לאחר הסרט פינוקיו, הופיע ג'ימיני בסרט "חופשי ומאושר" (Fun and Fancy Free). כמו כן הופיעה הדמות במספר רב של סרטי טלוויזיה, ובסדרות רבות ובהם "מועדון החברים של מיקי מאוס", "בית העכבר", ב"עד עצם היום הזה" ובמשחק הווידאו "Kingdom Hearts". בשנות ה-60 וה-70 נעשה שימוש בדמות במספר סרטי בטיחות שנעשו לבית ספר. בסרטים אלה הסביר ג'ימיני לתלמידים כיצד להיזהר מהתנועה בדרכים, להיזהר מחפצים חדים, מאנשים זרים, בטיחות בחשמל וכו'. ג'ימיני קריקט משמש כדמות המספר במופע הזיקוקים "משאלות" שנערך בפארק השעשועים ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה. בסדרה "עד עצם היום הזה" (Once Upon A Time) מופיע הפסיכולוג ארצ'י הופר, שמייצג את דמותו של ג'ימיני קריקט בעולם האמיתי. בסרט "פינוקיו" שמשמש כעיבוד לייב אקשן לסרט המקורי, ידבב את דמותו ג'וזף גורדון-לוויט.
ג'ימיני קריקט
בל והתנין
בל והתנין הוא ספר חיצוני המהווה את אחת משלש התוספות לספר דניאל.
הסיפור.
דניאל הוא יועצו של מלך בבל, ולפי גרסה אחרת של כורש. הבבלים עבדו את האל בל, הקריבו לו מאכל ומשקה והאמינו שהאל אוכל את הכל. דניאל התערב עם המלך, על חייו הוא, כי יצליח להוכיח שבל האל לא אוכל ולא שותה. לפי בקשת דניאל ננעל היכל בל בלילה על מנעול ובריח, כאשר האוכל והשתייה מונחים לפני הפסל. כוהני האליל בל התגנבו בלילה אל המקדש, דרך דלתות נסתרות, זללו את כל הערוך לבל ושתו את היין. אלא שדניאל שפך בחשכה אפר על רצפת ההיכל, ובבוקר הוכח פשעם באמצעות העקבות שהותירו באפר. הכוהנים גורשו והמלך התיר לדניאל לנתץ את פסל בל.
בהמשך עבדו תושבי בבל תנין (לעיתים הוא מכונה 'דרקון'). דניאל הבטיח למלך כי יהרוג את התנין מבלי שיגע בו. הוא הכין לתנין מאכל מזפת בלולה בחֵלֵב ושיער. התנין נחנק ומת, וכרסו התבקעה. הבבלים כעסו והתלוננו כי המלך מתייהד. המלך, כצעד הגנתי, השליך את דניאל לגוב האריות. אלוהים עשה נס, שלח את חבקוק והציל את דניאל. המלך הוציא את דניאל מהבור והשליך את חורשי רעתו לבור.
גילגולי הסיפור.
סיפור בל והתנין הוא אחד התוספות לספר דניאל המופיעים עם ספר דניאל בתרגום השבעים. גרסה יוונית נוספת של בל והתנין מופיע בתרגום התנ"ך ליוונית של תיאודוטיון. טרטוליאנוס התייחס לסיפור כאל חלק מנבואת דניאל ואוריגנס טען שהסיפור ראוי להשתייך לתנ"ך הקנוני, אולם הוא לא הוכלל בתנ"ך הקנוני באופן רשמי על ידי הכנסייה הקדומה. הסיפור נכלל בגרסה הקנונית של התנ"ך הקתולי, כפרק י"ד של ספר דניאל, עד היום. בתנ"ך הפרוטסטנטי הסיפור אינו מופיע.
אזכורים לסיפור בל והתנין מופיעים בבראשית רבה, בירושלמי ובתנחומא. הסיפור גם מופיע, בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12.
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית, בשני סיפורים בשמות "הבעל בבבל" ו"התנין בבבל". בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את בל והתנין בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו חיי טוביה, במסגרת יעדו להביא את הספרים החיצוניים אל הקוראים היהודים.
החוקרים סוברים שהסיפור נכתב במקור בארמית או בעברית.
אסושיאייטד פרס
בל והדרקון
תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן
רצח נאוה אלימלך
רצח נאוה אלימלך הוא מעשה רצח בלתי מפוענח של ילדה בת 11, תושבת בת ים שבוצע בישראל בשנת 1982.
