עם זאת, לקראת אמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו רגשות לאומיים איטלקיים לגאות והועלו דרישות לרפורמה שלטונית. ב-1845 ו-1846 פרצו מהומות, שנענו על ידי הקלות ורפורמות מצידו של לאופולד, שעיקרן שילוב רב יותר של איטלקים בשלטון. בחירתו של פיוס התשיעי לאפיפיור חיזקה את הכוחות הליברליים באיטליה. בספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חילחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה. ב-26 ביוני הכריז הפרלמנט הטוסקני על כינון רפובליקה עצמאית ובליבורנו פרצה מלחמת אזרחים בפועל. לאחר התייעצויות עם מפקד הצבא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, שפעל לדכא את המרידה האיטלקית ועם האפיפיור פיוס התשיעי, עזב לאופולד את פירנצה ב-18 בפברואר 1849, תחילה לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי ולבסוף לפורטו סנטו סטפנו. בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו גוראצי (Francesco Guerrazzi), ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli). הרפובליקה לא האריכה ימים. תחת איום של פלישה אוסטרית, הצביעו רוב הנציגים בפרלמנט הרפובליקה החדשה באפריל 1849 לטובת שליחת הזמנה רשמית ללאופולד לשוב ולתפוס את מקומו כדוכס הגדול, תוך העדפת שלטון מלוכה חוקתית שלו על פני כיבוש אימפריאליסטי. ב-1 במאי קיבל לאופולד סמכות חוקית. במקביל תפסו כוחות אוסטריים את לוקה וליבורנו. כפי שהוכח מאוחר יותר, התבצעה פעולה זו בהזמנתו של לאופולד, אף שהלה הציג אותה בפני נתיניו כהפתעה וכרסום בריבונותו. ב-25 במאי נכנסו הכוחות האוסטריים לפירנצה ולאופולד שב לעיר ב-28 ביולי.
באפריל 1850 הגיע לאופולד להסכם עם האוסטרים על הסגת כוחותיהם מטוסקנה, בתמורה לפיזור הפרלמנט, אך האוסטרים הותירו 10,000 חיילים בשטח. שנה לאחר מכן חתם על קונקורדט עם מדינת האפיפיור, במסגרתו הוקנו סמכויות ומעמד בכיר לאנשי הכמורה. ב-1852, לאחר לחץ של הממשל האוסטרי, האפיפיור ומלך נאפולי ביטל לאופולד את החוקה. אישי מפתח בממשל הרפובליקה, ובראשם פרנצ'סקו גוראצי נידונו לתקופות מאסר ארוכות. הכוחות האוסטריים נסוגו כליל מטוסקנה ב-1855, אך באותה עת כבר לא נותר דבר מן האהדה לה זכה לאופולד בראשית שלטונו.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד, שלא יישם את שלטונו.
את שנותיו האחרונות עשה באוסטריה ונפטר ברומא.
משפחתו.
בשנת 1817 נשא לאופולד לאשה את מריה אנה, נסיכת סקסוניה (1799-1832), שניהם היו בני דודים מדרגה שנייה, ניניה של מריה תרזה. לזוג נולדו שלוש בנות:
מריה אנה נפטרה בפיזה משחפת ב-24 באפריל 1832. כשנה לאחר מכן נשא לאופולד לאשה את מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות (1814 - 1898), בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד. לזוג נולדו עשרה ילדים, מתוכם ארבעה נפטרו בילדותם:
אילושומה
אילושומה היה מלך אשור ה-32.
הוא אחרון המלכים המכונים ברשימת המלכים האשוריים: "ששת המלכים אשר שמותיהם נכתבו על לבנים אולם האפונים שלהם אינם ידועים". הוא היה בנו של שלים-אהום ונכדו של פוזור-אשור הראשון. עלה לשלטון באזור שנת 1890 לפנה"ס לערך, ומלך על פי ההערכות עד 1874 לפנה"ס בערך. הוא העניק חופש לסוחרים זרים לפעול באשור וסייע לסוחרים אשורים לסחור במסחר בין-אזורי ארוך-טווח. ב"כרוניקת המלכים המוקדמים" הוא נזכר יחד עם שומו-אבו, ראשון מלכי בבל. הטקסט כולו מקוטע בקטע זה, אולם ניתן להבחין במילה "קרבות", כך שניתן לשער שלאילושומה היו סכסוכים עם שכנו מהדרום.
הוא בנה מקדש באשור לאלה עשתר, ובכתובת שנמצאה באזור הוא מכונה "האהוב על האל אשור והאלה עשתר". הוא בנה את חומות העיר, חילק אותה לחלקות, והסיט שני מעיינות אל שערי העיר. בכתובת אחרת הוא מתאר כ"מטהר הנחושת" של האכדים. המשמעות של המשפט אינה ברורה. ייתכן שמשמעותו היא הקלה במס על הנחושת.
ירש אותו בנו ארישום הראשון.
הדיוויזיה ה-126 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-126 (בגרמנית: 126. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה בסוף המלחמה בכיס קורלנד.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-253, והועמדה תחת פיקוד פאול לאוקס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה.
פורום 13 הוועדים הגדולים
פורום שלושה עשר הוועדים הגדולים היה התארגנות של ועדי עובדים שפעלה כדי להשפיע על מדיניות הממשלה בישראל. הפורום פעל בתחילת שנות ה-80 והיו חברים בו ראשי ועדים מהארגונים המשפיעים והמובילים במשק הישראלי.
רקע.
