בשנת 1903 הפך רזא ח'אן לשומר הראש של שגריר הולנד בפרס. במהלך המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה שב רזא לבריגדה הקוזאקית, לנוכח פלישת האימפריה העות'מאנית לאזור ימת אורמיה. עד שנת 1915 השיג מוניטין של חייל אמיץ, ונבחר פעמים רבות על ידי מפקדיו הבכירים ללוות אותם במסעות צבאיים. המוניטין הצבאי והאינטליגנציה המקצועית שלו שירתו אותו היטב, ועד מהרה הפך לשם מוכר בערים מרכזיות באיראן, ובפרט בטהראן. עד סיום מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1903 נולדה בתו הראשונה. שנה לאחר מכן נפטרה אשתו הראשונה, מרים סודאכוהי. ב-1916 התחתן עם תאג' אלמלוכ, בתו הבכורה של טיימור ח'אן, מייג'ור גנרל בצבא האיראני שמשפחתו הגיעה לאיראן מהקווקז (משפחות איראניות רבות עזבו את הקווקז והיגרו לאיראן לאחר 1828, עקב מלחמות רוסיה–פרס). לתאג' אלמלוכ ולרזא ח'אן נולדו ארבעה ילדים.
מעמדה הבינלאומי של פרס הלך ונחלש עוד מתחילת המאה ה-19, לנוכח חיזוק ההשפעה הבריטית והרוסית על המדינה. פרס הפכה לכלי במאבק הכוחות הגאופוליטי הממושך בין בריטניה ורוסיה, שנודע בכינוי "המשחק הגדול". המהפכה החוקתית בפרס השפיעה על דעותיו של רזא ח'אן ועל ראייתו את העולם הפוליטי, והוא האשים את המערכת הרב-מפלגתית של המג'לס (הפרלמנט), ששרר בו אי-סדר, בתככים וקושי בהעברת חקיקות וקידום המדינה.
רזא ח'אן פיתח אידאולוגיה לאומנית בצעירותו, מנעוריו גינה את מצבם הבזוי של המדינה הפרסית והצבא, וגיבש תפיסה פוליטית לאומנית שדגלה בחיזוק השפעתו וסמכותו של השלטון המרכזי. כחייל הוא השתתף במבצעים רבים, וביקר את העובדה שכמעט כל המבצעים נערכו בפיקודם של קצינים זרים, לרוב רוסים, ולא בפיקוד הפרסים.
אחרי המהפכה הרוסית התחלק פיקוד הבריגדה בין הקצינים הרוסיים, שחלקם צידדו בצבא האדום וחלקם בצבא הלבן. לבסוף יצאו הקצינים הרוסיים מהפיקוד על הבריגדה ובמקומם מונה רזא ח'אן למפקד היחידה.
העלייה לשלטון בפרס.
רקע פוליטי והכנות להפיכה.
בין השנים 1906–1911 נפלה השושלת הקאג'ארית של איראן למשבר פנימי ומלחמת אזרחים סביב סוגיית המשטר, כאשר תושבים רבים קראו לסיום המונרכיה האבסולוטית ולהקמת פרלמנט. המלך מוזפר א-דין שאה קאג'אר הקים ב-1906 מוסד פרלמנטרי בממלכה, ובפועל הפך את המדינה ממלוכה אבסולוטית למונרכיה חוקתית. מוזפר נפטר בינואר 1907, ובנו ויורשו, מוחמד עלי שאה קאג'אר, שתמך באבסולוטיזם פוליטי, החל במאבק ממושך נגד הפלג הליברלי-חוקתי בממלכתו. המאבק הפנימי נמשך כמה שנים ואפשר לאימפריה הבריטית ולאימפריה הרוסית לחלק את הממלכה הפרסית לאזורי ההשפעה שלהם. בתוך אזורי השפעה אלו היה בפועל שלטון קולוניאלי והגמוניה כלכלית של המעצמה השולטת, ולממשלה הפרסית בטהראן לא הייתה סמכות מעשית. המאבק הפנימי הסתיים בניצחון הפרלמנטרים האיראנים ועליית אחמד שאה קאג'אר (בנו הצעיר של מוחמד עלי שאה קאג'אר) לכס השאה, כשבפועל, הכח הממשי היה בידי הפרלמנט.
