סרטי המשך עצמאיים אינם כוללים המשך עלילתי מובהק של קודמיהם, אך כלולים בהם מאפיינים רבים, ולעיתים קרובות גם דמות או דמויות מפתח הנשנות בכל סרטי ההמשך. סרטי המשך עצמאיים שכיחים בקולנוע מראשיתו. כבר בעשור השני של המאה ה-20, בתור הראינוע, היה נהוג להפיק סרטי המשך עצמאיים, כשבדרך כלל, הייתה לסרט ההמשך עלילה שונה לחלוטין מזו של קודמו.
סרטי המשך מקושרים תדירות לסרטים שקדמו להם באמצעות סצנה או אירוע בסופו של הסרט הקודם. בתקופת הראינוע (סרטים בתקופה זו נמשכו בדרך כלל כ-20 דקות) נהגו פעמים רבות לשלב בסופו של הסרט סצנה בה גיבורי הסרט נתונים בסכנה גדולה, כל זאת בתקווה למשוך את הצופים לצפות בסרט ההמשך כדי לדעת כיצד ייחלצו מאותה סכנה. נוהג זה מקובל עד היום, ולובש בדרך כלל שתי צורות אופייניות: בסרטי המשך עצמאיים שאין ודאות כי יהיה להם סרט המשך, נהוג להציג בסוף הסרט רמז לכך שניצחונם של גיבורי הסרט אינו סופי. סיום כזה הוא קלישה שגורה בסרטי אימה. לדוגמה, בסוף כל אחד מסרטי סדרת האימה סיוט ברחוב אלם יש סצנה המרמזת לכך שדמותו המרושעת של פרדי קרוגר תשוב ותקום.
הקישור הממשי ביותר בין חלקי סרטי המשך עצמאיים הוא שימוש בדמויות חוזרות או באלמנטים או פרטי עלילה מסוימים. לדוגמה, בכל סרטי סדרת ג'יימס בונד מופיע הגיבור, ג'יימס בונד, וברובם חוזרות סצינות נהיגה בכלי רכב חדשני, או שתיית משקה באופן מסוים, וכן מופיעות דמויות משנה קבועות כמו המזכירה מיס מניפני, המפקד (ת) M, וממציא הפטנטים Q.
השימוש החוזר בדמות הגיבור — פעמים רבות בגילומו של אותו שחקן — וכן מאפיינים עלילתיים חוזרים, מכוונים למשוך קהל הנהנה מצפייה בפרק נוסף בעלילותיו של הגיבור, ומצפה לחזרה בגרסה אחרת על סצינות שגרמו לו הנאה בסרט הקודם. השכיחות הרבה של סרטי המשך מסוג זה נובעת גם מכך שהצלחתו של סרט מסוים היא בדרך כלל סימן מעודד לאפשרות כי גם סרט ההמשך לו יצליח. פעמים רבות, נוצרים סרטי המשך רבים לאותו סרט, רובם בעלי עלילה דומה, כשהפקת סרטי המשך נוספים מופסקת בדרך כלל כאשר הסרטים חדלים לנחול הצלחה, כאשר אין המפיקים מצליחים ליצור עלילה משכנעת דיה לסרט המשך, או כאשר שחקן המגלם דמות מפתח אינו מוכן להופיע בסרט המשך. סיבות מעין אלו גרמו לכך שסרט ההמשך בסדרת אינדיאנה ג'ונס, אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח, התעכב 19 שנה עד שיצא למסכים.
סרטי המשך על פי שם.
סוג שלישי של סרטי המשך הוא זה בו הקשר בין הסרטים רופף, ומבוסס בעיקרו על המשכיות בשם הסרט או בנושא עיסוקו. סרטים מסוג זה מופצים לרוב תחת שם המרמז על קודמם (מספרים שבאים אחרי 1 – לדוגמה, "2", "II". "...חוזר"; "נקמתו של...", "שובו של..." "...: הדור הבא"), אך עלילתם קשורה לסרט הקודם רק באופן עקיף ואינה מהווה המשך לו. דוגמה טיפוסית לסרטי המשך כאלו הם סרטים המתארים אירועים המתרחשים זמן רב אחרי תום עלילת הסרט הקודם, אירועים שקדמו לאלו שבסרט הקודם ("פריקוול"), אירועים שחוו קרובי משפחה, ידידים או אויבים של גיבור הסרט המקורי, וכדומה.
סרטי המשך לא רשמיים.
