איליה גריגורייביץ' ארנבורג (לעיתים: אהרנבורג; ברוסית: ; 26 בינואר 1891 - 31 באוגוסט 1967) היה עיתונאי, סופר סובייטי-יהודי. מהמעטים מבין חברי הוועד היהודי האנטי פשיסטי שמת מוות טבעי.
קורות חיים.
איליה ארנבורג נולד ב-1891 בקייב למשפחה יהודית ממוצא ליטאי. אביו גרש היה מהנדס, ואימו חנה – עקרת בית. המשפחה לא הייתה דתית, את היהדות למד להכיר דרך מפגשיו עם סבו מצד האם. ב-1895 המשפחה עברה למוסקבה, אחרי שאביו קיבל שם עבודה כמנהל מפעל לייצור תמד. בבית הספר פגש בניקולאי בוכארין, והיה לחברו עד שבוכארין מת כקרבן "הטיהורים הגדולים" של סטלין. לאחר המהפכה הרוסית של 1905, ארנבורג ובוכארין הצטרפו יחדיו לפעילות המחתרתית של הבולשביקים. בינואר 1908 עצרה אותו האוכרנה באשמת פעילות נגד משטר הצאר; לאחר כחצי שנה שוחרר עד למשפט. הוא הוכה ואיבד כמה שיניים.
בדצמבר של אותה שנה הוא נסע מרוסיה לפריז שבצרפת, גם שם חבר לשיתוף פעולה עם הבולשביקים ובין השאר נפגש עם לנין. עד מהרה הוא עזב חוגים אלה ואת המפלגה הקומוניסטית, והצטרף לאנשי הבוהמה הפריזאית ברובע מונפרנאס. שנה אחר כך פורסם ספר שיריו הראשון. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ככתב צבאי עבור עיתונים רוסיים, ביניהם "אוּטרוֹ רוֹסִי" (Утро России, השחר הרוסי) ו"בּירְז'ֵוִי וֵדוֹמוֹסְטִי" (, ידיעון הבורסה) וסיקר את החזית המערבית. הוא כתב סדרת מאמרים על המלחמה הממוכנת שמאוחר יותר גם כונסו בספר ("פני המלחמה"). ספרי השירה שלו מתקופה זו עסקו בנושאי הרס ומלחמה, דוגמת ספר שיריו השלישי "בערב".
בקיץ 1917, לאחר המהפכה הבולשביקית, חזר לרוסיה, היה בין מתנגדי הקומוניזם ונטה לאנרכיזם. בסתיו 1918 עבר לקייב, שם חי לצד בן דודו – רופא העור ד"ר אלכסנדר לוריא. באוגוסט 1919 הוא נשא לאישה את אחייניתו של ד"ר לוריא, ליובוב מיכאילובנה קוזינצובה , הצעירה ממנו בשמונה שנים.
ארנבורג נהג לספר כי התאהב באשתו כשראה אותה לראשונה מוליכה את כלבה ברחוב. חיי נישואיהם היו "לא מקובלים", מלכתחילה הם לא גרו יחדיו. הוא מעולם לא היה "מונוגמי" ולא טרח להסתיר זאת מאשתו. כמה חודשים לפני חתונתם נקשר לידוויגה סומר ואף הפגיש בין שתי הנשים. כאשר חלתה ליובוב מיכאילובנה בטיפוס וארנבורג עצמו סבל מכאבים בחזהו ולא היה בו הכוח לטפל בה, טיפלה ידוויגה באשתו. בדצמבר 1919 עבר מרוסטוב על דון, דרך קרץ', לקוקטבל שבנפת פאודוסיה, שם חי גם המשורר והמבקר מקס וולושין . ארנבורג כתב אז שיר בשם "תפילה לרוסיה" (1918), בו השווה את ההסתערות על ארמון החורף של הצאר לאונס.
