אין עדויות מהמאות ה-15 או ה-16 על התנקשויות שבוצעו בידי מתנקשים מקצועיים. דאימיו רבים נרצחו במהלך התקופה, אולם לרוב בוצעו מעשי הרצח הללו בידי וסאלים בוגדניים, ולא בידי מתנקשים מקצועיים. העדויות על התנקשויות שבוצעו בידי נינג'ה הן רובן ככולן מאוחרות ובעלות תוקף מפוקפק למדי.
הבגדים השחורים של הנינג'ה.
הבגדים השחורים ומסיכת הפנים של הנינג'ה המזוהים איתם יותר מכל במיתוס המערבי אף הם המצאה מאוחרת. המקורות מהמאות ה-15, ה-16 וה-17 לא מתארים מדים ייחודיים ללוחמי גרילה, אולם ניתן להסיק מהם שהתלבשו בהתאם לתפקיד שהוטל עליהם. אין להוציא מכלל אפשרות שלעיתים התלבשו גם בבגדים שחורים, אולם "מדי הנינג'ה" המוכרים הם ככל הנראה מוסכמה אומנותית שמקורה בתיאטרון הקבוקי של המאה ה-17. בתיאטרון זה נהוג להציג תפקידים מסוימים בצורה עקבית בדומה לקומדיה דל'ארטה כדי שהקהל יזהה אותם בקלות, והבגדים השחורים היו סימן הזיהוי של הנינג'ה בהצגות הפופולריות השונות. ניתן לראות נינג'ה בבגדים שחורים גם בהדפסי העץ מאוחרים.
הנינג'ה בתרבות הפופולרית.
הנינג'ה, כפי שמוצגים בתרבות הפופולרית, הם לוחמי גרילה לבושי שחורים ורעולי פנים המנצלים ידע באמנויות לחימה לשם ריגול והתנקשויות. הם מומחים בהסוואה, תנועה שקטה וחשאית, העלמות וחמיקה. כלי הנשק האופייניים לנינג'ה בקולנוע המערבי הם חרב נינג'אטו (שאין לה ביסוס היסטורי), פגיונות סאי, שוריקנים ("כוכב נינג'ה") ויומי (חץ וקשת יפניים). הם נעזרים גם בפצצות ובפצצות עשן.
נינג'ה מרבים להופיע בסרטי פעולה וסרטי אמנויות לחימה, בעיקר אמריקאיים. צבי הנינג'ה הוא חצי-פרודיה על נינג'וטסו כאשר גיבוריו הם ארבעה צבים מוטנטיים המומחים באמנויות לחימה, ונלחמים כנגד כנופיית נינג'ה בשם שבט הרגל, המונהגת בידי נינג'ה קטלני בשם אורוקו סאקי, הידוע בכינוי "שרדר".
הסרט "נינג'ה קיד" עוסק בשלושה ילדים המאומנים על ידי סבם באמנויות הנינג'ה שנלחמים גם הם נגד כנופיית נינג'ה המונהגת על ידי תלמידו לשעבר של הסב.
גם במשחקי מחשב מופיעות נינג'ה, כגון מאי שיראנוי בסדרה "Fatal Fury" וקאסומי בסדרת "Dead or Alive". קיים גם משחק מבית לגו בשם לגו נינג'גו (הלחם בין 'נינג'ה' ו-'לגו') המספר על הרפתקאות ארבעה לוחמי נינג'ה.
ישנה מוסכמה קולנועית לגבי שימוש בנינג'ות שנקראת בהומור "חוק הנינג'ה ההופכי" או "חוק שימור הנינג'וטסו", לפיה אם תוצג נינג'ה אחת בקרב אמנויות לחימה היא תהיה כמעט בלתי מנוצחת, אבל אם יוצגו מספר נינג'ות הן יוצגו כבשר תותחים שאינם מציבים אתגר לדמות הגיבור.
תחרות נינג'ה ישראל ואחיותיה ברחבי העולם נקראות גם הם על שם הנינג'ה, בגלל הדימוי המקצועי והאתלטי של הנינג'ות.
הנינג'ה בתרבות היפנית העכשווית.
הנינג'ה מופיעים רבות בתרבות של יפן המודרנית, בפרט לאחר מלחמת העולם השנייה . אזור איגה, במיוחד, מתגאה במסורת הנינג'וטסו שלו, ה"איגה ריו". ישנו מוזיאון במחוז איגה על תולדות הנינג'ה, בו אפשר אף לנסות להשליך כוכבי נינג'ה ולהתחמק ממלכודות סתרים.
