המכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון
טיסה 4 של יונייטד איירליינס
טיסה 4 של יונייטד איירליינס הייתה טיסה של חברת התעופה האמריקאית, יונייטד איירליינס, שהייתה בדרכה מסולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית, לשאיין, ויומינג, ארצות הברית. המטוס התרסק ב-7 באוקטובר 1935, סמוך לשעה 2:17, בלאראמי קאונטי, ויומינג, ארצות הברית, כשעל סיפונו 9 נוסעים ו-3 אנשי צוות אשר נהרגו כולם כתוצאה מההתרסקות.
תיאור המקרה.
המטוס יצר קשר לאחרונה עם מגדל הפיקוח בשאיין בשעה 2:16 או 2:17. בשעה 2:17 ניסה מגדל הפיקוח בשאיין ליצור קשר עם המטוס, אך לא קיבל תגובה. הריסות המטוס נמצאו בלאראמי קאונטי, ויומינג, 4.3 ק"מ מזרחית לסילבר קראון, ויומינג.
חקירת התאונה.
סימנים על הקרקע שנוצרו על ידי המדחפים, גוף המטוס והמנוע הראו שהמטוס טס באופן רגיל. סימני המדחפים והנזק במנוע הראו שהמנועים פיתחו כוח רגיל ושהמטוס היה במהירות שיוט. גבעה בגובה 18 מטרים ללא סימני פגיעה בנתיב הטיסה מעט מאחורי מקום ההתרסקות ובמקום גבוה יותר ב-90 ס"מ ממקום ההתרסקות הוכיחה שהמטוס היה במגמת ירידה. סיבת התאונה היא ככל הנראה טעות של הטייס שנבעה מקושי בזיהוי הגובה והמיקום, על-אף שנעשה שימוש במחוונים.
טלדור
מרקיפלייר
קוליוס ממושקף
קוליוס ממושקף (שם מדעי: "Colius striatus") הוא המין הגדול בותר בסדרת הקוליוסאים, ואחד הנפוצים בהם. אורכו הממוצע כ-35 ס"מ, בעוד הזנב מהווה חצי מאורכו. משקלו עד 57 גרם. תחום תפוצתו מתמשך מקמרון מזרחה לאריתריאה ואתיופיה, ודרומה אל דרום אפריקה. הוא מצוי ברוב בתי הגידול בתחום תפוצתו, מלבד ביערות גשם ובאזורים לחים ביותר; בתי הגידול המועדפים עליו הם סבכי שיחים, סוואנות וחורשות. הקוליוסים גם שכיחים באזורים עירוניים.
הגב והכיפה אפורים, על הראש יש ציצת נוצות אפורה. המקור שחור בחלקו העליון וורדרד בחלקו התחתון. זהו מין רעשני יחסית: הקוליוסים משמיעים קריאה דמוית "טסו-טסו" בעת מעוף, וקריאת האזהרה שלהם היא "טסיק-טסיק".
עיקר תזונתו של הקוליוס הוא פירות, בין השאר פירות יער, עלים, זרעים וצוף. מין זה אינו משנה את הרכב תזונתו, גם לאחר מעבר לאזורים אחרים. זהו מין חברתי, שמחפשים מזון ומחזרים בקבוצות. גם אמבטיות האבק שלהם הן פעילות קבוצתית. לעיתים, הקוליוסים בולעים חלוקי נחל, על מנת שקיבתם תעכל צמחייה ביתר יעילות. הם ישנים בקבוצות של כ-20 פרטים.
הקוליוסים מתרבים לכל אורך השנה. הקן גדול יחסית, ומוקם בצורת קערה, מצמחייה וחומרים שונים של בעלי חיים; לעיתים, הקוליוסים משתמשים גם בנייר ובבגדים לבניית הקן. גודל התטולה נע בין ביצה אחת לשבע, אם כי בדרך כלל 3-4 ביצים מוטלות. שני ההורים מאכילים את הגוזלים; ומטפלים בהם; גם פרטים אחרים, בדרך כלל צעירים מתטולות קודמות, מסייעים בטיפול בגוזלים. הדגירה נמשכת 17-18 ימים בדרך כלל. כחוד לאחר מכן, הגוזלים יתחילו לחפש את מזונם בעצמם.
