בשנת 1950 החל החמ"ד, שהפך בשנת 1952 לאגף מחקר ותכנון הוא הרשות לפיתוח אמצעי לחימה, בפרויקט שהתבסס על סירות החבלה שיוצרו באיטליה ואשר נעשה בהן שימוש לטיבוע האמיר פארוק. פרויקט זה היה סירת חבלה מונחית מרחוק שסימנה היה ג11. בסירות פותחו מערכות ניהוג אוטומטיות שאיפשרו לנווטן למטרה מרחוק, הפרויקט נוסה על ידי צוות בחינה משותף של חיל הים וחמ"ד, ואף כי עמד בדרישות המוגדרות נתגלו בו כמה ליקויים והם רגישות יתר להכוונה אוטומטית ובעיה של יציבות אלקטרונית וכן משקל. כתוצאה מכך הוחלט על פיתוח דגם משופר יותר ג-2–11. הדגם עבר את הניסויים עד מרץ 1954 באפריל של אותה שנה נוסה בחיל הים והחלו בייצורו. ב 1956 נכנסו הסירות לשימוש מבצעי בחיל הים .
לאחר האינטגרציה של תחזוקת שייטת 13 לתוך חיל הים בתי המלאכה של השייטת הוכפפו למספנת חיל הים. בשנת 1958 פותחו גופים של חזירים על ידי סא"ל חיים שחל. גופים אלו היו מפיברגלס. בשנת 1959 פותחו במספנות השייטת חזירים מנירוסטה. התכנון הועבר במיקור חוץ למפעל אורלייט בנס ציונה ובשנת 1963 הושק דגם פיברגלס שניצוק כגוף אחוד ולא מורכב מחלקים נפרדים.
ארגון נוסף במספנת השייטת התרחש בימי זאב אלמוג כמש"ט. מיכאל אברהם מונה כמפקד בתי המלאכה של השייטת בתפקיד מפל"ג. אזרחים עובדי צה"ל ממספנות חיל הים כישראל אונפוס ונח הנס עברו לבתי המלאכה של השייטת, כאשר אונפוס מנהל את בתי המלאכה. בוטלו תקנים לא נדרשים של קציני משק. הוקם צוות טכני של האדריכל הימי יוסף (ג'ו) יקיר לביצוע פרויקטים ופיתוח של חזירים. המספנה החלה לטפל בתחזוקה עד דרג ד.
פרסים וציונים לשבח.
המספנה זכתה בשלל פרסים: פרס קפלן, פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בצה"ל, מגן השר לאיכות הסביבה ועוד.
מפקדי מספנת חיל הים.
מפקד המספנה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה. תקן דרגת מפקד המספנה בעת הקמתה היה סא"ל באמצע שנות ה-80 הועלה התקן לאל"ם. רשימת המפקדים שמילאו תפקיד זה מופיעה בטבלא להלן
דוד יעקב סימונסן
הרב ד"ר דוד יעקב הלוי סג"ל סימונסן (ז' באדר ב' ה'תרי"ג, 17 במרץ 1853 - י"א בסיון ה'תרצ"ב, 15 ביוני 1932) היה רבה הראשי של דנמרק, ביבליופיל, חוקר יהדות, ומומחה לשפות שמיות.
ביוגרפיה.
נולד בקופנהגן לרוז האן וליעקב סימונסן, סוחר מניות. הוא למד שפות המזרח באוניברסיטת קופנהגן, ולאחר מכן למד יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. עם סיום הלימודים בשנת 1879, הוצע לו ללמד בברסלאו וכמו כן קיבל הצעה ללמד בלונדון, אך הוא בחר לחזור לדנמרק וקיבל את משרת הרבנות בקהילה היהודית בקופנהגן.
