קונדבולו למד לתואר ראשון במכללת בוודוין הפרטית. הוא למד באוניברסיטת ווסליאן בשנתו השלישית, והתמקד בזהות וגזע, גלובליזציה ובהשפעת התרבות הפופולרית על החברה. לאחר סיום תוארו הראשון, הוא המשיך לתואר שני בזכויות אדם בבית הספר לכלכלה של לונדון. באמצע העשור הראשון, קונדבולו החל להופיע בערבי סטנד-אפ. סוכן כישרונות של "HBO" התרשם מקונדבולו בהופעותיו בפסטיבלי קומדיה, והוא הפך לסוכן אישי שלו.
סטנד-אפ.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של קונדבולו הייתה ב-2007, כקטע סטנד-אפ בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל. שנה אחר כך, ב-2008, הוא הופיע בתוכנית הסטנד-אפ "Live at Gotham" של ערוץ "Comedy Central". ב-2011, קונדבולו זכה לפרק משלו בתוכנית הסטנד-אפ "Comedy Central Presents". בין 2012 ל-2014, קונדבולו הופיע בתוכניות האירוח של ראסל הווארד, קונאן או'בריאן, ג'ימי קאר, ראסל קיין, ג'ון אוליבר ודייוויד לטרמן. במקביל, הוא המשיך להופיע בפסטיבלים.
בין 2012 ל-2013, קונדבולו היה חלק מצוות התסריטאים בתוכנית הסטנד-אפ של הקומיקאי וו. קמאו בל בערוץ "FX". במסגרת זו, הוא העלה מונולוג על הגזענות והסטריאוטיפיזציה בדמותו של אפו נהספימפטילון מ"משפחת סימפסון" – וזה זכה לפופולריות רבה והפך לויראלי ברשתות החברתיות. שנה אחר כך, ב-2014, יצא לאור האלבום הראשון שלו, "Waiting for 2042". האלבום השני שלו, "Mainstream American Comic", יצא לאור ב-2016, והוא דורג במקום הראשון אצל "iTunes" ובמקום השני אצל "Billboard".
ב-2018, עלה לשירות הזרמת המדיה "Netflix" ספיישל סטנד-אפ בכיכובו של קונדבולו, "הארי קונדבולו: תזהירו את הקרובים שלכם".
עיסוקים נוספים.
ב-2007, קונדבולו כתב את התסריט לסרט הקומדיה הקצר "Manoj", וכן כיכב בו כדמות הראשית. הסרט הוקרן בפסטיבל "Just for Laughs". ב-2009 הוא הופיע בקמע כאיש התשבץ בסרט "הכל אודות סטיב". קונדבולו הצטלם לתפקיד משנה בסרט "חמש לילות במיין", אך הסצנות שלו לא נכללו בגרסה הסופית אשר עלתה לאקרנים.
ב-2017, שודר בערוץ "truTV" הסרט התיעודי "הבעיה עם אפו" אותו קונדבולו יצר. הסרט מביא לדיון את הבעייתיות הגזענית והסטריאוטיפית לכאורה בדמותו של אפו נהספימפטילון לקהילת המהגרים מהודו בארצות הברית. היצירה עוררה פולמוס נרחב בעיתונות וברשתות החברתיות, ובעקבותיה המדבב האנק עזריה הודיע כי הוא לא יתרום עוד את קולו לדמות.
ריס דייוויס
ריס דייוויס (באנגלית: Vivian Rees Davies; 9 בנובמבר 1901 – 21 באוגוסט 1978) היה סופר ולשי שכתב באנגלית.
ביוגרפיה.
ריס דייוויס נולד בעיירה בדרום ויילס. הוריו דיברו ולשית, אך לא העבירו את השפה לילדים. בגיל 14 הוא עזב את הלימודים והחל לעזור לאביו בחנות המשפחה. לאחר מספר שנים הוא עבר לעבוד לקרדיף ואחר כך ללונדון.
בשנת 1927 ריס דייוויס פרסם את האוסף הסיפורים הראשון שלו. הספר זכה לביקורת חיובית ובעקבות כך הוא היה יכול לפרסם את ספרו הראשון ולהפוך לסופר מקצועי.
בשנים 1928–1929, לפי הזמנת דייוויד הרברט לורנס, הוא שהה בצרפת. הוא הבריח יצירה של לורנס ופעל לפרסומה באנגליה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 דייוויס סבל ממצוקה כלכלית. מפעם לפעם הוא היה צריך לחזור לבית המשפחה. בשנת 1945 ביתו נשפר ואיתו מסמכים רבים שלו.
