הרב סבתו זכה בפרס ספיר על ספרו "תיאום כוונות" שיצא, כמרבית ספריו, בהוצאת "פרוזה" של ידיעות ספרים, תורגם לאנגלית ולרוסית ואף עובד לקולנוע בשנת 2003. כמו כן זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, בפרס הציונות הדתית ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. בשנת 2008 (תשס"ח) נבחר לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית. בשנת 2009 (ה'תשס"ט) זכה בפרס ניומן. בשנת 2016 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הספרות. כל ספריו זכו באות ספר זהב של התאחדות הוצאות הספרים.
בשנת 2010 ה'תש"ע תורגם ספרו "בואי הרוח" לאנגלית. התרגום הצרפתי לספר "תיאום כוונות" זכה בפרס ויצו לשנת 2011.
הרב סבתו עוסק גם בכתיבת שירה, וסגנונו מושפע מלשון הפיוט. בין השאר כתב קינה על השואה הפותחת במילים "איך על אחי נגזר דין ונחתם". ישנן קהילות שהפכו קינה זו לקינה לתשעה באב.
באלול תשע"א (2011) יצא לאור ספרו "מבקשי פניך" בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מבוסס על שיחות שניהל הרב סבתו במשך כחצי שנה עם הרב אהרן ליכטנשטיין בנושאי השקפה ויהדות. הספר זכה להצלחה רבה וכל עותקי המהדורה הראשונה הוזמנו מראש ונמכרו עוד קודם הדפסת הספר והגעתו לחנויות.
ב-2019 יצא ספרו לאור "לקראתי מצאתיך" הנוגע בפרקי אמונה.
ב-2022 יצא ספרו "טוב עין" הכולל מבחר שיעורים בתלמוד שנמסרו בישיבת ברכת משה ונערכו על ידי בנו ישראל מאיר.
משפחתו.
אמו של הרב סבתו, מרסל, היא אחותם של פרופסור יעקב שויקה, פרופסור יצחק שווה והקבלן אברהם שוויקה. אחיו הם: הרב שבתי סבתו, ראש ישיבת הישיבה התיכונית והגבוהה במצפה יריחו; פרופ' מרדכי סבתו, מרצה לתלמוד ולתנ"ך; אהרון סבתו, מנהל בחברת הייטק; וד"ר ניסים סבתו, העובד במכון "בן צבי" במחקר הגניזה הקהירית במסגרת פרויקט פרידברג. הרב סבתו הוא גיסו של הרב מיכה הלוי, רבה של פתח תקווה וראש ישיבת "עטרת נחמיה" בשכונת נחלת יצחק בתל אביב.
קרוב משפחתו הוא הוגה הדעות והפילוסוף הצרפתי-יהודי פרופסור בני לוי, גיבור סיפורו "גלגל חוזר בעולם" (המופיע בספרו "אמת מארץ תצמח").
הרב סבתו גר בשכונת מצפה נבו במעלה אדומים, נשוי לשושנה ואב לשני בנים.
מזבח העולה
מזבח העולה (מכונה גם מזבח החיצון או בפשטות המזבח; בתקופת המשכן כונה גם מזבח הנחושת ומזבח אדמה) היה אחד מכלי-הקודש המרכזיים בפולחן העברי, בתחילה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש הראשון והשני. מזבח העולה נקרא גם "מזבח החיצון" כיוון שהוא עמד בעזרה מחוץ להיכל בבית המקדש. השם מזבח העולה בא להבדיל בין המזבח העומד בעזרה, ועליו מקריבים קרבנות, ובין מזבח הקטורת, הקטן יותר, שעמד בהיכל, ושימש להקטרת קטורת.
תולדות המזבח.
המשכן.
עם הקמת המשכן, עשו בני ישראל, על פי ציווי, מזבח עצי שיטים המצופה נחושת, כדי להקריב עליו קרבנות. מזבח זה שימש (יחד עם שאר המשכן) עד הקמת בית המקדש בירושלים. לפי התיאור בתורה, היה המזבח רבוע, אורכו ורוחבו היו חמש אמות (כשניים וחצי מטרים) וגובהו שלש אמות (כמטר וחצי). בארבע פינות המזבח בלטו קרנות. בין הלוחות שהרכיבו את המזבח היה חלל, אותו מילאו באדמה בכל מקום שבו הציבו את המשכן.
בית המקדש הראשון.