בנוסף הנינג'ות מככבות או מופיעות ברבים ממשחקי המחשב, הסרטים וסדרות הטלוויזיה היפניות, לדוגמה הסדרה נארוטו מציגה עולם בו קהילת סתרים של נינג'ות מתקיימת לצד חברה פאודלית תעשייתית.
יער ירושלים
יער ירושלים הוא יער אורנים וברושים השוכן בהרי ירושלים בתחום העיר ירושלים, מקיפות אותו השכונות יפה נוף, בית וגן, קריית יובל, עין כרם, הר נוף, גבעת שאול ומושב בית זית. בשטח היער נמצא הגן הארכאולוגי מצפה כרם.
היסטוריה.
נטיעת היער.
היער ניטע בין השנים 1956 ל-1958 על ידי הקרן הקיימת לישראל במימון של תורמים פרטיים. ביער ניטעו כמיליון עצים, בעיקר עצי אורן, וכ-5,000 ארזי הלבנון. בשנת 1962 החלה הקרן הקיימת לפתח את היער כפארק ומרכז נופש לתושבי ירושלים, הוקמה בריכת שחייה סמוך למושב בית זית, וב-1965 הקימה עיריית ירושלים והקרן לירושלים מרכז לקייטנות וגם בו הוקמה בריכת שחייה (היום מרכז ציפורי), המרכז נחנך ב-1969. בתהליך ארוך של למידה מתוך הניסיון בשטח, קרן קיימת לישראל פתחה תפיסות תכנוניות וניהוליות חדשות ליערות ולשטחים הפתוחים.
פיתוח ירושלים על חשבון שטח היער.
בשיאו השתרע היער על פני כארבעת אלפים דונמים, אך במהלך השנים הצטמצם בעקבות התרחבות השכונות סביבו וכיום שטחו כאלף ומאתיים דונמים. עיריית ירושלים ביצעה מספר פרויקטים שהעמידו בסיכון את המשך קיומו של היער, והובעה לכך התנגדות ניכרת מצד ארגוני סביבה ותושבי העיר. בסוף שנות התשעים התארגנו ארגונים של חובבי טבע, איכות הסביבה והתושבים למאבק על עתיד היער ושימורו. כיום היער מוגדר על ידי קק"ל כ"יער קהילתי".
בין השאר הוקמו בשטח היער:
תוכניות בתכנון או בביצוע:
היער וסביבותיו.
הצמחייה ביער מורכבת בעיקר מעצי אורן למיניהם וכן מעצי ברוש, ארז, שיטה, חרוב, שקד, ועוד. בינות לעצים אפשר למצוא צמחים מטפסים כקיסוס. על הקרקע ובפינות הסלעים צומחים שרכים ופורחות כלניות ורקפות.
בין עצי היער שוכנים מיני עופות רבים וכן חסרי חוליות למיניהם ומגוון של זוחלים כנחשים, לטאות וצבי יבשה המהלכים לאיטם. עכבישי משפך הטווים בקוריהם את רשת הציד על שיחי הסירה הקוצנית ושבלולי יבשה מסוגים שונים המחפשים מסתור מפני החום, אף הם תושבים שכיחים ביער.
סמוך לירידה מעין כרם זורם מעיין קטן הנקרא "עין סוף". המעיין נמצא בתוך מערה בסלע. עומק המים הוא כ-2 מטרים ושטח המעיין כתשעה מטרים רבועים.
בשטח היער ובסמוך להר הרצל והר הזיכרון שוכן מוזיאון יד ושם. במרכז היער בין יד ושם לשכונת עין כרם נמצא מרכז נופש, "בית הארחה ע"ש חיים ציפורי" הכולל בית מלון ואכסנית נוער, המקום ידוע יותר בשם "מרכז ציפורי".
חורשת הנשיאים.
חורשת הנשיאים (Grove of Nations) נמצאת בצדו המזרחי של יער ירושלים, בשיפולי הר הרצל, וניטעים בה עצים, בדרך כלל עצי זית, בידי נשיאים וראשי ממשלות של מדינות מרחבי העולם המבקרים בישראל. החורשה נחנכה ב-4 בפברואר 2005 בידי נשיא גרמניה הורסט קלר. נכון ליוני 2009 מצויים בחורשה 25 עצים שניטעו על ידי מנהיגי מדינות שונות.
יער החיים.
