במהלך המלחמה הקרה, היה בילי גרהאם לבונה הגשר הראשון מעבר למסך הברזל, כשהוא פונה לקהלים גדולים במדינות ברחבי אירופה המזרחית לרבות ברית המועצות, בקריאה לשלום.
בתקופת האפרטהייד סירב גרהאם בעקביות לבקר בדרום אפריקה עד שממשלתה אפשרה מקומות ישיבה משולבים לקהל. במהלך מסע הבישור הראשון שלו ב-1973 הוא גינה בגלוי את האפרטהייד. גרהאם גם התכתב עם המנהיג הכלוא, נלסון מנדלה במהלך 27 שנות מאסרו של האחרון.
ב -1984 הוא הוביל סדרה של כינוסים בקיץ של בריטניה, הנקראת Mission England, במגרשי כדורגל.
גרהאם התעניין בחיזוק הבשורה (אוונגליזם) ברחבי העולם. בשנים -1983, 1986 ו -2000 הוא מימן, ארגן ושילם עבור הכשרות מסיביות עבור אוונגליסטים נוצרים מרחבי העולם; עם הייצוג הגדול ביותר של מדינות שנערך עד אז אי פעם. למעלה מנציגי 157 מדינות התאספו בשנת 2000 במרכז האמנה RAI באמסטרדם, הולנד. באחד ממסעי ההתעוררות בסיאול שבדרום קוריאה משך גרהאם יותר ממיליון איש לכינוס אחד. הוא הופיע בסין בשנת 1988 - עבור רות, היה זה כמו שיבה הביתה, שכן היא נולדה בסין להורים מיסיונרים. הוא הופיע בצפון קוריאה בשנת 1992.
ב -15 באוקטובר 1989, גרהאם קיבל כוכב על Hollywood Walk of Fame (מדרכת התהילה של הוליווד). גרהאם היה הכומר היחיד, שתפקד בתפקיד כזה, לקבל כוכב כזה.
ב -22 בספטמבר 1991, ערך גרהאם את האירוע הגדול ביותר שלו בצפון אמריקה על הדשא הגדול של סנטרל פארק בניו יורק. פקידי העיר העריכו שהיו שם למעלה מ-250,000 משתתפים. בשנת 1998, דיבר גרהאם בוועידת TED לקהל של מדענים ופילוסופים.
ב -14 בספטמבר 2001, שלושה ימים בלבד לאחר ההתקפות על מרכז הסחר העולמי, הוזמן גרהאם לכהן בקתדרלה הלאומית בוושינגטון, בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש ומנהיגים בעבר ובהווה. הוא גם דיבר בטקס האזכרה בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי ב -1995. ב-24–26 ביוני 2005, בילי גרהאם התחיל מה שהוא אמר שיהיה מסע הבישור האחרון שלו בצפון אמריקה, שלושה ימים בבית Flushing Meadows - Corona Park בניו יורק. אבל בסוף השבוע של 11-11 במרץ 2006, בילי גרהאם ערך את "פסטיבל התקווה" עם בנו, פרנקלין גרהאם. הפסטיבל התקיים בניו אורלינס, אשר אך זה התאוששה מהוריקן קתרינה.
גרהאם הכין דרשה אחרונה אחת, "My Hope America" (התקווה שלי אמריקה), ששוחררה בקלטת- DVD והוצגה ברחבי אמריקה ואולי ברחבי העולם בין 7 ל-10 בנובמבר 2013, כאשר 7 בנובמבר הוא יום הולדתו ה-95, בתקווה לגרום להתעוררות ותשובה.
אחרית ימיו, מוות ואזכרה.
גרהאם אמר כי פרישתו המתוכננת היא בגלל התרופפות בריאותו; הוא סבל מהידרוצפלוס משנת 1992 ואילך. באוגוסט 2005, הופיע גרהאם בטקס חנוכת הספרייה שלו בשארלוט, צפון קרוליינה. אז בן 86, הוא השתמש במהלך הטקס בהליכון. ב -9 ביולי 2006, הוא דיבר בטקס (פסטיבל מטרו מרילנד פרנקלין גרהאם), שנערך בבולטימור, מרילנד, בפארק אוריולה ב קמדן ירדס (Oriole Park at Camden Yards).
בחודש אפריל 2010, גרהאם, בגיל 91 עם אובדן משמעותי של ראייה ושמיעה, היה בהופעה ציבורית נדירה לרגל ההקדשה של הספרייה המשופצת בילי גרהאם.
