ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Bernhard I, von Sachsen-Meiningen; 10 בספטמבר 1649 – 27 באפריל 1706) היה הדוכס הראשון של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1675–1706.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ברנהרד נולד ב-10 בספטמבר 1649 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
שלטונו.
לאחר מותו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו ברנהרד ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו במיינינגן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן. בשנת 1681 החל ברנהרד בבניית ארמון אליזבתנבורג, לכבוד אשתו השנייה. הבנייה הסתיימה בשנת 1692, והארמון הפך למקום מושבם של דוכסי סקסוניה-מיינינגן.
ברנהרד מת ב-27 באפריל 1706, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
משפחתו.
ב-20 בנובמבר 1671 התחתן ברנהרד עם מריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה. ממנה היו לו 7 ילדים:
לאחר מותה של אשתו ב-19 באפריל 1680, התחתן ברנהרד ב-25 בינואר 1681 עם אליזבת אלאונורה, רוזנת בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ויוליאנה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג. ממנה היו לו 5 ילדים:
אשפוז בבידוד
פתן אלמוגים
פתן אלמוגים בראון
מארי, נסיכת הסן (מריה אלכסנדרובנה)
דוד אופנהיים (רב)
דוד אופנהיים (פירושונים)
יעקב כ&quot;ץ (פופרש)
ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן
ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן (בגרמנית: Ernst Ludwig Karl Albrecht Wilhelm, von Hessen und bei Rhein; 25 בנובמבר 1868 – 9 באוקטובר 1937) היה הדוכס הגדול האחרון של הדוכסות הגדולה של הסן בין השנים 1892–1918.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ארנסט לודוויג נולד ב-25 בנובמבר 1868 בדרמשטאדט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של הסן, ללודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ולאליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1873 מת אחיו של ארנסט לודוויג - פרידריך, כתוצאה מדימום פנימי. בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה, חוץ מהנסיכה אליזבת, במחלת הדיפטריה, והנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה בגיל שלוש וחצי בלבד. האם שטיפלה בכל בני משפחתה החולים, הסתירה את דבר מותה של מרי משאר הילדים החולים במשך חודש כמעט. כשהילדים גילו לבסוף היא ניחמה ונישקה אותם, למרות החשש להדבקות. לבסוף חלתה האם ב-7 בדצמבר ומתה שבוע בלבד לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 1878.
שלטונו.
ב-13 במרץ 1892 מת לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, וארנסט לודוויג עלה במקומו לשלטון. בשנת 1899 הוא יסד את מושבת האומנים של דרמשטאדט משום שהאמין שאומנות תביא גם לשגשוג כלכלי. המוטו שלו היה: "Mein Hessenland blühe und in ihm die Kunst" ("אדמת ההסן שלי תפרח ובתוכה האומנות"), במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה ארנסט לודוויג קצין מטה במטה של וילהלם השני, קיסר גרמניה. ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לודוויג לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
ב-9 באוקטובר 1937 מת ארנסט לודוויג בעיר לאנגן, וב-16 בנובמבר נקבר בדרמשטאדט בהלווייה ממלכתית.
משפחתו.
במהלך ביקור אצל סבתו המלכה ויקטוריה בטירת בלמורל פגש ארנסט לודוויג את בת דודו מצד אמו ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתו של אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. המלכה ראתה כי השניים הסתדרו היטב יחדיו, חלקו תחומי עניין דומים ואף חלקו את אותו תאריך יום הולדת, ועודדה את הזוג להנשא, למרות התנגדויותיהם.
לבסוף נכנעו ארנסט לודוויג וויקטוריה ללחצים מצד משפחותיהם ונישאו בקובורג ב-9 באפריל 1894. משתתפי החתונה כללו נציגים מכל משפחות האצולה האירופאיות הגדולות, ובמהלך הטקס גם הוכרזו אירוסיה של אחותו הקטנה של החתן, אלכסנדרה, לצאר לעתיד ניקולאי השני. הזוג הוליד בת אחת, אליזבת. הנישואים בין השניים לא היו מאושרים; ויקטוריה התמרמרה על כך שבעלה העניק את מלוא תשומת לבו לבתם, אותה העריץ, בעוד שארנסט כעס על רעייתו שלא מילאה את חובותיה כדוכסית. למרות זאת הזוג נודע כמארחים מעולים וביתם בדרמשטאדט היה מוקד בלתי רשמי לאנשי אצולה צעירים, וכן לאמנים ואינטלקטואלים רבים.
המלכה ויקטוריה, ששמעה על הקשיים בנישואים בין שני נכדיה, לא הסכימה להתיר להם להתגרש בשל בתם, אליזבת. לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בינואר 1901 בני הזוג היו חופשיים לבקש גירושין ובית המשפט העליון של הסן העניק להם גט בסוף אותה השנה. גירושיהם של הדוכסים הגדולים של הסן גרם לסקנדל בין משפחות האצולה באירופה.
לאחר גירושיה שבה ויקטוריה להתגורר עם אמה בקובורג וחלקה משמרת עם ארנסט על ילדתם. אליזבת, שתמיד הייתה קרובה יותר לאביה, האשימה את אמה בגירושין והעדיפה להתגורר עם ארנסט לודוויג.
