במהלך השנים השקיע נבו בחברות טכנולוגיה ותקשורת שונות, בהן מיקרוסופט, איביי, טיים וורנר וכן בבנק ההשקעות גולדמן זקס. על פי כתבת פרופיל שערך עליו מגזין "הניו יורק טיימס" בשנת 2008, היה נבו אז בעל המניות הפרטי הגדול ביותר בקבוצת טיים וורנר.
בשנת 2005, השקיע נבו 490 מיליון דולר בהקמת אולפני ההפקה של מפיקי הקולנוע, האחים הארווי ובוב וויינסטין.
נבו הוא אחד המשקיעים הבולטים בחברת הפרסום "ספוט ראנר" (Spot Runner), המציעה לבעלי עסקים קטנים אפשרות לפרסום בטלוויזיה. בשנת 2006, גייסה החברה 40 מיליון דולר ממספר משקיעים, בהם רשת הטלוויזיה האמריקאית "CBS", ענקית הפרסום "WPP", לכלן מרדוק (בנו של איל התקשורת רופרט מרדוק) ונבו עצמו.
בשנת 2008 התארס נבו לשחקנית הקולנוע הסינית ג'אנג דזה יי וכעבור שנתיים נפרדו.
בסקר שערך מגזין "ואניטי פייר" בשנת 2008, דורג נבו במקום ה-59 ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בתקשורת ובעולם התרבות". באותה שונה, דורג במקום ה-23 ברשימת "50 הגברים הצעירים המשפיעים ביותר בעולם" בדירוג שפורסם במגזין הגברים "דיטיילס".
ג'רוזלם-פוסט
הנופלים בשירות החוץ
הנופלים בשירות החוץ הם מי שנהרגו או נרצחו בעת מילוי תפקידם בשירות החוץ הישראלי. ביניהם כלולים גם מי שנהרגו בפיגועי טרור או על ידי מרצחים, או בהקשר ביטחוני אחר במהלך שירותם. שמותיהם חקוקים על קיר הזיכרון לנופלים בשירות החוץ, הנמצא ברחבת הטקסים במשרד החוץ בירושלים.
לאורך השנים, וביתר שאת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו הדיפלומטים הישראלים להיות חשופים לאיומים גוברים והולכים על חייהם. ארגוני טרור שונים -שזכו לעיתים לתמיכה וסיוע מצד מדינות עוינות לישראל - שמו לעצמם מטרה לפגוע בנציגים הישראלים ברחבי העולם, המסמלים את הריבונות הישראלית ואת הלגיטימציה הבינ"ל שלה. פיגועים שבוצעו כנגד נציגויות ישראליות ברחבי העולם וכן התנקשויות ומעשי רצח שונים, גבו משירות החוץ קורבנות בנפש.
הנופלים בשירות החוץ נקברים בבתי הקברות הצבאיים, ובני משפחותיהם זכאים לאותן זכויות של אלמנות צה"ל, יתומי צה"ל והורים שכולים לחיילי צה"ל.
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ.
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ מתקיים בכל שנה בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במשרד החוץ בירושלים. הטקס מתקיים במעמד שר החוץ, משפחות הנופלים, עובדי משרד החוץ ונציגי הסגל הדיפלומטי המוצבים בישראל.
רשימת הנופלים.
שישה עשר מאנשי שירות החוץ הישראלי נפלו מאז קום המדינה:
צבי דב רוטשטיין
חרוטון הטקסטיל
מנחם דניאל
מנחם צאלח דניאל (1846–1940, ) היה מנהיג יהודי עיראקי, סנאטור, בעל קרקעות ונדבן. דניאל היה הסינאטור היהודי הראשון בעיראק והעשיר ביהודי עיראק. הונה של משפחתו נאמד בכ-400,000 לירות, השוות ל-2 מיליון דולר של לפני מלחמת העולם השנייה.
רקע.
נולד בבגדאד, עיראק, בשנת 1846 למשפחה שמקורה ככל הנראה באפגניסטן.
