חייה הפרטיים.
ברברה ביין הייתה נשואה למרטין לנדאו מ-1957 ועד לגירושיהם ב-1993. שניהם יהודים. לזוג שתי בנות, סוזן וג'ולייט. ג'ולייט היא שחקנית בזכות עצמה, שיחקה לצד אביה בסרט "אד ווד" וידועה בזכות תפקידה כ"דרוסילה" בסדרות הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
מרגרט גרדינר
מרגרט גרדינר (אנגלית: Margaret Gardiner; נולדה ב-21 באוגוסט 1959) היא עיתונאית דרום אפריקאית וזוכת תחרות מיס תבל 1978. גרדינר הייתה הזוכה הראשונה מדרום אפריקה.
ביוגרפיה.
גרדינר נולדה בקייפטאון, דרום אפריקה. ב-1978, בגיל 18, היא נבחרה למיס רפובליקת דרום אפריקה ובאותה שנה נבחרה למיס תבל מתוך 75 מתמודדות בתחרות.
היא למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת צ'ארלסטון וכתבה שני ספרים על בריאות ויופי, גרדינר התחנכה בקתדרלת סנט ג'ורג', אותה כנסייה בה דזמונד טוטו מטיף.
היא חברה באיגוד העיתונאים הזרים בהוליווד הבוחרת מדי שנה את המתמודדים והזוכים בפרס גלובוס הזהב ועובדת כעיתונאית בטלוויזיה ובעיתונות הכתובה בלוס אנג'לס.
חיים אישיים.
גרדינר נשואה לאנדרה נל, פרופסור לרפואת ילדים ובריאות הציבור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס .
הפיגוע בתחנת הרכבת נהריה
הפיגוע בתחנת הרכבת נהריה היה פיגוע התאבדות שביצע ערבי-ישראלי ב-9 בספטמבר 2001 בתחנת הרכבת נהריה. שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע וכ-60 נפצעו. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע.
בבוקר ה-9 בספטמבר 2001, פוצץ מחבל מתאבד מטען חבלה בתחנת הרכבת נהריה. המחבל, שהגיע ממרכז מסחרי סמוך, פוצץ את המטען ליד קבוצת נוסעים שיצאה מהתחנה, ונמנע מלהיכנס אליה בשל האבטחה המתוגברת במקום. המטען שהוטמן בתוך קרטון, הכיל חומר נפץ שהיה בחלקו תיקני ובחלקו מאולתר, וגם חלקיקי רסס. שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע וכ-60 נפצעו, מתוכם שבעה באורח בינוני, 18 באורח קל והיתר נפגעי חרדה.
המחבל.
המחבל זוהה כמוחמד שאקר סלאח חביישי, איש דת מוסלמי ערבי-ישראלי בן 48 מהכפר אבו סנאן שבגליל.
זה היה פיגוע ההתאבדות הראשון בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני שביצע ערבי-ישראלי. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע, ובכרוז שפרסם בג'נין נכתב כי "הפיגוע בנהריה מוכיח שלחמאס יכולת לפגוע בעומק ישראל למרות הסגרים והכתרים".
בתגובה לזיהויו של המחבל כערבי-ישראלי, גינו חברי הכנסת הערביים את הפיגוע, וקראו לא להאשים את כל המגזר הערבי בשל היותו של המחבל "עשב שוטה בודד".
לאחר הפיגוע.
באותו יום התרחשו שני פיגועים נוספים. האחד, פיגוע התאבדות נוסף בצומת בית ליד באמצעות מכונית תופת בו נפצעו 12 בני אדם. השני, פיגוע ירי על מיניבוס בכביש הבקעה בו נרצחו שני בני אדם ונפצעו שלושה.
בתגובה לפיגועים תקפו מסוקי חיל האוויר שורת מטרות של הפת"ח באזור רמאללה ויריחו.
המהלך החדש בספרות העברית
"המהלך החדש" הוא שמה של תנועה ספרותית שהחלה להתפתח בספרות העברית בסוף שנות השמונים, ראשית שנות התשעים של המאה ה-19, ויצרה שינוי גדול בפואטיקה של הספרות העברית. החידוש בקווי היסוד של התנועה הספרותית החדשה לעומת הסגנון ששלט בספרות ההשכלה הוא, בשימת הדגש על פיתוח פסיכולוגי של הדמויות ותוספת עומק נאטורליסטי לכל המארג העלילתי.
הרקע להתפתחות "המהלך החדש".
