סיף הפרשים הוא באופן טיפוסי חרב שלהבה ארוך (בדרך-כלל 75–90 ס"מ) ומעוקל, בעל שפה חדה יחידה בצידו הקמור (באנגלית true edge או "הצד הנכון" המופנה אל היריב). קימור הלהב מקל על ביצוע התקפות שיסוף, בהן השפה החדה חותכת את המטרה לא רק בניצב לכיוונה כמו במכת גרזן, אלא גם נמשכת לאורכה בדומה למסור. השיסוף יעיל מחיתוך רגיל, שכן הוא "מחדד" את חתך הרוחב של הלהב העובר בפועל דרך המטרה, ובנוסף מאריך את אזור השפה החדה המעורב בביצוע החיתוך. תודות לכך חרבות מטיפוס סיף הפרשים, בעיקר כאלו שהן בעלות להב מעוקל יותר ורחב יותר, בדרך-כלל מפגינות ביצועים טובים מאוד במבחני חיתוך.
הלהב של סיף הפרשים כמעט תמיד בעל חוד בקצהו המאפשר דקירה, אם כי יכולת זו בדרך-כלל משנית ליכולת השיסוף. עיקול הלהב מקשה במקצת על דקירה יעילה, ולכן התקיימו במהלך ההיסטוריה טיפוסי סיף פרשים בעלי להב כמעט ישר, כפשרה המיועדת להשיג גם ביצועי דקירה וגם ביצועי שיסוף סבירים, ולעומתם טיפוסי סיף פרשים בעלי להב מעוקל מאוד, במטרה להשיג את ביצועי השיסוף הטובים ביותר על חשבון ביצועי הדקירה. הלהב לעיתים רחב, ולעיתים מתרחב אף יותר סמוך לחוד, תכונה שאף היא משפרת את ביצועי החיתוך על חשבון ביצועי הדקירה.
סמוך לחוד, הלהב לעיתים הושחז גם בשפתו האחורית (באנגלית false edge) כדי לאפשר יכולת חיתוך מסוימת גם בתנועה בכיוון ההפוך. ואולם למרבית אורכה, השפה האחורית בסיף הפרשים איננה חדה ואיננה משמשת לחיתוך. לעיתים היא עבה יחסית כדי לשפר את חוזק הלהב והתנגדותו לכיפוף. במרכז הלהב היה לעיתים קרובות שקע (אנגלית: fuller) הנמשך לאורכו ונועד להקל על משקל הלהב תוך הפחתה מזערית בחוזקו. הלהב בדרך-כלל חושל מפלדה עשירה בפחמן וגמישה, כך שהיה מסוגל להתכופף מעט לצדדיו ולהתיישר שוב, על-מנת להפחית את הסכנה לשבירתו בעקבות מכות חזקות חוזרות ונשנות.
הניצב של סיף הפרשים כמעט תמיד קצר ומיועד לאחיזה ביד אחת בלבד, שכן פרש רכוב נזקק לידו השנייה כדי לאחוז במושכות הסוס. הידית בדרך-כלל מתרחבת וכפופה בקצה האחורי לשיפור ביטחון האחיזה בה, ולעיתים נקשר אליה מיתר קצר, אשר נכרך על פרק היד כדי למנוע את אובדן החרב במקרה שתישמט מידו של המשתמש, סכנה ממשית לפרש רכוב. במזרח-אירופה, צידו הפנימי של הניצב לעיתים גם צויד בטבעת ממתכת או מעור שהאגודל הושחל דרכה לשיפור האחיזה. הניצב בדרך-כלל צויד בשמורות ניצב להגנת כף ידו של האוחז בחרב, אף כי היו סוגי סיף פרשים (למשל השאשקה בשימוש הצ'רקסים והקוזאקים) שחסרו שמורות ניצב לחלוטין. סוגים שונים של סיף פרשים מפגינים תצורות שונות ומגוונות של שמורות ניצב, החל בשמורות מוצלבות קצרות ופשוטות, דרך סוגים שונים של שמורות בצורת קשת או פרסה מצידו של הניצב להגנת פרקי האצבעות, וכלה בחיפויים רחבים בצורת פעמון או סל להגנה על מרבית כף היד, שלעיתים נוקבו בחורים או בסדקים צרים לחסכון במשקל. שמורות הניצב בדרך-כלל חושלו מברזל או מפלדה לחוזק, אך לעיתים מפליז או סגסוגות דומות ליופי ולעמידות נגד חלודה. שמורות הניצב, הניצב עצמו וצידי הלהב לעיתים קושטו בעיטורים או בחריטות, העשויות לציין את שמם של יצרן החרב, בעל החרב או יחידתו הצבאית.
