דלז וגואטארי טוענים בספרם, "קפיטליזם וסכיזופרניה", כי הקפיטליזם הוא צורה מופשטת של ארגון המארגן את תשוקות הפרט בצורה מסוימת והיסטורית, שעיקרה תיעול של הייצור והצריכה סביב הכסף. הם פיתחו זאת בכך שחיזקו את טענת פוקו כי היחיד אינו יכול להיות סובייקט, אלא טקסט או רכיב בשפה. דקארט ראשון הפילוסופים של העת החדשה, המציא את מושג הסובייקט (קוגיטו) באמצעות טענתו הידועה "אני חושב, משמע אני קיים" (קוגיטו ארגו סום). לאקאן, פוקו ודלז, המציאו את התיזה האלטרנטיבית הפוסטמודרנית, הפוסט-הומניסטית, שלפיה אין סובייקט קונסיסטנטי.
המודרניסטים מרקס ופרויד טענו בעקבות דקארט כי תשוקה נובעת מתוך חוסר, לכן הצרכנות יכולה לספק תשוקות. דלז ופוקו הקדימו את הפילוסופיה של ווב 2.0 (הפילוסופיה שהאדם הוא בבסיסו יצרן ושיתופי, יצרן-צרכן וחוק "הזנב הארוך") בכך שטענו כי תשוקה אינה מביעה חוסר, אלא כח ייצור. מרקס מבסס את הסוציולוגיה והכלכלה שלו על מושג הצורך, אך ניטשה, האב הרוחני של הפוסטמודרניזם והטראנס-הומניזם טען כי הסוציולוגיה והכלכלה מבוססות בסופו של דבר על מושג הרצון (לעוצמה). פרויד טען כי אדיפוס מביע תסביך של חוסר (פאלי) אצל היחיד. דלז טוען כי אדיפוס אינו מיתוס אוניברסלי אלא פרטיקולרי והיסטורי שמקורו בקפיטליזם.
בכך דלז שייך לאסכולה הפוסט-פסיכיאטרית שאליה שייכים גם רונאלד לאינג באנגליה ותומש סאס בארצות הברית. לאינג טען כי הקנאה היא המניע הפסיכולוגי המרכזי בקפיטליזם. ולכן קנאה קיצונית היא היסוד לסכיזופרניה. סאס טען כי אין כלל ולא יכולות להיות מחלות נפש. מחלת נפש היא המצאה של הקפיטליזם. בראשית הקפיטליזם, ב-1500–1800, הכלכלה החלה להיות מאורגנת. לארגון זה הפריעו חריגים כמו ילדים (שנסגרו בבית ספר), עבריינים (בית סוהר), פרימיטיבים (קולוניות), מפגרים (בתי מפגרים), משוגעים (בתי חולים לחולי נפש). לכן הקפיטליזם המוקדם בודד את כל המפריענים הללו.
דלז אינו מקבל את ראייתו של פרויד את התרבות כסובלימציה מינית. אלא ההפך, התרבות מייצרת מיניות. סוגים שונים של מיניות. בווינה של פרויד, האב והאם היו מקורות המיניות של הילד והילדה, אך בפריז של שנות ה-60, למשל, הקולנוע ובית הספר יוצרים אופנים חדשים של מיניות. המיניות יכולה להיות מתועלת כלפי בריז'יט בארדו או איב מונטאן, או לחפצי תשוקה שונים מתמונת המונה ליזה בלובר ועד למכונית המרצדס של המיליונר במונטה קרלו.
הפסיכוזה והנוירוזה נובעות מהצורך החברתי להבחין בין תשוקות של אדם "נורמלי" שיודע לתעל אותם בילדותו לאימו ולאביו או למכונית או לשחקנית הקולנוע, לבין התשוקות של "חולה הנפש" שלא יודע לתעל זאת כי אינו מקבל את כללי הקפיטליזם והייצור התעשייתי ההמוני.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
אדי מרפי
אדוארד ריגן (אדי) מרפי (באנגלית: Edward Regan (Eddie) Murphy; נולד ב-3 באפריל 1961) הוא שחקן קולנוע, זמר, סופר, מפיק וקומיקאי אמריקאי. מרפי היה חבר קבוע בסאטרדיי נייט לייב בין 1980–1984. הוא יצר שתי הופעות סטנד-אפ מפורסמות דליריוס (1983) ואדי מרפי בגסות (1987), שבגינן זכה במיקום ה-10, ברשימת 100 אמני הסטנד-אפ הטובים של כל הזמנים, של ערוץ קומדי סנטרל וה-25 הכי טוב ברשימת 50 הסטנדאפיסטים הטובים ביותר של מגזין רולינג סטון.
