במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים על הצמרת הפוליטית של אותן שנים, בעיקר אנשי מפא"י הוותיקים אך גם אנשי מפלגות אחרות. בין היתר, הוא חשף את התככים בבחירות שנערכו ב-1959 לסניף מפא"י בתל אביב, ופרסם שורה של תחקירים על שלטון הכוח של יוסף אלמוגי.
תחקירו משנת 1959 על עיריית חיפה בראשות אבא חושי עורר סערה, ובין השאר תיאר דוד בן-גוריון את אחד הפרטים בו "בדותה ללא שחר".ב-1960 ננזף על ידי שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, בפסק הדין בערעור במשפט "שורת המתנדבים", שחשפו פרשיות שחיתות שבהן היו מעורבים על פי הטענה בכירי המשטרה, ובהם ניצב עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה. טבת פרסם סדרת כתבות שעסקו בסוגיות הנוגעות למשפט בשם "קרבן הרצח בדיבה" (וזאת עוד בטרם ניתן פסק הדין על ידי ביהמ"ש המחוזי), ובית המשפט קבע כי "מאמרים אלה הכילו אינפורמציה מגמתית ומסולפת וטענות סרק שהיו עלולות להטעות את הציבור".
בשנת 1981 מונה לעמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 לקה באירוע מוחי וחדל לכתוב.
בשנת 2005 הוענק לטבת פרס ישראל. מנימוקי השופטים: "פרס ישראל מוענק לשבתי טבת על מפעל חייו בכתיבת הביוגרפיה המונומנטלית של דוד בן-גוריון "קנאת דוד". ... המפעל הגדול של טבת בנוי מאלפי פריטים קטנים שהוא ליקט, ניתח וארג ליצירה ספרותית היסטורית משובחת. מפעלו הוא נכס צאן ברזל לחברה הישראלית ולעם היהודי".
חיים אישיים.
נשא את אורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ודודניתו של נתן אלתרמן, ונולדו להם שלושה ילדים – בת ושני בנים. בתם, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד, נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. בנם, שאול טבת (אריאל), הוא אמן, מסעדן, ובעל ברים בתל אביב.
נפטר בגיל 89, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין בכפר שמריהו.
מפעלו הספרותי.
טבת קנה את פרסומו בספרו "חשופים בצריח" שיצא לאור ב-1968 והיה לרב-מכר. הספר מתאר את לחימת גייסות השריון, ובפרט את זו של חטיבה 7 ומפקדה שמואל גונן, במלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 החל בכתיבת סדרת ספרי "קנאת דוד" אודות דוד בן-גוריון, עוד בהיות בן-גוריון בחיים. הכרך הראשון, "הצעיר", יצא לאור בשנת 1977 ועניינו בן-גוריון בצעירותו. הכרך השני, "איש מרות", שיצא לאור בשנת 1980, עוסק בשנים 1919–1933 ודן בתהליך הקמת ההסתדרות וגיבושה. הכרך השלישי, "הקרקע הבוער", מתמקד בכהונתו של בן-גוריון כיושב ראש הסוכנות היהודית בשנים 1933–1943. הכרך הרביעי, "קנאת דוד", שיצא לאור בשנת 2004, עוסק בשנים 1942–1946. הספר דן בדבקותו של בן-גוריון בעמו ובארצו ובמאבקו על הקמתה לאלתר של מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל כפי שהוצעה בתוכנית בילטמור, על עלייתם של מיליון יהודים לישראל, במאבק על קבלת התוכנית על ידי הבריטים ועל ידי חברי מפלגתו, וביחסיו עם חיים ויצמן. הכרך הרביעי גם דן בהעפלה לארץ, ובניסיונות ההצלה של יהודי אירופה בזמן השואה, במאבק עם המחתרות אצ"ל ולח"י ובגיבוש כוחו הצבאי של היישוב ובהכנת האושיות למדינת ישראל הממשמשת ובאה.
בנוסף לכך, כתב עוד חמישה ספרים נושאיים שקשורים בבן-גוריון:
גם ספריו האחרים של טבת עסקו בסוגיות הנוגעות לחיי היישוב והמדינה: "רצח ארלוזורוב", שבעקבות פרסומו הוקמה ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית בנושא רצח ארלוזורוב, "חשופים בצריח" (ראו לעיל), "קללת הברכה" על תחילת הממשל הצבאי באיו"ש (עד 1968), "שעשוע ובתו", רומן שעניינו תרבות העוני בישראל, וביוגרפיה של משה דיין שיצאה בשיא כוחו של הלה.
