במכתב אל המועמדים לפרסים, הודיעו מפיקי הטקס סטיבן סודרברג, סטייסי שר וג'סי קולינס שהאירוע בתחנת יוניון יישא אופי אינטימי ואישי, ואילו מופעי הראווה יועברו בשידור ישיר מתיאטרון דולבי. פרוטוקול הקורונה ייאכף בתחנת יוניון כפי שהוא נאכף באתרי צילומי סרטים. בכלל זה, יוצבו ערכות לבדיקות קורונה שיבטיחו תוצאות מיידיות, וכן יוצב בתחנה צוות בטיחות עם יכולת לבצע בדיקות PCR. כמו כן, האקדמיה תמסור הנחיות נפרדות לשוהים בלוס אנג'לס, לעומת אלה שיגיעו מחוץ לעיר. שלושת המפיקים הבהירו במכתבם, שלא תתאפשר השתתפות מקוונת בטקס באמצעות זום, ועל המועמדים לנכוח אישית בטקס לצורך נאומי קבלת הפרסים. עוד קראו המפיקים למועמדים לקיים ריאיונות מקוונים שבהם יספרו את סיפוריהם.
מכתב המפיקים והאיסור על שימוש בזום במהלך הטקס, גרר תרעומת רבה בקרב מועמדים, אולפנים ומפיצים, סוכניהם ואנשי יחסי ציבור שלהם, דבר שעלול להביא להיעדרות מועמדים רבים מהטקס. התלונות נסבו סביב הצורך בסידורים לוגיסטיים הנוגעים להגעה לארצות ברית בכלל וללוס אנג'לס בפרט, לנשיאה בעלויות הלינה וימי הבידוד הכרוכות בכך, ולהבדלים בין מגבלות הקורונה שמטילות המדינות השונות על היוצאים והבאים. זאת לאחר שהאקדמיה מסרה שהיא לא תכסה את העלויות של המלווים, והסתפקה בהבטחה לטפל במועמדים באופן נאות. תלונות אחרות התייחסו לעובדה שרבים מהמועמדים משתתפים בהפקות שונות, וימי הבידוד בעקבות הנסיעות הלוך ושוב, יביאו לסגירה ועיכוב של הפקות, דווקא בתקופה שנחשבת לטובה בחודש אפריל.
בעקבות ריבוי המחאות והתלונות מצד המועמדים מחוץ לארצות הברית, המפיקים הודיעו שהאקדמיה תפתח מוקדי תקשורת באירופה, וייתכן גם באזורים אחרים בעולם, כדי לאפשר השתתפות בטקס עבור מי שאינם יכולים להגיע ללוס אנג'לס עקב מדיניות סגרי הקורונה במדינותיהם, או אי-קבלת אשרה עקב סגר. המוקד המרכזי יפעל בלונדון, שני מוקדים נוספים – בפריז ובפראג, ומוקד מקביל יפעל בתחנת יוניון. כמו כן, האקדמיה באה בדברים עם גורמי השידור הציבורי במדינות שונות, כדי לספק שירותי לוויין לרבים מהמועמדים מחוץ לארצות הברית. לצד אלה, האקדמיה הבהירה כי יכולותיה להפעיל שירותי זום מוגבלות מסיבות טכניות, ובכך תינתן קדימות למועמדים נטולי גישה לאמצעים טכניים אחרים. על אף כל האמור, המפיקים הביעו תקווה שרוב המועמדים יגיעו ללוס אנג'לס, ציינו שהאקדמיה נערכת לעשרה ימי בידוד עבור המועמדים ואורחיהם, והעירו שמשך זמן הבידוד עשוי להתקצר בהתאם לחיסונים, אפשרויות נסיעה וחריגים שונים.
בנוסף לטקסים הנלווים שבוטלו, גם השטיח האדום המסורתי ישתנה, אך בתחנת יוניון תהיה הדמיה של שטיח אדום. אחרי שהמועמדים ייצאו מהמבנה הראשי בתחנת יוניון לאחר סיום הצגת הקטגוריות שלהם, הם יילקחו אל אזור שיותאם לדרישות הריחוק החברתי, משם יוכלו לצפות בהמשך הטקס בתנאים של מסיבת קוקטייל.
על כל המשתתפים בטקס, באשר הם, חלות הנחיות המתחייבות מהמגפה. העיקריות שבהן:
עדי וטורי
עדי וטורי (נולדה ב-28 ביולי 1995) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת לסירוגין כקשרית ומגנה שמאלית בקבוצת בנות נתניה בליגת העל בכדורגל נשים.
