כמו בענפי אמנות אחרים הכישרונות והיכולות של אמני האמנות הנלבשת הן שונות ומגוונות, היות שיצירה באופן זה דורשת ידיעות נרחבות של מלאכה וגם אמנות, אמן מלבושים צריך להתמחות, בצבעים, בכימיה, תפירה, עיצוב בגדים ובידע מחשבים, בתי הספר לעיצוב ואופנה ותוכניות לטיפוח אומנות מספקים לאמני הלבוש העתידיים כיתות במגוון ידע. למשל ב'תוכנית לאומנויות' שהייתה באוניברסיטת בוסטון בשנות ה-70 של המאה ה-20 היו מחלקות לקרמיקה, מתכת ומחלקה לסיבים שבה לימדו אריגה בנול, עיצוב תלת ממדי בסיבים, מקרמה, רקימה ועבודה בחומרים מהחי והצומח. בהצהרת הכוונות של התוכנית נכתב "כאומנים אנו מעצבים את החומרים שאנו נוגעים בהם בידינו, מוחנו ורגשותינו לחפצים הנאים של תרבותנו, האיכויות של היצירות משפיעות על מוחנו ורגשותינו בחזרה ... מטרתנו היא לעודד את ההתפתחות והחיוניות של כל כשרון אישי".
האמנית מריה דה קונסאסיאו (Maria Da Conceicao) כותבת במבוא לספרה, "Wearable Art", כי "אמנות נלבשת מתארת בגד שאינו מוגדר לזמן מסוים, אמנותי וייחודי אבל אינו יקר מדי, כך שהוא בהישג יד לכל אחת. שלא כמו אופנה שמבטאת את ההעדפות החולפות של שוק עונתי, אמנות נלבשת יכולה להילבש בכל זמן ולהזדמנויות שונות, ונותנת ללובשת הרגשה שהיא מיוחדת למשך הרבה שנים ... לרוב האנשים כיום, ביגוד הוא אמצעי לביטוי עצמי דבר שביגוד תעשייתי אינו נותן". היא כותבת שלדעתה אין היום הצדקה ללבישת בגדים משעממים, מפת שולחן בלויה, חצאית ג'ינס, וילון בלוי כל דבר אפשר לשנות ולהפוך למשהו אחר. בראיון לוושינגטון פוסט בשנת 1977, היא מגדירה את בגדי האמנות הנלבשת שלה כ'קולאז מהלך', וטוענת שכאשר בגדיה אינם מקשטים רחובות כאשר לובשים אותם, צריך לקשט בהם קירות, ולא להחביאם בארונות.
אמנות נלבשת סרוגה או מצונרת.
יש גם אמנות נסרגת או מצונרת באפשרויות שונות. תנועת הסריגה וקרושה בסגנון חופשי התחילה בשנת 1977, כאשר שני האמנים היוצרים סילביה קוש וג'יימס וולטרס התחילו ליצור, ללמד ולהפיץ יחד את הרעיון שאפשר לסרוג וליצור במסרגה אחת גם יצירות שאינן עשויות מקשה אחידה של שורות ארוכות באותה הדוגמה, וכי אפשר לשבור את החוקים הישנים וליצור במגוון אופני עשייה. תלמידותיהם המשיכו להפיץ את בשורת היצירה החופשית ברחבי העולם, ביניהן האמניות פרודנס מאפסטון, ג'יני דאוד ועוד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפסל והצייר פרנק לינקולן וינר לימד את עצמו לסרוג קרושה והתחיל ליצור שכמיות, פונצ'ו, כובעים ותיקים ייחודיים שהוא קרא להם פיסול גוף.
בשנת 2006 פרודנס מאפסטון אספה פיסות סרוגות בנושא ים מ-64 אמניות חברות האגודה הבינלאומית ליצירה קרושה בסגנון חופשי וחיברה מהפיסות מעיל, גלימה ושמשיה, שהוצגו בכמה תערוכות והודפס גם קטלוג.
אמנות נלבשת ישראלית.
בשנת 2001, במסגרת "הטריאנלה הבינלאומית השלישית לאריגה" בתערוכה The Matter of Fiber שבה הציגו אמניות ישראליות ופולניות. הציגה בתיה אייכנהולץ את יצירתה "למה כובע" המראה כובע טמבל רקום עם פרטים ביוגרפיים שלה. שולמית לוין הציגה את יצירתה "ואלה שמות", מעיל אחד מתוך סדרת המעילים המפוספסים "כתונת פסים". הסדרה מתייחסת לביוגרפיה שלה בזמן השואה.
