סמית' הנהיג בקרוליינה הצפונית את שיטת ההתקפה "ארבע פינות", התקפה בה ארבעה שחקנים מרווחים את המגרש בעוד שחקן חמישי מכדרר, התקפה זו הייתה יעילה מאוד בשליטה בכדור והאטת קצב המשחק והביאה את ה-NCAA להכניס שעות קליעות על מנת לזרז את המהלכים. ב-1981 פרסם יחד עם בוב ספיר את ספרו "Basketball: Multiple Offense and Defense" בהוצאת Prentice Hall Trade ובו תיאור טכניקות מתקדמות בכדורסל שיישמו בתוכניות שלהם.
סמית' הדריך את נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת מונטריאול (1976) והוביל אותה לטורניר ללא הפסד ולזכייה במדליית זהב.
באוקטובר 1997 פרש במפתיע מאימון, לאחר 36 שנים כמאמן קרוליינה הצפונית. נכון למועד פרישתו היה למאמן עם מספר הניצחונות הגבוה ביותר בתולדות ה-NCAA עם מאזן של 879 ניצחונות ו-254 הפסדים, שיא שנשבר מאז על ידי מייק ששבסקי, בובי נייט וג'ים בייהם.
סמית' נבחר ב-1983 להיכל התהילה של הכדורסל, ב-2006 היה אחד מחמישה שיצגו את המחזור הראשון של היכל התהילה של כדורסל המכללות, יחד עם ג'ון וודן, ביל ראסל, אוסקר רוברטסון וג'יימס נייסמית'. ב-2007 נבחר להיכל התהילה של פיב"א. כמו כן נבחר להיכל התהילה של הספורט בקרוליינה הצפונית ולהיכל התהילה של הספורט בקנזס. רשת ESPN בחרה בסמית' לאחד המאמנים הגדולים בכל ענפי הספורט במאה ה-20 יחד עם ג'ון וודן, וינס לומברדי, רד אאורבך, בר בראיינט, ג'ורג' האלס וג'ון מק'גרו. ב-2013 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה במדינה.
סמית' היה בעל עמדות ליברליות והזדהה עם המפלגה הדמוקרטית. הוא התבטא נגד עונש מוות, מלחמת וייטנאם, מלחמת עיראק ונשק גרעיני. כמו כן היה פעיל נגד אפליה גזעית, בהגיעו לקרוליינה הצפונית היה נרעש מההפרדה הגזעית שהיה נהוגה בצ'אפל היל, ויחד עם כומר מכנסייתו לקח סטודנט שחור לסעוד במסעדה מפורסמת שנהגה בפרקטיקה זו. ב-1966 צירף לשורות קבוצת הכדורסל את צ'ארלי סקוט, הסטודנט האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות הקבוצה.
סמית' היה נשוי פעמיים ואב לחמישה ילדים.
האי הגדול של בחריין
האי הגדול של בחריין, בחריין (בערבית: جزيرة البحرين, תעתיק מדויק: ג'זירת אלבחרין) או אוואל (בערבית: جزيرة أوال) הוא האי הגדול ביותר (כתשעים אחוז משטח המדינה) בארכיפלג המרכיב את מדינת האי בחריין. זהו האי המרכזי ביותר במדינה, ורוב האוכלוסייה מתגוררת בו.
רוב האי מוקף מפרץ יחסית רדוד של המפרץ הפרסי, שמכונה "המפרץ של בחריין". קרקעית הים הסמוך לאי היא בעיקרה סלעית, בעיקר בצפון האי, ומכוסה בשוניות אלמוגים נרחבות. רוב שטחו של האי הוא מדבר צחיח ושטוח, והוא נמוך, רק מעט מעל גובה פני הים. מחשופי הגיר יוצרים גבעות נמוכות, מדרונות קצרים ועמקים רדודים. הגיר מכוסה במקומות רבים בחול המכיל מלח בצפיפויות שונות, שרק צמחייה מדברית מסוימת, דוגמת עצים בעלי קוצים וצמחייה נמוכה. רצועת חוף באורך חמישה קילומטרים בצפון האי היא רצועה רחבה של אדמה פורייה, וגדלים שם עצי תמר, שקד, תאנה ורימון. בחלקו הפנימי של האי מצוי צוק שמגיע לגובה של 134 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר באי. הוא קרוי "גַ'בֶּל אַ-דוּחָן" ("הר העשן", בערבית: جبل الدخان), ובקרבתו שוכנות רוב בארות הנפט באי.
