אקהרט היה אחד מהנאו-פלאטוניסטים הנוצרים המשפיעים ביותר, אם כי מבחינה טכנית הוא היה תומיסט נאמן (כחבר בולט במסדר הדומיניקני). הוא כתב בעיקר על מטאפיזיקה ועל פסיכולוגיה רוחנית, כשהוא שואב רבות מדימויים מיתיים. פילוסופים גרמנים חשובים, מהגל ועד היידגר, הושפעו מהגותו.
אקהרט חידש במטפיזיקה הנוצרית מושגים שסטו מהקאנון הסכולסטי: לדעתו של אקהרט, המאפיין העיקרי של האל הוא פוריותו. מתוך שפע של אהבה הוליד האל הפורה את הבן, ישו, הוא המילה (הלוגוס). רעיון זה (לבד מהמטפורה החזקה יחסית של "פוריות") מושרש ברעיון הנאו-אפלטוני של ה"שפע" של האחד, שאינו יכול להגביל את עושר הקיום שלו. אקהרט ראה את הבריאה לא כשפיעה "מחויבת", אלא כפעולה של רצון חופשי של אל השילוש. רעיון יוצא דופן נוסף הוא ההבדלה של אקהרט בין האל לאלוהות (Godhead). רעיונות אלה היו קיימים בכתביו של פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי וב"מחלקות הטבע" (De divisione naturae) של ג'ון הסקוטי, אך אקהרט הוא שעיצב מחדש את המטפורות הראשוניות האלה להבנה עמוקה של הקוטביות בין המוחלט המתגלה והמסתתר.
אקהרט כתב בלטינית בספרים שהיו מיועדים לכמורה, ובגרמנית בדרשותיו. רעיונותיו מגיעים לגבהים ועומקים המיוחדים לו. צורת הביטוי שלו מופשטת, ויחד עם זאת ברורה דיה כדי להיחשד בכפירה בשנותיו האחרונות. הוא מת לפני שהדין נפסק, אך הוא ראה עצמו כבן נאמן לכנסייה הקתולית עד יום מותו.
חייו.
את השאלה ארוכת השנים לגבי מקום הולדתו של אקהרט יישב הנרי דנפיל, שקבע כי הוא נולד בהוכהיים, כפר כ-12 קילומטר מצפון לגותה. שנת לידתו היא כנראה 1260, והוא הצטרף לדומיניקנים בארפורט. הוא כנראה למד את הנושאים הבסיסיים יותר בקלן. לאחר מכן הוא היה ראש המנזר בארפורט. ב-1300 הוא נשלח לפריז להרצות ולקבל תואר אקדמי, ונותר שם עד 1303. בשנה שלאחר מכן שב לארפורט, שם מונה לאחראי על מנזרי המחוז בסקסוניה, מחוז גדול למדי. טענות נגדו בשל אי-סדרים שונים במחוז שלו כנראה לא היו מבוססות, שכן האחראי עליו, איימריק, מינה אותו בשנה שלאחר מכן להיות סגנו בבוהמיה עם הסמכות המלאה לסדר מחדש את המנזרים שם. ב-1311 מונה אקהרט בידי שלטונות הכנסייה של נאפולי כמורה בפריז. לאחר מכן יש תקופה ארוכה עליה אנו יודעים רק כי הוא העביר חלק מזמנו בשטרסבורג. פסקה בכרוניקה של השנה 1320, הקיימת בכתב יד, מזכירה ראש מנזר בשם אקהרט בפרנקפורט שנחשד בכפירה, אך לא סביר כי אדם שנחשד בכפירה ימונה כמורה באחד מבתי הספר החשובים ביותר של המסדר.
