הפרק הרביעי דן במיתוסים היסטוריים, תוך כדי בחינה של מקומם בהיסטוריוגרפיה הספרדית, כיצד הם נוצרו ואיך הם משפיעים על ההיסטוריוגרפיה הספרדית. הוא עוסק במיתוסים כמו אל סיד, המערה המבורכת (קובאדונגה), סנטיאגו דה קומפוסטלה (יעקב הקדוש שניצר את ספרד) ועוד.
אסונותיה של דינה, או הגינקולוגיה היהודית בימי הביניים.
ספרו זה של ברקאי ראה אור בפריז בשפה הצרפתית, בשנת 1991. דינה המקראית, בתו של יעקב, הופכת לקול הדובר בחיבורים גניקולוגיים עבריים של ימי הביניים. בחלקו הראשון של הספר עומד המחבר על תפישות היהדות את האישה וגופה והשינויים שחלו בתפישות אלו בעקבות המגע עם התרבות המדעית היוונית והערבית. בחלק השני הוא מביא הוצאה ביקורתית ותרגום לצרפתית של "ספר התולדת". במקורו היה זה חיבור גינקולוגי חשוב ביותר, שנכתב ביוונית במאה ה-2 לספירה על ידי סורנוס מאפסוס. החיבור תורגם ללטינית במאה השישית ולבסוף עובד לעברית בשנת 1197, כדו-שיח בין דינה ליעקב.
נוצרים, מוסלמים ויהודים בספרד בימי הביניים. בין השפעה הדדית לגירוש.
זוהי אסופת מאמרים בצרפתית של רון ברקאי עצמו ושל אחרים, שהוא אסף, כתב הקדמה והוציא לאור לציון חמש מאות שנים לכיבוש גרנדה המוסלמית וגירוש היהודים מספרד. הספר ראה אור בפריז בשנת 1993.
היסטוריה של טקסטים גינקולוגיים יהודיים בימי הביניים.
ספר זה ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת בריל בליידן בשנת 1998. בספר זה מנתח ברקאי את דרך התפתחות ענף רפואת הנשים בתרבות היהודית של ימי הביניים, תוך הדגשת ההשפעות שספג מחיבורים ערביים, לטיניים, ספרדיים וצרפתים. בחלק השני של הספר הוא מביא הוצאה ביקורתית של רוב החיבורים שהתגלו עד כה (בעיקר בעברית ובערבית יהודית, בליווי תרגום אנגלי).
המיתולוגיה הספרדית.
ספר זה ראה אור בסדרת "המיתולוגיות" של הוצאת מפה בשנת 2005, שם הוא עוסק במיתולוגיות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות, שהתפתחו בספרד. הספר מביא את הרקע ההיסטורי להתפתחות הסיפורים המיתולוגיים, כמו גם תרגום של סיפורים כאלה מערבית, לטינית וספרדית של ימי הביניים.
חלק חשוב של מחקרו של רון ברקאי הוקדש לתולדות האנוסים המוסלמיים בספרד (מוריסקוס) ולתרבותם. במסגרת זו פרסם מספר מאמרים בצרפתית, אנגלית ועברית. בקרוב יראה אור ספרו באנגלית: "רפואה עממית של המוריסקוס במאה השש-עשרה" בהוצאת בריל שבליידן.
ספר זה מביא כתב יד נדיר שגילה ברקאי בספריה הלאומית של מדריד וממנו ניתן ללמוד כי הערבית הייתה בשימוש אצל חלק מהמוריסקוס, אף על פי שהדבר נאסר על ידי האינקוויזיציה. כמו כן ניתן למצוא השפעות ספרדיות על המונחים ועל מבנה הלשון של אנוסים אלה.
מחקרו העכשווי.
בשנים האחרונות עוסק מחקרו של רון ברקאי בהיסטוריה של המגפה השחורה. הוא מנסה לעשות מחקר השוואתי בין חיבורים רפואיים שנכתבו על ידי מוסלמים, נוצרים ויהודים בספרד בין המאה הארבע-עשרה למאה החמש-עשרה.
ספרי פרוזה.
כמו סרט מצרי.
