לאור ביקורת זו, מציע בעל ה'קהלות יעקב' הסבר שאינו מבוסס על דין שליחות, אך גם אינו מגדיר את הזוכה כיד. לפי הסבר זה יש יכולת לאדם לזכות לאחרים מכח יכולתו לזכות לעצמו. אין כאן פעולה הנובעת מכוחו של המזוכה אלא מכוחו של הזוכה. כפי שאדם יכול להגביה ממון ולזכות בו לעצמו, כך יכול הוא להחליט להגביה ממון ולזכות בו לטובת אדם אחר.
הגדרת 'זכות'.
דין זכין מבוסס על הנחת יסוד שהפעולה עליה מדובר מוגדרת כ'זכות'. אולם ישנם מקרים רבים בהם הגדרת הזכות אינה חד משמעית. להלן כמה מהספקות:
מי זוכה ולמי ניתן לזכות.
כל אדם גדול ובר דעת, יכול לזכות לחברו. בין איש ובין אשה ואפילו היא אשת איש, וכן עבד או שפחה עבריים או כנעניים. כמו כן כל המנויים לעיל יכולים להיות מוטבים של פעולת זכייה. נוסף עליהם הקטן: "זכין לקטן אפילו בן יום אחד". אולם בנוגע לזכיית קטן נחלקו הראשונים האם מדובר בהלכה גמורה מהתורה, או שזו רק תקנת חכמים.
האפשרות לזכות עבור גוי, נתונה במחלוקת אמוראים. האפשרות לזכות עבור שוטה, מובאת על ידי הרמב"ם והשולחן ערוך. יש הטוענים שהדבר פשוט, ויש מי שהפנה למקור בגמרא. אולם בעל 'קצות החושן' סבור שהרא"ש חולק על כך.
גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין.
הגמרא קושרת בין דין זכייה לדין גיור קטינים:אמר רב הונא: גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין. מאי קמ"ל? דזכות הוא לו, וזכין לאדם שלא בפניו, תנינא: זכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לאדם שלא בפניו! מהו דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה, דהא קיימא לן דעבד ודאי בהפקירא ניחא ליה, קמ"ל דהני מילי גדול, דטעם טעם דאיסורא, אבל קטן - זכות הוא לו. לפי פסקו של רב הונא, גר שאין לו אב, ואמו הביאתו להתגייר, מטבילין אותו לשם גירות על דעת בית דין.
השיוך של דין זכין לגיור קטינים אינו פשוט. הרי המילה והטבילה הן פעולות הנעשות בגופו. אין כאן פעולה שעושה אדם אחר במקומו של הקטן, כמו במקרים רגילים של זכייה. לאור זאת כתבו התוספות:ונראה דזכייה דגירות לא דמי לשאר זכיות דמה שב"ד מטבילין אותו אינם זוכין בעבורו אלא הוא זוכה בעצמו ובגופו שנעשה גר ונכנס תחת כנפי השכינה והא דפריך בכתובות תנינא זכין לאדם שלא בפניו ומשני מהו דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה היינו משום דאם הייתה חובתו לא היה לב"ד להתמצע להכניס גופו בדבר שיש לו חובה. בעיה נוספת שהתעוררה כאן, קשורה לתוקף של דין זכין. לפי השיטה שדין זכיית קטן אינו אלא מדרבנן, כיצד ניתן לגייר על בסיס כלל שתוקפו מדרבנן בלבד?
הראשונים שסבורים שיסוד דין זכייה הוא מדין שליחות, הסבירו שגיור קטינים מבוסס על דין דרבנן. ראשונים אלו נדרשו להסביר כיצד ייתכן שגיור יהיה מבוסס על דין דרבנן. יש שכתבו שכל הגיור הזה אינו תקף מהתורה ולכן אין להתייחס אליהם כיהודים גמורים. ויש שהציעו פתרונות הלכתיים כגון "יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה".
הראשונים שסבורים שלדין זכייה יש מקור מהתורה, ואין זכייה מדין שליחות, ביססו את גישתם בין היתר מסוגיית גר קטן.
