החובה ליתן את התרומות והמעשרות איננה מיידית, והבעלים רשאים לחכות עד לזמן מתאים (עד שכהן מסוים יגיע, עד שתצטבר אצלם כמות משמעותית, וכדומה),
עם זאת, אם הוא לא נותן אותן עד הרגל הקרוב הרי הוא מבטל מצוות עשה שכתוב "ובאת שמה והבאתם שמה", ואם עכבן אצלו עד לאחר שעברו שלוש הרגלים, הוא עובר על מצוות לא תעשה שכתוב . מעבר לזאת, בערב פסח של השנה הרביעית והשביעית למחזור השמיטה (השנה הנוכחית () היא שנה לשמיטה []), חלה חובת ביעור מעשרות, בה חובה לתת כל מעשר לבעליו או "לבערו" (בדומה לביעור חמץ, אין חיוב של ביעור באש דווקא, אלא כל השמדה, כפי שנפסק להלכה נגד שיטת רבי יהודה במסכת פסחים).
במשנה נאמר שבתחילה היו מעשרים אף את הפירות שלא הגיעו לגמר בישולם לפני ביעור המעשרות, עד שרבי עקיבא לימד, שכל פרי שלא נגמרה מלאכתו, פטור מן הביעור.
המשנה הביאה סיפור על רבן גמליאל, רבי יהושע, רבי עקיבא ורבי אלעזר בן עזריה שהפליגו בספינה ורבן גמליאל היה צריך לעשר את פירותיו הרחוקים ממנו לפני שיגיע זמן ביעור מעשרות, ולכן זיכה את המעשר לרבי יהושע, שהיה לוי, והשכיר לו את הקרקע תמורת תשלום פעוט, כדי שיקנה את המעשר בדיני קניין חצר. את המעשר שני נתן לרבי עקיבא, שהיה גבאי צדקה, וכן רבי יהושע זיכה מעשר מן המעשר לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה כהן. המשנה מביאה זאת כדוגמה לכך שאדם שהיו פירותיו רחוקים ממנו, צריך להפריש מרחוק.
בזמנינו שאין מצוי להשהות פירות תרומה ומעשר אלא מיד משליכים אותם או נותנים אותם לכהן, עיקר מצוות הביעור מתקיימת בחילול מעות מעשר שני על מטבע בשווי של פרוטה ואיבוד מטבע זו, על ידי חיתוכה או התכתה. במקום הצורך אפשר גם להקל לחלל את המעשר על פרי ולא מטבע, ולאבד את הפרי.
וידוי מעשרות.
בשביעי של פסח בשנים אלו מתוודים את "וידוי מעשרות", שתוכנו הוא פסוקים מהתורה שאומרים שהמתודה ביצע את כל מצוות המעשרות כתיקנה. אדם שלא ביצע את מצוות המעשרות כתיקנה, לא יוכל להתוודות. הנוסח הוא כזה:
המשנה במסכת מעשר שני מקדישה חמישה משניות לביאור עניין וידוי מעשרות, בהם מבואר מה מעכב את הווידוי ומה לא:
אליפות אירופה בכדורסל 2021
איש האגרוף הבודד
איש האגרוף האחד
לבוברז'ני (נפה, מוסקבה)
נפת לֵבוֹבֵּרֶזְ'נִי (ברוסית: Левобережный район) היא נפה של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 6.46 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 54,712 תושבים (2020).
על שטחה של נפת לבוברז'ני ממוקמים טרמינל הנהר הצפוני ונמל הנהר הצפוני .
כריש מחודד-אף אוסטרלי
כריש מחודד אף אוסטרלי (שם מדעי: "Rhizoprionodon taylori") הוא מין כריש קטן החי במים הטרופיים של האוקיינוס השקט.
דג זה חי באוקיינוס השקט באזור פפואה גינאה החדשה וצפון אוסטרליה, ויכול להימצא בפני הים ולהגיע עד לעומק של 110 מטרים מתחת לפני המים.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת הכרישיים. פרט בוגר של כריש זה יכול להגיע לאורך של עד 70 סנטימטרים בקירוב. הכריש הוא טורף וניזון בעיקר מדגים, סרטנים קצרי בטן ורכיכות כמו חלזונות ודיונונים.