אחרי המהפך בבחירות לכנסת התשיעית 1977 ועליית הליכוד לשלטון, יצאה לדרך מדיניות כלכלית חדשה של הממשלה. בניגוד לממשלות מפא"י והמערך שייצגו את הסוציאליזם והעלו על נס את הפועלים והעובדים השכירים, פעלה הממשלה החדשה להעביר את המשק הישראלי למשק תחרותי וחופשי. הכוח האופוזיציוני המשמעותי ביותר למדיניותה הכלכלית של הממשלה היה ההסתדרות. ראשיה היו אנשי הממסד הישן מהמפלגות הסוציאליסטיות ששלטו במדינה מאז הקמתה, והיא המשיכה לייצג את רוב השכירים בארץ.
בתחילה ניסתה ההסתדרות להגיע להסכמים מוקדמים עם נציגי הממשלה, לפני קבלת החלטות מהותיות, אך במהרה נקלעו הממשלה וההסתדרות לעימותים על רקע מה שנראה להסתדרות כפגיעה בתנאי השכר של העובדים. בנובמבר 1979 הכריזה ההסתדרות על שביתה כללית על רקע מדיניותו של שר האוצר, שמחה ארליך. השביתה לא התקיימה בגלל התערבות בית הדין הארצי לעבודה.
הקמת הפורום.
ביטול השביתה הביא לתסכולם של ועדי העובדים שהתכנסו לאספת מחאה המונית במדשאה מול בית הוועד הפועל בתל אביב. שם רקם אלי בן-מנחם, מהוועד של עובדי בתי המלאכה באל על התארגנות של הוועדים הגדולים במשק שייקחו חלק פעיל במאבק נגד הממשלה. במהרה הצטרפו אליו עוד 12 ראשי ועדים מהגדולים והמובילים במשק. חברי הפורום באותה העת היו:
חברי הוועדים קראו להתארגנות שלהם "פורום 13 הוועדים הגדולים" והחלו להתכנס אחת לכמה שבועות כדי לדון בנושאים הקשורים ליחסי העבודה במשק ולגבש רעיונות להתמודדות מול הממשלה. בתקשורת הישראלית דווחו בהרחבה על הפורום ועל הצהרות ראשיו, שכללו בין היתר איומי השבתה ואמירות נגד שר האוצר.
הפורום וההסתדרות.
כמו רוב ועדי העובדים בארץ, גם חברי הפורום היו חלק מההסתדרות. התארגנותם לא התקבלה בעין יפה על ידי ההסתדרות שהודיעה כי אינה מכירה בהתארגנות. ראשי ההסתדרות ראו בכך חתירה נגד פעילותה, שהרי הם נבחרו ופעלו בשם כל העובדים והוועדים.
למרות הצהרת חברי הפורום כי כוונתם לחזק את ההסתדרות ולהוסיף לה עוצמה, נקטו חבריו מהלכים עצמאיים בלי תיאום עם ההסתדרות. שלמה אביטן, מהדוברים הבולטים בפורום, אף אמר בריאיון עיתונאי כי "יש להם יותר ניסיון וידע במגע עם עובדים מאשר לזקנים בקומה החמישית (של בניין ההסתדרות )".
ההתארגנות עוררה מחלוקת גם בקרב ועדי עובדים במשק. כמה מהם סירבו להשתתף בו, והבולט בהם היה שלום חבשוש יו"ר ועד עובדי התעשייה הצבאית, שייצג כ-14,000 עובדים ונמנה עם אחד הוועדים הגדולים ביותר בארץ. חבשוש ראה במהלכי הפורום עקיפת סמכות, ודחה שוב ושוב את פניות ראשיו להצטרף אליהם. הוא אמר שכל אחד מהם פוגע בציבור העובדים שבחר בו כדי לשרת אותם, לא את כלל הציבור בישראל. מאבק כלל העובדים נתון בידי ההסתדרות.
פעילות הפורום נמשכה שנים אחדות ועוררה הד תקשורתי רב אך לא הניבה תוצאות מעשיות רבות, למעט הישגים של חברי הפורום לעובדים של הארגונים אותם ייצגו. בשלב מסוים ניסה שר האוצר יורם ארידור לפעול בשיטת הפרד ומשול, כשקיים הידברות ישירה מול חברי הפורום וניסה לעקוף את ההסתדרות. הפגישה עוררה מחלוקת בתוך הפורום וכמה מהם סירבו להשתתף בפגישה, שבסופו של דבר נכשלה.
לאחר כשלוש שנות פעילות אינטנסיבית הבינו גם ראשי הפורום שעליהם לשתף פעולה עם ההסתדרות וחדלו מפעילותם.
הקונגרס הסורי הלאומי
ג'ק הנווטן
ג'ק הנווטן (1888 - אפריל 1912) היה דולפין מגזע גרמפוס אפור, סייע לספינות לעבור את מצר קוק שבניו זילנד בין השנים 1888 עד 1912. ג'ק הנווטן נהג להדריך את ימאי הספינות שעשו את דרכם מולינגטון לנלסון באזור סוער ומסוכן ביותר של המצר.
הדולפין נורה פעם אחת על ידי אדם (שהיה בגילופין) מסיפון אונייה שסייע ללוותה, ובתגובה חוקק חוק להגנתו בשנת 1904 בניו זילנד. "ג'ק הנווטן" הוא גם שמו של ריקוד עם סקוטי שנוצר כמחוות כבוד אליו.
תיאור.
ג'ק הנווטן הגיע לאורך של כארבעה מטרים, צבע גופו היה לבן ועליו פסים וצלליות אפורות וראשו היה עגול ולבן. מינו של הדולפין לא ידוע, אך ידוע שהיה דולפין מגזע "ריזו" (נקרא גם גרמפוס אפור). דולפיני ריזו אינם נפוצים באזור ניו זילנד, וידוע רק על 12 פרטים שנמצאו במימי המדינה.
היסטוריה.