קונופצקה נולדה ברווה מזובייצקה וגדלה בוורשה למשפחה ממוצא טטרי. היא הייתה בעלת עוד כהה ועיניים חומות. בילדותה היא רכבה על סוסים, שחתה והחליקה על קרח. כל בני משפחתה הקרובים עסקו בטניס. בהמשך היא למדה פילולוגיה באוניברסיטת ורשה. היא תמיד לבשה כובע בארט אדום בתחרויות בהן השתתפה.
שיאנית עולם.
מספר חודשים לאחר שהתאמנה בזריקת דיסקוס, בתחרות שנערכה בורשה במאי 1926 קבעה קונופצקה בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 34.15 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-8 חודשים של מריה וידלקובה מצ'כוסלובקיה (31.15 מטר). שיא זה החזיק מעמד שלושה חודשים ונשבר על ידי מילי רויטר מגרמניה (38.34 מטר). בתחרות שנערכה בוורשה בספטמבר 1927 היא החזירה לעצמה את שיא העולם והעמידה אותו על תוצאה של 39.18 מטר.
אלופת עולם.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בגטבורג, שוודיה בשנת 1926 זכתה קונופצקה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.71 מטר, לפני קינואה היטומי מיפן (33.62 מטר) ואלסה סוונסון משוודיה (31.78 מטר). מדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים בתוצאה 19.25 מטר, אחרי מריה וידלקובה (19.54 מטר) ואלסה סוונסון (19.42 מטר).
אלופה אולימפית.
תחרויות אתלטיקה לנשים נערכו לראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת אמסטרדם (1928). קונופצקה זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 39.62 מטר, לפני ליליאן קופלנד מארצות הברית (37.08 מטר) ורות סוודברג משוודיה (35.92 מטר) ובכך הייתה לאתלטית הפולנייה הראשונה שזכהת במדליית זהב אולימפית. שיאה העולמי זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי יאדביגה וייס-מרצינקייביץ' מפולין (40.345 מטר).
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1930 זכתה קונופצקה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.80 מטר, לפני טילי פליישר מגרמניה (35.82 מיטר) וויטורינה ויוינצה מאיטליה (35.23 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
חייה האישיים.
בשנת 1928 נישאה קונופצקה לאיגנצי מטושבסקי שר האוצר הפולני. בשנת 1931 פרשה מספורט תחרותי. אך המשיכה לעסוק בפעילויות ספורטיביות כולל מרוצי מכוניות. עד שנת 1937 נחשבה לאחת הטניסאיות המובילות בפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבה קונופצקה את פולין והיגרה לצרפת. היא עזרה לבעלה להוציא כ-75 טון זהב מהבנק הפולני ולהעביר אותו דרך רומניה טורקיה וסוריה לממשלה הפולנית הגולה בצרפת. לאחר כניעת צרפת ביוני 1940 היגרה לארצות הברית עם בעלה דרך ספרד, פורטוגל וברזיל. מסע זה הסתיים בספטמבר 1941. בשנת 1946 נפטר בעלה באופן פתאומי. בשנת 1949 היא נישאה לג'ורג' שרבינסקי שייסד בית ספר לסקי ליד ניו יורק, עיצב בגדים וניהל חנות בוטיק. לאחר פטירתו בשנת 1959 עברה מניו יורק לפלורידה.
אום אלחיראן
שמעון פינטו
שמעון פינטו (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי.
ביוגרפיה.
פינטו נולד וגדל בערד להורים יוצאי מרוקו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1996, בחמאם הטורקי ביפו.
בשנים 2000-1997 למד פינטו לימודי תעודה, מדריך בכיר ובוגר, מרכז לאומנות חזותית באר שבע. בשנים 2000-1999 למד תולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע. כסטודנט עבד בשיחזור ושימור פרסקאות במצדה. בתום לימודיו חזר בתשובה. בשנת 2000 הציג את "נשמה ארכאית", תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה שלו במוזיאון ערד. הציג שלוש עשרה תערוכות יחיד, בהן במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בגלריה משרד תל אביב ובבית האמנים בירושלים.
מנהל/רכז ואוצר אמנות של שני פרויקטים במרחב הציבורי חרדי מאה שערים, במימון קרן ירושלים ועיריית ירושלים.
