בשל אירועים מסתוריים ונסיבות מסתוריות למוות המלכים, הכוח עבר למלך אנרי.  אשתו קטרינה דה מדיצ'י עסקה בקונספירציות מורכבות בממלכה שגרמו למות המלכים הקשורות ברעלים. הבניין אפילו שמר על חדרה בו בישלה את שיקוייה הרעילים. בהמשך החל אחיו הצעיר של לואי השלישי להתגורר בטירה, הוא נשלח לשם מכיוון שהוא היה נגד המלך. הוא גם עשה מאמצים רבים לקישוט הקירות והריהוט, יצר מבני חוץ חדשים וספרייה ענקית.
מאוחר יותר רק מושאי המלכים התגוררו בחדרי הארמון, האצולה עצמה לא חיה שם יותר. לואי ה-16 רצה אפילו למכור את הטירה הזו כי הוא היה עייף מהתככים, אבל אף אחד לא קנה אותה מכיוון שהייתה מאוד יקרה. הטירה בקושי שרדה במהלך המהפכה הצרפתית, שיקומה ערך זמן רב, כך שבני הדורות הבאים יוכלו לראות כיצד הייתה בימים ההם ואיך הייתה מעוטרת מבפנים.
ארבעה סגנונות אדריכליים.
החל מהמאה ה-9, אדוני בלוז ומלכי צרפת שינו ללא הרף את הטירה לפי טעמם. נכון לעכשיו חצר הכבוד מוקפת בניינים המעידים על ארבע התקופות הגדולות של האדריכלות הצרפתית מימי הביניים ועד המאה ה-17.
המבצר מימי הביניים מהמאה ה-13.
במאה ה-9 נכבשה הארץ המשקיפה על עיירת בלואה ונהר הלואר על ידי המצודה וארמון המחוז. זמן קצר לאחר מכן ייסדו נזירי סן קאלה קפלה כדי להגן על שרידיהם מפני פילינג ויקינגי. החל משנת 1000 הקימו ספירות בלוז מגדל וכמה מבנים חדשים שהוגדלו באופן קבוע באשר למבנים אלה מימי הביניים, הטירה המלכותית של בלוז של ימינו מכילה רק כמה שרידים אלה מהמאה  ה-13: החדר הגדול המפואר, חלק מההשתלה ושלושה מגדלים ששולבו באגף פרנסיס הראשון, כמו מגדל פוקס המעגלי.
האגף הגותי של לואי ה-12 (1498-1500).
משנת 1498, הפך לואי ה-12 את המבצר לארמון עירוני. בית חדש נבנה עבור המלך שקיבל את ארכידוכס אוסטריה פיליפ לה באו בשנת 1501. מבנה גותי זה מציג בצד החצר, גלריה פתוחה המובילה לשני מגדלי מדרגות המשרתים את הקומות העליונות. בצד הכיכר, חזית הלבנים הארוכה מאכלסת את פסל הסוסים של המלך. הבניין נותר נאמן לאדריכלות הצרפתית, אך עיטורי המנורה והגלריות כבר מראים השפעה אמנותית איטלקית. כיום, אגף לואי ה-12 מאכלס את המוזיאון לאומנויות יפות.
אגף הרנסאנס של פרנסואה הראשון (1515-1518).
בשנת 1515, מאז הצטרפותו לכס המלוכה, מתחייב פרנסואה איר להקים את אתר הבנייה הראשון בבלואה בתקופת מלכותו, אשר בו יבנה מבנה בהשראת הרנסאנס האיטלקי. בצד החצר, במרכז החזית המלכותית נמצא גרם מדרגות המכונה פרנסואה איר שגודל המבצרים מנוגד לקלילות המפרצים. החזית החיצונית היא בהשראת האכסניות שבנה ברמנטה בוותיקן. היא מורכבת מבקתות אשר באותה תקופה אפשרו לצפות בגנים שנבנו עבור לואי ה-12 ועבור אן דה ברטאן (מלכת צרפת לשעבר).
האגף הקלאסי של גאסטון ד'אורלאנס (1635-1638).
יורש העצר ה-13 גאסטון ד'אורלאנס, אחיו של המלך לואי ה-12 החליט בשנת 1634 להקים טירה חדשה לחלוטין בבלואה. הוא בחר באדריכל פרנסואה מנסרט שבנה את המבנה הראשי בחלק האחורי של החצר שהיה אמור להיות פרויקט שחזור אדיר ושאפתני. בשנת 1638 בלידת בנו של המלך הופסקה בניית המבנה כי המלך הוציא את גאסטון מכס המלכות ושלל ממנו מימון מובטח. המבנה הלא גמור בנוי בסגנון המאה ה-17: סגנון קלאסי וסגנון ורסאי (עמודים, פילסטרים ופדימנטים) המהווים מחוות כבוד לאדריכלות היוונית העתיקה. בפנים, הקישוט המרהיב ביותר הוא הכספת המעוטרת בגביעים ובמסכות ועליה נמצאת הכיפה.
