ב-31 בינואר 2020, לאחר שהופיע 12 הופעות במנצ'סטר סיטי בכל המסגרות, הושאל אנחליניו לר.ב. לייפציג מהבונדסליגה. בסך הכל ערך 13 הופעות במדי המועדון הגרמני בהן כבש שער אחר ובישל שלושה שערים. ב-13 באוגוסט 2020, בישל הספרדי את שער הניצחון של קבוצתו ברבע גמר ליגת האלופות על אתלטיקו מדריד, משחק שהסתיים בניצחון 2–1 והעפלה לראשונה בהיסטוריה לחצי גמר התחרות.
ב-8 בספטמבר 2020, הודיעה מנצ'סטר סיטי כי ההלוואה של הספרדי ללייפציג תוארך גם לעונת 2020/2021. ב-13 בפברואר 2021 נהפכה העברתו של אנחלינו לקבועה תמורת 18 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2022 הושאל אנחלינו להופנהיים לעונה אחת.
תארים.
קבוצתיים.
מנצ'סטר סיטי.
ר.ב. לייפציג
רוז ואלאן
רוז אנטוניה מריה ואלאן (בצרפתית: Rose Antonia Maria Valland; 1 בנובמבר 1898 – 18 בספטמבר 1980) הייתה היסטוריונית של אמנות צרפת, חברת המחתרת הצרפתית, קפטן בצבא הצרפתי ואחת הנשים המעוטרות ביותר בהיסטוריה הצרפתית. היא פעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה, וסיכנה את חייה במשך 4 שנים על ידי תיעוד בסתר בפירוט רב של יצירות האומנות שנבזזו על ידי הגרמנים הנאצים.
ביוגרפיה.
רוז ואלאן נולדה בסן אטיין-דה-סן-ז'ואר, במחוז איזר בצרפת, למשפחה דלת אמצעים. אביה פרנסואה ואלאן (François Valland), היה נפח במקצועו, ואִמָּהּ רוז מריה ויארדֶן (Rose Maria Viardin), היא שעודדה אותה ללמוד. בשל המצב הסוציו-אקונומי הנמוך של המשפחה, קיבלה מלגת לימודים למדרשה להכשרת מורים והייתה תלמידה מחוננת. בשנת 1918, סיימה את הלימודים במטרה להפוך למורה לאמנות. לאחר מכן, למדה אָמָּנוּת בבית הספר לאָמָּנֻיּוֹת יפות ( וסיימה את הלימודים בשנת 1922. בהמשך, ניגשה לבחינת כניסה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות בפאריס, וקיבלה את הציון הגבוה ביותר, שהקנה לה אפשרות לקבל מלגת לימודים ולהתמחות במשך שנתיים נוספות ללא תשלום במוסד לימודים זה. בתום הלימודים (1925), החלה ללמד ציור בבית ספר תיכון. במקביל למדה היסטוריה של האמנות במוסד להשכלה גבוהה הנמצא בארמון הלובר () ובאוניברסיטת פריז. בשנת 1933 השלימה את הלימודים, וקיבלה תעודת בגרות מיוחדת מבית הספר לובר. ואלאן המשיכה ללימודי התואר שני בקולג' דה-פראנס. תוך כדי לימודיה, התקבלה בשנת 1932, לעבוד בהתנדבות בתפקיד עוזר האוֹצֵר בגלריה ז׳ה דה פום, שהייתה שלוחה של מוזיאון הלובר, ושכנה בפינה הרחוקה של גני טווילרי. אולם שלא כמו מתנדבים אחרים במוזיאונים היא נאלצה גם לדאוג לפרנסתה.
היא לא הייתה נאה במיוחד, ונהגה ללבוש בגדים פשוטים ומיושנים. גובהה היה מטר שישים ושבעה ס״מ, שערה אסוף בפקעת, עיניה חומות והרכיבה משקפיים עגולים עדינים. לדברי ז׳אק ז׳וז׳אר, שהיה ממונה עליה, הייתה אישה אמינה, עצמאית מאוד, בעלת חוש הומור ותמיד עליזה. היא גם לא נהגה להפעיל את קסמיה הנשיים על גברים.
בתום מלחמת העולם השנייה, ניהלה מערכת יחסים עם ד"ר ג'ויס הלן הר (Dr .Joyce Helen Heer), שהייתה מזכירה-מתורגמנית, ילידת העיר ליברפול, בשגרירות ארצות הברית. שתי הנשים חלקו דירה ברחוב נאוואר ברובע החמישי של פריז. הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הר מסרטן השד (1977-1917), והיא נקברה בחלקת הקבר של משפחת ואלאן.
