הוא המשיך בפעילות בתנועת המזרחי כל השנים, עמד בראש מוסדותיה הכלכליים, היה יושב ראש המועצה הארצית של המזרחי ויו"ר ההנהלה הארצית עד מותו. היה ציר מטעם המזרחי לקונגרסים ציונים, יסד את האיגוד העולמי של המזרחי, היה חבר הנהלת עיתון התנועה "הצופה". היה מיוזמי הקמת החזית הדתית המאוחדת, רשימה של המפלגות הדתיות (המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) לכנסת הראשונה. קרא לאיחוד מלא של כל מפלגות היהדות הדתית.
במוסדות טרם מדינה והמדינה.
היה חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת העם. היה מחותמי מגילת העצמאות. היה חבר מועצת המדינה הזמנית (המוסד המחוקק של המדינה עם הקמתה) ויו"ר ועדת הביטחון שלה במלחמת העצמאות. בעת הקמת המוסדות המשפטיים של המדינה שימש כיו"ר הוועדה שקבעה את ועדות מינוי השופטים ונטל חלק בקביעת הרכב בית המשפט העליון. הוא נבחר לכנסת הראשונה ברשימת החזית הדתית המאוחדת והיה יו"ר ועדת הכספים של הכנסת מטעמה. נבחר לכנסת השנייה מטעם המזרחי ומונה לשר התחבורה, תפקיד אותו מילא עד מותו.
הפצצה בביתו ופטירתו.
במסגרת מדיניות הקיצוב שהונהגה בשנותיה הראשונות של המדינה, צומצם גם השימוש בדלק. בשלב מסוים נקבע כי מכוניות פרטיות יושבתו יומיים בשבוע. כשר התחבורה הצליח פנקס להשיג רוב בממשלה לתקנה שאחד מימי השבתת הרכבים יהיה שבת, לצד יום השבתה נוסף שיוכל כל בעל רכב לבחור. כנגד זה התעוררו טענות על כפייה דתית.
מספר שבועות אחר כך, בליל שבת, 20 ביוני 1952, התגלה מטען נפץ שלא התפוצץ במרפסת דירתו של פנקס, והמשטרה שמה מעקב על הבית. למחרת, במוצאי שבת, בשעת לילה מאוחרת, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של פנקס ונגרם נזק רב לדירה, אך הוא ובני ביתו, ששהו בדירה, לא נפצעו. השר יוסף בורג ביקש להעלות את ההתנקשות לדיון בכנסת, אך בן-גוריון סירב.
המשטרה עצרה את עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר שנראו מסתלקים מהבניין, שניהם יוצאי לח"י. בחקירתם במשטרה ניצלו השניים את זכות השתיקה. בבית המשפט המחוזי הם טענו כי הזדמנו למקום המעשה לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש שם אירוע מעניין. הם זוכו מחוסר אשמה. המדינה ערערה, ובית המשפט העליון זיכה אותם מחמת הספק. בספר "על דעת עצמו" שכתבה אשתו של קינן, נורית גרץ, כעבור 56 שנה, מוקדש חלק נרחב לפצצה בבית פנקס. לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי שסיפק את הפצצה לקינן וציין שחשב שהיעד יהיה חנות. רבים טענו שהמשפט נעשה באופן לקוי בכוונה תחילה, ושהיחס לחשודים היה סלחני ואוהד.
כחודשיים לאחר ההתקפה, ביום כ"ג באב תשי"ב, נפטר פנקס מהתקף לב. בעיתון "הצופה" טענו שהוא מת משברון לב כתוצאה מההתנקשות בחייו והאופן המזלזל שבו התייחסו אליה. למחרת ההלוויה ציינו חבריו בישיבת הממשלה שהוא קיבל מכתבי איומים על חייו. ובן-גוריון השיב: "אולי עשה זאת איזה לץ מהעדה הספרדית או בחור כנעני".
על שמו נקראו מספר רחובות בישראל וכן היישוב רמת פנקס.
