הסורה מגנה את אלו המלעיזים ומשמיצים אחרים, בין בדיבורם ובין במעשיהם, ואשר מדמיינים כי עושרם שלהם יעניק להם חסינות מפני המוות. הסורה טוענת כי במקום זאת "יושלך [המלעיז] אל תוך המרסקת". יש פרשנים המפרשים את המילה מרסקת (בערבית ٱلْحُطَمَةِ, אלחֻטַמַה) כאש הגיהנום. מתואר כי "אש האלוהים" תאפוף את לבבות המלעיזים ותסגור עליהם.
בביטוי "מלעיז חורץ לשון", כך לפי בן לווייתו ובן דודו של מוחמד אבן אל-עבאס (נפטר בשנת 687) אשר אבן כאתִ'ר (נפטר בשנת 1372) מתבסס עליו, מתייחסת המילה הראשונה להוצאת דיבה בדיבור, ואילו זו השנייה - למעשה. פרשנים אחרים, כגון מוג'אהד בן ג'בר (נפטר בשנת 722), העניקו למילים בביטוי זה הסבר זהה, אך הפוך.
ראובן ירדור
ראובן ירדור (נולד ב-1938) היה תת-אלוף בצה"ל. בשנים 1980–1984 פיקד על יחידת ההאזנה המרכזית – יחידה 8200, לאחר ששירת בה בתפקידים שונים מאז שנות השישים ונחשב לאחד ממפענחי הצפנים המבריקים ביותר שהיו במודיעין הישראלי, לצד קודמו שאול שמאי.
קורות חיים.
בילדותו היה פעיל בתנועת הנוער של הלח"י, ובין היתר הדביק כרוזים על קירות שכונתו, יד אליהו. בגיל 15 הצטרף למחזור הראשון של הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. כבוגר הפנימייה הצבאית התגייס תחילה לחיל הרגלים ואחר כך עבר לשריון, מתוך שאיפה לקריירה צבאית כקצין שדה. כשיצא מטעם הצבא ללימודים באוניברסיטה העברית פגש בשיעוריו של פרופסור מאיר יעקב קיסטר את יואל בן-פורת, ששירת אז ביחידה 515, גלגולה המוקדם של יחידה 8200. בן פורת, שהתפעל מיכולותיו, התעקש לשלב את ירדור ביחידה, ונלחם על הבאתו אליה מול מפקד השריון דוד אלעזר. רק יורשו של אלעזר, האלוף ישראל טל, ניאות לבסוף להשאיל את ירדור ליחידה "לשנה-שנתיים", השאלה שהפכה להצבה קבועה לאחר מלחמת ששת הימים. בעשר שנותיו הראשונות ביחידה עסק ירדור בפענוח צפנים תחת פיקודו של שאול שמאי, ולאחר מותו של שמאי הוא מונה לראש ענף פענוח הצפנים, שם זכה לכינויים "הטנקיסט" ו"אבו זקן", על שם הזקן העבות שעיטר שנים רבות את פניו.
בספרו "נעילה" מספר בן פורת על מברק מוצפן שפענח ירדור, הדובר שבע שפות, ב-5 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 5 בערב (21 שעות לפני פרוץ קרבות מלחמת יום הכיפורים), שהבהיר מעל לכל ספק כי המלחמה עומדת לפרוץ. במברק נאמר כי פינוי נתיני ברית המועצות מסוריה וממצרים בא בעקבות כוונת הסורים והמצרים לפתוח בכל רגע בהתקפה על ישראל. ההתרעה עוכבה באגף המודיעין ולא הגיעה בזמן לרמטכ"ל דוד אלעזר.
לאחר סיום תפקידו האמור, ב-1976, מונה ירדור לסגן מפקד יחידה 8200, תחת פיקודו של תא"ל אריה בן טוב, וב-1980 הוא קיבל את הפיקוד על היחידה.
במלחמת ששת הימים השתתף ירדור כמפקד יחידת האזנה ניידת שסופחה לאוגדת הפלדה שבפיקוד האלוף ישראל טל (כשהגיע ירדור בראש יחידתו הניידת לשטח הכינוס של האוגדה ערב המלחמה, אמר האלוף טל בשמחה: ״אני השאלתי אותך ועכשיו אני אקבל בונוס!״). ערב מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה פיקד ירדור על ענף פענוח הצפנים ביחידה, ובמלחמת לבנון הראשונה הוא היה מפקד יחידה 8200.
