נושא האוכלוסייה והדמוגרפיה בפדרציה של בוסניה והרצגובינה כמו בבוסניה והרצגובינה כולה רגיש ונתון לספקולציות בשל היעדר מפקד רשמי. אוכלוסיית הפדרציה מנתה 2,323,339 תושבים בשנת 2003 וההערכה היא כי בשנת 2007 התגוררו בה 3,045,000 תושבים מתוך כלל 4,498,976 תושבי המדינה (נתון מ-2006). ככלל ניתן לקבוע כי כשני שלישים מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה הם תושבי הפדרציה.
האוכלוסייה בפדרציה ידעה תנודות קיצוניות מאז פרוץ המלחמה, הן במספר התושבים והן בהרכב האתני שלהם, כאשר המגמה המובהקת היא של ירידה דרסטית באחוז הסרבים ועלייה באחוז הבוסנים, אם כי בשנים האחרונות נכרת התאוששות במספרם של הראשונים:
חדשות הספורט
חדשות הספורט היה עיתון ספורט יומי שיצא לאור בין השנים 1954 ו-1985, והיה בזמנו עיתון הספורט הפופולרי בישראל. בשיאו מכר למעלה מ-47,000 עותקים ביום.
ההתחלה.
העיתון יצא לאור לראשונה בשנת 1954. נוסד על ידי שבעה עיתונאי ספורט מעיתונים שונים: ישראל פז העורך הראשי של העיתון, ששימש גם ככתב מרכזי בעיתון, יעקב אפלויג, יהודה גבאי, יחיאל ארזי, נחמיה בן אברהם, אלכסנדר אלכסנדרוני ויזהר ברנר. לתפקיד עורך אחראי נבחר עו"ד אמנון חלד, גיסו של בן-אברהם. בארבע שנותיו הראשונות יצא העיתון לאור פעמיים בשבוע, בימים ראשון ורביעי. מאוחר יותר, לתקופה של עשרה חודשים, הוא יצא לאור שלוש פעמים בשבוע (בימים ראשון, שלישי וחמישי). משנת 1959 ועד סגירתו בשנת 1985 יצא מדי יום.
עיתון הספורט הפופולרי במדינה.
העיתון זכה בשנות השישים לפופולריות גדולה מאוד משתי סיבות עיקריות:
גם בשנות השבעים היה נחשב העיתון לעיתון פופולרי מאוד.
חדשות הספורט היה עיתון הספורט הראשון שהעניק ציונים לשחקנים.
אירועים גדולים שחדשות הספורט סיקר.
במהלך תקופת קיומו של העיתון זכה העיתון לסקר מספר אירועי ספורט גדולים:
סגירת העיתון.
בראשית שנות השמונים החלו העיתונים היומיים מעריב וידיעות אחרונות להופיע בצבע, ומוספי הספורט היומיים שלהם הורחבו וכללו יותר כתבות בהשוואה לשנים קודמות. בנוסף לכך, מחירי העיתון היומי היו נמוכים יותר מעיתון חדשות הספורט, וחדשות הספורט התקשה להתחרות בהם ולבסוף נסגר בשנת 1985.
בסך הכל הוציא העיתון 7,649 גיליונות במהלך 31 שנות קיומו.
בשנת 1998, 13 שנים לאחר שנסגר, זכה העיתון בפרס היובל של משרד החינוך.
טבסקו
טבסקו הוא מותג של רטבים חריפים המיוצרים בידי חברת מק'ילני מפלפלים חריפים מסוג טבסקו. החברה מייצרת מספר רטבים הנושאים את שם זה, כשהרוטב הקלאסי מיוצר מפלפלים חריפים, מלח וחומץ ומיושן בחביות עץ ששימשו ליישון ויסקי כשלוש שנים.
הרוטב נמכר בכל העולם בבקבוקון זהה. הבקבוקון שקוף ועליו מדבקות, המכסה אדום ובעל שמונה צלעות. הרוטב נחשב פופולרי באזורים רבים בעולם.
חברת מק'ילֶני ("McIlhenny Company"), החברה המייצרת את הרוטב, נמצאת בבעלות משפחתית זה הדור החמישי. כל 166 מחזיקי המניות של החברה ירשו אותן או קיבלו אותן כמתנה מחבר במשפחת מקילני.
תהליך ייצור והפקת הטבסקו.
מזרעים לרוטב.
זרעי הפלפל המשמשים לרוטב נאספים מגידולי טבסקו באי אייברי שבלואיזיאנה. הזרעים נשלחים לגידול באמריקה המרכזית ובדרום אמריקה.
