תפוס ת'כריש (באנגלית: Shark Tale, בתרגום חופשי: "מעשיית כריש") הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-1 באוקטובר 2004. הסרט הופק על ידי חברת דרימוורקס והיה מועמד לפרס האוסקר לשנת 2004 בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
עלילה.
הסרט נפתח בסצנה בה תולעת ורודה לכודה בקרס של חכת דיג. לני הכריש (אשר הוא צמחוני אך שומר על כך בסוד) מבחין בה ומשחרר אותה מקרס החכה. אחיו פרנקי לא מרוצה מחוסר האכזריות ועדינותו של לני ומחליט להציק לו ולספר זאת לאביהם דון לינו, כריש שהוא מנהיג חבורת הכרישים – המזכיר "סנדק" של מאפיה.
הסרט עובר לשונית אלמוגים מפותחת (המהווה מעין הקבלה לעיר מודרנית) הסופגת התקפות של כרישים מעת לעת, ובה חי גיבור הסרט - דג ממעמד חברתי נמוך ושמו אוסקר, החולם להיות במעמד הגבוה ולהתגורר במרומי השונית. אוסקר עובד במכון לשטיפת לווייתנים ויום אחד טעות שלו גורמת להרס במכון. הבוס שלו, אבו נפחא בשם סייקס, קונס אותו ודורש ממנו להחזיר את כל חובותיו ביום למחרת. אוסקר מספר לידידתו אנג'י על החוב שלו. כדי לעזור לו, נותנת לו אנג'י פנינה אשר סבתה נתנה לה בצעירותה, ומבקשת מאוסקר שימכור אותה תמורת הכסף אותו יוכל להחזיר לסייקס. אוסקר מוכר את הפנינה ומקבל את הכסף וסייקס והוא נפגשים במרוץ סוסוני-ים (המקביל למרוץ סוסים) כדי לשלם את חובו. בלי שהתייעץ עם סייקס וכשהוא מוסח בדעתו על ידי דג ממין נקבה בשם לולה, מחליט אוסקר להמר את כל הכסף שברשותו (אותו הוא חייב לסייקס) על אחד מהסוסונים כדי להכפיל את הסכום שיש לו פי 200. על אף שנראה כי הסוסון עומד לנצח, כמה מטרים לפני קו הסיום הסוסון נופל ומפסיד. אוסקר מפסיד את הכסף, וסייקס הזועם מצווה על שני עוזריו המדוזות - ארני וברני - לקחת את אוסקר למקום נידח באוקיינוס ולהרוג אותו. השניים מתעללים באוסקר וצורבים את גופו. בינתיים מנסה דון לינו ללמד את בנו לני להתנהג כמו כריש תוקפני וטורף, אך בנו מתעקש להמשיך בצמחוניותו. כשאינו מצליח ללמד את לני, מבקש דון לינו מבנו השני - פרנקי - לקחת את לני לסיור ובו ילמד אותו להתנהג כמו כריש. פרנקי ולני מגיעים אל המקום בו נמצאים אוסקר ושתי המדוזות ופרנקי מצווה על לני לנצל את ההזדמנות ולאכול את אוסקר. לני מנסה להעמיד פנים בתחילה כי הוא אכן אוכל את אוסקר ולוחש לו לברוח כדי שפרנקי לא יבחין בו. אוסקר לא בורח ופרנקי מבין שלני לא באמת אכל את אוסקר ומחליט לקחת את העניין לידיו. בעודו רודף אחרי אוסקר כדי לאכלו, נופל עליו עוגן והוא מת. לני מאשים את עצמו במותו של פרנקי ולא שב אל משפחת הכרישים. היות שאף אחד מלבד לני לא יודע איך פרנקי מת, נפוצה בקרב הכרישים שמועה שאוסקר הוא זה שהרג את פרנקי.
אוסקר נתקל בלני ולני מסביר לאוסקר את המצב בו הוא נמצא ואת חוסר הרצון שלו להיות חלק מ"העסק המשפחתי". אוסקר מחביא את לני בעיר והוגה תוכנית שתספק את הצורך שלו לתהילה ואת הצורך של לני למציאת מסתור מפני משפחתו. כאשר דון לינו שולח כמה כרישים אל השונית ובראשם לוקה- תמנון טיפש אשר משמש כעוזרו של דון לנו, אוסקר ולני מחליטים לממש את תוכניתם. מעט לפני הזמן בו הכרישים של דון לנו אמורים להגיע, מתחיל לני ב"התקפה" על השונית כאשר אוסקר "נאבק" בו כדי להראות לכרישים את כוחו - קרב שנקבע מראש בינו ובין לני ובמהלכו אוסקר "הורג" את לני. הכרישים מאמינים שלני נהרג על ידי אוסקר ונסים על נפשם מחשש לחייהם. אוסקר הופך לידוען, זוכה לכינוי "קוטל הכרישים" ועובר להתגורר במרומי השונית כמו שתמיד חלם ובנוסף זוכה לחברתה של לולה אשר דחתה אותו בתחילה אך שינתה את דעתה עקב פרסומו.
