מכיוון שמערכת היחסים בין אלפרד אשר לבין שותפו לשעבר אמיל ולטי התדרדרו קודם לכן, אלפרד התנגד לאירוסין של לידיה עם בנו של ולטי. מכיוון שהאירוסין כבר פורסמו, נישאה לידיה לאחר מות אביה ב־4 בינואר 1883. פרידריך אמיל ולטי היה בנו של חבר המועצה הפדרלי (בונדסראט) השווייצרי, אמיל וולטי, אחד האנשים החזקים ביותר בשווייץ, וחברו לשעבר ומאוחר יותר יריב של אביה של לידיה. פרדריך ולטי עלה בחוגים הכלכליים בשווייץ בזכות נישואיו עם לידיה וישב בדירקטוריונים רבים. בינתיים, לידיה ולטי-אשר השתעממה במהירות, ולא מצאה עניין בניהול משק הבית הצנוע יחסית של ולטי, שהיה חסר אורחים מעניינים ושיחות מגרה כפי שקיימה בבית אביה. באמצעות בעלה, היא באה במגע עם חבר ילדותו קרל שטאופר-ברן, צייר שווייצרי ידוע, באוגוסט 1885, שטאופר לרגל נסיעותיו לציריך, היה אורח באחוזת בלבואר. באטלייה שלו צייר שטאופר את לידיה אשר. לידיה ואמיל ולטי-אשר אפשרו לשטאופר לעבוד ברומא. באוקטובר 1889 עברו לידיה ובעלה לפירנצה, אך זמן קצר לאחר מכן, פרידריך אמיל ולטי חזר מסיבות כלכליות לשווייץ והשאיר את אשתו בהשגחת קרל שטאופר.
קשר עם קרל שטאופר-ברן.
לידיה ושטאופר התאהבו, ולידיה אמרה לאמו של שטאופר כי רצונה להתחתן איתו. בשנת 1888, עדיין בחסות פטרוניו, קרל שטאופר-ברן נסע לרומא ללמוד פיסול. בהיותו שם, הקשר של לידיה ולטי-אשר עמו הפך למוקד לעניין ציבורי, משפחת ולטי זעמה ולידיה וקרל ברחו לרומא.
פרדריך ולטי יצר קשר עם שגרירות שווייץ ברומא והשתמש בהשפעתו הרבה כדי להפריד בין אשתו ובין הצייר. לידיה הושמה בבית משוגעים ציבורי ברומא, ושטאופר-ברן נכלא לאחר שהואשם בחטיפה ואינוס. בזמן שהותה שם כתבה לידיה את הפרסום הפמיניסטי "גדנקן איינר פראו" (מחשבות על אישה) ותכננה לפרסם אותו. אבל כל התכתבויותיה הושמדו או מוחזקות בידיים פרטיות.
במאי 1890, דו"ח פסיכיאטרי מלא לא הראה שום סימנים למחלות נפש ולידיה ולטי-אשר שוחררה, היא חזרה לבעלה, ועד מהרה הגישה בקשה לגירושין, שניתנו בסופו של דבר. במצב של ייאוש מאובדן אהבתו, סבל קרל שטאופר-ברן מהתמוטטות עצבים, בילה זמן מה בבית החולים לחולי נפש בסן בוניפאציו, ולאחר שחרורו [5] בינואר 1891, לא היה מסוגל לעבוד וככל הנראה סבל ממאניה והוא התאבד.
סטיגמה והתאבדות.
לאחר ארבעה חודשי מעצר בבית החולים הפסיכיאטרי הציבורי ברומא, לידיה אשר הוחזרה לבסוף על ידי בעלה לשווייץ. היא אישרה את רצונם להתגרש והסכם ממון, שחייב את לידיה בתשלום של 1.2 מיליון פרנקים כפיצויים לולטי. בחברה הגבוהה של ציריך, לידיה כבר לא התקבלה, והיא נחשבה כנואפת. לכן, היא עברה להתגורר בבית בז'נבה-שאמל בסוף הקיץ של שנת 1890. שם סיימה לידיה אשר את מטרתה האחרונה בחיים, הקמת קרן לאמנויות, לימים בשם קרן גוטפריד קלר סטיפטונג, אותה הקדישה למשורר חבר משפחתה בילדותה.
לידיה ולטלי-אשר החליטה לשים קץ לחייה ב־12 בדצמבר 1891. היא פתחה את ברז הגז בוילה שלה ליד ז'נבה.
