פעילויות אלה הובילו להקמת תנועות דומות בדרום טקסס בשנת 1966, שם UFW תמך בקוטפי הפירות במחוז סטאר, והוביל מצעד לאוסטין, בירת טקסס, למען זכויות הפועלים. במערב התיכון, התנועה של צ'אבס היוותה השראה להקמת שני איגודי עובדים עצמאיים: Obreros Unidos בוויסקונסין ב-1966, וועדת התארגנות הפועלים החקלאיים (FLOC) באוהיו ב-1967. פעילי UFW לשעבר גם הקימו את איגוד פועלי החקלאות של טקסס בשנת 1975.
בשנות ה-70 המוקדמות, UFW ארגן שביתות וחרמות—כולל את שביתת קערת הסלט, השביתה החקלאית הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית—כדי למחות נגד השכר הנמוך ובעד תנאים משופרים עבור הפועלים בחוות תאגידיות של מגדלי חסה וענבים.
צ'אבס הנהיג את מאבקיו באופן המתואם לאמונה הקתולית שלו ושל מרבית הפועלים אותם ייצג. הדבר ניכר בפתיחת השביתה בדליינו מתוך הכנסייה המקסיקנית הקתולית המקומית, מיסגור הצעדה לסקרמנטו כעלייה לרגל, ארגון מפגשי תפילה ציבוריים ועוד. הוא היה מדי פעם פותח בצומות, אותם ראה כ"טרנספורמציה רוחנית אישית". בנוסף לשביתת הרעב של 1968, הוא פתח בצום ב-1970 כאקט של "הודיה ותקווה" בהכנה לאירועי מחאה ואי-ציות אזרחי של פועלים חקלאיים. גם ב-1972 הוא צם בתגובה לחקיקה באריזונה שאסרה שביתות וחרמות של פועלים חקלאיים במהלך עונות קציר. צומות אלו הושפעו על ידי מסורת הכפרה הקתולית, וכן על ידי צומותיו של מוהנדס גנדי, וכוונו לשים דגש על אמצעי אי-אלימות בתנועות התנגדות.
הגירה.
בתקופת מנהיגותו של צ'אבס, UFW היה מחויב להגבלת ייבוא פועלים חקלאיים. צ'אבס ודולורס הוארטה נאבקו למען ביטול תוכנית ברסרו, שהייתה קיימת מ-1942 עד 1964, ובמסגרתה הממשלה הפדרלית אפשרה לתאגידים לייבא כוח עבודה חקלאי ללא תשלום שכר מינימום או הבטחת זכויות בסיס. התנגדותם נבעה מתוך האמונה כי התוכנית מערערת על מעמד העובדים האמריקאים, אשר לא יכלו להתנגד להפרת זכויותיהם לנוכח אספקה מתמשכת של כוח עבודה זול יותר, אשר שמה את משרותיהם בסיכון, ומאפשרת מאידך ניצול בלתי מוסרי של העובדים הזרים. המאמצים שלהם תרמו לסיום תוכנית ברסרו ב-1964.
UFW ניהלו קמפיינים למניעת שבירת שביתות, אשר לעיתים גם תויגו כאנטי-מהגרים. בצעדה במחוזות קוצ'לה ואימפריאל, ליוו את UFW מנהיג תנועת זכויות האזרח האפרו-אמריקאית ראלף אברנתי, וכן הפוליטיקאי וולטר מונדייל. המטרה הייתה למנוע ממהגרי עבודה בלתי חוקיים לעבוד אצל המגדלים שעובדיהם בשביתה. בשנים הראשונות, צ'אבס ו-UFW אף דיווחו לרשויות על מהגרי עבודה בלתי חוקיים אשר הפרו שביתות, ולעיתים אף בשל סירוב להתאגד. ב-1973, UFW הקים "קו הגנה" לאורך הגבול עם מקסיקו כדי למנוע כניסת מהגרי עבודה, כדי שאלו לא יחתרו תחת מאמצי האיגוד. במקרה אחד, בו צ'אבס לא היה מעורב, חברי UFW תחת פיקודו של בן דודו של צ'אבס, מנואל, תקפו את שוברי השביתה לאחר שניסיונות בלתי אלימים לא הצליחו לשכנעם לא לחצות את הגבול.
