ג'וּליו (יואל) רקח נולד בשנת 1909 למשפחה יהודית מיוחסת בעיר פירנצה שבאיטליה. אמו הייתה אחות המתמטיקאי ג'ינו פאנו ובני דודיו היו המדענים האמריקאים רוברט פאנו ואוגו פאנו. בשנת 1930 סיים את לימודיו לתואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת פירנצה. רקח היה עוזרו של פרופ' אנריקו פרמי באוניברסיטת רומא והשתלם בציריך אצל הפיזיקאי האוסטרי וולפגנג פאולי. הוא הורה פיזיקה עיונית באוניברסיטאות פירנצה ופיזה, בה התמנה לפרופסור חבר בשנת 1937. על פי מחקריו, בנתה ממשלת איטליה הפשיסטית מכשור אופטי אשר שימש בהצלחה לפגיעות באוניות הצי הבריטי (בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הדמדומים של בין הערביים). מכשור זה נתן יתרון רב לצי האיטלקי בים התיכון בתחילת מלחמת העולם השנייה, עד המצאת הראדאר, שיושמה על ידי הבריטים והפכה את הקערה על פיה.
בשנת 1939 עלה רקח לארץ ישראל והתמנה לפרופסור מן המניין לפיזיקה עיונית בחוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית שהוקם בשנת 1931. רקח ושמואל סמבורסקי היו המרצים הראשיים בחוג בתקופת המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות, נוסף על המשך מחקרו, עמד רקח בראש יחידת חמ"ד (חיל המדע) בהר הצופים.
בשנים 1946–1948 כיהן כדקאן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע. בשנים 1950–1951 היה חבר המכון למחקר מתקדם בפרינסטון. בשנים 1954–1956 כיהן כנשיאה הראשון של האגודה הישראלית לפיזיקה.
בשנת 1961 נבחר לרקטור האוניברסיטה העברית כמועמד של "הצעירים" בסנאט, אשר הכריעו להפריד את תפקיד הרקטור מתפקיד הנשיא. במשך שנה אף תפקד כנשיא בפועל עד מינויו של אליהו אילת. בשנת 1963 נבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד הרקטור, שבו שימש עד מותו.
רקח היה מהפיזיקאים הראשונים שהשתמשו בעקרונות של סימטריה, ובענפים המתמטיים המנתחים אותה, תורת החבורות ואלגברת לי, לשם הבנתן של תופעות פיזיקליות, ובכך תרם תרומות חשובות לתחום הספקטרוסקופיה האטומית וחקר הגרעין. על שמו קרויים מקדמי רקח, כמו גם משפט רקח, הטוען שבאלגברת לי פשוטה למחצה מספר אופרטורי הקזימיר שווה למספר האופרטורים בתת-האלגברה של קרטן. עם תלמידיו של רקח נמנים עמוס דה שליט, שניאור ליפסון, גבירול גולדרינג, גדעון יקותיאלי, ישראל פלח ואחרים, אשר הקימו את הפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן (שאז נקראה המחלקה לפיזיקה גרעינית), וכן חנוך גוטפרוינד, ששימש לימים נשיא האוניברסיטה העברית.
רקח עבד עם אלברט איינשטיין, זכה להכרה בינלאומית רחבה, ובין היתר היה חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ח (1958) ונבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1959.
רקח נהרג בביתו, בפירנצה, בשנת 1965 כתוצאה מתאונה ביתית (דליפת גז) בעיר הולדתו פירנצה, בגיל 56. נקבר בחלקת אנשי המדע הר המנוחות בירושלים.
ארכיונו של רקח שמור בספרייה הלאומית.
רקח היה נשוי לזָמירה, בת למשפחת מני הענפה (בתו של השופט מלכיאל מני ונכדתו של הרב אליהו מני), ואב לבת ושני בנים.
הנצחה.
על שמו נקרא מכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית, ובו נערכות לזכרו הרצאות שנתיות. כמו כן קרויים על שמו רחוב פרופסור רקח בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, וכן מכתש רקח שעל הירח, וכן גוף קטן (קוטר 1.3 ק"מ) במערכת השמש, שנתגלה על ידי מצפה הכוכבים על שם וייז הנקרא 137217 Racah בראשית שנות ה-90 הנפיק השירות הבולאי בול לזכרו.
