שאלה מרכזית בנוגע לעבריינים פוגעים מינית היא אם הם יהפכו לעברייני מין מועדים, כלומר, יחזרו על התנהגותם הפוגענית שוב ושוב. מספר מחקרים ומטא-אנליזה בקנה מידה גדול מראים כי עברייני מין הם עבריינים מגוונים וכי הם בעלי סיכון גבוה יותר לחזור לסורם בעבירות שאינן מיניות מאשר בעבירות מיניות. עם זאת, שיעורי רצידיביזם נמדדים לרוב באופן שונה ממחקר למחקר. אוכלוסיות שונות ודרכים שונות למדידת שיעורי רצידיביזם יכולות להפיק תוצאות שונות באופן מהותי. עוד נמצא כי שיעורי הרצידיביזם משתנים באופן משמעותי בהתאם לעבירותיהם וכי הסבירות שתקיפה מינית תדווח לרשויות פוחתת באופן משמעותי ככל שהקורבן מבוגר יותר. נוסף על כך, לא ניתן להסיק ממדד זה כי אי-חזרה למאסר היא ראיה לכך שלא בוצעה עבירה (למשל, אם האדם עזב את הארץ). לכן, ההנחה לפי עבריין ששוחרר ולא נשפט שוב הוא עבריין ששוקם אינה חד משמעית. מכאן ניתן ללמוד כי שיעורי המועדות הם הערכות חסר של שיעורי עבריינות מין חוזרת. ניתן להניח בביטחון שיש רבים שאינם נתפסים, ומקרים שאינם מדווחים.
ממצאי מחקר שפורסמו בשנת 2015 בשירות בתי הסוהר בישראל מצביעים על שיעור רצידיביזם של 19.4% בעבירות מין במצטבר בתקופה של חמש שנים, שהוא אחד המדדים הנמוכים ביותר ביחס לעבירות אחרות. עם זאת, הסיכון היחסי הוא הגבוה ביותר בקטגוריות העבירה (10.0). כלומר אף שהסיכון של עבריין מין לחזור למאסר הוא יחסית נמוך, הסיכון של עבריין מין שחזר בגין עבירת מין גדול מאוד לעומת חזרה למאסר של אסיר שאינו עבריין מין.
שתי מחקרים מקיפים אשר השתמשו במדגמים יחסית גדולים בדקו את הרצידיביזם של אנסים – המחקר של האריס והנסון (2004) השתמש במדגם של 1,038 אנסים; שיעור הרצידיביזם בטווח של 5 שנים מיום שחרורם נע בין 10% ל-16%. אך בתקופות מעקב ממושכות יותר נצפה שיעור רצידביזם גבוה יותר אשר היה מבוסס על כתבי אישום חדשים או הרשעות חדשות; 21% בעשר שנים, ו-24% ב-15 שנים. מחקרים אחרים מציינים כי הסיכוי לרצידיביזם מיני בקרב אנסים הוא גבוה יותר אם לאסיר יש עבר פלילי מגוון (בעבירות מיניות ולא-מיניות) ועניין מיני סוטה (למשל, פנטזיות סדיסטיות). אולם גם כאן שיעורי הרצידיביזם נעים על טווח רחב.
ככלל, שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%-14% בהתאמה.
מחקרי מעקב ארוכים (25 שנים ומעלה) מלמדים על שיעורי רצידיביזם גבוהים משמעותית, עד פי שניים. השונות בשיעורי הרצידיביזם המדווחים מקושרת למספר גורמים: (1) הגדרות שונות שניתנו לרצידיביזם; (2) תקופות מעקב שונות; ו-(3) הגדרות שונות שניתנו לעבירות המין המחקרים השונים.
טיפול.
הספרות המקצועית והניסיון הקליני של מטפלים רבים מצביעים על כך שעברייני מין שלא טופלו נוטים יותר למועדות באופן משמעותי בהשוואה לכאלה שטופלו. למשל, החוקרים הנסון ובוסייר (1998) עקבו אחר 61 מחקרים שעסקו בזיהוי הגורמים המרכזיים הקשורים למועדות בקרב עברייני מין ומצאו כי אלה מביניהם שלא הצליחו להשלים טיפול היו בסיכון גבוה יותר לחזור ולבצע עבירות בהשוואה לכאלה שסיימו טיפול. ואכן, בניתוח על (מטא-אנליזה) שבה נבחנה השפעה של טיפול בעברייני מין על מועדות נמצא כי בקרב קבוצה של 3,659 עברייני מין שטופלו הייתה הפחתה בשיעורי מועדות בהשוואה לקבוצת ביקורת של 3,522 עברייני מין שטופלו, אך לא בטיפול ייעודי.
