שי זנגלי (בכתב סיני מסורתי: 石正麗 בכתב סיני מפושט: 石正丽; 26 במאי 1964, חנאן סין) היא וירולוגית סינית. שי, הידועה כיום כ"אשת העטלף הסינית" ("Bat woman"), חוקרת נגיפי SARSr-CoV שמקורם בעטלפים. היא מנהלת המרכז למחלות מידבקות במכון ווהאן לווירולוגיה. בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100.
השכלה ומסלול מקצועי.
לשי תואר ראשון בביולוגיה של התורשה מאוניברסיטת ווהאן (1987), תואר שני בווירולוגיה (1990) ודוקטורט מאוניברסיטת מונפליה 2 , מונפלייה, צרפת.
שי פרסמה או הייתה שותפה ל-130 מאמרים, כולם בנושאים של פתוגנים ויראליים.
תמר דה שליט
תמר דה שליט (1932 – 5 בספטמבר 2009) הייתה אדריכלית פנים ומעצבת ישראלית.
ביוגרפיה.
תמר דה שליט נולדה ב-1932 בשכונת זיכרון משה בירושלים, בת לעדה ומשה דה שליט, אחות צעירה למאיר דה-שליט ועמוס דה-שליט. בהיותה בת שנתיים עברה עם משפחתה לגור בבית אנגל שבשדרות רוטשילד בתל אביב. למדה בגימנסיה גאולה. בסיום התיכון יצאה להכשרה בקיבוץ תל קציר, חזרה לתל אביב ולמדה אדריכלות פנים אצל ד"ר ליאו אדלר. בשנים 1955-1951 למדה אמנות ואדריכלות פנים בבית הספר המרכזי לאמנויות ואוּמנויות בלונדון . בבית הספר פגשה לראשונה את ארטור גולדרייך.
ב-1956 חזרה לישראל ועבדה במשרדי אדריכלים ואדריכלי פנים. דיגמנה ל"משכית" בגדים בעיצוב פיני לייטרסדורף ותכשיטים ואבזרים של מעצבים נוספים. בשנת 1958 הייתה אחראית-שותפה על מערך ההדרכה והדיילות של הביתן הישראלי בתערוכה העולמית של בריסל (אקספו 58'). ב-1960 החלה לעבוד ב"איפדו: המשרד לעיצוב המוצר בישראל" (IPDO), שפעל בשנים 1963-1960 בניהולו של האדריכל והמעצב נחום מרון. בין השאר היו השניים שותפים לעיצוב אולם בית העם בירושלים להתאמתו למשפט אייכמן שנערך בו, ועיצבו את לשכות השרים בבניין 22 במחנה מטכ"ל שבקריה. עם סגירת משרד אִפּדו בתחילת 1963 חברה דה שליט לאהרן גלס, שעבד אף הוא במשרד זה, והשניים הקימו את הסטודיו "עיצוב ותכנון", שעסק בעיצוב מוצר, עיצוב גרפי, עיצוב תערוכות וביתנים, אדריכלות ועיצוב פנים. בין השאר עצבו אריזות למפעל המזון "778 - בית יצחק" ולחברת "מצות אביב", פריטים לחברת "אל על", מקלטי רדיו לחברת "אמרון" ועוד. הסטודיו היה אחראי לאדריכלות הפנים של דירת השרד של צ'ארלס קלור במכון ויצמן למדע (1964-1963).
בשנת 1960 עברה להתגורר ברב-קומות ברחוב בן-יהודה שתכנן נחום זולוטוב, ובעקבות זאת החל שיתוף פעולה בינה ובין זולוטוב, שהתבטא באדריכלות הפנים של אחדים מהמבנים שתכנן זולוטוב, ובהם בית ההנצחה בקיבוץ ניצנים, בית ההחלמה יערות הכרמל, מלון הסלע האדום באילת (1973-1966), מטה השב"כ ברמת אביב (1969-1967) ובית הכנסת של התאחדות עולי בבל בבאר שבע (1976–1980).
בשנת 1966 נישאה לארטור גולדרייך, לאחר שעלה לישראל מדרום אפריקה. הם התגוררו בהרצליה פיתוח. בין השנים 1969-1966 הייתה חברה במשרד "גולדרייך-גלס-דה שליט". החל משנת 1970 עבדה בעיקר במשרד אדריכלות ועיצוב פנים המשותף לה ולבעלה.
