בנוסף למעורבותה בחיי החינוך בעיר, כחברת "מרכז הגננות", הסתדרות המורים וארגון המנהלים, תרמה גם לחיים התרבותיים והחברתיים המתנהלים בה. לטענתה, העדיפה להתמקד בעבודה חינוכית וסרבה להיבחר כבאת כוח מטעם הנשים למוסדות עירוניים וממשלתיים. בשנת 1958, כשמלאו 50 שנה לעבודתה בהוראה, יצאה לגמלאות. לדבריה, התמסרה לעבודה ספרותית, אך בפועל המשיכה לעבוד בהתנדבות בהנהלת ארכיון החינוך והנהלת קל עילן, קרן לימודים על-יסודי לילדים נפגעים.
בשנת 1965 הוענק לה פרס כבוד במסגרת הפרס לחינוך של עיריית תל אביב על שירותה בטיפוח החינוך העברי היסודי בארץ, על שילוב שיטות חדשות בחינוך ובהוראה ועל כינון מוסדות חינוך חדשים.
נפטרה ב-7 ביוני 1979, בגיל 94. נטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
משפחתה.
בנה של הררי היה חבר הכנסת יזהר הררי. נכדה, בנו של יזהר, הוא פרופ' חיים הררי, פיזיקאי חתן פרס ישראל.
אחיותיה ואחיה הם לאה אייזנברג אידלסון, שנמנתה עם מייסדי תל אביב, חנה אייזנברג (פרומקין), בן כרמי אייזנברג, אמציה אייזנברג (שהיה ממנהלי פיק"א בארץ-ישראל), עובד אייזנברג ויהושע אייזנברג, אשר שימש מנהל בתי המשפט.
כתביה הספרותיים.
התחילה לכתוב בגיל צעיר. מכתביה בעילום שם התפרסמו בכתב העת "המליץ", סיפורים קצרים ומאמרים שלה התפרסמו בכתבי העת "העומר" (בעריכת ש. בן ציון), "הפועל הצעיר", "בוסתנאי", "גננו", "הד החינוך", "הארץ", "זמנים" ועוד רבים.
בין הכרמים.
בשנת 1948 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפי "בין הכרמים", בהוצאת דביר. ספרה זה מגולל את סיפור חייה למן היותה נערה ועד חייה הבוגרים, כאשר במרכזו סיפור אהבתם של חיים הררי ויהודית, וכפי שהם מכונים בספר: "זיו" ו"טליה". שמות בני המשפחה הוסוו בשמות שאולים, אך היא הבהירה בהקדמה כי הסיפור נכתב על פי יומנים, מכתבים ומסמכים שנשתמרו בארכיון המשפחה. ברקע הסיפור המשפחתי מתוארות קורות היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. בספרה זה תיארה בגילוי לב מפתיע את ספקותיה לגבי גורלה הידוע של אישה נשואה באותה תקופה:
הדמות הנשית המצטיירת בספרה היא חדשנית לאותה תקופה לא רק בשל היותה סקרנית, הרפתקנית וכמהה למימוש עצמי בלימודים ובעבודה אלא גם בשל תעוזתה להציב סימני שאלה בפני תפקידים נשיים מסורתיים. טליה/ יהודית סירבה להשלים עם חיי עקרת הבית שנגזרו עליה ובהזדמנות הראשונה חוזרת ללמד. בגמנסיה נפתחה כיתה נוספת, והיא קיבלה את המשרה.
סיפור ההריון והלידה של טליה/יהודית חושף לפרטים את הקשיים המלווים את האישה במהלך ההריון והלידה. נשות היישוב באותה תקופה לא נהגו לחלוק את קשיי ההריון והלידה באופן פומבי שכזה, מתוך סיבות של צניעות והרצון שלא לפגוע בהאדרת האימהות. טליה/יהודית מתארת בגילוי לב את החולשה, הכאבים והאימה מפני אובדן היכולת להמשיך במקצוע.
