המיסים הכבדים שהיו מוטלים על פרובינקיה יודיאה מצד רומא, הובילה להתנגדות עממית ולמהומות. חוקר הברית החדשה ווילארד סווארטי, כותב: המס המוזכר בטקסט היה מס ספציפי... היה זה מס גולגולת שהונהג בשנה השישית לספירה, כדי לאמוד את המשאבים העומדים בפני היהודים על מנת להיערך למרד אפשרי. יהודה הגלילי שחי באותה תקופה, היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה באימפריה הרומית. האידאולוגיה שלו הוזכרה על ידי יוסף בן מתתיהו, וממנה צמחה מאוחר יותר תנועת הסיקריים. התנועה התנגדה למיסוי ולשליטה בהם, ותמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדים פוליטיים מקרב היהודים. בספר מעשי השליחים (5:37), מתואר ניסיון ההתנגדות המאורגנת של יהודה הגלילי, שדוכאה על ידי הרומאים בקושי רב. יש חוקרים המזהים את האירוע, ולכן את עצם השאלה הרגישה גבי תשלום המס, עם אירועים אלה.האנציקלופדיה היהודית כותבת כך על הקנאים בימי בית שני: כאשר, בשנת 5 לספירה, החל יהודה בן חזקיה לארגן בגליל, התנגדות מאורגנת לרומא, הצטרף אליו אחד ממנהיגי הפרושים, ר' צדוק, תלמידו של שמאי הזקן, שהיה לימים אחד העדים שחיו עד המצור על ירושלים (70). ההתנגדות לתשלום המיסוי לשלטון הרומי, הייתה לטעמם של הקנאים מרכיב משמעותי בשיעבוד הרומי, והמריצה את התלקחות המרידות.
הפרדת דת ומדינה.
פסוק זה הוא בסיס לדיונים נרחבים גם כיום, בעולם המודרני, בהקשר של הפרדה בין דת למדינה וסרבנות מיסים.
ישו מגיב כפי הנראה גם לנציב הרומי של ממלכת יהודה, פונטיוס פילאטוס על משנתו.
בקדמוניות היהודים מתאר יוסף בן מתתיהו את תקופת שלטונו של פילאטוס, שהחלה בתקרית חמורה. פילאטוס הציב בירושלים מספר "פרוטומות" - דיוקנאות של הקיסר טיבריוס. מבחינה שלטונית, הדבר נעשה כדי לשפר את מיתוגה של ירושלים, ובכך להשוותה לערים אחרות באימפריה, שנחשבו גדולות וחשובות, בהן הוצבו פיסלי הקיסר. הדבר היה אמור לרומם את מעמדה. אלא שמבחינת התושבים היהודים, היה הדבר בניגוד לנוהג שאסר הצבת פסלים בירושלים, דבר אותו ראו כמנוגד לציווי התורה, נוהג שכובד בהסכמה בשתיקה עד אז על ידי הרומאים. תקרית זו נחשבה על ידי היהודים כהתגרות. בתגובה קיימו היהודים שביתת שבת מול ביתו של פילאטוס בקיסריה. משנוכח פילאטוס כי היהודים מוכנים להיהרג על קידוש השם ולא לאפשר את הצבת הפסלים בירושלים, למרות שדרוגה של העיר, הוא הורה על הסרתם.
אירוע נוסף עליו מספר יוסף בן מתתיהו, היה מה שנחווה על ידי היהודים כביזת אוצר בית המקדש. מבחינת פילאטוס, השימוש באוצר בית המקדש למעשה נועד להטיב עם העיר ותושביה: באמצעות הקמת אמת מים. אף שכוונתו של פילאטוס הייתה חיובית - להזרים מים לאזור המקדש על-מנת לאפשר את ניקוי רחבת המקדש שהצחינה מדם הקרבנות, הנוצות ושאר חלקי החיות הטבוחות - עורר אירוע זה במיוחד את כעס הבריות. במקרה זה, לנוכח ההתארגנות המרדנית כנגד הרומאים, שילח בהם פילאטוס את חייליו שערכו שם טבח באנשים.
