בשנת 1896, הוא ומגדלנה התגרשו, בגלל חשדות לבגידה עם הרופא שלה, ארנסט שוונינגר, שהתחתנה איתו מאוחר יותר.
לנבאך התחתן בשנית עם שרלוט פון הורנשטיין, בתו של המלחין רוברט פון הורנשטיין.
בשנת 1902 הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד. באותה שנה הוא לקה בשבץ מוחי כשחזר מטיול בעירו ומעולם לא החלים לגמרי.
הוא מת בווילה שלו במינכן שנתיים לאחר מכן, ונקבר בווסטפרידהוף.
מורשת.
רוב ציוריו של לנבאך נמצאים כעת באוספים לאומיים בבריטניה, ואחרים במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל, וושינגטון. האוספים הבריטיים כוללים דיוקנאות מאת לנבאך מביסמרק וגלדסטון בגלריות הלאומיות של סקוטלנד ועוד אחד של גלדסטון בארמון וסטמינסטר.
יחסי אקוודור–הממלכה המאוחדת
יחסי אקוודור–הממלכה המאוחדת הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אקוודור לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה.
יחסים בין בריטניה לאקוודור נחשבו באופן מסורתי כ"חלשים אך לבביים", במיוחד לפני בחירתו של רפאל קוראה. צ'ארלס, נסיך ויילס וקמילה, דוכסית קורנוול ביקרו באקוודור ב-2009, כחלק מסיור לרגל חגיגות המאתיים לצ'ארלס דרווין. הנשיא קוראה ביקר באותה שנה בלונדון, ודיבר בבית הספר לכלכלה בלונדון על השינויים שעשתה ממשלתו.
ב-19 ביוני 2012 הסתגר ג'וליאן אסאנג' בשגרירות אקוודור בבריטניה. באוגוסט 2012, לאחר שגורמי ממשל בריטיים איימו לפרוץ למתחם השגרירות כדי לתפסו, הודיעה אקוודור כי היא מעניקה לו מקלט מדיני. הענקת המקלט מנעה ממשטרת בריטניה לעצור את אסאנג' כל עוד שהה במתחם השגרירות. אסאנג' נאם לציבור ולאמצעי תקשורת ממרפסת השגרירות, וקרא לנשיא ארצות הברית ברק אובמה להפסיק את ציד המכשפות נגד ויקיליקס. מחלקת המשפטים של ארצות הברית אכן פתחה בהליכים פליליים נגד אסאנג' בשל הדלפות "ויקיליקס". ב-11 באפריל 2019, ממשלו של לנין מורנו, נשיא אקוודור מאז 2017, סירב להמשיך לספק לאסאנג' מקלט, והוא נעצר על ידי משטרת בריטניה בשגרירות.
דרדנוט (סוג אונייה)
דְרֶדְנוֹט (אנגלית: dreadnought, לפעמים מאוית dreadnaught; "חסרת פחד") הוא הכינוי לסוג העיקרי של אוניות מערכה בראשית המאה ה-20. אוניית המערכה הראשונה מטיפוס זה, אה"מ דרדנוט, הושקה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-1906. אה"מ דרדנוט סימלה שינוי כה גדול וכה משמעותי, עד ששמה הפך לשם גנרי לכל אוניות המערכה שנבנו בעקבותיה על פי אותה תפיסה. בהתאם, כל אוניות המערכה שנבנו לפני אה"מ דרדנוט כונו אוניות מערכה פרה-דרדנוט. התכנון של אה"מ דרדנוט כלל מספר מרכיבים מהפכניים: תפיסת חימוש של "תותחים גדולים בלבד", על פיה חומשה האונייה במספר רב וללא תקדים של תותחים בקוטר גדול, ושימוש במנועי טורבינת קיטור. אוניות מערכה דרדנוט הפכו בתוך זמן קצר לסמל מרכזי לעוצמתה הלאומית של מדינה, והופעתן חידשה מרוץ חימוש בין הקיסרות הגרמנית לבין האימפריה הבריטית, שהיה אחד מהגורמים למלחמת העולם הראשונה. מרוץ חימוש דומה היה גם בין ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה. תכנונן של אוניות המערכה מטיפוס זה התקדם במהירות רבה, וכלל שיפורים במיגון האוניות, בחימוש ובאמצעי ההנעה. השיפורים היו כה מהירים עד שאה"מ דרדנוט המקורית הייתה מיושנת בתוך חמש שנים. הדרדנוטים