החיה בעלת שבעת הראשים ועשר הקרניים, המיוחסת בשיר פעמים רבות, היא האנטיכריסט. מאז שהתמוטטה בבל (המילים "fallen now is Babylon The Great"), ככל הנראה בגלל הליקויים המוסריים שלה, ניתן להניח כי דנטה ושאדווס צדקו. מקורה של הזפת השחורה המייצגת את נשמתם הפגומה של הנפטרים בווידאו, היא מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה - ה"Malebolge" הלוא הוא מעגל הגיהנום החמישי. השדים הורסים את החוטאים (במקרה זה, את מי שבגד בכנסייה) עם חניתות קרס.
גוואנטנמו
דפוק וזרוק בפריז ובלונדון
דָפוּק וְזָרוּק בפריז ובלונדון (במקור האנגלי: Down and Out in Paris and London) הוא ספר מאת הסופר האנגלי ג'ורג' אורוול, שפורסם ב-1933. זהו ספר זיכרונות בשני חלקים על חוויית העוני בשתי ערים. החלק הראשון הוא תיאור החיים כנתמך של מערכת הרווחה בפריז, והחוויות של עובד במטבחי מסעדות. החלק השני הוא יומן מסע על החיים בדרכים בלונדון ובסביבתה מנקודת מבטו של חסר-בית, הכולל תיאורים של סוגי האכסניות וטיפוסי האנשים שניתן למצוא בשולי החברה.
רקע.
אורוול, סופר בריטי עני, שהיה בעבר שוטר ועזב את תפקידו, מוצא את עצמו בשתי הבירות האירופיות הגדולות: לונדון ופריז. בלונדון הוא חווה מקרוב חסרי הבית, ובפריז הוא עובד כשוטף כלים במסעדה, ומתאר בפירוט את הקשיים.
בתחילה, בשנת 1927, עבר לגור בחדר בשוק פורטובלו בלונדון. בעודו כותב עבור מספר מגזינים, החל במסעות בלונדון וסביבתה, על מנת לאסוף חומר עבור מאמרו "The Spike", המאמר הראשון שלו שראה אור, שישמש לאחר מכן כחלק השני של ספרו "דפוק וזרוק בפריז ובלונדון". באביב 1928 הוא עבר לפריז וגר ברובע הלטיני. בעקבות המהפכה הרוסית, הייתה במקום קהילה גדולה של מהגרים רוסיים שהיגרו בפריז. דודתו של אורוול, נלי לימוזין, גרה גם היא בפריז וסיפקה לו תמיכה חברתית וכלכלית. אורוול ניהל חיים חברתיים פעילים, עסק בכתיבה ופרסם מספר מאמרים במגזינים אוונגארדים.
בשנת 1929 חלה אורוול, וזמן קצר לאחר מכן, נגנב כסף מביתו. הגנב ככל הנראה לא היה האיטלקי הצעיר שתואר ב"דפוק וזרוק". באחת ההקדמות לספר נכתב ש"התחשבות ברגישות של הוריו הייתה דורשת את דיכויה של ההרפתקה. מי שדרדר את אורוול לעוני קיצוני עשה לו גם טוב. עשרת השבועות האחרונים שלו בפריז זרעו את הזרעים של ספרו הראשון שיצא לאור".
פרסום הספר.
הגרסה הראשונה של הספר נקראה "יומנו של שוטף כלים" והושלמה באוקטובר 1930, היא כללה רק את תיאור השהות שלו בפריז. הוא הציע אותו למוציא לאור בקיץ 1931, אך הוא דחה אותו. כעבור שנה הוא כתב את הגרסה הכוללת את הסיפורים על לונדון והציעה אותה לבית ההוצאה "פבר ופבר" (Faber and Faber), שם שימש ת"ס אליוט כעורך ראשי, אך הוא גם דחה אותו ואמר: "אכן מצאנו עניין רב מאוד, אך אני מצטער לומר שזה לא בשל לפרסום".
