פלנקט היה בונה חופשי. בתקופת כהונתו כמושל ניו זילנד הוא כיהן גם כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד פלנקט מת ב-24 בינואר 1920 בגיל 55 בלונדון. הוא נקבר בבית הקברות פוטני וייל שבעיר.
נחש גן עדן
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן (בגרמנית: Ludwig I, von Hessen und bei Rhein; 14 ביוני 1753 – 16 באפריל 1830) היה רוזן הסן-דרמשטאדט, ולאחר מכן הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן, ושלט בדוכסות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה.
ילדותו.
לודוויג נולד ב-14 ביוני 1753 בפרנצלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
שלטונו.
ב-6 באפריל 1790 מת אביו לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות. בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה, ולודוויג קיבל את התואר "לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן".
במהלך קונגרס וינה נאלץ לודוויג לוותר על דוכסות וסטפאליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
בשנת 1815 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 שונה שם הדוכסות ל"הדוכסות הגדולה של הסן ועל הריין".
ב-16 באפריל 1830 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1776 התארס לודוויג עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אולם לאחר שפאבל, נסיך רוסיה התאלמן מאשתו בשל לידה קשה, הציע לו פרידריך השני, מלך פרוסיה את הנסיכה סופיה בת ה-17 כאשתו השנייה. לודוויג, ארוסה של סופיה, קיבל פיצוי כספי בתמורה להפרת האירוסין.
ב-19 בפברואר 1777 התחתן לודוויג עם בת דודו לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-פאלקנבורג-דאגסבורג. לזוג נולדו שמונה ילדים:
יעקב כ&quot;ץ (ראש ישיבה)
הרב יעקב דב הכהן כ"ץ (כונה ר׳ יענק'ל; י' בשבט ה'תרצ"א, 28 בינואר 1931 - כ"ג בחשוון ה'תשע"ה, 15 בנובמבר 2014) היה ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בכפר חב"ד ורב בית כנסת חב"ד בבני ברק.
ביוגרפיה.
נולד בעיירת רודה שעל יד העיר חלם שבפולין, לרבקה ולרב שלמה זלמן צבי שהיה שוחט ובודק. למד ב"חדר". בשנת תרצ"ט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח עם משפחתו ליער סמוך ומשם עברו את הגבול לאזור בשליטת רוסיה. לאחר המלחמה הגיע למחנה העקורים פוקינג שבאוסטריה עילית, שם למד בישיבת תומכי תמימים שנפתחה במקום, בראשות הרב אברהם אליהו פלוטקין.
בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק. כעבור שנתיים עברה הישיבה ללוד, והוא עבר ללמוד שם אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן ואצל ראש הישיבה הרב ברוך שמעון שניאורסון. בחודש תמוז תשי"ב החל לעבוד בבית הספר של רשת "אוהלי יוסף יצחק". בתשי"ד מונה למגיד שיעור בישיבת תומכי תמימים בלוד. בי"ד בכסלו תשט"ז התחתן.
בשנת תשכ"ג נפתחה ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד והרב כ"ץ התמנה למשגיח כללי, ובהמשך לראש הישיבה. כל שלושה שבועות היה מוסר שיעור כללי לתלמידי הישיבה בסוגיה על חומר הלימודים בגמרא בישיבה או בספר הרמב"ם; רבים משיעוריו יצאו לאור על ידי מערכת הערות התמימים ואנ"ש בישיבה, בקובץ דו שבועי ובספר הפלפולים הדו-שנתי.
בתוקף תפקידו הוא היה הסמכות העליונה של ראשי ישיבות חב"ד בישראל, והם היו מבקשים לשמוע את דעתו והכרעותיו בדברים שעמדו על הפרק. הוא נמנה עם אלו שהובילו קו נוקשה בכל הקשור לשמירה על צביון חייו של בחור ישיבה חב"די, התנגד לכל רפורמה או פשרה בנוגע לגיוס בני ישיבות לצה"ל, והוביל את הצטרפות ישיבות חב"ד להפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות.
לצד עיסוקו כראש ישיבה שימש גם כרב ומשפיע בבית כנסת חב"ד ברחוב הרב קוק בבני ברק, שם מסר שיעורים בתורת החסידות, לקהל מחצרות חסידיות, ליטאים וספרדים.
בשנת תשמ"ד עבר התקף לב אך חזר לעבודתו. בשנת תשס"ט חלה במחלה קשה ממנה הבריא ולאחר תקופה חזר לישיבה. בשבועות האחרונים לחייו נחלש עד לפטירתו בכ"ג בחשוון ה'תשע"ה. בהלווייתו שנערכה למחרת השתתפו אלפים והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
אישטוואן ארקין
אישטוואן אֶרְקֵין או אישטוואן אֶרְקֵן, (בשמו המלא "אישטוואן ג'רג' אֶרקֵין" במקור אסטרייכר, בהונגרית:Örkény István György; בודפשט, 5 באפריל 1912 – בודפשט, 24 ביוני 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, מחזאי, מחבר סיפורים ורומנים, שנודעו בצביונם הגרוטסקי. הוא זכה בפרס קושוט וזכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף.
ביוגרפיה.
השנים המוקדמות.
