פסל רומי המתאר דמות אף-נץ באוסף של ני קרלסברג גליפטוטק בקופנהגן, ונרכש בשנת 1891 מבית בורגזה, היה חסר כתובת אך הוצג על ידי המוזיאון בשנת 1925 כפסלו של יוסף בן מתתיהו, זיהוי שזוהה על ידי רוברט אייזלר.
היסטוריה.
בעוד שהאף הקמור נקשר ליהודים במאה ה-13, סטריאוטיפ האף היהודי התבסס היטב בדמיון האירופי כמה מאות שנים מאוחר יותר. פרנסיסקו דה קוויבדו, פוליטיקאי ומשורר ספרדי השתמש בביטוי זה כנגד יהודים, המטרה שלו הייתה ללעוג ליריביו בכך שטען כי אפם הגדול הוא הוכחה לכך שהם לא 'ספרדים בדם טהור', אלא צאצאיו של יהודים אשר המירו את דתם או התאלסמו על מנת למנוע את גירושם על ידי האינקוויזיציה.
האף הקמור הפך למאפיין מרכזי בתעמולה הנאצית האנטישמית. "אפשר בקלות לומר מי יהודי לפי אפו", כתב התעמולן הנאצי יוליוס שטרייכר בסיפור ילדים. "האף היהודי מכופף בנקודה שלו. הוא נראה כמו המספר שש. אנחנו מכנים אותו 'השישה היהודית'. גם לגויים רבים יש אף מכופף. אבל האף שלהם מתכופף כלפי מעלה, לא כלפי מטה. אף כזה הוא אף וו או אף נשר. זה בכלל לא כמו אף יהודי".
לדברי הסופרת נעמי זבלוף, "בברלין לפני המלחמה, שם פותחה לראשונה עבודת האף המודרנית, יהודים חיפשו את ההליך להסתרת זהותם האתנית." לממציא ניתוח אף, ז'אק ג'וזף, היה קהל לקוחות יהודי גדול אשר חיפשו לנתח ולשנות את צורת אפם על מנת שיאפשרו להם להתקיים כגויים ללא אנטישמיות בברלין", כתבה זבלוף.
אהרן ליב ביסקו כתב בשנת 1888 בספרו חכמת הפרצוף כי ליהודים יש "אף נשר". לעומת זאת, "אף מעוקל למטה עם גיבנת קטנה באמצע מעיד על דמות המבקשת לגלות את סודות החוכמה, אשר ישלטו בהגינות, יהיו רחמנים מטבעם, שמחים, חכמים ובעלי תובנות."
בין המבקשים לעבור ניתוח אף היו שחקניות קולנוע אמריקאיות יהודיות רבות משנות העשרים עד החמישים. אחת השחקניות שעברו ניתוח הייתה פאני ברייס. דורותי פארקר אמרה על כך כי היא "חתכה את האף על אף גזעיה". אופנה זו הסתיימה אצל ברברה סטרייסנד, שאפה מאופיין מאוד כאף יהודי. "בניגוד לדמויות בסרטים של שנות השלושים והארבעים, היא לא יהודייה בשם בלבד, ובוודאי שהיא הכוכבת הגדולה הראשונה בהיסטוריה של סרטי הקולנוע שמשאירה את שמה ואפה שלמים ובכל זאת אמונה על תפקידים מרכזיים כשחקנית יהודייה." סטרייסנד אמרה למגזין פלייבוי בשנת 1977, "כשהייתי צעירה, כולם היו אומרים לי "תעשי ניתוח ליישור האף" זה היה באופנה, כל הבנות היהודיות היו מנתחות את האף, הדבר הראשון שמישהו היה עושה יהיה לחתוך לי את הבליטה. אבל אני אוהבת את הבליטה שלי, לא הייתי מיישרת את הבליטה שלי."
בספרות הלא יהודית.
בספר הסצנה האמריקאית מאת הנרי ג'יימס נרמז הסטריאוטיפ בתיאור של שכונת העוני היהודית של ניו יורק לואר איסט סייד. סטריאוטיפ האף היהודי היה מוטיב מקובל ביצירותיו של תומאס מאן, שתיאר אותו כ"שטוח מדי, בשרני ולחוץ למטה". ברומן שלו, "Königliche Hoheit" (המלכות המלכותית) משנת 1909 מתאר מאן רופא יהודי, סאמט, שאפו מתואר כמי שמסגיר את מוצאו, כשהוא "רחב מדי בתחתיתו". בספר גטסבי הגדול מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד, תיאר את דמותו של מאיר וולפשיאם כדמות עם אף בולט. ארנסט המינגוויי בספרו וזרח השמש תיאר את דמותו של רוברט עם אף מקומר כשהציג את ספרו באוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטה עם אווירה אנטישמית חזקה בשעתו.
