הספר שיקף את ההתעניינות הגוברת של אנשי רפובליקת ויימאר במתרחש באירופה מתוך גישה אתנוגרפית-פיזיוגנומית. בנוסף הוא שיקף את ההתעוררות הלאומית ואת הסולידריות הלאומית של מחבריו. הביקורות על הספר היו מעורבות. אלפרד דבלין, לדוגמה, תמך בהתלהבות ביצירה, ובעקבותיו אף ביקר בעצמו בפולין; לעומתו המבקר פאול צוּקֶר (Paul Zucker), שביקר את הספר מעל גבי עיתונו של מרטין בובר, "Der Jude" ("דֵר יוּדֶה", "היהודי"), הסתייג מהנימה הסנטימנטלית שבספר וממה שכינה כ"מיתוסי ההווה" ("Mythen der Gegenwart") שבו. בשנת 1924 הוציאו צוויג ושטרוק ספר נוסף בשם "כנען החדשה", ובו תיאורים של ארץ ישראל.
ארץ ישראל, 1922–1939.
בשנת 1920 נישא שטרוק למלכה שטרייזנד. בדצמבר שנת 1922 עלו שטרוק ורעייתו לארץ ישראל והתיישבו בחיפה. בשנת 1925 עברו בני הזוג לבית הרמן שטרוק. זהו בית בעל שלוש קומות שעיצב עבורם האדריכל אלכסנדר ברוואלד ברחוב ארלוזורוב מס' 23. את המגרש עליו הוקם הבניין רכש שטרוק עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. למרות ניתוקו הגאוגרפי המשיך שטרוק לשמור על קשרים הדוקים עם ידידיו באירופה, והמשיך לבקר מדי שנה בביתו שבברלין. עד שנת 1933 החזיק גם בסטודיו בברלין. למרות פרסומו העולמי כאמן לא הפך שטרוק לחלק מן האמנות הארץ-ישראלית הצעירה. מבחינה חברתית הוא היה אמנם שותף ליוזמות אמנותיות שונות, אולם בכל שנות חייו בארץ ישראל לא הציג תערוכה מיצירותיו ואף מיעט להשתתף בתערוכות קבוצתיות שנערכו באותה תקופה. הוא המשיך להיות פעיל ב"המזרחי" והשתתף בקונגרס הציוני ה-13, ה-14 וה-16. היה בקשר עם הרב קוק, וגם צייר דיוקן שלו. הרב קוק ראה את שטרוק כשליח "לגלות את היופי החן והקדושה שבארצנו הקדושה".
אחת מן היוזמות המרכזיות שבהן היה מעורב שטרוק הביאה להקמת המוזיאון ב"בית דיזנגוף". במאי 1930 פנה מאיר דיזנגוף אל שטרוק בניסיון להקים "בית נכות בתל אביב", כשנה לאחר סגירת "בית הנכות" בירושלים. שטרוק עזר לדיזנגוף ביצירת קשר עם יהודים גרמנים שתמכו בהקמת המוזיאון. למרות תרומתו הרבה של שטרוק בייעוץ אמנותי דקדקני, לא נמנה עם ועד המוזיאון. בנוסף שימש שטרוק כיועץ בהקמת ביתן אמני ישראל ב"יריד המזרח" בשנת 1932. מעורבותו בחיי האמנות לא פסקה עם פתיחתו של מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף. הוא המשיך לשמש יועץ לדיזנגוף. עם מותו של דיזנגוף, בשנת 1936, היה שטרוק בין המוציאים לפועל של צוואתו.
מעורבות מרכזית נוספת של שטרוק הייתה חידוש מוסד "בצלאל" הירושלמי. עם הקמת "בצלאל החדש" בשנת 1934, על ידי הסוכנות היהודית, שימש שטרוק כחבר בוועד המנהל של המוסד. מוסד "בצלאל" נסגר בשנת 1929 ופתיחתו מחדש שיקפה את הפריחה התרבותית ואת השפעת האמנים שעלו מגרמניה בשנים אלו. התגייסותו של שטרוק לקידום רעיון חידוש המוסד הייתה מוחלטת. הוא שימש כחבר בוועד המקים של המוסד וב"חברת בצלאל החדש" שאספה כספים למפעל זה. בחודש ינואר 1935, לדוגמה, נשלחו ליהודי גרמניה בקשות לתרומות ולתמיכה עבור המוסד בירושלים. לבקשה זו צורפה הבטחה כי תרומה בסך 5 לירות ארץ ישראליות תזכה את התורם בתחריט נוף בחתימתו של שטרוק. היענות התורמים לפנייה הייתה מועטת. יוסף בודקו, תלמידו של שטרוק, התמנה למנהלו הראשון של המוסד. אף ששטרוק עצמו לא שימש כמורה במוסד, הוא שלח את תלמידיו הפרטיים ללימודים במוסד. בנוסף יעץ להנהלת "בצלאל" בתחומים שונים ובהם גיוס כספים למוסד ברחבי העולם.
