קרן אנגלית (צרפתית: Cor anglais. אנגלית: English Horn) היא כלי נשיפה מעץ בעל לשונית כפולה ממשפחת האבוב. הכתיבה לקרן האנגלית מתבצעת בטרנספוזיציה (היא מצלצלת קווינטה נמוך מן הכתוב בתווים) ומנעדה מקביל פחות או יותר למנעד האלט בקול האנושי, לכן נהוג להתייחס אל הכלי כאל כלי אלט (על פי גישה אחרת, האבוב ד'אמורה הוא כלי אלט, ואילו הקרן האנגלית כלי טנור). טכניקת הנשיפה והאצבוע בקרן האנגלית דומה מאוד לזו של האבוב; בשל כך, רוב נגני הקרן האנגלית הם אבובנים.
מקור השם.
הקרן האנגלית אינה קרן ומוצאה אינו אנגלי. ההסבר המקובל כי מקור המילה anglais (אנגלי) בשיבוש המילה anglé (מכופף) אינו מבוסס. מקור השם כנראה בדמיונו של הכלי אבוב ציד (Oboe da Caccia), שממנו התפתחה הקרן האנגלית, לקרנות שבהן מנגנים המלאכים בציורים כנסייתיים מימי הביניים והרנסאנס, בעיקר במרכז אירופה. בגרמנית כונו הכלים engellisches Horn (קרן מלאכית), כינוי שהתגלגל בשם הנוכחי (בגרמנית בינונית פירוש המילה engellisch היה גם 'אנגלי').
היסטוריה.
הקרן האנגלית התפתחה, כאמור, מאבוב הציד, שהיה אבוב טנור בעל פעמון מתרחב מפליז. בשנות העשרים של המאה ה-18 הוחלף בכמה כלים פעמון הפליז בפעמון עץ דמוי-ביצה - ייתכן שהממציא הוא בונה הכלים י. ט. וַייגְל מברסלאו. אבוב הציד המקורי היה כלי מעוקל; בסוף המאה החלו להופיע גם כלים זוויתיים, ובשני הטיפוסים נעשה שימוש במאה התשע-עשרה.
עד המאה התשע-עשרה שימשה הקרן האנגלית בעיקר באופרה בשפה האיטלקית (גלוק, למשל, עשה בה שימוש לעיתים קרובות), אם כי היא הופיעה לעיתים גם במוזיקה כלית (סימפוניה מס' 22 מאת היידן, לדוגמה). בתקופה הרומנטית צבר הכלי פופולריות בשל צלילו המאנפף, שנתפס כ'פיקנטי' ומלנכולי, ונכתבו לו תפקידי סולו רבים, בין השאר ברקוויאם של סליירי, בפתיחה וילהלם טל של רוסיני ובכמה מיצירותיו של ברליוז. עד אמצע המאה כבר נתקבע מעמדו של הכלי ככלי סולו בעיקר, ולרוב אין הוא משתתף במרקם התזמורתי של שאר כלי הנשיפה.
נויקלן
נויקלן (בגרמנית: Neukölln) הוא רובע ברובע נויקלן בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה.
השכונה.
בעבר היה הרובע קרוי ריקסדורף (Rixdorf) והיה ידוע כרובע עם רמת פשיעה גבוהה, וב-1912 שונה שמה לנויקלן כדי להתנער מהדימוי שדבק בשכונה. ב-1920 נערכה רפורמה, בה אוחדו שכונות וכפרים לשכונות בתוך העיר, ונויקלן החדשה הורכבה מהשכונות: נויקלן, בריץ (Britz), בוקו (Buckow), רודו (Rudow) וגרופיוסשטאדט (Gropiusstadt).
רובע נויקלן גובל בקרויצברג בצפון, בקפניק במזרח ובטמפלהוף במערב. בדרום גובל הרובע במדינת ברנדנבורג. את השכונה חוצים קווי הרכבת התחתית קו 8 (U8) מצפון לדרום וקו 7 (U7) ממזרח למערב.
התת-אזור נויקלן היה מאוכלס במהגרים רבים החל משנות השישים, בעיקר בטורקים ומהגרים מארצות ערב והיה אחד האזורים העניים בברלין. בשנים האחרונות חל תהליך ג'נטריפיקציה מואץ, בעיקר על ידי צעירים מכל העולם שהעלה את מחיר הדיור באזור פי כמה. שאר האזורים מורכבים בעיקר מבתים פרטיים.