פחית שימורים
ארון קבורת אשמונעזר השני
ארון אשמונעזר השני (אֶשמֻנעַזָר השני), מלך פיניקי של צידון ובנו של המלך תַּבּנִת (Tabnit), נוצר במאה ה-5 לפנה"ס (יש חוקרים המשערים שחי במאות ה-3-4 לפנה"ס). הסרקופג נחשף בשנת 1855 באתר ארכאולוגי ליד צידון ומוצג במוזיאון הלובר. הסרקופג נוצר כנראה במצרים, הוא גולף מאמפיבוליט שמקורו בוואדי חמאמאת (Wadi Hammamat) שבמדבר המזרחי במצרים.
על גבי הסרקופג נמצאה כתובת חרותה שקבעה ש"אדון המלכים" (המתייחס למלך פרס בתקופת הממלכה האחמנית) העניק למלכי צידון את השטחים בארץ ישראל של דור ויפו במישור השרון. הכתובת על גבי הסרקופג הייתה הכתובת הראשונה שהתגלתה בשפה הפיניקית מאזור הידוע בשם פיניקיה.
הסרקופג וגילויו.
הסרקופג התגלה בנקרופוליס של מַע'ארַת אבלון ("המערה של אפולו" בערבית) ב-20 בפברואר 1855 על ידי אֶמֶה פֶּרְטִייה (Aimé Péretié), מזכיר הקונסוליה הצרפתית בביירות. הנקרופוליס נמצא בגבעה סלעית, ליד שכונת עין אל-חילווה. במקום חצובים קברים ומערה. הסרקופג התגלה בקבר שעומקו 2 מטר. גודל הסרקופג הוא 2.40 מטר אורך ו-1.20 מטר רוחב. מכסה הארון הוא בדמות המלך, כשראש הסרקופג הוא דמוי אדם (אנתרופואיד), בעל זקן עם פנים מחייכות, בעיצוב בסגנון מצרי. הסרקופג היה ללא שלד בתוכו, שנשדד כבר לפני כן. באתר נאספו שן, חתיכת לסת ועצם אדם. בין הראש המגולף של הסרקופג והגוף, המזכיר בצורתו מומיה מצרית, גולפה מצד לצד שרשרת גדולה, כשמשני צידיה, על הכתפיים, גולף ראש נץ קדוש, כמו שמופיע על גבי חלק מהמומיות המצריות. סגנון זה של סרקופגים היה נפוץ בנקרופוליס של רוב הערים הפיניקיות בחוף של לבנון, בקפריסין, ובמושבות הפיניקיות של הים התיכון במערב. הם היו יצירות באיכות גבוהה שיוצרו לאליטה החברתית, ככל הנראה על ידי אמנים יווניים. רק הכתובת זיהתה את הסרקופג כשייכת למלך אשמונעזר.
הסרקופג נרכש על ידי אונורה תאודוריק ד'אלבר דה לואין , שתרם אותו למוזיאון הלובר. בעקבות גילוי הסרקופג, רכש פרטייה את כל שטח מע'ארת אבלון וסביבתה. השטח נחפר על ידי משלחת מדעית שנלוותה ב-1860 לחיל המשלוח הצרפתי, שנשלחה על ידי נפוליאון השלישי לסייע למרונים במלחמתם בדרוזים.
הכתובת.
על גבי מכסה הסרקופג מופיעות 22 שורות של כתובת הידועה בסימון KAI-14. הכתובת נכתבה בשפה הכנענית פיניקית, כתובות באלפבית פיניקי. הכתובת מציינת את המלך שקבור בתוך הסרקופג, ומזהירה אנשים שלא להפריע את מנוחתו. בנוסף לכתובת הזאת, הופיעה כתובת קצרה יותר, בקצה החיצוני של התיבה סביב הראש, הכוללת שש שורות וחלק משורה שביעית. הכתובת הזאת חוזרת על חלק מהטקסט של 22 השורות, אך היא רשומה באותיות יפות וסימטריות יותר. שתי הכתובות פוענחו על ידי דה לואין והכומר בארז'ס ומזרחנים נוספים.
