מאחר שהפודו יונק צמחוני הניזון מעשבים, זרעים, פירות, ומקורות מזון אחרים מהצומח הנמצאים סמוך לגובה הקרקע, הוא משפיע בדרך כלל לטובה על הפלורה של הרי האנדים. הוא עשוי לגרום בעקיפין לפיזור זרעים ולהפצת מיני עצים וצמחים לאזורים שלא היו קיימים קודם לכן, כאשר הוא מטיל את צואתו במהלך חיפושיו אחר מזון, והגרעינים או הזרעים שלא התעכלו נובטים באותו מקום. מאידך, במקרה והפודו יאכל צמח אקזוטי לא מקומי, הוא עשוי באותה מידה לגרום להפצה שלו אפילו באזורים שלא נגישים עבור האדם, ובכך לסייע לצמחים הפולשים לחדור ולהשתלט על הפלורה המקומית. בעיה אחרת, היא שתזונת הפודו יכולה לצמצם את השפע של מיני צמחים מקומיים המועדפים עליו יותר מצמחים פולשים. כדי לקבוע את ההשפעה האקולוגית על הפלורה, נדרשים איפוא מחקרים מקיפים יותר. מעבר להשפעה על הפלורה, הפודו משפיע באופן חיובי על המיקרו-פאונה של הרי האנדים הכוללת מכרסמים, חרקים וחולייתנים קטנים ממנו: עקב כך שהפודו בונה ומתחזק מנהרות ושבילים נסתרים בשיחים, הוא מאפשר בעקיפין לבעלי חיים קטנים לעבור או להישאר בבטחה בשבילים הללו בסבך מבלי להתגלות על ידי טורפיהם, ובכך מגדיל את סיכויי ההישרדות שלהן מבלי מודע. היות שפומת ההרים החיה בצ'ילה מתבססת בעיקר על הפודו כמקור מזון, ההפחתה במספרים שלו עשויה לגרום לתנועות חדות בשרשרת המזון ולהוביל לשינויים גדולים במערכת האקולוגית, כאשר הפומה תחל כתוצאה מאי שכיחות הפודו לבסס את תזונתה על בעלי חיים אחרים כמו גואנקו, ויקוניות, יונקים קטנים או חיות מבויתות. הפודו כאמור נשאי של טפילים ומחלות מסוימות אשר חלקן עלולות להדביק חיות מבויתות או בני אדם; המחלות הללו עשויות להשפיע באופן שלילי במיוחד על בני אדם שאוכלים את בשר הפודו הנגוע.
מצב שימור.
הפודו הדרומי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) החל משנת 2016. קודם לכן, הפודו היה רשום בקטגוריית הפגיע (VU) כבר משנת 1996 על בסיס ההערכה שאוכלוסיית המין פחתה בשיעור של 50% במהלך 500 השנים האחרונות - מאז גילוי יבשת אמריקה על ידי האירופאים. במהלך 15 השנים שקדמו לשנת 2008, האוכלוסייה פחתה שוב בשיעור של 20% עקב מספר איומים משמעותיים והיא נמצאת עד היום במגמת ירידה. לאור הנתונים הללו, הפודו הדרומי התאים לסיווג בקטגוריית הפגיע, אולם מפנה לא צפוי חל בשנת 2016, כאשר התגלה שבית הגידול המתאים עבור המין גדול יותר ממה שהיה ידוע קודם לכן, והאומדן המשוער של האוכלוסייה על בסיס בית הגידול הוביל לכך שהארגון הוריד אותו לקטגוריית קרוב לסיכון בשל אי ההתאמה לקריטריונים של קטגוריית הפגיע. עם זאת, ההחמרה במצב השימור שלו די צפויה לנוכח האיומים.
האיומים על הפודו.
אובדן בית הגידול.
