ב-14 במאי 1946 יצא לחופשה בשווייץ. במהלך חופשתו העבירו שלטונות הכיבוש הסובייטיים לידי הממשלה את עדותו של בלה קובאץ', איש מפלגתו שנאסר על ידי הסובייטים בפברואר 1947, על פיה נאג' היה שותף לקשר ריאקציוני נגד ממשלתו והתכוון להחזיר להונגריה את השלטון הפשיסטי. הממשלה דרשה מנאג' לשוב להונגריה לבירור ההאשמות, אך הוא סירב לאחר שקיבל אזהרה משגריר הונגריה בשווייץ שהקומוניסטים מתכוונים לחסלו, ובהונגריה פורסם שהוא התפטר. היו שטענו שנאג' תכנן מראש לברוח מהונגריה בעת שיצא לשווייץ. בריטניה וארצות הברית הודיעו שהן רואות במהלך מזימה של הקומוניסטים להשתלט על הונגריה, אך הקומוניסטים מצידם טענו שהממשלה מוסיפה להיות ממשלת קואליציה דמוקרטית וכי חברי מפלגתו של נאג' הסכימו להחלפתו. ב-2 ביוני 1947 קיבל נאג' את בנו בן ה-5 שנותר בבודפשט, על הגבול עם הונגריה, ובמקביל הגיש באופן רשמי את התפטרותו. נאג' טען שהודיעו על התפטרותו 24 שעות לפני שהגיש אותה ובעיתונות פורסם שנאג' התפטר לאחר שאיימו עליו שאם לא יתפטר יהרגו את בנו. נאג' דרש חקירה של ההאשמות נגדו באנגליה או בארצות הברית, שכן לטענתו מטרת הקומוניסטים הייתה להשתלט על המדינה בשיטת הסלמי, כאשר מחסלים אט אט את כל מנהיגי המפלגות האחרות. לעומת זאת, הקומוניסטים בהונגריה טענו שסירובו לשוב להונגריה מעיד על אשמתו. בקרב גורמים שמאליים בארצות הברית, דוגמת הניו ריפבליק, הוצג נאג' כמי שלא עשה דבר למנוע השתלטות פאשיסטית על הונגריה, ועל כן הוא הודח. ב-14 ביוני 1946 הגיע נאג' לדבלין בדרכו לארצות הברית, בה קיבל מקלט מדיני.
נאג' השתקע בארצות הברית ובשנת 1948 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "המאבק מאחורי מסך הברזל". תמלוגי הספר אפשרו לו לרכוש בית בווירג'יניה בפרבר של וושינגטון די. סי. הוא היה פעיל בפוליטיקה של הגולים ההונגרים בארצות הברית והטיף עד סוף חייו לשחרור ההונגרים מהדיקטוטרה הקומוניסטית ולמתן רשות להונגרים להגר לארצות הברית. בנוסף היה נאג' פעיל בחזית של מנהיגים פולטיים גולים ממזרח אירופה.
במהלך המרד ההונגרי באוקטובר 1956, הגיע נאג' לאירופה. הוא העריך שבעקבות המרד יתקיימו בהונגריה בחירות חופשיות. הוא טען שהמשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה נשענו על כידוני הסטליניזם ולאחר שהרפו מהדיכוי לא יוכלו להמשיך לשלוט על עמי מזרח אירופה השונאים את הצבא האדום ואת ברית המועצות.
אטין מאיל
אטיין ניקולא מאיל
אטיין מאיל
אטיין ניקולה מאיל
אטיין ניקולה מהיל
אטיין ניקולא מהיל
אטיין מהיל
אטין מהיל
מול פלנדרס (סרט, 1965)
מול פלנדרס (באנגלית: The Amorous Adventures of Moll Flanders) הוא סרט קומדיה תקופתית בריטי משנת 1965 עם קים נובק וריצ'רד ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן מול פלנדרס של דניאל דפו שיצא לאור ב-1722, שלוש שנים לאחר פרסום רובינזון קרוזו. הוא מתאר את חייה של אישה יפה, עצמאית ודעתנית המנסה לפלס את דרכה בים של גברים תאבי מין הנמשכים לגופה.
ב-1996 הופק הסרט "מול פלנדרס" עם רובין רייט בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה.
