במערת לה פסייגה יש דוגמאות רבות לציורים על גבי ציורים קודמים יתר וציורים מחודשים על גבי ציורים קודמים המאפשרים לנסות לייצר כרונולוגיה יחסית: מצד שני, המגוון הגדול של הטכניקות והצבעים הנהוגים גורם לחשוב על רצף כרונולוגי נרחב למדי. מחברי המונוגרפיה משנת 1913 הגיעו למסקנה שהיו שלושה שלבים כרונולוגיים המשתרעים כמעט על כל התפתחותה של האמנות הפלאוליתית: שני שלבים אוריניאקיים, שלב של התרבות הסולוטרנית, והשיא, עבודה בשני צבעים (נדיר מאוד בציורים כאלה), שיכולה להיות מהתרבות המגדלנית. מאוחר יותר אנרי ברוי, אחד ממחברי המונוגרפיה, הגדיל את מספר שלבי הקישוטים לאחד-עשר, באותה מסגרת זמן כרונולוגית.
בשנת 1968 התפרסם הניתוח של לרואה-גוראן שהציע כרונולוגיה כללית למדי, שהייתה בסך הכול מוסכמת גם על גונסלס אצ'גאראי. בפרסומים של שניהם הקישוטים של כל גלריה A ומקום המקודש הראשון של חדר XI ממוקמים ממש בתחילת סגנון III; בעוד שהמקום המקודש השני באותו החדר הוא בסגנון IV המוקדם ביותר. לרואה-גוראן הישווה בין היצירות בגלריה A לציורים במערת לאסקו, ושיער שהם בני אותה תקופה. מאוחר יותר כתוצאה מהיכולת להחיל שיטות תיארוך מוחלטות על הציורים, הוכח כי סיווג הסגנון שהציע לרואה-גוראן, וכמה תיארוכים יחסיים של חוקרים אחרים, רופפים למדי.
ז'ורדה סרדה לקח על עצמו את המשימה לשנות את הכרונולוגיה של לה פסייגה. פרסומיו האחרונים מציבים את עיטורי המערה הזו ב"מחזור התיכון: סולוטרני-מגדלניאני", תוך שהוא מקבל באופן שלם את אחד-עשר השלבים של ברוי, אך מבלי לאפשר (או לכל הפחות לפקפק ברצינות) כי חלק כלשהו בקישוט יכול באמת להיות אוריניאקי. בשלב הסולטרני של מחזור התיכון הוא כולל את הדמויות המצוירות באדום ואת אלה עם קווים או קווי מתאר דקים; גם כמה מהדמויות בשיטת הטמפונדו. התחריטים של תקופה זו היו, לדברי ז'ורדה סרדה, נדירים וגסים. מעט אחר כך מגיעים הסוסים האדומים הלא שלמים, אבל בסגנון מלא חיים ומציאותי, חלק מהאידיומורפים ומה שמכונה "הכתובת". במהלך החלק השני של מחזור התיכון שלו, הוא אומר, של תחילת התרבות המגדלנית בקנטבריה, נמשך השימוש בקווי המתאר החקוקים המעוטרים, אך אז מופיע גם רישום הקווים המרובים והמפוספסים בסוסים של הגלריות B ו-C, ובאיילות של גלריה C. הדמויות המצוירות יכולות להיות אדומות, עם טמפונדו, או קווי מתאר. אך חשובים יותר הם הציורים האדומים של טינטה פלאנה המטופלים בקיארוסקורו מעוצב, הקשורים לעיתים בקווים קצוצים או שחורים המשלימים אותם: אלה הם המבטאים דינמיות יותר מכל (פיתול צוואר, תנועת הרגליים וכו'). עבור כמה חוקרים, ציורים אלו הם המתקדמים ביותר. שימוש בשני צבעים נדיר, וברוב המקרים מדובר בתיקונים מאוחרים יותר בצבע שונה מהציור המקורי. רק סוס מגלריה A, בקבוצה האחרונה, יכול להיחשב אותנטית למצויר בשני צבעים, הדומה לאלה של מערת אל קסטיו. האידיומורפים הנפוצים ביותר הם אלה המרובעים עם חלוקות פנימיות. ז'ורדה סרדה גורס כי במהלך מחזור התיכון האנתרופומורפים נעלמים, אף על פי שלה פסייגה מכילה כמה: לטענת החוקרים הקדומים ביותר ארבעה, ולפי הגרסה העכשווית רק אחד.