יער החיים הוא חלק מיער ירושלים. הוא משתרע על המורדות הצפוניים של הר הרצל והר הזיכרון, מדרום לחלקת גדולי האומה, בית העלמין הצבאי ויד ושם, וממשיך עד למורדות הדרומיים של רחוב שמריהו לוין. ממזרח, במקומו הרם, נתחם היער על ידי רחבה ובה הוצב הפסל 'מחווה לירושלים', המהווה מיצב סביבתי גדול ממדים, אשר שש קשתותיו הן הד להרים הנשקפים דרכו. ממערב, במקומו הנמוך, נתחם הוא על ידי השכונה הציורית עין כרם, אליה מוביל שביל החוצה את היער במרכזו בין מורדותיו המיוערים.
שם היער, שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנות ה-50 כחלק מיער ירושלים, מסמל את החיים ויש הרואים בכך ניגוד ליד ושם הסמוך לו, שהוקם לזכר קורבנות השואה והגבורה.
הטרסות הרבות על פני צלע ההר אינן פרי יצירתה של הקרן הקיימת לישראל והן מעידות כי בעבר שימש האזור כשטח חקלאי. כעת משמשות הטרסות יחד עם בריכות המים הזעירות, מעשה ידי אדם, כבית גידול טבעי חשוב ליונקים כמו תנים, קיפודים, דרבנים, ארנבים, צבאים ושועלים, ולמכרסמים קטנים יותר כקוצנים ויערונים.
יער האומות.
הוקם בשנת 2003 בתור תחליף של גן האומות בהר הרצל שבו היו נוטעים ראשי מדינות ופמליות זרותו.
שבילים ודרכים.
שביל הארז.
שביל הארז באורך כ-4 ק"מ הוא מסלול הליכה מעגלי. הטיול נמשך כשעתיים-שלוש, ודרגת הקושי שלו בינונית
דרך יוסף ויץ-אוטווה.
ירידה בצד נחל רבידה וליד חוות סוסים שמגיעה לחניון שן הפיל
דרך יד ושם – יפה נוף.
כביש חד-סיטרי מהר הרצל ויד ושם למרכז ציפורי ולשכונת יפה נוף.
דרך יד ושם – עין כרם.
מסלול שמתחיל מול הכניסה ליד ושם מהחניון ע"ש חסיד אומות העולם ראול ולנברג. הירידה לשכונת עין כרם דרך נחל עין כרם.
אלפרד דה מיסה
אלפרד דה מיסה (בצרפתית: Alfred de Musset; 11 בדצמבר 1810 – 2 במאי 1857) היה מחזאי, משורר וסופר צרפתי.
ביוגרפיה.
דה מיסה נולד בפריז לאב שכתב ספרים בנושאים היסטוריים וספרי מסעות. בהיותו בן תשע שנים החל ללמוד בבית הספר אנרי הרביעי בפריז בו גמר את לימודיו בהצטיינות (1827). למד רפואה, משפטים, ציור, אנגלית ונגינה בפסנתר, לפני שכתב את שירו הראשון "חלום" (1828). ב-1829 פרסם את קובץ שיריו הראשון "סיפורים ספרדיים ואיטלקיים", שנתקבל באהדה על ידי ויקטור הוגו, ונעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז.
ב-1833 פגש בסופרת ז'ורז' סאנד והתאהב בה. מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים שנמשכה עד 1835. הם נסעו יחד לאיטליה, ונדבקו במחלה בוונציה. סאנד התאהבה ברופא שלה, ואלפרד דה מיסה חזר לפריז בגפו. מאורעות אלה באו על ביטויים ברומן שלו "וידויו של בן הדור", המהווה גם אוטוביוגרפיה, ובמחזה "אין להתלוצץ עם האהבה" (1836). ב-1837 התארס עם אימה ד'אלטון, אירוסין שנסתיימו בפרידה כעבור שנה. ב-1845 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד". שימש כספרן של משרד הפנים הצרפתי, והחל ב-1848 - כספרן של משרד החינוך הציבורי. ב-1852 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. באותה שנה התאהב בלואיז קולט, מאהבתו לשעבר של הסופר גוסטב פלובר.
בשנים האחרונות לחייו מיסה לא הרבה לצאת מדירתו שהייתה ליד התיאטרון "קומדי פרנסז" בפריז. הוא לקה בדלקת אבי העורקים על רקע מחלת העגבת (Syphilitic aortitis) ומצבו הידרדר עוד יותר בגלל שתייה מרובה. אלפרד דה מיסה נפטר בפריז ב-1857 כתוצאה ממחלת העגבת ונקבר בבית העלמין פר לשז.
ג'ימס הטפילד
התבטאות גנים