ארמון אלחפריה
ארמון אַלְחַפֵרִיַה (בספרדית: Palacio de la Aljafería בערבית: قصر الجعفرية, "קסר אל-ג'עפריה") הוא ארמון מבוצר מימי הביניים שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-11 בתקופת באל-אנדלוס, כיום סרגוסה, באראגון, ספרד. זה היה משכנה של שושלת בתקופת השליט . הארמון משקף את ההדר שאליו הגיעה הטאיפה של סרגוסה בשיא פארה. הוא מכיל כיום את הקורטס (הפרלמנט האזורי) של הקהילה האוטונומית של אראגון.
למבנה יש חשיבות ייחודית בכך שהוא העדות היחידה השמורה של מבנה גדול של אדריכלות אסלאמית ספרדית של תקופת הטאיפות (ממלכות אסלאמיות עצמאיות). ארמון אלחפריה יחד עם המסגד-קתדרלה של קורדובה והאלהמברה הם שלוש הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות היספנו-מוסלמית. בשנת 2001 נכללו המבנים המשוחזרים המקוריים של ארמון אלחפריה באתר המורשת העולמית "אדריכלות מודחאר באראגון" של ארגון אונסק"ו.
הפתרונות שאומצו בעיטורים של האלחפריה, כמו שימוש בקשתות מורכבות, הרחבת הערבסקות על פני שטח גדול, והארגון וההפשטה המתקדמת של ה בעלות אופי צמחי, השפיעו באופן מכריע על האמנות של המוראביטון והאל-מוואחידון באמנות חצי האי האיברי. המעבר של הקישוטים לעבר מוטיבים גאומטריים יותר עומד בבסיס האמנות של השושלת הנסרית.
לאחר הכיבוש מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, הפך הארמון למקום מגוריהם של המלכים הנוצרים של ממלכת אראגון. הוא שימש כמשכן המלכותי של פדרו הרביעי, מלך אראגון (1319–1387), ובהמשך בוצע שיפוץ בקומה הראשית שהפך אותו לארמון המלכים הקתוליים בשנת 1492. בשנת 1593 הוא עבר שיפוץ מחדש נוסף שהפך אותו למבצר צבאי, תחילה על פי עיצובים של הרנסאנס (שאפשר לראות היום בסביבתו, בחפיר ובגנים של הארמון), ואחר כך קסרקטין של גדודי צבא. הארמון עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר, באופן יוצא דופן למבנים היסטוריים בספרד, הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים.
הארמון נבנה מחוץ לחומותיה הרומיות של סרגוסה, במישור הסאריה (Saría). עם ההתרחבות העירונית לאורך השנים, הוא נמצא כעת בתוך העיר.
היסטוריה.
את מרבית מבנה האלחפריה השלים בתקופת שלטונה של שושלת בטאיפה של סרגוסה, במאה ה -11.
לאחר כיבושה מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, המכונה "הלוחם", הפך ארמון האלחפריה למקום מגוריהם של מלכי אראגון הנוצרים, ולמוקד המרכזי של הפצת אמנות מודחאר באראגון. הוא שימש כמשכן מלכותי של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה "פדרו חובב הטקסים", ובהמשך בוצע שיפוץ בקומה הראשית שהפך את המבנה לארמונם של המלכים הקתולים בשנת 1492. בשנת 1593 הוא עבר שיפוץ נוסף שהפך אותו למבצר צבאי, תחילה על פי עיצובים של הרנסנאס (שניתן לראות כיום בסביבתו, בחפיר ובגנים) ובהמשך לקסרקטין צבאי. הוא עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים, וכיום נמצא בו הפרלמנט של אראגון.
במקור היה הבניין מחוץ לחומות הרומיות, במישור הסאריה, במקום בו נהגו המוסלמים לערוך טקסים צבאיים, ושאותו הם כינו "אל-מוזרה", כיום השכונה "לה אלמוזרה" (La Almozara) בסרגוסה. עם ההתפשטות העירונית לאורך השנים, הקיפה העיר את המבנה, כשסביבו הוקם גן קטן מעוצב.
מגדל הטרובדור.
