ב-1856 נבנתה הבית הראשונה באתר פורט וושינגטון. מעון Moorewood היה שם עד שנות השמונים של המאה התשע עשרה. הנכס נרכש על ידי ריצ'רד קרמן ונמכר לג'יימס גורדון בנט לאחוזת קיץ בשנת 1871. צאצאי בנט העבירו את האדמה לעיר כדי להקים בה פארק לכבוד המאהל של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. פארק בנט הוא חלק מהאדמה ההיא. לוציוס צ'יטנדן, סוחר מניו אורלינס, בנה בית בקרקע שקנה בשנת 1846, ממערב למה שכיום שדרות קבריני ורחוב מערב 187. מקום זה היה ידוע בשם אחוזת צ'יטנדן משנת 1864. ק. פ. באקינג קרא את ביתו הסמוכה לנהר הדסון פינהורסט, שם ששורד עד היום כשדרת פינהורסט.
סדרת הרכסים המשקיפה על ההדסון היו אתרי וילות במאה ה-19, כולל רכושו הרחב של ג'ון ג'יימס אודובון.
באזור שבין הרחובות 190 ל-192 היה אי פעם פארק השעשועים פורט ג'ורג', פארק שעשועים, משנת 1895 עד 1914. האתר שלו הוא כיום פינת ישיבה בפארק הייברידג', שהוצב בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ראשית ואמצע המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 החלו לקצוץ את היער כדי לפנות מקום לבתים. בצוקים שמהווים כיום פארק פורט טריון, ישב אחוזתו של קורנליוס קינגסלי גאריסון בילינגס, נשיא בדימוס של חברת קולה וגז בשיקגו. הוא רכש 100,000 מטר מרובע ובנה את Tryon Hall, בית בסגנון לואי ה-14 בעיצובו של גאס לואל. הייתה בו כניסה מהנרי הדסון פארקוויי, גבוה 15 מטר ועשוי מגרניט מיין. בשנת 1917, מכר בילינגס את האדמות לג'ון ד. רוקפלר, הבן במחיר של 35,000 דולר לאקר. Tryon Hall נשרף באש בשנת 1925.
בתחילת המאה העשרים התחילו מהגרים מאירלנד להתגורר בוושינגטון הייטס. יהודי אירופה שברחו מהנאצים בשנות ה-30 ושנות ה-40 גם התיישבו בשכונה. יוונים החלו לעבור לוושינגטון הייטס בשנות העשרים של המאה העשרים, והשכונה הייתה נקראת "אסטוריה של מנהטן" בשנות ה-50 וה-60. מהגרים דומיניקנים החלו להגיע בשנות ה-80, ווושינגטון הייטס הייתה מוקד הגולה הדומיניקנית בארצות הברית.
פורט טריון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עולים מהונגריה ופולין עברו לגור ליד האירים. כשגדלה הנאציזם בגרמניה, יהודים ברחו. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, התיישבו יותר מ-20,000 פליטים מגרמניה בוושינגטון הייטס.
נראה כי תחילתו של קטע זה בוושינגטון הייטס כשכונה בתוך שכונה החלה בערך בתקופה זו, בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. חוקר אחד מתייחס לאזור בשנת 1940 בשם "מבצר טריון" ו"אזור פורט טריון". בשנת 1989 כתב סטיבן מ. לוונשטיין, "המרחק החברתי הגדול ביותר היה בין האזור בצפון-מערב, דרומית לפארק פורט טריון, שהיה, ונשאר, החלק היוקרתי ביותר. . . ההבדל הזה כבר קיים בשנת 1940, המשיך ללא הפוגה עד שנת 1970, ועדיין היה מורגש בשנת 1980. . . " לוונשטיין הגדיר את פורט טריון כהאזור שממערב לברודוויי, ממזרח להדסון, צפונית לרחוב 181, ודרומית לרחוב דיקמן, הכולל את פארק פורט טריון. הוא כותב, "בתוך אזור וושינגטון הייטס (בין רחוב 155 לרחוב דייקמן) היה גם הבדל פנימי לא מבוטל. ככל שהולכים יותר צפונה ומערבה, השכונה יוקרתית יותר. . ."
פרנקפורט על נהר הדסון.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה כונתה השכונה בשם פרנקפורט על נהר הדסון בגלל האוכלוסייה הצפופה של יהודי גרמניה שהתיישבו בה. מספר גדול מאוד של פליטי גרמניה שהתיישבו במקום הגיעו מפרנקפורט, מה שהוליד אולי את השם החדש. באף שכונה אחרת בעיר לא היו כל כך הרבה יהודים גרמנים, אשר יצרו שם עולם גרמני מרכזי משלהם בשנות ה-30.
