נמל התעופה לוקלה
אנדראס איבנשיץ'
קארל האנקה
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-24
אילן נובקוביץ
בע&quot;מ 1118/14 פלונית נ' משרד הרווחה- אורה מור יוסף
רוברט פיו
רוברט פיו (באנגלית: Robert Pugh; נולד ב-11 באוקטובר 1950) הוא שחקן ולשי. אחד מתפקידיו הידועים ביותר הוא בדמות קרסטר בסדרת הפנטסיה של HBO "משחקי הכס".
ביוגרפיה.
פיו נולד במחוז רונד'ה קינון טף שבויילס. אחרי שהחליט להיות שחקן הוא נרשם לקורסי ערב בבית הספר למשחק "Mountview Academy of Theatre Arts" שבצפון לונדון. אחר כך התקבל לרוז ברופורד קולג' וסיים לימודי תואר ב-1976.
ב-2005 גילם פיו את דמותו של הרולד וילסון בדרמה של ערוץ 4 הבריטי "לונגפורד". ב-2006 שיחק בתפקיד הרמן גרינג בדרמה התיעודית "Nuremberg: Nazis on Trial" של ה-BBC. ב-2007 כיכב לצדן של ג'נבייב או'ריילי וג'רלדין ג'יימס בדרמה "The Time of Your Life" בערוץ ITV1. בסדרה הוא גילם את אביה של אשה שהתאוששה אחרי שהייתה בתרדמת 18 שנה.
ב-2010 הופיע פיו בתפקיד טוני בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" (הפרק "The Hungry Earth" והפרק "Cold Blood"). ב-2011 שיחק בדמות השופט פטריק קוברן בסדרה המשפטית "Justice". ב-2012 גילם את המנהיג הוולשי אוון גלנדאוור בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי הרביעי".
ב-2012 הצטרף פיו לצוות השחקנים של סדרת הפנטסיה "משחקי הכס" של HBO ושיחק בדמות קרסטר. ב-2013 שיחק בתפקיד ברון ריברס בסדרת הדרמה "המלכה הלבנה". בסדרה "דוקטור פוסטר" הופיע בתפקיד ג'ק ריינולדס. ב-2016 הצטרף פיו לצוות השחקנים של הסדרה "מר סלפרידג'" וגילם את לורד וינסטיי.
העצני
פרוקלוס
פרוקלוס (ביוונית: Πρόκλος Διάδοχος - Próklos ho Diádokhos, Proclus Lycaeus; קונסטנטינופול, 412 - אתונה, 485) היה פילוסוף ניאופלאטוני ומתמטיקאי. היה בין אחרוני הפילוסופים של התקופה הקלאסית. בכתביו ניסח ופיתח באופן מלא ומפורט משנה ניאופלאטונית שיטתית. גדולה השפעתו על הפילוסופיה המערבית של ימי הביניים ביוונית ובלטינית.
יצירתו.
רוב כתביו של פרוקלוס הם פירושים לדיאלוגים של אפלטון (הדיאלוגים: אלקיביאדס, קריטילוס, פרמנידס, הרפובליקה, טימאוס). בפירושיו מציג פרוקלוס את שיטתו הפילוסופית שלו עצמו כאילו הייתה פרשנות נאמנה לכוונתו של אפלטון. בכך הוא אינו שונה מניאופלאטונים אחרים, כי גם הוא רואה את הדיאלוגים הללו ככתובים בהשראה אלוהית. יחד עם זאת פרוקלוס היה קורא זהיר של הטקסט האפלטוני. כמה מפירושיו הללו אבדו.
בנוסף לפירושיו, פרוקלוס כתב שתי יצירות עיקריות שיטתיות: החיבור יסודות התאולוגיה (Στοιχείωσις θεολογική) כולל 211 הנחות, כל אחת עם הוכחה. ההנחה הראשונה היא על מציאות "האחד" (אחדות אלוהית), וההנחה האחרונה היא ירידתה של הנשמה האינדיבידואלית אל העולם החומרי.
החיבור התאולוגיה האפלטונית (Περὶ τῆς κατὰ Πλάτωνα θεολογίας) מציג תיאור שיטתי של עמדות אפלטוניות מהדיאלוגים השונים שלו, מאפייני הסדר האלוהי, היקום הקרוב ביותר אל 'האחד'.
