צעדת הנשים על ורסאי (הידועה גם בשם צעדת אוקטובר או ימי אוקטובר) היה אחד מן האירועים הבולטים והראשונים בתולדות המהפכה הצרפתית. הצעדה החלה כצעדת נשים בשוקי פריז שבצרפת, בבוקר 5 באוקטובר 1789 כמחאה על מחירי המזון (בדגש על לחם ועל מחסורו). צעדת המחאה החלה לקבל גוונים מהפכניים בידי גורמים ליברליים שדרשו רפורמות פוליטיות. צעדת הנשים התרחבה הפכה לצעדה של אלפים, והחלה לנוע לעבר ורסאי, תוך כדי שהיא מתחמשת. הקהל הצר על הארמון המלכותי של לואי השישה עשר, מלך צרפת, ובעימות אלים, הן הצליחו ללחוץ על המלך לשוב לפריז ביום שלאחר מכן. הצעדה הייתה ציון-דרך במהפכה. היא הביאתה לפרישתו של ז'אן-ז'וסף מונייה ולערעור מעמדו של לה פאייט.
רקע.
בשנת 1774 אן רובר ז'אק טורגו, שר בממשלתו של לואי השישה עשר הסיר מגבלות רבות על שוק התבואה הצרפתי. מדיניות זו גרמה לרעב קשה ולמהומות באזורים מסוימים בארץ באותה השנה. בקיץ 1789 התעורר חשש ציבורי גדול מפני שובה של מדיניות זו. חשש זה נקרא לימים הפחד הגדול. תקופה זו הייתה בתחילתה של התקופה המהפכנית בצרפת (1789-1799) כאשר נפילת הבסטיליה התרחשה כשלושה חודשים קודם לכן ואזרחים רבים רצו להיות מעורבים בתהליכים הפוליטיים. מאפיין בולט של התקופה (אשר העסיק במיוחד את האוכלוסייה הענייה) היה המחסור בלחם, ומחירו היקר. רוב העובדים הוציאו כמעט מחצית מהכנסתם על הלחם.
בתקופה סוערת זו, משפחת מלוכה ואנשי האספה המכוננת הלאומית שכנו בוורסאי, עיר מלכותית אשר שוכנת כ-21 ק"מ מצפון מזרח לפריז שהיוותה את מרכז הרפורמיסטים. באותם החודשים הרפורמיסטים נאבקו והצליחו לבטל את מרבית זכויות הכמורה והאצולה, ואף הצליחו לאשרר את הצהרת זכויות האדם והאזרח. הישגים אלו הפנו את הרפורמיסטים למאבק למען יצירתה של חוקה חדשה. הגורמים הרפורמיסטים הבינו כי הכוחות המלכוניים מתכוונים להעביר את מוקד האספה הלאומית לטור בדרום צרפת, אשר נחשבת לליברלית עוד פחות מהאווירה ששררה בורסאי. הרפורמיסטים אף חששו כי המלך מתכוון לפזר את האספה ואף לבטל את הישגיהם. חששות אלו התממשו באופן חלקי בסופו של דבר.
למרות האתוס ההיסטורי, הצעדה לא הייתה ספונטנית. בתקופה זו נקראו קריאות רבות להפגנה המונית מפריז לוורסאי. אווירה ציבורית זו גרמה לבריחתם של זרים ובני אצולה רבים. בתחילת אוקטובר הגיעו לוורסאי כוחות צבא חדשים. החיילים שהגיעו לוורסאי קיבלו ארוחות נהנתניות, אשר נחשבו לעלבון עבור ההמון שסבל מרעב. העיתונים דיווחו על אורגיות ועל משתים רבים. דיווחים אלו הלהיטו את החברה שהייתה נתונה בתקופת צנע.
האירועים.
בבוקרו של ה-5 באוקטובר קבוצת נשים צעדה עם תופים בשוק בפריז כמחאה על מחירי הלחם. נשים כועסות הכריחו את הכנסייה הסמוכה לצלצל בפעמונים שלה. מספרן של המוחות המשיך לגדול ונשים רבות משווקים רבים הצטרפו לצעדה, רבות מהן נושאות להבי מטבח וכלי נשק מאולתרים אחרים. בשלב מסוים אף גברים הצטרפו לצעדה, ומספר הצועדים הכולל מול בית העירייה נאמד בכ-6,000-7,000 איש, ואף יותר מכך. המרקיז דה לה פאייט, מפקד המשמר הלאומי הבין את כוונות המפגינות, אך ניסה להניא את חייליו מתקיפת המפגינים. הוא שלח פרש מהיר לוורסאי כדי להזהיר את אנשי המלך.
