תחילתה של ההתיישבות במקום היא במבצר צבאי בשם וייט'ס פורט (White's Fort), שנקרא על שם מקימו, ג'יימס וייט, בשנת 1786. בשנת 1791 נקבעה נוקסוויל כבירה, תחילה בירת הטריטוריה המערבית של צפון קרוליינה והחל משנת 1796, בירתה של המדינה הצעירה, טנסי. נוקסוויל שימשה כבירת המדינה עד לשנת 1815.
בתקופת מלחמת האזרחים, בחודש נובמבר 1863, הטילו כוחות הקונפדרציה מצור על העיר במשך שבועיים. המצור נכשל והעיר נותרה בשליטת צבא הצפון. נוקסוויל, כמו גם סביבתה, בניגוד לשאר חלקי המדינה, הושפעו מאוד מערכי מדינות הצפון. תופעות של עבדות כמעט ולא היו באזור ואהדת התושבים הייתה נתונה למדינות הצפון.
בשנת 1933, בתקופת השפל הגדול, שכן בעיר המטה של רשות עמק טנסי, אשר נועדה למצוא מקורות ליצור חשמל זול במדינה, תוך העסקת מובטלים.
בשנת 1982 התקיימה בעיר התערוכה העולמית. בניין "כדור השמש" הבולט מעל קו הרקיע של העיר הוא שריד לאותה תערוכה.
בשנת 1999 נוסד בעיר היכל התהילה לכדורסל נשים.
גאוגרפיה.
נוקסוויל שוכנת בקו רוחב 35°58′22″ צפון, קו אורך 83°56′32″ מערב. מדרומה של העיר מתאחדים שני נהרות: נהר פרנץ' הרחב (שמקורו באשוויל, צפון קרוליינה) ונהר הולסטון (המגיע מקינגספורט בצפון), יחד הם יוצרים את ערוצו הרחב של נהר טנסי. על נהר טנסי ניתן לשוט עד לעיר נוקסוויל החל מן השפך שלו לנהר המיסיסיפי.
את העיר חוצים שני כבישים בין-מדינתיים: I-40 שהוא ציר תנועה מזרחי-מערבי, ו- I-75 שהוא ציר תנועה צפוני-דרומי. בשולי העיר שדה התעופה הגדול מקגי-טייסון (McGhee Tyson Airport). העיר אף קשורה לרשת מסילות הברזל, אולם קיימת בה תנועת רכבות משא בלבד.
דמוגרפיה וכלכלה.
בהתאם לנתוני 2007, חיים בעיר כ-183,500 תושבים, 79.7% מהם לבנים, 16.2 אפריקאים-אמריקאים, 1.45% אסיאתים, 0.31% ילידים (אינדיאנים).
כלכלתה של נוקסוויל תלויה במידה רבה בארבעת המעסיקים הגדולים בעיר: אוניברסיטת טנסי, המעבדות הלאומיות באוק רידג', מרכז מחקר התחבורה הלאומי ורשות עמק טנסי. בגלל מיקומה, על צירי תנועה מרכזיים בארצות הברית, קיימים בעיר ובשוליה מרכזי הפצה ומחסנים רבים של חברות ענק.
פלנטריום אדלר
פלנטריום ומוזיאון האסטרונומיה על שם אדלר (באנגלית: Adler Planetarium) בשיקגו שבארצות הברית הוא הפלנטריום הראשון שנבנה בחצי הכדור המערבי, והוא הפלנטריום הוותיק ביותר הקיים כיום.
היסטוריה.
הפלנטריום נוסד בשנת 1930 על ידי הפילנתרופ מקס אדלר, בסיוע פיליפ פוקס, המנהל הראשון של הפלנטריום. הפלנטריום ממוקם, יחד עם מוזיאונים מפורסמים נוספים, על הגדה של ימת מישיגן בקמפוס המוזיאונים של שיקגו.
הפלנטריום מכיל יותר מ-35,000 רגל מרובעת של מוצגים, הכוללים דגמי מאזניים של מערכת השמש, מכשירים אסטרונומיים עתיקים ומסכים אינטראקטיביים. האוספים ההיסטוריים של מכשירים אסטרונומיים וספרים נדירים המצויים במוזיאון נחשבים כמשובחים בעולם.
