במשך השנים חזר הספר ונדפס בעשרות מהדורות, שהאחרונה והמוכרת שבהן היא מהדורת "תולדות אהרן", שיצאה לאור על ידי האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן שזיקק את הספר מטעויות, ומהדורתו התקבלה כמהדורה המתוקנת והמושלמת.
ספרי המשך.
עם הפיכתו של הספר לנכס צאן ברזל בספרות החסידית, התפתחה תופעה ייחודית שאין לה אח ורע בספרות זו, יצירת חיקויים של פורמט הספר המסודר לפי סדר ימות השנה והלוח העברי. ארבעה מצאציו של רצ"א חיברו גם הם ספרים בסגנון זהה, שניים מהם אף גזרו את שמם מאותו פסוק. הראשון הוא בנו רבי אלעזר שפירא מלנצהוט שחיבר ספר זהה הנושא את השם יודעי בינה גם הוא על שם אותו פסוק, כפי שמעיד הוא בהקדמתו
הניסיון השני הוא של בן-נינו, רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, שחיבר את הספר שער יששכר, וגם הוא מנמק בהקדמתו את אותו טעם
בהמשך הקדמתו אף מתנצל הנכד על ניסיון החיקוי ומצהיר כי חיבורו רחוק מלהשתוות לזה של זקינו
שני ניסיונות נוספים הם ספר "צבי לצדיק" על חודשי השנה מנכדו רבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב וספר "קרן ישועה" על חודשי השנה מבנו רבי יהושע שפירא.
הארות והוספות.
ריבוי הלומדים בספר, הביא להוצאת מהדורות חדשות, מנוקדות ומוערות, להקל על ההבנה ולאפשר גם ללומדים צעירים שאינם רגילים בשפה הקבלית להתמצא. מהדורה מוערת ראשונה, יצאה לאור ב-2005, בשלושה כרכים בהוצאת מכון "בני שלשים" של חסידות קוסון ובה נוספו הערות נחוצות.
שנים ספורות לאחר מכן, עם התבססות השלוחה הישראלית של מכון עוז והדר, ביקש ראש המכון הרב יהושע לייפער, שהוא גם צאצאו של רצ"א מדינוב, מחברי השלוחה, לערוך את הספר מחדש ולהוסיף לו שלל ביאורים ומדורים, שמנגישים את התוכן לכל דורש, מבלי כל צורך בידע מוקדם. בכך ביקש להציבו בשורה אחת עם ספרי יסוד ביהדות בהם התמקדה עבודת המכון עד אותה עת. על העריכה הופקד עורך מתיבתא הרב מנחם מנדל פומרנץ, ועם השלמתה הודפסה המהדורה בשישה כרכים, בשל הפירוש הפכה מהדורה זו לפופולרית ועל פי פרסומי המכון כבר חזרה ונדפסה באלפי עותקים.
מכון "מעיינות מהרצ"א", בראשו עומד צאצא אחר, הרב שלום לייפער, מסדר את קטעי ההלכה והמנהג שמוזכרים בספריו הרבים, וכן מה שמוזכר בשמו בספרי הפוסקים, ומנהגי דינוב לדורותיהם, על סדר ה"שולחן ערוך".
ריקארדו לאגוס
ריקארדו פרוילאן לאגוס אסקובר (ספרדית: Ricardo Froilán Lagos Escobar; נולד ב-2 במרץ 1938) הוא עורך דין, כלכלן ופוליטיקאי סוציאליסטי, שכיהן כנשיא צ'ילה בין השנים 2006-2000.
בצעירותו.
לאגוס נולד בסנטיאגו. היה בנם היחיד של פרוילאן לאגוס ספולבדה, חוואי לשעבר שמת כאשר בנו ריקארדו היה אך בן 9, ואמה אסקובר מוראלס (שנפטרה בשנת 2005, בגיל 108). בשנת 1954 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת צ'ילה.
את צעדיו הראשונים בפוליטיקה עשה בשנים 1955–1959. הוא נבחר לנשיא הסטודנטים ונשא את נאומו הראשון במקום שבו סלבדור איינדה דיבר אל נשיא גואטמלה, חואן חוסה אלווארו, דקות ספורות לפני כן.
בשנת 1960 סיים את לימודי המשפטים והפך למוציא לאור. במאמריו דיבר על קריסת קבוצות הכלכלה ועל כך זכה לראיון במגזין טיים ובעיתון לה נאסיון, שכינה אותו "המוצרט של הכלכלה".
