מנישואיו הראשונים נולדו לבלומנטל שלוש בנות: אן, ג'יל וג'יין. כיום הוא מתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי עם רעייתו ברברה, שאיתה הוא הביא לעולם בן אחד, מייקל.
מלון א-דיירה
מלון א-דיירה עזה פלסטין (בערבית: فندق الديرة غزة فلسطين) הוא בית מלון חוף הממוקם בעזה. בית המלון הוקם בשנת 2000 וכולל כ־22 חדרים. המלון משמש בקביעות עיתונאים זרים הבאים לסקר את רצועת עזה.
בית מלון מתואר כבעל "אלגנטיות עות'מאנית". שמשלב ארכיטקטורה מרוקאית וערבית מסורתית עם השפעות עיצוביות מודרניות, אדריכל בית המלון היה רשיד עבד אל-חמיד.
המלון זכה למספר ביקורות חיוביות בהם במגזין "Time", ועל ידי הוצאת מדריכי הטיולים "לונלי פלאנט" שתיאר את המלון כ"מסוגנן ופועל בחוזקה.
בשנת 2010 ביקרו במלון מספר שגרירי רצון טוב של האו"ם בהם השחקנית האמריקאית מיה פארו והשחקן המצרי מחמוד קביל.
ב־16 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, נהרגו מכטב"מים חמושים של צה"ל ארבעה ילדים בני 9–11 ששיחקו כדורגל על החוף מול המלון, לעיני עיתונאים זרים.
Al Deira Hotel
נורבורגרינג
ליגת הכדורגל הלאומית (דרום אפריקה)
ליגת הכדורגל הלאומית (באנגלית: National Football League) הייתה הליגה המקצוענית הבכירה בכדורגל בדרום אפריקה, שהוקמה בשנת 1959. תחילה קיבלה הליגה התנגדות נוקשה מצד SAFA, הגוף המנהל ששלט על מגרשי הכדורגל הגדולים במחוז והייתה חברה בפיפ"א.
בתחילה, רק שני אזורים בדרום אפריקה היו מיוצגים - טרנסוואל ודרבן - אך בהדרגה הליגה הפכה לייצוגית יותר גאוגרפית. המחוזות שהצטרפו לליגה בשנת 1959 היו - טרנסוואל (9 קבוצות) - ריינג'רס, ז'רמיסטון קאליס, ארקדיה, בנוני יונייטד, רנדפונטיין, פרטוריה סיטי, ברקפן יונייטד, יוהנסבורג סיטי וסאות'פארק. נטאל (3 קבוצות) עם דרבן סיטי, דרבן יונייטד ומריצבורג סלטיק. הליגה החלה ב-4 ביולי 1959 (שוחק רק סיבוב אחד).
פלייאוף עם מערך העפלה והדחה הוצג בשנת 1962, והליגה התפשטה לקייפטאון (1962), בלומפונטיין (1963) ופורט אליזבת (1964). הליגה השנייה הוקמה בשנת 1969, כאשר האלופות עלו לליגה I. הליגה הייתה תחרותית בעידן האפרטהייד, ורק שחקנים לבנים הורשו להשתתף. עם זאת, כמה קבוצות ליגת הכדורגל הלאומית נסעו למדינות שכנות לשחק משחקי ידידות.
עם זאת, שחקנים שחורים אכן השתתפו בתחרות. הראשון לעשות זאת היה וינסנט יוליוס, שייצג את מועדון ארקדיה שפרדס בשנת 1976 מול היילנדס פארק. היילנדס פארק מחתה על נוכחותו של יוליוס אך מנהלת הליגה אפשרה לו לשחק. משרד הפנים הדרום אפריקני לא ביצע שום צעד לאחר ששוכנע על ידי מנהלי ארקדיה שהסיפור יסופר בכל רחבי העולם ויטיל צל על מפלגת השלטון ויציג אותה באור רע.
כשהליגה פורקה אחרי 18 שנה בשנת 1977, היא הוחלפה על ידי ליגה לא גזעית. בפועל, התרחש מיזוג בין ליגת הכדורגל הלאומית (ללבנים) לליגת הכדורגל הלאומית המקצוענית (לשחורים), כדי להפוך לליגת NPSL. בשנת 1997 הליגה הוחלפה על ידי ליגת העל הדרום-אפריקאית.
זוכות.
מקור:
מנחם עצמון
מנחם (מנטה) עצמון (נולד ב-1944) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל פוליטי ששימש כגזבר הליכוד בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הורשע במרמה בנסיבות מחמירות בפרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד. עצמון נעצר לחקירה גם ב"פרשת רוגוזין", בה הורשע בשוחד השופט לשעבר דן כהן.
ביוגרפיה.
עצמון נולד בתל אביב להורים שהיו בעלי חנות רהיטים מצליחה ברחוב הרצל. למד בבית הספר כרמל ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. את שירותו הצבאי עשה ביחידה עורפית של חיל האוויר. למד ראיית חשבון ומדע המדינה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב, והיה יושב ראש אגודת הסטודנטים בשלוחה.
