העיתון המצרי אל-פאגר הדפיס מחדש את חלק מהקריקטורות, ותיאר אותן כ"עלבון מתמשך" ו"פצצה גזענית". וטענו שהם חילול פנים כלפי מאמינים מהאמונה המוסלמית, נועדו להשפיל מיעוט דני, או שהם ביטוי של בורות בנוגע לתולדות האימפריאליזם המערבי.
התגובה הדנית למהפכה המצרית של 2011.
במהלך המהפכה המצרית ב-2011, שר החוץ הדני לין אספרסן גינה בתוקף את פעולות הרשויות המצריות לכאורה נגד ההפגנות. הפוליטיקאי הדני-פלסטיני, נאסר חאדר, דחק במובארק להתפטר. משרד החוץ הדני הזהיר גם מפני כל נסיעות למצרים.
שיתוף פעולה.
בשנות ה-40 הסחר בין דנמרק לבין מצרים הסתכם ב-7 מיליון קרונה דנית. הסכם על תרבות, מדע, חינוך נחתם ב-29 באוקטובר 1972. ב-1970, דנמרק שלחה סיוע למצרים עם 9.7 מיליון קרונה דנית, עבור חיטה וקמח.
סיוע בפיתוח.
מצרים השתתפה מ-1989 ל-2008 בתוכנית המדינה של דנמרק. 6 מיליארד דולר ניתנו לתמיכה בפרויקטים של מצרים, כולל חוות רוח בזאפרנה קרוב לעין סוחנה.
ביקורים רמי דרג.
באוקטובר 2008, פר סטיג מולר ביקר את חוסני מובארכ. חוסני מובארכ ביקר בדנמרק ב-17 בדצמבר 2009. משלחת של ועדת החינוך המצרית ביקרה בדנמרק ב-2007.
אל-מוזירע
אל-מוזירע או "אום זרע" (ערבית: المُزيرعة) היה כפר ערבי, ששכן במקום בו נמצאת היום הכניסה הראשית לאלעד.
הכפר מוזכר על ידי אדוארד רובינסון שראה אותו מהמגדל של רמלה. ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 מתאר אותה כיושבת על גבעה מסולעת ובעלת בתים קטנים. מפקד אוכלוסין מאותה תקופה מונה 68 בתים בהם התגוררו 234 גברים.
בשנת 1919 נוסד בכפר בית ספר לבנים. מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל מצא בכפר 578 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכפר 780 תושבים, כולם מוסלמים, ב-186 בתים.
במהלך קרבות עשרת הימים נכבש הכפר על ידי צה"ל ותושביו נטשוהו. באוגוסט 1948 תואר הכפר:
ביוני 1949 התיישבו בכפר עולים מצ'כוסלובקיה שהקימו את מושב מזור. הם עדיין התגוררו בבתי הכפר בתחילת 1953. בהמשך עבר המושב כ-3 קילומטר מערבה. וליד ח'אלדי תיאר את אתר הכפר בשנת 1992 כמיוער בעיקרו עם מספר מצומצם של בתים שנותרו על תלם.
עמית המשאית
עמית המשאית (באנגלית: The Adventures of Chuck and Friends) היא סדרת טלוויזיה מנופשת אמריקאית-קנדית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-15 באוקטובר 2010 בערוץ Discovery Family. הסדרה היא בת 2 עונות ו-39 פרקים באורך 22 דקות כל אחד.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2012 בערוץ הופ!. בשנת 2019, הסדרה דובבה פעם נוספת לעברית עבור ערוץ JimJam, כאשר היא שודרה תחת השם "הרפתקאות צ'אק וחבריו".
עלילה.
העלילה עוסקת במשאית הרפתקנית, יצירתית ומצחיקה בשם עמית, החולם לעשות שינוי בעולם.
דמויות ומדבבים בעברית.
שנת 2012.
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי יעל אללוף באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
שנת 2019.
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
אגתה ואן דר מיין
אגתה ואן דר מיין (בהולנדית: Agatha van der Mijn; 13 במאי 1700 – 1776/1796), הייתה ציירת פרחים מהמאה ה-18. היא נולדה בצפון הולנד ופעלה בלונדון.
ביוגרפיה.
