היחסים הדו-צדדיים בין צ'ילה להונג קונג החלו באמצע המאה ה-19. לפני מלחמת האזרחים האמריקאית עבדים אפריקאים הועסקו רבות בחוות ברחבי אמריקה הדרומית ודרום ארצות הברית. עם זאת, כאשר תנועות הביטול והאמנציפציה הביאו לביטול העבדות ברחבי העולם החדש מאז אמצע המאה ה-19, בעלי חוות באזור התמודדו לפתע עם מחסור חריף בכוח העבודה. על מנת למלא את המשרות שהשאירו עבדים שחורים משוחררים, החלו בעלי החוות לחפש באסיה כוח עבודה זול, והחלו לייבא עשרות אלפי מהגרי עבודה מהודו ומהפרובינציות הדרומיות של סין כמו גואנגדונג ופוג'יאן. כנמל בינלאומי חופשי תחת שלטון בריטניה, הפכה הונג קונג בהדרגה לשער העיקרי של מהגרי העבודה הסינים לאמריקה, וצ'ילה הייתה לעיתים קרובות הרגל הראשונה במסעם ליבשת אמריקה. מרבית ה"קולים" הסינים היו ממשיכים במסעם לאחר שהגיעו לצ'ילה ובסופו של דבר עבדו בחוות בקובה, פרו וכו', אך עם זאת התהליך הוליד נתיב שילוח משגשג בין הונג קונג לצ'ילה, מכיוון שצ'ילה הייתה תחנת העברת מפתח לעובדים הסינים.
בסוף המאה ה-19, בריטניה החלה לאסור על הובלת עובדים סינים ליבשת אמריקה מנמלים שתחת שליטתה, בין השאר מכיוון בשל הלחץ הבינלאומי שהופעל על לונדון לאסור את סחר ה"קולים", שהיה מעצם טבעו, לא פחות מעבדות. מכיוון שכך, מקאו החליפה במהרה את הונג קונג כמוקד המסחר בקוליות בדרום סין.
עם זאת, הקשרים בין הונג קונג לצ'ילה לא הסתיימו בכך. הסיבה לכך היא שצ'ילה הייתה מעצמה ימית מרכזית בחצי הכדור המערבי בסוף המאה ה-19. בשנת 1898 הושקה ה-Baquedano, ספינת הקרב החדשה והמודרנית ביותר של הצי הצ'יליאני באותה תקופה, והיא הובילה צי מסיבי להפליג במסע חוצה האוקיינוס השקט בשנה שלאחר מכן. על פי תוכניתו, הצי הצ'יליאני האימתני אמור היה לבקר ביפן, בשנגחאי, בהונג קונג, ואז לפנות דרומה לכיוון סינגפור וסידני באוסטרליה.
ב-3 בנובמבר 1900 הגיעה סוף סוף הארמדה הצ'יליאנית להונג קונג. עם זאת, אחד מהמלחים שלה בשם קרלוס קרוג בונן חלה לפתע מאוד זמן קצר לאחר הגעתם ומת בבית חולים ימי מקומי ארבעה ימים לאחר מכן. בונן נקבר בבית הקברות הקתולי של סנט מייקל בהאלי ואלי, וסיפורו הוקלט במוזיאון הימי של הונג קונג.
היחסים כיום.
כיום צ'ילה היא כבר לא מעצמה ימית, עם זאת, צ'ילה והונג קונג נותרו קשורות זו לזו בדרכים מסוימות. לדוגמה, הדיקטטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה שאב די הרבה תובנות מהונג קונג כשהוא דחף את תוכנית הפיתוח הכלכלי שלו, ואף קיימות שמועות שהיו לו פיקדונות זהב סודיים שהוחבאו בבנקים בהונג קונג ושנחאי.
כיום, נותר פוטנציאל רב לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי בין צ'ילה להונג קונג, מכיוון ששתי המדינות חברות ב-APEC. הונג קונג וסנטיאגו להוטות לקדם את יחסי המסחר שלהן. למשל, בשנת 2012 שתי הממשלות חתמו על הסכם סחר חופשי (FTA) שנכנס לתוקף באוקטובר 2014.
יחסי סחר.
צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של הונג קונג באמריקה הלטינית. המסחר בסחורות בין צ'ילה והונג קונג הסתכם ב-14.8 מיליארד דולר בשנת 2018. במונחים של סחר בשירותים, צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של הונג קונג באמריקה הלטינית, עם סחר ושירותים הבילטרליים אשר הסתכם ב-1.3 מיליארד דולר בשנת 2012.
לילי ווסט
שרלוט אליזבת ווסט (בגרמנית: Elisabeth "Lilly" Wust; 1 בנובמבר 1913 – 31 במרץ 2006) הייתה עקרת בית גרמנייה. אשתו של רואה חשבון וחייל בנקאי גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. היא ידועה בסיפור האהבה הטרגי שלה ובמערכת היחסים שניהלה עם פליס שרגנהיים. סיפור מערכת היחסים ביניהן מתואר בסרט 1999 'אמה ויגואר', ובספר באותו השם על ידי אריקה פישר.
היא הוכרזה כחסידת אומות העולם ב־31 באוגוסט 1995 על ידי יד ושם על מאמציה להציל נשים יהודיות ולהגן עליהן מפני רדיפות הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה והצלת נשים יהודיות מרדיפות הנאצים.
כשהיא מתגוררת בברלין-שמרגנדורף עם ארבעת ילדיה ועוזרת הבית בתחילת שנות הארבעים בזמן שבעלה נע במלחמה, אליזבת ווסט הוצגה על ידי עוזרת הבית שלה לאישה בשם פליס שרגניים בשם פליס שרודר. לאחר שבילתה איתה זמן מה והתאהבה בה, נודע לווסט כי שרגנהיים זקוקה להגנה מפני השלטונות הנאציים בשל חברותה בתנועת ההתנגדות הגרמנית וכאישה יהודייה.
החיזור שלהם היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת הגרדיאן ארצות הברית בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר היכרותן, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שכתבה. בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו." כאשר ווסט אושפזה עם אלח דם דנטלי במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום. . . . ב־25 במרץ השתיים התארסו, וחתמו על הצהרות בכתב על אהבתן, אותן חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד לאחר שווסט נפרדה מבעלה באופן חוקי בשנת 1942; הם נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר דיווחו שרגנהיים והיא נתפסה על ידי הגסטפו. היא נעצרה בבית שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין. הוחזק שם עד 4 בספטמבר 1944, אז גורשה למחנה הריכוז טרזינשטט בצ'כוסלובקיה. למרות הסכנה, ווסט ביקרה שוב ושוב את שרגנהיים בשולשטראסה, וגם ניסתה לארגן ביקור בטרזינשטט, אך סורבה על ידי מפקד המחנה.
קצת יותר מחודש לאחר מכן, ב־9 באוקטובר 1944, הועברה שרגנהיים למחנה ההשמדה אושוויץ לאחר שנידונה למוות. ההערכה היא כי היא מתה בערב ראש השנה (31 בדצמבר 1944), על פי היסטוריונים של יד ושם, שהצהירו כי "ווסט הצליחה להימלט מעונש בלבד [על שהסתירה את שרגנהיים בביתה] מכיוון שהייתה אם לארבעה ילדים. ילדים צעירים שאביהם נעדר בפעולה." היסטוריונים אחרים ציינו כי מתישהו בדצמבר 1944 נשלחו שרגנהיים ואסירים אחרים על ידי בצעדת מוות למחנה הריכוז גרוס-רוזן, ואולי גם בצעדת מוות שנייה למחנה הריכוז ברגן-בלזן. אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע את תאריך מותה של שרגנהיים ל־31 בדצמבר 1944.
כתוצאה ממערכת היחסים שלה ממעורבותה בניסיון הצלתה שרגנהיים, אליזבת ווסט התמודדה עם ביקורת והטרדות מוגברות מצד גורמים נאצים, ונדרשה לחתום במשטרה המקומית כל יומיים לאחר מעצרה של שרגנהיים, אך סכנה מוגברת זו רק חיזקה את החלטתה של ווסט להגן על נשים אחרות בסיכון. של גורל דומה לזה שחווה שרגניים. לאחר שפגשה את לוסי פרידלנדר, קטיה לזרשטיין ודוקטור רוזה אולנדורף שלושה שבועות לפני חג המולד בשנת 1944, ווסט החלה אז להסתיר את שלוש הנשים במפלס העליון של ביתה בברלין. כל שלוש הנשים שרדו את המלחמה אולם פרידלנדר, שחוותה טראומה קשה מחוויותיה במלחמה, שמה קץ לחייה.
