שתיים מיצירותיה של מארי מכילות פרולוג, בו ציינה את האצילים להם הוקדשו היצירות, ואפילוג, בו חתמה את שמה. זיהויים החלקי של האצילים המוזכרים בפרולוג סייע בתארוך יצירותיה המשוער. שירי העלילה הברטוניים הוקדשו ל"nobles reis" ("מלך אצילי") - ככל הנראה מלך אנגליה דאז, הנרי השני. על כן, ייתכן שהם חוברו במהלך השנים 1160 עד 1189, היא שנת מותו של הנרי השני. תרגום קובץ המשלים תלוי בזהותו של "הרוזן וויליאם" לו הוקדש (ייתכן כי מדובר בברון וויליאם דה מנדוויל, או בוויליאם מרשל) ועל כן תארוך היצירה נע בין 1189-1208. אגדת "כור המצרף של פטריק הקדוש" תורגמה ועובדה החל מ-1190 ועד 1208-1215. ההגיוגרפיה של אודרי הקדושה "נושאת את מאפייניו של טקסט שנכתב בשלהי המאה ה-12, או לכל המאוחר, ראשית המאה ה-13".
מכלול יצירתה.
The Lais of Marie de France ("ספר העלילות").
כל עלילה ברטונית עוסקת, בדרך כזו או אחרת, במשולשי אהבה רומנטיים, בהשפעת האהבה החצרונית (fin'amor באוקסיטנית - "אהבה טהורה"). המונח תיאר אהבה אידיאלית, "באמצעותה היטהרו האוהבים עצמם". זו האחרונה הייתה לתמה המרכזית בשיריהם של טרובדורים וטרוברים בימי הביניים. כמו כן, בשיריהם נתפשה התשוקה ככוח הרסני ומסוכן. מארי, כבת צרפת בתקופה זו, הושפעה ככל הנראה מתפישות אלו. סדר העלילות מובא כאן לפי הופעתן בכתב היד Harley 978, העותק הישן ביותר בו מובאות כל עלילותיה של מארי.
Ysopet ("איזופט").
קובץ המכיל 102 משלים שתורגם על ידי מארי. לטענתה, היא עצמה השתמשה בתרגומו של המלך אלפרד (הידוע בתרגומיו הרבים של יצירות אחרות) לאנגלית; עם זאת, אין בנמצא כתב יד (ואף לא אזכור) של תרגומו את משלי איזופוס. על כן, הסיקו חוקרים כי מארי טעתה בזיהויו של המתרגם.
L'Espurgatoire Seint Patriz ("אגדת הפרגטוריום של הקדוש פטריק").
החיבור אותו תרגמה מארי נכתב (1188 לערך) בלטינית על ידי הנזיר הנרי מסלטרי, ומתאר את מסעו של האביר האירי אווין (Owein). אווין ירד אל מערת כור המצרף על מנת לכפר על חטאיו, סייר בגיהנום ולבסוף זכה במבט חטוף בגן העדן השמימי. בגרסתה של מארי, שונו מספר פרטים: שדים מנסים לשכנע את אווין להתכחש לדתו, והוא מצליח לדחותם מעליו בכל פעם שהגה את שמו של ישוע. לבסוף, לאחר שהעביר לילה שלם בכור המצרף, הוא יוצא ממנו מטוהר מחטאיו.
La Vie Seint Audree ("חיי אודרי הקדושה").
שאלת זהות מחבר הטקסט הייתה נתונה במחלוקת עד לפני כעשור, אז פורסם מחקר המראה כי מחברת ההגיוגרפיה (שציינה כי שמה מארי) היא אכן מארי דה פראנס; גישה זו מקובלת כיום על חוקרים ברחבי העולם. בהגיוגרפיה, מתארת מארי כיצד התחמקה אודרי מבעלה השני בניסיונו לפתותה לקיים עמו יחסי מין במשך שתים עשרה שנים, עד שלבסוף ניסה לאונסה. אודרי מצליחה לברוח למנזר, וממונה לתפקיד אם המנזר. מארי תרגמה חלק מן הטקסט המקורי בלטינית ועיבדה אותו.
הביקורת העולה מיצירותיה.