מול פלנדרס (קים נובק) היא משרתת יפהפייה בביתו של ראש העיר. הוא ראה אותה לראשונה בבית יתומים בו גדלה לאחר שאימה זנחה אותה. הבן הגדול עוגב אחריה אך דווקא הבן הצעיר המגמגם והמפגר שכלית מבקש את ידה. היא נענית לו בחוסר רצון כי רוצה לשמור על מעמדה. לאחר שהוא נהרג בנפילה מכרכרה, המשפחה מגרשת אותה.
מול - כעת אלמנה יפהפייה נזרקת לרחוב ומוצאת עבודה כמשרתת אצל ליידי בלייסטון (אנג'לה לנסבורי) ומאהבה הרוזן (ויטוריו דה סיקה) שמנסה כל הזמן לעגוב אחריה.
מול מתבקשת לנסוע ללונדון כדי להכין את דירתה של ליידי בלייסטון. בכרכרה נוסע איתה בנקאי עשיר שגם הוא אלמן (ג'ורג' סנדרס). בדרך הם נשדדים על ידי ג'מי (ריצ'רד ג'ונסון) ועוזרו סקווינט (ליאו מק'קרן). ג'מי חושב שמול היא ליידי בלייסטון ובלונדון הוא עוקב אחריה מחופש לבעל ספינה עשיר עם משרתו סקווינט. לאחר בילויים והנאות היא מגלה לו מי היא באמת וגם הוא. שניהם כועסים ונפרדים. ג'מי חוזר לחברתו וידידתו דאצ'י (לילי פלמר) הסוחרת ברכוש גנוב.
הרוזן מנסה לתקוף אותה מינית אך היא מתנגדת ובאותו זמן מגיעה ליידי בלייסטון שמאשימה אותה בבגידה באמון וזורקת אותה לרחוב. מול מחליטה לחזור לבנקאי אשר חולה ומתאושש לאחר ההיכרות המחודשת והם נישאים. בלילה הראשון היא בורחת לדאצ'י, העוסקת ברכוש גנוב ובמקום לעסוק בזנות היא מתחילה לגנוב אבל בפעם אחת היא נתפסת ביחד עם ג'מי.
הם נאסרים ומועמדים להוצאה להורג. לפני כן מציג מנהל בית הסוהר (יו גריפית') את המקום לפני ועדה בראשות ראש העיר ובתוכה גם הבנקאי. כשמזהה הבנקאי את מול הוא נופל ומת.
מסתבר שמול היא כעת היורשת היחידה שלו והיא מצליחה לקנות בכסף את שחרורה ביחד עם ג'ימי בתנאי שיגורשו לאמריקה. על הספינה נערך טקס הנישואים שלהם.
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן הוקמה בשנת 1910 על ידי ופעלה עד שנת 1988. היא נועדה לייעל את העברת דברי הדואר בין ובין בית הדואר המרכזי של העיר. הרכבת, שפעלה ללא נהג, נסעה על מסילה צרה ברוחב של 45 ס"מ בתוך מנהרה תת-קרקעית שנחפרה לאורך 350 מטרים. הרכבת והמנהרה שופצו מספר פעמים לאורך השנים. בשנת 1988, עם העברת בית הדואר למיקום חדש, יצאה הרכבת מכלל שימוש.
הרקע להקמת רכבת הדואר התת-קרקעית.
בשנת 1908 הוקם במינכן המבנה המפואר של . באגף הצפוני של המבנה שכן בית הדואר בו התבצע מיון המכתבים שהגיעו אל תחנת הרכבת המרכזית של מינכן. בין שני המבנים הפריד ציר התנועה העמוס של , דבר שהקשה מאוד על שינוע כמויות הדואר הגדולות שהיה צורך להעביר בין תחנת הרכבת ובין בית המיון שמעבר לרחוב.
המרחק הקצר שהפריד בין שני המבנים הוביל את מנהלי הדואר למחשבה על עקיפת התנועה הסואנת שברחוב ארנולף על ידי רכבת מטען חשמלית שתנוע בתוך מנהרה תת-קרקעית.
הקמת הרכבת הדואר.