כחלק מהמסורת המשפחתית, הפלפלים נקטפים ידנית ולא על ידי מכונות. כל עובד נושא עמו מקל מיוחד ועליו סקאלה של צבעים. את הצבעים שעל המקל משווים לצבע הפלפלים. פלפל שצבעו לא מתאים, כלומר אינו בשל מספיק או בשל מדי, לא נקטף.
מאזורי הגידול השונים נשלחות מחיות הפלפלים למפעל באי אייברי, שם הם נטחנים למחית ומעורבבים עם מלח וחומץ. תחילה, נותנים לתערובת לתסוס במשך זמן קצר, ולאחר מכן המחית מוכנסת לתוך חביות מעץ אורן לבן שבהם היא עוברת תהליך ארוך של תסיסה ויישון במשך שלוש שנים. בגלל החומציות של הרוטב, התערובת מאכלת את המלגזות במפעל אותן יש להחליף כל שש שנים. שישה מכלי-אחסון ענקיים מחזיקים את הרוטב המוגמר, והוא מעורבב תדירות. כל מכל מחזיק בתוכו 1,660 קילו של מחית-פלפלים ו-5,300 ליטר חומץ. כל מכל כזה מפיק כ-6,166 ליטר רוטב המוגמר בכל מחזור.
בשנת 2005 נפגע האי אייברי קשות על ידי סופות טרופיות, והידועה שבהן היא סופת ההוריקן ריטה. המפעל ניצל בקושי מנזק גדול מאוד. כתוצאה מכך החליטו בעלי המפעל להשקיע סכום של חמישה מיליון דולר בהקמת סכר לוויסות המים והתקנת גנרטור לגיבוי.
מוצרים נוספים.
הרוטב מיוצר במגוון טעמים מלבד לטעם הרגיל. בין הטעמים:
בנוסף משווקת החברה מוצרים שונים, בטעם טבסקו או בתוספת טבסקו, בין המוצרים:
מרד קרונשטאדט
מרד קרונשטאדט היה התקוממות של המלחים והקצינים מבסיס הצי הבלטי (הצי הרוסי הקיסרי) אשר בקרונשטאדט, לקראת סוף מלחמת האזרחים ברוסיה, נגד השלטון הקומוניסטי.
הרקע.
ההתקוממות התרחשה בתחילת חודש מרץ 1921 בבסיס הימי המבוצר של קרונשטאדט. המרד פרץ בתקופה בה רוסיה הייתה במצב כלכלי וחברתי קשה במיוחד אחרי מהפכת אוקטובר, עקב מגפות, הוצאות להורג רבות ולבסוף גם הבצורות בשנים 1920–1921 ובעקבותיהן "הרעב הגדול". כ-20 מיליון מבני הארץ נפלו קורבן לפגעים אלה ועוד כמיליון גלו מארצם, כשבין המהגרים אינטלקטואלים ובעלי מקצוע רבים שחסרו מאוד למשק ההרוס. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה פעל השלטון בשיטת הקומוניזם המלחמתי, כדי לספק מזון לתושבי הערים ולצבא האדום. הלאמה של אמצעי הייצור ושל המסחר הביאה להצטמקות המשק הלאומי, שלא היה מסוגל עוד לספק את צורכי האוכלוסייה. האיכרים נמנעו מעיבוד הקרקע, והיבולים ירדו ל-37% מהיקפם הקודם. במקומות רבים פרצו מרידות של חקלאים, כדוגמת מרד אנטונובצ'ינה, ובבתי החרושת התרבו שביתות ומעשי אלימות; בסוף פברואר העיר פטרוגרד שותקה על ידי שביתה כללית.
דרישות המורדים.
בעקבות המצב הכללי התכנסו צוותי ספינות הקרב פטרופאבלובסק (Петропавловск) וסבסטופול (Севастополь) לישיבת חירום. בישיבה החליטו הצוותים להוציא משלחת אל השובתים כדי לחקור את המצב ולהגיש דו"ח. המשלחת שבה כעבור יומיים ודיווחיה יצרו אהדה כלפי השובתים והסתייגות מאמצעי הדיכוי שהופעלו נגדם. המלחים שהתכנסו על הספינה פטרופאבלובסק אישרו פה אחד עתירה בת 15 סעיפים:
לנין הוקיע את המרד ואמר שזו מזימה של הצבא הלבן ותומכיו באירופה. ליאון טרוצקי הוציא ב-6 במרץ 1921 אולטימטום למורדים: "אני מצווה על כל אלה שהרימו יד על המולדת הסוציאליסטית, להניח את נשקם. יש לשחרר מיד את כל הקומיסרים ונציגי הממשלה; אלה שייכנעו ללא תנאים יזכו לחנינה מהרפובליקה הסובייטית." כשלא נתקבלה תשובה, הורה טרוצקי לצבא האדום בפיקודו של מיכאיל טוכאצ'בסקי לפתוח בהתקפה.