לאחר מכן מופיע אקהרט כמורה בקלן, והארכיבישוף, הרמן פון וירנבורג, האשים אותו בכפירה בפני האפיפיור. אך ניקולאס משטרסבורג, שהיה אחראי מטעם האפיפיור על המנזרים הדומיניקניים בגרמניה, זיכה אותו. הארכיבישוף לא ויתר והזמין את אקהרט יחד עם ניקולאס למשפט בפני בית הדין שלו. אקהרט טען כי אין בסמכות בית הדין של הבישוף לדונו, וביקש כי האפיפיור ידון בנושא. ב-13 בפברואר 1327 טען בערעור שלו, שנקרא בציבור, כי תמיד שנא כל דבר רע, וכי אם יוכלו למצוא משהו מסוג זה בכתביו, הוא יחזור בו ממנו מיד. על המשך המשפט אין מידע נוסף, מלבד איגרת שפרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים ב-27 במרץ 1329, שבה מוגדרת סדרת אמירות של אקהרט ככפירה, וסדרה אחרת נחשדת ככפירה. לבסוף מצוין כי אקהרט חזר בו לפני מותו מכל שקר שהוא לימד, בכך שהוא נותן את עצמו ואת כתביו להחלטת האפיפיור. ללא ספק הכוונה כאן להצהרה של ה-13 בפברואר 1327; ייתכן כי מותו של אקהרט, עליו אין יודעים דבר, התרחש זמן קצר לאחר ההצהרה. ב-1328 החליט השלטון הכללי של המסדר בטולוז לקדם הליכים כנגד דרשנים ש"מבקשים ללמד דברים עדינים ועמוקים, שלא רק שאינם מקדמים את המוסר, אלא גם מובילים את העם לטעות". תלמידיו של אקהרט הוזהרו להיזהר יותר, אך בכל זאת הם שמרו על זכרו של מורם.
כתבים ודוקטרינות.
במשך מאות שנים לא היו ידועים כתבים של אקהרט חוץ מכמה דרשות, שנמצאו במהדורות ישנות של דרשותיו של יוהאן טאולר. ב-1857 פרנץ פפייפר, בכרך השני של ספרו "מיסטיקה גרמנית" (Deutsche Mystiker), ושהוקדש כולו לאקהרט, הוסיף חומר רב מכתב יד. אחרים הוסיפו חומר נוסף, אך ישנם כתבים שאמיתותם בספק. ב-1880 וב-1886 גילה דנפיל בארפורט וקוס שני כתבי יד של כתבים בלטינית של אקהרט, שקיומם היה ידוע אך הם נחשבו לאבודים. אין ספק כי הם מקוריים ואמיתיים, אך כתבי היד שהתגלו הם כנראה רק חלק קטן מיצירה גדולה הרבה יותר, ה"אופוס טריפרטיום", שעל פי ההקדמה עסק בחלקו הראשון ביותר מאלף הנחות תאולוגיות, בחלקו השני עסק בכמה שאלות מיוחדות, ובחלקו השלישי היו דרשות על טקסטים מקראיים ולאחר מכן הסברים על ספרי התנ"ך על פי הסדר, עם התייחסות מיוחדת לפסקאות חשובות.
דעותיו על אלוהים.
