משחק הגמר נערך באצטדיון הלאומי שליסבון. התחרות הסתיימה בניצחון של סלטיק בפעם הראשונה בתולדות המועדון. זו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה בריטית ניצחה בתחרות.
פול ון הימסט מאנדרלכט הבלגית זכה בתואר מלך השערים, לאחר שכבש חמישה שערים במשחק אחד.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 32 קבוצות. ריאל מדריד כמחזיקת הגביע קודמה ישירות לשמינית הגמר. יתר הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר. לאור ריבוי הקבוצות, חלק מהם השתתפו בשלב טרום מוקדמות.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ.
שבעה
ביהדות, לאחר קבורת נפטר, מחויבים קרוביו (הורים, ילדים, אחים ובני זוג) במנהגי אבלות במשך שבעה ימים מיום הקבורה. שבעת הימים אינם שבעה ימים מעת לעת, אלא יכולים לכלול גם חצאי ימים (וראו להלן).
מקור.
יש לפחות שני תקדימים למנהג השבעה בתנ"ך. יוסף התאבל על אביו יעקב שבעה ימים: . כמו כן, איוב התאבל על כאבו שבעה ימים בנוכחות חבריו: .
הלכות ומנהגים.
דיני השבעה מתחילים מיד לאחר הקבורה, ומניין הימים נספר מתחילת יום הקבורה, אף אם הקבורה הייתה בסופו. במקרה שבו הקבורה אינה סמוכה ללוויה (דוגמת מקרה שבו הלוויה נערכת בארץ אחת, והקבורה בארץ אחרת) והאבלים אינם משתתפים בטקס הקבורה, מתחילה האבלות בחזרתם מהלוויה. קרוב המקבל את בשורת הפטירה לאחר הקבורה, אך עדיין תוך השלושים ימי האבל ("שמועה קרובה"), חייב במנהגי השבעה מרגע זה ואילך, למשך שבעה ימים מרגע השמועה. אם חל אחד משלוש הרגלים, ראש השנה או יום הכיפורים באמצע ימי השבעה, השבעה מסתיימת בכניסת החג; ואולם, אם הקבורה הייתה באמצעו של החג כך שטרם ישבו שבעה לפני החג, השבעה נדחית לתום ימי החג ומתום החג מונים את שבעת הימים.
לרוב כל האבלים מתאספים בבית אחד, בדרך־כלל בביתו של הנפטר, ושוהים בו במשך שבעת הימים. בשבעת הימים הללו נהוג לקבל ביקורי תנחומים, אולם יש הנמנעים מביקורי תנחומים בשלושת הימים הראשונים של השבעה. במהלך השבעה אסור על האבל לצאת מביתו או להסיח את דעתו מהאבלות. לכן, יש הנוהגים במידת האפשר לישון בבית שבו יושבים האבלים, ולערוך תפילות במניין בבית האבל, מכיוון שהאבל לא יכול ללכת לבית הכנסת להתפלל.
נהוג להתחיל את ימי השבעה בסעודת הבראה. לרוב ארוחה זאת כוללת ביצים קשות, לחם וירקות ולא כוללת בשר. יש הנוהגים לא לאכול בשר גם בשאר ימי השבעה.
במהלך השבעה אסור האבל בשגרה היומית וברבות מהנאות החיים: לימוד תורה (למעט לימוד דיני האבל), יציאה מהבית, מלאכה, רחיצה, סיכה, נעילת הסנדל, תשמיש המיטה, שאילת שלום, ביגוד חדש, גיהוץ, גילוח ותספורת, בילויים וכל מיני שמחה. מדין אבלות, מקפידים לשבת על הרצפה או ספסל נמוך מאוד, ויש גם שנוהגים לישון על מזרן שמונח על הרצפה במהלך השבעה. נהוג במהלך השבעה לכסות מראות ועצמים אחרים בו האדם יכול לראות השתקפות של עצמו (כמו מכשירי טלוויזיה וחלונות) מכדי שהאבל יוכל להתעלם מהופעתו החיצונית ולהתרכז באבל.
