מותג M&amp;M's זכה להצלחה גדולה בעולם ובארצות הברית בפרט בין היתר בגלל שיחידה אחת ערכה ארבע קלוריות בלבד. ברחבי ארצות הברית הוקמו מספר חנויות M&amp;M's המוכרות סוכריות M&amp;M's מיוחדות במגוון צבעים ותצורות, בנוסף לעשרות מוצרים יומיומיים פשוטים המעוצבים בצורת M&amp;M's או כוללות את סמלי המותג כדוגמת ביגוד, בובות, משחקי וידאו, שעונים מעוררים, ושמיכות פליז. החנות הגדולה ביותר מסוג זה נמצאת בשדרת הסטריפ בלאס וגאס. החנות משתרעת על פני ארבע קומות, וכוללת מאות מוצרים ומסלול לילדים.
צבעי ה-M&amp;M's.
הממתקים הראשונים יוצרו ב-6 צבעים: אדום, כתום, כחול, ירוק, צהוב וחום, כאשר את כולם, בין היתר, ניתן להשיג בחנויות ה-M&amp;M's. בשנת 2013 נוסף הצבע חום בהיר.
בשנת 1960 שונה צבעם של הממתקים הממולאים בבוטנים, והם יוצרו באדום, צהוב וירוק. ב-1976 הוחל גם בייצורם של ממתקים כתומים.
בשנת 1976 הפסיקה חברת מרס את ייצורם של ה-M&amp;M's בצבע אדום, בשל חשש שבצבע מאכל אדום יש חומרים מסרטנים. אף שהחברה השתמשה בצבע מאכל מסוג אחר מזה שלגביו התעורר החשש, היא החליטה להפסיק את הייצור משום שלא רצתה להסתכן בירידה במכירות. ב-1987, לאחר שהאזהרות נשכחו, חזרה החברה לייצר גם M&amp;M's בצבע אדום.
ב-1993 הזמינה חברת מרס את צרכניה לבחור באיזה צבע נוסף ייוצרו ה-M&amp;M's. הצרכנים העדיפו את הכחול על פני הסגול והורוד, וב-1995 החליף צבע זה את החום הבהיר. ב-2002 נערך משאל צרכנים נוסף, ובו גבר הסגול על הורוד והטורקיז. M&amp;M's בצבע זה יוצרו במשך תקופה קצרה בלבד. בשנת 2004 הממתקים יוצרו בשחור ובלבן, וב-11 במרץ 2004 הם יוצרו שוב בצבעים הרגילים. במהלך 2007 נמכרו גם סוכריות M&amp;M's בצבע ורוד. מאז שנת 2003, פועלת החברה בשיתוף קרן סוזן ג`י קומן המסייעת במימון מחקר וחינוך למודעות על סרטן השד. כל שנה מוציאה החברה מהדורה מיוחדת של שקיות m&amp;m המכילות שוקולד בצבעים ורוד ולבן, כאות למאבק בסרטן השד. שקיות אלו נמכרות ברשת האינטרנט, וגם בחנויות (בחודשים מסוימים בשנה). החברה תורמת סכום של 10% מכל שקית שנמכרת לקרן, והגיעה עד היום לסכומים גבוהים.
בישראל נמכרים ארבעה סוגים של השוקולד- החום (העדשים הפשוטות) והצהוב (בוטנים)
ואדום (חמאת בוטנים). החל משנת 2010 החל להימכר גם הכחול (פצפוצי אורז). החטיף משווק באופן מוגבל ובחנויות מעטות ברחבי הארץ באריזת שקית 250 גרם, ואילו היבואן הרשמי, הדיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון משווק גם צעצועים, שקיות 750 גרם ומבצע מגוון מבצעים אשר כוללים את השוקולד.
אנדרה קאמפרה
אנדרה קאמפרה (בצרפתית: André Campra; 4 בדצמבר 1660 - 29 ביוני 1744) היה מלחין ומנצח צרפתי.
ביוגרפיה.
אנדרה קאמפרה, יליד אקס-אן-פרובאנס, רכש השכלה דתית ומוזיקלית בקתדרלה של סן-סובר באקס-אן-פרובאנס ובשנת 1678 התמנה לכומר. משנת 1694 עד 1700 היה המנהל המוזיקלי בקתדרלת נוטרדאם בפריז, אחרי ששימש בכהונות דומות בטולון, ארל וטולוז.
