צפונה משם, סיכנה ההתקדמות המהירה של ארמיית המשמר ה-11 את יציבות החזית הגרמנית, ואיימה לכתר את ארמיית הפאנצר השנייה. כתוצאה מכך מונה ולטר מודל, מפקד הארמייה התשיעית, גם למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, וקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים באזור מבלט אוריול. מרבית כוחות הארמייה התשיעית, שתקפה את האגף הצפוני של בליטת קורסק החל מ-5 ביולי, הופנו באופן מיידי צפונה, כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית.
3 ימים לאחר מכן הרחיבו הרוסים את המתקפה, וצירפו את הארמייה ה-50, לצורך מתקפה מצפון לבליטה הגרמנית. בנוסף שלחו הרוסים את קורפוס הטנקים ה-20 מחזית בריאנסק, על מנת להגביר את הלחץ על הכוחות הגרמניים. לאחר מכן הכניסו הרוסים לפעולה את ארמיית המשמר המשוריינת השלישית ואת ארמיית הטנקים הרביעית, ופרצו עמם קדימה לעבר אוריול, תוך שהם מאיימים לכתר את כל הכוחות הגרמניים בבליטה. ניסיונות הגרמנים להדוף את המתקפה הרוסית נכשלו, בין השאר בעקבות מתקפות הפרטיזנים מאחורי הקווים, ששיבשו את קווי התקשורת והאספקה. ההבקעה הרוסית איימה על כוחות הארמייה התשיעית הגרמנית, ובעקבות כך שלח מודל את כל היחידות הניידות, שהיו תחת פיקודו (7 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר) לסייע לכוחות שהחזיקו בבליטת אוריול, והסיג בהדרגה את כל היחידות, שהחזיקו בשטח שנכבש על ידי כוחותיו במבלט קורסק, לעמדות המוצא שלהם. המשמעות המעשית של סיום המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, הייתה אובדן הסיכוי להשיג את יעדי מבצע מצודה ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק, משום שהזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית נותרה למעשה תלויה באוויר.
למרות הגעת תגבורות גרמניות, המשיכו הרוסים בהתקדמותם, וב-26 ביולי נאלצו הכוחות הגרמנים לנטוש את מבלט אוריול, ולהתחיל לסגת לעבר קו האגן ממזרח לבריאנסק. ארמיית המשמר ה-11 המשיכה בהתקדמותה, וכבשה את העיר קראצ'ב, ובכך ניתקה את ציר האספקה הגרמני הראשי. ב-29 ביולי שוחררה העיר בולחוב, וב-4 באוגוסט החלה הלחימה על אוריול ששוחררה למחרת לאחר קרבות קשים. ב-18 באוגוסט הושלמה נסיגת הכוחות הגרמניים לקו האגן, ובכך הסתיימה המערכה באזור אוריול.
תוצאות הקרב.
המבצע היה הקרב העקוב מדם ביותר במהלך המערכה סביב בליטת קורסק. לפי נתונים גרמניים חלקיים הם ספגו במהלך הקרב 86,454 הרוגים פצועים ונעדרים. אבדות הצבא האדום במהלך המבצע היו 112,529 הרוגים ונעדרים ו-317,361 פצועים. כמו כן איבדו הסובייטים 2,586 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ניזוקו במהלך המבצע. אין נתונים מדויקים לגבי האבדות הגרמניות בציוד כבד במהלך הקרב. לפי קרל היינץ פרייזר, במהלך המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק והלחימה בבליטת אוריול, לפחות 343 כלי רכב משוריינים של קבוצת ארמיות מרכז הושמדו לחלוטין. מספר גדול יותר של טנקים ותותחי סער נפגעו בדרגות שונות של חומרה במהלך הקרב, וחלקם הוצאו מכלל פעולה למשך תקופה ארוכה.
