דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן (בגרמנית: Sachsen-Hildbourghausen; נהגה "זקסן-הילדבורגהאוזן") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-גותה ב-1680, והתקיימה עד לשינויים שחלו בשנת 1826, בעקבות מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
היסטוריה.
בית וטין.
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן. בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, אולם חלק מהנחלה הועבר לארנסט השלישי. הדוכסים השונים פיארו מאוד את הדוכסות, ובנו בה מבנים מפוארים, אולם בעקבות כך הידרדר המצב הפיננסי של הדוכסות, ובשנת 1769 מונתה שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל לעוצרת הדוכסות, ולממונה על ענייני הכספים.
בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1818 הייתה הדוכסות מהמדינות הראשונות בגרמניה שהעניקו חוקה לתושבים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, העביר פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן את אזור הילדבורגהאוזן לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובתמורה קיבל פרידריך את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 של מוצרט
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 ברה מז'ור, K.175, חובר על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בעיר זלצבורג בשנת 1773, כשהיה בן 17. זה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של מוצרט שמבוסס כולו על חומר מקורי שכתב, בעוד ששבעת הקונצ'רטי המוקדמים יותר שחיבר לפסנתר (ארבעה ממוספרים משנת 1767 ושלושה לא ממוספרים משנת 1772), הם פסטיש לסונטות של מלחינים אחרים.
אודות.
הקונצ'רטו החמישי לפסנתר ותזמורת חובר בזלצבורג בדצמבר 1773, כשמוצרט כיהן בתפקיד קונצרטמייסטר בחצר הארכיבישוף הירונימוס פון קולורדו. הקונצ'רטו מהווה קפיצת מדרגה ביצירה הקונצרטנטית לפסנתר של מוצרט בשלושה מובנים: ראשית, כפי שצוין קודם, הוא מבוסס כולו על חומר מקורי של מוצרט. שנית, הוא כתוב לפורטה-פיאנו ולא לצ'מבלו ושלישית, היקף והרכב התזמורת חורגים במידה ניכרת מהקונצ'רטי הקודמים שכתב. הקונצ'רטו החמישי לפסנתר נותר אהוב על מוצרט עד לסוף חייו וזכה לפופולריות גדולה בתקופתו. מוצרט הרבה לנגן אותו בסיבובי קונצרטים, כמו אלה שערך במינכן (1774), במנהיים (1777-78) ובווינה (1782-83).
הרכב כלים.
היצירה כתובה לשני אבובים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני ומיתרים. השימוש בחצוצרות וטימפני בקונצ'רטו היה, באותו זמן, מהלך תזמור יוצא דופן של מוצרט, שהפתיע את קהל המאזינים ותרם לפופולריות היצירה. למרות זאת, מוצרט לא חזר עליו עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 13 (1782).
היקף התזמורת בקונצ'רטו חורג בהרבה מהמסגרת של יוהאן כריסטיאן באך ונדמה שדבר זה נעשה בכוונה ושמוצרט רצה להדגיש אותו לשם בידול. בקונצ'רטי לפסנתר הבאים הוא לא השתמש בהיקף תזמורתי דומה עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 16 (1784).
פרקי הקונצ'רטו.
לקונצ'רטו שלושה פרקים:
1. אלגרו (Allegro)..
הפרק הראשון הוא במבנה רגיל של סונטה. התזמורת מציגה בפתיחה בתקיפות את הנושא הראשון ומנהלת בהמשך דיאלוג נמרץ עם הפסנתר שמוביל להצגת הנושא השני על ידי הכינורות. הפרק בכללותו אינו מתאפיין בווירטואוזיות יוצאת דופן, פרט לקדנצה שחיבר מוצרט לסיום הפרק.
2. אנדנטה אבל קצת איטי (Andante ma un poco adagio)..
הפרק השני מציג נושא אלגנטי דמוי סרנדה בסול מז'ור. הנושא מפותח, במהלך הפרק, על ידי הפסנתר והתזמורת לחלופין.
מפרק זה השמיט מוצרט את החצוצרות והטימפני.
3. רונדו: אלגרו (Rondo: Allegro)..
פרק הסיום הוא אחד מפרקי הקונצ'רטי המקוריים ביותר שכתב מוצרט ולו רק בשל מבנהו יוצא הדופן – סונטה עם נושא מרכזי קונטרפונקטי. בפרק זה מבצע מוצרט סינתזה בין סגנון הגאלאנט הקליל לבין הסגנון ה"מלומד". הפרק נפתח בהצגת נושא תזמורתי באופן קאנוני המכשירה כניסה פוגלית של הפסנתר, מרוככת על ידי נושא שני גאלאנטי. החריפות והחן המתגלים בניגוד בין הנושא הקונטרפונקטי ה"מלומד" לגאלאנטי הקליל, הם מוצרט בטהרתו ללא אפשרות של חיקוי.
