ליר החל לעבוד כמאייר וב-1830, בהיותו בן 19, פורסמה עבודתו הראשונה, "איורים של משפחת תוכים". האיורים זכו לביקורות טובות: הוא הושווה לג'ון ג'יימס אודובון - אורניתולוג אמריקאי-צרפתי מפורסם שצייר את ציפורי אמריקה הצפונית. ליר המשיך לצייר כל חייו. שאיפתו הייתה לאייר את כל הפואמות של טניסון. לפני מותו ראה אור ספר ובו מספר איורים פרי עטו, אך חזונו לאייר את כולן לא יצא אל הפועל. ב-1837 עבר ליר לרומא והתגורר בה במשך 10 שנים שבמהלכן טייל באיטליה וגם הפליג לארצות אחרות.
ב-1846 פרסם ליר את "ספר איגיון" - אוסף חמשירים. הספר הודפס בשלוש מהדורות ועזר להפוך את סוגת האיגיון לפופולרית. ב-1865 ראה אור "ההיסטוריה של שבע המשפחות מאגם פיפל-פופל" וב-1867 התפרסמה יצירת האיגיון המפורסמת ביותר של ליר - "הינשוף והחתלתולה" ("The Owl and the Pussycat"), שכתב עבור ילדיו של פטרונו, אדוארד סטנלי, הרוזן ה-13 של דרבי. אחריה פרסם עוד יצירות רבות אחרות.
אדוארד ליר הרבה במסעות, בהם הגיע ב-1849 גם למצרים ולסיני ובשנים 1873–1874 אף הרחיק עד להודו ולציילון. לארץ ישראל הגיע לראשונה ב-1858 וערך רישומי עיפרון ושרטוטי דיו של אתרים ונופים. הרישומים שימשו לו מקור לציורי צבעי המים ולכמה מציורי השמן שלו, שחלקם יצר רק לאחר שנים. בשנת 1869 סייר ליר שנית בארץ בחברת ידידו ויליאם הולמן האנט וגם בביקור זה יצר רישומים שעיבד אחרי כן לציורים בצבע. ציורי "ירושלים" ו״מצדה" היו בעיניו הנחשבים ביותר, ובהקשר זה הגדיר את עצמו כ"צייר של טופוגרפיה פואטית".
כתיבתו.
כתיבתו של ליר מצטיינת ביצירתיות מילולית ובמשחק בצלילי המילים - קיימות ומומצאות. הקטע המפורסם ביותר שכתב ליר הוא שורות הסיום של "הינשוף והחתלתולה", בתרגום חופשי:
"Runcible spoon" (כף מרסינה) היא נאולוגיזם - מילה שטבע ליר ונכללה מאז ברוב המילונים באנגלית.
בימיו של ליר טרם התגבש הנוהג של סדרי הדפוס להציג את החמשירים בצורה האחידה של היום - חמש שורות נפרדות. חמשירים הודפסו אז במגוון פורמטים, ונראה כי ליר כתב אותם כך שמילאו את כל המקום שנותר לכתיבה מתחת לאיוריו. בשלוש המהדורות הראשונות סודרו החמשירים בשלוש, חמש ושלוש שורות (בהתאמה), ועל כריכת אחד מספריו סודר אחד החמשירים בשתי שורות בלבד.
ברוב החמשירים של ליר מסתיימות השורה הראשונה והשורה האחרונה במילה זהה, ולא בחרוז בלבד. רובם הם יצירות איגיון אמיתיות, חסרות משמעות ופואנטה. אין בהן הומור שנפוץ היום בחריזה ואין דרך "להבין" אותן. מאפיין חוזר בחמשירים הוא התייחסות ל"הם" - אנשים חסרי שם, קשים וביקורתיים:
בהשוואה לבן זמנו, לואיס קרול, אף הוא מיוצרי האיגיון המפורסמים ביותר, האיגיון של ליר הוא יותר "חוסר היגיון" מאשר "אנטי-היגיון" שביצירתו של קרול. ליר משתמש בצלילן של המילים וסגנונו הוא שירה, בעוד שקרול משתמש במשמעות המילים, בפרוזה.