באותה שנה הוא נישא לקורה סלומון (1856–1938), בתם של יואל סלומון ותרז אטלינגר (1820–1858). לא היו להם ילדים. אחותו הייתה באטה סימונסן (1858-), בנה היה יעקב גוטמן רב בהילדסהיים, גרמניה, וחוקר פילוסופיה יהודית. נכדה היה יצחק יוליוס גוטמן פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1892 נתמנה לכהן כרב הראשי לדנמרק, והחליף את הרב אברהם ואלף. מבלי להזניח את עבודתו המחקרית והפילנתרופית. הוא כיהן בתפקיד במשך כעשור עד שנת 1902. עם פרישתו בשנת 1903 העניק לו מלך דנמרק את התואר פרופסור מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
באוקטובר 1902 הוא היה ממארגני אספת חכמי ישראל בברסלאו, לרגל 700 שנה לפטירת הרמב"ם, והעלה את הרעיון להוציא לאור ביוגרפיה עיונית מקיפה שתכלול את כל כתביו. התוכנית המקורית לא התממשה אך כעבור 4 שנים הארגון הוציא לאור שני כרכים מאמרים על "משה בן מימון, חייו, כתביו והשפעתו". רק ב-1914 יצא לאור החלק השני הביוגרפי, ואילו החלק השלישי שתוכנן לא יצא כנראה בגלל מלחמת העולם שפרצה.
במלחמת העולם הראשונה הוא הפעיל "משרד תקשורת" לאנשי קשר וארגונים מכל העולם. כמו כן, הוא שימש כנציג הצלב האדום והעביר הודעות בין קרובי משפחה שגרו בשני עברי המערכה. לאחר המלחמה עסק בפעילות פילנתרופית בארץ ישראל, ברוסיה ומכל מקום שפנו אליו.
בשנות ה-20 של המאה העשרים, היה מבקר בעיר הנופש מרינבד, שם נפגש עם חכמים מכל העולם איתם התכתב.
לקראת יום הולדתו השבעים, באדר ה'תרפ"ג, הוציא חבר ידידיו ומוקיריו ספר יובל לכבודו, והשתתפו בו רבים מחוקרי היהדות והמזרח באירופה, וארצות הברית. יוסף פישר, ספרן הקהילה היהודית בקופנהגן, הפתיע בביבליוגרפיה של כתבי הרב סמונסן ורשם 114 כותרים מהשנים 1875–1922. אך הוא הדגיש כי רשימה זו אינה מושלמת מחוסר זמן, ובעיקר כי היא לא נבדקה על ידי האדם הכי מתאים למשימה שכזו, שכן לא יכלו לבקש ממנו עזרה. בין המשתתפים בחלק העברי, שנקרא "ניר דוד", היו ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק ואהרן פריימאן.
פרופ' סמונסן היה חבר המועצה "ברית עברית עולמית" שהוקמה ב-1931. עמד בראש חברת מקיצי נרדמים שהוציאה לאור ספרים יהודיים מכתבי יד בהוצאה מדעית,
הספרייה והארכיון שלו.
ספרייתו הפרטית כללה בערך 45,000 כרכים, והיא נרכשה בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק.
הארכיון שלו שכולל כ-100,000 מסמכים נרכש גם בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק. בארכיון ישנה התכתבות עם חכמי ישראל וארגונים מישראל, ומארצות רבות. רוב המסמכים כתובים בדנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, עברית ויידיש. אך ישנם גם מסמכים בשוודית, איטלקית, פולנית, רוסית והונגרית. חלק מהמסמכים (17,500) כבר נסרק וזמין באתר הספרייה. בנוסף פרסמה הספרייה רשימה חלקית של 29,000 מכותבים. ניתן להבחין ברשימה באנשים מכל גוני הקשת היהודית. רשימה מקרית של שמות אחדים: הרב בענגיס מהעדה החרדית, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ש"י עגנון, ישראל הכהן מראדין, חיים נחמן ביאליק, שלמה זלמן שוקן. עד עתה זוהו במכתבים כ-4,700 שמות. חלק גדול מהפונים אליו הוא לא הכיר כלל כפי שכותב אליו אחד הפונים "המוקירו ואינו מכירו".
את המכתבים הסרוקים באתר ניתן למיין כך: חלק גדול הם בקשות תמיכה סוציאליות וגם בקשת תרומה להוצאה לאור של ספרים, חלק הם מחברי ספרים שידעו על אוסף הספרים שלו ושלחו לו את ספרם, ויש גם מכתבים עיוניים רבים בהם הוא מעיר לחוקרים ומחברי ספרים בתחומים בהם התעניין. משום כך, הארכיון משקף את ההיסטוריה של כמה דיסציפלינות מדעיות במשך כמחצית המאה.
