מה יש בה, במיקי סתיו?... יש, קודם כול, הומור עצמי מפוכח, שאילולא היה מתפקע ממתיקות היה נחשב בטעות למריר... ההומור המפוכח-מתוק-מריר הוא חלק משלם גדול יותר, הטון הייחודי שהאצילה הסופרת לגיבורה הכובשת הזאת. מיקי סתיו מספרת את סיפורה בשילוב חד-פעמי של ילדותיות, סרקסטיות ורגישות רכה... זה רומן ג'יין אוסטיני וצ'יק-ליטי הרבה יותר משהוא רומן חברתי 'כבד', ורומן צ'יק-ליטי משובח. הבחירה להוציא את 'גולם במעגל' מחדש היא הברקה."
יהודית אוריין, ידיעות אחרונות:
"לפרוזה העברית יש סרחי-עודף לרוב, סגנון אידיומאטי וסגנון מארמז, אצל פרי-אמיתי מתדברת הלשון מעצמה, מבלי להיות וולגארית. וכשמתפייט לו משפט... הדיאלוגים קצרים וחותכים, הריתמוס קצבי ורהוט, ואגב, אין ברומן סקס – וחסרונו אינו מורגש."
רמי קמחי, דבר:
"פרי-אמיתי יצרה דמות חיה ואמינה להפליא. מיקום נקודת התצפית בתודעתה של הגיבורה מאפשר מעברים בעלי משמעות מחלומות בהקיץ שלה לזיכרונותיה ומשם לאירועים ממשיים. תוך שהיא משתמשת בטכניקה של מונולוג פנימי, מצליחה אמיתי לברוא עולם פנימי עשיר של צעירה אינטליגנטית ורגישה, בעלת חוש הומור, דמיון ותפיסת מציאות דקה, אך אחוזת פחדים ורגשי אשמה, לכודה בצל הביקורת המחמירה של אמה."
קישורים חיצוניים.
ראיונות
ריקוד על המים
ריקוד על המים הוא הרומן השלישי פרי עטה של לילי פרי. הרומן ראה אור בסדרת הספריה החדשה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, בשנת התשנ"ה 1994.
תקציר העלילה.
לני אבני היא אישה נשואה בת 37. לני נכנסת למצוקה אחרי שבתה האהובה בת השש וחצי נפטרה ממחלת ריאות. בעלה אלכס הוא קומוניסט השקוע במאמריו ובהרצאותיו ומתנכר אליה, ובנה מיכאל בן ה-17 עומד לצד אביו.
לני עוזבת את ביתה ומשפחתה בשביל לשמש כאם-בית בבית האבות "צוקי ים", על חוף ימה של נתניה (במילותיה: "הלכתי למות בבית אבות"). בעל בית האבות, מוישה קושניר, היה עשרים שנה קודם לכן מורה של לני בבית הספר הגבוה לריקוד בלונדון והיה מאהבה אז וגם היום.
ציר העלילה המרכזי של הרומן מתרחש כשמונה שנים לאחר הגעתה של לני ל"צוקי ים". בית האבות נקלע לחובות ומוישה קושניר מנהלו מסבך את לני באחריות פלילית לדבר והיא עומדת למשפט בשל כך. העו"ד המגן עליה הוא בנה מיכאל.
תימות מרכזיות.
המציאות הישראלית אינה משתקפת ב"ריקוד על המים", הסיפור חסר זמן ומקום ויכול להתרחש בכל מקום ובכל זמן. פרי מתנתקת ממסגרת נראטיבית, ובכך קולעת את הגיבורים למציאות תלושה וחסרת כיוון.
לילי פרי בוחרת במספרת מופנמת, שאינה מתקשרת, דבר המאפשר מסירת סיפור בצורה איטית, אסוציאטיבית, שמפגינה סערה ומועקה רגשית.
כל דמויות הגיבורים נמצאות ברקע ואנו חווים אותן דרך נגיעותיהן בעולמה של לני; אפילו בנה מכונה בספר "איש צעיר". הקשר העמוק
והחם שלה הוא עם המתים: בתה שנפטרה, דודתה ודודה שגידלו אותה אחרי שאמה נרצחה בשואה.
