בשנת 2007 הקימה פדיה את , ובשנת 2017 ייסדה את בית מדרש פתיחתא המקדמים ערכי רוח ותרבות. מוסדות אלו מנוהלים כיום על ידי תלמידיהּ אברהם רבינוביץ', וחוקר האדמו"ר מפיאסצנ'ה, שלום (מתן) שלום. עם זאת פדיה נותרה פעילה בהוראה, הרצאות ותוכן.
במסגרת זו פדיה גיבשה את קבוצת הסמינר הים תיכוני, לימדה קורסים שונים וביניהם שיטת תרגול מקורית שפיתחה בשם 'העצמי והאינסופי', ועומדת בראש מכון 'ממשקים בין קבלה ופסיכואנליזה' להקניית גישתה בתחומים אלו.
בתקופת הקורונה החל בית המדרש לתפקד באופן וירטואלי. במסגרת זו מלמדת פדיה שיעורי הכנה לפרשת השבוע, ומשתתפת כנציגת בית המדרש בערבי עיון הנערכים לזכר חוקרים וחוקרות, אנשי ונשות תורה ורוח, אירועי השקת ספרים, וערבי הכנה לחגים המשלבים הרצאות ומוזיקה.
משפחה.
פדיה היא נינתו של המקובל רבי יהודה פתיה. אמה שמחה עובדיה-פתיה הייתה נכדתו של הרב ובתו של המקובל חכם שאול פתיה, שהיה בעל חנות ספרים קטנה מול שוק מחנה יהודה. אביה עלה מעיראק ואמה נולדה בישראל. סבה, שאול פתיה, הקים בשנת 1975 ביחד עם אמה את מפעל "חזון פתיה" לשיקום תעסוקתי של חולי נפש, שהיה מחלוצי השיקום התעסוקתי בישראל.
נשואה לחוקר ד"ר דוד סורוצקין, היסטוריון ומבקר של הדת והחילון ופוליטיקת הזהויות בישראל, ולהם בת. מתגוררת בבאר שבע.
מחקרים.
ראשית הקבלה בפרובאנס במאה ה-12.
פדיה עסקה במחקריה הראשונים בראשית הקבלה בפרובאנס ובחוג הרמב"ן ותלמידיו בספרד במאה ה-12. פדיה טוענת כי עוד לפני חוג הזוהר היה משבר של אלוהות אצל ר' יצחק סגי נהור במאה ה-12.
המשבר מתואר בשתי מערכות סמלים בולטות: האחת, חוסר השלמות של השם המפורש; השנייה, חורבן המקדש שמדומה לחורבן פנימי או לחורבן בספירות. עד למחקרה נהגו לייחס את המשבר לשלבים מאוחרים יותר בקבלה, למשל גרשם שלום ייחס אותו למאה ה-16.
יהודה ליבס הקדים את הדיון במשיחיות לספרות הזוהר.
באמצעות מחקר על פגם ותיקון בקבלת ר' יצחק סגי נהור פדיה מקדימה מאוד את התפישה של המקובל כמתקן ומשפיע, המופיע כך מיד עם ראשית הקבלה בפרובנס.
הפנומנולוגיה של הקבלה והאקסטזה.
פדיה עוסקת רבות בפנומנולוגיה של הקבלה, איתם התחילה את מחקריה בתחום האקסטזה.
בתחום זה היא הציעה כיוון שונה מכיוון המחקר של אידל. משה אידל סבור שבשיאה של החוויה המיסטית נמצאת ההתאחדות עם האל, וקיים מדרג היררכי שבשיאו יש חוויה של האין.
לעומת זאת, לדעתה של פדיה בטיפולוגיה המיסטית קיימים שני אופנים: 1. במיסטיקה של האין, אקסטזת האיון הכרוכה בהיטמעות באל; 2. במיסטיקה של היש, אקסטזת הישות, הכרוכה בראיית תמונה.
תפישה זו עוברת כחוט השני בכל מחקריה של פדיה.
מורים ותלמידים והיחס בין התורה שבכתב והתורה שבעל פה.
פדיה במחקריה המוקדמים על ר' יצחק סגי נהור,
במחקריה על הרמב"ן,
ואחר-כך במחקריה על חסידות הבעש"ט ורבי נחמן מברסלב,
עוסקת במורים שסביבם חוג של תלמידים, מורים שלא תמיד כתבו, אלא מסרו את משנתם בעל פה, ובמתח שהתקיים בין מסירה בכתב לעל פה בחוגים הללו.
הסימבולי והיחס בין הסימבולי לקונקרטי.
