מריל לא גילה יחס אוהד ליהודים, והתנגד להעניק להם סיוע כספי. לטענתו, היהודים אינם שואפים להיות מתיישבים, והם "לא מסוג האנשים הדרוש לשגשוגן של המושבות החדשות". בשנת 1899 התלונן בפני משרד החוץ האמריקאי על היהודים הציונים המהגרים לארץ ישראל בניגוד לחוק.
מריל לחם גם בהשתקעות אמריקאים בירושלים - אנשי המושבה האמריקאית בירושלים, שבהם חשד בכפירה ובאי-מוסריות. הוא ניהל עימם מאבק מר, ובמסגרת מאבקו בהם הוציא את מתיהם מקבריהם בבית הקברות שבהר ציון, כדי למכור את האדמה לגרמנים שרצו להקים עליה כנסייה. אנשי המושבה התלוננו על התנכלויות חוזרות ונשנות מצד הקונסול מריל בפניות לשגרירות ארצות הברית בקושטא ולמחלקת המדינה בוושינגטון הבירה. העימות הקשה שלו אנשי המושבה האמריקאית היה, ככל הנראה, אחד הגורמים העיקריים לסיום כהונתו בירושלים.
אחרית ימיו.
אחרי סיום כהונתו השלישית בירושלים מונה מריל לתפקיד קונסול בג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית. הוא מילא תפקיד זה בשנים 1907-1908, וחזר לארצות-הברית כדי לחיות שם את שארית ימיו. בשנת 1908, כשנה לפני מותו, פרסם את הספר "ירושלים הקדומה" (Ancient Jerusalem). הספר מתאר ומתעד בפרוטרוט את המצב בירושלים בשלהי הבית השני, ערב המרד הגדול ברומאים ובמהלכו.
זואולוג וצלם.
מריל היה חוקר טבע ומומחה בקנה מידה בינלאומי לציפורים. הוא ערך תצפיות רבות, ופרסם את ממצאיו בעשרות מאמרים בכתבי עת אמריקאיים. עם זאת, אוספיו וכתביו המדעיים לא נבדקו, וחוקרים בתחום הצפרות אינם מצטטים אותו.
בין תגליותיו, מין נדיר של צבי מצוי הקרוי על שמו ("Gazella g. merrilli").
מריל גם היה צלם חובב. אוסף הצילומים שלו נמצא במוזיאון ישראל בירושלים.
אספנות.
מריל היה אספן נלהב של עתיקות, ציפורים ויונקים. האוסף הכיל חרסים, מאובנים, מטבעות, וכן חיות, ציפורים, חרקים ופרחים הקשורים לארץ ישראל. הוא התהדר בכך שהוא בעל האוסף הגדול ביותר של בעלי חיים מארץ ישראל. באוסף היו כאלפיים עורות ציפורים מארץ ישראל. האוסף שלו שימש כמוזיאון פרטי, והיווה אטרקציה לתיירים ולחוקרים שביקרו בירושלים.
מריל התעשר ממכירת מוצגים ארכאולוגיים, אתנוגרפיים, בוטניים וציפורים מארץ ישראל למוזיאונים באנדובר ובהרווארד.
לאחר מותו העבירה אשתו את אוספיו ואת שני יומניו למוזיאון בהרווארד. אוניברסיטת הרווארד הפיקה קטלוג של אוסף מריל.
סלנג האינטרנט
גלישה באינטרנט
אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד
אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד (בגרמנית: Adelheid zur Lippe-Biesterfeld; 22 ביוני 1870 – 3 בספטמבר 1948), הייתה אחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואשתו של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן.
ביוגרפיה.
אדלייד נולדה ב-22 ביוני 1870 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1895 מת ולדמר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין אחיה של אדלייד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור לאחיה לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרגו בעלה ובנה ארנסט בקרבות בחזית המערבית, וב-3 בספטמבר 1948 מתה אדלייד בדטמולד.
משפחתה.