לה ולגולדרייך בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
תמר דה שליט נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2009 ונקברה בבית הקברות גבעת השלושה. בשנת 2017 נחנך מעון לנשים מוכות "בית תמר ועדה דה שליט".
תמר דה-שליט
אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית)
אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית) היא סגנון ארכיטקטוני בן המאה ה -20 שנולד באיטליה, המאופיין בכרומטיות חזקה, ובקווים דינאמיים ארוכים, המרמזים על מהירות, תנועה, דחיפות וליריות: אדריכלות זו היא חלק מהפוטוריזם, תנועה אמנותית שנוסדה על ידי המשורר פיליפו תומאזו מארינטי, שהפיק את תעודת היסוד שלה - המניפסט של העתידנות, בשנת 1909. התנועה הייתה פעילה בכל תחומי האמנויות ופיתחה סגנון אמנותי שהציע תיאור אסתטי חדש של החיים המודרניים. התנועה משכה אליה לא רק משוררים, מוזיקאים ואמנים (כמו אומברטו בוצ'יוני, ג'יאקומו בלה, פורטונטו דפרו ואנדריקו פרמפוליני), אלא גם מספר אדריכלים. פולחן עידן המכונות ואפילו האדרת המלחמה והאלימות היו בין הנושאים שהפוטוריסטים (עתידנים) עסקו בהם. כמה מהבולטים מביניהם אף נהרגו לאחר שהתנדבו לטול חלק במלחמת העולם הראשונה, כמו האדריכל אנטוניו סנט'אליה, שאף על פי שבנה מעט יחסית, תרגם את החזון העתידני למתכונת עירונית.
תולדות העתידנות האיטלקית.
בשנת 1912, שלוש שנים לאחר פרסום המניפסט העתידני של מרינטי, אנטוניו סנט'אליה ומריו צ'יאטונה לקחו חלק "בתערוכת "מגמות חדשות"" במילנו. בשנת 1914 הציגה הקבוצה את התערוכה הראשונה שלהם עם "מסר" מאת אנטוניו סנט'אליה. לימים, בסיועו של פיליפו תומאסו מרינטי הפך מסר זה להיות "מניפסט הארכיטקטורה הפוטוריסטית" ("Manifesto of Futurist Architecture"). על אף שגם בוצ'יוני עבד באופן לא רשמי על ניסוח מניפסט דומה, מרינטי העדיף את המסמך של סנט'אליה.
מאוחר יותר בשנת 1920 נכתב מניפסט אחר מאת וירג'יליו מרצ'י, "מניפסט האדריכלות העתידנית הדינמית, דרמטית, ואינסטינקטיבית" ("Manifesto of Dynamic Instinctive Dramatic Futurist Architecture") אוטורינו אלואיסיו עבד בסגנון שפיתח מרצ'י, ודוגמה אחת לכך הייתה הקאסה דל-פשיו שלו באסטי .
מניפסט עתידני נוסף שקשור לארכיטקטורה הוא "מניפסט האמנות העתידנית הקדושה" ("Manifesto of Sacred Futurist Art") מאת פיליה (לואיג'י קולומבו) ופיליפו תומאזו מארינטי, שפורסם בשנת 1931. ב־27 בינואר 1934 הגיע תורו של המניפסט לארכיטקטורה אווירית של מארינטי, אנגיולו מאזוני ומינו סומנזי. מאזוני דבק בפומבי בפוטוריזם רק שנה קודם לכן. במסמך זה הוגדר מפעל לינגוטו על ידי ג'אקומו מאטה-טרוקו מוגדר "כיצירה הקונסטרוקטיבית העתידנית הראשונה". מאזוני עצמו עבד באותן שנים על מבנה שנחשב כיום ליצירת מופת של אדריכלות עתידנית, כמו מפעל החימום ותא הבקרה הראשי של תחנת הרכבת סנטה מריה נובלה, בפירנצה .
אר דקו.
סגנון הארכיטקטורה של אר דקו על צורותיו המפשטות נחשב עתידני עת היה באופנה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. השם המקורי של סגנון האר דקו המוקדם והמאוחר כאחד היה ארט מודרן - השם "אר דקו" לא נכנס לשימוש עד שנת 1968 אז הומצא המונח בספר של בוויס הילייר. בניין קרייזלר הוא דוגמה בולטת לארכיטקטורה העתידנית של אר דקו.