אישטוואן ארקין נולד בשנת 1912 במשפחה יהודית יחסית מבוססת. אביו היה רוקח בשם הוגו ארקין (שם משפחתו הקודם היה אסטרייכר - Österreicher) ואמו - מרגיט ארקין, בת לבית פֶּטֶה (Pető). אחרי לימודי תיכון בגימנסיה פיאריסטית, תחילה למד כימיה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. אחר כך, בשנים 1932–1934 למד רוקחות באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1937 פקד את חוג כתב העת "Szép Szó" ואחר כך חי ארקין מספר שנים בחו"ל, בין השאר בפריז ובלונדון, שבהן התפרנס מעבודות מזדמנות. בשובו להונגריה בשנת 1940 סיים תואר גם בהנדסה כימית.
בימי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 נלקח ארקין לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית המזרחית. הוא שובץ ביחידה לעבודות כפייה באזור הדון, נפל בשבי הסובייטי והוחזק כשלוש שנים במחנה עבודה לשבויי מלחמה בקרבת מוסקבה. באותה תקופה כתב את המחזה "וורנוז'". בשנת 1946 שוחרר ושב להונגריה.
פעילותו בתחום התיאטרון והספרות.
סיפורו הראשון, "Tengertánc" ("ריקוד הים"), הופיע בשנת 1937 בביטאון החוג "Szép Szó", ואחר כך הוצא לאור ב-1941. אחרי שחרורו מן השבי הסובייטי, בשנת 1947, פרסם את הרומן "Lágerek népe" ("אנשי המחנות"), שכונה על ידו "סוציוגרפיה של מחנה שבויי המלחמה" ובו סיפר על השבי במחנה הסובייטים. באותה תקופה התחיל לכתוב גם רומן, שלא יצא לאור.
שנות השלטון הסטליניסטי והדיכוי אחרי המרד משנת 1956.
ב-1949 התמנה ארקֵין לדרמטורג של "תיאטרון הנוער" וב-1952 באותו תפקיד ב"תיאטרון הצבא העממי". החל משנת 1954 עבד כמגיה בהוצאה לאור לספרות יפה. ב-1952 פרסם את הסיפור "Lila tinta" ("דיו סגול") שעורר ביקורת חריפה מצד אחד האידאולוגים של המפלגה, יוז'ף רוואי. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נאסר עליו לפרסם מסיבות פוליטיות. עם המרד ההונגרי בשנת 1956, ניסה יחד עם סופרים אחרים כמו טיבור דרי, ג'ולה אייש, לאסלו בנימין וזולטאן זלק למצוא מקלט בשגרירות פולין בבודשפט, אך בקשתם נדחתה. הסופר עורר על עצמו את זעם המפלגה גם כשכתב על תחנת הרדיו הממלכתית "שיקרנו יום, שיקרנו לילה, שיקרנו בכל אורך גל". אחרי דיכוי המרד חתם יחד עם עוד חמישה עמיתים ביקורת עצמית שנועדה לפייס את השלטונות. למרות זאת, נאסר עליו לפרסם עד שנת 1960. בשנים האלה הורשה לעבוד לפרנסתו כמהנדס בבית חורשת לתרופות (בימינו בית חרושת Egis).
חידוש פעילותו כפרוזאיקן.
כתביו בפרוזה ובתיאטרון, הטבועים בהומור גרוטסקי, מציגים גיבורים שלא ניתן לתארם ממש כטובים ואף לא כרשעים גמורים. אצל ארקין מה שנראית טרגדיה הופך לעיתים לקומדיה והגיבורים מגיבים תכופות לאירועים באופן שנראה מוזר. הסופר משאיר את הסיפורים עם סוף פתוח ונותן מקום לפרשנות הקורא לגבי האירועים וההשקפות המתוארים. הוא כתב גם בשבועון הסאטירי לודאש מתי.
בשנת 1963 הוציא לאור את סיפורו "Macskajáték" ("משחק חתולים") (בהמשך כתב על יסודו מחזה ותסריט לסרט).
מאוחר יותר זכה לפופולריות הודות לספורים קצרים וקצרצים שכתב, למשל "סיפורים בן רגע" (1967). האחרונים, הנושאים צביון פילוסופי וגרוטסקי והשואבים את נושאיהם מחיי היום-יום, היוו חידוש בספרות ההונגרית ואף העולמית. ארקין שכלל את הסיפורים לאורך השנים והוסיף יצירות חדשות לקובץ הראשון, כך שיכלול 400 סיפורים.
יצירות חשובות אחרות היו הרומן "Házastársak" ("בני זוג") (1951, 1956) וקובץ הנובלות "Jeruzsálem hercegnője" (נסיכת ירושלים) (1966)"." אחרי 1971 החל ארקין לכתוב את הספר Időrendben "בסדר העיתים" ("דיוקנאות, תמונות תקופה" 1973).
התיאטרון.
ארקין בלט גם כנציג של תיאטרון האבסורד בהונגריה. בשנת 1964 כתב את הטרגדיה האבסורדית "Tóték" (משפחת טוט) שהוצגה לראשונה בשנת 1967 וזכתה להצלחה רבה. מחזה זה הביא לארקין פרסום עולמי. בשנת 1969 עובד מחזה זה לסרט אמנותי של ידי הבמאי זולטאן פאברי בשם "Isten hozta, őrnagy úr!" ("ברוך הבא, מייג'ור!"). לתיאטרון ולקולנוע עובדו גם יצירות אחרות, כמו "משחק חתולים". יצירות תיאטרון חשובות אחרות היו הדרמה Vérrokonok ("קרובים בדם") והקומדיה הטרגית "משחקי חתולים". בשנת 1979 לקה במחלה קשה, אך כתב עד ליום מותו. הוא נפטר מאי ספיקת לב. אלמנתו ז'וז'ה הקדישה את עצמה לטיפוח מורשתו.
אישטוואן ארקין הובא לקבורה בבית הקברות פרקשרטי.