התקיימה מחלוקת על מקום הקבורה המוצע של גרהאם; הוא הודיע ​​ביוני 2007 כי הוא ואשתו ייקברו זה לצד זה בספריית בילי גרהאם בעיר הולדתו, שארלוט. בנו הצעיר של גרהאם, נד, התווכח עם בנו הבכור פרנקלין על השאלה האם קבורה בספרייה תהיה הולמת. רות גרהאם אמרה שהיא לא רוצה להיקבר בשארלוט אלא בהרים במרכז ההדרכה של בילי גרהאם שבמפרץ ליד אשוויל, צפון קרוליינה, שם התגוררה שנים רבות; נד תמך בבחירתה של אמו. הסופרת פטרישיה קורנוול, ידידת משפחה, התנגדה גם היא לקבורה בספרייה, וכינתה אותה אתר תיירותי. פרנקלין רצה שהוריו ייקברו באתר הספרייה. בזמן מותה של רות גרהאם הוכרז כי ייקברו באתר הספרייה.
גרהאם נפטר מסיבות טבעיות ב -21 בפברואר 2018, בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, בגיל 99.
ב־28 בפברואר וב־1 במרץ 2018 הפך בילי גרהאם לאזרח הפרטי הרביעי בהיסטוריה של ארצות-הברית שזכה בכבוד האשכבה ברוטונדה של הקפיטול בוושינגטון, גרהאם הוא המנהיג הדתי הראשון שזכה לכבוד זה. מנהיג הרוב בסנאט מיץ 'מק'קונל ויו"ר הבית פול רייאן קראו לגרהאם בטקס, "הכומר של אמריקה". הנשיא טראמפ אמר שגרהאם היה "שגרירו של ישו".
טקס הלוויה פרטי התקיים ב-2 במרץ 2018 . גרהאם נקבר ליד אשתו למרגלות שביל הלבנים בצורת צלב בגן התפילה, בצדה הצפוני-מזרחי של ספריית בילי גרהאם. ארון הקבורה מעץ של גרהאם, שנעשה בעבודת יד בשנת 2006 על ידי אסירים בבית הכלא הממלכתי של לואיזיאנה, מעוטר בצלב עץ שמוסמר אליו על ידי האסירים.
סרטון חיצוני.
(עליון: בילי גרהאם בקפיטול, 28 בפברואר 2018, C-SPAN;
תחתון: בהלוויה, ספריית בילי גרהאם, שרלוט, צפון קרולינה, 2 במרץ 2018, C-SPAN)
מעורבות פוליטית.
לאחר שהיו לו יחסים קרובים עם לינדון ב.ג'ונסון וריצ'רד ניקסון, ניסה גרהאם להימנע מנקיטת עמדות מפורשות ביילי אמר: "הוא סירב לחתום או לאמץ הצהרות פוליטיות, והוא התרחק מן הימין הנוצרי ... ". שנותיו המוקדמות של התנגדות עזה לקומוניזם פינו את מקומן לעניינים של פירוק נשק גרעיני ותשומת לב לאיידס, עוני ואיומים סביבתיים.
גרהאם היה חבר רשום במפלגה הדמוקרטית. בשנת 1960 הוא התנגד למועמדותו של ג'ון פ. קנדי, מחשש שמאחר שקנדי הוא קתולי, הוא יהיה חייב ללכת בעקבות האפיפיור. גרהאם פעל "מאחורי הקלעים" כדי לעודד רועי עדה פרוטסטנטים בעלי השפעה לדבר נגדו. גרהאם נפגש עם ועידה של רועי עדה פרוטסטנטים במונטרו שבשווייץ, במהלך מסע הבחירות ב -1960, כדי לדון בקהילות המכוננות שלהם איך להביס את קנדי. על פי תוכנית החזית של PBS, "אלוהים באמריקה" (2010), פרק 5. גרהאם ארגן בספטמבר 1960 כינוס של מאות רועי עדה פרוטסטנטים בוושינגטון, הכינוס הובל על ידי נורמן וינסנט פיל. היה זה זמן קצר לפני נאומו של קנדי ​​בנושא הפרדת הכנסייה מהמדינה ביוסטון, טקסס, נאום שנחשב כמוצלח ביותר להרגעת דאגותיהם של רבים מהבוחרים. לאחר בחירתו, ​​הזמין קנדי את גרהאם לשחק גולף בפאלם ביץ', פלורידה, ולאחר מכן הודה גרהאם כי בחירתו של קנדי ​​היא הזדמנות לקירוב לבבות בין קתולים לפרוטסטנטים. לאחר ששוחחו ביניהם בפגישה זו על ישו המשיח, נשארו השניים בקשר. הם נפגשו בפעם האחרונה בפגישת יום התפילה הארצי בפברואר 1963. באוטוביוגרפיה שלו טען גרהאם כי הוא חש "תחושה פנימית מבשרת רע" בשבוע שקדם לרצח קנדי, וניסה ליצור איתו קשר כדי לומר, "אל תיסע לטקסס!"
