רבינוביץ היה פעיל ציוני בפריז, תמך באגודת היהודי הנצחי שקראה להתחדשות יהודית בארץ ישראל, ועמד בראש אגודת "בני ציון" ואחריה "נושאי נס ציונה", שתיהן בפריז. הוא שימש ציר בני ציון לוועידת קטוביץ ונבחר בה לחבר הוועד המרכזי.
במאי 1890 ביקר בעיר הולדתו הורודץ שבה כיהן אז אחיו הרב יהושע יעקב רבינוביץ כרב, על מקומו של אביהם. הוא נשא נאום בגרמנית בשבח התלמוד, והזכיר את דרשתו - חמישים שנה קודם לכן - באותו מקום. בהיותו בוורשה ניסה לארגן הדפסת ספריו בתרגום לרוסית אך הדבר לא יצא אל הפועל.
ימ"ר נפטר לאחר תקופת מחלה, בלונדון שבה גר בשלוש שנותיו האחרונות, ביום שבת י"ב בסיוון ה'תרנ"ג, 27 במאי 1893. הוא נקבר בעיר ביום שני.
דודג' Aries
דודג' Aries (באנגלית: Dodge Aries) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1981–1989.
הדגם השתייך לסדרת "Chrysler K platform" של חברת קרייזלר.
יוצרו 978,640 יחידות.
הדגם הכמעט זהה לדגם ה"דודג' Aries" של חברת קרייזלר בין השנים 1981–1989 היה דגם הפלימות' רליאנט. יוצרו 978,640 יחידות מדגם ה-Dodge Aries, לעומת 1,114,618 יחידות מדגם ה"פלימות' רליאנט".
זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל
הזכות לבחור ולהיבחר לנשים בארץ ישראל הוענקה רק לאחר מאבק ארוך של תנועות הנשים ביישוב החדש ונמשך קרוב לשמונה שנים. על בסיס המאבק הזה, השתתפותן של נשים באופן מלא בפוליטיקה הישראלית התאפשרה כבר עם הקמת המדינה.
העליות הראשונות.
העלייה הראשונה הגיעה לארץ ברובה במסגרת משפחתית-מסורתית, על כן דפוסי ההתנהגות וההתנהלות היו שמרניים. באותה העת מעמד האישה בארצות העולים, מזרח אירופה ותימן, היה שולי בפני עצמו. העניין על תפיסת מקומה של האישה היה מובהק בין המחנות השונים שפעלו ביישוב, למשל דתיים מול חילונים. המחנה הדתי ובעיקר החרדי, ראה הכרח בהפרדה בין העולם הציבורי לעולם הביתי, ותפיסת "כל כבודה בת מלך פנימה" הפך לסיסמה שגורה בוויכוחים בנושא. אולם, ההשפעה של נשות העלייה השנייה הייתה גדולה גם בתחום זה, שכן היא הייתה עלייה שהורכבה מאנשים שעלו לאחר תקופות הכשרה והגיעו מרקע של השכלה רחבה יותר והתפתחות. עם הזמן, תפקידן של הנשים בחינוך הלך ותפס תאוצה, והן נתפסו כמי שאחראיות באופן בלעדי על חינוך הדור הבא.
לפעילות ציוניות-פמיניסטיות דוגמת שרה טהון, שהקימה עם אגודת הנשים הציוניות מרכזים להכשרה לנשים, תפקיד נוסף מהותי בתפיסה העצמית של נשים. טהון דגלה בעצמאות כלכלית לנשים מתוך מקום של ידע, עמל כפיים, וראתה בבניין הארץ לא רק "הפרחת השממה" אלא תיקון חברתי בהקשר הזה, ומתוך כך קיבלו נשים רבות הכוונה, העצמה וממקומות אלו צמחה בשלבים מאוחרים יותר גם ההכרה הנשית בזכויותיהן. פעילות זו גם העלתה את "שאלת האישה" לסדר היום הציבורי לראשונה, ואת סוגיית מעמדה ביישוב היהודי. השתתפות נשים הותרה כבר בקונגרס הציוני העולמי השני, ב-1898 (על אף שנשים לא מילאו תפקידי הנהגה עד 1927, כאשר נבחרה הנרייטה סאלד להנהלה הציונית), אולם לקח עוד זמן רב עד שהשפעה זו חילחלה אל תוך היישוב העברי.
