בשנת ה'תנ"ז 1697 חולל תנועת עלייה לארץ ישראל, מתוך מטרה לקרב את ביאת המשיח. יש הגורסים, שהושפע ממגידים שבתאיים שסובבו בערי פולין. תחילה התארגנה קבוצה מצומצמת של כ-31 משפחות, אך במהלך המסע הארוך שארך כ-3 שנים, הצטרפו לחבורה יהודים רבים נוספים. בסופו של דבר מנתה הקבוצה כ-1,500 איש, שביניהם תלמידי חכמים ורבנים חשובים, חלקם נודעו כשבתאים מובהקים, כחיים מלאך, או שנחשדו בכך. הקבוצה זכתה גם לקבל תמיכה כספית מקהילות יהודיות שדרכן עברה. בווינה קיבלו סיוע משמואל אופנהיימר שהעמיד לרשותם שתי אוניות וכסף למסע. בהמשך המסע נטשו את הקבוצה יהודים רבים שנשארו בארצות שאליהן הגיעה הקבוצה, או אף חזרו לארץ מוצאם. רבים נוספים נספו במחלות, בסערות הים ובפגעים שונים. בסופו של דבר, לירושלים הגיעו ביום ה', ראש חודש מרחשוון של שנת ה'תס"א (14 באוקטובר 1700) רק כ-1,000 איש. (מספר כלל היהודים בעולם באותה תקופה היה פחות ממיליון נפש).
הקהילה היהודית בירושלים מנתה באותה העת כ-1,200 יהודים, והגעת הקבוצה כמעט והכפילה את גודל הקהילה. עוד בטרם הגיעה הקבוצה לירושלים, נעשו הכנות בשיתוף עם היישוב האשכנזי בירושלים והוקמו עבורם 40 בתים לדירות וכן הוקמו בית כנסת, בית מדרש, מקווה ובורות מים לקליטתם הראשונית.
ימים ספורים לאחר הגיעו לירושלים, בו' בחשוון תס"א 1700, נפטר רבי יהודה חסיד, בהיותו כבן 41 שנים.
לאחר מותו פרצו בקרב קהילתו מחלוקות רבות, בעיקר סביב האמונה המשיחית סביבו, ששררה בחלקים ממנה. רבים מבני הקבוצה חזרו לארצות מוצאם, מקצתם התפרסמו מאוחר יותר כשבתאים מובהקים, נרשמו כמה מקרים של התאסלמות והתנצרות, ומועטים בלבד נשארו בירושלים. מפני שאחדים מהקבוצה נודעו בהזדהות עם השבתאות, הקבוצה ככלל, נדחתה על ידי הקהילה היהודית בירושלים ולא זכתה לקבל שום סיוע כלכלי, בניגוד למקובל בקהילה יהודית. ר' גדליה מסמיאטיץ, מתלמידי רבי יהודה, יצא לחו"ל כשד"ר לגייס תרומות עבור הקבוצה בירושלים. ר' גדליה חיבר ספר בשם "שאלו שלום ירושלים" שמתאר את מסע הקבוצה לא"י, והפיץ אותו בתקווה שיעורר אהדה, אך הצלחתו הייתה מעטה.
בית כנסת חורבת רבי יהודה חסיד ואיסור האשכנזים להתיישב בירושלים.
כמה ימים לפני שנפטר, הספיק רבי יהודה חסיד לרכוש את המגרש הסמוך לבית הכנסת הרמב"ן העתיק, (שהיה ידוע כ"חצר האשכנזים" העתיקה בה התגוררו השל"ה הקדוש מפראג ותלמידיו שעלו לארץ כמאה שנים קודם לכן), כדי לבנות בית כנסת לעדה האשכנזית בעיר, אך בשל מותו הבלתי צפוי נותרו אחריו חובות גדולים לבנאים העֲרָבים. בעקבות החובות הללו, נאסר על יהודים אשכנזים במשך כמאה שנים לגור בירושלים. בעקבות כך נאלצו האשכנזים שהתעקשו לגור בירושלים להתחזות לספרדים, כפי שהעיד ר' משה הירושלמי:
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א להסדיר את החובות, ולהתיר ליהודים אשכנזים להתיישב בירושלים. אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד". כינוי זה נשתמר גם לאחר שחרב בשנית במלחמת העצמאות.