המזבח שהקים שלמה בבית המקדש הראשון נזכר כ"מזבח נחושת", אולם לפי פרשנים מסורתיים הוא נעשה מאבן, והוא נקרא מזבח נחושת, משום שהוא ניצב במקום מזבח הנחושת, ומשום שהוא נעשה כתחליף למזבח הנחושת שעשה משה. עם זאת מהמסופר על אחז מלך יהודה שהעביר את "מזבח הנחושת" ממקומו למקום אחר (), נראה שהיה עשוי מעץ כמו במשכן.
לפי ספר דברי הימים אורכו ורוחבו היו עשרים אמה, וגובהו - עשר אמות, אולם לפי המשנה שטח זה של עשרים אמה אינו מתייחס אלא למקום המערכה - השטח הפנוי למערכת האש שעל המזבח, בעוד שהשטח הכולל של המזבח היה עשרים ושמונה אמה על עשרים ושמונה אמה.
אחז מלך יהודה הזיז את המזבח שעשה שלמה ממקומו, והציב במקומו מזבח גדול יותר בדמות מזבח שראה בדמשק. יש הרוצים לטעון שככל הנראה סולק המזבח שהציב אחז בידי חזקיהו בנו, והמזבח חזר למקומו עד שנהרס במהלך חורבן הבית הראשון. עם זאת חוקרים טוענים שמדברי יחזקאל עולה ש"מזבח הנחושת" נותר היכן שאחז העבירו לשם, עד לחורבן הבית.
בית המקדש השני.
כאשר שבו גולי בבל לירושלים והחלו לבנות מחדש את המקדש הם החלו ראשית לבנות את המזבח, שהוסיף לתפקד גם לאחר שנעצרה הבניה בעקבות כתבי השטנה של צרי יהודה, על פי המסורת הקובעת "שמקריבין אף על פי שאין בית". מאוחר יותר הושלמה בניית בית המקדש השני כולו.
לפי הגמרא, אחד הנביאים שהיה בדורם של עולי בבל העיד על מקום המזבח, וכך התאפשרה בנייתו במקומו המדויק. הרמב"ם כותב, על פי גמרא זו: "המזבח מקומו מכוון ביותר, ואין משנין אותו ממקומו לעולם".
בתקופת גזירות אנטיוכוס ציווה אנטיוכוס אפיפנס להקריב על המזבח קרבנות לזאוס, דבר שהוביל למרד החשמונאים ועליית החשמונאים לשלטון.
לאחר טיהור המקדש בידי הכהנים ממשפחת חשמונאי הרסו הללו את המזבח הישן, וגנזו את אבניו בלשכת החותמות שבבית המוקד. צורתו של המזבח החדש שהקימו מפורטת במשנה במספר מקומות. עם חורבן בית שני נהרס המזבח ופסקה עבודת הקרבנות במקדש.
המזבח שהקימו בני חשמונאי היה בנוי מארבע שכבות בגדלים שונים ששיוו למזבח צורה מדורגת, וגובהם הכולל היה עשר אמות (כחמישה מטרים). בתחתית ניצב ה"יסוד" ששטח בסיסו היה 32x32 אמות וגובהו אמה, מעליו היו ה"סובב" (שגובהו היה חמש אמות) וה"כרכוב" (בגובה שלוש אמות). בארבע פינותיו העליונות של הכרכוב בלטו ארבע "קרנות המזבח" - ריבועים בגודל של אמה על אמה, שגם גובהם אמה. בצידו הדרומי של המזבח היה כבש מרכזי, שרוחבו שש עשרה אמות, ובאמצעותו עלו הכהנים לגג הכרכוב. לצידו היו שני כבשים קטנים, בהם נגשו הכהנים אל היסוד והסובב. ליד הקרן הדרומית-מערבית הוצבו 2 ספלים עליהם נוסכו היין או המים שהובאו כנסכים לקרבנות. על גג הכרכוב הונחו שלושה ציבורי עצים ("מערכות") שדלקה בהם "אש התמיד". במרכז גגו של המזבח עמד התפוח - מצבור דשן שהצטבר על המזבח.
מיקומו של המזבח ממזרח למערב היה 22 אמה מזרחית לפתח האולם בבית המקדש, ו-22 אמה משערי ניקנור. מיקומו של המזבח מצפון לדרום שנוי במחלוקת. על פי המסורת המזבח ניצב בשטח נחלת שבט בנימין בסמוך לגבול שבינו ובין נחלת שבט יהודה.
ניסיונות לבניין המזבח.
