לאחר חודשים של פרעות ברחבי קפריסין, באוגוסט 1964 חלה הידרדרות נוספת בין הצדדים. ב-6 באוגוסט כוחות ההגנה הלאומיים של קפריסין החלו מצור על אזור כוחינה (טיליריה) בצפון האי - מובלעת של קפריסאים מוסלמים עם נוכחות מיליציות פרו-טורקיות. לכוחות הצרים הצטרפו שתי אניות הצי הקפריסאי. טורקיה התערבה בלחימה ב-8 באוגוסט ושלחה את חיל הים ואת חיל האוויר שלה להפציץ את עמדות הצבא הקפריסאי ואת שתי ספינות הצי הקפריסאי, כאשר בסיום הקרב אחת הספינות הקפריסאיות הוטבעה ומטוס טורקי אחד הופל. בהמשך חיל האוויר הטורקי הפציץ גם את הכפרים של קפריסאים יוונים באזור. הלחימה פסקה ב-10 באוגוסט, כאשר בסיומה כוחות קפריסאים טורקים השתלטו על יותר ממחצית המובלעת, אך לא הצליחו לכבוש אותה במלואה.
עלייה במתיחות (1971-74).
ב-1971 שוב הקים גריבס כוח מעין צבאי קפריסאי-יווני אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, בתגובה לכך שנשיא קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי, נטש, לדעתו של גריבס, את רעיון האיחוד עם יוון. הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה ובריטניה והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית. לאחר מותו של גריבס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, תפס הארגון את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. התגובה הטורקית לא איחרה להגיע, וממשלתו של בולנט אג'וויט הורתה לצבא הטורקי לפלוש אל האי.
פלישת טורקיה לקפריסין (1974).
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיא בשנת 1974, אז מנהיג הקפריסאים היוונים הצהיר על כוונתו להתאחד עם מדינת יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין - מלחמה שהיו בה כאלפיים הרוגים.
הקמת קפריסין הצפונית (1975).
הסכסוך עלה מדרגה במורכבותו הפוליטית עם הקמת ישות פוליטית בידי קפריסאים טורקים בתמיכת טורקיה. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוקמה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983, צפון קפריסין הצהירה עצמאות, וקיבלה הכרה מידי טורקיה ואזרבייג'ן.
תהליך השלום הקפריסאי.
ניסיונות בינלאומיים ליישוב הסכסוך הקפריסאי החלו כבר בשנת 1964, עם שליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
מאז הכיבוש הטורקי של 1974 נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי, חלוקת האי בהסדר או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה בתהליך שלום זה, שידע עליות ומורדות. שורה של שיחות שלום ותוכניות שלום נערכו במהלך השנים אך כולם נחלו כישלון:
נושאים במחלוקת.
חילופי אכלוסין.
בתום המלחמה של 1974 האי למעשה חולק לשניים - החצי הדרומי בעל אכלוסיה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אכלוסיה מוסלמית דוברת טורקית. כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים שעזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אכלוסיה. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו. ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם קבעו כי פליטים קפריסאים-יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי
עצמאות של קפריסאים טורקים.
כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין"' תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
פרס גראמי לאלבום השנה
פרס גראמי לאלבום השנה הוא פרס אשר ניתן על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה של ארצות הברית, לאלבום מוזיקה "יוצא דופן, ללא התחשבות במכירותיו, מיקומי השיא שלו, הצלחתו, הביקורות שהופנו כלפיו וכדומה".
תחילה, הוענק הפרס למוזיקאי שהיה אחראי על האלבום בלבד. לאחר כמה שנים, הוחלט כי גם מפיקיו המוזיקליים וכל אשר עבדו על האלבום יקבלו את הפרס ביחד עם המוזיקאי גם כן. עד שנת 2018, היו בין חמישה לשישה אלבומים שהועמדו בקטגוריה זו. לאחר מכן, בשנת 2019, הוחלט כי כמות המועמדים תוגדל לכשמונה מועמדים בסך הכל.
רקע והישגים.
פרס גראמי זה מוענק משנת 1959. הראשון לזכות בפרס זה היה הנרי מנסיני עם אלבומו, The Music from Peter Gunn. אלה פיצג'רלד הייתה לאישה הראשונה שהועמדה לפרס זה. האישה הראשונה אשר הצליחה לזכות בפרס הייתה ג'ודי גרלנד, שעשתה זאת בשנת 1962, עם אלבומה, Judy at Carnegie Hall.
האמן הראשון אשר זכה בפרס פעמיים היה פרנק סינטרה. בהמשך הצטרף אליו סטיבי וונדר שעשה זאת גם כן. כמו כן, טיילור סוויפט היא האמן הצעיר ביותר אשר זכה בפרס והיא האישה הראשונה אשר זכתה בפרס פעמיים. בשנת 2016, הצליחה אדל לזכות בפרס בפעם השנייה על אלבומה 25, וביחד עם סוויפט הפכו השתיים לשתי הנשים היחידות שזכו בפרס פעמיים.