הדו"ח הפסיכיאטרי שהתפרסם אודות לידיה אשר, מתאריך 27 במאי 1890, הראה כי המעצר שלה בקליניקה ברומא ואבחון הטירוף השיטתי היו פיקטיביים. גם מנקודת המבט של ימינו, החוקרים משוכנעים כי לידיה אשר הייתה בבריאות נפשית מלאה.
קרן גוטפריד קלר.
בשנת 1890, זמן קצר לפני סיום חייה הטרגיים, לידיה אשר השקיעה את הונה של משפחת אשר בקרן, אותה כינתה בשם Gottfried Keller-Stiftung, על שם המשורר גוטפריד קלר שאביה העניק לו תמיכה עקבית. עם הנכס המהותי שנותר שלה - וילה בלואר וניירות ערך סחירים בהיקף כולל של 4 מיליון פרנקים שווייצרים - הקימה לידיה אשר את בסיס הקרן. על פי צוואתה של לידיה אשר הקרן הוקמה ב־6 ביוני 1890, ונוהלה על ידי המועצה הפדרלית השווייצרית, ובכך, לידיה אשר רצתה לבצע משימה לאומית. על הקרן לקדם עבודה עצמאית של נשים, לפחות בתחום האמנות, על פי כוונתה המקורית של המייסדת. קרן גוטפריד קלר הפכה אמנם למוסד חשוב לאמנות, אך המטרות הפמיניסטיות של לידיה אשר בזמן הקמתה לא נענו.
יובל כספי
יובל כספי (נולד ב-22 באוגוסט 1973) הוא אמן, מורה לאמנות ואוצֵר ישראלי.
ביוגרפיה.
יובל כספי נולד וגדל במושב נִיר צְבִי, הבכור במשפחה של שלושה ילדים, חִמֵּשׁ (בן נינו) של אהרן שְלוּש מצד אביו.
לימים חקר את תולדות משפחתו
ואצר תערוכה שעסקה בהיסטוריה של משפחת שְׁלוּשׁ והוצגה בבית אהרן שלוש בנווה צדק.
הוא למד בבית הספר התיכון לאומנויות על שם תֶלמה יֶלין, גבעתיים ועשה בגרות באמנות; פרויקט הגמר שלו היה תערוכה שהוצגה בגלריית הוראס ריכטר ביפו. בין מוריו היו יוסי אשר, שיר שבדרון, בועז ארד ואֲלִימָה. שירת בצה"ל בשנים 1992–1995, הצטרף לגרעין הנח"ל דולפין, במסגרת גרעיני עמרי לעיירות פיתוח ושירת כלוחם בגדוד 50. במסגרת הגרעין הוצב במצפה רמון, שם עסק בהוראת אמנות. בשנת 1994 במהלך שירותו הצבאי זכה במקום השלישי בתחרות כתיבת סיפורים קצרים של חיילים.
סיפורו "ספור ללא שם" פורסם בספר "דפים ראשונים בספר" שיצא בהוצאת משרד הביטחון.
בתום שירותו הצבאי למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הגמר של יואב רועה "מחוץ לתמונה". בשנים 1996–2000 למד בבית הספר המדרשה לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל,
והוא בוגר תואר ראשון בחינוך ובעל תעודת הוראה.
בין מוריו הבולטים היו רפי לביא
ויאיר גרבוז. ב-2005 סיים תואר שני באמנות בהצטיינות בתוכנית לימודי ההמשך של בצלאל בתל אביב,
בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2016–2017 סיים לימודי אוצרות ומוזאולוגיה, בבית לאמנות ישראלית, המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בשנים 2001–2017 כספי שימש כמרצה בבית הספר לאמנות "המדרשה", המכללה האקדמית בית ברל.
החל משנת 2001 עוסק בהוראת והדרכת ילדים ובני נוער במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות של מוזיאון תל אביב. בשנים 2005–2019 לימד אמנות במוזיאון ישראל בירושלים, במסגרת הקיטנות של אגף הנוער. פרט לכך לימד בעשרות מוסדות, מוזיאונים ובתי ספר.
כספי הוא ממייסדי קבוצת הקומיקס חבורת A4, לצד דודו גבע, ניר מטרסו, רפאל פוגל, פאולינה פוגל, אורן ג'קמן וגלנדון ואיזבלה; הם יזמו, יצרו ומכרו יחד עבודותיהם בין 2003 ל-2004 וניסו לתת במה לכל יוצר קומיקס שהיה מעוניין לפרסם מאיוריו, ללא כל עריכה. החבורה שבה לפעול בשנים 2016 ו-2019.
