אנשים הסובלים מגמישות יתר מפתחים לעיתים בעיות נוספות עקב א-יציבות של המפרקים, כגון:
גורמים.
גמישות יתר היא תוצאה של אחת או יותר מהסיבות הבאות:
הפרעות אלה גורמות ללחץ מפרקים לא תקין, הגורם להתבלות המפרקים ולדלקת מפרקים ניוונית.
המום נוטה להיות תורשתי, דבר המצביע על בסיס גנטי של לפחות מספר צורות של גמישות יתר. המונח מפרק כפול משמש לעיתים קרובות לתיאור גמישות יתר.
רוב האנשים בעלתי גמישות היתר אינם סובלים מסימפטומים אחרים. לכ-5% מהאוכלוסייה הבריאה ישנו מפרק אחד לפחות או יותר אשר גמיש יתר על המידה. עם זאת, אנשים הסובלים מגמישות יתר כפופים כנגד קשיים רבים. לדוגמה, המפרקים שלהם עשויים להיפגע בקלות, לנטות יותר כדי להשלים את פריקה בשל יציבות מפרק חלשה ועשויים לפתח בעיות עייפות שרירים (משמע השרירים צריכים להתאמץ יותר כדי לפצות על חולשה ברצועות תומכות המפרקים). גמישות יתר יכולה להוביל לכאב כרוני ואף נכות במקרים חמורים. מוזיקאיים עם אצבעות בעלות גמישות יתר עלולים להיתקל בקשיים כאשר האצבעות נכנסות למצב של נעילת האצבע. כמו כן להפך, הם עשויים להציג יכולות מעולה בשל טווח מוגבר של התנועה שלהם באצבעות, כגון ניגון בכינור, צ'לו ופסנתר.
גמישות יתר עלולה להיות סימפטומטית למצב רפואי קשה, כגון תסמונת סטיקלר, תסמונת אהלר-דנלוס, תסמונת מרפן, תסמונת לואיס-דיטס, דלקת מפרקים שגרונית, פרכת, זאבת, פוליו, תסמונת מורקיו, דיסוסטיס קליידוקראלי או מיוטוניה קונגניטה.
בדרך כלל גמישות יתר נקשרת לתסמונת התשישות הכרונית ופיברומיאלגיה. גמישות יתר עלולה לגרום לטראומה פיזית, בדרך כלל בצורה של פריקת מפרק, פריקה חלקית של מפרק, חוסר יציבות המפרק, נקעים, וכו'. מצב זה גורם לעיתים קרובות לטראומה פיזית או רגשית, והם גורמים אפשריים למצבים כגון פיברומיאלגיה.
נשים הסובלות מגמישות יתר עלולות להיתקל בקשיים מסוימים בעת ההיריון. במהלך ההריון, הגוף משחרר הורמונים מסוימים המשנים את הפיזיולוגיה של הרצועות, המקלים את המתיחה הנדרשת כדי להתאים את גדילת העובר, כמו גם את תהליך הלידה. השילוב של גמישות יתר וחגורת האגן הקשורים להריון יכול להיות מתיש במהלכו. אישה הרה עם מפרקים בעלי גמישות יתר תהיה לעיתים קרובות תחת כאב משמעותי של השרירים המפרקים עקב ההסתגלות להריון. כאב לעיתים קרובות מונע מנשים כאלה עמידה או הליכה במהלך ההריון. החולה ההרה עלול להיאלץ להשתמש בסיר או בכיסא גלגלים במהלך ההיריון ועלולות לחוות נכות קבועה.
הסימפטומים של גמישות יתר כוללים כאב עמום אבל אינטנסיבי סביב הברך, מפרקי הקרסול וכפות הרגליים. הכאב ואי הנוחות המשפיעים על חלקי הגוף האלה ניתן להקל על ידי שימוש באביזר תמיכה מותאמים אישית.
סוגי תסמונות.
גמישות יתר כוללת בדרך כלל תסמינים אחרים, כגון כאבי שרירים וכאבי פרקים. היא שכיחה יחסית בקרב ילדים ומופיעה יותר אצל נשים יותר מאשר גברים.
כרגע ידוע על ארבעה גורמים עיקריים:
גמישות יתר יכולה גם להיגרם על ידי הפרעות ברקמת חיבור, כגון תסמונת אהלרס-דנלוס ותסמונת מרפן. גמישות יתר היא סימפטום נפוץ עבור שניהם. לתסמונת אהלרס-דנלוס יש תת-סוגים רבים; רובם כוללים גמישות יתר במידה מסוימת. כאשר גמישות יתר היא הסימפטום הראשי, אז תסמונת אהלרס-דנלוס/גמישות יתר הוא סוג סביר. אנשים עם תסמונת אהלרס-דנלוס וגמישות יתר סובלים מפריקות מלאות או חלקיות תכופות, עם או בלי טראומה, לעיתים באופן ספונטני. בדרך כלל, גמישות יתר נקבע על ידי אנשי מקצוע רפואיים כדבר לא משמעותי.
אבחון.
גמישות יתר חולקת תסמינים עם עוד מחלות כגון תסמונת מרפן, תסמונת אהלרס-דנלוס ופרכת. מומחים בהפרעות רקמות חיבור הסכימו כי צורות חמורות של תסמונת היפרמוביליות וצורות מתונות של תסמונת אהלר-דנלוס הן סוג היפר-ניידות של אותה הפרעה.
היפרמוביליות כללית היא תכונה נפוצה בכל אותן הפרעות רקמות חיבור תורשתיות ותכונות אחרות רבות חופפות, אבל לעיתים קרובות התכונות הקיימות אינן מאפשרות הבחנה של הפרעות אלה. דפוס הירושה של תסמונת אהלר-דנלוס משתנה לפי סוג. ארתרוכלזיה, קלאסי, היפרמוביליות וצורות כלי הדם בדרך כלל יש דפוס אוטוזומלי (כרומוזומי אך אינו קשור לכרומוזום מין) דומיננטי של ירושה. ירושה דומיננטית אוטוזומלית מתרחשת כאשר עותק אחד של גן בכל תא מספיק כדי לגרום להפרעה. במקרים מסוימים, אדם מושפע יורש את המוטציה מהורה אחד מושפע. מקרים אחרים נובעים ממוטציות גנטיות חדשות (לא רציף). מקרים כאלה יכולים להתרחש אצל אנשים ללא היסטוריה של ההפרעה במשפחה שלהם.
סולם בייטון.
החל מיולי 2000, אבחון של גמישות יתר נעשה בסולם בייטון. גמישות יתר מאובחנת בנוכחות שני קריטריונים מרכזיים, אחד משמעותי ושני קריטריונים קלים, או ארבעה קריטריונים קלים. הקריטריונים הם:
סולם בייטון.
סולם בייטון הוא גרסה ערוכה של שיטת הציון של קרטר/וילקינסון ששימש במשך שנים רבות כאינדיקציה של היפרמוביליות שכיחה. אנשי מקצוע רפואיים שינו את הפרשנויות שלהם על התוצאות; חלק מקבלים ציון נמוך כגון 1 מתוך 9 וחלק 4 מתוך 9 כאיבחון של גמישות יתר. לכן, שיטת קרטר-וילקנסון שולבה, עם הנחיות ברורות יותר, לתוך סולם בייטון. סולם בייטון נמדד על ידי הוספת נקודה אחת עבור כל אחד מהבאים:
טיפול.
טיפול גופני.
חשוב כי אנשים בעלי גמישות יתר יישארו בכושר, אפילו יותר מאשר האדם הממוצע כדי למנוע פציעות חוזרות. פעילות גופנית קבועה ופעילות גופנית אשר מפוקחת על ידי רופא ומטפל פיזי, יכולה להקטין את הסימפטומים משום ששרירים חזקים מגבירים את יציבות המפרק הדינמי.
טיפול בחום ובקור יכול לעזור באופן זמני להקלה בכאבי המפרקים והשרירים הכואבים, אך אינו מטפל בבעיות היסוד.
תרופות.
תרופות אינן הטיפול העיקרי עבור גמישות יתר, אבל יכולות לשמש כטיפול תומך עבור כאב במפרקים. נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDs) הם המומלצים העיקריים. התרופות אינן מומלצות לטיפול ראשוני או ארוך טווח ומוגדרות לשימוש לטווח קצר לאחר פציעה חריפה.
כביש הטבעת המזרחי
כביש הטבעת המזרחי (כביש 4370) נקרא גם הכביש האמריקאי הוא כביש וחלק ממיזם לבניית כביש טבעתי, אשר חוצה את ירושלים דרך שכונותיה המזרחיות, וכיוון נסיעתו הוא מצפון לדרום. אורך הכביש במיזם הכולל הוא באורך של כ-15 קילומטר, אך נכון ל-2021 סלולים בו רק 3.7 קילומטר בצפון (מכביש 1 בין ענאתא לא-זעיים אל כביש 437 בסמוך למחנה ענתות ואבו דהוק). ו-2.5 ק"מ בדרום (בין כביש נחל דרגה לג'בל מוכאבר). קטע הכביש הצפוני נפתח ב-9 בינואר 2019, עם שני נתיבים המופרדים על ידי גדר המיועדים למעבר נפרד של ישראלים ופלסטינים.
נכון ל-2021, הכביש הוא הכביש הראשי היחידי בישראל הפתוח רק 5 ימים בשבוע, והוא פועל במתכונת 24/5
תוואי הכביש.
הכביש במקור היה אמור להיסלל במורדותיה המזרחיים של ירושלים מול מדבר יהודה ולחבר בין בית לחם לרמאללה, ולהביא להסטת תנועת כלי הרכב העומסים את מרכז ירושלים מזרחה. תוואי הכביש היה אמור לעבור לאורך גבול השיפוט המזרחי של העיר, ובחלקו בשטחי יהודה ושומרון. ראשיתו של הכביש הוא מצפון לשכונה הערבית עיסאוויה ממזרח להר הצופים שם הוא היה אמור להתחבר לכביש המהיר כביש 45 וכביש 60 לכיוון רמאללה, ומשם לעבור דרומה דרך השכונות א-טור, ראס אל עמוד, ואדי קדום, ערב א-סואחרה, ג'בל מוכאבר, אום ליסון וצור באהר, וסיומו בשכונה היהודית הר חומה. לאורכו היו מתוכננים ארבעה צמתים: בא-טור, בערב א-סואחרה, בג'בל מוכאבר ובצור באהר, וכן מחלף אחד בהר הזיתים. התוואי אף אמור היה לכלול שלוש מנהרות, האחת מתחת לשכונת אלעיזריה באורך של 1,200 מטר, וכן שלושה גשרים, שאחד מהם, באורך כ-600 מטר, שיעבור מעל נחל קדרון.
היסטוריה.
כבר בשנת 1940 הציעה ממשלת המנדט לסלול כביש טבעתי שיעקוף את אגן העיר העתיקה ממזרח ויקל על התנועה בעיר. תוואי הכביש תוכנן לעבור סמוך לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים והיא התבקשה להשתתף במימון סלילתו אך סלילת הכביש נדחתה.
בינואר 1968 החל לפעול "צוות תוכנית אב לתחבורה ירושלים", שאחד מתפקידיו היה לתכנן תוכנית אב ארוכת טווח לכבישים בירושלים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הציג הצוות תוכנית אב לכבישים שכללה שני כבישי אורך, החוצים את ירושלים מצפון לדרום, "כביש עירוני מספר 1" (שקיבל את השם שדרות בר-לב) ו"כביש עירוני מספר 4" ( שקיבל את השם שדרות מנחם בגין), וכביש טבעת שחולק לשתי מקטעים, "כביש הטבעת המזרחי" ו"כביש הטבעת המערבי". בין כבישים אלו תכננו מספר כבישי רוחב (ביניהם כביש עירוני מספר 9 וכביש עירוני מספר 20 בצפון ירושלים ו"כביש הרכבת" בדרום ירושלים).
תכנון "כביש הטבעת המזרחי" נמשך כ-10 שנים על ידי: חברת "אמאב תחבורה ותנועה", "יורם גדיש-חברה להנדסה" ומשרד אדריכלים "רכס אשכול". במהלך התכנון נערכו סקרים ארכאולוגיים, סקרים סביבתיים ונבחנו עשרות חלופות לתוואי הכביש. התכנון המפורט של הכביש הושלם בשנת 1993 והחל תהליך אישור הכביש בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים ובמקביל במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי, מכיוון שחלק מתוואי הכביש עובר ביהודה ושומרון. הכביש תוכנן ככביש מהיר בו שניים או שלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון, שיעקוף את ירושלים ממזרח, חלקו במנהרות וגשרים. עלותו המוערכת הייתה כ-1.2 מיליארד שקל. ניהול וקידום הכביש כולו הייתה באחריות עיריית ירושלים, אך בשנת 1999 הועבר ניהול הפרויקט לידי מע"צ, בגלל חוסר תקציב של העירייה.