קליפורד לי ברטון (באנגלית: Clifford Lee Burton; 10 בפברואר 1962 - 27 בספטמבר 1986) היה הבסיסט של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה.
ביוגרפיה.
חברי מטאליקה, שלא היו מרוצים מהבסיסט שלהם דאז, רון מק'גובני, הלכו לצפות בברטון באחד מהמועדונים בהן הופיע יחד עם להקתו. ברטון הרשים אותם מאוד, ומיד אחרי ההופעה הציעו לו חברי הלהקה להצטרף אליהם ללהקה. ברטון אומנם לא היה מעוניין אך הסכים בתנאי שהלהקה תעבור לנגן בסן פרנסיסקו, כיוון שלא אהב את הקהל של לוס אנג'לס. חברי הלהקה קיבלו את הצעתו, צירפו אותו ללהקה, ופיטרו את מק'גובני.
ברטון היה הבסיסט של מטאליקה בשלושת אלבומיה הראשונים - Kill 'Em All, Ride the Lightning ו-Master of Puppets - אשר נמנים עם האלבומים הטובים והמוערכים ביותר של מטאליקה. בעקבות ההצלחה הגדולה של האלבום Master of Puppets, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי.
ב-27 בספטמבר 1986, במהלך סיבוב ההופעות, כששהתה הלהקה בשוודיה, אוטובוס הלהקה החליק והתהפך, כאשר חברי הלהקה נמצאים בתוכו. ברטון, שישן באותו הזמן, נזרק מחלון האוטובוס, שנחת עליו. לא ניתן לדעת בוודאות אם ברטון מת בשלב זה, כיוון שבמהלך הניסיון להרים את האוטובוס, ניתק החבל והאוטובוס נחת על ברטון שנית. שאר חברי הלהקה ניצלו. הנהג של האוטובוס אמר שהאוטובוס החליק בגלל קרח על הכביש. ג'יימס הטפילד הלך מספר קילומטרים בחיפוש אחרי הקרח הזה ולא מצא מאומה. חברי הלהקה מאשימים את הנהג בנהיגה בשיכרות. לפי שמועות אחרות הנהג נרדם במהלך הנהיגה.
לפני שהלך לישון, החליף ברטון מיטות עם הגיטריסט, קירק האמט כתוצאה ממשחק קלפים, וכך למעשה ניצלו חייו של האמט, וקופחו חייו של ברטון.
מותו של ברטון, שהיה חבר קרוב של חברי הלהקה, גרם לצער רב בקרב חברי הלהקה, אך הוחלט שלא לפרק את הלהקה, וחברי הלהקה החלו לבחון מועמדים שימלאו את מקומו של ברטון. בציטוט של קירק האמט "אם קליף היה רואה שאנחנו מתכוונים לפרק את הלהקה הוא היה בא ובועט לנו בתחת". כוונתו של האמט הייתה שבכל פעם שהלהקה חשבה על פירוק, קליף היה זה שעצר זאת. לבסוף, צורף ללהקה הבסיסט ג'ייסון ניוסטד, שהיה עד אז מעריץ של הלהקה, וחבר בלהקות רוק ומטאל שונות. האלבום הבא של מטאליקה And Justice for All, נכתב בעיקרו בהשפעת מותו של ברטון.
בהלווייתו של ברטון הושמעה היצירה האינסטרומנטלית Orion של מטאליקה, בה לקח ברטון חלק משמעותי.
גופתו של ברטון נשרפה ואפרה פוזר בחוות מקסוואל, אחד ממקומות הבילוי האהובים עליו בילדותו.
אירוויזיון 1973
תחרות האירוויזיון ה-18 התקיימה ב-7 באפריל 1973 בעיר לוקסמבורג לאחר זכייתה של לוקסמבורג באירוויזיון 1972. באותה שנה בוטל חוק השפה שהתיר למדינות לשיר אך ורק בשפתן הרשמית. לאור ביטול חוק השפה החליטו חלק מהמדינות (שוודיה, פינלנד ועוד) לשלוח שיר בשפה האנגלית.
אירוויזיון זה זכור עקב השערוריות הרבות שאירעו בו והשינויים הרבים שהחלו מאותה שנה.
השערורייה הגדולה של אותה שנה הייתה ההאשמה כי השיר הספרדי, "Eres tú", הוא פלגיאט של השיר שייצג את יוגוסלביה בשנת 1966. למרות הרעש שחוללה הפרשה, השיר נכלל בתחרות בעקבות לחץ פוליטי מצד ספרד. השיר הספרדי הגיע למקום השני והפך ללהיט בינלאומי. בשנת 2005 הוא נבחר כמועמד בתחרות שיר היובל באירוויזיון עם עוד 13 שירים.
