החשיבות שהוענקה לילידים, כמתואר לעיל, בעיקר במהלך השנים שלאחר המהפכה ועד שנות ה-60, כמעט ולא מצאה ביטויה בשנים שלאחר מכן, במהלכן התפתחה ציפייה מהילידים כי יטמעו בחברה המקסיקנית המודרנית. אף על פי שמנסחי המדיניות האינדיגנית ראו עצמם כמי שמבקשים להגן על הילידים, הרי שבפועל, מאמציהם לא תחמו קו גבול ברור בין גישתם לבין מדיניות ההתבוללות הגלויה, הכפויה והגזענית של תקופת טרום המהפכה המקסיקנית.
אינדיגניזם בפרו.
בפרו קשור האינדיגניזם לתנועת אפרה (APRA) - ברית המהפכה הפופולרית האמריקאית, שנוסדה על ידי ויקטור ראול האיה דה לה טורה (1924). תנועה זו שלטה במשך עשרות שנים בפוליטיקה הפרואנית, ובלטה בייחודיותה בהיותה מפלגה פוליטית מאורגנת היטב שלא התמקדה בדמותו של אדם אחד. היו מי שראו את העיקר ב"אפריסמו" (אידאולוגית ה-אפרה) בצורתו הטהורה, בהלאמת הפעילות הכלכלית בבעלות זרה והשמת קץ לניצול קהילות הילידים. עבור אחרים היה העיקר בשילוב שבין כלכלה וטכנולוגיה מודרניים עם המסורות ההיסטוריות של הכפר והאוכלוסיות הילידיות שתכליתם ליצור מודל חדש וייחודי להתפתחות חברתית וכלכלית.
אינדיגניזם בברזיל.
בברזיל, אינדיגניסט מוגדר כעיסוק מקצועי שמתבצע על ידי פקידי ממשל או ארגוני חברה אזרחית העובדים ישירות עם קהילות הילידים. אינדיגניזם, לאור זאת, מתייחס להגדרת העיסוק המוקדש לחברות ילידיות. במקרה של ברזיל, הפונאי המוסד הלאומי למען האינדיאנים (Funai), מהווה את הזרוע האינדיגניסטית הרשמית של המדינה, המוקדשת לפיתוח וביצוע המדיניות האינדיגניסטית על פי החוקה הלאומית. גלגולו הראשון של הפונאי היה שירות ההגנה על האינדיאנים (SPI - Indian Protection Service), שהיה מוסד צבאי של קולוניזציה, שהוקדש לפינוי אזורים שהיו מיושבים על ידי ילידים לטובת מתיישבים לבנים. שירות זה פעל לעיתים בשיטות הראויות לגינוי רב, ולעיתים בדרכים אצילות יותר, כמו במקרה של קנדידו רונדון, שהיה מנהלו הראשון והזכור לטוב של שירות ההגנה על האינדיאנים, (SPI) במסגרת זו פעל השירות לשלב קהילות ילידיות ככוח עבודה והקפיד ליצור קשר עם כל קהילה מבודדת בדרך, במטרה לכבוש את "האדמות השוממות" של ברזיל, לבנות כבישים, קווי טלגרף ותשתיות בכלל. החקיקה באותה תקופה לא ראתה בילידים אחראים מספיק כדי להחליט בעצמם, ולכן היה שירות ההגנה על האינדיאנים לקובע העמדה הרשמית ומי שקיבל את ההחלטות עבור האינדיאנים.
שירות ההגנה על האינדיאנים התפתח במהלך השנים, והפך לפונאי בשנות השישים בתקופת הדיקטטורה הצבאית, עד שברזיל הפכה שוב לדמוקרטיה בסוף שנות השמונים. מאז החל הפונאי לפעול בגישה מכבדת והומניטרית יותר, כשמשימתו המוסדית היא להגן על אדמות הילידים מפני גזלני קרקעות, לספק סיוע במקרים הנחוצים ולשמש כגוף מתווך בין המדיניות הציבורית והממשלתית מחד לבין דרישות האינדיאנים מהממשלה מאידך גיסא. זהו מוסד הסובל מתת-תקצוב חמור שלמרות היותו חלק מהממשלה, מותקף ללא הרף על ידי מגזרים בחברה כמו כורתי עצים לא חוקיים, חקלאים, חברות עסקיות ופוליטיקאים הרואים בקרקעות האינדיאנים משאב כלכלי מבטיח. נשיא ברזיל הנוכחי, ז'איר בולסונארו, התבטא באופן קיצוני לא אחת כנגד השארת הקרקעות בידי הילידים, כלפי אישים ומנהיגים ילידים אינדיגניסטים ואף כנגד הפונאי עצמו.