משפטו של ישו "תנו לקיסר את אשר לקיסר", תואם גם את עמדתו על ההתנגדות הדתית בממלכת יהודה למעשיו של פונטיוס פילאטוס. הוא מחווה דעה על ההתנגדות הדתית בממלכת יהודה למעשיו של פונטיוס פילאטוס, התנגדות שבמבט לאחור אכן קירבה את הקץ.
הדיון בשאלה האם הפרדת הדת מהמדינה היא הדבר המומלץ בכל עת, לא תמיד היה מקובל גם על העולם הנוצרי עצמו, ונחשב כמקובל יותר ויותר רק במאות שנים האחרונות.
לארי אוונס
לארי אוונס (באנגלית: Larry Evans; 22 במרץ 1932 ניו יורק, שבארצות הברית - 15 בנובמבר 2010 רינו, שבארצות הברית) היה שחמטאי, עיתונאי וסופר שחמט אמריקאי ממוצא יהודי. הוא זכה באליפות ארצות הברית בשחמט 5 פעמים ו-4 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה. כתב כ-20 ספרים.
ביוגרפיה.
בגיל 15 אוונס סיים במקום השני באליפות ארצות הברית לנוער. בגיל 16, בשנת 1948 הוא השתתף לראשונה באליפות ארצות הברית וסיים במקום השמיני. בשנת 1950 אוונס זכה באליפות ניו יורק והשתתף לראשונה באולימפיאדת השחמט.
בשנת 1951 הוא זכה בפעם הראשונה באליפות ארצות הברית בשחמט. בהמשך הוא ניצח באליפות זו עוד 3 פעמים, בפעם האחרונה בשנת 1980.
בשנת 1967 ללארי אוונס הוענק תואר רב אמן.
בשנת 1964 הוא סיים במקום 14 בתחרות בין-אזורית, שממנה היה ניתן להעפיל לדו-קרב על אליפות העולם. אוונס. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה עוזרו של בובי פישר בתהליך העפלה שלו לדו-קרב על אליפות העולם.
החל משנות ה-40 של המאה ה-20 אוונס כתב ספרים בתחום השחמט. כמו הן הוא היה עיתונאי, שעבד עבור טיים מגזין ו- ABC's Wide World of Sports.
לארי אוונס באולימפיאדת השחמט.
בשנים 1950–1976 השתתף לארי אוונס ב-8 אולימפיאדות שחמט:
הבלט המלכותי
הבלט המלכותי (באנגלית: The Royal Ballet) היא להקת בלט בינלאומית נודעת, אשר בסיסה ממוקם בבית האופרה המלכותית בקובנט גרדן שבלונדון, אנגליה. הבלט המלכותי הוא הגדול מבין ארבע להקות הבלט הגדולות בבריטניה. הוא נוסד בשנת 1931 על ידי נינט דה ולואה והתבסס בבית האופרה המלכותית ב-1946. הוא קיבל צ'רטר מלכותי בשנת 1956 והפך ללהקת הדגל של בריטניה.
הבלט המלכותי היה אחד מלהקות הבלט הבולטות והחשובות במאה ה-20, והוא ממשיך להיות אחת מהלהקות המפורסמות בעולם עד היום, לרוב תוך ציון של הערכים האומנותיים והיצירתיים שלו. הלהקה מעסיקה כמאה רקדנים, והיא בעלת מתקנים שנבנו בתוך בית האופרה המלכותית. בית הספר הרשמי של הלהקה הוא בית הספר המלכותי לבלט, ויש לה להקה-אחות, הבלט המלכותי של ברמינגהאם, אשר פועלת באופן עצמאי. הרקדנית המכובדת ביותר שיצאה מהלהקה היא מרגוט פונטיין.
היסטוריה.
ב-1926, הרקדנית האירית נינט דה ולואה ייסדה את האקדמיה לאומנות כוריאוגרפית, בית ספר לריקוד לבנות. כוונתה הייתה להקים להקת בלט ובית ספר, מה שהוביל אותה לשיתוף פעולה עם המפיקה ובעלת התיאטרון ליליאן בייליס. בייליס הייתה בעלת התיאטראות אולד ויק וסדלר'ס ולס בלונדון וב-1925 היא הציעה לדה ולואה להעלות הופעות מחול בשני המקומות.
