ב-1937 היה חבר בוועדה להכנת תוכנית לקיום שני משקים של "רוב" ו"מיעוט" בקיבוץ רמת יוחנן, שעסקה במעבר חברים בין הקיבוצים בית אלפא ורמת יוחנן. ב-1941, יחד עם יוסף גוריון, איש קבוצת גבע, שימשו בוררים בסכסוך אדמות בין דגניה א' לדגניה ב'. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, היה און אחד משלושת הבוררים שקבע המרכז החקלאי בשאלת חלוקת המים של מפעל הירמוק בין קיבוצי עמק הירדן - כנרת, דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים ואשדות יעקב. השניים הנוספים היו שמחה בלאס וצבי לדרר. מפעל הירמוק ומפעל ההשקיה של דגניה א' שלטו על שטח של 6,379.5 דונם ותפוקתו הייתה 4,860 קוב לשעה. הוועדה קבעה את עקרון השיתוף במפעל הכללי – יש זכות כללית לכל קיבוץ השותף במפעל לפי שטחי הקרקע שהוקצבו על ידי המוסדות המיישבים לכל משק וכן מחיר מים אחיד לכל הקיבוצים. קיבוצי עמק הירדן התחייבו לקבל פסיקתה של הוועדה ללא עוררין.
לצד עבודתו במשק ובכלכלה טיפל און בענייני תרבות והנצחה. כך למשל, לאחר רצח חיים ארלוזורוב ב–17 ביוני 1933, שימש המזכיר הכללי של מפעל ההנצחה לזכרו. בהסכם שנערך בין הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית לבין ועד הנאמנים למגבית למען ארץ-ישראל ולמען יהדות גרמניה, הוחלט על הצבת יד לזכרו של חיים ארלוזורוב. ב–1945 היה בין יזמי הקמתה של מדרשת בית ברל, להנצחת זכרו של ברל כצנלסון.
און היה מיוזמי הקמת הקיבוץ העירוני אפעל (היום שכונה ברמת גן ליד בית חולים "שיבא" בתל השומר). אחר כך, בהיותו כבר מזכיר חברת העובדים ולאחר כישלונו של הקיבוץ העירוני, פעל להעברת שטחי אפעל לרשות הקיבוץ המאוחד, שהקים במקום סמינריון רעיוני של התנועה בשם "יד טבנקין". הוא אף דאג לכך שהשטח יישאר בבעלות הקיבוץ המאוחד.
בשליחות מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י).
בשנים 1942–1949 עבר און לכהן בתפקידים מפלגתיים כלל-ארציים מטעם מפא"י.
הוועד הוקם ב–1942 נוכח הסכנה של התקרבות הצבא הגרמני בפיקודו של רומל למצרים. תפקיד הוועד היה לאסוף תרומות למאמץ המלחמתי של היישוב בארץ וכן לדאוג למשפחות החיילים המגויסים לצבא הבריטי ולביטחון היישוב. און גויס לעבודה זו עם גמר עבודתו כמנהל תנובה חיפה על ידי אליהו גולומב ואייזיק ברודני (יצחק בראלי). השניים הצליחו לשכנע את אספת תל-יוסף להכיר בחשיבות המשימה ובהתאמתו של און לתפקיד זה. המטרה הייתה לאסוף, תוך פרק זמן קצר, רבע מיליון לא"י. תרומת אזור חיפה הייתה 20% מהסכום הכולל שנאסף.
הוצע לתפקיד על ידי ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון. מועצת פועלי תל אביב עמדה באותה תקופה במרכז הוויכוח בתוך מפא"י בין סיעה ב' לרוב במפא"י. מינויו של און, שהיה מקובל על שני הצדדים, נועד להחזיר למפלגה את אחדותה. בתפקיד זה כיהן בשנים 1943–1944.
זו הייתה אחת התקופות הקשות של המפלגה, לאחר שסיעה ב' פרשה ממנה. תפקידו של און היה לייצב את המפלגה ולארגנה מחדש במטרה להחזיר לה את כוחה האלקטוראלי. התקופה האחרונה לכהונתו עמדה בסימן הקמת מדינת ישראל. כמזכיר מפא"י הוטלה עליו המשימה להתאים את המבנה הארגוני של מפא"י לתנאים החדשים שנוצרו עם הכרזת המדינה; זאת, במטרה לשמור על כוחה כמפלגת השלטון.
במדינת ישראל: 1948–1979.
בשירות ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (ההסתדרות הכללית).
לאחר הכרזת המדינה, עם סיום תפקידו כמזכיר מפא"י, חזר לפעילות כלכלית במסגרת ההסתדרות הכללית. להלן חלק מתפקידיו ופעילויותיו בהסתדרות הכללית:
מזכיר חברת העובדים של ההסתדרות הכללית בשנים 1949–1965.
בתקופה זו חברת העובדים שלטה על 25% מהיקף התוצר הלאומי הגולמי של ישראל. במסגרת תפקידו היה חבר המזכירות המרכזת של הוועד הפועל; חבר ועדת הכספים של ההסתדרות; יו"ר חברת העובדים עד לשנת 1957; יו"ר הוועד המנהל; ראש המדור לכספים של חברת העובדים; משנת 1963 שימש כיו"ר הוועדה המנהלת; מנהל המדור למפעלים משותפים, מנהל המדור לכספים ולהשקעות – ועדת הביצוע. שימש כממלא מקום של מזכ"ל ההסתדרות, בתקופת כהונתו של פנחס לבון, אשר עקב מצבו הבריאותי הרופף נעדר לתקופות ארוכות ממשרתו.