בשנת 1934 החלו חברי המועדון היהודי-גרמני בניו יורק את אאופבאו, ידיעון לחבריו שצמח לעיתון. משרדיה היו בשכונה. העיתון התפרסם כ"קול אינטלקטואלי בולט ופורום העיקרי ליהדות גרמנית בארצות הברית". לדברי שגרירות גרמניה בוושינגטון הבירה, "הוא הציג את עבודתם של סופרים ואנשי רוח בולטים כמו תומאס מאן, אלברט איינשטיין, שטפן צווייג, וחנה ארנדט. זה היה אחד העיתונים היחידים שדיווחו על מעשי זוועות השואה במלחמת העולם השנייה."
בשנת 1941 פרסמו את ה-"Aufbau Almanac", מדריך לחיים בארצות הברית שהסביר את המערכת הפוליטית האמריקאית, חינוך, מערכת הביטוח, סניף הדואר וספורט. לאחר המלחמה עזר אופאבאו למשפחות שהתפזרו בקרבות אירופה להתחבר מחדש באמצעות פרסום רשימת שמות הניצולים. המשרדים של אאופבאו עברו בסופו של דבר לשכונת האפר ווסט סייד. העיתון כמעט פשט את הרגל בשנת 2006, אך נרכש על ידי Jewish Media AG, והוא קיים כיום כמגזין חדשות חודשי. משרדי המערכת שלה נמצאים כעת בברלין, אך יש לה כתב בעיר ניו יורק.
כאשר גדלו ילדי המהגרים היהודים בשכונה, הם נטו לעזוב את השכונה, ולעיתים, את העיר עצמה. בשנת 1960, היוו יהודי גרמניה רק 16% מהאוכלוסייה בפרנקפורט על נהר הדסון. השכונה הפכה להיות פחות יהודית בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם הגירתם של יוצאי ברית המועצות. לאחר ההגירה הסובייטית, משפחות מהקריביים, ובמיוחד פוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית, הפכו את השכונה לביתם. כל כך הרבה דומיניקנים גרים בוושינגטון הייטס כי מועמדים לנשיאות קמפיין הרפובליקה הדומיניקנית מגיעים למצעדים בשכונה. אפרו-אמריקאים החלו לעבור לשם בשנות השמונים, ואחריהם קבוצות אחרות. "פרנקפורט על ההדסון" כבר לא תיאר את השכונה.
סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
פשע וסמים בשנות ה-80.
בשנת 2011 היו בוושינגטון הייטס בין שיעורי הפשע המדווחים הנמוכים ביותר בשכונות במנהטן, אם כי פעם היה העניין שונה לחלוטין.
בשנות השמונים הושפעה השכונה בצורה קשה ממגפת הקוקאין, כמו שאר העיר ניו יורק. בשנת 1989 כינה הניו יורק טיימס את השכונה, "בירת הקראק של אמריקה".
התחדשות עירונית, ג'נטריפיקציה ושיעורי פשע נמוכים יותר.
ככל שסחר הקראק התמעט, הפשיעה נפלה בשנים שלאחר מכן. מעצרם של שוטרים המעורבים בסחר בסמים שינה את השכונה באופן דרמטי. אנשים נעצרו גם בגלל פשעי איכות חיים. בשנת 2018, בשני המחוזות היו שני מקרי רצח משולבים. הפשיעה ירדה ממעל 10,000 אירועים שדווחו באזור מחוז 34 בשנת 1990, לכמעט 2,000 תקריות בסך הכל בשני המתחמים בשנת 2018.
בשנת 2011, וושינגטון הייטס הייתה השכונה הרביעית הכי בטוחה במנהטן, על פי ניתוח אחד של רישומי המשטרה.
גאוגרפיה.
בעבר, השכונה נגדרה להגיע דרומה עד לרחוב 133, השימוש המודרני מגדיר את השכונה כפועל צפונה מרחוב 155 עד אינווד.
מיקודי הדואר של וושינגטון הייטס הם 10032, 10033, ו-10040.
