חמלה היא רגש המבטא תחושה של השתתפות בסבל, המלווה לרוב ברצון להקל או להפחית מן הסבל של האחר; ביטוי של טוב־לב מיוחד כלפי הסובל. חמלה נובעת מתוך אמפתיה ומאופיינת בדרך כלל במעשים בהם האדם החש חמלה מנסה לסייע לאלה אשר כלפיהם הוא חש רגש זה.
מאפייני החמלה.
חמלה נבדלת מביטויי התנהגות אנושיים ומסייעים אחרים בכך שהיא מתמקדת באופן מיוחד בהקלת הסבל. מעשים של חסד אשר מטרתם העיקרית היא להביא תועלת לאחר, לאו דווקא באופן של הקלת סבלו, נכנסים בגדר מעשי אלטרואיזם, אף שבמובן מסוים גם מעשי חמלה הם קבוצה מיוחדת של מעשים אלטרואיסטיים, מעשים שמטרתם להביא תועלת לאחר בדרך של הקלת סבלו.
יש להבחין בין מובנים שונים של חמלה בתרבויות שונות. כך, למשל, המושג חמלה בנצרות (compassion), מתייחס ל"השתתפות בסבל", וקשור לייסורי ישו על הצלב (passion). לעומת זאת בבודהיזם, החמלה אינה דווקא הזדהות, אלא "הרצון שאחרים לא יסבלו".
על פי הגישה הבודהיסטית, חמלה אינה רק רגש, אלא גם מחשבה רציונלית. על פי הפאלון גונג, המבוסס על אסכולת הבודהא, החמלה היא אחת משלוש התכונות הנעלות ביותר של היקום (אמת, חמלה, סובלנות). על פי הדלאי למה "חמלה אמיתית אינה רק תגובה רגשית, אלא התחייבות ברורה, המבוססת על היגיון". לדעתו של הדלאי למה: "טמון בכולנו 'זרע החמלה',והוא נובט מתוך חוויות הטיפוח שלנו בידי אחרים. חמלה היא למעשה מיומנות שניתנת לשכלול וטיפוח משהו שניתן ללמוד ולפתח".
באופן דומה, מגדיר הפילוסוף הישראלי חן למפרט, את החמלה כמצב-תודעה הכולל היבטים אינסטינקטיביים, רגשיים, הכרתיים, ולעיתים גם דחף לפעולה עבור הזולת: "את החמלה אי אפשר לתאר כחוויה, כרגש או כהכרה, פשוט משום שהיא כולם גם יחד, ומשום שכל אלו, או לפחות חלקם, מופיעים בו-זמנית, ללא סידור היררכי וללא קשר סיבתי הכרחי בין המרכיבים."
תשתית עצבית של חמלה.
ראיות מצביעות על כך שחמלה משפיעה לא רק על מי שזוכה להתייחסות חומלת, אלא גם על מי שחווה רגשות של חמלה. מחקרים מתאם בין חמלה לבריאות טובה, תוחלת חיים, איזון יתר לחץ דם, רווחה נפשית ואיכות חיים טובה יותר לאורך זמן. כמו כן נמצא שהתנהגות חמלה מעוררת תהליכים כימיים-עצביים המשרים תחושה טובה כגון שחרור של אופיואידים, דופמין ואוקסיטוצין.
על אף הדמיון הרב שקיים בין רגש החמלה לאמפתיה הם רגשות שונים במהותם. חשיפה לסבלו של האחר מביאה לתגובות של אמפתיה וחמלה. תגובה אמפתית היא השתתפות ברגש שחש האחר. על אף התרומה החשובה של אמפתיה להבנה ושיתוף ברגשותיו של האחר, קיימת בה סכנת הזדהות שעלולה להגביר מצוקה אישית, רגשות שליליים ותגובה של הימנעות. לעומת זאת, חמלה, שצירה המרכזי הוא להיטיב עם האחר, מעלה רגשות חיוביים אצל הצופה ומעלה את התנהגויות העזרה על מנת להפחית את הסבל של האחר ולסייע לו. מחקרים מתחום מדעי המוח מצאו כי חמלה מבוססת על רשת עצבית שונה מהרשת העצבית של אמפתיה.
