בשנת 1991 הצטלמה לראשונה בעירום בלוס אנג'לס אצל הצלמת סוז רנדל, מתוך תקווה שתמונותיה יפורסמו במגזין פנטהאוז. היא השתכרה 300 דולר ליום צילומים, ללא זכויות על הצילומים. לאחר שתצלומיה הופיעו, תחת שמות שונים, במספר מגזינים לגברים, החליטה לעזוב את רנדל מתוך תחושה שזו מנצלת אותה. בשנת 1993 הופיעה לראשונה בסרט אירוטי בהפקה חובבנית והפכה במהרה לשחקנית פורנו מבוקשת. עד שנת 1996 זכתה בשלושת הפרסים החשובים של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים האמריקאית ל"כישרונות חדשים".
ג'יימסון החלה להשתמש בסמים כבר בהיותה בבית ספר תיכון. היא נטלה LSD, קוקאין ומתאמפטמינים, בין היתר בלוויית אחיה (שהיה מכור להרואין) ואביה. היא פיתחה התמכרות שהחריפה במהלך השנים עד שהיוותה סיכון לחייה. כתוצאה מהתמכרותה סבלה מאנורקסיה קשה וב-1994 שקלה פחות מ-35 קילוגרם והייתה מרותקת לכיסא גלגלים. לאחר מספר חודשי גמילה ושיקום עברה להתגורר בלוס אנג'לס.
לאחר שיקומה עברה סדרת ניתוחים להגדלת החזה ולעיצוב הסנטר ושבה לעסוק בפורנו. ב-1995 השתתפה במספר סרטים עתירי תקציב והפכה במהרה לכוכבת הפורנו המפורסמת והמצליחה בעולם. עד שנת 1996 זכתה במספר הגדול ביותר של פרסי תעשיית הפורנו לשחקנית. ג'יימסון אף הייתה לשחקנית הפורנו הראשונה שפסל שעווה שלה הוצג במוזיאון מאדאם טוסו. ניהלה מאבק ציבורי למען זכויותיהן של חשפניות ושחקניות פורנו ואף הובילה עצומות ומאמצי חקיקה בנושא.
ב-15 בינואר 2008, לאחר 17 שנים של פעילות, הודיעה ג'נה על פרישתה מתעשיית הפורנוגרפיה. בהודעתה לעיתונות אמרה: "אני לעולם לא אפשק יותר את הרגליים בשביל התעשייה. החיים שלי מדהימים. יש לי גבר יפה שדואג לי, תודה על התמיכה שלכם".
פנייתה לעסקים.
בשנת 1998 פגשה את ג'יי גרדינה, מפיק ובמאי של סרטי פורנוגרפיה. השניים החלו להופיע יחד בסרטים ובשנת 2000 הקימו חברה בשם "מועדון ג'נה" (Club Jenna) העוסקת בהפקת סרטיה והפצתם באינטרנט. החברה גם מפיקה ומנהלת אתרים של כוכבות פורנו אחרות. החברה נחלה הצלחה רבה: עד שנת 2005 הגיעו הכנסותיה לכ-30 מיליון דולר לשנה ופרסומות לאתר הדגל של החברה מופיעות לעיתים על מסך גדול בכיכר טיימס בניו יורק. החברה מעסיקה מעל 150 שחקנים. ג'יימסון מחזיקה בבעלותה רשת מועדוני חשפנות. בעקבות הצלחתה דורגה ג'יימסון ב-2005 ברשימת 100 הידוענים של הירחון הכלכלי "פורבס". ב-2006 רכשה חברת פלייבוי את הבעלות על "מועדון ג'נה".
בשנת 2004 פרסמה ג'יימסון אוטוביוגרפיה, בשם "כיצד לעשות אהבה כמו כוכבת פורנו" (How to Make Love Like a Porn Star). הספר הפך מיד לרב-מכר, הופיע שישה שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ותורגם לשפות רבות. האוטוביוגרפיה נכתבה בסיועו של ניל שטראוס, מבקר מוזיקה ועיתונאי בניו יורק טיימס ובמגזין הרולינג סטון. מאז פרסום ספרה הופיעה ג'יימסון כשחקנית במספר סרטי אימה, במספר משחקי מחשב (כאשר הוא הבולט מביניהם) ובתפקידים קטנים במספר סדרות טלוויזיה, וכן נבחרה להוביל את קמפיין הפרסום של חברת אדידס.
