משנת 1999 ובמשך רוב הקריירה שלה התאמנה קוזנצובה באקדמיית סאנצ'ס-קאסאל, בעיקר תחת המאמן סטפן ארטגה. לאחר סדרה של תוצאות מאכזבות בשלבי הגמר של כמה טורנירים סיימה קוזנצובה את קשריה עם האקדמיה ועברה (בעקבות עצתו של הטניסאי רוג'ר פדרר) להתאמן במוסקבה תחת המאמנת אולגה מורוזובה. הקשר בין השתיים נגמר לאחר טורניר אינדיאן ולס שנערך במרץ 2009. ממאי 2009 התאמנה קוזנצובה תחת ההדרכה של לריסה ניילנד, שהייתה בעברה טניסאית מקצועית ומאמנת נבחרת גביע הפדרציה של רוסיה. קוזנצובה התאמנה לאחר מכן למשך תקופה קצרה עם המאמן לוֹאִיק קוּרטוֹ, שהיה בעברו מאמנה של אמלי מורסמו, זאת לאחר שקוזנצובה לא הצליחה לשכנע את מורסמו לשמש כמאמנת שלה. כיום מאמנה של קוזנצובה הוא הספרדי קרלוס קואדרדו.
הישגים בולטים.
יחידות.
הפסדים במשחק הגמר (19).
בטבלה זאת לא מוצגים הפסדים במשחק הגמר בטורנירים שנערכו בסבב ה-ITF.
זוגות.
בפסקה זו לא מוצגים הפסדים במשחק הגמר, אלא זכיות בטורנירים בלבד.
קהילות אנרכיסטיות בעבר ובהווה
ג'ון אוורט מיליי
ג'ון אוורט מיליי (אנגלית: John Everett Millais; 8 ביוני 1829 - 13 באוגוסט 1896) היה צייר ומאייר בריטי. בשנת 1848 ייסד, במשותף עם דנטה גבריאל רוזטי, את קבוצת הציירים האנגלים שכונו האחווה הפרה-רפאליטית.
חברי הקבוצה הפרה רפאלית יצאו כנגד מסורת הציור האימפרסיוניסטית באנגליה ובצרפת באותם ימים, שכללה ציורי הווי מחד, והתבוננות אישית וסובייטיבית מאידך. הפרה רפאלים, ובהם מיליי, הדגישו את חשיבותו של הריאליזם בציור, והקדישו תשומת לב קפדנית לפרטים. יצירתו "ישו בבית הוריו" ספגה ביקורת בשל ריאליזם זה.
ג'ון אוורט מיליי התמקד בציוריו, בדרך כלל, בדמויות, תוך נגודי צבעים עזים בין הרקע לדמות. לדוגמה, בציור "אסתר", מופיעה דמותה של אסתר המלכה בבגד צהוב על רקע מסך כחול.
ג'ון אוורט מילאיס
מנשה מאיליה
רבי מנשה בן-פורת, הוא מנשה מאיליה (או מנשה מאיליא או מנשה אילייר, תקכ"ז, 1767 – ד' באב תקצ"א, יולי 1831) היה רב בליטא, תלמיד הגר"א, הוגה דעות וממציא.
קורות חייו והשקפת עולמו.
נולד בעיירה סמרגון שבאזור וילנה (היום בבלארוס) בה'תקכ"ז (1767). אביו, ר' יוסף הדיין (על שמו קרא לעצמו אחר כך "בן-פורת") חינך אותו בחינוך התורני המקובל. עוד בילדותו הוכר כעילוי. בגיל 15 השיאו לו אישה, אבל אחרי כשנתיים התגרש ממנה בעקבות חילוקי דעות והבדלי אופי. בגיל 17 נשא אישה שנייה בשם שרה, עבר להתגורר בבית אביה בעיירה איליה שבאזור מינסק, ומאז נקרא מנשה מאיליה. הוא התקרב ליהודי בשם ר' יוסף מזל שגר בעיירה סמוכה, ובספרייתו מצא ספרי מדע, מחקר, פילוסופיה ודקדוק, והחל לעיין בהם ולרכוש ידיעות כלליות לצד בקיאותו וחריפותו במקורות היהדות.