אף על פי שלא מדובר במודל טיפולי בפני עצמו, נמצא כי מאפייני המטפלים והגישות בהן הם משתמשים בטיפול קשורות לשיפור ותוצאות הטיפול בעברייני מין. גוף מחקר גדול מצביע על כך כי ביסוס קשר טיפולי חיובי עם המטופל מהווה חלק ניכר מהשונות בתוצאות הטיפול. מאפייני המטפל הספציפיים שהוכחו כמקסמים את רווחי הטיפול כוללים הפגנת אמפתיה, כבוד, כנות, ישירות, להיות "קשוחים אך הוגנים", יצירת הזדמנויות להצלחה, להתמודד כראוי עם קשיי המטופל, ולאתגר כראוי אך ללא אגרסיביות. כל אלה נמצאו כתורמים להצלחת ותוצאות הטיפול בקרב עברייני מין. עוד נמצא כי יצירת סביבת טיפול חיובית מביאה לשיפור בשיתוף פעולה, עמידה בטיפול, התקדמות הטיפול, מוטיבציה משופרת, ועשויה למנוע סיום או נשירה מטיפול. אך עם זאת, ככלל, מדובר באוכלוסייה קשה מאוד לטיפול ומעקב.
מודל מניעת הישנות (Relapse Prevention).
למרות המודלים השונים, המודל למניעת הישנות הוא אחד מהפופולריים ביותר והמיושם ביותר בתוכניות טיפול, למרות היעדר תמיכה מחקרית מספקת על יעילותו של המודל בקרב עברייני מין. במובנים מסוימים, המודל למניעת הישנות הפך לסינונימי עם טיפול קוגניטיבי-התנהגותי; אך מדובר בתפיסה לא מדויקת. הגישה התפתחה בתחילה כהתערבות שלאחר הטיפול עבור מכורים לאלכוהול, שהפסיקו לצרוך אלכוהול בהצלחה במהלך התוכנית, אך התקשו לשמור על הימנעות מאלכוהול לאחר הטיפול. במקרה של עבריינות מין מדובר בעבריינות חוזרת.
מודל מניעת הישנות פותח על פי התפיסה המקובלת בתחום הטיפול בהתמכרויות. הוא מדגיש כי החלטות ומעשים שנראים לא חשובים: לחץ אישי, שעמום, עבודה, וכדומה, המצורפים יחד, מביאים לבניית מעגל ברור היוצר נתיב של הישנות וההתנהגות המזיקה. התערבות טיפולית במעגל הזה נותנת לעבריין ידע ויכולת שמאפשרים שינוי ומסייעים לו להימנע מהחלטות וממצבים שיכולים להוביל להישנות של ההתנהגות העבריינית. ההנחה היא שכאשר עבריין המין יכיר את מעגל התקיפה שלו, יהיו בידיו הכלים להתמודד עם כל אחד מהשלבים על מנת שיוכל לעצור את הפגיעה.
החוקרים וורד והדסון פיתחו ביקורת תאורטית על המודל, שהתבססה על העובדה שמעידות של מתמכרים והישנות בתחום ההתמכרות שונות מאוד מהמושגים המקבילים בעבריינות מין, שבו מעידה אחת מהווה הישנות שפירושה כישלון הטיפול. נוסף על כך, המודל מציג גם נקודת מבט מצומצמת על התנהגות פוגענית מינית, ומניח כי פגיעה מינית נובעת ממצבים רגשיים שליליים וממחסור בכישורי התמודדות. גישה זאת מתעלמת מסגנונות פגיעה שונים ואינה מתאימה לעבריינים המתכננים מראש את התנהגותם הפוגענית.
מודל נתיבי הוויסות העצמי של וורד והדסון (1998) – Self Regulation Pathways Model.
לפי המודל של וורד והדסון, תהליך ההתפתחות של עבריינות מין עשוי לנוע באחד מארבעה נתיבים בסיסיים. המודל פותח במקור כתוצאה מחסרוניתיו הרבים של המודל המצוין לעיל. למודל של וורד והדסון הייתה השפעה רבה והוא שינה במידה ניכרת את ההמשגה והיישום של האבחון והטיפול בעברייני מין, והביא ליצירת קבוצות מחקר רבות.
