גאספר יאנגה (Gaspar Yanga) נולד ב-14 במאי 1545, תאריך מותו אינו ידוע. הוא היה ידוע הוא כמנהיג אחד ממרידות העבדים הראשונות, ולאחר מכן כמנהיג הקהילה האפריקאית ליד אזור וראקרוס מקסיקו, בזמן תקופת ספרד הקולניאלית. לפי השמועות, יאנגה הוא נצר למשפחת מלוכה במדינת גאבון (Gabon) באפריקה המערבית. משם הוא נחטף ויובא לעבוד בשדות סוכר בווראקרוס. ב-1570, יאנגה ומספר עבדים נוספים נמלטו להרים ליד קורדובה (Córdoba), שם הקימו מאחז ששרד כ-40 שנה כנגד האיום של שלטונות ספרד הקולוניאלית.
יאנגה וקבוצתו, הסימרונס (cimarrónes), פשטו ושדדו שיירות מסע בין וראקרוס למקסיקו סיטי. ב-1609 שלחו שלטונות ספרד הקולוניאלית צבא על מנת להילחם ולהשמיד את המאחז אותו הקים יאנגה. המאחז בפיקודו של יאנגה הביס את הצבא, ואילץ את השלטונות לפתוח במשא ומתן במטרה להעניק למאחז סטטוס חוקי, ולתושביו סטטוס של אנשים חופשיים. ב-1618 המשא ומתן צלח, והמאחז הוכרז כמושב חוקי בשם סאן לורנסו דה לוס נגרוס (San Lorenzo de Los Negros).
אלברו קארייו אלארקון.
אלברו קארייו אלארקון (Álvaro Carrillo Alarcón), מוזיקאי מפורסם אשר נולד בעיר סאן חואן ב-2 בדצמבר 1921, להורים ממוצא אפרו-מקסיקני ומסטיסו. הוא נפטר ב-3 באפריל 1969, בתאונת דרכים. אלארקון אשר כתב ופרסם יותר מ-300 שירים, ביניהם "השקר" ("La Mentira"), "קצת יותר" ו"אור הירח". אלארקון נודע בעיקר בכישרון ההלחנה שלו, בסגנון מוזיקה האופייני לאזור של קוסטה צ'יקה.
תרבות.
רוב תרבותם של האפרו-מקסיקניים הוטמעה והשתלבה עם התרבות המקומית בשל השפעות של האוכלוסייה המקומית וכן אידאולוגיית המסטיסו אשר כוננה על ידי השלטונות.
עם זאת, מספר היבטים ייחודיים בתרבות האפריקנית נשמרו בתחומים שונים.
מוזיקת Son Jarocho – מוזיקת התנגדות.
מוזיקת הסון חארוצ'ו (Son Jarocho) היא מוזיקה מסורתית שמקורה מדרום וראקרוס המשלבת אלמנטים אפריקנים. כמו שאר סגנונות המוזיקה אשר התפתחו באמריקה הלטינית, סגנון הסון חארוצ'ו מאופיין ומתבטא בקצב אירופאי, אפריקאי ומכיל גם מיזוג תרבויות של ילידי המקום.
התיעוד הארכיוני הראשון של המוזיקה מזוהה עם השיר "אל צ'וצ'ומבה" (El chuchumbe) אשר נגדו הוצא צו קולוניאלי של השלטונות הקתוליים בשנת 1776 שאסר על השיר עקב המילים והריקוד המזוהים אתו, אשר נחשבו וולגריים על ידי השלטונות. השיר הגיע לאוזני המקומיים על ידי אוניית צי אירופאית אשר הגיעה לחופי וראקרוס והתפשט במהירות.
"אל צ'וצ'ומבה" הוא השיר הפופולרי ביותר במוזיקת הסון חארוצ'ו ומזוהה כסגנון המוזיקה המסורתי של אזור וראקרוס. הריקוד המלווה למקצב מכיל צעדים גנדרניים כמו: "lifting the skirt" "kicking of the chuchumbe". חלק מגרסאות הריקוד כללו גבר ואישה או 4 גברים ו-4 נשים כאשר הריקוד מלווה ברעידות, התנדנדויות והתגפפות-קרבה רבה וצעדי "בטן לבטן". הריקוד היה הביטוי היצירתי של ההתנגדות במהלך תקופת האינקוויזיציה – הרשויות הדתיות הכריזו כי הריקוד הוא דוגמה רעה למה שמקבלים כאשר מערבבים בין מגע, שפשופים בין הזרועות והבטן. הריקוד היה נפוץ יותר בבתים מולטים ובקרב אנשים מגזע מעורב אשר היו ימאים או חיילים ופחות אצל אנשים משכילים בעלי מקצוע.
כחלק מאיסורים נוספים שלא עלו בקנה אחד עם השקפות הכנסייה, תופים וכלי הקשה נלקחו מאנשים ממוצא אפריקאי במהלך האינקוויזיציה החדשה. בכך כל המקצבים והצלילים שבעבר נוגנו על התופים בעזרת הידיים, החלו להיות מופקים מפלג הגוף התחתון. כך, הפכו הרגליים בשילוב עם הידיים למקור ההקשה אשר יוצר מקצב, מה שעיצב את ה"זאפאטאדו" (zapateado), ריקוד ההקשה של סגנון הסון חארוצ'ו ושל המוזיקה המקסיקנית ככלל. בתקופה זו של האינקוויזיציה כל מי ששר, ניגן ורקד לצלילי השירים, נענש ונשלח לכלא.
לעיתים, הריקוד המאפיין את מוזיקת החארוצ'ו מופיע באופן ספונטני במסיבות ריקודים או בפסטיבלים מקומיים והופך למפגן תחרותי. התחרות מתחילה כאשר הגבר הרוקד את החארוצ'ו מאתגר אישה מהקהל על ידי יצירת צלילים עם העקב והגוף בשילוב הבעות פנים. כאשר ידיו מאחורי גבו, הגבר מביט בעיני האישה אשר מתחילה גם היא לרקוע בקצב המשתלב עם ריקוד הגבר. הגבר והאישה מסתובבים אחד סביב השנייה במעגלים כאשר ראשם מונח על הכתף בניסיון להסתכל הצידה.
אם האישה אינה לובשת חצאית אלא מכנסיים, עליה להניח את ידיה בצידי הגוף בעוד הגבר שומר על ידיו מוצלבות מאחורי גבו. הריקוד הוא ריקוד מיני אשר רובו מתמקד בפלג הגוף העליון ובעל מחוות פנים רבות בין המשתתפים.
בדומה להפצתה של ה"אל צ'וצ'ומבה", גם מקצב ה"קונגה" (conga) הועבר לווראקרוס דרך קובה. הביצוע של מוזיקה זו על ידי ה"מולטים" ו"המסטיסוס" בווראקרוס גרם לזעם מצד מוסדות קתוליים והוביל לאיסור קצב הקונגה בדומה לאל צ'וצ'ומבה. הקונגה היו שירי מחאה שנוגנו בעיקר ברחובות וראקרוס ודרשו צדק חברתי בקרב המעמד הנמוך. השיר היחידי בשם "הקונגה של האיש הזקן" (la conga del Viejo), היה השיר ששרד את תקופת האינקוויזיציה עקב משמעותו הסימבולית להתחדשות ומסריו לשנה טובה יותר.
Danza de los Negritos.
ריקוד מסורתי מאזור וראקרוס, הוא חלק מריקודים המזוהים עם ילידי אמריקה והוא מושפע מהאפריקנים שהיו חיים במקסיקו. הריקוד מקורו בסיפור פולק המספר על אישה שחורה שבנה ננשך על ידי נחש. אשר היו עדים לאירוע, הופנטו כאשר ראו איך האישה מנסה להחיות את בנה על ידי שימוש בשיטות אפריקניות דתיות.
הריקוד כפי שנהוג לבצעו כיום, מתאר את האמא בדמותה של מרינגואילה העוזרת לבנה ההלום מנשיכת הנחש, בזמן שקבוצה של רקדנים שחורים מסתובבים סביבה בתנועות המדמות את הנחש. את תפקיד האם לרוב מבצע אחד הרקדנים הזכרים בריקוד אשר לבוש בדמות אישה. הריקוד מאופיין כריקוד קצר אשר רוב התנועות בו מלוות בתנוחות כפופות בתגובה לסגנונות תנועה ולבוש אפריקנים. הריקוד מסתיים בטקס של הרג הנחש וחידוש הטקס הפולחני בביצועה של האם.
The straw bull dance.
הריקוד מבוסס על אגדה המדברת על גבר בשם פרנסיסקו אשר היה גר על החוף עם אשתו מריה ובבעלותו 24 חוות אשר כל אחת מהם נוהלה על ידי רב"ט ספרדי. יום אחד התחיל מרד והשוורים החלו להיעלם מהחוות דבר אשר הזעים את פרנסיסקו. הוא הלך לרפת הראשית ומצא שם שור יחיד ובודד וסביבו רועי בקר. כל אחד מן הרועים ניסה לסמן את השור (ייתכן כי על ידי קעקוע) בטענה שהוא שייך לו. בכעס רב, אסף את 24 הרועים ובקושי רב הביא את השור לבית המשפט כשניסה להאשים את הרועים בגנבה.
