ארצות הברית, האיחוד האירופי והאו"ם הפסיקו את ההאשמות ההדדיות, והחלו במקום זאת להתמקד בדרישה לנסיגה מוחלטת של הכוחות הסוריים מלבנון וכן לחקירה פתוחה ובינלאומית של ההתנקשות. טענותיו של ג'ונבלאט היו גם הן שנויות במחלוקת. הוא תואר על ידי הבי.בי.סי כדמות שמחליפה נאמנויות באופן קבוע על מנת להישאר בצד המנצח. כך או כך, דבריו צוטטו בדו"ח פיצג'רלד אך לא אומתו. הדו"ח נמנע מלהאשים צד זה או אחר, אלא תובע חקירה יסודית ומעמיקה. ממשלת לבנון הסכימה לחקירה כזו, וכן קראה להשתתפות גופי הביטחון הלבנוניים בחקירה ומתן כבוד לריבונות הלבנונית.
ב-21 בפברואר 2005, התאספו עשרות אלפי מפגינים לבנונים במקום החיסול בקראם לסיום הכיבוש הסורי ובהאשימם את סוריה והנשיא הפרו-סורי אמיל לחוד ברצח. בשבועות הבאים, כמעט בכל יום שני, נערכה הפגנה בכיכר החללים בביירות (כיכר שכונתה גם "כיכר החופש"), בנוסף להתאספויות המוניות של לבנונים בכיכר באופן יום יומי. הפגנות דומות על ידי גולים לבנונים נערכו בערים ברחבי העולם – סידני (בה הפגינו מעל 10,000 מפגינים), סן פרנסיסקו, פריז, דיסלדורף, מונטריאול ולונדון.
התפטרות הממשלה.
הפגנות יום-יומיות נגד הכיבוש הסורי משכו כ-25,000 אנשים. לעומת ההפגנות האנטי-סוריות בשנות ה-90, שהיו ברובן מאורגנות על ידי נוצרים ודוכאו בכח, הפגנות אלו היו לא-עדתיות והממשלה לא הגיבה בכח או הרתעה.
ב-28 בפברואר ממשלתו של עמר כראמי הפרו-סורי הגישה את התפטרותה, בקריאה לערוך בחירות חדשות. כראמי הצהיר בהודעתו: "אני סמוך ובטוח כי הממשלה לא תהיה משׂוכה מול אלו שרוצים בטובת המדינה". עשרות אלפי המפגינים בכיכר השהידים הריעו בהתלהבות, וצעקו: "כראמי נפל, תורך יבוא, לאחוד, וגם שלך, בשאר".
חברי פרלמנט מהאופוזיציה לא הסתפקו בהתפטרותו של כראמי ודרשו נסיגה סורית מלאה. השר וחבר הפרלמנט לשעבר, מרואן חמאדה, שניצל מניסיון התנקשות דומה בחייו, אמר: "אני מאשים ממשלה זו בהסתה, רשלנות ותפקוד לקוי במקרה מינימום, ובכיסוי על תוכניותיו במקסימום... אם לא בהוצאה להורג".
ב-23 במרץ, מישל אבו ערג', התובע הלבנוני האחראי על חקירת ההתנקשות, הודיע על רצונו להתפטר בשל חוסר גישה למקורות החקירה ולנחקרים. היועץ המשפטי לממשלת לבנון אישר את בקשתו. עיכוב נוסף בחקירה היה לאחר מינויו של ויסאם עיד לתפקיד. ויסאם עיד, קצין מודיעין לבנוני, שהתמחה ברשתות תקשורת והיה אחראי על חקירת הרצח, חוסל ב-25 בינואר 2008 בפיצוץ מכונית תופת בשכונת חמאדייה בביירות.
התגובה הבינלאומית.
חיסול חרירי יצר לחץ בינלאומי על סוריה. בהצהרה משותפת של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ונשיא צרפת ז'אק שיראק גונתה הפעולה בחריפות ואף נשמעה קריאה ליישום מלא של החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, שדורשת את נסיגתם המוחלטת של הכוחות הסורים מאדמת לבנון ופרוק חזבאללה מנשקו.
במשך תקופה מסוימת נראה היה כי קיימת חוסר ודאות בנוגע לכוונות סוריה לסגת מהמדינה. מזכ"ל הליגה הערבית ד"ר עמר מוסא טען כי אסד הבטיח לו נסיגה מדורגת במשך כשנתיים. הצהרה זו הוכחשה על ידי שר התעמולה הסורי, שטען כי הסורים מתכוונים לסגת את כוחותיהם למזרח לבנון בלבד. מאז, סוריה הצהירה כי בכוונה לבצע את החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם במלואה ולסגת בתוך מספר חודשים משטח לבנון.