שטרוק העריץ את הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ארץ ישראל, עד כדי כך שלפי דבריו, פטירת הרב בשנת 1935 גרמה לו צער שמנע ממנו לצייר, כיוון ש"עבודתו של אמן זקוקה להשראה".
עם מותו של שטרוק ניתן לראשונה במוסד פרס להדפס על שמו של שטרוק ובו זכה יוסי שטרן. עדות למעמדו של שטרוק בקרב אנשי "בצלאל" ניתן ללמוד גם מה"מלון למונחי הגרפיקה" שחיבר מרדכי נרקיס בשנת 1936 (תרצ"ז) בהוצאת ועד הלשון העברית, ואשר הוקדש לשטרוק על ידי המחבר.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
ערב מלחמת העולם השנייה גבר מאוד זרם הפניות של יהדות גרמניה אל שטרוק. שטרוק ניסה והצליח לעזור לרבים מהם על ידי השגת סרטיפיקטים (אישורי עלייה), אולם בעקבות עומס הפניות הרב הדפיס כרטיס תשובה מוכן: "בגלל המספר הבלתי פוסק של פניות ובקשות אלי, הנני נאלץ למרות כל רגשי השתתפותי במצבו הקשה לתת את התשובה הבאה: אפשרותי להשיג בשביל מישהו סרטיפיקט או לסייע לקבלתו על ידי דרישה אזלה...".
יצירתו מאותן שנים התעלמה מהמתרחש באירופה. הוא התמקד בתיאורי נוף ובציור אקוורלים. מחלת הכליות שבה חלה החלה להשפיע על תפקודו היומיומי. בשנת 1939 נסע לפריז כדי לנסות ולטפל במחלתו, אולם ללא הועיל. בחודש דצמבר 1943 הפך מצבו של שטרוק לקריטי, והוא איבד את הכרתו עד למותו ב-11 בינואר 1944.
מותו של שטרוק נתפש כאירוע חשוב בקרב היישוב העברי. בהלווייתו, שיצאה מביתו, השתתפו אלפים. מסע ההלוויה עבר בישיבת "תפארת ישראל" אל בית העלמין החדש של חיפה. בהלווייתו השתתפו גם נציגים רבים של עולם האמנות הארץ-ישראלי כגון משה קניוק, מנהלו של מוזיאון תל אביב, ונציגי אגודת הציירים והפסלים. ביום ההלוויה נסגרה הגלריה בבנין "הבימה" וב-9 במרץ נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית ובה הוצגו כ-60 עבודות שנעשו לאחר עלייתו לארץ ישראל. תערוכה נוספת מיצירותיו הוצגה גם ב-"בית הנכות בצלאל" ובגלריית בן אורי בלונדון בשנה זו.
יצירתו של הרמן שטרוק.
עיקר יצירתו של שטרוק היה עשייה גרפית בטכניקות הדפס שונות. גדעון עפרת מצא בתיאורי הנוף של שטרוק זיקה לאמנותה של "אסכולת ברביזון" (Barbizon school) הצרפתית, לצד ההשפעה האימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית, בהשפעתם של יוסף ישראלס ומקס ליברמן. הנופים של שטרוק ממעטים בחשיבות הדמויות שבהם. הנוף ביצירתו המוקדמת מציג קו פרספקטיבי הנפרש לאורכה של היצירה, אולם ברבות מעבודותיו הדימוי המתקבל נוטה לשטיחות ולהדגשת הצורניות והשטיחות שבקומפוזיציה. הדיוקנאות שיצר שטרוק מדגישים את ההיבט הפיזי של הדמויות וממעיטים בתיאור רגשי-אקספרסיבי שלהם.
