טאוטולוגיה שונה מאליטרציה, צורה ספרותית הבנויה ממילים דומות הגייה אך שונות מובן, כגון "גד גדוד יגודנו" המשפט המפורסם מהתנ"ך. יש המייחסים את המושג "טאוטולוגיה" גם לגיבוב מילים זהות או דומות, שלא מתוך הכרח אמירה אמיתי, אלא לצורך ההדגשה. רבים מנאומיהם של מנהיגים פוליטיים למשל, יש בהם פסקאות טאוטולוגיות: לאמור פסקאות החוזרות על עצמן לצורך שכנוע המאזינים, ושאין בהן צורך אמיתי או הכרח לשוני.
תלת-חתרית
תלת-חַתְרִית (גם טריארה או טרירמה; ביוונית: τριήρης, טְריאֵרֵס; ובלטינית: Triremis, טְרירֵמיס) הייתה ספינת מלחמה ים-תיכונית בעת העתיקה. ספינה זו, שהייתה ספינת המלחמה התקנית בציי הים התיכון במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, היא סוג של גליאה - ספינה המונעת בעזרת משוטים. המצאת התלת-חתרית מיוחסת לפיניקים, אך היא ידועה בעיקר ככלי השיט המלחמתי של ערי המדינה ביוון.
המספר "שלוש" בשם היווני והלטיני מתייחס למספר החותרים ב"יחידת החתירה". ספינה זו הייתה בעלת שלוש שורות משוטים, זו מעל זו, ובכל אחד מן המשוטים אחז חותר יחיד. יחידת החתירה מנתה אפוא שלושה חותרים - אחד במפלס עליון, אחד במפלס אמצעי ואחד במפלס תחתון. אוניות גדולות ממנה היו אף הן תלת-חתריות, אך בכל משוט אחז יותר מחותר אחד.
השם העברי המודרני "תלת-חתרית", כמו השם האנגלי המודרני Trireme, אינו מבחין בין "טריארס" יוונית ל"טרירמיס" רומית, אף שהיו הבדלים ביניהן. המבקשים לדייק משתמשים בשמות הלועזיים בלבושם העברי: "טריארה" ו-"טרירמה". את המונח "חתרית" חידש ההיסטוריון הימי מאיר שָׂשׂ.
תלת-חתרית וספינות מלחמה אחרות.
תלת-חתריות קדומות, מן התקופה הקלאסית, התפתחו מאוניית חמישים, סוג של גליאות שנקראו ביוונית פנטקונטורוס (Pentekontoros), באנגלית פנטקונטר (Penteconter). הייתה זו ספינת מלחמה חד-טורית, כלומר בעלת שורת משוטים אחת ובה 25 חותרים בכל צד. דו-טורית (διήρης ביוונית), שהייתה ספינת מלחמה בעלת שני טורי משוטים אחד מעל השני, נחשבת גם היא לסוג של גליאה שממנה התפתחה התלת-חתרית.
בתלת-חתריות סודרו החותרים כך שניתן היה להציב שלוש שורות של משוטים בכל צד, אחת מעל השנייה, עם חותר אחד למשוט. כדי למנוע מצב שבו החותרים בשורה העליונה מפריעים לחותרים שמתחתיהם, הושבו החותרים העליונים על מעין מרפסת הנקראת "מלברית", שבלטה החוצה מעל הלזבזת, החלק העליון של שולי הסירה. תלת-חתריות קדומות היו ספינות המלחמה הדומיננטיות בים התיכון מהמאה ה-5 לפנה"ס עד המאה ה-4 לפנה"ס. תלת-חתריות פיניקיות ויווניות החזיקו במעמד זה עד להופעת החמש-חתריות.
בצי הרומי היו הספינות העיקריות מעין תלת-חתריות קלות, שתפסו את מקומן של אוניות הצי הקדומות יותר, שנקראו ליבורניות. כמו הטריארות הקדומות יותר, גם הן היו ספינות מלחמה קלות, אך עם 150 חותרים בכל צד במקום 170, מוגנות מעט פחות, נושאות הרבה יותר חיילי צי על סיפונן ומותאמות פחות לניגוח. מכאן התפתח בימי הביניים דגם שנקרא דרומון.
תולדות התלת-חתרית.
לא ברור מתי החל השימוש בתלת-חתרית, לא רק בגלל האזכורים החלקיים והפזורים שלה בכתבים היווניים העתיקים, כמו אצל הרודוטוס ותוקידידס, אלא גם בגלל תהליך התפתחותה שעדיין אינו מובן במלואו.
מוצאה.
