לאחר פרוץ המלחמה הצטרפה לקאז'ימיש יז'ירסקי, רופא פולני שהפך לבעלה אף שלא נישאו באופן רשמי מעולם, ויחד ברחו מזרחה, לאזור שהיה בשליטה רוסית. הם חיו בלבוב שם חזרה להפיע תחת השלטון הסובייטי, ולאחר כשנה חזרו לוורשה, למשפחתה. מאוחר יותר עברה לחיות בגטו, שם חזרה להופיע, בעיקר בקפה "שטוקה", קפה בר עם בימת מופעים שמשך אורחים מפוקפקים בעלי אמצעים, בעיקר מבריחים ומשתפי פעולה. אחד המלווים שלה היה הפסנתרן ולדיסלב שפילמן. אחד מלהיטיה הגדולים היה "הנשף הראשון שלה" שכתב עבורה המשורר ולדיסלב שלנגל והלחין שפילמן. היא הופיעה גם באירועים פרטיים, אצל אלה שיכלו להרשות זאת לעצמם. כך הופיעה בדירתו של שימנוביץ', אחד מראשי קבוצת ה־13, "הגסטאפו היהודי", מה שהפך לאחד הכתמים בעברה.
לקראת האקציה הגדולה נסגר מועדון ה"שטוקה" ועם תחילת הגרוש עברה גראן לצד הארי שם הסתתרה לצד בעלה עד סוף המלחמה. אמה ואחיותיה נותרו בגטו וניספו.
אחרי המלחמה.
בסיום המלחמה נאלצה לעמוד מול שמועות על שיתוף פעולה עם הגסטאפו בתקופת החיים בגטו. היא הועמדה למשפט אך זוכתה. למרות זאת ההאשמות נמשכו עד יומה האחרון. ב־1950 עברה לישראל אך לא נקלטה וכעבור שנתיים נסעה לצרפת שם חיה עד מותה. בתקופה מסוימת עברה לקרקאס ואחר חזרה לפריז. היא המשיכה להופיע בפריז אך לא הצליחה לשחזר את הצלחתה. ב־1971 הגיעה לסיבוב הופעות בישראל שנקטע בשל המחאות. בשנותיה האחרונות חיה בעוני, בדידות ובתחושת נרדפות.
ההאשמות ותביעות הדיבה.
המשפט בפולין.
מיד עם סיום המלחמה צצו נגדה שמועות והאשמות על כך ששיתפה פעולה עם הגסטאפו כמודיעה וכמלשינה. היא נעצרה, נחקרה ועמדה למשפט. בין עדי התביעה היו יונס טורקוב, מארק אדלמן וולדיסלב שפילמן. כל העדויות היו בגדר שמועות והתביעה הפסיקה את המשפט מהעדר הוכחות. גם וועדות החקירה של איגוד אמני הבמה הפולנית ושל איגוד המוזיקאים שחקרו מקרים של שיתוף פעולה לא מצאו כל פגם בעברה. הזיכוי לא ביטל את השמועות.
ב־1946 זומנה לחקירה בפני הוועד המרכזי של יהודי פולין שהקים בית דין משלו וערך חקירות ושימועים פומביים ליהודים שנחשדו בגין מעשיהם בזמן המלחמה. הדיון בעניינה נמשך למעלה משנתיים, ונחקרו בו עשרות עדים. העדויות היו סותרות, משמועות על האשמות ועל גזר דין מוות שהוצא נגדה על ידי המחתרת ועד לעדויות שהכחישו כל רמז להתנהגות מגונה והעלו על נס את עזרתה ותמיכתה באחרים תוך ניצול מעמדה. גם גראן עצמה נחקרה פעמים רבות. בית הדין פסק שההאשמות נגדה לא הוכחו וזיכה אותה.
המאבק בישראל.
ב־1950, עם סיום המשפט החליטה גראן לעלות לישראל. היא החלה להופיע ואף זכתה לכתבת שער בשבועון "העולם הזה", אך גם כאן רדפו אותה השמועות והקשו עליה. ב־1952 עזבה את הארץ והיגרה לפריס שם חזרה להופיע בהצלחה חלקית. הסופר והפרטיזן חיים לזר שאסף עדויות על מרד גטו ורשה ביקר בפריס ב־1962 ונפגש איתה אך גם הוא לא הגיע להכרעה חד-משמעית לגביה. ב־1971 הגיעה לסיבוב הופעות בישראל. הפעם נתקלה במסע מחאה מאורגן של ניצולי שואה שגרמו לביטול ההופעות. מאחורי המחאה עמד הפרסום בספרו של יונס טורקוב "היה הייתה ורשה יהודית" שיצא לאור בעברית ב־1969 אשר הזכיר את ההאשמות נגדה. היא הגישה תביעת דיבה כנגד המעורבים בדבר – יונס טורקוב מחבר הספר, פסח בורשטיין יושב ראש המועצה של הארגון העולמי של לוחמים יהודים פרטיזנים ואסירי המחנות, והד"ר אדולף ברמן חבר הנהלת הארגון וממנהיגי הציבור היהודי בפולין. המשפט לא הגיע לכלל הכרעה.