אחמד זוויל
אַחְמַד חַסַן זֶווֵיל (בערבית: أحمد حسن زويل; באנגלית: Ahmed Hassan Zewail; 26 בפברואר 1946 – 2 באוגוסט 2016) היה כימאי מצרי-אמריקני שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1999 על עבודתו החלוצית בחקר תגובות כימיות בטווחי זמן קצרים ביותר. הוא כיהן כפרופסור בקתדרה לכימיה ע"ש לינוס פולינג, פרופסור לפיזיקה ומנהל המרכז לביולוגיה פיזית למדע וטכנולוגיה אולטרה-מהירים במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ביוגרפיה.
זוויל נולד בדמנהור, 60 קילומטרים דרום-מזרחית לאלכסנדריה, וגדל בדאסוק במשפחה מוסלמית. הוא היה בנם של חסן זוויל, מכונאי במקצועו שעבד בהמשך כפקיד ממשלתי, ושל אשתו, רווחיה דאר.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלכסנדריה ואחר כך עבר לארצות הברית, שם קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה. לאחר מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עבר בשנת 1976 למכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ומאז ועד מותו כיהן בו כחוקר. בשנת 1990 מונה לראש הקתדרה לכימיה פיזיקלית על שם לינוס פאולינג.
בעבודתו פיתח זוויל שיטה למעקב אחר אטומים ומולקולות במהלך התגובה הכימית, באמצעות הבזקי לייזר מהירים במרווחי זמן של פמטו-שניות (femtoseconds). כך התחקה במדויק אחר שבירתו של הקשר הכימי ויצירתו מחדש, והוכיח את קיומם של תוצרי ביניים שהיו תאורטיים בלבד לפני כן.
בשנת 1993 הוענק לאחמד זוויל, בישראל, פרס וולף לכימיה. בשנת 1999 היה למצרי השלישי שקיבל פרס נובל, אחרי אנואר סאדאת בשנת 1978 (פרס נובל לשלום) ונגיב מחפוז בשנת 1988 (פרס נובל לספרות). מאז עסק זוויל, לצד מחקרו, גם בפעילות ציבורית, א-פוליטית, להנחלת המחקר המדעי התקין במדינות מוסלמיות, במדינות ערב ובמיוחד במצרים.
חיים פרטיים.
אחמד זוויל היה נשוי פעמיים. את אשתו הראשונה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אלכסנדריה. הוא התגרש ב-1979 ובשנת 1989 התחתן שוב עם רופאה ממוצא סורי, דמה פאהם. נולדו לו 4 ילדים, שניים מכל מערכת נישואים.
ק.י. לאנגנהובן
קערת ליל הסדר
קערת ליל הסדר (גם קערת הסדר או קערת הפסח) היא צלחת מסורתית שאותה נוהגים להניח על השולחן בליל הסדר. לרוב, בצלחת מונחים באופן סמלי שישה מאכלים המייצגים רעיונות הקשורים לסדר פסח וליציאת מצרים. כל אחד מששת המאכלים נאכל או מוצג בחלק אחר מההגדה של פסח, כדי לעזור להמחיש את סיפור ההגדה (יחד עם שלוש המצות, המצויות אף הן במרכז שולחן הסדר).
קבוצת המאכלים שמובאת לשולחן בליל הסדר מופיעה כבר במשנה ובתלמוד אולם ה"קערה" כחפץ בפני עצמו המשמש בסיס למאכלים מוזכרת רק בראשונים ובשולחן ערוך.
מטבע הדברים, בעדות ובמסורות השונות קיימות גרסאות שונות למאכלים המונחים בקערה, לאופן הכנתם ולפירוש של משמעותם הסמלית, אך הרעיון העומד מאחורי כל המסורות זהה. בדרך כלל קערת ליל הסדר מעוטרת בדוגמאות שונות, והיא מונחת במרכז השולחן כדי שכל המשתתפים יראו אותה היטב.
סימני הסדר.