מנאמה, בירת בחריין, ממוקמת בצפון-מזרח האי. הנמל המרכזי, מינא סלמאן (בערבית: ميناء سلمان, תעתיק מדויק: מינאא' סלמאן), ממוקם בעיר הבירה מנאמה. מתקני זקוק הנפט המרכזיים נמצאים גם הם באי.
האי מחולק לשלושה מחוזות. גשרים ומסילות רכבת מחברים בין האי לאיים האחרים המרכיבים את בחריין וליבשה של ערב הסעודית. הגשר הוותיק ביותר, שנבנה ב-1929, מחבר את בחריין עם האי מוחארק. ישנם גם שלוש מסילות בין האי מוחארק לבירה מנאמה. מחופה המזרחי מחובר בחריין לאי סיתרה, כשביניהם רק ערוץ צר. בצדו המערבי מחובר לאום א-נעסאן, שמחובר לאחר מכן, באמצעות גשר המלך פהד לאל-ח'ובר (בערבית: الخبر, תעתיק מדויק: אלח'בר) שבערב הסעודית.
איתי ארנליב
איתי ארנליב (נולד 1985) הוא טניסאי פאראלימפי ישראלי.
חייו.
ארנליב נולד וגדל בפתח תקווה, בן בכור לדב ולשרי. בשנת 2003 התגייס לעורב צנחנים, יצא לקורס קצינים ופיקד על צוות במלחמת לבנון השנייה. ביולי 2007 נכנס עם כוח צה"ל לפעילות מבצעית בשכם ונפצע יחד שלושה מחייליו כשהופעל לעברם מטען חבלה. ארנליב נפצע באופן אנוש, שתי רגליו נקטעו והרופאים הגדירו את סיכוייו לחיות בכ-3–5 אחוזים. לאחר כחודשיים שבהם שכב מורדם בבית החולים החל ארנליב תהליך שיקום ולאחר כחצי שנה כבר החל ללכת על רגליים תותבות. כמה חודשים לאחר מכן חזר ארנליב לצבא והשתחרר משירות קבע בשנת 2012 בדרגת סרן.
בשנת 2012 החל ארנליב לשחק טניס נכים לאחר שמהלך השנים מאז פציעתו ניסה סוגי ספורט שונים - שחייה, ריצה, טיפוס, טניס שולחן וכדורסל. בשנת 2015 ניצח בגמר טורניר איל דה רה בצרפת את אנתוני קוטריל הבריטי ובכך עלה בדירוג העולמי ונכנס לעשרייה הראשונה ברמת הנכות החמורה.
ביולי 2016 השתתף באליפות גרמניה הפתוחה והפסיד בשני גמרים (ביחידים ובזוגות). בגמר היחידים הפסיד ארנליב ליריב אמריקאי שדורג שני בעולם ובגמר הזוגות (שם שיחק יחד עם אלפרדו די קוזמו האיטלקי) הפסידו לזוג אמריקאים.
בספטמבר 2016 ייצג את ישראל באולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016) בטורניר היחידים ובטורניר הזוגות (יחד עם שרגא ויינברג), בו שברו את השיא למשחק הטניס הארוך ביותר במשחקים הפראלימפיים.
לארנליב תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת בר-אילן אותו סיים בהצטיינות.
סיון נועם שמעון
סיון נועם שמעון (נולדה ב-21 ביוני 1985) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה.
לשמעון שני אחים ואחות, הרקדנית-שחקנית רונה-לי שמעון. למדה במגמת תיאטרון בתיכון בליך ברמת גן. בצה"ל שירתה כקצינת לוגיסטיקה בגדוד ארז, ובתור מפקדת מחלקה בקורס נהיגה בבה"ד 6, והיא סרן במילואים.
לנועם שמעון תואר ראשון בתסריטאות מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כברמנית ובסוכנות ניצבים למשחק.
בשנת 2013, נבחרה לגלם את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע הישראלי "ברש", אותו כתבה וביימה מיכל ויניק. בשנת 2015 השתתף הסרט בכ-20 פסטיבלים ברחבי העולם, וב-2016 הוקרן בבתי הקולנוע בישראל וזכה לביקורות חיוביות. על משחקה בסרט זכתה שמעון ב-2015 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Ma Belle, My Beauty", הפקה צרפתית בבימויה של האמריקאית מריון היל. שמעון מגלמת בסרט את דמותה של נועה, חיילת משוחררת מצה"ל, שמוצאת את עצמה בדרום צרפת, במשולש אהבה פוליאמורי של שתי נשים וגבר. הסרט השתתף בפסטיבל סאנדנס וזכה בו בפרס "חביב הקהל".
