לאחר פטירתו של דאדא קמודן נפתח קרב ירושה בין בניו לבין בניו של אחיו אברהם כאשר אחייניו חסקאל אברהם דיווקר ואהרון אברהם דיווקר לקחו את השלטון ונידו את בניו של דאדא קמודן מסדר הירושה ואף הכחישו את רוב צאצאיהם.
סכסוכים אלו גרמו לפילוג במשפחה ב-30 באפריל 1848 ולבסוף בהדחתם של חסקאל ואחיו אהרון בשנת 1872 והקמת סיעה פורשת על ידם ועלייתו לשלטון של נכדו של דאדא קמודן, דויד חיים דיווקר אך כאשר קיבל לידיו את משרת הקמודן מוכאדם סמכויותיו היו מוגבלות מאוד ולמעשה לאחר פטירתו בשנת 1889 בוטל מוסד נשיאות הקהילה ורשמית בשנת 1906 עם בנו של חסקאל, אברהם שפרש מהנהגת הסיעה הפורשת ואיחד אותה עם שאר הקהילה.
התואר קמודן מוכאדם הפך לשיוך משפחתי בלבד מאז וכיום נמצא בשימוש בעיקר בענף אור עקיבא של המשפחה אף על פי שישנם מספר צאצאים נוספים אשר מודעים לתואר.
משפחה וצאצאים.
לדאדא קמודן היו 3 נשים במקביל ושמותיהן:
שרה באי, באסובאי ואישה נוספת.
נולדו לו 11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות אשר מתוכן ידועים:
נולדו לדאדא קמודן צאצאים רבים הן מבניו והן מבנותיו.
המחזאי דויד חיים דיווקר הוא נכדו, צאצאו הישיר הוא הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר, ענף בנו יצחק אשר נמנה בין מקימי העיר אור עקיבא עודנו משתמש בתואר קמודן מוכאדם כתואר משפחתי העובר בשושלות הגבריות והנשיות כאחד.
צאצאיו מוערכים כיום באלפים אף על פי שרבים מצאצאיו אינם מודעים למוצאם ממנו.
מחקר על דמותו.
דאדא קמודן מוזכר בכתבים רבים ובספרים מהמאה ה-19 עד ימינו.
בספרו של הרב יעקב אבן ספיר הלוי (יעקב ספיר) מאמצע המאה ה-19 נכתב על דאדא קמודן בהרחבה ועל משפחתו, צווים חתומים על ידו נמצאים בארכיון העיר מומבאי ובמסמכי בית הכנסת "שער הרחמים" ברחוב שמואל אשר נמצאים בסכנת השמדה בשל עיזבון.
חיים שמואל קהימקר כותב עליו בצורה נרחבת בספרו על ההיסטוריה של בני-ישראל מהודו.
בשנת 1962 הרבנות הראשית לישראל הוציאה ספר בנושא קהילת בני-ישראל מהודו ושם גם ישנו פרק המרחיב על פועלו של דאדא קמודן.
בשנת 1984 יצא ספר קהילתי על ידי חברי קהילת בני-ישראל בהודו ושם מתועדים משפטים וצווים רבים הקשורים אליו.
בשנת 2016 צאצאו של דאדא קמודן הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר הוציא ספר נרחב על משפחת הקמודן מוכאדם (נשיאי הקהילה), שם מתועד מחקר מאוד מעמיק על דמותו ופעילותו.
אילאיל צין
אילאיל צין (נולדה ב-2 בינואר 1975) היא עובדת סוציאלית, מתמודדת נפש, מרצה ופעילה חברתית בתחום בריאות הנפש. בוגרת תואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת חיפה כיום עובדת במשרד הרווחה מחוז דרום.
זוכת פרס "אות השוויון" לאנשים עם מוגבלות פורצי דרך בהשתלבות 2006, מטעם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.
בעברה הרצתה על במות שונות על סיפורה האישי, במטרה להגביר את ההיכרות עם מתמודדי בריאות הנפש.
ביוגרפיה.
צין נולדה באילת וגדלה בנוף בנצרת עילית (כיום נוף הגליל). בהיותה בת שנה נפטרה אמה עקב תאונת דרכים, בהותירה את צין ושני אחיה הבוגרים ממנה בשנים רבות. זמן קצר לאחר מכן נישא האב בשנית ולמשפחה נולדו שלושה ילדים נוספים. את חוויית ילדותה הגדירה כטראומטית עקב יחסם של אביה ואשתו כלפיה. צין טוענת כי חוויות ילדותה הוו טריגר להתפרצות המחלה בבגרותה.
