החיים במחנות באיטליה היוו בעבור העקורים תקופת שיקום. למרות כל אירועי הזוועה הצליחו היהודים ליצור לעצמם שגרת חיים. שלוש גיבורות הסרט מגלות את זה במהרה באמצעות כמה אירועים מכוננים שנחשפים בפניהן. הן מצליחות לאתר נזירה מבית החולים שבו הן נולדו, הנזירה רדנטה, ממסדר הלב הקדוש, ורבקה נוסעת לבקר אצלה. לאחר הפגישה, מספרת רבקה כיצד האהדה מצד הנזירות כלפי האימהות הצעירות חיממה את לבם של העקורים.
בעקבות סיפור ששמעו על ויטוריה טורקו, אישה איטלקייה שנתנה לכלות יהודיות את שמלת החתונה שלה כדי שתתחתנה בשמלה לבנה, הן נוסעות לטריקזה, כדי לפגוש אותה ולהודות לה.
הסרט מציג יחסים טובים בין העקורים למקומיים שוב ושוב, אך לא ניתן להתעלם מהעובדה שהעקורים זה עתה חוו את השואה. אחד המקומיים מספר לשלוש הגיבורות על מקרה שבו עמד גבר יהודי בחוף הים בזמן סערה וניסה להתאבד ועל איך שבת זוגו הצילה אותו. עולות גם עדויות על החיים הקשים של היתומים במחנה. עו"ד יוסף מלמד, ניצול מליטא וממעצבי החינוך במחנה, מספר על ההתנהגות והמראה הפראי של הילדים. הוא מספר כיצד הוא והמחנכים האחרים במחנה הנהיגו סדר ומשמעת, וכיצד הצליחו בסופו של דבר לחולל שינוי בחיי הילדים.
בעקבות המסע, עולה השאלה מה יודע היום הדור הצעיר באזור קצה המגף האיטלקי. שוני, רבקה ואסתר מבקרות בבית הספר התיכון הטכנולוגי בטריקזה. התלמידים בבית ספר מספרים להן על המסע שלהם למחנות הריכוז וההשמדה בפולין. הם מספרים שהם הדליקו נר לזכר הנספים. השלוש מספרות לתלמידים על התקופה של ההורים שלהן לאחר השואה, במחנות העקורים.
ביום האחרון של המסע עורכות רשויות האזור מחווה של ידידות לכבודן, הילדות שנולדו בלאוקה. באירוע המחווה השתתפו בין היתר אנטוניו ג'וזפה קופולה, ראש עיריית טריקזה, סילביה גודלי, ראש מנהל התרבות במחוז פוליה ואנה מריה רוזאפיו, ראשת העיר של קסטריניאנו דל קאפו וסנטה מריה די לאוקה. לטקס הגיעו 14 נשים וגברים שנולדו בלאוקה, והביאו מתנות למוזיאון המקומי. עומר, נכדה של רבקה, הביא אקורדיון מארץ ישראל, לזכר האקורדיון שנקנה מאיטלקי על ידי אחד העקורים תמורת כיכר לחם לבן. ציפי קרליץ, ילידת לאוקה, הביאה שמלת כלה לזכר השמלות שעברו מכלה לכלה בלאוקה.
הפקת הסרט והתגובות לו.
צילומי התחקיר וראיונות לסרט התבצעו במהלך שנת 2011. הסרט עצמו צולם במהלך השנים 2012 ו-2013 בישראל ובאיטליה.
לקראת צילומי הסרט נערך תחקיר שכלל איסוף מסמכים, ראיונות עם ניצולי שואה מישראל ששהו במחנות בדרום איטליה, ביקור בעיירות של אזור סלנטו שבדרום פוליה שבהן היו מחנות עקורים וראיונות עם אנשים שהעידו על התקופה, ביקור במוזיאון לתיעוד מחנות העקורים שהוקם בסנטה מריה אל בניו , קריאת ספרות היסטורית, וצפייה בסרטים בנושא.
בין המסמכים בהם השתמשו היו עבודת הדוקטורט של סוזנה קוקונן מהאוניברסיטה העברית ויד ושם, יומנו האישי של מאיר שוורץ (שחר), ששימש כקצין סעד מטעם אונרר"א בסנטה מריה די לאוקה, יומנו של הכומר של סנטה מריה די לאוקה מהתקופה שבין 1945–1947, ספרי זיכרונות של עקורים ששהו במחנות הללו, ועוד.
