בשל שינוי סדרי עדיפויות ובשל ספקות שעלו בנוגע לעלויות הכלכליות הכרוכות בייבושו של המקרוורד, נדחתה תוכנית הייבוש לשנות השמונים ולמעשה לא בוצעה מעולם. מאז הפך המרקרמיר לנכס סביבתי ותיירותי בפני עצמו.
המרקרמיר משמש מאגר מים מתוקים וחיץ נגד שיטפונות ובצורות. ב-2003 הוכתה הולנד בבצורת וכמה סוללת עפר קטנות עמדו בפני סכנה. מים שהועברו מהמרקרמיר שימשו כדי לשמור על האזורים סביב לאמסטרדם מפני יובש וכדי לשמור על שלמותן של סוללות העפר.
מטרתו של מיזם חדש, הקרוי "מרקר ואדן" (Marker Wadden, ע"ש ים ואדן), היא ליצור כמה איים בצפון המרקרמיר.
מלך (שיר)
מלך הוא הסינגל הראשון מאלבום האולפן הרביעי של הזמרת מירי מסיקה, הנקרא באותו שם.
השיר יצא ב-13 ביוני 2011, נכתב והולחן על ידי מרב סימן טוב והופק על ידי אורי זך.
השיר יצא כסינגל עוד לפני שהאלבום כולו הוקלט. לדברי מסיקה: "זו פעם ראשונה שאני מוציאה שיר לפני שהכל מוכן. בדרך כלל אני מחכה עד סוף המיקסים. אבל השיר הזה היה מוכן מזמן ובער בי להוציא אותו. אני לא הולכת לפי החוקים הרגילים, אני לא מחכה, כשבא לי להגיד משהו אני אומרת. הרי החומרים קיימים, האיסוף כבר נעשה, הכל בסדר".
הצלחה.
השיר הגיע למקום השני במצעדים השבועיים של רשת ג' וגלגלצ. בנוסף, הוא הגיע למקום התשיעי במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-13 במצעד השנתי של גלגלצ.
השיר הופיע ברוב ההופעות של מסיקה מאז יציאתו ונחשב לאחד השירים המוכרים ביותר שלה.
ז'ילברטו
אנסטס מיקויאן
סכר פארקר
סכר פארקר (באנגלית: Parker Dam) הוא סכר קשת על נהר הקולורדו, 249 קילומטרים במורד הזרם מסכר הובר. הסכר נבנה בין 1934 ל-1938 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית. גובהו 98 מטרים, שמתוכם 72 מטרים מתחת לקרקעית הנחל, ובכך הוא "הסכר העמוק ביותר בעולם". המטרות העיקריות של הסכר הן יצירת מאגר מים ולשמש כתחנת כוח הידרואלקטרית. מאגר המים שמאחורי הסכר קרוי אגם האווסו והוא מסוגל לאגור 0.7 קילומטרים מעוקבים של מים. הנהר עובר בגבול בין שתי המדינות קליפורניה ואריזונה במעבר הצר שבין הרי ויפל (Whipple Mountains) בקליפורניה להרי באקסקין (Buckskin Mountains) באריזונה. הסכר קרוי על שם העיירה פארקר, בירת מחוז לה פאז שהסכר בתחומה, השוכנת 27 קילומטרים דרומית מערבית לסכר.
ייצור חשמל.
בתחנת הכוח שבסכר יש ארבע טורבינות פרנסיס בהספק כולל של 120 מגה-ואט. כל טורבינה שוקלת 27 טון. העומד הידראולי הוא 22 מטרים. התחנה מייצרת חשמל ביעילות של 97%. מחצית מהחשמל שהתחנה מייצרת משמשת את חברת המים של דרום קליפורניה (Metropolitan Water District of Southern California) לשאוב מים למוביל המים של נהר הקולורדו (Colorado River Aqueduct), והיתרה נמכרת לחברות חשמל בקליפורניה, אריזונה ונבדה. ייצור החשמל מוגבל בשל הדרישה לשמור על גובה פני המים באגם האווסו בין 134 ל-137 מטרים מעל פני הים למטרות נופש.
אספקת מים.
אגם האווסו הוא מקור המים למוביל המים של נהר הקולורדו. מוביל המים מופעל על ידי חברת המים של דרום קליפורניה, המספקת מים לכמעט כל הערים באזור לוס אנג'לס, סן ברנרדינו וסן דייגו. חברת המים מימנה כמעט את כל העלות של בניית הסכר, אבל הסכר שייך ללשכת הטיוב של ארצות הברית ומופעל על ידה.