בספרות ובקולנוע היהודית.
בספרות ובקולנוע היהודיים האמריקניים האף היהודי היה מאפיין מכריע - לטוב ולרע - של הזהות היהודית האמריקאית. "האף הוא סמל פיזי של שונות, בהחלט עבור היהודים", כותב מבקר הספרות רוי גולדבלט. אף גדול ליהודים, אף קטן למי שאינו יהודי והמראה התכוף של ניתוח אף, מופיעים כולם בספרות היהודית כמראים "את המשמעות המיוחדת המוצמדת לאף כסימן גורם השונות של היהודים - מבחינה היסטורית, בדפוס, על הבמה ועל המסך", כותב גולדבלט.
ג'ושוע לואי מוס הביא את סרטו של וודי אלן "ישנוני" כדוגמה נוספת לאף היהודי כמרכיב בזהות היהודית האמריקאית. הנוף השנוי במחלוקת של האף היהודי, בדיחות אף חוזרות על עצמן במהלך הסרט. "למשל, בסצנה אחת שני רובוטים עם אפים גדולים להפליא מדברים במבטא יידיש כבד.
אף שאף גדול הוא סימן ליהדות, סופרים יהודים לוקחים אף קטן כאות לגויים. "לא דרך הדיבור של שרה ולא האופן שלה היה של בת ישראל. לפתע נזכרו שהיא לא נראית יהודייה, שיש לה אף קטן, עצמות לחיים גבוהות, שיניים שהיו לבנות באופן מוזר שלא כמו אלו שנמצאו בקרב יהודים", כותב יצחק בשביס זינגר ברומן שלו העבד. "אתה לא יודע מה הבחורה ההיא שישנה לידך? רק תסתכל על האף הזה, 'איזה אף?' אף קטן? "שיקסה ! (אישה לא יהודייה)".
ברניס שרנק מציין כי עמדות היהודים כלפי האף היהודי השתנו משליליות בשנות החמישים לחיוביות כיום.
מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים הרוסי
מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה (ברוסית: Экспертно-криминалистический центр МВД России) הוא שמו הרשמי של המרכז הראשי לזיהוי פלילי ומהווה לגוף המרכזי במשטרה הרוסית לרפואה משפטית.
היסטוריה.
המוסד הראשון במערכת משרד הפנים של רוסיה שעסק ברפואה משפטית היה המועצה הרפואית של מחלקת המשטרה, שהוקמה ב-31 בדצמבר 1803.
בשנת 1811 הוקמה מועצה רפואית נוספת תחת משרד המשטרה. לאחר חיסול משרד המשטרה, שתי המועצות הרפואיות בשנת 1822 התמזגו לגוף אחד: המחלקה הרפואית של משרד הפנים. בשנת 1836 הרחיבה התקנה החדשה על המועצה הרפואית את מגוון הסמכויות הכפופות למחקריה. בנוסף למסמכים, גם ראיות מהותיות אחרות הועברו לבדיקת המחלקה ותפקידיה הורחבו.
בשנת 1856 אורגנה במחלקה הרפואית המעבדה הראשונה לבדיקה מיקרוסקופית של ראיות מהותיות. מאז 1870, על פי צו משרד המשפטים, כל המחקרים הכימיים-מיקרוסקופיים נערכו רק במעבדה זו.
בסוף המאה ה-19 פיתח יבגני בורצ'ינסקי שיטה של צילום הפרדת צבעים, בה השתמש בהצלחה. בעזרת שיפור מרובה (עד 1,000 פעמים) של ניגודיות התמונה, הוא הצליח לזהות טקסטים בקושי בולטים ולעיתים בלתי נראים במסמכים.
בשנת 1889 ארגן בורצ'ינסקי את מעבדת הצילום הפלילי הראשונה בבניין בית המשפט המחוזי בפטרבורג. החל מ-1 בינואר 1893, המעבדה לצילום פלילי, שנוצרה על ידו, החלה לתפקד תחת התובע העירוני של בית הדין בפטרבורג, החל מ-1 בינואר 1899 בפיקוח משרד הפנים של רוסיה.