את פרסומו בקרב הקהילות היהודיות באירופה ובקרב חוגי האמנות האירופית קנה שטרוק בעיקר לאחר פרסום תחריטיו מהמסע לארץ ישראל בשנת 1903. בעזרת שליטתו בטכניקות ההדפס השונות יצר שטרוק נופים ותיאורי הווי של האוכלוסייה בארץ ישראל. הקהילות היהודיות תפשו את אמנותו כ"אמנות יהודית", בעיקר לאחר פרסום "דיוקן תיאודור הרצל" (1903). מרטין בובר ראה ביצירתו ביטוי "יהודי" השונה מן הנוסח ה"מזרחי" של תיאורי ארץ ישראל עד אז.
שטרוק נתפש כבעל מעמד של כבוד בחיי התרבות של ישראל – כבכיר האמנים היהודים שעלו לארץ. בעבודתו תרם יותר מכל אמן אחר לפיתוחה של אמנות הגרפיקה בארץ ישראל, הודות לידיעותיו המעמיקות בפרטי הטכניקה של אמנות ההדפס ולתלמידיו הרבים, שכיהנו בתפקידי מפתח במוסדות האמנותיים בארץ ישראל. אולם, השפעה זו הייתה מוגבלת בעיקר לצדדים הטכניים של היצירה. האמנים הצעירים של שנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20 לא ראו ביצירתו מודל חיקוי, והעדיפו את השפעת האמנות המודרניסטית ובייחוד האקספרסיוניסטית מאירופה.
במרוצת השנים לא היו שינויים מהותיים בעבודתו הגרפית של שטרוק. יצירותיו נבעו ממסורת ארוכה שהוא לא ראה צורך לערער עליה. לקראת סוף ימיו התמסר יותר לציור תמונות שמן וציור בצבעי מים בפורמטים (משטח העבודה) קטנים באופן יחסי. אולם, מבקרים רבים, כגון קרל שוורץ, העדיפו את יצירתו הגרפית המוקדמת יותר. בעבודותיו המאוחרות ניתן דגש רב יותר על דימוי הנוף. קווי המתאר של הנוף חדים יותר וכך גם הקונטרסט (ניגודיות) בין הדימוי לרקע. עבודות אלו ממעטות להשתמש בפרספקטיבה וברבות מהן, בייחוד בתיאורי הדקלים הרבים שיצר, מתואר הנוף בצורה סכמטית. ברבים מן ההדפסים משנים אלו מקבל הנייר גוון כהה כתוצאה משמוש בטכניקות צריבה כגון אקווטינטה או שימוש בטכניקת קרומית רכה.
אתרים לזכרו.
על שמו של שטרוק נקרא בית הספר "אהרן" בקריית שמואל, גן שטרוק בשכונת הדר הכרמל בחיפה, וכן רחובות בישראל.
באוקטובר 2013 נפתח מוזיאון הרמן שטרוק בשחזור ביתו בחיפה.
אי-סובלנות (סרט)
אי-סובלנות (באנגלית: Intolerance: Love's Struggle Through the Ages) הוא סרט אילם שביים דייוויד לוולין וורק גריפית' ב-1916. הסרט היה, בין השאר, תגובתו של גריפית לטענות נגד סרטו מהשנה הקודמת - הולדתה של אומה, אשר בו, לטענת המבקרים, גריפית' הנציח סטריאוטיפים גזעניים והאדיר את הקו קלוקס קלאן.
רקע.
אי-סובלנות נחשב אחד מהסרטים הראוותניים ביותר בכל הזמנים, הוא היה מלא בתפאורות מונומנטליות ותלבושות מרהיבות ובלמעלה משלושת אלפים ניצבים. בסרט ארבעה סיפורים נבדלים אך מקבילים, המדגימים את אי-סובלנותה של האנושות במהלכם של ארבעה עידנים שונים במשך ההיסטוריה האנושית. תקופת הזמן מכסה 2500 שנים בקירוב ופותחת בתקופה הבבלית (539 לפני הספירה) המתארת את נפילתה של בבל כתוצאה מאי הסובלנות המתעוררת מעימות בין מאמינים באלים בבליים שונים.
התקופה השנייה היא התקופה היהודית (בסביבות 27 לספירה) המראה את אי-הסובלנות שהביאה לצליבתו של ישו.
לאחר מכן, מוצגת תקופת הרנסאנס הצרפתי (1572) שמספר את כישלונו של האדיקט של סן ז'רמן שהוביל לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
התקופה האחרונה היא תקופת אמריקה המודרנית: המדגימה כיצד פשע, פוריטניזם, מוסרי וקונפליקטים בין קפיטליסטים, לבין עובדים שובתים סוציאליסטים שסייעו להרוס את חייהם של האמריקנים.