מצע החצץ של קליפורניה היה עשיר בזהב, ולכן מחפשי הזהב הראשונים לא היו צריכים לפתח אמצעים מיוחדים להפקת הזהב, אלא פשוט סיננו את הזהב מן העפר על ידי כלים פשוטים דמויי מחבת במי הנהרות והמעיינות של קליפורניה. עם זאת, הפקת הזהב בשיטה זו לא יכולה הייתה לשמש להפקת כמויות זהב גדולות, וכורים מקצועיים החלו להשתמש בכלים גדולים יותר ומתוחכמים יותר להפקת זהב. במקרים מסוימים היו מסיטים את זרימת הנהר לתעלה צדדית וחופרים בחיפוש אחר זהב בקרקעית הנהר היבשה. מעריכים כי 370 טון זהב נכרו בחמש השנים הראשונות של הבהלה לזהב, שווה ערך כיום לכ-16 מיליארד דולר.
בערך בשנת 1853 עברו הכורים לשלב הבא בהתפתחות הטכנולוגית: כרייה הידראולית. בשיטה זו מזרימים סילון מים בעוצמה רבה אל עבר המדרונות והצוקים שתוחמים את מי הנהרות, המים סוחפים איתם את העפר המתפורר אל עבר תעלות שנחפרו, שם שוקע הזהב בקרקעית התעלה ונאסף אחר כך ביד. מעריכים כי בשיטה זו נאספו 340 טון זהב, בשווי של כ-15 מיליארד דולר כיום. שיטת כרייה זו פותחה אז לראשונה, והיא התפשטה משם למכרות נוספים ברחבי העולם.
שיטה אחרת כונתה "קויוטינג", על שם הקויוט. הכורה היה חופר בור בגדת הנהר בעומק של כעשרה מטרים, ובמקרה שהיה מוצא שם מעט זהב היה ממשיך לחפור תעלות לכל הכיוונים בתקווה למצוא עורק זהב.
תוצר לוואי של שיטות כרייה חדשות אלו היה שכמויות גדולות של חצץ, טין, מתכות כבדות וחומרים מזהמים אחרים נכנסו אל מי הנהרות והמעיינות. באזורים רבים עדיין ניתן לראות את תוצאות הכרייה ההידראולית, והחומרים שחדרו אל האדמה לא מאפשרים לצמחים לשוב ולצמוח באזורים שנחשפו כתוצאה מהכרייה.
גם לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב המשיכו העבודות למציאת הזהב. השלב האחרון במציאת זהב חשוף שאינו דורש כרייה היה חיפוש במורד הנהרות אחר זהב שנסחף בזמן הבהלה לזהב. בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-19 השימוש באוניות מחפר נעשה כדאי כלכלית, ומעריכים שכ-620 טון זהב הועלה מקרקעיות הנהרות בשיטה זו, בשווה ערך כיום לכ-28 מיליארד דולר.
גם בימי הבהלה לזהב וגם בזמנים שאחריה, היו כורים שחיפשו זהב על ידי כרייה אל תוך הסלע, בדרך כלל קוורץ, שמכיל את הזהב. הדבר נעשה באמצעות חפירה או פיצוץ של הסלע וחיפוש אחר זהב שנמצא בתוכו, על ידי ריסוק השברים וסינונם מהזהב על ידי שימוש במים זורמים או על ידי שימוש בתגובות הכימיות שהזהב יוצר עם חומרים כמו ארסן או כספית (מה שהוסיף לנזק הסביבתי). בסופו של דבר שיטה זו הייתה השיטה הנפוצה ביותר להפקת זהב.
רווחים.
מחקרים שנעשו בשנים האחרונות מראים כי סוחרים הרוויחו בתקופת הבהלה לזהב הרבה יותר ממה שהרוויחו מחפשי הזהב עצמם. האדם העשיר ביותר בקליפורניה בשנים הראשונות לבהלה לזהב היה איש העסקים והמוציא לאור סמואל בראנן. בראנן היה הראשון שפתח חנויות כלבו בסקרמנטו ובאזורי כריית הזהב. מיד כשהחלה הבהלה לזהב הוא קנה את כל ציוד חיפוש הזהב שהיה בסביבות סן פרנסיסקו ומכר אותו למחפשים ברווח נאה. עם זאת, כמה מחפשי זהב גם כן הצליחו לצאת עם שלל נאה. למשל, קבוצה אחת של כורים הרוויחה בשנת 1848 סכום שווה ערך כיום לשלושה מיליון דולרים.
