נראה כי האפיון החשוב ביותר של דואר היום היה חוסר המחויבות האידאולוגית שלו. במובן הזה הוא היה יחיד במינו בעיתונות העברית של העת ההיא, בה העיתונות שימשה כשופרן של המפלגות השונות. משה כרמון, משכיל ירושלמי וחבר מערכת דואר היום, אמר על כך כי בן-אב"י היה "כולו סבלן וחופשי, והשרה רוח של פלורליזם. ספק אם בזמן ההוא, ועוד שנים הרבה אחר כך, הייתה עוד בארץ אכסניה פתוחה וחופשית כדואר היום."
במרץ 1921, לאחר פרסום בקורת חריפה על מנחם אוסישקין בעיתון, יצאו אישים מראשי הציונות והיישוב המאורגן בארץ ישראל, בהם יוסף קלוזנר, חיים ארלוזורוב, יצחק בן צבי, בוריס שץ ודוד ילין, בגילוי דעת נגד דואר היום בו האשימו אותו בהפצת ידיעות שקריות וכתבו שהם רואים חובה:
למחרת פרסם דואר היום את תגובתו של אליעזר בן יהודה, בה הוא טען שהיוצאים נגד העיתון היו "רובם כמעט כולם מורים וסופרי "הארץ" ו"הפועל הצעיר" וקצת פקידי מוסדות", שיצאו נגד עיתון מתחרה או שהיו בין "המורים, שיש טינה בלבם על דאר היום מפני עמדת דאו־ היום בשאלת בתי הספר, והפועלים מפני עמדת דאר היום בשאלת הפועלים, ועוד אנשים אחדים מפני תרעומות פרטיות שיש להם על דאר היום." על הטענה לכך שדואר היום יצא נגד המוסדות הלאומיים כתב:
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי.
ב-1928, במעשה שבן-אב"י תיאר לימים כגחמה, הוא החליט למסור את עריכת דואר היום לידי ידידו זאב ז'בוטינסקי, אותו ערך אהרן אבן-חן. עורכי העיתון ומנהליו התנגדו למהלך, בעיקר בשל היות בן-אב"י מתון בהרבה מז'בוטינסקי מבחינה פוליטית. בן-אב"י התעקש, ואף טען כי מסירת מושכות העיתון היא אישית ולא פוליטית, ונועדה לתת במה לז'בוטינסקי למשך שנה אחת בלבד.
התוכנית לא עלתה יפה כמתוכנן, בעקבות השתלטותה של התנועה הרוויזיוניסטית על דואר היום, שמיהרה להציג את העיתון כביטאונה. בן-אב"י, אשר על פי ההסכם, זכאי היה לפרסם מאמרים אישיים ככל שירצה, נתקל בהתנגדות העורכים החדשים, ואף בניסיונות לצנזרו. בספר זיכרונותיו "עם שחר עצמאותנו" סיפר בן-אב"י כי עסקנים ופעילי התנועה אף תקפו אותו בפומבי, וכתובות נאצה הופיעו על קיר בית הדירות שבו התגורר, כמו "בן מביש לאביו", או "בוגד בעמו".
המצב הידרדר אף יותר כאשר ממשלת המנדט הבריטי אסרה על ז'בוטינסקי את הכניסה לארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"ט, וז'בוטינסקי העביר את תפקיד העריכה לשלמה גפשטיין, אך שלושה אחרים השתלטו על העריכה: אב"א אחימאיר, וולפגנג פון-וייזל ויהושע ייבין. שלושתם היו קיצוניים מז'בוטינסקי והשיבו את הסגנון הסנסציוני, הפעם למטרות אידאולוגיות.. אב"א אחימאיר למשל, פרסם ב-1928 טור בדואר היום שנקרא "מפנקסו של פשיסטן". עיתונאי מפורסם נוסף שכתב אז בעיתון היה ארתור קסטלר, שעזב את הארץ זמן קצר אחר כך, ורכש לעצמו פרסום ניכר כסופר בגרמנית ובאנגלית.