חוקרים סוברים כי יצירתה של מארי דה פראנס מותחת ביקורת על נושאים רבים, דוגמת המיזוגניה הרווחת בחברה דאז והאהבה החצרונית. כך, למשל, ב"ביסקלבר" הביעה מארי את מורת רוחה על העונש החמור שהוטל על נשים שהואשמו בניאוף (תלישת אפן), בהציגה את אלימותו של איש הזאב המאופיין כאביר. כך, טשטשה מארי את הגבול בין אנושיות למפלצתיות. במקביל, כשביסקלבר מאבד את בגדיו ורכושו מופקע ממנו, הוא נהיה נשי, בעוד שאשתו מקבלת את הפריבילגיות הגבריות ומרגישה חופשיה להתחתן בשנית. מאוחר יותר, תלישת אפה תביא להפקעת כוחה החדש של האישה כמו גם מעמדה בחברה, וצאצאיה חסרי האף מסמלים את המיניות הנשית המתפרצת והמגונה.
ב"אלידוק", הציבה מארי את האהבה הרוחנית ואת אהבת האל כנגד האהבה הארצית, בה חטא האביר אלידוק עם פילגשו. בהמשך לכך, בעלילה הברטונית "הזמיר" (Laüstic), נטען כי מארי ביקרה את פעולותיהם של הבעל, האישה ומאהבה; שכן הללו חוטאים, כל אחד בתורו, ועוברים על שניים מתוך עשרת הדיברות והחוקים שניתנו בברית החדשה.
השפעתה של מארי דה פראנס.
מארי דה פראנס תרמה רבות ביצירותיה לספרות המערבית המוכרת כיום. עלילותיה הברטוניות מכילות מוטיבים רבים המזוהים עם הפולקלור הקלטי: פילגש-פיה ("לנבל"), אייל לבן המסוגל לדבר בלשון בני אדם ("גיז'מר"), שיקויים קסומים ("שני הנאהבים") ואנשי זאב ("ביסקלבר"). אלו השתלבו במהלך השנים בספרות הפנטזיה המערבית. בנוסף, העלילות הברטוניות של מארי הציגו חידושים נוספים שאומצו לאחר מכן בספרות המערבית - ההרפתקה הבלתי צפויה ועקרון הגמול. ב"עלילות", אף גיבור לא יצא לחפש אחר הרפתקה במכוון: האירועים אותם חוות הדמויות מתרחשים בהפתעה גמורה (בניגוד לסיפורי העם הקלטיים, שרווחו אז). התנהגותן של הדמויות נשפטת לפי ציותן לעקרונות המוסריים של התקופה, כפי שהוצגו בתקנון האהבה החצרנית ("De amore") של אנדראס קאפלאנוס (Andreas Capellanus). אם הן אכן עמדו בדרישות שהוצגו בתקנון זה, הרי שזכו בגמול החיובי לו היו ראויות.
בנוסף, ייתכן כי מארי השפיעה אף על הספרות היהודית בימי הביניים. אליבא דביברינג, המחבר יעקב בן אלעזר (אשר חי בטולדו בין המאות ה-12 וה-13) הושפע עמוקות מהעלילות של מארי דה פראנס; במיוחד אלו המתארות את האביר שנאלץ להתגבר על מכשולים בדרכו לזכות באהובתו (בסיפורו "סהר וכימה" מופיעים מוטיבים אלו). יוצר יהודי נוסף ששאב השראתו מיצירתה של מארי הוא ברכיה הנקדן, שחי בין סוף המאה ה-12 לתחילת המאה ה-13. במבוא לספרו "משלי שועלים", כתב ברכיה ש"הושפע מאד מידידיו, אנשי רוח נוצריים". לטענתה של גורביץ', ברכיה הכיר את מארי וכתיבתו הושפעה ממנה.
בהקשר זה, הציעה גלזנר במאמרה כי לאה גולדברג כתבה בהשפעת שיר העלילה "Laüstic" את הסונטה התשיעית מתוך המחזור "אהבתה של תרזה דימון". כמו כן, מתוארים קווי דמיון רבים הקיימים בין "הזמיר" לבין הסיפור על קאתרינה וריצ'רדו בדקאמרון לבוקאצ'ו. אליבא דגלזנר, בוקאצ'ו השתמש בחלק ניכר מהעלילה הברטונית של מארי דה פראנס ובמוטיבים המופיעים בה.
יוצר נוסף מהמאה ה-14 שככל הנראה שאב השראה מיצירתה של מארי דה פראנס היה אגנולף פון שטאופנבורג, משורר גרמני שחי ב-1310 לערך בשטרסבורג או באורטנאו. פון שטאופנבורג חיבר שיר הלל לבן משפחתו, פיטר פון שטאופנבורג, החווה הרפתקאות דומות ביותר לאלו של לנבל. פואמה נוספת שחוברה בהשראת עלילה זו היא "סיר לונפל" (Sir Launfal), אשר נכתבה על ידי תומאס צ'סטר. היא מספרת בהרחבה על הרפתקאותיו של לונפל (אורכה 1045 שורות).
