אנדריי קורביה (Andrei Corbea) פרסם ברומניה, בהוצאת Polirom, ב-1998, ספר בשם "פאול צ'לאן והמרידיאן שלו" (רמז לנאום המרידיאן המוזכר לעיל), שבו הציג את העולם הפואטי של יוצר זה.
אילנה שמואלי, שבנעוריה קיבלה מצלאן שיעורים בצרפתית ומפגשם המחודש בצרפת היה הקטליזטור לביקור של צלאן בישראל, כתבה ב-1999 ספר על התקופה מהמפגש המחודש ועד מותו, ספר שכלל גם זכרונות מהעבר ומחרוזת שיריו על ירושלים. הספר נושא את השם "אמרי שירושלים ישנה - רשימות על פאול צלאן".
בשנת 2001 הפיק במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון, בנו של פטרה סולומון, שהיה ידידו של צלאן ומתרגם שירתו לרומנית ולאנגלית, סרט על הידידות בין השניים, סרט שנשא שם שהורכב ממשחק בהברות שמותיהם, שביצע צלאן עצמו, Duo pentru paoloncel şi petronom (דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום), שמות המרמזים על כלי נגינה.
בשנת 2001 הוצגה לראשונה, בדיסלדורף, האופרה של פטר רוזיצקה, "צלאן". האופרה הוצגה ב-2004, בבוקרשט, במסגרת אירועי הסימפוזיון שנערך שם, בימים 24 - 26 בספטמבר, בנושא "צלאן והמרחב התרבותי האירופי".
בשנת 2005 גלעד מישורי הלחין והקליט "תהילים" לרביעיית מיתרים לפי שירים של פאול צלאן.
בשנת 2006 יצא לאור הספר Paul Celan and Martin Heidegger: an unresolved conversation 1951-1970 מאת James K. Lyon. הספר מתרכז ביחסים המורכבים שבין שני האישים ובהשפעתם על צלאן.
יהודה עמיחי כתב שני שירים על צלאן, השיר "מותו של צלאן", שפורסם ב"שירי יהודה עמיחי", כרך שני, עמוד 342 והשיר "פתוח סגור פתוח", העשירי במחזור השירים "שמות, שמות", שפורסם בכרך החמישי, בעמוד 270.
אנסלם קיפר, צייר ופסל גרמני, יצר בתחילת שנות השמונים סדרה של יותר משלושים ציורים הנושאים שמות קשורים לפוגת המוות של צלאן.
אנדרה בוקורשלייב הלחין ב-1984 קטע מוזיקלי בן עשרים דקות לסופרן ול-19 כלים, Lit de Neige (Op.26) (מיטת שלג), עבור פואמה מאת פאול צלאן בתרגומו של אנדרה בושה.
בשנת 2016 הוציא ההרכב הניו-יורקי Late Sea לאור שיר ווידאו The Great White, בעקבות פאול צלאן כחלק מהאלבום הוויזואלי The Writers Trilogy. האלבום זכה ב-Kevin Spacey Foundation Artist of Choice Award.
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
ולדימיר ליברזון
ולדימיר מיכאלוביץ' ליברזון (ברוסית: Владимир Михайлович Либерзон; 23 במרץ 1937 - 4 באוגוסט 1996) היה שחמטאי בדרגת רב-אמן, והישראלי הראשון בעל דרגה זו. ליברזון נולד במוסקבה ועלה לארץ מברית המועצות ב-1973.
קריירה.
ליברזון השיג את התואר רב אמן בשנת 1965, היה אלוף ישראל בשחמט בשנת 1974 וייצג את ישראל באולימפיאדות בשנים: 1974, 1976, 1978 ו-1980.
במהלך הקריירה שלו התמודד ליברזון נגד שחמטאים ידועים, כגון: בוטביניק, קרס, סמיסלוב, טל, פטרוסיאן, גלר, קרפוב וקורצ'נוי.
