בינתיים, סגנו השני של מפקד ה"נחימוב", שהושאר על גשר הפיקוד, נלחץ יותר ויותר ממראה ספינת המשא הכבדה שהתקרבה אליו מימין. בניסיון למנוע את ההתנגשות, הוא הורה להטות את ה"נחימוב" שמאלה - כפי שהסתבר מאוחר יותר, בדיוק לנתיב השיוט של ה"פיוטר ואסיוב" - ולא יידע על כך לא את מפקדו ולא את מפקד הספינה השנייה, אשר נותר סמוך ובטוח כי לא תהיה כל התנגשות. כשזה האחרון, לאחר הפצרות חוזרות מצד סגנו השלישי, עזב לבסוף את המערכת האלקטרונית והביט אל הים עצמו, שתי הספינות היו כבר מאוד קרובות אחת לשנייה. רב-החובל טקצ'נקו הורה מיד על הורדת מהירות הדרגתית ולאחר עוד שתי דקות אף הורה על כיוון המכונות ל"שיא המהירות לאחור". ספינת המשא הכבדה, ששקלה כ-28,000 טון, לא הספיקה לבלום ובשעה 23:12 התנגש חרטומה בדופן ימין של ה"אדמירל נחימוב" ופער בו חור בשטח של כ-80 מ"ר. מים החלו לשטוף את ה"נחימוב". מסיבה לא ברורה לא הופעלה מערכת אטימת התאים, שאליהם חולקה הספינה. אמנם, האטימה לא הייתה מצילה את הספינה מטביעה, שכן היא תוכננה להישאר על המים במקרה של פריצה של תא אחד ואילו ה"ואסיוב" פרץ שניים, אך בכל אופן הייתה מאיטה קצב שקיעתה של הספינה; לשם השוואה, הטיטניק טבעה במשך ארבע שעות שלמות.
מערכת האטימה לא הופעלה והמים התפשטו ברחבי הספינה במהירות. כעבור שתי דקות בלבד הספינה כבר נטתה באופן חד לצד ימין, מה שמנע את הורדת סירות ההצלה. הנטייה הוחמרה על ידי כך שחלונות התאים בסיפונים התחתונים לא היו סגורים, בניגוד לתקנות ימיות; הסיבה לכך הייתה האוורור הלוקה של האונייה. תחת סירות ההצלה, כמה מימאי הספינה תחת פיקודו של רב-המלחים (boatswain) לוֹבּוֹדָה הורידו למים רפסודות מתנפחות; אולם ברפסודות אלו לא היה מקום לכל הנוסעים ואנשי הצוות. בינתיים, ה"נחימוב" נטתה ושקעה יותר ויותר. נוסעים רבים, אשר הצליחו להגיע לסיפון העליון, נאבקו על כל נקודת אחיזה בדופן שמאל הרחוק מהמים, של הספינה וגלשו ממנו אל הים ואל הרפסודות. כעבור שבע דקות מרגע ההתנגשות ה"אדמירל נחימוב" טבעה.
החילוץ.
בסירת-הכיוון אשר יצאה מנמל נובורוסיסק לקראת ה"פיוטר ואסיוב" ראו את שהתרחש ודיווחו למפקד הנמל, שה"נחימוב" נפגעה (הודעה דומה מה"פיוטר ואסיוב" התקבלה רק לקראת חצות). מפקד הנמל, ג. ל. פופוב, הורה מיד עם קבלו את ההודעה על שליחת כל אמצעי השיוט הזמינים לאזור התאונה: סירות-כיוון, גוררות, סירות של משמר החופים וסירות מנוע לשיט נוסעים - סך הכול 64 כלי שיט. באותו הזמן, סירת-הכיוון שדיווחה על התאונה לקחה 118 איש והפליגה במלוא המהירות בחזרה לנמל. גם מלחי ה"פיוטר ואסיוב" ניסו לסייע בחילוץ הנפגעים, אולם הסולם הראשי לא ירד, על ספינת המשא הייתה רק סירת-הצלה אחת ואילו המצופים שנזרקו מהספינה לעיתם פגעו בחלק מהאנשים במים והטביעו אותם. בסך הכול ה"פיוטר ואסיוב" חילץ מהמים 37 איש וגופה אחת.
