פרנץ שטפן, שהיה ב-1745 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בפירנצה זמן קצר בלבד, עם רעייתו מריה תרזה, עד שעבר לווינה. לאחר מותו ב-1765 עברה הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בנו, לאופולד. שלטונו של לאופולד התאפיין בהחזרת תפארתה של הדוכסות הגדולה לימי הזוהר שלה, תוך פיתוחה וייצוב כלכלתה. עריכת מודרניזציה במדיניות המיסוי, החדרת חיסון לאבעבועות שחורות וטיפול בעבריינות נוער על ידי מוסדות שיקומיים ולא על ידי ענישה גופנית. ב-1774 חקק לראשונה בעולם חוקים לאשפוז חולים במחלת נפש במוסדות רפואיים ובתנאים אנושיים. ב-1786 ביטל רשמית את עונש המוות (אף שהוצאות פומביות להורג הופסקו 20 שנים קודם לכן). עם מות אחיו הבכור, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1790, נבחר לאופולד לקיסר והעביר את השלטון בטוסקנה לבנו, פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאופולד עצמו מת שנתיים מאוחר יותר.
בעת המהפכה הצרפתית.
בשנת 1792 במהלך המהפכה הצרפתית, הכיר פרדיננד באופן רשמי ברפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך היה לבית המלוכה הראשון שהכיר בה. משהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית, שוכנע פרדיננד על ידי שליטי בריטניה ורוסיה להצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ואכן, פרדיננד כרת עימם ברית, אך נתן רק תמיכה פסיבית ועשה זאת ללא שום התלהבות. כעבור שנה משראה פרדיננד את הניצחונות המהדהדים של הצרפתים, פרש מהקואליציה, וב-1 במרץ 1795 הכריז על נייטרליותה של טוסקנה במלחמה. במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית. בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, בעידוד הצרפתים ופרדיננד ברח לווינה. בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בשלום לינוויל. ממלכת אטרוריה התקיימה בשטחי טוסקנה בין 1801 ל-1807 בשליטת בני אצולה הקשורים לכתר הספרדי. הממלכה בוטלה בדצמבר 1807 וצורפה לקיסרות הצרפתית הראשונה. בראשות ממשלת טוסקנה הציב נפוליאון את אחותו אליזה בונפרטה.
החזרת בית הבסבורג וסופה של הדוכסות הגדולה.
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב לייפציג, ביטל פרדיננד את בריתו עם נפוליאון. במסגרת קונגרס וינה (1814) קיבל פרדיננד בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה. בימיו הייתה הדוכסות אף מקלט לגולים משאר מדינות איטליה. ב-18 ביוני 1824 מת פרדיננד בפירנצה, ובמקומו עלה לשלטון בנו לאופולד.
לאופולד השני נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט. על אף שנשמע להנחיות האימפריה האוסטרית ואף שהיה קשור מכל עבר בקשרי דם עם בית הבסבורג שחייבו אותו למדיניות שמרנית, השתדל לאופולד לפתח את תחום שלטונו לטובת תושביו ופעל באופן עצמאי לקידום יוזמה חופשית, ביצוע עבודות ציבוריות והחדרת טכנולוגיה ומודרניזציה לתחומי החיים השונים. כמו כן התיר לאופולד הבעת דעות חופשית באופן יחסי לשאר שטחי השלטון האוסטרי. דוגמה לפעילות זו היא סלילת קו הרכבת הלאופולדי (באיטלקית: Ferrovia Leopolda) בין פירנצה לליבורנו, דרך פיזה, לאורך עמק הארנו והקמת תחנות רכבת לאורכה. עם זאת, לקראת אמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו רגשות לאומיים איטלקיים לגאות והועלו דרישות לרפורמה שלטונית. ב-1845 ו-1846 פרצו מהומות, שנענו על ידי הקלות ורפורמות מצידו של לאופולד, שעיקרן שילוב רב יותר של איטלקים בשלטון. ספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חלחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה. ב-26 ביוני הכריז הפרלמנט הטוסקני על כינון רפובליקה עצמאית ובליבורנו פרצה מלחמת אזרחים בפועל. לאחר התייעצויות עם מפקד הצבא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, שפעל לדכא את המרידה האיטלקית ועם האפיפיור פיוס התשיעי, עזב לאופולד את פירנצה ב-18 בפברואר 1849, תחילה לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי ולבסוף לפורטו סנטו סטפנו. בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו גוראצי (Francesco Guerrazzi), ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli). הרפובליקה לא האריכה ימים. תחת איום של פלישה אוסטרית, הצביעו רוב הנציגים בפרלמנט הרפובליקה החדשה באפריל 1849 לטובת שליחת הזמנה רשמית ללאופולד לשוב ולתפוס את מקומו כדוכס הגדול, תוך העדפת שלטון מלוכה חוקתית שלו על פני כיבוש אימפריאליסטי. ב-1 במאי קיבל לאופולד סמכות חוקית. במקביל תפסו כוחות אוסטריים את לוקה וליבורנו. כפי שהוכח מאוחר יותר, התבצעה פעולה זו בהזמנתו של לאופולד, אף שהלה הציג אותה בפני נתיניו כהפתעה וכרסום בריבונותו. ב-25 במאי נכנסו הכוחות האוסטריים לפירנצה ולאופולד שב לעיר ב-28 ביולי.
