הסם עצמו לא מכריח את המרואיין לספר את האמת, אך עקב תופעות הלוואי הכוללות הפחתת עירנות, הפחתת עכבות וירידה בחשיבה יצירתית, יותר קל להפתיע את הנחקר. השפעות אלו מגבירות את הסיכויים להשיג מידע אשר לא היה נאמר בצלילות הדעת.
היסטוריה.
חומצה ברביטורית סונתזה לראשונה על ידי הכימאי הגרמני אדולף פון באייר ב-27 בנובמבר 1864. הדבר נעשה על ידי דחיסה של אוראה יחד עם דיאתיל מלונט.
ישנן מספר סברות לגבי האופן בו החומר קיבל את שמו. הסברה הרווחת ביותר היא שפון באייר וחבריו הלכו לחגוג את הגילוי בפונדק בו שהו באותה העת חיילים מחיל הארטילריה לכבוד חגיגות ברברה הקדושה - המגינה של חיילי ארטילריה. לפי הסיפור אחד הקצינים הציע לשלב את המילים ברברה ואוראה, וכך נולד השם המיוחד.
בעת גילוי החומר, לא חשבו שיש לו תכונות שימושיות. הראשונים שגילו השפעה של החומר היו צמד המדענים הגרמנים הרמן אמיל פישר וג'וזף פון מרינג, אשר נוכחו כי לחומר ישנה השפעה מרדימה על כלבים. לאחר הגילוי, חברת באייר, בה המדענים עבדו, החלה לשווק את החומר כסם מרדים תחת השם ורונל (על שם העיר האיטלקית הרגועה - ורונה). ההשפעות הפסיכואקטיביות של הסם התגלו רק בשנות ה-50.
מעבורת 2.02
מעבורת 2.02 היא מעבורת החלל הרביעית שנבנתה על ידי ברית המועצות.
ב-1993, כאשר תוכנית מעבורות החלל הסובייטית בוטלה, מעבורת זו הייתה בשלב מוקדם של הרכבתה, והוחלט לפרקה במתקן ההרכבה בו נמצאה, עקב חוסר תקציב.
חלקים מאריחי הקרמיקה (מגן החום) נמכרו במכירות פומביות באינטרנט.
סיפורי האוטורי
"סיפורי האוטורי" (באנגלית: Tales of the Otori) היא סדרת ספרי פנטזיה שכתבה ליאן הרן (שמה הספרותי של ג'יליאן רובינשטיין), המתרחשים בארץ דמיונית, אשר מזכירה את יפן הפאודלית. עלילת שלושת הספרים עוקבת אחרי לוחם צעיר, לשעבר משבט הנסתרים, בשם טַקֵאוֹ (נולד בשם טוֹמאסוּ), המבקש לנקום את נקמתו של אביו המאמץ, לורד אוטורי שיגרו (השם הראשון הוא שם הבית והשם השני השם הפרטי), להימלט ממורשת אביו הביולוגי (בני "קיקוטה"), ולהתאחד עם בחירת לבו, במסגרת מאבק כוחות רחב המערב עשרות בתים ואלפי לוחמים. טקאו מגלה נבואה שנקבעה לו - לשלוט בכל השבטים ולהביא שלום לשלוש הארצות.
רקע.
סיפורי האוטורי מתרחשים בעולם דמיוני, באי שבו "שלוש הארצות": ארץ המזרח, הארץ התיכונה וארץ המערב. בכל אחת מהארצות שולט שבט אחר: המזרח נשלט על ידי שבט הטוהאן, הארץ התיכונה נשלטת על ידי שבט האוטורי, והמערב נשלט על ידי שבט סיישו. שלוש הארצות יוצרות ביחד ארץ אחת גדולה, אשר חלק משמונה האיים, הנשלטים כולם על ידי הקיסר, ולכל אי יש לורד עליון השולט עליו (בספר הראשון היה השליט העליון של שלוש הארצות אידה סאדאמו, ובהמשך אראי דאיצ'י). ההיררכיה החברתית מזכירה את ההיררכיה החברתית ביפן הפאודלית.
בני הקיקוטה, "האחווה", מזכירים את המתנקשים החשאיים של יפן הפיאודלית, המוכרים כנינג'ה, ואילו האצילים מזכירים את מעמד הסמוראים. מעמד הנשים בשלוש הארצות הוא נחות מזה של הגברים.
עלילת הספרים.