אף על פי שהחל לשחק בגיל שבע וכבר בגיל עשר שיחק ברמת הדרגה השלישית, החל ליברזון להשתתף בתחרויות נוער רק בגיל חמש עשרה. בגיל שש עשרה כבר היה מועמד לדרגת אמן. לימודיו בטכניון עיכבו את קבלת תואר זה. בהגיעו לגיל 22 זכה בתואר "אמן ברית-המועצות". חמש פעמים השתתף באליפות ברית המועצות והישגו הגבוה ביותר בתחרויות אלה היה המקום הרביעי.
בשנת 1974 הוא זכה באליפות ישראל בשחמט.
שבע פעמים סיים במקום הראשון בתחרויות בינלאומיות בין השנים 1977-1967 וחמש פעמים במקום השני בין השנים 1982-1965.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, כתב את הספר "שחמט", בהוצאת עם עובד, המיועד ללימוד עצמי של משחק השחמט למתחילים.
בתחילת שנות התשעים כתב את הספר "עונג שחמט עם ולדימיר ליברזון" המתאר אוסף משחקים מרתקים להנאה והבנת משחק השחמט.
הספר זכה להצלחה בקרב שחמטאי ישראל.
סגנון משחקו של ליברזון היה קלאסי. בכל עמדה חיפש את המסע ההגיוני ונמנע מלהיכנס להרפתקאות.
נפטר ב-4 באוגוסט 1996 בגיל 59. הוא הותיר אחריו שני ילדים: יאיר ורגינה.
הופעות באולימפיאדות.
ולדימיר ליברזון השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל:
חתכים קוניים
מינור מקביל
באסטר קיטון
ג'וזף פרנסיס "באסטר" קיטון (באנגלית: Joseph Francis "Buster" Keaton; 4 באוקטובר 1895 – 1 בפברואר 1966) היה שחקן ובמאי ראינוע קומי אמריקאי פופולרי ומשפיע. קיטון יצר קומדיה פיזית, אך שמר על פרצוף חסר הבעה, שהביא לו את הכינוי "פני אבן". עבודתו החדשנית כבמאי תרמה תרומה חשובה להתפתחות אומנות הקולנוע. על אף שנעשו בטרם הומצא הפסקול ממשיכים סרטיו להיות נצפים ומוערכים על ידי חובבי הקולנוע, וסרטים כמו "הגנרל" (1927), או "הנווט" (1924) נחשבים לנכסי צאן ברזל של הקומדיה הקולנועית לדורותיה.
ביוגרפיה.
ילדות וקריירה מוקדמת.
קיטון נולד בשם ג'וזף פרנק קיטון, לג'וזף האלי קיטון ומיירה אדית' קאטלר. אביו היה אמן וודביל נודד, שותף ללהקה נודדת שנקראה "להקת הרפואה של שבט המוהוק", שהופיעה על הבמה, ובמהלך ההופעה קידמה מכירת תרופות פטנט. קיטון נולד בעיירה פיקווי שבקנזס, שם הופיעה הלהקה. כיום משמשת העיירה כמוזיאון למורשתו של קיטון, על אף שבית ההארחה בו נולד קיטון נהרס בסופת טורנדו. העיירה היא כה זעירה עד שפסטיבל קיטון השנתי נערך בעיירה השכנה איולה.
קיטון טען שהארי הודיני היה שותף בלהקה של אביו ושימש כסנדקו של הבן. לגרסתו, את הכינוי "באסטר" קיבל קיטון מהודיני כאשר היה בן שישה חודשים, והתגלגל במורד גרם מדרגות מבלי להיפגע. באותה העת היה פירוש המילה "נפילה". הביוגרפית של קיטון, מאריון מיד, מצאה כי הודיני לא היה כלל באותה העת במסע הופעות הוודביל של להקת רופאי המוהוק, וכי מדובר במיתוס שיצר קיטון.
