מיור ברנהרד קריגר נתפס בתום המלחמה על ידי הצרפתים, שהעסיקו אותו בזיוף מסמכים עבור השרות החשאי הצרפתי. בשנת 1950 הועמד קריגר לדין בפני בית דין מערב גרמני לדה-נאציפיקציה (בית דין שנועד לקבוע אם אנשי רשות גרמניים היו מעורבים מרצון בפשעי הנאצים) וזוכה לאחר שהוצגו בפני בית הדין תצהירים של אחדים מהאסירים מצוות הזייפנים שנותרו בחיים, בהם העידו כי הציל את חייהם. לאחר מכן הועסק קריגר בחברה שייצרה בעת המלחמה את הנייר עליו זויפו הכספים במבצע ברנהרד. קריגר מת בשנת 1989.
השטרות במימי האגם.
תיבות, ובהן הכסף המזויף שנוצר במבצע ברנהרד, הוטלו לאגם טופליץ. ב-29 באפריל 1945, לקראת סיום המלחמה, הוטלו גם תיבות ובהן זהב נאצי, הזהב שנבזז על ידי הנאצים ממדינות אירופה הכבושות. המקום מושך מאז סיום מלחמת העולם השנייה ציידי אוצרות. ביולי 1959 הצליח צוות חיפוש במימונו של השבועון הגרמני שטרן לשלות ממימי האגם תיבות ובהן שטרי כסף מזויפים בסכום של 72 מיליון לירות שטרלינג וכן מסמכים סודיים של האס אס הנוגעים לשיטות ייצור הכסף המזויף. מבצע החילוץ נקטע באיבו מסיבות פוליטיות (בעיקר החשש מפני מה שעלול להתגלות במסמכים שחולצו), כשארגזים רבים עדיין מצויים על קרקעית האגם. ב-1963 יזמה ממשלת אוסטריה מבצע נוסף למשיית הארגזים, שנחל הצלחה חלקית וספג ביקורת ציבורית בגלל עלותו הגבוהה. בשנת 2000 התנהל מבצע חילוץ נוסף שכלל שימוש בטכנולוגיות חדישות לאיתור הארגזים הנותרים. גם במבצע זה חולצו ארגזים רבים ובהם שטרות מזויפים. החל משנת 2005 מתנהל באגם מבצע חיפושים של צייד אוצרות אמריקאי שנשכר לשם כך על ידי החברה הממשלתית האוסטרית המנהלת את האגם, בתקווה לגלות גם את מטילי הזהב.
בעקבות המבצע.
בנק אנגליה עמד על קיומם של שטרי הכסף המזויפים עוד במהלך המלחמה, כאשר אחד מפקידי הבנק גילה שטר שהוצג לפירעון, שלפי רישומי הבנק נפרע כבר קודם לכן (שטרי הכסף הבריטיים היו לא רק בגדר הילך חוקי אלא גם שטר חוב שבנק אנגליה התחייב לפורעו וניהל רישום על כך). בתום המלחמה נתגלו פרטי המזימה במלואם.
מכיוון שהשטרות המזויפים לא הופצו בבריטניה בעת המלחמה באופן המוני, כפי שזממו הנאצים, לא נגרם לבריטניה נזק כלכלי ממבצע ברנהרד, כך שכאשר הבי בי סי הפיק סדרת טלוויזיה על מבצע ברנהרד, בחר שירות השידור הבריטי דווקא בסדרה קומית כדי להעלות מנבכי העבר את המזימה הנאצית. הסדרה בת ששת הפרקים שנקראה "טוראי שולץ" (Private Schulz) שודרה בבריטניה בשנת 1981. עם זאת, שטרות ברנהרד כן גרמו נזק כלכלי משמעותי במספר מדינות שבהן הוחזקו יתרות מטבע חוץ ופקדונות בשטרות של ליש"ט שהתגלו כמזויפים. הכלכלה הצ'כית עברה משבר פיננסי חמור בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה מגילוי כמות משמעותית של שטרות ברנהרד. גם בשווייץ ספגו בנקים נזקים כספיים ניכרים משהתברר כי חלק מייתרות מטבע החוץ שלהם כוללים שטרות ברנהרד.
