אברהם פירקוביץ' נולד למשפחה קראית של חקלאים בלוצק שבפלך ווהלין (אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, בתחומי אוקראינה של ימינו). הוא לא ידע לנהל משק בית, ובגיל 25 פשט את הרגל. לאחר מכן התחיל ללמוד עברית, תורה וספרי קודש אחרים. בשנת 1818 התמנה לחזן הצעיר של הקהילה. עקב מחלוקת בינו לבין החזן המבוגר נאלץ לעזוב את לוצק ולהגר ליבפטוריה שבקרים, שם מונה ב-1823 לחכם וראש קהילה. ב-1825 שלח מכתב לצאר, בו הציע להעביר את האוכלוסייה היהודית מאזור הגבול של רוסיה ולקרב את היהודים לעבודת האדמה, אולם הצעתו לא נענתה. ב-1828 עבר להתגורר בברדיצ'ב, שם הכיר את החסידות ואת כתבי הקודש היהודיים שאינם מקובלים על הקראים, כגון התלמוד. המפגש עם היהודים הרבניים הביא את פירקוביץ לוויכוחים קשים איתם, אותם פרסם בספר "מסה ומריבה" (יבפטוריה 1838). בספר העלה טענות קשות נגד אורח החיים הרבני.
חוקר עתיקות פרטי.
בשנת 1830 התלווה למנהיג הקראים ברוסיה שמחה בבוביץ', שהיו לו קשרים עם הנסיך ומפקד הצבאי הרוסי מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בביקורו בירושלים, ואסף שם כתבים עתיקים, רבניים וקראים. בדרכו חזרה לקרים השתהה באיסטנבול למשך שנתיים ועבד שם כחזן ומורה בקהילה הקראית. ב-1832 חזר פירקוביץ' ליבפטוריה לתפקידו כחזן וחכם, והחל להוציא ספרים המתבססים על ממצאיו. פעמים רבות שינה פרטים בספרים שהדפיס ממקורם כדי למצוא חן בעיני השלטון הרוסי וכן כדי לאמת את השערותיו ההיסטוריות. בשנת 1838 שימש כמורה לילדיו של בבוביץ'.
חוקר עתיקות בשליחות החברה להיסטוריה באודסה.
בשנת 1839 פנתה החברה להיסטוריה ועתיקות בנשיאות וורונצוב אל בבוביץ' וביקשה ממנו לכתוב עבורה את ההיסטוריה של הקראים. בבוביץ' היפנה אותם הישר לחברו פירקוביץ'. סוכם בין החברה שפירקוביץ' יתחיל לעסוק במחקריו תמורת מלגה מהחברה, ואף יוכל לקבל לידיו כל חומר שיחפוץ. פירקוביץ' התחיל בעבודה עוד בשנה זו. הדבר הראשון שעשה היה תחילת החפירות בבית העלמין העתיק של צ'ופוט-קלה שבדרום קרים, בו מצא מצבות של קראים, לטענתו מהמאות הראשונות לספירה הנוצרית. לאחר מכן בילה שנתיים בקווקז, חקר שם גניזות רבות, והצליח להוסיף כתבים עתיקים חשובים לאוסף שלו. בקווקז הגיע עד דרבנט, משם חזר ב-1842. על סמך הממצאים שמצא התחיל פירקוביץ' לטעון שהקראים הגיעו לקרים בתחילת המאה ה-1 לספירה הנוצרית, ואף לפני כן, ולכן לא השתתפו בצליבת ישו, ולא מגיעות להם את כל ההגבלות שהוטלו על ידי השלטון הרוסי כלפי היהודים הרבניים, שהואשמו בצליבת ישו.
ב-1853 פנו קראי טרוקי שבליטא לשלטון הרוסי, ודרשו, על סמך ממצאיו של פירקוביץ', שישנה את יחסו אליהם, לא יקרא להם "יהודים-קראים" אלא "קראים" גרידא, וייתן להם חופש שנהנים ממנו כל עמי האימפריה הלא יהודים. ב-1857 הצטרף פירקוביץ' עצמו ביחד עם גיסו גבריאל לעצומה ושיגר מכתב לממשלה, בתקווה שעל סמך ממצאיו תשנה את היחס לקראים. ב-1863 התקבלה בקשתו, והשלטון הסיר את כל ההגבלות ביחס לקראים, בצו מלכותי מיוחד. ב-1871 שיגר פירקוביץ' איגרת דומה לממשל האוסטרי.