בעקבות קבלת ירושה של אנה קוואן מצבו הכלכלי של דייוויז השתפר. הוא פרסם ספר The Honeysuckle Girl על חייה המוקדמים של קוואן ועל בסיסו הוצג מחזה שזכה להצלחה.
על פעילות הספרותית ריס דייוויס התקבל למסדר האימפריה הבריטית בשנת 1968 וזכה במספר פרסים ספרותיים לרבות פרס אדגר בשנת 1971.
לאחר מותו הוקם קרן שמחלק פרסים לסופרים וולשים שכותבים באנגלית.
לודומיר סלנדז'ינסקי
ויליאם מוריס האנט
ויליאם מוריס האנט (באנגלית: William Morris Hunt; 31 במרץ 1824 - 8 בספטמבר 1879) היה צייר אמריקאי, נולד בברטלבורו, ורמונט, היה הצייר המוביל של אמצע המאה ה-19 בבוסטון.
חיים וקריירה.
ויליאם מוריס האנט נולד למשפחה מכובדת. משפחת אביו של ויליאם האנט, מוורמונט, הייתה בין מייסדי ורמונט ומבעלי האחוזות הגדולות. אמו הייתה ממשפחה עשירה ובולטת בקונטיקט. האנט למד בבית הספר התיכון של אוניברסיטת הרווארד אך פרש מלימודיו. לאחר שנשללה מאמו ההזדמנות ללמוד לצייר, היא - ג'יין לאוויט האנט החליטה שילדיה יקבלו את ההזדמנות ללמוד אומנות במיטב האקדמיות - גם אם פירוש הדבר לעבור לאירופה ללמוד שם.
לאחר מות אביו בגיל 44, שהיה חבר קונגרס מכולרה בשנת 1832, אמו של ויליאם - ג'יין, לקחה אותו ואת אחיו לשווייץ, דרום צרפת ולרומא, שם למד האנט עם תומאס קוטור בפריז. משפחת האנט נותרה באירופה תריסר שנים. במהלך אותה תקופה, ויליאם מוריס האנט ואחיו ריצ'רד מוריס האנט (שהפך לאדריכל) חלקו דירה ברחוב ג'ייקוב 1, בסמוך ל"בית הספר לאומניות היפות" שם למד ויליאם ציור אצל תומאס קוטור. "ההכשרה וההשראה שכל אחד מהאחים קיבל בצרפת היו צעדים גדולים לכל אחד בעבודתו", האנט בילה את השנתיים הבאות בהכשרת אצל ז'אן-פרנסואה מילה בברביזון לפני שובו לארצות הברית.
החברות עם ז'אן מילה השפיעה ברציפות על האופי והסגנון של האנט, ויצירתו התרחבה בעוצמתה, ביופייה וברצינותה. הוא היה בין התומכים הגדולים ביותר של אסכולת בארביזון באמריקה, והוא יותר מכל אחר פנה אל דור הציירים האמריקאים שזרם לכיוון פריז. לאחר. מותו, נאמר על האנט:
"לוויליאם מוריס האנט המנוח עלינו לייחס ... את הדחף הכללי לאימוץ סגנונות זרים שמשנים כעת את אומנויות העיצוב באמריקה. ... כוחו של מר האנט הורגש בהפניית מספר גדול של סטודנטים לאומנות צעירים לבקר בפריז, ובסופו של דבר גם במינכן, שבכל אחת מהם, כבר התפתחה הנטייה לשיטות נועזות יותר בטכניקה אומנותית. התוצאה הייתה להציג בפני [אמריקה] את החשיבות החיונית של הסגנון בשלב הנוכחי של התפתחות האמנות שלנו... ולמי שיש מה לומר, יהפוך את זה לאמירה יעילה בהרבה אם הוא ידע כיצד לבצע זאת בדרך נאותה."
לאחר שעזב את פריז האנט השתמש בקשרים המשפחתיים שלו כדי להקים בתי ספר לאמנות בניופורט, רוד איילנד, ברטלבורו, ורמונט, ובאיים האזוריים, ולבסוף בבוסטון, שם הפך לצייר דיוקנאות פופולרי.
לפני שובו לאמריקה בשנת 1855, נישא האנט בפריס ללואיז דומרסק פרקינס, בתו של תומאס הנדסיד פרקינס, ג'וניור, סוחר בבוסטון, נדבן ופטרון לאמנויות. האנט נישא לגב' פרקינס שוב עם שובו לבוסטון בשנת 1855, אולי מסיבות משפטיות.