ישראל השתתפה באירוויזיון 1973 בפעם הראשונה עם השיר "אי שם" בביצוע הזמרת אילנית. את השיר כתבו אהוד מנור ונורית הירש, והוא הגיע למקום הרביעי. השתתפותה של ישראל ניכרה גם מאחורי הקלעים עקב הצורך להדק את האבטחה על המשלחות. כשבעה חודשים קודם לכן נרצחו ספורטאים ישראלים במהלך אולימפיאדת מינכן. בפעם הראשונה בתולדות התחרות הוצבו שומרים בכניסה לאולם, והמשלחת הישראלית לוותה כל הזמן בשומרי-ראש.
בתחרות, שבה השתתפו 17 מדינות, זכתה בפעם השנייה ברציפות לוקסמבורג עם שיר בביצוע הזמרת הצרפתייה אן מארי דוד. השיר נקרא "Tu te reconnaîtras" ("אתה תכיר את עצמך" או "אתה תזהה את עצמך").
למקום השני הגיעה להקת מוסדאדס עם השיר "Eres tú" ("זה אתה") ולמקום השלישי הגיע הזמר הבריטי קליף ריצ'רד, שלו, הייתה זו הפעם השנייה בתחרות, הפעם עם השיר "Power to All Our Friends". למקום הרביעי, הגיעה ישראל עם השיר "אי שם" בביצועה של הזמרת אילנית. את החמישייה סגרה להקת נובה והבובות משוודיה עם השיר "You're Summer - You Never Tell Me No".
בתחרות הזו הופיעו לראשונה נשים כמנצחות על התזמורת – שוודיה וישראל שלחו כל אחת מנצחת. המנצחת הישראלית הייתה נורית הירש שגם הלחינה את השיר הישראלי.
שתוקי
סמי שלום שטרית
סמי שלום שטרית (נולד ב-15 במאי 1960) הוא סופר, דוקטור ומרצה למדע המדינה, לימודי תרבות, ספרות, קולנוע, המזרח התיכון, וחוקר החברה והתרבות בישראל. שטרית פרסם שישה ספרי שירה. הוא משמש כיו"ר פסטיבל קולנוע דרום וכראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך ופרופסור חבר-יוצר במכללת ספיר. הוא מציג עצמו כ"משורר פוליטי, איש רוח ופעיל חברתי".
ביוגרפיה.
שטרית נולד בעיירה קְסַר אַ-סוּק (היום אַ-רשדייה) בדרום מזרח מרוקו, לשם עברה משפחתו עקב עבודת אביו. אמו היא פנינה שטרית-אדרי אביו הוא הסופר נהוראי מאיר שטרית. בשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו, גדל והתחנך באשדוד ובתיכון החקלאי נחלת יהודה בשנות ה-70 של המאה ה-20. נכון לשנת 2021 הוא מתגורר באשדוד.
פעילות אקדמית.
שטרית למד באוניברסיטה העברית בירושלים (תואר בוגר בספרות עברית, מוסמך ודוקטור במדע המדינה). כן למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק כעמית בינלאומי בבית הספר ליחסים בינלאומיים (מוסמך במזרח תיכון). את עבודת הדוקטורט הוא כתב על ההיסטוריה הפוליטית של המזרחים בישראל. המחקר עוּבּד לספר ״המאבק המזרחי בישראל״ ויצא לאור בספריית אופקים של הוצאת עם עובד.
בעבר שימש כפרופסור חבר לעברית במחלקה לשפות ותרבויות המזרח התיכון ואסיה בקווינס קולג' בניו יורק. הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת ברקלי, ועמית מחקר במרכז ללימודי דתות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היום שטרית מרצה וראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללת ספיר בנגב מתגורר בשדרות הסמוכה למכללת ספיר.
שירה.
שיריו התפרסמו בכתבי עת לספרות רבים כמו עיתון 77, אפיריון, מאזניים, שדמות, הכיוון מזרח ואחרים כמו גם במוספי הספרות של עיתונים רבים כמו הארץ, וכן תורגמו לשפות רבות כמו אנגלית, ערבית, גרמנית, צרפתית ודנית והופיעו באנתולוגיות שונות בעולם.
