פתן זה, בדומה לשאר בני הסוג פתן המוות, הוא אחד הנחשים הקטלניים ביותר בעולם, והוא מגיע לאורך ממוצע של 62 סנטימטרים, אך לעיתים גם לאורך 70 סנטימטרים. צורתו שטוחה ועבה, מתאימה להסוואה מתחת החול או החצץ. הוא בעל עיניים מוגבהות מעט מעל הראש בדומה לאפעה ובעל ניבים קצרים, אך מלאי ארס רב עוצמה היכול להרוג במהירות, אם כי זה אינו דבר נפוץ.
הפתן בעל זנב הניתן להנעה גלית באופן המזכיר תולעת, מה שעוזר לו למשוך אליו את טרפו. כשהנחש מתמקם בעמדת מארב הראש שלו קרוב לזנבו, כך שהוא יוכל להכיש במהירות מי שמתקרב לפיתיון של זנבו.
מרבית הטרף של הפתן מורכב מלטאות כמו חומטיים וחרדוניים הנפוצים במדבר ולעיתים רחוקות יותר גם מיונקים קטנים. הוא איטי יחסית וימתין בעמדתו במשך ימים אחדים עד שימצא טרף מתאים. הנחש פעיל בעיקר עם רדת החשיכה, אז החום הכבד יורד. לעיתים הוא מתחמם על שיחים או עשבים בבוקר וכן נראה על כמה כבישים, דבר שיכול לגרום לדריסתו.
הנחש חי מחופי אוסטרליה המערבית עד הטריטוריה הצפונית ומדרים עד קלגורלי. הוא פתן המוות היחיד באזור חיותו המדברי, כשהוא יכול להימצא גם בבתות, ערבות יבשות ושפלות של עשבי טריאודיה. הנחש נפגע בגלל הרס של בתי גידולו הטבעיים.
נחש זה משריץ צאצאים חיים, עד 13 צעירים בכל השרצה.
בית מלאכה
בית מלאכה הוא מקום המשמש לביצוע עבודות תיקון ויצור שונות. החל מתקופת המהפכה התעשייתית, "בית מלאכה" עשוי להיות חדר, חדרים או בניין המספקים את השטח ואת הכלים (או המכונות) העשויים להידרש לייצור או לתיקון של מוצרים מיוצרים.
בתי מלאכה היו המקומות היחידים לייצור עד הופעת התיעוש ופיתוח מפעלים גדולים יותר. במאות ה-20 וה-21 בתים רבים בעולם המערבי מכילים בתי מלאכה במוסך, במרתף או בסככה חיצונית. בתי מלאכה ביתיים מכילים בדרך כלל שולחן עבודה, כלי עבודה ידניים וחשמליים. יחד עם הכלים הפרקטיים שלהם לתיקון מוצרים או ביצוע עבודות ייצור קטנות, בתי מלאכה משמשים לביצוע עבודות מתכת ופחחות.
בתי המלאכה עשויים להשתנות במיקוד התעשייתי. לדוגמה, חלק מהן עשויים להתמקד בתיקון כלי רכב. עיבוד עץ הוא אחד המוקדים הנפוצים ביותר, אך ניתן לבצע עבודות מתכת, וסוגים שונים של עבודות אלקטרוניקה.
בחלק מתעשיות התיקון, כגון קטרים וכלי טיס, בתי המלאכה לביצוע עבודות התיקון נקראות חנויות גב או סדנאות רכבת. מרבית התיקונים מתבצעים בבתי מלאכה קטנים, למעט מקום בו יש צורך בשירות תעשייתי.
ישנם אמנים שקוראים למקום היצירה שלהם בית מלאכה, סטודיו או אטלייה.האקדמיה לאמנות בצלאל החזיקה מהיווסדה בתי מלאכה לשימוש התלמידים לאמנויות השונות.
בית מלאכה כנושא תרבותי.