מוזיאון אדלר הוא היחיד בעולם המכיל שני אולמות פלנטריום בגודל מלא. מאז פתיחת המוזיאון בשנת 1930, המבקרים זוכים לצפות בהדגמות של שמי הלילה באולם פלנטריום סקיי ההיסטורי. הכיפה של האולם נראית בבירור למתבונן מחוץ למוזיאון. מקרן ה-Zeiss המצוי בפלנטריום מסוגל לשחזר במדויק תנועה של כל היבט בשמי הלילה. ב-1999 הרחיב המוזיאון את מרחב התצוגה הקיים, והוסיף את קולנוע ה StarRider - סביבה דיגיטלית מלאה המונעת בטכנולוגית סימולציה מתקדמת. בנוסף למופעים חינוכיים, מוצג בקולנוע מופע מוזיקלי המכיל אנימציה דיגיטלית.
הפלנטריום ממוקם בקרבת מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע והאקווריום של שיקגו והשלושה מכונים לרוב "קמפוס המוזיאונים".
ברכיאליס
המנדט הצרפתי על לבנון
החמישיה הניו-יורקית
פגמים בתעלה העצבית
בעובר בריא, סגירה של התעלה העצבית (Neural tube) מתרחשת בסביבות היום ה-30 לאחר ההפריה.
הפרעה בסגירת התעלה העצבית עלולה לגרום לכמה - רובם גורמים לנכות קשה, השכיחים ביניהם אננצפלוס וספינה ביפידה.
שכיחות עולמית - 2.6 לכל 1,000 לידות.
שכיחות גבוהה יותר לנשים הנוטלות תרופות נגד אפילפסיה, או לנשים עם סוכרת מסוג 1 (סוכרת נעורים), או לנשים עם חוסר חומצה פולית - לרבות עקב חוסר MTHFR שאיננו מטופל, או חוסר ויטמין B12.
צופית גרנט
צופית (צופיה) גרנט (נולדה ב-13 בנובמבר 1964) היא עיתונאית, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
ראשית חיים.
נולדה בשם צופיה אלישיב בפתח תקווה ולה שני אחים. ב-1969 בהיותה בת חמש התגרשו הוריה, והיא עברה להתגורר עם סבה וסבתה. כשהייתה בת תשע, ב-1973, עברה להתגורר בפנימייה, ושם נפלה קורבן לפדופיליה והטרדות מיניות מצד מדריך. את לימודי התיכון סיימה גרנט בבית הספר החקלאי "עיינות". לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בבית הספר למשחק "בית צבי", וסיימה את לימודיה בשנת 1989.
קריירה מקצועית.
בתיאטרון.
גרנט הופיעה בהצגות תיאטרון רבות, ביניהן "חלום ליל קיץ", "אהבה בצל האיידס", "היערות", "בית העלים הכחולים", והגרסה המחודשת לקומדיה "הזוג המוזר". כמו כן, העלתה הצגת יחיד בשם "הפרס הגדול של דומה'לה" במסגרת פסטיבל תיאטרונטו.
בקולנוע.
גרנט הופיעה לראשונה בסרט "אפטר" בשנת 1990, בתפקיד מלי. בשנת 1998, שיחקה בסרט "סופר בוי" בבימויו של חנוך רוזן. בשנת 2004 שיחקה את ג'ודי בסרט "הבשורה על פי אלוהים". ב-2007, שיחקה את דנה גולדשטיין בסרט "מתוק ומר" לצד אייל שכטר. ב-2012, שיחקה את ברכה נחמיאס בסרט "ד"ר פומרנץ". ב-2014, שיחקה את שושנה בסרט "מבצע חמניה". ב-2018, שיחקה את מירב גולדן בסרטו של אריק לובצקי "סדקים".
בטלוויזיה.
בטלוויזיה הופיעה גרנט בתוכניות רבות - "בעיטת פתיחה", "הם יגיעו מחר", "כל דיכפין", "רצח בשבת בבוקר", "בועות", "מי מפחד מצופית גרנט?", "כתב פלילי", "שעות אמיתיות" ותוכנית בערוץ בייבי+ ב-yes. בשנת 1999 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני". בתחילת שנות ה-90 השתתפה גם במספר פרסומות.
את הפריצה הראשונה שלה לתודעת הציבור גרנט החלה בשנים 2001-1999, כשהגישה תוכנית אירוח בשעות הבוקר בשם "מילקשייק" בערוץ 2. התוכנית התפרסמה בעיקר בזכות הפרובוקציות שגרנט עשתה בתוכנית, בהן ישיבה באמבטיות שוקולד וספגטי, טנטרה בשידור חי, טיפול באמצעות עקיצת דבורה, טיפול עצמי בעלוקות, והמוכרת ביותר - כאשר שתתה שתן של עצמה מתוך כוס בשידור. לתוכנית הופקו 45 פרקים, ובזכות הצלחתה היא הועברה לשעות הלילה ונקראה "מילקשייק בלילה". עם זאת, במקביל התוכנית זכתה גם לביקורות שליליות בשל הפרובוקציות יוצאות הדופן שהיו בה.