השבת שחלה בימי השבעה נחשבת למניין ימי השבעה, אולם לא מתאבלים בה בפומבי. לפני כניסת השבת, האבלים מתרחצים, לובשים בגדים נקיים ויוצאים מהבית, משום ששמחת השבת קודמת לאבלות. במוצאי שבת השבעה ממשיכה כרגיל.
נהוג כי ביום השביעי של שבעת ימי האבל, יושבים האבלים שעה קלה לאחר תפילת שחרית ומקבלים תנחומים ולאחר מכן מקימים אותם המנחמים באמירת "קומו". לאחר מכן הם נפטרים מדיני אבילות שבעת הימים, וזאת על פי הכלל ההלכתי הידוע מקצת היום ככולו. לאחר מכן הם עוברים לאבילות שלושים.
בתום השבעה עולים האבלים לקברו של המנוח. שם נהוג להתפלל (בדרך-כלל מזמורים ל"ג, ט"ז, י"ז, ע"ב, צ"א, ק"ד, ק"ל), תפילת אשכבה ואוסף פסוקים (ממזמור קי"ט בתהלים) המתחילים באותיות היוצרות את שמו הפרטי של הנפטר, ואת המילה 'נשמה'. לסיום אומרים 'קדיש יתום' (מותנה בקיום מניין) ותפילת 'אל מלא רחמים'.
במדינת ישראל.
בחודש יולי 2000 ניתן צו הרחבה החל על כל העובדים והמעסיקים בישראל וקובע: "עובד שעבד במקום העבודה לפחות 3 חודשים והמקיים חובת אבלות (במות הורים, ילדים, בן זוג, אחים ואחיות) מטעמי דת או נוהג ("שבעה"), ואינו עובד באותם ימים, יהיה זכאי לתשלום שכר עבור ימי העבודה שנעדר בהם ולא יותר משבעה ימים (קלנדריים)"[49].
בעקבות מבצע צוק איתן, שבו לחללים אחדים היו בנות זוג שאינן נשואות להם (שאינן חייבות לשבת שבעה), עדכן צה"ל את הנהלים, וקבע שבני/ות זוג של חללי כוחות הביטחון יהיו זכאים לחופשה של שבוע למשך ימי השבעה.
מיזם מרכז אריזונה
מיזם מרכז אריזונה (באנגלית: Central Arizona Project בראשי תיבות CAP) הוא אמת מים באורך 541 קילומטרים במדינת אריזונה בארצות הברית. האמה מובילה מים מנהר הקולורדו משמורת חיות הבר ביל ויליאמס (Bill Williams Wildlife Refuge), בחלק הדרומי של אגם האווסו סמוך לפארקר למרכז ודרום אריזונה. המיזם הוא המערכת הגדולה והיקרה ביותר של הובלת מים שנבנתה אי פעם בארצות הברית. המיזם מנוהל ומופעל על ידי נפת שימור המים של מרכז אריזונה (Central Arizona Water Conservation District בראשי תיבות CAWCD). את האישור למיזם הוביל קרל היידן (Carl Hayden; 1972-1877), הסנאטור הדמוקרטי מאריזונה.
תיאור.
המיזם מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה ודרומה. חזון המיזם היה לספק מים לקרוב ל-4,000 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית במחוזות מריקופה, פינאל ופימה, כמו גם מי שתייה לכמה מרכזים עירוניים, כולל האזור המטרופוליטני של פיניקס וטוסון. האישור למיזם כלל גם פיתוח מתקנים לספק מים למחוזות קאטרון, הידאלגו, וגרנט בניו מקסיקו, אבל מתקנים אלו לא נבנו בשל שיקולי עלות, חוסר ביקוש למים, חוסר יכולתם של הצרכנים הפוטנציאליים לשלם ומגבלות הקשורות לשימור הסביבה. בנוסף לתועלת הישירה מהמים המסופקים לצרכנים, המיזם מפיק תועלות נוספות: בקרת שיטפונות, פעילות נופש, שימור דגים וחיות הבר ובקרת סחף. המיזם חולק למטרות מנהל ובינוי למקטעים: גרניט ריף (Granite Reef), אורמה (Orme), סולט-חילה (Salt-Gila), נהר חילה, טוסון, חלוקה אינדיאנית (Indian Distribution) ונהר קולורדו. במהלך בניית המיזם, שונה שם המקטע אורמה למקטע אחסון מוסדר (Regulatory Storage Division). עם השלמת המיזם שונה שם מקטע גרניט ריף לאמת המים היידן-רודס (Hayden-Rhodes Aqueduct), ומקטע סולט-חילה לאמת המים פנין-מקפרלנד (Fannin-McFarland Aqueduct).