במהלך הלחימה בבליטת אוריול איבדו הגרמנים סד"כ שווה ערך ל-14 דיוויזיות, כ-20 אחוז מכוחה של קבוצת ארמיות מרכז. בנוסף חיסולה של הבליטה הסיר באופן סופי את האיום הגרמני על מוסקבה, ויצר תנאים נוחים למתקפות נוספות של הצבא האדום בגזרה המרכזית של החזית הסובייטית. על אף ההישגים הקרקעיים של המבצע, מרשל ז'וקוב התלונן בזיכרונותיו, שבמהלכו הוחמצו הזדמנויות לכתר ולהשמיד כוחות גרמניים גדולים, משום שבשלב זה של המלחמה, סטלין והפיקוד הסובייטי העליון התמקדו בעיקר בשחרור שטחי ברית המועצות הכבושים מידי הנאצים, ולא בהשמדת כוחות צבא גרמניים. בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר סמולנסק.
שיזו קנקורי
שיזו קנקורי (ביפנית: 金栗 四三; 20 באוגוסט 1891 - 13 בנובמבר 1983) היה אצן מרתון יפני ומחלוצי מקצועות השדה והריצה ביפן. ביפן זכה לכינוי "אבי המרתון".
ביוגרפיה.
קנקורי הוא יליד טאמנה שבמחוז קוממוטו, למד באוניברסיטת טסוקובה. במבחני הכניסה להשתתפות באולימפיאדת סטוקהולם בשנת 1912, קנקורי קבע שיא עולם חדש בריצת מרתון של שעתיים, 32 דקות ו-45 שניות, אם כי מסלול הריצה שלו ארך רק 40 קילומטרים. עקב כך הוא נמנה עם המשלחת היפנית לאולימפיאדה שכללה ספורטאי אחד נוסף בלבד, האצן מישימה יאהיקו.
עם זאת, קנקורי התפרסם בעולם עקב כך שבמהלך השתתפותו בריצת המרתון באולימפיאדת סטוקהולם הוא נעלם. קנקורי עבר מסע מתיש של 18 ימים מיפן לשוודיה, את המסע החל באוניה ומשם המשיך ברכבת הטרנס-סיבירית והזדקק ל-5 ימי מנוחה כדי להתאושש. המירוץ התקיים במחוז סולנטונה בעיר ומזג האוויר היה חם מהרגיל, חום של 25 מעלות צלזיוס שרר ביום התחרות ומעל מחצית מהרצים לקו במכת חום. קנקורי, שהיה מותש מהדרך הארוכה שעשה מיפן ושלא הסתגל לאוכל המקומי, איבד את הכרתו באמצע הריצה וקיבל טיפול ממשפחה של חקלאים. בהיותו נבוך מעצם "כישלונו" הוא חזר בשקט ליפן ולא הודיע על פרישתו מהמירוץ לנציגי האולימפיאדה. הרשויות בשוודיה הכריזו עליו כנעדר במשך 50 שנה בטרם גילו שהוא חזר ליפן ואף השתתף באולימפיאדות אחרות. בשנת 1967, הטלוויזיה השוודית יצרה עמו קשר והציעה לו "לסיים" את ריצת המרתון שלו. הוא חזר לשוודיה והשלים את מסלול המרתון בזמן כולל של 54 שנים, 8 חודשים, 6 ימים, 5 שעות, 32 דקות ו-20.3 שניות. בסיום המסלול אמר: "היה זה מסע ארוך. במהלכו התחתנתי והבאתי לעולם 6 ילדים ו-10 נכדים".
למרות פרישתו מריצת המרתון בסטוקהולם, קנקורי נבחר לייצג את יפן באולימפיאדת 1916 שהייתה אמורה להיערך בברלין אך בוטלה בשל אירועי מלחמת העולם הראשונה. אבל, הוא אכן ייצג את יפן באולימפיאדת 1920 שנערכה באנטוורפן בלגיה, את ריצת המרתון סיים בזמן של שעתיים, 48 דקות ו-45.4 שניות ובמקום ה-16 הכללי. הוא נשלח גם לאולימפיאדת 1924 אבל לא סיים את הריצה. ביפן, ייסד בשנת 1920 ריצת מרתון מיוחדת בה רצים מטוקיו לעיר האקון. משנת 2004 הפרס הראשון בתחרות נקראו על שמו.