אגם האווסו הוא גם מקור המים למיזם מרכז אריזונה (Central Arizona Project בראשי תיבות CAP). המיזם נועד לספק מים להשקיה של שטחים חקלאיים, כמו גם לספק מי שתייה לכמה יישובים באריזונה, כולל האזורים המטרופוליטניים של פיניקס וטוסון.
מחלוקת.
בניית הסכר הייתה נושא למחלוקת באריזונה. אף שהסכר נבנה כחלק מהסכם נהר הקולורדו של 1922, לא היו קבוצות פוליטיות, חבריהם וחברות חשמל פרטיות באריזונה מרוצים מהתוכנית באופן כללי וסירבו לחתום עליו עד 1944. גם אז המשיכה אריזונה להתווכח על מכסת המים שקיבלה עד שהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין אריזונה נגד קליפורניה יישבה את הנושא ב-1963. בית המשפט נדרש להתאים את ההסכם כמה פעמים מאז, בפעם האחרונה בשנת 2000, אך עדיין קיימות קריאות מצד אריזונה לשינוי ההסכם. ב-2008 קרא הסנטור ג'ון מקיין לנהל מחדש את המשא ומתן על ההסכם.
ב-1935 שלח בנג'מין בייקר מואר (Benjamin Baker Moeur), אז מושל אריזונה, 6 חברים מהמשמר הלאומי של אריזונה על מנת להשקיף על בניית הסכר. הם דיווחו שיש פעילות בנייה גם בצד הנהר השייך לאריזונה. התובע הכללי של אריזונה, ארתור לה פרד (Arthur La Prade) הגיע למסקנה שלחברת המים של דרום קליפורניה אין שום זכות לבנות על אדמת אריזונה, ולכן שלח המושל מואר כוח גדול יותר של המשמר הלאומי כדי לעצור את הבנייה. הכוח הוחזר לאחר שמזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס, עצר את הבנייה עד שהנושא ייושב.
מחלקת הפנים של ארצות הברית תבעה את אריזונה לדין במטרה לעצור את ההפרעה של אריזונה לבנייה. לתדהמת פקידי המחלקה, צידד בית המשפט העליון בעמדת אריזונה וביטל את צו המניעה. בית המשפט פסק שהסכר מעולם לא אושר ישירות על ידי הקונגרס ושלקליפורניה אין סמכות לבנות על אדמת אריזונה מבלי לקבל את הסכמת אריזונה. אריזונה הסכימה בסופו של דבר לבניית הסכר בתמורה לאישור מיזם ההשקיה של הנהר חילה.
כלכלה פוסט-קיינסיאנית
כלכלה פוסט-קיינסיאנית היא זרם במחשבה הכלכלית שמקורותיה בספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף", למרות שההתפתחות שלה הושפעה במידה רבה על ידי מיכאל קלצקי, ג'ואן רובינסון, ניקולס קלדור, פול דייווידסון , פיירו סראפה וג'אן קרגל. הביוגרף של קיינס, רוברט סקידלסקי, כותב שהאסכולה הפוסט-קיינסיאנית נותרה הקרובה ביותר לרוח של עבודותיו של קיינס עצמו, לעומת אסכולות קיינסיאניות אחרות שהתרחקו ממנה.
מבוא.
המונח "פוסט-קיינסיאנית" שימש לראשונה כשם לזרם נפרד במחשבה הכלכלית על ידי אייכנר וקרגל (1975) ודרך הקמת "כתב עת של כלכלה פוסט קיינסיאנית" ב-1978. לפני 1975, המונח "כלכלה פוסט-קיינסיאנית" תיאר פשוט את הכלכלה שהתבצעה לאחר 1936, התאריך שבו פורסם ספרו המרכזי של קיינס.