בקולנוע, מרפי קיבל מועמדויות לגלובוס הזהב עבור משחקו בסרטים "48 שעות" (1982), "משנה מקום, משנה מזל" (1983), סדרת סרטי "השוטר מבוורלי הילס" (1984, 1987, 1993), "הפרופסור המטורף" (1996) ו"שמי הוא דולומייט" (2019). ב-2007, הוא זכה בפרס גלובוס הזהב עבור שחקן משנה הטוב ביותר, עבור גילומו של הזמר ג'יימס "רעם" ארלי בסרט "נערות החלומות".
מרפי מוכר גם בזכות עבודתו כשחקן קול בעיקר בתפקיד של מושו, הדרקון בסרט "מולאן" (1998), ובתפקידו כחמור, בסדרת סרטי "שרק" (2001, 2004, 2007, 2010). בחלק מסרטיו, מגלם מרפי יותר מדמות אחת, כמחווה לאחד מגיבורי ילדותו, פיטר סלרס, ששיחק מספר דמויות ב"דוקטור סטריינג'לאב" וסרטים אחרים. מרפי שיחק מספר דמויות בסרטים: "מגלה את אמריקה" (1988); "ערפד בברוקלין" (1995); סדרת "הפרופסור המטורף", בה שיחק את כל בני המשפחה ושתי גרסאות של הדמות הראשית (1996, 2000), "שחק אותה סטאר" (1999); "פלוטו נאש - האיש על הירח" (2002); "נורביט" (2007) ו"לפגוש את דייב" (2008).
נכון ל-2020, הרוויחו סרטיו של מרפי למעלה מ-3.8 מיליארד דולר בארצות הברית וקנדה, ו-6.6 מיליארד ברחבי העולם, מה שהופך אותו למקום השמיני של כל הזמנים בהכנסות מסרטים בארצות הברית. ב-2015 זכה מרפי בפרס מארק טוויין להומור, על ידי המרכז התרבותי הלאומי על שם "ג'ון פ. קנדי" לאומניות הבמה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
אדי מרפי נולד בברוקלין שבניו יורק כבן השני לליליאן, שעבדה כמוקדנית ולצ'ארלס אדוארד מרפי, שוטר שהיה גם קומיקאי ושחקן חובב. כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו, ואדי ואחיו הגדול צ'רלי (לימים, סטנדאפיסט בפני עצמו ותסריטאי ראשי בתוכנית של דייב שאפל) נותרו עם אמם. חמש שנים לאחר מכן, כשהיה אדי כבן שמונה, אביו נפטר. באותה תקופה, חלתה אמם בשחפת והושמה בשל כך בבידוד ממושך, והאחים צ'רלי ואדי הועברו למשפחת אומנה וחיו בה למשך שנה. בראיונות רבים טען כי הזמן שהעביר בקרב המשפחה האומנת הוא שגרם לו לפתח את חוש ההומור שלו. אמו נישאה מחדש למי שהפך לאביו החורג, ורנון לינץ', שעבד כמנהל עבודה במפעל גלידה. את רוב ילדותו העביר עם אמו ליליאן, עם אביו החורג ורנון לינץ', עם אחיו הבכור צ'רלי ועם אחיו החורג ורנון ג'וניור. תחילה חיו בשכונת בושוויק בצפון ברוקלין ולאחר מכן עברו להתגורר ברוזוולט, לונג איילנד.
בסביבות גיל 15, החל אדי מרפי לכתוב ולבצע קטעי סטנד-אפ. סגנונו הקומי הושפע במידה רבה על ידי שני קומיקאים שהיוו לו מודלים לחיקוי, ריצ'רד פריור וביל קוסבי.
תחילת הקריירה.
מרפי החל להופיע במועדוני סטנד-אפ כבר מגיל 15, סגנונו הקומי המוקדם אופיין בריבוי של קללות ובקטעי לגלוג על קבוצות מגוונות מקרב החברה האמריקאית (כולל לבנים פרוטסטנטים, אפרו-אמריקאים, איטלקים-אמריקאים, אנשים בעלי עודף משקל והומואים), וניכר דמיון רב לתכניו של הקומיקאי ריצ'רד פריור. ב-1980, בגיל 19, הצטרף לצוות של "סאטרדיי נייט לייב". המערכון הראשון שלו בתוכנית נקרא "החיפוש אחר הרפובליקני הכושי", והסטנדאפיסט הצעיר התקבל בהערצה על ידי הקהל. עם זאת, עונה זו של סאטרדיי נייט לייב נחשבה לכישלון בעיני מנהלי רשת NBC ובסופה הוחלף צוות השחקנים כולו, פרט לחביבי הקהל, מרפי וג'ו פיסקפו. מרפי המשיך להופיע בתוכנית עד לשנת 1984.
