קורות חייו.
אלן מורהד נולד והתחנך באוסטרליה ובה התחיל את עבודתו כעיתונאי. ב-1937 עקר לאירופה והיה לכתב חוץ של הדיילי אקספרס. תחילה דיווח מגיברלטר על אירועי מלחמת האזרחים בספרד, הועבר לפריז ולרומא וב-1940 הוצב בקהיר. במלחמת העולם השנייה נודע בכתבותיו מחזיתות הלחימה בצפון אפריקה, באיטליה ובנורמנדי. בתום המלחמה התגורר תחילה עם משפחתו באיטליה ואחרי כן השתקע באנגליה והתרכז בכתיבה עיתונאית וספרותית הכרוכה במחקר היסטורי.
מורהד זכה פעמיים בציונים לשבח במהלך המלחמה. ב-1946 הוענקה לו דרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) וב-1968 הועלה לדרגת מפקד באותו המסדר (CBE), כמו כן הוענקה לו ב-1978 דרגת קצין במסדר אוסטרליה (OA) לאות הוקרה על תרומתו לספרות.
מורהד נפטר בלונדון ב-1983 ונקבר בבית הקברות ההיסטורי בוסט המפסטד . בתו, קרוליין מורהד היא סופרת ועיתונאית מוערכת ופעילה בארגוני זכויות האדם.
ספריו.
חוויותיו, תצפיותיו וכתבותיו ממלחמת העולם השנייה בזירת צפון אפריקה כונסו ב-1944 בספרו "הטרילוגיה האפריקאית" ("The African Trilogy") – "חזית הים התיכון" (1941), "שנה של קרב" (1942) ו"הסוף באפריקה" (1943). הספרים נכתבו תוך כדי המלחמה למרות קשיי הצנזורה ומגבלות התקשורת. בתום המלחמה פרסם את ספרו "ליקוי מאורות" ("Eclipse") על המערכה באירופה למיגור גרמניה הנאצית. הספר הסתמך על פרקי יומנו האישי בדרכו מהנחיתה של בעלות הברית בסיציליה ועד ללב במחנה הריכוז ברגן בלזן. ב-1946 ראתה אור ביוגרפיה שחיבר על הפילדמרשל מונטגומרי.
ב-1952 פרסם את ספרו "הבוגדים: חייהם הכפולים של פוקס, פונטקורבו ונאן מיי", וב-1955 – ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל ("Winston Churchill in Trial and Triumph").
ב-1960 וב-1962 הופיעו ספריו "הנילוס הלבן" ו"הנילוס הכחול" על חלוצי חקר מקורות הנילוס במאה ה-19 ועל תולדות הארצות שבהן עובר הנהר.
מורהד עסק לא מעט בתולדות מולדתו אוסטרליה. ב-1956 ראה אור ספרו "גליפולי" על אודות המערכה הרת האסון של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה במְצרי הדרדנלים. הספר יצר הערכה מחודשת לגבי חלקם של חֵילות אנזא"ק במלחמה, וכפי שציין אחד החוקרים "השיב לאוסטרליה את ההיסטוריה שלה". ב-1963 פרסם את ספרו "נחל קופר" על משלחת בורק ווילס , שחצתה ב-1860–1861 את אוסטרליה ממלבורן בדרום ועד למפרץ קרפנטאריה בצפון. ב-1966 יצא לאור ספרו "הפגיעה הקטלנית" ("The Fatal Impact") על החדירה האירופית לדרום האוקיינוס השקט, שתחילתה במסעותיו האמיצים של ג'יימס קוק והמשכה בדיכוי האכזרי של האבוריג'ינים.
בעקבות שבץ מוחי שפגע בו במהלך ביקור באוסטרליה ב-1966, ואחרי ניתוח שבוצע בלונדון והחמיר את המצב, נותר מורהד ללא יכולת דיבור, קריאה וכתיבה. רעייתו, לוסי מילנר, בעברהּ אחת מעורכֵי הדיילי אקספרס, טיפלה בהפקת כתביו שלא פורסמו, בהם כתב היד של חיבורו "דרווין ומסע הביגל" (1969). ב-1970 הפיקה אסופת רשימות אוטוביוגרפיות שהותיר – "חינוך מאוחר" ("A Late Education: Episodes in a Life").
עוד ב-1971 מסר מורהד לספרייה הלאומית של אוסטרליה את ארכיונו הפרטי – תכתובותיו המקצועיות והפרטיות, יומניו, כתבותיו בעיתונות, גזירי עיתונות על אודותיו, טיוטות ויריעות הגהה של כתביו וכן חומרים הנוגעים לחיבוריו שלא פורסמו.
