עד סוף שנת 1887 נענו על ידי הממשלה כל דרישות המסטיסים בססקצ'ואן לקבלת שטחי קרקע והממשלה חילקה את משבצות הקרקע על פי בקשותיהם. אף על פי כן, המסטיסים לא הבינו את ערך הקרקעות החדשות שלהם לטווח ארוך ועד מהרה הן נרכשו על ידי ספקולנטים שבהמשך הפיקו מהם רווחים גדולים. חששו הגדול ביותר של ריאל התממש – בעקבות כישלון המרד נדחקו השפה הצרפתית והנצרות הקתולית לשוליים הן בססקצ'ואן והן במניטובה, כפי שניתן לראות במחלוקת שהתגלעה בנוגע לשאלת בתי הספר במניטובה. המסטיסים עצמם נאלצו בהדרגה לחיות בקרקעות שהם לא חפצו בהן או בצל שמורות האומות הראשונות. ססקצ'ואן זכתה למעמד של פרובינציה רק ב-1905.
הוצאתו להורג של ריאל וסירובו של מקדונלד להמתיק את עונשו גרמו למחלוקת מתמשכת בקוויבק והובילו לשינוי בסיסי בסדר הפוליטי בקנדה. בקוויבק, ניצל אונורה מרסייה את אי שביעות הרצון כדי להקים מחדש את "המפלגה הלאומית" (Parti National). מפלגה זו, שקידמה את הלאומיות הקוויבקית, זכתה ברוב בבחירות שנערכו בפרובינציה ב-1886 לאחר שגרפה לזכותה מושבים שקודם לכן אוישו על ידי חברי המפלגה השמרנית. גם בבחירות הפדרליות של 1887 הסתמן הישג משמעותי למפלגה הליברלית במישור הארצי, שוב על חשבון השמרנים. מהפך זה הוביל לניצחון המפלגה הליברלית בהנהגתו של סר וילפריד לורייה בבחירות הכלליות של 1896 שבהן נסללה הדרך להגמוניה של המפלגה הליברלית בפוליטיקה הקנדית של המאה ה-20.
ביטול הרשעתו.
לשמו של ריאל הייתה עדיין תהודה בפוליטיקה הקנדית כאשר ב-16 בנובמבר 1994 הגישה חברת הפרלמנט הקנדי סוזן טרמבלה ממפלגת "הקואליציה הקוויבקית" (Bloc Québécois) הצעת חוק פרטית לביטול הרשעתו של ריאל. הצעת החוק, שלא עברה, התקבלה בקנדה האנגלית כניסיון לעורר תמיכה בלאומיות הקוויבקית ערב משאל העם שנערך ב-1995 בנוגע לריבונות קוויבק. הצעת החוק ליום לואי ריאל והצעת חוק לואי ריאל היו הצעות חוק שנדונו באופן בולט יותר בפרלמנט. ב-21 באוקטובר וב-22 בנובמבר 1996 הוגשה לבית הנבחרים הצעת חוק לביטול הרשעתו של ריאל שגם היא לא התקבלה. ב-1997 הוגשה הצעת חוק לקביעת 16 בנובמבר כ"יום לואי ריאל" ולביטול הרשעתו בעוון בגידה. "חוק לואי ריאל" שעלה בקריאה ראשונה ביטל את הרשעתו של ריאל וקבע את ה-15 ביולי כ"יום לואי ריאל".
ב-18 בפברואר 2008 הכירה מניטובה רשמית ב"יום לואי ריאל" כחג כללי בפרובינציה. יום זה מצוין במניטובה ביום שני השלישי בחודש פברואר מדי שנה.
היסטוריוגרפיה.
