לאחר תום לימודיו בישיבת כרם ביבנה, פנה בן נון ללימודי כלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, והיה תלמידו של הפרופסור דן פטנקין. בסוף השנה השנייה ללימודיו, עבר בן נון לגור בירושלים וסיים את לימודיו בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
פעילותו בתעשייה.
בן נון החל את פעילותו בתעשייה בשנת 1967 ככלכלן וחבר הנהלה בחברת מפעלי תובלה. בשנת 1970 התמנה לכלכלן במפעלי ליילנד בחברת אוטוקרס, ובשנת 1971 החל לעבוד במפעלי ים המלח. בן נון עבד במפעלי ים המלח במגוון תפקידים, הבולט שבהם סמנכ"ל למסחר.
עם פרישתו בשנת 1984 ממפעלי ים המלח, עבד בן נון תקופה קצרה בחברה לישראל, שהייתה אז בבעלותו של שאול אייזנברג.
בשנת 1985 נקרא על ידי מרדכי יונה, הבעלים של חברת הבנייה חפציבה, לנהל את פרויקט הקמת התחנה המרכזית החדשה בתל אביב.
בין השנים 1991–1998, ניהל בן נון את מפעלי ים המלח מקבוצת כימיקלים לישראל. עם כניסתו לתפקיד הציב לעצמו יעד לנצל את חומר הגלם לייצור אשלג, הקרנליט, לייצור מגנזיום מתכתי. אבן הפינה להקמת המפעל הונחה בחודש אוקטובר 1993 בנוכחות ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ובשנת 1995 נכנסה כשותפה במפעל המגנזיום חברת המכוניות הגרמנית פולקסווגן. בשנת 1996 החל מפעל המגנזיום לפעול. בשנת 1997 רכשה החברה לישראל בבעלות שאול אייזנברג את השליטה בכי"ל ובן נון מונה גם ליו"ר מועצת המנהלים של מפעלי ים המלח. פטירתו של הפתאומית של שאול אייזנברג, והעברת השליטה בחברה לבנו ארווין הביאה לסיום תפקידו של בן נון בחברה.
בין השנים 1998–2005 פעל בן נון בשוק הפרטי בתחום האנרגיה הירוקה.
בתחילת 2006 מונה בן נון למנכ"ל חברת החשמל. בתפקידו זה, יזם הכנסת עובדים לא יהודים לעבודה בחדרי הפיקוד של תחנות הכוח ומרכזי השליטה כדי לאפשר ייצור חשמל "כשר" בשבת, אשר ימנע מחרדים להשתמש בגנרטורים פרטיים. לצורך כך נפגש עם שורה של רבנים חרדיים שחיזקו את ידיו, אולם לא הספיק להשלים את המהלך. ביולי 2007 הודיע בן נון במפתיע על התפטרותו, בנימוק שלא זכה לשיתוף פעולה ממשרד האוצר בכל הקשור לרפורמות הדרושות להבראת החברה.
עם פרישתו מחברת החשמל חזר בן נון לעסקים פרטיים וייזום פרויקטים של אנרגיה ירוקה ברחבי העולם. בן נון משמש חבר במועצת המנהלים של בית החולים שערי צדק.
עשייתו התורנית.
כבר בשנתו הראשונה בישיבת כרם ביבנה התבלט בן נון כעילוי ועבר ללמוד בשיעורו של ראש הישיבה הרב חיים יעקב גולדוויכט. בהיותו סטודנט לכלכלה למד בבקרים בכולל חזון איש בבני ברק. בשנת 1984 עבר בן נון להתגורר במבשרת ציון, שם התוודע לרב שלמה פישר, ראש ישיבת איתרי, והפך לתלמידו המובהק. בכולל מר"ץ, שנוסד על ידי חבריו של בן נון מישיבת כרם ביבנה, העביר בן נון שיעורים רבים שהיוו את התשתית לסדרת ספריו "עומק הפשט". השיעורים, הקרויים בלשון הישיבות "חבורות", מיועדים לתלמידי חכמים ותיקים ומיומנים ועוסקים ביישוב קושיות בסוגיות תלמודיות סבוכות, עד להבהרתן. בסדרת "עומק הפשט" הוסיף בן נון חידוש יוצא דופן – הבטחת פרס כספי למי שיפרוך את הרעיון העיקרי של אחת החבורות שבספר (כרכים א' וב') או למי שיצליח להביא ראיה חדשה להוכחת חידושיו של המחבר בכל פרק מפרקיו (כרך ג').