הרונדו לפסנתר ברה מז'ור, K.382.
לקראת סיבוב הקונצרטים בווינה (1782-83), כתב מוצרט פרק סיום חלופי לקונצ'רטו החמישי, כנראה משום שחש שפרק הסיום המקורי הוא "מלומד" מדי ורצה לקלוע יותר לטעמו של הקהל הווינאי עם פרק וירטואוזי קליל שיאפשר לו להפגין את יכולותיו כפסנתרן. הפרק החלופי, שסומן "רונדו: אלגרטו חינני" (Rondo: Allegretto Grazioso), הוא למעשה סדרה של וריאציות על נושא מרכזי. הפרק אמנם וירטואוזי ורחב היקף יותר מהפרק המקורי, אך אינו שומר על אחדות סגנונית עם שאר הפרקים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קונצ'רטי לפסנתר של מוצרט|5]]
האפסלו
האפסלו (אסטונית: Haapsalu, גרמנית ושוודית: Hapsal) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז לאנה במערב אסטוניה. האפסלו שוכנת כ-100 קילומטרים דרומית לטאלין, בירת אסטוניה, לחוף הים הבלטי. בזכות אקלימה המתון נקראת האפסלו ונציה של הצפון ומשמשת כעיר קיט בקיץ.
פירוש השם האפסלו הוא "חורשת הצפצפות"
היסטוריה.
תחילת היישוב במקום ב-1 באוקטובר 1228, כאשר אלברט מריגה, הארכיבישוף של ריגה, הקים את בישופות אזל-ויק (Bistum Ösel-Wiek) בעקבות כיבוש האזור בידי המסדר הליבוני מידי השוודים.
מבצר הבישוף, שכלל גם קתדרלה, הוקמו במשך כ-30 שנים. גבולות הבישופות נקבעו סופית בידי וילהלם ממודנה, שליח האפיפיור, בשנת 1234.
היישוב הוקם על ידי הבישוף הרמן הראשון בתוך חומות המבצר בין השנים 1260-1270. התיעוד הראשון של האפסלו בכתובים הוא משנת 1279, שבה הוענקו לה זכויות עירוניות. בישופות אזל-ויק הייתה רוזנות עצמאית בתוך הקונפדרציה הליבונית.
במשך 300 שנים שימשה העיר כמרכז הבישופות, עד אשר הועברה הבירה לעיר קורסארה שבאי סארמאה במאה ה-16. הבישופות פורקה עם תחילת עידן הרפורמציה הפרוטסטנטית ומשנת 1560 נפלה לידי הדנים. במהלך מלחמת ליבוניה (1558–1583) נכבשה אסטוניה והפכה לחלק מממלכת שוודיה.
במאה ה-16 הוקמה במקום כנסיית לותרנית על שם יוחנן הקדוש, המוזכרת לראשונה בכתובים ב-1524.
בשנת 1625 החליט המלך גוסטב אדולף השני למכור את האפסלו וסביבותיה לרוזן יקוב דה לה גרדי (Jacob De la Gardie).
העיר שימשה מרכז לשוודים האתניים באסטוניה מן המאה ה-13 ועד לבריחתם ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המאה ה-19 הפכה האפסלו תוך זמן קצר לעיר מרפא מבוקשת בזכותו של הרופא הגרמני-בלטי קארל הוניוס (Carl Abraham Hunnius). הוא גילה את התכונות הרפואיות של הבוץ במקום והקים בשנת 1825 את הסנטוריום הראשון בעיר. אישים בעלי שם כצ'יקובסקי והאמן ניקולאי רוריך הגיעו לנפוש בעיר ואף בני משפחת רומנוב, משפחתם של הצארים הרוסים, הגיעו לעיר לטיפולי מרפא.
במהלך המאה ה-19 התפרסמה העיר באסטוניה גם בזכות הצעיפים שארגו נשות המקום.
בשנת 1902 החלה בנייתה של מסילת הרכבת מהעיירה קיילה (Keila) להאפסלו.
ב-1905 הופעל לראשונה קו הרכבת מהאפסלו לבירה טאלין. בניין תחנת הרכבת הושלם ב-1907. וילות רבות בסגנון היוגנדשטיל נבנו בעיר בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1922 הוקמה בעיר כנסייה מתודיסטית.
אוכלוסייה.
החלוקה האתנית בעיר היא כ-82 אחוז אסטונים, כ-14 אחוז רוסים והשאר אחרים.
קומפני מן
קומפני מן (באנגלית: The Company Men) הוא סרט דרמה אמריקאי שנכתב ובוים על ידי ג'ון וולס, בכיכובם של בן אפלק, קווין קוסטנר, כריס קופר וטומי לי ג'ונס.