היא הצטרפה לשירות הדיפלומטי הצרפתי בשנות ה-70 של המאה ה-20, והמשיכה בתפקידים דיפלומטיים בכירים במשך שלושה עשורים. בשנים 2003–2004 שימשה כשגרירת צרפת בגאורגיה. בשנת 2004, בהסכמה הדדית בין צרפת וגאורגיה, היא קיבלה אזרחות גאורגית והפכה לשרת החוץ של גאורגיה. במהלך כהונתה במשרד החוץ הגאורגי, היא ניהלה את המשא ומתן להוצאת הכוחות הרוסיים מן האזורים בגאורגיה שאינם נתונים במחלוקת. כן שימשה כמתאמת צוות המומחים בוועדת הסנקציות נגד איראן במועצת הביטחון של האו"ם.
לאחר נפילתו של מיכאיל סאקשווילי מהשלטון בשנת 2006, הקימה זוראבישווילי את מפלגת "הדרך של גאורגיה" , שאותה הובילה עד לשנת 2010. בסופו של דבר, היא נבחרה לפרלמנט של גאורגיה בשנת 2016 כעצמאית ופינתה את מושבה בפרלמנט שנתיים לאחר מכן לאחר שהושבעה כנשיאה. במהלך הבחירות לנשיאות גאורגיה ב-2018 התמודדה זוראבישווילי כמתמודדת עצמאית ונתמכה בידי מפלגת "החלום הגאורגי" שהייתה בשלטון. היא ניצחה בבחירות את גריגוֹל וַאשַׁאדזֶה שהתמודד מולה.
חייה ותחילת דרכה.
זוראבישווילי נולדה בפריז, צאצאית לגולים גאורגים, שהיגרו לצרפת בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 כמהגרים פוליטיים עקב הרדיפה הסובייטית באותה תקופה. אביה לוואן זוראבישווילי היה מהנדס וכיהן כיו"ר ארגוני התפוצה הגאורגית בפריז. סבא שלו, שהיגר לצרפת אף הוא, היה נִיקוֹ נִיקוֹלַדזֶה , סופר, פילוסוף ופובליציסט שהיה סוציאל-דמוקרט גאורגי בולט מסוף המאה ה-19. אמה זיינב קֵדִיָה הייתה בתו של ראש שירותי הביטחון של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
במשך שנות מגוריה בצרפת היא למדה בבתי הספר היוקרתיים ביותר במדינה, כגון המוסד הפריזאי ללימודי פוליטיקה. היא החלה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנים 1972–1973, תחת הנחייתו של זביגנייב בז'ז'ינסקי. זוראבישווילי היא בת דודה של הלן קארר ד'אנקוס , היסטוריונית צרפתית-גאורגית בולטת, שעמדה בראש האקדמיה הצרפתית. בשנת 1974 נטשה זוראבישווילי את לימודיה והצטרפה לשירות משרד החוץ הצרפתי.
בעלה השני, ג'נרי קאשיה (1939-2012), עיתונאי גאורגי, פילוסוף ודיסידנט של האזור הסובייטי, תושב צרפת אף הוא, היה שותף בהוצאה לאור של הירחון הגאורגי "גושגי", אשר קהל קוראיו היו הגולים הגאורגים בצרפת, והיה אף חבר ברדיו "חירות" (Tavisupleba), אשר שידר מאירופה בשפה הגאורגית.
קריירה פוליטית.
בשנת 1974 נטשה זוראבישווילי את לימודיה והצטרפה לשירות משרד החוץ הצרפתי. החלה את הקריירה שלה עם שיבוצה ברומא, האו"ם, בריסל, וושינגטון. הביקור הראשון שלה בגאורגיה היה בשנת 1986, כשסיימה את עבודה בוושינגטון.
זוראבישווילי שימשה כראש החטיבה לעניינים בינלאומיים ואסטרטגיים של המזכירות הלאומית של צרפת, בשנים 2001–2003. בשנת 2003 היא מונתה לשגרירת צרפת בגאורגיה.
המינוי לשרת החוץ הגאורגית.
נשיא גאורגיה, סאקשוילי, אמר מיד עם היבחרו לנשיאות, כי מטרתו היא למנות אדם הבקיא בנבכי הדיפלומטיה הבינלאומית. הוא בקש מז'אק שיראק, נשיא צרפת, אישור למנות את זוראבישוילי לכהן כשרת החוץ של ממשלתו, על אף כהונתה בו זמנית כשגרירת צרפת בגאורגיה, דבר אשר עלול להביא לניגודי אינטרסים בתפקודה. שיראק ניאות לבקשתו של סאאקשוילי, וכך ב-18 במרץ 2004 נוצר המינוי, אשר בעקבותיו זוראבישוילי הייתה לאזרח הראשון של גאורגיה בעל שתי אזרחויות מקבילות.
זורבישווילי הוחלפה בתפקידה על ידי ראש הממשלה הגאורגית, זוראב נור'אידלי ב-19 באוקטובר 2005, לאחר סדרת ויכוחים עם חברי הפרלמנט. כמו כן, נמתחה עליה ביקורת מצד שורה של שגרירים. זמן קצר לפני הדחתה מתפקידה, הכריזה זוראבישווילי על חזרה לשורות משרד החוץ הצרפתי, שהמשיך לשלם את משכורתה בתקופת היותה שרה, והכריזה כי היא תישאר בגאורגיה כדי להשתלב בפוליטיקה.
הקמת מפלגה.
בנובמבר 2005 זוראבישווילי ייסדה את הארגון שנקרא "התנועה של סלומה זוראבישווילי". בינואר 2006 הכריזה על הקמת מפלגה חדשה בשם הדרך הגאורגית, שנרשמה כדין ב-11 במרץ 2006.
למרות שזוראבישווילי נהנתה ממוניטין רב בגאורגיה, היא לא הצליחה לייצב את עצמה בשדה הפוליטי. בבחירות למועצת העיר טביליסי, שנערכו ב-5 באוקטובר 2006 רק כ־3% בחרו במפלגתה.
במהלך הבחירות לנשיא גאורגיה ב-2008 הביעה זוראבישווילי תמיכה, יחד עם פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה, בייסוד מונרכיה חוקתית בראשות שושלת בגרטיוני שהקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה איליה השני דוגל בייסודה.
נשיאות גאורגיה.
ב-2018 זכתה כמועמדת עצמאית בבחירות לנשיאות גאורגיה, והיא האישה הראשונה בתפקיד. בבחירות נעזרה במנהלי הקמפיינים הישראלים משה קלוגהפט וספי שקד. בריאיון לטלוויזיה המקומית שנערך לאחר הבחירות התבטא מיכאיל סאקשווילי, שעומד בראש מפלגה אחרת ונשיא גאורגיה לשעבר, כי זוראבישווילי מתחזקת כי יש לצידה "יועץ יהודי". לאחר הסערה שדבריו חוללו, התנצל על הדברים.
מירני
מירני (רוסית: Мирный) היא עיר סגורה במחוז ארכנגלסק, רוסיה, המשרתת את קוסמודרום פלסצק. אוכלוסייתה נכון ל-2010, מונה 30,280 נפש.
היסטוריה.
העיר מירני, שפירושה ברוסית שלווה נבנתה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 כדי לשרת את בסיס השיגור לטילים בליסטיים בין-יבשתיים של הצבא הסובייטי. לאחר שינוי ייעודו של הבסיס והפיכתו לבסיס שיגור טילים לחלל המשיכה לשרת את הקוסמודרום ואוכלוסייתה גדלה משמעותית לאורך שנות ה-70 וה-80. בשנת 1966 קיבלה העיר מעמד של עיר סגורה. רכבת וכביש מקשרים בין העיר לקוסמודרום.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בתוך טייגה, ומוקפת יערות.
כלכלה.
כמעט כל כלכלת העיר מתבססת על שירות הקוסמודרום ומטבע הדברים רוב התושבים בעיר זו משתייכים למגזר הציבורי וקשורים לסוכנות החלל הרוסית. לאחר התפרקות ברית המועצות הצטמצמו תקציבי החלל של סוכנות החלל הרוסית והייתה הגירה שלילית מהעיר. ואולם, בשנים האחרונות עם הצמיחה הכלכלית הגבוהה ברוסיה ישנה שוב פעילות מחודשת בקוסמודרום וכך גם ביטחון כלכלי לעיר.
הקתדרלה האורתודוקסית של טימישוארה
הקתדרלה האורתודוקסית של טימישוארה (ברומנית: Catedrala Mitropolitană din Timișoara) ממוקמת בטימישוארה, רומניה נבנתה בין השנים 1937 ל-1940. היא אחד מסמלי העיר והיא מוקדשת לשלושת בכירי הכנסייה: וסיליוס הגדול, גרגוריוס התאולוג ויוחנן כריסוסטומוס. הקתדרלה משמשת ככנסייה המרכזית של המיטרופוליה (ארכיבישופות) האורתודוקסית של חבל באנאט.
