סביב השאלה של היתר מצות מכונה התחולל פולמוס עז במאות השנים האחרונות, מאז הכניסה המהפכה התעשייתית, בשנות ה-20 של המאה ה-19, את המכונות גם לתחום אפיית המצות. בתחילה היו המכונות חצי-ידניות, רק לצורך הלישה ועריכת המצות לאפייה, ולאחר מכן הוכנסו יותר ויותר שכלולים בהליך האפייה הממוכן. טענת המתנגדים למצות המכונה הייתה שיש צורך שיהיה מי שיכוון בעת עשיית המצה "לשם מצווה", דבר שלשיטתם אינו אפשרי במכונה. זאת, לאור הפירוש ש"מצה שמורה" צריכה להיות שמורה לשם המצווה דווקא. מתנגדיהם טענו כי ניתן לסמוך על הכוונה שיש בהפעלת המכונה לצורך המצווה, או גם שאין צורך בכוונה כלל. כן נטען כנגד מצת עבודת יד שבגלל חוסר הקפדה על הזמנים יש חשש שהמצות יחמיצו. לשיטתם, עדיף לאכול מצות מכונה, מצד הידור המצווה, כיון שבהן מתאפשרת הקפדה טובה יותר מבחינת הזמנים כדי שלא יחמיצו. המצדדים במצת יד דוחים את הטיעון בדבר ההקפדה הטובה יותר על הזמנים במצת מכונה, שהרי בזמנים קדומים השתמשו רק במצות יד, ולא היה חשש בכך. יש אף המשתמשים בהקשר זה בטיעון הלכתי קלאסי המכונה בשפת ההלכה מוציא לעז על הראשונים. על פיהם, מי שיאסור מצות יד, יוציא לעז על הדורות הקודמים שלא היה באפשרותם לאכול מצת מכונה כאילו אכלו חמץ או אפילו ספק-חמץ.
בדורות האחרונים פשט היתר מצות המכונה בעם ישראל, ורק מעטים מקפידים לאכול רק מצות-יד כל הפסח. לעומת זאת, רבים יותר מקפידים לאכול מצות אלה בליל הסדר, לצורך קיום מצוות אכילת המצה, לאור הפירוש שיש צורך בכוונה "לשמה" במצה זו. עם זאת, מדי פעם נדפסים מאמרים ובהם ערעורים שונים על תהליך אפיית המצות המודרני, ש"לא אותו התירו הרבנים המתירים", עד כדי טענה שבמצות הללו יש חשש לחמץ גמור. עם זאת, רוב הפוסקים אינם מסכימים עם טענות אלו, ורק מעטים מחמירים בנושא זה.
מצות רכות לעומת מצות קשות.
נראה שבעבר מצותיהן של כל העדות נראו כמו המצות של התימנים הדומות לצ'פאטי או לפיתות עיראקיות רכות – יותר מאשר המצות המודרניות, שהן קשות ביותר. המצות הקשות נוצרו לא מתוך חומרה שלא לאכול מצות רכות או עבות אלא בשל ההקפדה לא להכין מצה בתוך פסח עצמו, מחשש שמא הבצק יחמיץ במהלך החג, וכן עקב ההתפתחות התעשייתית והמעבר מאפייה ביתית למסחרית, דבר שהצריך את שימורן של המצות לזמן רב עקב האפיה המוקדמת, מה שלא התאפשר במצות הרכות שהתעפשו במהירות. בשל חומרה זו הכינו את כל המצות לפני פסח (אף על פי שגם כאן ישנה בעיה של חימוץ הבצק, הבעיה חמורה פחות מבצק שהחמיץ בפסח עצמו). באותם ימים לא היה ניתן לשמר מצות רכות, ולכן אפו את המצות דקות ויבשות וכך הן נשמרו לאורך כל החג.
יהודי תימן לא החמירו להכין את כל המצות עבור פסח לפני החג אלא אפו כל יום מצות טריות עבור אותו היום. לפיכך המצות אצלם נשארו רכות.
בכמה קהילות (בעיראק למשל) הכינו מצות רכות כמה שעות לפני ליל הסדר ואילו לשאר החג הכינו מצות קשות. בניגוד ליהודי תימן, הם אמנם הקפידו להכין את כל המצות לפני הפסח, אך את המצות עבור ליל הסדר ניתן היה לעשות לפני פסח אך עדיין לשמור על טריותן כיוון שנעשו כמה שעות לפני כניסת החג.
