השופט קדמי חלק על דעתו של השופט בך וסבר שיש להותיר על כנו את עונש המאסר שגזרה הערכאה הראשונה על בוחבוט. הוא הכיר במסכת הסבל הקשה שעברה על בוחבוט מידי בעלה, אך ציין כי היא ביצעה מעשה רצח וכי התביעה הכירה בסבל שעבר עליה כמרכיב של קנטור, המעביר את העבירה שביצעה מרצח להריגה. הוא ציין כי העונש המקסימלי על עבירה של הריגה הוא עשרים שנות מאסר והוא מהווה את נקודת המוצא בשקילת העונש הראוי לנאשם שהורשע. קדמי כתב כי בשקילת חומרת העבירה מזה והרקע לה לרבות ההתעללות שעברה בוחבוט אין להקל יתר על המידה בעונש על מעשה ההמתה, על מנת שלא להעביר מסר כי יש נסיבות המצדיקות המתה בתגובה להתנהגות מחפירה. קדמי כתב כי בית המשפט המחוזי "עשה כברת דרך ארוכה לקראת המערערת והרחיק לכת במשקל לקולה שנתן להתנהגותו המשפילה והמחפירה של בעלה המנוח כלפיה", וסבר שאין מקום להקל בעונש מעבר לכך.
במחלוקת שבין דעות השופטים בך וקדמי הכריעה השופטת דורנר והסכימה כי יש להפחית את עונשה של בוחבוט לשלוש שנות מאסר. היא פתחה את פסק דינה במשפט "כרמלה בוחבוט הייתה אישה מוכה". היא הטעימה שהתביעה לא עשתה חסד עם בוחבוט כאשר האשימה אותה בהריגה ולא ברצח, שכן לדברי התובעת עצמה עובדות המקרה לא ביססו את העבירה החמורה יותר. דורנר כתבה כי "המערערת לא תכננה להמית את בעלה כתגובה להתעללותו הממושכת בה, אלא ירתה בו ברגע של יאוש, כאשר שניות לפני כן חשבה לירות בעצמה. יסודות עבירת ההריגה הולמות אפוא את מעשיה."
דורנר דחתה את עמדתו של השופט קדמי שיש להרתיע קרבנות התעללות מהריגת המתעלל בהם על ידי הטלת עונש חמור. לגישתה:
דורנר הוסיפה שעם זאת אין לפטור מעונש של ממש את מי שקיפד חיי אדם. תוך ציון תקדים מן המשפט האנגלי של פרשת קירנג'יט אהלוואליה קבעה כי בנסיבות המקרה שלפניה מהווה עונש של שלוש שנות מאסר את האיזון הראוי בין השיקולים השונים בעניינה של בוחבוט.
בוחבוט שוחררה לבסוף מהכלא ב-3 בינואר 1996.
קלדס
קלדס (בספרדית: Caldas) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא במרכז קולומביה והוא גובל במחוזות אנטיוקיה בצפון, בויאקה בצפון-מזרח, קונדינמרקה במזרח, טולימה בדרום וריסרלדה בדרום ובמערב.
המחוז משתרע על שטח של 7,888 קמ"ר. במחוז מתגוררים כמיליון תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא העיר מניסלס.
היסטוריה.
בתקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים כמו הקימבאיה. הספרדי הראשון שהגיע לאזור היה הקונקיסטאדור חורחה רובלדו ב-1536, וההשתלטות על השטח הושלמה תוך שנים ספורות.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור שויך לפרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות). לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה. ההתיישבות באזור גדלה משמעותית באותה תקופה על ידי מהגרים חקלאים מאזור אנטיוקיה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני). ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-11 באפריל 1905, בתקופת נשיאותו של רפאל רייס פרייטו, פוצל מקאוקה מחוז קלדס המקורי שכלל את שטחי מחוזו קלדס, ריסרלדה וקינדיו המודרניים ושבירתו הייתה מניסלס. המחוז נקרא על שמו של פרנסיסקו חוסה דה קלדס, שהיה פעיל לעצמאות קולומביה. התושבים בזור ריסרלדה וקינדיו רצו להתפצל מהמחוז, אך לא הצליחו בכך בעשורים הראשונים לקיומו. בסופו של דבר ב-1 ביולי 1966, בתקופת נשיאותו של גיירמו לאון ולנסיה, המחוז פורק ובמקומו נוצרו מחוזות קלדס ריסרלדה וקינדיו.
כלכלה.
המחוז הוא אחד המרכיבים של ציר מגדלי הקפה הקולוביאני, מרכז תעשיית הקפה של קולומביה. מלבד הקפה הכלכלה המקומית מסתמכת על ענפים אחרים בחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננה, מקדמיה, פיג'ואה, קנה סוכר, סויה, פסיפלורה, לימון, סלק ואבוקדו, גידול מקנה, כרייה, תעשייה, הכוללת בעיקר טקסטיל ועיבוד מתכת, וכן תיירות.
חלוקה מנהלית.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשישה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן:
שם טוב גגין
יחסי ארצות הברית–עיראק
יחסי ארצות הברית–עיראק הם היחסים הדיפלומטים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה העיראקית.
היחסים בין שתי המדינות החלו לראשונה כאשר ארצות הברית הכירה בעיראק ב-9 בינואר 1930 עם חתימת האמנה האנגלו-אמריקאית-עיראקית בלונדון על ידי שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
כיום, בין ארצות הברית לבין הרפובליקה העיראקית מתקיימים יחסים הדדיים. בנוסף, ארצות הברית מסייעת במיליוני דולרים בשנה לכוחות המזוינים של עיראק ומספקת הכשרה לחיילים.