הוא נפטר בגיל 92 ב-13 בנובמבר 1983 בעיר הולדתו טאמנה ביפן.
אוליבר נויוויל
אנדרס מוסטונן
אַנְדְרֶס מוּסְטוֹנֶן (באסטונית: Andres Mustonen; נולד ב-1 בספטמבר 1953) הוא מנצח וכנר אסטוני שעבר להתגורר חלקית בתל אביב, בעקבות רעייתו, מאלה טאלבט מוסטונן (Malle Talvet Mustonen), שכיהנה מ-2012 עד 2016 כשגרירת אסטוניה בישראל.
ביוגרפיה.
מוסטונן נולד בטאלין. הוא סיים את בית הספר הגבוה למוזיקה בטאלין בשנת 1972 וחמש שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טאלין. הוא השתלם במוזיקה ובכינור באוסטריה ובהולנד ועשה לו שם של מומחה למוזיקה הן באסטוניה והן מחוצה לה. במהלך הקריירה שלו כמנצח הופיע מוסטונן עם תזמורות רבות, בהן הסינפונייטה הקאמרית של ריגה, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
מוסטונן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועבד בשיתוף פעולה עם תזמורות פילהרמוניות בליטא ולטביה. באסטוניה ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של אסטוניה ועל התזמורת הקאמרית של טאלין. מחוץ לברית המועצות הופיע עם תזמורת רדיו פינלנד ועם מקהלות רבות בגרמניה, שוודיה והולנד.
מוסטונן עשה לו שם בניצוח על יצירות מאת באך, מוצרט, ברוקנר, מנואל קרדוסו, שוסטקוביץ', טלמן, שיץ, סופיה גוביידולינה ואחרים.
סקרנותו של אנדרס מוסטונן עוררה אותו לחיפוש מקורות השראה למוזיקה חדישה במוזיקה ליטורגית עתיקה, כך שבשנת 1972 הוא ייסד את הורטוס מוזיקוס (הגן המוזיקלי), שהוא ההרכב הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה הפעיל באירופה, ומאז הקמתו הוא מכהן בו כמנהל מוזיקלי, כסולן וכמנצח. לאורך השנים הופיע ההרכב בפסטיבלים החשובים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בחמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו, פסטיבל ישראל, ופסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב בישראל, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית, שבו מופיעים מוזיקאים מאסטוניה בישראל, אותו אנדרס מוסטונן ייסד בשנת 2014.
ייסד גם את התזמורת האקדמית של הורטוס מוזיקוס, שהוציאה הקלטות רבות לחברות הקלטה שונות. מאז 2011 מרבה מוסטונן להופיע בישראל, בין השאר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית ירושלים.
יפה אליאך
יפה אליאך (באנגלית: Yaffa Eliach; 31 במאי 1937 - 8 בנובמבר 2016) הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. יצרה את "מגדל החיים" במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ביוגרפיה.
יפה אליאך נולדה בשם יפה סוננזון, בת למשה וציפורה סוננזון, למשפחה יהודית בעיירה איישישוק שבליטא, שחצי מתושביה היו יהודים. ביוני 1940 כבשו הנאצים את העיירה וכעבור כשנה רצחו את מרבית תושביה היהודים. משפחת סוננזון הצליחה להימלט, והסתתרה בעיירה הסמוכה ראדין. ב-10 במאי 1942 נאלצו לחנוק למוות את אחיה התינוק, חיים, מחשש שבכיו יסגיר את מקום הימצאם.. בהמשך הם הוסתרו על ידי אנטוני גארילקיויץ. ביולי 1944 שוחרר האזור בידי הצבא האדום. אביה חבר לנ.ק.ו.ד., ואמהּ ילדה ילד נוסף, שנקרא חיים על שם אחיו המת, אך האם והתינוק נהרגו במהלך קרב בין אנשי ארמייה קריובה הפולנים לבין הצבא האדום. בהמשך נעצר אביה בידי הרוסים ונשלח לסיביר, ורק ב-1956 הגיע לישראל. יפה סוננזון נותרה עם אחיה יצחק.