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה התעוררה בקרב הסופרים ואנשי הספרות, ובראשם ראובן בריינין, ביקורת שלילית על מה שהם כינו דלות העומק הפסיכולוגי ורדידות בעיצוב הגיבורים של ספרות ההשכלה. הגיבורים של אברהם מאפו, למשל, כונו "גלמים בלא רוח חיים" אשר פועלים כביכול כבובות המופעלות על ידי המפעיל-הסופר, ולא על פי מבנה נפשי מתפתח שקיים בסיפור. הדמויות נחלקות לשני חתכים, הצבועים בשני גוונים עיקריים: דמויות "שחורות" שליליות, ודמויות לבנות חיוביות. שני החתכים מייצגים תכונות אנושיות דומיננטיות, בין שליליות ובין חיוביות; רוע מוחלט מול טוב-לב מוחלט, פחדנות מול אומץ לב, בגידה מול נאמנות, יהירות מול צניעות וכדומה. לדמויות אלו לא ניתן למעשה כל כיסוי פסיכולוגי משכנע, או תיאור ריאליסטי של הווייה ביתית יומיומית כלשהי.
בן-אביגדור ו"ספרי אגורה".
האיש שהיה לא מעט אחראי להתפתחות ה"מהלך החדש" בפועל, הוא בן-אביגדור, (שמו הספרותי של אברהם לייב שלקוביץ) שבעקבות פעולתו הספרותית והמו"לית בוורשה קיבל הזרם הספרותי החדש במה מרכזית. בן אביגדור פרסם, הן במסגרת הוצאת אחיאסף, אותה הוא ייסד וערך תקופה מסוימת, והן במסגרת עצמאית  בהוצאת "תושייה" אותה הקים לאחר שפרש מאחיאסף - סדרה של ספרונים שכונו "ספרי אגורה". הסדרה יצאה משנת 1889 ועד שנת 1895, והסיפורים, בלווית כמה מאמרים שכתב וגילויי דעת שהקדים לספרונים, הפיצו את עקרונות הכתיבה של המהלך החדש.
בשנת 1891 פרסם בן אביגדור את הספרון: "לאה מוכרת הדגים" שעסק באישה ענייה וקשת יום, המוצאת את פרנסתה כתגרנית בשוק הדגים. כמבוא לסיפור פרסם שלקוביץ מאמר בשם: "אל חובבי שפת עבר", שהיווה מעין גילוי דעת ספרותי על חסרונותיה של הספרות בת זמנו. הסיפור, שהיה עמוס בדיאלוגים, העביר את שפת ההווי העממי השוררת בשוק, כולל השחיתויות של הפקידים והמעבידים.
במאמר המלווה את הסיפור, ממליץ הסופר והמוציא לאור, בן-אביגדור, לעדת הסופרים, להתמקד בתמונות מחיי העם ובתיאורי הווי ריאליסטיים. הוא ניסח ארבעה עקרונות, שיש לעקוב אחריהם בכתיבה הריאליסטית:
בן אביגדור ביקש להסיר מהספרות העברית את לשונה המליצית המטיפה, ואת היותה חסרת גיבוי של הוייה אמיתית, ולהוריד אותה אל המציאות היומיומית, אל "שוק הדגים". סביב בן-אביגדור התלכדו כעשרים סופרים שנודעו בהמשך כקבוצת "המהלך החדש". יצירתם התמקדה בתיאורים ריאליסטיים של חיי היהודים, במתחים החברתיים בין המעמדות, בהתרפקות מחודשת (בניגוד לספרות ההשכלה המקובלת) על המסורת, בטיפוח הנושא הארוטי, וכדומה. סיפוריהם של אנשי המהלך החדש אמנם לא הצטיינו מבחינה אמנותית, אך הם היוו מעין שלב מעבר בין ספרות ההשכלה הלוחמת לספרות דור התחייה, שהייתה כבר יותר מורכבת. הייתה זו קבוצה צעירה ברובה (הם כונו גם "הצעירים"), שיצאה כנגד קבוצה וותיקה ומבוססת - מעין מרד ספרותי שחוזר ומופיע מדי דור או שניים בהיסטוריה של חקר הספרות.
הבולט בין סופרי המהלך החדש, מלבד בן-אביגדור, היה ישעיהו ברשדסקי בספרו: "באין מטרה". מלבדם היו בקבוצה זו: ראובן בריינין, עזרא גולדין, ישראל חיים טביוב, דוד ישעיהו זילברבוש, אז"ר ואחרים. הסופרים דבורה בארון ויוסף חיים ברנר החלו אמנם את דרכם במסגרת הזרם של המהלך החדש, אך בהמשך דרכם הספרותית חרגו ממנו והתפתחו מחוצה לו. גם אורי ניסן גנסין כתב ברוח הזרם החדש.