סדרה של מחקרים בחנה את התשתית העצבית של חמלה וכן את גמישותה של תשתית זו לאימון בחמלה. לשם כך השתמשו החוקרים בשיטות שונות לאימון חמלה ומדדו תגובות מוחיות כן אצל מתרגלים וותיקים וכן לפני ואחרי סדנאות קצרות טווח לאימון חמלה. אחת השיטות נקראת מדיטציית אהבה חומלת (Loving Kindness Meditation) הכוללת תרגול של מדיטציה הממוקדת בחמלה לטווח ארוך. שיטה מנטלית זו מתבצעת בשקט ובמהלכה מתרגלים ביטויים של חסד, אדיבות וקבלה כלפי אנשים קרובים ובהדרגה כלפי אנשים זרים עד שחווים רגשות אלה כלפי הסביבה.
על מנת לבחון כיצד האימון משפיע על התנהגות פרו-חברתית פותח משחק מחשב חברתי שבמהלכו על השחקנים לחפש אוצרות במבוך, כאשר תוך כדי החיפוש הם נתקלים במכשולים שונים. נמצא כי ככל שאימוני החמלה היו יותר אינטנסיביים, כך הייתה עלייה בהתנהגות הסיוע של המשתתפים במשחק המחשב כלפי המשתתף הנוסף שלצידם לעבור את המכשולים שבפניו.
בנוסף, נבדקה תגובה מוחית לסרטונים קצרים המראים סבל של אדם אחר, לדוגמה אישה בוכה. המשתתפים במחקר זה התבקשו לדווח אודות מידת החמלה וכן על הרגשות החיוביים והשליליים שהתעוררו אצלם בתגובה לכל קטע שהוצג בפניהם. הממצאים הראו כי חמלה מפעילה מערכת מוחית, השונה מזו של אמפתיה, כגון הסטריאטום הגחוני (Ventral Striatum) המהווה חלק מגרעיני הבסיס שמתחת למעטפת המוח, קליפת המוח האורביטופרונטאלית (mOFC- Medial OrbitoFrontal Cortex) שמהווה אזור בחלקה הקדמי של האונה המצחית ואזור Pregenual של פיתול החגורה הקדמי. אזורים אלו מאופיינים בקשרים עם רשתות תגמול, אהבה ושייכות.
מחקרים אחרים מרמזים כי ניתן לאמן את המוח בתהליכים המפעילים רגשות חברתיים במטרה לקדם רגשות חיוביים. המחקרים מעידים כי חמלה עשויה להפחית את השפעותיה של המצוקה האמפתית ולהגביר רגשות חיוביים, תוך ירידה בהפעלת אזורי המוח המופעלים באמפתיה. במחקר שנערך על אוכלוסיית צעירים ללא ניסיון קודם באימוני אמפתיה וחמלה, נמצאו הבדלים בהתנהגות לאחר אימון אמפתיה קצר ולאחר אימון חמלה קצר שעברו אחריו. הממצאים מהווים עדות חזקה להבדל בין התגובתיות אל מול אמפתיה וחמלה. נמצא כי לעומת התגובה האמפתית, במצב חמלה התרחשה עלייה ברגשות חיוביים, ירידה ברגשות שליליים, פחות הפעלה של אזורי האמפתיה ויותר הפעלה של מערכת התגמול. ממצא זה יכול להסביר את עליית מידת הגשת עזרה בחמלה לעומת במצב האמפתי.
אימוני חמלה נועדו לקדם רגשות חיוביים של חמלה ולהפחית התפתחותם של רגשות שליליים מדידת גמישות עצבית תפקודית המושגת באמצעות אימוני חמלה, מסייעת להבנת התשתית עצבית בתחום הרגשי וההתנהגותי. ממצאים אלה מצביעים על גמישות המוח המאפשרת לו לפתח איכויות חדשות בתגובתיות לסבלו של האחר החל מהזדהות רגשית, חמלה וכלה במוטיבציה לעזרה.
אימון לחמלה עשוי לעודד רווחה נפשית, רגשות חיוביים והתנהגויות פרו סוציאליות בחיי היומיום. חמלה היא דרך מועילה לחיזוק המשאבים האישיים, כלומר, היא עשויה לחזק את החוסן שבהתמודדות מול מצוקה אמפתית אל מול סבל של האחר, ואף מול סבל של האדם עצמו. ידוע כי מצוקה אמפתית היא הגורם המרכזי לשחיקה בקרב אנשי מקצוע אשר עדים לסבלם של אחרים כחלק מעבודתם, כגון רופאים. מכאן, נראה כי אימוני חמלה אינם רק מקדמים התנהגות פרו-סוציאלית, אלא מגבירים רגשות חיוביים וחוסן נפשי אשר יסייעו בהתמודדות טובה יותר במצבי לחץ. לכל אדם יש היכולת לבצע אימון החמלה וליהנות מהשפעותיה המיטיבות של החמלה.