בשנת 1869, עם הפעלת "חוק הוילאיתים" בהוראתו של מדחת פאשא, נתמנה דניאל לחבר "המועצה המינהלית" של וילאייט בגדאד ("מג'לס אל־אדארה לוילאית בגדאד"), וכיהן בה עד שנת 1901 (אז מונה במקומו בנו, עזרא). במרץ 1877 נתמנה לציר בפרלמנט העות'מאני באיסטנבול. בשנת 1892 העניק לו הסולטאן העות'מאני את התואר "צאחב אל־סעאדה" (סעאדתלו).
בשנת 1924 נבחר דניאל לאספה המכוננת של בית הנבחרים העיראקי. ב-1925 נעשה סנאטור וכיהן כנציג היהודים בסנאט העיראקי (בו היו 20 חברים) עד פברואר 1932 (אז החליף אותו בנו, עזרא).
דניאל גייס תרומות לצדקה ליהודים ומוסלמיים, הוא בנה גן ילדים ובית ספר יסודי יהודי בשנת 1910 על שמו, ובית יתומים מוסלמי בשנת 1928. בנוסף, היה הראשון מבין התורמים להרחבת מתחם קבר יחזקאל הנביא. כהוקרה על תרומותיו למוסדות הציבור, בשנת 1925 החליטה עיריית בגדאד לקרוא רחוב על שמו - רחוב מנחם אל דניאל. בנוסף, הקים שוק בעיר, הקיים עד היום ונושא את שמו. דניאל היה מעסיקו של הרב סלמאן מוצפי במשך 18 שנים. סלמאן היה מנהל ספרי החשבונות הראשי ובהמשך המנהל הראשי של עסקיו של דניאל, בטרם היה ראש ישיבת "בני ציון" בירושלים.
מנחם דניאל, שהיה בעל יחסים קרובים למלך עיראק הראשון, פייסל, אירח את המלך ואת משפחתו בארמונו שבמחוז א-סנכ בקצה בוסתני הווקף שהקדיש מר סולטאן עלי). זאת, לאחר שארמונו של המלך (קאסר 'שעשוע'), אשר נקנה מסוחר תה יהודי בשם שאול שעשוע, נהרס בהצפת נהר החידקל ב-9 באפריל 1926. המלך ומשפחתו התגוררו אצל דניאל עד לסיום בניית הארמון החדש ברובע כסרה שבבגדאד.
אחיינו של מנחם צאלח דניאל הוא סר ששון חזקאל.
יחסו לציונות.
בעקבות מאורעות תר"פ ומאורעות תרפ"א נתפסו היהודים באגן הים התיכון כאויבי הלאומיות הערבית ונאמני הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל. משום כך, דחה בשנת 1922 דניאל, כאחד ממנהיגי יהדות עיראק, הצעה לפתוח בבגדאד סניף של ההסתדרות הציונית. בין נימוקיו לדחייה כתב כי הציונות מאיימת על החיים הלאומיים בכל ארצות ערב, ועל פי דעת הקהל בארצות אלו היא נחשבת לבלתי לגיטימית. מנחם דניאל תמך במגמת העיראקיזציה של היהודים, וסבר כי יהודי עיראק חייבים לגלות נאמנות לארצם הבונה את עתידה.
ב-8 בספטמבר 1922 כתב דניאל תעודת התנגדות לפתיחת סניף של ההסתדרות הציונית אשר תועדה במכתב ששלח אל מזכיר ההסתדרות הציונית בלונדון:
אחרי מותו.
מנחם דניאל נפטר בשנת 1940 ובנו, עזרא דניאל (1874-1952), ירש את מקומו בפרלמנט העיראקי עד 1952. דניאל הבן, היה יחיד מבין מנהיגי הקהילה היהודית בעיראק, אשר בנאומיו בסנאט יצא בגלוי נגד המדיניות הממשלתית שהפלתה את היהודים לרעה. נאומיו, אשר לא פורסמו בתקשורת, הכו הדים מפה לאוזן דווקא משום שלא היה ציוני. אמנם בתי הספר והמוסדות הרשמיים המשיכו בחייהם התקינים, אך בתקופה זו מאות יהודים סולקו ממשרותיהם הממשלתיות, הם נרדפו, נפגעו זכויותיהם וסבלו מאפליות אדמיניסטרטיביות רבות בלימודים ובמסחר. בנאומיו הסביר כי היהודים חיים בעיראק כ-3,500 שנה ולא יהגרו אלא אם יאולצו לכך. הוא האשים את ממשלת עיראק כי היא זו שיצרה במדיניותה את התנועה הציונית והביאה את היהודים לרצות לברוח מעיראק. על פי ההיסטוריון העיראקי נביל אל-רובייעי, קבריהם של מנחם ועזרא דניאל בעיר כיפל הוסרו.