שיא ההצלחה.
ב-1982 הופיע מרפי לראשונה על מסך הקולנוע. יחד עם ניק נולטה כיכבו השניים בקומדיית האקשן המשטרתית "48 שעות". הסרט היה ללהיט בין לילה ואף הפך למודל לסרטים רבים שבאו אחריו, כגון "נשק קטלני" ו"שעת שיא". סרט זה היווה את יריית הפתיחה בעשור המוצלח ביותר בקריירה של מרפי, שהמשיך וכיכב בשרשרת של שוברי קופות: "משנה מקום משנה מזל" עם חברו מ"סאטרדיי נייט לייב", דן אקרויד, "מגלה את אמריקה", "ילד הזהב" ושובר הקופות הגדול ביותר שלו, "השוטר מבוורלי הילס".
מרפי לא זנח את כור מחצבתו ובמהלך שנות ה-80 הוציא ארבע קלטות וידאו של הופעות סטנד-אפ: "Eddie Murphy", "הקומיקאי", "הוזה" ו"בגסות". ב"גסות", אף הופץ באופן מסחרי בקולנוע וזכה, כמו כל סרטיו באותה תקופה, להצלחה ענקית. בנוסף, זכה "הקומיקאי" בפרס גראמי על אלבום קומדיה הטוב ביותר ל-1983.
הצלחתו של מרפי לא הייתה מוגבלת למסך בלבד. באותן שנים, הקליט שני סינגלים - "Party All The Time" (הופק על ידי כוכב הפאנק, ריק ג'יימס) ו-"Put Your Mouth on ME". שניהם הצליחו מבחינה מסחרית, אך הראשון נבחר על ידי ערוץ הטלוויזיה VH1 בשנת 2004 לשאת בכבוד המפוקפק של המקום השביעי כ"שיר הגרוע בהיסטוריה".
בשנות השמונים נדמה היה כי מרפי הוא מלך מידאס של הוליווד, כל סרט שבו כיכב הפך ללהיט. גם כישלון הסרט "הגנה עצמית" בכיכובו של דדלי מור ומרפי לצידו, נתלה על כתפי הכוכב הראשי. מרפי צורף לסרט לאחר שהגרסה הראשונה (בלעדיו) לא התקבלה יפה בהקרנות הראשונות מול קהלי ניסוי.
הדשדוש בקריירה.
בשנות ה-90 הגיע גל תרבות התקינות הפוליטית. אחת מתוצאות הלוואי שלה הייתה השפעה מכרעת על ההומור בארצות הברית וקרנם של קומיקאים "רכים", הנמנעים מלצחוק על קבוצות מיעוט ואינם מתעסקים בנושאים חברתיים, כגון ג'רי סיינפלד, טים אלן ופול רייזר, עלה. במקביל, מרפי, אשר תמיד היה בעל הומור גס, בוטה ונטול כל תקינות פוליטית, החל לסבול מהידרדרות בקריירה. השנים 1989–1995 נחשבות השנים החלשות בקריירה שלו. למרות שבשנים אלו שיחק בשני סרטים רווחיים, "בומרנג" ו"עוד 48 שעות", סבל מרפי משורה של כישלונות מהדהדים: "לילות הארלם" (אותו גם כתב וביים לראשונה), "ג'נטלמן מושלם", "השוטר מבוורלי הילס 3" (היחיד בסדרה שנכשל) ו"ערפד בברוקלין".
קרטועי הקריירה של מרפי אף היו למושא צחוק ולעג בתוכניתו לשעבר, "סאטרדיי נייט לייב". יתרה מכך, ריצ'רד פריור, אשר כיכב לצדו ב"לילות הארלם" צוטט אומר כי הוא לא מרגיש שום דבר כלפי יצירתו של מרפי. הדבר פגע מאוד במרפי מכיוון שראה בפריור מודל לחיקוי. בסופו של דבר, המחצית הראשונה של שנות ה-90 לא האירה פנים למרפי והוא נאלץ "להמציא את עצמו מחדש".
הקאמבק וההתייצבות.