כשבוע לפני מלחמת ששת הימים, בעת ששהה במונטריאול שבקנדה, נקרא לוריא למילואים בישראל. הוא חויל ושירת כמפקד פלוגה בדרגת רב-סרן בחטיבה 5 שבפיקודו של זאב שחם. תחילה הוטל עליו להגן על "המותניים הצרות" של ישראל (בין נתניה לטולכרם), כאשר יחידתו המקורית מתעבה לכ-500 לוחמים (כולל טנקים, תול"רים מורכבים על ג'יפים, תותחי הוביצר, פלוגת מילואים של הטכניון, ופלוגת הנדסה קרבית). לאחר יום וחצי של הפגזות ירדניות קשות עבר עם חייליו להתקפה וכבש את טולכרם מצפון. בהמשך קיבל פקודה ישירה מאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, לפרוץ "כמה שיותר לכיוון שכם ולהגיע לצומת ראמין תוך תשעים דקות, ולנסות לגלות בדרך יחידות קומנדו מצריות או עיראקיות המנסות להעביר גזים לחזית." במשימה זו נתקל בחיילי קומנדו מצרי וחיילי הלגיון הערבי. הכוח בפיקודו של לוריא איתר את לוחמי הקומנדו המצרים, ולאחר שחיסל אותם מצא ג'ריקנים ועליהם סמל של גולגולות, שאישר את איתור היעד המבוקש. לאחר שהעיירה ענבתא נכנעה לצה"ל, קיבל לוריא הוראה לגרש את תושביה אל מעבר לנהר הירדן. הוא סירב פקודה ויצר קשר עם ידידו, ראש הממשלה לוי אשכול. הלה השתכנע והינחה את שר הביטחון משה דיין להחזיר את התושבים שכבר גורשו. את חוויותיו מהמלחמה תיאר במגזין LIFE.
בחורף 1971, לאחר שהושגה הסכמה ישראלית לנסיגה של שלוש מאות מטר מזרחה לתעלת סואץ, כדי לאפשר את פתיחת התעלה לשיט בינלאומי, פנה אל לוריא מזכיר המדינה, ויליאם רוג'רס, בבקשה שיעביר לראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בקשה של מצרים להתיר לחיילים המצרים שיחזיקו בשטח שיתפנה להיות חמושים בתת-מקלעים. רוג'רס הוסיף לדבריו את אזהרתו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שהימנעות מצעד זה תוביל למלחמה. רוג'רס ביקש מלוריא להימנע מלערב את שגריר ישראל יצחק רבין ואת שר החוץ אבא אבן ("כיוון ששניהם חושבים על מישורים שונים ולפעמים נוגדים") ולהיפגש עם גולדה אישית בשמו, בשם הנשיא ניקסון ובשם הנשיא סאדאת. לוריא טס למחרת לישראל, נפגש עם גולדה מאיר בלשכתה ומסר לה את דברי רוג'רס, אך נענה בשלילה.
קריירה כקריקטוריסט.
בארצות הברית זכה לוריא להצלחה רבתי, ובמשך כארבעה עשורים נמנה עם הקריקטוריסטים המובילים בעולם. בין השאר פרסם בקביעות עמוד קריקטורות פוליטיות שבועי בשבועוני החדשות "ניוזוויק" (1973–1977), U.S. News &amp; World Report (1984–1986) ו"טיים מגזין" (1994–1997), ובמגזין "Foreign Affairs" (2000–2004). היה קריקטוריסט פוליטי ראשי בעיתונים The Times (לונדון), "די ולט" (גרמניה), "אסאהי שימבון" (יפן) ו"נויה ציריכר צייטונג" (ציריך). ספר השיאים של גינס ציין אותו כעשרים שנה ברציפות כ"קריקטוריסט הנפוץ בעולם" וכתב שהוא מודפס באופן קבוע ב-1,105 עיתונים ב-103 ארצות. לוריא לא רק צייר את האישים נשוא ציוריו, אלא גם יצא למסעות בעולם על מנת לראיין אישים מפורסמים וראשי מדינות. הוא צייר וראיין יותר מ-250 מנהיגים (מלכים, נשיאים, ראשי ממשלה, שרי חוץ, רמטכ"לים ודיקטטורים).