בהשוואה לסוגי חרבות ארוכי-להב אחרים, סיף הפרשים ההיסטורי היה קל יחסית, בדרך-כלל במשקל של 600 עד 1,100 גרם, אשר הקל על הנפתו ביד אחת, אם כי עדיין כבד משמעותית מחרבות מודרניות לספורט הסיף. מרכז הכובד של סיף הפרשים היה בבסיס הלהב, בדרך-כלל במרחק של 12–20 ס"מ מן הניצב – רחוק יותר מאשר בחרבות דקירה ייעודיות כמו הרפייר וטיפוסי לאיזון של חרבות חיתוך.
היסטוריה.
כבר מן העת העתיקה ידועות חרבות מעוקלות להב לשיסוף אשר ניתן להתייחס אליהן כאל טיפוסים קדומים של סיף פרשים, דוגמת הח'ופש ממצרים העתיקה, שלהבה עדיין חושל מארד. ואולם הלהב של חרבות עתיקות אלו היה כמעט תמיד קצר בהרבה מן הלהב האופייני לטיפוסי סיף פרשים מאוחרים. מאות ואלפי שנים נדרשו לחרשי נשק לפתח שיטות לחישול פלדה גמישה דיה כדי לאפשר להב ארוך שלא יישבר אף לאחר מהלומות חזקות, ועם-זאת קשה דיה כדי לשמור על שפה חדה.
הטיפוס הראשון המוכר של סיף פרשים מעוקל ארוך-להב באירופה היה הסאביה בשימוש האווארים והמדיארים בהונגריה במחצית ימי הביניים, החל מן המאות התשיעית והעשירית. בערך באותה תקופה נפוצו לראשונה גם טיפוסי סיף פרשים במזרח התיכון, כמו הקיליץ' הטורקי והשמשיר הפרסי. "הסיף של קרל הגדול" הוא סיף פרשים מעוטר בזהב שעבר בירושה עם חפצי ההכתרה של האימפריה הרומית הקדושה, ויוחס לקרל הגדול מתחילת המאה התשיעית, אם כי להערכת היסטוריונים מודרניים הוא למעשה מתקופת אוטו השלישי בסוף המאה העשירית. לא ידוע היכן ובידי מי חושל, וייתכן שהוא נלקח שלל במלחמות האימפריה במדיארים. חרבות סיף מעוקלות להב נראות בתעודות מן האימפריה הביזנטית החל מן המאה ה-10, קרוב לוודאי בהשפעת שכירי חרב אווארים, מדיארים או טורקים, ומכונות שם במונח היווני פאראמריון (παραμέριον).
סיף הפרשים נפוץ בייחוד אצל פרשי הערבות האירו-אסייתיות דוגמת הממלוכים, המונגולים והעמים הטורקים השונים. הלהב הארוך והמעוקל איפשר לפרש לנצל את מהירות הסוס הדוהר לביצוע שיסוף יעיל מן האוכף, במיוחד נגד יריבים שלא עטו שריון גוף. ואולם אצל פרשי הערבות שימש סיף הפרשים בעיקר כנשק צד לגיבוי ולתגרות, בעוד שהנשק העיקרי בעת הסתערות מאורגנת היה בדרך-כלל קשת מורכבת.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים נדיר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, אולי משום ששריון שרשראות ולאחריו אף שריון לוחות היו נפוצים שם, והצטיינו בחסינותם לשיסוף. החרב האירופית הטיפוסית הייתה בעלת להב ישר עם שפות חדות משני צדדיו, ואף שהתקיימו גם טיפוסי חרבות בעלות שפה חדה יחידה, דוגמת הפלשיון (צרפתית: Falchion) והמסר (גרמנית: Messer), הם בדרך כלל היו קצרי-להב ושימשו חיילים רגלים פשוטי-עם. במאה ה-16 הצטמצם השימוש בשריון גוף כתוצאה מהתרחבות השימוש בנשק חם, ובמאה ה-17 החל השימוש הטקטי בחרב כנשק הסתערות עיקרי של חילות פרשים באירופה, אך חרבות אלו עדיין היו ברובן חרבות ישרות-להב. סיף הפרשים הפך נפוץ בצבאות מערב-אירופה רק מן המאה ה-18. בין הסיבות ההיסטוריות לכך מוזכרת לעיתים קרובות השפעת פרשים ממלוכים חמושים בסיף הסימיטר, שזכו למוניטין כאשר שרתו בצבאו הצרפתי של נפוליאון בונפרטה לאחר פלישתו למצרים, וכן השפעת פרשים הודים, פקיסטנים ואפגניסטנים חמושים בסיף הטולוואר, שזכו להערכה בצבא הבריטי בעת מלחמות האימפריה הבריטית בהודו.
