הספר יצא גם בהוצאת מסדה וכיום בהוצאת מודן הוצאה לאור בתרגום של ש. יורם, בשם "מסע הפלאים של נילס בחברת אוזי-הבר".
בשנות ה-60 והשבעים של המאה העשרים, הושמע הסיפור כתסכית בהמשכים, בתוכנית הרדיו "לאם ולילד" בקול ישראל. הפתיח של התסכית, שהושר על ידי הזמר אברהם פררה ומקהלת ילדים, זכה לפופולריות רבה והפך לשיר ילדים בזכות עצמו. את נילס הולגרסון גילם בקולו אריה אלדד.
עיתון הילדים "אצבעוני" פרסם בשנות השישים גרסה מעובדת בה הועברה עלילת הסיפור לישראל. הגיבור, שנקרא בגרסה זאת "גיל", מתחיל את דרכו במטולה וטס עם האווזים עד אילת.
אדי גררו
אדוארדו גורי גררו יאנייס (בספרדית: Eduardo Gory Guerrero Yañez; 9 באוקטובר 1967 - 13 בנובמבר 2005) היה מתאבק אמריקאי, בן למשפחה בעלת מורשת בהיאבקות מקצועית.
גררו החל להתאבק ב-1987. הוא הופיע בדמויות שונות בארגונים קטנים במקסיקו וביפן. לאחר מכן חתם בארגון ה-ECW הקטן, שם התגלה על ידי ארגון ה-WCW, אחד משני הארגונים הגדולים בעולם להיאבקות מקצועית. גררו הופיע זמן מה ב-ECW ודמותו נקשרה במספר עלילות, עד אשר לבסוף חתם בארגון המתחרה, ה-WWE, בשנת 2000. גררו "ערק" ל-WWE יחד עם מתאבק אחד, כריס בנואה, ותסריטאי הארגון החליטו להפכם לצמד. גררו השתלב בעלילות השונות בליגה וזכה באהדת הקהל עקב דמותו האהודה, שאופיינה במנהגים לטיניים שונים.
הקריירה של גררו נקטעה לאחר שהתמכר לסטרואידים. הליגה נאלצה להשעות אותו והוא חזר להתאבק בארגונים קטנים. לבסוף חזר גררו בשנת 2002 ל-WWE לאחר שנגמל מהתמכרותו. גררו השיב לעצמו את אהדת הקהל במהירות וחזר להיות אחד המתאבקים הפופולרים ביותר בארגון. העלילה זימנה לו קרבות רבים ודמותו אף זכתה להיות הראשונה שתזכה בתואר החדש של הסדרה סמאקדאון.
בשנת 2004 אדי התחיל יריבות עם ג'ון "בראדשו" לייפילד ושניהם נלחמו באירוע יום הדין, בקרב JBL פצע את אדי קשות בראשו עם כיסא לראש מה שגרם לחתך העורק בראשו לאחר מכן אדי תקף אותו והשופטים פסלו אותו, ולבסוף הם נלחמו באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה בו JBL ניצח.
ב-13 בנובמבר 2005, נמצא גררו ללא רוח חיים בחדרו בבית מלון במיניאפוליס. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי סיבת מותו היא טרשת עורקים.
מותו המפתיע השפיע על מעריצים רבים ושתי דמויות הוקדשו לזכרו: ריי מיסטריו, אשר החל לאמץ את הגימיקים השונים של גררו והופיע עם ראשי התיבות שלו רקומים על תחפושתו; ודייב בטיסטה, אשר נבחר להספידו באירוע מיוחד של ה-WWE.
נואה רמישווילי
נוֹאֶה רַמישווילי (בגאורגית: ნოე რამიშვილი; 1881 - 7 בדצמבר 1930) היה פוליטיקאי גאורגי ואחד ממנהיגי המנשביקים ומנהיג מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП) היה ידוע גם בשם העט שלו "פיוטר" ו"סמיונוב נ".
ביוגרפיה.
רמישווילי היה בנו של בעל קרקעות קטן. הוא נולד בשנת 1881, והצטרף למפלגת העבודה הרוסית הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1902 והפך, תוך זמן קצר, לדובר בולט של המנשביקים. בשנת 1907 הוא החליף את נואה ז'ורדניה בתפקיד ראש המפלגה. בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, הוא הפך לאחד ממנהיגי הסובייט הלאומי הגאורגי. ב-22 באפריל 1918 מונה לשר הפנים של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, הפדרציה העצמאית של גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
ב-26 במאי 1918 הפכה גאורגיה למדינה עצמאית - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. רמישווילי נבחר לראש הממשלה (למעשה ראש המועצה הלאומית), והוחלף ב-24 ביוני של אותה שנה, על ידי מקורבו, נואה ז'ורדניה. בממשלה החדשה הוא קיבל את תפקיד שר הפנים. החל משנת 1919 החזיק, בעת ובעונה אחת, בתפקיד שר ההשכלה ושר ההגנה. האופוזיציה הגאורגית מתחה עליו ביקורת על תגובתו הנוקשה לתסיסת האיכרים של 1918-1919. בכך תרם תרומה נכבדת במניעת המרידות התכופות של הבולשביקים. בפברואר-מרץ 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, היגר לצרפת, אך לא חדל ממאמציו לערעור השלטון הבולשביקי. הוא תמך בהתקוממות הגאורגית של אוגוסט 1924, שהסתיימה ללא הצלחה ולוותה בדיכוי ורדיפה של האצילים והמשכילים הגאורגים.
