על אף אופוזיציה, הרפורמות בקרקעות יצאו לדרך, והממשלה שילמה לבעלי האדמות פיצויים על הקרקעות שנלקחו מידיהם וקראה להם להשקיע בתעשייה העירונית הגדלה. נעשתה מכירת מניות של המדינה במפעלי ייצור ומפעלים לציבור ולבעלי האדמות הישנים. רפורמה זו יצרה שכבה מעמדית חדשה של בעלי מפעלים שיכלו לעזור לתעש את המדינה. הקרקעות נמכרו לאיכרים בערך שהיה 30% מהערך האמיתי שלהן בשוק והבנקים נפתחו להלוואות ארוכות טווח של 25 שנים בריבית נמוכה במיוחד. אחד וחצי מיליון משפחות איכרים ניצלו את האפשרות שעמדה בפניהם לרכוש את הקרקעות, והם היוו בערך מחצית מכלל אוכלוסיית האיכרים. מבין האיכרים שלא היו מסוגלים לרכוש קרקעות, חלק נרחב מהם היגרו לערים, כפי שהעריכו אנשי הדת. במקביל, בעלי קרקעות לשעבר החלו להשקיע בתעשייה והתוצאה הייתה שפעמים רבות בעלי קרקעות ואיכריהם הפכו למעסיקים ומועסקים בתעשייה העירונית. החילון, ההתקרבות למערב וההפרש התרבותי הכללי בין העיר לכפר הובילו לריאקציה שמרנית בקרב האיכרים הרבים שהפכו לפועלים שהיגרו לערים.
משבר האנרגיה העולמי 1973–1979.
בשנת 1973 היו לאיראן חובות על סך 3 ביליון דולר. אך עם עליית מחירי הנפט, כנראה בעקבות יסוד אופ"ק ב-1960, שנה לאחר מכן החזירה איראן את כל חובותיה והחלה להרוויח 19 ביליון דולר לשנה מהנפט. לטענתו של היכל היה זה בעקבות חרם הנפט של מדינות ערב כלפי המערב, וזאת בעקבות מלחמת יום הכיפורים - חרם בו איראן לא השתתפה. איראן העלתה את מחירי הנפט, דבר שהיה גם לטובת ארצות הברית. שכן באותו הזמן הנפט נסחר בדולרים, כך ששער הדולר גם עלה וסייע לכלכלת ארצות הברית. השאה טען כי הנפט הוא קפיטל ולא הכנסה וכי הוא עתיד לבקש מהמערב למצוא מקורות אנרגיה/נפט חלופיים. השאה פרס בפני היכל כי הוא מאמין בשימוש וקידום טכנולוגי, גם בתעשייה הפטרו-כימית. וכי איראן תוך 10 שנים תגיע לרמה התעשייתית של אירופה ותוך 20 שנה תעקוף את ארצות הברית. לשאה היו שאיפות גבוהות ביחס לאיראן, ואף גבוהות בהרבה מארצות הברית. שתי הבעיות היחידות שהיו לו היו כי ראה בקומוניזם איום עיקרי וכי עדיין לא בטח באנשי הפוליטיקה של מדינתו.
הקמת הראסטחיז 1975.
השאה ביטל את שיטת המפלגות באיראן ועבר לשלוט בה דרך מפלגה בודדת (ראסטחיז).
יחסים עם ישראל ומדינות ערב.
בספרו, "איראן: הסיפור שלא סופר", מוחמד חוסיין היכל מודה כי לאחר מלחמת ששת הימים החלו קשרים הדוקים במיוחד בין מצרים לאיראן דבר שהוא עצמו לקח בו חלק, ואף כי זכה למספר הזמנות אישיות מהשאה לביקור באיראן. לטענת היכל רבים מהערבים הרגישו כי יש צורך ליצור מאזן כוחות עם ישראל ולכן חזרו לברית בגדאד עם איראן, אשר הקשרים עמה התחזקו רבות לאחר מותו של נאצר ב-1970. כמו כן טוען היכל כי המניע העיקרי לנפילת האימפריה העות'מאנית היה כי מנהגיה בגדו במסורת הדתית שלהם. ומכאן השאה השתדל מאוד להתחבר לדת ולבקר כל שבוע במסגד אחר. השאה האמין כי העם האיראני עודנו בור ואינו מוכן לדמוקרטיה ולכן מוטל על עצמו לשלוט בכל אספקט בחייהם וזאת לטובתם - עד אשר יצברו חינוך הולם ויהיו מוכנים לדמוקרטיה. בעקבות השת"פ האיראני-מצרי, ישראל, בדומה לארצות הברית, החלה להאמין כי זה עניין חיוני ביותר לשמור על איראן מחוסנת מהשאיפה לאיחוד וברית בין הלאומיות הערביות, שכן איראן היא קשר חיוני בין מדינות ערב לתת היבשת ההודית. הקשר הראשון בין ישראל לאיראן נעשה בימיו של בן-גוריון, ובסיוע ה-CIA נשלח ראש המוסד מאיר עמית לקיים שת"פ ישראלי-איראני (שלימים תהפוך לברית בין מספר מדינות מלבד איראן בשם "ברית הפריפריה"). השאה של איראן לא היה זקוק להרבה שכנוע, ולא רק בתחום המודיעין. שכן מדובר ב-2 מדינות לא ערביות המופרדות בים של מדינות ערביות לאומיות, שזה האלמנט שלשני המדינות היה סיבה מוצדקת לחשוש מפניו.