בספרה "השם והמקדש" עוסקת פדיה ברעיון של ירושלים של מעלה, באפוקליפסה ובקבלה.
בשני ספריה על הרמב"ן ובספרה על יצחק סגי-נהור דנה פדיה בהרמנויטיקה, בארץ ישראל, בסימטריה, בהתאמה בין רובדי מציאות לבין רובדי פרשנות, וכיצד היחס בין הסימבולי לקונקרטי מתבטא בקטגוריות שמופעלות על הטקסט, ובקטגוריות של חיוב או שלילת הגלות.
התפישה המחזורית של הרמב"ן.
לפי תורת השמיטות, הקוסמוס מתקיים במשך 6000 שנה וחרב באלף השביעי. הרמב"ן סובר כי בתורה הקדומה נוכחת ישות ספירתית שמקדימה את התורה שבידינו ונקראת בשם "התורה הקדומה". פדיה בודקת את הרצפים הליניאריים והמחזוריים של הזמן ההיסטורי והטקסט הקדוש.
פדיה, בסוף ספרה על הרמב"ן, טוענת כי מתחוללת טרנספורמציה אדירה בתפישת הזמן –יורדת מרכזיות תפישת הזמן כזמן מחזורי-מעגלי; לעומת הזוהר בו יש תפישה חדשה של הזמן היומיומי, זמן פרוגרסיבי ומיקוד רב יותר בזמן ההיסטורי כזמן של המשיחיות והתיקון. פדיה מקשרת תפישה זאת לתהליכים כלליים שהתרחשו באירופה, עליית העיר והאוריינות.
המתחים בן הרמב"ן לר' משה דה ליאון.
ספרה על הרמב"ן מסתיים בדיון על המתחים בין הרמב"ן למשה דה ליאון שנחשב לאחד ממחברי ספר הזוהר, שם היא מנסה להסביר את הסיבות לירידת משנתו של הרמב"ן משליטה הגמונית ועלייתו של הזוהר, שהפך תוך כמה מאות שנים לטקסט הקנוני של המיסטיקה היהודית. את הדיון הזה היא מפתחת בשרשרת מאמרים שנכתבו ונכתבים מאז.
השוואה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר.
פדיה פרסמה סדרת מחקרים בהם היא מקבילה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר.
היא מאפיינת את השינוי שחל במיסטיקה היהודית באמצעות ברור אזורי הקונפליקט בין שני החוגים, ובאיתור הדיהם של החוגים השונים בספרות הזוהר ובכתבי תלמידי הרמב"ן. כך למשל במאמרה "האלף השישי"
היא דנה בעליית תפישת הזמן הפרוגרסיבית בספר הזוהר, בו היא גם עורכת בירור של כל המתחים בין חוג הרשב"א, תיקוני הזוהר ודומיו.
פדיה מפתחת את הדיון בקונפליקט בין חוג הרמב"ן ובין חוג הזוהר גם בזוהר על ספר איכה.
בו המתחים חזקים מאוד בשאלת הבל ועבודות התיקון ומהי המשכיות ההיסטוריה.
במאמרה על האם הגדולה
מראה פדיה את הקשר בין הזמן המחזורי-קוסמי של הרמב"ן לבין האם הגדולה. לקשר זה יש השלכות שונות גם לעניין דמותה של השכינה ולדחף המיסטי של האדם לשוב אל האם. כמו שהשאיפה של הקוסמוס היא להתבטל, כך כל התפישות המחזוריות קשורות ברמה הקונקרטית לזמן הקשור לפולחן האדמה. וברמה הסימבולית לספירת הבינה שמתוארת כאם הגדולה.
פדיה טוענת שבהמשך לעליית הזוהר מתרחשת לא רק השתחררות מהזמן הקוסמי הגדול, אלא גם עלייה של מימד יותר חזק של השכינה ואיתה גם עקרון הייחוד בין הספירות המופיע הרבה פעמים כמטפורה של זיווג.
פדיה מעמידה את המיסטיקאי בעמדת התיקון שלו באחת משתי האופציות: כבן מול האם, התפישה המאפיינת את תיקוני הזוהר, או הצדיק כבן זוג מול השכינה (הזוהר). זו גם אחת הסיבות לכך שהיא רואה בספר תיקוני הזוהר, שהתחבר במאה ה-14, סינתזה בין הזוהר לבין הרמב"ן וכמה ממרכיבי הרמב"ן עולים בו מחדש.
מחקרי החסידות.
