וולבי פרוסרפיני הוא יונק צמחוני שאינו בררן, הניזון מלפחות 142 מיני צמחים בסביבת המחיה שלו. כ-60% מתזונתו מורכבת מפלורה קרקעית שאותה הוא משיג לעיתים קרובות בשולי היער. הרכב התזונה משתנה בין העונות: בעונה הגשומה העשב תופס את המקום הראשון עם 54%, עלי עצים 34%, שיחים 8% וגפנים 0.7%; בעונה היבשה לעומת זאת, העשב אמנם עדיין מהווה 52%, עלים וענפי עצים 32%, שיחים 7%, אך הגפנים גודלים דרמטית ל-8%. בכל העונות, פטריות מהווה 1% בלבד מהתזונה הכוללת, ועשבי תיבול, פרחים וזרעים אף פחות מכך. אף על פי שהוולבי מעדיף להישאר בקרבת הסלעים, הצורך במזון מאלץ אותו לצאת לעיתים מהיער המוגן; האוכלוסיות היבשתיות עשויות לבקר בגינות ושדות במהלך הלילה או ללחך עשב בשולי הכבישים, והאוכלוסיות באיים ניזונות גם מהצמחייה המגוונת מבקרות בבתה הנמוכה שעל החופים בעלת הצמחייה המגוונת.
כתוצאה מאופיו הלא בררני, וולבי פרוסרפיני מאוים מצד הכנסת צמחים רעילים לשטחי המחיה שלו. להוציא מספר נחלים, אין בדרך כלל מקורות מים קבועים בסביבת המחיה של הוולבי; כדי להתגבר על כך, הוולבי שותה מים המצטברים על נקיקים. וולבי סלע חדגוני, וולבי ביצות ופדמלון אדום-רגל, מתחרים עם הוולבי הפרוסרפיני על מקורות המזון. באי היימן, הוולבי התחרה בעבר על מקורות המזון עם עיזים ששוחררו באי והפכו לפראיות; מרבית העיזים באי חוסלו בפעולות ממוקדות.
וולבי פרוסרפיני יכול להתרבות כל השנה בתנאים סביבתיים נוחים. ההיריון נמשך 30–34 ימים, והנקבה יכולה להיכנס להיריון נוסף מיד לאחר ההמלטה כשהתפתחות העובר החדש מוקפאת בתגובה לייצור מוגבר של הורמון ההנקה פרולקטין עד שהכיס יתפנה. הגור שוהה בתוך הכיס 6–7 חודשים, והוא נגמל 3 חודשים לאחר עזיבת הכיס. תהליך הגמילה גורם להמשך התפתחות של העובר הקודם, כך שהוולבית עשויה ללדת זמן קצר לאחר שהגור עזב את הכיס. הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים, והנקבה בגיל 20 חודשים. באזורי חפיפה עם וולביי סלע אחרים, עלולים להתרחש צאצאי כלאיים בינם לבין וולבי פרוסרפיני.
תוחלת החיים של הוולבי הפרוסרפיני בטבע עד 10 שנים.
מצב.
הוולבי הפרוסרפיני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו פחות מ-5,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה שלו מפוצלת מאוד, וישנה ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידול ובמספר הוולבים הבוגרים.
האיומים על הוולבי הפרוסרפיני רבים ומגוונים: התפתחות התיירות והתיישבות האנושית באזור מובילות להפרעה רבה לסביבת המחיה ולפיצול האוכלוסיות בעקבות סלילת כבישים; כתוצאה מכך, המגוון הגנטי של הוולבי יורד בשל חוסר מגע בין האוכלוסיות, ופרטים רבים נדרסים במהלך חציית הכבישים. צמחים אקזוטיים רעילים שנשתלים בגינות בתור צמחי נוי דוגמת וינקה ורודה, ניצנית, הרדוף הנחלים, היהודי הנודד, סולנום, קולקס, דיפנבכיה, דטורה, חלבלוב, פלפלון דמוי-אלה, יטרופה או קיקיון מצוי, עלולים להסב נזק חמור לוולבים שמבקרים בגינות במהלך הלילה מאחר שכאמור המין אינו בררן במזונו, וחלק מהם אף פולשים לתוך בית הגידול של המין ועשויים לגרום להרעלה המונית. טפילים ומחלות מועברים על ידי חתולים וכלבים פראיים השורצים באזורי הפרברים ובסמיכות ליערות, והאחרונים מהווים בנוסף גם איום ממשי על פרטים בוגרים אם במוות ישיר ואם במוות מלחץ. על אלה ניתן להוסיף גם הכלאה עם וולבי סלע חדגוני ותחרות בין השניים על מקורות מזון שמתרחשת באזורי חפיפה בין המינים.