ב-15 במרץ, עורך הטור רוברט פיסק טען כי שני בניו של סעד אל-חרירי עזבו את לבנון בעקבות מידע שהגיע אליהם על כוונה להתנקש בחייהם. זאת על רקע מידע שהודלף מהחקירה, לפיו עלה כי שלטונות לבנון טשטשו ראיות מזירת החיסול.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי ענאן, בתגובה לבקשת מועצת הביטחון, שלח צוות מומחים, בראשם סגן מפקד משטרת אירלנד פיטר פיצג'רלד, לחקור את ההתנקשות. עוד לפני פרסום מסקנות הדו"ח, ענאן הצהיר כי דרושה חקירה יסודית ומעמיקה הרבה יותר על מנת לחקור את החיסול.
הדו"ח מציין כי הנוכחות הסורית בלבנון היוותה גורם חשוב שהביא לחוסר יציבות וקיטוב במדינה, שהיו הרקע להתנקשות. כמו כן, הדו"ח מבקר את ממשלת לבנון וגופי המודיעין והביטחון שלה על ניהול חקירה פגומה ולא החלטתית במקביל לחקירה הבינלאומית. ממשלת לבנון מצידה כינתה את הדו"ח "מנותק מהמציאות" וביקרה את צוות האו"ם על כך שלא ביקשה מעורבות נוספת של ממשלת לבנון בחקירה. הממשלה הסכימה לחקירה מעמיקה יותר אך דרשה שכל צוות חקירה עתידי יהיה חייב לעבוד עם הממשלה. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-25 במרץ, שר החוץ הלבנוני מחמוד חאמוד הצהיר כי החקירה תתנהל במסגרת שיתוף פעולה עם המדינה.
תגובת סוריה.
ב-2 במרץ 2005, הצהיר בשאר אל-אסד כי כוחותיו ייסוגו מלבנון לחלוטין "בתוך מספר חודשים". בתגובה להצהרה זו, אמר מנהיג האופוזיציה וליד ג'ונבלאט כי הוא היה רוצה לשמוע יותר במדויק מדמשק על מועד נסיגתם: "זוהי מחווה יפה לומר "מספר חודשים" אך זה מעט מופשט - אנו זקוקים ללוח זמנים סדור". הסגירה והפינוי של רוב המוצבים והנקודות הסוריות בבירה וסביבה, ותזוזת כוחות משמעותית, יכולות היו להצביע על צעדים לכיוון של נסיגה, אך לא הוכרה כנסיגה מוחלטת לא על ידי האו"ם ולא על ידי ארצות הברית. מזכירת המדינה דאז קונדוליזה רייס, הביעה אופטימיות זהירה בנוגע לנסיגה הסורית.
ב-3 במרץ, גרמניה ורוסיה הצטרפו לקריאות לסוריה למלא אחר החלטה 1559. הקנצלר הגרמני דאז גרהרד שרדר אמר: "יש לתת ללבנון הזדמנות לעצמאות ופיתוח וזה יכול לקרות רק בעזרת נסיגה סורית מלבנון ע"פ החלטת מועצת הביטחון".
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, אמר כי "על סוריה לסגת מלבנון, אך עלינו לדאוג כי נסיגה זו לא תפר את האיזון העדין מאוד שיש בלבנון, שהיא מדינה מאוד מורכבת אתנית".
ב-5 במרץ הצהיר נשיא סוריה אסד בנאום טלוויזיוני שסוריה תסיג את כוחותיה לבקאע שבמזרח לבנון, ולאחר מכן לגבול סוריה-לבנון. הוא לא ציין לוח זמנים לנסיגה המוחלטת של כוחות סוריה מלבנון.
בסוף השבוע של 9 - 10 באפריל, ביום השנה לפרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית, הכוחות הסורים האחרונים עזבו את לבנון, ובכך סיימו את 30 שנות נוכחותם במדינה.
תגובות בעולם הערבי.
מדינות ערב הצטרפו גם הן לקריאות לסוריה לסגת. בשאר הגיע לסעודיה לדיון חרום עם מלך סעודיה עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד, בו אמר המלך לאסד כי על ארצו למלא אחר החלטת מועצת הביטחון מיידית. בעיתון הלבנוני The Daily Star דווח כי אסד מסכים להסגת רוב 15,000 חייליו במדינה, אך מתעקש להשאיר במדינה כוח של 3,000 חיילים. דיווח זה לא אושר.
