השיר היה השמונה-עשר בסדר הביצוע בתחרות. להקת הליווי שליוותה את יזהר כהן כללה שני גברים ושלוש נשים, ובזמן ביצוע השיר רקדה לצליליו. חברי להקת הליווי "אלף-בית" (מחוץ לישראל הוצגה כ"אלפא-ביתא") היו נחמה שוטן, אתי צוברי, ראובן ארז, איציק עוקב וליסה גולד. מלחינת השיר הירש ניצחה על התזמורת בזמן הביצוע.
בסוף ההצבעה קיבל השיר 157 נקודות, דבר שמיקם אותו במקום הראשון מתוך 20, ובהפרש של 32 נקודות מהמקום השני.
עקב התארכות ההצבעה, הוכרז השיר הזוכה בשעה 01:10 לפנות בוקר, לפי שעון ישראל. הטלוויזיה הישראלית, שקנתה זמן לוויין עד השעה 01:00, נותרה ללא תמונת לוויין ולא שידרה את הזכייה בשידור חי. בשלבי ההצבעה האחרונים, כשהתברר שישראל בדרך לניצחון, קטעה הטלוויזיה הירדנית את השידור ועברה לשדר תמונה של נרקיסים; בחדשות לאחר מכן סירבה ירדן להכיר בזכיית ישראל והכריזה על בלגיה כעל הזוכה, על אף שזו הגיעה למקום השני.
זכייה זו באירוויזיון הייתה הראשונה לישראל. בעקבות הזכייה ולפי כללי התחרות, אירחה ישראל את אירוויזיון 1979, והוא היה לאירוויזיון הראשון שנערך מחוץ לגבולותיה הגאוגרפיים של אירופה.
הצלחה מסחרית והשפעה.
השיר, שהופיע באלבומו של כהן "ניגונה של השכונה", זכה להצלחה ברחבי אירופה וצעד במשך מספר שבועות במצעד הסינגלים הבריטי. כמו כן, השיר הגיע לראש המצעד השבועי של רשת ג' ונשאר שם במשך חמישה שבועות. הוא נבחר כשיר השנה במצעד הפזמונים השנתי של גלי צה"ל, ובמצעד השנתי של רשת ג' לשנת ה'תשל"ח הגיע למקום השני.
השיר הבא שייצג את ישראל באירוויזיון, שבעקבות זכיית "אבניבי" נערך בישראל – "הללויה" בביצוע גלי עטרי ולהקת חלב ודבש – זכה אף הוא בתחרות. כך השיגה ישראל הישג נדיר – זכייה באירוויזיון במשך שנתיים רצופות (רק שלוש מדינות נוספות השיגו הישג דומה: ספרד, לוקסמבורג ואירלנד).
זכייתו באירוויזיון סימנה את תחילת העדפת סגנון זה בתחרות. אף על פי שהשיר משך לעג מצד חוגים מסוימים, במיוחד לאור כותרתו, רבים ממעריצי האירוויזיון מחשיבים אותו כאחד השירים הטובים ביותר בהיסטוריה של התחרות. השיר מבוצע לעיתים קרובות במחרוזות טובי הפזמונים של האירוויזיון, כמו בחצי גמר אירוויזיון 2006 שנערך באתונה או מחרוזת שירי האירוויזיון שהתקיימה בקדם-אירוויזיון 2012 של דנמרק.
בשנת 2018 ביצעה הזמרת נטע ברזילי, זוכת אירוויזיון 2018, גרסת כיסוי לשיר עבור רדיו גלגלצ.
דמסון כוכבני
דָמָסוֹן כּוֹכבָנִי (שם מדעי: "Damasonium alisma") הוא צמח נדיר הגדל בשלוליות חורף ופורח בחודשים אפריל עד יוני. שייך למשפחת כף הצפרדע ( Alismataceae), הכוללת צמחי מים וביצה חד ורב שנתיים.
בבִרִכֶּת אֶל פֻנְדֻק מצוי ריכוז נדיר של הפרח. הברכה נמצאת ליד הכפר הערבי אל פנדק, בדרך המחברת את קלקיליה עם שכם קרוב ליישוב עמנואל. ריכוז נוסף קיים בפארק השרון, דרומית לחדרה.
חוקת הפדרציה הרוסית
חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978, ואת שיטת השלטון שהתקיימה ברוסיה בין 1991 עד שנערך משאל העם.
מתוך כל בעלי זכות הבחירה, השתתפו במשאל העם 58,187,755 (54.8%), ומתוכם הצביעו בעד אימוץ החוקה 32,937,630 איש.
היסטוריה.
לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות. רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום.
השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא. ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים וועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה שנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם.
החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו. כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת. הוועדה שילצין הקים, שהורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו. בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות. הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין.
בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט. אף על פי כן 180 נציגים סירבו לעזוב את הבניין. לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי, להילחם בכוחות שילצין שלח. מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה. ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גרצ'ב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר. לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה. החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, מבוססת על שלטון החוק, עם צורת ממשל רפובליקנית. הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
ב-2008 אישרה האספה הפדרלית להאריך את כהונת הנשיא מ-4 ל-6 שנים, ואת כהונת הדומה הממלכתית מ-4 ל-5 שנים.