קולנוע עדן
קולנוע עדן (בעבר: ראינוע עדן) הוא הראינוע הראשון של תל אביב, שבסוף שנות העשרים, עם התפתחות הטכנולוגיה, הפך לקולנוע. זהו אחד ממוסדות התרבות החשובים של תל אביב הקטנה. בניין הקולנוע מצוי בתחילת רחוב ליליינבלום 2 בנווה צדק, ועיצובו הייחודי אופייני לשכונה זו. הקולנוע כלל שני אולמות: תחילה נבנה אולם עם גג (אולם החורף) וכעבור שנים אחדות נוסף אולם הקיץ (חסר גג, שבו הוקרנו הסרטים תחת כיפת השמים). בכל אולם היו 800 מקומות ישיבה. בהיותו אחד מאולמות ההצגה היחידים בתל אביב הקטנה של ראשית המאה, הוא שימש לא פעם גם למופעי אופרה ותיאטרון.
היסטוריה.
ראינוע "עדן" נחנך ב-22 באוגוסט 1914. הוא נבנה בפינת הרחובות ליליינבלום ופינס שבשכונת נווה צדק על ידי עקיבא אריה ויס, ממייסדה של שכונת אחוזת בית. את השם "עדן" נתן לו הסופר ש. בן-ציון. הראינוע נחנך בהקרנת הסרט "ימי פומפיי האחרונים" , ובתחילת דרכו הוקרנו בו בעיקר סרטים רוסיים אילמים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החרימו השלטונות הטורקים את מכונת ההקרנה.
ב-1921 הוקם אולם הקיץ וב-1923 נערכה בבית הראינוע הופעת האופרה הראשונה.
בשנות ה-20 הוצגו בו גדולי הסרטים האילמים מתוצרת הוליווד ארצות הברית ואולפני UFA גרמניה, בליווי תזמורת קאמרית קבועה. על מלאכת הכנת כתוביות התרגום והפעלתן באמצעות פנס קסם היה אמון ירושלים סגל, חלוץ מתרגמי הסרטים בארץ. בשנות ה-30 הוצג בו לראשונה הסרט המדבר הראשון "זמר הג'אז" עם אל ג'ולסון. בשנות ה-60 התמקד קולנוע עדן בהצגת סרטים הודיים, בין השאר הוצגו בו לראשונה הסרטים הקלאסיים "הנודד" ו"סאנגם" עם ראג' קאפור.
הקולנוע היה פעיל עד יולי 1974. לאחר מכן, נקנה המבנה על ידי בנק לאומי מתוך מטרה לשמרו ולהנציח את הקולנוע הישראלי אך זה שנים רבות הוא עומד אטום ומוזנח. השלט של הקולנוע עדיין עומד על מקומו וגם מקום הקופות ניתן לזיהוי.
ביוני 2012 במסגרת אירועי לילה לבן בתל אביב התקיימה בבניין הקולנוע תערוכת וידאו-ארט.
בשנת 2016 פורסם על מהלכים להוספת קומות נוספות על גבי מבנה הקולנוע והפיכתו למלון יוקרה.
ראינוע עדן
בת ציון קלורמן
בת-ציון קלורמן
בת-ציון קלורמן עראקי
ביה&quot;ס יהלום
רחוב ליליינבלום
רחוב ליליינבלום בתל אביב הוא מראשוני הרחובות בעיר זו, והוא קרוי על שמו של משה לייב ליליינבלום.
מבנה.
תחילתו ברחוב פינס בשכונת נווה צדק, והוא נמשך מזרחה עד רחוב אלנבי. בקצהו, שבשכונת נווה צדק, הוקם בשנת 1913 "ראינוע עדן", בית הראינוע הראשון של תל אביב, שהפך לימים לבית קולנוע ופעל עד שנת 1974. מול הראינוע הוקם קיוסק לשירותם של באי הראינוע. בחלקו המערבי של הרחוב נמצא גם בית הספר "תחכמוני", שהוחלף לאחר-מכן לבית ספר "אולפנית בני עקיבא תל אביב".