בגיל שלוש החל קיטון להופיע עם הוריו במופע וודביל שנקרא "שלושת הקיטונים". מיירה ניגנה בסקסופון בעוד שג'ו ובאסטר הופיעו על הבמה. במהלך ההופעה היה באסטר מתגרה בג'ו ולא מציית לפקודותיו, וג'ו היה משליך אותו על התפאורה, אל בור התזמורת או אף אל הקהל. עוד מגיל צעיר למד קיטון את סודות הנפילה הבטוחה, ומעולם לא נפגע על הבמה. בשנים מאוחרות יעלו האשמות כנגד ג'ו על התעללות בבאסטר במהלך המופע. קיטון עצמו טען כי לא היה מדובר בהתעללות, וכי נפילה בטוחה היא עניין של אימון ותזמון. למעשה, קיטון טען כי כל כך נהנה מהעניין, בתור פעוט, שהתחיל לצחוק בשעה שהושלך על הבמה, ושם לב כי כאשר לא צחק, הדבר גרר תגובה חיובית יותר מהקהל, וכך החל לאמץ לעצמו את הפרצוף חסר ההבעה שהיה לסמלו המסחרי.
המופע פעל בניגוד לחוקים האוסרים על שימוש בילדים במופעי וודביל. אך למרות זאת, ולמרות סיור הופעות כושל באנגליה היה קיטון הנער כוכב במה ידוע, עד כדי כך שכאשר ניסו מיירה וג'ו להחליפו באחיו, דרש הקהל את באסטר ולא איפשר זאת. כבר כשהיה בן שש שונה שמו של המופע ל"באסטר, ואיתו ג'ו ומיירה קיטון"
כאשר היה קיטון בן 21 הביא האלכוהוליזם של אביו לפירוק המשפחה. באסטר עזב לניו יורק והחל להופיע בראינוע.
עידן הסרט האילם.
בפברואר 1917 פגש באסטר בקומיקאי העולה רוסקו ארבוקל באולפני תלמדג' בניו יורק, בהם יצר ארבוקל סרטים. הוא נשכר ככוכב משנה, ואיש פעלולים. קיטון וארבוקל הפכו לידידי נפש, וקשר זה עמד במבחן קשה כאשר נשפט ארבוקל על הריגת צעירה, ועל אף שזוכה, איבד את מעמדו ככוכב ואת משפחתו.
אין לדעת בכמה סרטים היה קיטון מעורב באותה התקופה. חלק גדול מן הסרטים אבד (בין היתר בשל האיסור על הקרנה של סרטי ארבוקל לאחר השערורייה שנקשרה בשמו). אחד מן הסרטים, "הקצב הצעיר" (1917) הצליח מאוד. המדובר בכמות רבה של סרטים שנעשו בין 1917 ל-1919.
לאחר שהצליח מאוד בסרטיו עם ארבוקל, קיבל מן המפיק ג'וזף שנק, שהפיק את סרטי ארבוקל, אולפן משלו, שנקרא "אולפן קיטון". במסגרת זו צילם קיטון סדרה של קומדיות קצרות בנות כחצי שעה. לאחר הצלחת סדרה זו של קומדיות, שצולמו בין 1920 ל-1922, עבר קיטון ליצירת סרטים באורך מלא. סרטים אלו הפכו את קיטון לאחד הקומיקאים המפורסמים בעולם. באותה העת נחשב לאחד משלושת הקומיקאים הידועים, לאחר צ'ארלי צ'פלין והרולד לויד.
בין סרטיו הידועים נמצאים "הכנסת האורחים שלנו" (1923), הנווט (1924), שרלוק הצעיר (1924), הגנרל (1927), "איש המצלמה" (1928), וביל המלח (1928). "הגנרל" המתרחש במלחמת האזרחים האמריקנית נחשב ליצירת המופת של קיטון, והוא משלב קומדיה פיזית, עם אהבתו של קיטון לרכבות. עם כל זאת, כמה מהסרטים היו כישלונות קופתיים.
כאשר החל השימוש בפסקול, נראה היה כי דמותו הקולנועית של קיטון, שניחן בקול ערב, תסגל עצמה להמצאה החדשה, שלא כדמותו של "הנווד" הצ'פליני, שנראה היה כי לא תשרוד.
עידן הקול והטלוויזיה.