בקרב אספני שטרות קיים מסחר ער בשטרות מבצע ברנהרד. שטרות מזויפים במצב טוב בעריכים של 5 ו-10 ליש"ט נמכרים במחירים שנעים בין 200 ל-400 דולר ארצות הברית. שטרות בעריכים של 20 ו-50 ליש"ט נמכרים באלפי דולרים ליחידה. ישנם מספר אמצעים לזיהוי שטר ברנהרד, כשהנפוץ מכולם הוא בחינת סימן המים מתחת לסריף השמאלי התחתון של האות N הראשונה במילה England. בשטרות המקוריים הקו העובר מתחת לאות נוטה לצד שמאל בעוד שבשטרות מזויפים הקו התחתון מתחבר בדיוק לאמצע הסריף השמאלי התחתון. ישנם עוד מספר סימנים ובכללם:
"הזייפנים".
בשנת 2007 הופק באוסטריה הסרט "הזייפנים" (Die Fälscher) בבימויו של סטפן רוזוביצקי. הסרט עוסק במבצע ברנהרד ומתבסס על זכרונותיו של אדולף בורגר, שנמנה עם האסירים שנאלצו להשתתף במבצע. הסרט עוסק בעיקר בדילמה המוסרית של הגיבור ושל שאר האסירים: האם לסייע למלחמתם של הנאצים כדי לשרוד. הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2007, בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
לאחר שהסרט זכה בפרס האוסקר, רואיין בידיעות אחרונות אברהם זוננפלד מגבעתיים, אחד משלושת היהודים האחרונים שנותרו בחיים מבין אלו שהנאצים העבידו במבצע ברנהרד, והוא אישר את נכונות העובדות המוצגות בסרט.
בישראל התקבל הסרט בביקורות מעורבות. היו שטענו כי הוא מייפה את זוועות השואה, ומצניע סצנות אכזריות. כמו כן, נטען כי חלק גדול מדמויות היהודים והנאצים הוצגו באופן סטריאוטיפי.
מבצע "גלי מים".
בסדנת הזיופים בזקסנהאוזן זויפו מסמכים נוספים מלבד שטרות כסף. בשנת 1943 נאלצו האסירים יהודים בבלוקים 18/19 לזייף בולים בריטיים בהוראת הימלר במבצע שנקרא "גלי מים" שבו זויפו כתשעה מיליון בולים. מטרת הזיוף הייתה תעמולתית בעיקר: "בדרך זו אנו זורעים באנגליה שנאה נגד יהודים ורוסים", התבטא אחד מאנשי האס אס המעורבים בזיוף. הבולים המזויפים דמו לבולים בריטיים בעלי עריכים זהים אך הכיתוב והעיצוב שונו באופן מגמתי. כך למשל הצלב שמופיע בראשו של כתר המלוכה הוחלף במגן דוד, ואילו הכיתוב "יובל הכסף" הוחלף ב"זוהי מלחמה יהודית". באופן דומה, בול בריטי שהונפק ב-1937 לכבוד הכתרת ג'ורג' השישי זכה לגרסה מזויפת שבה הוחלפה המלכה האם (רעייתו של ג'ורג' השישי) בדמותו של סטלין ותאריך ההכתרה 12 במאי 1937 שונה לתאריך 28 בנובמבר 1942 שבו התכנסה ועידת טהראן. איכות הבולים המזויפים הייתה ירודה עקב שימוש בנייר גס ועבה ששימש במקור להדפסת בולים גרמניים להקצבת מזון. במקביל, זויפו גם חותמות הדואר שהוטבעו על הבולים והן כללו כתובות אנטישמיות כגון World Judaism (יהדות עולמית), סימני מגן דוד או כתובות שנועדו לזרוע דמורליזציה בציבור כגון England Has Lost the War (אנגליה הפסידה במלחמה) ועוד. הבולים המזויפים הופצו בבריטניה, צרפת, שווייץ, טורקיה ושוודיה.
נחום כהן
נחום כהן (ידוע גם בשם העט "נחום קיין"; נולד ב-1938) הוא צייר אמן, אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
ביוגרפיה.
נחום כהן נולד בסופיה, בירת בולגריה, ועלה לישראל בגיל 10 עם הקמת המדינה. בתחילה התגורר עם הוריו ביפו, ואחר כך עבר לצפון תל אביב. נחום כהן והוריו עם משפחותיהם, כמו רוב יהודי בולגריה, שרדו את השואה. שמו היהודי הוסתר על ידי אביו והוא נקרא "אדוארד" (אדי).