צין למדה בחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. בגיל 15 ברחה מבית הוריה ועברה להתגורר עם אחיה הגדול ממנה. בתמיכתו של אחיה ובלווי של עובדת סוציאלית לחוק הנוער מהמחלקה לשירותים חברתיים, עברה ללמוד בפנימייה הרב תחומית למצוינות ע"ש שטיינברג בכפר סבא.
ב-1994 החלה בלימודי התואר הראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. ב-2011 סיימה את לימודי התואר השני בעבודה סוציאלית בהתמחות בבריאות ושיקום באוניברסיטת חיפה. ב-2012 החלה בלימודי הדוקטורט בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, אך בהמשך הפסיקה זאת.
במהלך לימודי התואר הראשון החלו להופיע סימפטומים ראשונים של המחלה. לאחר סיום לימודיה ובעקבות ניסיון אובדני, אושפזה בכפייה לראשונה במחלקה סגורה בבית חולים פסיכיאטרי ואובחנה כמתמודדת עם מחלה פסיכיאטרית מסוג פוסט טראומה. עם השנים, האבחנה השתנתה להפרעה סכיזואפקטיבית. החל מ-1998 ובמשך שנה וחצי, כמעט ברצף, הייתה מאושפזת באשפוז יום בבית החולים הפסיכיאטרי לעיתים תכופות. בסך הכל עברה למעלה מ-40 אשפוזים פסיכיאטריים.
נשואה לצפריר, וטרינר. ב-2007 נולדו שני בניה התאומים עידו וסער. לעיתים בוחרת צין להסתיר את היותה מתמודדת נפש במסגרות בהן נמצאים ילדיה, מחשש שיגרם נזק להם או למערכת המשפחתית שבנתה. במרבית הזמן מתפקדת צין ללא בעיה, אך כאשר אינה חשה בטוב היא נעזרת בבעלה. ב-2012 עברה צין משבר פסיכוטי. הפסיכיאטר אצלו טופלה החליט שלא לאשפזה עקב היותה אם לילדים קטנים.
עשייה חברתית.
בשנים 2005-2016 מוקדה פעילותה של צין בתחום הנכויות ובריאות הנפש. מאז היא עבדה כמרכזת 'קורס הכשרה לנותני שרות בעלי ידע מניסיון' בקריה האקדמית אונו, בית הספר הארצי לשיקום, שילוב והחלמה בבריאות הנפש. הרעיון העומד בבסיס התוכנית הוא שילוב תעסוקתי של צרכני שירות בריאות הנפש כחלק מן המערך השיקומי, בהיותם בעלי מומחיות ייחודית ובעלי יכולת לתרומה חשובה לתהליכי השיקום וההחלמה של מתמודדים אחרים.
ב-2006, בתקופת מלחמת לבנון השנייה, שמשה כעובדת סוציאלית ב"תוכנית מג"ן – מענה גמיש לנכים בחרום" שפעלה מטעם מטה מאבק הנכים, בשיתוף עם אגף נכויות ושיקום בג'וינט ישראל. התוכנית סייעה לכ־6,000 נכים ובני משפחותיהם שהתגוררו באזור הצפון במתן מידע, ייעוץ, קשר לשירותים בקהילה ואירוח במרכז הארץ. כהוקרה לפועלה זכתה ב"אות מלחמת לבנון השנייה" מטעם משרד הביטחון. בין השנים 2008–2012 שמשה בתפקיד מנהלת ארצית תחום חברה ופנאי בעמותת אנוש. מ-2014 עובדת כרכזת עמותת לשמ"ה באזור הדרום – עמותה לשילוב מתמודדים והעצמה בבריאות הנפש. במסגרת העמותה מרכזת את פרויקט "עמיתים מומחים" בבית החולים הפסיכיאטרי בבאר שבע. הפרויקט מבוסס על הרעיון של "תמיכת עמיתים", המשלב מתמודדי נפש שעברו קורס הכשרה לנותני שרות בבית הספר לשיקום, בו הם עובדים כ"עמיתים מומחים" בצוות בית החולים, מתוך תפיסה של "שום דבר עלינו בלעדינו".
במהלך 2016 לקחה צין חלק בקמפיין "שוברים קשירה", אותו מוביל ארגון "בזכות". במסגרת הקמפיין פרסם הארגון דו"ח ראשון מסוגו, החושף את תופעת הקשירות בבתי חולים פסיכיאטריים ומתאר תמונה קשה של הפרת זכויות יסודיות וכן קשירה ללא הצדקה ובניגוד להוראות החוק.