עם קבלת ההחלטה על הקמת רכבת הדואר התת-קרקעית החלה העבודה על חפירת המנהרה שתחבר את שני המבנים. תוואי המנהרה יצא מתחת לרציף של תחנת הרכבת במינכן, והחל להעמיק במסלול מעוגל שקוטרו 25 מטרים עד לעומק של 6.8 מטרים. מכאן טיפסה המנהרה בשיפוע מתון לכיוון בית הדואר המרכזי של מינכן, שם התפצלה לשתי מנהרות מקבילות שהובילו אל התחנה ששרתה את בית הדואר. בהמשך התוואי נחפרה המנהרה במסלול מעגלי לעבר התחנה האחרונה אשר שימשה לצורכי תחזוקה. אורך המנהרה היה כ-350 מטרים, רוחבה 2.35 מטרים וגובהה מטר ושמונים ס"מ.
במכרז לבניית הציוד הנייד של רכבת הדואר זכתה , שהייתה אחת החברות המובילות בתחום בגרמניה. תשתית החשמל ומערכות השליטה ברכבת בוצעו על ידי .
קו הרכבת נחנך ביום 10 באוקטובר 1910. בעיתון המקומי Münchner Neuesten Nachrichten נכתב באותם ימים:
מבנה רכבת הדואר.
הציוד הנייד של הרכבת כלל קטרים חשמליים וקרונות בעלי מבנה ייחודי שתוכננו ונבנו במיוחד עבור רכבת הדואר. הקטרים החשמליים, שנעו באופן אוטומטי ללא נהג, צוידו בזרועות גבוהות בעזרתן קיבלו אספקת חשמל משני כבלים שנמתחו בחלקה העליון של המנהרה. קרונות הרכבת, שהיו במשקל עצמי של 150 ק"ג ויכלו לשאת מטען של 120 ק"ג, צוידו במנגנון רכינה אוטומטי שאפשר לטעון ולפרוק במהירות את שקי הדואר בתחנות. מסוע הוביל את שקי הדואר באופן אוטומטי מרציף הפריקה אל עמדות המיון שבבית הדואר.
כל אחת מיחידות הרכבת הורכבה מקטר וארבעה קרונות. שניים מן הקרונות חוברו לפני הקטר ושניים מאחוריו, כך שבכל מצב הקטר דחף שני קרונות וגרר שניים. הרכבת נעה במהירות של כעשרה קילומטרים בשעה, עברה את המרחק של 350 מטרים במשך כדקה וחצי, וביצעה כעשר נסיעות הלוך וחזור בכל שעה.
לרכבת הדואר התת-קרקעית היו שלוש תחנות. התחנה הראשונה הייתה תחת הרציף של תחנת הרכבת במינכן, התחנה השנייה הייתה תחת משרד הדואר, והתחנה השלישית שימשה לתחזוקה וטיפול בקרונות הרכבת.
שיפוץ רכבת הדואר בתום מלחמת העולם השנייה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה נפגעה רכבת הדואר של מינכן מספר פעמים. בהפצצה אסטרטגית שנערכה בשנת 1944 נהרסה לחלוטין תחנה מספר 3 שבחצר משרד התחבורה, והרכבת המשיכה לפעול רק בין תחנה מספר 1 לתחנה מספר 2. בהתקפה אווירית אחרת, שנערכה בשנת 1945, פגעה פצצה ישירות בקטע המרכזי של המנהרה, בין תחנה מספר 1 ותחנה מספר 2, וגרמה לקריסת המנהרה ולהשבתת רכבת הדואר.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, שוקמה המנהרה וחודשה פעילותה של רכבת הדואר. בתקופה זו גדל מאוד היקף המכתבים בהם נדרש הדואר לטפל, והיה צורך לקרב את נקודת הפריקה של הרכבת אל האזור בו בוצע מיון המכתבים בתוך בית הדואר. בשנת 1950 הוארכה המנהרה בעוד 50 מטרים מעבר לתחנה מספר 3 ונבנתה תחנה נוספת, תחנה מספר 4.
חידוש רכבת הדואר.
בשנת 1966 החלה הנהלת הרכבת הפדרלית הגרמנית בפרויקט הענק של הקמת הרכבת התחתית של מינכן. המנהרה של רכבת הדואר עמדה בדרכו של הנתיב המתוכנן לרכבת התחתית, ולא היה מנוס מלהרוס את הקטע הבעייתי. בחודש אוגוסט 1966 הופסקה פעילותה של רכבת הדואר, והציוד ההיסטורי שלה הועבר למוזיאונים שונים בגרמניה. קטרים מספר 3, 4 ו-22 נשמרו ב, קטר מספר 21 נשמר במרכז התחבורה, שלוחה של המוזיאון הגרמני למדע במינכן, וקטר מספר 23 נשמר ב.