תפקידיו במסגרת מפעלי חברת העובדים: יו"ר קרן לעבודה; יו"ר מועצת המנהלים של חברת "גמול" – חברת ההשקעות הפיננסיות של כל קרנות הפנסיה של ההסתדרות; יו"ר קרן הגמלאות המרכזית של ההסתדרות; יו"ר מועצת המנהלים של "אגרות" - חברת ההשקעות של חברת העובדים; יו"ר מועצת המנהלים של חברת התעופה ארקיע; חבר מועצת המנהלים של בנק הפועלים בשנים 1966-1950; חבר הנהלת בנק משכנתאות לשיכון; חבר מועצת המנהלים של "בנק ישראל–אמריקה" לפיתוח תעשייה; חבר הנהלת המשביר המרכזי ויו"ר ועצת המשביר המרכזי; חבר הנהלת סולל בונה; חבר מועצת המנהלים של קופת הפועלים והפלחים; חבר מועצת המנהלים של מרכז "משען"; חבר מועצת המנהלים של "מרגוע לעובד"; חבר מועצת המנהלים של "עמלנו" – חברה בעלת נדל"ן ברמת גן; חבר מועצת המנהלים של מפעל "הזית"; חבר מועצת המנהלים של חברות משותפות עם הון ציבורי וממשלתי – צים ואל-על.
תפקידיו לאחר פרישתו לגמלאות, בשנים 1966–1978: יו"ר חברת "גמול"; דירקטור בבנק לאומי, החל משנת 1956. דירקטור בבנק "יעד". חבר המועצה המייעצת ליד בנק ישראל.
אחרית.
ב־6 בפברואר 1979 און נפטר בגיל 79, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ תל יוסף.
מריה כריסטינה
Sehet, welch eine Liebe hat uns der Vater erzeiget, רי&quot;ב 64
Sehet, welch eine Liebe hat uns der Vater erzeiget (בעברית: ראו איזו אהבה גילה לנו האב), רי"ב 64, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום השלישי של חג המולד שחל ב-27 בדצמבר 1723.
רקע.
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה העשרים וחמש שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 40. הוא ביצע את הקנטטה שוב בסביבות שנת 1742.
ב-1868 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 16 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל העברים העוסקים בגדולתו של ישו ואת פתיחת הבשורה על-פי יוחנן. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע והיא עוסקת ברעיון שהאהבה של האל מספיקה למאמין וכשהוא זוכה בה, אינו צריך עוד כלום מהעולם הזה. כמו בקנטטה הקודמת שביצע באך יום לפני כן, גם כאן יש שלושה כורלים, מספר נדיר יחסית לשאר הקנטטות שלו. החלק הראשון הוא ציטוט מאיגרת יוחנן הראשונה: "רְאוּ מַה־גָּדְלָה אַהֲבַת הָאָב אֲשֶׁר נָתַן לָנוּ לְהִקָּרֵא בְּנֵי הָאֱלֹהִים". החלק השני לקוח ממזמור חג המולד של מרטין לותר מ-1524. חלק 4 לקוח ממזמור של בלתזר קינדרמן (Balthasar Kindermann), משורר גרמני בן המאה ה-17. חלק 8 לקוח ממזמור של יוהאן פרנק (Johann Franck), משורר גרמני בן המאה ה-17גם הוא.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, קורנטו, שלושה טרומבונים, אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 8 חלקים:
הקלטות.
היצירה הוקלטה במלואה 18 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1975), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-1999) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
תורנטון ויילדר
תורנטון ניבן ויילדר (Thornton Niven Wilder; 17 באפריל 1897 – 7 בדצמבר 1975) היה סופר ומחזאי אמריקאי. הוא זכה בשלושה פרסי פוליצר - על הרומן "גשר סן לואיס ריי" ועל המחזות "העיירה שלנו" ו"בעור שינינו".
ביוגרפיה.
ויילדר נולד במדיסון, ויסקונסין לעמוס פרקר ויילדר, דיפלומט ועורך הויסקונסין סטייט ג'ורנל, ולאיזבלה תורנטון ניבן. ב-1906 אביו מונה לקונסול הכללי בהונג קונג והמשפחה עברה לסין. בסין הוא למד בבית ספר מיסיונרי דובר אנגלית. ב-1913 כהונתו של אביו תמה והמשפחה התיישבה בברקלי, קליפורניה. לאחר שסיים את בית הספר התיכון בברקלי ב-1915 עבר ללמוד באוברלין קולג' באוהיו. ב-1920 קיבל את התואר בוגר מאוניברסיטת ייל. אביו שלח אותו להשתלם בארכאולוגיה באקדמיה האמריקאית ברומא. לאחר מכן נמצאה לו עבודה כמורה לצרפתית בבית הספר הפרטי לורנסוויל בניו ג'רזי. ב-1926 פרסם את הרומן הראשון שלו "The Cabala", שמבוסס על זכרונותיו מרומא ומספר על שני אמריקאים שנפגשים עם קבוצה של אצילים אירופאיים.