אורן קפלן, גיטריסט ההרכב המקורי, לימים הצטרף אל להקת הפאנק-האקלקטי גוגול בורדלו.
שמר האפיה
דימום תוך-גולגולתי
דימום תוך-גולגולתי (באנגלית: Intracranial hemorrhage) הוא דימום פנימי בתוך הגולגולת. דימום תוך-גולגולתי מתרחש כאשר כלי דם בראש נבקע או דולף. מצב זה יכול להיגרם כתוצאה מטראומה גופנית, כפי שקורה בפציעת ראש, או בשל נוירוטראומה כתוצאה למשל ממפרצת שנבקעה (כלי דם שהתנפח והתבקע). הדימום עשוי לגרום לשבץ הנקרא שבץ דימומי (המורגי).
דימום תוך-גולגולתי הוא מצב חירום רפואי חמור ביותר, מכיוון שהדם המתפשט בגולגולת עלול לגרום לעליית הלחץ התוך-גולגולתי, שעלול למחוץ את רקמת המוח העדינה או להגביל את זרימת הדם אליה. הסיכון גדל ככל שהדימום התוך-גולגולתי מאסיבי יותר. סריקת הראש באמצעות מכשיר טומוגרפיה ממוחשבת (CT) מאפשרת אבחנה מדויקת של היקפו ומיקומו של הדימום.
שבץ בכלל ודימום תוך-גולגולתי בפרט הם מגורמי המוות העיקריים בעולם המערבי.
סיווג.
דימום תוך-גולגולתי מתחלק לשני סוגים:
גורמי סיכון.
קיימים שני סוגים של שבץ: שבץ איסכמי ושבץ דימומי (דימום תוך-גולגולתי, המורגי). בדומה לשבץ איסכמי, הנובע מהפרעה באספקת הדם למוח, גורמי הסיכון לשבץ דימומי כוללים: דלקת של הלב, לחץ דם גבוה ודלקת עורקים. טרשת העורקים, שהיא גורם הסיכון הראשי לשבץ איסכמי, גורמת גם למחלות לב ולפקיעת עורקים, כך שהצטברות של שומן בעורקים מהווה אף היא גורם סיכון מרכזי לשבץ דימומי. קיימים גורמים המגבירים את הסיכון לשבץ דימומי (אך לא לשבץ איסכמי), ובהם רמות גבוהות של נוגדי קרישה (בעת טיפול באמצעות נוגדי קרישה), הפרעות דימומיות כגון המופיליה ודימומים תת-עוריים, וכן שימוש בקוקאין.
דימומים תוך-מוחיים עלולים להיגרם על ידי בקיעת מפרצות או פגם בצורתם של הוורידים או העורקים, אולם לרוב הם נגרמים על ידי יתר לחץ דם, שעלול לגרום להתבקעות כלי דם עדינים במוח. מפרצת, שהיא היחלשות והתנפחות של דופן העורקים, גורמת ל-90%-75% מהדימומים התת-עכבישיים. מפרצות יכולות לגרום ללחץ על רקמת המוח, אולם בעיה חמורה נוצרת כאשר הדופן הפגועה נבקעת. האזור במוח ליד מעגל ויליס הוא אזור מועד להיווצרות מפרצות: נטייתן של הסתעפויות קטנות של עורק המוח המרכזי להתבקע הקנתה להן את הכינוי "עורקי שבץ".
כלי דם פגומים בצורתם הם גורם נוסף לשבץ דימומי. דפורמציה עורקית-ורידית (צורה פגומה של עורקים-ורידים, AVM) היא הפרעה מולדת. בהפרעה זו מבנם של כלי הדם פגום ודופן הנימים דקה ועלולה להתבקע. פגמים אלו בכלי הדם עלולים לגרום לדימומים תת-עכבישיים, אולם לרוב הם חסרי השפעה, נסתרים ובלתי מורגשים, עד שהם נבקעים וגורמים לדימום. במקרים מסוימים, הם עלולים לגרום ל"דליפות אזהרה" מבלי להתבקע ממש, ובכך לגרום לתסמינים, כגון הפרעה זמנית בדפוסי הפעילות העצבית החשמלית של המוח, מיגרנה או שיתוק של אחד מצידי הגוף. במחלת מויה-מויה, רשת שבנויה מכלי דם קטנים מחליפה כלי דם רגילים באזור בסיס המוח, כיוון שהמחלה גורמת להצרה או לחסימה של עורקים גדולים המקיפים את המוח. כלי דם אלו הם עדינים ביותר ונוטים להתבקע יותר מאשר כלי דם רגילים, ובכך לגרום לדימום מוחי.