אגתה ואן דר מיין הייתה אחותו הצעירה של הצייר הרמן ואן דר מיין, וכמו אחייניתה קורנליה היא למדה ממנו את אומנות ציור הפרחים. המשורר וילם ואן סוואננבורג (1678–1728) פרסם בשנת 1724 את ספר השירים "פרנאס" שכלל שיר לכבוד יום הולדתה ה־18, בשיר זה הוא מתוודה על אהבתו בת האלמוות כלפיה ומזכיר אותה כ"מכשפה מתוקה, אלה של פרחים מצוירים". שיר זה מעיד על כך שהיא הייתה ציירת פרחים פעילה לפני שנת 1718. ייתכן שהיא ליוותה את אחיה כאשר לקח את משפחתו ואת משפחת תלמידו יקובה מריה ואן ניקלן לדיסלדורפ במהלך השנים 1712–1713 כדי לעבוד אצל יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ. גם ציירת הפרחים רחל רויש, הייתה פעילה בדיסלדורפ בשנים 1712–1716, ויצירותיהן של אגתה ואן דר מיין, ניקלן ואחייניתה קורנליה ואן דר מיין, הן בעלות סגנון דומה. בשנת 1722 עבר הרמן ואן דר מיין ללונדון עם משפחתו ואגתה התלוותה אליהם. הרמן נפטר שנה לאחר מות בנו רוברט, אשר שקע בקרח במרילבון בעת החלקה על הקרח בשנת 1740.
בשנת 1808 אדוארד אדוארדס כתב את הדברים הבאים בקטע על אחיינה, בנו של הרמן, פרנק: "לצד פרנק, היו שני אמנים נוספים בעלי אותו שם, ר' וא' וונדרמיין, ושניהם קשורים למנוח. אחד מהם צייר בעבור חנויות, וישנן הרבה תמונות של גבר זקן לבוש במעיל רפוי וחבוש כובע, מחבק שק של כסף, ואלו צוירו על ידי אחד האמנים האלה. אשתו של אחד מהם השתייכה אף היא למקצוע: היא ציירה פירות ופרחים, והם הוצגו בחדרי בית האגודה ב-Strand, בשנים 1761 ו-1762.
אדלייד לאביל-גייארד
אָדֶלֵיד לאביל-גייארד (11 באפריל 1749 - 24 באפריל 1803) הייתה ציירת מיניאטורות ודיוקן עצמי צרפתייה. היא תמכה בכך שנשים יקבלו הזדמנויות שוות לגברים, ויוכלו להפוך לציירות גדולות. לאביל-גייארד הייתה בין הנשים הראשונות שהפכו לחברות באקדמיה הצרפתית המלכותית.
לימודים.
מעט מאוד ידוע על הכשרתה של לאביל-גייארד בשל המדיניות שהייתה נהוגה במאה ה-18 שמנעה מאמנים (בעיקר גברים) להכשיר נשים כאמניות. נשים נתפסו כבלתי מסוגלות לעבוד לצד גברים.
במהלך גיל ההתבגרות התמחתה לאביל-גייארד בלימודי ציור מיניאטורי אצל הצייר פרנסואה-אלי וינסנט. בשנת 1767 התקבלה לאקדמיה דה סנט-לוק. הציור שבזכותו התקבלה לאקדמיה נעלם, וגם תיעוד היצירה לא שרד. בסיום לימודיה היא השתלמה אצל אומן הפסטל קוונטין דה לה טור.
הישגים.
תערוכה באקדמיה דה סנט-לוק: בשנת 1774 הציגה את עבודתה באקדמיה דה סנט-לוק. עצם קיום תערוכה לאומנית-אישה היה כה יוצא דופן, עד שהאקדמיה המלכותית, בגיבוי מוסד המלוכה, הוציאה צו במארס 1776 אשר אילץ את האקדמיה לסגור את שעריה בשנת 1777. למרות זאת, לאביל-גייארד לא ויתרה על שאיפותיה להמשיך להתפתח כאמנית.
חברות באקדמיה המלכותית: לאחר שהאקדמיה דה סן-לוק סגרה את שעריה, החלה לאביל-גייארד ללמוד ציור כדי שתוכל להגיש בקשה לאקדמיה המלכותית שחייבה אותה להציג לפחות ציור אחד לצורך קבלתה. לאביל-גייארד בחרה להציג כמה מעבודותיה ב- Salon de la Correspondance בשנת 1779. עבודותיה כללו את הדיוקן העצמי שלה בפורטרטים של פסטל ושמן שהתקבלו היטב על ידי המבקרים.