ואולם נראה שהשפעה מוקדמת וחשובה יותר הייתה זו של הוסרים מזרח-אירופים, בעיקר הונגרים, קרואטים, צ'כים ופולנים. במאה ה-17 היו ההוסרים הפולנים פרשים כבדים נודעים באירופה, ותכופות צוידו בשתי חרבות – אחת ישרת-להב וארוכה מאוד שנישאה על אוכף הסוס ושימשה כעין רומח לדקירה בעת הסתערות רכובה מאורגנת, והשנייה סיף פרשים מעוקל להב (בפולנית "שאבלה" או "קרבלה") שנחגר למותני ההוסר ושימש לשיסוף בתגרות מטווח קרוב מאוד. לעומתם היו ההוסרים ההונגרים פרשים קלים, שהשתמשו בסיף פרשים מעוקל ("סאבייה" בהונגרית) באופן בלעדי. לאחר כישלון המרד של פרנץ ראקוצי בשנת 1711 נמלטו אצילים הונגרים רבים למרכז ולמערב אירופה, והועסקו שם בצבאות פרוסיה, צרפת, ספרד ומדינות נוספות כדי להקים, לאמן ולפקד על יחידות הוסרים קלים במסורת המזרח-אירופית. הוסרים חמושים בסיף פרשים היו לפרשים העיקרים בצבא הפרוסי תחת פיקודו של פרידריך הגדול, ובתקופת המלחמות הנפוליאוניות כבר שימש סיף הפרשים כנשק ההסתערות העיקרי במרבית חילות הפרשים באירופה.
עם זאת, לא פסק הוויכוח בין טקטיקנים בחילות פרשים בשאלה האם חרב פרשים צריכה להיות מעוקלת לשיסוף או ישרה לדקירה. חרבות ישרות-להב לא נעלמו, ובחילות ובתקופות שונים, יחידות מסוימות העדיפו אותן. בצבא הבריטי הקפידו להשתמש במונח "סיף" (sabre) רק לדגמי חרב מעוקלי להב, בעוד שחרבות פרשים ישרות-להב נקראו "חרב פרשים" (cavalry sword). אך בצבאות אחרים גם חרבות פרשים ישרות-להב היו עשויות להקרא בהשאלה "סיף", למשל חרב הפרשים האחרונה של צבא ארצות הברית משנת 1913 , אשר תוכננה על ידי ג'ורג' פטון. בדומה למרבית אחרוני הטקטיקנים של חיל הפרשים, פטון היה חסיד נלהב של דקירה, ובמאמר משנת 1913 טען שנפוליאון עצמו קרא אל פרשיו לפני הסתערותם בקרב וואגרם: "אל תחתכו! החוד! החוד!".
פרשים באירופה מאז המאה ה-16 היו חמושים גם בנשק חם קל, בדרך-כלל אקדחים וקרבינים קצרים שנישאו על האוכף. אך תורת הלחימה הנפוצה בחילות הפרשים עד תחילת המאה ה-20 גרסה שהסתערות רכובה בנשק חם אינה משיגה את אפקט ההלם הרצוי, ולפיכך יש לבצעה באמצעות חרב או רומח. בחילות אחרים כגון רגלים, ארטילריה והנדסה, סיף הפרשים נחגר כנשק-צד לגיבוי והגנה עצמית על ידי קצינים רבים, ולעיתים גם על ידי מפקדים שאינם קצינים. קצינים בחילות כאלו היו לפעמים רכובים על סוסים, אך סיף הפרשים היה מבוקש גם אצל קצינים וחיילים בלתי-רכובים, אם בזכות המוניטין שיצאו לפרשים כיחידות המובחרות באותה תקופה, ואם משום שסיף הפרשים נחשב כיעיל גם על הקרקע. מלחים וחיילים רגלים פשוטים, אשר הלהב של סיף פרשים תקני נחשב ארוך מדי לצורכיהם, צוידו לעיתים בגרסאות קצרות-להב, שבצי המלכותי הבריטי כונו קטלס (cutlass), ובחילות היבשה הבריטיים כונו "האנגר" (hanger) שפירושו "נתלה", שכן הן היו קצרות דיין להיתלות מחגורתו של חיל רגלי מבלי להיתקע בקרקע ולהפריע לתנועתו.