אלברכט שמלט
אלברכט שמלט (בגרמנית: Albrecht Schmelt; 19 באוגוסט 1899, ורוצלב – 8 במאי 1945, ורמברון , גרמניה) היה פוליטיקאי גרמני, בריגדפיהרר באס אס, חבר הרייכסטג ונציג מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לעובדים זרים, מנהל "ארגון שמלט".
קריירה.
שמלט היה בן למשפחת בנאים ועבר את שנות ילדותו ונעוריו בברסלאו. הוא למד חקלאות ולאחר מכן היה פקיד בדואר. לאחר מכן היה קצין רדיו על ספינת הסוחר "große Fahrt" ("מסעות ארוכים"). בשנת 1930 הצטרף ל, מספר חבר 369,853. משנת 1932 היה חבר הפרלמנט הפרוסי ומשנת 1933 היה חבר הרייכסטג. בין השנים 1934 ו-1942 היה שמלט מפקד תחנת המשטרה בוורוצלב. ממאי 1941 היה שמלט ראש עיריית אופולה. במקביל, במסגרת תפקידו במפלגה הנאצית, היה שמלט אחראי על העובדים האזרחיים במטה הגאולייטר המקומי.
ב-1939 הצטרף שמלט לאס אס (מספר חבר 340,792). ב-15 באוקטובר 1940 מינה אותו היינריך הימלר לתפקיד שליח מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לענייני עובדים זרים בשלזיה עלית. ב-1942 קיבל שמלט קידום לדרגת בריגדפיהרר. ארגון שמלט, תחת הנהגתו, ארגן עבודת כפייה של יהודים בעבודות דרכים ובמפעלי חימוש. שמלט היה אחראי על למעלה מ-177 מפעלים, ומעל 50,000 עובדי כפייה.
אחריות לפשעים.
שמלט היה אחראי על קביעת סדרי העבודה במפעלי ארגון שמלט, תפקיד שלאחר מכן הועבר ל. משם יום העבודה במפעלי החימוש היה 12 שעות, חוזה העבודה נחתם באופן קולקטיבי, שכר העבודה היה 4.5 רייכסמרק ליום לעובד לא מקצועי. השכר נגבה על ידי האס אס, והעובדים עצמם קיבלו חלק זניח ממנו.
שמלט הורה שעובדים שלא יכלו להמשיך לעבוד עקב חולשה בגלל היעדר מזון, עקב מחלה או עקב פציעה, יעברו סלקציה ויישלחו לאושוויץ להשמדה. אקציית החיסול הגדולה במפעלי שמלט החלה ב-12 במאי 1942. עד אוגוסט 1942 נרצחו בגז 35,000 עובדים יהודים משלזיה העלית. את הסלקציות ביצעו פקידים ממשרדו של שמלט, פרידריך קרל קוצ'ינסקי (Friedrich Karl Kuczynski) וכנראה גם סגנו של שמלט, היינריך לינדנר (Heinrich Lindner). הגירוש לא היה קשור לגירושים שעליהם הורה אדולף אייכמן.
אחרי 1943.
אחרי ספטמבר 1943, עם תום הגירושים להשמדה של היהודים שעבדו בארגון שמלט, איבד הארגון את חשיבותו ונסגר. שמלט פרש מתפקידו ובמהלך 1944 נחקר על ידי בית דין של האס אס בחשד להתעשרות שלא כדין במסגרת תפקידו. לא ידוע מה היו ממצאי החקירה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, במאי 1945, התאבד שמלט, במועד לא ידוע.
ספגטיפקציה
Jean-Michel Charlier
רנה בה
רנה בה (בגרמנית: René Beeh; ינואר 1886 - 23 בינואר 1922) היה שרטט וצייר גרמני מאלזס. הוא הוערך מאוד על ידי בני דורו אך לאחר שנפטר בטרם עת, הוא נשכח.
חיים ועבודה.
בה למד בבית הספר לאמנויות בשטרסבורג בין השנים 1900 עד 1905, ועבר לאקדמיה לאמנויות במינכן (1905), שם היו מוריו פיטר הלם, הוגו פון הברמן ופרנץ פון שטוק. בשנת 1910 נסע לאלג'יריה הצרפתית ושם שהה עד שנת 1911, לפני שנסע באיטליה ופרובאנס. בשנת 1914 פרסם מבחר מכתבים מאלג'יריה יחד עם שישים רישומים, בשם: מכתבי ציירים מאלג'יר עם שישים רישומים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס בי כמודד של הצבא הגרמני הקיסרי בחזית המערבית בבלגיה ובצפון צרפת. כמה מציורי המלחמה שלו פורסמו לאחר המלחמה. נראה כי בה, שסבל מדיכאון, הרס חלק ניכר מעבודותיו.