ביוגרפיה.
וטורי גדלה ברעננה. בעבר הייתה חניכה ומדריכה בשבט הצופים בעיר. שירתה בצה"ל כספורטאית מצטיינת בחיל האוויר.
בשנת 2015 הוסמכה כמדריכת כושר וספורט בקמפוס שיאים. נכון ל-2020 לומדת הנדסת תעשייה וניהול עם התמחות במערכות מידע במכללת רופין.
קריירה מקצועית.
מועדונים.
וטורי החלה לשחק כנערה בקבוצת הנערות של הפועל רעננה. בוגרת המחזור הראשון של מגמת הכדורגל בתיכון "אביב" בעיר, איתו זכתה פעמיים באליפות הארץ בכדורגל אולמות.
קבוצת הבוגרות הראשונה שלה הייתה מכבי כפר סבא מהליגה הלאומית, אליה עברה בעונת 2012/2013, ושיחקה בשורותיה עונה אחת. לקראת עונת 2013/2014 עברה לשורות אס"א תל אביב, שם שיחקה במשך שתי עונות, בהן זכתה בשתי אליפויות ברצף ובגביע המדינה. בעונה שלאחר מכן עברה לשנה אחת לשחק בליגת המכללות בארצות הברית, במכללת ASA college New York.
עם שובה לישראל, עברה לשחק בבנות נתניה ל2016/2017, ובסיום העונה עזבה ושבה לקבוצת נעוריה, הפועל רעננה, לשתי עונות. לקראת עונת 2019/2020 עברה שוב לבנות נתניה.
נבחרת ישראל.
בין השנים 2011–2013 הייתה בסגל נבחרות ישראל עד גיל 17 ועד גיל 19. הייתה שותפה לזכיית הנבחרת במקום השני במכביה התשע עשרה. בסך הכל לזכותה שתי הופעות בנבחרת עד גיל 19.
נחשי מים (קלימט)
נחשי מים (בגרמנית: Wasserschlangen) היא צמד ציורים, האחד בצבעי שמן והשני בצבעי מים, של הצייר האוסטרי גוסטב קלימט, שנוצרה בין השנים 1904 ל-1907. הציורים מתייחסים לחושניות גוף האישה וכן ליחסים חד מיניים בין נשים. הציור השני בסדרה נחשי מים מספר 2 הוא המפורסם מצמד היצירות, ויש לו היסטוריה ארוכה ועשירה. הציור נגנב על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה ומכירתו בשנת 2013 עוררה סערה בקשר לסכום מכירתו. הציור נחשב לאחד מהיצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר.
אודות היצירה.
היצירה השנייה נעשתה על קנבס באמצעות צבעי שמן. קלימט החל את עבודתו על הציור ב-1904, והוא סיים כנראה בשנת 1906 או 1907. ג'ני שטיינר, בתו של תעשיין מפורסם מווינה, הזמינה את הציור ורכשה אותו. זוהי היצירה האחרונה של קלימט שכללה נימפות מים, לאחר "מים זזים" (1898), "רפואה" (1901), "דג זהב" (1902) ו"נחשי מים מספר 1" (1904).
היצירה מתארת ארבע נימפות מים; שתיים מהן מופיעות בחזית הציור בעירום מלא, ולשתיים האחרות ניתן לראות רק את הראש בקצה הימני העליון של הציור. הנימפה הקרובה לצופה מסתכלת ישירות אליו ושיער ערוותה גלוי לעין. המבט הישיר מזכיר את יצירתו של אדואר מאנה, "אולימפיה". על פניו מדובר בייצוג קונבנציונלי של נימפות, מה שהיה מקובל באמנות עד כה. אולם, קלימט כנראה רצה להציג יחסים לסביים בין הנימפות. מכיוון שיחסים חד-מיניים לא היו מקובלים בזמנו הדרך היחידה של קלימט לתאר זאת היא על ידי שילוב דמויות מיתולוגיות. קלימט חזר על מוטיב לסבי גם ביצירתו "נשים חברות" (1917).
בעלת הציור המקורית, ג'ני שטיינר, הייתה יהודיה, וב-1938 נאלצה לברוח מוינה לפורטוגל עקב רדיפות הנאצים. לאחר בריחתה החרימו הנאצים את היצירה המדוברת, והיא ניתנה לחבר המפלגה גוסטב יוקיקאי, שהיה ככל הנראה אחד מבניו הלא חוקיים של קלימט. יוקיקאי המשיך להחזיק בציור גם לאחר המלחמה, ובמותו בשנת 1961 הוריש אותו לאשתו, אורסולה. כל אותה תקופה הציור נחשב ליצירה אבודה.
