ב-1914, ג'ון קמפסטון העלה את ההשערה שלפיה האבעבועות השחורות הגיעו עם המתיישבים החדשים. מספר חוקרים טענו כי ייתכן שהיה ניסיון מכוון להפצת המחלה בקרב האוכלוסייה המקומית על ידי המתיישבים החדשים. תרחישים היפותטיים לפעולה כזו עשויים לכלול: פעולת נקמה על ידי אדם עגום, תגובה להתקפותיהם של האבוריג'ינים, או חלק מהתקפה מתוזמרת על ידי חיל הנחתים של ניו סאות' ויילס, שנועדה לפנות את הדרך להתרחבות קולוניאלית. סגן מנהל האוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית, סת' קארוס, כתב ב-2015 כי
היסטוריונים אחרים חלקו על הרעיון הזה. במקום זאת, הם הציעו שהאבעבועות השחורות הגיע יחד עם מבקרים באוסטרליה שלא הגיעו דרך הצי הראשון. רעיון נוסף שהציעו ההיסטוריונים הוא שייתכן והווירוס של האבעבועות השחורות הגיע בטעות אל האבוריג'ינים, לאחר שבאו במגע עם חומר כלשהו שהביא הצי הראשון ששימש כמרכיב של החיסון נגד האבעבועות השחורות.
ב-2002, ההיסטוריונית ג'ודי קמפבל הציעה, לאחר שהתייעצה עם המדען פרנק פנר , תיאוריה נוספת: אבעבועות שחורות הגיעו לאוסטרליה באמצעות קשר עם דייגים ממקאסאר שבאינדונזיה, כאשר באותה תקופה האבעבועות השחורות היו אנדמיות באינדונזיה. ב-2011, הצהיר מקנייט:
תיאוריה נוספת, גם היא במחלוקת, אומרת שהמגפה הזו לא הייתה אבעבועות שחורות אלא אבעבועות רוח, שגם אליה האבוריג'ינים לא היו מוגנים מפניה, שזה במקרה הובאה על ידי המתיישבים החדשים.
גן הזיכרון.
לאחר שריי קולינס, בונה באבן, השלים שנים של מחקר על הצי הראשון, הוא ביקש אישור מכמעט 9 מועצות להקמת גן הנצחה לזכר הצי הראשון. בסופו של דבר, מועצת הפלך של מישור ליברפול הייתה המועצה היחידה שקיבלה את הצעתו לספק את החומרים ולהקים את הגן ללא עלות. האתר שנבחר היה פארק קרוואנים לא פעיל על גדות הנחל ליד העיירה וולבאדה בניו סאות' ויילס. בספטמבר 2002, החל קולינס לעבוד בפרויקט. מאוחר יותר, מועצת המלך סיפקה תרומה של 28,000 דולר אוסטרלי לפרויקט. קולינס חרט את שמותיהם של כל אלו שהגיעו לאוסטרליה ב-11 האוניות ב-1788 על לוחות אבן לאורך שבילי הגן. סיפורי האנשים שהגיעו לאוניות, חייהם והמפגשים הראשונים עם המדינה האוסטרלית מוצגים ברחבי הגן. ב-26 בינואר 2005, נפתח גן ההנצחה לזכר הצי הראשון כאנדרטה לזכר עולי הצי הראשון. בעבר, היה קיים אובליסק לזכר הצי הראשון בברייטון-לה-סאנדס .
אנטואן פוקואה
אנטואן פוקואה (באנגלית: Antoine Fuqua; נולד ב-19 בינואר 1966) הוא קולנוען אמריקאי. בתחילת הקריירה שלו, הוא ביים קטעי וידאו לאמנים פופולריים כמו טוני ברקסטון, סטיבי וונדר, אשר, ליל ויין, קוליו ופרינס. בהמשך הפך לבמאי קולנוע. לאחר שסרטו, "יום אימונים מסוכן" קיבל שתי מועמדויות לפרס האוסקר הפך למפורסם. נוטה לביים סרטי פעולה וסרטי פשע משטרתיים.
ביוגרפיה.
פוקואה נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1984. מאז 1999, נשוי לשחקנית ללה רושון. הם מגדלים שלושה ילדים.