מוצאה המדויק של התלת-חתרית אינו ידוע בוודאות, מאחר שהעדויות העומדות לרשותנו הן מקורות כתובים וציורים על שברי חרסים ותבליטים שקל לטעות בפירושם. ציורי ספינות דו-טוריות, עם ובלי מלברית, נפוצים בעיטורי כלי חרס מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך רק בסופה של מאה זו ישנה התייחסות ראשונה בכתובים לספינות בעלות שלושה טורי משוטים.
תוקידידס מספר כי טריארות הוכנסו לשימוש ביוון על ידי הקורינתים באמצע המאה ה-7 לפנה"ס וכי אמינוקלס הקורינתי בנה ארבע אוניות שכאלה עבור אנשי סאמוס. אף שסופרים מאוחרים יותר, כמו פליניוס הצעיר ודיודורוס, הבינו מדבריו כאילו הטריארה הומצאה בעיר קורינתוס, קרוב לוודאי שמוצאן של התלת-חתריות הראשונות הוא בפיניקיה. תבליט מן המאה ה-8 לפנה"ס, הנמצא בארמון סנחריב אשר בנינווה בירת ממלכת אשור, מנציח את ציי צור וצידון ומציג לדעת חוקרים אחדים ספינות מלחמה דו-טוריות ותלת-חתריות החמושות באילי ניגוח. קלמנס מאלכסנדריה, מלומד נוצרי בן המאה ה-2 לספירה, שהסתמך על חיבורים קדומים, ייחס במישרין את המצאת התלת-חתרית לצידונים.
הפעלה ראשונה והתפתחות.
הרודוטוס מציין שהמלך המצרי, פרעה נכו השני (אחד מפרעוני מצרים בשושלת ה-26; שלט מ-610 לפנה"ס עד 595 לפנה"ס) בנה תלת-חתריות במוצא הנילוס לשיט בים התיכון, ותלת-חתריות נוספות נבנו בים האדום לצורך הפלגה באוקיינוס ההודי. היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בדברים אלה, שכן ייתכן שבמאה ה-5 לפנה"ס המושג "טריארה" שבו משתמש הרודוטוס ציין כל ספינת מלחמה, ללא קשר לסוג המדויק. ידוע כי לנכו השני היו קשרים קרובים עם יוון, ובמיוחד עם קורינתוס; ייתכן ששם למדו המצרים את תכנון התלת-חתריות, אם כי סביר יותר שלמדו את המלאכה מן הפיניקים, הקרובים יותר.
ידוע כי תלת-חתריות לא השתתפו בקרב ימי באופן מעשי עד לשנת 525 לפנה"ס. בשנה זו, לדברי הרודוטוס, שלח פוליקרטס, שליט סאמוס, 40 תלת-חתריות להשתתף בפלישה משותפת למצרים. עם זאת, ההנחה שפוליקרטס היה הראשון שעשה את השינוי מאוניית חמישים לדגם המתקדם יותר, התלת-חתרית, אין לה על מה לסמוך; כאמור לעיל, כבר הקורינתים בנו לסאמיים ארבע טריארות. הרודוטוס מספר כי לאחר השתלטות פוליקרטס על סאמוס, היה לו צי של אלף אוניות חמישים, ולאחר מכן הוסיף לעשות חיל, וכפי הנראה בנה לו צי של טריארות על פי דוגמת הספינות שכבר היו ברשותו. תוקידידס, במקביל, מציין בבהירות שעד הפלישות הפרסיות היו רוב ציי יוון מורכבים מאוניות חמישים (בעלות שתי שורות חותרים) ו"ספינות ארוכות" (Ploia makrá).
עד תחילת המאה ה-5 לפנה"ס הייתה התלת-חתרית לאוניית המלחמה הסטנדרטית באגן המזרחי של הים התיכון. ההבדלים בין הספינות היווניות לפיניקיות היו מזעריים, כפי שמתחוור מעדויות כתובות ומעיטורי אוניות על גבי מטבעות. הקרב הימי הגדול הראשון שבו השתתפו תלת-חתריות היה קרב לאדה, שניטש בשנת 494 לפנה"ס במהלך המרד האיוני, ובו הובס צי הברית של הערים האיוניות על ידי הצי הפרסי, אשר כלל שייטות מערי פיניקיה, קאריה, קפריסין ומצרים הנתונות למרותו של מלך פרס.
המלחמות הפלופונסיות והמלחמות בפרס.
