חיילים – ישנם שני סוגי גיוס לחיילי הצבא הצרפתי: מתנדבים לצבא (כללי) (VDAT) החתומים לשנת שירות אחת, מתחדש. ומתנדבים לכוחות הקרביים של הצבא (לוחמים) (EVAT), עם חוזה לשלוש או חמש שנים, מתחדש.
נגדים – נגדים משרתים בחוזים קבועים, או באופן חריג בחוזים מתחדשים לחמש שנים.
קצינים – קציני קבע משרתים בחוזים מתחדשים למשך 20 שנות שירות לכל היותר באחד משני המסלולים: קצינים קרביים וקצינים מומחים.
לוריקידיים
יוסף קונביץ
הרב יוסף קונביץ (בכתיב ישן: קאָנוויץ; באנגלית: Josef Konvitz; ה'תרל"ח, 1878 - ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944) היה רבן של כמה ערים בליטא ובארצות הברית, נשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. חתנו של הרידב"ז.
ביוגרפיה.
ליטא.
נולד בכפר קאשודאר שליד העיירה ז'זמיר שבליטא לרב אליהו חיים קונביץ, למדן מקומי שהתפרנס מחנות מכולת ובית מרזח שהיו ברשותו. למד בילדותו מאביו, ובגיל תשע נשלח לפי דרישת רב אורח שעבר בבית הוריו, ללמוד גמרא בז'זמיר אצל המלמד המקומי לגמרא. הוא למד אצל רבו זה שלוש שנים ובגיל 12, מיד לאחר חג הפסח של שנת ה'תר"ן (קיץ 1890), נשלח בידי הוריו ללמוד בישיבת סלובודקה שבראשה עמד אז הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ר' איצל פוניבז'ר). לאור המלצת מורו לגמרא, זומן למבחן אצל ראש הישיבה והתקבל ללמוד בה, בשל גילו הצעיר וכישוריו שבלטו, כינו אותו בישיבה "העילוי מקאשודאר".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נמנה עם "הי"ד החזקה", קבוצה של 14 בחורים ממצויני ישיבת סלובודקה שנשלחו בידי "הסבא מסלובודקה", הרב נתן צבי פינקל, לבקשת רבה של סלוצק, הרב יעקב דוד וילובסקי ("רידב"ז"), לייסד ישיבה חדשה בעיר. הוא מצא חן בעיני הרידב"ז ושנה לאחר בואו לעיר נישא לבתו של הרב, וֶליה. הוא עשה אצל חמיו שימוש חכמים והחל משמש מורה הוראה ודרשן. בשל נסיעת חותנו הרידב"ז לארצות הברית לצורך גיוס כספים לכיסוי חובותיו מהדפסת התלמוד הירושלמי עם פירושו, מינתה אותו הקהילה היהודית בסלוצק בשנת 1901 כממלא מקום רשמי של חמיו. הוא לא רצה לקבל על עצמו את האחריות לעיר כה גדולה ונמלט לבית הוריו.
כעבור שנה קיבל מינוי כרב בעיירה קטנה-יחסית בשם שדובה שבה התקיימה קהילה יהודית מכובדת. ושנה לאחר מכן (1902) התקבל כרבה של קובורסק שבפלך קובנה, בעיירה זו כיהן כארבע שנים. חידושי תורה שכתב בתקופה זו הודפסו בידי חותנו בספרו "בית רידב"ז" (ירושלים תרס"ח).
צפת, ארץ ישראל.
ב-1906 הודיע לו חותנו הרידב"ז, שהתיישב בינתיים בצפת ויסד בה ישיבה גדולה, שהוחלט לקבל אותו כרבה של הקהילה האשכנזית בצפת, כדיין בבית הדין העירוני וכר"מ בישיבתו של חמיו. הוא עלה לארץ ישראל עם אשתו והחל לכהן בתפקידיו. ב-1908 נולד בצפת בנו מלכיאל (לימים מילטון רידבז קונביץ, משפטן ומזרחן בכיר באוניברסיטת קורנל), ולקראת סוף אותה שנה יצא הרב קונביץ למסע בן-שנתיים של גיוס תרומות לישיבתו של חמיו שעמדה על סף קריסה כלכלית. למרות הצעות רבנות חשובות בארצות הברית, חזר כעבור שנתיים לצפת ונשאר בה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. אז פסקו באחת מקורותיה הכספיים של הישיבה, הוא נסע ללונדון לגיוס כספים, ואחר כך חשש לחזור לארץ ישראל בהיותו נתין רוסי, האימפריה הרוסית הייתה במצב מלחמה מול האימפריה העות'מאנית ששלטה אז בארץ ישראל. בעקבות מצב המלחמה, היגר לארצות הברית. הוא קיבל אזרחות אמריקאית ובזכות העובדה שגם ישיבת רידב"ז הייתה רשומה כמוסד אמריקאי, הצליח להביא את משפחתו לארצות הברית ב-1915.