השפה שבה משתמשת הכתובת היא פיניקית, שפה כנענית הקרובה לעברית מקראית. הכתובת מופיעה בצידו הקדמי של הסרקופג. בכתובת המקורית אין רווחים בין המילים. הכתובת מתוארכת לשנת 451 לפנה"ס שהיא שנת מותו של אשמונעזר. תחילת שלטונו הייתה בשנת 465 לפנה"ס, והוא מלך 14 שנים. על פי הכתובת, העניק המלך הפרסי את דור ואת יפו למלך צידון, בתמורה לעזרה שהצי הצידוני העניק לו. אנסון רייני סבר שהעזרה המוזכרת בכתובת מתייחסת לסיוע שניתן להם בעקבות המרד במצרים העתיקה כנגד השלטון הפרסי שהתרחש בין השנים 454-456 לפנה"ס. החשיבות של הטרטוריה שנתנה לצידון היא בהיעדר עורף חקלאי לערים הפיניקיות. הכתובת מדגישה זאת במשפט המופיע בשורה 19: . על פי כתובת זאת, יפו הייתה שייכת במאה ה-5 לפנה"ס לשטח המוגדר השרון.
בתחילת הכתובת נאמר: . הכתובת מציינת בשורות 15-14, שהוא ואמו בנו את מקדש עשתורת ב"צידון אשר על הים" וכן בנו את מקדש אשמון (אשמון היה האל של העיר צידון).
בהמשך הכתובת נכתב: . הכתובת כוללת מעין קללה המתייחסת לאלה שיפריעו את מנוחת הקבר: .
מתוך הכתובת מקבלים את השושלת של בית המלוכה, שמתחילה בכתובת באשמונעזר הראשון, בנו המלך תבנת, אמועשתורת, שהייתה הכוהנת הגדולה לאלה עשתורת, ובנם המלך אשמונעזר השני.
קבוצת רכב
שרנסק
שרנסק (בפולנית: Szreńsk; ביידיש: שרענסק) הוא כפר במחוז מלאווה שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה באמצע המאה ה-12 ככפר בבעלות אצולה, ובסוף המאה ה-14 הוענקו לו זכויות עיר, תוך ביצורו. את התפתחות היישוב קטעו פלישות השוודים לאזור באמצע המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובתחילת המאה ה-19 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 הפך היישוב לעיירת נפה לסביבתו החקלאית.
יהודי שרנסק.
יהודים ישבו בשרנסק מהמחצית השנייה של המאה ה-17, ובשנות השלטון הפרוסי באזור היישוב, עלה מספר היהודים בו באופן משמעותי. במאה ה-19 פעל ביישוב הרב חיים זליג טננבוים, מגדולי חסידם של רבי שמחה בונים מפשיסחה ושל רבי מנחם מנדל מקוצק. בשנת 1857 היוו היהודים כמחצית מתושבי היישוב, ובשנת 1897 נמנו בכפר קרוב ל-1,000 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 613 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בה פעילות ענפה של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
בשואה.
בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ובתקופה הראשונה לכיבוש נמלטו ממנו רבים מיהודיו, אך רובם נאלצו לבסוף לשוב לבתיהם. בתחילת נובמבר 1939 נכנסו ליישוב אנשי גסטאפו, והחלו בהחרמת רכוש יהודי המקום, תוך הטלת גזירות שונות על בני הקהילה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת תשלום סכומי כופר ואיסור על הליכה במדרכות ועל קשר עם לא יהודים ביישוב. בסוף שנת 1939 הרסו הגרמנים את בית הכנסת ואת בית המדרש שבכפר.
בנובמבר 1941 גירשו הגרמנים את כ-600 היהודים שנותרו בכפר לגטו מלאווה, שם שוכנו בשתי טחנות קמח נטושות. בתחילת יוני 1942 הוציאו הגרמנים להורג בגטו מלאווה יהודייה משרנסק, שהואשמה באפייה שלא בהיתר. ב-17 ביוני 1942 הוציאו הגרמנים להורג 10 יהודים משרנסק בגטו מלאווה, יחד עם 40 צעירים נוספים מהגטו. יהודי שרנסק הנותרים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה עם רוב יושבי גטו מלאווה במהלך נובמבר 1942.
מקהילת שרנסק שרדו את השואה כ-20 יהודים, ובהם אישה אחת בלבד.
רלית תרנגולית
רלית תרנגולית (שם מדעי: Gallicrex cinerea) היא מין יחיד בסוגו של עוף מים במשפחת הרליתיים. חיה בטבע בביצות דרום מזרח אסיה והודו.
מאפיינים.