לאחר סיום לימודיו פתח משרד ראיית חשבון שאחד הלקוחות הראשונים שלו היה משרד התחבורה. כאשר קיבל חוזה לשמש כמבקר חיצוני של הקואופרטיבים לתחבורה בישראל. במסגרת החוזה יצר קשרים עם שר התחבורה עזר ויצמן. כשנאלץ ויצמן לפרוש ממשרד התחבורה בשנת 1970 בגלל פרישת גח"ל מהממשלה, ומונה ליו"ר החברה הימית להובלת פרי, הצטרף אליו עצמון בתפקיד חשב. במרץ 1973 היה מעורב בהקמת חברת "אלול טכנולוגיות", יחד עם ויצמן וחברו מתקופת הלימודים בתיכון עירוני א' מיכאל אלבין. שותפים אחרים בחברה היו דוד קוליץ ויצחק אלמוג. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974 לאחר שביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
במסגרת עבודתו בחברה הימית להובלת פרי עבר לגור בציריך ואחר כך בלונדון, שם נחשף לעולם הפיננסים הבינלאומי. הוא הסתכסך עם מילה ברנר ויעקב מרידור בעלי השליטה בחברה, לאחר שהחברה נקלע לקשיים, והם פיטרו אותו, אך לאחר שנה חזר בתפקיד סמנכ"ל כספים. בסוף 1977 נכנסה החברה להליכי פירוק אך עצמון נשאר בלונדון ועסק בניהול עסקאות מימון בענף הספנות.
ב-1978 חזר לישראל והיה שותף לעסקאות שיזם חברו מיכאל אלבין ב"קבוצת אייזנברג" של איש העסקים שאול אייזנברג, היה שותף ברכישת הבנק הממשלתי שהופרט בנק הספנות ורכישת השליטה בחברת "קיסריה מקרקעין ונופש". בשנת 1980 היה מעורב בהשלטות על תאגיד הטקסטיל האמריקני "יונייטד מרצ'נד", יחד עם עצמון, עוזי רסקין ויונתן זוכוביצקי, כולם חבריו לספסל הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב. במקביל הצטרפו אלבין ועצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. בלחץ הקבוצה נבחרה שרה דורון לשרה. אלבין ועצמון שימשו בהתנדבות כגזברי קמפיין הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984.
בשנת 1984 מונה כמנכ"ל משותף של החברה לישראל ובשנת 1985 היה מעומד לתפקיד יושב ראש חברה הספנות צים. לאחר מותו של חברו ושותפו מיכאל אלבין, תבעה את עצמון גליה אלבין אלמנתו, בטענה שנישל אותה מכספים שהיו שייכים לבעלה המנוח.
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 שימש כגזבר מטעם המפלגה הליברלית יחד עם אהוד אולמרט שהיה גזבר מטעם תנועת החרות. לצורך מימון מערכת הבחירות הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988". באוגוסט 1988 הקים מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים אולמרט ועצמון, את החברה פרטית "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ". יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (כמיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. הם גייסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות. התרומות הופקדו בחשבונות של בשם "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ" וניתנו עבורן חשבוניות מס ששיקפו, באורח כוזב, תקבול עבור שירותי פרסום. לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד אף-על-פי שהן שימשו, בפועל, למימון הוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה. מכיוון שלחברות שתרמו הונפקו חשבוניות הם גם יכלו לקזז את התרומה כהוצאה מוכרת לצורכי מס. עצמון הורשע בפרשה ונידון למאסר על תנאי.
פרשת רוגוזין.
בתחילת שנות ה-90 נכנס עצמון לשותפות עם איש העסקים עזרא הראל, והשתלטו ביחד על מספר חברות ציבוריות שמניותיהן נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כולל חברת ההשקעות "לידן" וחברת "רוגוזין תעשיות". "רוגוזין תעשיות" החזיקה במפעל קטן, שהעסיק כ-150 עובדים באשדוד. המפעל החזיק גם ב-400 דונם סמוך לתחנת הכוח אשכול ונמל אשדוד. המפעל הוקם במקור ב-1958 על ידי התעשיין ישראל רוגוזין, ובעת שהוקם קיבל הקצאה של 800 דונם. לאחר הקמת שלב א' של המפעל רוגוזין הודיע שהוא לא ישקיע בהמשך פיתוח המפעל ורוב הקרקע לא נוצלה. בשנת 1971, נמכר המפעל לקבוצת משקיעים מארצות הברית, שרכשו ממדינת ישראל גם את קרקעות המפעל וסביבתו בשטח של 400 דונם. לאחר שהמפעל היה על סף סגירה, בשנת 1993 נמכרה "תעשיות רוגוזין" להראל ועצמון. בשנת 1995, מכרו את קרקעות המפעל לחברת החשמל תמורת 62.5 מיליון דולר (בעסקה שקיבלה את השם "פרשת רוגוזין"). הקרקע עברה לחזקת חברת החשמל בשנת 1998 והמפעל נסגר סופית. בשנת 2009 הוגש כתב אישום באשמת שוחד נגד השופט לשעבר דן כהן שהיה דירקטור ויו"ר ועדת הנכסים של החברה. כהן הואשם שפעל לביצוע העסקה במחיר מופקע, לקרקע שלחברת החשמל לא היה צורך בה, תמורת שוחד. בשנת 2013 הורשע, במסגרת עסקת טיעון, במרמה והפרת אמונים (במקום בשוחד) בגין "פרשת רוגוזין", על כך שלא דיווח לדירקטוריון על הקשרים שיש לו עם בעלי "תעשיות רוגוזין".