בחלק וושינגטון הייטס, בסמוך לשדרת פינירסט ורחוב 183 בפארק בנט, נמצא לוח המסמן את הגובה הטבעי הגבוה ביותר של מנהטן, 81 מטר מעל פני הים, במקום שישב פורט וושינגטון, מחנה מלחמת העצמאות של ארצות הברית של הגנרל ג'ורג' וושינגטון וחייליו, על שמם נקראת וושינגטון הייטס.
רכיבי דם
יאן דוידזון דה האם
יאן דוידזון דה האם (Jan Davidsz. de Heem; 17 באפריל 1606, אוטרכט - 26 באפריל 1684, אנטוורפן), המכונה גם יוהנס דה האם או יוהנס ואן אנטוורפן, היה צייר דומם פעל באוטרכט ובאנטוורפן. הוא נציג מרכזי של הז'אנר הזה בציור הבארוק ההולנדי וגם בציור הבארוק הפלמי.
חייו.
דה האם נולד באוטרכט בשם יוהנס ואן אנטוורפן. הוא למד תחילה אצל אביו דייוויד דה האם (1570–1631), אחר כך אצל בלתסאר ואן דר אסט. הוא התגורר בליידן משנת 1625 ל־1629, שם למד אצל דייוויד ביילי (1584- בערך 1657).
הוא עבר לדרום הולנד והצטרף לגילדת לוק הקדוש באנטוורפן בשנת 1635 או 1636 והפך לאמן מכובד באותה עיר בשנת 1637. עם זאת, לעיתים קרובות הוא נעדר, כפי שמעידים החובות שהיה עליו לשלם על כך. הכישרון המופלא בציור שהוא פיתח הביא לו מוניטין רב. הוא בקושי יכול היה לספק את הביקוש. דה האם נחשב לאחד מגדולי הציירים בתקופתו. הוא תוגמל היטב וצייר דיוקן של הנסיך ויליאם השלישי מוקף בזרי פרחים ופירות, ציור שנמכר עבור 2,000 גילדן הולנדי, אחד המחירים הגבוהים ביותר ששולמו אי פעם עבור יצירה בתור הזהב של הציור ההולנדי. בניו עבדו יחד איתו בסדנה על ציורים חדשים. הוא סיים את עבודותיהם וחתם את שמו על הציורים.
הוא נשאר באנטוורפן עד 1667, אז חזר לאוטרכט, משנת 1668 עד 1671. הוא עזב את אוטרכט בשנת 1671 כאשר כוחות הצרפתים התקרבו לעיר. לא ידוע מתי חזר לאנטוורפן, אך מותו נרשם שם בספרי הגילדה.
ואן האם נישא פעמיים, תחילה עם אלט ואן וייד עמה נולדו לו שלושה ילדים ששרדו לאחר מותה בשנת 1643, שאחד מהם, קורנליוס, הפך לצייר טבע דומם. הוא נישא בפעם השנייה בשנת 1644 עם אנה קתרינה רוקר עמה נולדו לו שישה ילדים נוספים, אחד מהם היה יאן שיהפוך גם הוא לצייר טבע דומם.
מלבד שני בניו היו לו כמה חניכים- מישאל ורסטילן, אלכסנדר קוסמנס, תומאס דה קלרק ואחרים.
יצירותיו.
דה האם היה אחד מגדולי הציירים של טבע דומם בהולנד, ושילב ברק והרמוניה של צבע, עם עיבוד מדויק של חפצים: פרחים, על כל גווניהם; פירות אירופיים וטרופיים; סרטנים וצדפות; פרפרים ועשים; אבנים ומתכות; חלזונות ובלוטי ים.
הטבע הדומם שלו כללו נתחי פרי ופיסות פרחים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות טבע הדומם המקושטים או המפוארים. [2] חלק מיצירותיו הן תצוגות של שפע ואילו ציורים אחרים היו חגיגיים ומפוארים.
לעיתים קרובות הוא היה מעביר מוסר השכל או ממחיש מוטו: נחש זוחל מסתובב בעשב; גולגולת על צמחים בפריחה. ספלי זהב או כלי זהב המעידים על יהירותם של בעליהם. ישועה נתפסת באלגוריה כגביע בין הפרחים, והמוות כצלב בזר. לפעמים צייר דה האם לבד או עם אחרים, דיוקנאות בזר של פרי או פרחים.
חתימתו הייתה שונה: ראשי התיבות שלו, שמו המלא, או שמו של אביו צמוד לשלו. מדי פעם הוא כתב גם תאריך במיוחד עם עבודתיו הטובות ביותר.
אוספים.