מורשתו וחשיבות העלייה.
בשנת ה'תס"ב 1702 הפליג ר' אברהם רוויגו מליוורנו יחד עם קבוצה מבני משפחתו ובאי ביתו ועם משפחתו של ר' מרדכי אשכנזי ותלמידיו כ-25 איש לנמל יפו כדי לעלות לארץ ישראל.
רבי אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועם חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של ר' יהודה חסיד.
ההיסטוריון בן-ציון דינור ייחס לעלייה זו חשיבות רבה, משום שהיא פתחה לדעתו תקופה של עליות "ריאליסטיות", שהן הבסיס ליישוב החדש בארץ ישראל.
שאלת שבתאותו.
רבי יעקב עמדין היה סבור שרבי יהודה חסיד היה שבתאי. הוכחה לכך ראה בכניסת רבי יהודה חסיד לעזרת הנשים ודרשתו בפניהן.
ממכתבים רבים שמקורם בקבוצות שבתאיות שונות בפולין ובטורקיה עולה כי השבתאים החשיבוהו כשבתאי מוצהר.
ישנם חוקרים הסבורים, על פי ממצאים של כתבי-יד, כי רבי יהודה חסיד היה שבתאי מוצהר בעצמו, אם כי מתון יותר מחיים מלאך וחבורתו, בכך שסבר שיש לשמור תורה ומצוות כהלכה, אך אולי האמין ששבתאי צבי יתגלה שוב. למרות זאת, יש הסבורים שהוא רק התכתב עם שבתאים ואולי אף הושפע מהם, אך לא היה שבתאי בעצמו. הם הסתמכו בעיקר על כך שחיים מלאך אחד הרבנים החשובים בעליה זו, עלה בעליה נפרדת מעט קודם, וחסידיו של מלאך נותרו מופרדים מקהל העולים העיקרי שהסתייגו מהם וממנהגיהם.
קברו.
בספרות התקופה מתוארת הלווייתו וקבורתו במערה בהר הזיתים. בספרו תולדות חכמי ירושלים מתאר אריה לייב פרומקין מערה זו, הכוללת כוכים רבים ועליהם כתובות עם שמות העולים הקבורים שם.
בשנת ה'תשע"א (סביבות 2011) החל תהליך שיקום קברים בהר הזיתים והסרת עפר, בחלקה שכוסתה על ידי הירדנים במסגרת השחתת בית הקברות לאחר מלחמת העצמאות בתש"ח. בחלקה זו נתגלתה המערה המקורית שבה נקברו רבים מהעולים בעלייה זו.
ציצה (הרלדיקה)
בהרלדיקה, הציצה היא התקן בשלט אצולה. זוהי דמות (או קבוצת דמויות), בדרך כלל חיה גדולה כלשהי, הממוקמת מעל לקסדה אשר מעל למגן. באופן מסורתי שימשה הציצה אך ורק גברים, למעט מלכות אנגליה, אשר השתמשו בסמלים הרלדיים של גברים.
בעבר היו אצילים שהתמשו בציצה שלהם כסיכה אישית. דבר זה הוביל לשימוש שגוי במילה, לתיאור מגן או שלט אצולה שלם.
מעטה (הרלדיקה)
המעטה (Mantling או lambrequin) בהרלדיקה הוא מעין צעיף בד שנתלה מהקסדה שמעל למגן ומהווה מעין תפאורה למגן.
המעטה מתאר את כיסוי הבד שתלו האבירים מקסדותיהם כדי להגן על עצמם מהשמש ומהרוח.
בדרך כלל מציירים את המעטה כמרופט או אף חתוך לגזרים, כביכול כתוצאה מפגיעות חרב בקרב. לעיתים רחוקות יותר - בדרך כלל במקרה בו איש כמורה משתמש בקסדה (כובע או כתר) עם מעטה - יוצג המעטה שלם וללא רבב. זוהי בחירה אמנותית בלבד ומשמעותה עיצובית ולא סמלית.
