הספיקות הראשונים בדבר קיומו של הקטינג-וור החלו דווקא בעקבות ניסיון לברר את מעמדו הטקסונומי: מחקר שנעשה על כל רצפי הגנים הידועים של היעלים, גילה שיש קשר הדוק בין הקטינג-וור לצפיר האלפים. מכיוון שהקירבה אינה סבירה בשל סיבות ביו-גאוגרפיות אבולוציוניות, המדענים הגיעו למסקנה שמדגמי ה-DNA שחולצו מהקרניים זוהמו בדרך כלשהי. ההתפתחות הרצינית של הנושא החלה בשנת 1999; חוקר הטבע הצרפתי ארנולט סויאיו מהאגודה הזואולוגית של פריז, נסע ברחבי קמבודיה בתורו אחר הקטינג-וור באזורים מרוחקים שבהם הוא חי כביכול. לאחר שהעלה חרס בחיפושיו, ארנולט החל לחשוד באמיתותו של הקטינג-וור. עם חזרתו לצרפת, הוא הקים צוות מחקר במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז, אשר כלל את המומחים לקרני השוורים הטובים ביותר בצרפת. בשנת 2001, צוות המדענים של ארנולט בראשות אלכסנדר האסאנין והרברט תומאס ביצע בדיקה גנטית נוספת ולראשונה גם בדיקה היסטולוגית על שישה זוגות קרניים, כששניים מתוכם נרכשו זמן קצר לפני כן בקמבודיה והארבעה הנותרים נקנו ב-1925 והיו עתה בבעלות פרטית. המחקר התמקד בבחינה אנטומית וגנטית של ליבת קרן הקטינג-וור ובניסיון לראות האם יש דמיון בינה לבין קרני בקר הבית. בבדיקה היסטולוגית, חששו של ארנולט החל להתברר כמוצדק לאחר התגלית שהטבעות האופייניות לקרני הקטינג-וור היו מסונתזות: שכבות הקרטין המאפיינות את קרני הפריים, לא היו ממוקמות באופן רציף כפי שהיה ניתן לצפות מצמיחה נורמלית של קרן, והם נקטעו על ידי שקעים או גבהים מסתוריים שנראה כאילו נוצרו במכוון על ידי יד נעלמת (או כדברי ארנולט: "מעוותות באופן מלאכותי"). סקירה של ההולוטייפ המקורי מדרזדן שעליו התבסס תיאור המין, גילתה אף היא ראיות לייצור מלאכותי של הטבעות, כשחומר הבסיס היה אולי קרני הסהר של תאו המים. המדען אלכסנדר האסאנין הוכיח שהחומר ששימש ליצירת הטבעות מקורו בקרני בקר הבית, תאו המים והסאיגה, בהתבססו על ניתוח רצפי ה-RNA בקרניים שבודדו באמצעות PCR.
בעקבות הבלבול ההולך וגובר לגבי אמיתות הקרניים, חוקרי טבע וזואולוגים שונים התייעצו עם סוחרי קרניים מקומיים בדרום-מזרח אסיה אשר הובילו אותם למסקנה המפתיעה: הקרניים שתוארו כביכול כשייכים לקטינג-וור, היו מיוצרות באופן מלאכותי במשך שנים רבות כחלק מהפולקלור אודות היכולת המאגית שלהם, וייתכן שהייצור של הקרניים הללו התחיל כבר בסביבות 1920. שיטת הזיוף הייתה מתוחכמת למדי: הנדן של קרן הוסר מליבת הקרן לאחר ספיגתו בחומץ, ולאחר מכן חומם בעלים של קנה סוכר ובמבוק עד שהפך לרך ונוח לעיבוד; בסופו של תהליך, מייצר הקרן סיבב את קצה הקרן בצורה ספירלית והוביל לתוצאה של "קרן ייחודית". הקרניים העיקריות ששימשו ליצור הקרניים הללו היו של תאואים ובקר הבית. בדו"ח משנת 2002 של העמותה הזואולוגית בגרמניה לשימור מינים, נקבע שהקרניים היו "מיופות באופן שטחי", אולם הדו"ח הביע הסתייגות מקביעה חד משמעית:
לדברי הדו"ח, המחלוקת בדבר קיומו של הקטינג-וור טרם הוכרעה, עד שתיבדק זהותן של כל הקרניים הידועות שלו.