טיפולים בשבץ איסכמי המכוונים לפתור את בעיית קריש דם שגורם לאיסכמיה, עלולים להגדיל את הסיכון לדימום מוחי. התמרה מוחית היא תופעה שבה כלי דם שנחלשו בעקבות שבץ איסכמי מתבקעים וגורמים לדימום. התמרה מוחית יכולה להתרחש גם ללא נוגדי קרישה, אך הטיפול בנוגדי קרישה עלול להגדיל את הסיכון.
מסיבות שכמעט ואינן מובנות, היריון מגדיל את הסיכון לדימום מוחי. שבץ מוחי מתרחש אצל נשים שזה עתה ילדו בשכיחות גבוהה יחסית לאנשים בני גילן. שבץ איסכמי נפוץ יותר משבץ דימומי בכלל האוכלוסייה. באופן כללי, צעירים סובלים פחות ממקרי שבץ, אולם אותם צעירים שחווים שבץ נוטים לסבול יותר דווקא משבץ דימומי, ופחות משבץ איסכמי.
דימום תוך-מוחי.
סוגים.
דימום תוך-חדרי.
דימום בתוך חדרי המוח (IVH) הוא דימום לתוך חלל חדרי המוח, בו נמצא נוזל המוח והשדרה. סוג זה של דימום מופיע בדרך כלל ביילודים, ובמיוחד בפגים. רק לעיתים נדירות הסיבה לדימום זה בפגים היא חבלה גופנית, וזאת בניגוד לתינוקות שנולדו בזמן, ילדים או מבוגרים. ההשערה היא כי הדימום נגרם כתוצאה משינויים בפרפוזיה (מושג בפיזיולוגיה המתאר זרימה של דם עורקי לאיבר כלשהו בגוף) לתוך המבנים התאיים העדינים שנמצאים במוח המתפתח. חוסר זרימת הדם גורם למוות תאי, וכתוצאה מכך לשבירה של דפנות כלי דם ולדימום. דימום זה מהווה סימן לפציעה שכבר התרחשה, ואף עלול לגרום לפציעה נוספת. רוב הדימומים התוך-חדריים מתרחשים במהלך 72 השעות הראשונות שלאחר הלידה.
דימום תוך-חדרי נדיר במבוגרים, ודרושה הפעלת לחץ גדול על כלי הדם כדי שייתרחש. באופן כללי, הדימום גורם לנזק נלווה רחב, ולפיכך ברוב המקרים התוצאה חמורה. חבלה ברקמת המוח ודימום תת-עכבישי קשורים במקרים רבים לדימום בתוך חדרי המוח.
הדימום יכול לכלול את עורק התקשורת המרכזי או את עורק התקשורת האחורי. הן במבוגרים והן ביילודים עלול הדימום לתוך חדרי המוח לגרום לעלייה מסוכנת בלחץ התוך-גולגולתי, לנזק לרקמת המוח, ולהידרוצפלוס (הצטברות של מים בתוך הגולגולת).
דימום ברקמת המוח.
דימום ברקמת המוח הוא סוג נוסף של דימום תוך-מוחי, העלול להיגרם מחבלה גופנית במוח, או להתרחש מעצמו. כמו בסוגים אחרים של דימומים בתוך הגולגולת, דימום ברקמת המוח הוא מצב חירום רפואי חמור, כיוון שהוא עלול להגדיל את הלחץ התוך-גולגולתי. מעריכים כי שיעור התמותה מדימומים ברקמת המוח הוא מעל 40%. דימום ברקמת המוח נפוץ יותר אצל מבוגרים מאשר אצל ילדים. הוא עלול להיגרם עקב חבלה חודרנית, אך גם עקב שברים בגולגולת, חבלת האצה-האטה, קרע של מפרצת, פגם בצורתם של העורקים או הוורידים, או דימום בתוך גידול.
הסכנה למוות מדימום ברקמת המוח גבוהה במיוחד כאשר הפציעה מתרחשת בגזע המוח. דימומים ברקמת המוח באזור בסיס גזע המוח הם כמעט תמיד קטלניים, כיוון שהם עלולים לגרום נזק לעצב התועה (Vagus nerve), הממלא תפקיד חשוב בבקרה על מחזור הדם ועל הנשימה. סוג זה של דימום יכול להתרחש גם בקליפת המוח או באזורים שמתחתיה, בדרך כלל באונה הקדמית או הצידית כאשר הוא נגרם עקב פציעת ראש, וכן גם במוח הקטן.