קשה כיום להגיע להחלטה ברורה לגבי דעותיו של אקהרט. ובכל זאת, אפשר לנסות להגדיר את מחשבותיו היסודיות, בהתבסס על החומר הקיים. הצורך הגדול של האדם הוא שנשמתו תהיה מאוחדת עם האל; עבור זה נצרכת הבנה של האל והיחס שלו לעולם, והבנה של הנשמה והדרך שבה עליה ללכת. אקהרט אינו מטיל ספק בכך שההבנה הזו מצויה באמונה המסורתית של הכנסייה, אך אין זה מספיק למי שעורג לגאולתו. עליו להגיע אליה בכוחות ההבנה שלו. לפיכך אקהרט אינו חי ופועל במסורת הכנסייתית, כמו ברנרד מקלרבו או הוגו מסנט ויקטור; החשיבה שלו לגבי השאלות הגדולות ביותר היא עצמאית ובדרך זו הוא מגיע לדעות שאינן מתאימות לתורות הכנסייה, אם כי נראה שהוא לא מודע לסתירה ביניהם. המטרה האחרונה והסופית של החשיבה היא ה"אלוהות", כלומר האלוהית הכללית בשונה מהישויות הנבדלות שלה, אם כי אקהרט משתמש פעמים רבות ב"אל" כ"אלוהות", במקום שבו הוא אינו מנסה להגדיר דברים במדויק. האלוהות היא לחלוטין ללא הגדרה והבחנה מבחינת מקום או אופן. לא ניתן להגדיר את האלוהות באף מאפיין ששייך לישות סופית; אך אין פה רק ריקנות או שלילה. ישות סופית היא היא השלילה; והאלוהות, כשלילה של הישות הסופית, היא השלילה של השלילה, כלומר המלאות האבסולוטית של הקיום. עבור אקהרט, התאולוגיה השלילית של פסודו-דיוניסוס היא בבירור מוטעית. כשבפסקאות אחרות אקהרט מגדיר את האל כלא קיים, הוא מתכוון רק שאין לו את המאפיינים של הקיום הסופי. אפשר למצוא סתירה לכאורה, כאשר אקהרט מצד אחד קורא לאל הישות המוחלטת, ומצד שני אומר כי הוא אינו ישות כלל; אך הוא מפשר בין שני הצדדים האלה במקום אחר. כך גם לגבי ביטויים פרדוקסליים לכאורה, לדוגמה שהאל אינו טוב, ובדומה לזה. המרכיבים המהותיים של דברים סופיים נמצאים באל, אך בצורה נעלה ובאופן שהאדם אינו יכול להבין.
תהליך השילוש.
לישות המוחלטת של האלוהות קורא אקהרט גם "הטבע הלא טבעי". אך הטבע הלא טבעי הזה מגשים את עצמו בטבע הטבעי, הוא השילוש. השילוש הוא ההתגלות העצמית של האלוהות. בהתאם לכך, אקהרט מייחס לאב סוג של לידה; רק האלוהות היא לחלוטין ללא התקדמות וקיימת בנצח בעצמה. האב נעשה על ידי עצמו. אקהרט מגדיר את ההתגלות העצמית הזו של האל כחשיבה, דיבור או התנהגות. האב מבין את כוליותו של האלוהות; או, במילים אחרות, הוא אומר את המילה (הלוגוס) האחת, הכוללת את הכל. הוא יוצר את הבן; שכן האב הוא אב רק כאשר יש בן. הבן הוא לחלוטין כמו האב, אלא שהוא לא יוצר. המהות של האב היא גם זו של הבן, והמהות של שניהם היא זו של האלוהות. מההנאה והאהבה שיש לשניהם אחד מהשני נוצרת רוח הקודש. אקהרט אינו מותיר מקום לספק שכל התהליך הזה אינו מתרחש בזמן, אלא הוא תהליך נצחי. פרגר חשב כי יש להבין את ההבדלה של אקהרט בין האלוהות והאל כהבדלה בין פוטנציאליות ומימוש, כוח ופועל. דניפל התנגד נחרצות לפירוש זה, והוא ציטט את כתביו הלטיניים של אקהרט, שבו הוא (יחד עם תומאס אקווינס ואחרים) מגדיר את האל כ"פעולה הטהורה" (actus purus), כלומר שאין בו כל פוטנציאליות אלא כולו מימוש ופעולה. דניפל צודק, בכך שאקהרט לא מבדיל את ההבדלה הזו באופן מודע ורצוני, אך המושגים שלו מובילים להבנה הזו. חשוב במיוחד ההסבר של אקהרט שבו הוא מנסה להראות את היחס בין האבהות כפי שהיא מוגדרת באלוהות לבין האבהות של האב, על ידי הזדקקות ליחס בין האמהות של מריה באופן כללי, לבין האמהות שלה כשהיא הרה. זהו בדיוק היחס בין הכוח והפועל. אמנם, קשה ליישב בין שתי הדעות האלה של אקהרט – היה לו עושר רעיוני גדול, והוא לא תמיד הצליח לסדר אותם למערכת מסודרת.
האל ביצירה.