ארצות הברית.
עם התארכות המלחמה קיבל את משרת רבנות הקהילה היהודית באליזבת, ניו ג'רזי. יחד עם הרב ישראל רוזנברג הקים אז את ארגון "עזרת תורה" בחסות אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה. ב-1917 נבחר כחבר מן המניין בוועד הפועל של אגודת הרבנים. לאחר המלחמה עסק רבות בהיתר עגונות המלחמה הרבות, שחלקן הגיעו לחופי ארצות הברית. ב-1919 עבר לכהן כרבה של טרנטון, בירת ניו ג'רזי. הוא היה פעיל מאוד בתחום הכשרות, ובקיץ של אותה שנה נבחר כסגן נשיא אגודת הרבנים.
בכ' באייר ה'תרצ"ה (קיץ 1935) הוביל את החרם שיזמה אגודת הרבנים ושעליו חתמו רבנים נוספים נגד עורכי חופות שיאמצו את "תקנת בנות ישראל" שהוצעה שבוע קודם לכן בכנסת הרבנים הקונסרבטיבים. ב-1939 פרש מתפקידים פעילים באגודת הרבנים בשל בריאותו והתמנה כנשיא הכבוד של האגודה. הוא החליט לחזור ולעלות לארץ ישראל ולכונן בצפת מחדש את "ישיבת רידב"ז", אך מלחמת העולם השנייה שפרצה בסוף השנה שיבשה את תוכניותיו. עם הגעת הידיעות הראשונות על הנעשה באירופה, שקע בצער ולקה בלבו. בט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944, לקה בהתקף לב חמור נוסף ונפטר. הוא התגורר בסוף חייו בבית בנו סול (שלמה אריה) בבלמר שבניו ג'רזי, הלווייתו התקיימה בבית הכנסת "בית יוסף" בניו יורק במעמד חבריו לאגודת הרבנים ואישים נוספים והוא נקבר זמנית בבית הקברות "בית יוסף". לאחר המלחמה, הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בכ"ד בסיוון ה'תש"ו בבית הקברות היהודי העתיק בצפת ליד קבר חותנו הרידב"ז.
לאחר פטירתו נקראה לזכרו "ישיבת הרב יוסף קאנוויץ" בלואר איסט סייד של ניו יורק, הישיבה הייתה מרכז תורני שהוקם עוד קודם לכן ושכלל את בית הכנסת של יוצאי סלוצק ותלמוד תורה רידב"ז, על שם חמיו. המוסד נסגר ב-1985 בשל שינויים דמוגרפיים ועזיבת מרבית התושבים היהודיים את האזור.
יוסף קנוביץ
יוסף קאנוויץ
יוסף קנוויץ
טוסנו
טוסנו (ברוסית: Тосно) היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז המוניציפלי של טוסנו. העיר אוזכרה לראשונה בשנת 1500 והוקמה על גדות נהר טוסנה ועל שמו העיר נקראת.
מאז 1963 היישוב מהווה לעיר והיא נחשבת לעיר תעשייתית בעיקרה בשל ריבוי מפעלים תעשייתיים בתחומה. אוכלוסייתה מונה 38,289 תושבים (נכון לשנת 2016) והיא שוכנת במרחק של 53 קילומטרים מדרום מזרח לעיר סנקט פטרבורג.
היסטוריה.
היישוב טוסנו אוזכר לראשונה בשנת 1500 והיה חלק מוודסקאיה פיאטינה באדמות נובגורוד. בשנת 1708 היישוב נכלל במחוז אינגרמנלנד (שבשנת 1710 הייתה לפלך סנקט פטרבורג).
במהלך המאות ה-18 וה-19 היישוב התפתח מאוד בשל מיקומו הגאוגרפי על הדרך שבין מוסקבה לסנקט פטרבורג. משנת 1774 היוותה תחנת מעבר. בשנת 1849 נפתחה תחנת הרכבת טוסנו, שחיברה בין סנקט פטרבורג ליישוב צ'ודובו.