ההיסטוריונים ניהלו ויכוחים על פרשת חייו של ריאל לעיתים כה תכופות ובלהט כה רב עד כי נכתב עליו יותר מכל אדם בהיסטוריה של קנדה. במשך השנים פורסמו פרשנויות מגוונות עליו. החיבורים ההיסטוריים החובבניים בשפה האנגלית על ריאל היללו את ניצחון הציוויליזציה, שיוצגה לשיטתם על ידי הפרוטסטנטים דוברי האנגלית, על הברבריות שיוצגה על ידי המסטיסים בני התערובת הקתולים דוברי הצרפתית. ריאל תואר בהם כבוגד הבלתי שפוי וכמכשול להתקדמותה של קנדה מערבה. באמצע המאה ה-20 השמיטו ההיסטוריונים האקדמאים את המושג של ברבריות כנגד הציוויליזציה, הסירו את הדגש מעל המסטיסים והתמקדו בריאל, כשהם מציגים את הוצאתו להורג כגורם העיקרי לפילוג המר בקנדה שהתחולל על בסיס חלוקות של שפה ודת. ההיסטוריון הקנדי ויליאם לואיס מורטון אמר שהוצאתו להורג של ריאל:
מורטון טען שדרישותיו של ריאל היו בלתי מציאותיות:
הבישופים הקתולים תמכו בתחילה בריאל, אך שינו את דעתם כאשר הם הבינו שריאל מוביל אחריו תנועה כופרת. הם דאגו לכך שהוא לא יוכר כמרטיר. אף על פי כן, הבישופים איבדו את השפעתם במהלך מה שכונה "המהפכה השקטה" של שנות השבעים של המאה ה-20 והפעילים בקוויבק אימצו את ריאל כגיבור מושלם מבחינתם, בעל דמות של לוחם חופש שעמד עבור עמו מול הממשלה המדכאת ולנוכח גישה קנאית גזענית. הפעילים שנקטו בגישה האלימה אימצו את דמותו. בשנות השישים של המאה ה-20 אימצו חברי ארגון הטרור, החזית לשחרור קוויבק את השם "לואי ריאל" כשמו של אחד מתאי הטרור שלהם.
ברחבי קנדה צצו פירושים חדשים למה שעמד מאחורי המרידות שהוא הנהיג, שעל פיהן חוו המסטיסים מצוקות קשות שלא באו לידי פתרון, שהממשלה לא הגיבה למצוקות, שריאל בחר בפתרונות אלימים רק כמוצא אחרון ושהוא זכה למשפט שנוי במחלוקת והוצא להורג על ידי ממשלה נקמנית. ב-1985 אמר ג'ון פוסטר:
מנגד, אחד ממובילי החוקרים, תומאס פלננגן, שינה את דעתו מקצה לקצה לאחר שערך את כתביו של ריאל:
בנוגע לשפיותו של ריאל, ההיסטוריונים ציינו שמנהיגים דתיים רבים בעבר התנהגו התנהגות שנראתה בדיוק כמו אי שפיות. פלננגן הדגיש שריאל הדגים את המסורת של המיסטיקנים הדתיים בפוליטיקה, במיוחד אלו שחשו שהעולם עומד להשתנות על פי חזונם הדתי. במקרה של ריאל הכוונה הייתה שהוא ישחרר את המסטיסים מהשלטון הקולוניאלי. במובן רחב יותר, פלננגן טען שריאל היה דתי אדוק ודחה את השוויוניות (שאותה הוא הקביל לחילוניות), והגיע לידי מסקנה שהוא היה "תאוקרט משיחי, אוהד את 'המשטר הישן' ומתנגד למהפכה הצרפתית, לדמוקרטיה, לאינדיבידואליזם ולחברה החילונית".
חוקרי תולדות המסטיסים הבחינו שריאל היה דמות חשובה יותר ללא-מסטיסים מאשר למסטיסים עצמם. הוא הדמות המסטיסית היחידה שרוב אלה שמחוץ לחברה המסטיסית היו מודעים לקיומה. אנשי מדע המדינה כמו תומאס פלננגן ציינו שקיימות כמה מקבילות בין חסידיו של ריאל במהלך המרד הצפון-מערבי לבין הפולחן המילנארי.
הנצחתו.
ב-10 במרץ 1992 קיבל הפרלמנט הקנדי החלטה על פיה לואי ריאל היה מייסד מניטובה. שני פסלים בדמותו של ריאל ניצבים בויניפג. אחד מהם, פרי עבודתם של האדריכל אטיין גבורי והפסל מרסיאן למיי, מתארים את ריאל כדמות עירומה ומעונה. הפסל נחנך ב-1970 וניצב בשטח האספה המחוקקת של מניטובה במשך 23 שנים. לאחר מחאות רבות, במיוחד מצדם של בני הקהילה המסטיסית, שהפסל הוא בעל מראה בלתי מכובד, הוא הועבר לשטחי הקולג' האוניברסיטאי של בוניפס. ב-1994 הוא הוחלף בפסל שעוצב על ידי מיגואל ג'ויאל שמתאר את ריאל בדמות של מדינאי מכובד. טקס הסרת הלוט מעל הפסל נערך בוויניפג ב-16 במאי 1996.
פסל של ריאל שהוצב בשטחי המועצה המחוקקת של ססקצ'ואן ברג'יינה הועבר גם הוא משם מסיבות דומות.