רוז ואלאן נפטרה בשנת 1980, ונקברה בעיר הולדתה סן אטיין-דה-סן-ז'ואר.
פָּעֲלָה במלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר פלישת הנאצים לצרפת (מאי-יוני 1940), הם החלו לבזוז יצירות ואוספי אמנות, בצורה שיטתית ברחבי המדינה, ממוזיאונים ומאנשים פרטיים - בעיקר מיהודים שנאלצו לעזוב את ביתם בחופזה. שוד הנכסים ואוספי האומנות נעשה באמצעות "הצוות המיוחד לאמנות פלסטית" (Sonderstab Bildende Kunst), בפיקודו של רייכסלייטר אלפרד רוזנברג לשטחים הכבושים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg "für die besetzten Gebiete- ERR)". יותר מ-20,000 יצירות אמנות נבזזו, ביניהן יצירות שהיו שייכות למשפחת רוטשילד, משפחת קהאן, לסוחר האמנות פול רוזנברג, דוויד-וייל ועוד. מבנה גלריית הז'ה דה-פום שהולאמה על ידי הגרמנים, שימש מחסן מרכזי למיון היצירות שנשדדו עד שהועברו לגרמניה. מפקד הגלריה מטעם הגרמנים בתקופה זו היה קולונל קורט פון בהר (Baron Kurt von Behr).
בשנת 1941, ביקש ממנה ז׳אק ז׳וז׳אר להישאר ולהמשיך לעבוד בז׳ה דה פום, הואיל ואוצר הגלריה אנדרה דזארואה (Andre Dézarrois) חלה. היא מונתה אחראית על הגלריה ועל יצירות האמנות שבתוכה, והחלה לקבל תשלום על עבודתה.
במשך 4 שנים, עקבה, רשמה ותיעדה בסתר במדויק את פרטי היצירות שהגיעו לאחסון והועברו מהגלריה לגרמניה. 20,000 יצירות אמנות הגיעו לז׳ה דה-פום והיא הצליחה לתעד את רובן. זאת ועוד, היא שמרה בסוד מפני הגרמנים את העובדה שהבינה את שפתם. למעשה, מעולם לא למדה את השפה בצורה מסודרת. ידיעותיה בשפה שהייתה אז בשימוש נרחב, נרכשו בזמן שטיילה מספר פעמים בגרמניה בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20, או בהקשבה לשיחות נהגי המשאיות, האורזים והשומרים שהועסקו על ידי הגרמנים. באופן זה הצליחה ללמוד ולקבל מידע על היצירות שנבזזו, והועברו ישירות לתחנות הרכבת.
ואלאן נהגה לדווח בקביעות לז'וז'אר, שהיה גם מנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), על הביזה והשוד של יצירות האמנות על ידי הנאצים. זאת ועוד, היא סיכנה את חייה כדי לספק מידע למחתרת הצרפתית, על משלוחי היצירות שהועמסו על רכבות, כדי שאנשי המחתרת הצרפתית לא יפגעו ויפוצצו בטעות רכבות המכילות יצירות אומנות, בדרכן לאחסון במקומות מסתור מחוץ לצרפת. קצינים נאצים בכירים הגיעו לז׳ה דה-פום כדי לבחור ציורים עבור המוזיאון בעיר לינץ, שהיטלר תכנן להקים. אחד מהם היה הרייכסמרשל הרמן גרינג, ואלאן נכחה בביקורים אלה. גרינג ביקר בז׳ה דה פום למעלה מ-20 פעם, לצורך בחירת יצירות אומנות עבור המוזיאון המתוכנן בלינץ, אך גם כדי להעשיר את אוספו הפרטי. בנושא זה, אף דאג גרינג להוציא מהיטלר אישור, כי בעל הזכות הראשון לבחירת היצירות יהיה היטלר, השני – הרמן גרינג והשלישי יהיה רייכסלייטר אלפרד רוזנברג. כך למעשה, הפך ארגון ה-ERR לארגון הביזה הפרטי של גרינג.
רכבת 40044.