בנאום מצב האומה שנשא ולדימיר פוטין בינואר 2020 הוא העלה את החשיבות בהכנסת תיקונים לחוקה, בין השאר הוצע כי מועמד לנשיאות מחויב להיות תושב רוסיה 25 שנים קודם להגשת מועמדות ונאסר עליו להחזיק באזרחות כפולה. חרף היותה רפובליקה נשיאותית חזקה, הציע פוטין להעניק סמכויות רחבות יותר לפרלמנט, בין השאר את תפקיד מינוי ראש הממשלה וסגניו, כשכיום הוא ממונה על ידי הנשיא. תיקונים אלה מועמדים להצבעה עממית במסגרת משאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 65% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 77.92% מהמצביעים הצביעו בעד הכנסת התיקונים לחוקה. התיקונים לחוקה הכריזו על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, יראת-אל ויורשתן של כלל המדינות הרוסיות, מאז רוס של קייב.
מבנה החוקה.
חוקת הפדרציה הרוסית מחולקת לשני חלקים:
אקס היסטוריק
אקס היסטוריק (בצרפתית: L’axe historique - "הציר ההיסטורי") או הציר ההיסטורי הוא ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב. הנתיב קרוי גם "Voie Triomphale" (דרך הניצחון), וגם "voie royale" (הדרך המלכותית). האקס היסטוריק יוצר מראה פרספקטיבי ישר שנקודת המוצא הגאוגרפית וההיסטורית שלו היא בפביליון המרכזי של ארמון טווילרי, שנשרף בזמן הקומונה הפריזאית. כיום נקודת המוצא של הציר היא פסל הפרש של לואי הארבעה עשר שבכיכר נפוליון שבלובר. הציר מתחיל ברובע הראשון ומסתיים ברובע השמיני של העיר.
היסטוריה.
בניית האקס היסטוריק החלה עם סלילת שדרות שאנז אליזה במאה ה-17, שתוכננה על ידי מעצב הגנים של לואי הארבעה עשר, אנדרה לה-נוטרה (André Le Nôtre) על פי גישה דומה לתכנון גנים צרפתיים שתכנן כגון אלו שבארמון ורסאי. לה-נוטרה האריך לכיוון מערב את הציר המרכזי של הפביליון בארמון טווילרי (שנהרס ואינו קיים כיום), ושל השביל המרכזי בגני הטווילרי. ובסופם הקים גשר עץ שחצה את נהר הסן. הגשר נהרס בתקופתו של לואי השישה עשר כתוצאה מתאונה, והוחלף בגשר אבן, גשר דה ניי (pont de Neuilly). ואולם, רק במאה ה-20 קיבל הציר את צורתו המוכרת כיום.
בזמן הקיסרות הראשונה, קיבלה השדרה את שם גן העדן המיתולוגי, שדות אליסיום (שאנז אליזה), וארמונות ובתי מידות החלו לאכלס אותה. נפוליון בונפרטה הכתיר את השדרה בשער הניצחון, ומאוחר יותר הציב את האובליסק בכיכר הקונקורד וכן את שתי המזרקות שסביבה. בעת השיפוצים הגדולים של פריז החליפו הבתים שנבנו בסגנון אוסמן את בתי המידות בשדרה, מותגים לעתיד כגרלאן קבעו בה את מקום מושבם, ונפתחו בה מסעדות יוקרה ותיאטראות.
המשכן של שדרות שאנז אליזה מצידו השני של שער-הניצחון הוא שדרות דה לה גראנד-ארמה (avenue de la Grande-Armée), אחת מתריסר השדרות שמקיפות את כיכר שארל דה גול.
במאה ה-20, נבנה בשער מאיו (Porte Maillot) ארמון הקונגרס (Palais des Congrès), שמעליו נישא מגדל "מלון קונקורד-לפייט". שמה של כיכר האטואל שונה על שמו של שארל דה גול, וקבר החייל האלמוני נקבע תחת שער-הניצחון.
מצידו השני של גשר ניי תוכנן מחדש אזור אדמת הבור של לה דפאנס, בשנות החמישים, ונבנה כרובע עסקים, על מגדלי העסקים הגבוהים והמודרניים שבו, והציר הוארך שוב לכיוון מערב. כדי להדגיש את הפרספקטיבה שיוצר האקס היסטוריק, יזם בשנות השמונים נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, את הקמת מגדל העסקים "גרנד ארש" (קרוי גם arche de la Défense), שהיה מעין גרסה מודרנית של שער הניצחון. שער לה דפנס נבנה בתכנונו של האדריכל הדני, יוהאן אוטו וון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), כמונומנט לאנושות ולרעיונות הומניסטיים, ולא כזכר לניצחונות צבאיים. המבנה נחנך בשנת 1990.
גן זאולוגי
גן זואולוגי
ארביטראז
דוד וקשטיין
דוד וקשטיין (נולד ב-1954) הוא צייר ישראלי ומרצה לאמנות. וקשטיין פועל מסוף שנות השבעים בתחומי האמנות, הוראת אמנות ויזמות חינוכית לעידוד עשיית אמנות ויצירה בפריפריה.
ביוגרפיה.