הכינוס הערבי השנתי, שנערך באלג'יריה ב-23 במרץ, לא דרש מסוריה לסגת, מה שהיה נותן הכשר ערבי לנסיגה על בסיס הסכם טאיף, ולא תלוי החלטת מועצת הביטחון. שר החוץ האלג'יראי דיבר על הקונצנזוס שיש בנושא נסיגת סוריה על בסיס הסכם טאיף. מנגד, המשבר בלבנון באותו זמן לא קיבל התייחסות בוועידה, ממנה גם נעדרו מחצית ממנהיגי ערב.
הפגנות ההמונים בלבנון.
מנהיג חזבאללה סייד חסן נסראללה הכריז על "איסוף עממי המוני" לתמיכה בסוריה ב-8 במרץ, והאשים את ישראל וארצות הברית בהתערבות בענייניהם הפנימיים. כמו כן, נסראללה גינה את החלטה 1559 באמרו "ההתנגדות לא תוותר על נשקה... מפני שלבנון זקוקה להתנגדות על מנת להגן על עצמה", והוסיף "כל הסעיפים של החלטת האו"ם נותנים שירות לאויב הישראלי שצריך לשלם על פשעיו וכעת הוא מגלה כי הוא מתוגמל עליהם ומשיג את כל מטרותיו".
ההתאספות בביירות גימדה את כל האירועים האנטי-סוריים. CNN דיווח כי מספר כלי תקשורת העריכו כי הקהל מונה 200,000 איש. גופי תקשורת אחרים העריכו כי יש 500,000 מפגינים פרו-סוריים, בעוד הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס טיימס ציינו "כמה מאות אלפי מפגינים". אלג'זירה ציינה 1.5 מיליון מפגינים. המפגינים, רובם שיעים, החזיקו תמונות של בשאר אל-אסד והחזיקו שלטים עליהם היה כתוב: "לא להתערבות אמריקאית". מספר כלי תקשורת אנטי-סוריים ציינו כי רבים מתוך 500,000 העובדים הסוריים בלבנון השתתפו בהפגנות אלו.
מלבד הצגת התמיכה העממית בסוריה, ההפגנות הדגישו את התנגדותה של חזבאללה להחלטה 1559, שדורשת את פירוקם מנשקם של כל המיליציות, דבר המסכן את המשך קיומה של הזרוע הצבאית של חזבאללה, שנוצרה על מנת לשחרר את דרום לבנון. נסראללה ערך הפגנות גם בטריפולי ובנבטייה ב-11 וב-13 במרץ בהתאמה.
10 ימים לאחר התפטרותו, מונה עמר כראמי מחדש לראשות הממשלה, וקרא לאופוזיציה להשתתף בממשלה עד לבחירות באפריל 2005.
ב-14 במרץ, חודש לאחר רצח רפיק אל-חרירי, מאות אלפי לבנונים מתנגדי סוריה התאספו במרכז ביירות ודרשו את סיום הכיבוש של סוריה כשהם צועקים "חופש, ריבונות, עצמאות" ונושאים דגל לבנון ענק. הם התקבצו מכל רחבי הארץ, רבים אפילו לא הצליחו להיכנס לעיר בגלל התנועה הכבדה. ההפגנה השקטה נחשבה "ההפגנה הגדולה ביותר שנראתה אי פעם בלבנון", עם הערכות של השתתפות החל 1.2 מיליון ל 1.5 מיליון בני אדם. התקשורת הבינלאומית גם העריכה כי היו אלה הפגנות גדולות באופן משמעותי מההפגנות הפרו-סוריות. בהפגנה השתתפו הפלגים השונים של האופוזיציה האנטי-הסורית (כולל משפחת חרירי ווקבוצות אחרות), והיא סוקרה על ידי כלי תקשורת פרטיים שונים, ביניהם Future TV, הנשלטת על ידי משפחת חרירי, ואימפריית התקשורת LBCI המזוהה בדרך כלל עם הכוחות הלבנוניים (מפלגה נוצרית).
ההפגנה קוימה בכיכר השהידים, באזור קברו של חרירי ובמרכז העיר המשוקמת. במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, מאבקי עדות שהתרחשו באזור כיכר השהידים, הפכו את האזור לשומם והרוס.
המפגינים דרשו חקירה בינלאומית של רצח חרירי, פיטורי אנשי הביטחון של ממשלת לבנון (שזכו לגיבוי סורי), וכן נסיגה מוחלטת של סוריה מהמדינה.
השלכות אלימות.