"קדמוניות היהודים" נכתב בשפה היוונית, וראה אור בסביבות שנת 94 לספירה. הספר כולל 20 פרקים (או כדברי יוסף - 'ספרים') והם מתארים את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד תחילת המרד הגדול בשנת 66. 10 הספרים הראשונים של הספר מקבילים למופיע במקרא עד לעלייתו של כורש, והשאר מתאר את תקופת בית שני עד לפרוץ המרד הגדול. עיבוד עברי קדום לספר זה הוא ספר יוסיפון שבטעות יוחס לסופר אחר.
יוסף הקדיש את החיבור לאדם פרטי, אפאפרודיטוס, שתמך בו בזמן כתיבתו. ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר, כפי שנעשה בזמן כתיבת חיבורו הראשון, "מלחמת היהודים".
המניע לכתיבתו.
יוסף מספר כי כבר בעת כתיבת ספרו הראשון על מלחמת היהודים עם הרומאים, החליט שברצונו לספר גם על מוצא היהודים וקורותיהם בזמן הקדום, על משה וחוקיו ועל המלחמות שקדמו למלחמה עם הרומאים, אולם מכיוון שמדובר בהיקף גדול מדי, הפריד את מלחמה זו לחיבור נפרד, הראשון שלו. הוא מספר כי למרות הפיצול, תקפו אותו במשך הזמן "היסוס ופקפוק" לתרגם נושא רחב כל כך לשפה זרה לו, אולם מספר אנשים, משום היותם חובבי היסטוריה, עודדו אותו להמשיך בעבודתו, ובראשם אפאפרודיטוס, שהעניק לו תמיכה רבה והספר הוקדש לו. יוסף מספר על התלבטויות נוספות בכתיבת הספר: אם אבות היהודים התירו בכלל למסור את הפרטים הללו לזרים, ואם ישנם אנשים ידועים בין היוונים, שמעוניינים בכלל לדעת את ההיסטוריה של היהודים.
קשה לקבוע בוודאות מה הניע את יוסף לעמול במשך שנים ולעלות על הכתב את תולדות עמו. אחת הטענות המקובלות במחקר היא שהספר נכתב למטרות אפולוגטיקה והגנה על היהדות וכדי להציג יהדות "ידידותית למשתמש" לקוראים היוונים והרומאים. הספר, כמו רבים מכתביו האחרים של יוסף, נועד אם כן לקהל הקוראים הנוכרי דובר היוונית, שחי בתחום האימפריה הרומית, ואשר לדעתו של יוסף לא הכיר את התנ"ך, שכן סיפורי המקרא "אינם ידועים ברבים משום עתיקותם".
כתיבת הספר הזה מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.
ניתוח הספר.
יוסף נעזר בתנ"ך בכתבו את הספר, ככל הנראה, בתרגום השבעים, כך לפי הדוגמאות הרבות שהביא המתרגם פרופ' אברהם שליט במבואו הארוך. עם זאת הוא לקח מהתנ"ך רק סיפורים בודדים "מפה ומשם" באופן סלקטיבי, תוך וויתור כמעט מלא על ספרי הנביאים ועל ספרי השירה והחכמה של המקרא. כן הרשה לעצמו "לגזור ולהדביק" כראות עיניו ציוויים אלוהיים וחוקים הלכתיים, ולהציג רק חלק מהם. מטרתו המובהקת של יוסף הייתה להציג טקסט תנ"כי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, שביקשה להציג את אבות האומה ואת תרבותה באור חיובי ככל הניתן, ולהצדיק את מעשי האבות, וזאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטי ההיסטוריוגרפיה התנ"כית. כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברהם ושרה למצרים, מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור התנ"כי, ממנו משתמע שאברם אף שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו. יוסף גם שילב בסיפרו פרשנות מרחיבה של התנ"ך, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון. אברהם מוכרז על ידיו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה.
