למרות קסמיה הנשיים של אגריפינה, נראה כי האמת מאחורי הנישואין הייתה יותר פוליטית. ניסיון ההפיכה של סיליוס ומסלינה, הראה את חולשת השושלת היוליו-קלאודית, אשר הדלדלה משנים של רציחות בתוך המשפחה. קלאודיוס עצמו התייחס אל הקו הקלאודי בתוך המשפחה, אך לא אל השושלת היוליאנית. לחולשה זו התווספה העובדה כי לא היה לו יורש ראוי, בהיותו של בנו בריטניקוס אך ילד. אגריפינה הייתה אחת מן הצאצאים היחידים של אוגוסטוס שנותרו בחיים, ובנה, נירון, היה אחד מן הזכרים האחרונים שנותרו בשושלת. עוד לפני נישואיהם, סיכמה אגריפינה עם קלאודיוס שנירון ינשא לקלאודיה אוקטביה, בתו של קלאודיוס, שהייתה כבר מאורסת לפראיטור לוקיוס סילאנוס. אגריפינה הצליחה בעזרתו של ויטליוס להאשים את סילאנוס בפשעים שלא ביצע, וקלאודיוס ביטל את האירוסין והדיח את סילאנוס ממשרת הפראיטור (יום לפני שהייתה אמורה להסתיים בלאו הכי). סילאנוס התאבד ביום החתונה של קלאודיוס ואגריפינה.
לאחר שאירסה את נירון לאוקטביה, אגריפינה החזירה מגלותו את סנקה והפקידה אותו על חינוכו של נירון. בשנת 50 הוכר נירון כיורש יחד עם בריטניקוס, שהיה צעיר ממנו בשלוש שנים. עוד באותה שנה הוענק לה התואר "אוגוסטה", והיא הייתה האשה הרומית השנייה שקיבלה את התואר עוד בחייה (הראשונה הייתה אנטוניה הצעירה). קלאודיוס קרא לקולוניה רומאית בגרמניה בשם "קולוניה אגריפיננסיס" (Colonia Agrippinensis), על שמה של אגריפינה. כיום שם העיר קלן. בשנת 54 יזמה אגריפינה את הוצאתה להורג של גיסתה דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של מסלינה), בטענה שהפעילה כישופים נגדה, ובטענה שלא ריסנה כראוי את עבדיה ובכך הפרה את שלום איטליה. הסיבה האמיתית לרצח הייתה שהיא חששה מפני השפעתה של לפידה על נירון. בהדרגה התחרט קלאודיוס על נישואיו לאגריפינה, והחל בתהליכים להפיכתו של בריטניקוס ליורש יחיד. אגריפינה שחששה מפני אפשרות כזו, הרעילה את קלאודיוס עוד באותה שנה. נירון ירש אותו כקיסר.
יחסיה עם נירון.
מכיוון שנירון היה בן יחיד, הוא ואגריפינה היו קשורים מאוד. טקיטוס אף מאשים אותם בגילוי עריות. הוא מביא גרסה אחת על פיה אגריפינה היא שהחלה את הרומן עם בנה במטרה לחזק את שלטונה בו, אך מביא גרסה אחרת על פיה נירון החל בכך מתוך תשוקה לאמו. אולם לאחר שהוכתר כקיסר, החל נירון לגלות עצמאות, והיחסים בינו לבין אגריפינה הפכו למתוחים. נירון מצא לו בעלי ברית בדמותם של סנקה ושל סקסטוס אפרניוס בורוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. הוא מאס באשתו אוקטביה, ועד מהרה החל מנהל רומן עם שפחה משוחררת בשם קלאודיה אקטה. אגריפינה תמכה באוקטביה, ונזפה בנירון קשות. נירון לא שעה לדבריה, ומאבק הכוחות בינו לבין אגריפינה החל. נירון פיטר מתפקידו את מאהבה של אמו, פאלאס, ועובדה זו גרמה לאגריפינה לחפש בני ברית בדמותו של בריטניקוס, שלאחר שיוכר כבגיר היה אמור להיות שווה סמכות עם נירון. בשנת 55 התנקש נירון בבריטניקוס ושם לאל את תקוותיה של אגריפינה להמשיך ולהחזיק בשלטון. נירון מאס בהתערבותה של אמו בענייניו. הוא שלל ממנה את משמר הכבוד של החיילים הגרמנים שהיה לה עוד מימי נישואיה לקלאודיוס, והעביר אותה לגור בבית נפרד מביתו. הוא אף שילם לאנשים בחשאי כדי שיטרידו אותה בתביעות משפטיות, ושכר אנשים אחרים שיצעקו עליה דברי גנאי כשהלכה לנוח בכפר.