באפריל 1850 הגיע לאופולד להסכם עם האוסטרים על הסגת כוחותיהם מטוסקנה, בתמורה לפיזור הפרלמנט, אך האוסטרים הותירו 10,000 חיילים בשטח. שנה לאחר מכן חתם על קונקורדט עם מדינת האפיפיור, במסגרתו הוקנו סמכויות ומעמד בכיר לאנשי הכמורה. ב-1852, לאחר לחץ של הממשל האוסטרי, האפיפיור ומלך נאפולי ביטל לאופולד את החוקה. אישי מפתח בממשל הרפובליקה, ובראשם פרנצ'סקו גוראצי נידונו לתקופות מאסר ארוכות. הכוחות האוסטריים נסוגו כליל מטוסקנה ב-1855, אך באותה עת כבר לא נותר דבר מן האהדה לה זכה לאופולד בראשית שלטונו.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד, שלא יישם את שלטונו. בדצמבר 1859 הצטרפה טוסקנה, לאחר שמשאל עם ענה באופן גורף (95%) "כן", לממלכת סרדיניה, בדרך להקמתה של ממלכת איטליה המאוחדת.
יהודים באותה תקופה.
מאמצע המאה ה-12 נמצאו על ידי בנימין מטודלה כמה עשרות משפחות יהודיות בפיזה ובלוקה. ב-1229 נזכרים יהודים בסיינה, ומתחילת המאה ה-14 ואילך נוסדו בנקים יהודיים בערים רבות בטוסקנה. ב-1437 החלה הבנקאות היהודית בפירנצה ומסביבה התגבשה במהרה קהילה.
עם ייסוד הדוכסות הגדולה של טוסקנה הורע מצב היהודים. ב-1567 הונהג בה אות הקלון, וב-1570 גורשו היהודים מטוסקנה כולה, פרט לסיינה ולפירנצה - שבהן נכלאו בגטאות.
ב-1492 גורשו היהודים לראשונה מהרפובליקה של לוקה וסופית ב-1572. אולם ב-1593 נפתחו שערי פיזה וליוורנו בפני צאצאי אנוסי ספרד ופורטוגל, ובליוורנו זכו היהודים - כסוחרים וכבנקאים - בתנאים נוחים ביותר, עד שבמאה ה-18 הפכה הקהילה היהודית לאחת הקהילות הפורחות באיטליה כולה. שליטי טוסקנה שמבית הבסבורג-לורן הרחיבו את זכויות היהודים בעיר זו, וב-1779 אף העניקו להם את הזכות להיבחר למועצת העיר. באותה עת נמנו כ-6,000 יהודים בחמש ערי המושב היהודי בטוסקנה - פירנצה, פיזה, ליוורנו, סיינה ופיטיליאנו.
ב-1798 זכו יהודי טוסקנה בשוויון מלא מידי שלטונות הכיבוש הצרפתיים, ובכך החל תהליך התערותם בחיי החברה והכלכלה של טוסקנה. לאחר הרסטורציה לא השתנה מצבם בהרבה; בימי הדוכס הגדול לאופולד השני נמשכה המדיניות הליברלית, ולא נסגרו בפני היהודים השירות הצבאי, פקידות ציבורית ועריכת דין. יהודי טוסקנה אף הירבו להשתתף בתנועות המדיניות והרוחניות של יתר האוכלוסין, ומספרם בשורות תנועת התחיה האיטלקית ובין חסידי מאציני היה רב.
תחום השלטון והמבנה המנהלי.
הדוכסות הגדולה של טוסקנה חפפה במידה רבה את תחום מחוז טוסקנה של איטליה המודרנית. הדוכסות הגדולה התחלקה לשתי יחידות מנהליות, ששורשיהן עוד בטרם הקמתה. ה-"stato vecchio" ("המדינה הישנה"), שחפפה את שטחי דוכסות פירנצה, שהייתה פייף של האימפריה הרומית הקדושה וה-"stato nuovo" ("המדינה הישנה") שחפפה את שטחי הרפובליקה של סיינה והייתה עד 1555 בשליטת ספרד.
הדוכסות הורחבה על ידי רכישה והתמזגות של מובלעות לתוכה. כך למשל, ב-1604 נרכשה פיטיגליאנו שבנפת גרוסטו מידי משפחת אורסיני, וב-1633 נרכש סנטה פיורה (Contea di Santa Fiora) בדרום טוסקנה מבית ספורצה.
בין השנים 1555 ל-1797 "כירסמו" בשטחה הרציף של טוסקנה מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi) בדרום (אזור בשליטה ספרדית באזור מונטה ארג'נטריו) ונסיכות פיומבינו (Signoria di Piombino) נפוליאון צירף שטחים אלה ל"ממלכת אטרוריה", ולאחר תבוסתו הם סופחו לדוכסות הגדולה של טוסקנה. בנוסף, שכנה בצפון הרפובליקה של לוקה ויורשתה, דוכסות לוקה, שמוזגה לדוכסות הגדולה ב-1847, עם מות שליטתה מארי לואיז, דוכסית פארמה.
קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד (ורמאכט)
קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד (בגרמנית: Panzerkorps „Großdeutschland“) היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-28 בספטמבר 1944 על בסיס הקורפוס ה-13, והועמד תחת פיקוד דיטריך פון זאוקן. הקורפוס כלל את דיוויזיית הרמן גרינג, בצירוף לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג ועוד מספר יחידות. אף על פי כן, הקורפוס מעולם לא לחם כיחידה אחת, וכוחו לא הגיע לזה של קורפוס גרמני שלפני 1943.