מבחינה תרבותית רובע נויוקלן משך תערובת של תוויות מעצבים ואמנים. מרבית בתי המלאכה של אמנים פרטיים ממוקמים בין תעלת לנדוור ו-Hermannstraße. אולם האירועים Heimathafen Neukölln מציג מופעי תיאטרון לא קונבנציונליים הקשורים לברלין. כמו כן הוא מארח לילות שירה ואירועים יוצאי דופן (למשל ערב טייוואן). לבית האופרה הסמוך יש תוכניות מגוונות ומקוריות.
ערים תאומות.
השכונה מקיימת ברית ערים תאומות עם:
מחווה לירושלים
מחווה לירושלים – סטאביל הוא פסל המהווה מיצב סביבתי רחב ממדים המוצב בכיכר הולנד שבהר הרצל במערב ירושלים, בפינת הרחובות הפסגה, קריית היובל ועין כרם. הכינוי העממי של הפסל הוא "הפסל האדום".
היצירה.
הפסל הוקם ב־1977 והוא הפסל האחרון מעשה ידי הפסל האמריקאי אלכסנדר קלדר.
הוא מורכב משש קשתות פלדה אדומות במשקל כולל של כ-65 טון, המחוברות במסמרות. הקשתות מהוות הד צורני להרים סביב ואמורות להזכיר לצופה את נוף הרי ירושלים, תוך שהצופה מסוגל לראות את ההרים מבעד לקשתות. צבע הפסל נועד להוות ניגוד לנוף ההרים הירוק שסביבו. ממערב לפסל משתרע יער החיים שמהווה חלק מיער ירושלים. מיקום הפסל נבחר על ידי קלדר וד"ר מרטין וייל, אולם קלדר לא זכה לראות אותו מוצב במקום שנה לאחר שנפטר
במשך העבודות לבניית הרכבת הקלה בירושלים בשדרות הרצל הועבר הפסל באופן זמני למגרש פנוי בשדרות הרצל פינת רחוב שמואל בייט הסמוך למרכז הרפואי שערי צדק. באביב 2008 הוחזר הפסל למקומו המקורי, נצבע מחדש בצבע "אדום קלדר" שהוזמן מחו"ל במיוחד לשם כך, והוצב מעל בניין חניון שנבנה כחלק מפרויקט הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים.
מיקומו החדש של הפסל נמצא בנקודת תצפית הצופה אל יער ירושלים ואל עין כרם סמוך אל תחנת הרכבת הקלה.
סליירי
ואדי אל מפג'ר
ואדי אל מפג'ר (בערבית: وادي الفجر, מילולית: עמק השחר) הוא נחל אכזב קטן במדבר יהודה. הנחל יורד מההתנחלות מעלה מכמש, ונשפך לבקעת הירדן מדרום ליריחו, סמוך לנחל פרת. אורכו של הנחל כ-18 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-20 קמ"ר.
הנחל רדוד ברובו, ואינו מתחתר אפילו בתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה הבנויה מסלע קשה.
בנחל ישנה אמת מים קדומה, הפועלת עד היום, המוליכה את מי השיטפונות למערכת מאגרי המים של מנזר קרנטל.
קרל נילסן
קרל אוגוסט נילסן (Carl August Nielsen; 9 ביוני 1865 – 3 באוקטובר 1931) היה מנצח, כנר והמלחין הדני הנודע ביותר בעולם. בהערכה הרבה ביותר זיכו אותו שש הסימפוניות שלו.
חייו.
נילסן נולד בזורטלונג, לא הרחק מאודנסה. אביו היה צבע ומוזיקאי חובב. התנסויותיו הראשונות של קרל במוזיקה היו באמצעות הצלילים השונים, ששמע כאשר הקיש בבולי העץ שבערימת עצי ההסקה מאחורי הבית. משפחתו הייתה ענייה יחסית, אבל בכל זאת הייתה יכולה לאפשר לו לימודי נגינה בכינור ובפסנתר בילדותו.
נילסן למד גם נגינה בכלי נשיפה ממתכת, וכך הגיע למשרת חצוצרן בתזמורת צבאית באודנסה. בהמשך למד כינור ותאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון של קופנהגן, שם היה בין מוריו המלחין הנודע נילס גאדה, אבל מעולם לא קיבל שיעורים מסודרים בהלחנה. עובדה זו לא מנעה ממנו להתחיל לחבר מוזיקה. תחילה לא זכו יצירותיו להכרה שתאפשר לו קיום מכתיבתו. בקונצרט שבו נוגנה בביצוע בכורה הסימפוניה הראשונה שלו, ב-14 במרץ 1894 (בניצוח יוהאן סוונדסן), ניגן נילסן באגף הכינורות השניים. מכל מקום, סימפוניה זו זכתה להצלחה רבתי כאשר נוגנה בברלין בשנת 1896, ומאז ואילך הלך פרסומו וגדל.