אך צ'אבס, הוארטה ו-UFW התעקשו שפעילותם אינה נגד המקסיקנים, אלא רק נגד שבירת השביתות. בנוסף לביטול תוכנית ברסרו, אשר קיבע בחוק את יכולתם של מגדלים לנצל עובדים, ב-1973, UFW היה אחד האיגודים הראשונים להתנגד להצעת חוק לאיסור העסקת מהגרים בלתי חוקיים. מאוחר יותר, במהלך שנות ה-1980, מאמציהם של צ'אבס והוארטה היו מרכזיים בכינון "חוק אמנסטי" של 1986, דרכו כמיליון מהגרים בלתי חוקיים זכו לסטטוס חוקי. במשך שנים רבות UFW הוביל משא ומתן מול התעשייה החקלאית, ואיגד לתוך המאבק יותר מ-500 ארגונים בתמיכה לזכויות העובדים. כתוצאה, אושרה ב-2006 בוועדת הסנאט תוכנית להגנת זכויות עובדים חקלאיים.
קמפיינים למען חקיקה.
צ'אבס העדיף התארגנות עממית על פעולה חקיקתית, אבל ב-1974, על רקע ניצחונו של תומך האיגודים ג'רי בראון בבחירות למושל קליפורניה, כמו גם הקרב משפטי יקר נגד איגוד הטימסטרס על ייצוג העובדים החקלאיים בקליפורניה, צ'אבס החליט לנסות לעבוד בערוצים משפטיים. כשנכנס לתפקיד, חל צינון בתמיכה של בראון באיגודים. UFW ארגן צעדה של 180 ק"מ מסן פרנסיסקו ועד היקב של תאגיד גאלו במודסטו. כמה מאות מפגינים יצאו מסן פרנסיסקו ב-22 בפברואר 1975, אך עד שהם הגיעו למודסטו ב-1 במרץ צמח מספרם ליותר מ-15,000 נפשות אשר הצטרפו לצעדה בדרך. הצלחת הצעדה זכתה לסיקור משמעותי בתקשורת הלאומית, וסייעה לשכנע את בראון ואחרים שלאיגודים, ול-UFW בפרט, עדיין הייתה תמיכה עממית משמעותית.
ב-4 ביוני 1975 חתם המושל בראון על חוק יחסי העבודה החקלאית של קליפורניה (ALRA), אשר אישר משא ומתן קיבוצי עבור עובדים חקלאיים, ואף יסד את מנהל יחסי העבודה החקלאית של קליפורניה (ALRB) כדי לפקח על התהליך.
שנגמר התקציב של ALRB באמצע 1976, ובית המחוקקים של קליפורניה סירב להגדיל את התקציב, נסגרה התוכנית למשך השנה. בתגובה, צ'אבס אסף חתימות על מנת להציע בקלפי הצעת חוק (Proposition 14) אשר תבטיח את זכותם של מארגני האיגוד לבקר פועלים חקלאיים ולגייסם, גם אם זה אומר הסגת גבול בשטח פרטי הנשלט על ידי בעלי החווה. הצעת החוק הגיעה לכדי הצבעה בנובמבר 1976, אך הובסה.
אתגרים ושינוי כיוון, 1976–1988.
כישלון הצעת החוק שלו גרמה לצ'אבס להאמין שאיגוד UFW סובל מבעיות של חוסר נאמנות, חוסר מוטיבציה וחוסר תקשורת. הוא הרגיש שהארגון צריך להפוך ל"תנועה". הוא שאב השראה מקהילת סיננון שבקליפורניה, בה ביקר בעבר, אשר החלה כמרכז גמילה מסמים  והפכה למרכז דתי-רוחני ניו אייג'. בסיננון היה מנהג שכונה "המשחק", בו כל חבר עמד בתורו בפני ביקורת קשה ומתובלת בקללות מצד שאר הקהילה. צ'אבס יזם את "המשחק" ב-UFW, ודרש ממתנדבים ועובדים, כולל בכירים בארגון, לספוג התעללות מילולית מעמיתיהם. הוא גם פיטר חברי ארגון רבים, אותם האשים בחוסר נאמנות; במקרים אחדים הוא האשים מתנדבים שהם מרגלים עבור המפלגה הרפובליקנית או הקומוניסטים.
ב-1977, צ'אבס ניסה להושיט יד לפועלים הפיליפינו-אמריקאים, באופן שגרם לתוצאה הפוכה. כשהוא שומע לעצתו של אחד המנהיגים לשעבר של UFW, אנדי אימוטן, צ'אבס נפגש עם נשיא הפיליפינים דאז, פרדיננד מרקוס, במנילה, והביע תמיכה במשטרו. אך משטר זה נתפש על ידי פעילי זכויות אדם ומנהיגים דתיים כדיקטטורה אכזרית, ונפתח קרע מר בין הקבוצות החברות באיגוד, וכתוצאה, פיליפ ורה קרוז, אחד ממנהיגי שביתת הענבים המקוריים וממקימי UFW, התפטר מהארגון.
