מטול הפיא"ט הוא גרסה מוקטנת של מרגמה שפיתחו הבריטים בשם Black Bombard. מטול הפיא"ט שקל ללא הפצצה 15 ק"ג וירה את הפצצה באמצעות מנגנון המורכב מקפיץ ונוקר, בדומה למרגמה. על המטול עצמו מותקן נוקר ארוך בשם spigot, המחובר לקפיץ שנשען על פלטת הבסיס (החלק האחורי) של המטול. הפצצה נדחפת לאורך הקנה ואז הקפיץ דוחף את הנוקר אל תוך צינור חלול בפצצה, שם נמצא התחל (primer) הגורם לפיצוץ אבק השרפה בפצצה ושחרור גזים היורים את הפצצה. הקפיץ ששימש לדחוף את הנוקר סופג את הרתע ומתכווץ, וכתוצאה מכך נדרך מחדש. בפועל, לא תמיד הרתע הספיק לדריכת הקפיץ, ואז על המפעיל היה לדרוך את הנשק מחדש ידנית - פרוצדורה מסובכת ומסורבלת למדי.
למנגנון ירי זה היה יתרון גדול על מטולי נ"ט דוגמת הבזוקה והפאנצרפאוסט: העדר גזי פליטה ורשף, וירי שקט יחסית. דבר זה איפשר את השימוש בפיא"ט גם מתוך מבנים סגורים. חסרונותיו הגדולים של הפיא"ט הם משקלו הרב (15 ק"ג ריק) והסרבול בביצוע הדריכה הראשונית של הנשק.
הפיא"ט ירה פצצות בעלות רש"ק חלול ששקלו כ-1.4 ק"ג כל אחת, שיכלו לחדור כ-100 מ"מ שריון פלדה בטווח 100 מטר. לפי הנתונים הרשמיים, טווח הירי האפקטיבי המקסימלי של הפיא"ט היה 100 מטר. בפועל, הפיא"ט שימש בטווחים קצרים בהרבה (כ 40 מטר). כאשר הפיא"ט שימש כמרגמה והוצב בזווית ביחס לפני הקרקע, כך שירה בקשת בליסטית, הייתה הפצצה יכולה להגיע לטווח של 350 מטר.
פיאט
פיאט (באיטלקית: Fiat S.p.A) הוא תאגיד תעשייה, ייצור כלי רכב ושירותים פיננסיים שבסיסו בטורינו, איטליה.
שם החברה הוא ראשי תיבות באיטלקית של Fabbrica Italiana Automobili Torino ("המפעל האיטלקי למכוניות בטורינו"). היא נוסדה על ידי קבוצת משקיעים, בהם ג'ובאני אניילי ב-1889. הדגם הראשון שיוצר על ידי חברת פיאט בשנת 1899 היה פיאט 4 HP. בשנת 1921 נבנו 6 יחידות מדגם הפאר -פיאט 520 סופר פיאט.
נכדו של אניילי, ג'אני אניילי, היה יו"ר פיאט מ-1966 ועד מותו ב-24 בינואר 2003. לאחר מותו, חלו שינויי הנהלה רבים בפיאט, עד שסרג'ו מרקיונה נתמנה למנכ"ל ב-1 ביוני 2004.
פיאט מחזיקה ב-58% ממניות יצרן הרכב האמריקאי קרייזלר. בינואר 2021 הוקם תאגיד "סטלנטיס" שפיאט היא חלק ממנו.
פעילויות.
פעילויות תאגיד פיאט היו בתחילה מרוכזות סביב יצור כלי רכב לנוסעים, לחקלאות ומכונות לתעשייה. עם הזמן התפתחו תחומי הפעילות של הקונצרן וכיום הוא מנהל גם פעילויות פיננסיות. פיאט הוא התאגיד האיטלקי הגדול ביותר ופועל ב-61 מדינות נוספות. סה"כ מספר המועסקים בו הוא מעל 223,000 איש.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 רכש תאגיד פיאט מגוון חברות. כיום מרכז התאגיד את המותגים והתחומים הבאים:
מכונית השנה.
מכוניות של קונצרן פיאט זכו 12 פעמים בתואר "מכונית השנה באירופה", יותר מכל יצרן אחר.
סמלילים.