שמו של ירדור נחשף לראשונה כמפקד היחידה הסודית בספרו של ארי בן מנשה ששירת תחתיו לאחר מלחמת יום הכיפורים, על אף שלארגוני הביון השונים בעולם היה שמו ידוע מאז אותה מלחמה עצמה, מכיוון שנמסר על ידי עמוס לוינברג לשוביו הסורים, וממנו הועבר לידיעת הסובייטים ובעלי בריתם.
ערב פרישתו מצה"ל שירת בתפקיד סגן ראש אגף תכנון במטכ"ל, תחת פיקודם של האלופים מנחם עינן ואביהו בן-נון.
לאחר סיום שירותו בצה"ל היה ראש מינהלת פרויקט "תומר" להקמת תחנת קול אמריקה בערבה.
בעשור השמיני לחייו עדיין שירת ירדור בשירות מילואים פעיל באגף המודיעין של צה"ל.
הסרת משקפיים בלייזר
אלי יונס
אליעזר (אלי) יונס (נולד בישראל ב-7 באוקטובר 1951), הוא איש עסקים, כיהן כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות, כמנכ"ל בנק הפועלים, כמנכ"ל בנק כללי וכחשב הכללי במשרד האוצר.
ביוגרפיה.
יונס נולד ברמלה, ובגיל שנתיים עברה המשפחה להתגורר בירושלים. אמו הייתה מורה, אביו עבד בקול ישראל ופרסם מספר מחקרים על יהדות לבוב.. אביו יליד וילנה, עבר להתגורר בלבוב, ובמלחמת העולם השנייה הצטרף ליחידה פרטיזנית שפעלה באזור. הוא גויס לצבא האדום, נפצע בקרבות נגד הגרמנים ונפצע קשה ברגלו.
בשנת 1974, בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים, החל לעבוד במשרד האוצר. בשנת 1983 מונה לסגן החשב הכללי, ובשנים 1989–1993 כיהן בתפקיד החשב הכללי במשרד האוצר. בסיום תפקידו עבר לשוק הפרטי, וכיהן כשש שנים כמנכ"ל בנק כללי שהיה אז בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד. יונס פרש מהבנק בסוף 1999, השליטה בבנק עברה לקבוצה הבנקאות הדרום אפריקאית אינווסטק בשנת 1996.
בשנת 1999, מונה לסגן נשיא קבוצת דיסקונט השקעות אך עזב אחרי זמן קצר לתפקיד משנה למנכ"ל ואחראי החטיבה הפיננסית של בנק הפועלים. ב-1 באפריל 2002 החליף את עמירם סיון בתפקיד מנכ"ל בנק הפועלים, כהונתו בבנק הייתה סוערת כיוון שהוביל מהלך התייעלות גורף שכלל פיטורי 800 עובדי הבנק. יונס התפטר מתפקידו באפריל 2003 לאור חילוקי דעות עם בעלי השליטה בבנק. יונס המשיך לכהן כמנכל עד אוקטובר 2003 עת מונה צבי זיו להחליפו.
באפריל 2004 מונה למנכ"ל בנק מזרחי-טפחות והחליף את ויקטור מדינה. בתפקיד המנכ"ל הוביל את המיזוג הבנק בין בנק המזרחי לבנק טפחות. ב-24 באפריל 2013 הודיע יונס כי יפרוש מתפקידו כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות באפריל 2014. עלות העסקתו של יונס במשך השנים בבנק הוערכה בכ–250 מיליון שקל (כולל שכר, בונוסים ושווי האופציות שקיבל).
יונס משמש מאז 2016 כשותף ויועץ מיוחד לקרנות סנטרברידג' וגאלטין בפעילותם, כמשקיעים בתחום השירותים הפיננסיים, בישראל ובחו"ל. בשנת 2019 הוביל עבורם את רכישת קבוצת הביטוח הפניקס ומונה לדירקטור שלה.
אלי יונס שימש בעבר כיו"ר הוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. כיו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת בר-אילן, יו"ר המכון לחדשנות של הטכניון ומרצה באוניברסיטה העברית.
חיים אישיים.
יונס נשוי לחנה ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב. הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
סורת המלעיז
צבי הנינג'ה (הסדרה מ-1987)
קבוצת ה-131
קבוצת ה־131 היא קבוצת ילדים יהודים מקובנה, שבליטא, שהובלו בין מספר מחנות ריכוז גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה. רק ארבעים ילדים שרדו את המסע וזכו לראות את החופש. תשעים מהם נספו במחנה אושוויץ-בירקנאו בשתי סלקציות שנערכו בראש השנה וביום כיפור התש"ד (1944). ילד נוסף נהרג על רכבת בדרך למחנה הריכוז מאוטהאוזן בעת הפצצה של בעלות הברית, בראשית שנת התש"ה (1945).