בשנת 1892 פרסם המדען האנגלי פרנסיס גולטון את תוצאות מחקריו הרבים על דפוסי האצבעות האנושיות. באותה שנה, משטרת הבילוש המוסקבאית החלה לקחת טביעות אצבעות מכמה קטגוריות של עבריינים. נוהג דומה הונהג במשטרת סנקט פטרבורג, משטרת קייב וערים אחרות. תיקי טביעות האצבע הראשונים הופיעו. עם זאת, רישום טביעות האצבע לא הוצג רשמית עד 1906. בסוף 1909 נערכו שתי בדיקות טביעות האצבע הראשונות, שמילאו תפקיד חשוב בחקירת רציחות.
בשנת 1912 אורגנה מחדש המעבדה לצילום פלילי, שפעלה מאז 1893, ועל בסיסה, תחת התובע של בית המשפט של פטרבורג, הוקם המשרד הראשון למומחיות מדעית-משפטית. בשנה שלאחר מכן הופיעו משרדים דומים במוסקבה ובאודסה, קצת אחר כך - בקייב.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הרשויות החדשות הקימו את משרד המומחיות הפלילית. ביולי 1921 הוא אורגן מחדש כמחלקה מדעית וטכנית של מחלקת החקירה הפלילית במחלקת המשטרה הראשית של הנ.ק.ו.ד.. בשנת 1920, במחלקה לחקירות פליליות בפטרוגרד, הוקמה לשכת ייחוס, רישום וטביעת אצבע. כדי לערוך בדיקות משפטיות ובדיקות בזירות פשע של המקרים המורכבים ביותר והוקם משרד מדעי-טכני. בפברואר 1923 אורגנה בסמרה יחידה מדעית וטכנית לחקירה פלילית; ברוסטוב על דון פעלה הלשכה לטכניקה מדעית לחקירה פלילית תחת מחלקת החקירות הפליליות של המינהל האזורי בצפון הקווקז.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הופיעו מרכזים לזיהוי פלילים גם בצאריצין, וורונז', גורקי, סברדלובסק, ריאזאן ומספר ערים גדולות אחרות. בשנת 1941 היו במדינה 35 מחלקות וקבוצות מדעיות וטכניות, בשנים 1945–1984.
בדצמבר 1945 אורגנה המחלקה המדעית-הטכנית של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות כמחלקה במיליציה של ברית המועצות, במסגרתה נוצר מכון המחקר המדעי לקרימינליסטיקה - מוסד המחקר הראשון בגופי ביטחון הפנים.
כדי לייעל את אספקת הציוד הפלילי, אורגנה בדצמבר 1961 המינהל המבצעי הטכני של משרד הפנים הסובייטי. בשנת 1964 שונה שמו ובשנת 1969, המעבדה המרכזית לזיהוי פלילי הוכפף למשרד הפנים של ברית המועצות. בשנת 1977 היא הפכה למעבדה לזיהוי פלילי מדעי וטכני של משרד הפנים של ברית המועצות, שנה לאחר מכן התמזגה עם מכון המחקר הכל-רוסי של משרד הפנים של ברית המועצות, ליצירת המעבדה למחקר מדעי כאשר בשנת 1989 הופרדה המעבדה ממכון המחקר והפכה למרכז המדעי הסובייטי לקרימינליסטיקה.
בדצמבר 1991 פורק משרד הפנים הסובייטי וב-1992 הוקם מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים של רוסיה כגוף מרכזי ומתאם לזיהוי פלילי. בשנת 2002 העסיק המרכז למעלה מ-400 מומחים.
גווידרקו
גווידרקו (שם מדעי: Guidraco; משמעות השם מסינית: "gui" - רוח רפאים זדונית, מלטינית: "draco" - דרקון) הוא סוג של זוחל מעופף קדום מסדרת הפטרוזאוריה, שחי במשך הקרטיקון התחתון לפני 120 מיליון שנה בסין.
תיאור.
המאובנים של פטרוזאור זה התגלו בתצורת ג'יופוטאנג שבליאונינג בצפון סין והוא ידוע משלד חלקי, הכולל בעיקר חוליות גב, צלעות וגולגולת כמעט שלמה באורך של 38 סנטימטרים. הוא תואר ב-2012 בידי החוקרים וונג שיאולין (Wang Xiaolin), אלכסנדר קלנר (Alexander Kellner), ג'יאנג שונשינג (Jiang Shunxing) וצ'אנג שין (Cheng Xin) והוא כלל מין אחד - "Guidraco venator", שפירושו: "צייד" בלטינית.