בשנת 2021 זכתה טיילור סוויפט בפעם השלישית בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה" והייתה לאישה הראשונה והיחידה בהיסטוריה שעשתה זאת.
בולי האי פיטקרן
בולי העיר ארד
ספריית הקונגרס של ארצות הברית
ספריית הקונגרס בארצות הברית
יחסי גרמניה–מולדובה
יחסי גרמניה-מולדובה הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין מולדובה. גרמניה מחזיקה שגרירות בקישינב, ואילו מולדובה מחזיקה שגרירות בברלין. גרמניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירה בעצמאותה של מולדובה, וכוננה בה משלחת דיפלומטית.
היסטוריה.
גרמניה הכירה בעצמאותה של מולדובה ב-14 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין מולדובה וגרמניה כוננו ב-30 באפריל 1992. גרמניה פתחה את השגרירות בקישינב ב-2 בנובמבר 1992, ומולדובה פתחה שגרירות בבון ב-28 במרץ 1995.
במאי 2006, נשיא מולדובה ולדימיר וורונין ביקר בגרמניה ונפגש עם אנגלה מרקל. מרקל הביעה את רצון גרמניה לפתור במהירות את הסכסוך בטרנסניסטריה, ואף הציעה סיוע מן האיחוד האירופי. מרקל גם אמרה שקיים "פוטנציאל ענק" ליחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
באוקטובר 2006, נשיא הבונדסטאג נורברט לאמרט ביקר במולדובה.
ב-26 ביוני 2008, הפרלמנט הגרמני העביר הצעת חוק שנתמכה על ידי הרוב המכריע של חברי הפרלמנט בגרמניה אשר תמכה מחדש בכניסתה של מולדובה לאיחוד האירופי.
שיתוף פעולה כלכלי.
גרמניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר בעולם המערבי של הרפובליקה של מולדובה. ב-2007, גרמניה הייתה היבואנית הרביעית בגודלה למולדובה. והערך של הסחורות המיוצאות ממולדובה לגרמניה הסתכם בכ -145 מיליון אירו ב-2007. הערך של יצוא הסחורות מגרמניה למולדובה הסתכם ב-270 מיליון אירו. לאחר שמולדובה הפכה למדינה שכנה של האיחוד האירופי, היא קיבלה הטבות בשל מדיניות השכנות האירופית ומשקיעים רבים מגרמניה הגיעו אליה במהלך השנה. מספר מפעלים גרמניים פתחו סניפים מקומיים במולדובה. בין החברות הגרמניות נמצאות: Knauf, Mabanaft, Südzucker ו-Metro AG.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–סומליה
יחסי איחוד האמירויות הערביות–סומליה (בערבית: العلاقات الإماراتية الصومالية) הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה הפדרלית של סומליה. שתי המדינות חברות בליגה הערבית, ומקיימות שיתוף פעולה פיתוחי קרוב. לסומליה יש שגרירות באבו דאבי, ולאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות במוגדישו.
סקירה.
היחסים בין השטחים שכיום הם סומליה ואיחוד האמירויות קיימים עוד מימי קדם. הפריפלוס של הים האדום מהמאה ה-1 לספירה, יחד עם מסמכים נוספים, מעידים על חילופי סחורות מוקדמים בין סוחרים שהתגוררו בערי-מדינה בצפון סומליה הסמוכות לים עם סוחרים חמירים וסבאים, ששלטו באותה תקופה בחלק גדול מחצי האי ערב. במהלך ימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית, סולטנים סומליים שונים שמרו גם הם על יחסים קרובים עם ממלכות אחרות ברחבי הים האדום.
ב-1969, סומליה ואיחוד האמירויות הערביות היו בין החברים המייסדים של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC). שתי האומות חברות בליגה הערבית.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסומליה ב-1991, איחוד האמירויות הערביות שמר על יחסים דיפלומטיים עם ממשלת המעבר הלאומית של סומליה ועם היורשת שלה ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה, ותמך ביוזמות הממשלה שלהם. איחוד האמירויות הערביות גם תמך באופן רשמי ביחידת השיטור הימי של פונטלנד (PMPF), מאז היווצרות הגוף הצבאי ב-2010.
הקמתה של הממשלה הפדרלית של סומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי רשויות איחוד האמירויות הערביות, אשר אישרו מחדש את תמיכתם בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה.
שיתוף פעולה פיתוחי.
במרץ 2014, ראש ממשלת סומליה החל ביקור רשמי של שלושה ימים באיחוד האמירויות הערביות כדי לדון בחיזוק שיתוף הפעולה הבילטרלי בין שתי המדינות. במהלך שיחות עם השר לענייני הנשיאות וסגן ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות, רשויות איחוד האמירויות הערביות הביעו את מחויבותם לתהליך הבנייה מחדש בסומליה לאחר הקונפליקט. הם גם התחייבו לסייע בבנייה מחדש של מוסדות ממשלתיים.