ב-18 בדצמבר 2011 הודיע "הבוסטון גלוב" כי זימר יהיה בעל טור קבוע על אודות שפות במדור "רעיונות" של העיתון ביום ראשון. הוא פרסם את טורו עבור "הגלוב" עד 28 ביוני 2013, אז החל לכתוב טור שבועי עבור מהדורת השבת של "וול סטריט ג'ורנל" תחת הכותרת "Word on the Street".
כתיבתו של זימר לשפה הופיעה בשתי אנתולוגיות לרשומות בלוגים: "Ultimate Blogs" (בהוצאת Vintage, 2008, ) ו-"Far from the Madding Gerund" (בהוצאת William, James, 2006, ). הוא כתב גם עבור "סלייט", עבור "הניו יורק טיימס Book Review", עבור "The New York Times Sunday Review", ועבור "The Atlantic".
זימר הוא יו"ר ועדת המילים החדשות של "החברה האמריקאית לניבים" וכיהן במועצה המבצעת של האגודה. הוא גם חבר בחברת המילונים של צפון אמריקה .
החברה הבלשנית של אמריקה העניקה לזימר את פרס עיתונאות הבלשנות הראשון אי פעם בשנת 2014. בינואר 2017 היה זימר אחד הדוברים בסדרת ההרצאות הפומביות בנושא שפה של החברה.
חיים אישיים.
מתגורר בג'רזי סיטי עם אשתו מריה ועם בנו. הוא אחיו של העיתונאי וסופר המדע הפופולרי קארל זימר , ובנו של חבר הקונגרס לשעבר דיק זימר .
קרחון מרטין
סימון דה פוס
סימון דה פוס (בהולנדית: Simon de Vos; 20 באוקטובר 1603 – 15 באוקטובר 1676) היה צייר ואספן אמנות פלמי. הוא החל את הקריירה שלו ביצירת תמונות בפורמט קטן של סצינות ז'אנר, בפרט של "חבורות עליזות" בסגנון של קאראווג'ו. בהמשך עבר לציור היסטורי ועבד על פורמטים גדולים יותר בסגנון הבארוק הפלמי שהושפע על ידי רובנס ואן דייק.
חייו.
סימון דה פוס נולד באנטוורפן כבנם של יצרני קוביות משחק - הרמן דה פוס ואליזבת ואן אופן.
בגיל 12 החל דה פוס את לימודי האמנות בשנת 1615 אצל צייר הדיוקנאות הנודע קורנליס דה פוס (ללא קשר משפחתי). עם סיום הכשרתו בשנת 1620, הוא הפך בגיל 17 למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
קיים חוסר ודאות לגבי פעילותו של דה פוס לאחר שהפך למאסטר. ייתכן שנשאר באנטוורפן, שם אולי עבד בבית המלאכה של פיטר פול רובנס. לחלופין ייתכן שהוא נסע לארצות אחרות. היצירות המוקדמות שלו מרמזות, שייתכן והיה ברומא. זאת מתוך הדמיון לציורי הז'אנר של קבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים הפעילים ברומא המכונה הבמבוצ'אנטי. השפעתו של הצייר הגרמני יוהאן ליס, שפעל ברומא בשנות ה -20 של המאה ה-17, הובחנה בציוריו של דה פוס ועשויה להיות מוסברת גם על ידי מגוריו ברומא. בנוסף, על סמך הייחוס לדה פוס בקומפוזיציה משנת 1626 המכונה "התכנסות מעשנים ושתיינים", ההערכה היא שדה פוס התגורר באקס-אן-פרובאנס בצרפת באמצע 1620.
דה פוס כנראה חזר לעיר הולדתו בשנת 1626 שכן באותה שנה התחתן עם קתרין ואן אוטרכט, אחותו של צייר דומם באנטוורפן אדריאן ואן אוטרכט. הזוג נותר חסר ילדים. הוא עבד באנטוורפן רוב חייו. ידוע שהוא סיפק עבודות אמנות לסוחרי האמנות באנטוורפן. הוא נהנה מהכבוד של בני דורו, כפי שמראה העובדה שכאשר רובנס נפטר, באחוזתו נמצאה אחת מתמונותיו של דה פוס. דה פוס הצליח כלכלית. כשאשתו נפטרה בשנת 1670 היו ברשותו ארבעה נכסים באנטוורפן, וכן היה בבעלותו אוסף של 290 ציורים.