ב-24 באפריל 1889 התחתנה אדלייד עם פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
רצח בני משפחת סלומון בחלמיש
בצלאל אליצדק (קלוזנר)
בצלאל אליצדק (קלוזנר) (3 ביוני 1884, י' בסיוון ה'תרמ"ד – ספטמבר 1973) היה מורה, עיתונאי ומתרגם יהודי וציוני שנודע בשם העט "ב. אליצדק".
קורות חיים.
אליצדק נולד בשנת 1884 באולקניקי, פלך וילנה שבליטא (אז האימפריה הרוסית) כבן שני ליהודה ליב קלוזנר (מצאצאי הרב אברהם קלוזנר) ולראשה קיילה (מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה). אחיו הבכור הוא ההיסטוריון יוסף גדליהו קלוזנר, ואחיו הקטן הוא אלכסנדר זיסקינד קלוזנר, סבו של הסופר עמוס עוז.
בבגרותו למד תורה בחדר ובישיבה שפעלה בעיר האוקראינית אודסה. ובמקביל לקח קורסים פרטיים בספרות ומדעים. לפרנסתו עבד כמורה לעברית. וכיהן כיו"ר אגודה ציונית בעיר לנציצה שבפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. השתתף בפעילות תנועה הרוויזיוניסטית והיה לחבר בוועד סניפה שבירושלים.
בשנת 1926 נשא לאישה את חיה קיפניס (אחותו של לוין קיפניס). בנם הוא מייסד "קבוצת יפעת" אריאל אליצדק ונכדם הוא יואב אליצדק מייסד חברת "ארגוס מידע קטעי עיתונות".
אליצדק תרגם לעברית חלק מן הנוסח הרוסי של הספר "Państwo Żydowskie" (מדינה עברית). המהדורה העברית של הספר, שיצאה לאור באמצע שנת 1937, תורגמה על ידי יהושע השל.
כתב מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים ובהם: "השילוח", (בעריכת אחיו), ב"הישוב", ב"המטרה", ב"חדשות" (של בן-ציון כ"ץ), ב"קולות" (ירחון ספרותי שיצא בוורשה בשנים 1924-1923), ואחר כך כחבר במערכת העיתונים היומיים הרוויזיוניסטיים "העם", "דאר היום" (בעת היותו עיתון הצה"ר), ב"הירדן", בין השאר, כתב שם כי המשפט שנערך בעקבות רצח ארלוזורוב הוא שהביא למותו של נתן מיליקובסקי. וכן כתב ב"המשקיף", ועוד בעיתונים שונים.
בצלאל נפטר בספטמבר 1973 בירושלים. כתביו הונגשו על ידי נכדיו בפרויקט בן-יהודה.
בצלאל אליצדק
בצלאל קלוזנר
ב' אליצדק
זברוז'ובקה Z 6 הורוינק
זברוז'ובקה Z 6 הורוינק (בצ'כית: Zbrojovka Z 6 Hurvínek) היא מכונית משפחתית קטנה, מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כוסלובקית Zbrojovka Brno אשר יוצרה בין השנים 1935–1938 ב-צ'כוסלובקיה.
סך הכול יוצרו 480 יחידות.
כלה בהפתעה
כלה בהפתעה (באנגלית: The Decoy Bride) הוא סרט קומדיה רומנטית בריטי משנת 2011 שכתבו הקומיקאית סאלי פיליפס וניל ג'וורסקי. בסרט מככבים דייוויד טננט, אליס איב וקלי מקדונלד. מקום ההתרחשות הוא באי בדיוני בשם הג, שממוקם באיים ההברידיים החיצוניים בסקוטלנד. את הסרט הפיקה חברת Ecosse Films.
תקציר העלילה.