מסוף 2006, הנחתה גרנט, לראשונה מאז הקמתו של ערוץ 10, תוכנית אירוח מקורית ביום שישי בערב. היה בכך אתגר עבורה, כי במקביל שודרה בערוץ 2 התוכנית המצליחה "ארץ נהדרת". באחת מן התוכניות, בדצמבר אותה שנה, הוצג אדם בשם מוטי מורן, לכאורה נכה על כיסא גלגלים שקם מכסאו לאחר ש"טופל" על ידי יוסף אלגזר, מטפל בעל "ידי חשמל". בינואר 2007, שודרה כתבה בתוכנית כלבוטק בערוץ 2 שהוכיחה שמורן, אשר הוצג כנכה בתוכנית, אינו נכה אלא נוכל (במציאות מורן הוא בעל מגבלה רגשית שאמנם קשורה גם להליכה עצמאית, אך היא אינה מסוג הנכות שהוצגה בתוכנית), וכי גרנט וצוות התוכנית ידעו על כך. עם זאת, לאחר שגרנט עברה בדיקת פוליגרף, ותוצאות הבדיקה הראו כי היא דוברת אמת, גרנט טענה כי גם מורן וגם רפי גינת וצוות "כלבוטק" הוליכו אותה שולל (מורן על שהתחזה לנכה, ו"כלבוטק" על שהציגה פרטים לא נכונים על גרנט בהקשר לנכותו המדומה של מורן).
ב-2007, גרנט הופיעה בהופעת אורח בכמה מפרקי העונה השנייה של הטלנובלה "האלופה". בשנת 2008 החלה לככב בטלנובלה "חשופים", בדמותה של מרב בן-בסט, עורכת המהדורה הקשוחה. בשנה זו, גרנט הופיעה יחד עם ילדיה דניאל ורומי בעונה הרביעית של "פעם בחיים", תוכנית המתעדת סלבריטאים במקומות שונים.
במהלך מונדיאל 2010, הנחתה ביחד עם טל ברמן את תוכנית האירוח "נבחרת החלומות" בערוץ הראשון, שזכתה לביקורות חיוביות.
בשנת 2011, החלה להגיש סדרה תיעודית בערוץ 2 בשם "אבודים", בה מאתרת הפקת התוכנית בני משפחה, שאיבדו קשר זה עם זה (ביניהם אנשים שגודלו על ידי הורים מאמצים). בסדרה, טסה גרנט ברחבי העולם כדי לאתר את בני המשפחה האבודים, לעיתים ללא קצה של חוט היכן הם נמצאים. במהלך הסדרה, שבה גרנט ומזכירה גם את סיפורה האישי, בו הופרדה מהוריה בגיל צעיר, מה שהוביל אותה למעשה לרעיון של יצירת הסדרה. נכון לחודש פברואר 2019, משודרת העונה ה-11 של הסדרה.
בשנת 2012, הנחתה תוכנית בשם "למה לא סיפרת לי", העוסקת בנערות צעירות שנכנסו להריון רצוי ולא רצוי, על ההשלכות המלוות אותן והבחירה אם לגדל או להפיל את העובר ברחמן. בתוכנית הוצג סיפור, שעורר סערה קטנה של אחת מהנערות ההרות שהתראיינו בסדרה. הנערה סיפרה על תהליך ההפלה של עוברה, אותו ביצעה באמצעות כדור פוסטינור, למרות הידיעה שהתינוק היה בחודש השישי להריונה. באותה שנה, לקחה חלק בשני פרקים בסדרת התוכניות "הסיפור" ששודרה בערוץ 2. הפרק הראשון דן בתופעת האלימות באינטרנט והשני דן בשאיפה למצוינות. גרנט גם חזרה לשחק את דמותה של מרב בן-בסט בסדרה "תנוחי".
ב-26 באפריל 2020, החלה להנחות תוכנית אירוח אישית בשם "קרוב עם צופית גרנט" בערוץ 13.
ב-2021, שיחקה בטלנובלה "בעלת החלומות".
בינואר 2022, החלה להגיש את הסדרה "ללא גבולות" בערוץ 13, שבה היא יוצאת למסע במקומות הנפיצים והרגישים ביותר בארץ.
ביולי 2022 התראיינה בתאגיד בתוכנית "פגישה עם רוני קובן".
ברדיו.
בשנת 2010 הגישה את ציפורי לילה משוחחות בגלי צה"ל, שם היא שוחחה עם מאזינים, וסיפרה על חייה.
עשייה ציבורית.