המנוע של ניוקומן כלל דוד קיטור (A), בדרך כלל מסוג "ערימת שחת" (haystack boiler), שהותקן מתחת לצילינדר. הדוד ייצר כמויות גדולות של קיטור בלחץ נמוך מאוד, לא יותר מ־ psi 1-2, לחץ שדודי הקיטור של אותם זמנים יכלו לעמוד בו.
מנוע הקיטור הפעיל את המשאבה הבוכנאית בתחתית המכרה באמצעות קורה מאוזנת. אל קצה אחד של הקורה (D) חובר בשרשרת מוט בוכנת הקיטור, ואל קצה השני (F) מוט בוכנת המים. הצילינדר (B) בתוכו נעה בוכנת הקיטור היה פתוח לאטמוספירה מצדו העליון, מעל הבוכנה. לבוכנה הייתה שפה זוויתית (P), סביבה נכרך חבל פשתן שהודק למקומו באמצעות משקולות מתכת ושימש כאטם פרימיטיבי. מדי פעם הרטיבו את החבל, כדי שיתרחב ויילחץ אל דפנות הצילינדר.
כאשר פתחו את שסתום האספקה (V), זרם הקיטור מן הדוד אל הצילינדר. לאחר מכן סגרו את שסתום האספקה ופתחו את שסתום ('V), שהזרים מים קרים ממכל גובה (C) לתוך הצילינדר. המים הקרים עיבו את הקיטור, הלחץ מתחת הבוכנה נפל, והיא נדחפה מטה בכוח הלחץ האטמוספירי הגדול יותר השורר מעליה. תנועת בוכנת הקיטור מטה גרמה להתרוממות בוכנת המשאבה ולשאיבת המים מן המכרה. הקורה חזרה למצבה הקודם על ידי משקל מוט בוכנת המים ובוכנת המים עצמה, שהיה גדול במעט מזה של בוכנת הקיטור. הקיטור שהוזרם מחדש אל הצילינדר הרחיק את שאריות מי העיבוי דרך שסתום חד־כיווני והחל מחזור פעולה חדש.
במנועים מן הדגמים הראשונים הופעלו השסתומים בצורה ידנית, אך הדבר לא היווה כל בעיה מאחר שתנועת הבוכנות הייתה איטית מאוד. בדגמים מאוחרים יותר הופעלו השסתומים אוטומטית על ידי הקורה עצמה, באמצעות מערכת דחיפים. האגדה מספרת, שאת מנגנון השסתומים האוטומטי העשוי מיתרי חבל ותפסים (באנגלית: potter cord) המציא ב־1713 נער בשם המפרי פּוֹטֶר, שתפקידו היה לפתוח ולסגור את השסתומים של מנוע הקיטור במקום עבודתו. מכל מקום, מנגנון השסתומים שוכלל ככל הנראה עוד לפני 1715, והוא נראה בבירור באיורים המוקדמים ביותר של המנוע הידועים לנו, שצוירו על ידי הנרי בֵּייטוֹן ב־1717.
מרבית האיורים אינם מציגים את משאבת המים, אלא רק את מנוע הקיטור עצמו. כיום מקובלת הדעה, כי לפחות במנועים הראשונים השתמשו במשאבות שהבוכנה שלהן נעה מטה, במהלך הסניקה, באמצעות הכוח שהפעילה משקולת. רפליקת המנוע של ניוקומן המוצגת בטירת דאדלי כוללת משאבה מסוג זה, וספיקתה 12 פעימות לדקה, 10 גלון (54.6 ליטרים) בכל פעימה. במנועים שבנה לימים ג'יימס ואט נדחפה בוכנת המים במהלך הסניקה על ידי בוכנת הקיטור עצמה, ויכול להיות שהגרסאות המאוחרות של מנועי ניוקומן פעלו באותה צורה.
חסרונותיו של מנוע ניוקומן ואחריתו.
ב-1725 כבר היה המנוע בשימוש נפוץ במכרות פחם, והוא הוסיף להתקיים ללא שינויים מהותיים עד סוף המאה, אז נדחק על ידי מנועו של ג'יימס וואט היעיל יותר. שיפורים אחדים בפרטיו הטכניים ובגודלו של מנוע ניוקומן נעשו ברבע האחרון של אותה מאה על ידי ג'ון סְמִיטוֹן.
חסרונו העיקרי של מנוע ניוקומן היה נצילותו הנמוכה. לאחר שהצילינדר קורר כדי ליצור תת-לחץ, נותרו דפנות הצילינדר קרים, ועם הכנסת מטען חדש של קיטור התעבה חלק ממנו והלך לאיבוד. המשמעות המעשית הייתה, שכמות בלתי מבוטלת של פחם התבזבזה בחימומו מחדש של הצילינדר. חיסרון זה לא היה משמעותי ביותר כל עוד המנוע הופעל במכרות פחם, אך הדבר מנע את ניצולו להנעת מכונות, מה גם שמהלך העבודה היחיד של הבוכנה היה תזזיתי ביותר.
את הפתרון לבעיה זו הגה ג'יימס ואט. הוא שיפר את מנועו של ניוקומן על ידי עיבוי הקיטור מחוץ לצילינדר, במכל נפרד מיוחד לכך הנקרא "מעבה". שיפור זה הקטין בצורה משמעותית את תצרוכת הדלק. הוא גם איפשר את פיתוחו של מנוע בוכנאי, שמהלכי הבוכנה שלו היו קצובים יותר והתאימו להמרת תנועתה הקווית לתנועה סיבובית של גלגל.
וואט הציג את המנוע הראשון שבנה ב-1769, אך הדבר לא דחק מיד את מנועיו של ניוקומן. וואט סירב לשלם תמלוגים על הפטנטים של ניוקומן, ורק כשפקע תוקפם, ב־1790, נחתם גורלם של מנועי ניוקומן להיעלם, אפילו במכרות הפחם.
מנוע ניוקומן
יאמר
אדריכלות נוף
אדריכלות נוף (נקראה בתחילה: אדריכלות גנים) היא תחום בעיצוב העוסק בתכנון של מרחבי החוץ, ציבוריים או פרטיים, החל מחצרות בתים ועד כיכרות עירוניות, גינות, פארקים, רחובות, טיילות, שמורות טבע, גנים לאומיים וכלל השטחים פתוחים. ברוב המקרים אדריכלות הנוף קשורה בד בבד באדריכלות של מבנים ובתכנון ובעיצוב העירוני – תחומים אדריכליים משיקים. אדריכלות הנוף עוסקת בצורות שונות ומגוונות של שטחים פתוחים ובדרכים שונות של תכנון היחס שבין המבנים לקרקע ולנוף ובין האדם לטבע או לסביבתו העירונית.
היסטוריה.
אדריכלות הנוף התפתחה כבר במסופוטמיה, כאשר תכננו ובנו גנים בתוך מרקמים עירוניים, הקמתם של הגנים העתיקים אשר נבנו בבבל ובערים אחרות במסופוטמיה היו ניסיון ליצור "גן עדן עלי אדמות" בתכנונו של האדם. גם היוונים הקדמונים עסקו בתכנון של גנים וכן גם בתכנון של חללים ציבוריים שונים, דוגמה לכיכר עירונית מתוכננת היא האגורה.
בתקופת הרנסאנס הרבו לשלב את האדריכלות עם הטבע – ארמונות ובתי פאר רבים שנבנו באיטליה ובצרפת שולבו עם גנים על פי הטופוגרפיה טבעית, לעיתים עם אגמים טבעיים, או אף מלאכותיים, שהשתקף את המבנה במימיהם.
עיצוב הגנים הפך בצרפת של המאה ה־17 לאמנות של ממש. גני ורסאיי הם דוגמה מופתית לעיצוב של גן צרפתי בו התכנון הוא לפי קווים ישרים ומדויקים, הצמחים שתולים בשורות מסודרת ונקיות, וגם הגיזום הצמחייה נעשה על פי צורות גאומטריות ברורות. אדריכל הנוף אשר תכנן והקים את גני ורסאי זכה לכינוי לה־נוטרה (ה־"שלנו").
באנגליה התפתח מאוחר יותר "הגן האנגלי" – כשבניגוד לגן הצרפתי אשר ניסה להשליט את הסדר האנושי על הטבע – שאף התכנון הנופי באנגליה ליצור "טבע מתוכנן", שייראה טבעי באופן המיטבי. במהלך המאה ה־19 הוקמו באנגליה גנים רבים לפי תכנון מדויק של נוף אשר אמור להעניק תחושה של נוף ארכאי ורומנטי.
במקביל להתפתחות אדריכלות הנוף במערב, התפתחה תרבות מפותחת של עיצוב גינות ביפן. עיצוב הגן היפני התפתח במהלך ההיסטוריה הארוכה של יפן יחד עם האמנות והאדריכלות היפנית והוא נובע בעיקרו מתפישות אסתטיות יפניות ומתפישות דתיות שונות. גן הזן הוא טיפוס של גן יפני המשמש את נזירי הזן בלבד ותכנונו הנופי מבוסס על אורח חיים מאוד ייחודי.