זהו ספר הפרוזה הראשון של רון ברקאי, שראה אור ב-2001 בהוצאת חרגול ותורגם לאיטלקית ולצרפתית. גיבור הספר הוא יוסף אלפנדרי, יהודי ספרדי מצרי שעלה לישראל ממצרים. הוא מתאפיין במספר דברים: ראשית ברצונו העז להשתלב בחברה הישראלית האשכנזית המתהווה, להיות חלק ממנה והוא נכשל כישלון חרוץ. הוא תוצר של התרבות הערבית—מצרית העשירה אליה הוא קשור בכל נימי נפשו ומצד שני הוא מתעב ערבים. הוא צופה נלהב בקולנוע הערבי-מצרי, במשך שנים רבות הוא שומע את 'קול קהיר' רק כדי לשמוע את הערבית-מצרית ושירה מצרית כמו אום כולתום, ועבד אל-חלים חאפז, אסמאהן ולילה מוראד. בספר גם מתוארים הקונפליקטים שלו עם משפחתו. בספר שזורים אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייו של ברקאי, אולם הוא בעיקרו רומן בדוי.
האישה שאהבה סיפורים.
זהו ספר הפרוזה השני של רון ברקאי שיצא לאור ב-2003 בהוצאת חרגול. הספר מגולל את קורותיו של היסטוריון ישראלי שעורך מחקר על מלחמת האזרחים בספרד. הוא עובד בארכיון המרכזי של מלחמת האזרחים שנמצא בעיר סלמנקה ובמהלך העבודה הוא גונב מהארכיון שני מכתבים שכתב חייל רפובליקני ערב מותו לאימו ולאהובתו. מטרת ההיסטוריון היא לנסות ולהביא את המכתבים ליעדם. הוא עורך מסע גם לגילויה של ספרד וגם לגילוי עצמו ושבסוף מביא אותו לבית משוגעים. הספר רווי בתיאורים פלסטיים גם של סלמנקה וגם של בית המשוגעים שנמצא בסמוך לתל אביב.
התחתית של תל אביב.
זהו ספר הפרוזה השלישי של רון ברקאי שיצא לאור בדצמבר 2010 בהוצאת חרגול-עם עובד. גיבורו הוא מאיר הולצמן, ארכאולוג המתמחה בתקופה הצלבנית וחופר בעיקר בשטחי יהודה ושומרון. סיוט אחד מביא אותו לבחינה מעמיקה, גם היא מסוייטת מאוד, של חייו הפרטיים ושל עבודתו המקצועית.
לווייתן (סוג)
לִוְיְתָן (שם מדעי: "Balaenoptera") הוא הסוג הגדול ביותר במשפחת לווייתני הענק, בהכילו שמונה מינים. לווייתן הענק היחיד שאינו ממוין תחת הסוג לווייתן הוא הלווייתן גדול-הסנפיר. פירוש השם "Balaenoptera" הוא לווייתן סנפיר: Balaen - לווייתן, ptera - סנפיר.
תיאטרון בובות
תיאטרון בובות הוא תחום באמנות התיאטרון בו משתמשים בבובות להצגת הצגה. קיימים סוגים רבים של תיאטרוני בובות, ומגוון גדול של בובות המופיעות בהם. בדרך כלל, הבובות מפוסלות או יצוקות, לעיתים אלה בובות פשוטות ביותר ולעיתים יצירות מורכבות. מפעיל הבובות עשוי להפעילן ישירות על ידי אחיזתן בידיו, בעקיפין בעזרת חוטים, בעזרים מכניים אחרים ואף בשלט רחוק אלקטרוני. בובות-על-חוט מכונות בשם מריונטות, כינוי שמקורו במחזה נוצרי דתי מימי הביניים על חיי מרים הצעירה, אם ישו.
ההבדל הכללי בין תיאטרון בובות לבין מופע בובות אוטומטי הוא בכך שהמופע התיאטרון מופעל על ידי בני אדם, בעוד שהמופע האוטומטי מתוכנת מראש.
היסטוריה של תיאטרוני בובות.
ישנם תיאורים רבים של מופעי בובות שהיו קיימים ביוון העתיקה. ב"סעודה "(פרק 4, סעיף 55), של קסנופון (המאות החמישית עד הרביעית לפני הספירה) מסופר, כי בין האורחים שהוזמנו על ידי קליאס הובאה בובה שנעה באמצעות חוטים. במשל המערה (הרפובליקה, ספר 7) של אפלטון (המאה הרביעית לפני הספירה), כדי להמחיש את מחשבותיו על האופי ההזוי של החושים, הוא מתייחס גם ל"יצר פלאים "ול "נפלאותיו", לאלה שמבצעים מיומנויות, שמתוארות כ"מופעי בובות ". ב"נשף הסופיסטים "(ספר 1, 35), אתנאיוס (המאה ה -3 לספירה) מתוארת בובה שהופיעה בתיאטרון דיוניסוס באתונה. בבתי קברות ביוון וברומא העתיקה נמצאו חלקי בובות על חוט. גם בקברים במצרים העתיקה נמצאו חלקי בובות עם חוט.
