בתחילת העידן הסובייטי הפך מאלקו, שהיה בעל גישה חיובית לממשלה החדשה, לאחת הדמויות המובילות בחברה המוזיקלית. בשנים 1918-1921, מאלקו עמד בראש הקונסרבטוריון העממי של ויטבסק ובראש התזמורת הסימפונית. בשנים 1922-1924, היה פרופסור בקונסרבטוריונים של מוסקבה, חרקוב וקייב והוביל שיעור במכון למוזיקה ודרמה בקייב על שם מיקולה ליסנקו, אז המנצח הראשי של הפילהרמונית ופרופסור של הקונסרבטוריון בלנינגרד (1925-1928). הוא הוביל תזמורות שונות (כולל הפילהרמונית של לנינגרד), ביצע מספר בכורות, ביניהן הסימפוניה החמישית של מיאסקובסקי (1920) והראשונה של שוסטקוביץ' (1925).
בשנת 1929 עזב את ברית המועצות, ועבד כמנצח אורח בווינה, פראג, קופנהגן, לונדון וערים אחרות. בשנת 1940 הוא התיישב בשיקגו, שם הוביל קבוצות שונות ולימד במילס קולג' בקליפורניה. משנת 1957 הוביל את התזמורת הסימפונית של סידני ואיתה בשנת 1959 סייר בברית המועצות.
ביצוע התזמורת בניצוחו של מאלקו התאפיין בחיות ובדיוק טכני ללא דופי. המנצח ערך מספר הקלטות עם התזמורות הפילהרמוניות המלכותיות של קופנהגן ולונדון, כתב ספר על אמנות הניצוח, המנצח והשרביט שלו "(Дирижёр и его палочка)", שיצא לאור בקופנהגן.
מורשת.
מאז 1963, התחרות הבינלאומית של מנצחים על שם מאלקו נערכת בבירת דנמרק, קופנהגן, אחת ל-4 שנים.
תלמידים.
תלמידיו הם ליאו גינזבורג, אלכסנדר מליק-פאשאייב, אבגני מיכלדזה, יבגני מראווינסקי, איליה מוסין, ניקולאי רבינוביץ', גלב טרנוב, בוריס חייקין, איסאי שרמן ומארק שניידרמן.
סחר בבני אדם
סחר בבני אדם הוא ביצוע של גיוס, העברה, מתן מחסה או קבלה של אנשים לצורך ניצולם. סחר בבני אדם כולל תהליך של שימוש באמצעים בלתי חוקיים, כמו שימוש בכוח או איום בשימוש בו, או באמצעים אחרים כמו כפייה, חטיפה, הונאה או רמייה.
בניצול הכוונה לניצול מיני כמו זנות, העסקה בכפייה, עבדות או נהלים דומים לעבדות, וכן לסחר באיברים להשתלה.
סחר בבני אדם כולל בהרבה מקרים הברחת בני אדם ממדינות עניות אל מדינות עשירות. התהליך מנצל את הפערים העצומים ברמת החיים בין מדינות עניות למדינות עשירות. הסוחרים מרמים את הקרבנות וגורמים להם להאמין שבמדינה אליה ייקחו אותם יוכלו לעבוד בעבודה מכובדת כמו אומנת, או להרוויח סכומים גדולים של כסף ולהעלות את רמת החיים שלהם. על פי עדויות, לעיתים קרובות נעשה שימוש גם באלימות פיזית כנגד הקרבנות.
קרבנות הסחר מוברחים לארץ היעד ושם הם מוחזקים בתנאים קשים, שכוללים כליאה או איומים והחרמת דרכונים על ידי המעסיקים שלהם. המבריחים משכנעים את הקרבנות כי הם חייבים למבריחים תשלום על הברחתם לארץ היעד ותשלום זה נגבה באמצעות עבודה. גובה החוב וכמות העבודה הנדרשת כדי לשלם אותו נקבעים על ידי המעסיקים, בצורה שרירותית ולעיתים מעורפלת בכוונה. מצבם של הקורבנות רע במיוחד, יחסית לסוגי ניצול אחרים, בגלל הפער התרבותי בין תרבותו של הקורבן לתרבות המקום אליו הגיע. לקורבנות בדרך כלל יש נגישות נמוכה מאוד למידע ולסיוע, דבר המקל על המנצלים אותם ומהווה תמריץ לניצול בני אדם בדרך זו.