לקתדרלה ישנם 11 מגדלים, שהמרכזי והגבוה ביותר מגיע לגובה של 96 מטרים, מה שהפך אותה לכנסייה הגבוה ביותר ברומניה. בקתדרלה שמורים כתבים דתיים רומנים עתיקים ויקרים, כמו עותקים של ""Noul Testament de la Bălgrad" (הברית החדשה של באלגראד/אלבה יוליה) מ-1648 וה"קאזאניה של ורלעם"-"Cazania lui Varlaam" מ-1643.
היסטוריה.
תולדות הקמת הכנסייה קשורות לאירועי "האיחוד הגדול" שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שבו התאחדו עם הממלכה הרומנית שטחים גדולים שבהם חיה אוכלוסייה רומנית. ב-28 ביולי התאחד עם רומניה חבל באנאט. הממשל החדש הרומני החליט לנקוט צעדים לחיזוק הכנסייה האורתודוקסית הרומנית שהייתה מדוכאת בימי השלטון האוסטרי והשלטון ההונגרי. ב-1926 הוקמה מחדש הפרוכיה האורתודוקסית הרומנית ברובע המצודה (צ'טאטה), בשנת 1939 נוסדה הבישופות האורתודוקסית טימישוארה שהועלתה בשנת 1939 למעמד של ארכיבישופות. ב-1947 קמה בטימישוארה המיטרופוליה של חבל באנאט.
עד אז הכנסייה האורתודוקסית הרומנית החשובה ביותר בעיר הייתה כנסיית איליה הקדוש ברובע פבריק. הפארוכיה של רובע המצודה הקימה קרן לבניית הקתדרלה וקראה לתושבים לתרום. בשנת 1936 נאסף סכום משמעותי, אם כי לא מספיק. עיריית טימישוארה תרמה את השטח הנמצא בצומת של כמה רחובות חשובים של העיר. האחריות על המיזם הוענקה החל משנת 1934 לאדריכל יון טראיאנסקו. לפי התכנית הייתה אמורה הקתדרלה להכיל 5000 בני אדם.
הבנייה ממש החלה ב-16 במרץ 1936 וב-20 בדצמבר 1936 הונחה אבן הפינה. העבודות הסתיימו בשנת 1941. הפעמונים והצלבים קודשו ב-23 באוגוסט 1938. בגלל העיכוב הכרוך במלחמת העולם השנייה כל הגימורים, הציורים הפנימיים והחיצוניים הושלמו רק ב-1956.
הקתדרלה נחנכה אחרי המלחמה ב-6 באוקטובר 1946 בנוכחותם של המלך האחרון של רומניה, מיכאי הראשון, של ראש הממשלה ד"ר פטרו גרוזה, הפטריארך ניקודים מונטיאנו, המיטרופוליט של טרנסילבניה, ניקולאיה בלאן ושל נציגי דתות אחרות, ביניהם הבישופים הקתוליים אוגוסטין פאכה ויואן בלאן.
סגנון אדריכלי.
האדריכל יואן טראיאנסקו בנה את הכנסייה בסגנון נאו-מולדבי המבוסס על יסודות של אדריכלות כנסייתית רומנית, בעיקר על דגם כנסיית גאורגה הקדוש שבעיר חרלאו שבחבל מולדובה, השפעות מן הרנסאנס המאוחר, יסודות ביזנטיים. אפיונים מסוימים כמו נישות מתחת למזחילות, בפנים הבניין קמרון צלעות כוכבי, לוחיות לכה במגוון צבעים אפשר למצוא במנזרים כמו קוזיה או פריסלופ מהמאה ה-14
לקתדרלה תשעה צריחים אמתיים וארבעה צריחונים. לצריח הראשי גובה של 83.7 מ'. יסודות הבניין בנויים על לוח ענק מבטון מזוין, הנשען על מעל 1000 עמודי בטון מזוין שנתקעו עד לעומק של 20 מ' מתחת ללוח הבטון. לבניין הקתדרלה אורך של 63 מ' ורוחב של 32 מ'. ל-7 פעמוניה משקל כולל של 8,000 ק"ג ועוצבו מחומר שהובא מן האיים סומטרה ובורנאו.
ציורי הקיר הפנימיים והחיצוניים של הקתדרלה צוירו על ידי הצייר אנסטאסה דמיאן..