בשלב זה דרש בן-אב"י כי העיתון יוחזר לידיו לאלתר, אולם העורכים סירבו. בסופו של דבר העימות הוכרע רק לאחר שבני בנימין (התאחדות איכרים צעירים ילידי הארץ, שבן-אב"י היה ממנהיגיה), שלחו "צעירים עזי-רוח ומזויני-יד" לירושלים כדי לסלק את הרוויזיוניסטים ממשרדי המערכת. "את הבמה הזאת מסרתי פעם לז'בוטינסקי", נזכר בן-אב"י לימים, "בתקוותי כי הוא יהיה הגושר בין ה'אודיסאים', ובינינו - ולא הצלחתי". הגיליון הראשון לאחר שובו של בן-אב"י לתפקיד העורך הראשי של העיתון ראה אור ב-22 בפברואר 1931, ובגיליון זה נוסף המוטו "עיתון יומי עממי". בן-אב"י חזר לתפקיד העורך הראשי וכינה מעתה את דואר היום בתואר היומרני "ביטאון יהודה העצמאית". למרות זאת, העיתון לא הצליח לחדש את ימיו כמקדם, תפוצתו התמעטה והוא שקע במשבר כספי.
ב-1931 אירע רצח יוחנן שטל וסליה זוהר. לאחר שהמשטרה לא הצליחה למצוא את גופותיהם, הציג העיתון את החקירה כראיה למחדלי הסוכנות היהודית, שלטענתו התרפסה בפני השלטונות וכתוצאה מכך דרדרה את מצב ביטחון היהודים בדרכים והשלטונות אינם מגבירים את מאמציהם לגלות את הרוצחים. העיתון שכר בלשים פרטיים, שהצליחו לגלות את הגופות ולהביא למעצר הרוצחים.
סגירת העיתון.
ביולי 1933, פרש בן-אב"י מתפקידו, ודואר היום הועבר לעריכתם של שני עיתונאים ידועים, ד"ר שמואל פרלמן ופסח גינזבורג (בהמשך היה גינזבורג לעורך יחיד). בנאום פרישתו הציג עצמו בן-אב"י כ"מנער העיתונות העברית משממונה", ועל העיתונים האחרים אמר:
למרות כל זאת, השיל דואר היום תחת שרביט העורכים החדשים את התואר "ביטאון יהודה העצמאית", נקט בגישה מתונה ואופי ממלכתי יותר, ופנה עתה בעיקר אל המושבות הוותיקות ואל המעמד הבינוני העירוני. פעולה זו נתגלתה למפרע כטעות, שכן קהל יעד זה כבר קרא באותה עת את הארץ או את הבוקר (ביטאון הציונים הכלליים).
העיתון ראה אור רק עוד שלוש שנים, עד לסגירתו, ביוני 1936. הזכויות על שם העיתון עברו לידי ליאו וינץ, מו"ל ירושלמי מעולי גרמניה. בינואר 1940, עשה וינץ ניסיון קצר של כחודש ימים להחיות את העיתון בפורמט מוקטן, אך ללא הצלחה.
אנרגיה תרמית
אנרגיה תרמית או אנרגיית חום, היא חלק האנרגיה של מערכת או גוף מסוימים, שמיוחס לטמפרטורה שלו. אנרגיה זו, אשר היא חלק מהאנרגיה הפנימית, מתארת את כמות החום האגורה במערכת.
אופייה ה"תרמי" של האנרגיה הזו נובע מכך שהיא מתארת אנרגיות חלקיות של החלקיקים המיקרוסקופיים שמרכיבים את המערכת, ואשר נעים באופן אקראי, ובמהירות ממוצעת הקשורה בטמפרטורה. ניתן למדל אנרגיה זו, כסכום האנרגיות הקינטיות של כלל החלקיקים במערכת. עבור חלקיק יחיד, זוהי האנרגיה הקינטית הממוצעת עבור טמפרטורה מסוימת.
מושג זה של אנרגיה נמצא בשימוש בתחומי התרמודינמיקה והמכניקה הסטטיסטית.
הגדרות.
מערכת בעלת N חלקיקים.
ניתן לכתוב את האנרגיה התרמית כ:
formula_1
כאן:
חישוב אנרגיית חום.
אנרגיית חום היא האנרגיה המושקעת בעת עלייה בטמפרטורה של גוף בכל חומר שהוא, התכתו ואידויו. אנרגיית החום נגרעת ומשתחררת בעת שרפה (בעירה), הקפאה ועיבוי.
חישוב אנרגיית חום בעת שרפה (בעירה).
מוסכמת הנוסחה הבאה אשר מתארת את האנרגיה הנפלטת בעת בעירה:
formula_6
כאשר:
חישוב אנרגיית חום בעת עליה בטמפרטורה.
