדו ימי (הלחימה המבוימת התבצעה מטווחי הנשק של האויב). התוצאה: חיל האוויר לא הצליח למנוע את המתקפה (המבוימת) מן הים ומערך החוף נפרץ כולו. שוב התברר כי יכולת חיל האוויר להגן על חופי ישראל מוגבלת, ויש להקדים ולפגוש את האויב בטרם יגיע לטווח שיגור טיליו לחופי ישראל.
גיבוש תפישת מלחמה חדשה.
תפישת המלחמה ב"מעגל השלישי".
בניין הכלים הימיים והמערכות המשולבות בהם, נגזר משלושה מרכיבים מרכזיים:
בבניין הכוח הימי משולבים, ללא הפרד, שלושת המרכיבים הללו.
בהתאם לכך, קודם לגיבוש תפישת-מלחמה חדשה נותחו משמעויות האיום הימי על מדינת ישראל מצד הזירה הימית, שגדל והשתנה דרמטית מאז 1973. כלהלן:
המענה לאיומים שהתחיל להתגבש לאחר 1973.
התפישה האסטרטגית.
במטרה להגן על גופה של ישראל ולמנוע פגיעה באוכלוסייתה, בתשתיתה ובשיט החיוני שלה, נוכח היעדר אמצעי-מגן חלופיים באוויר וביבשה, וכדי למנוע או לסכל התקפות כאלה מן הים, חייב היה חיל הים לשנות את תפישת המלחמה ולאורה לתכנן את כלי-הלחימה שלו.
העומק האסטרטגי הימי של ישראל מאפשר הנחתת אש וכוחות בעורף שטחי האויב הקרוב, להרתיע את האויב הרחוק, וכן לצורך שהִייָה מחוץ לשטחים הפגיעים ומאוימים (מצד הים, טק"ק וטרור) בחופי ישראל. אי לכך, ב-1979 החליט חיל הים לנצל עומק זה באמצעות תכנון של סטי"לים וצוללות חדישים המצוידים בכמות ניכרת של טילים ארוכי-טווח, בעלי רש"קים עם כושר-פגיעה נקודתית ועוצמת אש רבה. לסטי"לים וצוללות אלה תוּקְנֶה יכולת שהִייה מחוץ לנמלים וכושר פעולה על ותת-ימי במרחב הימי. כמו כן יהיה על הכוחות הללו לסייע בהנחתת כוחות לוחמה זעירה וכוחות קרקעיים בתוך זירת האויב.
כדי שניתן יהיה לקיים מטרות אלה, הסטי"לים והצוללות יצוידו באמצעי הגנה וכושר התחמקות מאיומים מהים, מהאוויר ומהחוף; הם אמורים לדלג במהירות מזירת לחימה אחת לשנייה; לגלות ולזהות מטרות-שטח אויב מעבר לאופק ולאתר צוללות אויב במטרה לפגוע בהן; הם אמורים לפגוע בנמלי האויב כדי לרתק את כוחות האויב להגנתם; למנוע תגבור של כוחות משלוח וציוד אסטרטגי; ולאפשר חופש תנועה לשייט-הסוחר של ישראל.
התפישה האופרטיבית.
בצד התכנון האסטרטגי גובשה ונקבעה ב-1979 תפישת "הקרב הימי המשולב", הבנויה על השילוב של סטי"לים, צוללות ושייטת 13. כל אחד ממרכיבי-כוח התקפיים אלה יהיה מסוגל לפעול עצמאית בשטח האויב בתא השטח המתאים לאופיו, אך בו-זמנית יהיה בנוי לסייע ולהסתייע - תוך קשר ותיאום מהיר וחשאי - עם מרכיבי הכוח האחרים שבזירת הפעולה. הסטי"לים יפעלו מעומק הים, הצוללות בקרבת החוף ובמבואות הנמלים, ושייטת 13 בחוף ובנמלים.
במצבי חירום יזנקו הסטי"לים מהנמל וישוטטו בשטח הים הנקרא "אזור מים חיוניים", דהיינו עמדה קדומנית הנמצאת הרחק מתצפיות החוף וסיורי האוויר של האויב, המרוחקת גם מחופי ישראל ומצויה באזור ההיערכות האפשרית לאויב לשגר את טיליו לתוך ישראל, כלומר מטווח של כ-100 – 300 מייל מחופי הארץ. הסטי"לים האלה יִבְנוּ "תמונה ימית" עצמאית, שתסתייע לשם כך בצוללות הנמצאות במבואות חופי האויב, במפקדת חיל הים ובמקורות אחרים שבעורף, ויימצאו ערוכים לזנק כדי לפגוע באויב.
המתודולוגיה וההיערכות לבניית הסד"כ החדש.
חיל הים נערך לגבש באופן מובנה ושיטתי את מאפייני סדר הכוחות (סד"כ), גודלו ותכונותיו, בעזרת מיטב המומחיות המקצועית בארץ ומחוצה לה, ובהמשך לניסיון העבר ולקחי הפיקוד - זאת קודם לקבלת ההחלטה על אופי הכלים והמערכות שיהוו מענה הולם ואופטימלי לאיומים החדשים שהתפתחו בזירה הימית לאחר מלחמת יום הכיפורים. וכך התנהל תהליך הגיבוש:
סדרת הכנסים הללו, שנערכו בחיל הים במהלך שנת 1979, סוכמו על ידי מפקד חיל הים ודבריו שימשו הנחיה עקרונית לצוות שמונה לאפיין את הסטי"ל העתידי, כלהלן:
א. את כלי השטח העתידי יש לאפיין ולתכנן על יסוד תפישה מבצעית המעוגנת באופי זירת
הפעולה, התנאים בה והאיומים הנשקפים ממנה ולא סביב כלי-שיט כמערכת טכנולוגית מצויה או זמינה על מדף מקומי או זר.
ב. מבנהו והרכבו הסופי של כלי השטח צריך לִצְפּוֹת את אופי המפגש עם האויב לסוגיו, אזור ההתרחשות המבצעית, והאמצעים שיש בכוחם להרתיע ולהתמודד במפגש זה.
ג. דינמיקות השינויים המתחוללים לנגד עינינו ביחסי הכוחות והטכנולוגיה, ואפילו במבנה הזירה, מחייבים כי הפלטפורמה של הסטי"ל העתידי תיבנה כך שתהיה גמישה וערוכה להתאים עצמה לשינויים והשכלולים הצפויים להתרחש בכל התחומים המשפיעים על זירת הקרב הימית עד מעבר לשנת 2000.
ד. ייעוד הסטי"ל העתידי:
הייעוד, המשימות והכישורים הנדרשים מחיל-הים.
כדי להיות מתואם ומסונכרן עם תפישת המטכ"ל, הוגש למטכ"ל ביוני 1979 מסמך מגובש של הייעוד והמשימות של חיל הים. ב-30 בספטמבר 1979, לאחר הצגה מפורטת של מפקד חיל הים, נערך במטכ"ל דיון שבסיכומו קבע הרמטכ"ל (רא"ל איתן) את הייעוד והמשימות של חיל הים; לחשיבותו העקרונית ולהשלכותיו המעשיות של מסמך זה המתווה את התנהלותו ופעילותו של החיל לאורך ימים רבים, אין ערוך.
ייעוד ומשימות חיל הים