ספא ומארווה
ספא ומארווה (באנגלית: Safa and Marwa, בערבית: الصفا والمروة, בתעתיק מדויק: אלצפא ואלמרוה) הן שמות של שתי גבעות קטנות הממוקמות במתחם המסגד הגדול של מכה שנמצא בערב הסעודית ושמו "אל חראם". שתי הגבעות הללו מהוות מקום חשוב מאוד באסלאם.
ספא ממוקמת כ-100 מטרים מן הכעבה, אשר נחשב למוקד התפילה עבור המוסלמים, לעומת זאת, מארווה נמצאת כ-350 מטרים מהכעבה. המרחק בין ספא ומארווה הוא בערך 450 מטר, לפיכך 7 הפעמים הלוך ושוב שוות ל-3.2 קילומטרים. המוסלמים נוהגים להגיע אליהן הלוך ושוב 7 פעמים, במהלך טקס העלייה לרגל טקסי החג' והעומרה.
הסיפור מאחורי המקום.
לפי האסלאם, יש כמה גרסאות לסיפורן של ספא ומארווה. לפי הגרסה הראשונה של הסיפור, איבראהים הנביא הצטווה על ידי אללה להביא את אשתו, הגר, ואת בנו איסמאעיל אל אזור ספא ומארווה ולעזוב אותם שם.
כיוון שאיבראהים היה נביא אללה, הוא צריך היה למלא את הוראותיו. הוא עזב את הגר ואת איסמאעיל לבד במדבר רק עם כד מים. כשהמים בכד נגמרו, איסמאעיל התחיל לבכות מרוב צמא, והגר דאגה לבנה והתחילה בחיפושים אחר מים עבורו. כדי להקל על חיפושיה היא השאירה את בנה מאחור, וטיפסה במהירות על הגבעה הראשונה: "ספא", כדי להשקיף על הסביבה, לאחר שלא ראתה דבר, הלכה במהירות לגבעה השנייה "מארווה" כדי להמשיך בחיפושים.
בזמן שהגר הייתה על הגבעות, היא הצליחה לראות את בנה איסמאעיל ולדעת שהוא בטוח, אך כשהייתה בעמק שבין הגבעות היא לא הצליחה לראותו, הגר צעדה בדרך זו שבע פעמים בחום הכבד לפני שחזרה לבנה. משחזרה היא שמעה קול. זה היה המלאך גבריאל שהיה ליד עמדת מים. היא חיפשה מים מתחת לכנף המלאך ולפתע מצאה. היא שתתה מהמים והניקה את בנה.
גרסה נוספת בתרבות האסלאם מספרת שכאשר הגר הייתה במארווה היא הסתכלה אל עבר בנה הבוכה והבחינה כי לאחר שרקע ברגליו על האדמה נבע במקום זה מעיין מים קטן. הגר רצה נרגשת ושמחה אל עבר מעיין המים וכאשר הגיעה מנעה מהמים להתפשט בעזרת ידיה באומרה "צים צים" (מילה בערבית שמשמעותה "להתאסף"). כתוצאה מכך, אללה החיה את עמק המים הקדוש הזה, ולאחר מכן מספר שבטים ערביים התיישבו שם.
עמק המים הזה ידוע כיום בתרבות הערבית כ"באר זמזם", מיליוני עולי רגל מכל העולם מגיעים אל הבאר במהלך טקסי העלייה לרגל ושותים מהמים שבו.
החג', הסעי והעומרה.
העלייה לרגל למכה המכונה "חג'" (נקראת גם "העלייה הגדולה") היא אחת מחמש מצוות היסוד באסלאם (חמשת עמודי האסלאם). גברים ונשים מוסלמים מחויבים לקיים מצווה זו לפחות פעם אחת בחייהם, ולעלות אל העיר מכה, העיר הקדושה ביותר למוסלמים.