הוא מת משפעת עונתית בגיל 36.
בה היה חבר בזצסיון במינכן. הוא גם התיידד עם כמה מחברי קבוצת הציירים בשטרסבורג "גרופ דה מאי".
בשנת 1914, בה אייר ספר של גוטפריד קלר, וב־1919–1920, את הרומן "התופת" מאת אוגוסט סטרינדברג. הוא תרם לכתב העת Münchner Blätter für Dichtung und Graphik ("כתב העת של מינכן לשירה וגרפיקה") לצד פול קליי, היינריך קמפנדונק ואלפרד קובין.
המהפכה.
עבודתו השאפתנית ביותר של האמן היא הציור הגדול La Revolution ("המהפכה") (שמן על בד, צויר 1918–1919), תיאור את אירועי נובמבר 1918 בשטרסבורג תוך שימוש אך ורק בגוונים של אוכרה וחום. הציור מציג קבוצה קטנה של גברים שנראים מקרוב שמחזיקים רובים ונראים מוכנים לצאת לקרב. אלא שבמקום למהר קדימה, הם מביטים בהבעה בלתי ניתנת להבנה. הפעולה נראית קפואה והזמן נראה מושעה ממש ברגע בו פורצת האלימות.
מורשת.
בשנת 2008 ארגן המוזיאון ההיסטורי בהאגנאו (צרפת) תערוכה מעבודותיו, הראשונה מאז מותו בטרם עת, 86 שנה לפני כן.
ציוריו נמצאים במוזיאונים מרכזיים ברחבי העולם החשוב מביניהם מבחינת גודל האוסף הוא המוזיאון ד'ארט מודרן בשטרסבורג שמחזיק ב-98 יצירות, כולל ציור המהפכה. המוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס מחזיק ב-83 עבודות של האמן, רישומים והדפסים, והמוזיאון לאמנות מודרנית מחזיק כיום ב-27 עבודות, גם רישומים והדפסים.
משפט ארטין-שרייר (הרחבות מעגליות)
מוזיקת גל חדש
מוזיקת הגל החדש
יחסי אוסטרליה–אקוודור
יחסי אוסטרליה–אקוודור הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין רפובליקת אקוודור.
סקירה כללית.
נציגות קונסולרית אוסטרלית באקוודור הוקמה בשנת 1968, שבע שנים לאחר ועדת הסחר.
הקשרים בין אוסטרליה לאקוודור ממשיכים לצמוח, כולל סטודנטים, מטיילים וקבוצה גדולה של בוגרים אוסטרלים באקוודור. הסדר ויזת עבודה ונופש לחופשה חדש בין אוסטרליה לאקוודור החל בשנת 2019–2020.
אוסטרליה ואקוודור חברות באו"ם, ב-WTO, בקרן המטבע הבינלאומית ובבנק העולמי.
אוסטרליה תמכה באקוודור במהלך מגפת הקורונה באמצעות תוכנית הסיוע הישיר (DAP). התוכנית מימנה עובדי טקסטיל מקומיים לייצור 34,000 מסכות פנים כדי לסייע לתגובת הממשלה למגפה. פרויקט אחר הוא סיוע להתאוששות הכלכלית וטיפול באלימות מגדרית על ידי הכשרת יצרניות נשים בטכניקות חקלאיות ועזרה לשתילת גידולי קרקע.
באוקטובר 2019 תמכה שגרירות אוסטרליה בשני "שגרירי בוגרים" אקוודוריים להשתתף בכנס הכרייה והמשאבים הבינלאומי במלבורן.
הסכמים בילטרליים.
2019 - אשרת עבודה ונופש (WHV)
2015 - MoU בנושא שיתוף פעולה בכרייה
2014 - MoU בנושא שירותי אוויר
2011 - MoU על הקמת ייעוצים פוליטיים
יחסים כלכליים.
בינואר 2020 סייע CSIRO להעביר קורס לעיתונאים בנושאי כרייה אחראיים בשלוש ערים באקוודור. הקורס סקר את ההבדלים בין כרייה קטנה וגדולה, נושאים סביבתיים וגישות אוסטרליות למעורבות בקהילה.