ב-2 בפברואר 1905 התחתן ארנסט לודוויג עם אלאונורה, נסיכת זולמס-הוהנזולמס-ליך, בתם של הרמן, נסיך זולמס-הוהנזולמס-ליך ואגנס, רוזנת שטולברג-ורניגרודה. ממנה היו לו 2 ילדים:
בני דגן
בנימין (בני) דגן (נולד ב-1957) הוא דיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל בדנמרק, כראש המרכז למחקר מדיני וסמנכ"ל משרד החוץ וכשגריר ישראל בשוודיה.
ביוגרפיה.
דגן נולד לרינה ויהודה דגן. אביו נולד בישראל ואמו עלתה לישראל מבגדאד שבעיראק. הוא למד בגימנסיה רחביה בירושלים, שירת כקצין בצה"ל והשתחרר ב-1979. ב-1984 סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1985 החל לעבוד במשרד החוץ. ב-1986 מונה לנספח פוליטי בשגרירות ישראל במצרים. ב-1988 מונה לקונסול לענייני אזור המערב התיכון של ארצות הברית בקונסוליה הכללית של ישראל בשיקגו. מילא תפקידים שונים באגף תקשורת והסברה, באגף אירופה המערבית ושימש ראש תחום סוריה ולבנון במרכז למחקר מדיני. ב-1998 מונה ליועץ לענייני המזרח התיכון בשגרירות ישראל בוושינגטון די. סי.. ב-2003 מונה לראש החטיבה למזרח תיכון במרכז למחקר מדיני. ב-2008 מונה לשגריר ישראל בשוודיה. במהלך כהונתו הותקף בעת נאום שנשא באוניברסיטת סטוקהולם על ידי סטודנטים שזרקו לעברו נעליים וספרים. ב-2012 מונה לראש המרכז למחקר מדיני וסמנכ"ל משרד החוץ. ב-2017 מונה לשגריר ישראל בדנמרק, כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2021.
דגן נשוי לאירית, להם שני בנים ובת אחת.
בנימין דגן
אלכסנדרה, נסיכת הסן (אלכסנדרה פיודורובנה)
דראפט ההרחבה של שנת 2011 בליגת ה-MLS
דראפט ההרחבה של שנת 2011 בליגת ה-MLS היה דראפט ההרחבה השמיני בתולדות ליגת ה-MLS. הדראפט התקיים ב-23 בנובמבר 2011 לרגל הצטרפותה הצפויה של קבוצת מונטריאול אימפקט לליגה.
תהליך הבחירה.
הבחירה בדראפט נעשתה על פי הכללים הבאים:
ז'יל בושרי
ז'יל בושרי (בצרפתית: Jules Boucherit; 29 במרץ 1877, מורלה (Morlaix) – 1 באפריל 1962, פריז) היה כנר צרפתי, מורה לכינור וחסיד אומות העולם.
קורות חיים.
בושרי למד בקונסרבטואר של פריז, בין היתר תחת המורה ז'יל גארסה . בגיל 27 זכה בפרס הקונסרבטואר. הוא ניגן בתזמורת עם הכנר ז'אק טיבו ופעל עם הכנר מרסל שאיי (Marcel Chailley). בין תלמידיו היו ז'ינט נבה, כריסטיאן פרה (Christian Ferras), מנואל רוזנטל, מישל ורלופ (Michel Warlop), עברי גיטליס ואחרים.
פעילותו בתקופת השואה.
באוקטובר 1940, מספר חודשים לאחר תחילת הכיבוש הגרמני בבלגיה, בעת מלחמת העולם השנייה, החלה שנת הלימודים בקונסרבטואר, ולבושרי היו לפחות שבעה תלמידים יהודים. הוא המשיך ללמד אותם למרות האיסורים הגרמניים. בתירוץ שבריאותו מעורערת (הוא היה בשנות השישים לחייו) הצליח בושרי לקבל אישור להעביר את כל כיתת הלימוד שלו אל מחוץ לפריז, אל בורון-מארלוט (Bourron-Marlotte), אל מגוריה של הפסנתרנית מגדה טאליאפרו (Tagliaferro) שנאלצה לברוח לדרום אמריקה ונתנה לו רשות להתגורר שם.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש היהודים מפריז, ברחו תלמידים יהודים רבים של בושרי מפריז אל הבית בו התגורר בבורון-מארלוט. הוא המשיך ללמד אותם, נתן להם מחסה וסיפק את צורכיהם. תושבי האזור נמנעו מלדווח לגסטפו וכך הצליח בושרי להציל את תלמידיו.
לאחר המלחמה.
בשנת 1956 נשא בושרי את תלמידתו היהודיה דניז סוריאנו (Denise Soriano, 2006-1906), שהפכה עם הזמן לכנרת ידועה ולמורה לכינור בזכות עצמה.
בשנת 1994 הוכר ז'יל בושרי על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן
לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Ludwig Karl, von Hessen und bei Rhein; 12 בספטמבר 1837 – 13 במרץ 1892) היה הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן בין השנים 1877–1892.
ביוגרפיה.
ילדותו.
לודוויג נולד ב-12 בספטמבר 1837 בדרמשטאדט שהשתייכה להדוכסות הגדולה של הסן, לקרל, נסיך הסן, ולאליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג.
קריירה צבאית.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד לודוויג על כוח הפרשים ההסיאני, שנלחם לצד אוסטריה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה פיקד על הדיוויזיה ה-25, שכללה את הכוח ההסיאני במסגרת הצבא הפרוסי.
שלטונו.