טניסון
הלוחות האיגוביים
הלוחות האיגוביים (Tabulae Iguvinae) הוא כינוי לסדרה של שבעה לוחות ברונזה שהתגלו בגוביו (איגוביום) באיטליה בשנת 1444. הלוחות המוקדמים ביותר נכתבו כנראה במאה ה-3 לפנה"ס ונכתבו באלפבית של השפה האומברית (שהיה אלפבית איטלי), והמאוחרים ביותר במאה ה-1 לפנה"ס באלפבית לטיני.
הלוחות מכילים כתובות בעלות נופך דתי, המתעדות את מעשי וטקסי האחים האטידיים, קבוצה של שנים עשר כוהני יופיטר שהיו בעלי תפקידים חשובים באיגוביום העתיקה. מן הלוחות ניתן בין היתר, ללמוד על הדקדוק של השפה האומברית, אשר נכחדה ועל הדת הפגאנית בתקופה הקלאסית. הם כתובים ככל הנראה במשקל מוטעם, בדומה למשקל הסאטוריאני שקיים בשירה לטינית מוקדמת. הטקסט המלא של הלוחות, לצד תרגום ללטינית, הופיע ב-1931 בספר שכתב אלברכט פון בלומנטל (Albrecht von Blumenthal).
הלוחות התגלו על ידי איכר בשנות ה-40 של המאה ה-15, שמכר אותם לעיר תמורת זכויות חכירה לקרקע של שנתיים. כיום מוחזקים הלוחות ב"מוזיאו צ'יביקו" (Museo Civico) בגוביו, בניין עתיק מן המאה ה-2 לפנה"ס.
ג'וסט ואן דייק
ג'וסט ואן דייק (באנגלית: Jost Van Dyke) הוא הקטן מבין ארבעת איי הבתולה הבריטיים מהווים חלק מאיי הבתולה שבין האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
גאוגרפיה.
שטחו של האי כ-8 קמ"ר והוא ממוקם כ-8 ק"מ צפון מערבית לטורטולה ו-8 ק"מ צפונית לסנט ג'ון שבאיי הבתולה של ארצות הברית.
האי הררי, ונוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות. הנקודה הגבוהה באי היא גבעת רואוץ' (Roach Hill) שגובהה 321 מטרים.
היסטוריה.
האי התגלה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס בעת מסעו השני בשנת 1493. מקור שמו של האי בשודד הים ההולנדי הוסט ואן דייק (Joost van Dyk) אשר השתמש באי כמקום מחבוא.
דמוגרפיה וכלכלה.
בשנת 1991 נערך סקר אשר מצא כי באי מתגוררים 140 תושבים. בשנים שלאחר מכן פותחו מערכות החשמל והכבישים באי, ובשנת 2008 נערך סקר נוסף, בו נמצא כי באי מתגוררים 297 תושבים, כאשר קרוב למחצית מהאוכלוסייה (46%) הם בני פחות מ-35, ו-70% הם בני פחות מ-50.
כלכלת האי מתבססת ברובה על תיירות. אל האי ניתן להגיע באמצעות סירות או מעבורות מהאיים טורטולה וסנט תומאס.
היישוב העיקרי באי הוא "הנמל הגדול" (Great Harbour) בו נמצאים הפאבים ומקומות הבילוי, ובסמוך לו מצויים חופי הרחצה של האי.
סלק
סלק מצוי (שם מדעי: "Beta vulgaris"), הקרוי לרוב סלק, הוא צמח דו־שנתי השייך למשפחת הסלקיים ("Chenopodiaceae"), והצמח היחיד מהסוג סלק הצומח בישראל.
זנים שונים.
קיימות שלוש קבוצות של זני סלק: מתורבתים, בר ועשבים. מבין הזנים המתורבתים, בולט בחשיבותו סלק הסוכר, המכיל כמות גדולה של סוכר בשורשיו ומשמש לייצור יותר מ-40% מהסוכר הלבן בעולם. מספר זנים מתורבתים אחרים, הנבדלים קלות אלו מאלו בטעמם ובמרקמם, קרויים סלק אדום ומשווקים למאכל.
ערך תזונתי.
סלק הוא מקור טוב מאוד לוויטמין B9, ומקור טוב לוויטמין C ומקור צבעו האדום בפיגמנטים מסוג בטלאין (Betalain).
סלק הבר.
הסלק המצוי גדל כעשב בר באירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה באזורים הסמוכים לים, ובעוד מספר אזורים באסיה. בישראל הוא מצוי בבתי גידול מופרעים - גינות, שדות, צידי דרכים וקרקעות עזובות. עליו טובים למאכל.