לאופולד מוצרט
יוהאן גאורג לאופולד מוצרט (בגרמנית: Johann Georg Leopold Mozart 14 בנובמבר 1719 - 28 במאי 1787) היה מלחין, מורה למוזיקה וכנר. נולד בעיר אאוגסבורג (היום בגרמניה) והיה אזרח בישופות זלצבורג, אולם בילה חלק גדול מזמנו בווינה. מוכר היום בעיקר בזכות בנו, וולפגנג אמדאוס מוצרט, אך בזמנו היה ידוע בזכות עצמו.
ביוגרפיה.
לאופולד מוצרט היה בנו של כורך הספרים וולפגנג מוצרט. הוא למד תאולוגיה באוניברסיטה של זלצבורג, אך גילה עניין רב יותר במוזיקה והפך לכנר ולמשרתו האישי של אחד מכמרי האוניברסיטה, הרוזן לבית Thurn und Taxis בשנת 1740. בשנת 1747 נישא לאנה מריה פרטל, שילדה לו שבעה ילדים, מהם שרדו שניים: מריה אנה ואלבורגה איגנציה, שכונתה "נאנרל", וולפגנג אמדאוס. בשנת 1756, שנת לידתו של וולפגנג אמדאוס, כתב לאופולד את "Versuch einer gründlichen Violinschule" - חיבור מקיף על נגינה בכינור, המהווה היום אחד המקורות העיקריים על ביצוע אותנטי במאה ה-18, יחד עם החיבור של יוהאן יואכים קוונץ "Versuch einer Anweisung die Flöte traversière zu spielen" (על נגינה בחליל) והחיבור של קרל פיליפ עמנואל באך "Versuch über die wahre Art das Clavier zu spielen" (על נגינה במקלדת). חיבור זה היה מקנה ללאופולד מוצרט מקום נכבד בתולדות המוזיקה, אך הוא הקדיש את רוב חייו המאוחרים לפיתוח כישרונם של שני ילדיו, על חשבון יצירתו שלו.
ללימודי הלוגיקה שלו בצעירותו הייתה השפעה חיובית על דרך מחשבתו של לאופולד. הוא היה לאדם משכיל, הן במוזיקה והן בציור, בספרות ובפוליטיקה, שידע לטינית ברמה סבירה והיה רהוט ביותר בגרמנית, הן בעל פה והן בכתב. היה אחד מהמפורסמים שבמורי המוזיקה באירופה של אותה תקופה. תחושת העליונות שלו הרחיקה אותו מעל הבריות ועוררה בו אי-אמון וחשד בכוונותיהם, רגשות שהשתדל לטעת גם בבנו וולפגנג. תקוותו הגדולה הייתה לשמר בידיו את השליטה בבנו המזהיר, אך וולפגנג נשמט והתרחק ממנו. שנותיו האחרונות עברו עליו באכזבה ובבדידות, כשכל נחמתו בקשריו עם בתו ננרל ועם נכדו, שממנו ציפה לגדולות בשטח המוזיקה, אך נכזב.
לאופולד נפטר ב-28 במאי 1787 בזלצבורג. בנו, כתב לחברו "בחוזרי היום הביתה נודע לי על מותו של אבי האהוב. אתה יכול לתאר לעצמך את מצבי!".
יצירתו המוזיקלית.
המוזיקה של לאופולד מוצרט נמצאת, מסיבות מובנות, בצלה של היצירה של בנו וולפגנג אמדאוס, אך סימפוניית הצעצועים שחיבר (ויוחסה בעבר בטעות ליוזף היידן) עדיין זוכה לפופולריות, וחלק מהסימפוניות שחיבר, כמו גם מספר יצירות נוספות, שרדו עד היום. הוא השתדל ליצור תחושה נטורליסטית ביצירותיו. "סימפוניית הציד" שלו (לארבע קרנות וכלי קשת) כוללת כלבים ורובי ציד, וה־"Bauernhochzeit" (חתונת איכרים) כוללת חמת חלילים, הארדי גארדי, דולצימר, קולות "הופס" ומשרוקיות (באלתור) ויריות אקדח.
אף כי יצירתו הייתה מקיפה ורחבה, קשה להעריך את היקפה האמיתי או את איכותה, שכן רובה אבד וקשה לדעת עד כמה מייצגות היצירות ששרדו את מכלול יצירתו. חלק מיצירותיו יוחסו בטעות לבנו, וחלק מהיצירות שיוחסו לו התבררו בסופו של דבר כיצירות של בנו. רוב היצירה שלו ששרדה היא מוזיקה קלה, אך עם היצירות החשובות שלו ששרדו נמנות סקרמנט התחינה ברה (1762) ושלוש סונאטות לפסנתר, שכולן פורסמו במהלך חייו.
