דובר חחוק נבחר לשלוש שנים. מלבד היותו יושב ראש האלתינג, עסק דובר החוק בייעוץ ובדיקלום החוק. דובר החוק היה התפקיד המשילותי היחיד באיסלנד החופשית הימיביניימית. דיקלום החוק באלת'ינגי נעשתה על ידו שליש בכל קיץ.
גרימר סוורטינגסון הושאר פחות זמן בתפקיד אך ורק מכיוון שקולו היה חלש מדי עבור התפקיד.
חוץ מסמכויותיו לגבי דיקלום החוק וניהול הפרלמנט, לא היה לדובר החוק סמכות שלטונית. אולם הוא יכול גם למלא תפקיד בוררות במחלוקות שהופיעו לעיתים קרובות.
בתקופת ביניים אחרי 1262 עוכב לכמה שנים מינויו של דובר חוק. בהמשך התפקיד חודש בשם "לוגמאר".
אחרי האיחוד עם נורווגיה בשנת 1264 מונו שני דוברי חוק מלכותיים שמילאו תפקיד חשוב בהליכים המשפטיים במסגרת האלת'ינגי.
התפקיד בוטל יחד עם האלת'ינגי בשנת 1800.
רשימת דוברי החוק האיסלנדים.
החוקרים משערים ששני יורשיו של אולפליוטור בתפקיד כיהנו כל אחד 20 קייצים, אולם החל מתורכל מאני, הכרונולוגיה המסורתית היא ככל הנראה נכונה. השמות מוזכרים בצורתן האיסלנדית המודרנית.
שוודיה.
בראשית ימי הביניים בשוודיה תפקיד דובר החוק היה החשוב ביותר בקרב המנהיגים האזוריים. בכל אזור או פרובינציה מסורתית של שוודיה, הקרוי "לאסאגה", ישב דובר חוק מסוג זה. כול דוברי החוק היו כפופים לדובר החוק של טיונדלנד. דובר החוק - ה"לאגמן" עמד בראש אספה בשם "תינג", פעל כשופט וניסח את החוקים שנחקקו על ידי העם.
דובר החוק היה חייב לזכור את החוקים בעל פה ולדקלם אותם בפני ה"תינג". הוא היה אחראי על ניהול התינג ועל ביצוע החלטותיו. חובתו הייתה להגן על הזכויות והחרויות של התושבים ולדבר בשמם אל המלך או אל נציג המלך. כנציג העם, זה היה דובר החוק שהצהיר על הכרת המלך הנבחר החדש בעת מסעו של האחרון (אריקגאטה - "Erikgata") ברחבי הפרובינציות. החל משנת 1350 בערך אחרי שביעת חוקי הפרובינציות, השתתפו דוברי החוק של הפרובינציות בטקס ברחית המלך אבני מורה (Mora stenar) כשלכל אחד מהם תריסר שותפים מלווים.
לפי החוש הגותי המערבי (Västergötland, הידוע גם כחוק היטלאנדי), התמנה דובר החוק לכל החיים, מקרב ה"בנדר" (bönder) של כל פרובינציה. חייב היה להיות בן של בעל אדמה. התפקיד לא היה תורשתי אבל בדרך כלל נבחרו בו בני המשפחה בעלות העוצמה בארץ.
דובר החוק הראשון בשוודיה, כפי שהגיע אלינו מעמודי פנקס החוק הגותי המערבי שהועתק על ידי הדיאקון לאורנציוס, כומר מווידהם בשנות ה-1320, נקרא לום והוא חי בסביבות שנת 1000. דובר החוק השוודי הראשון שעליו יודעים פרטים ביוגרפיים מהותיים היה אסקיל (בערך 1175–1227), המופיע במספר שבעה עשר ברשימה של לאורנציוס.
מאמצע המאה ה-13 ואילך, היו דוברי החוק קשורים יותר למלך, ולעיתים קרובות הם היו חברים במועצת המלך.
המלך מגנוס אריקסון החליט שהמונרך יוכל להפעיל את השפעתו על בחירתם של דוברי החוק. ששה בני אצולה וששה "בנדר" מן היישוב בהתיעצות עם שני כמרים היו בוחרים שלושה מועמדים מקרב חברי האספה ומתוכם בחר המלך את מי שנראה לו הראוי ביותר. פרוצדורה זאת נמשכה עד למאה ה-16 כשכל תהליך הבחירה הועבר לידי המלך עצמו.