דיכוי המרד.
טוכאצ'בסקי גייס 60.000 חיילים להתקפה ומיהר לפני שהקרח בים יימס ואז יצטרך לבצע את ההתקפה על ידי נחיתה מהים. ההתקפה החלה ב-7 במרץ 1921. הקרב נמשך עד 17 במרץ 1921, אז השתלט הצבא האדום על קרונשטאדט. אין הסכמה מלאה על כמות הנפגעים משני הצדדים.
כ-8,000 מלחים ואזרחים הצליחו לברוח לפינלנד ויצרו שם בעיית פליטים במדינה הצעירה שזה עתה נוצרה. מאוחר יותר הם זכו לחנינה.
לצבא האדום היו כנראה 527 הרוגים ו-3,200 פצועים; למורדים היו כ-1,000 הרוגים וכ-2,000 פצועים. בין 1,200 ל–2,168 נוספים מבין המורדים הוצאו להורג בימים לאחר דיכוי המרד.
לנין התרשם מהמרד שיש חוסר שביעות רצון מהמצב ולכן במקום לחתור להפצת מהפכת הקומוניזם העולמי, יש להתרכז בתוכנית כלכלית פנימית לברית המועצות (תוכנית הנא"פ, "התוכנית הכלכלית החדשה").
רפובליקת נובגורוד
רפובליקת נובגורוד (בסלאבונית: Новгородскаѧ земьлѧ, "נחלת נובוגורוד") הייתה ישות מדינית סלאבית מזרחית שהשתרעה בשיאה מן הים הבלטי ועד הרי אורל. היא התקיימה בין 1136 ל-1478.
העיר נובגורוד וסביבותיה הפגינו נטייה להתבדלות מרוס של קייב כבר בראשית המאה ה-11. הבויארים של נובגורוד והעירוניים תמכו במגמה זו ובראשית המאה ה-12 זימנה העיר נסיכים שונים כדי שינהלו אותה מבלי לבקש את הסכמת הנסיך הגדול של קייב. בשנת 1136 הבויארים והסוחרים השיגו עצמאות. לרפובליקה היו כפופות גם הערים סטאראיה רוסה, לאדוגה, טורז'וק, אורשק ופסקוב. פסקוב ששאפה לעצמאות זכתה בה בשנת 1348 וקמה הרפובליקה של פסקוב. שבטים שונים מהרי אורל העלו מס לנובגורוד.
השלטון המקומי.
הסמכות העליונה בנובגורוד הייתה של הווצ'ה, מין אספה כללית בה לקחו חלק נציגי העירוניים והאיכרים החופשיים. ה"ווצ'ה" בחרה את המושלים ואת שרי האלפים והחל משנת 1156 גם את הארכיבישופים. הארכיבישוף, שנבחר מבין הבויארים העשירים ביותר, שימש כראש השלטון והיה האציל החזק ביותר, בעל האדמות הרבות ביותר ובעל מקורות הכנסה שקיבל מטעם רוס של קייב. הארכיבישוף היה אחראי לתקציב המקומי, ליחסי החוץ והיו לו גם סמכויות שיפוטיות.
הסוחרים ובעלי המלאכה השתתפו בפוליטיקה הפנימית דרך ארגוניהם, הם התאגדו בגילדות/ועדים לפי רבעים, רחובות וגם קבוצות של מאה. החל מהמאה ה-12 ראשי האגודות היו בעלי זכות לאשרר את ההחלטות החשובות של הרפובליקה. כמנהיג המדינה נבחר על ידי הו"וצ'ה" נסיך מהסביבה שנשבע לקיים אמנה עם העיר. חובותיו וסמכויותיו של המושל היו מוגבלות: הוא היה המפקד הצבאי העליון, אך לא היו לו סמכויות שיפוטיות. הרפובליקה נוהלה על ידי נבחרי ציבור ששימשו כמתווכים בין העם ובין המושל.
כלכלת הרפובליקה.
כלכלת הרפובליקה התבססה על חקלאות, עיבוד הקרקע וגידול בעלי חיים, אך גם ציד, דבוראות ודיג. האיכרים גידלו גם פשתן וכישות. בחוף של המפרץ הפיני היו מכרות ברזל ובסטאראיה רוסה מכרות מלח.