מוסכמת הנוסחה הבאה אשר מתארת את האנרגיה המושקעת בעת עליה בטמפרטורה של חומר:
formula_9
חישוב אנרגיית חום בעת התכה.
בעת התכה עצמה, לא מושקעת אותה אנרגיית חום של העלייה בטמפרטורה אלא אנרגיה שונה המיוחדת להתכה.
formula_14
חישוב אנרגיית חום בעת רתיחה (אידוי).
גם בעת האידוי, לא מושקעת אותה אנרגיית חום של העלייה בטמפרטורה. אנרגיית החום המושקעת באידוי לרוב תהיה גבוהה ביחס לשאר האנרגיות שפורטו, וזאת מאחר שבעת הרתיחה יש צורך לשבור הכי הרבה קשרים במולקולות. לכן גם התהליך לוקח מעט יותר זמן ברוב המקרים.
formula_18
ריכרד זורגה
רִיכַרְד זוֹרְגֶה (בגרמנית: Richard Sorge; 4 באוקטובר 1895 – 7 בנובמבר 1944) היה קצין מודיעין סובייטי, שפעל טרם ובעת מלחמת העולם השנייה, כסוכן סמוי שעבד כעיתונאי גרמני בגרמניה הנאצית ובאימפריה היפנית. שם קודו הייתה "רמזיי" (ברוסית: Рамза́й). תרומתו המכרעת הייתה העברת מידע מודיעיני ב-1941 שעזר לפיקוד הסובייטי להכריע את הקרב על מוסקבה. לבסוף נחשף, נעצר באשמת ריגול והוצא להורג בידי היפנים, בעוד שברית המועצות התנערה ממנו וסירבה להחליפו שלוש פעמים בעסקת חילופי אסירים. מגדולי המרגלים במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
ריכרד זורגה נולד בשנת 1895 בעיר בקו שבאזרבייג'ן (שהייתה אז בתחומי רוסיה הצארית), לאב שהיה מהנדס מכרות גרמני ולאם רוסית. בשנת 1898 עקרה המשפחה לגרמניה. זורגה שירת ביחידת תותחנים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916 נפצע ברגליו בקרב בחזית המערבית, עוטר בצלב הברזל ושוחרר מן השירות. במשך יתר תקופת המלחמה למד זורגה כלכלה באוניברסיטאות של ברלין, קיל והמבורג וקיבל תואר דוקטור במדעי המדינה.
בעת היותו סטודנט הצטרף זורגה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. עקב דעותיו הפוליטיות סולק לאחר המלחמה משתי משרות הוראה ועקר לברית המועצות, שם הפך להיות לפעיל של הקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות במדינות שמחוץ לברית המועצות).
כעיתונאי וככתב חוץ.
בשנת 1921 חזר זורגה לגרמניה, עבד כעיתונאי ובה בעת אסף מידע עבור הקומינטרן. בשנת 1924 שב למוסקבה והצטרף למחלקה לקשרים בינלאומיים של הקומינטרן.
בשנת 1930 הצטרף זורגה למודיעין הצבאי של ברית המועצות (ה-GRU) ונשלח לשנחאי שבסין לארגן בה רשת ריגול, כשבאופן רשמי שימש ככתב של עיתון גרמני, ה"פרנקפורטר צייטונג". בין השאר הוא הפעיל את המרגלת אורסולה קוצ'ינסקי.
בשנת 1932 חזר זורגה למוסקבה ונשלח לברלין, כשמשימתו ליצור קשרים לצורך מינויו לכתב חוץ ביפן. ב-6 בספטמבר 1933 הגיע ליפן כעיתונאי. ביפן בנה רשת ריגול, יצר קשרים עם פוליטיקאים יפנים וחבר לעיתונאי יפני בשם אוזקי הוזומי, אותו הכיר עוד בזמנו בסין, אשר היו לו קשרים עם ראש ממשלת יפן. הוזומי הפך לחבר ברשת של זורגה והעביר לו מידע מסווג וצילומי מסמכים חשאיים. באותה שנה הצטרף זורגה למפלגה הנאצית. כגרמני נאצי צורף זורגה לצוותו של שגריר גרמניה ביפן אויגן אוט. השגריר נתן בו אמון, הפך אותו לאיש סודו וחשף בפניו מידע חסוי.
המידע הפנימי שהעביר זורגה למוסקבה במשך תקופתו ביפן היה מידע אסטרטגי רב ערך.
מלחמת העולם השנייה.