לאביל-גייארד התפרסמה במהירות כציירת שמן ופסטל, והיא קיבלה הכרה לאומית שהובילה בסופו של דבר לקבלתה לאקדמיה המלכותית לציירים ופסלים, ב-31 במאי 1783. שלוש נשים נוספות התקבלו כחברות אקדמיה באותו היום. הכרת האקדמיה המלכותית פתחה דלתות עבור לאביל-גייארד, ובית המלוכה הפך להיות פטרון שלה.
ציירת משפחה המלוכה: פטרוניה המלכותיים של לאביל-גייארד כללו את דודתו של לואי ה-16 מצרפת, הנסיכה מארי אדלאידה ואחותה ויקטוריה לואיז, ואליזבת, אחות המלך. היא הרוויחה פנסיה ממשלתית של 1,000 ליברות. דיוקנה של אדלאיד שהושלם בשנת 1787, היה אחת מיצירותיה הגדולות והשאפתניות ביותר. בהמשך הוזמנה בשנת 1788 על ידי אחיו של המלך, רוזן פרובאנס (לימים לואי ה-16 מלך צרפת). היא קיבלה הוראה לצייר אותו במרכז יצירה היסטורית גדולה, Réception d'un chevalier de Saint-Lazare par Monsieur, Grand maître de l'ordre. בשנת 1795 היא השיגה מלגת מגורים בלובר ופנסיה של 2,000 ליברות. היא הייתה האמנית הראשונה שאושר לה להקים סטודיו לעצמה ולתלמידיה בלובר.
סגנון והקשר.
כדי לפנות למגוון רחב של צופים, כולל גברים ונשים מהמעמד הגבוה, לאביל-גייארד שילבה בציוריה את האופנות האחרונות של תקופתה, דבר שאפשר לה להציג את יכולתה האמנותית. היא התמחתה בתיאור הפרטים הקטנים כמו הצגת קפלים מפוארים ושכבות חצאיות מורכבות שהיו באופנה באותה תקופה. עם זאת, שלבה בציוריה לעיתים קרובות קריצה ביקורתית, כמו ציור נשים הפונות ישירות אל הצופה או בעלות מחשוף נמוך, מנהג שהיה נדיר בהצגת נשים באמנות במאה ה-18.
עדויות נוספות לתעוזתה של לאביל-גייארד ניתן לראות בדיוקנאותיה העצמיים אשר משאירים אותה חשופה מעט יותר מהרגיל, אך ברמז עדין כדי שלא לעורר טענות להתנהגות מופקרת מצד האומנית. הדבר ניכר בציור "הדיוקן העצמי שלה עם שני תלמידים". בניגוד לכמה ציורים אחרים של אמניות במאה ה-18, לאביל-גייארד בחרה לתאר את עצמה באופן פעיל ולא פסיבי ובמנוחה. לאביל-גייארד גם דחפה נגד מגבלות אחרות, כמו אלה שהגבילו את מספר הנשים שיכולות להשתתף באקדמיה המלכותית. על ידי תיאור של שתי סטודנטיות "בפורטרט עצמי עם שני תלמידים", לאביל-גייארד מציעה שיש לאפשר ליותר נשים להתקבל לאקדמיה המלכותית. במובן זה, לאביל-גייארד העזה לחבל במוניטין של עצמה באופן מחושב, מבלי לפגוע בכבוד המקצועי שהשיגה בעולם האמנות.
פטרונית לאמניות צעירות.
לאביל-גייארד השפיעה רבות על האמניות הצעירות שלמדו אצלה. במכתב שכתבה אם שבתה למדה ציור אצל אקדמאית-אישה (אשר נראה שמתייחס ללאביל-גייארד) היא כתבה כי המורה התעקשה לשמור על הסטנדרטים הגבוהים ביותר של צניעות בסטודיו שלה. המחויבות שלה לתלמידות ניכרה לאורך כל שנות חברותה באקדמיה המלכותית. בישיבה שהתקיימה ב־23 בספטמבר 1790, הציעה לאביל-גייארד להכניס נשים לאקדמיה במספר בלתי מוגבל ולאפשר להן לכהן בוועד המנהל של המוסד. שתי ההצעות אושרו.
לאביל-גייארד מול המהפכה.