אדלברט שולץ
אדלברט שולץ (בגרמנית: Adelbert Schulz; 20 בדצמבר 1903 - 28 בינואר 1944) היה קצין שריון גרמני אשר שירת בדיוויזיה השביעית ואף פיקד עליה במהלך ינואר 1944.
שולץ היה מבין 27 בלבד מחיילי גרמניה הנאצית שעוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים (הוא היה התשיעי סך הכל לזכות בעיטור). הוא נהרג מרסיס פגז שפגע בראשו תוך שהוא חשוף בצריח הטנק שלו, ומוביל את טנקי הדיוויזיה תחת פיקודו בהתקפה באזור סטרוקונסטנטינוב שבאוקראינה.
שירות צבאי.
אדלברט שולץ נולד בברלין ב-20 בדצמבר 1903, בשנת 1925 הצטרף למשטרת פרוסיה, באפריל 1934 הועלה לדרגת לויטננט במשטרה ובאוקטובר 1935 הוא עבר לשירות בוורמאכט בדרגת אובר-לויטננט. שולץ השתתף באנשלוס (סיפוח אוסטריה) ובסיפוח חבל הסודטים, מיד עם סיום המערכה בפולין הוא הצטרף לגדוד הראשון, רגימנט השריון ה-25 בדיוויזיית הפאנצר השביעית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, הוא לחם עם הדיוויזיה בגזרה הצפונית כחלק מהמאמץ לכיבוש שרבורג תחת פיקוד ארווין רומל. עבור תפקודו במערכה, הוא הועלה לדרגת קפטן ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה השביעית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, שולץ היה מעורב בלחימה כנגד כוח סובייטי עדיף באזור קלין, הוא הצליח לחפות על הנסיגה של הכוחות הגרמנים באזור בנוסף הוא אפשר פינוי של בית חולים שדה גרמני בגזרה וכך ניצלו חייהם של כ-4,000 פצועים. עבור אירוע זה הוספו 'עלי אלון' לצלב האבירים שלו בדצמבר 1941. במרץ 1943 הדיוויזיה השביעית כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, השתתפה במתקפת הנגד כנגד הצבא האדום בחרקוב. מעט לפני תחילת הלחימה קיבל שולץ את הפיקוד על רגימנט השריון ה-25, תחת פיקודו רגימנט השריון השמיד מעל ל-100 טנקים סובייטים וכלי ארטילריה רבים כחלק מהלחימה כנגד ארמיית הטנקים השלישית.
ביולי 1943 הדיוויזיה לקחה חלק בתקיפה בגזרה הדרומית של קרב קורסק, תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-3 (כחלק מפלגת הארמייה קמפף). רגימנט השריון תחת פיקודו של שולץ היה מעורב בקרבות הקשים כנגד יחידות ארמיית המשמר המשוריינת החמישית ויחידות נוספות של חזית וורונז'. ב-6 באוגוסט 1943 הוספו 'חרבות' לעיטור צלב האבירים של שולץ עבור פיקודו במהלך הקרב.
ב-14 בדצמבר נמסר לשולץ שהוחלט להעניק לו את הדרגה הגבוהה ביותר (באותה העת) לחיילי גרמניה הנאצית: צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים. הוא קיבל את העיטור באופן אישי מהיטלר (כנהוג בעיטורים חשובים) רק ב-9 בינואר, לאחר שטען שהוא עסוק מדי בלחימה בחזית ולא יכול להגיע לקבל את העיטור. עם קבלת העיטור, הוא גם הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצר השביעית בה שירת לאורך כל המלחמה.
כמעט שלושה שבועות לאחר שקיבל שולץ את הפיקוד על הדיוויזיה, הוא הוביל אותה בהתקפה על עמדות האויב סמוך לשפטיבקה ב-28 בינואר. כשהוא ניצב מחוץ לצריח הטנק שלו, נפגע שולץ מרסיס פגז ארטילרי בראשו, הוא הובהל לבית חולים שדה אך עוד באותו היום מת מפצעיו.
דבי ווסרמן שולץ
Compton (אלבום)