באתיופיה הכינו "קיטא" הדומה ללחם המקומי, האנג'רה שמרכיביו אינם חמץ. מצה זו רכה.
כיום, עם התפתחות הטכנולוגיה, ניתן להכין מצות רכות ולשמר אותן במקפיא, כמו שמקפיאים פיתות. מצות אלו נאכלות בדרך כלל על ידי עדות המזרח. עם זאת, רבנים, בעיקר מקהילות האשכנזים, אוסרים מצות אלו ואכן, המצות הנפוצות כיום הן המצות הקשות.
תהליך אפיית מצות יד.
תהליך אפיית "מצות יד" נעשה כולו בעבודת יד, ללא התערבות אוטומציה מכנית או טכנולוגית. תהליך הכנת מצות יד ואפייתן במאפיות הוא בדרך כלל זהה, ושלביו כדלהלן:
הערה: תיאור שלבי ההכנה והמינוח שלהם להלן הוא לפי מסורת יהודי אשכנז.
בנוסף על התפקידים המשמשים ישירות לאפיית המצות, ישנם תפקידים נוספים שחיוניים לעבודת ההכנה והאפייה, כגון:
מאפיית מצות.
בדרך כלל אפיית המצות מתבצעת במבנה המכונה "מאפיית מצות" ובו כלים ומכשורים לאפייה איכותית ומהודרת. לרוב המבנה עומד נעול ושומם במהלך השנה, כדי לשמור על כשרות המקום, אך במהלך חודשי החורף המקום נכנס לפעולה עבור אפיית המצות לחג הפסח שחל באביב. המאפיות בדרך כלל מאבזרות את המקום בכלים מיוחדים על מנת להדר בכשרותן של המצות. נהוג לשמור על טמפרטורה קרירה בחדרי ההכנה והעריכה, כדי למנוע את החמצת המצות. מאפיות שיש להן חלונות שאור השמש יכולה להיכנס בהם, מכסות את החלונות כדי שקרני השמש לא יפגעו במצות.
קיימות שני סוגי מאפיות מצות: מאפיות של "מצות יד" (הנעשות באופן ידני), ומאפיות של "מצות מכונה" (מצות הנעשות באמצעות מכשור ומכונות אוטומטיות או חצי אוטומטיות).
מאפיית מצות
אבו ד'ר אלע'פארי
אבו ד'ר אלע'פארי (בערבית: أبو ذر الغفاري), היה סחאבי אשר כונה גם מנהיג האופוזיציה וגם אויב השחיתות. שנת לידתו אינה ידועה, נפטר בשנת 652.
ביוגרפיה.
לפני ההגעה למכה.
מסופר עליו שהוא תמיד שאף אל האמת, ושהוא אף היה עובד את אללה בתקופת הג'הליה, מה שאומר שהוא הפנה את גבו לעבודת האלילים, והפנה את פניו אל עבר מונותאיזם. לכן, כאשר שמע על הופעתו של הנביא אשר דחה את האלילים ואת עבודתם ואשר קרא והזמין את האנשים אל עבודת אל אחד, אבו ד'ר לא היסס, ומיד החיש את צעדיו במטרה למצוא ולפגוש את הנביא המדובר.
ההגעה למכה.
בנחישות ותקווה הוא פנה לכיוון מכה. הקושי של מסעו, וחולות המדבר הלוהטים, הסבו לו כאב וסבל. עם זאת, היעד שהוא שאף להשיג גרם לו לשכוח את כאבו.
הוא נכנס למכה, מחופש כאחד מאלה אשר באו לעשות הקפות סביב האלילים שבבית הקדוש אשר במכה, או כעובר אורח אשר פשוט איבד את דרכו, או כמטייל אשר הלך למרחקים ופשוט חיפש קצת פרנסה ומחסה.
אם תושבי מכה ידעו שהוא הגיע על מנת לחפש את הנביא מוחמד ולהקשיב לו, הם היו קורעים אותו לגזרים. הוא לא חשש להיקרע לגזרים, אך לא לפני שהוא יפגוש את האדם שלשם המפגש איתו הוא חצה את המדבר הלוהט, וזה שלשמו הוא היה מוכן לאחר מכן לסכן אף את חייו, מפני שהוא האמין בו, והיה משוכנע ביושר שלו, ובאמת שבמסר שלו.
הוא התהלך בחשאי, אוסף מידע, ובכל פעם שהוא שמע פלוני מדבר על מוחמד, הוא היה מתגנב אליו בזהירות, עד אשר הוא יכול היה לאסוף את כל פיסות המידע אשר הוא שמע פה ושם.