כלנית
הכלנית (שם מדעי: "Anemone") או שושנת המלך, היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים בו כ-120 מינים הנפוצים בכל העולם למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה. שמו העברי של הפרח ניתן על ידי החוקר היהודי עמנואל לעף בספרו "צמחי היהודים".
מיני הכלנית הם גאופיטים רב-שנתיים. בעולם הם נפוצים בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני והדרומי. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי מין יחיד – כלנית מצויה ("Anemone coronaria") – צמח מוגן אשר נפוץ מצפון הארץ עד הר הנגב. הכלנית פורחת מסוף דצמבר ועד סוף מרץ. ניתן לזהותה על פי טבעת פנימית לבנה בעלי הכותרת שלה (בכלניות מבוגרות בלבד). בדרך כלל בעלת חמישה-שישה עלי כותרת. פרח הכלנית ידוע בשלל צבעיו.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל קראו לחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של הצבא הבריטי "כלניות" על שם כומתותיהם האדומות.
הערות שוליים.
2.נערך ב-3.5.2020 על ידי Darktermi Gaming
M&amp;M's
M&amp;M's (אם אנד אמ'ס) הוא מותג ממתקים של חברת מרס. כל הממתקים ממותג זה הם סוכריות בצבעים שונים, וההבדל ביניהם הוא בתכולתם. כיום מיוצרים ממתקי M&amp;M's הממולאים בשוקולד, בוטנים, שקדים, חמאת בוטנים, ריבת חלב, פצפוצי אורז, בייגלה ועוד. על כל ה-M&amp;M's מצוירת האות m, בשיטה הדומה לדפוס אופסט.
היסטוריה.
M&amp;M's מבוססים על מותג בריטי ותיק יותר, סמארטיז. במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, פגש בנו של מייסד חברת מרס, פורסט מרס, בחיילים שהתלהבו מהממתק הבריטי, בשל העובדה שהסוכר בו הוא מצופה מונע מהשוקולד להידבק לאצבעותיהם. מרס ושותפו ברוס מורי מחברת הרשי פעלו לרכישת הזכויות על המוצר, והחלו בהכנות לשיווקו בארצות הברית. מאחר שבארצות הברית כבר היה ממתק בשם "סמארטיז", היה עליהם למצוא שם אחר. הם בחרו בשם M&amp;M - ראשי התיבות של שמות המשפחה שלהם.
ב-1941 החלה חברת מרס במכירת ה-M&amp;M's הראשונים. עד מהרה, הפך הממתק למוצר פופולרי ביותר, בעיקר הודות לעובדה שבתקופה זו, בהיעדר אמצעי קירור נפוצים ויעילים, ממתק שוקולד שאינו נמס היווה חידוש. גם הצבא האמריקאי עמד על יתרון זה של המוצר, והחל לחלק אותו לחייליו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 רכשה חברת מרס את חלקה של חברת הרשי במוצר ושונתה האריזה, מגליל לשקית חומה כפי שהיא נמכרת כיום. ב-1950 התחילו ליצור על הממתקים את האות m, בתחילה בצבע שחור, וב-1954 החלה חברת מרס לייצר לראשונה גם M&amp;M's ממולאים בבוטנים.
בשנה זו גם הומצא הסלוגן של הסוכריות: "chocolate that melt in your mouth, not in your hand". (בעברית:"שוקולד שנמס לך בפה, ולא ביד")
בשנת 1980 החלה מרס לשווק את הממתק גם ב-16 מדינות מחוץ לארצות הברית, ובהן בריטניה, הולנד ומלזיה.
ב-1988 שווקו בהיקף מוגבל M&amp;M's ממולאים בשקדים. לאור הצלחתם, החלה חברת מרס לייצרם בהיקף מלא בשנת 1992. ב-1990 נוספה הגרסה הממולאת בחמאת בוטנים, וב-1998 בפצפוצי אורז.