כמחצית מהכורים הצליחו לעשות רווח צנוע, גם אחרי שלוקחים בחשבון את ההוצאות. שאר הכורים, בעיקר אלו שהגיעו מאוחר יותר, הרוויחו מעט מאוד או אף הפסידו כסף. גם מבין הסוחרים היו מפסידים גדולים, כאלו שהשקיעו בהקמת עסקים במקומות שנעזבו זמן קצר אחר כך, או שעסקיהם עלו באש באחת מהשרפות הרבות שהשתוללו בעיירות. איש עסקים שהצליח לעשות חיל היה לוי שטראוס, שהחל למכור בסן פרנסיסקו בשנת 1853 בגדי עבודה מדנים וייסד את מותג הג'ינס שלו. אנשי עסקים אחרים ראו הצלחה בעסקי הקמעונאות, הספנות, הבידור, הלינה והתחבורה. אכסניות, מסעדות, מתפרות ומכבסות היו בתי עסק מבוקשים מאוד שנוהלו לעיתים קרובות על ידי נשים שהבינו שגברים מוכנים לשלם היטב על עבודות שלא יכלו לבצע כיאות בעצמם. גם בתי בושת הצליחו למדי, בייחוד כאשר היו משולבים עם מסבאה ובית הימורים.
בשנת 1855 השתנה האקלים הכלכלי באופן דרמטי. הזהב נעשה נדיר יותר וניתן להפקה רק באמצעות קבוצות גדולות למדי של פועלים, ובעלי חברות הכרייה הם אלו שעשו את הרווחים העיקריים. בנוסף, אוכלוסיית קליפורניה הייתה כבר גדולה ומגוונת מספיק, והיה ניתן בקלות להפיק רווח מעסקים קונבנציונליים.
נתיב הזהב.
הזהב שהופק עבר דרכים שונות. הרבה מן הזהב שימש את הכורים לקניית מזון, אספקה ולינה, וכן לצורכי בידור כמו הצגות תיאטרון, משקאות חריפים, הימורים וזנות, והעסקאות נעשו כאשר הזהב נשקל בקפידה לצורך הערכת ערכו. הסוחרים והספקים שקיבלו את הזהב הזה השתמשו בו בתורם לקניית האספקה מספינות שהגיעו לקליפורניה או משיירות אספקה שהגיעו לקליפורניה בדרך היבשה. חלק מן הזהב יצא מקליפורניה על ידי מחפשי הזהב עצמם שחזרו למקומות מגוריהם לאחר התקופה שהקציבו לעצמם לחיפושים, או ששלחו אותם למשפחותיהם תוך שהם ממשיכים לחפש זהב. למשל, מעריכים כי זהב בשווי 80 מיליון דולרים עשה את דרכו לצרפת לאחר שהופק על ידי כורים צרפתיים שהגיעו לקליפורניה. בנקים בקליפורניה החלו להוציא שטרות בנקאיים אותם נתנו לכורים בתמורה לזהב, שטרות שכובדו באזור כאילו היה שטרות כסף רגילים, ומטבעות מקומיות יצרו מטבעות זהב משלהן. כאשר נבנתה המטבעה של סן פרנסיסקו בשנת 1854, ייצרו בה מטבעות רשמיים של ארצות הברית מזהב שהיה שמור עד אז כמטילים. חלק מהזהב נשלח אל הבנק הלאומי של ארצות הברית בתמורה לשטרות כסף, לשימוש בכלכלה הקליפורנית המשגשגת.
השפעות קצרות טווח.
להגעתם של מאות אלפי תושבים חדשים בתוך כמה שנים, בהשוואה לכ-15,000 שהיו בקליפורניה עד לאותה עת, היו השפעות דרמטיות.
התפתחות הממשל והמסחר.
הבהלה לזהב העירה את כלכלתה המנומנמת והנחשלת של קליפורניה, והיא נהפכה למרכז של הגירה עולמית וליעדם של מאות אלפי אנשים. המהגרים הראו לעיתים קרובות כושר המצאה יוצא דופן ומחויבות חברתית. למשל, בעיצומה של הבהלה לזהב, הוקמו ערים ועיירות רבות, התאספה ועידת חוקה שניסחה את חוקת קליפורניה, נערכו בחירות, ונציגים נשלחו לוושינגטון כדי לדון באפשרות לצרף את קליפורניה כמדינה לארצות הברית.