תפיסת עולם.
צין מרבה לעסוק בסוגיות הקשורות לסטיגמה הקשה וההדרה החברתית ממנה סובלים מתמודדי בריאות הנפש. במרבית המקרים, היא מאמינה, המוגבלות היא תולדה של יחס הסביבה, קרי הסטיגמה הנלוות למחלה.
לדבריה, ההדרה החברתית באה לעיתים לידי ביטוי בחשש מיצירת קשרים חברתיים עם מתמודדים בשל אמונה כי מדובר באנשים לא אמינים ואף מסוכנים ואלימים. היא מצביעה למשל על רתיעה של אנשים ממגורים בקרבת הוסטל למתמודדים ועל קושי של מתמודדי נפש להשתלב במקומות עבודה בשל סירוב מעסיקים לקבלם. לצד כל אלו, היכולת למצוא זוגיות נפגעת, שכן רבים נרתעים מקשר זוגי עם אדם המוגדר כחולה במחלה פסיכיאטרית.
במאמרה, מתייחסת צין לדילמת החשיפה שמלווה את האדם מרגע אבחונו כחולה במחלה פסיכיאטרית. דילמה המשותפת לאנשים עם נכות לא נראית. לטענתה, הבעיה בחשיפת המחלה בפני אחרים היא יצירת הסטיגמה. אנשים יכולים לחוש כלא מוגבלים כלל (תופעה אותה מכוונה גופמן "passing" או בעברית "עבירות"), אך לאחר שחשפו עצמם או שנחשפו שלא בדעתם וברשותם, הפכו למוגבלים.
צין מכירה בחשיבותו של אשפוז פסיכיאטרי באין ברירה אחרת. לצד תועלותיו של האשפוז, מפנה צין ביקורת כלפי ההתנהלות המערכת הפסיכיאטרית ותנאי האשפוז הקיימים
בפעילותה מנסה צין להוביל לשינוי מדיניות בנושאים הבאים:
זוגיות ומיניות בקרב אנשים עם מוגבלות פיזיות ונפשיות הוא נושא מורכב ומלווה בקשיים לדעתה של צין. מתמודדי נפש נתפסים בחברה כא-מיניים, וכמי שהעיסוק במיניותם מעורר חרדה, ונתפס כמסכן את סיכויי החלמתם.
M102 (מ-Messier 102) היא ערפילית הרשומה בקטלוג מסיה אך זהותה אינה ידועה וככל הנראה מהווה טעות רישום בקטלוג. בדומה לצביר הפתוח M103, M102 דווחה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, שהכניס אותה לקטלוג מסיה על פי התיאור של מאשן, בלי שצפה בה בעצמו ובלי לרשום את מיקומה המדויק. על פי תיאורו של מאשן, M102 היא "ערפילית בין הכוכבים ο (אומיקרון) ברועה דובים ו-ι (יוטא) בדרקון, חלשה מאוד וסמוכה לכוכב עם דרגת בהירות 6". הכוכב ο ברועה דובים כלל לא נמצא באזור של ι בדרקון אלא בחלק הדרום-מזרחי של קבוצת הכוכבים רועה דובים ולכן ככל הנראה מאשן התכוון לכוכב θ (תטא) ברועה דובים שנמצא סמוך לגבול עם קבוצת הכוכבים דרקון. לאחר פרסום הקטלוג, הוסיף מסיה קואורדינטות בכתב ידו, אך במקום שציין אין שום ערפילית. לא ידוע בוודאות אם מסיה שגה ברישום המיקום של הערפילית או אם מאשן (כפי שטען בעצמו מאוחר יותר) צפה שוב בעצם אחר שכבר קיים בקטלוג מסיה.
מועמדים לזהות של M102.
לאורך השנים היו מספר עצמים ברשימת מסיה שזהותם לא הייתה ידועה בשל שגיאת רישום של מיקומם (M47, M48 ו-M91) אך בעזרת התיאור של מסיה הטעות התגלתה והעצמים החסרים זוהו בסופו של דבר. במקרה של M102 לא ידוע עד היום במה צפה מאשן כשרשם את M102. במהלך השנים עלו כמה אפשרויות לזהותו של העצם היחיד בקטלוג מסיה שזהותו לא ידועה:
גלקסיית גלגל הרוח (M101).