אופי תפקידו של הקומונר משתנה בהתאם לאוכלוסייה ולסוג היישוב בו הוא עובד. קומונרים בוגרים הם קומונרים בוגרי תנועת נוער, המתפקדים בדרך כלל כמרכזי סניף תנועתי, והיקף האחריות שלהם בדרך כלל גדול יותר משל קומונר בשנת שירות.
תפקידי הקומונר בתנועות נוער.
תפקידי הקומונרים משתנים בהתאם לתנועה ולסניף בהם הם פועלים:
מג'סטיק
מג'סטיק (באנגלית: The Majestic) הוא סרט קולנוע בבימויו של פרנק דרבונט ובכיכובו של ג'ים קארי. הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2001.
עלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בארצות הברית בשנות ה-50.
פטר אפלטון (קארי) הוא תסריטאי הוליוודי מתחיל, שזכה להצלחה עם השתתפותו ביצירת הסרט "שודדי החול של הסהרה" ("Sand Pirates of the Sahara"). הוא יוצא עם שחקנית קולנוע והחיים שלו מצוינים.
מעט לפני שמתחילים להפיק סרט חדש שלו, שאמור להיות הצלחה גדולה, הוא מואשם בהיותו קומוניסט (בשנות ה-50 הייתה תופעה רחבה של ציד קומוניסטים), על ידי וועדה שבראשה עומד אלווין קלייד. האישום בא לאחר שבשנת 1945, בזמן היותו בקולג', הוא היה חבר בארגון קומוניסטי. בהמשך הסרט נחשף שהוא נרשם לארגון כדי להיות ליד בחורה שהיה דלוק עליה.
בעקבות ההאשמה, סרטו החדש מוקפא ואפלטון נכנס לדיכאון. הוא משתכר ויוצא לסיבוב עם מכוניתו ומאבד שליטה על הרכב באמצע גשר, מה שגורם לו ליפול עם רכבו לתוך נהר. הוא מתעורר לחופה של עיירה קטנה בקליפורניה בשם לוסון (העיירה לא קיימת במציאות). כמו כן, כתוצאה מהתאונה מאבד אפלטון את זיכרונו.
בעיירה הוא נחשב בטעות כלוק טרימבל, אחד מבניה של העיירה שנעדר במשך 9 וחצי שנים, לאחר שלחם במלחמת העולם השנייה. מכיוון שאפלטון איבד את זכרונו, הוא חושב שהוא אכן לוק, ומתאחד עם "אביו", הארי טרימבל. עם הזמן, הוא גם חובר לחברתו של לוק, אדל.
ההשפעה על העיירה.
לוסון היא עיירה קטנה שאיבדה 62 מבניה במלחמת העולם השנייה, ו"חזרתו" של אחד הבנים הוא אירוע משמח ומרגש ששובר את תחושת הדיכאון המתמשכת מאז המלחמה. בין היתר, העיירה עורכת מסיבה לכבוד חזרתו של "לוק". אנו גם רואים שהעצב והצער שבאובדן הבנים ליכד וגיבש מאוד את תושבי העיירה.
במקרה, נתקל אפלטון באנדרטה לזכר הנופלים שהוקדשה ונשלחה לעיירה על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, פרנקלין רוזוולט. האנדרטה נמצאת בתוך מחסן ואף אחד לא רואה אותה, ואפלטון חושב שיש להציגה ברבים. בסופו של דבר האנדרטה אכן מוצגת בעיירה ואף מתקיים טקס לחניכתה.
עם זאת, לא כולם שמחים מ"שובו" של "לוק". אחד מהם הוא בוב לפרט, חייל שלחם גם הוא במלחמה וכעת הוא נותר עם יד אחת בלבד. הוא הכיר את לוק האמיתי ולא אהב אותו. בשלב מסוים, הוא אפילו מכה את אפלטון.
המג'סטיק.
המג'סטיק הוא בית קולנוע השייך למשפחתו של לוק. הוא אינו פעיל יותר מכיוון שהוא זקוק לשיפוץ. עם "שובו" של "לוק", הארי טרימבל מחליט לפתוח מחדש את המג'סטיק ומגייס את "לוק" ועובדים קודמים של המג'סטיק. לאחר עבודה מרובה בית הקולנוע נפתח בחגיגה גדולה ורבים מתושבי העיירה באים להקרנת הבכורה.
גילוי זהותו של אפלטון.
