כדי לחולל שינוי תרבותי זה הציע יוספטל בעיקר פעולות המכוונות לחינוך ילדים ונוער וכן הכשרה והשכלה לנשים. יוספטל תמך בשינוי המדיניות מעליה המונית לעלייה סלקטיבית עקב תפיסתו את תרבותם של העולים מצפון אפריקה: . כשפרצו מחאות במעברות בעקבות הצפות בחורף 1951 האשים יוספטל את העולים המזרחים בפסיביות ובחוסר נכונות לסייע לעצמם באותה התקופה, היו עולים, רובם בני עדות המזרח, שהתנגדו לשיכונם במקומות נידחים (כמו ירוחם). יוספטל הציע לנצל "חור בחוק" המאפשר להאשים הורים בהפקרת ילדיהם, ולאיים בפנייה למשטרה שייקחו את ילדיהם בכוח. הוא אף הציע להחתים עולים מרוקאים טרם עלייתם על התחייבותם להתיישב במקום שיוחלט עבורם. על כך אמר: .
בשנת 1952 התמנה גם לתפקיד גזבר הסוכנות וכן יצא להאג כאחד מראשי המשלחת הישראלית לניהול המשא ומתן עם גרמניה המערבית על הסכם השילומים.
בשנת 1950 יצא לראשונה למסע התרמות בקרב יהודי ארצות הברית עבור מדינת ישראל הצעירה.
פעילות פוליטית.
באוגוסט 1956 נבחר בתמיכתו של בן-גוריון כמזכיר הכללי של מפא"י, והתבקש, בעקבות הפסד קולות רבים בבחירות, לערוך רפורמה במפלגה. תפקיד זה לא התאים לאופיו, ושחק אותו מאוד. במאי 1959 סבל יוספטל מהתקף לב קשה, שבעקבותיו נאלץ להפסיק את עבודתו למשך חצי שנה.
יוספטל כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסות ה-4 וה-5, בין השנים 1959–1962. בדצמבר 1959 (בכנסת ה-4) נכנס לכנסת, וב-1960 החל לשמש כשר העבודה.
במהלך כהונתו הקצרה התמקד בהכשרה מקצועית לצעירים ולעולים, בפיתוח הביטוח הלאומי, ויזם חקיקת חוק להגנה על עובדים מוגבלים ונכים.
בעקבות התפטרותו של בן-גוריון והבחירות לכנסת ה-5 זכה בנובמבר 1961 בתפקיד שר השיכון והפיתוח.
במקביל לתפקידו בכנסת שימש יוספטל בין השנים 1953–1955 ו-1960–1962 כיו"ר מועצת המנהלים של עמידר. בנוסף היה חבר וסגן יושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בעקבות מצבו הבריאותי המעורער הזמינו אחיו הבכור לשהייה בווילה שלו בלוצרן לצורך החלמה. הוא נפטר שם כשאשתו לצידו, באמצע כהונתו כשר הבינוי והשיכון. גופתו הועברה לירושלים ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ גלעד.
הנצחתו.
על שמו של גיורא יוספטל נקראו מוסדות, שכונות ורחובות ברחבי ישראל:
בתחילת 2018, בעקבות השיח שיצר הסרט "סאלח, פה זה ארץ ישראל", שבו יוחסו ליוספטל התבטאויות גזעניות ביחס לעדות המזרח, ובעקבות דרישת הקשת הדמוקרטית המזרחית, הודיעה מרים פיירברג, ראש עיריית נתניה על החלטתה לפעול לשינוי שם הרחוב הנושא את שמו של יוספטל, ולקרוא אותו על שמה של ברכה צפירה. ראש עיריית מגדל העמק, אלי ברדה, החליט לפעול להחלפת שם בית הספר הקרוי על שם יוספטל בעיר, בשמם של אילן ואסף רמון.
דראהומניבקה
דְרַאהוֹמַנִיבְקַה (אוקראינית: Драгоманівка, "דראהומונובית") הייתה הצעת רפורמה לאורתוגרפיה ולאלפבית האוקראיני, שקודמה בידי מיכאילו דראהומנוב ונקראה על שמו. עיקר ההצעה היה הפיכת הכתיבה האוקראינית לפונמית, כל שכך אות תייצג פונמה אחת בלבד. בדראהומניבקה נעשה שימוש מועט, בין השאר בידי דראהומנוב עצמו, אך עקב התנגדות תרבותית ורדיפה פוליטית לא תפסה ההצעה תאוצה, והשימוש בה גווע במהרה.
היסטוריה.