קימלה
קימלה (בהונגרית: Kimle) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. הכפר הוקם בשנת 1966 על ידי איחוד שני כפרים הורוואטקימלה (Horvátkimle), קימלה הקרואטית, ומגיארקימלה (Magyarkimle), קימלה ההונגרית.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקימלה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,760 תושבים, ובשנת 2019 רק 2,178 תושבים.
יהודי קימלה.
בשני הכפרים שהתאחדו לקימלה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
יהודי קימלה הקרואטית:
יהודי קימלה ההונגרית:
המשט הראשון
הורוואטקימלה
מגיארקימלה
אדמונד צ'ארלס טרבל
אדמונד צ'ארלס טרבל (באנגלית: Edmund Charles Tarbell; 26 באפריל 1862 - 1 באוגוסט 1938) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי. חבר בעשרת הציירים האמריקאים. הוא היה חבר מוביל בקבוצת ציירים שהתפרסמה כאסכולת בוסטון.
ראשית החיים וחינוך.
אדמונד טרבל נולד בבית אסא טרבל, שנמצא במערב גרוטון, מסצ'וסטס. אביו, אדמונד וויטני טרבל, נפטר בשנת 1863 לאחר שחלה בטיפוס בזמן ששירת במלחמת האזרחים. אמו, מרי סופיה (פרנלד) טרבל, התחתנה פעם שנייה עם יצרן מכונות לייצור נעליים. אדמונד הצעיר ואחותו הגדולה, נלי סופיה, הועברו לגור לסבא וסבתותיהם בעיירת גבול במהלך המלחמות הצרפתיות והאינדיאניות.
בילדותו השתתף טרבל שיעורי אמנות ערב מג'ורג' בארטלט בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס. בין 1877 ל־1880, הוא היה חניך בחברת הליתוגרפיה של פורבס בבוסטון. בשנת 1879 הוא נכנס לבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, ולמד אצל אוטו גרונדמן. הוא למד באותה כיתה עם רוברט לואיס ריד ופרנק ווסטון בנסון, שני חברים נוספים שיהווה בעתיד חלק מתוך קבוצת "עשרת הציירים האמריקאים".
טרבל המשיך את השכלתו בפריז, צרפת, אז מרכז עולם האמנות. כתוצאה מכך, בשנת 1883 הוא נכנס לאקדמיה ז'וליאן ללמוד אצל גוסטב בולאנז'ה וג'ולס ג'וזף לפבר. פריז חשפה אותו להכשרה אקדמית קפדנית, שכללה תמיד העתקת ציורי צייר מפורסם בלובר, אך נחשף גם לתנועת האימפרסיוניזם שאז סחפה את גלריות העיר. כפילות זו תשפיעה על עבודתו. בשנת 1884 כללה השכלתו של טרבל סיור איטליה, ובשנה שלאחר מכן נסע לבלגיה, גרמניה ובריטניה.
טרבל חזר לבוסטון בשנת 1886, שם החל את הקריירה שלו כמאייר, מדריך אמנות פרטי וצייר דיוקנאות.
נישואין ומשפחה.
שנתיים לאחר שחזר לבוסטון, טרבל התחתן עם אמלין ארנולד סאוטר, סטודנטית לאמנות ובת למשפחה מפורסמת בדורצ'סטר. כשהוא מעדיף לעבוד מדגמים מצולמים, טרבל צייר לעיתים קרובות את אלה שהיו קרובים אליו - אשתו, ארבעת ילדיו (ג'וזפין, מרסי, מרי ואדמונד ארנולד טרבל), ונכדיו. הציורים ממחישים את חייהם.
בזמן עבודתו בבית הספר של המוזיאון בבוסטון, התגוררו טרבל ומשפחתו משנת 1886 עד 1906 באזור אשמונט בדורצ'סטר, הבית ששייך לאביו החורג, דייוויד פרנק הרטפורד.
בשנת 1905 הם קנו כבית מגורי קיץ בניו המפשייר, באי בחוף האטלנטי. טרבל בנה את הסטודיו שלו, על גדת נהר הפיסקטקה. מבעד לקיר הזכוכית הפונה צפונה הוא יכול היה לצייר סירות מפרש כשהן חוצות את תעלת הספנות העמוסה בין פורטסמות' לאוקיינוס. הוא היה תומך מוקדם ונלהב של תנועת התחייה הקולוניאלית, אסף רהיטים משומשים, וסידר אותם עם קרמיקה סינית, הדפסים יפניים ושאר חפצי אומנות כאבזרי אולפן.