ביישובים רבים ברחבי קנדה הונצח ריאל בשמות של רחובות, בתי ספר, שכונות ובניינים אחרים. בוויניפג ניתן למצוא דוגמאות לכך ב"טיילת ריאל", שהוא גשר להולכי רגל המחבר בין סנט בוניפס העתיקה לבין ויניפג; "מקבץ בתי הספר על שם לואי ריאל"; "שדרות לואי ריאל" בשכונת מינטונקה. מרכז הסטודנטים ופאב הקמפוס של אוניברסיטת ססקצ'ואן בססקטון נקראו שניהם על שמו. הכביש המהיר מספר 11, המחבר בין רג'יינה לבין פרינס אלברט, נקרא "נתיב לואי ריאל" והוא עובר ליד מיקומים הקשורים לאירועי המרד הצפון-מערבי. אחד ממעונות הסטודנטים שבאוניברסיטת סיימון פרייזר שבבורנבי, קולומביה הבריטית נקרא "בית לואי ריאל". בתי ספר בקלגרי ובבירה אוטווה נקראו על שם ריאל.
באביב 2008 הכריזה שרת התיירות, הפארקים, התרבות והספורט של ממשלת ססקצ'ואן, כריסטין טל, ש"יום השנה ה-125 למרד הצפון-מערבי, שחל ב-2010, יהיה הזדמנות נהדרת לספר את סיפורם של המסטיסים של הפרריה ואת מאבקם של האומות הראשונות עם כוחות הממשלה וכיצד אלו עיצבו את קנדה של ימינו". באחד משלושת בניני ממשלת הפרובינציה שבשדרות דיודני שברג'יינה, בירת ססקצ'ואן, שהיה המקום בו התקיים משפטו של ריאל, קיים מיצג אודות המשפט.
בתרבות הפופולרית.
ב-1925 פרסם הסופר הצרפתי, מוריס קונסטנטין-וייר, שחי עשר שנים במניטובה, ביוגרפיה בדיונית של ריאל שנקראה "הסופה" (La Bourrasque). ב-1930 יצאה לאור גרסה אנגלית של הספר שנקראה "האיוולת של המרטיר" (A Martyr's Folly). ב-1954 יצאה לאור גרסה חדשה של הספר בשם "בן התערובת" (The Half-Breed).
מהלכיו של ריאל במרד הנהר האדום מתוארים בסרט טלוויזיוני של רשת CBC משנת 1979 וברומן הגרפי עטור השבחים של הקומיקסאי, צ'סטר בראון משנת 2003.
בסרט משנת 1940 שמנציח את המשטרה הרכובה של צפון-המערב, גולמה דמותו של ריאל על ידי פרנסיס מקדונלד.
אופרה בשם "לואי ריאל" הוזמנה לכבוד שנת המאה לאיחוד קנדה ב-1967. הייתה זו יצירה בשלוש מערכות שנכתבה על ידי הארי סומרס, עם לברית באנגלית ובצרפתית מאת מוור מור וז'ק לנגירן. האופרה בוצעה על ידי להקת האופרה הקנדית מספטמבר ועד אוקטובר 1967.
החל מסוף שנות השישים ועד ראשית שנות התשעים של המאה ה-20 אירחה העיר ססקטון את "יום לואי ריאל", חגיגת קיץ שכללה מרוץ שליחים ששילב ריצה, סחיבת תיקי גב, שיט קאנו, טיפוס על גבעות ורכיבה לאורך הקטע של נהר ססקצ'ואן הדרומי העובר במרכז העיר. באופן מסורתי כלל האירוע גם תחרות אכילת כרוב ממולא ותחרות משיכת חבל וכן הופעות מוזיקה חיות. אף על פי שלא היה לחגיגה זו קשר ל"תערוכת ססקטון", נקבע יום לואי ריאל במשך שנים ליום שלפני פתיחת התערוכה, וככזה הוא נחשב כאירוע הפתיחה הבלתי רשמי שלה. בשנים שלאחר מכן נקבעו האירועים לשני תאריכים נפרדים, אך בהמשך הוא לא התקיים עקב פרישתם של נותני החסות המסחרית העיקריים שלו.
המוזיקאי האנגלי בילי צ'יילדיש כתב את השיר "לואי ריאל" שבוצע על ידי להקת Thee Headcoats. המוזיקאי הטקסני דאג סהם כתב שיר בשם זהה. בשיר זה השווה סהם את סיפורו של ריאל לאגדה על דייוויד קרוקט במדינתו וטווה את סיפור חייו של ריאל כמהפכן: "...אך אתה חייב לכבד אותו על מה שהוא חשב לנכון... וכולם סביב לרג'יינה עדיין מדברים עליו – למה הם היו צריכים להרוג את לואי ריאל?".