נועם שמעון מלמדת תקשורת וקולנוע בתיכון בליך ברמת גן, לצידו של יובל מנדלסון.
נועם שמעון מתגוררת בתל אביב. היא לסבית מוצהרת.
נמל התעופה הבין-לאומי אליניקון
נמל התעופה הבינלאומי אליניקון (ביוונית: Διεθνής Αερολιμένας Ελληνικού) היה נמל התעופה של העיר אתונה, בירת יוון, במשך כשישים שנה, עד לסגירתו בשנת 2001.
תולדות הנמל.
נמל התעופה נפתח ב-1938 כשבעה קילומטרים מדרום למרכזה של אתונה. בתחילה נקרא קלמקי (Kalamaki). בהמשך נקרא על שם הכפר אליניקו שלידו שכן.
במהלך הכיבוש הגרמני של יוון במלחמת העולם השנייה השתמש החיל האוויר הגרמני בשדה. לאחר המלחמה התירה ממשלת יוון לחיל האוויר של ארצות הברית להשתמש בו, ונוכחות זו נמשכה עד לשנת 1991.
פאתו המערבית של נמל התעופה גבלה בחוף הים. הוא שימש בבסיס פעולה מרכזי של חברת אולימפיק איירליינס היוונית. היו בו שני טרמינלים: הטרמינל המערבי שירת את חברת אולימפיק והטרמינל המזרחי, שתוכנן על ידי האדריכל אירו סארינן, שירת את יתר החברות שפעלו בנמל.
הנמל נסגר בחודש מרץ 2001, עם הפעלת נמל התעופה החדש של אתונה, שהוקם ממזרח לעיר. ערב סגירתו עברו בנמל כ-13.5 מיליון נוסעים מדי שנה והוא שירת 57 חברות תעופה שונות.
הנמל לאחר סגירתו.
לאחר סגירת הנמל הועבר ניהול המתחם לידי חברת Hellinikon SA. בחלק משטח המתחם הוקמו מתקני ספורט לצורך אירועי אולימפיאדת אתונה. גם אחד ממוסכי המטוסים בנמל הוסב למטרה זו.
בשנת 2005 נערכה תחרות מתכננים בינלאומית להסבת שטח הנמל לפארק מטרופוליטני. תוכנית זו טרם מומשה, בין השאר משום ששלטונות יוון שוקלים לפתח את הנמל במקום זאת לאזור מסחרי.
בשנת 2011 נפתח במבנה הטרמינל המערבי מוזיאון של חברת אולימפיק איירליינס. אוספו כולל גם שלושה מטוסים שחנו בנמל מאז שנסגר.
במהלך משבר ההגירה באירופה השתכנו במבני הנמל הסגור מהגרים ופליטים מאפגניסטן, פקיסטן, איראן, מרוקו וממדינות אחרות. במרץ 2016 שהו בו 4,120 אנשים.
תאונות ופעולות טרור.
מספר תאונות אוויריות התרחשו בנמל ובסביבתו במהלך שנות פעילותו. בחמורה שבהן התרסק ב-8 בדצמבר 1969 מטוס של חברת אולימפיק איירליינס (מטוס DC-6 בטיסה 954 מכרתים) לתוך הר במהלך גישה לנחיתה בנמל. כל 90 יושבי המטוס נספו.
ב-26 בדצמבר 1968 ירו מחבלים בנמל התעופה לעבר מטוס של חברת אל על שהתכונן להמריא מהנמל. אדם אחד נהרג ואחרת נפצעה קשה.
ב-27 ביוני 1976 נחטפה טיסה 139 של אייר פראנס מתל אביב לפריז על ידי מחבלים שעלו עליה במהלך חניית ביניים בנמל. המטוס החטוף נחת באנטבה שבאוגנדה, חלק מנוסעיו שוחררו על ידי המחבלים. מרבית האחרים, ישראלים, שוחררו על ידי צה"ל במבצע יונתן ב-4 ביולי.
ב-23 בנובמבר 1985 נחטף מטוס של חברת איג'יפטאייר שהמריא מהנמל אל קהיר שבמצרים והונחת באי מלטה. פעולת קומנדו מצרית להשתלטות על המטוס במלטה ב-25 בנובמבר הסתיימה במותם של רוב נוסעי המטוס.