נושאו המרכזי של הספר הוא מצוקת האדם, חלוף הזמן והתפוררות החיים, ואנחנו מתוודעים אליו באמצעות מצוקתם של החולים הסיעודיים בבית האבות.
הרומן מתאפיין ברובד פנטסטי: במקום שהיה אמור להיות מוות מתקיימים חיים. הקשישים בו אינם מתים – אלה שעוברים מאגף העצמאיים לאגף התשושים מתחזקים באופן מפתיע, וייתכן שכל זה בגלל תפילותיה של לני. בדומה לכך לני אמנם מצהירה שהלכה לבית האבות בשביל למות, אבל היא מקסימה ומעוררת אהבה בכל רואיה, מטפלת במסירות בזקנים ורוקדת כדי לשלם את חובות בית האבות. בסופו של דבר לני נחלצת מכל צרותיה ונרפאת.
הריקוד מסמל את החלום שלא התממש וממשיך ללוות את הגיבורים גם בבגרותם. לני חולמת על ריקוד עם בתה המתה ואילו קושניר מעיין במשרדו בכתבי עת העוסקים במחול; כשהוא מתבונן בים הסמוך לבית האבות הוא אומר: "לפעמים המראה הזה כל כך חלק ובטוח שאפשר לרקוד על המים."
מתוך הביקורות.
אריה ניר, מעריב:
"ללילי פרי יש כישרון מופלא לשזור משפטים הזורמים להם על פי מקצב פנימי עצמאי, ורק אז, כבדרך אגב, הם חוברים לעלילה ולסיפור הספר. במסגרת סיפור מוגדר, מעוצב ונתמך היטב, מאפיינת פרי את דמויותיה לעומקן. עד לרבדים בעלי משמעויות פנימיות ואישיות ביותר... 'ריקוד על המים' הנו חוויית קריאה יוצאת דופן, הן במישור העלילתי-סיפורי והן מבחינת תשבץ המשמעויות הגלויות והחבויות-נסתרות שפרי טמנה בו."
מנחם בן, עיתון תל אביב:
"ספרה החדש של לילי פרי, 'ריקוד על המים', הוא מסוג הספרים המחזירים לנו את האמון בספרות הישראלית המודרניסטית וביכולתה לרגש אותנו באמת."
ענת שפיצן, על המשמר:
"יופיה של היצירה טמון בשלמות הנוצרת בהתאמה בין דמות המספרת לבין התוכן והמבנה. וכן בולט השילוב המקורי בין ניגודים: האמת המרה המתובלת ביסודות דמיוניים, החיוך המר המלווה את התיאורים הקשים. בייחוד מעניין האיפוק המבטא כאב עמוק – המשפטים הקצרים, הסגנון הדיווחי, הפרטים השגרתיים, שמהם עולה צעקה גדולה."
חיה הופמן, ידיעות אחרונות:
"לילי פרי כתבה רומן מורכב ומקורי, שאינו דומה לשום דבר אחר שקראתי בשנים האחרונות."
רבקה סטייטון
רֶבֶּקָה סטייטון (באנגלית: Rebekah Staton; נולדה ב-17 ביוני 1981) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה מהופעותיה הרבות בטלוויזיה, בעיקר מהיותה הקריינית בתוכנית הריאליטי "Don't Tell The Bride" ומהופעתה בתפקיד דלה בסדרה "Raised by Wolves".
ביוגרפיה.
סטייטון נולדה בליק שסטפורדשייר. המשפחה עברה בתחילה לשרוסברי, וכשהייתה בת תשע עברה שוב לפנקרידג' שבסטפורדשייר. היא למדה בבית הספר התיכון וולגרסטון, ואחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-2007 הופיעה סטייטון בתפקיד ג'ני בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו", ובדמות אלתיאה בסדרת הטלוויזיה "רומא". היא גילמה את לואיז בסדרה הקומית זוכת הפרסים "Pulling" של ערוץ BBC Three. עוד הופיעה בדמות קריסטינה בסדרה "וולנדר" של ערוץ BBC One.