בשנת 2002 עיצבה גלית לוי, לנציגת ישראל לתחרות מיס יוניברס, שמלה עם סימני זהות וגאווה לאומית, בחזית השמלה מודפסת מפת ישראל, כפי שהיא מופיעה באטלס לתלמידי בית הספר.
בשנת 2008 הוצגה במוזיאון ניוארק שבניו ג'רזי, התערוכה "סיפורי נשים: ארבע תכשיטניות ישראליות חשובות" שבה הוצגו תכשיטים שבחנו נושאים מחיי האשה הישראלית. התכשיטים שבתערוכה ייצגו נושאים כגון מלחמה, הגירה ויצירת קשר את המדינה. אף על פי שלכל אשה יש סגנון אישי ביחד התערוכה הציגה את פניה התוססים ואת המאבקים של המדינה. ביאנקה אשל גרשוני, הציגה "טילים קטנים" שיצרה באמצע מלחמת המפרץ הראשונה. ורד קמינסקי עצבה אבנים המאזכרות את אבני ירושלים, דגנית שטרן-שוקן עיצבה תכשיט המזכיר נופים עירוניים ואסתר קנובל בחנה בעיות של הגירה. כל תכשיט הוא יצירת אמנות שאשה יכולה לענוד על בגדיה או לתלות על צוארה.
באוקטובר 2020, בקשת 12 עלתה בישראל תוכנית ריאליטי בשם "הזמר במסכה". חבר השופטים צריך לגלות מי מסתתר בתוך התחפושת על פי שיר ורמזים. התחפושות שהזמרים לובשים הן אמנות נלבשת.
השפעת משבר האקלים על האמנות הנלבשת.
האופנה המהירה גרמה לכך שאנשים לובשים בגדים זולים וממהרים לזרוק אותם, החברות שמיצרות אותם זורקות בגדים שטרם נלבשו ולא נמכרו למטמוני האשפה כמו גם הרבה שאריות של המתפרות. הרבה אמני מלבוש ראו בפסולת הזו חומרים טובים ליצירת אמנות נלבשת ברת קימא.
באוקטובר 2019 נפתחה תערוכת "Smithsonian Craft2Wear Show" במוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון שבה הציגו ארבעה עשר אמנים יצירות של אמנות נלבשת, שמחנכת את הציבור להתחשב בשינויי האקלים ולקחת אחריות על בעיות זיהום הסביבה. כמה מהאמנים משתמשים בחומרים שנזרקו כחומר גלם. למשל האמנית ג'אניס קיסינגר עושה מיחזור משביח לסארים ישנים, היא רוכשת אותם קרועים, מלוכלכים ולדבריה אהובים, היא מצינת שהיא אוהבת לפתור בעיות עיצוב של חומרים משומשים. יושיקו קומאטסו מצילה בדי סארי יפניים עתיקים. מרי יאגר לוקחת חולצות בלויות מחויטות של גברים והופכת אותן לחולצות ומקטורנים ייחודיים חסרי מגדר חדשים. לין ריינסטימה שמקדשת את המינימליזם מכריזה שפחי האשפה שלהם כמעט ריקים ושרון לונדון מסכימה עמה ומציעה חולצות עשויות בהתאמה ללקוח מחומרים ברי קיימא, המיוצרים בסדנה שבה יש אפס פסולת והיא פועלת על אנרגיה סולארית. האמנים מציעים לקהל לשוב ולחשוב על מה ואיך הוא צורך את בגדיו.
האמנית האמריקאית ג'ולייט ג'ונסטון מציירת על מכנסיים שהיא קונה בחנויות יד שנייה ואוספת ממקומות מיחזור. כל מכנס מקבל ציור ייחודי עם חתימתה, כיאה ליצירת אמנות. היא מרבה לצייר צמחים אבל מוצאת השראה גם מפוסטרים ישנים של קונצרטים. אביה היה גיטריסט של אלטון ג'ון מאז שנות ה-70 והיא סבורה שהיא הושפעה מכך שגדלה בסביבה מאוד צבעונית בה אנשים לבשו בגדי הופעה.
בשנת 2020 מיעטו בתי האופנה למכור בגלל מגפת הקורונה, שמחד האטה מכירות ומצד שני גרמה לנשים רבות שהיו סגורות כמו כולם בבתים, למחזר את בגדיהן, והחזירו לאופנה את הציורים על ג'ינס.