בשנת 1913 המחוז שינה שמו לפטרוגרד וב-1924 הפך למחוז לנינגרד.
ב-1 באוגוסט 1927 הוקם מחוז קולפינו וטוסנו הייתה לחלק ממנו. ב-1930 קולפינו פורק וטוסנו הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז טוסנו שאך הוקם. ב-1935 הוענק לעיר מעמד של יישוב אורבני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, מה-28 באוגוסט 1941 ועד ה-26 בינואר 1944 הייתה כבושה בידי כוחות הורמאכט של גרמניה הנאצית ונהרסה כמעט כליל, אוכלוסייתה גורשה למדינות הבלטיות. לאחר המלחמה העיר שוקמה.
ב-1962 הוקמה תחנת רדיו וב-1 בפברואר 1963 נשיאות הסובייט העליון אישרה את הפיכת טוסנו לעיר.
כלכלה.
תעשייה.
בעיר מפעלי תעשייה רבים בתחום הבנייה ובה גם מפעל גדול של חברת קטרפילר.
באזור טוסנו נמצא אתר קראסני בור, אתר לפסולת ענק.
תחבורה.
טוסנו ניצבת על אם הדרך בין מוסקבה וסנקט פטרבורג ובה עוברות מסילות הברזל של רכבת מוסקבה-סנקט פטרבורג והכביש הפדרלי M10 המקשר בין הערים.
מזרחית לעיר ישנה תחנת רכבת שהוקמה בשנת 1851 ומקשרת מאז את טוסנו עם סנקט פטרבורג והעיר גטצ'ינה.
ספורט ותרבות.
מועדון הספורט המפורסם והמצליח ביותר הוא מועדון הכדורגל טוסנו שהוקם בשנת 2013 וזכה בגביע הרוסי במאי 2018.
בעיר ישנם מונומנטים ואנדרטאות לזכר מלחמת העולם השנייה. בעיר שוכן גם מוזיאון טוסנו להיסטוריה מקומית והוא המוזיאון הממלכתי היחיד בטוסנו וסביבתה.
בקרב ילידי העיר ידועים ההיסטוריון הרוסי פאבל אלנדסקי (1844 - 1883) והכדורסלנית מריה סטפאנובה שגדלה בעיר.
ערים תאומות.
לעיר הסכם ערים תאומות עם:
שמות איסלנדיים
שיטת השמות האיסלנדיים שונה מרוב שיטות שמות המשפחה הנהוגים כיום בעולם המערבי בכך ששמות המשפחה האיסלנדיים הם פטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האב) או לעיתים מטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האם). שמות המשפחה באיסלנד מציינים את שם אביו או אמו של הילד ולא שם היסטורי הקשור לשושלת המשפחתית. איסלנד חולקת מסורת תרבותית משותפת עם ארצות סקנדינביה: נורווגיה, שוודיה ודנמרק (כולל איי פארו). עם זאת, האיסלנדים, שלא כמו תושבי ארצות סקנדינביה האחרות, המשיכו לעשות שימוש במערכת השמות המסורתית שלהם, שבעבר הייתה בשימוש בכל ארצות הצפון, למעט חלקים מסוימים של פינלנד. מערכת השמות האיסלנדית היא לפיכך לא מבוססת על שמות משפחה, אף על פי שחלק מהאיסלנדים כן נושאים שמות משפחה ועשויים לעשות שימוש בשתי השיטות.
כמה שמות משפחה כן קיימים באיסלנד, רובם אומצו כפטרונים על ידי איסלנדים שהתגוררו מחוץ לארצם, בדרך כלל דנמרק. בין האיסלנדים המפורסמים שירשו שמות משפחה ניתן למנות את ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה, האתלט והשחקן מאגנוס שבינג, במאי הקולנוע בלטסאר קורמקור, השחקנית אניטה בריים וחברת האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) והעיתונאית לשעבר, אלין הירסט. עד 1925 ניתן היה מבחינה חוקית לאמץ שמות משפחה. אחד האיסלנדים שעשו זאת היה חתן פרס נובל לספרות, הלדור לכסנס, בעוד שסופר אחר, איינר ז'רליפסון (Einar Hjörleifsson) ואחיו, בחרו בשם המשפחה "קוורן" (Kvaran). החל מ-1925 לא ניתן לאמץ באיסלנד שם משפחה למעט במקרים בהם היה זה שם המשפחה בדורות הקודמים. החוק עודכן ב-1991 וב-1996.
שמות פרטיים.