ב-1917 פרצה בצורת ורעב כבד ששרר ברחבי פרס הוביל למותם של לפחות 2,000,000 בני אדם, וגל נוסף של כולרה התפרץ ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נפילת האימפריה הרוסית למלחמת האזרחים ברוסיה אפשרה לבריטים להביא לחתימת ההסכם האנגלו-איראני בשנת 1919, שהעביר את כל זכויות הנפט האיראניות לחברת הנפט האנגלו-פרסית. המהלך הפך את הממלכה הפרסית למדינת חסות של האימפריה הבריטית. רזא ח'אן תכנן ביחד עם מקורבים לו וגורמי אופוזיציה שונים הפיכה נגד השושלת הקאג'ארית ונגד הממשלה הפרלמנטרית עוד מתחילת שנת 1921. בין המעורבים בתוכנית ההפיכה היה סייד זיא א-דין, עיתונאי רפורמיסטי צעיר, שאהד את השקפותיו הסוציאליסטיות של אלכסנדר קרנסקי. זיא א-דין נהנה מאמון אנשי הצבא הבריטי והדיפלומטים בטהראן והיו לו קשרים מתחת לשולחן עם הממשלה. מספר קצינים מבריגדת הקווקז הפרסית ובראשם רזא ח'אן היו מעורבים בתכנון ההפיכה. כהכנה להפיכה היה על רזא ח'אן לבצע תיאום עם נציגי האינטרסים הבריטיים בפרס וניתנה לו הבטחה מאדמונד איירונסייד, קצין בריטי בכיר בפרס שהיה זה שמינה את רזא ח'אן למפקד הבריגדה בזמן קריסתה של האימפריה הרוסית, שבריטניה לא תתערב לנוכח ניסיון הפיכה של הבריגדה נגד הממשלה הפרסית הקיימת.
הפיכה צבאית.
ביום שישי, 18 בפברואר 1921, השתתפו 2,200 אנשי בריגדת הקוזאקים ו-100 מתומכיהם החמושים בצעדה מקזווין (165 ק"מ צפונית-מערבית לטהראן) לעבר טהראן בפיקודו של רזא ח'אן, תוך התעלמות מפקודות חוזרות ונשנות של הממשלה לחזור למוצב שלהם בקזווין. בפאתי טהראן טען רזא ח'אן בפני נציגי הפרלמנט, השאה והכוחות הבריטיים בעיר כי כוחות בריגדת הקוזאקים מתכוונים להקים ממשלה חזקה בטהראן כדי למנוע כל אפשרות של מתקפה בולשביקית מהגבול הצפוני בידי ברית המועצות, דבר שהכוחות הבריטיים באיראן ראו כאיום מסוכן. ואכן, בעת ההפיכה הצבאית כבשו מיליציות בולשביקיות את צפון-מערב איראן לחופי הים הכספי. רזא ח'אן נשבע בנאמנותו לאחמד שאה קאג'אר אך האשים את האליטה השלטת בהרס המדינה. לכידת טהראן בידי כוחותיו של רזא, שהושגה ב-21 בפברואר, התרחשה כמעט ללא שפיכות דמים. עם זאת, המקורות ההיסטוריים נחלקים בשאלה האם הממשלה הפרסית, על פי עצת הלגיון הבריטי והשגרירות הבריטית בתוך העיר, החליטה שלא להתנגד להתקפה, או שהחיילים בעיר סירבו להילחם נגד הקוזאקים.
מייד בתום ההפיכה נעצרו פעילים פוליטיים ואילי הון שאחזו בהשפעה נרחבת על הממשלה הקודמת, כדי למנוע התנגדות מאורגנת, וכדי להטיל עליהם מיסים כבדים במיוחד עבור הבנק המדיני. התכנסויות פוליטיות בטהראן נאסרו, פעילותם של עיתונים שונים הופסקה, ומשרדי הממשלה נסגרו לצורך ארגון מחודש. ברים, מועדוני הימורים ובתי הקולנוע נסגרו. רזא ח'אן סירב לבקשתו של זיא א-דין לקבל את התואר "דיקטטור", ומינה אותו לראש ממשלת איראן בסמכויות מלאות, וזיא א-דין מצידו אישר את מינויו של רזא ח'אן לתפקיד מפקד הכוחות המזוינים, עם התואר הצבאי "סרדאר-א ספה" (מפקד הצבא). כמו כן, מונה ח'אן למשרת שר המלחמה בממשלת א-דין. הפרלמנט החדש של א-דין הורכב ברובו מאנשי צבא ממושמעים שתמכו בח'אן.
