אלברט ואחיו הבכור, ארנסט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם. לאחר שהוגלתה אמם מחצר הדוכסות ב-1824, היא נישאה למאהב שלה, אלכסנדר פון הנשטיין. לאחר מכן היא לא הוסיפה לראות עוד את ילדיה ומתה מסרטן בגיל 30 בשנת 1831. בשנה שלאחר מכן נישא אביהם לאחייניתו הדוכסית אנטואנט מארי מווירטמברג. בני הזוג לא היו מקורבים זה לזו ולאנטואנט מארי הייתה השפעה מוגבלת אם בכלל על חייהם של בניה החורגים.
האחים חונכו על ידי מורה פרטי בביתם ובהמשך למדו בבריסל. כמו נסיכים גרמנים רבים למד אלברט באוניברסיטת בון. הוא למד משפטים, מדיניות כלכלית, פילוסופיה ותולדות האומנות. הוא עסק במוזיקה והצטיין בספורט, במיוחד בסיף וברכיבה. בין המורים שלו בבון נמנה המשורר אוגוסט וילהלם פון שלגל.
נישואין.
הרעיון שאלברט וויקטוריה יינשאו עלה ב-1836 במוחו של דודם השאפתני לאופולד הראשון, מלך הבלגים, שעלה לכס המלוכה בבלגיה ב-1831. באותה תקופה הייתה כבר ויקטוריה היורשת בכוח לכתר הבריטי. אביה שמת בינקותה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, היה אחיו הצעיר של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר היה כבר בשנות השישים לחייו ולא היו לו צאצאים חוקיים. אמה, הדוכסית מקנט, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, הייתה אחותם של אביו של אלברט ושל המלך לאופולד. לאופולד הסדיר במאי 1836 ביקור של הדוכסית ושל בתה אצל הדוכס מסקסה-קוברג-גותה ושני בניו, כשמטרת הביקור הייתה שהם יכירו את ויקטוריה. המלך ויליאם הרביעי, לעומת זאת, הסתייג מהשידוך עם בית קובורג ותחת זאת העדיף את אלכסנדר, נסיך הולנד, בנו השני של וילם השני, מלך הולנד. ויקטוריה הייתה מודעת היטב לתוכנית השידוכים והתייחסה בביקורתיות לשני הנסיכים המועמדים והיא התרשמה הרבה יותר מאלברט בהשוואה לאלכסנדר. אך אף על פי שהצדדים לא סיכמו באופן רשמי את האירוסין, היה ברור שהשידוך יצא בסופו של דבר לפועל.
ויקטוריה עלתה לכס המלוכה ב-20 ביוני 1837 בגיל 18. ממכתבים שכתבה באותה תקופה נראה שהיא התעניינה בחינוכו של אלברט כהכנה לתפקידים שהוא ימלא בעתיד, אם כי היא דחתה את הלחצים שהופעלו עליה להינשא. באוקטובר 1839 הגיע אלברט לבריטניה יחד עם אחיו ארנסט לביקור אצל המלכה, כשמטרת הביקור הייתה להסדיר את הנישואין. אלברט וויקטוריה חשו חיבה זה כלפי זו וב-15 באוקטובר היא הציעה לו נישואין. ב-23 בנובמבר פורסמה כוונתם של בני הזוג להינשא וב-10 בפברואר 1840 נערך טקס הנישואין בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. זמן קצר לפני החתונה קיבל אלברט אזרחות בריטית והוענק לו הכינוי "הוד מעלתו המלכותית" במסגרת דבר המלך במועצה.
בראשית נישואיהם לא רחש לו הציבור הבריטי אהדה. הוא נתפס כנסיך שהגיע ממדינה קטנה וחסרת ייחוד, בגודל דומה למחוז בריטי ממוצע. ראש ממשלת בריטניה, הלורד מלבורן, יעץ למלכה שלא להעניק לאלברט את התואר מלך ( King Consort). הפרלמנט אף התנגד להעניק לאלברט תואר אצולה, בין השאר מתוך רגשות אנטי-גרמניים שעמדו מאחורי הרצון להרחיק אותו מכל תפקיד פוליטי. מלבורן עמד בראש ממשלת מיעוט והאופוזיציה ניצלה את הנישואים כדי להחליש את עמדתו עוד יותר. הם התנגדו לצעד של הענקת תואר אצולה לאלברט והוא קיבל קצבה שנתית נמוכה יותר מזו שקיבלו נשות המלכים הקודמים, 30,000 ליש"ט לשנה במקום 50,000. אלברט טען שהוא לא זקוק לתואר האצולה, שכן לטענתו תואר האצולה שהגיע איתו מהבית היה גבוה יותר מתואר דוכס יורק או קנט. במשך 17 השנים הבאות היה תוארו הרשמי של אלברט "הוד מעלתו המלכותית הנסיך אלברט", עד אשר ב-25 ביוני 1857 העניקה לו המלכה רשמית את התואר "בן הזוג הנסיך" (Prince consort).
