איליין קסידי (באנגלית: Elaine Cassidy; נולדה ב-31 בדצמבר 1979) היא שחקנית אירית הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הראשי, אבי מילס, בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של CBS "האי של הרפר", בדמות פליסיה בסרט "המסע של פליסיה" לצדו של בוב הוסקינס, בתפקיד ראנט בסרט "תאומי הדיסקו" לצדו של קיליאן מרפי, לידיה בסרט "האחרים", וקתרין גלנדנינג בסדרת הדרמה "גן עדן לנשים".
ביוגרפיה.
קסידי נולדה בראהני, פרוור של דבלין שבאירלנד. כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בקילקול (Kilcoole) שבמחוז ויקלו. הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי היה בגיל חמש בהצגה של בית הספר במחזה "פינוקיו".
ב-1996 הייתה קסידי מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה ביותר בפסטיבל הסרטים של ז'נבה על תפקידה ב-"The Sun, the Moon and the Stars". היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "המסע של פליסיה" יחד עם בוב הוסקינס, עליו הייתה מועמדת לפרס ג'יני לשחקנית הטובה ביותר. קסידי זכתה פעמיים בפרס הקולנוע וטלוויזיה האירים (IFTA). ב-2003 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על תפקידה בדמות ראנט בסרט "תאומי הדיסקו", וב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על גילום הדמות אבי מילס בסדרה האמריקאית "האי של הרפר" של CBS. ב-2005 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד מוד לילי בדרמה "Fingersmith" של ה-BBC. ב-2007 הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדמות סנדרה בסרט הדרמה "ומתי ראית את אביך לאחרונה?" לצדם של ג'ים ברודבנט וקולין פירת'. ב-2009 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על תפקיד אנני מוקלהי בסרט "Little White Lie".
בתיאטרון שיחקה קסידי ב-2002 במחזה "The Lieutenant of Inishmore", ב-2006 ב"ציד המכשפות" עם הלהקה השייקספירית המלכותית, וב-2007 במחזה "There Came A Gypsy Riding" בתיאטרון אלמיידה. קסידי הופיעה בווידאו קליפ של השיר "The Scientist" של להקת קולדפליי. בסדרה "בלי לפגוע" של פול אבוט שיחקה קסידי בתפקיד הבלשית דינה קוולסקה.
קסידי גילמה את מורין בסרט הטלוויזיה "Just Henry" של ITV ששודר לראשונה ב-18 בדצמבר 2011.
חיים אישיים.
קסידי נשואה לשחקן סטיבן לורד אותו הכירה על הסט של הסרט "האמת". ב-16 בספטמבר 2009 נולדה בתם קילה. בנם לינוט לורד קסידי נולד בינואר ב-2013. בני הזוג חיים בגריניץ'.
איליין קאסידי
דוד שלוש (מרקש)
הרב דוד שלוש (ה'תקס"ג 1803 בערך, ריסאני – י"ג בכסלו ה'תרנ"ג, 2 בדצמבר 1892, מרקש) היה ראש ישיבה גדולה וממנהיגי הקהילה היהודית במרקש במאה התשע עשרה. היה אחד מהרבנים המרכזיים בדרום מרוקו, אשר העמיד אלפי תלמידים שרבים מהם כיהנו כרבנים באזור. כונה בהערכה "המלך דוד".
חייו.
לא ידוע הרבה אודותיו. נולד בריסאני שבמחוז תאפילאלת, כנראה בסביבות שנת ה'תקס"ג לאביו ר' יחיא בן-שלוש. משם עבר למרקש. במרקש ייסד, בסיוע ראשי הקהילות היהודיות באזור, ישיבה גדולה, אשר חולקה לכיתות לימוד לפי גילאים. הוא עמד בראשות הישיבה ולימד בה. לישיבתו הגיעו תלמידים ממרקש עצמה ומכל הכפרים והעיירות הסמוכים ומהרי האטלס, והיא הפכה להיות המרכז התורני האזורי. הרב יוסף בן נאים מתאר כי בישיבתו למדו מאות תלמידים בבת אחת. הוא גם דאג לצרכיהם החומריים, ובעצמו כיתת רגליו בין אנשי הקהילה על מנת למצוא לתלמידיו מקום לאכול וללון. תלמידיו מספרים שזכה לגילוי אליהו, ומופתים רבים מסופרים אודותיו. כמו כן, נודע בחריפותו הלמדנית, ומסופר עליו שכאשר בא שד"ר אשכנזי והקשה לו קושיה חריפה בגמרא, תרץ אותה בחצי שעה. ר' דוד לא קיבל משכורת מסודרת, ובמקום זאת התלמידים היו מניחים לו מטבעות כסף מתחת לשטיח שבביתו, ורעייתו הייתה אוספת אותם ומשתמשת בהם לצורכי המשפחה.
נפטר בי"ג בכסלו ה'תרנ"ג בגיל 90 בערך, ונקבר בבית הקברות היהודי במרקש.
על שמו בית הכנסת "זכור לדוד" בנתניה.
נינו הרב יוסף יצחק שלוש קיבץ מעט דברי תורה שנכתבו בשמו בספרי תלמידיו, והדפיסם בתחילת הספר "אמת לדוד", ה'תשע"ז. מעט דברי תורה משמו הודפסו גם בקובץ "אעלה בתמר".
משפחתו.
כל בניו מאשתו הראשונה מתו בעודם תינוקות, ובהיותו כבן שמונים נשא את סולטנה, ממנה נולדו שני בנים נוספים שנפטרו בינקותם, ושני ילדים ששרדו: הרב יוסף שלוש שכיהן כראב"ד העדה המערבית בירושלים, שנולד שנתיים וחצי לפני פטירת אביו ובת בשם דדא, שנולדה לאחר פטירתו (אשת הרב יעיש נגר). רעייתו עלתה לארץ ישראל יחד עם בנם, ונפטרה בירושלים בשנת ה'תרצ"ו. נכדיו הם הרבנים דוד שלוש (הקרוי על שמו), שכיהן כרבה של נתניה, ואברהם שלוש, שכיהן כרבה של כפר סבא. נכדתו אביגיל (בת הרב יוסף שלוש) נישאה לרב נסים דוד עזראן, ובתם היא הרבנית צביה אליהו, אשת הרב מרדכי אליהו.
מתלמידיו.
נכדו הרב דוד שלוש העיד: "הוא הרביץ תורה באלפי תלמידים, וכל השו"בים, המשרתים בקודש והחכמים שבמראקש ואגפיה, כולם היו תלמידיו". מבין תלמידיו הידועים לנו:
הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף
ניקולאי אלכסנדרוביץ', נסיך הכתר של רוסיה
אלכסנדר דאף, רוזן פייף
רודמין (עיירה)
רודמין (בליטאית: Rudamina, רודמינַה; ביידיש: רודאמין/רודאמינע; בפולנית: Urdomin, אורדומין) היא עיירה במחוז משנה לזדיי במחוז אליטא שבדרום מערב ליטא. העיירה נוסדה במאה ה-18 על ידי נסיך פולני שהזמין יהודים להתיישב בשטחים שהשכיר להם.
היסטוריה כללית ותולדות העיירה.
העיירה החלה להתפתח ליד אחוזה של נסיכים פולניים בסוף המאה ה-16 עד שנוסדה במאה ה-18 בידי נסיך פולני. העיירה עברה מבעלות לבעלות מספר רב של פעמים. בשנת 1795 היא סופחה לפרוסיה, בין השנים 1807-1815 השתייכה לדוכסות ורשה ומשנת 1815 הייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית. ב-1918 קיבלה ליטא את עצמאותה, ורודמין הפכה למרכז נפה.
תולדות הקהילה היהודית.
היהודים הראשונים בעיירה הוזמנו על ידי הנסיך הפולני שייסד את העיירה, להתיישב במקום והחכיר להם קרקעות. הקרקעות אכן נרכשו על ידי היהודים. קהילת היהודים החלה לצמוח וליצור קשרים טובים עם שכניהם הנוצרים. מצבם הכלכלי של יהודי רודמין היה טוב. הם התפרנסו בעיקר ממסחר ומחקלאות והיו להם קשרים טובים עם הנוצרים בעיירה.
היהודים הראשונים שהגיעו למקום היו בעלי מלאכה, חייטים, סנדלרים. כשהישוב היהודי גדל, הזמינו רב. רוב היהודים היו חקלאים וחכרו אדמה מן ה"פריץ" הפולני לתקופות של חמש שנים. בסוף המאה ה-19 התגוררו בעיירה כ-50 משפחות יהודיות. בשנת 1899 קנה אחד היהודים את רוב השטח המעובד, וכך החלה פריחה קצרה בחיי היהודים ברודמין וסביבתה.