לאחר המרד האיוני, שבו סייעה אתונה לערים היווניות שמרדו בפרס, החליט המלך דריווש הראשון לפעול נגד ערי המדינה ביוון (היו גם סיבות נוספות למהלך זה). הצי הפרסי נע בכל רחבי הים האגאי ללא התנגדות, ואולם משניסו הפרסים לראשונה לפלוש ליוון הם נהדפו בקרב מרתון, בשנת 490 לפנה"ס. הפרסים ערכו ניסיון פלישה נוסף: המלך חשיארש הראשון, הידוע בשמו היווני קסרקסס (Ξέρξης, Xerxes), הנחית בחופי יוון כוח פלישה עצום ובו 400 עד 600 אוניות, שהביאו לחוף מאות אלפי חיילים.
אתונה הייתה שקועה בתקופה זו במאבק מול האי הסמוך אייגינה, שבבעלותו היה צי מטיל יראה. כדי להתמודד עם צי זה, וכנראה גם מתוך ראיית ההתעצמות הפרסית, הציע המדינאי היווני תמיסטוקלס בשנת 482 לפנה"ס לבנות צי של 200 תלת-חתריות. יכולתו הפוליטית והשפעתו שכנעו את מועצת אתונה לבצע את ההחלטה, תוך שימוש בהכנסות ממכרות הכסף שנתגלו אז בלאוריון.
ההתנגשות הראשונה בין הצי היווני לצי הפרסי הייתה בקרב ארטמיסיון, שקדם לקרב תרמופילאי. שני הצדדים סבלו אבדות כבדות בקרב, אולם הקרב שהכריע את המערכה והביא לנסיגת הפרסים היה קרב סלמיס, בספטמבר 480 לפנה"ס.
לאחר ניצחון זה זכו הערים היווניות באיוניה (בחוף המערבי של אסיה הקטנה) לשחרור מהכיבוש הפרסי, ונוצרה הליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה. ליגה זו הפכה בהדרגה לאימפריה אתונאית, שיסוד כוחה היה הצי החזק שלה, ובו כ-200 תלת-חתריות. צי זה שלט בים האגאי ושמר על נאמנותן של בעלות בריתה של אתונה, וגם הגן על נתיבי השיט והמסחר בים זה ובים השחור, שבהן הובילו משלוחי חיטה לאתונה המתפתחת. מעבר לכך, היה הצי מקור תעסוקה קבוע לאזרחים העניים יותר בעיר, וכך שמר על מבנה השלטון הדמוקרטי של אתונה. היה זה הדגם הראשון בהיסטוריה של אימפריה שעיקר כוחה בעוצמתה הימית, ולאו דווקא יבשתית. מעצמות ימיות נוספות באותה תקופה היו סירקוזה, קורפו, קרתגו וקורינתוס.
במלחמות הפלופונסיות, שהחלו בשנת 431 לפנה"ס והתחוללו בין אתונה ובעלות בריתה לבין ספרטה ובעלות בריתה, תפסו התלת-חתריות מקום חשוב. למרות קרבות יבשה רבים שהתחוללו, הובסה אתונה לבסוף לאחר הרס הצי שלה במתקפה על סיציליה ולבסוף בקרב אייגוספוטמוי, שבו הובס הצי האתונאי תבוסה מוחצת בידי הצי של ספרטה.
פרטים טכניים.
לא נמצאו שרידים של תלת-חתריות, כיוון שהיו עשויות מעץ מתכלה; לא נמצאו תלת-חתריות טבועות, כיוון שהיו בעלות ציפה חיובית ופשוט לא טבעו. המידע שיש בידינו מגיע רק ממקורות כתובים ומעדויות ארכאולוגיות לא ישירות. רובן של עדויות אלו עוסק בטיפוס ה"קלאסי" של התלת-חתרית, מן המאה החמישית לפנה"ס, במיוחד אותן תלת-חתריות שהיו בשימוש באתונה. מידע חשוב הושג בפרויקט שחזור של תלת-חתרית (ראו בהמשך).
ממדים.
הדרך להערכת ממדי התלת-חתריות היא באמצעות מדידת רציפי האבן שאליהם הועלו לטיפולים ותחזוקה. רציפים אלו נקראו "נאוסויקי" (Neosoikoi - מחסי האוניות), וכמותם נמצאו בפיראוס, נמלה של אתונה. המדידות מעלות כי תלת-חתרית אתונאית הייתה באורך של כ-36 מטרים וברוחב כשישה מטרים. ההערכה היא שגובה התלת-חתרית היה בסביבות 2.15 מטרים, והשוקע שלה בעומק כמטר אחד, דבר שהקל מאוד על העלאתה לחוף לצורכי תחזוקה.
אמצעי הנעה וביצועים.