שרדו והגיעו לידינו עוד שלש מסות של פרוקלוס, כיום רק בתרגום ללטינית:
לדברי לידוס, האסכולות של פרוקלוס, יאמבליכוס וסיריאנוס, סבורות כי אלוהי היהודים הוא "הדמיאורג של העולם המוחש, ומכנות אותו האל של ארבעת היסודות".
כנסיית גבירתנו הדואבת
כנסיית גבירתנו הדואבת היא כנסייה ארמנית קתולית הניצבת בצומת רחוב הויה דולורוזה (מזרח) עם רחוב הגיא בעיר העתיקה שבירושלים.
בתוך הכנסייה שוכנת התחנה הרביעית בוויה דולורוזה. תחנה זו מנציחה את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה, בראותה אותו נושא את הצלב, ושלאחריו התעלפה. מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, אלא זוהי מסורת מן המאה ה-14. שם התחנה בלטינית: Mater Dolorosa.
הכנסייה הוקמה בשנת 1874 על חורבות כנסייה צלבנית. במהלך הכשרת השטח לבנייה נתגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון. מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר בסך הכל ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום. למרות זאת, מזהים הנוצרים את הפסיפס כציון מקום עמידתה של מרים בעת שראתה את בנה צועד בוויה דולורוזה. בשל כך שולב הפסיפס בקריפטה של כנסיית 'גבירתנו הדואבת' לצד פסל המתאר את המפגש.
הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, ואשר כולל מוסדות לימוד וחדרי מגורים. עד שנת 2009 הייתה הכנסייה סגורה לקהל שאינו ארמני-קתולי, ולכן צוינה התחנה הרביעית בחדרון קטן סמוך לתחנה החמישית על רחוב הגיא, בה יכלו צליינים לשאת תפילות השייכות לתחנה זו. חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי-עגול שבפתחו.
רובי קרוזה
קרל בארת
קרל בָּארְתּ (בגרמנית: Karl Barth; 10 במאי 1886 – 10 בדצמבר 1968) היה הוגה דתי שווייצרי, הנחשב לגדול התאולוגים הפרוטסטנטים במאה ה-20 ואחד הבולטים אי-פעם. בארת הנהיג את התנועה שקראה להינתק מהחשיבה הליברלית בכנסייה ולשוב ולהדגיש את עליונות האל על פני האופן בו האדם מבין אותו.
ביוגרפיה.
נולד בבזל ליוהאן פרידריך בארת, כומר ופרופסור לתאולוגיה, ואנה סרטוריוס. היו לו שני אחים ושתי אחיות. האב היה אורתודוקסי מתון ("פוזיטיבי-תנ"כי" במונחי התקופה), בניגוד לרוח הליברלית ששלטה אז בפרוטסטנטיות בארצות דוברות-הגרמנית, והשפיע מאוד על בנו. בארת הצעיר פנה אף הוא לקריירת כמורה והחל בלימודי קודש של ארבע שנים ב-1904, קודם באוניברסיטת ברן. הוא המשיך באוניברסיטת ברלין, שם הושפע מאוד מאדולף פון הרנאק , התאולוג הליברלי הבולט של התקופה. אבל הוא ראה את וילהלם הרמן , תחתיו למד במרבורג, כמורו החשוב ביותר. בעיני בארת, הרמן שילב את מורשת שליירמאכר והפילוסופיה של קאנט – ששתיהן הדגישו את מקום האדם ותודעתו הסובייקטיבית כקולט ומפרש את המסר האלוהי, ויחד עם מחקר היסטורי-ביקורתי של כתבי הקודש היו אבן יסוד בכנסייה באותם הימים – עם מחויבות למנוע מהנצרות להתפוגג לתוך מוסר אנושי סתם, מגמה שהדאיגה אותו אצל הוגים רבים.
