כלי התחבורה הציבורית הראשונים שנבנו בשתי קומות היו אוטובוסים וחשמליות. הרכבות הדו-קומתיות הראשונות נמשכו על ידי סוסים, ומושבים הוצבו על גג הקרון שבדרך כלל לא היה מכוסה בגג משלו. ברכבות של ממש הופעלו קרונות דו-קומתיים החל מ-1868. הראשונות פעלו לאורך קו הרכבת שבין המבורג-אלטונה לקיל, ולקרונותיה הייתה קיבולת של 50 נוסעים בקומה התחתונה ו-32 נוסעים נוספים בעליונה. קרונות דו-קומתיים אלה לא היו בנויים באופן הדומה לקרונות הדו-מפלסיים המוכרים כיום, אלא היו עשויים משתי קומות של ממש. באותה שנה החל לפעול קו רכבות דו-קומתי גם בזילנד שבדנמרק (Sjaellandske Jernbaneselskab) וקרונותיו יכלו להכיל עד 100 נוסעים בישיבה. בשנים שלאחר מכן הוכנסו רכבות דו-קומתיות לשירות גם באוסטריה, הולנד, ברלין, צרפת ובבווריה, וכיום הן נמצאות בשימוש במדינות רבות ברחבי העולם.
אפיון.
גובהן של רכבות מוגבל על ידי מנהרות, קווי מתח וגשרים. כדי לא לגרום לגידול קיצוני בגובה הרכבות, נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות אגב הנמכת רצפת הרכבת בין החוגונים והחלפת הקומה הבודדת בשני מפלסים. באזור החוגונים עצמם, בו לא ניתן להנמיך את רצפת הקרון, ממוקמות דלתות הכניסה אל הקרונות ובחלק זה יש בדרך כלל קומה אחת בלבד ממנה עולות מדרגות אל המפלס העליון ומדרגות יורדות אל המפלס התחתון. לעיתים ממוקמות דלתות הכניסה במפלס התחתון של הקרון ויש להשתמש במדרגות אך ורק כדי להגיע אל המפלס העליון. לעיתים קרובות נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות בצורת קשת וזאת על מנת להתאים לצורתן של המנהרות הקלאסיות ששיא גובהן במרכזן.
קרון גלריה.
"קרון גלריה" (Gallery car) הוא קרון רכבת נוסעים דו-קומתי בו אין חלוקה מלאה לשני מפלסים נפרדים, ושני המפלסים נמצאים בחלל אחד כשלאורך המפלס העליון יש פרוזדור הדומה למרפסת והמאפשר הגעה אל המושבים במפלס זה. תכנון זה נועד לתת מענה לצורכי הכרטיסן לעשות את עבודתו בשני המפלסים בו זמנית מבלי צורך להוסיף כרטיסן נוסף ברכבת.
קרון כיפה.
"קרון כיפה" (Dome car) הוא קרון שלעיתים רק חלק ממנו בנוי משני מפלסים, וסביב המפלס העליון חלונות המאפשרים מראה פנורמי של הנוף. הנסיעה בקרונות אלה כרוכה לעיתים קרובות בתשלום נוסף.
רכבת דו-קומתית בישראל.
רכבת ישראל קיבלה לרשותה קרונות דו-קומתיים לראשונה בשנת 2001. הקרונות, כולם תוצרת חברת בומברדייה הקנדית, מופעלים בדרך כלל בקבוצות של ארבעה או חמישה כאשר הקרון שבאחד מקצוות הרכבת הוא קרון כוח/ניהוג, המספק כוח למערכות התאורה ומיזוג האוויר בקרונות. בקצה השני של הרכבת מחובר קטר. הרכבת נגררת או נדחפת על ידי הקטר כאשר הנהיגה בפועל מבוצעת מהקטר או מקרון הניהוג בהתאם לכיוון הנסיעה. אורכם של קרונות הנוסעים 26.80 מטר, גובהם המרבי 4.70 מטר ורוחבם 2.77 מטר. בכל קרון רגיל 142 מקומות ישיבה ובקרון הכוח/ניהוג 79 מקומות. אורכה של הרכבת ללא הקטר מגיע ל-108 מטר, יש בה 505 מקומות ישיבה והיא מסוגלת להסיע עד 1,000 נוסעים במהירות מרבית של 160 קמ"ש. בשנים 2017-2018 רוב הקרונות עברו הסבה לחישמול, כך שניתן לחבר אותם הן לקטר דיזל והן לקטר חשמלי בקו המהיר לירושלים. רכבת ישראל ממשיכה ומצטיידת בקרונות נוספים מסוג זה המשמשים בכל קוויה, למעט בית שמש - ירושלים, לוד - הראשונים ובאר שבע - דימונה.