כספי יזם והפיק את מיזם התרבות הברווז על גג עיריית תל אביב על-פי חזונו של דודו גבע, בשיתוף עם ילדיו של דודו - אהרן ותמי גבע. במסגרתו ב-15 באפריל 2008 הועלתה בובה מתנפחת המעוצבת על פי דמות "הברווז" שיצר דודו גבע, על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ובתמיכתה של העירייה.
בשנת 2014 אצר את התערוכה ״הברכה והקללה״ בעקבות סדרת הטלוויזיה ״המקוללים״ שיצרו חגי לוי ולירן עצמור. התערוכה שהוצגה בבית הנסן בירושלים ובגלריה החללית בתל אביב הציגה עבודות של אביבה אורי, פנחס שדה ויונה וולך.
כספי ערך ועיצב ביחד עם נמרוד רשף את המגזין "שרוליק עבאדי", הגרסה המקומית של השבועון הסאטירי הצרפתי שרלי הבדו; בשנים 2015 ו-2016 נסע לצרפת והציג את המגזין בתערוכות בפסטיבל קריקטורות בינלאומי.
בשנת 2016 אצר עבור משרד התרבות את התערוכות במיזם "לחגוגוסט".
במהלכו הוצגו תערוכות קבוצתיות של אמנים מקומיים בערים שונות בפריפריה. היה רכז המערכת של המגזין "בועה" וכתב לו כתבות.
יצר תפאורה למספר סרטים ווידאו קליפים ביניהם עטיפת אלבום וקליפ של להקת הדורבנים;
קליפ "הכפתור" של להקת "דבק";
והצגות תיאטרון ביניהן הפקות שביים משה נאור ותפאורה למופע אינדי ילד.
יצירתו.
יובל כספי יוצר עבודות שהן ורסיה של ציורים בעלי מאפיינים סגנוניים הקרובים למסורת הקריקטורה והקומיקס האמריקאי, העוסקים בתכנים אישיים ופוליטיים אוניברסליים ולוקאליים. בין השאר ניתן לזהות בציוריו קריקטורות גרוטסקיות של דמויות עם מאפיינים סטריאוטיפיים, תיאורים גרוטסקיים וארוטיים של עולם מיליטנטי וכן ציורים המזכירים בסגנונם עבודות של גרפיטי ואמנות רחוב.
כספי מטפל בסיפורי התנ"ך ברישום ובקריקטורות. בעבודותיו הוא מתייחס אל אמני העבר הגדולים שעסקו בסיפורי התנ"ך - דוגמת האמנים המקומיים זאב רבן, בוריס שץ ואפרים משה ליליין, הנחשבים בעיניו כאבות רוחניים, לצד אמנים אירופיים כגון רמברנדט וגוסטב דורה. כספי, המזדהה עם אמנים אלה, מעתיק מהם ומנכס את עבודותיהם לצרכיו האמנותיים. בסדרת רישומים אחת מופיעות דמויות גבריות מהתנ"ך כגון אברהם אבינו, יעקב, מתתיהו ובצלאל. רישומים אלה המתאפיינים ברוח מסורתית נרטיבית, מתהווים מקווים צנועים ומעודנים בקשת צבעים עשירה בלבן שחור ואפור ורק לעיתים מופיעים בהם גם אובייקטים מופשטים. בסדרה אחרת כספי בוחר להשתמש כרקע לעבודתו בתחריטי התנ"ך של גוסטב דורה, שעל גביהם הוא יוצר קולאז' הכולל דמויות של גיבורות מהתנ"ך, כגון רות המואביה, דבורה הנביאה, מיכל בת שאול ובת יפתח, המצוירות כקריקטורה. הדמויות, הצבועות בצבעי מים, מולבשות מעל הדמות המקורית ומסתירות אותה. במיזוג שבין התחריטים המקוריים של גוסטב דורה ובין רישומיו של כספי נוצרת תמונה גרוטסקית, נועזת וחצופה.
החיים הנסתרים של שייקה אופיר
החיים הנסתרים של שייקה אופיר (באנגלית: Shai K) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2019, שכתב ביים והפיק ארי דוידוביץ'. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2019.
תקציר העלילה.
הסרט משלב בין קטעים המתארים את הצלחתו של שייקה אופיר, שהפך לאבי ההומור הישראלי ולאיקון תרבות, על רקע סיפורה התרבותי של ישראל בשנות ה-60, ה-70 וה-80, עם עדויות על סיפורו המשפחתי המורכב. הסיפור המשפחתי כולל עדויות של: