בני האינקה היו איכרים ברובם, והחקלאות המתפתחת כללה גידולים שונים בעיקר לאורך החוף, במורדות ההרים וביערות האמזונאס הפוריים. הם גידלו עשרות סוגים שונים של גידולים, בהם דלעת, תפוחי אדמה, קינואה, פלפל, תירס ועוד. המשק החי עליו התבססו בני האינקה היה מבוסס בעיקרו על לאמות. גם ענפי הדיג והציד (בעיקר של איילים ואריות הרים) היו מקור חשוב למזון.
הפולחן הדתי של בני האינקה נערך לרוב על פסגות ההרים. הם בנו מערכת דרכים ענפה ממקומות היישוב שלהם לפסגות ההרים, שחלקם היו בגובה של למעלה מ-6,000 מטרים מעל גובה פני הים. המקדשים המפוארים נבנו על ההרים לשם הגנה מפני הרוחות הרעות בהם האמינו, ופולחן לאלים ולבורא העולם על פי המיתולוגיה שלהם - הוא האל ויראקוצ'ה. אמונתם הדתית של בני האינקה כללה הקרבת קורבן חי, לעיתים אדם.
אחת מהאמונות החזקות ביותר בהם האמינו בני האינקה היא תחיית המתים.
המוטיב החוזר באמונה של בני האינקה הוא השמש. אל השמש במיתולוגיה של האינקה היה אינטי ונחשב לישות נצחית, הוא בן אלמוות, ולפי המיתולוגיה של האינקה, כוחו עולה על כוחם של כל האלים האחרים.
הכיבוש הספרדי.
ב-1532, לאחר מלחמת אזרחים אינדיאנית, נחת פרנסיסקו פיסארו בצפון אקוודור ובסתיו של אותה שנה הגיע לצפונה של פרו. בינתיים ניצח אטוואלפה, מנהיג האינקה במלחמת האזרחים שהתרחשה במדינה ופגישה למטרות שלום נקבעה בינו לבין פיסארו בעיר קחאמרקה, אלא שפיסארו ניצל את הפגישה, שנערכה ב-16 בנובמבר 1532 ועתידה הייתה לשנות את גורלה של אמריקה הדרומית כדי להציב מארב של 170 חיילים ספרדים שהצליחו לשבות את אטוואלפה, להרוג אלפי אינדיאנים לא חמושים ולהניס את עשרות אלפי הנותרים.
לאחר שהוציא להורג את אטוואלפה, צעד פיסארו כמנצח אל קוסקו, בדרך קיבלו אותו תושבי המקום שהיו נאמנים לוואסקאר, יריבו של אטאלופה בברכה, דרכו של פיסארו הייתה רצופה בשפיכות דמים והאינדיאנים המקומיים השיבו מלחמה באמצעות כלי הנשק המסורתיים שלהם שכללו קשתות, חניתות ואלות, אך אלו לא הצליחו, אלא לעיתים נדירות, לחדור מבעד למעטה שריון הפלדה שלבשו הכובשים הספרדים.
היסטוריה מודרנית.
בשנת 1824, לאחר הניצחון של גנרל סוקרה נגד הספרדים בקרב אייקוצ'ו, סולקו המלוכנים סופית ופרו מימשה את ריבונותה על כל שטחה. הניסיון של הגנרל סנטה קרוס לאחד את פרו עם בוליביה ב-1839, נכשל בשל התנגדותה של צ'ילה. בין השנים 1864 ו-1866 התחוללה מלחמת איי צ'ינצ'ה בין ספרד לבין פרו וצ'ילה, שהסתיימה בנסיגת הספרדים והכרה בעצמאותה של פרו.
ב-1879 פרצה "מלחמת האוקיינוס השקט" בין פרו ובוליביה כנגד צ'ילה על מרבצי המלחת. המלחמה נמשכה עד 1884 ובסופה פרו הובסה, לימה נכבשה למשך שנתיים וחוזה אנקון שנחתם ב-1884 אילץ את פרו להעביר את מחוזות אריקה וטאקנה, העשירים בחנקות, לידי צ'ילה. המלחמה גרמה לפגיעה קשה בכלכלת המדינה.
בתחילת המאה ה-20 שליט פרו אוגוסטו לגיה הסדיר את יחסי החוץ של פרו עם שכנותיה ובתקופתו התפתחה המדינה מאוד. החל ממלחמת העולם השנייה גדלה השפעת ארצות הברית על פרו וחל פיתוח של אוצרות הטבע, אך נותר ואף התרחב הפער הגדול בין העשירים בעלי הקרקעות לבין ההמון העני. בשנות ה-80 אירעו מספר מקרים של התקוממות ומקרי אלימות של האינדיאנים, בעיקר באזור אייקוצ'ו, כנגד הדומיננטיות של לימה. בינואר 1995 פרצו קרבות לאורך הגבול השנוי במחלוקת עם אקוודור. ב-1999 המדינות חתמו על הסכם שלום.
אלברטו פוג'ימורי היה נשיא במשך עשור (1990–2000), בשנת 2009 הוא נשפט ל-25 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה. בשנת 2017 הוא קיבל חנינה.
בשנת 2014 אנה חרה נבחרה לראש הממשלה אך כעבור שנה הודחה על ידי הפרלמנט בעקבות האשמה בריגול נגד אנשי ציבור ועסקים.
החל משנת 2017 סבלה המדינה ממשבר פוליטי . בסוף שנת 2019 החל משבר חוקתי שתם לאחר בחירות בינואר 2020. חוסר היציבת הפוליטי נמשך במהלך 2020. כך הקונגרס של פרו הצביע בנובמבר 2020 למינוי פרנסיסקו סגאסטי לנשיא — האדם השלישי להחזיק במשרה בתוך שבוע. תחילה מנואל מרינו כיהן כנשיא זמני. מרינו, שהיה אמור לכהן עד יולי 2021, התפטר בעקבות מחאת האופוזיציה על הרג שני בני אדם בידי המשטרה בהפגנה. הוא הושבע, אחרי שהקונגרס — הנמצא בשליטת האופוזיציה — הצביע בעד הדחתו של הנשיא הקודם מרטין ויסקרה באשמת שחיתות. בחירות נערכו ביולי 2021 ובהם ניצח פדרו קסטיו את קייקו פוחימורי.
ארווין לאהוסן
זמן השהיה
זמן השהיה (באנגלית: Latency) הוא מושג מתחום ההנדסה המתאר את פרק הזמן מרגע יזימת תהליך ועד הרגע שבו התהליך אכן מתחיל להתבצע. ייתכן שבמערכת יהיו כמה סוגים של זמני השהיה, התלויים בהתנהגות או במבצע הפעולה.
אלקטרוניקה.
זמן ההשהיה באלקטרוניקה הוא הזמן שלוקח למידע מסוים לעבור ממקום למקום במערכת אלקטרונית. אם יש צורך להגדיל את זמן ההשהיה מעבר לזמן זה, למשל כדי להשוות בין זמניה ההשהיה של מספר מסלולי מידע, ניתן לצרף לו רכיבי השהיה מותאמים.
רשתות מיתוג.
זמן השהיה ברשתות מיתוג מנות יכול להיות חד כיווני או כזה שמשלים סיבוב מלא (round-trip). זמן ההשהיה שנדרש למנה להגיע מהמקור ליעד מכונה חד כיווני, וזמן ההשהיה שנמדד מהמקור ליעד ובחזרה יכונה זמן השהיה שמשלים סיבוב מלא. נהוג למדוד זמן השהיה של סיבוב מלא, משום שנוח יותר למדוד את הזמן בנקודה אחת. מערכות הפעלה רבות כוללות תוכנה בשם "פינג" (Ping) אשר שולחת מנה בגודל המינימלי האפשרי וממתינה לתגובה בדמות מנה בגודל זהה המוחזרת מתחנת היעד, וכך מודדת זמן השהיה בסיבוב מלא. כאשר נדרשת מדידה מדויקת יותר, אפשר לבצע מדידה של זמן השהיה חד-כיווני. הגדרת זמן ההשהיה אינה תלויה ברוחב הפס וגודל המנה והוא הזמן המוחלט המינימלי של ההשהיה האפשרית בקו התקשורת.
תקשורת לוויינים.
תקשורת עוברת באוויר במהירות האור, וכל עוד מדובר בתקשורת קרובה לקרקע, הדבר נותן זמן השהיה קצר יחסית. בתקשורת לוויינים שמבוססת בדרך כלל על תקשורת באמצעות לוויינים במסלול גאוסטציונרי, זמן ההשהיה גדול יותר ויכול להגיע עד לסדר גודל של שנייה. זמן זה מורגש, למשל, אצל צופי טלוויזיה שמאזינים לאותו שידור ברדיו. אות הטלוויזיה, שמגיע אליהם דרך לוויין, מושהה יחסית לאות הרדיו.
ניתן להשתמש בלוויינים קרובים יותר, אך הדבר מצריך כמות גדולה של לוויינים ומערכת מורכבת יותר.
מכניקה.
זמן השהיה במכניקה נקבע לפי מהירות תנועתם וסיבובם של הרכיבים השונים. גם מהירות שילובם של גלגלי שיניים תשפיע על זמן ההשהיה המכני.
מי&quot;ק
מרכז ידיעות קרב או בראשי תיבות: מִי"ק (בצי האמריקאי מוכר בשם "חדר מבצעים", ואילו בצי המלכותי הבריטי מוכר בשם "מרכז ידיעות משימה") הוא מרכז טקטי הנמצא בספינות מלחמה, צוללות ומטוסי שליטה ובקרה צבאיים, שתפקידו לספק לפיקוד המשימה מידע עדכני ומקיף על תא השטח שבסביבת הכלים הלוחמים. בזרוע היבשה, מרכזים המשמשים למטרה זו נקראים לרוב "חמ"ל מבצעים".
הן המי"ק הספינתי והן המי"ק המוטס מאוישים ומצוידים לשם עיבוד וארגון נתוני הקרב, וזאת כדי להקל על מפקדי המשימה בעת קבלת ההחלטות. במרכז ידיעות קרב קיימים מספר סוגי עמדות, דוגמת מערכות קשר, ניווט, מכ"ם, סונאר וכן מערכות שליטה ובקרה (שו"ב). באמצעות מערכות אלו מספקים קצין המי"ק וסגניו תמונת מצב מפורטת, אותה הם מעדכנים כל העת.
AA-8 אפיד
AA-11 ארצ'ר
AA-6 אקריד
הלטת הכרה
גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו
גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו (באנגלית: Glasgow International Exhibition Cup) היה טורניר כדורגל שאורגן בשנת 1901 כחלק מהתערוכה הבינלאומית השנייה בגלאזגו, סקוטלנד. הזוכה המקורית בגביע הייתה גלאזגו ריינג'רס, שניצחה את סלטיק במשחק הגמר.
לאחר אסון אייברוקס הראשון ב-1902 ארגנו הריינג'רס טורניר לשם גיוס כספים שיועדו לתשלום פיצויים למשפחות הקורבנות. ריינג'רס הכריזו כי גביע התערוכה הבינלאומית, בו זכו שנה לפני כן, יוענק לקבוצה הזוכה בטורניר. לריינג'רס וסלטיק הצטרפו אברטון וסנדרלנד האנגליות. במשחקי חצי הגמר ניצחו הריינג'רס וסלטיק את אברטון וסנדרלנד בהתאמה, ובגמר ניצחו סלטיק אחרי ניצחון 2-3 על היריבה העירונית.
בסוף אותה העונה, הופתעו אנשי סלטיק כאשר מנהלי ריינג'רס הגיעו לאסוף את הגביע, לאחר שציפו לקבלו בחזרה. סלטיק האמינו כי הם הבעלים החוקיים של הגביע, לאחר שזכו בו בצורה הוגנת בתחרות רשמית. עורכי הדין של שני המועדונים החלו בהתכתבות ביניהם, כשכל צד טוען לבעלותו על הגביע. השמועה גורסת כי מכתבים מריינג'רס עם דרישה לקבל את הגביע מתקבלים בסלטיק עד היום.
פאנגירל
תחביר עברי
תחביר עברי הוא שם כולל למערכת כללי התחביר של השפה העברית. כללים אלה קובעים איזה רצף מילים מהווה משפט עברי תקין. בעברית לכל חלק בעל תפקיד במשפט יש שם, כך שניתוח תחביר של מסוים מתאפשר על ידי שיום חלקיו.
חלקי הבסיס – הנושא, הנשוא והמושא.
משפט פשוט מוגדר כמשפט שיש בו רק נשוא אחד – כל שאר סוגי המשפטים הם צירופים של משפטים פשוטים אחדים.
על פי תורת התחביר, בניתוח בסיסי של משפט, ניתן לסווג את חלקיו לשלושה "מעמדות תחביריים" שהם חלקי המשפט העיקריים: נושא נשוא ומושא. זוהי חלוקה שונה של מילות המשפט לחלקי הדיבר כמו שֵם-עצם, פועל, תואר וכדומה המתארים את סוג המילה ולא את תפקידה התחבירי.