ככל הנראה, הקרניים המזויפות לא נוצרו במכוון כדי לרמות את הזואולוגים, אלא כדי לספק את הביקוש בשוק הקרניים במהלך 1920. מכיוון שהמיתוס סביב הקטינג-וור בפולקלור הקמבודי היה כל כך חזק, כל צייד היה מוכן לשלם הון תועפות עבור קרניים כאלו שיצטרפו לאוסף שלו. לכן, הרפתקנים קמבודיים שניסו למצוא את הקטינג-וור בכל מחיר ולא הצליחו, חשבו במקום זאת ליצור קרניים מזויפות ובכך להרוויח כסף רב מהתרמית. המבנה האחיד של מרבית קרניים, המרווחים של הטבעות בקרן, כמו גם הטווח הגאוגרפי שבו נמצאו, מצביעים על כך שכל הקרניים יוצרו כנראה במקום אחד בקמבודיה על ידי אנשי מקצוע מנוסים, והשכיחות הנמוכה שלהם מראה שאותם אנשים העדיפו לשווק זאת בהיקף נמוך כדי למנוע את גילוי התרמית.
אחרית דבר.
בעקבות הפקפוק ההולך וגובר בקיום המין, הרשימה האדומה של IUCN הובכה מאוד ונאלצה להסיר את המין מהרשימה בשנת 2006, זאת לאחר שהכלילה אותו שלוש פעמים רצופות בספר האדום (1994, 2000 ו-2003). מדענים וזואולוגים רבים הגיעו למסקנה שהקטינג-וור הוא לא יותר ממתיחה מקומית שזכתה לחשיפה עולמית והוליכה שולל את כל הקהילה המדעית בכלל והזואולוגית בפרט, אם כי יש הסוברים (בעיקר קריפטוזואולוגים) שהמין אכן קיים; הללו מביאים לטענתם את העדויות הרבות של תושבים קמבודים על ציד או צפייה במין, כמו גם העדות של ציידי טיגריסים בריטים בתחילת המאה ה-20, בעוד שהשוללים את קיום המין מטילים ספק רב בעדויות הללו. הקטינג-וור הוא אחד משלושת היצורים שזכו לשם מדעי בטרם הוכח קיומם הוודאי לצד המפלצת מלוך נס שקיבלה את השם המדעי ""Rhombopteryx nessiteras" והביג פוט שקיבל את השם המדעי "Homo sasquatchus"", אולם בניגוד להם, הוא היה היצור היחיד שהממצאים אודותיו נחקרו היטב על ידי הזואולוגים. המחלוקת בדבר קיומו של המין באה לידי ביטוי בכתבי עת יוקרתיים רבים כמו ה־Nature וה־Science, וביקורת רבה הובעה על ארגוני השימור בכלל ו-IUCN בפרט אשר לא היסס לסווג אותו כמין בסכנת הכחדה (EN) במקום כמין חסר נתונים (DD), וכן על הזואולוגים שהולכו שולל בלא לבדוק היטב את הממצאים אודות הקטינג-וור; רבים תמהו כיצד ייתכן ששערורייה כזאת שמתאימה למאה ה-18 או למאה-19 מתרחשת עדיין בשלהי המאה ה-20.
קראבאו
הקֶרַאבַּאוֹ (באנגלית: Carabao), הוא גזע של תאו המים אשר מוצאו בפיליפינים. הוא הוכנס כנראה לאי על ידי העמים המלאים בסביבות 200 עד 300 לפני הספירה. בעבר, היה נחשב לתת-מין של תאו המים ואף קיבל את השם המדעי " Bubalus bubalis carabanesis" על ידי הזואולוג השוודי קארולוס לינאוס, אולם לבסוף הגיעו למסקנה שהמעמד שלו מוגדר כגזע בלבד. בניגוד לאמונה הרווחת, הקראבאו לא בוית כלל מתאו הפיליפינים הפראי, ובין השניים אין כל קשר להוציא את העובדה שתאו המים והתאו הפיליפיני משויכים לאותו הסוג. הקראבאו נחשב לחיה הלאומית של הפיליפינים וגואם, ואחת מחיות המשק הנמצאות בשימוש נרחב בחקלאות הפיליפינית. בתאילנד, קיים משקה אנרגיה פופולרי במיוחד הקרוי "קראבאו דאונג", והעיצוב שלו הוא גולגולת ראש של תאו זה.
כינויים.