בהמשכו של הרחוב נמצאים משרדי הנהלות של בנקים, כחלק ממתחם הבנקאות שכולל גם את רחוב יהודה הלוי ורחוב הרצל הסמוכים. ברחוב נמצאים משרדי הנהלה של בנק לאומי ובנק דיסקונט, ובעבר נמצאו בו ההנהלות של בנק המזרחי והבנק למסחר. בפינת הרחובות ליליינבלום והרצל ניצב אחד מחמשת הבתים הראשונים שנבנו בתל אביב, ביתו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי).
בפינת הרחובות ליליינבלום ונחלת בנימין נמצא סניפו הראשי של בנק ישראל בתל אביב, שנבנה בשנת 1937 (שימש בשנים 1937-1944 את בנק אשראי). במקום בו נמצא בניין זה שכנו בעבר שני בניינים שנבנו לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלמה פיינגולד: בית הדואר והטלגרף וביתו הפרטי של פיינגולד.
בפינת הרחובות לילינבלום והרצל נמצא "בית שיף" שבו שכן מוזיאון הרצלילינבלום להיסטוריה של הבנקאות בתל אביב עד סגירתו ב-2019.
בתקופה שבה נאסרה על תושבי ישראל החזקה של מטבע זר היה רחוב ליליינבלום, בחלקו שבין רחוב הרצל לרחוב אלנבי, מרכז פעילותם של חלפני כספים, שהחליפו באופן בלתי חוקי, אך גלוי למדי, מטבע ישראלי בדולרים, ולהפך. באותה תקופה צמד המילים רחוב ליליינבלום הפך לכינוי נפוץ לשוק השחור במטבע זר. שערו של "הדולר השחור", שנקבע על ידי חלפנים אלה, ובפרט הפער בינו ובין השער הרשמי של הדולר, היווה מדד למצב המשק. כאשר הפער היה גדול מדי, היה נציג של בנק ישראל מגדיל בסתר את ההיצע של הדולר השחור.
בליליינבלום 9 שוכן בניין שהיה פעם מלון אלקונין-צנטרל, בית המלון הראשון בעיר שהוקם ב-1913 ואירח מנהיגים ואישים חשובים רבים. המקום פעם כמלון עד שנות ה-40 והוסב לאחר מכן לבית דירות. בשנות ה-70 ננטש המבנה ומאז סובל מהזנחה רבה על אף שמוגדר כמבנה לשימור.
במספר 27 שכן ביתו הדו-קומתי של ד"ר יהודה לייב פוחובסקי בו שכן בית היולדות הראשון בתל אביב, בית חולים גלעד.
בשנות העשרים של המאה העשרים הקים ד"ר יוסף צבי שטיין מרפאה שהייתה מיועדת לחולים מעוטי יכולת. את המרפאה השנייה הקים ברחוב שבזי.
עיריית תל אביב הציבה שלוש לוחיות זיכרון ברחוב:
הגנה
נסיכות סי לנד
הר דוב
נסיכות ארץים
פצמ&quot;ר
בת ציון קלורמן עראקי
ג'ין גריי
ג'ין גריי (באנגלית: Jean Grey) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה ב-"The X-Men" #1 מספטמבר 1963, והיא נוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
ג'ין גריי היא אחת מחמשת החברים המייסדים של קבוצת אקס-מן, יחד עם סייקלופס, אייסמן, חיה ואנג'ל. כמו שאר חברי הקבוצה, גם ג'ין ניחנה בכוחות מוטאנטים – טלפתיה וטלקינזיס. היא מסוגלת לקרוא ולשלוט במוחם של אחרים וכן להזיז חפצים באמצעות המחשבה. דמותה ידועה בכינויים מארוול גירל, פניקס והפניקס האפלה, והיא משמשת דמות מרכזית בקשת הסיפור "סאגת הפניקס האפלה" של תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מטבעה האלמותי של ישות הפניקס, ג'ין גריי חזרה לחיים מספר פעמים עד ל בתחילת 2018. החל מהרצת "מארוול עכשיו!" של שנת 2012 הוצגה דמותה הצעירה של ג'ין גריי כחלק מחברי האקס-מן המקוריים שנשלחו לזמן ההווה מזמן העבר.