הוולבי נחשב למין מאוים ומוגן בחוק האוסטרלי. 60% מאוכלוסיות הוולבי נמצאות על אדמות מדינה, מתוכם 41% בארבעת האזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי קונוויי, הפארק הלאומי דרייאנדר, הפארק הלאומי האי גלוסטר ורכס קוני ביער פרוסרפין. תוכנית השימור האוסטרלית עבור הוולבי כוללת פיקוח על האוכלוסיות הקיימות, חיפוש אוכלוסיות לא ידועות נוספות, מיפוי בית הגידול של המין ורכישת שטחים פרטיים בהתאם לכך, חיסול כלבים וחתולים משוטטים, העלאת המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית, מזעור הקטל בכבישים והקמת גרעיני רבייה בשבי.
וולבי סלע קצר-אוזן
וולבי סלע קצר-אוזן (שם מדעי: Petrogale brachyotis; מכונה גם בדבונג) הוא מין של וולבי קטן-בינוני בסוג וולבי הסלע שמצוי בצפון יבשת אוסטרליה, בעיקר באזור קימברלי. בעשור השני של המאה ה-21, פוצל מתוכו מין חדש הקרוי וולבי סלע וילקינס שמוגבל לארץ ארנהם ומבודד ממנו גאוגרפית.
טקסונומיה ומיון.
וולבי סלע קצר-האוזן תואר מדעית על ידי ג'ון גולד בשנת 1841 מדגימה שנאספה במפרץ האנובר, והוא אחד מתוך שבעה עשר מינים בסוג וולבי סלעים שבמשפחת הקנגוריים. הסוג וולבי הסלע מחולק ל-3 קבוצות-מינים על בסיס דמיון חיצוני וגנטי. הוולבי קצר-האוזן, הוא הנציג הבולט של קבוצת המינים הקטנה בסוג - ברכיוטיס ("brachyotis") אשר גם קרויה על שמו. בעבר, הקבוצה כללה חוץ ממנו את המונג'ון והנברלק הננסיים ומחודדי הראש; בשנת 2014, מחקר גנטי ומורפולוגי קבע שהאוכלוסייה המזרחית של וולבי קצר-האוזן נחשבת למין נפרד הקרוי וולבי סלע וילקינס ("Petrogale wilkinsi"), והקבוצה כוללת כיום 4 מינים. וולבי וילקינס קטן משמעותית מהוולבי קצר-האוזן (אך גדול מהמונג'ון והנברלק), חוטמו מחודד יותר והוא נבדל מקצר-האוזן בפרוותו הצבעונית יותר.
כחלק מהמחקר הגנטי בשנת 2014, וולבי סלע קצר-אוזן כולל 2 תת-מינים: "P.b. brachyotis" ו-"P.b. victoriae". על פי המחקר, תת-המין האחרון שחי ליד נהר ויקטוריה באזור ברדשאו בטריטוריה הצפונית, עשוי לייצג מין חדש בשם וולבי סלע ויקטוריאני, ואף על פי שכרגע אין קביעה ברורה בנושא, פיצול עתידי של המין אפשרי.
אנטומיה ומראה חיצוני.
