ההיקף והאורך של הכתובת מציבים אותה בקטגוריה נפרדת מכיתובים על מצבות, אך יש קווי דמיון בין התיאור האוטוביוגרפי שב-Res Gestae ובין כיתובים על מצבות ברומא, שאף הם בחלקם כתובים בגוף ראשון. למשל, ה-elogia שבאחוזת הקבר של הסקיפיונים בויה אֵפְּיָה, בייחוד זו של גנאוס קורנליוס סקיפיו היספנוס (Gnaeus Cornelius Scipio Hispanus) מסוף המאה השנייה לפנה"ס: הכתובת מתחילה בתיאור כל משרותיו, הן הפוליטיות והן הדתיות, ולאחריהן ארבע שורות שירה הכתובות בגוף ראשון "הוספתי סגולות טובות רבות למשפחתי, בדרך חיי. ילדים ילדתי והלכתי בדרכי אבי. זכיתי לתשבחות אבותי ועלזו המה שילדוני. כבוֹדִי וכיבּוּדַי הרשמיים האצילו את משפחתי." במקרה זה, ההישגים האובייקטיביים מופיעים בתחילה ומופרדים מהתיאור הסובייקטיבי בשירה שתחתיה. לעומת זאת, אוגוסטוס מערבב עובדות ופרשנות לכל אורכה של הכתובת, אך בדרך כה מחוכמת כך שֶמה שהוא למעשה פרשנות מוצג כאילו הוא עובדה.
כתובת רפובליקנית אחרת המונה הישגי חיים בדומה לכתובתו של אוגוסטוס היא כתובת מצבתו של קונסול 42 לפנה"ס לוקיוס מונטיוס פלנקוס (Lucius Munatius Plancus) אשר אינה ארוכה כזו של אוגוסטוס ואף כתובה בגוף שלישי.
כתובת נוספת מתקופת הרפובליקה המוזכרת כתקדים לכתובתו של אוגוסטוס היא הכתובת על בנין בגוף ראשון של קונסול 132 לפנה"ס פובליוס פופילוס לַאֵנַס (Popillius Publius Popillius Laenas) "אני, פובליוס פופיליוס, בנו של גאיוס, בניתי דרך זו" ומוסיף "אני הייתי הראשון שדאג שרועים יתנו זכות קדימה לחורשים בקרקעות הציבור" . מקבילה מעניינת יותר שאוגוסטוס הכיר היא הכתובת בפילַאֶה (Philae) של הנציב הראשון של מצרים קורנליוס גאלוס, עמית קרוב שסר חינו והוכרח להתאבד.
מצבה זו מתארת את הישגיו של גאלוס בגוף ראשון בשלוש שפות: לטינית, יוונית ובכתב הירוגליפים. גאלוס מתגאה בהיותו הראשון לחדור עמוק לתוך עמק הנילוס, בכיבוש חמש ערים, בהכנעת אזור הטבאיד (Thebaid) ובקבלת נציגים של מלך אתיופיה. בדומה לכתובתו של אוגוסטוס, גם כתובת זו מציינת רשימות ומספרים כדי להציג פנים עובדתיות ואובייקטיביות לתיאור סובייקטיבי מעיקרו. לא רק שיש קווי דמיון בין הכתוב בכתובתו של אוגוסטוס והתגאותו של גאלוס, אלא שיש גם דמיון רב בשימוש בלטינית בין שתי הכתובות.
תחנה מרכזית כרמיאל
תחנה מרכזית כרמיאל נמצאת בכניסה הראשית לעיר כרמיאל. היא מהווה חלק חשוב ממערך התחבורה הציבורית בצפון ישראל.
הקמת התחנה.
לפני הקמת התחנה התחנה הראשית בעיר מוקמה בסמוך לקניון כיכר העיר. מיקומה היה לא נוח מבחינת תנועת האוטובוסים ומבחינת הנוסעים. היא לא כללה כל שירות למעט קופה ומודיעין, לא היו בה רציפים או ספסלים, והיא יכלה לאכלס רק אוטובוס אחד אשר חסם נתיב תנועה.
כדי לייעל את השירות ולהגדיל את כמות האוטובוסים העוברים בעיר, הוחלט להקים מסוף בכניסה לעיר שימש כחניון חנה וסע. עם הקמת המסוף החדש הוקמו בתוכו 5 רציפים עירוניים ו-9 רציפים בינעירוניים. המסוף אפשר לאוטובוס מגיע להיכנס למסוף לאסוף במהרה נוסעים ולהמשיך בנסיעתו בזמן מינימלי ובלא צורך להיכנס אל עומק העיר.