מחקרי החסידות של פדיה מרבים לעסוק במיסטיקה אקסטרוברטית ואינטרוברטית, נושא אותו פיתחה בספר "המראה והדיבור", בו היא משתמשת בכלים טיפולוגיים לתיאור המיסטיקה. קטגוריות דיון אלו קיימות בתרבות הכללית במחקריו של סטייס, והיא פיתחה את הדיון בהן בתוך היהדות תוך כדי שקידמה את הדיון הכללי בכך לשלבים חדשים. פדיה מתארת את הבעש"ט כמיסטיקאי אקסטרוברטי, ועל רקע זה, דנה באקסטזות שלו של עליית הנשמה וראיית חזונות, זאת בהתאם לשיטתה שלפיה מיסטיקה של יש קשורה לראיית תמונות.
אחד הטיעונים שמייחדים את פדיה היא שהחסידות היא אחת הצורות הבולטות ביותר של המודרניזם היהודי, זאת לעומת הסברה הרווחת מצד המשכילים ורבים מיורשיהם במחקר העכשווי, לפיה ההשכלה היא הביטוי המודרני ליהדות, בעוד שהחסידות היא ביטוי לא מודרני ולא מפותח.
פדיה סבורה שהחסידות היא מודרנית בכל מאפייניה: בתפישת ההמון, בהתרחבותו של הקודש כנגד החילון, בעליית המרכיב האקזיסטנציאליסטי ובגורמים רבים נוספים.
הבעש"ט וחוגו.
רבים ממחקרי החסידות הראשונים של פדיה מוקדשים לבעש"ט, חוגו ותלמידיו, בהם היא דנה במיסטיקה של יש אקסטטית-שמאניסטית לבין מיסטיקה של אין.
פדיה עסקה בבעש"ט ובחוגו ובתחום הזה הקדישה מאמרים לפנומנולוגיה של הבעש"ט. היא ערכה דיון מתודולוגי ב"איגרת הקודש" – איגרת עליית הנשמה של הבעש"ט, שם היא מציגה את הבעש"ט כעומד בין קו התפר של העולם המיסטי והחברתי כתופעה דתית-תרבותית-מודרנית ייחודית.
התופעה החסידית.
חלק אחר של מחקרי החסידות של פדיה נוגעים לשאלות המבניות העקרוניות של התופעה החסידית. כך למשל היא בודקת את ההתאמה בין שלוש הקונפיגורציות המרכזיות של החסידות: חברה, דת וכלכלה
ומראה שהחברה החסידית עולה תוך כדי תמורה במבנה הקהילתי. פדיה רואה את עליית החסידות כצומת של מפגש בין האליטה החברתית לבין ההמונים; זו גם הסיבה שהיא רואה את החסידות כחברה מודרניסטית וגם את השילוב הקיים בין התהליכים הכלכליים, החברתיים והדתיים המתקיים בה. היא רואה את התמסדות החסידות כמעבר מהדגשים של החבורה אל הדגם של החצר. במחקרים אלה היא משתמשת במושג הקומוניטס של ויקטור טרנר ובהבחנה שעורך מקס ובר בין כריזמה לבין השגרה.
רבי נחמן מברסלב.
פדיה מרבה לעסוק בניתוח התאולוגיה והפואטיקה של רבי נחמן מברסלב ובזיקתו לבעש"ט.
היא עורכת השוואה בין רבי נחמן מברסלב לקפקא.
פדיה פותחת בהליכה אל הארמון בספרות ההיכלות וממשיכה במודל של הטירה אצל קפקא. היא משווה את רבי נחמן מברסלב לקפקא, כשקירות הטירה הפנימיים והחיצוניים הופכים להיות תודעתיים.
תפישת הזמן בחסידות.
עיסוקה של פדיה בתפישת הזמן אותה הציגה במחקרי חוגי הזוהר והרמב"ן, ממשיך גם בחקר החסידות. היא מתייחסת למרכיב של תפישת עולם כללית ומדגישה את החשיבות של עליית האקסטזה והספיריטואליזציה החסידית לנוכח התהליכים המואצים של המהפכה התעשייתית, אותם ובר כינה בשם "הסרת הקסם מהעולם".
מבנים חדשים של קדושה שהביאה איתה החסידות מדגישים עוד יותר את הרגעי והעכשווי, שאף הוא כרוח המודרניזם.
הליכה שמעבר לטראומה.
בספר "הליכה שמעבר לטראומה" פדיה בודקת את מבנה היסוד של הגלות ואת המוסד של "לעשות גלות" מנקודת המבט של הפרקטיקה של הגלות. היא מגדירה את הפרקטיקה של הגלות כהליכה.