שיטת כתיבה זו נוצרה בקייב בשנת 1870 על ידי קבוצה של פעילים תרבותיים לשם כתיבת מילון אוקראיני. הקבוצה הונהגה בידי פאבלו ז'יטצקי וכללה את דראהומנוב. בשנת 1876 אסר אוקאז (צו) אֵמְס (Эмский указ) פרסומים והופעות בשפה האוקראינית ברחבי האימפריה הרוסית. בעקבות זאת עברה הפעילות התרבותית בשפה האוקראינית אל מחוץ לגבולות האימפריה, והצעת הרפורמה לא הספיקה להתפרסם.
ז'יטצקי כינה את שיטת הכתיבה "הֵרְצֵהוֹבִינְקַה" ("הרצגובינית"), בעקבות השפעת האורתוגרפיה הסרבית החדשה של ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' (הרפורמה של קראג'יץ התבססה על הניב הסרבי שדובר בהרצגובינה), אך דראהומנוב היה הראשון שפרסם תכנים בשיטה זו בשנת 1878 בז'נבה, וכך נודעה השיטה בציבור כ"דראהומניבקה". נעשה בדראהומניבקה שימוש בגליציה בפרסומיהם של עמיתיו של דראהומנוב, איבאן פרנקו ומיכאילו פבליק, אך בעקבות ההתנגדות של פלגים תרבותיים מסוימים ושל השלטונות הפולניים, השימוש בה גווע והיא נשכחה בפועל.
האלפבית.
הדראהומניבקה התבססה על העיקרון הפונמי, לפיו כל גרפמה מקבילה לפונמה אחת בדיוק, ולהפך - כל פונמה מיוצגת על ידי גרפמה אחת בלבד. כך, אותיות המייצגות שתי פונמות בוטלו ובמקומן נעשה שימוש בשתי אותיות נפרדות.
דוגמות.
להלן מספר דוגמות לכתיבה בדראהומניבקה, לצד הצורות המקוריות:
דוגמה לשימוש מודרני בדראהומניבקה ניתן למצוא בשטר של 20 הריבניה שהופק בשנת 2003 באוקראינה. בשטר מוצג קטע משירו של איבאן פרנקו, Веселка (קשת בענן), כתוב בכתב ידו ובדראהומניבקה:
Земле, моjа всеплодьучаjа мати!
Сили, шчо в твоjij движель глубинi,
Крапльу, шчоб в боjу смiлijше стоjати,
даj i мiнi!
תנחומא בר אבא
דרהומניבקה
קרן התוכנה החופשית
קרן לתוכנה חופשית
קרן לתכנה חופשית
המוסד לתכנה חופשית
מלוס
מִילוֹס (ביוונית: Μήλος, ביוונית עתיקה נהגה מֶלוֹס, פירוש המלה הוא "תפוח") הוא אי געשי יווני בדרום הים האגאי, המהווה חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים. האי חב את עיקר פרסומו לפסל האלה אפרודיטה, המכונה פסל ונוס ממילו, שנתגלה באדמתו ב-1820 ונמצא מאז בלובר. משערים כי ייתכן שמדובר ב"ונוס המנצחת" (Venus Victrix) המחזיקה את תפוח הזהב שנתן לה פאריס.
סמוך לו מצויים שלושה איים: אנטימילוס, פוליאיגוס וקימולוס, המכונה גם ארגנטיירה. שטחו של מלוס 151 קמ"ר, ובשנת 2001 מנתה אוכלוסייתו 4,771 נפש.
האי מלוס עשיר במחצבים ובהם גבס, גופרית וקאולין.
ב-416 לפנה"ס נפל האי בידי אלקיביאדס במרוצת המלחמה הפלופונסית.
בתקופת ראשית הנצרות היו באי מתיישבים יהודים רבים.
אגפסתה (הר)
אגֶפּסתה (בגאורגית: აგეფსთა, באבחזית: Аҕьаҧсҭа) הוא הר ברכס גגרה שברפובליקה הבדלנית בצפון-מערב גאורגיה, אבחזיה. ההר מתרומם לגובה של 3,357 מטר מעל פני הים. שיפוע המדרון בגובה 1,700–1,800 מ' מכוסה ביער עצי אשוח ואשור. על החלק הקרוב לפיסגה ישנו קרחון-עד קטן.
איבאן פרנקו
מאיר אביזוהר
מאיר אביזוהר (אביזֹהר) (27 בספטמבר 1923 – 31 באוגוסט 2008), היה חבר הכנסת מטעם הרשימה הממלכתית בכנסת ה-7, חוקר מורשת בן-גוריון ומחבר ספרים בנושאי מדע המדינה והיסטוריה ארצישראלית.