הסיפור מסופר בעיקר בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו. הוא נולד בשם טומאסו במינו, כפר קטן שבין יושביו ה"נסתרים" - קבוצה מנודה ונרדפת ברחבי שלוש הארצות בשל אמונתם. בפרק הפתיחה, מינו נחרב בידי כוחותיו של אידה סדאמו, ראש שבט הטוהאן. טקאו ניצל על ידי אוטורי שיגרו, לורד צעיר משבט אוטורי, אשר נמצא בקונפליקט רב שנים עם שבט טוהאן. שיגרו מאמץ את טקאו, נותן לו את שמו ומורה לו לשכוח את שמו הישן, טומאסו, ואת כל מסורת "הנסתרים" שעל ברכיה גדל. שיגרו לוקח את טקאו לביתו, שם הוא מלמד אותו להיות לוחם.
דודיו של שיגרו, הרוצים להיפטר מטקאו, שולחים אותו לאינויאמה, לכאורה כדי להינשא לנסיכה משבט אחר, בשם שיראקווה קאדה. אך קאדה וטקאו מתאהבים ממבט ראשון. באינויאמה מגלה טקאו שאביו היה בן "האחווה" - קבוצת משפחות בעלות כוחות מיוחדים. בני האחווה חוטפים את טקאו בטענה שהוא שייך להם הודות לקשרי דם. טקאו נמלט מידיהם, אך מאחר את המועד: הוא מוצא ששיגרו נרצח ושהארץ נמצאת בכאוס בעקבות פלישה של שבט אראי.
טקאו נקרע בין מחויבויות ורצונות סותרים: לנקום את מותו של שיגרו ולתבוע את מנהיגות בית אוטורי; לקבל על עצמו את השיוך לאחווה; וללכת אחר צו לבו להינשא לשירקאווה קאדה. מסלולים אלה קובעים את העלילה של הטרילוגיה, ושמים את טקאו בסכסוך עם כל המעורבים, לרבות מנהיגי האוטורי וצבא אראי הכובש.
ספרים בסדרה.
הסדרה כללה במקור שלושה ספרים:
בהמשך יצאו שני ספרים נוספים:
מהו מחבר?
מהו מחבר? (צרפתית: ?"Qu'est-ce qu'un auteur") היא כותרת הרצאה שנשא הפילוסוף מישל פוקו בפני האגודה הצרפתית לפילוסופיה, ב-22 בפברואר 1969. ההרצאה היא הרחבה של נושא אותו מפתח פוקו בספרו הארכאולוגיה של הידע, שפורסם זמן קצר לאחר מכן. בהרצאה מבקש פוקו לבחון מהו תפקידה של פונקציית המחבר ביחס לטקסט, ומה תפקידה באופן ארגון, סיווג והערכה של טקסטים.
ההרצאה נכתבה כתגובה, גם אם לא מפורשת, למאמר של רולאן בארת, "מות המחבר", שפורסם בסוף 1968. פוקו מבקר את ניסיונות הקריאה הסטרוקטורליסטיים לנטוש את "המחבר" (למשל, בהכרזתו של בארת על "מות המחבר") ולעבור לניתוח היצירה כשלעצמה, מבחינת מבניותה וצורתה הפנימית. פוקו מדגים כיצד קריאה כזו משמרת בחשאי את קיומו של המחבר דרך המונח "יצירה", שהוא מונח בעייתי לא פחות.
ראשית מראה פוקו עד כמה שברירית ונזילה מבחינה תאורטית וטכנית היא הקטגוריה של "מחבר" בתרבות המערבית; למי אנו מתכוונים, הוא שואל, כאשר אנו מדברים על "מחבר" כמרקס, פרויד או דרווין, למשל? לאדם? ליצירתו? ומהו היחס בין סיפור חייהם של "מחברים" ובין "יצירתם"? וכיצד נגדיר את יצירתם? האם כל מה שפרסם אדם בחייו הוא מכלול יצירתו? ומה בנוגע לכתבים שערך אך הוצאו לאור לאחר מותו? ומה מעמדם של דברים שנשא, אך לא פרסם (כמו, למשל, הטקסט החשוב "קורס בבלשנות כללית" שמיוחס לפרדינן דה-סוסיר [1857-1913], אך לא נכתב על ידו, אלא נערך מתוך מחברות של תלמידיו לאחר מותו)? וכיצד נסווג הערות שוליים, מכתבים פרטיים ורשימות מכולת? "מתוך מיליוני העקבות שאדם משאיר לאחר מותו", תוהה פוקו, "כיצד אפשר להגדיר יצירה?" (עמ' 29).