הרצח.
נאוה אלימלך, בת הזקונים של מזל ומכלוף אלימלך (אלמלח), שהייתה בת 11, יצאה בצהרי שבת, 20 במרץ 1982, מבית הוריה שבבת ים לבית חברתה, שנמצא במרחק כ-300 מטר מביתה. היא השאירה פתק להוריה בזו הלשון: . אחותה הגדולה בת ה-19 הייתה האחרונה שראתה אותה בחיים.
לאחר שהתברר כי לא הגיעה לבית חברתה, החלו החיפושים אחריה. תחילה בידי בני משפחתה, והחל ממוצאי השבת בהשתתפות צוות משטרתי. ביום העשירי לחיפושים ב-30 במרץ 1982 מצא מתעמל בחוף הים בהרצליה את ראשה של נאוה אלימלך, ארוז בשקית פלסטיק. חלקי גוף נוספים שלה, גם הם קשורים בשקיות, נתגלו סמוך לחוף תל-ברוך שבצפון תל אביב. פתולוג שבדק את חלקי הגופה קבע כי הרצח וביתור גופתה של אלימלך בוצע עוד ביום היעלמה. הרצח ומציאת הגופה זעזעו את תושבי ישראל. נאוה אלימלך הובאה לקבורה בבית הקברות הדרום בבת-ים.
חקירה.
לאחר הרצח הקימה המשטרה צוות חקירה מיוחד שמנה כ-40 חוקרים ובלשים ופעל חודשים אחדים, והוגדר כ"גדול ביותר בתולדות משטרת ישראל". החקירה הוגדרה כ"סבוכה במיוחד", משום שלא היה בידי החוקרים קצה חוט באשר לזירת הרצח וכלי הרצח. הצוות זימן לחקירה עשרות חשודים ברמות שונות, אולם לא הצליח לפתור את הפרשה. כלבי גישוש משטרתיים שהריחו את חולצתה של אלימלך, הובילו לביתו של תושב בת ים בשם דוד לוי. לוי היה בעל רקע פלילי ואף ריצה עונש מאסר קודם לכן. נערך חיפוש משטרתי בביתו והתגלו בו תמונות של קטינות, בהן נאוה, וילדות נוספות מבית הספר "גורדון" בבת ים. לוי הורשע בפדופיליה וריצה עונש מאסר.
במסגרת החקירה, נשלחו חלקים מגופתה של הנרצחת למעבדה בלונדון, בניסיון לזהות את הכלי שבו בוצע הרצח. ביוני 1983 הודעה המשטרה כי חקירת הרצח נתקלה במבוי סתום.
בשנת 1998 עצרה המשטרה את עמוס ויהודה שלף כחשודים במעשה, אך שחררה אותם מחוסר ראיות. יהודה שלף טען שפרודתו העלילה עליהם ותבע את טיהור שמו.
ציפורה רימר, פרהפסיכולוגית שעסקה בניסיון פענוח הפרשה, נכשלה בניסיונה. לאחר מכן נחשף כי בעברה הרשעות קודמות במעשי מרמה והונאה.
חשד לפיגוע על רקע לאומני.
בינואר 1983 נעצר ערבי, תושב עזה, בחשד שביצע את הרצח, אולם חקירתו לא העלתה דבר והוא שוחרר מחוסר ראיות. זמן קצר לאחר מכן קבע הרמטכ"ל דאז רפאל איתן, שהמעשה בוצע על רקע לאומני כמבחן כניסה לארגון טרור. קציני משטרה, בהם המפכ"ל אריה אבצן, הביעו הסתייגות מדבריו. ניצב יחזקאל קרתי שהיה אמון על אגף החקירות, קבע כי אין כל יסוד בדבריו של רפאל איתן.
ב-31 בדצמבר 2001 התראיין יצחק גטניו, קצין שהיה בצוות החקירה המקורי של הרצח, לגלי צה"ל. הוא חשף שלאחר דברי רפול על הרצח, מצא גם השב"כ ראיה תומכת. ערבי שנכלא על עבירות פליליות ושיתף פעולה עם השב"כ העביר למפעילו מידע על הרצח. לדבריו, מחבל שחלק איתו את תאו סיפר לו שהוא הרוצח של נאוה אלימלך. אותו מחבל שמשתף הפעולה סיפר עליו כבר שוחרר בינתיים ליהודה ושומרון, ומשם ברח לירדן. בדיקת החוקרים העלתה שהוא אכן היה ב-20 במרץ בשכונה בה נעלמה הילדה, ועבד שם במכולת. המחבל לא נחקר על ידי שום גוף, ככל הידוע, ובין הרצח לשנת 2001 הוא מת במקום מושבו בירדן.