נראה כי גונסלס אצ'גאראי וגונסלס סאינס חולקים את הרעיון הכללי שהציע לרואה-גוראן, על פיו היצירות של לה פסייגה שייכות לסגנונות III ו-IV. למעשה, כמעט כל גלריה A והמכלול הראשון של גלריה C (חדר XI) שייכים לסגנון III, בו דומיננטי הציור האדום בקווים פשוטים, כולל גם צבעי הבלוק ותוספת חריתה או עבודה דו-צבעית. סגנון IV מצידו נוכח מעל כולם בגלריה B ובקבוצה השנייה של גלריה C: שלב זה כולל בעיקר את הצבע השחור או מצויר עם קו מתאר ליניארי עדין, עם מילוי חריתות פנימי. הצורות החרותות הן המרובות ביותר (סימנים ליניאריים פשוטים, או קווים חוזרים או מפוספסים, כולל סגרפיטו).
ארנולד חלינקס
ארנולד חלינקס (בהולנדית: Arnold Geulincx; ) היה פילוסוף בלגי, מתלמידיו של רנה דקארט ונחשב למחדש ובולט באסכולה הקארטזיאנית.
ביוגרפיה.
ארנולד חלינקס נולד ב-1624 בעיר אנטוורפן שבבלגיה. למד באוניברסיטת לווין וקיבל שם פרופסורה לפילוסופיה בשנת 1646 אך פוטר בשנת 1658 בעקבות מחלוקת על תורתו של רנה דקארט. לאחר מכן נהיה לפרופסור באוניברסיטת ליידן והתחבר לזרם הקלוויניזם בתוך הנצרות הפרוטסטנטית. חלינקס נפטר בעיר ליידן בשנת 1669, מרבית עבודותיו, שנכתבו בעיקר בשפה הלטינית, פורסמו רק לאחר מותו ונערכו על ידי רופא בן תקופתו קורנליוס בונטקו.
כפילוסוף.
ארנולד חלינקס יחד עם ניקולא מלבראנש התחילו את תורת ההזדמנויות אשר נתנה תשובה לבעיית הגוף-נפש. בשאלת היחס בין הגוף לנפש הוציא חלינקס את המסקנות הקיצוניות מתורת דקארט אשר הורה שהגוף והנפש נפגשים במוחו של האדם ופועלים זה על זה. חלינקס טוען שאילו הייתה נפשו פועלת על גופו הוא היה צריך לדעת כיצד פעולה זו מתבצעת. "אין אני עושה מה שאני יודע כיצד הוא נעשה". משפט זה הוא בשבילו "מושכל ראשון של האמת שאין לזעזעו" (זהו ביטוי שמראה שהוא אינו מודה בקיום התת-מודע). השפעת גומלין של הנפש על הגוף והגוף על הנפש ("אינפלוקסוס פיזיקוס") היא בלתי אפשרית. במקום ה- influxus החידתי הזה חייבים אנו להניח שהסיבה הפועלת היא האלוהות. האירועים בתוך העולם הגופני אינם אלא "ההזדמנויות" שלרגליהן אלוהים יוצר בתוכנו את הדימויים המתאימים. וכך גם להפך: הרצון הנפשי אינו הסיבה לפועלות בעולם הגופני, אלא רק הסיבות ההזדמנותיות של תנועות גופי המתאימות. גם התשוקות, התאוות והיצרים שבנפש אינן אלא ההזדמנויות הנגרמות על ידי אלוהים המניע את הגוף בהתאם להן. לדעתו העולם החומרי והעולם הנפשי קיימים זה לצד זה ללא כל השפעה ישירה, והקשר שביניהן אינו אלא מדומה. אלוהים הוא המקשר את שני העולמות. ההפרדה בין הגוף לנפש, אשר התחילה בשיטתו של דקארט, מגיעה לכאן לידי ביטויה הקיצוני ביותר. תחילה לימד חלינקס שהתיווך האלוהי בין גוף לנפש נעשה מדי פעם ופעם ויש להבינו כשורה של פעולות-תיווך נפרדות. אך תפיסה זו לא התקבלה באהדה עקב ההנחה של הנס מתמיד ומעבר לכך טענתו היא שאלוהים נעשה על ידי כך המבצע אפילו של הכוונות הפושעות של החוטא, שהלא הוא גורם לתנועות הגוף המבצעות את הפשע. לכן נתן חלינקס לתורתו ביטוי חדש, במקום פעולות-ביצוע נפרדות מדי פעם ופעם, בא סדר מתמיד של העולם. אשר לפיו קשורים האירועים במערכת הנפשית באופן חוקי מתמיד עם המערכת הגופנית ולהפך. אלוהים "ציווה פעם אחת, אך מציית לעולם" (semel jussit, semper paret) חלינקס מדגים את העניין על ידי משל של שני שעונים בעלי מהלך שווה ומקביל אשר סודרו מההתחלה ולתמיד על ידי אומנתו של השען.