השם "קראבאו" ניתן לגזע רשמית על ידי הספרדים ששלטו בפיליפינים, ומקורו בשם karabàw משפתם של הילידים באיי ויסאיאן. נגזרות של השם בשפות אחרות הם "קאלאבאו" בטאגאלוג, "קֶבּוּ" בג'אוונית, קֶרְבַּאוּ במלאית, וקַארְבַּאוֹיוּ" באינדונזית והולנדית. הנקבה מוכנת קאראבאלה.
מאפיינים.
הקראבאו הוא תאו נמוך קומה, עם מבנה גוף רחב וכבד בהתאם לבהמת משא. יש לו צוואר קצר ורחב, ראש גדול ומוארך, ואף גדול. הפרסות שלו גדולות ורחבות ומותאמות עקב כך להליכה בביצות. הזנב ארוך ושעיר בקצהו. האוזניים גדולות ושעירות בקצוות. העור של הקראבאו עבה, אך הוא דליל מאוד בשיער. הוא משתנה בצבעו מחום כהה או שחור לחום ערמוני, אפור כהה או אפור צפחה, כשהבוגרים נוטים להיות כהים יותר. פלג הגוף האחורי, המותניים והחלק התחתון של הרגליים נוטים לאפרפר-לבנבן, ובסמוך לעיניים יש לעיתים גבות לבנות. תופעת הלבקנות, נוכחת בשיעור של 3% מכלל אוכלוסיות הקראבאו בפיליפינים. הקראבאו מתאפיין בזוג קרניים בינוניות ועבות בצורת מגל, והן מתעקמות בדרך כלל מיד אחורנית בניגוד לתאו המים שלקרניו יש תחילה זווית אלכסונית למעלה. הזכרים והנקבות מפגינים דו-צורתיות זוויגית ברורה: משקל הזכר הבוגר הוא 450–500 ק"ג, ומשקל הנקבות 400–425 ק"ג. גובה כתף הזכר נע בין 127 ל-137 ס"מ, וגובה הכתף הנקבה הוא 124–129 ס"מ.
תאואי מים שיובאו לפיליפינים מקמבודיה במהלך המאה ה-20 והתערבבו עם הקרבאואים המקומיים מכונים "בהמות קמבודיות". אלה מתאפיינים בפרווה לבנה או צהבהבה על עור ורדרד, בעוד שהעיניים, הפרסות והפה כהים. הם גדולים במעט מהקראבאו, ויש להם קרניים גדולות יותר. משקל של זכרי התאואים הללו עומד על 673 ק"ג בממוצע, וגובה הכתפיים שלהם כ-141 ס"מ.
אורח חיים.
הקראבאו התסגל היטב לאקלים חם ולח. זמינות המים היא בעלת חשיבות עליונה באקלים החם בפיליפינים עבור הקראבאו, והוא נוהג להתיז מים על עצמו כדי לקרר את עצמו ולהפחית את עומס החום והלחץ התרמי. הקראבאו נהנה במיוחד להתבוסס בביצות, נהרות בורות מים ואגמים, תוך כדי שהוא משתמש בקרניו כדי לזרוק על עצמו בוץ. המטרה שלו, היא להשיג ציפוי עבה של בוץ על הגוף המהווה שכבת בידוד מהחום; לאחר שהבוץ קורש על הגוף ומתייבש, הוא מגן עליו גם מפני עקיצות של חרקים מעופפים מטרידנים. שעות ההאכלה של הקראבאו הן בעיקר בבקרים ובין הערביים שאז שוררת טמפרטורה נוחה יותר לפעילות. המצב האידיאלי עבור הקראבאו, הוא שכיבה בתוך המים תוך כדי שהראש זקוף וניזון מצמחים בהישג יד. תזונתו של הקראבאו מורכבת מצמחי מים, סוגי קנים, יקינטון המים, שרכים, ומקורות צמחיים אחרים שזמינים. עם הכפרי הפיליפיני מעוניין להפיק חלב בצורה איטנסיבית מנקבת הקראבאו, הוא מאכיל אותה גם במספוא ירוק כדי להגביר את תפוקת החלב. הכפריים משתמשים גם בגידולים איכותיים אחרים כדוגמת החציר שניתנים לקראבאו לצורך השמנה. ניסויים בפיליפינים הראו שהקראבאו מסוגל לקיים את עצמו בהצלחה על תזונה שמורכבת מסובין באיכות ירודה - באופן טוב יותר מבקר הבית. הנקבה ממליטה עגל אחד בכל שנה. תוחלת החיים של הקראבאו היא 18 עד 20 שנה.
בפיליפינים.