מוות והנצחה.
יותר משישים שנה לאחר מותה של אהובתה, פליס שרגנהיים, אליזבת ווסט נפטרה. לאחר פטירתה בגיל 92 ב־31 במרץ 2006, היא הובאה למנוחות בדורפקירשה גיסנסדורף (בית הקברות של כנסיית הכפר גיזנסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה. מצבתה משמשת גם כאבן זיכרון לשרגנהיים.
מורשת וכבוד.
בראשית אמצע שנות התשעים מכרה אליזבת ווסט את הזכויות לסיפור רומן האהבה שלה עם פליס שרגנהיים לעיתונאית האוסטרית אריקה פישר, שחקרה את שירתה של שרגנהיים ומכתבי הזוג ואת חיי הזוגיות ואז כתבה את הספר משנת 1994., "Aimée &amp; Jaguar: A Love Story, ברלין 1943", שעובד אז לתסריט והפך לסרט "Aimée &amp; Jaguar" משנת 1999. את דמותה גילמה השחקנית אינגבורג קלר. נכון לשנת 2018, ספרה של פישר תורגם ל־20 שפות.
ב־31 באוגוסט 1995 הוכרה אליזבת ווסט על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על מאמציה להגן על נשים יהודיות מפני רדיפות הנאצים.
בראיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה בזמנה עם שרגנהיים:זו הייתה האהבה הרכה ביותר שניתן לדמיין. . . . הייתי מנוסה למדי עם גברים, אבל עם פליס הגעתי להבנה עמוקה הרבה יותר של יחסי מין מבעבר. . . . הייתה אטרקציה מיידית, ופלירטטנו בצורה שערורייתית . . . התחלתי להרגיש חיים כמו שמעולם לא היו לי. . . . היא הייתה החצי השני שלי, ממש ההשתקפות שלי, תמונת המראה שלי, ולראשונה מצאתי את האהבה יפה מבחינה אסתטית, וכל כך עדינה. . . . פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחות חמה לידי. אני חולמת שניפגש שוב - אני חיה בתקווה.
בית הכנסת הגדול (רמת גן)
בית הכנסת הגדול של העיר רמת גן נמצא בכיכר אורדע שבעיר, ברחוב הרצל מספר 47 (בקרבת רחוב ביאליק).
זהו בית כנסת אשכנזי אורתודוקסי בנוסח ספרד. חזן בית הכנסת הנוכחי הוא ישראל רנד.
בשבתות, חגים ומועדים מצטרפת לעיתים מקהלת הילדים "קולות מן השמים" (ע"ש שושנה זילברשטיין) בניצוחו של רפי ביטון.
בבית הכנסת נמצאים גם משרדי הרבנות והמועצה הדתית של העיר, וכן ספרייה תורנית.
תיאור.
העדות הראשונה על נוכחות צריף בית הכנסת העומד על תילו ב"עמק" (רחוב ביאליק היום) מצויה בפרוטוקול המועצה המקומית משנת 1926. היו צריפים נוספים ששימשו כבתי כנסת אולם הצריף ב"עמק" קיבל מראשית ימיו את התואר "בית הכנסת המרכזי הגדול".
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה ביום ג' טבת תרצ"ה (9 בדצמבר 1934) בסיסמה: "כי ביתי בית תפילה יקרא לכל העמים" (ספר ישעיהו). כתובת זו, המצויה על הקיר המזרחי הפונה לרחוב הרצל, באה ללמדנו שבית הכנסת המרכזי של רמת-גן פתוח לכל.
אברהם קריניצי, ראש המועצה ולאחר מכן ראש העירייה של רמת-גן ייחס חשיבות רבה לבית כנסת זה ונהג להתפלל בו. עיריית רמת-גן נטלה על עצמה את מרבית מימון הבנייה ובשנת 1952 הונחה אבן הפינה למבנה החדש והמשוכלל בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב הרצוג והתפילה בו התנהלה בנוסח ספרד.