ב-1856 פנה להנהלת הספרייה הקיסרית הציבורית בסנקט פטרבורג (הנקראת כיום הספרייה הלאומית הרוסית) בהצעה לקנות ממנו את רוב כתביו ואוספיו. הספרייה נעתרה להצעתו ותמורת 125,000 רובל קנתה 1490 כתבי יד על עור ועל קלף, 754 העתקים ממצבות קבורה, 25 כתבי יד שנכתבו לפני המאה ה-9, ו-20 כתבי יד שנכתבו במאה ה-10. ב-1863 הובאו לספרייה כתבים נוספים של פירקוביץ', שעד אז הוחזקו בחברה להיסטוריה ועתיקות של אודסה. האוסף כולו נקרא בספרייה תחת השם: אוסף פירקוביץ' הראשון.
ב-1863 ערך מסע למצרים, שם ביקר בבית הכנסת בן עזרא, והיה הראשון שהביא לעולם המדע את הספרים מגניזת קהיר, עוד לפני מסעו של שלמה זלמן שכטר. המסע שימש כמקור הראשי לאוסף פירקוביץ' השני, אשר עבר אף הוא מאוחר יותר לידי הספרייה הקיסרית. לאחר חזרתו ב-1865 עבר להתגורר בצ'ופוט-קלה. במסעותיו ביקר באודסה, שם הכיר את בצלאל שטרן ושמחה פינסקר (אביו של יהודה לייב פינסקר), ובווילנה, שם הכיר את שמואל יוסף פין. ב-1871 ביקר בקהילה הקראית הקטנה בהאליץ' שבגליציה, ותקופה מסוימת אף שימש כמנהיג הקהילה שם. מהאליץ' נסע לווינה, בה הכיר את הרוזן ביוסט ואדולף ילינק. את ימיו האחרונים בילה בצ'ופוט-קלה, שבאותם ימים כבר עזבוה רוב יושביה. בצ'ופוט קלה גם נפטר ב-1874.
טענות על זיופים.
אחרי מותו סערה הקהילה המדעית, כשנטען שפירקוביץ' נהג לזייף בחופשיות כתבי יד ורישומי מצבות (ביניהם רישום כביכול "מזויף" על ר' יצחק הסנגרי, "החבר" בסיפור הכוזרי, שהתגורר בחצי האי קרים, ומצבתו 'נמצאה' כביכול בחצי האי). מי שהעלה את ההאשמות נגד פירקוביץ' היה החוקר וההיסטוריון ד"ר אברהם אליהו הרכבי. כנגדו עמד פרופ' דניאל חבולסון שתמך בפירקוביץ' וכתב שני ספרים, בהם הפריך את הטענות על הזיופים של הרכבי ואחרים. מאוחר יותר נטען שלהרכבי היו סיבות אישיות להאשמת פירקוביץ' בזיופים, ובאחרית ימיו, על ערש דווי, הודה הרכבי שהאשים את פירקוביץ' לחינם. אולם חוקרים רבים נוספים עמדו על זיופים מגמתיים שיצאו מתחת ידי פירקוביץ', ושפ"ר כתב כי "עתה יעידו עליו כל החכמים יודעי העתים כי לא קם בזייפנים זייפן כמותו" (כדוגמה לחוקרים שחשפו את זיופי פירקוביץ' הוא מציין את שד"ל, שי"ר, אייזיק הירש וייס ועוד), והעיד כי אף חבולסון הודה בפניו בזיופיו של פירקוביץ. כיום אכן מקובל בקהילייה המדעית שמקצת הממצאים שעברו תחת ידו של פירקוביץ' זוייפו על ידו, כאשר ישנה אי בהירות אלו ממצאים הם אותנטיים ואלו מזויפים.
צ'ופוט-קלה
צ'וּפֿוּט-קַלֵה (בשפה הטטרית של קרים ובטורקית: Çufut Qale בעברית: מבצר היהודים) היא עיר רפאים בקרים שבאוקראינה, ששימשה כמרכזם של הקראילאר בחצי האי עד תחילת המאה העשרים. בימינו משמש המקום כאתר תיירותי עם מערות קבורה מהמאה ה-10. הקבר המפורסם ביותר הוא קבר בתו של טוכטמיש-החאן של אורדת הזהב. שמה העברי שהיה נהוג אצל קראילר הוא סלע היהודים ועם תחילת התכחשותם למוצאם היהודי כונה סלע הקראים.
היסטוריה.