בשנת 2006 הוגדרה ישראל בדו"ח של מחלקת הסמים והפשיעה של האו"ם כאחד היעדים המרכזיים אליהם מובלים קורבנות הסחר בבני-אדם. לאחר טיפול נמרץ של רשויות החוק בתופעה, ממדיה קטנו באופן ניכר.
סחר בבני אדם מול עבדות והעסקה תמורת תשלום מוסכם.
לסחר בבני אדם מאפיינים דומים למאפייניה של העבדות, אך בשונה ממנה, סחר בבני אדם נעשה במקומות שבהם אין לגיטימציה לצורה זו של העסקה ואין מנהג רווח של עבדות.
לעיתים נערכת השוואה בין העסקת בני אדם באופן רגיל, תמורת תשלום מוסכם, לבין סחר בבני אדם. תופעת הסחר בבני אדם מקיפה אך ורק מקרים של העסקה בכפייה ולא נכללים בה מקרים בהם המועסק הסכים, מסיבות שונות, לכל תנאי ההעסקה. יש המשתמשים במושג סחר בבני אדם כדי להמחיש, בצורה מטאפורית, את כוחו של השוק החופשי בו אנשים מגיעים עד כדי "מכירת עצמם" (בהסכמה), אך במונח המשפטי המקובל "סחר בבני אדם" לא נכלל פירוש מטאפורי זה.
גם אם החוק שולל באופן קוגנטי העסקה מסוג מסוים (כגון זנות או עבודה תמורת תשלום נמוך משכר המינימום) מטעמים של הגנה על הפרט מפני הסחר בו, לא תחשב עבירה על חוקים אלה כעבירת סחר בבני אדם.
היקף התופעה.
מנתוני 2004 של מחלקת המדינה של ארצות הברית, העוקבת אחר הסחר בבני אדם ברחבי העולם, עולה כי היקף הסחר בבני אדם ברחבי העולם הוא בין 600,000 ל-800,000 איש בשנה. נתונים אלו הופיעו גם בדו"ח של שנת 2006. על פי נתונים אלה, 80% מהקורבנות הן נשים, והמטרה העיקרית של סחר בבני אדם היא ניצול מיני.
על פי נתונים ממחקרים מקיפים של ארגון העבודה הבינלאומי והאו"ם בנושא סחר בבני אדם (2009), עולה כי בעולם ישנם לפחות 2.5 מיליון קרבנות של סחר בבני אדם. היקף הסחר בבני אדם הוא כ-32 מיליארד דולרים בשנה.
עמדת האו"ם בנושא סחר בבני אדם.
בשנת 2000 נחתם באו"ם פרוטוקול האו"ם למניעה ומיגור של הסחר בבני אדם, ובייחוד נשים וילדים. פרוטוקול זה משלים את אמנת האו"ם נגד הפשע המאורגן הבינלאומי. המדינות החתומות על פרוטוקול זה התחייבו לפעול למען מטרות אלו מתוך הכרה בכך שמדובר בפשעים שהיקפם גדול יותר מהפעילות במדינה זו או אחרת ולשם כך נדרשים מאמצים משולבים.
המצב בישראל.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החל סחר משמעותי בבני אדם בישראל. סחר זה התמקד בעיקר בייבוא נשים מחבר המדינות על מנת להעבידן בזנות בישראל. הקורבנות הוחזקו בתנאים קשים אשר כללו כליאה, מכירה פומבית, אונס, אלימות ושיעבוד כלכלי.
בשנת 2000 תוקן חוק העונשין בישראל על מנת שיכלול במפורש איסור על סחר בבני אדם וישית על הסוחרים עונשים כבדים: "המוכר או קונה אדם להעסקתו בזנות או המתווך למכירה או קנייה כאמור, דינו מאסר שש עשרה שנים... הגורם לאדם לעזוב את המדינה שבה הוא מתגורר כדי שיעסוק בזנות, דינו מאסר עשר שנים..."
