בן-גל חי לפי השקפתו בשני עולמות רוחניים מנוגדים אך משלימים בעת ובעונה אחת, שעל פי תפיסת עולמו לא החליפו זה את זה אלא התקיימו בו זה ליד זה כשלמות אחת. מחד, הוא הגדיר את עצמו בטרמינולוגיה הפילוסופית שלו בתור "יהודי חופשי" (והתנגד להגדרה המקובלת של "יהודי חילוני"). מאידך, הוא הדגיש את יהדותו כעליונה על ישראליותו ואף הגדיר את עצמו כיהודי מסורתי וציוני ששואף לחזור לייחודיות של היהדות של העם היהודי כפי שהייתה בגולה (תפיסתם של אחד העם ומרטין בובר), ולא להיות עם נורמלי ככל העמים (תפיסתם של הרצל ובן-גוריון). בן-גל היה מודע לניגודים שבתפיסת עולמו ונהג לומר שזו "בחירה מודעת בפיצול האישיות בלא אשליה באשר לסיכוי למצוא משמעות". כמי שעלה לישראל כציוני-חרדי שהצטרף לקיבוץ של השומר הצעיר, נכון היה לשאול אותו מדוע לא הצטרף לציונות הדתית. כשנשאל על-כך בריאיון עם אורה ערמוני הסביר כך: החברה הדתית היא "חברה מנוכרת לעומת החברה הקיבוצית שמצאתי. יש דברים שבהם אני מרגיש קרוב יותר לציבור החרדי, ויש דברים שבהם אני קרוב יותר לקיבוץ. ראיתי בציונות הדתית עיוות נורא. הסנטימנטים שלי היו ועודם לכיוון החרדים". בן-גל הסתייג בנחרצות מההתנחלות ביהודה ושומרון וטען שהרחבתן מהווה מכשול לשלום וחמור מכך, אף עשויה להוביל למדינה דו-לאומית בה תאבד למדינה הזהות היהודית אותה הוקיר בכל מעודו. השואה הייתה ללא כל ספק הגורם המכריע בעיצוב השקפתו. בעטיה, נטר בן-גל טינה לגרמניה ולנצרות, והשפעתה עליו הורגשה לא רק בכתביו אלא גם בחיי היום יום. לדוגמה, בן-גל מעולם לא ביקר בגרמניה ואף התנגד לקבלת מתנדבים גרמניים לעבודה בקיבוץ ברעם, זאת עקב תפיסתו שהם אינם אשמים בשואה אך נושאים באחריות לה כבני האומה הגרמנית.
ספריו.
הערה: הספר יצא בתרגום לספרדית, בבואנוס איירס בשנת 1996
משפחתו.
בשנת 1964, במהלך שליחותו בברזיל, נשא בן-גל לאשה את ליאורה לוקיץ אותה הכיר בריו דה ז'ניירו כשהיה שליח השומר הצעיר בברזיל. לזוג נולדו שני בנים, עירד בן-גל (עמנואל- על שם אבי סבו) יליד שנת 1965,כיום פרופסור במחלקה להנדסה תעשייה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב העוסק בתחומי אנליטיקה ולמידת מכונה, ואחיו ינאי בן-גל (יליד שנת 1968) כיום ד"ר ומנהל המחלקה לניתוחי לב - חזה מרכז הרפואי ע"ש איכילוב בתל אביב ומומחה לניתוחי לב בגישה זעיר פולשנית והיברידית. בשנת 1983, שנים לאחר גרושיו מאשתו הראשונה, התחתן בן-גל בשנית עם מיכל רייביץ, חברת קיבוץ ברעם, עמה חי עד לפטירתו בקיבוץ ברעם. במותו הניח אחריו שישה נכדים: עילי, אמרי ונגה (מבנו עירד), יוחאי, נטע ונילי (מבנו ינאי).
לקריאה נוספת.
https://web.archive.org/web/20140805090446/http://www.bmj.org.il/userfiles/zehut/hadash/pom.pdf
קישורים חיצוניים.