משכנתא
אין לי אחות
אין לי אחות הוא שמו של מאמר שפרסם אמנון דנקנר ב-12 בפברואר 1983 בעיתון "הארץ", בתגובה לרצח אמיל גרינצווייג על ידי יונה אברושמי שזרק רימון יד בעת הפגנת שמאל. במאמר מנגיד דנקנר בחריפות בין ה"ביריונים האלימים והמזרחיים של בגין" לבין אנשי השמאל האשכנזים התרבותיים, שנאלצים לחיות עמם בכפיפה אחת. המאמר עורר סערה ציבורית גדולה, הן בקריאות לעברו של דנקנר כגזען והן בהוקרה כלפיו כמי שאמר דברי אמת ללא יופמיזם (שימוש בלשון נקיה). מאז פרסום המאמר התנצל דנקנר וחזר בו מהדברים מספר פעמים.
תוכן המאמר.
דנקנר פותח את המאמר בהתייחסות לדיון הציבורי שהתקיים באותה עת בקשר להיתכנותה של מלחמת אזרחים בישראל בקביעה:
בהמשך יוצא דנקנר במיוחד, ובלשון צינית חריפה נגד הטענות המוכרות של קיפוח על רקע עדתי ומגחיך אותן. למשל:
בשיא המאמר מנגיד דנקנר בין המטענים התרבותיים והתרומה לאנושות של בני עדות המזרח לעומת האשכנזים:
שבוע לאחר מכן פרסם דנקנר מאמר נוסף, שבו הביע חרטה והתנצלות על מאמרו הראשון.
לדברי אריה דיין, שחקר את היווצרות תנועת ש"ס, סימן דנקנר במאמרו את קו השבר בחברה הישראלית לא בין ימין ושמאל, התנגדות למלחמת לבנון הראשונה או תמיכה בה (הסיבה לכאורה בשלה נרצח גרינצווייג) אלא במאבק ההישרדות המר בין ה"שמאלנים האשכנזים" (להם קרא ברוך קימרלינג לאחר מכן אחוס"לים: אשכנזים, חילונים, ותיקים, סוציאליסטים) לבין בני עדות המזרח המסורתיים.
תגובות.
התגובות לא איחרו לבוא. תגובות הנגד החריפות השוו את המאמר עם הספר הגזעני "המהפכה האשכנזית" של קלמן כצנלסון ועם מאמריו של אריה גלבלום בגנות המזרחיים בראשית ימי המדינה. אחת התגובות הראשונות למאמר הייתה מאמר בשם "בין מזרח למערב" מאת בנימין בן אליעזר, איש מפלגת תמ"י באותה עת:
האחים הרצל ובלפור חקק התלוננו בפני מועצת העיתונות על פרסום המאמר, וזו הקימה ועדת בירור בראשות יצחק חופי. בעקבות הבירור קבע הוועד הפועל של מועצת העיתונות כי "החרטה וההתנצלות של דנקנר לא יכלו לבטל במקרה זה כליל את חומרת הדברים שנאמרו במאמרו הראשון ואת התהודה הציבורית והפגיעה בכללי האתיקה העיתונאית".
ההד שעורר המאמר לא שכך עם השנים. בשנת 2000 עבר אמנון דנקנר לתמיכה בענייניו של אריה דרעי שהורשע בפלילים. דנקנר הופיע בפני תומכיו של דרעי, אנשי מפלגת ש"ס ואנשי עדות המזרח כולם. בבואו קידמו אותו שלטים בנוסח "יש לך אחים – אמנון דנקנר, אחינו אתה". דנקנר אמר שבא כדי להתפייס פיוס אמיתי לא על ידי בקשת סליחה, אלא על ידי חתימה פומבית על העצומה הקוראת לשחרורו של אריה דרעי. דנקנר המשיך בחזרה בו מהדברים במאמר "יש לי אחות" בו הוא מבקר את השנאה הציבורית למשה קצב, שמניעיה נובעים מגזענות כנגד עדות המזרח.
מאידך, במסגרת תביעת דיבה של העיתונאי אילן כפיר כנגד דנקנר בשנת 2006 צירף כפיר את המאמר כנספח לכתב התביעה על מנת לבסס את הטענה שדנקנר פועל ממניעים גזעניים.