שמו המקורי של הסרט היה "מגדלור בקצה המגף", אך בהמשך הוחלט לשנותו ל"אור בקצה המגף".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 במאי 2015 בסינמטק תל אביב, במסגרת פסטיבל "דוקאביב". בסינמטק תל אביב נערכו סה"כ 27 הקרנות, נכון למאי 2017. בהמשך הוקרן הסרט במספר אולמות ופסטיבלים, ואף בעיירות במחוז סלנטו שבאיטליה, שבהן מתרחש הסרט. בנוסף הוקרן הסרט גם בפסטיבל ואלדראנו איטליה, בפסטיבל לתרבות יהודית ברומא, בפסטיבל יהודי בלוס אנג'לס, בפסטיבל קולנוע בטירנה שבאלבניה, בפסטיבל קולנוע איטלקי בסן דייגו, ובפסטיבל בינלאומי בניו דלהי 2016. הסרט שודר גם בטלוויזיה האיטלקית והישראלית. בערוץ מדיהסט (Mediaset) באיטליה ביום השואה הבינלאומי בשנת 2015, ובטלוויזיה הישראלית בערוץ 10 ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-2016.
הסרט זכה לתגובות אוהדות רבות בכל מקום שבו הוצג, בין אם בישראל או בארצות אחרות. הסרט זכה למחמאות רבות בנוגע לחשיפת חלק לא ידוע בהיסטוריה של ניצולי השואה, ושל החזרה לחיים לאחר השואה:בנוסף, כתב מנהל פסטיבל הסרטים האיטלקי של סן דייגו על הסרט:
באתר של סינמטק תל אביב הסרט קיבל דירוג גולשים של 9.8 מתוך 10.
חוג הרצל
חוג הרצל הוא ארגון ציוני, שפעל בקהילה היהודית בבנגאזי, לוב, החל מ-1919 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. חוג הרצל הוקם על ידי רנאטו תשובה, מראשי הקהילה היהודית בבנגאזי.
קשר ראשון בין הארגון ליהודי לוב.
הקשר הראשוני בין יהודי לוב לבין התנועה הציונית נוצר כבר בשנת 1896. בנימין זאב הרצל עודד את יהודי לוב לפעילות ציונית, והם נענו לאתגר. עיקר הפעילות היה הפצת מידע אודות התנועה הציונית. בספטמבר 1903, כתב יעקב תשובה, אביו של מקים ארגון "חוג הרצל", רנאטו תשובה, מכתב לתנועה הציונית בנוגע להתעניינות בהתחלת פעילות ציונית בבנגאזי, ועל רצונו להקים סניפים של התנועה הציונית להפצת רעיונותיה. קשר ראשוני זה לא נמשך זמן רב, אך הוא היווה את הבסיס להקמת גרעיני פעילות ציוניים נוספים בהמשך.
הקמת הארגון וביסוסו.
גרעין ציוני ניסה להקים ארגון בשם "חוג ציון" בטריפולי בשנת 1913, אך נכשל. בשנת 1916, נוסד "חוג ציון" מחדש בבנגאזי, והוא היווה בסיס להקמת "חוג הרצל", שהוקם ב-1919 בבנגאזי על ידי תשובה. בתחילת פעילותו, מנה "חוג ציון" כ-40 חברים, אך בהמשך ל"חוג הרצל" התווספו כ-300 חברים נוספים.
לחוג היו מספר מטרות מוגדרות: הגנת רעיון האחדות של ישראל והפצתו, פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה המקומית, חיזוק התודעה הלאומית והחייאת השפה העברית.
ביוני 1921, נערכו בחירות למועצה המייצגת את החוג. בעקבות אדישותם של חברי הארגון לגבי הבחירות והשתתפותם כ-53 חברים בלבד מתוך 125, תשובה, שעמד בראש הארגון, החליט להתפטר מתפקיד הנשיא, אך נבחר להיות נשיא הכבוד של הארגון. לבסוף, נשיא הארגון הנבחר היה שלום לגזיאל, ששימש כסגנו של תשובה לפני התפטרותו.
התמודדות חוג הרצל עם תנועות ציוניות נוספות.