משפחתו.
בן נון נשוי למנוחה לבית בן צבי (פשקוס), אשת חינוך וציירת, אב לחמישה ילדים. גיסו הוא פרופסור אליאב שוחטמן.
כרישי במבוק
כרישי במבוק (שם מדעי: "Hemiscylliidae") היא משפחת דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים, המכונים לעיתים זנבתנים שטוחים.
אלו כרישים קטנים עם גודל מרבי של 121 ס"מ והם חיים בצמוד לקרקעית הים, בדרך כלל בין סלעים ואלמוגים. זנבם מוארך וגופם דק, ומצדי פיהם ישנם "זיפים" קטנים העוזרים בחישה. דגים אלה אפורים או מוסווים וניזונים מיצורים שוכני קרקעית כמו חסרי חוליות מימיים או דגים. הם חיים באזור הימים הטרופיים האינדו-פסיפיים.
Herr, deine Augen sehen nach dem Glauben, רי&quot;ב 102
Herr, deine Augen sehen nach dem Glauben! (גרמנית: "אדוני, עיניך רואות האמונה") היא קנטטה דתית מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה במסגרת משרתו בלייפציג עבור יום ראשון העשירי אחרי חג השילוש, ובוצעה לראשונה ב-25 באוגוסט 1726.
היסטוריה.
הקנטטה היא חלק ממחזור הקנטטות השלישי של לייפציג. מחזור התפילה והלימוד המקובל באותו יום ראשון הוא ו.
לברית הקנטטה קשורות באופן כללי למאורעות הפרקים המוזכרים, כשמילות הכורו הפותח מארמזות ל ופרק האריוזו מ. שני הפרקים האחרונים הם הבתים השישי והשביעי מהמנון מאת יוהאן הרמן , אך למנגינה המסורתית של ההמנון הלותרני "Vater unser im Himmelreich" . ישנה מחלוקת לגבי זהות מחבר יתר הלברית, כשחוקרים שונים הציעו את כריסטיאן וייס האב, את כריסטיאנה מאריאנה פון זיגלר ואת כריסטוף אלם.
הקנטטה בוצעה לפחות פעמים, בביצוע הבכורה ושוב בסביבות 1737.
מבנה.
הקנטטה כתובה לאלט, טנור, בס, מקהלה, חליל, שני אבובים, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו.
פרקי היצירה מתחלקים לשנים, החלק הראשון מבוצע לפני הטקס והשני בסיומו, באופן חריג החלק השני אינו נפתח בציטוט המקראי של הפרק הרביעי.
חלק ראשון (לפני הטקס)
חלק שני (לאחר הטקס)
היבטים ביצירה.
שלשה פרקים מהקנטטה שימשו את באך מאוחר יותר בשתים מהמיסות הקצרות שחיבר.
הפרק הראשון הוא פרק מקהלה משוכלל העושה שימוש במגוון אמצעים פיגורטיביים מוזיקליים לציור המילים. הפרק עצמו נפתח במבוא כלי (אינסטרומנטלי) עשיר עם האבובים, כלי הקשת והקונטינואו, בתיבה העשרים ואחת נכנסת המקהלה במלוא העוצמה, לאחר מספר חזרות על המשפט הפותח ומעבר כלי, בתיבה הארבעים נפתחת פוגה, האבובים וכלי הקשת הופכים ללא יותר מליווי לתפקיד האלט השר קדמה ושתי תיבות, אז שר את המוטיב תפקיד הסופרן, אחריו הבס, אחריו הטנור ולבסוף כלי הקשת, הכל נארגים זה בזה כשאפקט ההתגברות הדינמית משמעותי בשל הפער בין ההתחלה העדינה שבתורה באה אחרי קטע דרמטי, ובעיצומה של הפוגה בה כל התפקידים לוקחים חלק. אחרי חזרה על המשפט הפותח וחלק מהמבוא מתחילה פוגה קצרה נוספת הנגמרת גם היא במשפט הפותח. הפרק עושה בין היתר שימוש באפקט של מעברים דינמיים חדים, שאומנם אופייני למוזיקה אופראית, גם בגלל המבנה המורכב של הפרק אינו דומה לכזו. את הפרק שאל באך לפרק הקיריה הפותח מיסה רי"ב 235.
