חוקרים מעריכים, כי כבשי יעקב הן זן שמקורו באזור ארץ ישראל ואשר נדד עם בני אדם לאורך חופי צפון אפריקה ומשם לסיציליה, ספרד, אנגליה ומשם בתחילת המאה ה-20 לצפון אמריקה. לפיכך יש הקושרים את הזן לכבשים המתוארות כשכרו של יעקב אבינו מעבודתו בבית חמיו לבן הארמי בספר בראשית פרק ל': "אֶעֱבֹר בְּכָל-צֹאנְךָ הַיּוֹם, הָסֵר מִשָּׁם כָּל-שֶׂה נָקֹד וְטָלוּא וְכָל-שֶׂה-חוּם בַּכְּשָׂבִים, וְטָלוּא וְנָקֹד, בָּעִזִּים; וְהָיָה, שְׂכָרִי" (פסוק ל"ב).
בתחילת שנת 2017 הועבר לישראל עדר בן 119 פרטים של כבשי יעקב, המגודלים על יד גיל וג'נה לוינסקי, זוג עולים יהודים מקנדה. בני הזוג לוינסקי ביקשו לעלות עם עדר הכבשים שלהם במטרה להקים פארק מורשת חינוכי שיספר את סיפורן של הכבשים, וכן על מנת לייצר מצמרן טליתות, ושופרות מקרניהן. כמו כן מקווים בני הזוג כי חוקרים ישראלים יוכלו לעשות בהן שימוש לחקר מחלת הטיי-זקס. לצורך הבאתן ארצה הוטסו הכבשים ב-11 טיסות, במבצע לוגיסטי מורכב. את מקום משבו של העדר קבעו בני הזוג במושב רמות נפתלי
הגירה המונית
הגירה המונית היא תופעה בה קבוצות גדולות של אנשים מהגרים מאזור גאוגרפי אחד למשנהו. הגירה המונית שונה מהגירה של בודדים או של קבוצות קטנות, וכן מהגירה עונתית המתרחשת באופן קבוע בקהילות חקלאיות.
במהלך ההיסטוריה אירעו מקרים רבים של הגירה המונית שכונו בשם "ההגירה הגדולה" או בשמות דומים, בהם:
בשנים 1846 עד 1914 התרחשו גלי הגירה המונית רבים בעולם. היסטוריונים זיהו שלושה גורמים עיקריים לגלי ההגירה הללו: התפתחות התחבורה, שגרמה לירידה דרמטית בעלות ההגירה; פיתוח כלכלי מואץ בארצות הברית ובאירופה, שעודדו הגירה אליהן; וגבולות פתוחים בין המדינות. בתקופה זו היו הגירות המוניות גם באזורים נוספים בעולם, בהן גם הגירה פנימית. בסין, רבים היגרו מהכפרים ההרריים לערי החוף, וכן סינים רבים היגרו למטעי תה ומפעלי טקסטיל בהודו, ולאזורי תעשייה בצפון אירופה. במצרים, פרויקטים כמו הקמת תעלת סואץ ופיתוח חקלאי לגידולי כותנה משכו כמויות גדולות של מהגרים משאר אזורי המדינה.
רוב ההיסטוריונים כוללים במונח "הגירה המונית" גם מקרים של הגירה בכפייה וטרנספר, כמו סחר העבדים האטלנטי, חלוקת הודו ואפילו יציאת מצרים.
בארצות הברית החלה להתפתח בשנת 1825 תפיסה בשם "נייטיביזם" המתנגדת תקיפות להגירה המונית. תפיסה זו קיימת עד היום ומהווה חלק מהשיח הפוליטי הציבורי בארצות הברית. בין השאר גרמה תפיסת הנייטיביזם לכך שארצות הברית נעלה את שעריה בפני פליטים יהודים מגרמניה הנאצית שניסו להימלט מהשואה.
פרדיננדו השני, מלך נאפולי
פרדיננדו השני, מלך נאפולי (26 באוגוסט 1469 - 7 בספטמבר 1496), היה מלך נאפולי בין השנים 1495–1496.
ביוגרפיה.
פרדיננדו השני נולד בנאפולי בירת ממלכת נאפולי, ב-26 באוגוסט 1469, והיה בנם של אלפונסו השני, מלך נאפולי ואיפוליטה מריה ספורצה, בתם של פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו וביאנקה מריה ויסקונטי.