התחנה בכרמיאל היא תחנה חשובה בציר חיפה-עכו-צפת-קריית שמונה, אשר משמשת את כל הקווים הנוסעים מחיפה לעכו בדרכם לצפת, קריית שמונה, חצור הגלילית ושאר יישובי אצבע הגליל וכן בכיוון ההפוך. כמות הקווים העוברים בתחנה אינה גדולה באופן כללי וכמות הקווים אשר מתחילים את נסיעתם מכרמיאל מועטה. בין הקווים אשר מתחילים מכרמיאל ניתן למנות יעדים כגון: חיפה, עכו, נהריה, טבריה, ירושלים, תל אביב ונצרת.
בצמוד לתחנה המרכזית הוקמה ב-20 בספטמבר 2017 תחנת הרכבת כרמיאל, אשר הגדילה את תעבורת הנוסעים בתחנה המרכזית. עם הקמתה רציפי האוטובוס העירוניים והבינעירוניים של התחנה המרכזית עברו לרציף גדול ומקורה הסמוך לתחנת הרכבת.
שירות האוטובוסים במתחם התחנה המרכזית ותחנת הרכבת כרמיאל.
מקרא סימנים:
שירות עירוני.
ישנם שבעה קווים פנימיים העוברים דרך המסוף ותחנת הרכבת. שניים מהם פועלים בסופי שבוע בלבד. מערך הקווים הפנימיים מופעל על ידי אגד.
שירות בינעירוני.
ישנו שירות בינעירוני רב בתחנה, אשר ברובו הוא מופעל על ידי חברת נתיב אקספרס, שאר הקווים מתחלקים בין אגד אשר מפעילה שירות לחיפה, תל אביב, ירושלים, באר שבע, טבריה וקריית שמונה, סופרבוס אשר מפעילה קו בודד לעפולה וחברת נסיעות ותיירות נצרת אשר מפעילה שירות לאזור הכפרים סחנין, עראבה ודיר חנא.
משפט הקוסינוס
התקופה האדוארדית
התקופה האדוארדית או העידן האדוארדי בבריטניה היא כינוי לתקופה החופפת בחלקה את תקופת שלטונו של אדוארד השביעי בין שנת 1901 ל-1910. לתקופה זו קדמה התקופה הוויקטוריאנית. לעיתים מרחיבים את הגדרת התקופה לאירועים מאוחרים יותר כגון אסון שקיעתה של הטיטניק למצולות ב-1912, תחילת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ואפילו עד סיומה של המלחמה ב-1918.
התקופה התאפיינה במשיכה לפריטי אמנות ואופנה שהובאו ליבשת האירופאית, ייתכן שבשל חיבתו של המלך למסעות.
מעמד וחברה.
במהלכו של העידן האדוארדי התפתחה מערכת המעמדות הבריטית והגיעה לשיאה, אף על פי שבאופן פרדוקסלי עלה בתקופה זו העניין בסוציאליזם, ביחס מקל לעניים ועלתה המודעות למעמד האישה. סוגיית זכות ההצבעה של האישה, ביחד עם הצמיחה העסקית כתוצאה מהתיעוש המהיר, הובילו לסביבה סובלנית יותר. שינוי זה הוחש מיד אחרי מלחמת העולם הראשונה.
המעמד הגבוה פיתח עניין בספורט בשעות הפנאי, ובעקבות זאת חלה התפתחות מהירה בתחום האופנה, היות שנשים העדיפו לעבור לסגנון לבוש גמיש ונוח. המחוך שונה, ולבישתו היום יומית ננטשה בהדרגתיות.
האומנות.
התקופה האדוארדית הקבילה בחלקה לתקופת "העידן היפה" בצרפת – ה-Belle Epoque. למרות משכה הקצר, התקופה מאופיינת בסגנון אדריכלי, סגנון אופנתי וסגנון חיים ייחודיים. סגנון האר נובו היה בעל השפעה חזקה במיוחד. בארצות הברית התקופה האדוארדית הגיעה אחרי תנועת האומניות ומלאכות היד בעיצוב ואומנות אשר פעלה בהמשכיות בבריטניה.
תיאטרון.
התיאטרון במהלך התקופה האדוארדית מאופיין בצמיחת הדרמה החדשה, ומחזות של ברנרד שו והארלי גרנוויל ברקר, וייבוא מאירופה של מחזות הנריק איבסן וגרארד הפטמן. שקיעת מעמדו של השחקן/מנהל הובלה על ידי סר הנרי אירבינג, סר ג'ורג' אלכסנדר וסר הרברט בירבוהם טרי, אשר הסתיימה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והפופולריות המתמשכת של הופעות מוזיקה.