בין 1629 ל־1649 קיבל 6 תלמידים. אלה כללו את גרגורי דה גריף, יאן ואן קסל, יאן ואן קסל האב, וקספר ואן אופסטל.
יצירתו.
יצירות מוקדמות: ציורי ז'אנר.
העבודות הראשונות של דה פוס היו תמונות של סצינות ז'אנר, בהן חבורות עליזות ודיוקנאות קבוצתיים. המיקום בציור משורטט בצורה לא ברורה והצבעים עשירים ולעיתים קרובות נוצצים. סגנונו בתקופה זו קרוב לזה של הצייר הגרמני יוהאן ליס - שהיה פעיל באיטליה בשנות ה -20 של המאה ה-17 ופרנס פרנקן הצעיר. הסגנון הזה גם מראה את השפעתם של הקרוואג'יסטים מאוטרכט.
דוגמה לציור מתקופה זו היא "התכנסות המעשנים והשתיינים" משנת 1626. בציור מתוארים שלושה צעירים באורך מחצית גופם שנהנים מעישון ושתיית יין. ההנחה היא כי אלה דיוקנאות: דה פוס עצמו (באמצע), משמאלו יאן קוססירס ומימינו יוהאן גרלוף. קוססירס וגרלוף היו שני ידידיו של דה פוס שהתיישבו גם הם באקס-אן-פרובאנס.
הציור הזה אופייני ליצירתו המוקדמת - סימון דה פוס צייר את הפנים בקומפוזיציה של תווי פנים עבים ועיניים מרוחקות זו מזו. קומפוזיציית הציור, הממסגרת היטב את שלוש הדמויות, מושפעת בבירור מהקרוואג'יסטים מאוטרכט. דה פוס השתמש באפקטים של אור האופייניים לקראוואג'יסטים על ידי הארת פניהם של האמנים מצד שמאל של הציור, מה שגרם לפרצופים להתבלט על הרקע הנייטרלי. ההשראה לתמונה הייתה אולי יצירותיו המוקדמות של קאראווג'יו עצמו, שאותו אולי ראה דה פוס אם הוא ביקר ברומא.
עבודותיו מסוף שנות ה -20 של המאה ה-17 ועד לסביבות שנת 1640, שנעשו לאחר חזרתו לאנטוורפן, הן ברובן בנושא "החבורה העליזה" וסצנות ז'אנר, המזכירות את הציירים ההולנדים דיק האלס ופיטר קודדה.
יצירות מאוחרות: ציורי היסטוריה.
לאחר שנת 1640, דה פוס הפסיק כמעט לחלוטין מציור סצינות ז'אנר וצייר בעיקר נושאים דתיים, היסטוריים וסצינות אלגוריות, שהושפעו בתחילה מבחינה סגנונית על ידי רובנס ואחר כך יותר ויותר על ידי אנתוני ואן דייק. דוגמאות לכך כוללות את "הקדושים של סנט פיליפ" (בערך 1645–1648) .
עבודות מאוחרות אלה היו בדרך כלל בפורמט גדול יותר, אך השתמשו בנוסחאות הקומפוזיציה של ציוריו הקטנים ולכן נראה כי הן חסרות איזון. במהלך תקופה זו הוא גם יצר סדרה בת 12 חלקים מספר בראשית, הכוללת מספר רב של בעלי חיים. משערים אפוא כי ככל הנראה דה פוס היה גם מומחה בתחום ציור בעלי חיים.
שיתופי פעולה.
כמקובל באנטוורפן במאה ה-17, דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים שהיו מומחים בתחומם.
ידוע שהוא שיתף פעולה עם ציירי הפרחים דניאל סֵחֶרס ואלכסנדר אדריאנסן בסגנון שנקרא "ציורי גרלנד". ציורי גרלנד הם סוג מיוחד של סגנון "טבע דומם" שפותח באנטוורפן על ידי יאן ברויגל האב בשיתוף פעולה עם הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו בראשית המאה ה -17. הז'אנר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה. הסגנון היה גם בהשראת הכבוד והדבקות בחצר המלכות של בית הבסבורג (אז שליטי דרום הולנד) ובאנטוורפן. ציורי גרלנד מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה - דיוקן או סמל דתי אחר. ציורי גרלנד היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין צייר טבע דומם לצייר דמויות.