עם שובו, צייר האנט כמה מהבדים המרשימים ביותר שלו, כולם מזכירים את חייו בצרפת ואת השפעתו של ז'אן מילה. יצירות אלה כוללות את "הילד המאוחר", "הילדה במזרקה" ואחרים. באותו הזמן, היה ביקש רב שיצייר דיוקנאות, מה שהפך לאופנה חברתית - לשבת כמודל בסטודיו של האנט. בין מיטב ציוריו מהז'אנר הזה הם של ויליאם מ. אווארטס, הגברת צ'ארלס פרנסיס אדמס, הכומר ג'יימס פרימן קלארק, הסנטור צ'ארלס סומנר, ויליאם ה. גרדנר, השופט הראשי שו והשופט הוראס גריי.
רבים מציוריו ורישומיו של האנט, ואוצרות אמנות אחרים שנאספו על ידיו באירופה, נהרסו בשריפה הגדולה של בוסטון בשנת 1872. לאנט הייתה בעלות על בדים רבים שצוירו על ידי מילה, כולל The Sower, שעבורם מילה קיבל תשלום של 60 דולר מהאנט.
אחרית ימיו.
בין עבודותיו המאוחרות של ויליאם האנט בלטו הנופים האמריקאיים. בקיץ 1878, שנה לפני מותו, צייר האנט סדרת נופים מרשימה של מפלי הניאגרה. עבודותיו המאוחרות כוללות גם את "המתרחצים" ואת "האלגוריות" שצוירו עבור אולם האספה בבניין הקפיטול במדינה אלבני, ניו יורק. הציורים האלה אבדו בגלל התפוררות לוחות האבן שעליהם נצבעו. ספרו, "שיחות על אמנות" (לונדון, 1878), הופיע בתקופה זו.
האנט לא הסתפק בציור שמן. הוא היה פורה גם במדיומים אחרים של האמנות. הוא עבד גם כליתוגרף ופסל.
משנת 1850 עד 1877, הוא היה צייר הדיוקנאות והנוף המוביל של בוסטון.
האנט השפיע על הסגנונות של ווינסלו הומר, צ'ילדה חסאם וג'ון ג'וזף אנקינג. עבודות המברשת התוססות של האנט, שהופקו בחלקן מלימוד הציור האירופי, סימנו שלב חדש בטכניקת ציור השמן, על ידי הומר ואחרים.
בשנת 1867, האנט ואשתו הפליגו לפריז כדי להשתתף בפתיחת התערוכה העולמית. לוויליאם מוריס האנט ואשתו, לואיזה דומארסק פרקינס לשעבר, נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1871 נבחר האנט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
מוות.
בשנת 1879, מת ויליאם מוריס האנט בגיל 55, ככל הנראה כתוצאה מניסיון התאבדות באיי שואלס, ניו המפשייר. האנט הלך לחוף ניו המפשייר כדי להתאושש מדיכאון עמוק. אבל הוא המשיך לעבוד, וביצע את הסקיצה האחרונה שלו שלושה ימים לפני מותו. גופתו התגלתה על ידי חברתו המשוררת מניו המפשייר סיליה טקססטר.
ויליאם מוריס האנט נקבר בבית העלמין של פרוספקט היל בברטלבורו, ורמונט, לצד בני משפחה אחרים.
אחיו, ריצ'רד מוריס האנט היה אדריכל מהולל. אחיו האחר - לאוויט האנט היה צלם ועורך דין ידוע. אח רביעי, ג'ונתן, היה רופא שהתאבד גם הוא.
מורשת.
ספריית ויליאם מוריס האנט במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות נקראת לכבוד הצייר. האנט היה חבר מייסד של בית הספר במוזיאון לאמנויות יפות. לאחר מותו, חבריו לספסל הלימודים בהרווארד ובוסטונים אחרים תרמו לקרן לרכישת רבים מציוריו לתרומה למוזיאון לאמנויות יפות. עבודות נוספות שלו נמצאות במוזיאונים הגדולים באמריקה ובאירופה.
שני עשורים לאחר מותו של האנט, פרסמה תלמידתו לשעבר הלן מרי קונטלטון את הביוגרפיה שלה על הצייר מבוסטון תחת הכותרת "חיי האמנות של ויליאם מוריס האנט".
PTV 250, PTV 400