פעולתה למען זכות הבחירה לנשים לאספת הנבחרים.
במלאת שנה להתאחדות, נבחרה לוועד הראשון שניהל את הפעילות השוטפת של הארגון יחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, פניה מטמן-כהן וחסיה פיינסוד סוקניק. בכמו כן נבחרה למזכירת הארגון והייתה לדמות מובילה בהתאחדות בזירה הארצית.
ב-19 באפריל 1920, לאחר מאבק של התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות מימשו נשים ביישוב את זכות הבחירה. שבע נשים נבחרו לאספת הנבחרים הראשונה, ביניהן היא, שנבחרה מטעם רשימת ה"מתקדמים". היא אף נבחרה לשבת במזכירות הכבוד של המושב הראשון של אספה אך נוכחותה כאישה הפריעה לנציגי החרדים ובשל כך כל מזכירות הכבוד התבקשה לרדת מהבמה. באסיפות הבאות התמודדה ברשימת נשים לשווי זכויות. ב-1925 השתתפה במושב השני של אספת הנבחרים והייתה חברה בוועד הלאומי, שמטרתו להוציא לפועל את החלטות אספת הנבחרים. במושב זה הקדישה זמנה למאבק באפליית נשים במשפחה בסוגיות ירושה ואפוטרופסות.
על אף שנשים בחרו ונבחרו לאספה, החוגים החרדים ו"המזרחי", שהתנגדו לזכות הבחירה לנשים לא פסקו מניסיונות חוזרים ונשנים להדיר את הנשים מהחיים הפוליטיים ושאלת מעמדה וזכויותיה של האישה עודנו נותר במאבק. לקראת המושב השלישי של אספת הנבחרים בשנת 1925, נודע לה כי נערך "הסכם" מחשיד אשר תוכנו לא פורסם בין החרדים לוועד הלאומי. עוד נודע לה כי החרדים פרסמו מודעה לפיה זכות הבחירה לאישה העברייה אסורה לפי דיני תורה. בתגובה לכך פנתה לארכיון עיתון הארץ, בו היא מצאה מודעה מ-1920, מטעם "המזרחי" בה פנתה המפלגה בשם התורה אל ציבור נשים דתיות ללכת להצביע בהמוניהן בעד רשימת הדתיים. בנאומה בפתיחת המושב השלישי, באמצעות שתי מודעות אלו, שסתרו זו את זו, בטענה שהתורה מחייבת נשים לקחת חלק פעיל בבחירות בעוד בשנייה התורה אוסרת זאת מפורשות, חשפה את "תכסיס" המתנגדים למתן זכות בחירה לאישה. במושב זה נתקבלה החלטה היסטורית לפיה "חוקת הבחירות לאספת הנבחרים מבוססת על העיקרון של שוויון לכל יהודי ארץ –ישראלי ללא הבדל מין".
ב-5 בדצמבר 1925 נבחרה לצירה באספת הנבחרים השנייה, ולחברה בוועד הלאומי, לצד 25 צירות. יחד היוו 12 אחוז מהצירים.
מאבקיה המשפטיים למען זכויות הנשים.
במקביל לפעולתה באספת הנבחרים ולאחריה הקדישה זמנה ומרצה למאבק על זכויות נוספות לנשים. במשך עשור פעלה בלשכות המשפטיות של ההתאחדות, שם הגנה על זכויותיהן של נשים נשואות וילדיהן במקרים של סכסוך במשפחה. היא שימשה כ"טוענת לאשה", תפקיד אשר כלל ייצוג נשים בבית דין רבני במאבק נגד עגינות ובהגנה על זכויות הנשים. פעלה לייסד בתי דין עבריים חילוניים שכן התנגדה לכך שהשיפוט יימסר כולו לבתי הדין שבהם הגבר בלבד הוא בעל הזכויות.
נישואי ילדות וביגמיה.
כאשת חינוך וכפעילה פמיניסטית נלחמה בתופעת נישואי ילדות, אליה נחשפה כמחנכת פעמים רבות. במסגרת פועלה בהתאחדות נאבקה לחוקק חוק אשר יקבע את הגיל המינימלי לנישואי בנות. השקיעה ממרצה וזמנה גם במאבק בתופעת הביגמיה. היא נחשפה להרס משפחות ופגיעה בזכויותיהן של הנשים והתנגדה ליחס המפלה של הרבנות בין גברים ונשים במצבים זהים. במסגרת אספת הנבחרים דיברה תכופות על נושא זה מתוך שאיפה להעלות את המודעות לנושא, במיוחד לנוכח ריבוי הנישואין והנישואין המוקדמים בקרב יוצאי תימן. משנת 1930 שימשה שופטת בית המשפט השלום העברי.