יוסף הרשה לעצמו להשמיט סיפורים משמעותיים בתולדות עם ישראל המופיעים בתנ"ך, כמו מעשה העגל ושבירת הלוחות, מי מריבה וצרעת מרים, ואחרים. כן ביקש להציג בפני הקורא הזר חיבור מתוקן, הכתוב ברוח המקום והזמן, ולכן שיווה לו אופי הלניסטי-רומי מובהק, הכולל תיאור פסיכולוגי של הנפשות הפועלות (רגשותיהן, מחשבותיהן וכו'), או ציטוט נאומים חוצבי להבות מפי גיבורים, המושתתים על מיטב הרטוריקה הרומית. דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, במילים ששם בפי יהודה בעמדו לפני יוסף, או בספרו מלחמת היהודים, שם ציטט כביכול את נאומו של אלעזר בן יאיר על המצדה.
פרופ' אברהם שליט מניח כי יוספוס, שאולי לא סמך על שליטתו בשפה היוונית, נעזר ברטורים ובכותבים זרים, כדי להבטיח את קריאותו של הטקסט, ומכאן שזו הייתה חשובה בעיניו יותר מהעברת הפרטים המדויקים שאירעו בפועל. כן טוען שליט כי יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל". מעשה זה מצביע אף הוא על חשיבות הצורה ועל "חיבוב" הטקסט על הקורא הנוכרי, על חשבון המסירה המדויקת. שינויים ודגשים אלה ואחרים מלמדים על עולמו התרבותי של יוספוס; על רצונו להגיש לקורא חומר קריא, מעמיק ו"זורם"; ועל שאיפתו לייקר את אבותיו ואת מקורותיו היהודיים בעיניו.
לדברי דוד פלוסר, על אף שיוסף בן מתתיהו השתמש לצורך כתיבת החיבור במקורות כתובים שהועמדו לרשותו, "הוא מגיע לרמת כתיבה כה גבוהה, עד שאין שום תחושה של קבלת מידע מכלי שני".
לדעת שליט, כמודל ל"קדמוניות היהודים" שימש בין היתר חיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, "קדמוניות הרומאים".
ב"קדמוניות היהודים" נמצא האוסף הגדול ביותר של תעודות בספרות היהודית העתיקה. בין התעודות מצוטט מכתב של אנטיוכוס השלישי בנוגע להתיישבותם של חיילים יהודים בפריגיה ובלידיה, והוא התיאור המפורט ביותר שנשתמר במקורות העתיקים על מפעל התיישבותי־צבאי סלאוקי.
כתבי היד ומהדורות דפוס.
הספר השתמר בידי הנוצרים בשפתו המקורית ותורגם עוד בתקופה קדומה לשפות רבות. כתב היד הקדום ביותר הוא בשפת המקור, יוונית, מהמאה ה-11 (חותם ספרייתי Ambrosianus 370 F 128) הנמצא בספריית אמברוסיאנה שבעיר מילנו באיטליה.
הספר תורגם ללטינית כבר בסוף העת העתיקה. תרגום זה מיוחס להירונימוס או בן זמנו טיראניוס רופינוס, והספר בתרגום זה היה נפוץ מאוד באירופה הנוצרית בימי הביניים.
ספר יוסיפון הכתוב עברית נכתב כנראה באיטליה במאה ה-11, ומבוסס על "קדמוניות היהודים" ועל "מלחמת היהודים", אלא שהוא יוחס בטעות ליוסף בן גוריון. ספר יוסיפון זכה לתפוצה נרחבת, ואף נדפס לראשונה בשנת ה'של"ו (1476) עוד לפני הדפסת קדמוניות היהודים.