לארה טיילר (אליס איב) היא אחת מכוכבות הקולנוע המפורסמות ביותר. כל מה שהיא רוצה הוא להינשא לבחיר לבה, הסופר ג'יימס ארבר (דייוויד טננט). הם עורכים חתונה מסורתית בכנסייה האמורה להיות סודית, אבל הטקס מופרע כשלארה מגלה שצלם הפפראצי מרקו באלאני (פדריקו קסטלוצ'יו) מתחבא בארון ליד המזבח, והיא מסלקת אותו משם. לארה וג'יימס נואשים למצוא מקום שקט ולא מוכר שבו יוכלו להתחתן בשלווה ובאושר. כשהעיתונאים צרים עליהם, ובמיוחד באלאני שיש לו אובססיה לגבי לארה, הם נמלטים לאי קטנטן בסקוטלנד בשם הג. באלאני מצליח איכשהו גם הוא להגיע לאי, ואמה של אחת הצעירות המקומיות קייטי (קלי מקדונלד) מודיעה לעיתונאים תמורת כסף על מקום הימצאה של לארה. לארה מגלה כל מה שמתרחש, ובכעסה היא מתחבאת מכולם. צוות ההפקה, בראשות סטיב קורביץ (מייקל לורנזו אוריה), מוצא פתרון לערוך טקס נישואים מדומה, בתקווה שאנשי הפפראצי יעזבו אחר כך את האי. קייטי, שחזרה לא מכבר לאי שבורת לב אחרי פרידה מהחבר האחרון שלה, נבחרת להעמיד פנים שהיא לארה. הנסיבות לאחר מכן מובילות את קייטי וג'יימס להתאהב זה בזו.
הפקה.
דייוויד טננט אמר שהסרט הוא מחווה לסרט "גיבור מקומי" משנת 1983 המתרחש בסקוטלנד. ההשראה לאי הג התקבלה מהאיים ג'ורה ואג.
החזרות החלו בלונדון ב-21 ביוני 2010. הצילומים החלו ב-27 ביוני באי מאן ואחר כך בסקוטלנד. סיום הצילומים היה ב-31 ביולי 2010. רוב צילומי החוץ נערכו באי מאן, והשאר צולמו בגלאזגו ובטירת קארלוורוק בדופריס ובלוך פיין בארגייל.
את הפסקול לסרט כתב ג'וליאן נוט.
CinemaNX הפיצו את הסרט בממלכה המאוחדת, וחברת HanWay Films היא חברת ההפצה הבינלאומי.
קבלה וביקורת.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. באתר Rotten Tomatoes קיבל דירוג של 23%, ובאתר Metacritic ציון של 42/100.
ניל גנזלינגר מהניו יורק טיימס אהב את הסרט, שיבח את משחקם של טננט ומקדונלד, ולעג לתרבות הסלבריטאים.
אווה אקבלד
אווה אקבלד (בשוודית: Eva Ekeblad, לבית דה לה גארדי; 10 ביולי 1724 – 15 במאי 1786) הייתה מדענית ורוזנת שוודית, אגרונומית ואשת החברה הגבוהה. אקבלד הייתה ידועה כאחראית על גילוי שיטה חדשנית לייצור אלכוהול מתפוחי אדמה בשנת 1746, אשר איפשרה תפוקה יעילה ומסיבית, וצמצמה משמעותית את שכיחות הרעב ברחבי שוודיה, כיוון שהדגנים יוכלו לשמש למטרות מזון.
בשנת 1748 אקלבד הייתה האשה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים השוודית למדעים.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.
אווה דה לה גארדי נולדה למשפחה מיוחסת. אביה היה הדוכס והמדינאי לספור מגנוס ג'וליוס דה לה גארדי (1668–1741) ואמה הייתה הפוליטיקאית החובבת וחברת חוג הסלון הספרותי, הדויג קטרינה ליליה , שהייתה שייכת למעגל המורחב של שושלת האצולה השוודית.
בשנת 1740 בגיל 16, נישאה אווה לדוכס של מחוז Riksråd, קלאיס קלאסון אקבלד, והייתה לאמם של שבעה ילדים: בן אחד ושש בנות., ביניהם קלאס יוליוס אקבלד (1742–1808) והדה פייפר אשר בני זוגם היו שייכים לאליטה של האצילות השוודית.
כשנישאה, אביה, ג'וליוס דה לה גארדי, העביר לאווה את האחוזות טירת מרידל ואת טירת לינהולמן. כמו כן, בן זוגה הדוכס היה בעליו של אחוזת סטולה מנדל וכן בבעלותו היה בית בעיר הבירה סטוקהולם.