חרף פרסומה הרב, עדיין יש הנמנעים מאירוח פומבי שלה, עקב עיסוקה הקודם בפורנוגרפיה. בנובמבר 2006 ביטל ידידה, המתאבק האמריקאי טיטו אורטיז, הופעה במסיבה של חיל הנחתים האמריקני, לאחר שהמארגנים סירבו לבקשתו לצרף את ג'יימסון כבת לווייתו.
חיים אישיים.
בדצמבר 1996 נישאה ג'יימסון לשחקן הפורנוגרפיה בראד ארמסטרונג, אך כעבור עשרה שבועות נפרדו השניים והתגרשו רשמית במרץ 2001. ביוני 2003 נישאה לג'יי ג'רדינה, הבעלים של חברה המפיקה סרטים פורנוגרפיים, והגבר היחיד עמו קיימה יחסי מין מול המצלמה מאז 1998. במהלך נישואיה חלתה בסרטן העור. ניתוח שעברה להסרת הסרטן הסתיים בהצלחה, אך בתקופת מחלתה נכנסה להריון והפילה כעבור חודשיים. בדצמבר 2006 הגישה בקשה לגירושים גם מג'רדינה. ב-2007 בן זוגה לחיים היה אומן אמנויות לחימה משולבות טיטו אורטיז. ב-16 במרץ 2009 ילדה ג'יימסון תאומים בנים. באפריל 2010 אורטיז נעצר בחשד שהכה את ג'יימסון. להגנתו טען כי ניסה להגן עליה מפני התמכרותה לסמים. במרץ 2011 חשפה מידע רב על חייה האישיים, במסגרת ריאיון שנתנה לוויליאם שאטנר בתוכניתו "בלי מעצורים" ואמרה, בין השאר, כי נהנתה מאוד מכל היבט של עבודתה כשחקנית בסרטי פורנוגרפיה.
בחודש יוני 2015 הודיעה ג'יימסון שהיא בתהליכי גיור ומתעתדת להתחתן עם בן זוגה, היהלומן הישראלי ליאור ביטון, המתגורר בלוס אנג'לס. באוגוסט 2015 החלה להשתתף בעונת "האח הגדול VIP" בבריטניה שם נתגלתה כשומרת כשרות אדוקה. ב-2016 ג'יימסון פרסמה בטוויטר שלה על כך שהשלימה את הגיור האורתודוקסי שלה עם רב חרדי בבית דין בניו יורק, כשבעברה הרחוק גדלה כקתולית. ב-2017 נולדה להם בת משותפת.
עמדות פוליטיות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הביעה ג'יימסון תמיכה פומבית במועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון. באוגוסט 2012 הודיעה ג'יימסון לכלי התקשורת, במהלך אירוע חגיגי במועדון החשפנות "Gold Club", כי היא תומכת במיט רומני לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית וכי היא "מצפה בכיליון עיניים לנשיא רפובליקני בחזרה בבית הלבן". לדעתה, "כשאתה עשיר, אתה רוצה נשיא רפובליקני".
באוקטובר 2015, עקב גל פיגועי הדקירה הפלסטיניים, הביעה ג'יימסון תמיכה נלהבת בישראל. בין היתר, העלתה לאינסטגרם תמונה שלה עם גב חשוף שעליו צויר דגל ישראל ותחתיה כתבה: "ישראל, הישארי חזקה!", צייצה בטוויטר כי היא "לא קונה את שטיפת המוח הפלסטינית", הביעה הסתייגות מדברי ברק אובמה ותמכה פומבית בראש הממשלה בנימין נתניהו.
המלחמה על המים
"המלחמה על המים" (מכונה גם הקרב על המים) היא כינוי לסדרת מאבקים בין ישראל למדינות ערב הגובלות בה, בעיקר סוריה, סביב ניצול מקורות המים בצפון ישראל. על פי הגדרה רחבה, הקרב על המים התרחש בשנים 1951–1966. הגדרה צרה יותר מתייחסת לניסיונה של סוריה להטות את מקורות הירדן - נחל דן, בניאס וחצבאני, כך שלא ישפעו לירדן ההררי בשטח ישראל ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן הדרומי, שהיו מחוץ לשטחה של ישראל בשנים 1964–1966. המלחמה על המים נחשבת לאחד הגורמים העיקריים למלחמת ששת הימים, והייתה גורם חשוב בקביעת האסטרטגיה הערבית ל.