אוכלוסיית הפודו הדרומי חוותה ירידות משמעותיות לאורך ציר הזמן ההיסטורי, בחלקן הגדול עקב הרס בית הגידול על ידי האדם או שינוי האקלים. כמעט 90% מהיערות הטבעיים של האזור האקולוגי בצ'ילה אבדו בין 1550 ל-2007, באזור שהיווה את רוב התפוצה ההיסטורית שלו; דוגמאות לכך מהעת המודרנית: בחופים של מחוז מאולה הצ'יליאני, שטחי היער הצטמצמו ב-67% בין 1975 לשנת ה2000; באראוקניה, נהרסו כ-2.9% מכלל היערות באזור לאחר פעילויות אנושיות בתחומי היער בין 1999 ל-2008; ביערות החוף של לוס ריוס, חל אובדן של 5.1% בין 1958 ל-2011; בשלושה תחומים באזור לוס לאגוס, יש ירידה של 1% מעצי היער מדי שנה. אף על פי שהפודו מסתגל לבית הגידול ההרוס כאשר היערות מוחלפים במטעים של פירות אקזוטיים (שכן גובהו הנמוך מקל עליו להתחבא בצמחייה), מכל מקום, במקרה הטוב ניתן להחשיב מקומות כאלו כבתי גידול באיכות ירודה, עקב הנוכחות הגבוהה של פועלים וחקלאיים בתחומי המטע המפריעים לפעילות הסדירה של הפודו.
נוכחות כלבים.
תקיפת פודואים על ידי כלבי הבית נפוצה מאוד בבתי גידול הסמוכים למגורי האדם. ההתקפות הללו שלעיתים קרובות עשויות להסתיים במותו של הפודו, מתרחשות בהיקף גבוה אפילו בתוך פארקים לאומיים, והן הגורם העיקרי שבעטיו מובהלים פודואים פצועים למרכזי טיפול בחיות בר בצ'ילה. באזור החוף של ואלדיביה בצ'ילה, דווח שנוכחות הפודו גבוהה יותר באזורים שבהם יש לו סיכוי נמוך לפגוש בכלבי בית, וסביר להניח שהדבר זהה לגבי אזורים אחרים כדוגמת האי צ'ילואה. הכלבים מהווים איום חמור במיוחד על אוכלוסיות קטנות מפוזרות, שכן כל אובדן של פודו משפיע מיידית לרעה על גדילת האוכלוסייה. במקומות רבים, המניע העיקרי לתקיפות הוא הזנחה של הכלב מצד הבעלים ואי האכלתו בצורה מספקת, אשר גורמת לכלב לצאת ליער ולחפש מקור מזון; הדבר נובע גם מכך שהכלבים משוחררים בדרך כלל ולא סגורים בחצרות הבעלים. מצלמות נסתרות ביערות מתעדות את הכלבים משתמשים בשבילי הפודו כדי לאתר אותו, ונראה גם שהכלבים לומדים במהירות כיצד לצודו עד שהם הופכים למתמחים במציאתו ולמיומנים בהריגתו. באי צ'ילואה, ניתן לראות לעיתים קרובות כלבים רודפים אחר פודו מתנשף למשך זמן רב, וכן באזורים אחרים ביבשה. יתר על כן, בחלק מהיישובים האנושיים, מציאת שלדי פודו ביערות הסמוכים מלמדת על כך שהם קיפדו את חייהם בעקבות התקפת כלבים.
הסיבה שהכלב מהווה איום חמור עבור הפודו, נובעת מכך שלפודו אין סיבולת גבוהה המאפשרת לו לרוץ לאורך זמן, והוא הופך למותש אחרי זמן קצר של מרדף. במקרה שאין גוף מים זמין בסביבה שאליו הפודו יוכל לקפוץ ולשחות (כמו אגם או נהר), הסיכוי שלו לחמוק ממלתעות הכלב קלוש ביותר. אחת הסיבות לכך, היא שטקטיקת ההימלטות של הפודו כוללת ריצה מהירה בתוך הסבך למשך מספר מטרים תוך כדי השמעת רעש אופייני של התנשפויות חזקות (בין 5 ל-20 פעמים), ואז עצירה פתאומית בתוך אחד השיחים תוך כדי קפיאה על המקום; בעוד שהטקטיקה הזאת מצליחה להערים על הטורפים הטבעיים שמאבדים את הפודו בסבך, הכלב לעומתם מסוגל לאתר את הפודו בעקבות חוש הריח תוך זמן קצר.
ציד ולכידה.
ציד הפודו עבור בשרו ועורו עדיין מתרחש באזורים מסוימים, אך נראה שיש כלפיו עמדה חיובית בקרב המקומיים, לפחות ברכס הסמוך לחופי צ'ילה, ובמרבית האי צ'ילואה. באזורי החוף של ואלדיביה, המקומיים מגינים לעיתים קרובות על הפודו מפני תקיפות של כלבים. בארגנטינה, לא תועד בשנים האחרונות ציד לא חוקי, אך ייתכן שיש ציד בהיקף נמוך למטרות קיום. על חופי האי צ'ילואה, דייגים וכפריים מדווחים לעיתים קרובות שהם משלימים את התזונה שלהם בבשר הפודו, וציידים מסוימים משתמשים בכלבי ציד כדי לתפוס את הפודו. אף על פי שהאיום הנשקף מהציד נמוך יחסית, מאידך, על הפודו רובץ איום לא פחות חמור: תפיסה ולכידה של פרטים בטבע למכירה או לגידול בגני חיות פרטיים וציבוריים בתור חיית מחמד; במהלך 1980, למעלה מ-600 פודואים דרומיים נתפסו באי צ'ילואה עבור מכירה בתור חיית מחמד, ובין 1985–1993, יוצאו מצ'ילה כ-42 פודואים לגני חיות מערביים. היקף התופעה אינו ידוע, אך יש חשד שפודואים רבים הנמצאים בגני חיות נלקחו מהטבע.
תחרות עם פרסתנים אחרים.
בחלק מהתפוצה של הפודו הדרומי, הוכנסו על ידי האדם במהלך השנים פרסתנים שלא היו קיימים בו מעולם כמו טאר ההימלאיה, אייל אדום, יחמור, אייל הכרמל, אייל נקוד וחזיר בר, ונוכחותם מהווה איום גובר על הפלורה המקומית אשר משפיעה גם בעקיפין על הפרסתנים המקומיים כמו הפודו וההומול שנאלצים להסתפק במקורות מזון באיכות ירודה יותר. מבין המינים הפולשים הללו, לחזיר הבר יש את ההשפעה העיקרית על הפלורה, ואף על פי שהוא מדלל עשבים ושיחים נמוכים המהווים מקור מזון עיקרי לפודו, בו זמנית הוא גם גורם לחידוש הצמחייה ביער, כך שההשפעה שלו היא מעורבת; חוקרי טבע חוששים שחזיר הבר עשוי לטרוף גם את עופרי הפודו הקטנים, אם כי טרם ישנם ממצאים המאשרים זאת.
בקר הבית וכבש הבית נוכחים גם הם בתפוצתו של הפודו, ואף על פי שאין הם מתחרים בפודו על מקורות המזון, מכל מקום, הבקר עשוי להעביר פתוגניות שונות לפרסתנים המקומיים ובכללם הפודו אשר פגיעים יותר עקב אי היותם מחוסנים, כדוגמת החיידק "Mycobacterium avium paratuberculosis " שגורם למחלת פאראטוברכולוסיס (Paratuberculosis) הפוגעת במעי הדק של מעלי הגירה. חוקרי טבע דיווחו שהפודו נמנע מאזורים שבהם התנחלו איילים לא מקומיים, ותועדו לפחות 5 מיני טפילים שהועברו מאיילים אקזוטיים, בקר או צאן לגופו של הפודו הדרומי.
כבישים.
סלילת הכבישים, מהווה איום נוסף הראוי לתשומת לב. הפודואים נדרסים לעיתים קרובות על ידי כלי רכב בעת חצייתם - אפילו בתוך האזורים המוגנים, והכבישים עשויים לשמש גם כמחסום בפני תנועת הפודואים מאזור אחד למשנהו. עם זאת, האיום העיקרי הנשקף מהכבישים הוא ההשפעות העקיפות שלו; הכבישים מקלים על תנועת כלבי הבית הצועדים לאורך שוליהם וסוטים לצד כדי לרדוף אחר חיות בר שנתקלות בדרכם, ובנוסף, הם מקלים על הגישה של חוטבי העצים וציידים לשטחי יער מרוחקים. בצ'ילה, הגשר המתוכנן בין האי צ'ילואה לשטח היבשתי, עשוי לגרום לאוכלוסיית הפודו באי לבוא במגע עם אוכלוסיית הפודו היבשתית ולטשטש את ההבדל הגנטי והמורפולוגי של הפודואים באי, והוא מאפשר מעבר של טורפים צ'יליאנים שלא היו נפוצים קודם לכן באי כמו פומות ושועלים - אשר ההשפעה שלהם על הפודו צפויה להיות בלתי הפיכה תוך מספר שנים.
שימור הפודו.
פעולות שימור קיימות.