הצעדה עצמה ארכה כשש שעות מפריז ועד וורסאי. בנוסף על כלי הנשק המאולתרים, נלקחו גם מספר תותחים. למחאה על המצב הכלכלה צורפו גם מחאות כנגד המשטר. המפגינות קראו להשבת המלך לפריז ובנוסף על כך נשמעו גם קריאות כנגד אשתו, מארי אנטואנט (אם כי לא בהכרח למותה). צירי האספה (כגון מקסימיליאן רובספייר, שאז היה דמות יחסית אנונימית בפוליטיקה הצרפתית) קיבלו את הצועדות בוורסאי בקבלת פנים חמה ואף הציעו להן לחם, כי חשבו שהמחאה היא אך ורק על כך. במקרים אחרים התרחשו מהומות קלות. קבלת הפנים החמה ברובה ככל הנראה רככה במעט את המתיחות. כשש נשים נשלחו אל המלך על מנת לתאר את מטרות הצעדה, והמלך הקשיב להן באהדה וניסה להרשימן. חלק מהמוחות נרגעו ואף החלו לחזור לפריז. רוב הצועדים, לעומת זאת, נותר עדיין כועס.
לאחר כמספר שעות המלך החליט לקבל את כל החוקים של הרפורמיסטים ללא תנאי. בשעת ערב זו מרבית מהאנשים ששררו בסביבה חשבו כי בכך האירועים נגמרו. חלק אנשי המשמר הלאומי התפזרו, וחלקם אף קראו ללה-פאייט מפקדם "בוגד". בבוקר התחדשו המהומות. בשעה שש בערך חלק מהמפגינים גילו שער קטן לארמון ללא שמירה. הם עשו את דרכם פנימה וחיפשו את חדר-המיטה של המלכה. המשמרות המלכותיים דהרו בכל הארמון, נעלו דלתות והסתערו במעברים. בשלב מסוים המשמר ירה והרג את אחד המפגינים, דבר שעוד יותר הלהיט את שאר הצועדים. כתגובה, אחד השומרים נהרג וראשו נערף ונישא על ידי חנית. מארי אנטואנט הצליחה לברוח רגעים לפני שהמפגינים נכנסו לחדרה.
בסופו של דבר, האלימות פסקה והמלך הביע את נכונותו לחזור לפריז. בשעה אחת הצהריים של ה-6 באוקטובר המלך ועוד כמאה צירים מהאסיפה חזרו לפריז ביחד עם המפגינים. באותה העת כבר צעדו כשישים אלף איש ואישה והצעדה נמשכה כתשע שעות.
סוף דבר.
חזרתו של לואי השישה עשר לפריז נחשבת לנקודה מרכזית ביותר במהפכה. העיתונאי בן התקופה קאמי דמולן חזה באופטימיות כי צרפת הולכת להיכנס ל"עידן זהב חדש". הצעדה פרסמה לראשונה את מקסימיליאן רובספייר, חבר האספה שכעבור שנים הנהיג את שלטון הטרור. לה פאייט זכה בתחילה בתהילה, אך ספג גם ביקורת מכל העברים. רבים מהצירים שחזרו לפריז ברחו לבסוף מצרפת. הנשים שהנהיגו את הצעדה זכו לשבחים רבים בשנים שלאחר מכן.
עברו כשנתיים עד שהתקבלה חוקה ראשונה בצרפת, ולואי עצמו ניסה לברוח מהמדינה ללא הצלחה.
דורודון
דורודון (שם מדעי: Dorudon; מילולית: "שן חנית") הוא סוג נכחד של לווייתן ממשפחת הבסילוזאוריים שחי בתקופת האאוקן לפני 36–40 מיליון שנה.
יצור זה לא נראה כמו לווייתן, אלא כמו דינוזאור או פליוזאור. הדורודון קטן בהרבה מקרובו, הבסילוזאורוס שהיה טורפו העיקרי, וגופו היה פחות ארוך ונחשי ממנו, אך היו לשניהם לסתות שהזכירו זוחלים ימיים יותר מאשר יונקים. היה לו זנב מפוצל ל-2 אונות ורגליים זעירות. כמו הלווייתנים המודרניים גם הדורודון בילה את כל חייו במים.