העיר נוסדה ככל הנראה במאה ה-5 או ה-6 כעיר גבול של האימפריה הביזנטית. שם העיר היה פולה, ורוב אוכלוסייתה היו אלאנים. לאחר מכן ב-1055 לערך המקום נכבש על ידי קיפצ'קים, עם טורקי נודד מאזור הוולגה. בתקופה זו נקרא המקום קירק-אל. ב-1299 נכבשה העיר ונבזזה על ידי נוגאי, האמיר של אורדת הזהב. במאות ה-13 וה-14 הייתה בירת נסיכות קטנה, שהעלתה מיסים לאורדת הזהב. מהמאה ה-14 החלו קראים להגיע לעיר. מ-1428 עד 1449 נערכו מרידות בקרים על ידי חג'י גריי הראשון, שבסופם זכתה קרים לעצמאות מאורדת הזהב וחג'י גיריי נהפך לחאן. קירק-אל נהפכת לבירתו במקום קירים לאחר קבלת העצמאות. ב-1502, בתקופת מנגלי גיריי, הועברה בירת קרים לבחצ'יסראי. בהמשך שימשה העיר כבית סוהר לאסירים מכובדים ובה שכן בית החרושת הממשלתי לייצור מטבעות. בתקופה זו הפכו הקראים לרוב תושבי העיר, שכן נאסר עליהם להתיישב בבחצ'יסראי הבירה, והם נאלצו להסתפק בעיר הקרובה אליה ביותר. בעקבות הפיכת העיר למרכז הקראים, שונה שמה לצ'ופוט קלה ("מבצר היהודים"), ולאחר מכן הונהג על ידי מנהיגי הקראים השם ג'ופט-קלה (המבצר הכפול בחלק מהשפות הטורקיות) כחלק מתהליך התכחשותם לקרבה כלשהי ליהדות. בשנת 1783 העיר נכבשה על ידי האימפריה הרוסית, ותנאי החיים בעיר ובקרים השתנו לבלי הכר. לקראים הותר להתיישב בכל ערי קרים, ועד סוף המאה ה-19 רובם נטשו את עירם המרכזית. בין התושבים האחרונים בעיר, לפני שננטשה סופית, היה אברהם פירקוביץ'. בסוף המאה ה-20 הפכה צ'ופוט קלה לאתר תיירותי בעל חשיבות לאומית, ומבנים רבים, כולל בתי הכנסת הקראים, עברו שיפוץ יסודי.
אתרי תיירות.
בעיר השתמרו עתיקות רבות. האתר העתיק ביותר הוא קברה של ג'ניקה-חנים, בתו של טוכטמיש משנת 1437. בעיר השתמרה חצר להתכת מטבעות, לידה מצאו הארכאולוגים מחסנים רבים של מטבעות מתקופת חאנות קרים. שני בתי הכנסת הקראים, בעלי הארכיטקטורה המיוחדת עברו שיפוץ יסודי לאחרונה, ומושכים מבקרים רבים. בעיר השתמרה גם וילת מגורים, המשמשת היום כמוזיאון לתולדות היישוב. ניתן גם לבקר בבית הקברות ולראות מצבות קראיות החל מהמאה ה-16, ובהן קברו של פירקוביץ'. כל שנה מגיעים לאתר כ-120,000 מבקרים.
קרימצ'קים
קרימצָ'קים (ברוסית: Крымчаки, שמם העצמי הוא בני ישראל או שראל באלאלרי, או יהודילר - יהודים, או קירימלר) היו קהילה יהודית רבנית סגורה, ששפתה טורקית-קרימצ'קית, הדומה לטטרית של קרים. הקהילה התפתחה בחצי האי קרים החל מהמאה ה-10, והם התיישבו בסמוך לקראי מזרח אירופה. השם "קרימצ'קים" הוטבע על ידי רוסים על מנת להבדיל ביניהם לבין שאר היהודים, האשכנזים או הגאורגים, שחיו בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר. שמונים אחוז מהקהילה הקרימצ'קית הושמדו על ידי הנאצים בדצמבר 1941, וכיום נשארו ממנה פחות מ-1,500 איש, מהם כאלף מפוזרים במספר ערי קרים, והשאר מתגוררים בישראל וברוסיה ואינם חיים עוד במסגרת קהילתית אלא התערבבו ביהודים אחרים (בישראל) ובלא יהודים (באוקראינה ורוסיה).
בברית המועצות נחשבו בני הקהילה כעם נפרד, והיחס אליהם היה שונה מן היחס לרוב היהודים. רבה הגדול של הקהילה הוא חיים חזקיהו מדיני, אשר קבע בוודאות שהם אכן מזרע ישראל ויהודים לכל דבר חרף ניסיונו של אברהם פירקוביץ' לראות בהם אחים לקראים. על פי עדויות הקרימצ'קים חיו באוכלוסייה סגורה בנפרד מהקראים.