אנג'י מוצאת את המחבוא של לני ומגלה שאוסקר שיקר כל הזמן הזה והיא זועמת עליו. אוסקר הבין שכל הזמן הזה הוא בעצם היה מאוהב באנג'י ומחליט להגיע למקום עבודתה כדי לפצות אותה ולהשלים ביניהם, אך כשהגיע לשם גילה שאנג'י נחטפה על ידי הכרישים. בשלב זה לני וסקייס מציעים לו רעיון, והוא מגיע לפגישה עם דון לנו כשלני מחופש לדולפין ומשמש כעוזרו האישי של אוסקר. כשדון לינו מגלה שעוזרו האישי של אוסקר אינו אלא בנו האבוד לני, הוא מתמלא בזעם ומחליט להרוג את אוסקר כנקמה. אוסקר בורח מלנו ובעזרת לני מצליח לתקוע אותו במכונת השטיפה ללווייתנים. אוסקר מתוודה וחושף את האמת- הוא לא קוטל הכרישים ופרנקי נהרג מעוגן שנפל עליו. מעשיו של אוסקר נמחלים אך הוא חוזר למעמדו החברתי הישן ובסופו של דבר הופך לשותף של סייקס בתחנת שטיפת הלווייתנים, שנפתחת מחדש.
קרל מריה פון ובר
קרל מריה פרידריך ארנסט פון ובר (בגרמנית: Carl Maria von Weber 18 או 19 בנובמבר 1786 - 5 ביוני 1826 משחפת בלונדון שבבריטניה) היה מלחין, מנצח, פסנתרן, גיטריסט ומבקר מוזיקה גרמני, מראשוני המלחינים החשובים של האסכולה הרומנטית.
חייו.
ובר נולד באיוטין שליד ליבק. הוריו היו חברים בלהקת אופרה נודדת, וכך זכה ובר להתוודע אל מוזיקה בערים שונות וללמוד אצל מורי מוזיקה שונים, בזלצבורג אצל מיכאל היידן ובווינה אצל יוזף היידן והומל, בין השאר. ובר היה פסנתרן וירטואוז וכשהיה בן 14 בסך הכל הוצגה האופרה הראשונה שלו, "נערת היער" בווינה, בהצלחה מסוימת. כשרונותיו המוזיקליים הבולטים הביאו לו משרת קאפלמייסטר בתיאטרון ברסלאו עוד לפני הגיעו לגיל 18. משם המשיך אל משרה שאינה קשורה במוזיקה, כמזכירו האישי של הדוכס לודוויג משטוטגרט, שם כתב את האופרה השנייה שלו, "סילוואנה" ומוזיקה לפסנתר.
ובר היה מן הראשונים לנצח על התזמורת לא מכלי המקלדת או אגב נגינה בכינור אלא בעמידה לפני הנגנים ומתן קצב בזרועותיו ובאמצעות דף נייר מגולגל, לפני היות שרביט הניצוח.
עוד בילדותו היה ובר חולני, ובמשך חייו הגיע לידי תשישות עקב עבודה מאומצת ודאגות כספיות. מחלת השחפת שלקה בה הכריעה אותו כאשר נסע ללונדון, לנצח שם על האופרה "אוברון".
יצירתו.
ליצירתו, בעיקר לאופרות שלו, שהחשובות בהן הן "הקלע החופשי" (Der Freischütz), "אוריאנטה" ו"אוברון", הייתה השפעה רבה על התפתחות האופרה הגרמנית בתקופה הרומנטית, בייחוד על של ריכרד וגנר, שהיה מעריץ מוצהר של ובר. המרכיב המאקאברי והעל-טבעי הבולט ב"הקלע החופשי" היה חביב על בני המאה ה-19, הן בספרות והן בשירה ובמוזיקה, ומלחיני אופרות עשו בו שימוש, כוגנר בלוהנגרין, או היינריך מארשנר, מעוזריו של ובר באופרה של דרזדן, באופרה שלו "הערפד". יצירותיו לקלרינט, הכוללות שני קונצ'רטי, קונצ'רטינו, חמישייה וריאציות לפסנתר וקלרינט וגרנד דואו קונצרטנט, מבוצעות בקביעות גם כיום. המוזיקה שלו לפסנתר, הכוללת ארבע סונאטות, שני קונצ'רטי וה"קונצרטשטוק" - קטע קונצרטנטי - בפה מינור, השפיעה על מלחינים כמו שופן, ליסט ומנדלסון.