הופעות נוספות של סטייטון היו בסדרה "The Amazing Mrs Pritchard", בסדרה "שם המשחק", ובסרט הקולנוע "צעירים יפים ומבריקים". ב-2006 שיחקה בתפקיד קטן במיני-סדרה "ג'יין אייר" בכיכובה של רות' וילסון. ב-2008 גילמה דמות של גיבורת-על בשם "She-Force" בסדרה "גיבורי-על מובטלים", ושיחקה בתפקיד קלי בקומדיה "Home Time" של ה-BBC.
ב-2011 שיחקה סטייטון בתפקיד קייטלין בסדרה הקומית "מרגל" לצדו של דארן בויד.
עוד ב-2011 הופיעה בפרק "כל ההיסטוריה שלך" בסדרה האנתולוגית "מראה שחורה".
מ-2013 מופיעה סטייטון בתפקיד ראשי בסיטקום "Raised by Wolves" של ערוץ 4.
ב-2016 לוהקה סטייטון לעונה השנייה של הסדרה "Ordinary Lies" בתפקיד ונדי ווקר.
בתיאטרון הופיעה סטייטון בדמויות של פולה / שירלי האניוול / סו ברת'ווייט במחזה "Playing With Fire" מאת דייוויד אדגר בתיאטרון המלכותי הלאומי בספטמבר ובאוקטובר 2005.
סטייטון היא הקריינית בסרט הדוקומנטרי "18 Pregnant Schoolgirls", וכן היא הקריינית בתוכנית הריאליטי "Don't Tell the Bride". היא מדבבת את הדמות בת'ני במשחק "Dragon Age II", והיא קריינית של סדרת התעודה "Candy Bar Girls" של ערוץ 5.
עונת 1996/1997 בפרמייר ליג
עונת 1996/1997 הייתה העונה החמישית של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-17 באוגוסט 1996 והסתיימה ב-11 במאי 1997.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. סנדרלנד, דרבי קאונטי ולסטר סיטי היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם ה-11 בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו סנדרלנד, מידלסבורו, ונוטינגהאם פורסט. במקומן לליגה הבכירה עלו בולטון וונדררס, בארנסלי וקריסטל פאלאס.
כדורגלנים מצטיינים.
אלן שירר מניוקאסל יונייטד כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השלישית בקריירה.
ג'אנפרנקו זולה () מצ'לסי זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
ז'וניניו () ממידלסברו זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
פונטיאק לה מאן
פונטיאק לה מאן (באנגלית: Pontiac LeMans) היא מכונית סלון, אשר יוצרה על ידי חטיבת הרכב האמריקאית פונטיאק מבית ג'נרל מוטורס, בין השנים 1962–1981.
בנוסף, הדגם יוצר בגרסאות קופה, קבריולה וסטיישן.
בין השנים 1988-1993 יוצר הדגם על ידי חברת "דייהו" מקוריאה הדרומית.
ארצות ייצור.
בין השנים 1988–1993 יוצר הפונטיאק לה מאן בדרום אמריקה ובניו זילנד על ידי חברת "דייהו" הדרום־קוראנית, לאחר שיתוף פעולה בין חברת "דייהו" וג'נרל מוטורס, חברת ג'נרל מוטורס השתלטה על חברת "דייהו" בשנת 2002.
הדגם התבסס על דגם ה"אופל קדט".
הדגם היה קרוי: Asüna GT, Asüna SE, Daewoo 1.5i, Daewoo Fantasy, Daewoo Pointer, Daewoo Racer, Passport Optima.
בניו זילנד הדגם היה קרוי "פונטיאק לה מאן".
ג'ואנה ינדז'ייצ'יק
מריה לואיזה מבורבון-פארמה, נסיכת בולגריה
יום התה הבין-לאומי
יום התה הבין-לאומי חל מדי שנה ב-15 בדצמבר. מציינים אותו, החל משנת 2005, במדינות בנגלדש, סרי לנקה, נפאל, וייטנאם, אינדונזיה, קניה, מלאווי, מלזיה, אוגנדה, הודו וטנזניה. מטרתו היא למשוך את תשומת לבם של ממשלות ואזרחים להשפעה העולמית של סחר בתה על עובדים ומגדלים.
לאחר דיונים ראשוניים בפורום החברתי העולמי בשנת 2004, יום התה הבינלאומי הראשון נחגג בניו דלהי בשנת 2005, ולאחר מכן בסרי לנקה ב-2006 וב-2008.