אחד הסרטים שמוקרנים ב"מג'סטיק" הוא הסרט שאפלטון כתב, "שודדי החול של הסהרה". אפלטון מזהה את הסרט, זכרונו שב אליו והוא מבין שהוא אינו לוק. בסמוך לכך, הארי מקבל התקף לב ונמצא על ערש דווי. אפלטון בוחר שלא לגלות להארי שהוא אינו בנו ונותן לו למות בידיעה שבנו עדיין בחיים.
אפלטון מגלה את העובדה שהוא אינו לוק לאדל, חברתו של לוק ועכשיו חברתו של אפלטון. אדל בתגובה משיבה שהיא תמיד הרגישה שהוא אינו לוק.
בינתיים, עברו מס' חודשים והיעלמותו של אפלטון מהוליווד יצרה את החשד שהוא ברח ממשפטו. בעקבות כך, נשלחו סוכנים לחפשו.
מכוניתו נמצאת באחד החופים על ידי ילדים ועקב כך הסוכנים מגיעים גם ללוסון וחושפים את זהותו מול כל העיירה, ולוקחים אותו למשפט.
המשפט.
לאחר שזהותו האמיתית נחשפה, אפלטון נלקח למשפטו בלוס אנג'לס. עורכי הדין שלו מייעצים לו להודות בהיותו קומוניסט ובזכות כך להינצל מכניסה לכלא.
בסופו של דבר, מחליט אפלטון לא להקשיב לעצת עורכי הדין שלו והוא אינו מודה באשמה, ומספר את הסיבה שהוא רשום בארגון הקומוניסטי (רצה להיות בחברת בחורה שהיה דלוק עליה). במקום ההודאה, אפלטון קורא מתוך ספר שקיבל מאדל (שאותו קיבלה מלוק) את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הקובע כי לכל אדם יש את הזכות להאמין במה שהוא רוצה, ושבעצם אדם יכול להיות קומוניסט אם הוא רוצה. צעד זה לא מתקבל בעין יפה אצל הוועדה השופטת, אך האזרחים והעיתונאים שנכחו במשפט הריעו לאפלטון והפכו אותו לגיבור. בעקבות דעת הקהל בנושא, ומכיוון שאפלטון הזכיר את שמה של הבחורה שהיה דלוק עליה (וכך, מבלי להתכוון, הלשין שהיא אכן הייתה חברה בארגון הקומוניסטי), הוחלט שלא לכלוא את אפלטון.
סוף הסרט.
לקראת סוף הסרט יש חזרה של הסצנה הראשונה בסרט - אפלטון יושב בחדר צוות שבו יש דיון על יצירת סרט. המצלמה מראה רק את אפלטון בעוד ששומעים את דבריהם של שאר אנשי הצוות (ביניהם גם מופיע קולו של הבמאי רוב ריינר).
הפעם, אפלטון מחליט לצאת באמצע הדיון ולנסוע חזרה ללוסון.
הוא מגיע לתחנת הרכבת ושולח טלגרם לאדל, בו הוא כותב לה שהוא עולה על רכבת ללוסון, ואם היא תחכה לו בתחנה הוא יירד שם, ואם לא - הוא ימשיך לנסוע. כשהוא מגיע לתחנה הוא מגלה שתחנת הרכבת מלאה בתושבי לוסון המברכים את בואו. הוא יורד מהרכבת ולוחץ את ידיהם של רבים מהתושבים, ביניהם בוב לפרט. אחרי שבורך על ידי רבים מהתושבים, הוא מתאחד עם אדל.
רון לשם
רון לשם (נולד ב-20 בדצמבר 1976) הוא סופר ישראלי, תסריטאי ועיתונאי, חתן פרס ספיר לספרות ופרס יצחק שדה לספרות צבאית. כיהן כסמנכ"ל ומנהל התוכניות ב"קשת".
ביוגרפיה.
לשם גדל בגבעתיים, בנם של זיוה וגדעון לשם (מנכ"ל מכון מור בדימוס). כנער שימש במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה, שירת בצה"ל בחיל המודיעין ביחידה 8200. בשנים 1998 - 2002 שימש חבר מערכת העיתון "ידיעות אחרונות". כיהן כרכז הכתבים של העיתון ומילא שורה של תפקידי עריכה וכתיבה. במסגרת המגזין "שבעה ימים" ליווה את האינתיפאדה השנייה בסדרת כתבות צבע נוקבות שזכו להד ציבורי נרחב והביאו את צלקות הלחימה מהשטח, דרך עיני גיבורים וקורבנות.