חללי משרד החוץ
פרשת יונתן היילו
פרשת יונתן היילו היא פרשה פלילית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב ובמוקדה יונתן (ימר) היילו, תושב נתניה ללא עבר פלילי, אשר הורשע בשנת 2013 ברצח ירון איילין, אסיר משוחרר אשר תקף אותו מינית וסחט ממנו כספים. בית המשפט המחוזי דחה את טענות ההגנה שהעלה היילו ובפרט את טענתו להגנה עצמית, ומצא אותו אשם ברצח. על היילו נגזרו 20 שנות מאסר לצד פיצויים שחויב לשלם למשפחתו של איילין.
גזר דינו חולל מחאה ציבורית רחבה, שקראה להקלה בעונשו נוכח מעשי ההתעמרות שקדמו לאירוע. בשנת 2014 הגיש היילו ערעור על חומרת עונשו בפני בית המשפט העליון, אשר קיבל אותו בחלקו. בשנת 2016 המיר בית המשפט העליון את הרשעתו של היילו מעבירת רצח לעבירת הריגה, וקיצר את עונשו ל-12 שנות מאסר.
בד בבד, בשנת 2016, הגיש סנגורו של היילו בקשת חנינה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין, אך זו נדחתה על ידו מטעמים שונים ובכללם, כי מוסד החנינה אינו משמש ערכאת ערעור נוספת. שנה לאחר מכן הוגשה בפני הנשיא בקשת חנינה שנייה אשר התקבלה ב-19 בנובמבר 2017. הנשיא קיצר את עונשו של היילו בשנה, בהמלצת שרת המשפטים איילת שקד ובתמיכתם המוצהרת של 65 חברי כנסת נוספים.
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה, אך שב לכלא כעבור שנה לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
הדיה של הפרשה חוללו שיח משפטי וציבורי, על אודות גבולותיה של הזכות להגנה עצמית במשפט הפלילי בישראל, בדומה לדיון הציבורי שהתנהל בפרשת שי דרומי.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
הרקע לאירוע.
ב-2 במאי 2010 נמצאה לפני עלות השחר גופתו של ירון איילין בן ה-24, סמוך למרכז המסחרי של שכונת קריית נורדאו בנתניה, כשעליה סימני אלימות קשה. שעות לאחר מכן, הסגיר את עצמו יונתן היילו, בן 23 במועד האירוע, לידי המשטרה והודה בביצוע המעשה.
היות שבליל האירוע לא נכחו עדי ראייה, עיקר העובדות הידועות ביחס להשתלשלות האירועים נסמכות על גרסתו של היילו לבדה. בחקירתו במשטרה, גולל היילו את סיפור היכרותו המוקדמת עם איילין, אשר החלה ארבע שנים לפני ליל מותו. היילו תיאר בפני חוקריו מסכת ארוכה של התעללות פיזית ונפשית שהסלימה עד למותו של איילין, אשר התגורר בסמיכות לביתו. איילין נהג לקנטר ולהטריד את היילו ולהעמידו בצורה מגוחכת בפני זולתו. בחקירתו תיאר היילו בפני חוקריו כיצד איילין הדביק לשמו כינוי גנאי השאול מאמהרית, שהפך שגור בפיהם של ילדי השכונה שאימצוהו ולעגו לו.
בחקירתו השלישית במשטרה, סיפר היילו כי שיאה של ההתעמרות בו הגיעה בשבועות שקדמו לאירוע. על סמך הודאתו, איילין סחט מהיילו כספים תחת איומים ותקף אותו מינית בחסות החשכה בשני מועדים שונים בגן ציבורי בנתניה. לדבריו, חשש להתעמת עם איילין אשר היה אסיר משוחרר שהטיל אימה על הסובבים אותו וריצה בעבר עונשי מאסר בפועל בשל עבירות אלימות ומין.
ההריגה.