החדשים נקראו "סופר דרדנוט". רוב הדרדנוטים נגרטו לאחר מלחמת העולם הראשונה על פי ההסכמות שהושגו באמנת וושינגטון, אך רבות מהסופר דרדנוטים שירתו גם במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המאה ה-20 השקיעו האומות השונות בבניית דרדנוטים משאבים עצומים, אולם בפועל התרחש רק קרב אחד בין שני ציי אוניות דרדנוט, קרב יוטלנד. בקרב זה, שהתרחש ב-31 במאי 1916, לחמו 28 דרדנוטים של הצי המלכותי הבריטי ב-16 דרדנוטים של הצי הקיסרי הגרמני, אך הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה. המונח "דרדנוט" הלך ונעלם לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהשפעת אמנת וושינגטון וגם בגלל העובדה שכל אוניות המערכה שנותרו פעילות לאחר המלחמה היו בעלות אותם מאפיינים ולא נותרה אוניית מערכה שאינה מטיפוס דרדנוט. המונח יכול לתאר גם סיירות מערכה, שגם הן היו תולדה של המהפכה שיצרה אה"מ דרדנוט.
התפתחות.
אוניות המערכה שנבנו בשנים 1890–1905, וכונו במבט לאחור "פרה דרדנוט", היו בעלות סוללה עיקרית בת ארבעה תותחים, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), סוללה משנית ובה שישה עד שמונה עשר תותחים מהירי ירי שקוטרם השתנה מסדרה לסדרה ונע בין 4.7 אינץ' (119 מ"מ) ל-7.5 אינץ' (191 מ"מ). לעיתים נשאה האונייה גם סוללת תותחים שלישונית, שקוטרם נע בין 3 אינץ' (76 מ"מ) ל 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ). מספר התותחים וקוטרם היה על פי התפיסה שרווחה באותם ימים, על פיה קרבות ימיים יתנהלו תחילה במרחק מסוים, אך בהמשך הקרב יתקרבו האוניות זו לזו ואז ימלאו התותחים המשניים תפקיד מכריע, כאשר ימטירו על האויב "ברד של אש" הודות לקצב האש המהיר שלהם.
כבר בתחילת המאה ה-20 הועלו רעיונות לאוניית מערכה בעלת סוללה גדולה יותר של תותחים גדולים, במקום חלק או כל החימוש המשני. במהלך מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904 - 1905 התנהלו הקרבות הימיים בטווחים גדולים בהרבה מהטווחים שעד אז נחשבו מקובלים. הסתבר גם שעוצמתם של התותחים הגדולים, שהלכה וגדלה במהירות באותן שנים, גדולה בהרבה מאלה של התותחים המשניים. התותחים החדשים באותה תקופה היו בקוטר 12 אינץ', והיו בעלי יכולת לירות פגז כבד משמעותית מזה שירו תותחים בקוטר 9.2 אינץ' (234 מ"מ) או 10 אינץ'. יתרון נוסף היה בניהול האש: כאשר אונייה יורה מטח פגזים, יש צורך בתצפית כדי לוודא האם הפגזים פגעו במטרה, לפניה או מאחריה, ובהתאם לתקן את זווית הירי. כאשר המטח כולל תותחים ממספר קטרים, קשה להבדיל ביניהם ובקרת האש מתקשה מאוד לתת תיקונים נכונים. ישנם היסטוריונים המטילים ספק בתקפותו של מאפיין זה, ראו להלן.
הצעות ממשיות ראשונות לבניית אונייה בעלת תותחים גדולים בלבד עלו כבר ב-1903 בכמה מדינות. ב-1904 אישר הצי הקיסרי היפני את בנייתה של אוניית המערכה סאטסומה, שעל פי התכנון הראשוני הייתה אמורה להיות בעלת חימוש של שנים עשר תותחים בקוטר 12 אינץ'. עבודת בניית האונייה החלו ב-1905. הצי המלכותי הבריטי החל בתכנון אה"מ דרדנוט בינואר 1905, ובאוקטובר של אותה שנה החלה בנייתה בפועל. בנוסף, גם צי ארצות הברית קיבל במרץ 1905 אישור מהקונגרס לבניית אוניית המערכה מישיגן, שתוכננה עם חימוש של 12 תותחי 12 אינץ'. בניית האונייה החלה בדצמבר 1905.