במסיבת עיתונאים שנתן השאה ב-23 בדצמבר 1973 בטהראן אמר כי על המערב ללמוד לחיות עם אמצעיה שלה וכן כי עליה לחפש מקורות אנרגיה נוספים מלבד הנפט. אם אנשי המערב רוצים לייצר היפים ולייצר שיחות שמאלניות, עליהם לעשות זאת על חשבון עצמם ולא על חשבון מדינות אחרות כדוגמת איראן. עוד הוא טען כי המערב מתנוון וכי לאיראן אין מה ללמוד מהם. שכן הם מעוניינים לייצא את רעיונותיהם המנוונים, הנקראים דמוקרטיה, אך כי זהו דבר שהאיראנים אינם יכולים לקבל. בנוסף השאה החל לדבר על העתיד ועל איך איראן תהפוך למדינה התעשייתית ה-5 בגודלה בעולם, כמו על כח גרעיני וצבאי ועל האפשרויות הבלתי מוגבלות וללא גבול שיש למדינתו ולחלומותיו. בשאלת הגרעין ענה השאה כי איראן לא תהיה האחרונה להיות מעצמה גרעינית באזור. בהתאם ל"דוקטרינת ניקסון" לפיה, מעבר לווייטנאם, על ארצות הברית לשמר את אינטרסיה בעולם חיפשה ארצות הברית גורם אזורי שישמש כ"שוטר אזורי" שלה ללא מעורבות ישירה ואיראן הייתה המועמדת הטובה ביותר לתפקיד זה באזור המפרץ.
פהלווי התרשם מההישגים הישראלים בתחום הטכנולוגי והגרעיני וראה בהם כמעודכנים ואפקטיבים במיוחד והיה מוכן ללמוד מהם, ובמיוחד בענייני ביטחון - וכך שלח חלק מאנשי מפתח גם מהמשמר המלכותי להכשרה בישראל. לפי ספרו של קרמיט רוזוולט כבר בשנת 1953 היחסים בין ישראל ואיראן היו מעולים והתחממו עם הצטרפותם של חלק מהישראלים ל-CIA, וכחלק מתוכנית ההכשרה של כוחות הסאוואכ. איראן בתקופת השאה הגדילה מאוד את תקציב ההתחמשות הצבאית, מכוון שכל ממשל זקוק לגב של כח צבאי. השימוש בכח הצבאי נעשה נגד כל איום, מכל צד שיגיע; וזאת על-מנת להגיב לכל איום מכל צד שיגיע, בין אם חלש או שווה לה. אך אם האיום יעשה מכח חזק ממנה, הכח הצבאי שלה אולי יוכל לספק זמן לחברי איראן לספק סיוע. בנוגע לשאלה על הקשרים בין הסאוואכ למוסד טען השאה כי בישראל התקשורת מנהלת נגדו תעמולה אישית וזאת לאחר שאמר לישראלים שביקרו אותו כי בנושא השטחים הכבושים, שאם הם רוצים לעשות את זה עליהם קודם כל להיות אומה של 20–30 מיליון, במקום להוות 2%-3% מהאוכלוסייה.