כהן למד הנדסה ואדריכלות בטכניון, וכן באוקספורד ובלונדון, וציור במכון אבני, עם השתלמות בהדפס בלונדון.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בירושלים בגלריה "ספראי", בשנת 1960. מאז הציג בפריז, בלונדון ובישראל, בעיקר בתערוכות יחיד. נחום כהן לא נספח לשום קבוצת ציירים. הוא נשאר נאמן למקורותיו, בעיקר האקספרסיוניזם הגרמני. בציוריו האקספרסיביים מופיעים אלמנטים של עיסוקיו האחרים: הציורים מכילים נושאים של אורבניות וחיים בעיר, מראות מן העיר יפו וחייהם של קשיי יום, נוף של שפת הים, טבע וחיות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יזם, ביחד עם המשורר מקסים גילן, את כתב העת האוונגרדי "קילטרטן", אשר ארח את המשוררים יונה וולך ויאיר הורביץ. כהן שימש כעורכו בשם הספרותי "נחום קיין". "קילטרטן" זכה להתעוררות בשנות ה-90, כהוצאת ספרים, והפך לאתר אינטרנט.
כהן השתתף בכמה כתבי עת ספרותיים, כמו "רחוב" בעריכת המשורר יוסי שרון, בביטאון אגודת הסופרים "מאזנים", בגיליון מיוחד לכבודו, ב"פשיטא" שהיה בין מייסדיו, ובפרסומים "גוג" ו"סימן קריאה". היה גם העורך הראשון של מדור האדריכלות בשבועון "העיר", כתב במדורים הספרותיים בעיתון "הארץ" וב"דבר", וערך את עיתון אגודת האדריכלים. כמו כן אייר מספר ספרי שירה, בין היתר של יאיר הורביץ, עיצב במות תיאטרון ובלט, והיה המנהל העיצובי של "קבוצת התיאטרון", מיסודו של עודד קוטלר, בנווה צדק.
בתחילת שנות השבעים נחום היתנדב להיות מורה לציור, חלקית, בבית סוהר לילדים גדול, ליד כפר יונה, אשר כלל לפחות כ-200 אסירים. הטיפול בילדים על ידי רשות בתי הסוהר שם זעזע אותו עמוקות, והוא עזב במפח נפש. רוב הילדים שפשעו בפשעים של גנבה בעיקר, היו בני פחות מגיל 14, וחייהם "בחופש" היו קשים בעוני ומדוכאים ביותר. רובם היו מן העדות הספרדיות,
בשנות התשעים, ערך תוכניות לאתר "רבי מאיר בעל הנס" (מירון), על מנת לשמור עליו מפני ביזוי של קהל לא מוסדר והפיכתו לתחנת אוטובוסים גדולה, וכמו כן היה נידון להיות מסוכן לבריאות מפאת סכנות של שרפה וצפיפות. התוכנית נדחתה על ידי הוועדה לתכנון הארצית. יסוד הריב החל בין העדות הספרדית והאשכנזית, ובסיכום הנושא בפני הרבנים הראשיים עימו, הוא מצטט את דברי הרב הספרדי בדבריו של זה: "כל עוד יש שני רבנים ראשיים בישראל, עיניני הדת של המדינה אינם מסודרים."
נחום כהן הוא מתכנן עירוני, בין היתר של חידוש יפו, תוך שמירת המרקם של שכונת עג'מי, ושכונת פלורנטין בתל אביב, בה הוא ערך מחדש את תקנוני הבניה המנדטוריים המורכבים. כמו כן ערך תוכניות מתאר עירוניות, כמו טייבה, צורן, וכדומה ותוכניות אב, בארץ ובאנגליה. בתכנון מפורט יותר תכנן שכונות מגורים גדולות, ביפו, בצפון תל אביב, כמו גם ביוקנעם וטייבה לדוגמה, ערים חדשות, ושיקום עירוני. כאדריכל תכנן ובנה עשרות מבני ציבור, כגון מרכז עפולה עילית, משרדים, מסחר, תעשייה ומגורים. ידוע גם פועלו בשימור מפורט, כמו מוזאון ראובן רובין, בעיקר בתל אביב, ויפו, שיקום מבנים ביפו העתיקה, קדמת יפו, בית החולים הסקוטי, תכנון ככר עירונית חדשה "ככר חרוב" בשכונת עג'מי, וכדומה. הוא תכנן פארק פיסולי נרחב, הכולל גן משחקים, ביער קק"ל ליד מבוא מודיעין.