אחרי נישואיו לשחקנית אנג'לה סקאולר ב-1982 החליט פיליפס להתרחק מסוג הדמויות שאפיינו את עבודתו עד אז. הוא המשיך להופיע על במות התיאטרון ובהפקות טלוויזיוניות, וגם בתפקידי אופי בסרטים כמו "אימפריית השמש" (1987) בבימויו של סטיבן ספילברג והסרט "טומב ריידר" מ-2001. באותה שנה החל פיליפס להשתתף בסדרת סרטי הארי פוטר בדיבוב מצנפת המיון. ב-2001 שיחק בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים", ב-2002 בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות", וחזר לגלם את הדמות ב-2011 ב"הארי פוטר ואוצרות המוות" חלק שני. עוד שיחק פיליפס בקומדיות מצבים בריטיות בהן "Honey for Tea" עם פליסיטי קנדל, ובהופעות קמע בסדרות פופולריות כמו "The Bill".
ב-2006 שיחק פיליפס בסרטו של חניף קוריישי "ונוס" לצדו של פיטר או'טול. על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר. בסרט זה הופיעה גם ונסה רדגרייב, ובתוספות של ה-DVD מספר פיליפס שהוא עבד גם עם בנותיה וגם עם אביה מייקל רדגרייב (ב-1938).
ב-2006 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של פיליפס "Hello" בהוצאת Orion ().
ב-1998 במסגרת חגיגות יום ההולדת של המלכה הוענק לפיליפס תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE). ב-2008 הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
חיים אישיים.
ב-30 במאי 1948 התחתן פיליפס עם אשתו הראשונה, פנלופה ברטלי. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים קרוליין, קלודיה, אנדרו ורוג'ר.
ב-1962 היה לפיליפס רומן עם השחקנית קרוליין מורטימר , בתה של הסופרת פנלופי מורטימר. בשלב זה נפרדו פיליפס וברטלי.
אחרי מורטימר הייתה לפיליפס מערכת יחסים עם השחקנית ויקי לוק, אתה חי שלוש שנים. אחר כך הייתה לו מערכת יחסים עם אנג'לה סקאולר שהייתה נערת בונד.
ב-1981 כששהה פיליפס בסיור הופעות באוסטרליה נודע לו שפנלופה ברטלי מתה בשריפה. פיליפס בחר להמשיך בהופעות ולא להשתתף בהלוויה. מאוחר יותר הודה שמשפחתו מעולם לא סלחה לו על כך.
ב-1982 התחתנו פיליפ וסקאולר והם נשארו יחד עד מותה ב-11 באפריל 2011. סקאולר סבלה מסרטן המעי וגם מהפרעה דו־קוטבית. היא שמה קץ לחייה.
ב-20 בדצמבר 2013 התחתן פיליפס בשלישית, כשהוא בן 89, עם זארה קאר.
פיליפס הוא אוהד ותיק של מועדון הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
באוגוסט 2014 כשהיה במסע קניות בלונדון עם אשתו לקה פיליפס בשבץ. באוקטובר שוחרר מבית החולים. בינואר 2015 אושפז שוב אחרי התקף נוסף.
לזלי פיליפס
מושבת הילדים במלחובקה
מושבת הילדים היהודית לדוגמה ע"ש האינטרנציונל השלישי במָלַחוֹבְקָה (ביידיש: ייִדישע מוסטערדיקע קינדער־קאָלאָניע אױפֿן נאָמען פֿונעם דריטן אינטערנאַציאָנאַל אין מאַלאַכאָװקע; ברוסית: Еврейская образцово-показательная детская коммуна имени III Интернационала в Малаховке) הייתה מוסד חינוכי יידישיסטי סובייטי שפעל בין 1919 ל-1938 בחבל מוסקבה. המושבה התקיימה במתכונת של קומונת בית-יתומים, היחידה מסוגה בברית המועצות.
רקע.
במהלך שנות ה-20, לאחר החורבן שהשיתה מלחמת האזרחים הרוסית, סבלה ברית המועצות מריבוי של ילדים ובני נוער משוטטים וחסרי בית. הנציבות העממית לענייני חינוך החלה בהקמת מושבות מיוחדות לטיפול בהם. בין הפעילים בתחום היה הפדגוג אנטון מקרנקו, שהתנגד לענישה גופנית, דגל בכבוד לילדים והנהיג במוסדותיו גישות חלוציות כמו הסתמכות על לחץ חברתי חיובי על הפרט.
בקרב כלל ילדי הרחוב היו גם יהודים בשיעור ניכר, יתומים שהוריהם נטבחו בפוגרומים באוקראינה או בנסיבות אחרות. ב-1924 פעלו במינסק לבדה 8 בתי יתומים יהודיים עם 77 מחנכים ו-602 חניכים. לאחר המהפכה, התרחשה פריחה יידישיסטית אדירה בקרב יהודי ברית המועצות. אינטלקטואלים כמו משה ליטבקוב ניסו לכונן לאום דובר-יידיש כחלק ממערכת הלאומים הסובייטית, בתמיכה נדיבה של הממשל. במקביל לפעילות תרבותית תוססת בשפה היידית, לחמו פעילי היידישיזם הסובייטי במסורת הדתית, בשפה העברית ובציונות, שנחשבו בעיניהם כולן כתופעות ריאקציונריות.
הקמת המוסד.
ב-1919 מינתה הנציבות העממית לענייני חינוך את ברוך שוורצמן לייסד בית-יתומים יהודי במלחובקה , יישוב כפרי 27 ק"מ דרום-מזרחה למוסקבה. מוסד שוורצמן לא בית-היתומים היחיד במלחובקה: היו לפחות 14. שוורצמן, קומוניסט ופעיל יידישיסטי בולט שהיה אחיו של המשורר אשר שוורצמן וניהל מוסדות חינוך יהודיים מאז 1911, הגיע לאתר בנובמבר.. הוא חילק את המושבה ל-4 קבוצות, שכל אחת השתכנה בבית עץ נפרד. הוא דאג להרחיק את המחנכים הקודם, חלקית דתיים וחלקית ציונים, והעביד צוות מחנכים חדש מאוקראינה שהסכים לעבוד לפי הקו האידאולוגי החדש.
ברוך שוורצמן תיאר את תחילת דרכו במושבת מלחובקה בגליונות מס' 3-2 משנת 1920 של כתב העת ביידיש "קולטור און בילדונג" ("תרבות וחינוך"), הבטאון של המחלקה היהודית של משרד החינוך. במאמרו מביע שוורצמן התנגדות אידאולוגית חריפה נגד רשת בתי ספר יהודיים דתיים-ציונים "תרבות":
אחד מחניכיו המסורים, זלמן ארונוב, תיעד את האווירה של נובמבר 1919 בספרו הדקיק "מאַלאַכאָווקער קינדער־קאָלאָניע" ("מושבת הילדים במלחובקה") שיצא לאור במוסקבה ב-1932: "המוני ילדים נטושים הסתובבו בתקוה שלא למות מרעב או מהתקפות שודדים. הם התרכזו סביב הערים הגדולות כמו מוסקבה, לנינגרד (כיום סנקט-פטרבורג), חרקוב, קייב ואחרות, בהן הוקמו בתי יתומים שפעלו בשפות של כל הקבוצות האתניות".
בעת הקמתו היו במוסד 125 חניכים בגילאי 16-6. בהמשך נע מספר הילדים בין 100 ל-150. לפי זכרונות חלק מהמורים והתלמידים, הם התגוררו במספר בתי עץ שננטשו על ידי בעליהם.
הסופר דער נסתר לימד במקום בין 1920 ל-1921, ומרק שאגאל לימד ציור בתחילת שנות ה-20, ובחדר שהוקצה לו עבד על יצירותיו. יואל (יולי) אנגל לימד מוזיקה בין 1920 ל-1922, במקביל לעבודתו השוטפת, והוחלף על ידי משה ברגובסקי.
מבנה ארגוני.
ממשל עצמי.
במושבת מלחובקה באו לידי ביטוי תפיסות ושאיפות חינוכיות של ברוך שוורצמן, אותן הוא התחיל לפתח וליישם בדמייבקה. הוא כינה אותם "נײַע אַרבעט־שול" (בית ספר עמלני חדש). בהתאם לתורתו של שוורצמן, המחנכים והחניכים גרו באותה הסביבה, ופנו זה לזה ב"דוּ", "את/ה" בצורה הלא-פורמלית. ביחד הם כתבו את חוקת המוסד..
מאיר פולונסקי סיכם את אורח החיים החדש של המושבה כ"ממשל עצמי" ו"אוטונומיה ניהולית". ארונוב מרחיק לכת ומגדיר אותו כ"מלוכה". לדבריו, לילדים הותר ללכת לאן שהם חפצו ולהשתתף בכל יוזמה, אך החופש הנרחב לווה במנת ביקורת נדרשת לשמירה על יציבות.
באביב 1920 ברוך שוורצמן פרסם בכתב עת "קולטור און בילדונג" ("תרבות וחינוך") מאמר על מחצית השנה הראשונה שלו בתפקיד מנהל המוסד. הוא ציין את הקושי בעיצוב יחסים שיתופיים בין החניכים, שמעולם לא חיו בקולקטיבים. מאידך, העדר ניסיון כזה שימש כתמריץ פדגוגי למציאת נתיבים חדשים. שוורצמן התמקד במאמרו על שני עניינים החשובים במיוחד עבורו: אוטונומיה וארגון במושבה.
החודשים הראשונים התאפיינו בתוהו ובוהו. כל אחד מארבעת בתי המגורים החליט על שיטת ארגון משלו. בהמשך המוסד הצליח להקים גוף ניהולי מאוחדת, ה"קאָלאָניע־ראַט" (מועצת המושבה), בו השתתפו כל המחנכים ושלושה חניכים מכל בניין. הגוף כונס מדי שבוע ודן בסוגיות של ניהול, כלכלה וחינוך. שוורצמן מדווח גם על הקמת ארבעת גופים בשם "הויז־ראַט" (מועצת הבית).
צורה דמוקרטית וחופשית של חיי הקהילה הסוציאליסטית הייתה הליבה של פרויקט החזון של ברוך שוורצמן; הוא היה מודע באופן מלא לחדשנות רעיונו, והיה מוכן להכניס בו תיקונים על מנת שישמש דוגמה כמסגרת ארגונית עבור פרויקטים עתידיים לטובת חניכים ומחנכים גם יחד בהתאם לחזון החינוך הקומוניסטי. הוא חותם את דבריו בהדגשתו, כי מושבת מלחובקה היא הניסיון החלוצי של השתלת הצמח החדש – "אַרבעט־שול" (בית ספר עמלני) בקרקע היהודית, ויש להמשיך ולשפר את המעשה. בניגוד לפרקטיקה ששררה במוסדות החינוך ברוסיה הצארית (הן רוסיות והן יהודיות), במלחובקה עונשים פיזיים היו אסורים לחלוטין.
מבנה כלכלי, צירוף למידה ועבודה.
בפתיחת ספרו מתאר ארונוב את המצוקה הכלכלית ששררה ב-1919 ברוסיה בכלל ובמושבה בכלל. גם הוא וגם מארק שאגאל בזכרונותיו מציינים שלילדים לא היו נעלים ובגדי חורף, הורגש מחסור במיטות. רוב בנייני המושבה היו וילות קיץ ללא הסקה. לדברי ארונוב, הקהילה היהודית במוסקבה הציעה סיוע כלכלי בתנאי שבמושבה תנוהל אורח חיים דתי, והצעתה נדחתה. איליה פלוטקין, חניך המושבה, מציין את כישרונו הארגוני של ברוך שוורצמן: אפילו בשנים הכי רעבות הילדים לא הרגישו מחסור באוכל.
בניגוד לבית יתומים רגיל, במושבת מלחובקה הילדים לא רק למדו אלא גם עבדו בגן, בלול, ברפת, במטבח ובנגריה. הם חטבו עצי הסקה, סרגו, כיבסו ותיקנו בגדים, וניקו את בתי מגוריהם לפי תור. חשמל לא היה, לכן למדו ועבדו עד רדת החשכה החושך. המוסד שאף לסיפוק צרכיו בעצמו, ללא תלות בתקצוב חיצוני.
היבטים פוליטיים (שלב מוקדם).
אלסנדר רפופורט במאמרו מציין שהקו האידאולוגי השולט במושבה כלל קומוניזם, אתאיזם וביקורת נוקבת נגד תנועת הצופים ה"בורגנית". מנגד, ב-1923 הוקמה שם שלוחה של תנועת הפיונרים. שאגאל נזכר שהחניכים השתתפו באספות פוליטיות ושרו את האינטרנציונל בחיוך ועם תנועות ידיים.
ארונוב מספר על חניכה בשם חסיה שתבעה שוויון זכויות מיני וקיבלה את מבוקשה.
במוסד חגגו חגים בולשביקיים. התכתיב האידאולוגי הלך והחמיר ובשנות ה-30 הפך לפוליטיזציה של כל פרט בחיי היום-יום, אף בתחילת דרכו היו למוסד מגעים עם ארצות הברית. יש עדויות על תמיכה כלכלית מארצות הברית במוסד. השגריר האמריקני ביקר במלחובקה מספר פעמים והצטלם עם החניכים.