כלכלנים פוסט-קיינסיאנים טוענים כי התאוריה של קיינס מיוצגת בצורה מאוד שגויה על ידי שתי האסכולות הקיינסיאניות העיקריות: כלכלה נאו-קיינסיאנית , אשר הייתה אורתודוקסית בשנות ה-50 וה-60, וכלכלה ניו-קיינסיאנית , אשר יחד עם זרמים אחרים של הכלכלה הנאו-קלאסית, היוו את הזרם המרכזי במקרו-כלכלה מאז 1980. ניתן לראות בכלכלה פוסט-קיינסיאנית ניסיון לבנות תיאוריה כלכלית ברוח הרעיונות והתובנות של קיינס. עם זאת, אפילו בשנים הראשונות, פוסט-קיינסיאנים כגון ג'ואן רובינסון ביקשו להרחיק את עצמם מקיינס, וחלק ניכר מהמחשבה הפוסט-קיינסיאנית לא ניתן למצוא אצל קיינס. ישנם פוסט-קיינסיאנים שאוחזים בגישה פרוגרסיבית יותר מזו של קיינס עצמו כמו דגש גדול יותר על מדיניות ידידותית לעובדים וחלוקה מחדש של ההכנסות בחברה. דוגמה נוספת היא הדגש של רובינסון, פול דייוידסון והיימן מינסקי על ההשפעות של סוגים שונים של השקעות על הכלכלה, בשונה מהיחס המופשט יותר של קיינס לנושא זה.
היסוד התאורטי של הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית הוא העיקרון של ביקוש אפקטיבי , לפיו ביקוש משפיע בטווח הארוך כמו גם בטווח הקצר, כך שבשוק תחרותי אין למעשה נטייה טבעית או אוטומטית לכיוון של תעסוקה מלאה . בניגוד לגישה של כלכלנים ניו-קיינסיאנים שפועלים לפי המסורת הנאו-קלאסית, כלכלנים פוסט-קיינסיאנים לא מקבלים את ההנחה התאורטית שהכישלון של השוק לספק תעסוקה מלאה קשור בתכונה של מחירים (או משכורות) דביקים או קשיחים. כלכלנים פוסט-קיינסיאנים בדרך כלל דוחים את מודל IS-LM של ג'ון היקס, שנחשב לבעל השפעה רבה בתוך הכלכלה הנאו-קיינסיאנית.
הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית עוסקת גם בתאוריות של חלוקת ההכנסות, צמיחה, סחר ופיתוח, שלוקחות בחשבון את הכסף כגורם מרכזי. זאת לעומת הכלכלה נאו-קלאסית שגורסת שבטווח הארוך אין לכסף השפעה על הכלכלה הריאלית. בתחום התאוריה המוניטרית, הכלכלנים הפוסט-קיינסיאנית היו בין הראשונים להדגיש כי היצע הכסף מגיב לביקוש לאשראי בנקאי, כך שהבנק המרכזי לא יכול לשלוט באופן מלא על כמות הכסף, אלא רק לנהל את הריבית. השקפה זו שולבה במידה רבה במדיניות המוניטרית המרכזית, אשר כעת מתייחסת לשער הריבית כמכשיר ולא לכמות הכסף. בתחום המימון חיבר היימן מינסקי תאוריה של משברים פיננסיים המבוססת על מונח המכונה "שבריריות פיננסית". תאוריה זו זכתה לתשומת לב מחודשת בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008.
זרמים.
ישנם מספר זרמים בתאוריה הפוסט-קיינסיאנית.
תאוריית הביקוש האפקטיבי של קלצקי מנסה להסביר את התהליכים המאקרו-כלכליים דרך התבססות על חלוקה מעמדית בין עובדים ובעלי ההון ועל תחרות לא משוכללת. תאוריה זו הוגדרה על ידי ג'ואן רובינסון כטובה יותר מהתאוריות של קיינס.
רובינסון גם הובילה את הביקורת על השימוש בפונקציות ייצור מצרפיות המתבססות על הומוגניות ההון. דיון שכונה "מחלוקת ההון של קיימברידג'". לדברי פסינטי, רובינסון ניצחה בוויכוח אך לא בקרב. לכתביו של פיירו סראפה הייתה השפעה משמעותית על העמדה הפוסט-קיינסיאנית בוויכוח הזה, למרות שסראפה והחסידים הנאו-ריקרדיאניים שלו שאבו יותר ההשראה דווקא מדייוויד ריקרדו מאשר מקיינס.
ניקולס קלדור הוביל מחקר שהתבסס על ניתוח של השפעות תשואה עולה לגודל וההבדלים העיקריים בין המגזר התעשייתי ובין המגזר של הסחורות הבסיסיות.