בבחרותו החל נוסע בכל שנה לשבועות אחדים אל הגר"א מווילנה והתקרב אליו. הוא הושפע מנטייתו של הגר"א להתנגד לשיטת הפלפול והעדיף את הפירוש הפשוט והבהיר של המקראות והסוגיות. כשהתפרסם כגדול בתורה החל להביע דעות לא-מקובלות בעולם הרבני, בהן דברי ביקורת על ההנהגה הרבנית, ואף החל לפרש משניות שלא על פי סוגיות הגמרא והמפרשים עליהן. בספרו "סמא דחיי" כתב לימים: "ענייני מעודי להתפלא על כל דבר חדש, ולא להימשך כסומא בארובה אחרי דברי מי שקדמני", ובמקום אחר כתב: "ידוע לכל, מה שמבין האדם מדעתו הוא מבינו לעומקו יותר ממה ששומע ומקבל מאחרים". בשיטתו ההלכתית התנגד לחומרות מיותרות וביקש להתאים את פסקי ההלכה "לפי עניין שינוי הדור". חידוש הלכתי אחד שלו הובא בספר משנה ברורה (ביאור הלכה סי' שי"ט).
היו שהסתייגו ממנו בגלוי כגון הרב יעקב'קע לנדא (בנו של הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה), שעורר קפידא מאחר שהשיג על פירוש רש"י. ואף ביקשו להחרים אותו, אך קרוביו וידידיו (בהם הרב יהושע צייטלין מחכמי שקלוב) הגנו עליו והחרמות לא הוטלו. גם הגר"א הגן עליו כמה פעמים מפני רבנים שביקשו להצר לו. עקב הרדיפה נגדו, אשתו-מפרנסתו נפגעה מהם עד כדי כך שהוכרחה להפסיק עבודתה. הוא הוכרח לעזוב את עירו וכאשר עבר דרך העיר בריסק, שכר אותו רב העיר, הרב אריה ליב קצנלבוגן, כמלמד לילדיו, בתנאי שלא ילמד אותם פירושים אחרים לסוגיות מלבד דברי הפרשנים המקובלים. אולם הוא לא הצליח לעמוד בתנאי זה, פוטר ממשרתו וחזר לאיליה.
בעת נדודיו ניסה להדפיס את ספרו "אלפי מנשה", אולם משגילה המדפיס שיש בו דברי ביקורת וחידושים לא-מקובלים שרף את כתב היד. הוא נאלץ לכתוב מחדש את כל הספר, ובסופו של דבר יצא הספר לאור בווילנה (תקפ"ב, 1822). את ספרו הקודם, "פשר דבר", החרימו ושרפו בכמה מקומות. לא בכדי היה מורגל בפיו הפסוק: "חכמים המה להרע ולהיטיב לא ידעו (ירמיהו ד כב), דקאי על מי שסותר תמיד דברי שכנגדו, ואינו יודע לבנות רק לסתור".
הוא כתב גם ספרי לימוד במכניקה, מתמטיקה, אסטרונומיה ועוד, חלקם ביידיש, כדי להפיץ השכלה אצל היהודים.
בהסכמת רבי חיים עוזר גרודזנסקי לספרו אלפי מנשה חלק ב (נדפס בשנה תרס"ה לאחר פטירת המחבר) כותב "והנני להעיר את הרב המו"ל שי' (-נכדו יצחק ספאלטער) כי לבד יקרת הכתבים וחשיבותם מצד עצמם ראויים להדפיסם למען יראו בני הדור ויוכחו כי לחנם תלו באילן גדול בוקי סריקי וכאשר יראו הכתבים אור יבינו כי לחנם האפילו את אורו הגדול ליחס לו דעות אשר לא רוחו".
בספריו הוא עוסק בעניינים רבים, גם בעולם היהודי וגם בעולם הרוח הכללי. הוא דן בתפיסות עולם כלכליות, בענייני חינוך, בהנהגה הרבנית וההלכתית ואף במטאפיזיקה ובפסיכולוגיה. הוא סבר שהמצב שבו רוב היהודים עוסקים במסחר, שהוא "אומנות ליסטות, אונאת ממון ודברים", ואחרים עוסקים בקבצנות ונסמכים על הציבור, בעייתי ודורש תיקון.
לשם פרנסתו הוא אף המציא כמה המצאות חקלאיות, בהן מכונה לחרישה ומכונה לטחינת טבק.
בשנת 1827 הסכים לקבל עליו את תפקיד רב העיר בעיר הולדתו סמרגון, אך לאחר כשנה וחצי התפטר משום שנדרש שלא לדבר כנגד גזרת הקנטוניסטים. בד' באב תקצ"א (1831) הלך לעולמו ממגפת חולירע בגיל 64. רוב כתבי היד שהשאיר בעזבונו אבדו בשריפה שהייתה באיליה ב-1884.
עמדתו ביחס לחסידות, והביוגרפיה "בן פורת".