ב־1 באוגוסט 1944, שבועות ספורים לפני שחרור פריז, שאמור היה להתקיים ב־25 באוגוסט 1944, נודע לוואלאן כי קולונל קורט בהר מתכוון להעביר לגרמניה יצירות אמנות רבות ולרוקן את הגלריה. היצירות כללו ציורים מודרניים, שהעברתם נזנחה עד לשלב זה. בנוסף, הגיע לאוזניה מידע, כי יצירות האמנות שנאספו והועמסו על משאיות מיוחדות שהוקצו למטרה זו, מועברות לתחנת הרכבת אוברווילייה ( הממוקמת בפרברי פריז. ב־2 באוגוסט 1944, נארזו 967 ציורים גנובים, בתוך 148 תיבות שכללו יצירות אומנות, ביניהם נכללו יצירותיהם של גדולי אמנות הציור: ז'ורז' בראק, פול סזאן, אדגר דגה, ראול דופי, פול גוגן, אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, אנרי טולוז-לוטרק ומוריס אוטריו. הארגזים המלאים ביצירות הועמסו על 5 קרונות מטען, שהמתינו לחיבורם ל־46 קרונות נוספים, אשר אמורים היו להכיל ריהוט שנבזז בידי ארגון ביזה נאצי אחר בפיקודו של פון בהר והיו מיועדים להעברה, אולם הקרונות עדיין היו ריקים. אלא שהרכבת לא יצאה מהתחנה בהתאם ללוח הזמנים המקורי, משום שקרונות המשא האחרים טרם הועמסו.
ואלאן הצליחה להעביר עותק "צו המשלוח" הגרמני לז'וז'אר, אשר דאג להעביר את המידע למחתרת הצרפתית. בצו נרשמו ופורטו תוכנו של כל ארגז, מספרי קרונות המשא, מספר הרכבת, וכן נקודות היעד של כל קרון מטען: טירת קוגל בסנט גאורגן אים אטרגאו (Kogl Castle at Sankt Georgen im Attergau) באוסטריה ולמחסן ניקולסבורג (Nikolsburg depository) במוראביה. ב־10 באוגוסט הייתה הרכבת מוכנה ליציאה, אך יציאתה לנקודות היעד התעכבה, בשל שביתת עובדי הרכבת הצרפתים, שגרמה לכך כי רכבות נתקעו על המסילות. עם סיום השביתה, ולאחר שפונו המסילות, עברו יומיים נוספים ונגרם עיכוב נוסף ליציאת הרכבת. הרכבת נאלצה להמתין בתחנה, בשל מתן קדימות לרכבות בעלות עדיפות גבוהה יותר, שהובילו חפצים אישיים ואזרחים גרמניים מבוהלים. בסופו של דבר, עזבה הרכבת שמספרה היה 40044, והובילה 53 קרונות, את התחנה בדרכה לנקודות היעד. היא הגיעה לתחנת הרכבת בלה בורז'ה ונעצרה שם בשל תקלה מכנית, אשר תוקנה על ידי הגרמנים ולאחר 48 שעות המשיכה בדרכה. אך נוצר עיכוב חדש – המחתרת הצרפתית חיבלה בשני קטרים שעצרו את נסיעת הרכבת. הפעם נעצרה הרכבת ונתקעה בתחנת הרכבת באולאני-סו-בואה (Aulany-sous-Bois).
ב־27 באוגוסט 1944, יומיים לאחר שחרור פריז, הגיעה לעיר אוגדת השריון השנייה של הצבא הצרפתי. עם הגעתה, דווחו לה אנשי המחתרת הצרפתית על הרכבת התקועה ועליה 148 התיבות עם יצירות האמנות. הפלוגה, שנשלחה לשם בפיקודו של גנרל לקלר גילתה שמספר תיבות נפרצו וכן נעלם אוסף שלם של כלי כסף. לפיכך, הוחלט לשלוח ללובר 36 תיבות שהכילו יצירות חשובות של הציירים רנואר, דגה, פיקאסו, גוגן ואחרים. רוב היצירות היו מאוספו של פול רוזנברג. רצה הגורל ובנו, לויטננט אנדרה רוזנברג (André Rosenberg), פיקד על היחידה של צבא צרפת החופשית שבדקה ואבטחה את הרכבת. במשך חודשיים הסתובבה ואלאן מתוסכלת ומדוכדכת עד שנרגעה כאשר קיבלה את הידיעה, ששאר הארגזים שהוצאו מהרכבת הועברו למקום מבטחים.
פעילותה לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר שחרור פריז על ידי כוחות בעלות הברית, נעצרה ואלאן כחשודה בשיתוף פעולה עם הנאצים. היא שוחררה במהרה, לאחר שהתבררה פעילותה במסגרת העבודה במוזיאון.