חולים עם דימומים לתוך רקמת המוח סובלים מתסמינים המתאימים לתפקודים הנשלטים על ידי האזור במוח שנפגע מהדימום. תסמינים אחרים כוללים את אלה המצביעים על עלייה בלחץ התוך-גולגולתי עקב מסה גדולה המפעילה לחץ על המוח. ניתן לזהות דימום לתוך רקמת המוח בסריקת טומוגרפיה ממוחשבת, כיוון שהדם מופיע בצבע בהיר יותר מאשר הרקמה, והוא מופרד מהשכבה הפנימית של הגולגולת על ידי רקמת מוח. הרקמה המקיפה אזור מדמם היא לרוב פחות צפופה מרקמות מוח אחרות בשל נפיחותה, ולכן היא נראית בהירה יותר בסריקת טומוגרפיה ממוחשבת.
תת-סוגים.
דימומים במוח הגדול, המתרחשים כעבור שעות או ימים מהחבלה, נקראים "דימומים תוך-מוחיים מתעכבים". דימומים אלו עלולים להתרחש כתוצאה מחבלה ברקמת המוח, או באזורים שבהם לא נמצאה חריגה בסריקת טומוגרפיה ממוחשבת. בחולים אלה לא נראית כל בעיה לאחר החבלה, אך לאחר זמן מה חלה הידרדרות פתאומית במצבם.
דימום לתוך המוח, שהמשכו בדימום תת-דוראלי, נקרא "אונה מתפרצת".
תסמינים של דימום מוחי.
לשבץ מוחי מתלווה בדרך כלל כאב ראש פתאומי וחזק, והוא מהווה בּוֹחָן טוב לקיום השבץ אם הוא מלווה בצוואר נוקשה, כאב בפנים, כאב בין העיניים, הקאות, או שינויים במצב ההכרה. סימנים אחרים מצביעים על לחץ תוך-גולגולתי מוגבר, הנגרם מנפיחות או מהתאספות של דם. סימנים אלו כוללים לחץ דם מוגבר, אישונים לא-שווים, במיוחד כאשר אישון אחד מורחב ואינו מגיב לאור, הפרעות בראייה, ועוויתות הנובעות מהפרעה בפעילות החשמלית של המוח.
פתופיזיולוגיה.
הדם נושא פלזמה, חלבונים, תאי דם לבנים ומולקולות אחרות שפוגעות בתאי המוח כאשר הן מציפות את המוח. כמו כן, עלייה בלחץ התוך-גולגולתי מחמירה את האיסכמיה (הפרעה באספקת הדם לרקמות הגוף) על ידי לחיצה על כלי דם וכפיית לחץ דם גבוה יותר על מנת להכניס את הדם לרקמה. נוצרת לולאת משוב חיובית ההולכת ומחמירה את המצב: רקמה מעוטת חמצן (היפוקסית) מתנפחת, ורקמה מתנפחת הופכת למעוטת חמצן.
טיפול.
עקב סכנת חיים, דימום מוחי דורש הערכה והתערבות נוירוכירורגית מיידית. מנתחי מוח משתמשים במבחנים מתמחים עבור חולים עם דימום מוחי, כגון מדד האנט והס שיכול לסייע בקביעת הטיפול המתאים.
מספר דרכי טיפול ננקטות כדי להגן על המוח מפגיעה נוספת במצב זה:
מיפוי עורקי המוח עשוי לסייע בקביעת סיבת הדימום, כיוון שבאמצעות ניתוח ניתן לתקן דימום שנגרם ממספר סיבות, ואף להפחית את הסיכון לדימום עתידי.
דימום תוך-גולגולתי חוץ-מוחי.
דימום תת-עכבישי.
דימום תת-עכבישי (דת"ע, SAH, Subarachnoid hemorrhage) הוא דימום לתוך החלל התת-עכבישי המקיף את המוח, כלומר, החלל בין הקרום העכבישי לקרום העדין. זהו מקרה חירום רפואי העלול להתרחש מעצמו או בעקבות חבלה גופנית. דימום תת-עכבישי עלול לגרום למוות או לנכות קשה, גם כאשר הוא מזוהה ומטופל בשלב מוקדם. הטיפול נעשה בהשגחה רפואית צמודה, תוך כדי מתן תרופות, בדיקות נוירוכירורגיות ותגובות טיפוליות מהירות. דימום תת-עכבישי מהווה כ-5% מכל מקרי השבץ. 10%-15% מהחולים מתים עוד לפני הגעתם לבתי חולים, ואחוז ההישרדות הממוצע הוא 50%.
סימנים ותסמינים.