אנשים רבים, שלא נמצא להם מקום ברפסודות החילוץ, צפו בחגורות-הצלה על פני המים, שהיו מעורבבים עם מזוט וצבע שנשפכו מה"נחימוב" הטובעת. היו בהם שניסו לעזור לאחרים, היו שניסו להיחלץ על חשבונם של אחרים. רוח של כ-6 קמ"ש שהחלה לנשוב באזור התאונה רק הקשתה על מאמצי החילוץ. בסופו של דבר ניצלו 836 איש. 423 נספו ובהם ילדים שהוריהם השאירו אותם לישון בתאים, אנשים שנתקעו במעברים הצרים של הספינה ולא הספיקו לצאת לסיפון ואנשי צוות אשר ניסו לסייע לנוסעים. בין הנספים היה גם הסגן השני של מפקד ה"נחימוב": מיד לאחר ההתנגשות, שארעה בזמן משמרתו, הוא ירד לתאו ונעל את עצמו בפנים.
לאחר האסון.
מיד לאחר האסון, עוד באותו לילה, הוקמה ועדת חקירה מטעם פרקליטות המדינה של ברית המועצות בראשות נשיא אזרבייג'ן לעתיד, ג. א. אלייב. לאחר חצי שנה של חקירה וגביית עדויות שני רבי-החובלים, מרקוב וטק'צנקו הועמדו לדין באשמת טריפת ספינה וגרימת מוות ונידונו ל-15 שנות מאסר כל אחד. הם זכו לחנינה בשנת 1992 על ידי נשיאי רוסיה ואוקראינה. ויקטור טקצ'נקו עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"טלאור". הוא נספה בשנת 2003 כאשר סירתו נטרפה מול ניופאונדלנד, ונקבר בתל אביב. ואדים מרקוב נשאר באודסה ושימש רב-חובל - מנחה בספינות נוסעים עד לפרישתו לגמלאות. הספינה "פיוטר ואסיוב" נמכרה לחברת ספנות יוונית ונקראת כיום "Myoressa".
מפקד נמל נובורוסיסק, סגנו, סגן מנהל חברת הספנות של נובורוסיסק ומספר אנשי צוות של כלי השיט שהשתתפו החילוץ קיבלו עיטורים משליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב ב-1990. כן זמן קצר לאחר התאונה פוטרו שר הימייה, ראש חברת הספנות של הים השחור וראש מחלקת הבטיחות שלה.
ה"אדמירל נחימוב" נשארה שוכבת על קרקעית הים השחור. כעבור שנה מיום האסון הוקמה על חוף הים מול מקום מנוחתה של הספינה אנדרטה לזכרה. מדי שנה, ב-31 באוגוסט, יום השנה לאסון, למקום טביעת ה"נחימוב" מגיעות סירות עם קרובי משפחה של הנספים ונערך שם טקס אזכרה.
הנריק וייניאבסקי
הֶנריק ויֶיניַאבסקי (בפולנית: Henryk Wieniawski; 10 ביולי 1835 – 31 במרץ 1880) היה מלחין וכנר פולני ממוצא יהודי.
קורות חיים.
וייניאבסקי נולד בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית להורים יהודים שהתנצרו. אמו הייתה פסנתרנית (ואחותו של הפסנתרן והמלחין אדוארד וולף ), ועודדה אותו בנגינה בכינור. כבר בגיל צעיר נתגלה כישרונו ככנר. בגיל 8 נבחן והתקבל לקונסרבטואר של פריז. בגיל 13 סיים את לימודיו בקונסרבטואר והחל לתת קונצרטים בליווי אחיו הפסנתרן, יוזף .
בשנת 1860 נענה להזמנתו של אנטון רובינשטיין ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, במשך 12 שנים. הוא שימש כמורה מבוקש בקונסרבטוריון שנוסד על ידי רובינשטיין, והיה הכנר האישי של הצאר הרוסי (תוארו: "הסולן של הוד מלכותו הצאר"), עד 1872.
בשנת 1872 ערך יחד עם אנטון רובינשטיין מסע קונצרטים בעולם, שכלל גם את צפון אמריקה. ב-1875 חזר לבריסל למשרת פרופסור לכינור בקונסרבטוריון, כממשיכו של הכנר המפורסם אנרי וייטאן. כעבור שנתיים המשיך את מסעות הקונצרטים שלו ברחבי אירופה למרות בריאותו הרופפת.
באחד הקונצרטים שלו בברלין נתקף בכאבים ונאלץ להפסיק את הקונצרט. הכנר יוזף יואכים שהיה באולם קפץ לבמה, לקח מוייניאבסקי את הכינור והמשיך את הקונצרט לקול מחיאות הכפיים הנלהבות של הקהל על המחווה הספונטנית הזאת של ידידות אמיתית.