מלבד פונאי, ישנם בברזיל כמה מוסדות המוקדשים לאינדיגניזם, רובם ארגוני חברה אזרחית כמו ארגונים לא ממשלתיים וחברות לתועלת הציבור. רובם פועלים לביצוע המדיניות האינדיגניסטית הרשמית, משיגים משאבים ממקורות שונים (ממשלה, תרומות, מימון בינלאומי, אחרים) כדי לפתח פעילויות בת קיימא עם קהילות ילידים, חלקן אף עובדות בשיתוף עם הזרוע האינדיגניסטית הרשמית - פונאי, לפעמים כגיבוי למחסור במשאבים (בעיקר משאבי אנוש) ממנו סובל המוסד הממשלתי.
עוד ניפגש (דוקו-ריאליטי)
עוד ניפגש היא סדרת דוקו-ריאליטי, המשודרת בערוץ כאן 11. הסדרה עוקבת בכל עונה אחרי 5 משתתפים המבקשים לחדש קשר עם קרוב משפחה שהתנתק מחייהם עקב היחס לדת (חזרה בתשובה/יציאה בשאלה) ועוסקת בסוגיות כמו: קשרי משפחה, דת, קבלת האחר, הורות, חברות ועוד.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-24 במאי 2020 וליוותה 5 חילונים שביקשו לחדש קשר עם קרובי משפחה דתיים חרדים; העונה השנייה עלתה לשידור ב-7 במרץ 2022, ועקבה אחרי 3 אמהות חרדיות שביקשו לחדש קשר עם ילדיהן שיצאו מהדת ושני צעירים יוצאים בשאלה שרצו לחדש קשר עם בן משפחה חרדי.
פורמט.
במסגרת פורמט התוכנית, הצופים נחשפים לחמישה אנשים המבקשים לחדש קשר עם קרוב משפחה שהתנתק מחייהם עקב היחס לדת (חזרה בתשובה או יציאה בשאלה). הם נשלחים לתהליך המתעד את הניסיון לחידוש הקשר עם אותו בן משפחה.
הסדרה עוסקת בנושאים הקשורים לנתק במשפחה בעקבות חזרה בתשובה וניסיונות לגשר על פערים שנוצרו בין בני המשפחה בעקבות השינוי.
בעונה הראשונה, המשתתפים צולמו במהלך כל התהליך כשהם עוברים להתגורר במאה שערים למשך תשעה ימים. לאורך ימים אלו הם חווים את אורח החיים במגזר החרדי ומצולמים בסיטואציות שונות, בין היתר בבתי כנסת, בישיבות, בהרצאות, בקניות, באירועים משפחתיים ועוד. במהלך אותם ימים המשתתפים החילונים מלווים על ידי חמישה חרדים שחזרו בתשובה בעצמם או מגיעים מעולם החזרה בתשובה, שהסכימו להיחשף כדי ללוות את המסע ולסייע בתהליך ההתקרבות בין בני המשפחה. בימים הראשונים נאסרה שיחה בין החילונים לחרדים.
פורמט התוכנית מקורי ופותח על ידי היוצרים אלעד קופרמן ושני יוצרים חוזרים בתשובה: אורי גרודר ואוהד גלעוז. הסדרה המוגדרת 'דוקו-ריאליטי' וצולמה בזמן אמת, ללא התערבות חיצונית.
אתרי הצילום בעונה הראשונה היו בתי החרדים המלווים וכן מספר מקומות באזורים חרדיים, למשל: ישיבת אור החיים, ישיבת חוט של חסד, בית כנסת הגר"א (שערי חסד) ועוד.
המשתתפים.
עונה ראשונה.
במרכז הסדרה עומדים חמישה חילונים שבינם לבין בן משפחה קרוב נוצר נתק בעקבות חזרתו בתשובה.
הם מגיעים לשכונת מאה שערים ושם כל אחד מהם פוגש חוזר בתשובה חרדי שהופך להיות ה"שליח" שלו לתהליך. השליח מנסה לתווך לגיבורים את העולם החרדי ואחרי שבוע יוצא לפגוש את בן המשפחה המנותק. בסופו של המסע צריכים השניים להחליט האם הם מעוניינים לחדש את הקשר.
עונה שנייה.