משפחתה.
אורח חייהם המשפחתי של שרה ויוסף עזריהו התבסס על שוויון, בנם הצעיר ארנן (סיני) עזריהו סיפר כי היחסים המשפחתיים התבססו על כבוד ושוויון, הן בין בני הזוג והן בין ההורים לילדים.
ב-1926 חזרה המשפחה להתגורר בבית המשפחה בתל אביב והיא פרשה מהוראה. נסעה תכופות לאספות הוועד בירושלים ולקחה חלק בכל ארבע אסיפות הנבחרים עד קום המדינה. ב-1954 עברה לגור בקיבוץ אפיקים לצד בתה תחיה, שהייתה ממקימותיו.
הייתה אם לארבעה: יעקב עזריהו (1901), תחיה גלבוע (1907), גדעון עזריהו (1912) וארנן (סיני) עזריהו (1917), מוותיקי הפלמ"ח ואיש תנועת העבודה.
נפטרה ב-22 באוקטובר 1962 בקיבוץ אפיקים. נטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב בחלקת הסופרים ואישי הציבור לצד יוסף עזריהו.
בתה תחיה ספדה: "הכבוד שרחשה לאדם באשר הוא אדם... העריכה כל איש לפי סגולותיו המוסריות והייתה תמיד מוכנה לעזור לאלה הזקוקים לעזרה". בהלווייתה השתתפו חברי כנסת, מייסדי העיר תל אביב וותיקיה, נציגי המשקים אפיקים וגינוסר, נציגי מזכירויות הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד, נציגות ויצו וחברות התאחדות נשים לשוויון זכויות.
הנצחתה.
יחד עם יוסף עזריהו הונצחה בקרב 66 מקימי אחוזת בית באנדרטה ברחוב רוטשילד בתל אביב. בדצמבר 2014 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה.
צפון אסיה
צפון אסיה הוא אזור ביבשת אסיה, הכולל את סיביר והמזרח הרחוק הרוסי. האזור ממוקם בחלקה האסייתי של רוסיה, מזרחית להרי אורל.
גאוגרפיה.
המושג "צפון אסיה" משמש גאוגרפים רק לעיתים נדירות, אך בדרך כלל הכוונה היא לחלק הגדול יותר של רוסיה, שנודע כסיביר. לעיתים החלקים הצפוניים של מדינות אסיאתיות אחרות, כמו קזחסטן ומונגוליה.
מסיבות גאוגרפיות וסטטיסטיות, מערכת הסטטיסטיקה של האו"ם ומערכות סיווג אחרות אינן מחלקות מדינות לחלוקות משניות, ובכך משייכים את כל האזור הרוסי כחלק מאירופה או ממזרח אירופה.
דמוגרפיה.
על פי רוב ההערכות ישנם כ-38 מיליון רוסים המתגוררים מזרחית להרי אורל. כיום אין הרבה סיבירים ילידים והם מיעוט בסיביר / צפון אסיה בשל תהליך הרוסיפיקציה האירופי המכוון בשלוש המאות האחרונות. לפי מרשם האוכלוסין הרוסי, הילידים באזור זה הם רק כ-10% מהאוכלוסייה הכוללת של האזור, כאשר הבוריאטים מונים כ-450.000 תושבים, מה שהופך אותם לקבוצת המיעוט האתנית הגדולה בסיביר. מלבדם ישנם גם למעלה מ-400.000 יקוטים בסיביר. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2002, בסיביר חיים גם כ-500,000 טטרים, אך 300,000 מתוכם אינם ילידים ומקורם מאזור הוולגה (אידל-אורל) שהתיישבו בסיביר בתקופות קולוניליסטיות שונות. קבוצות אתניות אחרות שחיות באזור הן ממוצא אתני גרמני והם מונים כ-400,000 איש.
האיגוד הבינלאומי לגיאודזיה וגיאופיזיקה
R בארנבת
R בארנבת (R Leporis, נקרא גם "כוכב הארגמן של הינד" (Hind's Crimson Star)) הוא כוכב ענק אדום משתנה מסוג מירה הממוקם בקבוצת הכוכבים ארנבת ובסמוך לקבוצת הכוכבים ארידנוס.
הכוכב התגלה על ידי האסטרונום הבריטי ג'ון רסול היינד בשנת 1845.