נוסף לקשיים הפיזיים והנפשיים הבאים בעקבות הריונה, טליה/יהודית חששה בעיקר לאבד את עבודתה ומיהרה להסתיר את תופעות ההריון ואת חולשתה. הררי תיארה גם כיצד נחלץ זיו/חיים לעזרתה במילוי מטלות הבית אך גם את עוגמת הנפש ותחושת הנטישה כאשר בעלה הטרוד בענייני הציבור נהג להיעדר מהבית. עוד תיארה חוויית לידה קשה, לידת מלקחיים, שבסופה היה חשש שלקתה בהרעלת דם ו"היא מרחפת בין החיים למוות". לאחר מספר ימים החליטו הרופאים להעבירה לבית החולים "שערי צדק" בירושלים. בעלה חזר לעסוק בענייניו ומיעט לבקרה, בעוד "מחכה היא בכליון עיניים לבואו".
לאחר ההחלמה מהלידה שבה טליה/יהודית לביתה ביפו. היא גילתה שהגמנסיה מצאה לה מורה מחליף. "הגמנסיה החליטה שמוטב לה לקבל רווק במקום אשה נשואה ואם לתינוק. כל תוכניותיה של טליה להמשיך בעבודתה נתמוטטו." הררי הצביעה על הקושי החברתי והמעשי של אישה יהודיה נשואה בראשית המאה העשרים לשלב את תפקידה כאישה ואם עם המשך העשייה המקצועית. יתר על כן, ביטאה את שאט הנפש מההכרח שנכפה עליה להיות עקרת בית והחליטה שלא להיכנע לצו החברתי, והתחילה לקיים שיעורים פרטיים בביתה.
בסיפור קורות חייה של טליה לאחר נישואיה באה לידי ביטוי תפיסתה של הררי בדבר חשיבות השתתפותה של האישה בבניין הארץ ולא רק ככזו המאפשרת לגברים לממש את שאיפותיהם אלא כמי שמובילה בעצמה עשייה חינוכית וציבורית. הררי סיפרה כיצד יוזמה ותעוזה אפשרו לה להבקיע את תקרת הזכוכית של נשים נשואות באותה תקופה, אשר שללה מהן את היכולת להגשים את שאיפותיהן המקצועיות. התיאור החושפני של ייסוריה הפיזיים והנפשיים לאחר לידת בנה ושל תחושת אובדן החירות הוא חד פעמי בכתבי נשים באותה העת.
אשה ואם בישראל.
ב-1958 התפרסם ספרה "אשה ואם בישראל" בהוצאת מסדה, העוסק באישה היהודיה מתקופת התנ"ך ועד העשור למדינת ישראל. את ספרה הקדישה ל"נשי-ישראל" והעלתה על הכתב את תרומתן ופועלן של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה. בפרק המבוא כתבה:
כמיל אבו רוקון
כַּמִיל אַבּוּ רוּקוּן (בערבית: كميل ابو ركن תעתיק מדויק: כמיל אבו רכן; נולד בשנת 1959) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף. כיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
ביוגרפיה.
אבו רוקון נולד וגדל בעספיא, בן למשפחה דרוזית-ישראלית. בנעוריו למד בבית ספר בזק לטכנאי אלקטרוניקה ותקשורת.
בנובמבר 1977 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת טלגרפיה. סיים קורס קציני אג"ם והוכשר כקצין ממשל צבאי. שירת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון, ושימש סגן המושל הצבאי בג'נין ובטולכרם. לאחר הסכם עזה ויריחו מונה להקים את מערך הסיורים המשותפים ברצועת עזה עם כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית. בתפקידו הבא שירת כמושל הצבאי של טולכרם. בשנת 1998 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מנהלת התיאום והקישור במנהל האזרחי באזור עזה. במהלך תפקידו הוקם אזור התעשייה במעבר קרני, נפתח מעבר רפיח לתנועת אזרחים ונפתח שדה התעופה בדהנייה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הועלה לדרגת תא"ל ומונה לסגן מתאם הפעולות בשטחים. באוגוסט 2005 מונה לראש המנהל האזרחי, תפקיד בו שירת עד ינואר 2007. לאחר מכן השתחרר.
לאחר שחרורו בשנת 2007, מונה לסגן מנהל "מינהלת השלום" במשרד החוץ. במהלך מבצע עופרת יצוקה מונה שוב לסגן מתאם הפעולות בשטחים באופן זמני. בשנת 2009 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים במשרד הביטחון ולאחר מכן לראש רשות מעברים יבשתיים.
ב-29 במרץ 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-1 במאי נכנס לתפקידו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, בכך היה לקצין הדרוזי השני בדרגת אלוף בצה"ל, קדם לו יוסף מישלב, שהיה מפקד פיקוד העורף ומאוחר יותר מתאם פעולות הממשלה בשטחים. ב-6 באפריל 2021 סיים את תפקידו ואת שירותו בצה"ל והוחלף על ידי רסאן עליאן, דרוזי אף הוא.