חידוש החקירה.
ב-4 באוגוסט 2019 פורסם כי המשטרה, באישור בית המשפט, הוציאה את גופתה של אלימלך מקברה לצורך ביצוע הליכי חקירה נוספים. צו איסור פרסום הוצא על התקדמות החקירה., ב-28 באוגוסט 2019 החזירה המשטרה למשפחתה את זוג העגילים שלה.
120 הימים של סדום
120 הימים של סדום, או בית הספר להפקרות (בצרפתית: Les 120 journées de Sodome or l'école du libertinage) היא נובלה שנכתבה על ידי המרקיז דה סאד, בשנת 1785.
תוארה הן כפורנוגרפית והן כארוטית. עלילתה מגוללת את סיפורם של ארבעה ליברטיניסטים אמידים, שהחליטו לחוות את הסיפוק המיני האולטימטיבי, כפי שהם ראו אותו, באורגיות. כדי לעשות זאת הם נסעו לטירה מרוחקת בלב היער השחור ולקחו עמם 36 אנשים, רובם נערים ונערות, שיועדו להיות קורבנותיהם. האצילים הזמינו ארבע מנהלות בתי בושת, והפצירו בהן לספר על חייהן והרפתקאותיהן. סיפוריהן העניקו לאצילים השראה, והם החלו להתעלל מינית בקורבנותיהם ולענות אותם. סבל הקורבנות הלך וגבר, עד שבתום הסיפור הם נרצחו בעינויים על ידי האצילים.
למרות שנכתבה בשנת 1785, פורסמה הנובלה רק בתחילת המאה ה-20. בשנים האחרונות תורגמה הנובלה לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, ספרדית, רוסית וגרמנית. היא נותרה שנויה מאוד במחלוקת, ועודנה מוחרמת על ידי מספר ממשלות בשל האלימות הפיזית והמינית הקיצונית שבה. למרות זאת נשארה הנובלה מקור עניין לסטודנטים ולהיסטוריונים.
היסטוריה.
המרקיז דה סאד כתב את 120 הימים של סדום במהלך שלושים ושבעה ימים בשנת 1785 בעת שהיה כלוא בבסטיליה. היות שלא היו ברשותו כלי כתיבה ודפים ומחשש שיצירתו תוחרם אם תתגלה, כתיבת היצירה נעשתה בהחבא ועל גבי גליל נייר באורך 12 מטרים. ב-14 ביולי 1789, בעת מאורעות המהפכה הצרפתית נכבשה הבסטיליה על ידי ההמון הזועם והועלתה באש. המרקיז דה סאד היה בטוח שיצירתו אבדה עם נפילת הבסטיליה, ואף "בכה דמעות של דם על אובדנה". לאחר מספר שנים נמצא גליל הנייר בתאו של סאד. הגליל עבר במרוצת השנים מיד ליד כשלכל אורך אותה התקופה יוחסה לו חשיבות עקב היותו שריד מתקופת המהפכה.
בשנת 1903 גליל הנייר הגיע לידיו של הפסיכיאטר הגרמני איוון בלוך. הוא עיין בה, החליט שפרסומה יכול לתרום למחקר הפסיכיאטרי וב-1904 הוציא אותה לאור תוך שימוש בשם בדוי. בשל האלימות הפיזית והמינית הקיצונית שבה, הוחרמה היצירה בעת יציאתה ואף נאסרה לפרסום במדינות רבות. בסוף המאה ה-20 הותרה היצירה לפרסום ברוב מדינות אירופה.
ב-2004 נרכש גליל הנייר על ידי סוחר כתבי יד צרפתי תמורת שבעה מיליון יורו. ב-2014 הועבר למוזיאון כתבי היד שלו בפריז. ב-2015, בשל שערורייה כספית, הוחרם הגליל על ידי ממשלת צרפת. ב-2017 הוכרז כאוצר לאומי של צרפת.
עלילה.
תקציר והקדמה.
העלילה מתרחשת בטירה ביניימית מרוחקת, שנמצאת באזור הררי גבוה שמוקף ביער, מנותקת משאר העולם, בתקופת מלכותו של לואי הארבעה עשר או שנים אחדות לאחריה.