תפקידה של סוזן סטון הוצע במקור למג ראיין, שדחתה את התפקיד ואת המשכורת שהוצעה לה, 5 מיליון דולר. לקידמן, שמאוחר יותר לוהקה לתפקיד, שולמו שני מיליון דולר.
נשימה אחת (סרט)
נשימה אחת (ברוסית: Один вдох) הוא סרט ספורט רוסי בבימויה של ילנה חזנובה. הסרט מבוסס על עובדות בביוגרפיה של שיאנית ואלופת העולם בצלילה חופשית נטליה מולצ'נובה, שהקימה עם עמיתיה ברוסיה את בית הספר הבינלאומי הראשון לצלילה חופשית (בחסות הפדרציה הרוסית לצלילה חופשית) והפכה למחברת שיטות הוראה בצלילה חופשית.
הצילומים התרחשו בשנים 2018–2019 בשטח האקדמיה של המשרד למצבי חירום בעיר חימקי, סצינות צלילה צולמו בים הפתוח מול חופי מלטה. ב-7 בנובמבר 2019 הופיע הטריילר הרשמי לסרט. הקרנת הבכורה נערכה ב-5 במרץ 2020.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם קרן הקולנוע הרוסי ופורטל Ivi.ru.
תקציר עלילת הסרט.
לאחר נישואים לא מוצלחים וגירושין מבעלה, מרינה גורדייבה בת הארבעים יוצאת לחופשה לים, אחרי שעבדה בעבודה שלא נהנתה בה. היא פוגשת את המציל איגנט, הפותח לה את עולם הצלילה החופשית, עולם חופשי אך גם מסכן חיים: עליה לעצור את נשימתה ולצלול לעולם התת-ימי, שם האויבים היחידים הם הפחדים שלה.
מדנין (מחוז)
מדנין (בערבית: مدنين) הוא אחד מעשרים וארבעה המחוזות של תוניסיה.
גאוגרפיה.
המחוז כולל את רצועת החוף הדרומית-מזרחית ביותר בתוניסיה. שטח המחוז 9167 קמ"ר. במחוז חיה אוכלוסייה של 479,520. בירת המחוז היא מדנין. המחוז כולל את האי הגדול בתוניסיה, ג'רבה, המחובר בגשר, ובו כרבע מכלל אוכלוסיית המחוז, ושדה תעופה משלו.
המחוז משתרע בשני קצוות מהחוף לכיוון פנים הארץ, כאשר הקיצונית שבהם נכנסת לעומק של עד 60 קילומטר מהחוף, בצד השני לעבר טטאוניה המרחק מצטמצם לכדי 30 קילומטר. בקצה הצפוני המחוז גובל במחוז קבילי וכוללת חלק ממדרון ארוך המשתרע מדרום מחוז גאבס (סמוך לעיר מדנין בצפון) ועד מעבר לטריפולי שבלוב ומנוקד ביישובים. כמות המשקעים נמוכה ואלו יורדים בעיקר בין אוקטובר לינואר, עיקר המשקעים יורדים בצפון הרחוק של המחוז ובאזור הגבעה המערבית. יישובים עיקריים במחוז הם יישובים הקשורים לנמלים, לתיירות, לדייג, ולחקלאות באזורים פוריים יותר בין צפון מזרח המחוז עד המדבר.
חטיבות מנהליות.
המחוז מחולק לתשע נפות (עם אוכלוסיותיהן במפקד 2004):
דבי קמפל
דבי קמפל (נולדה ב-1952) היא ציירת ישראלית, עבודותיה הוצגו באוספים שונים בישראל ומחוצה לה, ובהם, במוזיאון ישראל, מוזיאון ירושלים , Olympic Fine Art Meseum ,the Lehman Collection ועוד.
ביוגרפיה.
דבי קמפל נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה. למדה ציור, תולדות האמנות ואנגלית לתואר B.A באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג. עלתה לישראל בשנת 1974, וסיימה את לימודיה לתואר M.A בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למדה בבצלאל ליטוגרפיה בהדרכת דדי בן-שאול וציור עם מיכאל קובנר ופנחס כהן גן. לימדה ציור במכללת קיי בבאר שבע ובמקומות נוספים.