בשנת 1983, כאשר היה הקריקטוריסט הפוליטי והפרשן המדיני של החשוב בעיתוני יפן, "אסאהי שימבון", יצא לפיליפינים לראיין את נשיא המדינה, פרדיננד מרקוס, שהיה חשוד ברחבי תבל כיוזם הרצח של יריבו הפוליטי, בניגנו אקינו הבן. במהלך הראיון הציע לוריא למרקוס להפריך את החשדות נגדו באמצעות בדיקת פוליגרף. מרקוס נענה להצעה, והבדיקה נקבעה למחרת בבוקר. כאשר חזר לוריא למלונו הגיע לשם שר האינפורמציה, והודיע לו שעליו להסתלק מיד מהפיליפינים, אחרת יאונה רע לו ולמשפחתו. לוריא התיישב מיד על כיסא במלונו, כתב את מה שעבר זה עתה והצמיד קריקטורה שתיארה את מצבו. הוא שלח את הכתבה בפקס והמריא לטוקיו, שם קיבל עם נחיתתו את העיתון "אסאהי שימבון", ובו הראיון ותוצאותיו, בלוויית קריקטורה המראה את מרקוס מחובר לפוליגרף המנותק מהחשמל.
ב-1984 יצר לוריא, בתיאום והמלצת הנסיך מיקאסה, אחיו של קיסר יפן הירוהיטו, וראש ממשלתה דאז, יסוהירו נקסונה, את הסמל הקריקטוריסטי הלאומי של יפן, "טארו סאן". ב-1985 יצר, בתיאום והמלצת ממשלת טאיוואן, את הסמל הקריקטוריסטי הלאומי של טאיוואן, "קזין לי".
ב-1985 המציא שיטת אנימציה לטלוויזיה שהביאה את יצירותיו היומיות ל-266 תחנות הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית.
ביוזמתו של ג'ון ברואר מהניו יורק טיימס, החל לוריא בשנת 1993 ביצירת טור משותף עם מיכאיל גורבצ'וב, נשיא ברית המועצות לשעבר. בטור המשותף כתב גורבצ'וב את עמדתו בנושאים שעל סדר היום (כגון עתיד הקומוניזם, מלחמת המפרץ ויחסי ברית המועצות והוותיקן), ולוריא הוסיף קריקטורה המציגה עמדה נגדית לזו של גורבצ'וב. הטור פורסם במשך שנים אחדות ביותר ממאה עיתונים בעולם, ובהם "הניו יורק טיימס".
בתחילת 1996 יצר לוריא כתב עת חינוכי מזן חדש, "Cartoon News", שלימד במסגרת של רמת בית ספר תיכון ותחילת אוניברסיטה מאורעות שוטפים בעזרת קריקטורות פוליטיות שנתמכו על ידי טקסט מינימליסטי. כשישים ממיטב הקריקטוריסטים העולמיים עבדו עבור המגזין בעריכתו של לוריא שהגיע עד מהרה ליותר מ-600,000 קוראים באנגלית ובערבית. בערך כשנה לאחר מכן, בהמלצתו של שגריר ארצות הברית במצרים, נד ווקר, הנשיא חוסני מובארכ והמו"לים של "אל-אהרם" הציעו ללוריא לפרסם בעיתונם את הקריקטורות שלו ולהתחיל להדפיס במצרים את כתב העת בערבית - וכך היה - עד שהקריקטוריסטים המצריים גילו התנגדות ל"קריקטוריסט הצנחן הישראלי שיום אחד יצנח על הפירמידות שלנו".
בנובמבר 2005 החלה הצגת המיזם "Uniting Painting" - יצירת אמנות מודרנית גדולת ממדים (אורכה כ-280 מטר וגובהה כ-25 מטר) שתחילתה במטה האומות המאוחדות והמשכה עד האי רוזוולט. היצירה הוצגה במשך ארבע שנים, והרחבות שלה הוצגו על ידי ממשלת קוריאה הדרומית בגבול שבינה ובין קוריאה הצפונית. הרחבה נוספת מקיפה את כדור הארץ בלוויין, והרחבה נוספת הועלתה למרומי האוורסט (ראו בתחתית ערך זה).
לוריא מופיע פעמיים בספר השיאים של גינס משנת 1999, כקריקטוריסט הפוליטי הנפוץ ביותר בעולם, וכבן לשושלת בעלת עץ המשפחה הארוך ביותר הידוע, המגיעה עד דוד המלך.