ב-23 בינואר 1495 ויתר אביו אלפונסו השני, מלך נאפולי על כסאו, ופרדיננדו עלה לשלטון במקומו. עד מהרה נכבשה הממלכה על ידי כוחותיו של שארל השמיני, מלך צרפת, ופרדיננדו נסוג לטירת דל'אובו. מכיוון שמפקד הטירה שהגיע להסכם עם הצרפתים התנגד לכניסת פרדיננדו לטירה, הרג אותו פרדיננדו והטיל את גופתו לים. לאחר מכן חצה פרדיננדו את מצרי מסינה לסיציליה, והצטרף לצבאו של פרננדו השני, מלך אראגון וסיציליה. עד מהרה התגבשה קואליציה נגד צרפת, שכללה את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור אלכסנדר השישי, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו וספרד. עד מהרה נסוגו הכוחות הצרפתיים, וב-7 ביולי 1496 חזר פרדיננדו לנאפולי, והתקבל על ידי תושבי העיר בהתלהבות מרובה. בעזרת הגנרל הספרדי הגדול גונזלו פרננדז דה קורדובה, הצליח פרדיננדו לטהר את הממלכה לחלוטין מהכוחות הצרפתיים, זמן קצר לפני מותו.
באוגוסט 1496 התחתן פרדיננדו עם דודתו למחצה - ג'ובאנה מנאפולי, בתם של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי וחואנה מאראגון, מלכת נאפולי, ולאחר החתונה יצא עמה לעיר סומה וזוביאנה. בהגיע הזוג המלכותי לסומה וזוביאנה נפגע פרדיננדו ממחלה, וב-7 בספטמבר 1496 מת ודודו פדריקו, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו.
תחרות חולצה רטובה
תחרות חולצה רטובה היא תחרות אקסהיביציוניסטית שמשתתפות בה לרוב נשים צעירות המתמודדות במועדון לילה, בר, או מתחם נופש. באופן מסורתי הן דומות בעיצובן למסיבות סטודנטים, ומתקיימות במקומות בילוי לצעירים כמו אילת וקנקון.
המתחרות בדרך כלל לבושות חולצות בצבע לבן או בצבע בהיר, שמתחתן אין חזייה, ביקיני, או כל בגד אחר. לאחר מכן מים (בדרך כלל מים קרים כדי לגרום לפטמות להזדקר) מרוססים או מותזים על המשתתפות, מה שגורם לחולצות להפוך לשקופות ולהיצמד לשדיהן. המתמודדות עשויות לרקוד או לדגמן לפני הקהל, כל אחת בתורה, כאשר תוצאת התחרות נקבעת על פי תגובות הקהל או על פי דעת השופטים. הפרסים נקבעים על ידי מארגני התחרות.
בתחרויות נועזות יותר, המשתתפות יכולות לקרוע או לחתוך את חולצותיהן כדי לחשוף את הסרעפת, המחשוף, או החלקים הצדדיים של השדיים שלהן. בהתאם לחוקים המקומיים, מוחלט אם מותר למשתתפות להוריד את חולצותיהן במהלך המופע.
היסטוריה.
הרעיון של תחרויות החולצה הרטובה מקורו בדרום ספרד בשנות ה-40, בסביבות תחילת הפסטיבל הספרדי הטומטינה, אך הוא חדר לתודעה בתחילת שנות ה-60 בעקבות הסרט "איפה הבנים?" ("Where The Boys Are").
תחרויות חולצה רטובה החלו להופיע בפאלם ביץ', פלורידה ובפורט לודרדייל, פלורידה רק באמצע שנות ה-70, בברים ובמסעדות מקומיות. מקורות רבים טוענים כי ייתכן שהפופולריות של תחרויות החולצה הרטובה נעוצה בסרט התהום של ז'קלין ביסט מ-1977, בו היא שחתה מתחת למים בכמה סצנות בעודה לובשת רק חולצה לבנה.
בישראל.
תחרויות חולצה רטובה שונות מתקיימות בברים ובמועדונים שונים ברחבי הארץ, בין היתר במסיבות סוף סמסטר בהשתתפות סטודנטים. תחרויות אלו עלו לכותרות בשנת 2015, בעקבות תביעה שהגישה צעירה אשר השתתפה בתחרות חולצה רטובה במועדון אלנבי 40 בתל אביב, לפיה היא נאנסה במהלכה. בעקבות הסרטון המתעד את המתרחש, קמה התנגדות רבה הן למועדון והן לתרבות תחרויות החולצה הרטובה בישראל.