ירי ארוך טווח.
הנשק המכריע בקרבות הימיים שאירעו בשנות ה-90 של המאה ה-19 היו תותחים בקוטר בינוני, בדרך כלל 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי ירי, שירו בדרך כלל לטווח קצר יחסית. בקרב נהר יאלו, שהתרחש ב-17 בספטמבר 1894, במהלך מלחמת סין-יפן הראשונה, פתחו האוניות היפניות באש רק כאשר צמצמו את הטווח לפחות מ-4,000 מטרים, ורוב הלוחמה אירעה בטווח קרוב עוד יותר, פחות מ-2,000 מטרים. בטווחים כאלה היו התותחים הללו מדויקים יחסית, וקצב האש הגבוה שלהם איפשר לירות על המטרות תחמושת רבה, שכונתה "ברד של אש". לתותחנות הימית באותה תקופה לא הייתה יכולה לפגוע בטווחים ארוכים יותר.
בתחילת המאה ה-20 צפו אדמירלים בריטיים ואמריקאיים שאוניות מערכה עתידיות יכלו להעסיק מטרות אויב בטווחים גדולים יותר. גם יצרני הטורפדו המשיכו לשכלל את כלי הנשק שייצרו, בין השאר על ידי הגדלת הטווח. כך למשל, ב-1903 הזמין צי ארצות הברית טורפדו שהטווח היעיל שלו היה 3,700 מטרים (לעומת פחות מ-1,000 מטרים בדגמים הראשונים). בשנת 1900 הורה אדמירל ג'קי פישר, אז מפקד צי הים התיכון של הצי המלכותי הבריטי, על אימוני תותחנות בתותחי 6 אינץ לטווח של 5,500 מטרים. ב-1904 בחנה מכללת המלחמה של צי ארצות הברית טקטיקות אוניות מערכה בהתמודדות עם טורפדו בעל טווח של 6,400 עד 7,300 מטרים (7,000 עד 8,000 יארד).
למרות אימוני הירי לטווח גדל והולך, הטווח של התותחים הקלים והבינוניים שהיה מוגבל, והדיוק הלך וירד ככל שעלה הטווח. היתרון שבקצב האש הגבוה של התותחים הללו פחת ככל שירו לטווח ארוך יותר, שכן ירי מדויק תלוי ביכולת לזהות את נד המים של המטח הקודם, שכן ללא זיהוי כזה לא ניתן לתקן את זווית הירי נכונה. ירי בקצב אש גבוה מקשה על זיהוי נכון, ולפיכך יש להוריד את קצב הירי.
ב-10 באוגוסט 1904, במהלך קרב הים הצהוב ניהלו הצי הקיסרי הרוסי והצי הקיסרי היפני דו-קרב תותחים בטווחים שלא נודעו עד אז - 13,000 מטרים. מדי הטווח של הרוסים היו יעילים עד לטווח של 4,000 מטרים ואלו של היפנים היו יעילים עד 6,000 מטרים, אך למרות זאת הצליחו שני הצדדים להשיג פגיעות בטווח גדול בהרבה, באמצעות תותחים בקוטר 12 אינץ'.
סמי-דרדנוט.
שלב התפתחותי ראשון לקראת הדרדנוט היה הפחתה של מספר התותחים המשניים מהירי הירי, ובמקומם הותקנו תותחים בעלי קוטר גדול, בדרך כלל בקוטר 9.2 או 10 אינץ'. אוניות בעלות הרכב חימוש כזה נקראו "תותחים גדולים בלבד, בקוטר משתנה", ומאוחר יותר - במבט לאחור - "סמי דרדנוט". באוניות מערכה סמי-דרדנוט היו תותחים משניים כבדים רבים ב במרכז האונייה, במקום תותחים קטנים יותר בברבטות באוניות המערכה פרה-דרדנוט המוקדמות יותר.