פיאט החליפה מספר פעמים את סמליל החברה לאורך שנות קיומה.
נתוני המכירות בישראל.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
ברברה דלינסקי
ברברה רות גרינברג דלינסקי (באנגלית: Barbara Ruth Greenberg Delinsky; נולדה ב-9 באוגוסט 1945) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בפרבר של בוסטון כברברה רות גרינברג.
מות אמה, כשהייתה בת שמונה, היה ציון הדרך שייחד את ילדותה של דלינסקי, אשר הייתה רגילה בכל מובן אחר. ברברה למדה לנגן בפסנתר ובחליל צד, הלכה לשיעורי ריקוד ויצאה למחנות קיץ עד גיל חמש-עשרה.
אחרי שסיימה את תיכון ניוטון, המשיכה ללימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טאפטס ולתואר שני בסוציולוגיה בבוסטון קולג'. המניע שלה ללימודי התואר השני לא היה קריירה, שלא הייתה מקובלת אותן שנים בשביל נשים, אלא הרצון להשיג עבודה טובה יותר במשכורת גבוהה יותר. בעלה החל אז בלימודי משפטים והכסף היה נחוץ להם.
ברברה לא תכננה כלל להיות לסופרת. דמיונה הפורה שירת אותה בעניינים פרטיים, כמו למשל כאשר המציאה בילדותה תסריטים מורכבים להסביר את מות אמה וחזרתה הממשמשת ובאה לחיים. היא באה ממשפחה של עורכי דין, מורים ועקרות בית ולא חשבה לנצל את כישרון הכתיבה, שידעה כי היא מחוננת בו, למטרות מקצועיות.
לאחר סיום לימודיה הגבוהים עבדה כתחקירנית בחברה למניעת התאכזרות לילדים של מסצ'וסטס. עבודה נוספת הייתה לה כצלמת וכתבת בעיתון בלמונט הראלד. צילום, משום שהרבתה לצלם את בנה התינוק ורצתה לממן את תחביבה, וכתיבה לעיתון כרקע לתמונות שצילמה. עם הזמן הבינה, שהיא מצליחה בכתיבה יותר מאשר בצילום. שני הכישורים האלה שימשו אותה בעבודתה כמתנדבת בקבוצות בית חולים, שם ישבה במועצת המנהלים של מרכז הסרטן בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
הקריירה הספרותית של ברברה דלינסקי החלה במקרה, כאשר ראתה בעיתון מאמר על שלוש סופרות. התאומים שלה היו אז בני ארבע, והיא החליטה לנסות את כוחה בכתיבה, גם היא. במשך שלושה חודשים עסקה בתחקיר, יצירת עלילה וכתיבת ספר משלה - והספר נמכר.
זה קרה בשנת 1980. מאז כתבה ופרסמה מעל שבעים רומנים. ההתחלה הייתה בתחום הרומן הרומנטי, אך בהמשך פיתחה את כתיבתה, העמיקה והעשירה אותה ביחסי אנוש מורכבים, דרמות משפחתיות ומצבים חריגים, שאנשים רגילים מן היישוב מתנסים בהם ללא הכנה מוקדמת. קוראיה מרותקים לעלילות הספרים ונשבים בקסמן, והם יכולים להזדהות עם הדמויות שהיא מקימה לתחיה בספריה, משום שאלה אנשים של יום-יום, כמוה עצמה, לדבריה.
בניין האו&quot;ם
חמש חתרית
לבנה רפואי
לִבְנֶה רְפוּאִי (שם מדעי: "Styrax officinalis") הוא עץ או שיח נשיר ממשפחת הלבניים המגיע לגובה של כ-6 מטרים. הלבנה הרפואי הוא המין היחיד מהסוג לבנה הגדל בארץ ישראל בטבע.
העלים לבנים בצד התחתון וגם הפרחים. הפריחה באביב והיא ריחנית. מראה הפרח מזכיר פריחת הדרים, והוא אף מפיץ למרחוק ריח נעים המזכיר ריח הדרים, אף שאין ביניהם כל קרבת מוצא. העץ כולו שופע פריחה, והפרח שופע צוף, לכן הוא ידוע כצמח דבש חשוב.
הפרי ירקרק ובו זרע.זרעי הליבנה הרפואית רעילים מאד.