בפברואר 1880 חלה וייניאבסקי כאשר שהה באודסה במהלך מסע קונצרטים ברוסיה. פטרונית האמנים נדז'דה פון מק לקחה אותו אל ביתה ודאגה לו לטיפול רפואי, אך כעבור שבועות אחדים, ב-31 במרץ, נפטר וייניאבסקי מהתקף לב במוסקבה ונקבר בוורשה.
בשנת 1935, במלאת מאה שנה להולדתו, נערכה בוורשה תחרות הכינור הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקי לכנרים צעירים (עד גיל 30). התחרות השנייה נערכה ב-1952 בפוזנן, ומאז היא מתקיימת שם מדי כחמש שנים.
לכבוד התחרויות השנייה והשלישית הונפקו בפולין בולים לכבודו, במסגרת הנושא "יהודים ויהדות".
יצירותיו.
וייניאבסקי חיבר את כל יצירותיו לכינור הן בליווי פסנתר והן בליווי תזמורת, חוץ מ"ריביירה" אחת שחיבר לויולה ופסנתר (בפה דיאז מינור).
הוא חיבר 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת:
שאר יצירותיו הן קטעים קצרים לכינור בליווי פסנתר או תזמורת. מתוכם מפורסמים:
עצמות שורש הרגל
עצמות שורש הרגל (TA: Ossa tarsi; Ossa tarsalia), הן שבע עצמות כף הרגל המקובצות יחדיו בין השוקה והשוקית לבין עצמות המסרק. הן אינן משויכת לאצבעות הרגל, בשונה מעצמות המסרק שכל אחת מהן משויכת לאחת האצבעות. המפרק בין השוקה והשוקית לעצמות שורש הרגל הוא הקרסול.
העצמות המרכיבות את שורש הרגל הן:
וולפסברג
וולפסברג (בגרמנית: Wolfsberg, בסלובנית: Volšperk) היא עיר במדינת קרינתיה שבאוסטריה, הנחשבת לאחד ממחוזות קרינתיה. אוכלוסיית העיר מונה 24,978 תושבים לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2013.
סביב העיר ישנם הרים רבים ומבצרים רבים. בעיר ישנם ממצאים כבר מתקופת הברונזה ומתרבות הלשטט. במאה ה-16 העיר הייתה מרכז של הרפורמציה.
העיר ידועה כמרכז תרבותי חשוב בקרינתיה ומעבר לה, ופעלו בה אומנים מפורסמים.
כלכלה.
העיר הייתה בעבר מרכז מסחר ותחבורה, בעקבות מיקומה בין יודנבורג לדרום המדינה.
בעבר נכרו בעיר זהב וכסף, ושיא הכרייה היה במאה ה-16, אך במאה ה-19 ננטשה הכרייה בגלל אי-כדאיות. בעבר גם נכרה פחם ליד העיר, בעמק לאוואנט, אך הוא ננטש מאותה סיבה ב-1986.
כיום ישנן חברות תעשייתיות רבות במחוז וולפסברג, שחלקן חברות בת של חברות בינלאומיות גדולות. הן כוללות תעשיות תיירות, חקלאות, יערנות ותעשיות מתכת. בעיר יש גם נמל תעופה.
דמוגרפיה.
חלוקה דתית.
להלן החלוקה הדתית של תושבי העיר נכון ל 2001:
אדריכלות.
בניין העירייה נבנה בשנת 1888, הוא אחד הבניינים האטרקטיביים בעיר, ובו נמצא גם מגדל שעון. בכיכר הוהר שבעיר ישנם בתים עתיקים מן המאות ה-15 וה- 16 ובהם פתחים, חלונות ומרפסות מיוחדים. סביב העיר פזורים מבצרים רבים, ובעיר העתיקה נשתמרו חלקים מהחומה העתיקה שהקיפה את העיר ומגדל רקטורם מימי הביניים. בניין "פאורישס האוס" נחשב לבניין העתיק ביותר בעיר.
ערים תאומות.
וולפסברג היא עיר תאומה של הערים:
קרל פלש
קרל פלש (בגרמנית: Carl Flesch, בהונגרית: Flesch Károly; 9 באוקטובר 1873 מושון, הונגריה - 14 בנובמבר 1944 לוצרן) היה כנר ומורה יהודי-הונגרי, שחי ופעל בעיקר בגרמניה.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו.