גולץ נפגש אמנם עם הסולטאן ועם שר המלחמה עות'מאן נורי פאשה, אולם הגיע בדיוק בתקופה בה היו בתי הספר הצבאיים בתקופת פגרה, כך שלא הייתה לו עבודה רבה, והוא הכין דו"ח מפורט לאלפרד פון ולדרזה על מצבו של הצבא העות'מאני. גולץ התרשם מאוד לרעה, והאשים בכך את שר המלחמה. גולץ טען שעות'מאן שולט בצבא ביד רמה, וכל הסובבים אותו מפחדים מפניו. הסולטאן אינו יוצא משטח ארמונו אלא כדי להשתתף בתפילת יום שישי, ועות'מאן מבצע כראות עיניו, כובל את הצבא בשגרה מיושנת ואוסר על אימוני ירי ותרגילי שדה. קציני המטה העות'מאנים מעבדים תוכניות, אולם רק בתנאי שחברי המשלחת הגרמנית לא יראו אף אחת מהן. אדרבה, גולץ סבר שהמשלחת רק החמירה את המצב כי העניקה לטורקים אמתלה לא לעשות דבר. גולץ סיכם את הדיווח בטענה שכל עוד עות'מאן ממשיך לכהן כשר המלחמה אין דבר שניתן לעשות. כאשר נפתחו מחדש בתי הספר הצבאיים, החל גולץ במלאכתו במרץ רב, אולם בשנת 1884 ביקש לפרוש לאחר שגילה כי סוכן חרש טורקי עוקב אחריו בכל מעשיו ומפיץ האשמות נגדו אצל הסולטאן. לאחר מאבק ארוך ומתיש, נכנע הסולטאן וסילק את המרגל.
גולץ הזדעזע לגלות שבבית הספר הגבוה לפיקוד ומטה נלמדים רק שני מקצועות צבאיים: הנדסת ביצורים והיסטוריה צבאית (בשיטה של דקלום תאריכים בעל פה). גולץ, בהשראת בתי הספר הצבאיים בגרמניה ביטל את המקצועות הלא-צבאיים, והוסיף סדרה של מקצועות צבאיים חדשים: ארגון המטכ"ל, תורת הנשק, גאוגרפיה אסטרטגית, סטטיסטיקה, תולדות אמנות המלחמה, צבאות זרים וארגונם, טקטיקה יזומה ועוד. הוא ייבא ספרים רבים מגרמניה לטורקיה, ועד מהרה למד לדבר בטורקית רהוטה והרצה בעצמו בפני הקצינים הצעירים. הוא עמל להחיות מחדש תרגילים צבאיים ומטווחים, אלא שהסולטאן חשש מפני הצבא, ופירש כל תרגיל צבאי כניסיון להפיכה צבאית. ב-1885 ניתן לו אישור לערוך תמרון צבאי מוגבל, אולם ללא אש חיה. גולץ הורה להפסיק את עונש ההלקאה בבתי הספר הצבאיים, שעד אז ניתן בצורה פוגעת ביותר, ושיפר גם את שירותי הרפואה והרווחה בצבא. עם זאת, הוא לא היה מרוצה כיוון שרבות מעצותיו נדחו על הסף, וסבר שבעת מלחמה בפועל לא יהיה ערך לכל השקעתו. בשנת 1866, כאשר החוזה הראשון של גולץ עם הסולטאן עמד לפוג, הודיע גולץ על כוונתו לפרוש ולחזור אל שורות הצבא הגרמני. הסולטאן נלחץ מאוד, והחל להפעיל מסע שכנועים. הוא החל לגלות כלפיו יחס אישי, ביקש את עצתו בנושאים שונים והעניק לו מתנות רבות. גולץ הציג סדרת דרישות כתנאי להישארותו, אולם הסולטאן דחה את כולן והציע בתמורה להעלותו לדרגת פריק (מקביל לגנרל-לויטננט בצבא הגרמני ולרב-אלוף בצה"ל), ולהעניק לו את תפקיד סגן הרמטכ"ל. מכיוון שידע על מצבו הכלכלי הדחוק, הוא הציע גם משכורת שנתית של 50,000 פרנק. גולץ סירב לכל ההצעות, והחל לחסל את משק ביתו באיסטנבול.
שגריר האימפריה האוסטרו-הונגרית באיסטנבול עקב בצורה פעילה אחר המשא ומתן, ושיגר לממשלתו דו"ח מפורט בו טען שצבא עות'מאני חזק על פי המודל הגרמני, יוכל לימים להועיל לאוסטרו-הונגריה, ולפיכך יש לדאוג שגולץ יישאר בתפקידו. השגריר הגרמני בווינה קיבל בקשה (אשר צורף אליה חלק מהדו"ח) מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להפעיל את השפעת הממשלה בברלין על גולץ. במקביל, הסולטאן גם הוא פנה אל הקיסר וילהלם וביקש ממנו לדבר על לבו של גולץ, תוך שהוא מעלה את כל הקצינים הגרמנים המשרתים בטורקיה לדרגה של פריק. ב-1 ביולי כתב הקיסר לגולץ והורה לו להישאר בטורקיה, אולם גולץ לא הודיע לסולטאן שהוא ממילא נשאר והמשיך לדרוש מהסולטאן לאשר את בקשותיו. ב-22 ביולי נכנע הסולטאן וחתם על צו מיוחד שהתיר לגולץ לעשות כרצונו. במהלך השנים הבאות גולץ שיפר בצורה משמעותית את הצבא העות'מאני, והתקופה בה שהה בו כונתה עידן גולץ. הוא העמיד סדרה של קצינים עות'מאניים אשר ראו בו דמות אב, ועם רבים מהם המשיך לשמור על קשר כל חייו. הוא כתב ספרי לימוד חדשים לצבא העות'מאני, וקיבל את התואר "פאשה".
חזרה לגרמניה.
בשנת 1895 פרש מהצבא העות'מאני, ולפני פרישתו הועלה לדרגת מושיר (פילדמרשל). עם שובו לגרמניה הוא הוחזר לצבא הגרמני ומונה למפקד הדיוויזיה ה-5. בשנת 1898 מונה למפקח הכללי של הביצורים, ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בשנת 1902 מונה למפקד הקורפוס ה-1, ובשנת 1907 מונה למפקח הארמייה השישית. ב-1908 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ובשנת 1910 הוביל משלחת צבאית גרמנית לארגנטינה. בגרמניה המשיך בהגותו הצבאית, ופרסם מאמרים על עתיד. גולץ טען שהעולם הוא מקום קטן מדי עבור האימפריה הבריטית והקיסרות הגרמנית, וסבר שהמלחמה הבאה תהיה מלחמה אנגלו-גרמנית על השלטון בעולם. גולץ סבר שהדומיננטיות של אירופה עומדת להסתיים במאה ה-20, והצביע על עלייתן של מעצמות חדשות: ארצות הברית, האימפריה היפנית וסין. הוא שיבח את מהפכת "הטורקים הצעירים" אשר רבים מהקצינים שנטלו בה חלק היו תלמידיו לשעבר. ב-1911 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל, ופרש מהצבא. הוא הקים ארגון נוער ימני בשם "Jungdeutschlandbund". עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 חזר גולץ לשירות פעיל. הוא מונה למושל הגרמני של בלגיה ונודע ביחסו הקשוח כלפי האוכלוסייה המקומית שהגיע לפעמים לכדי אכזריות חסרת פשרות.
שירות שני בטורקיה והמוות.
לטענת חלק ממפקדי הצבא הגרמני, גולץ היה מבוגר מדי לתפקיד המושל בבלגיה (בן 72), והועלתה הצעה לשלוח אותו כיועץ לאימפריה העות'מאנית, אשר הצטרפה למלחמה לצד גרמניה. ב-12 בדצמבר 1914 הוא הגיע לאיסטנבול, אולם לא היה חלק מהמשלחת הגרמנית הרשמית בפיקודו של אוטו לימן פון זאנדרס, וקיבל לשכה עצמאית וזכות להשתתף בדיוני המטכ"ל. הוא היה מסוכסך עם זאנדרס, וכן עם שר המלחמה אנוור פאשה, והודה ביומנו שהיווה מעין "גלגל חמישי". בפברואר 1915 מינה אותו הסולטאן מהמט החמישי כיועץ למפקדה הטורקית העליונה, ובאפריל מונה למפקד הארמייה העות'מאנית הראשונה במקומו של זאנדרס אשר הועבר לפקד על הארמייה החמישית. באוקטובר הועבר גולץ לפקד על הארמייה השישית אשר הוצבה במסופוטמיה. אנוור הוסיף להערים בדרכו קשיים וסירב להעמיד סוסים לרשות הארמייה שלו. גולץ כותב על כך בסרקזם ביומנו: "בהיותי בן 72 הבעתי את הנכונות לצאת לדרך ולקבל על עצמי מערכה קשה ביותר - ואז מסרבים לתת לי סוסים להובלת חפצי כאילו יש כאן עסק עם מסע תענוגות פרטי". ב-22 בנובמבר 1915 גולץ פיקד על הארמייה בקרב קטסיפון אשר הסתיים ללא הכרעה. לאחר הקרב נסוגו הכוחות הבריטיים של הדיוויזיה ה-6 "פונה" אל כות, וב-7 בדצמבר הגיעו כוחותיו של גולץ אל העיר בעקבותיהם. במהלך דצמבר ביצע גולץ מספר מתקפות על המגנים, אולם כולן נהדפו. לפיכך החליט גולץ לפתוח במצור על כות. הבריטים עשו שלושה ניסיונות לחלץ את כוחותיהם המכותרים בכות, אולם גולץ הדף את כולם.
בינואר 1916 ביקש גולץ מאנוור לשחרר אותו מתפקידו בשל מצבו הבריאותי, אולם אנוור סרב. גולץ תמך בתחילה בגירושים שבוצעו במסגרת רצח העם הארמני, וסבר שמדובר בכורח צבאי, אולם הפך למתנגד חריף להם כאשר הבין את המשמעות הגדולה יותר של הגירושים. ב-19 באפריל 1916 מת גולץ בבגדאד מטיפוס הבהרות, שבועיים בלבד לפני כניעת הבריטים בכות. בהתאם לבקשתו, הוא נקבר בחצר הקונסוליה הגרמנית באיסטנבול המשקיפה על הבוספורוס.
היפרבוראה
היפרבוראה (ביוונית: Υπερβορεία) הייתה ארץ אגדית המוזכרת במסורות של יוון העתיקה ואחר כך גם של רומא העתיקה. משמעות שמה לפי המסורת היא "מעבר לרוח הצפונית" - מעבר לבוריאס.
מצד שני קיימת מילה צפון-יוונית - "בוריס" (βόρις) שמשמעותה "הר" ולפי מובן זה "היפרבוראה" יכולה להתפרש כ"מעבר להר".
תושבי ארץ זו נקראו "היפרבוראים" (ביוונית: Ὑπερϐόρεοι).
(בתרגום מילולי: ״אנשים החיים מעבר לרוח הצפון״). מוצגים באגדות יוון כמתענגים על קיום אוטופי.
היפרבוראה מוזכרת לראשונה במאה ה-8 לפנה"ס במחזור "האפיגונים" ובשירת הסיודוס.
אלקאיוס הזכיר את הברבורים הקדושים שהסיעו את האל אפולון, אחרי שנולד, מן האי דלוס אל ארץ ההיפרבוראים, ומשם כעבור שנה לדלפי. פרט לאפולון ביקרו בהיפרבוראה גם תסאוס ופרסאוס.
הועלו השערות רבות על מיקומה האפשרי של ארץ זו, אם כי נראה שניסיונות כאלו נועדו לכישלון מפני שהיפרבוראה ייצגה בעיני היוונים הקדומים מעין גן עדן רחוק בלתי מוגדר בבירור, מושבם של המאושרים.
הרודוטוס ופליניוס הזקן סיפרו שההיפרבוראים חיו עד גיל 1,000 באושר מוחלט.
בסביבות 470 לפנה"ס, כפי שהצביעה עדותו של הרודוטוס וכן מטבע קדום שנמצא, במטאפונטו שבאיטליה קם פולחן של האל "אפולון ההיפרבוראי".
סיפור ארץ היפרבוראה משך עניין מאוחר יותר אצל מלומדים רבים, לרבות בתקופה המודרנית. יוהאן מתיאס גסנר היה הראשון ההתעמק בנושא בשנת 1759.
בסביבות 1890 התעניין היסטוריון הדתות ארווין רוהדה בקשר בין ההיפרבוראים למרפאים האגדיים אבאריס ואריסטאס.
קרל מוילי שחקר את הקשרים בין היוונים לסקיתים ראה במראפים אלה, כולל באבאריס המכונה גם "הסקיתי", נציגים של זרם שמניסטי קדום.
הלנה בלבצקי דיברה בספרה "תורת הסוד", או "הדוקטרינה הסודית", על יבשת היפרבוראה ועל תושביה.
היפרבוראה בגאוגרפיה העתיקה.
הרודוטוס.