נטייתו לכיוון התיאטרון החלה בשנת 1697. במועד זה עבד בחצר הנסיך מקונטי כמנהל מוזיקלי ואחר, בשנת 1730, היה למנהל האופרה. האופרה שחיבר, L'Europe galante הציבה אותו במעמד הגאון האמיתי של ה"באלט-קומדיה", סוגה מוזיקלית שיוצרה היה פסקל קולאס (בבלט שלו "העונות"). כמי שהיה ממוקם בסדר הזמנים בין ז'אן-בטיסט לולי (1632-1687) לז'אן-פיליפ ראמו (1683-1764), היה לקאמפרה חלק בהתחדשות האופרה הצרפתית.
קאמפרה עבד באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקאפלה המלכותית בוורסאי אחרי מותו של לואי ה-14.
משנת 1720 ואילך, חזר קאמפרה לחיי הדת והקדיש את רוב זמנו למוזיקת קודש. הוא מת בגיל 83 בורסאי.
יבם
דוט-קום
מעלית שבת
מעלית שבת היא מעלית שמנגנון הפעלתה מאפשר ליהודים שומרי שבת להשתמש בה בשבת בלא שיעברו על איסור חילול שבת. את מעלית השבת תכנן ופיתח המהנדס דוד בנעט במסגרת מכון מדעי טכנולוגי להלכה של הרב לוי יצחק הלפרין בירושלים. ההיתר לשימוש במעלית שבת איננו מוסכם על כל הפוסקים.
בתחילת 2017, פיתח המהנדס בנעט, בשיתוף פעולה עם חברת 'ויטור', מעליות שבת גם למעליות MRL (ללא חדר מכונות) וכיום ניתן להתקין מעלית שבת מסוג MRL גם לשיטת הרב הלפרין הנחשבת שיטה מחמירה.
הפעלתה של מעלית שבת.
ההלכה אוסרת שימוש במעלית רגילה בשבת וחג, כיוון שהשימוש בה כרוך בעשיית מלאכות האסורות מדאורייתא ומדרבנן. מעלית שבת, לעומת זאת, פועלת בשעות קבועות הנקבעות על ידי מנגנון הפיקוד שלה. המעלית נעה בין הקומות בצורה אוטומטית ועוצרת בכל תחנה ללא צורך בלחיצה על כפתורי הפעלה. המעלית ממתינה זמן מה בכל קומה (או בכל קומה שנייה) לכניסת הנוסעים ומתריעה בזמזום כמה שניות לפני סגירת הדלתות. חיישנים חשמליים, כגון עין אלקטרונית בדלת ומנגנוני שקילה, מנוטרלים בדרך כלל על מנת למנוע את השפעת האדם על ההפעלה האוטומטית של המעלית. בדרך כלל יש שילוט או נורית חיווי המציינת שהמעלית פועלת במצב שבת. כדי לקצר את זמן התנועה של המעלית יש מעליות המתוכנתות לדלג על מספר קומות בעלייתן או עולות היישר לקומה העליונה, ואחר כך יורדות קומה קומה.
רוב המעליות שבהן מותקן פיקוד שבת מתוכננות על ידי חברת המעליות בשיתוף ובהנחיית רבנים ומהנדסים של מכוני הלכה כגון המכון המדעי להלכה בירושלים ומכון צומת. האישור להשתמש במעלית שבת מותנה בבדיקה ואישור של המעלית על ידי טכנאים ומהנדסים של מכוני ההלכה.
הפולמוס ההלכתי סביב מעלית שבת.
מעלית שבת קיבלה הסכמה מרבנים חשובים כגון הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יהושע ישעיה נויבירט, אך איננה מוסכמת על כל פוסקי ההלכה, יש שאוסרים לרדת במעלית אבל מתירים לעלות וישנם הנמנעים בכלל משימוש במעלית זו בשבת.
בספטמבר 2009 קבוצה של רבנים חרדים פרסמה בשם הרב יוסף שלום אלישיב פסק הלכה האוסר בצורה גורפת שימוש במעלית שבת, אך מאוחר יותר פורסם כי הם עומדים לחזור בהם מדבריהם ולהתיר שימוש במעלית שבת, לפחות לבעלי צרכים מיוחדים, חולים ונשים בהריון. במקביל פרסמו מכון צומת והמכון המדעי להלכה מכתבי תגובה להסבר ההיתר לשימוש במעלית שבת.
טיעונים נגד ובעד:
בחוקי מדינת ישראל.