נמצא באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה. נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
חבר מערכת וממייסדי ״מגזין אדרבה - קולות מעולם התשובה״, ירחון חברתי-תרבותי המיועד לבעלי תשובה (2016-2012), פינטו פרסם ב"אדרבה" טור חודשי בנושא אמנות ושירה.
מאז שנת 2004 פינטו חי ויוצר בירושלים, אב לשמונה ילדים.
אודות עבודותיו.
ד"ר גדעון עפרת:
"ציוריו של שמעון פינטו... אווריריים, בהירים ומאוכלסים בדימויים אלגוריים, מצוירים במכחול פיגורטיבי-פרימיטיביסטי ודק-צבע פסטלי. אלה הם ציורים "מדרשיים", המשלבים תום, אף תמימות מתיילדת, הומור רך ודידקטיות מעודנת של אמן בעל מסר מוסרי רוחני. כאלה הם ציורי ה"מקווה" של פינטו – ריקים, סטאטיים, שקטים, רוויי אור. הציור כזיכוך: עוד ועוד ציורי "מקווה", עוד ועוד "שערי טהרה", שמורחבים בציורי פינטו גם לדימויי אמבט ומקלחת הממוקמים בלב המדבר (סביבת ילדותו של האמן בערד). בעולם ציוריו של פינטו מולכת דמותו של החמור, לא אחת בסיטואציות אבסורדיות: חמור המרצה את תורת הטוב, חמור המשחק שחמט, חמור שמצייר ים וסירה בלב המדבר, ועוד. וכנגד דימויי הטהרה, הנשמה והתפילה – כנגד כל אלה דימויי ההבל והריק בצורת בלונים, יויו ועוד."
חוק ישראל היום
אריה אקשטיין
אריה ״לוליק״ אקשטיין (נקרא בילדותו אברום לייב; 1929 או 1930, וילנה - 3 ביולי 2015, ראש פינה) היה צייר וסופר ישראלי. גדל כנער אסופי בלודז' בפולין, שרד את הגיטאות ומחנות הריכוז ועלה לארץ ישראל בשנת 1948. עסק במקצועת שונים ומגוונים במהלך חייו, והיה אחד מתושביה הצבעוניים של ראש פינה. בשנת 1990 זכה בפרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר בעיתון "הארץ" עם סיפורו: "הדודה אסתר".
קורות חייו.
אריה אקשטיין נולד ב-1929 או 1930 בווילנה וגדל בלודז' שבפולין. אביו עזב את הבית כשהיה בן שמונה חודשים, ובגיל שבע ננטש על ידי אמו, שנסעה להתפרנס ב"עיר הגדולה". הדודה אסתר, אחותו של אביו, שהתפרנסה ממקצוע הזנות, אספה אותו אל ביתה. לדבריו, היה עומד ליד ביתה ומשדל אנשים להיכנס לחדרה של הדודה ולקבל את שירותיה. במהלך שיטוטיו בגטו לודז' שהה גם בבית היתומים, אותו ניהלה חניכתו של יאנוש קורצ'אק שהרבה לבקר במוסד.
אקשטיין לא ידע את גילו המדויק. הוא הספיק ללמוד רק עד כיתה ג', אך צייר מאז שהוא זוכר את עצמו. מהגטו הוא עבר למחנות הריכוז, ושהה בחברתם של אנשי העולם התחתון, אותם הוא זוכר לטובה. לטענתו, הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, מאחר שהם עברו את הדברים הקשים על בשרם. על תלאותיו האישיות במחנות הריכוז סירב אפשטיין לדבר, אך חוויותיו הקשות נחשפו בציוריו ובספריו.
לאחר השחרור על ידי בעלות הברית שב אקשטיין לפולין. הוא הצטרף לנוער הציוני בגרמניה, כדי להתחמק מסכנת הגיוס לצבא הפולני. ב-1948, עלה ארצה והתגייס לפלמ"ח. הוא שירת בגדוד החמישי ("שער הגיא") ונפצע בקרבות לטרון. עם שחרורו עבד כימאי ודייג, לאחר מכן שימש כבוקר סוסים בקיבוץ עמיעד ועבד בקידוחי נפט בחברת "נפטא", כעוזר לגאולוג בערד. כל אותן שנים המשיך אקשטיין לצייר וגם לפסל מחוויותיו האישיות. בשנת 1959 זכה לפרס עידוד מטעם אגודת הציירים והפסלים, ובשנת 1960 הוצגה תערוכה מציוריו ב"גלריה צ'מרינסקי". בראיון שנתן לרגל התערוכה אמר לעיתונאי:
בשנת 1990 הוצגו יצירותיו בכנסת.