לאגריפינה היו אויבים נוספים. עוד באותה שנה (55), שניים מעבדיה המשוחררים של גיסתה דומיטיה הזקנה, שכנעו את נירון שאגריפינה מתכננת קשר לרוצחו. נירון כמעט והוציא אותה להורג מיד, אולם בסופו של דבר היא הצליחה להוכיח את חפותה. המאורע לא שיפר את יחסיהם של נירון ואגריפינה. בשנת 58 החל נירון מנהל רומן עם פופיאה סבינה. פופיאה מתוארת כאישה בעלת קסם רב וחוכמה רבה, ועד מהרה תפסה את המקום הראשי בחייו של נירון. כעת הייתה אגריפינה למכשול עיקרי הן לנירון, הן לפופיאה והן לסנקה ובורוס. פופיאה לעגה לנירון על שהוא אינו מעז לשאתה לאשה באופן חוקי מפחד אמו, ובנירון גמלה ההחלטה להרוג את אגריפינה.
המוות.
על מותה ישנן מספר גרסאות. טקיטוס כותב שנירון לא רצה להרוג אותה באמצעות רעל, כיוון שהיא חששה מפני אפשרות שכזו והקפידה לקחת סמי נגד. העבד המשוחרר אניקטוס, שהיה מחנכו בילדותו ותיעב את אגריפינה, הציע לנירון לבנות ספינה בעלת מנגנון מיוחד שגורם לה להתפרק כאשר היא מגיעה ללב ים. הרעיון מצא חן בעיני נירון שמיהר לבנות את הספינה. הוא העמיד פנים שהשלים עם אגריפינה, וערך לה משתה מפואר במהלכו חיבק ונישק אותה. לאחר מכן פיתה אותה לעלות לספינה. עם זאת, ברגע האמת הספינה לא התפרקה לחלוטין ואגריפינה לא מתה. מלחי הספינה שהיו שותפים למזימה החליטו להרוג את אגריפינה בעצמם. אלא שחברתה של אגריפינה, אקרוניה, הבינה את שמתרחש וצעקה שהיא אגריפינה. בחושך לא יכלו המלחים להבחין מי הצועקת, והם סברו שזו אגריפינה ודקרו אותה למוות. אגריפינה עצמה נפצעה פצע קל בלבד, והגיעה לחוף בשחייה. אגריפינה הגיעה לביתה, והבינה שהאירועים לא היו מקריים. היא החליטה להתעלם. היא שלחה את עבדה אל נירון להודיע לו שבקושי ניצלה מתאונה, וביקשה ממנו לא לבוא לבקרה כיוון שהיא זקוקה למנוחה. היא חבשה את פצעה ואף החלה בחיפושים אחר צוואתה של אקרוניה בתקווה להניח יד על רכושה. לנירון המודאג נודע שאגריפינה ניצלה, והוא העיר משנתם את סנקה ובורוס וביקש מהם עצה. בורוס אמר שהצבא לא יסייע לרצח אגריפינה, בשל זכרו של אביה, והציע לשלוח את אניקטוס לבצע את הרצח ולהציג אותו כהתאבדות. נירון קיבל את פניו של שליח אמו, ותוך כדי כך הפיל חרב לרגליו. הוא טען שאגריפינה שלחה את השליח כדי להרוג אותו, ופרסם הודעה שהיא התאבדה מיד לאחר שהניסיון נכשל. בינתיים אניקטוס הגיע אל ביתה של אגריפינה עם מספר נאמנים, והקיף עמם את מטתה. אגריפינה הצביעה על רחמה וביקשה ממנו להכות שם (כרמז לכך שהיא מתחרטת שהולידה את נירון), "ובמכות רבות הומתה".
סווטוניוס כותב שנירון ניסה להרעיל אותה שלוש פעמים, אולם בכל הפעמים היא ניצלה, ורק אז הבין נירון שהיא מחוסנת. לפיכך הוא הורה לחבל בגג ביתה, כך שהלבנים יפלו עליה בעת שתשכב לישון. אלא שהסוד דלף והוא נאלץ לבטל את תוכניתו. כאן חוזר סוטוניוס לגרסתו של טקיטוס בדבר הספינה המתפרקת, הוא כותב שנירון הזמין את אגריפינה למסיבת פיוסין על שפת הים, ודאג להרוס את הספינה שהגיעה בה בצורה שנראתה כמו תאונה מקרית. הוא הציע לה את הספינה שבנה תחת הספינה שנהרסה, אולם התוכנית השתבשה ואגריפינה ניצלה בשחייה. לפיכך הוא שלח מרצחים להרוג אותה, ודאג שהכל ייראה כהתאבדות. גרסה דומה מוסר גם דיו קסיוס.