המשנה בפרק העשירי של מסכת פסחים מתארת את ליל הסדר:
המשנה מתארת שלפני בעל הבית (כיום – עורך הסדר) מביאים, עוד קודם הסעודה, מאכלים שונים: מצה, חזרת (מרור) חרוסת (מטבל למרור) ושני מאכלים מבושלים. על פי הפרשנות המקובלת, המילים "הביאו לפניו" שבתחילת המשנה מרמזות לירקות חיים הנאכלים לכרפס. לאורך ההיסטוריה התקבל המנהג לא להניח את המאכלים האלו סתם על שולחן האוכל, אלא לסדר אותם בכלי מיוחד, "קערת הסדר". סידור המאכלים בתוך הקערה השתנה לאורך השנים, ומושפע בין היתר ממשמעויות מחשבתיות ורוחניות שניתנו למאכלים שבקערה. בחלק משיטות הסידור נוספו לקערה, מטעמים מעשיים, גם מי מלח על מנת לטבול בהם את הכרפס.
מרור.
בזמן בית המקדש ואכילת קורבן הפסח, הייתה אכילת מרור עם בשר הקורבן מצווה מדאורייתא כפי הנאמר בפסוק "על מצות ומרורים יאכלוהו". בזמן שאין קורבן פסח, אכילת מרור היא מצווה מדרבנן. המרור (וחזרת בקהילות אשכנז) נאכל זכר למרירות וקושי שיעבוד מצרים. המרור הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים, ואילו את שורש החזרת נהוג לטחון. יש המערבים את החזרת עם סלק.
כרפס.
הכרפס הוא ירק בעל טעם מתוק או נייטרלי הנאכל בתחילת הסדר. מנהג זה של אכילת ירק נועד לשנות מסדר הדברים המקובל – פתיחת הארוחה בברכת "המוציא לחם מן הארץ" ואכילת לחם – כדי להתמיה את הילדים ולעודד אותם לשאול שאלות. מיד לאחר ברכת "בורא פרי האדמה" ואכילת הכרפס, שואלים הילדים "מה נשתנה" ומתחיל סיפור יציאת מצרים. מנהג זה של אכילת ירק דומה לסעודות האצולה הרומית בהן הוגש לפני הסעודה מתאבן אשר היה בדרך כלל ירק. לרוב מדובר בירק כגון סלרי או תפוח אדמה מבושל שברכתו "בורא פרי האדמה". הירק נטבל לרוב במי מלח (כמו הביצה) המסמלים את הדמעות של בני ישראל בהיותם במצרים.
חרוסת.
החרוסת היא מטבל דמוי טיט שבו טובלים את המרור. החרוסת מסמלת את עבודת הפרך של בני ישראל במצרים בעת בניית "ערי המסכנות". מרכיבי החרוסת משתנים מאוד מעדה לעדה. במטבח האשכנזי היא מורכבת בדרך כלל מתפוחים, אגוזים, יין אדום ותבלינים שונים, ובמטבח היהודי הספרדי היא נעשית בדרך כלל גם מתמרים ולרוב היא מתוקה יותר. במטבח יהודי עיראק היא מורכבת מסילאן, תמרים ואגוזים.
זרוע.
בשר המסמל את קורבן הפסח שהוקרב בבית המקדש בירושלים, לרוב צלי של זרוע כבש או בקר או כנף בשר עוף. הזרוע, המזכירה את הקורבן משמשת תזכורת בלבד, ואינה נאכלת. הזרוע מסמלת גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים. במקרים אחרים הזרוע היא גרגרת של עוף עם מעט בשר עליה, צלויה באש. היא זכר ל'קרבן-פסח' שהיו מקריבים בזמן בית המקדש.
ביצה.
הביצה מסמלת את קורבן חגיגה (חגיגת ארבעה עשר) שהוקרב בבית המקדש ישנם הטוענים ש"נהגו בביצה מפני שהיא קלה לבשל ומצויה לכל". כמו כן הביצה מסמלת אבלות, גם את חורבן בית המקדש הראשון והשני. יש המוצאים רמז בכך שלפי סדר הלוח העברי הקבוע, תשעה באב יחול תמיד באותו יום בשבוע בו חל ליל הסדר.
בקבלה.
הקערה של פסח וכל הסימנים שבה מסמלים בקבלה את התנאים שבאמצעותם האדם יכול להגיע לקשר עם הבורא, שברא אותו במטרה להעניק לו תענוג מושלם.
האדם, בתהליך התפתחותו הרוחנית מתעלה מעל האגו שלו ורוכש את טבע האהבה והנתינה, בכך הוא משתווה לבורא והופך, על פי המקובלים, כשיר לקבלת התענוג מהבורא.