עבודותיה מוצגות במוזיאון ישראל, מוזיאון ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, המוזיאון לאומנות החופשית בבייג'ינג, מוזיאון האולימפיה לאמנות בבייג'ינג ובאוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ובארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה, צרפת וקרואטיה. התערוכה הראשונה שלה נקראת "גבעות ירושלים" והוצגה בשנת 1987 בגלריית נורה בירושלים. קמפל הציגה בתערוכות רבות בכל רחבי ישראל, ביניהם הגלריה האחרת בתל אביב בשנת 2002, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות בשנת 2010 ובמופע קבוצתי עם אמנים ישראלים אחרים במוזיאון ישראל בשנת 2002.
אמנות.
דבי קמפל עוסקת בנופי הרי יהודה, במשאיות "מאק" האימתניות והמגושמות הנוסעות בכבישי יהודה ושומרון ומזוהות עם נהגים מקומיים. כמו כן יצרה קמפל סדרת תמונות המציגה חיילים ואזרחים יהודים וערבים ליד מחסום כצומת ונקודת מפגש אנושית של החיים בארץ. מפגש בין הפחד והביטחון, בין הצדדים המתערבים אלה באלה, ועינה של קמפל צדה אותם ברגע חולף שבו הדרמה היא שיגרה. עבודותיה של קמפל חושפות סימני זיהוי המתחרים אלה-באלה, כפי שהם משתקפים במשאיות, בלוחיות זיהוי, בסמליהם של היצרנים, במדים או בקישוטים אישיים שבהם מעטרים הבעלים את רכביהם. היא ממיינת חיילים אך-ורק על פי מדיהם, לעולם לא לפי סימן אישי כלשהו. החיילים חייבים לערוך בדיקות זיהוי על פי תיעוד, רמז חזותי או מטרות אישיות. קמפל מפזרת דו-משמעות במידה המאפשרת לצופה להסיק מסקנות סותרות.
התמונות של קמפל, שקטיעותן מזכירה פריים בודד מתוך סרט, מעידות על כך שאת המציאות שהיא מתעדת היא תופסת כרחבה, ככזו שלא ניתן לייצג בשלמות. האירועים המתועדים בציורים הם רק מדגם שהוא חלק ממכלול. "התמונה משקפת רק חלק קטן של העולם, אך לפעמים מהתבוננות בקטע קטן כזה ניתן ללמוד יותר מאשר ממבט רחב. חשוב לי לדייק ולהראות את מה שאני רואה, את מה שיש. אני צריכה להיות כנה עם עצמי. ככה אני מתעדת את העולם, בשילוב של עובדות ורגש", אומרת קמפל בריאיון ליונתן אמיר.
עבודותיה.
מחסומים.
קמפל, המתגוררת באלון שבות זה שלושים שנה ומציירת במחסומים. בתחילה ציירה משאיות שעצרו לבדיקות, לאחר מכן עברה לצייר את המציאות היומיומית של פלסטינים הנעצרים ונבדקים על ידי חיילים.
בריאיון ליונתן אמיר היא מסבירה, "אני מנסה להעביר התרשמות מן הנוף ומן המציאות, ולא לבקר אותה. איני באה לומר כיצד יש להתנהג. חלק מתהליך הציור, בשבילי, הוא להיות בתוך הסיטואציה, ללמוד ולנסות להבין אותה. תמיד ניתן להתבונן במציאות בכמה דרכים. מוצא חן בעיני שאנשים שונים בעלי דעות שונות מבינים את הציורים שלי בדרכים שונות".
עבודת "נערת הבדיקה", מתוך סדרת המחסומים, של צעירה עוברת דרך מחסום, נבחרה לביאנלה השנייה בבייג'ינג בשנת 2005 להומניזם באמנות עכשווית.
משאיות.
קמפל מציגה בסדרה "כיסופים" תיעוד אישי של ציורי משאיות משא פלסטיניות במחסום כיסופים. קמפל, תושבת גוש עציון, בוחרת במושא ציורי המוכר לה באופן אישי מסביבתה הפרטית, גם אם היא מדרימה עבורו עד למחסום כיסופים. המבט מן הצד האחורי של המשאיות לא חושף בפנינו את האדם שבהן ומטעין שאלות רבות: מי נוסע במשאיות הללו? לאן? מה הן טומנות בחובן? הזיהוי של המשאית עם הפלסטיני, עומד בניגוד מוחלט לדימוי הרומנטי של ערביי ארץ ישראל מראשית המאה, בה הם מיוצגים כאנשי אדמה. הבחירה במשאית, מסיטה את הדימוי הנינוח של הפלאח לדימוי של אדם טכנולוגי. היא משתמשת בצבעים עזים ומותירה את חותמן של משיחות המכחול באופן ניכר לעין .
משאיות המאק המסיביות תפסו את תשומת ליבה של קמפל לפני קצת יותר מעשור. אתר המשאיות ממוקם ליד הסטודיו של קמפל, כשהחלה לצייר את המשאיות היא התקרבה אל האתר פיזית וראתה במשאית כשחקנית ראשית בעבודותיה. היא מציירת את הפרטים הקטנים בכל משאית ונותנת במה לכל הקישוטיות שיש בכל משאית.
קמפל מבחינה בהבדלים תרבותיים בין הרכבים. בעוד שהמשאיות הערביות בצבעים עזים - אדום, צהוב וטורקיז - נוטות להיות מעוטרות בעיצובים גאומטריים, סלסולים וכתיבה ערבית, המשאיות היהודיות פחות משוכללות. קמפל תפסה הרבה באופן אנקדוטי מבחינת המשאיות האלה, כך למשל, היא יודעת לומר שלמשאיות ירדניות יש שני חלונות חתוכים בצדדים כדי להנגיש את המנוע. בעוד שציורי המשאיות מציגים את הפנים החזקות של כותרת המשאית, הן אינן שולטות בציור עד כדי כך שהנוף נעדר. המשאיות והנוף נמצאים בהרמוניה ומשלימים זה את זה. בעבודותיה ניתן להרגיש את הכוח של שניהם וכן הרבה מצבעי המשאית משתקפים ברקע.
נהגי המשאיות עוברים בגוש עציון כל יום, כאשר הם מעבירים חומרי בניין, מזון ומים לישראל וממנה. קמפל מציירת אותם מחניון משאיות או בעיקר ממחסום, אבל היא גם תלך אחרי המשאית למקום בו היא עובדת בגדה המערבית או באזור ירושלים, ובאופן בלתי נמנע מתקשרת עם נהג הרכב. דבר המייצר שיח מעניין כשלעצמו. קמפל מעידה שבשיחות אלו הנהגים תמיד נרגשים וששים לדעת יותר על עבודתה. המשאיות יכולות גם לסמל כמה מהמורכבויות בחברה הישראלית.
נופים.
כעולה מדרום אפריקה היא מציירת את נופי הארץ בסגנון פוסט אימפרסיוניסטי. בדרכה הנקייה אך ססגונית קמפל מציירת את גגות ירושלים ונופי ביתה בגוש עציון. ציוריה, בהם מופיעה נקודת אופק רחוקה, נראה מבטו של הצופה כמתבונן המשקיף מהצד. הצבעוניות העשירה תורמת רבות לתחושת ההמולה העירונית במרחב אותו האמנית מבקשת לצייר. מאחר שהגיעה מדרום אפריקה, לקח לה זמן להתרגל לציור הנופים השונים מאוד והנוף הטעון וההיסטורי של גוש עציון. בנוף זה, ניתן לתצפת על המקוואות הישנים בדרך האבות שהובילה את עולי הרגל במסעם למקדש, לראות ממצאים מימי בר כוכבא, מערות, מטבעות ומכתבים אלו דברים שבשגרה. לדבריה הארץ אינה סתם מדהימה, אלא גם בעלת משמעות אישית עבורה, כיהודיה אסירת תודה על היותה גרה במדינה שלה.
ד"ר רחל קרופ התייחסה לציורי הנופים של קמפל בתערוכה שאצרה לציורים אלו ואמרה "דבי הינה אמנית מוכרת ווירטואוזית, המציגה ציורי שמן גדולי ממדים המתארים את נופי הרי יהודה ואת ירושלים הבנויה... דבי היא אמנית אימפרסיוניסטית המציירת בנוף. היא יוצאת אל הטבע עם בד, כלי ציור וכיסא קטן. ציוריה הגדולים בעלי הקומפוזיציה הפתוחה מתעדים נופים בזמן ובאקלים ספציפיים. היא נאמנה לצורות ולצבעים הנראים לעין אבל יחד עם זה פלטת הצבע שלה והנחות המכחול, במיוחד בציורי הרי יהודה, מזכירים סערת ביטוי אקספרסיוניסטית... ציוריה מעידים על האהבה והערגה של האמנית לנופי הרי יהודה וירושלים."
הוקרה.
2013 - עבודותיה נבחרו ללוח השנה של פלפוט בנושא אמנות ישראלית.
אייזוצ'י