לבסוף, הוא הודרך אל המקום שבו הוא יכול היה לפגוש את מוחמד .
המפגש הראשון עם הנביא.
בוקר אחד הוא הלך לשם ומצא את הנביא יושב לבדו. הוא פנה אליו ואמר "בוקר טוב!", אז הנביא השיב "ועליך השלום". אבו ד'ר אמר "תשיר לי קצת ממה שאתה שר". הנביא אמר "זאת לא פואמה אשר ניתן לשיר, אלא קוראן קדוש". אבו ד'ר אמר "אז תקריא לי". הנביא קרא לו בעודו מקשיב. לא עבר זמן רב עד שאבו ד'ר צעק "אני עד שאין אלוהים מלבד אללה ושמוחמד הוא שליחו ונביאו!". הנביא שאל אותו "מאין אתה?". אבו ד'ר ענה לו "אני מע'יפאר". חיוך רב התפשט על שפתיו של הנביא, ופניו התמלאו בזוהר ופליאה. לצד זה, חייך גם אבו ד'ר, מפני שהוא ידע הסיבה לפליאתו של הנביא היא שזה אשר עומד לפניו ובדיוק קיבל את האסלאם, היה מע'יפאר. השבט הזה ששמו ע'יפאר, היה בעל מוניטין שלילי, והיה ידוע לשמצה כמקום עשיר בשודים ושודדים. תושביו היו נודעים לשמצה בגנבות, והיו ידועים כבני הברית של החשכה והאופל. אוי לזה אשר היה בטעות נופל לידיהם בחשכת הלילה. הנביא הרים את עיניו בתדהמה, בגלל המוניטין הרע של ע'יפאר. אז הוא אמר "אללה מדריך את אשר ירצה".
התאסלמותו.
אבו ד'ר קיבל את האסלאם באופן מיידי, והיה החמישי או השישי מבין המתאסלמים. כאשר הוא אימץ את האסלאם, הנביא מוחמד היה עדיין לוחש בשקט ובסוד את הקריאה אל האסלאם, לעצמו ולחמשת הראשונים שהאמינו בו.
אבו ד'ר לא יכול היה לעשות דבר מלבד לשאת את האמונה בלבו, לעזוב בשקט את מכה, ולשוב אל השבט שלו. עם זאת, הוא היה בעל מזג חם וחסר מנוחה. הוא כאילו נברא על מנת למרוד בשקרים. כעת הוא ראה את השקר ממש לנגד עיניו, כערמת אבנים הבנויות אחת על השנייה. עבודת האלילים הייתה קיימת הרבה לפניו. אנשים נהגו להשתחוות להם ולזעוק "אנחנו לשירותכם! אנחנו לשירותכם!". הוא באמת היה שמח מלחישתו של הנביא באותם הימים, אך הוא העדיף זעקה גדולה אשר תכריז על האסלאם באופן פומבי.
מיד לאחר קבלת האסלאם, הוא פנה אל הנביא ושאל אותו "שליח אללה, מה אתה מצווה עלי לעשות?". הנביא השיב "חזור אל השבט שלך, עד שתקבל ממני הוראה אחרת". אבו ד'ר הצהיר: "אני נשבע בזה אשר נשמתי בידיו, לא אשוב עד שאכריז על האסלאם בקול תרועה בתוך המסגד!".
לכן, הוא נכנס אל הבית המקודש וזעק בקול אדיר "אני עד שאין אלוהים מלבד אללה, ושמוחמד הוא שליחו!".
עד כמה שידוע, בראי ההיסטוריה, הייתה זאת הצהרה הפומבית הראשונה על האסלאם, וקריאת תיגר על שבט קורייש.
לאחר התאסלמותו.
ההכרזה הזאת נעשתה על ידי אדם זר, אשר אין לו קרובים, הגנה או מוניטין במכה. הוא פעל מתוך הנחישות והדבקות שלו, אף על פי שידע מה עומד לקרות. הוא הוקף בעובדי אלילים, אשר הכו אותו עד שהוא התמוטט. החדשות הללו הגיעו אל דודו של הנביא, אשר הגיע במהירות אך לא יכול היה להציל את אבו ד'ר, אלא באמצעות טריק מתוחכם. דודו של הנביא אמר לעובדי האלילים: . בעקבות כך, הם מיד עזבו אותו לנפשו. לאחר שהוא טעם את מתיקות הסבל למען אללה, אבו ד'ר לא היה מוכן לעזוב את מכה לפני שיקבל ממנה עוד קצת.