בשנות ה-70 ביטל השאה את פגישותיו השבועיות עם ראש ה-CIA וביקש להוציא מאיראן את כל עובדי ה-CIA שהוכנסו למשרדים האיראנים אחרי 1953. להמשך תכנן וביצוע ביטול כל התקשרות בין איראן לוושינגטון תוך מתיחת קו ישיר בין נשיא ארצות הברית לארמון האיראני. מהלכים אלו בוצעו לאחר הידוק הקשרים בין איראן למדינות ערב - תפקיד שאיראן שמחה לקחת. בנוסף טען השאה כי הוא חבר קרוב לאנואר סאדאת וכי ליבו עמו. כמו כן, כי לאיראן קיימת יחסים טובים עם ברית המועצות והסדרת בסיס לשיתוף-פעולה.
המהפכה האיראנית.
הרפורמות שביצע השאה הובילו לצמיחה כלכלית ולשגשוג בכלכלת המדינה בשנות ה-60 וה-70. היחסים עם ארצות הברית ועם מדינת ישראל התהדקו והובילו לעסקים כלכליים בין המדינות, לרבות חילופי ידע וציוד צבאי. עם זאת, במהלך תקופה זאת גברה ההתנגדות הדתית ותחושת ההתמרמרות על ידי אנשי המסורת והדת באיראן. אנשי הדת היוו אופוזיציה מרכזית לרפורמות של המהפכה הלבנה, הם התנגדו להגדרת המצב הקיים טרם הרפורמות כ"פאודלי" כפי שעשה השאה, הם ראו בחילון ובהתקרבות למערב סממן להתפרקות המערכת החברתית הקיימת ומוסדות הקהילה השמרנים, וראו את המהלכים שקידם השאה בצורת הרפורמות כסותרים את השריעה, הדין האסלאמי. היה גם חשש בקרב אנשי הדת כי מהפכה רדיקלית באורח החיים של האיכרים והחקלאים, אשר התקיים זה מאות שנים, עלולה לפרקו בין רגע, לגרום למשבר חברתי ולהביא להגירה המונית לערים הגדולות. בין הדוברים העיקריים שהתנגדו למהפכה הלבנה היה אייתוללה רוחאללה ח'ומייני. באותה העת 75% מהאוכלוסייה האיראנית היו איכרים, והשאה החל במלחמת תודעה מול הממסד הדתי סביב התמיכה וההכרה של אותם איכרים. עבור אותו מאבק תודעתי, הגביר השאה את השימוש בצנזורה ובאכיפה אוטוקרטית, מה שחיזק את דימויו כרודן וגרם בפועל לכך שאיבד גם את תמיכת מעמד הביניים המשכיל וגם את תמיכת האיכרים.
החל משנת 1974, סבל השאה מסרטן הדם מסוג CLL . המחלה, וכן התרופות שקיבל כנגדה, בעיקר פרדניזון, פגעו בתפקודו הפיזי והנפשי, והוא סבל מדיכאונות. באביב 1978 המחלה החמירה והשאה הפסיק להופיע בציבור. ביוני 1978 דיווחו הרופאים הצרפתיים של השאה לממשלתם עד כמה חמור מצבו. בספטמבר 1978 דיווחו הצרפתים לאמריקאים - שלא ידעו על כך דבר - שהשאה גוסס ממחלת הסרטן. השלטון שהשאה בנה היה מרוכז סביבו באופן ריכוזי מאד, ולכן מצבו המדרדר פגע מאוד ביכולת להגיב על המהומות וההתנגדות הגוברת. השאה ייחס את המהומות להתערבויות זרות של מדינות שונות, ובראשן ברית המועצות.
ב-16 בינואר 1979, לאחר פרוץ המהפכה האיראנית, יצא השאה לגלות.
הוא נאלץ לעזוב למצרים, אחר כך המשיך למרוקו, המשיך לשהות קצרה באיי בהאמה, ולבסוף הגיע למקסיקו. גידול סרטני שהחל להתפשט בגופו אילץ אותו לקבל טיפול רפואי דחוף, שבוצע בארצות הברית, שם שהה השאה תקופה קצרה, בתקופת הנשיא ג'ימי קרטר. במהלך השהות בת החודשיים של השאה בארצות הברית, פלשו סטודנטים איראניים, בעידוד ח'ומייני, לשגרירות האמריקנית בטהראן. כך נוצר משבר בני הערובה באיראן. השאה אולץ לעזוב את ארצות הברית לשהות קצרה בפנמה, שם החמירה מחלתו עקב מניעת טיפול רפואי בה, ולאחר מכן נפטר במצרים ב-27 ביולי 1980.
חיים אישיים.
אורחות חייו וחצר המלוכה.