היסטוריה.
האימפריה העות'מאנית.
האינטראקציה המסחרית עם האימפריה העות'מאנית (שכללה את עיראק המודרנית) החלה בסוף המאה ה-18. עם פירוק האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית תמכה בכך שעיראק תהפוך למדינה עצמאית ולא תישאר כמושבה.
כינון היחסים.
ב-9 בינואר 1930, הכירה ארצות הברית בעיראק לאחר ששגרירה בממלכה המאוחדת חתם על האמנה האנגלו-אמריקאית-עיראקית. ב-1946, ארצות הברית פתחה את שגרירותה בבגדאד בירת עיראק.
האיחוד הערבי.
ב-28 במאי 1958, הכירה ארצות הברית באיחוד הערבי שנוצר בין עיראק לממלכה הירדנית האשמית.
היחסים בין ארצות הברית לבין ממשלת קאסם 1958 – 1963.
היחסים בין ארצות הברית לבין עיראק התמתחו לאחר הפלת המלוכה העיראקית ב-14 ביולי 1958, שהביאה להכרזה על ממשלה רפובליקנית בראשותו של תא"ל עבד אל-כרים קאסם.
היחסים בין ארצות הברית לעיראק הפכו למתוחים לאחר הדחת שושלת המלוכה העיראקית ב-14 ביולי 1958, שהובילה להקמת ממשלה רפובליקנית בהנהגת עבד אל-כרים קאסם. מתוך דאגה לגבי השפעתה של המפלגה הקומוניסטית בעיראק בממשלת קאסם, ובתקווה למנוע ניצול של המצב בידי מפלגת הבעת' הקים הנשיא אייזנהאואר ועדה מיוחדת בנושא עיראק באפריל 1959 כדי להציע פתרונות למניעת השתלטות קומוניסטית. קאסם פעל נגד הקומוניסטים בשנות השישים, ויחד עם אמונתו של קנדי שעיראק לא חשובה במסגרת הרחבה של המלחמה הקרה, הובילה מדיניותו לפירוק המפלגה הקומוניסטית בעיראק בתוך כמה ימים מהשבעתו של קנדי. עם זאת, האירועים הבאים שהתרחשו הובילו להחזרת עיראק אל מרכז תשומת הלב של ארצות הברית.
ב-25 ביוני 1961, החל קאסם להניע חיילים אל הגבול בין עיראק לכווית, והכריז על כווית כעל "חלק בלתי נפרד מעיראק", מה שהוביל למשבר. הממלכה המאוחדת - שהעניקה לכווית עצמאות שישה ימים קודם לכן ושכלכלתה הייתה תלויה בנפט מכווית - הגיבה ב-1 ביולי ושלחה 5,000 חיילים לאזור כדי להדוף כל פלישה עיראקית. באותו הזמן, שלח קנדי כוח נחתים אל בחריין, והממלכה המאוחדת, בתמיכת קנדי, הביאה את הסכסוך למועצת הביטחון של האו"ם, בה הטילה ברית המועצות וטו על ההחלטה. המצב נפתר באוקטובר, כשהבריטים יצאו מהאזור והוחלפו ב-4,000 חיילים מהליגה הערבית. ממשל קנדי הגיב בצורה שהגיב בגלל הרצון להציג את ארצות הברית כמתנגדת לקולוניאליזם למען שיתוף פעולה עם הלאומנות הערבית, וגם העדפה לתת לממלכה המאוחדת לפתור את הנושאים במפרץ הפרסי.
לאחר שמנהיג הכורדים מוסטפא ברזאני חזר לעיראק ב-1958 מגלות בברית המועצות, הבטיח קאסם להעניק שלטון אוטונומי לחלק הכורדי בצפון עיראק, אולם לא התקדם בנושא עד 1961. ביולי 1961, לאחר אלימות בין השבטים הכורדים, חזר ברזאני אל צפון עיראק והחל לכבוש שטחים מיריביו. אף על פי שממשלת קאסם לא הגיבה בנושא, שלחה המפלגה הדמוקרטית הכורדית רשימת דרישות לקאסם באוגוסט, שכללו את הסגת הצבא מהאזור וחופש פוליטי. בחודש הבא, חזו נציגי ארצות הברית בעיראק ואיראן שמלחמה היא בלתי נמנעת. מתוך חשש לאובדן צפון עיראק לאחר שהכורדים שהתנגדו לברזאני השתלטו על נתיב לגבול האיראני בתחילת ספטמבר והרגו חיילים עיראקיים, ציווה קאסם על הפצצת כפרים כורדיים ב-14 בספטמבר, וברזאני הצטרף למרד ב-19 בספטמבר. כחלק מהאסטרטגיה של אלכסנדר שלפין ביולי 1961 כדי להסיח את דעתה של ארצות הברית ובעלות בריתה מהמצב הרגיש בברלין, החליט הק.ג.ב לעודד את ברזאני למרוד, אף על פי שהוא לא התכוון לפעול כשליחם. במרץ 1962, שלטו כוחותיו של ברזאני בכורדיסטן העיראקית, אף על פי שברזאני נמנע מלהשתלט על ערים גדולות מתוך חשש שממשלת עיראק תפעל נגד אזרחים. ארצות הברית סירבה לבקשות הכורדים לסיוע, אולם קאסם תייג את הכורדים כשליחים אמריקניים ופתר את הסובייטים מאחריות למתרחש.