עתידנות לאחר מלחמת העולם השנייה.
אדריכלות גוגי.
לאחר מלחמת העולם ה-2, הפוטוריזם נחלש במידה ניכרת והגדיר את עצמו מחדש בזכות ההתלהבות לקראת עידן החלל, עידן האטום, תרבות המכוניות והשימוש הנרחב בפלסטיק. לדוגמה, מגמה זו מופיעה באדריכלות גוגי (Googies) בשנות החמישים בקליפורניה. העתידנות במקרה זה אינה סגנון, אלא גישה אדריכלית חופשית וחסרת רסן, וזו הסיבה שהיא פורשה מחדש והשתנתה על ידי דורות של אדריכלים בעשורים הבאים, אך באופן כללי היא כוללת צורות מדהימות עם קווים דינמיים וניגודים חדים, ומשתמשת בחומרים מתקדמים טכנולוגית.
נאו-פוטוריזם.
האדריכלים פורצי הדרך של שלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 - היו הפינים אירו סארינן ; ואלוור אלטו, האדריכל האמריקני אדריאן וילסון וצ'ארלס לוקמן; האדריכלים הדנים הנינג לארסן וירן אטזון. התנועה האדריכלית נקראה לימים נאו-פוטוריזם על ידי האדריכל הצרפתי דניס למינג. הוא תכנן את כל הבניינים בפוטורוסקופ, שהקינמקס הוא בניין הדגל בו. בראשית המאה ה -21, הנאו-פוטוריזם הושק מחדש על ידי מעצב החדשנות ויטו די בארי עם החזון שלו "האבקה צולבת של אמנות וטכנולוגיה מתקדמת לעולם טוב יותר" שהוחל על פרויקט העיר מילאנו בזמן תערוכת אקספו 2015. ] בספרות הפופולרית משתמשים לעיתים קרובות במונח "עתידני" ללא דיוק רב כדי לתאר ארכיטקטורה שיש לה מראה של עידן החלל כפי שמתואר ביצירות מדע בדיוני או בספרי קומיקס. כיום זה מבולבל לפעמים עם אדריכלות אורגנית או אדריכלות היי-טק. השימוש השגרתי במונח עתידנות - על אף שהושפע מחזונו של אנטוניו סנט'אליה לארכיטקטורה פוטוריסטית - צריך להיות מובדל היטב מהערכים וההשלכות הפוליטיות של התנועה הפוטוריסטית בשנים 1910–1920. האדריכלות העתידנית שנוצרה מאז 1960 עשויה להיקרא בשם "נאו-פוטוריזם", והיא מכונה גם עתידנות פוסט מודרנית או אדריכלות נאו-פוטוריסטית.
בקרוב (שיר)
בקרוב הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל אשר הוקלט על ידי הזמר הישראלי שי צברי, מתוך האלבום "רבע לשש". השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2013, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל השישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה.
בדומה לשאר שירי האלבום, השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי. השיר הוא בסגנון העולם, המאפיין את שאר שירי האלבום.
בסמוך לצאת האלבום, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-729 אלף השמעות.
וידאו קליפ.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. ב-9 בדצמבר 2013, בסמוך לצאת הסינגל, עלה לערוץ היוטיוב הרשמי של רייכל האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפת הסינגל ואף את מילותיו של השיר. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כמיליון.
ישו פנטוקראטור
ישו פנטוקראטור (ביוונית: Χριστὸς Παντοκράτωρ) הוא ייצוג אופייני של ישו באמנות דתית. פנטוקראטור מתורגם בדרך כלל כ"כל יכול" או "שליט העולם", נגזר מהתרגום ביוונית לאחד מהשמות הרבים של האל ביהדות.
הפנטוקראטור הוא ביטוי יווני, ונפוץ פחות בהכנסייה הקתולית הלטינית, ואינו מוכר למרבית הפרוטסטנטים. במערב הדימוי המקביל באמנות ידוע כ"", שהתפתח לאיקונוגרפיה שונה למדי. הדימוי של ישו פנטוקראטור הוא כשופט רב-עוצמה של האנושות, עדין אך תקיף.