ההאשמה הנגדית.
גראן מצידה האשימה את ולדיסלב שפילמן בכך שהוא עצמו שירת במשטרה היהודית בגטו וסייע לגסטאפו. היא כתבה על כך בזכרונותיה ובהמשך צוטטה בספרה של אגאתה טושינסקה "הנאשמת". משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2016 קבע בית המשפט הפולני בערכאה שנייה שטושינסקה אכן הוציאה דיבה, ודרש ממנה לפרסם התנצלות וכן למחוק את האשמות מהמהדורות הבאות של הספר.
אזכורים תרבותיים.
ספרות.
ב־2010 פרסמה הסופרת הפולניה אגאתה טושינסקה את הספר "הנאשמת" על חייה של גראן. היא נפגשה איתה פעמים רבות ועשתה עבודת תחקיר מקיפה. כפי שמעיד שמו, הספר מתמקד בהאשמות שהועלו כלפיה אך אינו מצליח להגיע למסקנה חד משמעית. הוא יצא לאור לאחר מותה של גראן. הספר יצא לאור בפולנית ותורגם לשפות רבות.
בעקבות הספר הופק בפולין סרט תיעודי על חייה.
טנגריזם
טנגריזם (טורקית עתיקה: Täŋri) היא דת שאמנית עתיקה ממרכז, מזרח, צפון אסיה ובעבר אף מזרח ודרום אירופה, המבוססת על אל השמיים טנגרי אב-השמיים, שהוא האל הראשי, הבורא. ובת זוגו אם האדמה יֶר. בנוסף להם היו אלוהויות אחרות, פחותות בחשיבותן. זו הייתה הדת הרווחת של הטורקים והמונגולים (כולל בולגרים וסיונגנגנו), האונים, ואולי גם המאנצ'ורים, כדתם של כמה מדינות מימי הביניים. באירק ביטיג מוזכר טנגרי בשם Türük Tängrisi (אלוהים של הטורקים). לטענת אנשי אקדמיה רבים, ברמה הקיסרית, במיוחד במאות ה-12–13, הטנגריזם הייתה דת מונותאיסטית; רוב הטנגריסטים העכשוויים רואים את הדת כמונותאיסטית.
טנגריזם נשמרה בחוגים אינטלקטואליים של המדינות הטורקיות במרכז אסיה (מקירגיזסטן ועד קזחסטן) ורוסיה (טטרסטן, בשקורטוסטאן...) מאז פירוק ברית המועצות בשנות התשעים. עדיין מתורגל, הדת עוברת תחייה מסודרת בבוריאטיה, סאחה (יקוטיה), חאקאסיה, טובה ובמדינות טורקיות אחרות בסיביר.
מקורות.
לראשונה השם טנגרי נרשם בכרוניקה הסינית מהמאה הרביעית לפני הספירה כאל השמים של שיאנגנו, הוא נכתב בצורה הסינית 撑 犁 (צ'נג-לי). פולחן גן עדן-טנגרי נקבע על ידי הכתב אורקון, שידוע בתור טקסט טורקי ישן ששימש את הגוקטורקים ("טורקים שמימיים") ושאר הח'אנויות המוקדמות במהלך המאות ה-8 עד העשירית.
הטנגריזם הייתה הדת של כמה מדינות מימי הביניים: חאנויות הגקטורקים, בולגריה הגדולה העתיקה, דנובה בולגריה, וולגה בולגריה והאימפריה המונגולית, אמונות טורקיות מכילות את ספר הקודש "אירק ביטיג" מחאנות אויגור. הטנגריזם מילא גם תפקיד גדול בדת האימפריה המונגולית כמדיניות הרוחניות העיקרית. ג'ינגיס חאן וכמה דורות מחסידיו היו מאמינים טנגריאנים ו"שמאן-מלכים" (ראשי כוח דת) עד שצאצא הדור החמישי שלו, אוזבק חאן, פנה לאסלאם במאה ה-14.