הפרלמנט של זיא א-דין קרא לרפורמה משמעותית במדינה ובחברה, עם עדיפות עליונה לבניית הכוחות המזוינים בתור צבא קבע סדיר. התוכנית כללה גם הצעה לבטל את האמנה האנגלו-פרסית משנת 1919, ולחתום על חוזה ידידות פרסי-סובייטי. אף על פי שהתוכנית ופעילותה המוקדמת של הממשלה החדשה החלו בפעילויות כלכליות וחברתיות רבות למען פשוטי העם והליברלים, רוב המשקיפים, כולל מתיישבים זרים במדינה, נותרו ספקנים וחשדו במעורבות בריטית בהפיכה ובמדיניות המתגבשת של הממשלה החדשה. חלק נרחב מהוצאתה לפועל של ההפיכה נשען על תמיכתם הכספית והלוגיסטית של אנשי הצבא הבריטי בקזווין. תאוריות קשר אלו מעולם לא הוכחו. בעוד לזיא א-דין היו קשרים ממשלתיים, היה זה רזא ח'אן שהיה בעל ההשפעה והסמכות על הצבא ועל כן היה בעל המילה האחרונה בממשלה המהפכנית החדשה שהוסדרה.
התפקיד שמילאו רזא ח'אן וזיא א-דין בשלב התכנון של ההפיכה נותר לא ברור. בשנים מאוחרות יותר ניסה כל אחד מהם לקבל את הקרדיט המלא כמארגן וכמנהיג הראשי של ההפיכה; אך למעשה נראה כי שניהם מילאו תפקידים חשובים. שניהם היו מודאגים מגורל המדינה, וזיא א-דין בפרט הגיש הצעות שונות לטיפול ב"איום הבולשביקי" בפני הפרלמנט שקדם להפיכה. סביר גם שממשלת הודו הבריטית עודדה את ההפיכה ואת הקמתה של ממשלה לאומית מתונה בטהראן, ככל שהדבר היה סביר יותר בהשקפותיה של ממשלת המשנה למלך הודו. פקידים רבים בראג' הבריטי פעלו נגד ההסכם האנגלו-פרסי משנת 1919, וטענו כי זה פגע ברגשות לאומניים בתוך השושלת הקאג'ארית, ובאינטרסים בריטיים ארוכי טווח בכל האזור של איראן רבתי.
משטרו החדש של רזא ח'אן הפיל במהרה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפרסית: מדינת חסות של רוסיה הסובייטית שדגלה בבולשביזם, שלטה במחוז גילאן לחופי הים הכספי והייתה מעורבת במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר מכן הנהיג רזא ח'אן מערכה צבאית נגד גרילה של בדלנים קומוניסטים באזור היערות המעורבים הכספיים-הירכאניים שהייתה למלחמת התשה. לאחר העלייה לשלטון, אחת מהפעולות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה לגשר עם רוסיה הסובייטית ולהביא לחתימת הסכם ידידות בין מוסקבה וטהראן.
הסדר הסמכות השלטונית.
כשר המלחמה ומפקד הצבא הראשי, ניסה רזא ח'אן לכונן בכוח סדר וביטחון במדינה על ידי דיכוי כמה מרידות קשות נגד השלטון המרכזי באזורים שונים באיראן, במיוחד באזורים השבטיים בפריפריה. בזמן ההפיכה של רזא ח'אן היה ח'זעל בן ג'אבר ח'אן (בערבית: خزعل بن جابر), שייח ערבי, למנהיגה בפועל של ח'וזסתאן, אזור בדרום-מערב איראן, בסמוך לגבול ממלכת עיראק המנדטורית שיש בו נטיות בדלניות חזקות עד עצם היום הזה. השייח נתמך בידי האימפריה הבריטית שבחשה בפוליטיקה הפנימית האירנית במטרה לבסס את השפעתה במדינה. ח'זעל החל לארגן מיליציה עצמאית לקראת מרידה אפשרית נגד רזא ח'אן זמן קצר לאחר שהאחרון עלה לשלטון. לפיכך, בנוסף ליצירת קשרים הדוקים עם כמה מחברי האופוזיציה בפרלמנט, שהתנגדו לקריאות הממשלה החדשה למודרניזציה ותיעוש, ח'זעל כרת גם ברית עם כמה ראשי שבטים מקומיים חזקים והקים קואליציה שבטית שהגדילה את השפעתו האזורית. ח'זעל פעל להראות כשומר הלגיטימי של האסלאם והחוקה, שעל פיו שניהם נרמסו על ידי רזא ח'אן. למחוז ח'וזסתאן חשיבות אדירה לממשל הפרסי. זהו המחוז היחיד בפרס הממוקם ממערב להרי הזגרוס באזור הסהר הפורה, הוא מקור לגידולים חקלאיים פוריים ולמרבצי הנפט של הארץ, שהוביל להיותו גם אינטרס בריטי בנוסף לפרסי.