בשנת 2002 פרסם רומן פרי עטו בשם "The Political Cartoonist’s Double Mask", שהופיע בתרגום עברי בשם "מסכת הקריקטוריסט" בהוצאת ידיעות אחרונות. בספר מתואר נער ישראלי בשם "אריק לוריא" המגויס על ידי "המוסד" ולומד במסגרתו את אמנות הקריקטורה בעזרת גדולי המומחים העולמיים במקצוע. כל זאת בכוונת מכוון למקם אותו בעתיד כקריקטוריסט בטובי העיתונים בעולם ולנצל זאת לשם ריגול פוליטי. כשיצא "אריק" לעולם הרחב, ה-CIA חיבר אותו עם גדולי התקשורת בעיתונים המובילים בעולם ובמעמדו זה הגיע בקלות למנהיגי העולם ודיווח לשולחיו על המידע ששאב מהם. בין היתר היה "אריק" המאהב של קלייר בות לוס, המו"לית של טיים-לייף (שכתבה הקדמה חמה לספרו הגדול של רענן לוריא בהוצאת אוניברסיטת הוואי, 1980, בה תיארה אותו כ"קריקטוריסט הפוליטי המשפיע ביותר בעולם כיום"). לפי הנובלה שכתב, תבע ה-CIA מן "המוסד" לשתף אותו במידע ש"אריק" אסף, אחרת יחשוף אותו. "המוסד" נכנע לדרישה ואריק המשיך להיות משרתם של שני אדונים. נראה כי לוריא התכוון בעלילת ספרו לספר את סיפור חייו הוא. בראיונות שנתן עירפל לוריא במתכוון, בתשובות מתחמקות, מתן תשובה לשאלה האם "אריק" הוא רענן לוריא.
בשנת 2013 כלל אותו "מכון קרנגי" ברשימת "המהגרים הדגולים - גאוות אמריקה".
לוריא נפטר ב-8 ביוני 2022. הותיר אחריו אישה, תמר, מנהלת בחברת נדל"ן ("קולדוול בנקרס"), שני בנים ושתי בנות. בנו הבכור, רוד לוריא, הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ("המועמדת" עם ג'ף ברידג'ס וג'ואן אלן, "המבצר האחרון", עם רוברט רדפורד וג'יימס גנדולפיני, "כלבי קש" עם ג'יימס וודס, "גבירתי הנשיא" עם ג'ינה דייוויס ועוד) ובנו השני, ברק, הוא בוגר אוניברסיטת סטנפורד, בעל משרד עורכי דין בלוס אנג'לס ופרשן רדיו פופולרי בעל תוכנית שבועית. הבת דפנה היא בוגרת ויליאמס קולג', בעלת תואר דוקטור ופסיכולוגית קלינית ראשית של מכון המחקר "סקריפס" בסן דייגו, והבת דניאלה היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ובמאית קולנוע לסרטים קצרים. התגורר במנהטן ובגריניץ', קונטיקט.
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
מבחן אמילי
מבחן אמילי הוא מושג מתחום ניהול הידע שבא לבחון את מידת הכדאיות של תרומת ידע. "אמילי" הם ראשי התיבות של "אז מה יצא לי מזה?" (?WIIFM - What's in it for me), תגובה אופיינית של פרט הבוחן את התועלת שתצמח לו מביצוע פעילות כלשהי. ה"מבחן" משמש כאבן בוחן לכדאיות של הטמעת מערכות טכנולוגיות בכלל ומערכות ניהול ידע בפרט.
מבחן אמילי בא לחדד את הדילמה שיש לפרט, שמתלבט לפני ביצוע פעילות כלשהי, מה מידת התועלת שיש לו מביצוע הפעילות והאם כדאי לו לבצע אותה. פעילות בה הצד התורם אינו נהנה מתרומתו בצורה כלשהי, היא בעלת סיכויי הצלחה נמוכים ואינה עונה על מבחן אמילי.
על פי מבחן אמילי, תרבות של שיתוף ידע בארגון אינה יכולה לסמוך על זולתנות. בסביבה הארגונית אין מתנות ידע חינם. כשאתה נותן, אתה מצפה במקביל גם לקבל וזה מחייב יצירת "שוק ידע" בארגון בשיטת "כלכלת המתנות".
דוגמה לתופעה ש"עברה בהצטיינות" את מבחן אמילי, היא תרבות שיתוף הקבצים באמצעות תוכנות עמית לעמית (peer to peer) המאפשרת לגולש להוריד קבצים ממחשבים של גולשים אחרים ובתמורה לאפשר להם להוריד קבצים מתוך המחשב האישי שלו.
יוהאן שטראוס
ג'ורג' גאמוב
ג'ורג' גאמוב (ברוסית: גאורגי אנטונוביץ' גאמוב, 4 במרץ 1904 – 19 באוגוסט 1968) היה פיזיקאי וקוסמולוג רוסי-אמריקאי.
חייו.