הדפוס הראשון ביוונית יצא לאור בשנת 1544, ומהדורות נוספות ביוונית יצאו החל משנת 1611 ולכל אורך מאה השנים הבאות בקולון ולייפציג שבגרמניה, אוקספורד באנגליה וליידן בהולנד. מאה שנים קודם כבר החלו לתרגם את הספרים לצרפתית, גרמנית, ספרדית, וכאמור ללטינית. בשנת 1602 תומאס לודז' תרגם את הספר לאנגלית, במהדורה בת 800 עמודים ויותר. הספר תורגם לרוסית לראשונה בשנת 1781. תרגומו של ויליאם ויסטון משנת 1737 הוא הנפוץ באנגלית, וקיימות מהדורות דפוס לאורך כל השנים עד ימינו אנו. כמו כן קיימים תרגומים חדשים לאנגלית (הנפוצה בהם בהוצאת Loeb Classical Library) וכן מהדורות מדעיות הכוללות השוואת הכתובים מהמקרא ובין כתבי היד, ואף מהדורה מקוונת, חלקם במסגרת הדפסת הברית החדשה.
פנוניה
אסיד ג'אז
אסיד ג'אז (באנגלית: Acid jazz) הוא סגנון מוזיקלי שהתפתח בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים בדרום אנגליה ומשלב אלמנטים של מוזיקת נשמה, פאנק, דיסקו, ביטים חוזרים והרמוניה מודאלית.
באסיד ג'אז קיימת קשת רחבה של הרכבי ביצוע, החל מסמפלר ותקליטן ועד לנגנים שמנגנים חי על כלים לא אלקטרוניים ומציגים לראווה אינטרפרטציה ג'אזית.
יש הרואים בסגנון זה תחייה מחודשת של סגנונות כגון: ג'אז פאנק, מוזיקת נשמה וג'אז פיוז'ן על ידי תקליטנים מובילים כמו נורמן ג'יי, גילס פיטרסון ופטריק פורג'.
מאפיינים.
את שמו של הז'אנר טבע ג'יל פיטרסון, והמותג הוקם על ידי באנגס, אדי פילר וג'יל. השם מתייחס לז'אנר acid house, שהיה פופולרי במועדונים בבריטניה בשנות השמונים.
גרעין רביה
פיליפינית
פיליפינית (Filipino) היא השפה הרשמית של הפיליפינים, כפי שהוגדרה בחוקה הפיליפינית משנת 1987. השפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות והיא למעשה גרסה ספרותית של שפת טאגאלוג, השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים. עם זאת הפיליפינית נחשבת דה יורה לשפה נפרדת והיא משמשת כשפת אמצעי התקשורת וחינוך.
היסטוריה.
ב־13 בנובמבר 1936 המכון הלאומי ללשון בחר את שפת הטאגאלוג כבסיס לשפה רשמית של המדינה. הבחירה בטאגאלוג הושפעה על ידי הגורמים הבאים:
ב־1939 השפה קיבלה את השם Pilipino וזאת על מנת להפריד אותה מהקבוצה האתנית טאגאלוג ולהפוך אותה לשפת כל הפיליפינים. ב-1973 הכריזה על שפה "חדשה" בשם Filipino כשפה הרשמית החדשה של המדינה ובשורות החוקה אף נרמז שלא טאגאלוג ולא פּיליפינו עומדות בבסיס השפה הלאומית החדשה. בחוקה של 1987 נכתב שהשפה מבוססת על "השפות המדוברות הקיימות בפיליפינים ועל שפות אחרות" וכך למעשה היא מפרידה בין טאגאלוג לבין פיליפינית.
גדעון רקמן
גדעון רקמן (באנגלית: Gideon Rachman; ) עיתונאי בריטי, מאז יולי 2006 בעל הטור הראשי לענייני חוץ בפייננשל טיימס.
חייו.
נולד באנגליה להורים יהודים דרום אפריקאים ועבר חלק מילדותו בדרום אפריקה.
רקמן למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים ב-1984 בהצטיינות יתרה.
החל את הקריירה שלו בשירות העולמי של הבי-בי-סי (1984–1987). במהלך התקופה 1987–1988 זכה למלגת פולברייט והיה לעמית מחקר בבית הספר וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. במהלך השנתיים הבאות היה כתב ה-סאנדיי קורספונדנט בוושינגטון.