לאחר שתי כהונות זמניות ככומר, בקנטון ברן ובז'נבה, קיבל מינוי קבוע בזַאפֶנְוִויל שבארגאו ב-9 ביולי 1911. ב-1913 נשא את נלי הופמן, ויחד הביאו חמישה ילדים. השהות בקהילת הפועלים הענייה והיחשפותו למאבקי המפלגה הסוציאליסטית השווייצרית טלטלו את בארת, ופרוץ מלחמת העולם הראשונה והתמיכה המתלהמת של הוגים פרוטסטנטים מובילים במיליטריזם הביאו אותו למשבר רוחני עמוק. ב-1915 הובילה אותו תחושת אין-האונים להתחיל בקריאה מעמיקה של האיגרת אל הרומיים לפאולוס השליח. באיגרת מצא, לדבריו, הסתמכות על דבר האל לבדו, ללא שום תלות בתיווך ההבנה והיחסיות האנושיות. זו הייתה שונה לחלוטין מהתאולוגיה הליברלית בה השתלם, שחש שסיפקה לו בסיס חלש לצאת נגד דעות החברה הסובבת. במהלך המלחמה הבשילה בו ההכרעה כי רק חזרה לרוח תאוצנטרית כזו יכולה להציל את הנצרות. הוא החל בחיבור פרשנות מקפת לאיגרת אל הרומיים לאור רעיונותיו החדשים, אותה הוציא לאור ב-1919. הספר הדגיש את אופיו הנשגב של האל, את ריבונותו המוחלטת והפער הבלתי-נתפש בינו לבריאתו, והוקיע את הפרוטסטנטיות הליברלית. התעוררה שערורייה עצומה, מלווה בחילופי האשמות, שסללה את דרכו של התאולוג הצעיר לגדולה. רבים מחוקרי בארת מחלקים את תורתו לשלב מוקדם זה, בו בידל בחריפות בין אלוהים והעולם, להשקפתו הבוגרת (בערך משנות ה-50) שעמלה דווקא על קירוב והנכחת החסד והרחמים. הביוגרף ג'ון ובסטר, לעומת זאת, קבע שחומר רב שלא התפרסם בחייו מעלה שנימות מאוחרות אלה היו קיימות מן ההתחלה ובארת לא שינה באופן מהותי את ראייתו בנדון.
ב-1921 מונה לפרופסור לתאולוגיה קלוויניסטית בגטינגן. הוא ערך הרצאות בהן ביקר קשות, אך בנימוס, את גישתו של שליירמאכר, והחל לגבש משנה מקיפה משלו. בתקופה זו החל לשתף פעולה עם אחרים שחלקו דעות דומות ודחו את ההשקפה הליברלית, כמו אמיל ברונר ורודולף בולטמן, ובמיוחד פרידריך גוגרטן. ב-1923 החל לצאת ביטאונה של קבוצה זו, "בין הזמנים" (Zwischen den Zeiten), כשם מאמר שפרסם גוגרטן ב-1920 ברוח קרובה לפרשנות בארת על האיגרת אל הרומיים.
ההוגה השווייצרי היה האישיות הבולטת ביותר בחבורה שהוציאה את "בין הזמנים", ושהשקפתה כונתה "תאולוגיה דיאלקטית" (בין היתר משום שלא שבו לחלוטין לדוגמטיות נוקשה ולאמונה מוחלטת ומילולית בתנ"ך) ולפעמים "נאו-אורתודוקסיה." השפעתם, בארצות דוברות-הגרמנית וגם בארצות הברית, הייתה אדירה. בארת דחה תוויות אלה והעדיף לתאר את תורתו כ"תאולוגיה של דבר האל" ותו לאו.
ב-1925 עבר לאוניברסיטת מינסטר, בה הוסיף לבסס את המוניטין שלו. ב-1927 החל בכתיבת חיבור על דוגמטיקה נוצרית, נושא שהחשיב מאוד, אך נטשו במהרה. התמקדותו ההולכת וגוברת בעניין יצרה מתיחות בינו לבולטמן וכמה אחרים, שראו בכך נסיגה לסכולסטיקה עקרה בעוד בארת עצמו חושד בהם בהענקת חשיבות רבה מדי לאדם, כמעט כמו הליברלים. חבורתם התפזרה על רקע זה. ב-1930 התמנה לפרופסור באוניברסיטת בון ושם חזר למיזם שפתח בו שלוש שנים קודם והחל בחיבור עבודת חייו, "דוגמטיקה כנסייתית" (Kirchliche Dogmatik), שאת הכרך הראשון בה פרסם ב-1932. הוא לא סיימה בטרם מותו, ושלושה-עשר הכרכים שהושלמו עד 1967 כללו כ-9,000 עמודים בסך הכל. בחיבור העצום ערך סקירה מקיפה, הן לאור המחקר ההיסטורי והשקפות הוגים בולטים והן לפי סוגיות השעה ואפילו שאלות הסטודנטים שלו, בשאלות כמו ההתגלות, השילוש הקדוש, ריבונות וחירות האל, בחירה, חסד, גאולה ועוד.