סרטים אלה נחשבים לסוגה משנית של סרטי המשך. אלה הם סרטים שהופקו לרוב ללא מעורבות צוות הפקה או שחקנים מסרט מקורי או מסדרת סרטים, וללא הסכמה או קבלת זכויות מהיוצרים המקוריים. לרוב, המשכונים לא רשמיים ישתמשו בחיקויים, מתוך הנחה שזיהוי המותג עצמו, די בו כדי למשוך צופים. על מנת להימנע מהפרת זכויות יוצרים, המשכון כזה לא יישא בדרך כלל שם המשכי המייחס אותו לסרט מקורי או לסדרת זיכיון, ולא יוצג ככזה.
שכון פאג&quot;י
יוהאן גוטנברג
יוהנס גנספלייש צור לאדן צום גוטנברג (בגרמנית: Johannes Gensfleisch Zur Laden Zum Gutenberg; בערך 1397 – 3 בפברואר 1468) היה ממציא גרמני, אביה של מהפכת הדפוס, המצאה הנחשבת בעיני רבים להמצאה החשובה ביותר באלף השני לספירה.
גוטנברג והמצאת הדפוס.
בסין היה הדפוס ידוע מאות שנים קודם לכן: בי שנג (Bì Shēng) המציא בשנת 1030 מכבש דפוס, אך ההמצאה הסינית לא זכתה לשימוש רחב ולא התפשטה ברחבי העולם. לכך תרמו שתי סיבות: הכתב הסיני דרש אלפי סימנים שונים ולכן לא היה נוח למימוש כסדר דפוס, ובנוסף לכך ההמצאה הסינית לא כללה תהליך הפקה תעשייתי, זול ומהיר של אותיות הסדר.
עד המצאתו של גוטנברג הועתקו ספרים במערב בהעתקה ידנית, בעבודת נמלים. שיטה נוספת שהייתה נהוגה בזמנו הייתה חריטת אותיות על גבי לוחות עץ ומלויים בדיו, שיטה שאפשרה יצירת ספרים מהר יותר מכתיבתם ביד, אולם כל לוח עץ איפשר לייצר מספר מועט של דפים. על מנת לפתור מצב זה צריך היה גוטנברג לשלב מספר המצאות:
חייו ומורשתו.
גוטנברג נולד בעיר מיינץ שבאימפריה הרומית הקדושה תחת השם יוהאן גנספלייש, אך כיוון ששם אמו היה גוטנברג והיא הייתה השריד האחרון של משפחתה, אימץ יוהאן את שם משפחתה. הוא למד צורפות ובמקביל פיתח את תורת הדפוס הסודית שלו, שאותה חלק רק עם חברים קרובים. נראה שאת המצאתו הגדולה המציא בעיר שטרסבורג, בסביבות שנת 1436. גולת הכותרת של מפעל הדפוס שלו הייתה מהדורת התנ"ך והברית החדשה שהדפיס, שהייתה ידועה במשך הדורות כ"תנ"ך גוטנברג" או כ"תנך מזארין" (Mazarin Bible).
גוטנברג היה איש עסקים כושל. לצורך פיתוח הדפוס הוא לווה כספים רבים, ומייד עם תום הפיתוח הוא נדרש להחזירם, טרם היה סיפק בידו להפיק הון ממפעל חייו. לשברונו נאלץ למסור את מפעל הדפוס שלו כתמורה לחוב. ממהלומה זו לא התאושש עד יום מותו.
על שמו נקרא פרויקט גוטנברג, שמטרתו יצירת ספרייה אלקטרונית חופשית באינטרנט, של ספרים קיימים מתוך הקלאסיקה האנגלית והעולמית.
עמנואל קלאיו
קורפרסטנדאם
כנסיית הזיכרון
הכנסייה לזכר קייזר וילהלם
כנסיית הזיכרון ע&quot;ש הקייזר וילהלם
כנסיית הזיכרון ע&quot;ש קייזר וילהלם
כנסיית הזיכרון על שם קייזר וילהלם
בירמינגהאם
כיכר ברייטשייד
כיכר ברייטשייד (בגרמנית: Breitscheidplatz - ברייטשייד פלאץ) היא כיכר בשכונת שרלוטנבורג (ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף) שבברלין, דרומית לטירגארטן ובין רחוב קורפירסטנדאם (הקו-דאם) ורחוב בודפשט (Budapester Strasse). בכיכר נמצאים מרכז הקניות אירופה סנטר וכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם.
היסטוריה.