התקבלות "המהלך החדש" על ידי הביקורת.
רוב התגובות לפרסומי המהלך החדש לא היו אוהדות, וזאת בלשון המעטה. אחד העם, שהיה העורך של כתב העת "השילוח", (גם הוא בהוצאת "אחיאסף") פרסם כבר בגיליונו הראשון של כתב העת את דעתו כנגד פרסום יצירות ספרותיות שיש להן ערך אסתטי-אמנותי בלבד, ללא קשר כלשהו לעניין היהודי. ברור, אפוא, שהוא היה נגד המהלך החדש.. גם לאחר שעזב את עריכת "השילוח" ויוסף קלוזנר החליף אותו, ועודד את הספרות כאמנות, ואף פרסם את יצירותיהם של אנשי המהלך החדש - כתב אחד העם, לאחר עשר שנים, מאמר נוקב בגנותה של הספרות העברית והתפתחויותיה המאוחרות. המאמר, שגם נקרא: "אחר עשר שנים", והתפרסם ב"לוח אחיאסף" ביכה את ניוונה והתפתחותה של הספרות לכיוונים לא רצויים, כאשר קיומן של "חברות ספרותיות" שמחייבת את היוצרים לעבוד על פי תכתיבים קבוצתיים, רק תורמת לדיכוי היצירה האישית.
אפרים גרשון דיינארד כתב במאמרו: "עת לדבר": ""הנני קורא ספר חדש או מכתב עתי, וטרם קראתיו אגישהו לאפי, ואני מרגיש ריח שקר, עזות, חוצפּה, או סכלות עתיקה צבועה בששר מליצת אץ קוצץ לפי רוח העת, ולזאת יקראו "מודרני" "המהלך החדש" הסגנון החדש, העברי החדש, עד כי לא נשאר עוד באמתחתם שם חדש אף בעד "השקר החדש", וכשהוא לעצמו הוא ההומבוג העתיק בנעלים חדשים, רק אין איש אשר יקראהו בשמו הנכון.  והעם, הצאן ילך אחריהם מבלי דעת כי רועיו הרעים ינהלוהו לגיא תפתה"" וזוהי רק דוגמה אחת מני רבות למאמרים שהתפרסמו בגנות המהלך החדש.
לעומתם, כמובן שסופרי המהלך החדש דיברו בשבחו, והיו גם מעטים מחוץ למעגל הסופרים המדוברים, שהצטרפו למחנה האוהדים. יוסף קלוזנר למשל, כתב בשנת 1900 בעיתון "הצפירה" מאמר בשם: "ישן וחדש; הרהורי ספרות", ובו הוא מאשים את כל מבקרי "המהלך החדש" בכך שהם שמרנים החוששים מחידושים ודבקים בישן ובמוכר להם. "אל תאמרו 'הימים הראשונים היו טובים מאלה', כי לא מחכמה דברתם זאת, כי אם מזקנה". גם נחום סוקולוב, עורך הצפירה, אירח בעיתונו את הסופרים הצעירים מחבורת המהלך החדש, ובכך נתן במה חשובה לפרסומיהם.
שרון פרנס
שרון פרנס (נולד ב-31 ביולי 1973) הוא שחקן ודוגמן ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה.
שרון פרנס נולד בעיר אופקים. התייתם מאביו כשהיה בן 4. לפרנס אח בשם רביד ואחות חורגת מאביו המאמץ יחיאל, איתו התחתנה אמו דליה 4 שנים לאחר מות אביו הביולוגי. במשך 13 שנים, בשנים 1975–1988, התגורר פרנס בניו יורק.
הוא סיים שלוש שנות לימוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנת 1997 התחיל בקריירת משחק ושיחק בסדרות שונות. בשנת 2004 הופיע במופע משותף עם שרי ועוזי פוקס. מיוצג בסוכנות "יולי".
פרנס למד מינהל עסקים במרכז הבינתחומי. החל משנת 2005 הוא מכהן כמנכ”ל בעסק המשפחתי של הוריו, “אלנפר - סחר ייבוא ושיווק“.
פרנס הוא אחיינה של השחקנית והזמרת דליה לביא.
נבחרת קטר בכדורגל נשים
נבחרת קטר בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של קטר. הנבחרת נוסדה ב-2010.
ברברה פייר