גרהאם נטה לעבר המפלגה רפובליקנית בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון, שאותו פגש והתיידד בהיותו סגן הנשיא תחת דווייט אייזנהאואר. מאוחר יותר הוא לא ממש התרועע עם הימין הנוצרי (ביטוי המציין את הימין השמרני הדתי נוצרי של ארצו הברית), באומרו כי ישו לא היה מפלגה פוליטית. במהלך השנים העניק את תמיכתו למועמדים פוליטיים שונים.
בשנת 2007 הסביר גרהאם את סירובו להצטרף ל"רוב המוסרי "של ג'רי פלוול בשנת 1979, באומרו: "אני בעד מוסר, אולם המוסריות חורגת מעבר למין, חופש וצדק חברתי, אנחנו כאנשי דת יודעים כל כך מעט לדבר מתוך סמכות על תעלת פנמה או מרוץ החימוש, האוונגליסטים אינם צריכי להיות מזוהים באופן הדוק עם מפלגה כלשהי או עם אדם מסוים, עלינו לעמוד במרכז כדי להטיף או לבשר לכל בני האדם בין ימין או שמאל, בעבר, לא הייתי נאמן לעצותיי שלי. אך אהיה נאמן בעתיד".
בריאיון ל"ניוזוויק" בשנת 2006, נכתב "לגבי גרהאם, הפוליטיקה היא משנית לבשורה ... כאשר ניוזוויק שאל את גרהאם - האם רועי עדה, בין שהם חושבים על עצמם כעל מבשרים, ובין שהם רואים עצמם כעל רועי עדה או מעט משניהם - צריכים להשקיע זמן בפוליטיקה? הוא השיב: 'אתה יודע, אני סבור שהדבר תלוי באיש עצמו האם הוא חש שהוא מובל לכך על ידי אלוהים. דברים רבים שאליהם התייחסתי בעבר, לפני שנים לא היו מאלוהים, אני בטוח בכך, אולם אני חושב שיש נושאים אחדים - כמו קומוניזם, או הפרדה גזעית, שלגביהן אני סבור שיש לך אחריות לבטא עמדה".
בשנת 2012, אימץ גרהאם פומבית את המועמד הרפובליקני לנשיאות, מיט רומני. זמן קצר לאחר מכן, כנראה כדי להכיל את רומני, שהוא מורמון, הוסרה מהאתר של גרהאם ההתייחסות למורמוניות כאל כת דתית ("כת או פולחן של קבוצה המלמדת דוקטרינות או אמונות החורגות מהמסר המקראי של הדת הנוצרית"). היו כאלה שהתלבטו האם התמיכה בפוליטיקה הימנית הרפובליקנית והדתית בסוגיות כגון נישואים חד מיניים, מקורם בגרהאם - שהפסיק לדבר בפומבי או לכתבים - משקפת למעשה את דעותיו של בנו, פרנקלין, ראש ה- BGEA. פרנקלין הכחיש זאת ואמר כי ימשיך לפעול כדובר אביו ולא יאפשר כנסי עיתונות.
כומר הנשיאים.
לגרהאם היה קהל מאזינים אישי רב שכלל גם רבים מנשיאי ארצות הברית החל מהארי ס. טרומן וכלה בברק אובמה, 12 נשיאים ברציפות. לאחר פגישתו עם טרומן בשנת 1950, אמר גרהאם לעיתונות כי דחק בנשיא לפעול כנגד הקומוניזם בצפון קוריאה. טרומן לא חיבב אותו ולא דיבר איתו מאז במשך שנים.
גרהאם היה אורח קבוע במהלך כהונתו של דווייט ד. אייזנהאור. הוא קרא לו להתערב באמצעות הכוחות הפדרליים באירוע של Little Rock Nine (משבר שבו נמנעה כניסת תלמידים שחורים לבית ספר התיכון בליטל רוק בגלל הפרדה גזעית), כדי לאפשר כניסה של תלמידים שחורים לבתי הספר הציבוריים. יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן שכנע את הקונגרס לאפשר לגרהאם לנהל את האספה הדתית הראשונה על מדרגות בניין הקפיטול בשנת 1952. אייזנהאואר ביקש את נוכחותו של גרהאם על ערש דווי.