האירועים המתוארים התרחשו בסוף שנת 1944 וראשית 1945, בעת שהיה ברור שגרמניה הנאצית נמצאת על סף תבוסה.
מחיסול גטו קובנה ועד לאושוויץ.
בחודש יולי 1944, עם חיסול גטו קובנה, נשלחו אל המחנות אלפי יהודים ובהם ילדים ששרדו את "אקצית הילדים" בגטו. בתחנת רכבת בקרבת מחנה הריכוז שטוטהוף הורדו הנשים והילדים מן הרכבת. מספר ילדים בחרו שלא לרדת מן הרכבת והמשיכו יחד עם הגברים המבוגרים למחנה לנדסברג.
לאחר שהות של שבוע במחנה, באחד ממפקדי הבוקר, הופרדו 130 ילדים מהמבוגרים יותר ונכלאו במכלאה. אח בוגר של אחד מהם התגנב למכלאה כדי לשמור על אחיו הצעיר וכך נוצרה קבוצת ה־131.
הילדים הועברו למחנה הריכוז דכאו בו שהו שבוע ימים. במהלך שהותם במחנה החל האח הבוגר לגבש את חבורת הילדים הזרים זה לזה לקבוצה. הוא בחר לעשות זאת על ידי לימוד תרגילי סדר ומשמעת שהיו חיוניים להישרדותם במחנה. הודות לבגרותו וכושר מנהיגותו קיבלו הילדים את סמכותו והפכו לקבוצה מגובשת.
בתום שבוע הועמסה הקבוצה על שלושה קרונות רכבת ונשלחה למחנה ההשמדה בירקנאו. במהלך הנסיעה קפצו שני ילדים מן הרכבת. אחד נהרג בעת הקפיצה והשני ניצל (דניאל בורשטין, לימים ענבר). עם הגעתם למחנה בליל 31 באוגוסט 1944 הורדה קבוצת הילדים אל הרמפה. במהלך ההמתנה החלו מתרגלים תרגילי סדר כשהאח הגדול מפעיל אותם. מסיבה לא ידועה לא נשלחו להשמדה מיידית.
לאחר שבועות מספר, בראש השנה וביום כיפור של שנת 1944, נשלחו 90 מהם להשמדה בשתי סלקציות. 39 מילדי הקבוצה נשארו בחיים. חמישה חודשים וחצי ארכה שהותם בבירקנאו בתנאים קשים וברעב תמידי. עם התקרבות החזית הרוסית הובלו הילדים עם אסירים אחרים ב"צעדת מוות" למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה ושוחררו במחנה הריכוז גונסקירכן ב־5 במאי 1945. שניים אבדו בדרך וגורלם לא נודע. אחדים הובאו לבוכנוואלד שבגרמניה ושוחררו שם ב־11 במאי 1945.
פגישת מחזור של ניצולי הקבוצה.
מדי שנה נפגשים הניצולים ביום השנה לשחרור. בספטמבר 2001 חזרו שמונה מהניצולים יחד עם משלחת תלמידי מחזור י"ב של בית הספר "הר וגיא".
בספטמבר 2014 חזר אחד מהניצולים יחד עם משלחת תלמידי מחזור ל"ג של בית הספר "שיטים דרכא" אל מסלול המוות, אל קובנה, עיר הולדתם, אל שטוטהוף, לנדסברג, דכאו, בירקנאו, מאוטהאוזן ואל גונסקירכן.
סרט - מסיבת יום הולדת.
סרט דוקומנטרי בבימויה של רות ולק מספר את סיפורה של הקבוצה דרך "מסיבת יום ההולדת" הנערכת מדי שנה, במועד הקרוב לתאריך שחרורם של הניצולים.
חוות אהרנסון
חוות אהרנסון, הידועה גם בשם "התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית", היא חווה חקלאית השוכנת כשני קילומטרים מזרחית ליישוב עתלית, שהייתה פעילה במיוחד בין השנים 1910–1917 ופעלה בצורה מוגבלת גם לאחר מכן. המקום שימש בעיקר כתחנה לניסויים חקלאיים, אולם בחווה גם פעלה רשת הריגול ניל"י.
היסטוריה.