החל מסוף המאה ה־20 התרחב מקצוע אדריכלות הנוף לתחומים נוספים כמו תכנון השטחים פרטיים פתוחים שמסביב למבנים, עיצוב חללים ציבוריים פתוחים ועיצוב של גנים ופארקים על כל סוגיהם.
אדריכל נוף.
העוסק באדריכלות נוף נקרא אדריכל נוף (התואר האקדמי נקרא גם B.L.A) ומשך הלימודים הוא ארבע שנים.
הטמאן
הטמאן (רוסית: атаман, אוקראינית: הטמאן гетьман, בדרגה נמוכה יותר "אוטאמאן" отаман, בפולנית
הטמאן hetman) תואר שניתן למנהיגי קוזאקים ו/או היידמקים, בעיקר אצל הקוזקים האוקראינים שעל הדנייסטר.
תואר הטמאן ניתן למנהיגים צבאיים של קוזקים או היידמקים. היו הטמאנים ששימשו כמפקדי הצבא או כמפקדי מערכה או כמפקדי מחנה קוזקים. ההטמאנים נבחרו לכך על ידי הקוזקים.
הטמנים מפורסמים היו איוואן מזפה, פטרו סחאידאצ'ני ובוגדן חמלניצקי. בזמנים המודרניים נטלו לעצמם תואר זה גם פבלו סקורופדסקי, סימון פטליורה, גריגורי סמיונוב ואחרים.
תפקיד ההטמאן בנסיכויות הרומניות היה שונה במקצת והתקבל כמינוי מטעם השליט.
אטימולוגיה.
מקור המילה "הטמאן" הוא ככל הנראה במילה הגרמנית Hauptmann "האופטמאן", מילה המורכבת מ"האופט" = ראש, ראשי, עיקרי, ו"מאן" = אדם, גבר. (בלהג ה-hochdeutsch של הגרמנית). בלהג ה- plattdeutsch של הגרמנית, המילה היא hod-man (הוד-מאן) מילה זו קיבלה מאוחר יותר בגרמנית משמעות של דרגת קפטן (מילה שגם היא באה מהמילה "ראש" בלטינית - caput) או סרן. בימי הביניים המילה הייטמן הייתה בשימוש המורדים ההוסיטים בצ'כיה ובצורה הטמאן ציינה את תפקיד של מפקדי צבא בפולין וליטא המאוחדות. המילה הטמאן הפכה גם לתואר אציל ממונה בארצות הרומניות - מולדובה וולאכיה.
אצל הקוזקים המילה הופיעה כהטמאן או אטאמאן תחת השפעה טורקית - טטארית. למילה "אטא" בשפות טורקיות-טטאריות משמעות של "אבא" והסיומת "מאן" היא סיומת מגדילה. באוקראינית המילה מקבלת גם הצורה אוטאמאן שבה המילה "אוטה" מזכירה מילים סלאביות בשביל "אב" (ברוסית - אוטץ או אטץ, באוקראינית טאטקו, באטקו)
הייטמאן בצ'כיה.
בימי מלחמות ההוסיטים הייטמאן (hejtman) היה מנהיג המחנה המרכזי שלהם, "תבור". ההייטמן הראשון היה יאן ז'יז'קה בשנת 1420.
ברפורמה האדמיניסטרטיבית של צ'כיה בשנת 2000 נעשה שימוש מחדש של שם הייטמן בשביל תפקיד ראש האדמיניסטרציה של מחוז (קראי).
הטמאן בפולין וליטא.
ההטמאן (hetman) הגדול wielki hetman היה תואר המפקד העליון בשתי ארצות אלה.
הוא היה באופן אוטומטי שר בממשלה של הדוכס ליטא ושל מלך פולין. ההטמאן הגדול הראשון של הדוכסות הגדולה של ליטא היה קונסטנטין אוסטרוגסקי בשנת 1497. ההטמאן הגדול הראשון של ממלכת פולין היה מיקולאי קמנייצקי בשנת 1503.
להיטמאן הגדול היה תכופות גם סגן שנקרא הטמאן השדה (הטמאן קרב)
שפיקד על כוחות צבאיים רק בימי מלחמה, לבד או תחת פיקודו של ההטמאן הגדול. תפקידים אלה היו קיימים עד לסיום קיומה של המדינה המשותפת הפולנית -ליטאית - רפובליקת שתי האומות, ב-1795.
הטמאנים ואוטאמאנים אצל הקוזקים.
החל מסוף המאה השש-עשרה גם הקוזקים מזפוריז'יה קראו למפקדיהם בשם הטמאן או בגרסה אחרת, מושפעת כנראה משפות טורקיות-טטריות - אטאמן - או קושובי אוטמאן