ספרות.
כמה מהשמות הידועים בתחום הסיפורת הם ה. ג'. ולס, ג'ון גולסוורתי, ארנולד בנט, ג'וזף קונראד, א.מ. פורסטר, פ. ג. וודהאוס.
פרט לכותבים מפורסמים אלו, הייתה זו תקופה בה פורסם מספר עצום של רומנים וסיפורים קצרים, והחלה הפרדה בין ספרות אינטלקטואלית וסיפורת פופולרית.
בין העבודות המפורסמות ביותר היו "הטרגדיה השייקספירית" של א. ס. בראדלי ב-1904.
אולי הפעם (סדרה)
יעקב ספיר
הרב יעקב הלוי ספיר (התקפ"ב, 1822 אשמיאני, האימפריה הרוסית – ה'תרמ"ה, 1885 ירושלים) היה חוקר כתבי יד, שד"ר ותייר. מחבר הספר אבן ספיר על מסעו לקהילה היהודית בתימן. על שמו נקרא מושב אבן ספיר.
ביוגרפיה.
ספיר נולד באשמיאני שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) ועלה לארץ ישראל כילד עם משפחתו, הוריו, אחותו ואחיו בשנת 1832. הוריו הרב נתן הלוי ספיר (1790-1832) וטובה (?-1833) שהיו מעדת הפרושים התיישבו בצפת. תוך חודש מת אביו ושנה לאחר מכן מתה אמו. בגיל 12 היה עד ראייה להתנפלותם של ערביי הגליל על יהודי צפת במהלך מרד הפלאחים בסיוון ה'תקצ"ד, 1834. עקב רעידת האדמה שהתחוללה בצפת בשנת 1837 עבר לירושלים. למד בישיבה בירושלים. בתחילה היה מלמד בתלמוד תורה של עדת הפרושים ואחר כך סופר העדה וכן מזכיר עדת הפרושים בירושלים. באותה עת כתב שירים לכבוד נדבנים ואורחים מכובדים שביקרו בארץ ישראל, כך למשל פרסם בשנת 1854 את השיר "כנף רננים" לכבודו של משה מונטיפיורי. פרסם מאמרים רבים בעיתון 'הלבנון' שהוציא-לאור חתנו יחיאל ברי"ל, בפרט בענייני אתרוגים.
בשנת 1859 נשלח כשד"ר להודו ולאוסטרליה על-מנת לגייס כספים לבניית בית הכנסת החורבה על שם רבי יהודה החסיד בירושלים. במסעו לאוסטרליה והודו נאלץ לעבור בתימן שכן הורד מהאוניה מפני שכספו נשדד ממנו ולא יכול היה לשלם את דמי המסע ועקב כך פגש ביהודי תימן. במיוחד התרשם מיהודי תימן אשר שכנו בפנים הארץ. הוא ביקר גם באינדונזיה שהייתה אז תחת שלטון הולנדי וגם שם פגש יהודים.
בהודו פגש בקהילת בני ישראל וכתב עליהם רבות כולל על שושלת נשיאי הקהילה ומשפחתו של דאדא קמודן.
כשחזר מאוסטרליה דרך עדן בשנת 1864 אסף חומר על יהודים אלו וכתב את ספרו "אבן ספיר" על מסעו לתימן והקהילה היהודית שם. בספרו זה אשר יצא לאור בשנים תרכ"ד–תרכ"ו (1864–1866) פרסם גם מחקרים על כתר ארם צובא וכן על כתבי-יד אחרים של התורה והמקרא. בספרו היה הרב ספיר מהראשונים להעיר את תשומת לבו של העולם היהודי על קיומם ומצבם של היהודים באתיופיה ואף של יהודי המזרח הרחוק.
בירושלים המשיך להתעניין ביהודי תימן, ובהישמע דבר משיח השקר, שוכר כחיל, שקם בתימן, כתב איגרת שבה הזהיר את יהודי תימן מפניו.
בשנים 1865 ו-1873 יצא לשני מסעות נוספים, באירופה ובצפון אפריקה. כמו כן פרסם תשובה בשם "עדות ביהוסף" בנושא עיזבונו של הגביר ניסים שמאמא.
אחד מגילוייו המשמעותיים ביותר היה אודות הגניזה העתיקה בקהיר, שעליה דיבר בספרו. בעקבות הפרסום החלו חוקרים לפקוד את הגניזה ולחקור את ממצאיה.
בשנות 1883–1885 סייע להדפיס בירושלים את הספר "חמדת ימים" מאת גדול משוררי תימן ר' שלום שבזי ואף הוסיף לו הקדמה.