אורוול השאיר עותק בביתה של מייבל פיירץ, שהייתה ידידה של הוריו. היא לקח את כתב היד לסוכן ספרותי, לאונרד מור, שסבר שהספר יתאים לבית ההוצאה "גולנץ" שהוקם באותה עת. ויקטור גולנץ היה מוכן לפרסם את היצירה, בכפוף להסרת ביטויים בשפה לא נקייה וכמה שמות של אנשים הניתנים לזיהוי, והציעה מקדמה של 40 ליש"ט. אורוול התלונן כי קטע אחד שגולנץ ביקש לשנות או לחתוך היה "החלק הטוב היחיד בכתיבה בספר". שם הספר שהציע גולנץ, "וידויים של מטה ומעלה", הטריד את אורוול. ביולי 1932 הציע אורוול לקרוא לספר The Lady Poverty, בהתייחס לשירה מאת אליס מיינל; באוגוסט 1932, הוא הציע את "שבחי העוני". ברגע האחרון שינה גולנץ את שם הספר. אורוול לא רצה לפרסם בשמו האמיתי, אריק בלייר, ואורוול היה השם בו השתמש מכאן ואילך ליצירותיו העיקריות, אם כי עדיין פורסמו מאמרים תקופתיים רבים בשם אריק בלייר. הספר פורסם ב-9 בינואר 1933 וזכה לביקורות חיוביות. לאחר מכן הוא פורסם על ידי הרפר אנד ברדרס בניו יורק. אולם המכירות היו נמוכות עד דצמבר 1940, אז הדפיסה הוצאת ספרי פינגווין 55,000 עותקים למכירה במחיר של שש פני.
אמת או דמיון.
אחד הוויכוחים סביב הספר הוא, האם מדובר באוטוביוגרפיה עובדתית או בדיה חלקית. אורוול כתב במבוא למהדורה הצרפתית משנת 1935: "אני חושב שאני יכול לומר שלא הגזמתי בדבר למעט ככל שהסופרים מגזימים מתוך בחירה. לא הרגשתי שעלי לתאר אירועים בסדר המדויק שבו הם התרחשו. אבל כל מה שתיארתי אכן התרחש בזמן כזה או אחר". בפרק 14, ברור שאורוול אכן עיוות את העובדות בכך שטען בשובו מפריז הוא מצא את עצמו גר ברחוב בלונדון, ו"לא היה לו שמץ של מושג איך להשיג מיטה זולה". זה כמובן מגביר את המתח, אבל האמת היא שבפריז הוא כבר כתב את המאמר המהותי הראשון שלו, "הספייק", המתאר לילה שבילה קודם שעזב את לונדון לפריז באכסניה זולה בנוטינג היל.
בהדרך לרציף ויגן התייחס אורוול לחוויות הצפיפות המתוארות ב"דפוק וזרוק בפריז ובלונדון" וכתב כי כמעט כל האירועים שתוארו שם אכן קרו.
חמור בעור אריה
חמור בעור אריה הוא אחד ממשלי איזופוס, שיש לו שתי גרסאות שונות בשפה היוונית. ישנן גם כמה גרסאות מתרבות המזרח, והפרשנות של הסיפור משתנה בהתאם.
המשל.
אחת מבין שתי הגרסאות היווניות של סיפור זה, המקוטלג במספר 188 במדריך פרי ("Ben Edwin Perry"), מתארת את סיפורו של חמור העוטה על עצמו עור של אריה, ומשעשע את עצמו על ידי הפחדתן של החיות התמימות שאינן מזהות אותו. כאשר פונה החמור לשועל, ומנסה להפחיד אף אותו, מגיב השועל לאחר שהוא מזהה את קולו של החמור, ומיד אומר: "ייתכן וגם אותי היית מפחיד, אילולא שמעתי קודם את קול הנעירה שלך". מוסר ההשכל של הסיפור מתומצת, לעיתים, באופן הבא: "לעיתים קרובות בגדים עשויים להסוות טיפש, אבל דבריו יסגירו אותו מיד". גרסה זו מופיעה כמשל מס' 56 באוסף של בבריוס ("Babrius").
הגרסה השנייה מקוטלגת במספר 358 במדריך פרי. בגרסה זו, החמור עוטה על עצמו את עור האריה על מנת שיהיה מסוגל לרעות בשדה באין מפריע, אולם אוזניו הגדולות והבולטות מסגירות אותו, והוא נחשף ונענש. בנוסף לגרסאות יווניות, קיימת גם גרסה מאוחרת יותר בשפה הלטינית, מהמאה ה-5, שנכתבה על ידי אביאנוס. במקרה זה, מוסר ההשכל של הסיפור מזהיר מפני יומרות. לעיתים תכופות היו רמיזות ספרותיות למשל זה בעידן הקלאסי וכן במהלך הרנסאנס, שבו, למשל, קיים אזכור למשל במחזה המלך ג'ון מאת ויליאם שייקספיר. משל מס' 5.21 מבין משלי לה פונטן (1668) הוא גרסה מאוחרת יותר למשל זה. המוסר במשלו של לה פונטיין הוא שאין לשפוט אדם על פי הופעתו, וכי הבגדים אינם עושים את האדם.
מוטיבים עממיים ושימושים.
בהודו, סיפור דומה מתואר בסיפורי הג'טקה הבודהיסטים. בגרסה זו, אדונו של החמור קושר עליו עור של אריה, ומשלח אותו לרעות בשדות, במהלך מסעותיו. האדון נודד מכפר לכפר, ובכל מקום - שומר הכפר, בדרך כלל, פוחד מדי מהאריה כדי לעשות דבר מה. עד שלבסוף, שומר בכפר אחד מזעיק לעזרה את יתר תושבי הכפר, ויחד הם רודפים אחר החמור, עד אשר הוא נוער, ובכך מסגיר את זהותו האמיתית, ולאחר מכן - החמור מוכה למוות. סיפור דומה משחק על המוטיב של הסגרת הזהות האמיתית על ידי קול. בסיפור זה, אריה מוליד בן לנקבת תן; הבן נראה כמו אביו, אך יש לו יללה של תן. לפיכך, מייעצים לו להיות תמיד בשקט בעתיד. גרסה אירופאית לסיפור זה של יהדות ספרד, בשפה הלאדינו, היא הפתגם "Asno callado, por sabio contado", שפירושו: "חמור שקט הוא חמור חכם". פתגם מקביל בשפה האנגלית הוא (בתרגום לעברית): "זהותו של טיפש איננה ידועה, עד אשר יפתח את פיו".
הסיפור, על גרסותיו, מוזכר, בצורה כזו או אחרת, בשפות אחרות שונות. בלטינית זה הוא נקרא "Leonis exuvium super asinum". בסינית-מנדרינית הסיפור הוא "yang zhi hu pi" - "עז בעור של נמר". בסיפור הסיני, עז מניחה על עצמה תחפושת, אבל ממשיכה לאכול עשב, כרגיל. כאשר העז מבחינה בזאב, האינסטינקט משתלט על העז, והיא יורדת על ברכיה.
אזכורים מאוחרים יותר.
בתרבות הפוליטית האמריקאית, חמור בעור אריה היה אחד ממשלי איזופוס שבהם עשה שימוש הקריקטוריסט תומאס נאסט, כאשר היו שמועות בשנת 1874 כי הנשיא הרפובליקני יוליסס גרנט ינסה לרוץ לכהונה שלישית - מהלך חסר תקדים נכון לאותן השנים. בערך באותו הזמן, היה דיווח חדשותי כוזב אודות מספר חיות אשר נמלטו מגן החיות שבסנטרל פארק, וכי הן משוטטות חופשי ברחבי העיר ניו יורק. נאסט שילב את שני הנושאים הללו לקריקטורה השבועית אשר פורסמה בעיתון "Harper's Weekly" ב-7 בנובמבר, תחת הכותרת "פאניקה מכהונה שלישית", בה מוצג חמור בעור של אריה (תחת הכיתוב "קיסרות"), מבריח בעלי חיים שונים, המייצגים אינטרסים שונים.
במאה ה-20, נעשה שימוש ספרותי במשל זה על ידי הסופר ק.ס. לואיס. בספרו "הקרב האחרון", הספר השביעי והאחרון בסדרת ספרי דברי ימי נרניה, קוף נכלולי בשם שיפט מערים על חמור טיפש בשם פאזל ללבוש עור של אריה שהשניים מצאו. לאחר מכן, הקוף מוליך שולל את תושבי נרניה התמימים לחשוב כי אסלן, האריה האגדי, חזר אל ארצם. קת'רין לינדסבוג, החוקרת את יצירותיו של לואיס, מזהה את גרסתו של אביאנוס כמקור של פרק זה.
החמור בעור אריה
אובה רוסלר
אובה רוסלר (בגרמנית: Uwe Rösler; נולד ב-15 בנובמבר 1968 באלטנבורג שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן בהווה. רוסלר מוכר בעיקר בזכות תקופתו כשחקן במנצ'סטר סיטי.
קריירת מועדונים.
גרמניה.