סווטוניוס מצטט סופרים המספרים שנירון חש במהירות לזירת הרצח, ושיבח את יפי גופה של אמו. מנגד, טקיטוס מצטט סופרים הדוחים זאת. טקיטוס מביא סיפור אחר, על פיו פעם שאלה אגריפינה את החוזים בכוכבים לגורלו של נירון. החוזים השיבו לה שהוא יהפוך לקיסר אולם יהרוג את אמו. אגריפינה השיבה: "ירצח, ובלבד שימשול". סווטוניוס כותב שנירון התחרט לנצח על מעשהו. הוא טוען שנירון התוודה פעם שדמותה של אמו רודפת אותו ומטרידה את מנוחתו. נירון אף ניסה להשתמש בכהני דת כדי להעלות את רוחה המתה ולבקש סליחה, וחשש להשתתף בטקסי המסתורין באלווסיס, שלפניהם הכריז הכרוז שעל כל החוטאים לעזוב את המקום. גופתה נקברה בטקס צנוע עוד באותו לילה שבו מתה, אולם כל חייו של נירון לא גדרו את האדמה סביב לקבר. לאחר מותו הקימו מצבה קטנה במקום.
ייצוגיה בתרבות.
בשנת 1911 יצא לאקרנים בממלכת איטליה הסרט האילם "אגריפינה", העוסק בסיפור חייה. היא מופיעה ברומן משנת 1935 של רוברט גרייבס, "אני, קלאודיוס", ובסדרת הטלוויזיה על בסיס הספר ששודרה בשנת 1976, מגולמת אגריפינה בידי ברברה יונג (Barbara Young). בסרט "מסלינה, מסלינה" (Messalina, Messalina) משנת 1977, וכן בסרט "קליגולה" משנת 1979, אגריפינה מגולמת בידי לורי וגנר (Lori Wagner). בסדרת הטלוויזיה האיטלקית-בריטית משנת 1985, "A.D.", היא מגולמת בידי אווה גרדנר. בסרט "בוודאיקה" משנת 2003 היא גולמה בידי פרנסס בארבר. בסרט משנת 2005 "אימפריום: נירון" (Imperium: Nero) היא מגולמת בידי לאורה מוראנטה (Laura Morante). היא נזכרת בסדרה התיעודית משנת 2009 "Ancients Behaving Badly" בפרק העוסק בנירון.
מקדח
מקדחים (לעיתים, ביטים לקידוח) הם כלי חיתוך המשמשים להסרת חומר כדי ליצור חורים, לרוב עגולים. קיימים מקדחים במידות רבות וצורות, וניתן ליצור באמצעותם סוגים שונים של חורים בחומרים שונים. על מנת לקדוח חורים, מחברים את הביט למקדחה אשר באמצעות תנועה סיבובית חזקה קודחת את החור.
למקדחות ניתן לחבר סוגים שונים של מקדחים. ישנם מקדחים המשמשים לקידוח בסוגי חומר שונים, מקדחי איזמל המשמשים לשבירה, מקדחי "כוס" חלולים, ששפתם דומה למסורית לקידוח חורים בקוטר גדול, ועוד.
בעלי קוץ
בעלי קוץ (שם מדעי: Squalomorphii) היא על-סדרה של דמויי כריש במחלקת דגי הסחוס של יצורים ימיים. בתוך על-סדרה זו 4 סדרות: מגרנאים, קוצנאים, מלאך ימיים ושש זימאים ובהם 11 משפחות קיימות.
בני על-סדרה זו פרימיטיביים יותר מבני על-סדרת כרישים גלניים (Galeomorphii) והם פחות מותאמים לשחייה באוקיינוס הפתוח ומצויים בקרבה לקרקעית הים, וכן בעלי ממדים קטנים יותר וכוללים את הקטנים שבכרישים. הם בעלי עוקצים בסנפיריהם, חסרי סנפיר גב עליון, עיניהם חסרות קרום וסנפיריהם יותר מגודלים ושטוחים, מזכירים מעט את הבטאים.
יוהאן דיניץ
אאוגנאודונטים