הכוכב בעל בהירות נראית בטווח של 5.5-11.7 ובמחזור של 418-441 ימים (הערכות אחרונות מדברות על 427.07 ימים).
בהירותו המוחלטת של הכוכב היא -5.55 והטמפרטורה שלו היא 2,877 קלווין.
הכוכב מרוחק 1,300 שנות אור (400 פארסק) מכדור הארץ והוא בעל עוצמת הארה הגדולה פי 102,000 מעוצמת הארתה של השמש.
ישראל בן-חיים
ישראל בן חיים (נולד ב-31 במאי 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס ומפקד כנף 15 בחיל האוויר. לאחר שירותו הצבאי כיהן כמנהל נמל התעופה בן-גוריון, מנכ"ל ישראייר ומנכ"ל קמור מוטורס.
ביוגרפיה.
בן חיים נולד בישראל, בנם של יעקב וחנה, שני הוריו הם ניצולי השואה. למד בבית הספר החקלאי בנהלל ושירת בצה"ל כטייס בחיל האוויר. פיקד על טייסת 131 בתקופה בה חילצה הטייסת את אנשי המוסד מסודאן ולאחר מכן פיקד על בסיס שדה דב. במאי 1990 החליט להוציא סיור לחופי הארץ בעקבות העלאת כוננות לקראת חג השבועות ולכידת מחבלים על סירה מול חוף געש. הוא הטיס מטוס תצפית מדגם עגור, צוות המטוס איתר סירה חשודה ששטה בים התיכון לעבר חוף ניצנים וזיהה כי מדובר בסירת מחבלים. בן חיים טס מעלייה בגובה נמוך על מנת להפחיד ולעכב את המחבלים והכווין את הכוחות שהביאו לעצירתה ומניעת הפיגוע המתוכנן. על פעולתו זכו בן חיים וטייס המשנה שלו יואש קושניר בצל"ש ממפקד חיל האוויר.
לאחר שחרורו שימש במשך שנתיים סמנכ"ל מבצעים ברשות שדות התעופה ובשנים 1996 עד יוני 2001 שימש מנהל נמל התעופה בן-גוריון. ב-2006 מונה למנכ"ל ישראייר וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים וחצי. ב-2008 מונה למנכ"ל קמור רכב וב-2011 מונה למנכ"ל קמור מוטורס. הוא חבר בוועד המנהל של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
חיים אישיים והשכלה.
בן חיים נשוי לגליה ואב לשניים. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר לימודי מטה מתקדמים בחיל האוויר המלכותי.
שמואל פלורנטין (הזקן)
רבי שמואל פלורנטין (רש"ף; ~ה'ש', 1540 - י"ד בכסלו ה'שע"ה, 6 בנובמבר 1614) היה רב וראש ישיבה מחכמי יהדות סלוניקי בראשית המאה ה-17. רבה של ק"ק "שלום".
מכונה רבי שמואל פלורנטין הזקן או רבי שמואל פלורנטין הקדמון על מנת לבדלו מרבנים אחרים בעלי שם זהה שחיו בסלוניקי בדורות הבאים.
ביוגרפיה.
נולד בסלוניקי, אז באימפריה העות'מאנית, לרב דוד פלורנטין.
בין השנים ה'שמ"ד, 1584 - ה'שנ"א, 1591, היה אחד מפרנסי התלמוד תורה בסלוניקי. בשנת ה'שמ"ח, 1588, נפטרה אשתו רחל. ובשנים אלו שימש גם כדיין. בסביבות שנת ה'שס"ג, 1603, הייתה לו ישיבה בתלמוד תורה.
לאחר פטירת רבי יצחק אדרבי (בין השנים ה'של"ז-ה'שמ"ד, 1577–1584) התמנה תחתיו כרבה של ק"ק "שלום" בסלוניקי, הרב דוד אבן שושן. לאחר פרישת האחרון בשנת ה'שס"א החתים את בני הקהילה שלא למנות לו יורש עד שיעברו עשר שנים מיום עזיבתו את התפקיד. במהלך תקופה זו נפטר הרב אבן שושן, והקהילה התירה את השבועה אצל רבי אהרן בן חסון, כדי לאפשר את מינויו של רבי שמואל פלורנטין כרבה של הקהילה.
לפי רבי דוד קונפורטי באחרית ימיו עקר לקושטנדינא ובה נפטר, אולם מצבת קברו נמצאת בעיר סלוניקי. נכתב עליה: