בעקבות מהפכת פברואר הוחלף שלטון הצאר בשלטון ממשלת המעבר הרוסית, שבעצמה הודחה על ידי הממשלה הבולשביקית. הצבא הרוסי, שהיה מותש מלחימתו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, היה בשלבים האחרונים של התפוררות והתמוטטות. אף על פי כן, השפעתם של הבולשביקים בדרגות הגבוהות הייתה חזקה והיו בקרב קציני הצבא רבים שהתנגדו לקומוניזם. הבולשביקים ראו בצבא הצאר את אחד המוסדות של המשטר הישן השנוא, והחליטו לפרקו ולייסד צבא חדש ונאמן למטרה המרקסיסטית. כך הפך הגרעין של צבא הצאר לגרעין הצבא של ממשלת המעבר, שהיה לגרעין הצבא הלבן, שלסירוגין שיתף פעולה עם כוחות חיצוניים שהתערבו במלחמת האזרחים, כמו יפן, בריטניה, צרפת וארצות הברית ולחם כנגד הצבא האדום.
ב-28 בינואר 1918 הוציא המנהיג הבולשביקי, ולדימיר איליץ' לנין, צו להקמת הצבא האדום, שבאופן רשמי מיזג את 20,000 חברי המשמרות האדומים (Красная гвардия) עם 60,000 רובאים לטבים, 20,000 מלחי הצי הבלטי שהיו נאמנים למהפכה וחיילי חיל המצב בפטרוגרד. בתפקיד קומיסאר המלחמה הראשון שימש לאון טרוצקי.
בראשית ימיו היה הצבא האדם צבא שוויוני ולפיכך שררה בו משמעת ירודה. הבולשביקים החשיבו את הדרגות הצבאיות ואת מנהג ההצדעה כמנהגים בורגניים וביטלו אותם. כעת בחרו החיילים את מפקדיהם וקיימו הצבעה לאיזה פקודות לציית. בכל אופן, הסדר זה בוטל עקב לחצי מלחמת האזרחים והשימוש בדרגות הוחזר.
במהלך מלחמת האזרחים לחמו הבולשביקים כנגד קבוצות אנטי-מהפכניות שהיו ידועות בשם הצבא הלבן וכנגד צבאות שנתמכו על ידי בעלות בריתה לשעבר של רוסיה כמו בריטניה וצרפת, שראו צורך במיגור הממשלה הבולשביקית. הצבא האדום נחל סדרה של ניצחונות פנימיים כנגד יריביו מבית ובפרץ של אופטימיות פקד לנין על הארמייה המערבית לתפוס מקום בריק שנוצר עם נסיגת כוחות גרמניה מאזורי האובר אוסט. מערכה זו גרמה לפירוקן של הרפובליקה העממית של אוקראינה ושל הרפובליקה העממית של בלארוס ובסופו של דבר הובילה לפלישה הסובייטית אל הרפובליקה הפולנית השנייה, שהייתה מדינה שאך נוסדה על חורבות האימפריה הרוסית. בפלישה לפולין ובהצתת המלחמה הפולנית-סובייטית הביעו הבולשביקים את אמונתם שיעלה בסופו של דבר בידם לנחול ניצחון על הכוחות הקפיטליסטים הן מבית והן מחוץ.
רוב רובם של הקצינים המקצועיים של צבא הצאר הגיעו מקרב האצולה. יתר על כן, רובם הצטרפו לצבא הלבן. לפיכך, צבא הפועלים והאיכרים התמודד בתחילה עם מחסור בפיקוד צבאי מנוסה. כדי לתקן מצב זה גייסו מחדש הבולשביקים 50,000 קצינים לשעבר בצבא הצאר כדי שיפקדו על יחידות הצבא האדום. בה בעת הם הצמידו לכל אחת מיחידות הצבא פוליטרוקים, קצינים פוליטיים, שתפקידם היה להשגיח על פעולות היחידות ולהבטיח את נאמנותם של הקצינים המקצועיים, שבאופן רשמי כונו "מומחים צבאיים". עד 1921 עלה כבר בידו של הצבא האדום להביס ארבע ארמיות של הצבא הלבן ולהדוף חמישה חילות משלוח זרים, אך החל להתמודד עם תבוסות בפולין.
הכוחות הפולנים הצליחו לשבור רצף ארוך של ניצחונות סובייטיים באמצעות שיגור מתקפת נגד בקרב ורשה באוגוסט 1920. בקרב זה נחל הצבא האדום תבוסה כה קשה ובלתי צפויה עד שהיא גרמה לשינוי כל המהלך של המלחמה ובסופו של דבר קיבלו הסובייטים את התנאים הלא נוחים מבחינתם שהוצעו להם בהסכם ריגה שנחתם ב-18 במרץ 1921. הייתה זו התבוסה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא האדום.
לאחר סיום מלחמת האזרחים הפך הצבא האדום בהדרגה לצבא מקצועי ומאורגן. לאחר שרוב חמשת מיליוני חייליו שוחררו מן השירות, עבר הצבא למבנה של כוח צבאי סדיר קטן והוקמו מיליציות מילואים טריטוריאליות לגיוס בעת מלחמה. בתי הספר הצבאיים הסובייטיים, שהוקמו במהלך מלחמת האזרחים, החלו להכשיר מספר רב של קצינים מאומנים ונאמנים למשטר החדש. במאמץ להאדיר את יוקרתו של העיסוק הצבאי, החזירה המפלגה את השימוש בדרגות הרשמיות, צמצמה בדרגה את פעילותם של הפוליטרוקים ובסופו של דבר ביססה מחדש את הרעיון של פיקוד על יחידה על ידי אדם אחד.
התפתחות המבנה, האידאולוגיה ותורת הלחימה הסובייטית.
ריגול נגדי.
במשך כל ההיסטוריה של הצבא האדום, החזיקה המשטרה החשאית (בגלגוליה השונים כמו הצ'קה, הגפא"ו והנ.ק.ו.ד. בין השאר) שליטה על המחלקות המיוחדות לריגול נגדי (Особый отдел) שהתקיימו בכל העוצבות הצבאיות. הידועה מבניהן הייתה היחידת ה"סמרש" (СМЕРШ) שפעלה בין השנים 1943–1946 במהלך מלחמת העולם השנייה. בעוד שהסגל של יחידות אלו פעל בגלוי, הייתה לו שליטה על רשת של מודיעים, שכונו צ'קיסטים וגויסו ליחידות הרגילות.
דוקטרינה פוליטית.
בהנחייתם של לנין וטרוצקי דבק הצבא האדום בהכרזתו של קרל מרקס שניתן לגבור על הבורגנות רק באמצעות מרד עולמי של מעמד הפועלים ובאותה עת התמקדה הדוקטרינה הצבאית הסובייטית בהפצת בשורת המהפכה ובהרחבת ההשפעה הסובייטית ברחבי העולם. לנין יישם את תורתו של מרקס כאשר הוא פלש לפולין בתקווה לעורר את המהפכה הגרמנית הקומוניסטית. ההישג היחיד של חיל המשלוח לפולין היה הקמת הקומינטרן במרץ 1919, ארגון שמטרתו היחידה הייתה להילחם "בכל האמצעים האפשריים, כולל בכוח צבאי למיגור הבורגנות הבינלאומית וליצירת רפובליקה סובייטית בינלאומית כשלב מעבר לקראת ביטולו המוחלט של מוסד המדינה".
בקנה אחד עם פילוסופית הקומינטרן, דיכא הצבא האדום בכוח את המרד הבסמצ'י של המוסלמים במרכז אסיה כדי להשאיר את טורקסטן בתחום השליטה הסובייטית. ב-1921 הדיח כוח הפלישה של הצבא האדום ל את נציגי הממשלה הגאורגית והפך אותה לרפובליקה סובייטית. גאורגיה אולצה אז להתאחד עם ארמניה ועם אזרבייג'ן כדי ליצור את הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מדינה חברה בברית המועצות.
יחסי הצבא והמפלגה.
במהלך שנות השלושים יצרו תוכניות החומש ותהליך התיעוש של יוסיף סטלין בסיס תעשייתי שהיה חיוני למודרניזציה של הצבא האדום. עם התגברות הסיכויים למלחמה באירופה בשנים האחרונות לעשור זה, שילשה ברית המועצות את ההוצאות שלה על כוחותיה הצבאיים והכפילה את כוחותיה הסדירים כדי להתאים את עוצמתה לזו של אויביה הפוטנציאלים.
עם זאת, ב-1937 טיהר סטלין את הצבא האדום ממיטב קציניו. מתוך חשש לאיום שהיווה הצבא לשלטונו, כלא סטלין או הוציא להורג רבים מקציני הצבא, במספרים שמוערכים באלפים, כולל שלושה מתוך חמשת המרשלים שלו. פעולות אלו גרמו לנזק קשה ליכולותיו של הצבא האדום במלחמת החורף בשנים 1939 – 1940.
מתוך חשש מהאהדה הציבורית האדירה של הצבא לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוריד סטלין בדרגה את גיבור המלחמה, המרשל גאורגי ז'וקוב וייחס לעצמו את הצלתה של המדינה. לאחר מותו של סטלין ב-1953 עלה מחדש כוחו של ז'וקוב כתומך נאמן של ניקיטה חרושצ'וב. זה האחרון גמל לז'וקוב כשמינה אותו להיות שר ההגנה וחבר מן המניין בפוליטביורו. הדאגה שהצבא הסובייטי יהפוך לגורם רב משקל יתר על המידה בפוליטיקה, הובילה בכל אופן לפיטוריו הפתאומיים של ז'וקוב בסתיו 1957. מאוחר יותר התנכר חרושצ'וב לצבא על ידי קיצוץ בתקציבו כדי ליישם את תוכניותיו לרפורמה כלכלית.
שנות שלטונו של ליאוניד ברז'נייב עמדו בסימן של שיא בשיתוף הפעולה בין הצבא למפלגה כאשר הוא הגדיל את משאבי הצבא. ב-1973 היה שר ההגנה לחבר מלא בפוליטביורו בפעם הראשונה מאז פיטוריו של ז'וקוב ב-1957. אך ברור היה עדיין שברז'נייב חש מאוים על ידי הקצונה המקצועית והוא שאף ליצור חוג מצומצם של מנהיגות צבאית סביבו במאמץ לבסס את סמכותו על הכוחות המזוינים.
בראשית שנות השמונים התגלעו מתחים בין הצבא לבין המפלגה בסוגיית הקצאת המשאבים לצבא. למרות האטה שחלה בצמיחה הכלכלית, דרש הצבא, לעיתים ללא הועיל, להקצות לו יותר משאבים לפיתוח כלי נשק קונבנציונליים מתקדמים.
מיכאיל גורבצ'וב הפחית בחשיבותם של הכוחות המזוינים בטקסים הממלכתיים, כולל העברת נציגי הצבא לקצה שורת המנהיגים שניצבו על המאוזוליאום של לנין במהלך הטקס השנתי בכיכר האדומה לציון יום השנה למהפכת אוקטובר. תחת זאת הדגיש גרובצ'וב את סדר הקדימות לעדיפויות הכלכליות האזרחיות על פני הדרישות של הפיקוד הצבאי.
הדוקטרינה הצבאית.
צבא הצאר הובס במלחמת העולם הראשונה. לעובדה זו הייתה השפעה חזקה על השלבים הראשונים של עיצוב הצבא האדום. בעוד שצבאות בריטניה וצרפת המשיכו ברצון להחזיק באסטרטגיות שהקנו להם את הניצחון במלחמה, הצבא האדום פיתח וניסה טקטיקות ותפישות חדשות. הסובייטים ראו עצמם כאומה ייחודית בהיסטוריה האנושית ולפיכך לא חשו נאמנות כל שהיא למסורות צבאיות קודמות, אידאולוגיה שהעמידה את החדשנות בסדר עדיפות ראשון.
על פי תפישתו, הצבא האדום היה מחויב לשימת דגש על לוחמה בתנועה. החלטה זו הושפעה מהמלחמות שבמהלכן הוקם ועוצב הצבא, הווה אומר, מלחמת האזרחים והמלחמה הפולנית-סובייטית. לשני עימותים אלו היה מעט מאוד במשותף עם מלחמת החפירות הסטטית של מלחמת העולם הראשונה. תחת זאת, הן התבססו על מבצעים ניידים ארוכי טווח, לעיתים על ידי כוחות קטנים אך חדורי מוטיבציה וכן על מהלכי התקדמות מהירים של מאות ק"מ תוך מספר ימים.
בתקופת המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, היו לברית המועצות משאבים מצומצמים מאוד להקצות לצבא האדום בתקופת עיצובו בשנות העשרים. מצב זה השתנה רק כאשר החל סטלין את מדיניות התיעוש ב-1929, מדיניות שהוחל בה בין השאר כדי לאפשר הקצאה חסרת תקדים של תקציבים לטובת הצבא.