דוגמה לשיתוף פעולה המציג זר פרחים שצייר דניאל סֵחֶרס סביב דמות של ישו שצויר על ידי דה פוס. דה פוס גם שיתף פעולה עם צייר החיות פרנס סניידרס.
יחסי הממלכה המאוחדת–מקסיקו
יחסי הממלכה המאוחדת–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לבריטניה. שתי המדינות חברות ב-G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה.
לאחר שמקסיקו הכריזה על עצמאותה בשנת 1810, בריטניה הייתה המעצמה האירופית הראשונה שהכיר בריבונות מקסיקנית. זמן קצר לאחר מכן, אוגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו שלח שליח דיפלומטי ללונדון להקמת תקשורת דיפלומטית בין שתי המדינות. בשנת 1837 חתמו שתי המדינות על חוזה לביטול סחר העבדים. הבריטים הקימו רשת בתי סוחר בערים הגדולות. עם זאת, לדברי הילרי ג'יי הית', התוצאות היו עגומות:
בנובמבר 1838, מקסיקו הייתה מעורבת במלחמה קצרה עם צרפת המכונה "מלחמת המאפים". בריטניה תמכה במקסיקו במלחמתה הקצרה עם צרפת והתערבה למצוא פתרון דיפלומטי לסיום המלחמה. במרץ 1839 סיימו מקסיקו וצרפת את מלחמתם כאשר מקסיקו נכנעה לדרישות צרפת.
בשנת 1861 השעה נשיא מקסיקו בניטו חוארס את תשלומי הריבית של מקסיקו לנושיה בצרפת, ספרד ובריטניה. מעשה זה הכעיס את שלוש המדינות ובאוקטובר 1861 נחתמה על ידי שלוש המדינות אמנת לונדון לשלוח אוניות חיל הים המשותפות למקסיקו כמפגן כוח לדרוש החזר על ידי ממשלת מקסיקו. בדצמבר 1861 "הברית המשולשת" תפסה את נמל וראקרוס והעיירות הסמוכות. לאחר מספר חודשים, היה ברור כי הן ממשלת ספרד והן בריטניה מודעות לכך שהקיסר נפוליאון השלישי מצרפת מתכנן להתיישב את מקסיקו על מנת להרחיב את האימפריה שלה ולנצל את העובדה שארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת האזרחים האמריקנית ולא הייתה מסוגלת ליישם את דוקטרינת מונרו. בתחילת 1862 משכו בריטניה וספרד את כוחותיהם ממקסיקו. התערבות זו ידועה לימים כ"התערבות הצרפתית השנייה במקסיקו". בשנת 1864, צרפת העמידה קיסר בובות במקסיקו ובכך הקימה את האימפריה המקסיקנית השנייה שנמשכה עד 1867 עם הוצאתו להורג של הקיסר מקסימיליאן הראשון.
לאחר 1880, הבריטים הפנו את תשומת ליבם במקסיקו בעיקר להשקעות ברכבות ומוקשים, ושלחו גם כסף וגם מהנדסים ומכונאים מיומנים. הבריטים השקיעו 7.4 מיליון ליש"ט ברכבות במהלך העשור של שנות ה-80 של המאה ה-19, וזינקו ל-53.4 מיליון ליש"ט במהלך העשור השני של המאה ה-20. הסכום הכולל של ההשקעות החדשות בכרייה עבר מ 1.3 מיליון ליש"ט בשנות ה-80 של המאה ה-19 ל-11.6 מיליון ליש"ט במהלך העשור השני של המאה ה-20. ההשקעות בקרקעות ובנכסים אחרים עלו מסכום אפסי בשנת 1880 ל-19.7 מיליון ליש"ט בשנת 1910. הסכום הכולל הגיע ל-135 מיליון ליש"ט, כמעט כמו ארצות הברית. בשנת 1900 התגוררו במקסיקו 2,800 אזרחים בריטים, מספר קטן יחסית לעומת 15,000 אמריקאים, 16,000 ספרדים, 4000 צרפתים ו-2,600 גרמנים. הבריטים היו ידועים במועדונים המתוחכמים שלהם, ותוכנית הספורט המפוארת שלהם - הכדורגל האנגלי הפך לספורט פופולרי ביותר ברחבי מקסיקו; בעוד שהתעלמו מהקריקט.