את התורה הזאת הרחיב חלינקס בידי תורת סיבתיות כוללת ביותר. לא רק הסיבתיות בין הנפש והגוף, אלא גם הסיבתיות בין הגופים עצמם ובכלל בין הרשויות הסופיות אינה אלא סיבתיות הזדמנותית. אין להבין כלל כיצד יצור סופי יוכל לפעול על יצור סופי אחר באופן ישיר. לשיטתו יש רק סיבה פועלת אחת בעולם: אלוהים.
גויליקס הוציא מתוך תורתו מסקנות מוסריות: מכיוון שאין הנפש יכולה לפעול מאומה בכוח עצמה בתוך עולם הגופים, מאחר שהאדם אינו אלא מסתכל, צופה סביל בעולם, אין הנפש צריכה לשאוף לשום פעולה בעולם החיצוני. "במקום שאין לך כוח פעולה, לא יהיה לך גם רצון פעולה" (Ubi nihil vales ibi nihil velis). "ברח מן העולם והתעמק בחייך הרוחניים הפנימיים". השכלתנות של דקארט מביאה כאן באופן מפתיע לידי תוצאות מיסטיות. לפילוסופיה של דקארט היו שני פנים, והכפילות הזאת הייתה המסקנה של ההפרדה החדה בין הגוף לנפש בפילוסופיה שלו:
תורת ההזדמנויות שללה מן הבריות כל כוח פעולה עצמי והשאירה את כוח הפעולה רק לאלוהים, ובסוף גילתה את הפנים המיסטיות שהיו חבויות בפילוסופיה של דקארט.
מתן יפה
מתן יפה (נולד ב-5 באוקטובר 1984) הוא פעיל ויזם חברתי ישראלי, מייסד ומנכ"ל ארגון "כוכבי המדבר" – עמותה המפעילה תוכנית ראשונה מסוגה לפיתוח והעצמת מנהיגות בקרב בני נוער בדואים.
ביוגרפיה.
יפה, נולד ליחיעם וברוריה יפה. בן למשפחה ציונית שורשית ונכדו של אורי יפה. הוא גדל והתחנך בבית הכרם בירושלים וסיים את לימודי התיכון בבית הספר "הראל". בצעירותו, היה פעיל בתנועת הצופים, תחילה כחניך ומאוחר יותר כמרכז צעיר בשבט יהונתן.
בשנת 2003, התגייס לחיל שריון. הוא נשלח לקורס קציני שריון, זכה להיות מצטיין גדודי וקיבל את דרגותיו מהרמטכ"ל דן חלוץ. בהמשך השרות הצבאי שימש יפה כמ"פ תומכי לחימה בשריון, אז נחשף לראשונה לאוכלוסייה מוחלשת בעלת רקע סוציו-אקונומי נמוך.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2007, טס יפה לטיול באוסטרליה, מונגוליה, סיביר וקמצ'טקה ועם חזרתו ארצה, החל לעבוד כיזם נדל"ן.
בשנת 2011, הצטרף לכפר הסטודנטים באשלים ובשנת 2012 שימש כמנכ"ל מתחם התיירות האזורי "פונדק הק"מ ה-101" של כושי רימון.
פעילות חברתית ותרומתו לקהילה.