חייו.
אביזוהר נולד בירושלים למורה הנודע לכימיה ולטבע בגימנסיה העברית רחביה, יהושע אביזוהר (סינגלובסקי) וללאה בת דב לוין. למד בבית הספר היסודי והתיכון "בית הכרם" שבבית הכרם ובאוניברסיטה העברית. בנעוריו היה חבר תנועת "המחנות העולים" והצטרף למפא"י ב-1940, בגיל 17. ב-1942 הצטרף למחדשי ההתיישבות בקיבוץ חמדיה ונישא לאסתר קלוגר.
בשנת 1947 עזב עם משפחתו את הקיבוץ והחל ללמוד חקלאות באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות השתתף בקרבות גדוד "מוריה" בירושלים ואחריה היה קצין תרבות והסברה. שימש כעורך "במחנה" בשתי תקופות 1949–1950, 1954–1957).
אביזוהר נטל חלק בשח"ל, מפעל ציוני ליישוב הנגב והערבה ונמנה עם הגרעין המייסד של העיר אילת ב-1951. נמנה עם "צעירי מפא"י" בתקופת בן-גוריון וכיהן תקופה מסוימת כדובר מפא"י. בשנים 1952–1953 הוא עמד בראש האגף לפיתוח הנגב והערבה במשרד הפיתוח. חזר לשרת צה"ל בדרגת רב-סרן כעורך ראשי של "במחנה". ב-1958 חזר לאוניברסיטה ללמוד היסטוריה. בין השנים 1961–1965 הוא היה חבר מערכת "דבר" ועד 1963 חבר מערכת "הפועל הצעיר".
בשנת 1965 פרש אביזוהר עם בן-גוריון ממפא"י והיה בין מקימי רפ"י. היה העורך הראשון של ביטאון רפ"י, "מבט חדש". ב-1969 היה בין מקימי הרשימה הממלכתית בראשות בן-גוריון וכיהן כחבר כנסת מטעמה בכנסת השביעית. אביזוהר עמד בראש קבוצת המיעוט ברשימה הממלכתית, שפרשה מהרשימה ב-1972 בעקבות התנתקות בן-גוריון מהרשימה הממלכתית והצטרפה למפלגת העבודה ב-1973. הוא עצמו נשאר במעמד "חבר כנסת יחיד" אך תמך בקואליציה שבהנהגת העבודה ובתום הקדנציה פרש מפעילות פוליטית. במהלך כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת העבודה.
אביזוהר קיבל תואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון. החל בשנת 1970 שימש מרצה בחוג ללימודי עבודה אוניברסיטת תל אביב וב-1979 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון, שבה כיהן כפרופסור. אביזוהר היה ראש המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר ועמד בראש המפעל של פרסום יומני בן-גוריון ומחקרים אודות האיש ותקופתו. הוא עצמו ערך וכתב מבואות והערות לכרכי היומנים מהשנים שלפני הכרזת העצמאות.
אביו, יהושע אביזֹהר, איש העלייה השנייה, היה ממניחי התשתית ללימודי הכימיה בארץ ישראל וממייסדי "שכונת הפועלים" בבית הכרם. על שמו נקרא רחוב בבית הכרם. דודו, אחי אביו, ד"ר אהרון סינגלובסקי, היה ממייסדי אורט העולמי ומקים רשת אורט ישראל. היה נשוי לאסתר (לבית קלוגר, נפטרה ב-2004). השאיר אחריו בן ובת.
ספריו.
ספרים בעריכתו
מפרק סינוביאלי
מפרק סינוביאלי (TA: Junctura synovialis; Articulatio. גם מפרק ממשחי) או מפרק נע חופשי (Diarthrosis) הוא סוג המפרק הנפוץ ביותר בגוף ובעל יכולת התנועה המרובה ביותר מבין סוגי המפרקים. המפרק מאופיין בחלל בין עצמות המפרק המכיל נוזל סינוביאלי, בקופסית מפרק מרקמה פיברוטית חזקה המצופה בצידה הפנימי בקרום סינוביאלי ובסחוס מפרקי המכסה את העצמות.
למרות התנועה החופשית היחסית של מפרקים סינוביאלים, יכולת התנועה שלהם מוגבלת על ידי מבנה עצמות המפרק וקופסית המפרק (והרצועות הנמצאות לרוב במפרקים אלו). מפרקים סינוביאלים מסווגים לפי צורת עצמות המפרק.
מבנה.