בתחילת שנות ה-20 עם ההכרזה על האוטונומיה ליהודים, פעל ועד קהילה שמנה חמישה אנשים שנבחרו על פי חוק. הוועד טיפל ברוב תחומי החיים היהודיים וגבה מיסים. על פי הסקר שערכה ממשלת ליטא בשנת 1931, בעלי החנויות ברודמין היו יהודים. בשנים אלו מצבם הכלכלי של האיכרים היהודים הלך והידרדר, דבר שהוביל לכך שיהודים רבים עזבו את רודמין, אך הדבר לא פגע בפעילות הקהילה היהודית בעיירה.
היהודים בשואה.
בתחילתה של מלחמת העולם השנייה חיו ברודמין כ-20 משפחות יהודיות ועוד כ-50 משפחות יהודיות בסביבת העיירה. עם תחילת המלחמה וכיבוש פולין בידי הנאצים, סופחה ליטא, ואיתה רודמין, לברית המועצות. עקב היותה קרובה לגבולה של פולין עם ליטא, העיירה הופצצה ברגע שהחל מבצע ברברוסה. ההפצצות החריבו כמה בתים והרגו כמה יהודים. יהודים שניסו לברוח עקב הקרבות נאלצו לשוב לעיירה עם הגעתם של הנאצים אליה. בהגעתם וביסוס שלטונם, החלו כנופיות ליטאיות לאומניות להוציא יהודים לעבודות כפיים מבזות, התעללו בהם, שדדו את רכושם, הכו ופצעו אותם. מרגע שהתבסס שלטונם של הנאצים בעיירה, נאלצו היהודים לענוד טלאי צהוב על בגדיהם, והותר להם לקנות רק מוצרי צריכה בסיסיים. כשאיימו עליהם הנאצים בעונש מוות, הם דרשו 500 רובל לאדם, והעשירים נאלצו לשלם על העניים. לאחר מכן גורשו היהודים מבתיהם ושוכנו בבית המדרש ובכמה בתים קטנים הסמוכים לו. בתיהם נלקחו על ידי שכניהם הליטאים.
ב-15 בספטמבר 1941 גורשו יהודי רודמין וסביבתה לגטו קאקטישק שליד לזדיי, שם נכלאו בתנאים קשים עם יהודי המקום. ב-3 בנובמבר 1941 נרצחו כל היהודים ביער הסמוך. רק יהודי אחד, גדליהו ליפא כהן, בנו של רב העיירה שרד, לאחר שהתחבא בעליית גג במשך שנות המלחמה. הוא עלה לארץ ישראל לאחר המלחמה.
בית הכנסת.
בית הכנסת ברודמין תואר על ידי התושבים כמרהיב ביופיו. יהודי האזור היו מתכנסים בבית הכנסת בעיקר בחגים ובמועדים.
בתקופת השואה בית הכנסת אכלס את יהודי רודמין למשך כמה שבועות לפני שהוצאו מהעיירה אל לזדיי.
אישיים יהודיים מהעיירה.
הניך זימן, שהיה במקור מרודמין, הוצנח בימי מלחמת העולם השנייה על ידי הסובייטים ביערות רודניק, וארגן תנועת פרטיזנים סובייטית בליטא בהשתתפות יהודים רבים מווילנה, קובנה וסביבותיהן. הוא היה מוכר בקרב הפרטיזנים בשם יורגיס. עד סיום המלחמה, הוא המשיך לערוך את העיתון המרכזי של הממשלה בליטא - "אמת".
ז'וסלה
ז'וסלה (בליטאית: Žasliai, ז'אסליאי; בפולנית: Żośle, ז'ושלה; ביידיש: זאָסלע) היא עיירה במחוז משנה קישיאדוריס במחוז קובנה בליטא.
היסטוריה.
בשנת 1897 התגוררו בעיירה כ-2,000 תושבים מתוכם 1,375 יהודים. העיירה נזכרה לראשונה במקורות היסטוריים בשנת 1433, ובשנת 1792 קיבלה זכויות מגדבורג - זכויות לממשל עצמי.