האמנית האוסטרלית ליז יוז יוצרת את האמנות הנלבשת שלה מפסולת שנזרקה. 'שמלת המכשפה הרעה' שלה עשויה משקי מזון וחבלים שנועדו לקשירת חבילות קש. היא אומרת שהחומרים מהם יצרה את השמלה אולי לא נראים לכל אחד כחומרים שמהם עושים שמלת ערב, אך זה גורם לאנשים לחשוב על בעיית הזבל הרב שנזרק בכל מקום. היא מכנה את יצירות האמנות הנלבשת שלה גם מעוררי המחשה על קיימות.
במילאנו איטליה האמנית ג'יודיטה טאנזי יוצרת אמנות נלבשת מבדים, בגדים ופריטים שהיא אוספת מפחי אשפה ומיחזור ומשווקי יד שנייה. היא לא צובעת אותם אלא משתמשת בהם כמות שהם אך כן חותכת ומחברת אותם חלקית.
אווה יבדוקימובה
אייבי פורסטר
אייבי פורסטר (באנגלית: Ivy Forster; 1907 – יוני 1997) הייתה פוליטיקאית מג'רזי ואחת מ-29 מקבלי אות גיבור השואה הבריטי. במהלך מלחמת העולם השנייה היא ובני משפחתה הגנו על עובדי כפייה רוסים שהובאו לאיים על ידי הנאצים. בשל פעילות הצלה זו, נרצחה אחותה לואיזה גולד במחנה ריכוז. לאחר המלחמה, נבחרה פורסטר לאספה הלאומית, בית הנבחרים של האי ג'רזי והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים באי.
ביוגרפיה.
פורסטר נולדה בשנת 1907, אחת מתשעה ילדיו של וינסנט לה דרולינק.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני באיי התעלה, היא ואחותה לואיזה סיפקו מחסה לעובדי כפייה רוסים. פורסטר ובעלה ארתור נתנו מחסה לגריגורי קוסלוב בדצמבר 1942, כאשר הוא מתחבא בעליית הגג שלהם. בשנת 1944 יורט מכתב בו נודע לגרמנים כי לואיזה נותנת מחסה לעובד כפייה אחר פיודור בוריי. לואיזה נעצרה ב־25 במאי ואייבי שבוע לאחר מכן בעקבות הסתרתו. אחיהם הרולד נעצר מאוחר יותר כיוון שנחזה מבקר את לואיזה. שלושתם הורשעו; לואיזה והרולד נכלאו בתחילה בצרפת, לפני שנשלחו למחנות ריכוז; לואיזה נפטרה במחנה הריכוז רוונסברוק, בעוד הרולד ניצל לאחר שהוחזק במחנה הריכוז ברגן-בלזן. אייבי ניצלה מגירוש מפני שקיבלה פטור מטעמי בריאות לאחר שרופא העמיד פנים שהיא סובלת משחפת ובמקום זאת ריצתה את עונש המאסר שלה בג'רזי. קוסלוב ובוריי שרדו שניהם את המלחמה. סיפורן הופק מאוחר יותר לסרט הקולנוע "בן של אם אחרת" שיצא לאקרנים בשנת 2017.
בשנת 1948 התמודדה בבחירות לאספה הלאומית במחוז סנט הלייר והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לבית המחוקקים של האי. היא נבחרה מחדש בשנת 1951, אך איבדה את מקומה בפרלמנט בשנת 1954. היא נפטרה ביוני 1997 בגיל 90. לאחר מותה היא קיבלה את אות גיבור השואה הבריטי על פעולתה בזמן מלחמת העולם השנייה.
התחרות הבין-לאומית ע&quot;ש שופן לפסנתר
התחרות הבין-לאומית לפסנתר על שם שופן (בפולנית: Międzynarodowy Konkurs Pianistyczny im. Fryderyka Chopina), המכונה לעיתים קרובות תחרות שופן, היא תחרות נגינה בפסנתר שנערכת בוורשה, פולין. היא הוקמה ב־1927 ונערכת מדי חמש שנים מאז 1955. זו אחת התחרויות היחידות המוקדשות כולה ליצירותיו של מלחין אחד, במקרה זה, פרדריק שופן.
התחרות הראשונה הוקמה על ידי הפסנתרן והפדגוג הפולני Jerzy Żurawlew. התחרויות הבאות נערכו בשנים 1932 ו־1937; התחרויות הרביעית והחמישית נערכו לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1949 ו־1955. בשנת 1957 הצטרפה התחרות ל"פדרציה העולמית לתחרויות מוזיקה בינלאומיות" בז'נבה.