הוא המשיך לנגן בכינור בתיאטרון המלכותי בקופנהגן עד 1905, כאשר מצא מו"ל ליצירותיו. בשנת 1916 קיבל עבודת הוראה בקונסרבטוריון הדני בקופנהגן ושם המשיך לעבוד עד מותו.
ב-10 באפריל 1891 נשא נילסן לאישה את הפסלת הדנית אן מרי ברודרסן, חודש בסך הכול אחרי שהכירו בפריז. הזוג בילה את ירח הדבש באיטליה. נישואיהם נמשכו עד מותו של נילסן, על אף תקופה ארוכה של מריבה, שכללה פירוד ממושך והאשמות הדדיות בחוסר נאמנות.
נילסן עבר התקף לב קשה בשנת 1925 ומאז נאלץ לקצץ במידה רבה בפעילותו, אף כי המשיך להלחין עד מותו. בתקופה זו כתב גם ספר זיכרונות על ילדותו בשם "ילדותי בפינן". עוד כתב ספר קצר בשם "מוזיקה חיה".
האסטרואיד 6058 Carlnielsen נקרא על שמו.
המוזיקה שלו.
בעולם הרחב נודע נילסן בעיקר בשש הסימפוניות שלו. יצירות מפורסמות אחרות משלו הן המוזיקה התוכניתית לדרמה "אלאדין" של אהלנשלגר, האופרות "שאול ודוד" ו"נשף מסכות", הקונצ'רטי לחליל, לכינור ולקלרינט, וחמישיית כלי נשיפה מעץ. בדנמרק מוכרים מאוד שיריו, פרי עטם של משוררים שונים.
בדומה לבן זמנו, המלחין הפיני ז'אן סיבליוס, חקר נילסן את הפוליפוניה של הרנסאנס, שאותותיה ניכרים בעליל ב"תחושה" המלודית וההרמונית שמעניקה המוזיקה שלו.
יצירותיו של נילסן מסומנות לעיתים במספרי FS, על שם הקטלוג שחיברו Dan Fog and Torben Schousboe בשנת 1965.
סימפוניות.
נילסן כתב שש סימפוניות. גישתו לצורת הסונאטה, כפי שהיא מופיעה בסימפוניות שלו, מעידה על פריקת עול הדרגתית. אם נבחן את הפרקים הראשונים של כל סימפוניה בתורה, בשני הראשונים אפשר לראות שנילסן עובד בנוחות סבירה במסגרת המגבילה של צורת הסונאטה כפי שראו אותה המלחינים של שלהי המאה ה-19; שני האמצעיים כוללים אזכורים מסוימים ברמה גבוהה לצורת הסונאטה אבל מעט מאוד פרטים, ושני האחרונים שוכנים בעולם חדש לגמרי, פרי יצירתו של נילסן עצמו, שאת מבנהו אפשר להבין רק בהקשר של החומר, המשמש את נילסן ביצירתו. בשלב זה אין עוד ביצירתו כל מקבילות לשום צורות אחרות או מסורות קודמות של מבנה מוזיקלי.
סימפוניה מס' 1.
כבר בסימפוניה הראשונה, המוקדמת של נילסן בסול מינור ניכרת האינדיבידואליות שלו ונראים רמזים למה שרוברט סימפסון קורא "טונאליות מתקדמת", כלומר, ההרגל של נילסן להתחיל יצירה בסולם אחד ולסיים אותה באחר. הסימפוניה נכתבה בד בבד עם שירי הולשטיין, אופוס 10, ושותפה לכמה מתכונותיהם.
סימפוניה מס' 2.
ציור שנילסן ראה באכסניה, המתאר את ארבעת מזגי האדם (מהיר חימה, מדוכא, אדיש ושמח), נתן לו את ההשראה לכתיבת הסימפוניה השנייה, "ארבעת המזגים". הסימפוניה כתובה בארבעה פרקים, שכל אחד מהם שופך אור על אחד המזגים, אבל על אף הנטייה הברורה הזו ליצירת מערכת של פואמות סימפוניות, זו היא סימפוניה שלמה וממוזגת במלואה. אין מדובר ב"מוזיקה תוכניתית" לאמיתה, אלא בקבוצה של רישומי אופי כלליים, ואין צורך לדעת לאיזה מזג נילסן מתכוון כדי להעריך את היצירה כמקשה אחת.
סימפוניה מס' 3.