המודל הציג מושג חדש בתחום, "סגנון ויסות עצמי", וורד והדסון טוענים כי סגנונות שונים של ויסות עצמי מובילים לנתיבים שונים בתהליך ביצוע העבירה. על בסיס הסיפורים האישיים של עברייני מין הם זיהו דפוסים ברורים של תהליכי עבריינת.
בהתאם לדפוסים אלה הם תיארו ארבעה נתיבים של עבריינות. הנתיבים הוגדרו באמצעות שתי דרכים מובחנות לביסוס מטרות הקשורות לעבירה (גישה או הימנעות) ושתי אסטרטגיות של ויסות עצמי (אקטיבית או פסיבית). וורד והדסון מכירים בכך שלגברים יש רצון לבצע התנהגות מינית בלתי מתאימה. אחרי שיממשו התנהגות כזאת תהיה להם הבנה של המידה שבה התנהגות זו אינה מקובלת.
למשל, הנתיב הנמנע / הפסיבי מאפיין אנשים שרוצים להימנע מעבריינות, אבל אסטרטגיות ההתמודדות הלקויות שלהם אינן מאפשרות שימוש בדרכים יעילות לעצירת העבירה. כאשר הם מתמודדים עם האפשרות לפגוע, התנהגותם מאופיינת בחוסר עכבות, אובדן שליטה, אימפולסיביות וחרדות.
הנתיב הנמנע / האקטיבי מאפיין אנשים שמיישמים באופן פעיל אסטרטגיות להימנע מביטוי של התנהגות מינית לא מתאימה, עם זאת האסטרטגיות שלהן אינן יעילות, ובמקרים מסוימים גורמות לאפקט יאטרוגני ומגדילים את הסבירות לפגיעה מינית. למשל, אנשים בנתיב זה עשויים לאונן לתמונות סוטות בניסיון להימנע מביצוע עבירה, או עשויים להשתמש בחומרים פסיכואקטיביים כדי לווסת את מצב הרוח שלהם. אסטרטגיות אלה עוזרות להסיר עכבות ומעודדות את ההתנהגות הסוטה. ההבדל העיקרי בנתיב זה הוא שהאדם מודע לכך שיש בעיה וכי נדרשת פעולה אקטיבית למניעה פגיעה.
נתיב הגישה האוטומטי מאפיין מאפיין אנשים שמעורבים בתסריטים קוגניטיביים והתנהגותיים שאליהם התכונן ושלעיתים קרובות מובילים להצלחה בסיפוק תשוקות מיניות. אנשים במסלול זה אינם מעוניינים למנוע עבירות, ואף אינם מנסים להימנע מלהשיג יעדים הקשורים לעבירה. עבריינות מתרחשת כתגובה לרמזים בסביבתם הקרובה, אשר "מפעילות" את הסכימות הקוגניטיביות הפרו-עברייניות של העבריין. לעיתים קרובות, התקיפה היא אימפולסיבית.
לבסוף, הנתיב הגלוי מאפיין אנשים בו התוקף מתכנן בקפידה אסטרטגיה כדי להשיג מטרה רצויה, כמו סיפוק מיני; הפגיעה קשורה בתפיסות ובאמונות ליבה של התוקף כי אלימות מינית היא אמצעי לגיטימי להשגת יעדים אלה.
מחקרים רבים תומכים בתוקף המודל ויישומו על אבחנה וטיפול בעברייני מין. עוד נמצא כי המודל תוקף גם בקרב עבריינים "מתמחים" בסוג עבירה מסוים, וגם בקרב עברייני מין המאובחנים עם פסיכופתיה.
מודל החיים הטובים – Good Lives Model.
מודל החיים הטובים הוצע תחילה על ידי וורד וסטיוארט ובהמשך פותח משמעותית על ידי וורד ועמיתיו. המודל שם דגש על בניית זהות מאוזנת ופרו-חברתית בקרב עבריינים. לפי החוקרים, אפשר לבנות זהות כזאת באמצעות פיתוח יכולות פנימיות כמו כישורים, עמדות ואמונות ובה בעת עידוד של תנאים חיצוניים, כמו מתן הזדמנויות להתפתחות. לפי המודל, סיפוק צרכים בסיסיים הוא תפקוד אנושי נורמטיבי, אולם בקרב עברייני מין הצרכים הללו הפכו למעוותים בשל מגוון סיבות.