ביקורת.
תחרות חולצה רטובה בטיסה.
ב-1997, בני נוער מפורטלנד, אורגון, חגגו את סיומו של בית הספר התיכון וקיימו תחרות חולצה רטובה על בואינג 727 בדרכו ליעד נופש מקסיקני, כאשר הדיילת עודדה את הפעילות. חקירת רשות התעופה העלתה שהטייסים, כביכול, השתתפו בתחרות על סיפון הטיסה, תוך הפרת החוק הקובע שנוסעים אינם מורשים להיות בתא הטייס. צילום וידאו הראה את המתחרים יוצאים מתא הטייס לבושים בחולצות רטובות. רשות התעופה קראה לטייסים למשמעת, בשל התנהגות מינית בלתי הולמת.
קטינים מתחרים.
בשנת 2002, הוריה של הנערה מוניקה פיפין הגישו תביעה פדרלית נגד פלייבוי, אנהאוזר-בוש, מלונות דזלין, וחברות אחרות הנוגעת להופעת בתם בתחרות החולצה הרטובה בדייטונה ביץ' שבפלורידה בשנה הקודמת, בזמן שהיא הייתה תלמידת תיכון בת 16. פיפין רקדה טופלס במהלך התחרות, והיה מותר לגברים לשפוך כדים של מים על חזה החשוף. אחרי שצילומים של הופעתה החלו להופיע בקטעי וידאו ובטלוויזיית הכבלים, שכן של המשפחה הראה אותם להוריה של פיפין, אשר שכרו עורכת דין. למרות שפיפין הודתה בבית המשפט כי היא שיקרה למארגני התחרות לגבי גילה, התובע שלה טען כי כקטינה, היא לא הייתה מסוגלת לתת הסכמה מדעת להצטלמות ללא חלק עליון. פיפין הגיעה לפשרה עם אנהאוזר-בוש ופלייבוי באפריל 2006. מאז, תביעות דומות התרחשו, ביניהן תביעה ב-2007, בה שתי נשים תבעו את מלונות דזלין ואתרי אינטרנט שונים בהם פורסם צילום המראה אותם בתחרות בדייטונה ביץ' ב-2001. שתי הבנות, שהיו שתיהן בנות שש עשרה באותו זמן, צולמו חושפות את חזן, ישבנן, ואת אזורי הערווה שלהן. כמו פיפן, הן שיקרו לגבי גילם כדי להתקבל לתחרות.
ביל רסל
פינג המוות
פינג המוות הוא סוג של תקיפת מחשב המשתמשת בחבילת מידע משובשת דרך פקודת פינג.
חבילת מידע תקינה היא בדרך כלל בגודל 56 בַּיִת או 64 בַּיִת אם הפתיח של Internet Protocol נלקח בחשבון. עם זאת, כל חבילת IPv4 יכולה להיות בגודל של formula_1 בַּיִת. ישנן מערכות מחשב שלא תוכננו להתמודד עם חבילות גדולות יותר מן המקסימום בגלל חוסר תאימות ל-. כמו כל החבילות הגדולות, פינג המוות מפוצל לקבוצות של 8 אוקטטות לפני השידור. כאשר מחשב היעד מרכיב את החבילה חזרה, ייתכן כי תיגרם גלישת חוצץ וייתכן כי המערכת תקרוס ותאפשר העלאת קוד זדוני לתוכה.
פרצה זו יכולה להשפיע על מערכות רבות המשתמשות בפרוטוקול TCP/IP כגון: לינוקס, Unix, מקינטוש, Microsoft Windows והתקנים חיצוניים.
דרקון (סוג)
דְּרָקוֹן (שם מדעי: "Draco") הוא סוג במשפחת החרדוניים.
מאפיינים.
הדרקון הדואה הוא לטאה מטפסת הניזונה מחרקים. ביכולתו ליצור מגופו כנפיים אווירודינמיות, על ידי מתיחה והרחבה של צלעותיו ביחד עם הקרום המחבר ביניהן. למרות העדר יכולת תעופה עצמית, הם מסוגלים להתרומם במהלך דאייתם. הדרקונים הדואים מסוגלים לדאות למרחקים ארוכים, ומבלי לאבד גובה רב (הדאייה המתועדת הארוכה ביותר ארכה 60 מטר, ובמהלכה הנמיכה הלטאה את גובהה בעשרה מטרים בלבד).
רבייה.