בספטמבר 2002 הצטרף ל"מעריב", שימש סגן העורך הראשי וראש אגף החדשות, וכן ערך את אתר האינטרנט של העיתון.
בטורים שכתב הצביע על כוחו וחובתו של העיתונאי להיאבק על אמת סובייקטיבית ערכית ולנסות להסיט את ההיסטוריה ממסלולה. הוא ניתח את הצלחתן של העיתונאיות שלי יחימוביץ' וכרמלה מנשה במהלך שהביא ליציאת צה"ל מלבנון, וכתב על עצמו "אני הייתי מאלה שטעו, השליטה בדרום לבנון נראתה אז בעיניי כמחיר שמוכרחים לשלם". מאמרים אחרים הקדיש לפערים החברתיים המעמיקים בחברה הישראלית. תחת הכותרת "את מי אנחנו שולחים למות למעננו?", תיאר את התרחקותה המתמשכת של "ישראל הראשונה" מצה"ל, בעוד יחידות השדה בצבא הולכות ונשענות בהדרגה, לדבריו, על עניים וילדי פריפריה, עולים חדשים, ודתיים.
בשנת 2005 יצא לאור, בהוצאת זמורה-ביתן ובעריכתה של נועה מנהיים, ספר הביכורים שלו, "אם יש גן עדן", המגולל את סיפורו של סג"ם (אחר כך סגן) לירז ליברטי, המכונה "ארז", מפקד צוות בפלוגת ההנדסה בחטיבת חי"ר (לאורך הספר נרמז לא פעם שמדובר בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי) המוצב עם צוותו במוצב הבופור בשנה האחרונה לשהות צה"ל בדרום לבנון. הספר, שנכתב דרך עיני דור החיילים של סוף שנות התשעים, בא להכות על חטא, לסגור את החשבון הפתוח, תוך הארה ביקורתית של הסתמיות, האבסורד, והמחיר הקשה מנשוא של הקיבעון. גישה זו עומדת לניתוח ביקורתי במסגרת קורסים אותם הוא מעביר במרכז הבינתחומי הרצליה, בתחומי העריכה העיתונאית.
על הרומן "אם יש גן עדן" זכה לשם בפרס ספיר לספרות לשנת 2006. הספר זכה גם בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2006,כמו כן שירו של אייל גולן "אם יש גן עדן" נכתב על ידי דורון מדלי בהשראה מהספר. בשנת 2007 יצא סרט הקולנוע "בופור" בבימויו של יוסף סידר, המבוסס על רומן זה. הסרט זכה בפברואר 2007 בפרס היוקרתי "דב הכסף" בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין ובפברואר 2008 היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה גרסה בימתית של הספר, במסגרת הצגת התיאטרון הנושאת את שם הספר, "אם יש גן עדן", בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, עופר שכטר, יוסף סוויד ואחרים.
בין סדרות הדרמה שכתב והיה שותף ליצירתן: "תא גורדין" (2011), "אופוריה" (2012). "תא גורדין" עובדה לגרסה אמריקאית ששודרה ב-NBC בשם "Allegiance", ולגרסה קוריאנית ששודרה ב-KBS תחת השם . גרסת המקור הישראלית הוכתרה על ידי מגזין התרבות של הגארדיאן הבריטי לאחת משש סדרות הדרמה הבינלאומיות הטובות ביותר לשנת 2012.
לשם נטל חלק בעיבוד הגרסה האמריקאית ל"אופוריה", שעלתה לשידור ברשת HBO ביוני 2019. הסדרה חודשה לעונה שנייה.
בשנת 2019 כתב ביחד עם הבמאי ירון זילברמן את התסריט לסרט הקולנוע ימים נוראים, שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר באותה השנה.
בקיץ 2019 החלו צילומי "הסהר הפורה", סדרה אמריקאית-צרפתית אותה כתב ביחד עם שותפו עמית כהן, עבור גופי השידור הולו וארטה ועוסקת במלחמת האזרחים בסוריה. יחד עם כהן, כתב במשך כעשור את תסריט הסדרה "שעת נעילה", ששידורה החל באוקטובר 2020 ונחשבת לסדרת הדרמה היקרה ביותר שהופקה לטלוויזיה הישראלית.
לשם נבחר על ידי מגזין "ליברל" לאחד ממאה המשפיעים בישראל לשנת 2019.
ספרו השלישי, "יפים כמו שהיינו", יצא לאור בספטמבר 2019 בהוצאת זמורה ביתן.