מתילדה בת'אם, משוררת אנגליה (1776-1852) כתבה שיר עלילה המספר אודות מארי דה פראנס עצמה (1816) בשם "העלילה על מארי" ("The Lay of Marie").
על-שמה נקרא בית-הספר הגבוה "מארי דה פרנס" במונטריאול.
אלכסנדרו אוורסקו
אלכסנדרו אוורסקו (ברומנית: Alexandru Averescu; 3 באפריל 1859 – 2 באוקטובר 1938) היה גנרל, תאורטיקן צבאי ופוליטיקאי רומני, יליד בסרביה. שירת כמפקד בצבא הרומני במהלך מלחמת העולם הראשונה. כיהן כשר המלחמה בשנים 1906 – 1909. לאחר המלחמה היה שר החוץ ונבחר שלוש פעמים כראש ממשלת רומניה. בשנת 1930 הועלה לדרגת מרשל (יחד עם יריבו קונסטנטין פרזאן). היה חבר באקדמיה הרומנית.
רקע משפחתי וראשית דרכו.
אלכסנדרו אוורסקו נולד בכפר באבלה (בימינו, באוקראינית - אוזרנה) על יד איזמאיל בחבל בוג'אק בדרום בסרביה. בן לקצין רומני ששרת בצבא האימפריאלי הרוסי, למד בנעוריו בסמינר תאולוגי בעיר איזמאיל.
הפסיק את לימודיו אחרי שנה ונסע לבוקרשט כדי להתגייס כמתנדב לצבא הרומני ולהשתתף במלחמת העצמאות של רומניה, נגד הטורקים. בתום המלחמה החליט לעשות בדומה לאביו קריירה צבאית ונרשם לבית הספר הצבאי החטיבתי שעל יד מנזר דיאלו. לאחר מכן למד בבית הספר הצבאי הגבוה בטורינו באיטליה, אותו סיים בשנת 1886.
הקריירה הצבאית.
בשובו לרומניה עלה בהתמדה בהיררכיה הצבאית. בשנים 1894–1895 כיהן כמפקד בית הספר הצבאי הגבוה בבוקרשט וב-1895–1898 היה נספח צבאי של רומניה בברלין.
בגיל 48 התמנה לשר המלחמה בממשלת דימיטריה סטורדזה וכיהן בתפקיד זה בשנים 1906–1909. בתפקיד זה ניהל את הדיכוי האלים של מרד האיכרים משנת 1907 שנותר זכור לדראון עולם בתולדות רומניה.
בחזרתו לצבא בנובמבר 1911 התמנה אוורסקו לראש המטה הכללי ובשנת 1912 קודם לדרגת גנרל. כעבור שנה פיקד ביולי 1913 על המתקפה הרומנית על אדמת בולגריה בימי מלחמת הבלקן השנייה והביא לסיפוח הקדרילטר (דרום דוברוג'ה) לרומניה.
אוורסקו זכה לתהילה בהיסטוריה של רומניה הודות לניצחונות בקרבות מרשט ואויטוז במלחמת העולם הראשונה.
בזירה הפוליטית.
ממשלת אוורסקו הראשונה.
בעיצומה של המלחמה, כשחלק גדול מהממלכה הרומנית, כולל בוקרשט הבירה נכבשה על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה, אוורסקו נתבקש על ידי המלך פרדיננד של רומניה להרכיב ממשלה שתדון עם מעצמות המרכז על חתימת הסכם השלום. אחרי משא ומתן מפרך הצליח לחתום רק על מסמכים מקדימים וב-20 בפברואר 1918 הוחלף בראש הממשלה על ידי אלכסנדרו מרגילומן הפילו-גרמני.
"מפלגת העם".
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסת המעצמות הכובשות על ידי מעצמות ההסכמה, בנות בריתה של רומניה, ובהישגים גדולים לעם הרומני (בראש ובראשונה "האיחוד הגדול" עם שטחי טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה). עטור הילה של גבור המלחמה, אוורסקו, הקים בשנית מפלגה משלו, "ליגת העם", שנקראה החל מ-1920 "מפלגת העם", שעוררה תקוות רבות בקרב הרומנים, בעיקר בקרב מעמד האיכרים המקופח. רבים מתומכיהן לשעבר של המפלגות השמרנית, הליברלית, הלאומית רומנית מטרנסילבניה ומקבוצות פוליטיות לאומניות קיצוניות הצטרפו לסיעתו.
ממשלת אוורסקו השנייה.