בשנת 1922, התהדקו ההתכתבויות בין "חוג הרצל" לתנועה הציונית בלונדון ולתנועה הציונית שבטריפולי. לבסוף, שלוש התנועות החלו לשתף פעולה בלוב כ"חברת ציון". "חוג הרצל" המשיך לפעול גם לבדו, אך בעיקר בתור חוג חברתי. באותה השנה, החלה לפעול בטריפולי נגד "חברת ציון" תנועה ציונית מקבילה שקראו לה "אחדות והתקדמות", זאת כתוצאה ממאבקים פנימיים בתוך הקהילה היהודית בלוב על הנהגת הקהילה. "אחדות והתקדמות" הוציאה עיתון בשם "התעוררות" ותכנים של עיתון זה הביעו דעה מנוגדת לאידאולוגיה של "חברת ציון". כתוצאה מכך החריף הסכסוך בין שתי התנועות, וחלה נסיגה בפעילותה של "חברת ציון", עד כדי הפסקת איסוף כספים למען הקרן הקיימת לישראל. בשל כך, באביב 1923 שלחה הנהלת קק"ל ללוב את המחנך אברהם אלמליח. אלמליח נפגש עם ראשי הארגונים כדי לנסות לפתור את הסכסוך ולשכנעם בחשיבות שיתוף הפעולה להשגת המטרות הציוניות שיוביל בסופו של דבר לאיחוד בין הארגונים. כתוצאה מכך, לאחר מספר מפגשי גישור, בשנת 1923 יושרו ההדורים ביניהם.
דעיכת הארגון.
בשנת 1924, קם בבנגאזי ארגון המקביל ל"חוג הרצל" בשם "חיים ויצמן". הסיבה להיווסדות הארגון הייתה יריבות תרבותית עם חוג הרצל. בעוד "חיים ויצמן" היה ארגון תחת השפעה ציונית-צרפתית, "חוג הרצל" היה תחת השפעה ציונית-איטלקית. השפעתו של "חוג ויצמן" הייתה מצומצמת, ובמהרה הפכה לחוג חברתי בעיקר.
היחס המנוכר של השלטון הפשיסטי באיטליה כלפי היהודים גרמו להיחלשות הפעילות הציונית בבנגאזי. כתוצאה מכך, עד לסוף שנות השלושים התרכז "חוג הרצל" בעיקר בתלמוד תורה ולימוד עברית. גורם נוסף להיחלשות הפעילות היה הפסקת עבודתו של המורה מאיר עקנין ששהה בשליחות בבנגאזי וחזר לירושלים בראשית שנות ה-20. אחריו, לא נשלחו עוד שליחים אחרים מארץ ישראל, והמורים שהמשיכו ללמד עברית בבנגאזי היו מקומיים, ולכן לא שלטו בהוראת השפה העברית. חוג הרצל המשיך לפעול עד סוף שנות השלושים כחוג חברתי לבני נוער בעיקר במוצאי שבת.
לא תשנא את אחיך בלבבך
לֹא תִשְׂנָא אֶת אָחִיךָ בִּלְבָבֶךָ היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור ליהודי לשנוא יהודי אחר.
מקור המצווה.
מקור המצווה ב:
ולכן כשיחטא או יפגע בו אדם לא ישנאנו בלב וישתוק, אלא מצווה להודיעו ולומר לו בלשון רכה למה עשית לי כך וימחה הדבר מלבו.
דיני המצווה.
לדעת הרמב"ם וספר החינוך האיסור הוא רק השנאה בלב אך אם הראה את שנאתו אינו עובר על לאו זה, אלא על איסורים אחרים שבין אדם לחברו. לעומת זאת לדעת השאילתות והרמב"ן כל שנאה אסורה ואפילו שנאה בלב וכל שכן שאסור להכותו או לצערו. לדעת המאירי אינו עובר על הלאו אלא אם נמנע מלהטיב עמו מחמת שנאתו. במשנה ברורה (סימן קנו סעיף קטן ד) הכריע להלכה כדעת הרמב"ם.
כתב בספר אור החיים: .
אסור לאדם לדון את מי שהוא שונא, ושונא לעניין זה נחשב כל שאינו מדבר עמו שלשה ימים מחמת שנאה, חמור עוון זה משום שעובר עליו בכל רגע שמתעוררת השנאה בליבו. בשו"ת מהרי"ל פסק שמותר לבקר חולה אפילו הוא שונאו כדי לכוף את יצרו, אך דעת הרמ"א שלא יבקר חולה ולא ינחם אבל שהוא שונאו שלא יראה כאילו שהוא שמח לאידו ובזה יצערו.
כתב שולחן ערוך הרב: שאם חטא אדם נגדו או ציערו צער הגוף אינו צריך להסיר השנאה מלבו ולמחול לו עד שיבקש ממנו מחילה.
גדולי הפוסקים הקילו בהלכות מסוימות כדי למנוע שנאה.
שנאת רשעים.