סאדלר'ס וולס נפתח מחדש בשנת 1931 והוויק-ולס בלט, ואיתו בית הספר לבלט ויק-ולס, נוסדו בתיאטרון. שני אלה יהיו קודמיו של הבלט המלכותי היום, הבלט המלכותי של בירמינגהאם ובית הספר המלכותי לבלט. לפני שובה לבריטניה, נינט דה ולואה הייתה חברה בבלט רוס, אחת הלהקות הבלט המפורסמות והמשפיעות של המאה ה-20. הלהקה התפרקה ב-1929 לאחר מות מייסדה, סרגיי דיאגילב. כאשר דה ולואה יצרה את ויק-ולס בלט, היא העסיקה כמה מחברי הלהקה לשעבר, ביניהם אליסיה מרקובה ואנטון דולין, שהצטרפו כרקדנים ראשיים, ותמרה קרסבינה, אשר עבדה עם הלהקה כיועצת. המנהל המוזיקלי של הלהקה היה המנצח והמלחין קונסטנט למברט, שהיה בעל השפעה אומנותית ומוזיקלית ניכרת בשנותיה הראשונות של הלהקה. ב-1939, אחרי שהפסיקה את הקשר עם תיאטרון אולד ויק, הלהקה שינתה את שמה ל"סדלר'ס ולס בלט" ובית הספר הפך ל"בית הספר לבלט סדלר'ס ולס". השניים המשיכו להתקיים בתיאטרון סדלר'ס וולס עד 1946, כאשר הלהקה הוזמנה להיות להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית שנפתח מחדש בקובנט גרדן, בניהולו של דייוויד וובסטר. הלהקה עברה לבית האופרה עוד באותה שנה, כאשר ההפקה הראשונה של הלהקה במקום הייתה "היפהפייה הנרדמת".
בעקבות מעבר הלהקה, בית הספר עבר למקום משלו ב-1947. להקה-אחות הוקמה כדי להמשיך את ההופעות בסאדלר'ס וולס, בשם 'הבלט של תיאטרון סדלר'ס וולס', בניהול הרקדן ג'ון פילד. ב-1955, הלהקה-האחות איבדה את הקשר עם סדלר'ס וולס באופן זמני וחזרה לבית האופרה המלכותית בתור יחידת סיבובי הופעות של הלהקה הראשית. ב-1956 הוענק צ'רטר מלכותי לשתי הלהקות ולבית הספר. מאוחר יותר הם נקראו הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של סאדלר'ס וולס ובית הספר המלכותי לבלט. הבלט המלכותי של סדלר'ס ולס חזר לסדלר'ס ולס ב-1970, תוך המשך סיבובי הופעות ברחבי המדינה. ב-1987 הלהקה הוזמנה להפוך ללהקת הבלט המקומית של היפודרום ברמינגהאם (Birmingham Hippodrome). הלהקה עברה לבירמינגהאם ב-1990 ושינתה את שמה לבלט המלכותי של בירמינגהאם. הלהקה חדלה להיות חלק מהבלט המלכותי בשנת 1997 כאשר היא הפכה להיות עצמאית מבית האופרה המלכותית, עם סר פיטר רייט בתור המנהל האמנותי של הלהקה. הבלט המלכותי של בירמינגהאם שומר על יחסים קרובים עם הבלט המלכותי ועם בית הספר המלכותי לבלט, שנשאר בית הספר הרשמי של הלהקה.
ב-1964 הקים הבלט המלכותי את "בלט לכולם" בניהולו של פיטר ברינסון. בין 1964 ל-1979 "בלט לכולם" סייר ברחבי המדינה, הציג כ-150 הופעות בשנה והגיע לכ-70,000 אנשים בכל שנה.
כיום, הבלט המלכותי נותר להקת הבלט המקומית של בית האופרה המלכותית, מנהל סיורים בינלאומיים משלו, וממשיך להיות להקת האם של בית הספר המלכותי לבלט, שבסיסו נמצא כעת בלודג' הלבן בפארק ריצ'מונד שבלונדון וממוקם גם ברחוב פלוראל, בסמוך לבית האופרה המלכותית ועם גישה ישירה אליו.
סרגייב.