בתי המלאכה מופיעים גם כנושא בספרות, באמנות ובסרטים.
המשוררת אפרת מור מילמן כתבה שיר 'בית מלאכה לגעגוע' .
האמנית אליסיה שחף, הציגה בשנת 2020 בתערוכה 'בית מלאכתה' צילומים של אמניות בבתי המלאכה -הסדנאות הפרטיות שלהן. בגלריה ויטרינה שבמכון הטכנולוגי בחולון.
מנזר מאולברון
מנזר מאולברון (בגרמנית: Kloster Maulbronn) הוא מנזר ציסטרציאני לשעבר, וישות שפעלה כ באימפריה הרומית הקדושה, השוכן בעיירה , במדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה. מתחם המנזר, אחד השמורים ביותר באירופה, הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 1993.
המנזר הוקם בשנת 1147 על ידי קבוצה של נזירים ציסטרציאנים שהועברו מפרויקט נטוש במרחק 8 קילומטרים ב של ימינו. מנזר מאולברון חווה צמיחה כלכלית ופוליטית מהירה במאה ה-12, אך לאחר מכן קשיים בסוף המאה ה-13 ובמאה ה 14. השגשוג חזר במאה ה-15 ונמשך עד שמנזר מאולברון סופח לדוכסות וירטמברג בשנת 1504. במהלך המאה ה-16, הוחלף המנזר הציסטרציאני בסמינר פרוטסטנטי. הוא גם הפך למקום מושבו של מחוז מנהלי חשוב של הדוכסות, ומאוחר יותר ממלכת וירטמברג.
המתחם, המוקף בחומות עם צריחים ובמגדל שער, מאכלס כיום את בית העירייה של מאולברון ומשרדי מנהל אחרים, תחנת משטרה ומספר מסעדות. המנזר עצמו מכיל בית ספר פרוטסטנטי על פי המסורת של וירטמברג ופנימייה.
היסטוריה.
בשנת 1138 תרם אביר בשם ולטר פון לומרסהיים (Walter von Lomersheim) אחוזה באקנווייהר (Eckenweiher, כיום מילאקר) למסדר הציסטרציאני להקמת מנזר חדש. את התרומה קיבל מנזר נויבורג (Kloster Neuburg), ששלח שנים עשר נזירים, ומספר לא ידוע של אחים חילוניים. הם הגיעו בשנת 1138, אך מצאו כי שטח אקנווייהר חסר מים ואזורי מרעה באיכות ובכמות מספקת, ונטשו את האתר כמה שנים לאחר מכן. בשנת 1147 העביר גינטר פון הנברג (Günther von Henneberg), הבישוף של שפייר, את הנזירים של אקנווייהר לאתר חדש סמוך למקורותיו של נהר זלצך. אתר זה, מאולברון, שהיה במרחק של כ-8 קילומטרים מאקנווייהר, היה אידיאלי עבור הציסטרציאנים. מאולברון, באזור סטרומברג ההררי, היה עשיר במים ומבודד, אם כי הוא היה גם ליד דרך הרומית שנמשכה משפייר ל. בניית מתחם מנזר מאולברון החלה זמן קצר לאחר מכן והושלמה ברובה בין השנים 1200–01; כנסיית המנזר הוקדשה בשנת 1178 על ידי ארנולד הראשון, הארכיבישוף של טריר.