רמי הויברגר
רם (רמי) הויברגר (נולד ב-12 באוקטובר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה.
הויברגר נולד וגדל בתל אביב, ולמד בתיכון עירוני א'. בצבא שירת בחיל המשטרה הצבאית. למד משחק ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב".
קריירה בתיאטרון.
בתום לימודיו הצטרף ב-1989 ל ושיחק במחזות "מקבת'" של שייקספיר, ו"גם הוא באצילים" של מולייר.
במרץ 1990 שיחק בהצגת היחיד "תעתועון", על פי ספרו של יצחק בן-נר, שעיבד וביים אילן תורן, בפסטיבל תיאטרונטו הראשון. על משחקו במחזה זכה ב"פרס על שם נסים עזיקרי", במקום הראשון. המחזה הוצג אחר כך בקאמרי. בסוף 1990 השתתף בהצגה "החולה המדומה".
במשך השנים הופיע בהצגות: "קן הקוקיה", "המלט", "מחכים לגודו", "גם הוא באצילים", "שלוש אחיות", "העלמה ז'ולי", "תעתועון", "חמץ", "שבעה", "השחף", "פופקורן", "שתי טיפות מים", "קופסה שחורה", "מלחמה" ו"הבוגד הקטן".
בשנת 2007 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "תמונות מחיי הנישואין" בבימויו של הויברגר ובהשתתפותו. ההצגה היא תרגום חופשי לסרטו של אינגמר ברגמן. על הבמה שיחק הויברגר לצד ליליאן ברטו. באותה שנה עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "אנה קארנינה", על פי לב טולסטוי. שם שיחק הויברגר לצידם של יבגניה דודינה, אלכס אנסקי, יובל סגל ועוד.
בשנת 2008 עלתה ההצגה השנייה בבימויו של הויברגר בתיאטרון הבימה - "אלינג", עיבוד לספר של הסופר הנורווגי אינגוור אמביורנסן, בהשתתפותם של דב נבון, אורי הוכמן, קארין אופיר ועוד.
בשנת 2010 הופיע באחד משני התפקידים הראשיים בהצגת הבימה "ארוחה עם אדיוט".
החל מיולי 2016 שיחק בעיבוד למחזה "גלנגרי גלן רוס" שכתב דייוויד מאמט ועלה בתיאטרון חיפה.
ב-2017 שיחק בקומדיה "חיית מחמד" מאת פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין.
בשנת 2020 שיחק במחזה "הנשים של ג'ייק" בתיאטרון חיפה מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1985 שיחק בתפקיד זעיר ושימש כאיש תפאורה בסרט "קומפוט נעליים". בשנת 1987, שיחק במחזמר הטלוויזיוני "פיגומים", ב, לצדם של חנה רוט, אלברט כהן, שמעון ישראלי ובבימויו של אורי פסטר, עם מוזיקה של קובי אושרת.
בשנת 1991 שיחק בסרט "שרה אהרונסון" בבימויה של אורנה בן דור. בין השנים 1993–1997 השתתף בתוכנית ההומור "החמישיה הקאמרית", שם שיחק במשך ארבע שנים לצד קרן מור, שי אביבי, דב נבון ומנשה נוי. ב-1993 גילם את יוסף באו בסרטו של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר"; וגילם את גבריאל בסרטו של חגי לוי "שלג באוגוסט" לצד שי אביבי ואביגיל אריאלי. ב-1995 גילם את נעם בסרטו של רוני ניניו "שחקנים", המספר את סיפורה של שנה אחת בחייהם של בוגרי בית ספר למשחק המחפשים את דרכם אל בימת התיאטרון. ב-1996 גילם את קלאודיו בסרטם של ארנה ויוחנן רביב "כלבים לא נובחים בירוק". ב-1999 גילם את סא"ל אלון שגיב ("קרמבו") בסרט הפולחן של דרור שאול "מבצע סבתא".