נכון לשנת 2021 פרסם שישה ספרי שירה. ספר שיריו הראשון - "פתיחה" - ראה אור ב-1988 בהוצאת עקד וזכה במקום הראשון לשירה של פרס "הרי הרשון לספרות" של האוניברסיטה העברית בירושלים באותה שנה. ספרו השני "פריחה שם יפה" ראה אור בהוצאת נור ב-1995. הספר "שירים באשדודית" ראה אור בהוצאת אנדלוס בשנת 2003 והיה לרב-מכר. הספר ועובד למופע מוזיקלי - שזכה להצלחה גדולה - על ידי השחקן והבמאי שמעון מימרן, בשיתוף עם המלחין יונתן כנען והמוזיקאי אדם מדר. ספרו "יהודים" ראה אור ב-2008 בהוצאת נהר ו"זמן מרוקו" ב-2015 בהוצאת בימת קדם. ב-2019 ראה אור ספר השירים "לא רך ולא קשה" בהוצאת בימת קדם אף הוא.
לשירתו נזקפת השפעה על משוררי ערס פואטיקה. שירים שלו הולחנו והוקלטו על-ידי מוזיקאים כמו שם טוב לוי וברי סחרוף.
על שיריו נכתבו עבודות אקדמיות רבות בשפות שונות כולל עבודת דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון.
פעילות חברתית.
בשנות התשעים היה פעיל מרכזי בתנועות חברתיות ומזרחיות כמו "קדמה - למען חינוך עיוני שוויוני בישראל", ו"הקשת הדמוקרטית המזרחית". הוא שימש כמורה ומחנך בבית הספר על שם רוגוזין בתל אביב ואחר-כך מנהל-מייסד של בית הספר התיכון "קדמה תל אביב" בשכונת התקווה. את הסיבות לכשלונה של היוזמה הוא תיאר כך:
יחד עם אלי חמו שטרית יצר ב-2003 את הסרט התעודי "הפנתרים השחורים מדברים".
בשנת 2016 יזם יחד עם מוטי מלכא את פסטיבל "אשדודשירה", שהפך תוך שנים ספורות לפסטיבל השירה הגדול ביותר בישראל. שטרית מכהן בתפקיד המנהל האמנותי שלו.
דעותיו.
מאמרים של שטרית התפרסמו בישראל ומחוצה לה. הוא עוסק בחברה הישראלית, יחסים אתניים-מעמדיים, תרבות, חינוך והסכסוך הישראלי-פלסטיני. שטרית מרבה לתקוף את האליטה האינטלקטואלית בישראל - כגון עיתון הארץ וכותבים כמו ביאליק וגרוסמן - אותה הוא מאשים בשנאת מזרחיים, בשכתוב ההיסטוריה ובאוריינטליזם. במקביל, הוא תוקף את הממסד הדתי והמסורתי, מביע חשש ממדינת הלכה ותומך בחילוניות. לדבריו, על המזרחיים ועל השמאל ליצור חזון חדש, יהודי-ערבי, אשר "לא יצריך לזרוק איש מביתו, לא יהודי ולא ערבי".
פרסים והוקרה.
בשנת 2014 קיבל שטרית אות הוקרה של "קואליציית לבי במזרח" במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
בשנת תשמ״ח, 1988, קובץ שירים שלו זכה במקום הראשון בפרס ״הרי הרשון״ לספרות של האוניברסיטה העברית. הקובץ יצא בספר ״פתיחה״ בהוצאת עקד.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
חלל (כהונה)
בהלכה, חלל הוא צאצא של כהן שהתחלל ממעמדו כיוון שנולד מנישואים האסורים על כהן, וקדושת הכהונה פוקעת ממנו. חללה פסולה מלהינשא לכהן כשר.
פרטי הדינים.
החלל הוא אדם (גבר או אישה) שנולד לכהן מאשה האסורה עליו מהיותו כהן, למשל: גרושה, חלוצה וחללה. בנוסף, אישה שאסורה לכהן מסיבה אחרת (לדוגמה: אלמנה לכהן גדול) אך מקיימת איתו אישות הופכת לחללה.
חללות עוברת מהאב לצאצאיו אך לא מהאם. אם נולד צאצא לאם מיחוס נחות יותר משל חלל (לדוגמה אם היא ממזרת, שפחה או גויה) הוא גובר במקרה שהאב הוא חלל. מכיוון שהחללות עוברת בירושה מאב לבן, היא נחשבת בין עשרת היוחסין שבעם ישראל.