רמישווילי היה אחד מהמנהיגים הבולטים שתמכו בפרומתיזם של פולין נגד ברית המועצות, ואולי אף המקדם הראשי שלה. הקבוצה הגאורגית, שמקורה במהגרים הגאורגים בפולין, הייתה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי. ב-7 בדצמבר 1930 נהרג בפריז על ידי מתנקש בולשביקי וככל הנראה פעילותו זו הייתה הגורם לכך.
פנחס היט
פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר.
קורות חייו.
פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה בשנת 1888, בנו של הרמן צבי היט, צייר. הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ.
בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה. באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו. לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23.
בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב. הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם. היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי. שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור. את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי. ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה. הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב.
מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה.
היט היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
סינר
סִינָר (בעגת הדיבור גם "סינור") הוא פריט לבוש, הנלבש מעל הבגדים כשחלקו העיקרי מכסה את קדמת הגוף ונסגר מאחור, ונועד להגן על הבגדים מפני לכלוך. יש סינרים במידות וצורות שונות, בהתאם לייעודם.
סינרים בהיסטוריה.
האנתרופולוגית אליזבט ואיילנד ברבאר,[Elizabeth Wayland Barber] טוענת בספרה Women`s Work, The first 200,000 years שנשים לבשו כבר בזמנים פרה היסטוריים מעין סינרים שהגנו על החלקים הרגישים בגופן וגם על בגדיהן. סינרים אלו שמשו את הנשים גם כמעין מנשא. הן הניחו דברים על הסינר, הרימו את קצוותיו התחתונים ויצרו מנשא שנתמך על המותניים ונישא ביד אחת. לדבריה בארצות הבלקן לבשו עד אמצע המאה ה-20 סינרים שהיו מורכבים מסינר קדמי צר וסינר אחורי רחב יותר שקצוותיו נגעו בסינר הקדמי.
בציור מהמאה ה-15 של הצייר ג'אן בורדישון [Jean Bourdichon] נראה נגר עובד בסדנתו בעוד אשתו טווה חוטים, ושני בני הזוג לובשים סינרים ארוכים למותניהם.
במאה ה-18 סינרים היו חשובים מספיק כדי שישקיעו זמן רב בהוספת רקמה ותוספות יפות לשוליהם, אף על פי שהם נתפרו לרוב משמלות ישנות. במסדר 'הבונים החופשיים' סינר מעור טלה הוא מסמלי החברות.
בשנות ה-1960 סינר היה מקובל כל כך כחלק ממראה עקרת הבית, שבספרי תפירה ורקמה באותה תקופה ניתן למצוא משפטים כמו 'סינר רקום לילדה רצוי מאוד, וייתן לה תחושה שהיא כבר די מבוגרת כאשר היא עוזרת לערוך את שולחן ארוחת הערב'.
סינרים ומיחזור.
אנשים רבים יוצרים לעצמם ולבני ביתם סינרים מבגדים ישנים שכבר אינם שמישים. הגזרות של סינרים פשוטות וקל לעשותם.
סינור
חאנון הגדול
המנון עומאן
א-נשיד אל-וטני אל-עומאני (בערבית: النشيد الوطني العماني) הוא ההמנון הלאומי של עומאן. הוא אומץ בשנת 1970 ותוקן ב-6 בנובמבר 1996.
נחל זויתן
אמריקה הלאטינית
שירות סדיר
ידיים הן הגפיים העליונים הנמשכים מהכתפיים ועד קצות האצבעות. גפיים המכונים ידיים נמצאות במספר בעלי חיים, כגון פרימטים, אך בדרך כלל משמשת המילה "ידיים" ככינוי לגפיים העליונים של האדם.
הגפיים הקדמיים של בעלי ארבע רגליים משתתפים בהנעתם ממקום למקום, אך הידיים התפתחו להתמחויות אחרות על חשבון יכולת התנועה של האדם. עיקר תפקידן הוא בדיקה על ידי מישוש ותמרון של עצמים במרחב בעזרת אחיזה. הן משמשות להגשת מזון לפה, לטיפוח עצמי או הדדי, להפעלת כלים, כמכשיר תקשורת בין-אישית, לנשיאת חפצים ואף ככלי נשק.
בבסיס היכולות המיוחדות של הידיים נמצאת האנטומיה שלהן, הכוללת עצמות רבות, מפרקים מורכבים לאורך היד, ומספר גדול של שרירים ויחידות תנועתיות, המצויים באמה ובכף היד, ומייצרים תנועות מגוונות ומדויקות. בנוסף לכך, החיבור של היד לכתף הוא בעל יכולת תנועה נרחבת שמאפשרת מרחב תמרון גדול לידיים. בקצה היד, מספר רב של מפרקים באצבעות ובכף היד מקנים אפשרויות רבות להנעת האצבעות והאגודל. יכולתו של האגודל לנוע בכיוון שונה מתנועת יתר האצבעות משפרת את האפשרות לאחוז בחפצים ולבצע עבודות עדינות כגון כתיבה. תכונה מיוחדת נוספת היא ריכוז הקולטנים התחושתיים בכפות הידיים ובאצבעות. קולטנים אלו ממוקמים שם בצפיפות גדולה יותר מכל מקום אחר בגוף, מלבד הלשון והשפתיים.
אנטומיה.
היד מחולקת למספר אזורים אנטומיים עיקריים: חגורת הכתף, זרוע, מרפק, אמה, שורש כף יד, כף יד ואצבעות.
עצבוב.
היד מעוצבבת באופן כמעט בלעדי על ידי העצבים השונים היוצאים ממקלעת הזרוע. עצבי היד נעים לאורכה ובדרכם יוצאים מהם סעיפים שונים המעצבבים את שרירי היד ואת הרכיבים התחושתיים שבעור. העצבים העיקריים של היד הם:
כלי דם.