תפילות טנגריסטיות ישנות הגיעו אלינו מההיסטוריה הסודית של המונגולים (המאה ה-13). הכמרים-נביאים (טמוג'ין) שכתבו אותם מחדש בשפה המונגולית, לפי האמונות בראש הדת עומד אל השמיים טנגרי. החאנים המקוריים המונגולים, חסידים של טנגרי, היו ידועים בסובלנותם לדתות אחרות. מונגקה חאן, החאן הגדול הרביעי של האימפריה המונגולית, אמר: "אנו מאמינים כי יש רק אלוהים אחד, על ידו אנו חיים ועל ידו מי אנו מתים, ולמענו יש לנו לב זקוף. אך כפי שאלוהים נותן לנו את אצבעות כף ידו, כך שהוא נותן לאנשים מספר דרכים מגוונות לפנות אליו."
פולחן השמים היה ככל הנראה במקורו לטנגריזם בקרב העמים הטונגוסים, אשר יחד עם הטורקים והמונגולים הם שייכים למשפחת השפה האלטאית ההיפותטית. על פי המחקר הארכאולוגי ההונגרי, דתם של המאגרים (הונגרים) עד סוף המאה העשירית (לפני הנצרות) הייתה טנגריזם.
הטנגריזם כיום.
תחיית הטנגריסם מילאה תפקיד בחיפוש אחר שורשים רוחניים ילידים ואידאולוגיה פאן-טורקית מאז שנות התשעים, במיוחד בקירגיזסטן, קזחסטן, מונגוליה, כמה רפובליקות אוטונומיות של הפדרציה הרוסית (טטרסטן, בשקורטוסטאן, בוריאטיה, יקוטיה, ואחרים), בקרב הקראים בסיביר.
לאחר 1908 המהפכה של הטורקים הצעירים, ובמיוחד הכרזת הרפובליקה בשנת 1923, תרמה אידאולוגיה לאומנית בטורקיה להחייאת הטנגיזם. הצנזורה האסלאמית בוטלה, מה שאפשר לימוד אובייקטיבי של הדת הקדם-אסלאמית של הטורקים. השפה הטורקית טוהרה מהלוואות ערבית, פרסית ואחרות. מספר דמויות חשובות, אם לא נטשו רשמית את האסלאם, אך אימצו שמות טורקים, כמו מוסטפא כמאל אטאטורק (אטאטורק - "אבי הטורקים") וההיסטוריון של הדת והאידאולוג של המשטר הכמאליסטי זיא גקאלפ (גקאלפ - "שמיים \ גיבור ").
הסופר וההיסטוריון הטורקי הבולט ניהאל אטזיס היה טנגריסט והאידאולוג של הטוראניות. חסידיו של טנגריזם בארגון הפרה-צבאי "זאבים אפורים", עבדו בעיקר בהשראת עבודתו לפיה (דוגמה), מחליפים את הייעוד הערבי של האל "אללה" ב-"טנגרי" הטורקי ובשבועה מבטאים:"Tanrı Türkü Korusun" (טנגרי, ברך את הטורקים !).
ההוגים והתאורטיקנים המודרניים המפורסמים ביותר הם איגור אכקינזי (1954–2006), מוראד אדג'י (1944–2018), סבטקזי אקאטאי (1938–2003), ארון אטבק, נורמגמבט איופוב (1955–2010) ועוד.
המשורר, מבקר הספרות והטורקולוג , מראשי מנהיגי הזהות הלאומית הקזחית, בספרו AZ-and-IA שנאסר לאחר פרסומו ב-1975 בקזחסטן הסובייטית, ברית המועצות, הציג את טנגריסם (קזחית: טנגריאנסטבו) כאחת הדתות קדומות בעולם.
אמונות.
טנגרי.
קוק טנגרי (Blue Sky) הוא כאמור הישות העליונה, האחת, והבורא. בדרך כלל זה מובן בצורה פנטסטית כמוחלט שאינו ניתן לערעור, מושג זהה לברהמן ההודי, אפירון יווני קדום. כל האלים האחרים נתונים כביטוי או רוח של היסודות של טנגרי. למשל הפנתיאון של הטורקים הקדומים: אדמה, מים, אש, שמש, ירח, כוכב, אוויר, עננים, רוח, סערה, ברק וברק, גשם וקשת.
קוסמולוגית שלושת העולמות.