לצד ספריו העוסקים בחקר תולדות היישוב והמדינה, פרסם שבתי טבת בשנת 1954 ספר הומוריסטי בשם "המשפחה הגדולה של שין טית" (ראשי התיבות של שמו) ובו אוסף סאטירות על דמויות ומעשים בחיי היום-יום של המדינה בשנותיה הראשונות.
טבת נחשב לאחד מראשי המתנגדים להיסטוריונים החדשים, הראשון "לבחון את מידת ההתאמה בין תוכן המסמכים כפי שהוא מוצג במחקרים של חברי קבוצה זו, לבין תוכנם האמיתי של מסמכים אלה".
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
שבתאי טבת
ינוס
כריסמה
מצבת הגסו
מצבת הגסו (באנגלית: Gravestone of Hegeso) היא מצבת קבורה יוונית, עשויה שיש, המתוארכת לשנת 400 לפנה"ס. המצבה נמצאה בבית העלמין קרמיקוס (Kerameikos) באתונה והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי באתונה.
מצבות הקבורה בעולם היווני הופיעו בבתי קברות ציבוריים וסימלו גם את המעמד החברתי והכלכלי של הנפטר ובני משפחתו. המצבות הופיעו לראשונה בתרבות היוונית בסוף המאה ה-6 לפנה"ס כמצבה בעלת פרופורציות גבוהות. על המצבה גולפה דמות הנפטר ונוספו לה קישוטים כגון וולוטות שהן סלסולים דמויי קרניים של איל. לאחר פלישת הפרסים ליוון, נחקקו באתונה חוקים המגבילים הוצאות כספיות על הקמת מצבות ועל טקסי קבורה. "מצבות שיש מעוטרות שבו ונראו באתונה רק בסוף תקופת פריקלס (שנות השלושים של המאה החמישית לפנה"ס)".. "מצבת הגסו" אופיינית למצבות מתקופה זו הבנויות בפרופורציות רחבות יותר ובראשן גמלון. כמו כן הסצנות המתוארות על מצבות אלו היו מורכבות יותר במספר המשתתפים, לעומת המצבות הקדומות.
המצבה מציגה את הנפטרת, אשר שמה חקוק על גבי המצבה, כשהיא יושבת על כיסא. נערה-משרתת העומדת מולה מגישה לה קופסת תכשיטים והיא בוחנת תכשיט אשר היה מצויר על המצבה (ולכן לא נשמר). הדמויות מתוארות בפרופיל פנים חלקי (פרופיל 3/4) המדגים את יכולתו הטכנית הגבוהה של האמן בתיאור הקצר (פרספקטיבה). שתי הדמויות אוחזות בקופסת התכשיטים אשר במרכז הקומפוזיציה. נגיעה זו יוצרת אווירה של אינטימיות בין שתי הדמויות, אינטימיות המועצמת על ידי האיפוק בתיאור הבעות הפנים האופייני לאמנות הקלאסית. מבחינת יכולת התיאור מתקרב התבליט לאמנות של התקופה ההלניסטית. יכולת זו מתבטאת בעיצוב האנטומי של שתי הדמויות, המתואר דרך בגד דק ועטיר קפלים היורדים בעדינות ובטבעיות על הגוף ובעיצוב תלתלי השיער של הנפטרת.
פסטיבל שירי הילדים
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים היא תחרות שירי ילדים שנתית שהתקיימה בישראל בחג החנוכה 17 פעמים לאורך שנות ה-70 וה-80 (1970–1987).
מבנה הפסטיבל.
התחרות הייתה מורכבת משני חלקים: בחלק הראשון ביצעו זמרים מוכרים את שירי הפסטיבל ובחלק השני ביצעו את אותם שירים ילדים שכונו "ילדי הפסטיבל" ולוהקו באמצעות אודישנים. לעיתים ביצעו את השיר הזמר הבוגר והילד בדואט. בסיום התחרות בחרו הצופים את השירים האהובים ביותר ואלו הוכרזו כמנצחים.
הנחיית הפסטיבל נעשתה על ידי מנחה אחד או יותר, תחילה רק לצורך הצגת השירים והמבצעים אולם מאוחר יותר כחלק מתוך סיפור מסגרת שנכתב במיוחד והיה חלק מן התוכנית.