קריירה.
בשנת 1889, טרבל החליף בתפקיד את המנטור לשעבר שלו, אוטו גרונדמן, בבית הספר של המוזיאון, שם היה מורה פופולרי. הוא העניק לתלמידים הכשרה אומנותית אקדמית: לפני שלמדו לצייר, הם נאלצו להגיש מגבס חיקוי של פסלים קלאסיים.
אולם בשנת 1912, המוזיאון לאמנויות יפות שכר את האגר אליוט מבית הספר לעיצוב רוד איילנד כמפקח על העבודה החינוכית, וארגן מחדש את בית הספר של המוזיאון, שעד אז ניהל את ענייניו בעצמו. המפקח החדש הכתיב לטרבל כיצד ללמד ואיך לצייר. טרבל נרתע, ובסוף השנה הוא התפטר יחד עם פרנק ווסטון בנסון, חברו ועמיתו.
בשנת 1913 דנו הציירים בהקמת חברה לעידוד אמנות ואמנים בעיר. עם גיבוי כספי של לילה קאבוט פרי, ציירת אמידה. כך נפתחה אגודת האמנים של בוסטון בשנת 1914. טרבל היה נשיאה הראשון, שכיהן עד שנת 1924.
בשנת 1918, טרבל התקבל לעבודה כמנהל בית הספר לאמנות בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, תפקיד אותו מילא עד שנת 1926. אולם המוזיאון לאמנויות יפות רצה שיחזור לבית הספר במוזיאון, ומינה אותו בשנת 1925 ליו"ר של המועצה המייעצת. במשך שנתיים הוא קידם ופיקח על בניית הבניין החדש של בית הספר שתוכנן על ידי גיא לואל. אולם בשנת 1930 בית הספר ביקש מאוגוסטוס ג'ון להמליץ על אמנים אנגלים כמדריכים במוזיאון. טרבל ובנסון, תומכי שימוש בכישרונות מקומיים התפטרו שוב.
אדמונד צ'ארלס טרבל נפטר ב-1 באוגוסט 1938. בהספד עליו נקראה הידיעה מעיתון בבוסטון:
"אדמונד טרבל תרם להרמת מקומה של אמריקה בעולם האמנות. אליו ואל עבודתו הפנתה אירופה את עיניה בהתפעלות, וכך גם כל האנשים באמריקה. העבודות של טרבל היו יצירות כנות... על אדמונד טרבל ידברו מאות שנים מהיום, כי אופיו היה טוב כמו יצירתו."
יצירתו.
ציורו מ 1891- שכותרתו "הבוסתן" ביסס את המוניטין שלו כאמן. הציור מתאר את אשתו עם אחיה בזמן פנאי. טרבל התפרסם בזכות תמונות אימפרסיוניסטיות בעלות גוונים עשירים של דמויות אנושיות בתוך הנוף. עבודתו המאוחרת מראה את השפעתו של יאן ורמיר, הצייר ההולנדי מהמאה ה-17. ביצירות כאלה טרבל הציג בדרך כלל דמויות בפנים הבית. מחקרים אלה על אור וגוונים מבוצעים בעזרת עבודות מברשת וצבע מאופקות. טרבל צייר דיוקנאות של אנשים מפורסמים ביניהם התעשיין הנרי קליי פריק, נשיא אוניברסיטת ייל, טימותי דווייט החמישי, ונשיאי ארצות הברית וודרו וילסון, קלווין קולידג' והרברט הובר.
מורשת.
טרבל זכה בפרסים ומדליות, דוקטורט לשם כבוד ממכללת דארטמות' בשנת 1929, ושימש כאוצר בתחום הציור בתערוכות בלואיזיאנה ב -1904, בתערוכה הבינלאומית של פנמה – פסיפיק ב-1915, ובתערוכה בשנת 1926.
הוא נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906, ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1927.
שואל
שואל הוא אחד מארבעה שומרים האמורים בתורה, והוא החמור שבהם מבחינת אחריותו על החפץ, בכך שאפילו באונס הוא מחויב לשלם לבעלים, אף שאין קשר בין השואל לבין המאורע שאירע עם החפץ.
טעם הדין.