התפוצה היא ביערות של אלון התבור ובחורשים של אלה ארצישראלית ואלון מצוי בעיקר באזורים ההרריים של ארץ ישראל, מדרום הרי יהודה ועד החרמון. לבנה רפואי הוא צמח מוגן בישראל.
צפצפת הפרת
צפצפת הפרת (שם מדעי: Populus euphratica) הוא עץ מסוג צפצפה נשיר דו ביתי, במשפחת הערבתיים, הגדל על גדות נחלים.
מאפיינים.
יש עצים זכריים ועצי נקבה. הפריחה באביב. הפירות מופיעים באשכולות. העץ מתנשא לגובה של עד 15 מטר, ורק לעיתים רחוקות מופיע כשיח, צבעו של הגזע אפור-חום. לעץ שני סוגי עלים חלקם איזמליים (בדומה לעלי אקליפטוס) וחלקם עגולים כמעט או משולשים. העץ עומד בשלכת בחורף וצבע השלכת צהוב.
צפצפת הפרת גדלה במישורים ועמקים בגובה שנע מ-200 ועד 2,400 מטר, תפוצתו העולמית היא ממערבה של צפון אפריקה ועד מרכז אסיה וסין והיא נפוצה לרוב באזורי הפרת והחידקל ומכאן שמה. התפוצה בארץ ישראל כוללת את אזורי בקעת הירדן, גאון הירדן וליד נחלים בנגב (בעיקר בעין עבדת) ובשנים האחרונות התגלו גם מספר פריטים במישור החוף (נחשולים-דור וניצנים).
ביהדות ישנו דיון לגבי ארבעת המינים והיחס בין ערבה לבין צפצפה, הדיון המבהיר כי צפצפה פסולה.
צפצפת הפרת היא צמח מוגן בישראל.
קפוסי סרקומה
ישיבות הקו
הביטוי ישיבות הקו הוא כינוי לקבוצת ישיבות גבוהות וישיבות הסדר, המשתייכות לציבור הדתי לאומי והולכות בדרכו של הרב צבי ישראל טאו, נשיא ישיבת הר המור. מקור הכינוי הוא בקו האידאולוגי המסוים שמתווה הרב טאו ומשותף לישיבות אלו. הכינוי החל להישמע בציבור הדתי-לאומי בערך משנת 2000 (ה'תש"ס) ואילך. רבים מרבני הזרם, בהם הרב טאו, רואים במילה "קו" כינוי גנאי המתאר תפיסת עולם צרה הפוסלת את מי שלא מסכים איתה.
האידאולוגיה של ישיבות אלו מבוססת על תורת הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק, כפי שהיא מתפרשת על ידי תלמידו של האחרון, הרב טאו. אנשי הזרם מחזיקים בתפיסה "ממלכתית" המייחסת למדינת ישראל ערך עצמי של קדושה שאיננו תלוי במעשי מנהיגיה. הם מדגישים את חשיבותו של עם ישראל, ומחנכים שגם במקרים של התנגדות למדיניות הממשלה, הדרך לשינוי היא על ידי חינוך ושינוי תודעה, ולא באמצעות מרד אזרחי ועימותים עם כוחות הביטחון, שהם זרוע של המדינה ומשקפים את בחירת העם.
היסטוריה.
במהלך שנותיו של הרב צבי יהודה קוק ולאחר פטירתו, הוקמו ישיבות רבות של תלמידיו ותלמידי תלמידיו, ברוחו.
לאחר פטירת הרצי"ה נוצרו שני מחנות בישיבת מרכז הרב - האחד בראשות ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא, והשני בראשות הרב טאו שערער על מעמדו. המתח בישיבה הגיע לשיאו כאשר הרב טאו ותלמידיו טענו שהרב שפירא מתכוון לשלב בישיבה מכון הוראה. בעקבות כך פרש הרב טאו עם ר"מים נוספים מן הישיבה, והקימו את ישיבת הר המור.
אלו מהישיבות האמורות שמושפעות או קשורות לרב טאו מכונות "ישיבות הקו". בחלקן רואים בו את ממשיכו הבלעדי של הרצי"ה וגדול הדור, שאר תלמידיו שוללים זאת ואף מבקרים אותם על כך.
מוסדות הקו.