באוגוסט ובאוקטובר 1941 רצחו הגרמנים מחוץ לקוסטופיל כ-1,870 יהודים, בשני מועדים נפרדים. לאחר הרציחות רוכזו יתר יהודי העיר בגטו, אליו לא הועברו היהודים בכפרים החקלאיים הסמוכים. באוגוסט 1942 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים את כל יהודי העיר ביום אחד ליד כפר סמוך. באותו יום ערכו הגרמנים מיפקד במחנה העובדים בקוסטופיל. העובדים, בהנהגת אברהם יעקב ברייר (Breier), התארגנו ובשעת המיפקד ברחו ליערות. רובם נתפסו ונרצחו, אחרים ניצלו בעזרת פולנים או הצטרפו לפרטיזנים.
ב-26 באוגוסט 1942 החל הוואפן אס אס הגרמני, מלווה במשטרת העזר האוקראינית, במבצע לגירוש כל היהודים מהמחוז. בתחילת ספטמבר החלה האקציה בכפרים הסמוכים לקוסטופול, במאלה סידליסצ'ה ובהמשך באנטונובקה. הגרמנים פשטו על בתי היהודים בלילה וריכזו אותם בפאתי העיירה. עד לשעות הבוקר לא נותר איש בחיים. פרט לאנשים בודדים, ביניהם שמואל לידרמן.. הניצולים המעטים התחבאו במסתור שהוכן מראש.
סיפור ההצלה.
קבוצת הניצולים חברה לניצולים נוספים באחד היערות בסביבה, שנתפסה לאחר מצוד. הם נדרשו לחפור את קבריהם אולם כמה מהם נמלטו. כמה מהם נפגעו, אך האחים יוסף ושמואל לידרמן הצליחו להימלט והחליטו לנסות ולבקש מסתור אצל האיכר הפולני סטניסלב יסינסקי שהכיר את אביהם.
בשנת 1942 היה סטניסלב יסינסקי בן למעלה משמונים שנה ועיוור. הוא היה אלמן, והתגורר בבית בתו האמצעית אמיליה סלוטקובסקה. כשהגיעו יוסף ושמואל לידרמן לביתו של סטניסלב יסינסקי הוא זיהה אותם רק לפי קולם. במקום להזכיר להם את הצער שנגרם לו על ידי אביהם שהיה מראשי מועצת העיירה, קיבל אותם לביתו, הגיש להם עזרה ראשונה, אוכל ומקלחת חמה. הניצולים הסתתרו בבור שנחפר מתחת לאורווה. לאחר כשלושה שבועות הגיעו שני ניצולים נוספים שגם הם הוסתרו על ידי יסינסקי ובתו.
ההימלטות.
כעבור כחודשיים, בנובמבר 1942, נודע ליסינסקי שמהלכות שמועות כאילו הוא מסתיר יהודים. מחוסר ברירה אספו ארבעת הנמלטים את מעט מטלטליהם ופנו ליער, שם הסתתרו בבונקר ששימש אותם עד תום המלחמה. הם התקיימו בעזרת עבודות מזדמנות אצל כמה איכרים ולעיתים גם גנבות. באחד הימים נרצחו שלושה מבין ארבעת הנמלטים, ורק שמואל לידרמן, שלא היה במקום מכיוון שחיפש עבודה, נותר בחיים.
אחרי המלחמה.
זמן לא רב לאחר שחבורת הנמלטים עזבה את ביתו הוגלו בני משפחת יסינסקי לגרמניה לעבודות כפייה בחקלאות. אחרי המלחמה, ולאחר מות אביה, היגרו אמיליה ובעלה יוזף ושלושת ילדיהם לארצות הברית. שמואל לידרמן היה בין המעפילים באונייה י"ד חללי גשר הזיו אשר נשלחו לשהייה ממושכת במחנות המעצר בקפריסין. לבסוף זכה לעלות לישראל ולהקים בה את משפחתו. לאחר שנים התעניין מה עלה בגורל בני משפחת יסינסקי והצליח לאתרם בארצות הברית. לאחר זמן הוא הגיש בקשה למוסד יד ושם להכיר בהם כחסידי אומות העולם.