עם תחילת תנועת התחיה הלאומית של עם ישראל הציע הרב צבי קלישר לחדש את עבודת הקרבנות גם ללא הקמת מקדש כפי שהיה בתחילת ימי בית שני ואף החל בניסיונות גישוש לקבלת היתר מהשלטונות העות'מאנים לכך.
בעיה הלכתית מסוימת בחידוש עבודת הקרבנות היא חוסר הידיעה הוודאית לגבי מיקומו המדויק של המזבח. בעיה זו יכולה להיפתר על ידי נביא או על ידי ראיות הלכתיות־היסטוריות־ארכאולוגיות שונות.
מכון המקדש החל בשנת 2009 לאסוף אבנים שלמות מים המלח, והחלו להקים מאבנים אלו את מזבח העולה במידותיו המינימליות לפי ההלכה (חמש אמות אורך, חמש אמות רוחב, שלוש אמות גובה) בצהרי תשעה באב במצפה יריחו.
בהמשך השנה מכון המקדש בנה מזבח במידות מינימליות ביותר והוסיף אותו לתצוגה הקבועה שלהם בירושלים. מזבח זה אינו כשר להקרבה, מאחר שנגע בו ברזל (על פי אתר מכון המקדש). את המזבח יצר האמן אסף קדרון, והאבנים נלקטו מאזור המזבח בהר עיבל שם בנה יהושע בן נון מזבח בעת כניסתו לארץ.
חנוכת המזבח.
לאחר השלמת בנייתו או תיקונו (תלוי בדעות השונות) של המזבח, מקריבים עליו את קרבן תמיד של שחר בפעם הראשונה. הקרבה זו נקראת "חנכת המזבח" משום שהיא "חונכת" את המזבח ו"מרגילה" אותו לעבודתו הסדירה.
חלקי המזבח.
במשכן.
אורך המזבח ורחבו היה חמש אמות וגובהו שלוש (לפי פשט הפסוק וכן שיטת רבי יהודה. לפי שיטת רבי יוסי הגובה הנ"ל מדבר משפת הסובב ומעלה, והגובה הכולל הוא עשר אמות, כפול מהאורך, כמו הפרופורציות של מזבח הזהב).
בארבע הפינות העליונות שלו נשארו, לאחר חקיקת שאר השטח (מכיוון שהציווי הוא "ממנו תהיין קרנותיו", שלא תחוברנה בנפרד), קוביות שנקראו "קרנות" ועליהן ניתן הדם מאותם הקרבנות שדמם מיועד להזרק בחציו העליון של המזבח.
מתיאור עבודת הקרבנות (שמות כט, יא ועוד) עולה שבתחתיתו בלט "יסוד" כמו במזבח העולה המאוחר, שעליו נשפכו שיירי הדם, אחר שנזרק חלקו על גבי גוף המזבח - כל קרבן כהלכותיו.
לפי חלק מהדעות, ה"כרכוב" שמוזכר בסוף פרשת תרומה הוא מעין רשת שקלטה את הגחלים הלוחשות שנפלו מעל גג המזבח.
בבית המקדש השני.
מזבח העולה בבית המקדש השני היה בנוי כעין מגדל, שנעשה צר יותר ככל שהוא עולה מן הקרקע. למזבח מספר חלקים:
השימוש במזבח.
השימוש העיקרי במזבח היה לצורך הקרבת הקורבנות השונים: דם הקרבנות נזרק על המזבח, ואיברי קורבן העולה, החטאות החיצוניות, קורבנות האשם, קורבנות השלמים והמנחות לסוגיהם הוקרבו על המזבח.
בנוסף נסכי היין והמים נוסכו על גבי המזבח במקום מיוחד.
מדי יום קיימו במזבח את מצוות תרומת הדשן.
בסוכות שימש המזבח לטקס ההושענות והיו מקיפים את המזבח בערבות.
המזבח כמקום מקלט.
בספר שמות () נאמר: "וכי יזד איש על רעהו להורגו בערמה מעם מזבחי תקחנו למות".
חז"ל הסיקו מלשון הפסוק, שאכן בתנאים אלו אין המזבח מגונן על הרוצח, אך הוא כן מגן זמנית, אם הרוצח מקיים שלושה תנאים:
בכל מקרה אחר, הרוצח נלקח בעל כורחו לבית הדין (או, אם מדובר ברוצח בשוגג שהורשע, גואל הדם רשאי להורגו), אף אם מדובר בכהן הנצרך להפסיק באמצע ההקרבה.