בשנת 2012 רצתה אורסולה למכור את היצירה במכירה פומבית בסותבי'ס. אולם, מפני שהיצירה נחשבה לגנובה אורסולה הייתה צריכה להגיע להסדר עם יורשיה של ג'ני שטיינר. בהסכם שנעשה על ידי הצדדים הוחלט לחלק את הזכויות ביצירה למחצית עבור כל אחד מהם. באותה שנה הציור גם נמכר בסכום של 112 מיליון דולר לסוחר אמנות בשם איבס בוריאיר. יורשיה של ג'ני שטיינר תרמו את חלקם לקרן חדשה על שמו של גוסטב קלימט.
בשנת 2013 בוריאיר פנה למיליארדר הרוסי דמיטרי ריבולובלב לשם מכירת היצירה. אף על פי שבוריאיר היה הבעלים של הציור, הוא אמר לריבולובלב שצד שלישי מחזיק אותו והוא אינו בעליו. בוריאיר דרש סכום של מעל 180 מיליון דולר תמורת היצירה, וכך עשה רווח של כ-75 מיליון דולר מהעסקה. מאוחר יותר, מעשיו של בוריאיר התגלו, ונודע כי הוא עשה זאת לעוד מספר אוספי אמנות. ריבולובלב ורבים אחרים הגישו תביעה כנגדו, ועד היום היא מתנהלת בבתי המשפט.
בשנת 2015 ריבולובלב מכר את היצירה לאספן אנונימי, ככל הנראה לאחד מנסיכות קטר, בסכום של 170 מיליון דולר. היצירה לא מוצגת לציבור, ורבים סבורים כי היא שוב נחשבת כיצירה אבודה.
חן לוי
חן לוי (נולדה ב-12 באפריל 1988) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת לסירוגין כקשרית וחלוצה בקבוצת הפועל באר שבע מליגת העל בכדורגל נשים.
ביוגרפיה.
לוי נולדה, גדלה ומתגוררת בבאר שבע. למדה בבית הספר היסודי "נאות לון" בעיר, ושיחקה כדורגל בבית הספר מגיל שמונה. בחטיבת הביניים שיחקה כדורסל במסגרת פרויקט "כיתת כדורסל" שנערך בבית הספר ושילב אימוני כדורסל לתלמידות בשעות אחר הצהריים. את התיכון השלימה בבית הספר התיכון המקיף על שם יצחק רגר בבאר שבע.
שירתה בצה"ל במערך הטכני של חיל האוויר כטכנאית נש"ר. בשנת 2013 סיימה לימודי הנהלת חשבונות סוג 1+2, וכן מחזיקה בתעודת מתווכת נדל"ן מורשית.
נכון ל-2020 עובדת כמתווכת נדל"ן בבאר שבע.
קריירה מקצועית.
לוי החלה לשחק בשנת 1999 בקבוצת הנערות של בית"ר באר שבע, אולם הפסיקה אחרי שנה אחת בלבד. רק בגיל 24 חזרה לשחק באופן מסודר, ובשנת 2012 הצטרפה לקבוצת מכבי באר שבע, בה שיחקה ארבע עונות. בעונת 2014/2015 העפילה עם הקבוצה לליגה הראשונה.
בשנת 2016 עברה לקבוצת הפועל באר שבע, בה היא משחקת בארבע העונות האחרונות. הייתה שותפה לשתי העליות של הקבוצה לליגת העל, בעונות 2017/2018 ו-2019/2020.
Dile que la quiero
Dile que la quiero (בעברית: תגיד לה שאני אוהב אותה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הספרדי דויד קיוורה ומלווה בווידאו קליפ. השיר נכתב על ידי אלחנדרו אבאד. הוא ידוע כשיר שייצג את ספרד באירוויזיון 2001, שנערך בקופנהגן.
רקע.
את השיר כתב אלחנדרו אבאד שייצג את ספרד באירוויזיון 1994 עם "Ella no es ella".
אירוויזיון.
בערב התחרות, השיר היה מספר 13 בסדר ההופעה, אחרי גארי אושונסי מאירלנד עם השיר "Without Your Love" ולפני נטשה סנט-פייר מצרפת עם השיר "Je n'ai que mon âme". בסיום ההצבעה, השיר קיבל 76 נקודות והגיע למקום ה-6 מתוך 23 מדינות שהשתתפו בתחרות.
קישוא פטיסון