עוד בטרם המאבק הגדול והמשמעותי על זכות הצבעה ארצית לנשים, לראשונה נראו ניצנים של קול נשי במרחב, בתחילת המאה העשרים, ברמה המקומית. ב"", המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, שנערך בזכרון יעקב ב-1903, נשללה זכות הבחירה מנשים, אולם ביומו האחרון של אותו מפגש, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו את "אגודת המורים העברים בארץ ישראל". כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר. מאז, נסללה הדרך להתארגנויות נשיות נוספות ולא ניכר שהפסדים קודמים הוציאו את הרוח ממפרשי הנשים בארץ. ההתארגנות הנשית החלה נפוצה יותר ויותר בארץ, והיא לא קדמה למאבק הארצי, אלא חפפה לו, והבשורה הופצה אט אט ופשטה כך שכשהחל המאבק הארצי, היסודות כבר היו שם, גם ברמת ההתארגנות וגם ברמה התודעתית.
אחד הרעיונות המעניינים שהנושא מעלה על הפרק הוא "המאבק ההפוך" שניהלו נשות ארץ ישראל. למעשה, להבדיל ממאבקים דומים ומקבילים ברחבי העולם, נשות ארץ ישראל היו שותפות להקמת כל המוסדות הראשוניים. הנשים בארץ ישראל למעשה נאבקו כל העת על מנת לנכס לעצמן מחדש זכות שכבר הייתה שלהן, ועמדה בסכנת הילקחות מהן. יתרה מכך, הזכות הזו ניתנה כבר, כפי שצוין, במסגרת הקונגרס הציוני, ומשמעות שלילתה הייתה איסור ההשתתפות הפוליטית גם בעתיד המדינה כפי שעמדה לקום, ולכן מאבקים אלו החלו כבר בשלבים כה מוקדמים.
היישוב הישן מול היישוב החדש.
על מנת להבין את שורשי המאבק לזכות הצבעה לנשים בארץ ישראל, יש להבין תחילה את הפערים האידאולוגיים ופערי התפיסה בין היישוב הישן והיישוב החדש. באופן עקרוני, ניתן לחלק את הזרמים והמגזרים השונים באופן גס, כך שהחרדים השתייכו ליישוב הישן, ואילו תנועות הפועלים והבורגנים של העליות המאוחרות יותר, משתייכות ליישוב החדש. השניים היו חלוקים ביניהם בשלל נושאים ותפיסות עולם. בעוד שמפלגות הפועלים היו הראשונות לתמוך בזכות הצבעה לנשים כשהחל המאבק, ובראשן דוד בן-גוריון, היה עניין לאומי על הפרק - אחדות העם בהקשר הפוליטי הייתה יעד עליון מבחינת ההנהגה, גם המתונה והליברלית שבה.
ניכר כי תנועת "המזרחי" היותה את לשון המאזניים בהקשר הדחיות החוזרות והנשנות של הבחירות לאספה והשאלה המתמשכת של זכויות האישה. הרב קוק היה דמות מפתח בהקשר זה. הוא שב לארץ לאחר תקופת היעדרות ארוכה, והסכים לפנייה שנעשתה אליו להיות הרב הראשי של ירושלים. בתקופות קודמות של שהותו בארץ, נחשב הרב קוק למנהיג רוחני דגול, שליח ציבור ואיש חזון מהמעלה הראשונה. אולם, חזרתו לירושלים לוותה בחששות ואף במהומות מצד רבני היישוב הישן, שככל הנראה ראו בכך משום האיום על הסדר הטוב, ומשום שהסתייגו מתמיכתו באנשי העלייה השנייה ובציונות. כך או אחרת, נציגי "המזרחי" לא הגיעו להחלטה מיידית בוועידה השנייה בנוגע להשתתפותם בבחירות אם אלו יכללו נשים, והעדיפו להשאיר שאלה זו בידי הרבנים. הרב קוק פסק במהרה ובלי השתהות כנגד הצבעת נשים, ובאופן נחרץ. טיעוניו כללו עמדות לאומיות, למשל הטענה כי למען שלום העם היהודי והקמת המדינה באופן המוצלח ביותר על האישה להישאר בבית ולדאוג לחינוך הדור הבא, אולם טיעון מעניין נוסף נגע להצהרת בלפור דווקא: משום שההכרה של אומות העולם מתבססת על התנ"ך וזכות עם ישראל על ארצו מהתורה, על היישוב היהודי לנהוג לפי התורה ולא לאפשר לנשים השתתפות פוליטית. כאמור, רבנים רבים נוספים ניסו למצוא את הצידוק ההלכתי הממשי במקורות, אולם כשלו בהבאת מקורות אמינים שיכולים להוכיח טענה זו כטענה הלכתית מוחלטת. הציונות הדתית, שדווקא ניכרו בה סימנים של תמיכה במהלך שיאפשר לנשים השתתפות בבחירות טרם פסיקתו של הרב, הייתה אובדת עצות. אולם, לבסוף הגיעו להחלטה שתומכת ברב, והודיעו כי ימנעו מהשתתפות בבחירות באופן גורף.