לאגוס הפך לעורך דין ונישא לכרמן ובר, אם שני ילדיו, ריקרדו וחימנה. אחרי שקיבל את תואר הדוקטור הוא ביטל את נישואיו עם ובר (הוא לא התגרש ממנה, משום שגירושין לא היו חוקיים בצ'ילה עד שנת 2004).
בשנת 1969 פגש את לואיסה דוראן לה פואנטה, לה נישא כשנתיים לאחר מכן. יחד היו הורים לילדיו של לאגוס, לילדיה של לואיסה ולבתם היחידה, פרנסיסקה.
לאגוס קיבל תואר מאוניברסיטת דיוק, שם למד במשך שנתיים (1960-1962). כאשר חזר למולדתו, עבד בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת צ'ילה, שנוהל על ידי קרלוס מסד. ב-1967 מונה למנהל בית הספר למינהל ציבורי ומדע המדינה, תפקיד בו החזיק עד 1969, אז הפך למזכ"ל האוניברסיטה. כמו כן, החל לעבוד כמרצה לכלכלה בבית הספר למשפטים. מ-1971 עד 1972 היה ראש המכון לכלכלה. אחר כן מונה לראש המכון של אמריקה הלטינית למדע המדינה.
פעילותו הפוליטית.
בשנות ה-70 הכריז על עצמו כ"שמאלן עצמאי" ונטש את המפלגה הרדיקלית הצ'יליאנית, אשר אליה הצטרף בשנות ה-60. על אף שלא היה לו ניסיון דיפלומטי, הוא החל לעבוד עם הרנאן סנטה קרוס כשגריר באו"ם. במהלך עבודתו באו"ם הוא גם תקף את החלטת נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שלא להמיר דולר לזהב. ב-1972 מונה לשגריר בברית המועצות אך מינויו לא אושר מעולם על ידי הקונגרס בצ'ילה. כמנהל מחלקת האימונים בלימודי הקדם במדע המדינה ומונה לאחראי על פרויקט אונסק"ו.
ב-1973, לאחר ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה הוגלתה משפחתו לבואנוס איירס בארגנטינה, שם עמד בראש הפקולטה הלטינו-אמריקאית למדעי החברה. שנה אחר כך עבר לארצות הברית, ושימש כמרצה אורח בחוג ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. מ-1975 החל לעבוד באו"ם, כיועץ בתוכנית הפיתוח. ב-1978 חזר לצ'ילה והחל לעבוד כמנהל האזורי לתוכנית האבטלה של האו"ם.
במהלך שנות ה-80, במסגרת פעילותו במפלגה הסוציאליסטית, הפך לנשיא הברית הדמוקרטית - גוף שאיגד את רוב המפלגות הדמוקרטיות שהתנגדו למשטרו של פינושה. מעמדו כיריב העיקרי לפינושה התקבע לקראת משאל העם ב-1988, שבו ביקש פינושה את אמון העם ל-8 שנים נוספות. לאגוס נשא נאום נלהב בטלוויזיה, שבו הישיר מבט למצלמה והפנה לפינושה אצבע מאשימה (פיזית ומטאפורית כאחד): "אני רוצה להזכיר לך, הגנרל פינושה, שב-1980 הבטחת כי ב-1989 לא תתמודד שוב על הנשיאות. והנה עתה, אתה מבטיח למדינה עוד 8 שנים של עינויים, מעשי רצח והפרות זכויות אדם. נראה לי בלתי סביר שלצ'יליאני אחד יהיה כל כך הרבה רעב לכוח. אתה מתכוון להישאר בשלטון 25 שנים..." עד היום, הביטוי "אצבע לאגוס" מתייחס בצ'ילה לאותו לילה, שרבים סברו כי יהיה לילו האחרון של לאגוס.
לאחר משאל העם, שבו רוב הצ'יליאנים הצביעו נגד פינושה, והתפטרותו של האחרון, העדיף לאגוס שלא להתמודד על הנשיאות, ותמך בפטריסיו איילווין. הוא עצמו התמודד לסנאט מטעם מחוז מערב סנטיאגו, אך רשימתו לא הצליחה לזכות במספיק קולות והוא נותר מחוץ לו.