באותו זמן החלה החקלאות בקליפורניה לצבור תאוצה, במה שמכונה "הבהלה לזהב השנייה של קליפורניה". כבישים נסללו, בתי ספר וכנסיות נבנו וארגונים נוסדו. רוב המהגרים לקליפורניה היו אמריקנים, ודעת הקהל לחצה לטובת קשר אמיץ יותר עם ארצות הברית. ואכן, קליפורניה הצטרפה כמדינה ה-31 של ארצות הברית ב-9 בספטמבר 1850 במסגרת פשרת 1850.
בין השנים 1847 ו-1870 אוכלוסיית סן פרנסיסקו גדלה מכ-500 לכ-150,000. הרווחה שהביאה הבהלה לזהב הביאה לשיפור התחבורה בין קליפורניה לבין החוף המזרחי. מסילת הרכבת של פנמה, החוצה את מצר היבשה של פנמה במקום בו נמתחת כיום תעלת פנמה, הושלמה בשנת 1855, וכעת היה קל יותר לעשות את הדרך הימית בין החוף המזרחי לקליפורניה, ונוסד קו ימי קבוע שהעביר נוסעים, סחורות ודואר בדרך המהירה שנוצרה. אחת הספינות שעשתה את הדרך מפנמה לחוף המזרחי, הסנטרל אמריקה, טבעה מול חופי הקרוליינות ואיתה 400 מנוסעיה וכעשרה טון זהב. גם בתוך קליפורניה התפתחה הספנות, וקו ספינות עשה את מאתיים הקילומטרים מהחוף אל סקרמנטו במעלה נהר הסקרמנטו.
השפעות שליליות.
המחיר האנושי והסביבתי ששולם כתוצאה מהבהלה לזהב היה גדול. אינדיאנים שהיו תלויים בשיטות הציד והאיסוף המסורתיות שלהם גוועו ברעב לאחר שרעלים הרסו את שטחי המחיה של הדגים בנהרות. העלייה הגדולה באוכלוסייה גרמה להברחת בעלי החיים שהיו נוהגים להתאסף במקומות בהם היו כעת יישובים ומכרות. עם הגידול באוכלוסייה הוקמו חוות חקלאיות שצמצמו עוד יותר את שטחי המחיה של האינדיאנים. המצב גרם לכך שאינדיאנים רבים נאלצו לגנוב או לשדוד אמצעי מחיה מהכורים, ולכן להגברת לעוינות כלפיהם.
אינדיאנים רבים חלו במחלות שהביאו איתם המתיישבים, כמו אבעבועות שחורות, שפעת וחצבת. מעריכים כי 80 עד 90 אחוזים של האינדיאנים שנדבקו באבעבועות שחורות מתו כתוצאה מהמחלה.
החוק בנוגע לממשל ולהגנה על האינדיאנים, שעבר בבית המחוקקים של קליפורניה ב-1850, התיר למתיישבים להמשיך את המסורת המקסיקנית של שביית אינדיאנים וכפייתם לעבוד במקום. חוק זה ביסס את השעבוד והסחר בבני אדם כנגד האינדיאנים, במיוחד הנשים והילדים. פשיטות על כפרים אינדיאנים לצורך הספקת עובדים היו עניין שבשגרה, ונשים וילדים נלקחו בכוח לצורך מכירתם כעבדים, והגברים לעיתים קרובות נרצחו בדם קר, במה שהיה למעשה ג'נוסייד. לפי נתוני הממשל של קליפורניה, כ-4,500 אינדיאנים נרצחו בין השנים 1849 ו-1870.
השליטה באינדיאנים שחיו בקרבת המכרים הוצאה לפועל על ידי משטר טרור. אף על פי שהאינדיאנים ניסו להתנגד למתרחש, האוכלוסייה האינדיאנית בקליפורניה ירדה בחדות מכ-150,000 בשנת 1845 לפחות מ-30,000 בשנת 1870. עוד קודם לבהלה לזהב, האוכלוסייה האינדיאנית, שלפני בוא האירופאיים עמדה על 310,000 איש, צנחה במספרה בעיקר כתוצאה מהמחלות שהביאו איתם האירופאים.
לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב, החלו פעולות להצרת צעדי הזרים, בעיקר סינים ומהגרים מאמריקה הלטינית, הן פעולות רשמיות כגון העברת חוקים להגבלת הזרים והטלת מיסים מיוחדים עליהם, והן התקפות גזעניות על ידי אנשים פרטיים.
גם המהגרים מחלקיה האחרים של ארצות הברית סבלו ממחיר אנושי: אחד מכל שנים עשר פורטי-ניינרס מת, כתוצאה משיעורי הפשיעה הגוברים והמנהג המקומי של לקיחת החוק לידיים.
המרצת הכלכלה העולמית.