אריה אקשטיין הגיע לראש פינה בשנת 1967 והתאהב במקום. "כשבאתי לפה בפעם הראשונה הייתה לי הרגשה משונה שכבר הייתי פה קודם. ידעתי שיום אחד אבנה פה את ביתי, וכך עשיתי". הוא שכר בית בשכר דירה סמלי ונשאר במקום עד יום מותו. תחושת החופש וחברתם של ה"היפים" הרבים נעמה לו. דמותו הצבעונית הייתה ידועה לאנשי המקום ולמבקרים בו כאחד.
אקשטיין נישא זמן קצר לאחר שהגיע לארץ, אך התגרש לאחר זמן קצר. לאחר מכן חי שנים מספר עם בת זוג אחרת ונולד להם בן.
אריה אקשטיין נפטר בט"ז בתמוז תשע"ה, 3 ביולי 2015 ונטמן בבית העלמין בראש פינה.
פעילותו הספרותית.
במהלך השנים חש אריה אקשטיין, שהציורים והפסלים שלו מנסים לספר סיפור, ואז החל לכתוב. ב"דודה אסתר" הוא כותב על החיים בעיירה מזווית ראייה שונה מהמקובל; מעיניהם של הגנבים והזונות, שהיו לדבריו האנשים האמיתיים. לטענתו, דווקא הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, שהרי הם עברו את הדברים הקשים על בשרם.
יום אחד נקלעה לידיו "חתיכת עיתון" שנעזר בה לצורך עישון חשיש. בעיתון היה כתוב על תחרות הסיפור הקצר של "הארץ". אקשטיין שלח את הסיפור על הדודה אסתר וזכה בפרס הראשון. "אני כתבתי סתם מהפופיק" הוא אמר בראיון שהעניק לאילת נגב. "זה שאני סופר עכשיו, נראה לי כאילו השטן עושה ממני בדיחה. כאילו מישהו אמר לי, שמע, הוועדה ישבה והחליטה, שמהיום אתה האפיפיור".
ועדת הפרס, שכללה את אהוד בן עזר, חנה הרציג ואיל מגד, קבעה שהסיפור מעלה את ההווי הלא ידוע של העולם התחתון היהודי, "שסבל וחום משמשים בו בערבוביה". הוועדה הצביעה על הדמיון של איכויות הסיפור והנושאים לאלו של בשביס זינגר ואייזק אסימוב, וציינה לשבח את השפה הקולחת והעסיסית ואת ההומור, שכנראה רק בעזרתו הצליח המספר להתמודד עם החוויות שעבר.
הסיפור "דודה אסתר", שזכה בפרס הראשון, שימש כבסיס לספר המכיל סיפורים, שכולם מבוססים על חומרים ביוגרפיים ומסופרים בגוף ראשון. הספר יצא בשנת 1992 בהוצאת כתר ותורגם לצרפתית, פולנית וגרמנית. אקשטיין הוציא עוד שלושה ספרים לאחר ההצלחה הבלתי צפויה וההד התקשורתי הנרחב שעוררה זכייתו בפרס ראשון של הצייר ה"היפי" מראש פינה, שעל פי עדותו שלו ידע בקושי לחתום את שמו.
סרט דוקומנטרי אודותיו.
באוגוסט 2015 פורסם סרט דוקומנטרי קצר אודות אריה אקשטיין הנקרא ״לוליק״ ביוטיוב. צילום: עינת ויטונסקי, הראל עבודי, אסף מיידני. עריכה: יוסי לוי. הסרט משלב צילום דוקומנטרי עם קטעי ארכיון מהסרט ״החלומות האבודים של הרחוב העליון״ (1978) בביום ליהי חנוך, שבו הופיע אקשטיין.
ציורים.
את ציוריו ניתן למצוא בגלריית האומנות הראל עבודי שבראש פינה.
עונת 2007/2008 בלה ליגה