ג'ספר
רכבת קומותיים
גן החיות של ברלין
גן החיות של ברלין (גרמנית: Zoologischer Garten Berlin) הוא אחד מגני החיות הגדולים בגרמניה ובאירופה ומהעתיקים בעולם. הוא נוסד בחודש אוגוסט 1844 בברלין, בירת הממלכה הפרוסית והיה גן החיות הראשון שנבנה בגרמניה. החיות הראשונות נרכשו עבור הגן על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
גן החיות בברלין נחשב כגדול בעולם מבחינת מספר המינים החיים בו: מעל 1,500 מינים ומעל 14,000 בעלי חיים.
גן החיות, המתפרש על פני 350 דונם, נמצא בקצהו של הפארק העירוני הגדול טירגארטן (שם שפירושו המילולי גן חיות, אף שכלל אינו כזה, ושמו בא לו כי היה אזור ציד של בית המלוכה). בקצה השני של הפארק ניצב בניין הרייכסטאג, בניין הפרלמנט הגרמני. זהו אחד מגני החיות המתוירים בעולם, עם כשלושה מיליון מבקרים בשנה.
במלחמת העולם השנייה נהרס רובו בהפצצות מהאוויר ושרדו בו רק 91 בעלי חיים. לאחר סיום המלחמה, בעוד בניין הרייכסטאג נותר צמוד לחומת ברלין, ונותר בשממונו וחורבנו עד איחוד גרמניה, שופץ גן החיות, ששכן בחלקה המערבי של העיר, ושוקם במלואו.
אחד מהמינים הנדירים בגן הם פנדה ענקית. זהו מין הנתון בסכנת הכחדה ונדיר גם בגני חיות ברחבי העולם, כאשר לפי הערכות, רק 1,000 פנדות חיות בטבע בדרום סין. הפנדות הוענקו לקנצלר גרמניה כמחווה מיוחדת מידי נשיא סין.
בתחילת שנת 2007 התפרסם גן החיות בברלין גם בזכות הדיון הציבורי בעניינו של דוב הקוטב קנוט, אשר נולד בשבי בגן בחודש דצמבר 2006. בחודשים שלאחר לידתו הפך קנוט למושא לפרסום עולמי מצד אחד, ולסוגיה שנויה במחלוקת בדבר הזכות להחזיק חיות בר בשבי ולהחתימן באופן מלאכותי על ידי אדם, מצד שני.
בסמוך לגן החיות ממוקמת תחנת תחנת הרכבת "ברלין גן החיות", אשר אליה צמוד מסוף אוטובוסים גדול, והיא מוכרת בשמה הגרמני המקוצר "Bahnhof Zoo" (קרי: בנהוף צו).
בסיס אוקטאלי
מיכאל נהוראי
מיכאל צבי נהוראי (ליטמן; י' בחשוון תרצ"ב, 21 באוקטובר 1931 – כ"ח בתשרי תשפ"א, 16 באוקטובר 2020) היה רב, חוקר בתחום מחשבת ישראל, פרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. עסק בעיקר בחקר רמב"ם.
קורות חיים.
נולד בשם מיכאל צבי ליטמן בכפר הומולשט, במחוז ניאמץ בחבל מולדובה שברומניה. בימי מלחמת העולם השנייה גורש מביתו, בהיותו כבן עשר, על ידי המשטר הפאשיסטי-צבאי. הגיע באוניית מעפילים לארץ ישראל, ולאחר שהאוניה נתפסה על ידי הבריטים שהה כמה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
למד כשלוש שנים במוסד "יקיר" בכפר הרא"ה. למד במחזור הראשון של ישיבת כפר הרא"ה, אצל הרב משה צבי נריה והרב יעקב כלאב. לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים אצל הרב צבי יהודה קוק. הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. לימד אמונה במרכז הרב במשך מספר שנים. במהלך שהותו בישיבה, לבקשת הרצי"ה, ערך וניקד את הספר אורות התשובה.
הרב נהוראי כיהן כר"מ בישיבה התיכונית נתיב מאיר בשנתה הראשונה של הישיבה עוד כששכנה בשכונת אבו תור. בהמשך בסביבות שנת 1958 נשלח על ידי הרב צבי יהודה קוק ללמד בבתי ספר חילוניים, ובין השאר לימד מחשבת ישראל ותלמוד בקריית חיים, בכפר סבא ובתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.