ובר היה גם האיש שהעניק מעמד של כבוד לריקוד הוולס ביצירתו "הזמנה למחול", קונצרט-ולס לפסנתר סולו מ-1819. עד אז היה הוולס מקובל באולמות הריקודים של ברלין, שם כבש לו מקום מ-1792 כריקוד חדש ונועז על גבול השערורייתי. היצירה של ובר מתארת פנייה מנומסת של צעיר אל נערה צנועה בנשף מכובד, לפי כל כללי הנימוס והגינונים המקובלים, ובכך נפתחה הדרך ליצירותיהם של מלחיני הוולסים הווינאיים פרנץ להאר ומשפחת שטראוס. ברליוז תזמר את היצירה. בקונצ'רטינו לקרן יער קבע ובר חידוש בהציגו לנגן הקרן תביעה להשמיע בו-זמנית שני צלילים על ידי המהום במקביל תוך כדי נגינה - טכניקה הידועה בשם "מולטיפוניקה".
ובר גילה עניין גם בצדדים טכניים של הוצאה לאור כמו ליתוגרפיה, כתיבה עיתונאית ביקורתית והיסטוריה של כלי נגינה וביצוע, שירי עם, למשל. מכלול המוזיקה הדתית (הקתולית) שלו היה פופולרי מאוד בגרמניה של מאה ה-19. עוד הלחין את אחד ממחזורי השירים המוקדמים ביותר, 'Die Temperamente beim Verluste der Geliebten". הוא עשה לו שם גם כמתזמר מוכשר, שהישגיו זכו לשבח ולחיקוי מצד דורות של מלחינים. ברליוז מזכיר אותו ב"מסה על אינסטרומנטאציה" שלו ודביסי העיר, שצליל התזמורת של ובר הושג באמצעות חקר נשמתו של כל אחד מכליה.
השפעתו של ובר הגיעה עד אל מלחיני המאה ה-20, כגון דביסי, סטרווינסקי, מאהלר (שהשלים את האופרה הקומית של ובר, "שלושת הפינטוס", שלא הושלמה והכניס שינויים ותיקונים ב"אוריאנטה" וב"אוברון") והינדמית (שחיבר את היצירה הפופולרית "מטאמורפוזות סימפוניות על נושאים של ובר").
בת-דודו של ובר, קונסטנצה, הייתה אשתו של מוצרט.
הנצחה.
מפרצון ובר באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של קרל מריה פון ובר.
צבי אלימלך שפירא
רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב (הידוע גם כר' הערש מיילך שפירא; בערך תקמ"ג, 1783 – י"ח בטבת תר"א, 1841) היה אדמו"ר חסידי בדור החמישי לתנועת החסידות. מכונה על פי רוב, בשם חיבורו המפורסם בני יששכר.
תולדות חייו.
הולדתו.
נולד ביאבורניק שבגליציה. אביו, רבי פסח לנגזם, היה מלמד תינוקות. צאצא של רבי שמשון מאוסטרופולי שנהרג בגזרות ת"ח ת"ט. אמו, איטה, הייתה אחייניתם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי משולם זושא מאניפולי. לפניו נולדו להוריו מספר ילדים, שנפטרו בילדותם. מסופר כי בניסיון למנוע גם את מותו של הרך העתידי, התייעצה אמו עם דודה, רבי אלימלך מליז'נסק. ר' אלימלך הבטיח לאחיניתו שייוולד לה בן זכר שיחיה ויאיר את העולם בתורתו הקדושה, והורה לה לתת לילד את שמו (כלומר אלימלך) כסגולה לאריכות ימים. מאחר שביהדות האשכנזית לא מקובל לתת לאדם שם של אדם חי, הוסיפו הוריו לשמו של התינוק את השם צבי (הרש). רבי אלימלך אמר שהדבר פגע בחצי ממעלתו של התינוק כי צבי אינו מלך, ולכן יהיה חצי מלך (השם אלימלך היה נקרא בפי היהודים מלך).