יצור זה הגיע לאורך 5 מטרים ונע בים הפתוח. הוא ניזון מלהקות דגים ודיונונים שהוא תפס בלסתותיו הגדולות. הוא חי בים תטיס ומאובניו נמצאו במצרים, פקיסטן, הסהרה ובארצות הברית וניו זילנד.
בסילוזאורוס
בסילוזאורוס (שם מדעי: Basilosaurus; משמעות השם "לטאה מלכותית" למרות שמדובר ביונק) הוא סוג של לווייתן נכחד שחי בתקופת האאוקן. מאובניו נמצאו בירדן, מצרים וצפון אפריקה, ארצות הברית, ניו זילנד וגם באי סיימור שבאנטארקטיקה (שהייתה חמימה יותר בתקופתו).
יצור זה היה שונה מאוד מהלווייתנים הראשונים, ובתחילה חשבו שמדובר במאובן של דינוזאור או של פליוזאור, ומכאן השם המדעי שנטבע לו "לטאה מלכותית". רק מאוחר יותר התברר שמדובר בלווייתן ולא בזוחל קדמוני. אורכו הגיע ל-16–18 מטרים, משקלו הגיע ל-50–60 טונות, והיה לו גוף ארוך ודמוי נחש. הזנב דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות. בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות. הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה. יצור זה שחה כל חייו בים מבלי לעלות ליבשה.
זה היה טורף העל של הימים בימי האאוקן, והוא ניזון מיצורי ים אחרים כמו דגים ורכיכות ואף מכרישים. נמצאו סימני נשיכה של בסילוזאורוס על גור של דורודון. כמו כן ייתכן שהוא ניזון מנבלות.
הבסילוזאורוס הוא המאובן הלאומי של אלבמה וגם של מיסיסיפי, לצידו של הזיגוריזה.
פורוסרקוס
פורוסרקוס (שם מדעי: Phorusrhacos) הוא סוג של עוף טורף ענקי ממשפחת הפורוסרקוסיים שחי באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן לפני 13–20 מיליון שנה. מאובניו התגלו בארגנטינה. המשמעות של שמו היא: "עוטה סמרטוט", זאת עקב מבנה הלסת התחתונה, אשר הזכיר לחוקרים מבנה מכוער. באותו זמן הלסתות נחשבו ללסתות של יונק קדום, דומה לעצלן.
מאפיינים.
עוף זה היה אחד מהגדולים ביותר שהיו מעולם. גובהו הגיע ל-2.5 מטרים ומשקלו ל-130 קילוגרם. הוא היה בעל מקור עצום שאורכו עד 60 סנטימטרים ומבנהו ומבנה הטפרים שברגליים מצביעים על כך שהיה טורף קטלני. רגליו דמו בצורתם לרגלי יען והוא יכל לנוע במהירות גדולה. כנפיו כמעט ולא נראו והוא לא יכל לעוף.
העוף חי באמריקה הדרומית ברחבי הערבות והביצות והיה מהטורפים הראשיים לצד התיילקוסמילוס בעל ניבי החרב. יצורים אלה יכלו לטרוף כל יצור אחר שהיה קטן מהם, באמצעות הכאה של מקורם העצום בטרף והפשטתו מהעור.
ואולם לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה הם נכחדו לאחר תחרות עם מיני יונקים טורפים כמו הסמילודון, דובים כמו הארקטותריום וטורפים נוספים, וכן עקב היכחדות של הפאונה הדרום אמריקאית והחלפתה ביצורים קטנים וזריזים יותר.
פסדינה (טקסס)
פסדינה (באנגלית: Pasadena) היא עיר בטקסס, ארצות הברית, והיא חלק מהמטרופולין של יוסטון. במפקד האוכלוסין משנת 2010, אוכלוסיית העיר היא 149,043 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-17 בגודלה בטקסס. העיר הוקמה בשנת 1893.
העיר מנוהלת על ידי ראש עירייה ומועצה בת כשמונה חברים. אגף ההתנדבות העירוני הוא הגדול ביותר מבין ערי ארצות הברית.
היסטוריה.