בשנת 1858 פרסם מרדכי פלונגיאן, ממשכילי וילנה, ביוגרפיה בשם "בן פורת", ושם סיפר כי למרות היותו מקורב להגר"א - הלוחם בחסידות - בעקבות מחלוקת על תנועת החסידות, החליט שזה כמו בדין שאי אפשר לפסוק בלא לראות או לשמוע את טענת הצד השני, על כן נסע לכמה חודשים אל רבי שניאור זלמן מלאדי בעל התניא כדי להכיר את השקפת החסידות. הוא לא נעשה חסיד, אולם מאז ואילך התייחס בחיוב אל החסידים, כששמע על כך הגר"א דחאו מעליו. כמו כן, הוא תיאר את דמותו כ"משכיל" שהתנגד לקבלה, שלא כהגר"א שעסק רבות בקבלה.
עם צאת הספר התעורר פולמוס בעיתונות, ונתפרסם בעיתון המגיד תגובה חריפה לספר, ולפיו הספר סילף את דמותו והציגו כ"משכיל". לאחר מכן נתפרסמו גם תגובות נגד לתגובה. לגבי יחסו לקבלה, כבר הראו כי עסק רבות בספריו בקבלה. וכן לגבי יחסו לחסידות, טענו כלפיו כי מעולם לא פגש רבי מנשה את בעל התניא, וכי יחסו האמיתי לחסידות היה דומה ליחסו של רבי חיים מוולוז'ין - יחס שלילי מתון, כפי שנראה בבירור מתוך ספריו.
על פי מסורת חסידית, ה"צמח צדק" אמר בשם סבו ה"בעל התניא", שכדאי להשתדך עם צאצאיו. הוא ביקש לנסוע לברלין כדי להרחיב את השכלתו, אולם מתנגדיו הצליחו למנוע ממנו לקבל דרכון לנסיעה, והוא נאלץ ללמוד רק מן הספרים שהיו אז בליטא. הוא אף למד גרמנית ופולנית כדי לקרוא ספרי מדע והגות. כתב על הגר"א: "לולי הוא נשתכחה תורה מישראל, והוא החזיר עטרה ליושנה".
מנשה בן פורת
מנשה בן-פורת
לחיות את חייה
לחיות את חייה (בצרפתית: Vivre Sa Vie) הוא סרט קולנוע משנת 1962 המשויך לסגנון הגל החדש הצרפתי. הסרט נכתב ובוים על ידי ז'אן-לוק גודאר והוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרטו הטוב ביותר. הסרט מגולל את סיפורה של ננה, צעירה שחלומה הוא להיות שחקנית, המדרדרת בהדרגה לעולם הזנות. את דמותה של ננה, גילמה השחקנית/במאית, אשתו של גודאר, אנה קארינה.
גולדפינגר
גולדפינגר (באנגלית: Goldfinger) הוא סרט ריגול, השלישי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, אשר יצא לאקרנים בשנת 1964 בבימויו של גאי המילטון. הסרט מבוסס על ספר בשם זה משנת 1959 מאת הסופר איאן פלמינג, בסדרת ספרי עלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד. הסרט זכה להצלחה בעולם והיה הראשון בסדרת סרטי בונד שזכה בפרס אוסקר, בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה היותר. הדוגמנית טניה מאלה שיחקה נערת בונד.
הסרט נחשב לנקודת המפנה אשר ביססה את "שיגעון ג'יימס בונד" בעולם, והציגה לעולם את דמות הרשע המפורסמת ביותר בתולדותיו, אודג'וב, אותו גילם השחקן הרולד סאקאטה. הנבל, ממוצא קוריאני, מסוגל להרוג אנשים בעזרת זריקת כובעו בסחרור.
בסרט זה גם מופיעה לראשונה מכונית האסטון מרטין מדגם אסטון מרטין DB5 שהפכה לאחד מסימני ההיכר הבולטים של סרטי ג'יימס בונד.
את שיר הנושא של הסרט מבצעת הזמרת שירלי באסי. המוזיקה נערכה על ידי ג'ון בארי.
עלילה.
בעלילת הסרט (והספר) נשלח ג'יימס בונד לסכל מזימה שטנית של מטורף אוהב זהב בשם אוריק גולדפינגר, הזומם להגדיל את ערך הזהב שברשותו באמצעות הפיכת עתודות הזהב של העולם המאוחסנות בפורט נוקס לרדיואקטיביות.
את דמותו של גולדפינגר גילם השחקן הגרמני גרט פרובה.
הפקה.