היסטוריה.
המיזם קם על בסיס חוק מיזם אגן הנהר קולורדו ב-1968 שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-30 בספטמבר 1968.
הסנאטורים ארנסט מקפרלנד (Ernest McFarland; 1984-1894) וקרל היידן ניסו לשדל את הסנאט להסכים להקמת מיזם מרכז אריזונה שנועד לספק לאריזונה את חלקה במי הקולורדו על פי הסכם נהר הקולורדו. מאמציו של מקפרלנד כשלו, אבל הם הניחו את התשתית החיונית להעברת האישור בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
לדברי העיתון Arizona Republic נרתמו הסנאטורים בארי גולדווטר וקרל היידן, איש הקונגרס מוריס יודול (Morris Udall), מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) ומנהיגים נוספים מאריזונה למעבר בהצלחה של החקיקה שהייתה חזונו של מקפרלנד שהייתה הבסיס להקמת המיזם. "קרוב לוודאי ההישג הדו-מפלגתי המפורסם ביותר של המדינה במאה ה-20".
חוק זה אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לחתום על הסכם עם גופים שאינם ממשלתיים, על פיהם הממשל הפדרלי רכש את הזכות ל-24.3% מהחשמל שהופק מתחנת הכוח נאוואחו הפרטית. ההסכם גם כלל הובלה של החשמל באמצעות כבלים לנקודות חלוקה באזורי השירות של מיזם מרכז אריזונה.
בניית המיזם החלה ב-1973 עם קביעת הקבלן לבניית סכר כניסת המים למיזם וחפירת התשתית למתקן השאיבה האווסו (כיום תחנת השאיבה על שם מרק וילמר) על חופי אגם האווסו. אחר-כך נבנו המתקנים הנוספים במיזם, כדוגמת סכר ודל החדש (New Waddell Dam). עמוד השדרה של מערכת הובלת המים, האמה המשתרעת לאורך 541 קילומטרים מאגם האווסו עד נקודת הסיום, 22.5 קילומטרים דרומית-מערבית לטוסון, הוכרזה כגמורה מעשית ב-1993. הקטע האחרון של המיזם, עד לטוסון, חייב לחצוב מנהרה בהרים. הסכרים החדשים והמשופצים שנבנו כחלק מהמיזם הוכרזו גמורים מעשית ב-1994. כל מערכת הפצת המים, למעט הפצת המים לשבטי האינדיאנים, הוכרזו גמורות בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כמו גם מערכת חלוקת מי השתייה למרכזים העירוניים. עדיין נותר לבנות מערכות להפצת מים לשבטי האינדיאנים. ההערכה היא שנדרשים בין 10 ל-20 שנים נוספות להשלמת מערכות אלו.
מיזם מרכז אריזונה מימן חלקית את מיזם מאגר ברוק (Brock Reservoir), שנועד לאחסן מים עודפים מהתעלה הכול-אמריקנית בעלות של 28.6 מיליון דולרים. בתמורה לחלקה במיזם יכולה אריזונה להשתמש ב-120 מיליון מטרים מעוקבים נוספים של מי הקולורדו החל ב-2016.
מיזם מרכז אריזונה הביא את מי הנהר לטוסון בהצלחה, אבל השימוש בהם הוביל תחילה לאסון.