בשנת 2001 תוקן חוק התכנון והבניה ונוסף לו סעיף 158א, הקובע שבכל בניין מגורים ובניין ציבורי שיש בו יותר ממעלית אחת יש להתקין מנגנון פיקוד שבת באחת מהן. בצעד נוסף נקבע בשנת 2011 שבבית משותף שבו אין מנגנון פיקוד שבת, "רשאים רוב בעלי הדירות להחליט על התקנת מנגנון פיקוד שבת, וכן על הפעלת המעלית או אחת המעליות, לפי העניין, כמעלית שבת". הוצאות ההתקנה של מנגנון פיקוד שבת חלות על הדיירים הדורשים את התקנתו.
בסעיף 59ז (א) לחוק המקרקעין נקבע: "בבית משותף שבו דירות המשמשות למגורים, כולן או חלקן, ושבו מותקנת יותר ממעלית אחת ובאחת המעליות הותקן מנגנון פיקוד שבת, רשאי כל בעל דירה לדרוש כי המעלית שבה הותקן המנגנון תופעל כמעלית שבת; דרש בעל דירה כאמור, תופעל המעלית כמעלית שבת". הוצאות ההחזקה וההפעלה הנובעות מהפעלת המעלית כמעלית שבת חלות על הדיירים הדורשים את הפעלתה בצורה זו.
איוואן איליץ'
איוואן איליץ' (בקרואטית: Ivan Illich; 4 בספטמבר 1926 - 2 בדצמבר 2002) היה פילוסוף ואנרכיסט אוסטרי ממוצא קרואטי, שרעיונותיו על סוגים שונים של סמכות מקצועית הביאו לו פרסום רב. איליץ' חיבר סדרה של מסות ביקורתיות על מוסדות החברה המודרנית. הוא עסק בנושאים שונים, כגון חינוך, רפואה, עבודה, התפתחות כלכלית ומגדר. יצירותיו התפרסמו באופן נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20.
חייו.
איליץ' נולד בעיר וינה לאב קרואטי ואם יהודיה. הוא למד היסטולוגיה וקריסטלוגרפיה באוניברסיטת פירנצה.
משנת 1942 עד שנת 1946, למד איליץ' תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית בקריית הוותיקן. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ההיסטוריון ארנולד טוינבי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ביקש להתמנות לעוזר הכומר הקהילתי בעיר ניו יורק. ב-1956 מונה להיות סגן הרקטור באוניברסיטת פוארטו ריקו, שם פגש את אוורט ו' רימר, והשניים החלו לנתח את התפקיד של עצמם כמנהיגים חינוכיים.
בשנת 1961 ייסד איליץ' בקורנאבאקה שבמקסיקו את המרכז הבין-תרבותי לתיעוד, מרכז מחקר שהציע קורסים בלימוד שפות למיסיונרים מצפון אמריקה. מטרתו של איליץ' הייתה להתעמת עם העובדה שהוותיקן לקח חלק בפיתוח של העולם השלישי. איליץ' האמין שיש לראות את העולם השלישי ואת חוסר הפיתוח שלו כמושא לקנאה. הוא הסתכל בחוסר אמון על הרחמים הליברליים ועל היהירות השמרנית שהניעו את גל ההתפתחות התעשייתית העולמית. הוא ראה את השליחים של העולם המערבי לעולם השלישי כסוג של הגמוניה תעשייתית, וככזאת, כפעולה של "מלחמה על הקיום". הוא שאף ללמד את המיסיונרים שנשלחו על ידי הכנסייה לזהות את עצמם כתיירים ואורחים של המדינה המארחת.
לאחר 10 שנים, הניתוח הביקורתי של המרכז על הפעולות המוסדיות של הכנסייה הביא את המרכז לכדי עימות עם הוותיקן, ואיליץ' הוזמן לרומא לתשאול. בשנת 1976, ככל הנראה עקב דאגתו מזרם האקדמאים הרשמיים ותופעות הלוואי האפשריות של "ההתמסדות" של המרכז עצמו, סגר איליץ' את המרכז, בהסכמת חברי המרכז. מספר חברים המשיכו בלימוד שפות בקורנאבאקה, וחלק מקורסים אלו עדיין קיימים. איליץ' עצמו התפטר מתפקידו ככומר כבר בסוף שנות ה-60.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, טייל איליץ' רבות, וחילק את זמנו בעיקר בין ארצות הברית, מקסיקו, וגרמניה. בין היתר, לימד פילוסופיה באוניברסיטת ברמן.