המבנה העתיק ביותר של אלחפריה קרוי מגדל הטרובדור (La torre del Trovador). המגדל קיבל כינוי זה מהמחזה הרומנטי "הטרובדור" של שנכתב ב-1836. המחזה שימש מקור ללברית של האופרה הטרובדור של ג'וזפה ורדי בשנת 1853.
המגדל הוא מבנה הגנתי, עם בסיס מרובע וחמישה מפלסים המתוארך לסוף המאה ה-9 לספירה, בתקופת שלטונו של השליט הראשון משושלת , מוחמד אל-אנקר, אשר נקרא על שמו של מוחמד הראשון, האמיר העצמאי של קורדובה. על פי קבניירו סוביסה (Cabañero Subiza; 1998) נבנה המגדל במחצית השנייה של המאה העשירית. בחלקו התחתון, המגדל מכיל שרידים להתחלה של קירות כבדים של בנייה באבני גזית המחוברים בטיט מאלבסטר, וממשיך כלפי מעלה בבטון פשוט מאבן גיר המכוסה בטיח, חומר פחות עבה להשגת גבהים גדולים יותר. החלק החיצוני אינו משקף את חלוקת חמש הקומות הפנימיות ונראה כמנסרה גדולה, שפה ושם פעורים בה חרכי ירי צרים. הגישה לתוך המגדל התאפשרה באמצעות דלת קטנה בגובה כזה שניתן היה להגיע אליה רק באמצעות סולם נייד. תפקידו הראשוני היה, לפי כל הסימנים, צבאי.
המפלס הראשון משמר את מבנה הבניין מהמאה ה-9 וכולל שתי ספינות מופרדות ושישה קטעים הספינות מופרדות באמצעות שני עמודים בצורת צלב ומהם מתחילים קשתות פרסה נמוכות.
הקומה השנייה חוזרת על התוכנית המרחבית של הקומה הראשונה, כשעל הקירות יש שרידים של בנייה מוסלמית בלבנים, מה שמעיד שהקומה נבנתה מחדש במאה ה-11, אולי בתקופתו של אבו ג'עפר אל-מוקתדר.
הקומה השלישית, שגם המבנה שלה דומה לשתי הקומות התחתונות, עם קשתות פרסה, ומוטיבים גאומטריים של מודחאר צבועים על התקרה, שם אפשר לקרוא את שמותיהם של אניאס, אהבה וונוס, והיא מתוארכת למאה ה-14. שתי הקומות האחרונות נבנו בסגנון מודחאר, והסיבה לבנייתן היא הקמת הארמון הנספח של פדרו הרביעי, מלך אראגון שמחובר למגדל הטרובדור במסדרון. הקשתות בקומות אלו כבר משקפות את המבנה הנוצרי שלהן, שכן מדובר בקשתות מחודדות מעט, שתומכות לא בתקרות מקומרות, אלא בתקרות עץ שטוחות.
תפקיד המגדל במאות ה-9 וה-10 היה כמגדל שמירה ומעוז הגנה. הוא היה מוקף בחפיר. בהמשך שילב אותו אבו ג'עפר אל-מוקתדר בבניית ארמון הטירה של האלחפריה, והוא הפך לאחד ממגדלי המסגרת ההגנתית של החזית הצפונית של המבנה. לאחר הכיבוש הספרדי הוא המשיך לשמש כמגדל עוז, ובשנת 1486 הוא הפך לצינוק עבור האינקוויזיציה הספרדית. כמגדל בית סוהר הוא שימש גם במאות ה-18 וה-19, כפי שמעידות כתובות הגרפיטי הרבות שכתבו בו אסירים.
ארמון הטאיפה המורי.
בניית הארמון, שרובה בוצעה בין 1065 ל-1081, הוזמנה על ידי אבו ג'עפר אחמד בן סוליימאן אל-מוקתדר באללה, המלך השני של שושלת בנו הוד, כסמל לכוח שהשיגה הטאיפה של סרגוסה במחצית השנייה של המאה ה-11. המלך עצמו כינה את ארמונו "קסר אל-סורור" (ארמון השמחה) ואת חדר הכס שבו ניצח על קבלות הפנים והמשלחות, כינה "מאליס אל-דהב" (אולם הזהב) כפי שמעידים הפסוקים הבאים שכתב המלך עצמו: