בשנות ה-90 נהרסה גבעת עמל א' במסגרת פרויקט "פינוי-פיצוי" שבעקבותיו נבנו במקום מגדלי אקירוב. על חלק נוסף מאדמות הכפר נבנה חלק משיכון בבלי ופארק צמרת. פינוי תושבי גבעת עמל ב', לשם הכשרת הקרקע לבניית מגדלי יוקרה, לווה במאבק משפטי ממושך על גובה הפיצוי שיינתן להם. תושבי השכונה התגוררו מבתי פחונים וצריפים מוזנחים. ב-15 בנובמבר 2021 פונו בכוח התושבים הנותרים בשכונה על ידי כוח שיטור גדול. הפינוי בוצע לאחר שהתושבים הגיעו להסכמות עם תשובה ומשרד המשפטים - אולם ללא התחייבות בכתב של המדינה לקיום ההסכמות. עוד באותו היום נהרסו בתיהם.
שרידי בתים מן הכפר שנותרו בשני ריכוזים - האחד צפונית לדרך ההלכה, בין דרך נמיר לנתיבי איילון, והאחר בסביבת הרחובות אהבת ציון ואריה עקיבא - נהרסו לאחר פינוי תושבי השכונה.
בהליכים משפטיים.
בתחיל 1948 נאלצו תושבי אזור הספר שבין תל אביב ליפו במלחמת השחרור לעזוב את מקום מגוריהם, והם הופנו על-ידי מחלקת הפיקוח העירונית ו"ההגנה" למבנים ריקים של הכפר העזוב ג׳מוסין. בשנת 1954 הגישה העירייה תביעת סילוק-יד נגד המערערים, כמסיגי גבול. הדיון הגיע עד לבית המשפט העליון, שדחה את תביעת העירייה.
בית דג'אן
בית דג'אן (בערבית: بيت دجن) היה כפר ערבי כ-9 קילומטרים דרומית-מזרחית ליפו, בסמוך לכביש מראשון לציון ליהודיה (היום כביש 412) וגם בסמוך לדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים דרך רמלה (היום כביש 44). הכפר היה שייך לנפת יפו המנדטורית, שמו מגיע ככל הנראה משמו של האל הכנעני דגון. במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש ותושביו ברחו לרמלה.
היסטוריה.
בתנ"ך, ובטקסטים מצריים ואשוריים קדומים, מוזכר היישוב בית דגון, ששמו התגלגל כבית דגאנא בתקופה האשורית וכ-Keparadagon ("כפר דגון") בתקופה הרומית. בתקופה זו התקיים במקום יישוב שומרוני שבו הקים בבא רבא בית כנסת במאה ה-4. הח'ליף האומיי השאם אבן עבד אלמלכ בנה בכפר ארמון, והצלבנים בנו בו מבצר בשם קסאל מַאֵן. במקום נשארו שרידי מבנים עתיקים מערות ובורות.
בשנת 1596, במפקד האוכלוסין שערך השלטון העות'מאני, גרו בכפר 633 איש. במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931, נמנו בבית דג'אן 2,626 מוסלמים, 27 נוצרים ו-11 יהודים שהתגוררו ב-591 בתים. לפי סקר הכפרים 1945 מנתה אוכלוסיית בית דג'אן 3,480 נפשות, מתוכם 130 נוצרים והיתר מוסלמים. בתקופת המנדט הבריטי גדלה אוכלוסיית בית דג'אן ב-127% הכפר היה בעל שטח נרחב של 17,327 דונם, מתוכם היו 1,975 דונם בבעלות יהודית .
בתקופת המרד הערבי הגדול שימש הכפר כמחסה לפורעים שבין שאר פעולותיהם ירו על נוסעים יהודים בכביש.
במסגרת הקמת מצודות למשטרה הבריטית בהתאם לתכנונו של סר צ'ארלס טגארט הוקמה בשנים 1941-1940 מצודת משטרה בצומת שמדרום לכפר שבו הצטלבו הדרכים הראשיות מיפו לרמלה ומיהודייה לראשון-לציון.
ב-1927 פרסמה רשות העתיקות דו"ח לפיו במרכז הכפר עמד מסגד שכונה ג'אמע עבד אלע'ר. תחת המסגד הייתה קריפטה שהובילה לתא תת-קרקעי שהכיל קבר קדוש.
ממערב לכפר ומצפון לצומת הראשי הוקמה ב-1944 בלב הפרדסים מטוויית 'גולדן ספינדל' על ידי חברת 'האחים אבו לבן', שמנהלה היה אחמד אבו לבן מוסלמי תושב יפו, שהיה חבר במועצת עיריית יפו וחבר הוועדה הלאומית שלה. במטווייה ייצרו בדים באמצעות מכונות חדישות יחסית. חומרי הגלם והעובדים המקצועיים הובאו מסוריה. בתחילת מלחמת העצמאות פינו בעלי החברה חלק ממכונות הייצור וציוד יקר ערך של המטווייה לשכם, והמפעל שבק חיים. במבני המטווייה התמקמה מחלקה של אנשי כנופיות ערביות, שהיו תחת פיקודו של חסן סלאמה, מפקד הכנופיות הערביות במחוז לוד.
במלחמת העצמאות הותקפו מספר פעמים מכוניות של יהודים שנסעו סמוך לכפר ביריות ובמוקשים.
בית הקרן הקיימת על יד בית דגן היה בית מבודד בשטח הערבי ושימש כחלק ממערך אבטחת הדרך לירושלים. בבית שהו נוטרים יהודים והוא היה נתון להתקפות מתמידות מצד הכפר בית דג'ן הסמוך. בדצמבר 1947 התמקם בו כוח פלמ"ח בתחילת ינואר פוצץ אחד מחדרי הבית ולוחם אחד נהרג. באמצע פברואר 1948 הוחלף כוח הפלמ"ח במחלקה מגדוד 51 של חטיבת גבעתי. הבית בן שלוש הקומות הפך למשלט קדמי. ערביי הסביבה תקפו את הבית כמה פעמים ואף הצליחו ב-19 בפברואר להחריבו באמצעות מכונית תופת, אך המגינים הצליחו להדוף בגבורה ובעקשנות את כל ההתקפות, אף על פי שהיו נצורים במקום לסירוגין במשך כשישה שבועות עד תום מבצע חמץ בתחילת מרץ נפגע יהודי נוסף בבית מזריקת רימון. ניסיונות נוספים לכיבוש המקום נעשו במחצית השנייה של חודש מרץ.
בחודשים ינואר ופברואר פוצצו אנשי ההגנה כמה בתים בכפר ששימשו מרכז לכנופיות וכעמדות ירי לעבר הכביש.
בתחילת מרץ 1948 הגיעו לכפר לוחמים עיראקים. בסוף אפריל 1948 עברו תושבי בית דג'ן בחסות המשטרה הבריטית לרמלה. בריחתם הושלמה ב-1 במאי.
ב-15-15 במאי נכבש הכפר על ידי חטיבת 'קרייתי. בזמן ההפוגה הראשונה נהרסו בתי הכפר שהיה קרוב לחזית במטרה למנוע חזרת התושבים והשתלטות האויב. ביוני אותה שנה סיכם בן-גוריון לעצמו כי הבתים נהרסו, ככל הנראה על סמך דיווח של יוסף ויץ, אולם בספטמבר מצאו את הכפר מתאים ליישוב של עולים יהודים. כמה מבתי הכפר עוד עומדים על תלם; חלקם נטושים, חלקם מיושבים, וחלקים בשימוש כבנייני משרדים ומחסנים.
על אדמות הכפר הוקמו היישובים בית דגן, משמר השבעה, גנות, חמד וכן מספר שכונות של ראשון לציון. באוקטובר 1948 הוקמה במטווייה הנטושה סדנת תחבורה 14 שהייתה כפופה לשירות התחבורה. בינואר 1949 הפכה לבית מלאכה בסיסי 684 ולימים שלוחה של מרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7100 בתל השומר.
סיירות המערכה מסדרת קירוב
סיירות המערכה מסדרת קירוב הן סיירות מערכה נושאת טילים בעלות הנעה גרעינית מסוג 1144 Orlan (שפירושו עיטם). סיירות מערכה אלה הן בין אוניות השטח החזקות והגדולות ביותר בצי הרוסי כיום, ונבנו במקור עבור הצי הסובייטי. במדינות המערב הסדרה נקראת בדרך כלל על פי קוד דיווח נאט"ו בשם קירוב. הן נמנות עם אוניות הקרב הגדולות ביותר בעולם כיום, שניות רק לחלק מנושאות המטוסים, ודומות בגודלן לאוניות מערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה. בנייתן של הסיירות מסדרת קירוב היה גורם משמעותי בהחזרתן לשירות של אוניות המערכה מסדרת איווה.
חימוש.
החימוש המקיף של האוניות נשען על טילים, תותחים וכן מערכות לוחמה אלקטרונית. החימוש העיקרי של האוניות הוא 20 טילי ים-ים מדגם P-700 Granit (קוד דיווח נאט"ו: SS-N-19 Shipwreck) המגיעים לטווח של כ-600 ק"מ. חימוש הנ"מ העיקרי של האוניות כולל 12 משגרים מדגם S-300 הכוללים סה"כ 96 טילים וכן טילי ותותחי נ"מ קצרי טווח נוספים. חימוש הנצ"ל (נגד צוללות) של האוניות כולל 14 טורפדות משוגרי רקטה ושני משגרי פצצות עומק.
יחידות.
שמות כל האוניות הוחלפו לאחר נפילת ברית המועצות.
הגבירה מאוסר
"הגבירה מאוסר" (באנגלית: Lady of Auxerre) או "קורה מאוסר" (באנגלית: Kore of Auxerre) הוא פסל עשוי אבן גיר, מיוון העתיקה, ייתכן מאזור כרתים, המציג דמות נשית ומתוארך לתקופה הארכאית, בין השנים 650-625 לפנה"ס.
הפסל, המוצג במוזיאון הלובר בפריז, נמצא בשנת 1907 על ידי מקסים קוליניון (Maxime Collignon) במחסן של מוזיאון בעיר אוסר, מזרחית לעיר פריז. המסתורין שאפף את מוצאו של הפסל יצר באותה תקופה התעניינות עיתונאית רבה בו. מניחים כי מקורו של הפסל הוא בכרתים.
הפסל, אשר גובהו 65 ס"מ, רוחבו 24 ס"מ ואורכו 16 ס"מ, מציג דמות נשית צעירה, ידה השמאלת צמודה לגופה ואילו ידה הימנית מונחת על החזה. לדמות שיער דקורטיבי ועיניה וכפות ידיה מוגדלות מאוד ביחס לשאר הגוף. מעל כתפיה היא לובשת צעיף או שכמיה. על הבגד חרוטים דגמים גאומטריים מרובעים. הצד השמאלי של פניה, כמו גם בכתפה השמאלית ניכרים נזקים. הפסל היה צבוע בצבעים עזים, כמו שאר הפיסול היוון העתיקה. בעיצוב התנוחה דומה הפסל לדמות הקורה היוונית. השוני מקאנון תיאור דמויות הקורוי (korai) על ידי היד המונחת על החזה, עשויה להיות דרכה של אמנות הפיסול הדאידיאלי לסמן את הושטת היד קדימה כמו בפסלי הקורוי המאוחרים יותר. של תחילת התקופה הארכאית.
סגנונו של הפסל האופייני לפיסול מן התקופה הארכאית המוקדמת. מכונה כ-"Xoana" או "Daidala". בין מאפייניו המרכזיים של הפיסול הדאידיאלי (Daedalic) היא הנטייה לגאומטריות. חלקי הגוף בנויים ממשטחים גאומטריים שונים. לדמויות נטייה רבה לחזיתיות אל מול הצופה, כמעט ללא התייחסות לעומק. פני הדמות הם כפני מסכה ואילו גופה הוא מעין לוחית שטוחה. עיצובה של דמות זו דומה לעיצוב פני אישה בתבליט שנמצא במלאזין (Malesina) והעשוי גם הוא מאבן גיר והמתוארך לשנים 650-580 לפנה"ס.
הסכם השלום עם ירדן
צו פיוס
צו פיוס היה ארגון לא פוליטי ללא מטרות רווח, שמטרתו ליצור פיוס והידברות בתוך הציבור היהודי בישראל, זוכה פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2017. העמותה נסגרה בסוף שנת 2019.
הארגון הוקם ב-1996 על ידי קרן אבי חי, והחל את דרכו כמסע הסברה לאחר רצח רבין, שהעמיק את הקרע בחברה הישראלית, בין ימניים ושמאלנים ובין דתיים וחילוניים.
פעילות הארגון.
רוב פעילויות הארגון מתנהלות בשני מישורים:
פרויקטים מרכזיים.
להלן רשימה של מספר פרויקטים מרכזיים שבהם פועל הארגון כיום:
הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל בשנת 2017 ובשנים האחרונות חבר באיגוד ההתחדשות היהודית.
495 לפנה&quot;ס
מחדד
מְחַדֵּד הוא כלי המשמש לחידוד עפרונות על מנת להביאם לצורה הנוחה לכתיבה. במחדד מותקן להב פלדה שמסיר מקצה העפרון שכבה דקה של עץ וגרפיט בפעולת גילוף תוך כדי סיבוב של העפרון בתוך המחדד או במחדדים מסוימים סיבוב הלהב סביב העפרון.