ב-28 בפברואר 1985 העניק מוסד יד ושם את התואר חסיד אומות העולם לסטניסלב יסינסקי (לאחר מותו), ולבתו אמיליה סלודובסקה, עבור אומץ לבם. במסגרת זו הוענקו להם מדליית חסידי אומות העולם הנושאות את שמותיהם, תעודת הוקרה, נטיעת עץ (תאנה) והוספת שמותיהם על קיר הכבוד בגן של חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים, ב-28 פברואר 1985.
נובה מיש
נובה מיש (עכבר חדש) (בבלארוסית: Новая Мыш, נובאיה מיש; בפולנית: Nowa Mysz) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונבנתה בו טירה. באמצע המאה ה-17 נשרף היישוב כתוצאה מקרבות הפולנים עם הרוסים.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר הסכם ריגה בשנת 1921 נכלל בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי נובה מיש.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-630 יהודים, כשליש מתושביה. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בסוף קיץ 1942 נרצחו כל יושבי הגטו מחוץ לעיירה.
ערן הלפרן
ערן הלפרן (נולד ב-1953) הוא רופא ישראלי מומחה ברפואה פנימית. כיהן כמנהל מרכז רפואי רבין (בילינסון) ויו"ר איגוד בתי החולים בישראל.
ביוגרפיה.
הלפרן נולד בחיפה וגדל בשכונת הדר, בן להורים שעלו מגרמניה. למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. את הסטאז' עשה ברפואה פנימית בבית חולים הדסה. שירת כרופא גדודי בחטיבת גולני.
לאחר שחרורו עבד במרכז רפואי העמק. ב-1991 מונה למנהל מחוז חיפה וגליל מערבי בשירותי בריאות כללית. ב-1997 מונה למנהל מרכז רפואי העמק בעפולה. ב-2002 מונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית. ב-2007 מונה למנהל מרכז רפואי רבין וכיהן בתפקיד עד מרץ 2019. ב-2011 נבחר ליושב ראש איגוד בתי החולים.
הלפרן בעל תואר מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
נשוי למאיה, רופאה במקצועה, ואב לשני בנים ובת. בתו רופאה ואחד מבניו, עודד הלפרין, הוא ראש המועצה המקומית כפר תבור, וצעיר ראשי הרשויות המקומיות בישראל.
פרידה
שוונצ'יונייליאי
שוונצ'יונייליאי (בליטאית: ; בפולנית: Nowe Święciany, נובה שוויינצ'אני; ביידיש: נײַ־סווענציאַן או סווענציאַנקע; וגם נובו-שווינציאן) היא עיר ברשות מקומית שווינציאן שבמזרח ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-13. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, בשל חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-סנקט פטרבורג. בשנת 1920 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי נובה שוויינצ'אני.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כרבע מתושביו, ופעלו בו בית ספר עברי, בית ספר יידי ותנועות נוער יהודיות. הפעילות הציבורית היהודית ביישוב נאסרה עם כיבושו בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו ליטאים מקומיים מספר יהודים בו. בהמשך, גויסו יהודי היישוב לעבודות כפייה, ובמקרה אחד, הוצאו להורג 43 מיהודי היישוב שהואשמו בקומוניזם בידי שוטרים ליטאים.
בתחילת ספטמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, ובסוף החודש הועברו כל יושבי הגטו באלימות למחנה פוליגון, בו נורו כולם בתחילת אוקטובר 1941.
נמל התעופה הבין-לאומי שאנגחאי פודונג
נמל התעופה הבין-לאומי שאנגחאי פודונג (במנדרינית: 上海浦东国际机场) הוא נמל התעופה הראשי של העיר שאנגחאי שבסין. השדה החל לפעול בשנת 1999 והפך לצומת תעופה מרכזי ביבשת אסיה. בשנת 2014 עברו בו 51,651,800 נוסעים ו-3,178,200 טון מטען, ובכך היה לשדה התעופה השלישי העמוס ביותר בסין וה-19 העמוס ביותר בעולם.