במנזר החדש במאולברון החלה במהרה תקופה של צמיחה מתמדת בזכות מיקומו הנוח וגיבויו של הבישוף הנברג, תומך הציסטרציאנים ובית הוהנשטאופן, באותה תקופה שליטי האימפריה הרומית הקדושה. הבישוף הנברג ויתר על התחייבות של מאולברון לשלם היטלים עבור כמות היער הגדולה שנזיריו היו צריכים לברא בשנת 1148. באותה שנה העניק האפיפיור אאוגניוס השלישי לסניף מאולברון את זכות החסות. זכות זו החלה תקופה של התרחבות כלכלית עבור המנזר, שבאגרסיביות פעל לרכישת שטחים חדשים, החל מפילמנבאכר (Füllmenbacher) ואלפינגר הופס (Elfinger Hofs) הסמוכים בשנת 1152 ו-1153 בהתאמה. בשנת 1156 הוציא פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו שפטר את מאולברון מתשלום מעשר כספים והעמיד את המנזר תחת חסותו. על פי הצו של פרידריך הראשון, היה מאולברון באותה תקופה בעלים של אחת עשרה חוות, חלקים בשמונה כפרים וכרמים רבים. אחזקות המנזר אושרו שוב על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי בשנת 1177; עד אז כבר היו בבעלותו של מנזר מאולברון שבע עשרה חוות משק.
המאות ה-13 וה-14 היו תקופות של עימותים עבור מנזר מאולברון, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-13 הוא קיבל סמכות משפטית על שטחו מהאפיפיור אלכסנדר הרביעי. על פי כללי המסדר הציסטרציאני, את אדמותיו היו צריכים לעבד החילונים. עם זאת, מספר החילונים במאולברון הלך ופחת במהלך המאה ה-13, עקב סכסוך בינם לבין הנזירים, וכתוצאה מכך המנזר הסתמך יותר ויותר על עובדים שכירים שיעבדו את אדמתו. בסביבות 1236, הפך בית אנצברג (Enzberg) לפטרוניו ומגניו של מנזר מאולברון. עם זאת, היה סכסוך מתמשך עם האנצברגים, ומחלוקת אחת בשנת 1270 אף גרמה לסגירה זמנית של המנזר. האחריות על מנזר מאולברון הועברה בשנת 1372 על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לנסיכות הבוחר מפפאלץ. העברה זו גררה את המנזר למאבק הכוחות בין נסיכות פפאלץ לרוזנות וירטמברג המתרחבת, ובעקבות כך הוא בוצר.
מנזר מאולברון חזר להיות מנזר ציסטרציאני לדוגמה במאה ה-15, שכן הנזירוּת התחזקה בשלושים השנים הראשונות של המאה. באמצע המאה שוב נהנה המנזר משגשוג כלכלי, ושוב הושלמו פרויקטים של בנייה במנזר. הוא העלה תרומה מסיבית ל, מרכז המסדר של הציסטרציאנים, בשנת 1450, ואז שילם בשנת 1464 את חובותיו של מנזר פאירי (Abbaye de Pairis) באלזס ושילב אותו כמנזר נספח. בנוסף, השתלט מנזר מאולברון על מנזר ברונבאך (Kloster Bronnbach), מנזר מרינטל (Kloster Mariental), מנזר רכנטסהופן (Kloster Rechentshofen), מנזר ליכטנשטרן (Kloster Lichtenstern), מנזר הילסברוק (Kloster Heilsbruck) ומנזר קניגסבריק (Kloster Königsbrück). מספר הנזירים במאולברון הגיע לשיא של מאה שלושים וחמישה בשנות ה-60 של המאה ה-15 וירד מתחת למאה רק בסוף המאה. בשנת 1492 ביטל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הסמכות המשפטית של נסיכות פפאלץ על מנזר מאולברון. מקסימיליאן הראשון אסר בנוסף על ביצור נוסף של המנזר, והורה על הריסת הביצורים שבנה הנסיך הבוחר במאולברון.
בשנת 1504, במהלך מלחמת הירושה של לנדסהוט, כבש אולריך, דוכס וירטמברג את מנזר מאולברון לאחר מצור של שבעה ימים. לאחר מכן הועברה אליו הסמכות על מאולברון, ולמעשה הוא סיפח את המנזר ושטחיו לדוכסות וירטמברג. בשנת 1525 נכבש המנזר על ידי איכרים שהשתתפו במלחמת האיכרים הגרמנית והנזירים גורשו.
קלוסטראמט מאולברון.