תיאטרוני בובות באסיה.
תיאטרוני בובות היו נפוצים מאוד בסין, במיוחד תיאטרוני צלליות. בטאיוואן מקובלים מאוד תיאטרוני בובות-כפפה. ביפן סוגים שונים של תיאטרוני בובות. המפורסם שבהם הוא כנראה תיאטרון בונרקו, שבו הבובות מפועלות על ידי שלושה מפעילים הגלויים לעיני הקהל בעת המופע.
אף בהודו, ג'אווה ותאילנד קיימת מסורת ארוכת שנים של תיאטרוני בובות. בתאילנד תיאטרון הבובות הנפוץ ביותר הוא הון קרבוק, שבו הבובות מופעלות על ידי מקלות. בווייטנאם ידוע תיאטרון מואה רוי נוק, שבו מופיעות בובות עץ על פני בריכת מים (ראו תמונה). בג'אווה נפוץ תיאטרון צלליות של בובות, בשם וויאנג קוליט.
תיאטרון צללים בשם קאראגוז היה נפוץ מאוד באימפריה העות'מאנית במיוחד במהלך המאה ה-16.
תיאטרוני בובות באירופה.
שורשי תיאטרוני הבובות האירופאיים מצויים במסורת הקומדיה דל'ארטה. אמנים נודדים אשר ביצעו מופעי "תרבות זולה", והופיעו פעמים רבות במסכה המכסה מחצית הפנים ובידיהם בובות.
המסורת האיטלקית העשירה של מריונטות פרחה במאה השמונה עשרה ובה הועלו מחזות רבים. רבות מן המריונטות הללו שרדו עד לימינו ומהן יכולים ללמוד תלמידי אמנות על המורכבות והמיומנות הנדרשת להפעלתן.
במאה התשע עשרה הפכו המריונטות של האומן פייטרו רדילו למורכבות יותר. במקום מוט בודד ושני חוטים, כפי שהופעלו בעבר, הוא בנה מריונטות שחלקן הופעלו על ידי שמונה חוטים. באופן כזה יכול היה המפעיל לשלוט בצורה טובה יותר בחלקי גוף רבים יותר של הבובה.
במאה התשע עשרה החלה מסורת עשירה נוספת של אופרת הבובות (ראו תמונה מעלה). תיאטרון בובות שהפך מקובל מאוד בסיציליה ובו המריונטות מופעלות במוט ובחוטים מעליהן. נושא ההצגות בתיאטרון זה שאב את השראתו מסיפורי אבירי ימי הביניים של קרל הגדול. סיפוריהם נפרסו על פני מחזות רבים.
תיאטרוני בובות בישראל.
בחולון, שוכן המרכז הייחודי לתיאטרון בובות, ובו בית ספר לתיאטרון בובות (בתחומי הבמה, החינוך והטיפול), מוזיאון לאמנות תיאטרון הבובות, שני אולמות תיאטרון וחנות וכן מתקיימות במקום סדנאות למפעילי בובות וחוגים לילדים. המרכז, בניהולו של הבובנאי אילן סביר, מפיק מדי שנה את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ולסרטי בובות ומיני-פסטיבלים בסוכות, חנוכה ופסח.
בחיפה, ברחוב הנאמנים 12פועל בית 9 - בית ספר יוצר לתיאטרון בובות ומשחק ומרכז ארצי לגילוף בעץ, אשר מהווה בית ספר לתיאטרון בובות ומשחק ומקיים מתכונת הצגות חודשית לילדים ולכל המשפחה. בבית 9 ניתן למצוא מגוון רחב של קורסים בתחומי המשחק, במה, ויצירה.
כמו כן בחיפה מופעל מרכז האומנויות קסטרא מוזיאון בובות, המציג את מורשת העם היהודי מראשית ימיו ועד להסכמי השלום. הבובות מוצגות בתוך מבני תיאטרון קטנים, המשווים לצופים חוויית תיאטרון אינטימית.
בירושלים מתקיים מדי שנה, בתיאטרון הקרון, פסטיבל בינלאומי לתיאטרון בובות. בשנת 2006 התקיים הפסטיבל ה-15 במסורת זו. בפסטיבל מועלה מגוון רחב של הצגות לילדים ולמבוגרים על ידי תיאטראות מישראל ומאירופה.