החלטה זו שימשה כמאיץ נוסף לדיונים בשאלת האישה, ואף לדחייה נוספת בבחירות וכינוס האספה, בדיוק כפי שחששו אנשי היישוב החדש והוועד הזמני. בעוד שקמו לו מתנגדים מקרב ההנהגה של תנועת המזרחי, דוגמת הרב בנימין רדלר פלדמן, מזכיר התנועה, ההתנגדות נותרה בגדר הבעת אכזבה כללית, ולא הובילה לשינוי ממשי בהחלטה.
אם כך, בעוד שאנשי היישוב החדש תמכו באופן עקרוני, והיה ברור שאנשי היישוב הישן ובראשם החרדים יתנגדו לרעיון השתתפות הנשים בחיים הפוליטיים, המזרחי עמדו בראש "המחנה המתנדנד".
האסיפות המכוננות ואירועים מרכזיים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, מיהרו אנשי היישוב העברי להתאגד במטרה להעמיד מוסדות נבחרים שייצגו אותם אל מול הבריטים, שכן במהלך המלחמה ולפניה, להוציא ניסיון כושל בשנת 1903, לא התאגד היישוב ויסד הנהגה שתוביל אותו, ועם הגעת הבריטים הייתה לכך חשיבות מכרעת. מטרתה של האספה המכוננת הייתה ברורה, אולם נשאלה השאלה, מי זכאי לבחור ולהיבחר לאותה אספה מכוננת? בראשה עמד באותה העת יעקב טהון, אשר היה נשוי לשרה טהון, ממובילות המאבק למען זכויות נשים בארץ ישראל. הכללים הבסיסיים היו על פניו די ברורים: "הבחירות [...] צריכות להיות ישרות, שוות, חשאיות, וכלליות בלי הבדל מין ומעמד". אולם, בעוד שאלת הרכוש נפתרה די מהר והוסכם כי בניגוד לתפיסות עבר, שאלת מעמד לא צריכה להילקח בחשבון כשמדברים על בחירות, נושא הנשים נותר תעלומה והתקבלה החלטה דו-משמעית, על אף החד משמעיות בציטוט מעלה, שהועברה הלאה, לבחינה של הוועד הזמני, ששימש גוף ביצועי, מעין ממשלה. ההחלטה הועברה מוועדה אחת למשנתה, ולא נאמרו אמירות נחרצות או חד משמעיות לגבי עניין זה. גם מהאסיפה המכוננת השנייה לא הגיעה הבשורה, השתתפו בה שלוש נשים בלבד, והוחלט כי נשים יוכלו לבחור, אך לא להיבחר בשלב זה, והאסיפה הבאה תאלץ להתמודד עם החלטה זו. זו הייתה פשרה, ואולי ניצחון חלקי באופן זמני, אבל זה כמובן לא השיג את המטרה והיו קולות בקרב היישוב החדש שטענו כי החלטה זו מפלה ומקפחת כמחצית מאוכלוסיית ארץ ישראל, והתלוננו כי "הרוב הדמוקרטי נכנע לטובת המיעוט החרדי".