רשימה של יבל ברקאי שכותרתה "נפטר ההיסטוריון אלי בן-גל" שהתפרסמה ב"הזמן הירוק" ביטאון הקיבוצים מס' 1474, עמוד 6, 19.3.2015
סוריה הדרומית
סוריה הדרומית (בערבית: , תעתיק: סורִיא אל-ג'נוּבִּיה) היא החלק הדרומי של אזור סוריה , החופף בערך לאזור דרום הלבנט . השם מתייחס כרונולוגית וגאוגרפית לחלק הדרומי של מחוזות סוריה העותמאנית.
שימוש במונח בתקופה העותמאנית.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19 שב המונח "סוריה" לשמש בערבית כשמה של הארץ שעד אז נודעה בגאוגרפיה הערבית בשם "א-שאם".
במהלך התקופה העותמאנית, לפני מלחמת העולם הראשונה, הלבנט נוהל, וכך גם תושביו התייחסו אליו, כיישות אחת (סוריה) המחולקת למחוזות. סוריה הדרומית כללה את המחוזות הדרומיים של האזור המינהלי של סוריה העותמאנית. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היו אלה: המותצריפליכ של ירושלים (בערבית: "מותצרפיה", בראשה עמד מותצריף ), סנג'ק שכם וסנג'ק עכו (החל מ-1888 תחת וילאייט ביירות ולפני כן תחת וילאייט סוריה ), ולמשך תקופה קצרה המותצריפליכ של כרכ (שפוצלה מווילאייט סוריה בשנת 1894/5 ליחידה מינהלית חדשה).
בשנת 1884 המושל בדמשק הציע לממשלה באיסטנבול להקים וילאייט חדש של "סוריה הדרומית", שיכלול את מחוזות ירושלים, שכם ומעאן כאזור חיץ כנגד פלישות זרות, אולם דבר לא יצא מכך.
שימוש במונח בזמן הכיבוש הבריטי והצרפתי.
בתחילת המאה ה-20, המונח "סוריה הדרומית" רמז על תמיכה בלאומנות הפאן-ערבית של סוריה הגדולה, שהייתה קשורה לממלכה שהובטחה לשושלת ההאשמית מחג'אז על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, הנסיך ההאשמי פייסל ניסה להקים מדינה פאן-סורית או פאן-משריקית כזו (כלומר ממלכה מאוחדת שהייתה אמורה לכלול את כל סוריה המודרנית, כמו גם את הר הלבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן), אולם הדבר סוכל בשל הבטחות סותרות לגורמים שונים, שהובילו למנדט הצרפתי על סוריה והלבנון ב-1920.
עם התחרות בין צרפת ובריטניה לגבי עתיד השלטון בסוריה והחתירה הצרפתית לשלטון על "סוריה הגדולה", חדר לארץ ישראל המונח "סוריה הדרומית", שהיה שגור בצרפתית, ואומץ על ידי התנועה הלאומית הערבית.
באוגוסט 1920, בהתייחסו לגירוש ממשלת פייסל מסוריה על ידי הצרפתים בחודש יולי, ולראיית ארץ ישראל כחלקה הדרומי של "סוריה גדולה" עצמאית, אמר מנהיג ערביי ארץ ישראל, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, לחבריו בתנועה הלאומית הפלסטינית: "עכשיו, אחרי האירועים האחרונים בדמשק, עלינו להנהיג שינוי יסודי בתוכניותינו פה. [רעיון] סוריה הדרומית אינו קיים יותר. אנחנו צריכים להגן על פלסטין".
על פי הפרוטוקולים של הישיבה התשעית של ועדת המנדט של חבר הלאומים, השם "סוריה הדרומית" הוצע כשמה של ארץ ישראל המנדטורית בשפה הערבית:"קולונל סימס הסביר כי הארץ כונתה 'פלשתינה' על ידי האירופים ו'פלסטין' על ידי הערבים. השם העברי לארץ היה הכינוי 'ארץ ישראל', והממשלה, כדי לענות על בקשות היהודים, הסכימה כי אחרי המילה 'פלשתינה' באותיות עבריות יופיעו בכל המסמכים הרשמיים ראשי התיבות המייצגים את הכינוי הזה. כעימות לכך, כמה מהפוליטיקאים הערבים הציעו שהארץ תיקרא 'סוריה הדרומית' כדי להדגיש את הקשר הקרוב שלה עם מדינה ערבית אחרת".