במרכז העונה השנייה חמישה גיבורים: שלוש אימהות חרדיות מירושלים, שמעוניינות בחידוש הקשר עם הבנים והבת שעזבו את הדת ובעקבות כך נותק עימם הקשר, ושני צעירים יוצאים בשאלה שבני משפחה קרובים בחרו לנתק עימם את הקשר לאחר שעזבו את העולם החרדי.
קלייד בארו
דורה וילר קייט
דורה וילר קייט (באנגלית: Dora Wheeler Keit; 1856–1940) הייתה אמנית דיוקנאות, ציורי קיר, מאיירת ספרים ומגזינים, ועיצבה שטיחי קיר עבור חברתה של אמה, קנדיס וילר.
ביוגרפיה.
ראשית החיים.
דורה וילר נולדה לוסי דורה וילר בנסטלדאון, לונג איילנד, בבית כפרי, שאמה קנדיס וילר בנתה. אמה, קנדיס וילר, הייתה סופרת, יזמית, מומחית גדולה ומוכרת טקסטיל ועיצוב פנים. אביה תומאס וילר היה איש עסקים, שתמך באשתו ובבתו בשאיפותיהם האמנותיות.
דורה וילר למדה בבית ספר קוואקרי בכיכר סטיובסנט בהמשך סיימה בית ספר בניו יורק. משפחת וילר יצאה לשהות ארוכה באירופה מעט אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, במהלכה נרשמה דורה בפנימייה בוויסבאדן מגיל שבע עד שבע עשרה. היא בילתה את הקיץ במונטרו שבשווייץ.
לטענת אמה, תאונה שקרתה לדורה שנפלה במדרגות שיש באירופה קבעה את עתידה - שכן חוסר הפעילות הגופנית המוחלטת שנגזר עליה כתנאי להחלמתה, הביאה אותה לשימוש מתמיד בעיפרון. במשך חודשים היא ציירה ללא הפסקה.
דורה וילר כבר ביססה את עצמה כאמנית צעירה עם סדרת איורי ספרים ודיוקנאות של סופרים מפורסמים כאשר בשנת 1890 התחתנה עם עורך הדין בודינות קייט (1859–1925). לאחר הנישואין עבדה לרוב בשם המלא: דורה וילר קייט, ואילו בשנים מאוחרות יותר השתמשה בשם גברת בודינות קייט לפילנתרופיה כמו תרומת דיוקן צ'ייס המפורסם למוזיאון קליבלנד לאמנות בשנת 1922, ואוסף של 27 טקסטיל אמנותיים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1928. לדורה נולדו שני ילדים, אלישע (נהרג במלחמת העולם הראשונה) ובת לואי, לימים הגברת קלייד סימפסון.
הכשרה אומנותית.
משפחת וילר טיפחה את חברת האמנים והיו פטרונים של אמני סטודיו הרחוב העשירי שנקראו בעתיד "אסכולת נהר ההדסון". חברים משפחתיים של ילדותה של דורה ובהמשך עמיתיה האמנותיים כללו את פרדריק אדווין, סנפורד גפורד, ג'רווי מקנטה, ג'ון פרדריק קנסט, ג'ון לפארג', ואחרים.
כאשה צעירה בניו יורק, דורה וילר קיבלה הדרכה פרטית מהאמן ויליאם מריט צ'ייס, בין השנים 1879 עד 1881. היא וחברותיה רוזינה ולידיה אממט היו התלמידים הראשונים של צ'ייס והוא נשאר המנטור שלה וחברה הקרוב לאורך חייו, מורה מעורר השראה "לא רק נותן באופן ממצה את הידע שלו כיצד לעשות דברים, אלא גם מטפח את הרצון לעשות זאת." בשנים שלאחר מכן דורה וילר וצ'ייס עבדו יחדיו, למשל, שיתפו פעולה בסדרה של ציורים במדיסון סקוור כדי לגייס כספים עבור הכנת פסל החירות בשנת 1884. היא כיהנה גם במועצה המנהלת של בית הספר לציור בלונג איילנד של צ'ייס.
לאחר לימודיה עם צ'ייס, דורה וילר למדה אמנות בניו יורק בליגת הסטודנטים לאמנות ובילתה שנתיים באקדמיה ז'וליאן בפריז. בזמן שלמדה בפריז בשנת 1885, השלימה את אחד העיצובים המוקדמים ביותר שלה המתארים נשים באמנות ובספרות שעבורם התפרסמה.
קריירה כאמנית.