השור מסמל אומץ וגבריות והוא מוערץ על ידי רועים ברחבי מקסיקו. קהילות אתניות רבות במקסיקו מעריצות את החוזק של השור אך אצל האפרו-מקסיקנים, סמלו של השור מהדהד בחוזקה עקב הגלות שמהווה חלק אינטגרלי מחייהם. הריקוד של האפרו-מקסיקנים the straw bull dance מאופיין במיניות וצעדים קצביים וכולל חליפות שונות, כובעים ושוט. ריקודי השוורים מכילים תוכן של אלימות ואגרסיביות הנראים גם בריקודי השדים.
פנחס מאירי
פנחס (מער) מאירי (16 במרץ 1865 - 21 בנובמבר 1937) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. מאירי היה ראש ועד פתח תקווה בשנים 1922–1928, היה מספר פעמים חבר הוועד והשתתף בהגנת המושבה.
ביוגרפיה.
מאירי נולד בפוניבז' שבליטא לאביו נפתלי הרץ ולאמו ציפורה. בילדותו למד בחדר, ולאחר מכן בישיבות בערים קיידאן ודווינסק. ב-1882 נשא לאישה את שרה ליפשיץ.
ב-1882 קנה אביו אדמות בפתח תקווה ושלח אותו למקום לפניו. ב-1883 עלה לארץ עם קבוצת "הביליסטוקאים" והתיישב במושבה יהודיה שהקימו מתיישבי פתח תקווה שנמלטו מפני הקדחת. אנשי יהודיה הלכו כל יום שעתיים לפתח תקווה כדי לעבוד את האדמה.
מספר שנים לאחר מכן הרב אריה פרומקין התיישב באחוזת לחמן בפתח תקווה, משך אחריו עוד אנשים והקים ישיבה ותלמודי תורה במקום. אל הרב פרומקין הצטרף מאירי כתלמיד, מורה ופועל.
ב-1885 ביקר קלונימוס זאב ויסוצקי בארץ והתעניין במצב המושבה פתח תקווה. אנשי יהודיה רצו לשכנעו שאין אפשרות להקים יישוב על אדמות פתח תקווה כדי שיקבלו כספים להמשך המצב הנוכחי - עבודה במרחק שעתיים מהבית. לשם כך גייסו אנשי יהודיה את מאירי לשרת את ויסוצקי במהלך ביקורו בארץ ולשכנעו בכך במהלך ביקורו. לשליחות זו התנגד מאוד הרב פרומקין שהאמין בכך שהמושבה צריכה להיות באדמות פתח תקווה עצמן. לאחר שהסתיימה המחלוקת בהחלטה שהמושבה תהיה בפתח תקווה הסכים הרב פרומקין לשליחות, ומאירי יצא לשרת את ויסוצקי. על עבודה זו סירב מאירי לקבל תשלום, וויסוצקי מינהו למקשר בין המושבה פתח תקווה לבין הנהלת ארגון חובבי ציון בארץ.
מאוחר יותר הצטרף מאירי לעשרים ושמונה האיכרים שקיבלו תמיכה מהברון רוטשילד בפתח תקווה, והיה חבר בוועד "העשרים ושמונה". עם הזמן הקים מאירי משק גדול ומגוון והחזיר את ההלוואות לפקידות הברון במושבה.
מאירי השתתף בהגנה על פתח תקווה ונלחם פעמים רבות באומץ לב עם פורעים ערבים מהכפרים ג'לג'וליה ופג'ה שבסביבה. ב-1898 התנפלו פורעים ערבים על של מאירי בדרך מזכרון יעקב לפתח תקווה מדרום לג'לג'וליה, ופצעו אותו פצעים קשים. מאירי נאלץ לנסוע לאירופה כדי לעשות ניתוחים וחריץ נשאר בראשו עד סוף ימיו.
מאירי נבחר מספר פעמים לוועד המושבה פתח תקווה, וכיהן כראש הוועד בין השנים 1922–1928 (בשנים 1914–1918 הוועד היה מועצה מקומית).
מאירי נפטר ב-15 בדצמבר 1937 בפתח תקווה. על שמו של מאירי נקרא רחוב בפתח תקווה.
1952 בגרמניה
שנת 1951 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 81 שנות לאום.
פרדריק (מרילנד)