הפנייה למחבר, טוען פוקו, היא יותר מהפנייה אל אינדיבידואל פרטי; יש להבחין בין השֵם הפרטי לשם "המחבר", משום שהם ממוקמים בקטבים שונים ואינם מתפקדים באופן זהה. שם המחבר אינו מצביע לעבר האדם הממשי והחיצוני שיצר אותו, אלא נע לאורך גבולות הטקסטים, מיישר ומגדיר את קווי המתאר שלהם, ומאפיין את צורות הקיום שלהם:
המחבר ממלא תפקיד ייחודי ביחס לטקסט - תפקיד מסווג; הוא מאפשר לאסוף ולקבץ יחד מספר טקסטים, מאפשר לתחום אותם (למשל, "כל כתבי פרויד"), להוציא מתוכם טקסטים (למשל, אם יוכח שהספר "אחותי ואני" לא נכתב על ידי ניטשה), לייצר מערכות יחסים בין טקסטים ("שייקספיר המוקדם לעומת שייקספיר המאוחר", למשל, או "יצירות בסגנון הרנסאנס האיטלקי"). לבסוף, שם המחבר מתפקד כמאפיין של צורת-קיום מסוימת של שיח: "העובדה שלשיח כלשהו יש שם של מחבר, שאפשר לומר 'זה נכתב בידי זה' או 'זה המחבר של זה', מצביעה על כך שהשיח הזה אינו דיבור יומיומי, זניח, דיבור שמסתלק, שצף ועובר, איננו דיבור שמתכלה מיד, אלא שהוא דיבור שחייב להיקלט ברמה מסוימת, וזכאי למעמד מסוים בתרבות נתונה" (מהו מחבר?, רסלינג, עמ' 36).
ההרצאה ניתנה כמה חודשים טרם נבחר פוקו (ב-30 בנובמבר 1969) להיות חבר מן המניין בקולז' דה פראנס, כראש הקתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה.
מעבורת 2.03
מעבורת 2.03 היא מעבורת החלל החמישית שנבנתה על ידי ברית המועצות.
בשנת 1993, כאשר תוכנית מעבורות החלל הסובייטית בוטלה, מעבורת זו הייתה בשלב מוקדם מאוד של הרכבתה, והוחלט לפרקה במתקן ההרכבה בו הייתה, עקב חוסר תקציב.
בשנת 1995 כבר לא נשאר ממנה זכר.
כיום כמעט ואין תמונות של המעבורת, משום שהיא הייתה בשלביה המוקדמים של הבנייה, ופורקה במהירות יחסית.
כמו מעבורת 2.02 גם למעבורת זו לא נבחר מעולם שם.
ג'יליאן רובינשטיין
ג'יליאן רובינשטיין, הידועה בשם העט ליאן הרן (נולדה ב-1942), סופרת ילדים ומחזאית אוסטרלית.
היא נולדה באנגליה, ובילתה את ילדותה באנגליה ובניגריה, עד שלבסוף, ב-1973, עברה לאוסטרליה.
בנוסף לשמונה מחזות, סיפורים קצרים ומאמרים רבים, כתבה רובינשטיין מעל ל-30 ספרים.
בין ספריה המפורסמים של רובינשטיין נמצאת סדרת הספרים המצליחה סיפורי האוטורי, שפורסמה תחת השם הספרותי ליאן הרן. הטרילוגיה היא פנייתה הראשונה לקהל מבוגר יותר.
ליגת העל הרומנית בכדורגל
ליגת העל הרומנית (ברומנית: Liga I) היא ליגת הכדורגל הבכירה ברומניה. הליגה הוקמה בשנת 1932 ועונתה הראשונה הייתה עונת 1932/33. החל מעונת 2006/07 הליגה נקראת "ליגה 1" מפני ששמה המקורי, "Divizia A", התגלה כסימן מסחר אשר נרשם על ידי גורם אחר.
נכון להיום ישנן 14 קבוצות בליגה כאשר בתום כל עונה שתי הקבוצות בתחתית הטבלה מורדות ל"דיוויזיה B" ושתי הקבוצות הטובות בטבלת ה"דיוויזיה B" מועלות ל"דיוויזיה A". בעונת 2006/07 הליגה הוגדלה מ-16 ל-18 מועדונים. בעונת 2015/16 הליגה הוקטנה מ-18 ל-14 מועדונים.