תולדות נמל התעופה.
נמל התעופה הונגקייאו (Hongqiao) במערבה של שאנגחאי היה נמל התעופה הראשי אשר שירת בעבר את העיר וסביבותיה. במהלך שנות התשעים הוברר הצורך בהרחבת קיבולת הנמל, ועם זאת התברר כי הבנייה העירונית הצפופה סביבו איננה מאפשרת זאת. לפיכך הוחלט להקים נמל תעופה בינלאומי חדש למטרופולין. אתר לנמל על פני שטח של 40 קילומטרים רבועים נבחר כ-30 קילומטרים ממזרח למרכזה של שאנגחאי. השלב הראשון בבניית נמל התעופה ובו טרמינל אחד, מסלול טיסה אחד באורך של 4,000 מטרים ו-76 עמדות חנייה למטוסים החל באוקטובר 1997. הנמל נפתח לטיסות שנתיים לאחר מכן.
בשנת 2005 נפתח בנמל מסלול טיסה שני. באותה שנה החל השלב השני בפיתוח הנמל ובו טרמינל נוסעים שני, טרמינל מטענים ומסלול טיסה שלישי. הבנייה הסתיימה במרץ 2008, לפני תחילת משחקי אולימפיאדת בייג'ינג.
בשנת 2011 אושרה לביצוע תוכנית השלב השלישי בנמל, הכוללת בניית שני מסלולי טיסה נוספים ומגדל פיקוח חדש.
לאחר פתיחת הנמל הועברו אליו הטיסות הבינלאומיות מנמל הונגקייאו, אשר הפך לנמל לטיסות פנים בלבד. בשנת 2007 החל נמל הונגקייאו לטפל שוב בטיסות בינלאומיות בהיקף מוגבל ליפן, קוריאה הדרומית, טאיוואן והונג קונג.
מתקנים ושירותים בנמל.
בנמל התעופה פועלים כיום (2015) ארבעה מסלולי טיסה בשני זוגות מקבילים, באורך של 3,400 עד 4,000 מטרים. הם ערוכים משני צידי שטח הנמל כששני הטרמינלים שבו מצויים בתווך ביניהם. בנמל 218 עמדות חניה למטוסים ו-70 גשרי עלייה למטוסים.
טרמינל 1 משתרע על פני 280 אלף מטרים מרובעים ובו 28 גשרי עלייה למטוס, ש-13 מהם הם דו-מפלסיים. בטרמינל 2, שנפתח ב-2008, מצויים 42 גשרי אוויר. בחלקו הדרומי של שטח הנמל קיימת עתודת שטח להרחבתו ולבניית הטרמינל השלישי.
הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות צ'יינה איסטרן איירליינס, שנגחאי איירליינס ואייר צ'יינה ופועלות בו חברות תעופה סיניות נוספות ועשרות חברות תעופה זרות. קיימים קווי תעופה בינו לבין כמאתיים יעדים - בסין, בכל רחבי אסיה, באוסטרליה, באירופה ובצפון אמריקה ויעדים אחדים באפריקה.
הנמל מחובר לשאנגחאי ולסביבתו במספר דרכי תחבורה: שני כבישים ראשיים; קו רכבת ריחוף מגנטי לפאתיה המזרחיים של שאנגחאי שמהירותו 430 קילומטרים לשעה (החל לפעול ב-2004); קו מס' 2 של הרכבת התחתית של שאנגחאי.
ב-28 בנובמבר 2009 התרסק בקרבת הנמל מטוס מטען של חברת Avient מיד לאחר המראתו ממנו. שלושה משבעת האנשים שעל סיפונו נספו בתאונה.
טיסות לישראל.
האינאן איירליינס הפעילה מ-12 בספטמבר 2017 3 טיסות שבועיות מהנמל לנמל התעופה בן-גוריון במטוסי בואינג 787 הקו נסגר בסוף אוקטובר 2019.
צבא פתח הכיבושים
טבח נוקריה