בשנת 2006 נערכו תיקונים נוספים לחוק על מנת שיכלול סוגים שונים של סחר בבני אדם. כמו כן, הוחמרו העונשים, העונש על סחר בבני אדם הוגדל לעד 20 שנות מאסר, ונוספו הוראות מפורשות באשר לעיכוב דרכונים ופעולות ספציפיות אחרות הקשורות לסחר בבני אדם. כמו כן, שונתה המדיניות במשרד הפנים בנוגע לקורבנות הסחר. לאחר שנים בהן לא ניתן כל סעד הומניטרי או משפטי לקרבנות הסחר שונתה המדיניות על מנת שיתאפשר טיפול זריז במקרים אלו ותינתן אשרת שהייה ועבודה לקורבנות. בשיא התופעה, המשטרה העריכה כי היקף הסחר בבני אדם בישראל עומד על כ-3,000 אנשים בשנה. גם מחקר של האו"ם משנת 2006 וגם נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית ציינו כי ישראל היא מהמדינות בהן היקף הסחר בבני אדם גדול ביותר.
בשנת 2008 אמר שלי טימן, שהיה ראש הרכב הפשיעה החמורה בבית המשפט המחוזי בתל אביב:
בשנים 2009 ו-2010 לא זוהו קורבנות סחר בבני אדם. בשנת 2011 התגלו מקרים מעטים.
עם זאת, החל משנת 2012 גברו הניסיונות לייבא נשים מחבר המדינות על מנת להעבידן בזנות בישראל. בשנת 2018 נמסרה הערכה של המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות לפיה אלפי נשים מחבר המדינות ומזרח אירופה נכנסות מדי שנה לישראל כתיירות במטרה לעסוק בזנות. במהלך השנה סורבה כניסתן של 288 נשים ממדינות מזרח אירופה לישראל, לאחר שנחשדו כי בכוונתן לעסוק בזנות - עלייה של 87% לעומת השנה הקודמת. המשטרה חשפה רשת סחר בנשים שהובאו במרמה מבלארוס וציינה שזו אחת הפעולות למאבק בתופעה. תעשיית הזנות בדירות פרטיות בישראל מגלגלת כ-220 מיליון שקלים בשנה.
אורי בנימין
אורי בנימין (נולד ב-11 במרץ 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני בהפועל באר שבע.
ביוגרפיה.
בנימין נולד ב-1954 בבאר שבע לבן והילדה בנימין, שעלו מהודו ב-1950. בנימין פרץ לתודעת הציבור כשהחל לשחק בהפועל באר שבע בשנת 1974, בעודו בן 20. בנימין קיבל הזדמנות פז ממאמן הקבוצה באותה העת, אמציה לבקוביץ', אשר החליט להשתמש בטקטיקה חדשה עבור הכדורגל הישראלי בה המגנים מתפקדים גם כשחקנים התקפיים לכל דבר. כך בנימין הפך לגיבור הקהל כאשר הוביל, יחד עם מקבילו באגף השמאלי, יעקב כהן, את הקבוצה לשתי אליפויות ברצף.
בעונת 1974/1975 זכה בנימין בתואר כדורגלן העונה בישראל. בשנת 1980 פרש ממשחק פעיל בגיל 26 עקב פציעה.
ב-7 בינואר 2010 בנימין הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.
חיים אישיים.
בנימין נשוי ואב ל-5 ילדים.
ימי הביניים המוקדמים
דין דיקסון
דין דיקסון (אנגלית: Dean Dixon; 10 בינואר 1915 - 3 בנובמבר 1976, ציריך) היה מנצח אמריקאי. דיקסון מוכר כאפרו-אמריקאי הראשון, שניצח על תזמורות סימפוניות חשובות באמריקה, ואחד האמריקאים הראשונים שכיהנו במשרה מובילה בתזמורות אירופאיות.
חייו.
דיקסון, יליד ניו יורק, למד ניצוח אצל אלברט שטסל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד ובאוניברסיטת קולומביה. כשנסיונותיו הראשונים להשיג עבודת ניצוח הושמו לאל בגלל גזענות, הקים לו תזמורת ומקהלה משלו בשנת 1931. בשנת 1941 הופיע כמנצח אורח עם תזמורת NBC ועם הפילהרמונית של ניו יורק בעונת הקיץ שלה. בהמשך ניצח כאורח על תזמורת פילדלפיה ועל התזמורת הסימפונית של בוסטון. בשנת 1949 עזב את ארצות הברית ובא לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעונות 1950 ו-1951 שלה. הוא כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג בשוודיה משנת 1953 עד 1960, על התזמורת הסימפונית של סידני, אוסטרליה מ-1964 עד 1967 ועל תזמורת רדיו הסה מ-1960 עד 1974.