במהלך תקופה זו, צ'אבס התעמת גם עם חברים אחרים ב-UFW לגבי מגוון נושאים, כולל מדיניות הארגון, והקמת איגודים מקומיים של UFW, אשר היה אופייני לאיגודים לאומיים, אך דבר לו צ'אבס התנגד בתוקף, בטענה שזה ממסמס את תפקידו של UFW כתנועה.
בסוף שנות ה-70, רק חבר אחד מן ההנהלה המקורית של UFW נשאר בארגון. אך עם כל האתגרים הפנימיים בארגון, בתקופה זו הגיע השיא של ההכרה ב-UFW כאיגוד הפועלים החקלאיים בפלורידה ובקליפורניה, כנציגם של יותר מ-50,000 עובדים. אך הייתה זו גם תחילה הירידה במניין החברים באיגוד, ועד אמצע שנות ה-80 מספרם מנה רק 15,000. צ'אבס נהיה מעורב בפרויקטים של פיתוח נדל"ן, ודווח במה שכינה מגזין הניו יורקר כ"מבוכה" שהוא משתמש בפועלי בניין לא מאוגדים בעבודות אלו.
ב-1988, צ'אבס ניסה לעורר חרם ענבים נוסף, במחאה על חשיפתם של עובדים חקלאיים לחומרי הדברה. מדבקות למכוניות עם הססמה "בלי ענבים" באנגלית ובספרדית היו נפוצים. עם זאת, החרם נכשל. כתוצאה, צ'אבס פתח במה שעתיד היה להיות צומו האחרון. הוא צם במשך 35 ימים לפני שסובביו שכנעו אותו לחזור לאכול. הוא ירד כ-12 ק"ג במשקלו, מה שגרר בעיות בריאותיות שייתכן ותרמו למותו.
חיים אישיים.
עם שובו של צ'אבס משירותו הצבאי ב-1948, הוא נישא לאהובת נעוריו, הלן פבלה. הזוג עבר לסן חוזה, קליפורניה, שם נולדו להם שמונה ילדים, אחד מנכדותיו (ג'ולי צ'אבס רודריגס) צפויה להיות בכירה בממשל הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן.
צ'אבס היה קתולי בעל אמונה חזקה אשר השפיעה גם על האקטיביזם שלו וכן על השקפותיו החברתיות והאישיות.
צ'אבס היה טבעוני, הן מסיבות מוסריות ואמונתו בזכויות בעלי חיים והן למען בריאותו.
מותו.
צ'אבס נפטר ב-23 באפריל 1993 מסיבות טבעיות, בסן לואיס שבאריזונה. צ'אבס שהה באותה העת באריזונה כדי לסייע לעורכי דין של UFW להגן על האיגוד בתביעה נגדו. זמן קצר לאחר מותו, אלמנתו, הלן צ'אבס, תרמה את ז'קט האיגוד השחור של סזאר למוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית, בסמית'סוניאן.
צ'אבס נקבר במרכז צ'אבס הלאומי, אתר המטה UFW.
מורשת.
עבודתו של צ'אבס עם UFW מתועדת בארכיון של ספריית וולטר פ. רויטר באוניברסיטת ויין סטייט. האוסף כולל מסמכים מקוריים מהשנים 1947–1984 ומתעד את תחילת דרכו של צ'אבס ב-UFW, כמו גם מספר אבני דרך בחייו האישיים.
דיוקן של צ'אבס כלול בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון די. סי.
בשנת 2003, שירות הדואר של ארצות הברית הוצא בול לכבודו של צ'אבס.
ועדת השירות של הקווייקרים (AFSC) העמידה את צ'אבס שלוש פעמים כמועמד לפרס נובל לשלום.
פרסים ואותות.
ב-1973, צ'אבס קיבל את פרס ג'פרסון עבור השירות הציבורי הטוב ביותר לטובת אוכלוסיות מוחלשות.
ב-1992, זכה צ'אבס בפרס Pacem in Terris, פרס קתולי המוענק עבור הישגים "בשירות שלום וצדק".
ב-8 בספטמבר 1994, זכה צ'אבס לאחר מותו במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ביל קלינטון. הפרס התקבל על ידי אלמנתו, הלן צ'אבס.
ב-6 בדצמבר 2006, מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר הכניסו את צ'אבס להיכל התהילה של קליפורניה.
מקומות הקרויים על שמו של צ'אבס.