הפרק השלישי, אחרי רצ'יטטיב יבש (Secco) קצר לבס, הוא אריה, למעשה טריו לאבוב, לאלט ולקונטינואו, כשתפקידי האלט והאבוב החופשיים ארוגים זה בזה בתבניות של חיקוי וליווי. הפרק כתוב בדו מינור לעומת השימוש בסולם סול מינור בפרקים הקודמים. את הפרק שאל באך ל"Qui tollis" במיסה רי"ב 233, בה הוחלף תפקיד האלט בתפקיד סופרן.
פרק האריוזו, החותם החלק הראשון, הוא בעל אופי מנוגד לאריה. ראשית הוא כתוב במשקל שלש שמיניות הנושא אופי ריקודי, השימוש בכל כלי הקשת לעומת האריה לאלט ה"צנועה" והאינטמית, העושה שימוש רק באבוב ובקונטינואו, תורם לאופיו האחר. כמו כן הסולם מתחלף למי במול, המז'ור היחסי לסולם הפרק הקודם. בפרק מספר "הפתעות" כדוגמת התיבה החמישים ושלוש השקטה עם פרמטה, והקטע בעל האופי השונה, ריקוד סינקופי, בתיבות 79 – 102. אלפרד דירר מציין שהפרק מצוין "אריוזו" על ידי באך עצמו ונעשה בו שימוש דומה לתפקיד ישוע המוכר מהפסיונים, כמו תמיד בתפקיד בס. את הפרק שאל באך ל"Quoniam" במיסה רי"ב 233, בה הוחלף תפקיד הבס בתפקיד אלט.
האריה הפותחת את החלק השני כתובה בטריו לטרברסו (או כינור פיקולו), טנור וקונטינואו, חוזרת לסולם סול מינור וכתובה במשקל משולש.
הפרק השישי הוא רצ'יטטיב ציורי, בו האבובים מנגנים מוטיב בסקוונצות בעיקר בין תפקיד האלט אך לעיתים כליווי. הפרק כתוב במשקל מרובע.
הכוראל המסיים נחשב דוגמה ומופת אפילו בין הכוראלים מאת באך. בכוראל באך מהרמן ביצירתיות את הלחן המסורתי להמנון הלותרני "Vater unser im Himmelreich" ובאופן המבדיל אותו ממרבית הכוראלים המסימים, שבדרך כלל כתובים באופן דומה המקשה להבחין ביניהם.
ביצוע.
את הפרק הרביעי, האריוזו לבס, הקליטו גם זמרי בס שאינם ממוקדים במוזיקת בארוק, כשהביצוע המפורסם ואולי גם החשוב ביותר מבחינת השפעתו הוא של דיטריך פישר דיסקאו ובניצוחו של בנג'מין בריטן בפסטיבל אלדבורו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך]]
חידושי הגר&quot;ח (סטנסיל)
דוקטרינת הדאחייה
דוקטרינת הדאחייה היא דוקטרינה צבאית שהגה אלוף פיקוד הצפון גדי איזנקוט בשנת 2008. הדוקטרינה, שגובשה לאחר מלחמת לבנון השנייה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד תשתיות אזרחיות בהן משתמשים ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בינם ובין ישראל.
גיבוש הדוקטרינה.
דוקטרינת הדאחייה התפתחה לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה אשר נתפסה, בין היתר, ככישלון של צה"ל בניצול יתרונו הצבאי הברור מול מערך לוחמי ארגון חזבאללה. בהקשר זה, השימוש שנעשה בעוצמת אש ותמרונים מהירים של כוחות חי"ר ושריון יחד עם טקטיקת "מצוד והריסה" של משגרים בודדים, נתפס כלא יעיל במניעת ירי טילי ורקטי על ריכוזי אוכלוסייה בעורף הישראלי ופגיעה בחיילי צה"ל.
הדוקטרינה התגבשה כתגובה להתפתחות מודל חדש של לחימה א-סימטרית מצד ארגוני הטרור, ובראשם חזבאללה. בהקשר הזה, ההפצצות המסיביות של כוחות צה"ל על רובע הדאחייה שבדרום ביירות במהלך מלחמת לבנון השנייה נראו כמודל רלוונטי יותר להתמודדות מולם. התקפה זו על "מרכז העצבים" של חזבאללה היוותה מרכיב מרכזי בניסיון של צה"ל לייצור מאזן הרתעה מול חזבאללה.