החל מהפסטיבל התשיעי, סמל האירוע הייתה הבובה "פֶסטי" – עליה כתב גידי קורן שיר שביצעה ילדת הפסטיבל לילך גליקסמן, ושהפך לימים להמנון הפסטיבל.
מספר ילדים שלוהקו ל"ילדי הפסטיבל", הפכו לידוענים מספר שנים לאחר שהופיעו בו, בהם עירית ענבי (בשיר "למה ככה"), נועם קניאל (בשיר "גלי"), משה דץ (בשיר "רולי רול"), דוד ד'אור (בשיר "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים"), מומי לוי (בשיר "סיבה למסיבה"), לילך גליקסמן (בשיר "מר אפצ'י"), ליאור אלבו (בשירים "אב לילדתו אומר" ו"עודני ילד"), רונן בהונקר (בשיר "אמא"), גלית גוטמן (בשיר "עוד בעודי צעיר") ומיכל ינאי (בשיר "אתה לא לבד"). קניאל, גליקסמן, אלבו, דץ ובהונקר זכו אף להוציא תקליט משלהם לאחר שהתפרסמו במסגרת הפסטיבל.
במהלך הפסטיבל ליוותה את הזמרים "תזמורת הפסטיבל", שמנצחיה ונגניה היו מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית. מהפסטיבל הראשון עד הרביעי ניצח על התזמורת שמעון כהן; מהפסטיבל השביעי עד הפסטיבל החמישה-עשר ניצח יצחק גרציאני; בשני הפסטיבלים שלאחר מכן (16, 17) ניצח על התזמורת רוני וייס
השירים המתחרים.
השירים הזוכים נבחרו על ידי קהל הצופים בפסטיבל.
משתתפי הפסטיבל.
מעמדו התרבותי של הפסטיבל נבע מכך שהמשתתפים בו והכותבים לו היו יוצרים מהשורה הראשונה, בהם רבים שעסקו גם ביצירה למבוגרים. ואכן שירי פסטיבל רבים נהפכו לאהובים ומהווים חלק בלתי נפרד משירי הילדים, לצד שירים שהפכו גם ללהיטים של האמנים הבוגרים, כדוגמת "הופה היי", "עודני ילד", "לא נעצור" ואחרים.
בין הפזמונאים שכתבו לפסטיבל היו שייקה פייקוב, יורם טהרלב, עוזי חיטמן, אהוד מנור, גידי קורן, דודו ברק, שמרית אור, תלמה אליגון, שלמה ארצי, רחל שפירא וירון לונדון.
בין המלחינים היו שייקה פייקוב, יאיר מילר, גידי קורן, עוזי חיטמן, נורית הירש, מתי כספי, דפנה אילת, קובי אושרת, אלדד שרים, יאיר רוזנבלום, אילן וירצברג, אבנר קנר ויהודית רביץ.
שיאי השתתפות.
9 פסטיבלים :
7 פסטיבלים :
6 פסטיבלים :
5 פסטיבלים :
שיאי זכיות במקום הראשון.
כותבים.
2 זכיות :
מלחינים.
3 זכיות :
מבצעים.
3 זכיות :
היסטוריה.
"הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים" החל את דרכו כהפקה מסחרית שפעלה כל שנה כמעט במהלך חג החנוכה משנת 1970 עד שנת 1987.
הפסטיבל עלה לראשונה בחנוכה תשל"א, 28 בדצמבר 1970.
בשנת 1974 הפסטיבל נערך פעמיים – הן בחג הפסח והן בחנוכה, וזאת מפני שבחג החנוכה שלאחר מלחמת יום הכיפורים קיומו לא אושר, והוא נערך באביב, אחרי הפרדת הכוחות הישראלים-מצרים.
בשנות ה-80 חלה ירידה בפופולריות של הפסטיבל, עקב תחרות מצד השירוויזיון ובעיקר מכיוון הפסטיגל, שנערך החל משנת 1981. זאת על אף שהפסטיגל החל את דרכו בחיפה, תוך סיכום בין מפיק הפסטיגל מיקי פלד למפיק הפסטיבל אבשלום רובין שהפסטיגל לא יופיע בתל אביב וכך לא יהווה תחרות ישירה. אך הפסטיבל לא הסתגל לשינויים בשוק הבידור לילדים, לפירוטכניקה ולכוכבים שהציעו המופעים המתחרים, ומעמדו דעך בעוד פופולריות הפסטיגל התגברה.