הכיכר הוקמה בשנת 1889 באתר שהוכרז כאזור ציד על ידי יואכים השני בשנת 1542. בעת הקמתה נקראה הכיכר "כיכר גוטנברג" (Gutenbergplatz – גוטנברג פלאץ) על שם יוהאן גוטנברג ממציא הדפוס.
בשנת 1892 שונה שמה של הכיכר ל"כיכר אוגוסטה ויקטוריה" (Auguste-Viktoria-Platz – "אוגוסטֶה ויקטוריה פלאץ") על שם הקיסרית הגרמנית אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין. לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-31 ביולי 1947, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי, על שם רודולף ברייטשייד, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית אשר מת במחנה ריכוז נאצי בשנת 1944.
זמן קצר לאחר הקמת הכיכר הורה הקייזר וילהלם השני להקים את כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם לזכרו של סבו הקייזר וילהלם הראשון. הכנסייה הוקמה בסגנון נאו-רומנסקי על פי תוכניות האדריכל פרנץ שווכטן, האדריכל המלכותי של וילהלם השני.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה נבנו סביב הכיכר אולמות תצוגה וחנויות רבות. בין שתי מלחמות העולם היו בתי הקפה שסביב הכיכר מקום מפגש לאינטלקטואלים ולאמנים של ברלין, אשר נהגו להיפגש ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café) שנפתח בתקופה שלטונו של הקייזר וילהלם השני (כיום עומד במקום שבו שכן הקפה מרכז הקניות אירופה סנטר).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943, נהרסה הכיכר והמבנים שסביבה בהפצצות חיל האוויר המלכותי. לאחר תום המלחמה הכיכר שנותרה במערב ברלין שוקמה והפכה להיות סמל של המערב (כשם שאלכסנדרפלאץ הפך לסמל של מזרח ברלין ושל גרמניה המזרחית). בכיכר נבנו מבני חנויות חדשים, אולם בניגוד לנוהג של הריסת המבנים שנהרסו במלחמה הוחלט להשאיר את הריסות כנסיית הזיכרון כמות שהם, אולם בכיכר, במקום בו עמדה הכנסייה, נבנתה כנסייה חדשה על פי תכנונו של האדריכל המערב גרמני, אגון אייארמן.
בשנת 1965 נבנה בכיכר מרכז הקניות ומגדל המשרדים "אירופה סנטר" – שגובהו 38 מטרים. מרכז קניות זה הפך לאתר בילוי פופולרי ולסמל של מערב ברלין. מרכז הקניות פעיל גם כיום ובו חנויות, מסעדות ובתי קפה.
הכיכר היא אתר תיירותי ידוע בברלין, והכנסייה שבמרכזה הפכה לאחד מסמלי העיר ברלין.
מתקפת שוק חג המולד ב-2016.
ב-19 בדצמבר 2016, בסביבות השעה שמונה בערב, דהר נהג משאית גנובה לתוך הקהל בשוק חג המולד בכיכר ברייטשייד, והביא למותם של 12 בני אדם ופציעתם של 49.
קריבי ריה
קריבי ריה (באוקראינית: Кривий Ріг) או קריבוי רוג (ברוסית: Кривой Рог) היא עיר באוקראינה במחוז דניפרופטרובסק. בעיר חיים כ-642,333 אלף תושבים (2016) והיא המרכז הגדול ביותר של תעשיית הפלדה במזרח אירופה.
גאוגרפיה.
העיר נמצאת במפגש הנהרות סקסהאן (Саксагань) ואינהולץ (Ингулец). פירוש שם העיר ברוסית ובאוקראינית הוא "קרן עקומה"; ייתכן שהדבר מבוסס על עיקולי הנהרות באזור.
העיר של היום ארוכה בצורה יוצאת דופן: כ-126 ק"מ לאורך ו-14 ק"מ לרוחב.
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה ה-17 על ידי הקוזאקים של זפוריז'יה.
כבר מתחילה מתיישביה גילו בה מחצבים חשובים, ביניהם שיסט. בשנת 1781 נמצאו באזור מחצבים נוספים: כסף, שיש ובעיקר ברזל. הדבר דווח פעמים רבות לשלטונות האימפריה הרוסית, אך רק בשנת 1881 החלה חציבה תעשייתית. בשנים שאחרי זה הוקמו בעיר מחצבות ומפעלי פלדה רבים, חלקם בהשקעה של תעשיינים מצרפת והעיר צמחה מאד.