ב-1990 מינה אותו איילווין לשר החינוך, וב-1994 מינה אותו הנשיא אדוארדו פריי לשר לעבודות ציבוריות.
כנשיא צ'ילה.
ב-1999 התפטר לאגוס מתפקידו על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות. את המועמד המפתיע והאלמוני יחסית של תנועת "האיחוד הדמוקרטי העצמאי", חואקין לאווין, הוא ניצח רק בסיבוב השני, כשזכה ב-51.3% מהקולות. עם ניצחונו היה לנשיא השלישי בשנות ה-90 שבא מצדה השמאלי של המפה הפוליטית.
במהלך תקופת שלטונו הקדיש לאגוס את מרצו למאבק באבטלה, לצד חתימה על הסכמי סחר עם מדינות רבות בעולם. שיפור חל במערכות התחבורה והתשתיות. הונהגו דמי אבטלה וביטוח בריאות, וחינוך החובה הורחב ל-12 שנות לימוד. בנוסף הוענקו פיצויים לנפגעי משטר פינושה, והגירושין הפכו לחוקיים.
לצד זאת, התגלו בתקופת שלטונו גם מספר מקרי שחיתות בקרב שרים בממשלתו.
בתחום יחסי החוץ, ניכרה מתיחות עם בוליביה, שחידשה את דרישתה משכבר הימים למוצא לים, עם ארגנטינה שחתמה איתה על הסכם סחר גז שקיפח את צ'ילה, ועם ונצואלה בהנהגתו של הוגו צ'אווס, שצידדה בעמדות הבוליביאניות.
ב-2006 פינה את מקומו למיצ'ל בצ'לט, ששימשה קודם לכן כשרת הבריאות וכשרת ההגנה בממשלתו. סקרי דעת קהל שנערכו בשנה זו, סמוך לסיום כהונתו, העניקו לו כ-70% תמיכה.
איי פניקס
איי פניקס (באנגלית: Phoenix Islands), או, בשמם הרשמי, איי ראוואקי (Rawaki Islands), הם שרשרת אטולים באוקיינוס השקט, אחת משלוש קבוצות איים השייכות לקיריבטי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נערך באיי הפניקס ניסיון ההתיישבות הקולוניאלי האחרון של האימפריה הבריטית - במסגרת התוכנית ליישוב איי פניקס.
האיים, השוכנים מזרחית לאיי גילברט ומערבית לאיי ליין, אינם מיושבים כיום, למעט מספר משפחות המתגוררות על האי קנטון. שמונה האטולים המרכיבים את האיים הם:
שרשרת איי הפניקס כוללת גם את שונית קרונדלט במיקום ואת שונית וינסלו במיקום .
אזור השימור איי פניקס.
אזור השימור של האיים מקיף שטח ימי ויבשתי של 404,250 קמ"ר, ומהווה את אזור השימור הימי הגדול בעולם. באתר השתמרה אחת מהמערכות האקולוגיות הגדולות והשמורות של שוניות אלמוגים אוקיאניות, ובשטחו 14 תילים תת-ימיים, ככל הנראה הרי געש כבויים. באיים ובשוניות מצויים כ-800 מיני בעלי חיים, הכוללים 200 מיני אלמוגים, 500 מיני דגים, 18 מיני יונקים ימיים ו-44 מיני עופות. בשנת 2010 הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית.
מרין אולסופ
מרין אולסופ (אנגלית: Marin Alsop; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא מנצחת אמריקאית שהחל מספטמבר 2019 משמשת כמנהלת מוזיקלית של תזמורת רדיו וינה.
חייה.
אולסופ נולדה במנהטן להורים מוזיקאים מקצועיים. היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל אך עברה לבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיימה תואר ראשון ושני, שניהם בכינור. בשנת 1989 זכתה בפרס קוסביצקי לניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד,
שם למדה אצל ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה וגוסטב מאייר, בין השאר.
אולסופ מכהנת כמנהלת מוזיקלית של פסטיבל קאבריו למוזיקה בסנטה קרוז, קליפורניה מאז 1991. הפסטיבל מתמחה במוזיקה בת זמננו. היא התמנתה למנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של בורנמות' בסתיו 2002.
בשנת 2003 נבחרה לאמנית השנה של מגזין גרמופון ובאותה עונה זכתה בפרס המנצח של האגודה הפילהרמונית המלכותית.