חיים אישיים.
אבו רוקון מתגורר בעספיא, נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הסכמה שבשתיקה
הסכמה שבשתיקה היא טענה שאדם או גוף הסכימו לאמירה או פעולה מסוימת שנאמרה או נעשתה על ידי אחר, בכך שידעו עליה ולא מחו נגדה. הטענה עולה במקומות בהם נטען שהאדם או הגוף השותק אחראים לפעולה של אחר, או במקום שבו נטען שהם הסכימו לה ועתה אינם יכולים לחזור בהם.
הסכמה שבשתיקה עולה פעמים רבות ביחסים בין מדינות, כאשר בגלל אילוצים שונים מבית ומחוץ מדינה אינה יכולה להצהיר על הסכמה למעשה מסוים, אך היא נמנעת מלפעול נגדו.
ויתור על זכות.
במשפט המקובל, כאשר צד אחד פועל או מצהיר על זכות מסוימת והצד השני נמנע מלתקוף זכות זאת תוך זמן מסוים, הצד השני מאבד מזכותו מכיוון שרואים אותו כמי שוויתר על הזכות והוא מנוע אחר כך מלהעלות טענה נגדית. "הסכמה שבשתיקה" שונה מ"שיהוי" בכך שהסכמה שבשתיקה נחשבת לוויתור מדעת, בעוד השיהוי יכול לנבוע ממחדל של אי עשייה.
מקרה מפורסם של הפעלת עקרון ההסכמה שבשתיקה נפסק בשנת 1990 כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שמדינת ג'ורג'יה ויתרה לדרום קרוליינה על אי בנהר סוואנה, שנקבע שישתייך אליה בחוזה משנת 1789, מאחר שהיא עמדה מנגד כאשר דרום קרוליינה ספחה את האי לשטחה וגבתה מתושביו מס רכוש. בית המשפט קבע ששתיקתה של ג'ורג'יה הייתה הסכמה שבשתיקה שהיא אינה יכולה לחזור בה ממנה.
בישראל, מכירים בתי המשפט בזכות של מסיג גבול להשתמש במקרקעין, הנובעת משתיקה מתמשכת של בעל המקרקעין. הזכות אינה מקנה למסיג הגבול זכות להמשיך להחזיק בנכס ובעל המקרקעין רשאי לדרוש את פינויו, אולם בתי המשפט הקנו למסיג הגבול ארכה לפנות את הנכס וכן פיצוי על השקעה במקרקעין.
גם במשפט העברי יש מקרים בהם מתקבלת הטענה שאדם שהביע הסכמה בשתיקה שוב אינו יכול למחות נגד אותה פעולה. הנימוק הוא שהאדם הסביר לא היה שותק על מעשה כזה אילולא הסכים לו.
מקרה פרטי של הסכמה שבשתיקה הוא על פי הכלל שתיקה כהודאה הקובע שמי שאינו מצהיר מפורשות על התנגדות להאשמות נגדו בכתב תביעה, מסכים לאמיתות הטענות.
יש חברות השולחות ללקוחות דו"חות תוך ציון שאם לא יתקבל מחאה על הדו"ח ייחשב הדבר להודאה בנכונותו.
אשרור.
לעיתים נקבע הליך אישור של הסכם באופן שבו הסכמה שבשתיקה נחשבת להסכמה. למשל, באירלנד ובהולנד הליך אשרור אמנות בינלאומיות קובע שהממשלה מניחה את האמנה בפני הפרלמנט להליך אשרור ואם הפרלמנט לא מתנגד לאמנה באופן אקטיבי, האמנה מאושררת.
בהלכה, אישה יכולה להסכים בשתיקה לקידושין והקידושין חלים.
אחריות בנזיקין.
ככלל, בחוק הישראלי, אין לראות בהסכמה שבשתיקה משום הרשאה או אשרור לביצוע עוולה נזיקית. עם זאת, היו מקרים שבהם בית המשפט ראה בהסכמה שבשתיקה משום היתר לביצוע עוולה וזאת בהתקיים נסיבות מיוחדות שהצדיקו הטלת אחריות מוגברת על המזמין.
נתן זוכובסקי