למעטה שני צדדים - האחד בצבע רגיל (אדום, כחול, ירוק, שחור או סגול), והשני בצבע מתכתי (לבן או צהוב). המעטה בדרך כלל צבוע בצבעים המייצגים של המגן או של המדים אשר שייכים לישות המיוצגת. עם זאת, ישנם מקרים יוצאי דופן של התאמות צבעים חריגות, בעיקר בשלטי אצולה של שליטים או ישויות ריבוניות.
תומכים (הרלדיקה)
בהרלדיקה, התומכים הם שתי דמויות אשר ממוקמות משני צדי המגן ומתוארות כמניפות אותו. התומכים עשויים להיות חיות, בני אדם, ובמקרים נדירים אף צמחים וחפצים - אמיתיים או דמיוניים. לעיתים קרובות לדמויות אלו עשויה להיות חשיבות מקומית או קשר היסטורי.
רקע.
בדרך קבע, במידה ולא צוין אחרת בבלאזון, התומכים יתוארו תמיד כעומדים על רגליהם האחוריות, וזרוע אחת שלהם גבוהה מהשנייה (תנוחה הנקראת Rampant) - עד כמה שטבע הדמויות המתוארות מאפשר זאת.
חיות פראיות מיוצגות לעיתים כשלשונן בחוץ - דבר המסמל שאגה.
תומכים הוענקו כהטבה מיוחדת לאצילים והוענקו בפקודת השליט. התומכים הועברו בירושה רק במקרים מיוחדים של אצולה תורשתית או חברי משפחת המלוכה - באנגליה, ומנהיגי שבטים או בארונים פאודליים שתוארם קדם לשנת 1587 - בסקוטלנד. תומכים שלא הועברו בירושה הוענקו בעיקר לנושאי תואר אבירות.
עמוס כרמלי
עמוס כרמלי (שוורץ) (15 במרץ 1937 – 7 ביוני 2014) היה עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי ובמאי סרטים.
ביוגרפיה.
כרמלי נולד בחיפה והתחנך בתיכון חוגים שבעיר. הוא החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17, הוא כתב אז במדורי הספורט במספר עיתונים כאשר הוא נושא מספר שמות. את דרכו כשדרן רדיו התחיל במחלקת הספורט. לפני שידור משחק הכדורגל הראשון שלו אמר לו שדר הספורט הנודע נחמיה בן אברהם: "ברדיו אין שוורץ – בחר לך שם עברי".
בסוף שנות ה-60 היה כרמלי בין מקימי סניף הטלוויזיה הישראלית בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כתב הטלוויזיה בחיפה ובאזור הצפון כולו. הוא נהג לפתוח רבות מכתבותיו במשפט המפורסם "כאן עמוס כרמלי מחיפה". במשך כ-60 שנות עבודתו יצר כ-3000 כתבות וסרטים דוקומנטריים.
עבודתו העיתונאית זיכתה אותו בשנת 2000 בפרס סוקולוב לעיתונאות על עבודתו העיתונאית ועל תרומתו לחברה.
בשנת 2004 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה עבור פעילותו בטלוויזיה הישראלית.
בראשית שנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם תא עיתונאי חיפה והצפון על פעילותו העיתונאית רבת השנים.
עמוס כרמלי היה נשוי לתמר (פרנקל) ואביהם של רן כרמלי, במאי סרטים, ואלון.
חננאל אתרוג
הרב חננאל אתרוג (נולד בשנת 1965) הוא ראש ישיבת שבי חברון.
קורותיו.
נולד בירושלים למנחם ולחוה אתרוג (קימלמן). למד במדרשית נעם, בישיבת שבי חברון ובישיבת מרכז הרב. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני. לאחר נישואיו חזר לישיבת שבי חברון כר"מ. כמו כן לימד בישיבת ניר קריית ארבע ובישיבת מעלה חבר.
ב-2003, אחרי אירוע מוחי שעבר ראש הישיבה הרב משה בלייכר, מונה לממלא מקומו. מלמד בישיבה גמרא, אמונה ותנ"ך.
נשוי לנעמה לבית ציפסר אשר מנהלת את המדרשה "שירת חברון" בקריית ארבע ומתגורר בקריית ארבע.
רוברט שומאן