עם חזרתו למוסקבה ארנבורג נאסר על ידי המשטרה החשאית הבולשוויקית באשמת "ריגול לטובת ה'לבנים'"; הוא שוחרר הודות להתערבותו של חברו הטוב בוכארין. לא הייתה זו הפעם האחרונה שבוכארין עזר לו, בזכותו קיבלו ארנבורג ואשתו דרכוני יציאה מהארץ. ב-1921 הוא עזב את רוסיה ועבר לברלין ואחר כך לפריז, שבה שהה כמעט 20 שנה. בתקופה זו ביסס לעצמו מעמד מרכזי בספרות הסובייטית. מרבית חומרי הכתיבה שלו עסקו במציאות הפוליטית ברוסיה. בברלין כתב את יצירתו המפורסמת "הרפתקאותיו של חוליו חורניטו", שנטתה לכיוון האנרכיסטי והציגה תמונת פסיפס של החיים באירופה בזמן מלחמת העולם הראשונה והמהפכה ברוסיה. הספר מכיל תיאורים עתידיים של אירופה ורוסיה, שאכן התרחשו בסופו של דבר, ביניהם חזיונות נבואיים על חיסול קהילות יהודיות 20 שנה לפני השואה. עשרות שנים מאוחר יותר סופרים ועיתונאים יפניים פנו לארנבורג בשאלה, האם כבר בעת פרסום הספר (1922) עמד לרשותו מידע על הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ארנברג היה מקורב לחוגי השמאל הצרפתיים, ובאותה עת כתב בעיתונות הסובייטית (מ-1923 היה כתב של "איזבסטיה"). שמו וכישרונו הפובליציסטי גויסו לתעמולה הסובייטית לשיווק תמונה אטרקטיבית של המשטר הקומוניסטי. הוא נסע רבות ברחבי אירופה, ולאחר עליית הנאצים לשלטון, הפך לאחד משופרי התעמולה האנטי-נאצית הסובייטית ברחבי אירופה. במהלך מלחמת האזרחים הספרדית בין 1936–1939 היה ארנבורג כתב צבאי של "איזבסטיה" בספרד. הוא פעל כמסאי, כסופר (אוסף הסיפורים הקצרים "מתוך הפסקת האש", והרומן "מה צריך אדם", שניהם מ-1937) וכמשורר (אוסף השירה "נאמנות", 1941). לאחר תבוסת הרפובליקנים עבר לפריז. לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים מצא מקלט בשגרירות הסובייטית בעיר.
עוד בזמן מלחמת העולם השנייה שב מצרפת לברית המועצות, שם כתב את הרומן "נפילת פריס" (1941) על הסיבות הפוליטיות, המוסריות וההיסטוריות לתבוסתה של צרפת במלחמה. הוא הפך לאחד ממהלליו הבולטים של סטלין והיה כתב "הכוכב האדום" - ביטאון חיילי הצבא האדום, שחולק להם בכל החזיתות במהלך מלחמת העולם. ב-1942 החל לשמש כחבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, ויחד עם וסילי גרוסמן צבר חומר רב על שואת היהודים, שנאסף כולו ב"ספר השחור", שנועד להתפרסם גם ביידיש - אך הוצאתו לאור נאסרה לבסוף על ידי השלטונות הסובייטים.
מאמרו המכונן והמפורסם ביותר פורסם בעיתון "הכוכב האדום" ב-24 ביולי 1942 (תורגם לעברית בידי אלכס בנדרסקי).
הסיסמה "להרוג את הגרמנים!", שמופיעה לראשונה במאמר זה, הייתה בשימוש נרחב בכרזות סובייטיות. אדולף היטלר הורה באופן אישי שיש לתפוס ולתלות את ארנבורג. לקראת תום המלחמה, בעקבות מאמרו המטיל ספק ברצונן של בעלות הברית לשפוט את הנאצים, פרסם ראש מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית גיאורגי אלכסנדרוב באפריל 1945 בעיתון פראבדה, מאמר בו טען כנגד ארנבורג כי הוא "מפשט יתר על המידה". ארנבורג בתגובה הפסיק להטיל ספק בבעלות הברית במאמריו.
ב-21 בספטמבר 1948, בעקבות ביקורה של צירת ישראל החדשה בברית המועצות, גולדה מאירסון, בבית הכנסת הגדול במוסקבה, בחגי תשרי, יחד עם אנשי המשלחת הדיפלומטית הישראלית, שזכו לקבלת פנים של עשרות אלפים מיהודי מוסקבה שהרעיפו אהבה רבה על נציגי המדינה היהודית הצעירה, פרסם ארנבורג מאמר בעיתון "פראבדה" בו תקף את הציונות ואת מדינת ישראל, שקמה ארבעה חודשים קודם כן. הוא טען כי ישראל היא מדינה "בורגנית" וייעד את עיקר מאמרו להוכחה שהעם היהודי למעשה אינו קיים. לטענתו, אין דבר משותף בין היהודים בארצות השונות ואם יש קשר ביניהם, הוא נובע רק מהאנטישמיות. הוא טען כי קשר כזה היה נוצר גם בין כל הג'ינג'ים או סולדי האף, אילו היה קם מטורף כלשהו והיה מכריז כי יש לרדוף אותם. ארנבורג הסביר שישראל אינה פתרון לבעיה היהודית ומי שבא אליה, מגיע כדי לברוח מהגזענות והפאשיזם. לכן, יהודים שאינם מופלים לרעה בארץ מולדתם – אין צורך שיעלו לישראל; מכיוון שבברית המועצות היהודים אינם נרדפים, הרי שאין בה כל בעיה יהודית.