ב-1919 החל לצאת בירושלים העיתון "סוריא אל-ג'נוביה" ("סוריה הדרומית") בעריכת עארף אל-עארף - העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי מלחמת העולם הראשונה, ששימש שופר לחוגי הנוער הלאומני-קיצוני.
ב השלישי והרביעי (1920–1921) כבר לא היה זכר לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית".
ב-1927 הוקמה בארץ ישראל מפלגה בשם "מפלגת העצמאות הערבית בדרום סוריה", כדי להדגיש את התמיכה בפאן-סוריות ערבית.
ב-28 באוגוסט 1936 הוציא פאוזי אל-קאוקג'י את הכרוז הראשון שלו, לאחר שהגיע לארץ ישראל, שבו הודיע על נטילת הפיקוד העליון על המרד הערבי הגדול לידיו. בכרוז נכתב כי הוא מטעם "המפקדה הכללית של המרד הערבי בסוריה הדרומית (פלסטין)" והיה חתום בידי קאוקג'י, "המפקד הראשי של המרד בסוריה הדרומית". בשלב השני של המרד, בספטמבר 1938, כינה עצמו עארף עבד א-ראזק "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית". כינוי זה היה העדפה לעומתית, אל מול כינויו העצמי של יריבו, עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד, "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין", ושיקף ככל הנראה את התמיכה שקיבל ממנהיגות המרד שישבה בדמשק.
בחירתה זו תאמה את מושגיו של עזת דרוזה, האיש הבולט בוועדה המרכזית של המרד בדמשק, שראה ב"ארבעה חבלי־הארץ הסוריים" (בערבית: אל-אקטאר א-שאמיה, כלומר: סוריה, לבנון, עבר הירדן המזרחי ופלסטין) "ארץ אחת".
אנונימוס (הונגריה)
אנונימוס או נוטריון המלך בֵּלה (בלטינית: Anonymus Bele regis notarius - הנוטריון האלמוני של המלך בלה, בתרגום להונגרית: Béla király [Névtelen] Jegyzője, חי ככל הנראה בין סוף המאה ה-12 לתחילת המאה ה-13) היה נוטריון וכרוניקן של מלך הונגריה, ייתכן בלה השלישי. מעט ידוע עליו, כנראה שמו האמיתי בלטינית התחיל באות P, כשהוא קרא לעצמו "P הקרוי מגיסטר" "P. dictus magister".
אנונימוס נודע בכרוניקה שלו "גסטה הונגרורום" (Gesta Hungarorum), כלומר "מעשי ההונגרים", שנכתבה בשפה הלטינית כנראה בסביבות שנת 1200. הספר מביא את הסיפור המפורט ביותר של תהליך פלישתם של ההונגרים לאגן הקרפטים, אירועים הנקראים בפי ההונגרים - honfoglalás ("כיבוש המולדת").
לרוב מאמציו להסביר את השמות הגאוגרפיים ההונגרים השונים לא נמצא בסיס באטימולוגיה המודרנית.
אנונימוס ערך גם קומפילציה על טרויה.
זהותו.
זהותו של מחבר ה"גסטה הונגרורום" היא מאז ומתמיד נושא לוטה בערפל. במשפט הפתיחה של הכרוניקה הוא קורא לעצמו "פ. הקרוי מגיסטר." - "P dictus magister", מילים שפירושם עמום. אפשר להבין כי מדובר באדם ששמו מתחיל ב-P (פּ) או כי מדובר במילת הקיצור הלטינית P עבור הביטוי praedictus, כלומר "המוזכר קודם" המתייחס אולי לשם המופיע בדף הכותרת של הכרוניקה שנעלם בימינו. מרבית החוקרים מקבלים את ההסבר הראשון, ומתרגמים את הטקסט כ-"P הקרוי מגיסטר, ושהיה פעם נוטריון של בלה המהולל ביותר, מלך הונגריה, יהיה זכרו ברוך". הועלתה השערה, לא מוכחת, שמדובר בפטר, בישוף העיר גיור (גייר). השערות אחרות, גם כן בלתי מוכחות, ביקשו לקשר את דמותו לפאל פטר, בישוף טרנסילבניה, ולמגיסטר פּואוס (Pous), נוטריון בחצרו של בלה הרביעי.
הכרוניקה.