אחד הטקסים החשובים במהלך החג' נקרא "סעי", מבחינה לשונית, המילה סעי נלקחת מהפועל הערבי סעא سعى Sa’a, שמשמעותו בשפה הערבית "ללכת", "לחתור" או גם "לרדוף". המשמעות היא ללכת בין הגבעות ספא ומארווה 7 פעמים בסך הכל. ביצוע טקס הסעי (באנגלית: Sa'i) משמש להנצחת החיפוש של הגר עבור מים לבנה ואת רחמיו של אללה במענה לתפילותיה של הגר, בטקס עצמו העולים לרגל עושים את דרכם בהליכה מספא אל מארווה 7 פעמים הלוך ושוב.
הטיילת כולה מכוסה בתמונות רבות והיא מחולקת לארבע סמטאות, כאשר כל סמטה היא רק לכיוון אחד, ושתי הסמטאות הפנימיות מיועדות לקשישים, לנכים ולאנשים בעלי מוגבלויות.
בטקס העומרה נוהגים לעלות לרגל אל הכעבה במכה ולכמה אתרים שלידה. כמו כן, היא מכונה גם "העלייה הקטנה".
המסגד הגדול של מכה.
את שלושת הטקסים האלה מבצעים סמוך למסגד הגדול של מכה, הנמצא באזור חג'אז שבערב הסעודית, ונקרא גם "מסגד אל-חראם". המסגד מקיף את הכעבה ואת ספא ומארווה, והוא נחשב למסגד הגדול בעולם כיום. המסגד, הכולל חצר מרכזית מלבנית המוקפת באזורי תפילה מכוסים, הוא האתר של כמה עליות לרגל.
עולי הרגל מבצעים את שני הטקסים ("טוואף" ו-"סעי") בתוך חצר זו.
קפטן אבו רעאד
קפטן אבו ראעד הוא הסרט הראשון שהופק בירדן מזה שנים רבות. הסרט נכתב ובוים על ידי אמין מטאקלה שנולד בירדן.
עלילה הסרט.
אבו ראעד הוא אלמן המתגורר באחת מהשכונות צפופות האוכלוסין בעמאן שבירדן. אבו ראעד עבד כפועל ניקיון בשדה תעופה של עמאן. הוא איש צנוע, טוב לב, בודד וכל שנות חייו בתור שרת השתוקק לראות את העולם אך לא התאפשר לו מבחינה כלכלית.
בהמשך העלילה קבוצת ילדים בשכונה הענייה בה התגורר חשבה שהוא טייס בעקבות כובע הטייס שמצא אבו ראעד בתוך פח זבל בשדה התעופה, כך העניק להם רושם שהוא טייס והם מתחננים אליו שישתף סיפורים על מקומות מחוץ לעמאן. הסיפורים שאבו ראעד מספר להם אך לא התרחשו באמת, מייצרי חברות בין הילדים לבינו.
בהמשך הסרט ילד בשם מוראד, ילד זועם וממורמר אינו מרוצה מתקוות השווא שמנחיל אבו ראעד בילדים ויוצא לחשוף את זהותו האמיתית. אבו ראעד נטע בו את הרצון להיות טייס כפי שרואים בתחילת הסרט.  במקביל מתיידד אבו ראעד עם טייסת צעירה ושאפתנית בשם נור. דרך החברות שלהם אנו למדים על הקשיים איתם צריכה להתמודד אישה בעמאן בשנות ה-2000.
הבמאי.
אמין מטאלקה נולד ב-27 בפברואר 1976 בעמאן שבירדן, גדל בקולומבוס, אוהיו וחי בלוס אנג'לס.
אמין הוא סופר ובמאי זוכה סאנדס.
סרטים שביים עד כה:
ביקורת הסרט.
רון פוגל, מבקר קולנוע בכיר, מותח ביקורת על הסרט לדבריו: למרות שזהו הסרט הראשון של אמין מטאלקה ניכרת בו בגרות ויכולת שליטה בסרט ובשחקנים. לפי רון הדבר המרשים ביותר בסרט הוא האיפוק והמינימליזם הנמשך לאורך הסרט, המצלמה לא זזה בחדות, השחקנים לוקחים את הזמן שלהם. מבין השחקנים הרשימו ביותר את רון דווקא הילדים, חוסיין אל סוס המגלם את מוראד ואודיי אל קדיסי המגלם את טארק. לדעתן של רון סרט זה הוא כיום הסרט הזר הטוב ביותר שהוצג בארץ, סרט שובה לב מקסים ומרגש.
חוק שירות המדינה (מינויים)
חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט-1959 נועד להבהיר לבעלי התפקידים בשירות המדינה את גבולות תפקידם. הוא מסדיר את נושא המינויים לחלק מהמשרות בשירות המדינה ומפרט את הכללים בנדון.
החלת החוק.