פגישתו עם גולדה מאיר, בביקורה ברוסיה באותו חודש, הייתה מתוחה כי סירב לדבר איתה אנגלית ויידיש ונזף בה על שאיננה מדברת רוסית. התנהגותו הגסה התפרשה כאילו היה "שתוי", אך לדעת חבריו היה חשוב לו שהדיווח שיגיע לסטלין לא יטיל ספק בנאמנותו או בכוונותיו.
בדצמבר 1951, בעת דיון במרכז מפא"י, לפני הצבעה על משא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, כינה דוד בן-גוריון את ארנבורג "היהודי הכי שפל שבעולם".
עם זאת, ארנבורג לא התנהג כיהודי מתבולל; כל מפגש עם האנטישמיות חיזק את זהותו היהודית ואישר אותה, כל פעם, מחדש.
באותם ימים גרמה הפרנויה האנטישמית של סטלין להורות על מאסר המוני של אנשי רוח יהודים שכתבו ביידיש, ונראה שאיליה ארנבורג הילך בין הטיפות. הוא העז לומר בטקס יום הולדתו השישים ושניים (ב-1953) "אני מבקש להודות ללוחמי החופש שסובלים מהשמצות, רדיפות, עינויים ומעשי רצח. ברצוני להזכיר את לילותיהם האפלים של האסירים, את החקירות, המשפטים, את הדם והאומץ של כה רבים מהם".
כאשר התבקש על ידי משלחת של פעילים לחתום על הצעה שסטלין ישלח את יהודי המדינה לסיביר ולבירוביג'ן, לקבל שם קורת גג והגנה - סירב לחתום על המכתב. ארנבורג פנה באופן אישי לסטלין במכתב העוסק בבעיה היהודית ובו טען ש"הרוב הגדול של הפועלים ממוצא יהודי נאמנים לגמרי למולדת הסובייטית ולתרבות הרוסית". סטלין לא הספיק לענות לו כי לקה אז בשטף דם קטלני במוח.
ארנבורג היה קומוניסט וסטליניסט אדוק, ורק בשנותיו האחרונות, לאחר מות סטלין, גייס מעט מכוחו לסייע לאינטלקטואלים שנרדפו בברית המועצות. הוא התנגד כל ימיו בחריפות לציונות. פעמיים זכה ארנבורג בפרס סטלין היוקרתי.
ב-1954 פורסמה הנובלה "ההפשרה", ממנה הכנוי לעידן היסטורי בברית המועצות: "ההפשרה של חרושצ'וב").
בנו של בן הדוד של ארנבורג הוא אברהם נגב מבאר טוביה, איש הפלמ"ח והמושל הראשון של הנגב במלחמת העצמאות.
במוסד "יד ושם" שבירושלים נשמר כל החלק היהודי בארכיונו של ארנבורג שהוברח מברית המועצות לישראל לבקשתו של הסופר; על פי צוואתו נשמרה עובדת קיומו של הארכיון בישראל בסוד עד 20 שנה לאחר מותו. בין היתר מצויים בארכיון זה חלק מכתבים ששימשו אותו לכתיבת "הספר השחור". עוד נחשפו בארכיון פרטים על פוגרום שנערך בערב ראש השנה העברי של 1959 בכפר מלחובקה הסמוך למוסקבה.
איליה ארנבורג נפטר ב-1967 במוסקבה. אישיותו נשארה שנויה במחלוקת; הישרדותו במשטר הדמים של סטלין שבה נרצחו כמעט כל חבריו מותירה סימני שאלה. בביוגרפיה של יהושע רובנשטיין "בסבך הנאמנות" מנסה הכותב להסביר זאת בקשריו הבין לאומיים, אך מבקרי ספרו זוכרים התנהגויות פחדניות/מתרפסות, ומרימים גבה.
יצירתו.
ארנבורג כתב מספר רב של רומנים, סיפורים, שירים, מחזות, וגם מאמרים, מסות וביקורות.
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
בצהרי היום