הוולבי קצר-האוזן הוא הנציג הגדול ביותר בקבוצת המינים "ברכיוטיס", ומהווה צורת ביניים בין שלושת קרוביו הקטנים לבין וולביי סלעים אחרים; ראשו אמנם משולש וחרוטי יותר מוולבים בקבוצות אחרות, אך חרטומו פחות מחודד משל שלושת הוולבים האחרים בקבוצתו. מבנה גופו גוצי ועגלגל, עיניו ואפו גדולים ושחורים, ואוזניו המשולשות קצרות ממרבית וולביי הסלעים (בסביבות 4 סנטימטרים) והעניקו לו את שמו הנפוץ. זנבו של הוולבי עבה וגלילי, ומסתיים בקצהו במברשת שיער ארוכה. הגפיים האחוריות ארוכות ומפותחות לעומת הגפיים הקדמיות הקצרות. הטפרים ברגליים ובידיים קצרים למדי, ובצד התחתון של כפות הרגליים יש סוליות מחוספסות. לנקבה כיס עם שרירי סגירה. אורך ראשו וגופו של הוולבי קצר-האוזן 40–55 סנטימטרים, אורך זנבו 32–55 סנטימטרים ומשקלו 3–5.6 קילוגרם.
הפרווה של הוולבי קצר-האוזן קצרה וצפופה, והיא חיוורת יותר משל המינים האחרים בקבוצתו. צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לחאקי כהה, בז', אפור בהיר ואפילו לבנבן, והיא שזורה בשערות חיוורות בצבעים שונים. פלג הגוף האחורי והגב עשויים להיות אפלים יותר בצבעם (עד חום-שחרחר), ואילו המותניים, הרגליים והזרועות חיוורים יותר. אף שהרגליים והזרועות עשויים לנטות לצבע צהבהב, בדרך כלל הצבע דהוי מאוד ונמוג לתוך הגוף האפרפר, בניגוד מובהק לוולבי וילקינס שאצלו הרגליים והזרועות בצבע כתום-צהוב ברור. הבדל חיצוני נוסף בין המינים בא לידי ביטוי ברצועה השחורה והלבנה שבשכמות; אצל הוולבי קצר-האוזן הרצועות דהויות יחסית ועשויות להיעדר, בעוד שאצל וולבי וילקינס הן בולטות במיוחד. צידו התחתון של הוולבי קצר-האוזן בצבע אפרפר חיוור, צהבהב או לבנבן, וכפות ידיו ורגליו שחרחרות.
ראשו של הוולבי בצבע אפרפר חיוור, עם פס שחרחר לאורך המצח, רצועה לבנה על הלחיים ורצועה שחורה בין העיניים לאף; כל הסימונים הללו דהויים אצלו בהשוואה לוולבי וילקינס, ועשויים להיעדר חלקית. השפתיים והסנטר לבנים. הזנב בצבע אפרפר-צהבהב, להוציא את מברשת השיער בקצה שנעה בין קינמון לשחרחר.
תפוצה וביולוגיה.
הוולבי קצר-האוזן אנדמי לצפון אוסטרליה, בעיקר באוסטרליה המערבית עם גלישה מסוימת לתוך הטריטוריה הצפונית. הוא מוגבל לקימברלי, ומצוי במידה פחותה גם במערב ארץ ארנהם. לפני פיצול המינים, כל ארץ ארנהם נכללה בטווח התפוצה שלו לצד איים רבים במפרץ קרפנטריה, אולם מאז שנת 2014, האזורים הללו מאוכלסים על ידי המין החדש וולבי סלע וילקינס. בית הגידול של הוולבי קצר-האוזן שוכן באקלים הטרופי ומורכב מגבעות ורכסים סלעיים, צוקים וערוצי נהרות הנמצאים בתוך סוואנות, חורש ים-תיכוני או יערות טרופיים.
הוולבי קצר-האוזן הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום בשינה בקבוצות קטנות במערות ובנקיקים בסלעים; הוא עשוי לצאת מדי פעם במהלך היום ולהשתזף על הסלעים. הוולבי ניזון בעיקר מעשבים שאותם הוא מלקט בינות לסלעים; בעונה היבשה, הוולבי מסוגל לשרוד תקופות ממושכות ללא מים, ולקבל את הלחות הנדרשת מקליפות עצים ושורשים.
מחזור הביוץ של הנקבה נמשך כחודש, ותקופת ההיריון גם היא בסביבות חודש. גור יחיד זעיר נולד בכל פעם, והוא זוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס (לעיתים רחוקות נולדים תאומים). הוא שוהה בתוכו במשך 190–230 ימים ונגמל זמן קצר לאחר מכן. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 18 חודשים והזכרים בגיל 20 חודשים. תוחלת החיים של הוולבי קצר-האוזן בשבי עד 10 שנים.
מצב.