בן זוגה של המלכה.
המעמד לו זכה אלברט לאחר נישואיו הציב קשיים משמעותיים. הוא נהג לומר שהוא מאושר ומרוצה אך חש מתוסכל על כך שהוא לא אדון הבית. משק הבית של המלכה נוהל על ידי האומנת שלה לשעבר הברונית לואיז להזן (Louise Lehzen). אלברט כינה אותה "הדרקון הביתי" ועשה את מרב מאמציו להעבירה מתפקידה.
חודשיים לאחר הנישואים הייתה ויקטוריה כבר בהריון. אלברט החל לקחת על עצמו תפקידים ציבוריים. הוא נעשה לנשיא האגודה לחיסול העבדות (העבדות הייתה אז כבר לא חוקית בבריטניה ובמושבותיה אך עדיין התקיימה בארצות הברית ובמושבות של צרפת) וסייע למלכה בעבודת הניירת הרשמית שלה. ביוני 1840, כשנסעו אלברט וויקטוריה ההרה בנסיעה רשמית בכרכרה, הם נורו על ידי אדוארד אוקספורד שהוכרז מאוחר יותר כבלתי שפוי. אף אחד מבני הזוג לא נפגע בניסיון ההתנקשות והעיתונות שיבחה את האומץ ואת קור הרוח של אלברט במהלך התקרית. אלברט זכה בתמיכה ציבורית ובהשפעה פוליטית שהוכיחה את עצמה במיוחד כאשר באוגוסט אותה שנה חוקק הפרלמנט חוק שקבע שאלברט ישמש כעוצר במקרה שוויקטוריה תמות לפני שילדה יגיע לבגרות. ילדתם הראשונה ויקטוריה, שנקראה על שם אמה, נולדה בנובמבר. אחריה הביאו בני הזוג לעולם שמונה ילדים במהלך 17 השנים הבאות. כל תשעת הילדים הגיעו לבגרות. בראשית שנת 1841 הצליח אלברט להוציא את האחריות על גידול הילדים מידיה של להזן, שעזבה את בריטניה לצמיתות בספטמבר 1842, לרווחתו של אלברט.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו ב-1841 הוחלף מלבורן על ידי ראש הממשלה החדש רוברט פיל, שמינה את אלברט כיושב ראש הוועדה המלכותית שהייתה אחראית על עיצובו מחדש של ארמון וסטמינסטר, שנשרף לחלוטין שבע שנים קודם לכן ונבנה מחדש. כגוף המחליט על עיצובו האמנותי של הבניין, הוועדה לקחה על עצמה לקדם את האמנויות היפות בבריטניה. עבודתה של הוועדה התנהלה בעצלתיים והארכיטקט צ'ארלס ברי (Charles Barry), לקח מידיה של הוועדה החלטות עיצוביות רבות, בעיקר בנושא הריהוט. בתחום האמנותי ורכישת התמונות הצליח אלברט הרבה יותר ורכש ציורים מפרי מכחולם של ציירים גרמנים ואיטלקים.
מעשה התנקשות נוסף כנגד בני הזוג בוצע ב-29 וב-30 במאי 1842 ושוב הם יצאו ממנו ללא פגע. המתנקש ג'ון פרנסיס נתפש, נידון למוות, אך קיבל מאוחר יותר חנינה והוגלה. חלק מחוסר הפופולריות של הזוג המלכותי נזקפה לזכות הנוקשות וההצמדות שלהם לכללי הפרוטוקול, אם כי בחייהם הפרטיים הם היו רשמיים פחות. בראשית 1844 נפרד הזוג בפעם הראשונה כאשר אלברט נסע לקוברג כדי להשתתף בהלוויית אביו.
באותה שנה הצליח אלברט לגרום לתהליך של מודרניזציה של מערכת הכספים המלכותית ובאמצעות תמרונים כלכליים עלה בידו לרכוש את בית אוסבורן שבאי וייט כמעונה הפרטי של משפחת המלוכה המתרחבת. בשנים הבאות עיצב אלברט את הבית בסגנון וילה איטלקית והקים חווה לדוגמה בווינדזור.
בניגוד לדעתם של בעלי האחוזות שתמכו בהמשך קיומה של עבודת ילדים והתנגדו לביטולם של חוקי הדגן, אלברט תמך בצעדים להעלות את גיל העבודה המותר וליצור כלכלה חופשית. ב-1846 ננזף אלברט על ידי לורד ג'ורג' בניטינק (George Bentinck) כאשר הוא נכח בדיון בפרלמנט על חוקי הדגן ובכך העניק לרוברט פיל תמיכה שבשתיקה. במהלך כהונתו של פיל התגברה השפעתו החזקה של אלברט כגיבוי לסמכות הכתר או לצדה. הייתה לו גישה לכל הניירת המלכותית, הוא ניסח את התכתבויותיה של המלכה והיה נוכח בפגישותיה עם השרים, או אף נפגש אתם בעצמו בהיעדרה.
רפורמטור וחדשן.
ב-1847 נבחר אלברט כנגיד של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא ניצל את מעמדו כדי לקדם תוכנית לימודים מודרנית יותר באוניברסיטה והרחיב את מגוון נושאי הלימוד מעבר למקצועות המתמטיקה והלימודים הקלאסיים המסורתיים. הוא מיסד לימודי היסטוריה מודרנית ומדעי הטבע.
באותו קיץ ויקטוריה ואלברט בילו חופשה גשומה בלוך לאגן (Loch Laggan) שבמערב סקוטלנד. מפי רופאם נודע להם כי בנו בילה קיץ שמשי בטירת בלמורל שבמזרח סקוטלנד. באוקטובר נפטר הדייר שהחזיק בטירה ואלברט החל במשא ומתן כדי לשכור את הטירה. במאי שלאחר מכן שכר אלברט את הטירה ובספטמבר 1848 הגיעה המשפחה המלכותית למקום בפעם הראשונה כדי להתענג על הפרטיות שהיא הקנתה.
אביב העמים התחולל באותה שנה כתוצאה ממשבר כלכלי נרחב באירופה. באותו זמן התלוננו ויקטוריה ואלברט על מדיניות החוץ העצמאית של הלורד פלמרסטון, שלדעתם ערערה את היציבות ביבשת עוד יותר. אלברט היה מודאג בקשר לגורלם של בני משפחתו מבתי המלוכה של אירופה שחלק מהם אף הודחו. בבריטניה התקיימו במקביל כמה הפגנות אך לא היו פעולות מהפכניות ואלברט זכה לאהדת הציבור כאשר הביע עמדות פטרנליסטיות ופילנתרופיות. בנאום שנשא בפני החברה לשיפור תנאי העבודה של מעמד הפועלים, שעמד בראשה, הוא הביע את אהדתו ואת דאגתו למעמדות שנושאים בנטל העמל העיקרי של החברה וזוכים לחלק קטן מההנאות העולם. לדעתו הייתה זו חובתם של המעמדות שבורכו בעושר ובחינוך נאות לסייע לאלה שגורלם שפר עליהם פחות.
כאדם בעל דעות ליברליות, הוביל אלברט לא רק שינויים בחינוך האוניברסיטאי, ברווחה, בניהול הכספי של הארמון ובמאבק בעבדות. הוא גילה גם עניין רב בקידום המדע והתעשייה. התערוכה הגדולה של 1851 באה לעולם על בסיס התערוכות השנתיות של החברה המלכותית לאומנויות (Royal Society of Arts) שאלברט היה נשיאה מאז 1843 וקידם אותה רבות. אלברט עמד בראש הוועדה המלכותית שארגנה את התערוכה וניהל לטובתה מאבקים ציבוריים רבים. לעצם קיומה של התערוכה היו מתנגדים רבים ואלברט סבר שהתערוכה תהיה הזדמנות פז לחשוף את התפתחותה התעשייתית המואצת של בריטניה כלפי מדינות העולם.