רקע.
גאוגרפיה.
נהר הירדן הוא מקור המים המתוקים הגדול בישראל. הוא נוצר מאיחודם של שלושה נהרות: החצבני – שמקורותיו בלבנון; הבניאס – שמקורותיו היו בזמנו בסוריה; והדן – שמקורותיו בישראל וסוריה עד למלחמת ששת הימים. שלושת הנחלים חוברים אל הירדן באזור כפר בלום שבעמק החולה. נהר הירדן עבר לפני מלחמת ששת הימים קרוב מאוד לגבול הסורי, בקטע המתחיל בתל דן ומסתיים בכנרת.
רקע מדיני.
ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לבין מצרים, ירדן, לבנון וסוריה. הסכם זה הביא לסיומה של מלחמת העצמאות. סוריה הייתה האחרונה מבין המדינות עמה הגיעה ישראל להסכם, כאשר סלע המחלוקת היה מיקומו של קו שביתת הנשק. סוריה הייתה המדינה היחידה שבתום הקרבות נותרו בשליטתה שטחים מעבר לגבול שנקבע בתוכנית החלוקה. ישראל טענה שקו שביתת הנשק צריך להיות חופף לגבול הבינלאומי, לכן, בחזיתות האחרות, הסיגה את כוחותיה משטחים שלא יועדו לה וכך ציפתה שתנהג גם סוריה. בהסכם שביתת הנשק, שנחתם ב-20 ביולי 1949, נקבע כי השטחים שעליהם השתלטו הסורים ממערב לגבול הבינלאומי ושטחים נוספים יהיו במעמד של שטחים מפורזים, דהיינו, אין להכניס אליהם כוחות צבא. בנוסף, נקבע בהסכם שיש להחזיר את החיים האזרחיים באזורים אלה למסלול רגיל. ישראל נתנה לסעיף 'נורמליזציה של החיים האזרחיים' פירוש מרחיב, כלומר, פיתוח; ואילו סוריה אימצה פירוש סטטי – שימור המצב הקיים.
עד 1967 סבלה ישראל מנחיתות טופוגרפית לאורך הגבול עם סוריה, למעט באזור כורזים. השליטה הישראלית בגבול עם סוריה ולבנון הושגה באמצעות שני גושי הגנה: גוש תל-חי – שכלל את הגליל העליון המזרחי עד קיבוץ עמיעד; גוש כנרת בדרום – שכלל את הכנרת וחופיה, עמק הירדן ועד קיבוץ גשר. המפקדה שכנה במשטרת צמח. השליטה הסורית נעשתה דרך מפקדה שישבה בקוניטרה ועוד מספר מפקדות חטיבה שישבו בפיק שבדרום הרמה, בבית המכס העליון ובזעורה שבצפון רמת הגולן. בתקופה שבין 1953 ל-1967 התגוררו באזור הגבול כ-25 אלף ישראלים ב-35 יישובים.
עבודות ההטייה.
תוכניות למפעל מים ארצי הוכנו עוד בימי המנדט הבריטי, והתבססו על ניצול מי האזור כולו ובתוך זה הליטני. בתחילת שנות החמישים התגבשה תוכנית לפיה יוטה חלק ממי הירדן באזור גשר בנות יעקב ויובל בתעלות ובצינורות עד לנגב.
ב-1950 הוקם הוועד לתכנון המים הארצי. ב-1952 הוגשה הצעה להקים מפעל להטיית מי הירדן לנגב. עוד טרם האישור הסופי של הממשלה, החלה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) יחד עם "סולל בונה" להתארגן לעבודה. בספטמבר 1953 הוחל בעבודות על תעלת ההטיה, אך בעקבות ההתנגדות הסורית ממשלת ישראל הפסיקה את העבודות.
כדי למצוא פתרון לחלוקת מי הירדן ולהנחת יסוד למפעלי פיתוח אזוריים, שיגר הנשיא האמריקני אייזנהאואר ב-1953 את איש העסקים אריק ג'ונסטון בתור "שגריר מיוחד לענייני מים", שינסה להגיע לפשרה בשאלת חלוקת מכסות המים. על פי התוכנית שהציע, לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר. חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות השכנות.