גידול.
טמפרטורת גדילה אופטימלית בתחום 15 עד 23 מעלות צלזיוס. בגידול שורש, מומלץ לגידול באדמה פורייה, תחוחה ומנוקזת היטב. עמיד בפני מליחות קרקע ומים. ניתן להשקיה במים מליחים. רגיש למחלות שורש, קישיון ונמטודות לכן יש להקפיד על מחזור גידולים ולא לזרוע אותו שוב באותו מקום ברציפות. הסלק יבוא כגידול שני לאחר זיבול אורגני. סלק זורעים בעומק של 2 ס"מ. הצצת נבטים לאחר שישה ימים. את הסלק יש להשקות בתכיפות ובאופן סדיר לקבלת שורש איכותי ואחיד. מרווחי ההשקיה בקיץ 3 - 6 ימים, בסתיו ובאביב 4 - 7 ימים.
אחסון.
ניתן לשמור על הסלק במקרר עד שלושה חודשים בטמפרטורה הקרובה לאפס מעלות צלזיוס ובלחות יחסית של 10 אחוז. בלחות אוויר נמוכה מצטמק הסלק וכומש.
ביהדות.
בתלמוד מופיע הסלק בשם סלקא, בתור אחד מסימני ראש השנה, עליו נהוג לברך כיום "שיסתלקו אויבינו ושונאינו" אף שהמנהג המקורי היה לברך "יסתלקו חטאתינו".
אוטו גרוטווהל
אוטו גרוֹטֶווֹהל (בגרמנית: Otto Grotewohl; 11 במרץ 1894 - 21 בספטמבר 1964) מדינאי מזרח גרמני, ראש הממשלה הראשון של גרמניה המזרחית.
ביוגרפיה.
גרוטווהל נולד בבראונשווייג בשנת 1894. הוא עבד בבית דפוס והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני. לאחר המלחמה היה חבר לתקופה קצרה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית (USPD) אך במהרה שב למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית ומטעמה היה חבר הפרלמנט של בראונשווייג בין השנים 1920-1925, ובשנים 1921-1923 היה שר הפנים, החינוך והמשפטים של בראונשווייג. בשנים 1925-1933 היה חבר הרייכסטאג ולאחר מכן היה לאיש עסקים עצמאי.
ב-1946 הוא היה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) בשטח הכיבוש הסובייטי הוא הוביל את מפלגתו לאיחוד עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ובכך הביא ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהייתה למפלגת השלטון במשך רוב שנות קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. ב-12 באוקטובר 5 ימים אחרי ההכרזה הרשמית על הקמת גרמניה המזרחית (ב-7 באוקטובר 1949) נעשה לראש הממשלה הראשון של המדינה החדשה. גרוטווהל כיהן בתפקיד זה עד מותו, כאשר הוא חולק את הכוח עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ווילהלם פיק נשיא המדינה.
ב-1960 התגלתה אצלו מחלת סרטן הדם (לוקמיה). מאז ועד מותו לא מילא את תפקידו באופן שוטף עקב טיפולים בברית המועצות, ולמעשה בשנה האחרונה החליף אותו וילי שטוף, אף על פי שרשמית נשאר בתפקיד ראש הממשלה עד יומו האחרון. בספטמבר 1964 מת ונקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה ירש אותו בתפקיד וילי שטוף. היה לו בן בשם האנס, ארכיטקט (1924 - 1999).
הידרוגנציה
הִידְרוֹגֵנַצְיָה (באנגלית: Hydrogenation, על פי האקדמיה ללשון העברית: מִמְנוּן) היא סדרה של תגובות חיזור שהתוצאות הסופיות של התגובות הללו הם הוספת שני אטומי מימן למולקולה.
המולקולות שלרוב עוברות תהליכי הידרוגנציה הן אלקנים ואמינים.
רוב תהליכי ההידרוגנציה בתעשייה הכימית כרוכים בהוספה ישירה של מולקולות מימן (H2), לרוב גם עם נוכחות קטליזטורים, דוגמת רייני ניקל.
כמה מתהליכי ההידרוגנציה אינם כרוכים במגע ישיר של מולקולות מימן, אלא, בתהליכים אלו עוברים אטומי מימן ממקום אחד במולקולה למקום אחר באותה מולקולה, תהליך הנקרא הידרוגנציית מעבר.