מאותו רגע נבחרו דוברי החוק אך ורק מקרב האצילים. בנוסף התפקיד הפך למשרה מתוגמלת. הדובר נבחר לחבר במועצת המלך וקיבל שכר ועבודתו נעשתה בעיקר על ידי שכירים אחרים שעמדו לרשותו. עם זאת בשנת 1680 פריבילגיה אחרונה זו בוטלה ודוברי החוק שוב חויבו לבצע את משימתם בעצמם והונהג פיקוח על מינוי חברי מועצת המלך. התפקיד, שחשיבותו ירדה עם הזמן, היה שקול כנגד זה של שופט. המינוי נשאר מוגבל לאנשי האצולה בלבד עד שנת 1723. בסופו של דבר הוא בוטל בשנת 1849. עדיין השתמשו לפעמים בתואר זה בתור תואר כבוד למושלים.
ב-1947 הונהג שוב התואר "לאגמן" עבור שופטים בכירים, דהיינו נשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים. אחרי רפורמה בשנת 1969 נשיאי בתי הדין המחוזיים (tingsrätter) נקראו לאגמן, בעוד שנשיאי האגפים של בתי הדין לערעורים נקראו "דוברי בתי הדין לערעורים" - hovrättslagmän.
בהתאמה, נשיאי בתי המשפט המחוזיים למנהל, ה- förvaltningsrätter, מכונים גם "לאגמן", בעוד שנשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים בתחום המנהל נקראים קאמרטסלאגמן - kammarrättslagmän.
נורווגיה.
בנורווגיה דוברי החוק היו יועצים מלומדים בתחום החוקים עד שהמלך סוורה הראשון (1184–1202) הפך אותם לפקידים בכירים שלו. לפי חוקי מגנוס השישי (1263–1280) הם קיבלו את הזכות להיות שופטים ולעמוד בראש בתי הדין העליונים של המדינה - ה"לאגטינג". לפני שנת 1600 כיהנו כ-10–12 דוברי חוק בכל הממלכה והם היו חלק מהאצולה. במאות 14–15 הם גויסו בדרך כלל מקרב האצולה הגבוהה וכמה החזיקו התואר האצולה הגבוה ביותר הידוע בממלכה - "אביר". במאה ה-16 עדיין גויסו בקרב האצילים, אבל לעיתים קרובות מבין בני האצולה הזוטרה. לדוברי החוק הוענקו אחוזות. למשל אחוזת מארקר נהגה להיות נכס של דובר החוק של אוסלו.
גם בהזדמנויות טקסיות זכו דוברי החוק ליחס המקובל כלפי אצילים.
בתי הדין "לאגטינג" ווהתפקיד של "דובר החוק" בוטלו בשנת 1797 אולם התואר הונהג מחדש ב-1887 עם הנהגת שיטת המושבעים בבתי המשפט.
פינלנד.
בזמן השלטון השוודי עד שנת 1809 פעלה בפינלנד אותה שיטה כמו בשוודיה. בימי השלטון הרוסי תפקידי ה"לאגמן" בוטלו בשנת 1868 כשהתואר הפך לסמלי בלבד. החוקים התחילו להתפרסם בפינית והמילה השוודית הפכה בפינית ל"לאמאני" - laamanni. בעת הרפובליקה הפינית העצמאית ברפורמה משנת 1993 הונהגו מחדש תוארי ה"לאמאני" ו"לאגמן" כשמות לשופטים הראשיים של בתי המשפט המחוזיים או לשופטים הבכירים של בתי הדין לערעורים.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תאילנד
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תאילנד הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין ממלכת תאילנד. לאיחוד האמירויות הערביות שגרירות בבנגקוק, ולתאילנד שגרירות באבו דאבי.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-12 בדצמבר 1975, אולם רק בינואר 1992 תאילנד הקימה קונסוליה כללית בדובאי, וזמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 1994, גם את השגרירות באבו דאבי. באפריל 1998 איחוד האמירויות הערביות ייסדה שגרירות בבנגקוק.
בשנת 2012 נחתמו בין המדינות כמה הסכמים. הראשון שבהם הוא אמנה למניעת כפל מס, הסכם כלכלה ומסחר, הסכם שירותי אוויר וכן הסכם בדבר אשרות עבודה לאזרחי שתי המדינות.
סחר.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על כ-3.7 מיליארד דולר. איחוד האמירויות הערביות ייצאה לתאילנד סחורות בשווי כולל של 2.63 מיליארד דולר, ובהן מכונות, כלי רכב וציוד חשמלי, ואילו תאילנד ייצאה לאיחוד האמירויות הערביות סחורות בשווי של 1.11 מיליארד דולר, העיקריות שבהן פנינים, מתכות, מטבעות ואלומיניום.
תיירות.
בשנת 2015 ביקרו בתאילנד 122 אלף אזרחי איחוד האמירויות, המספר הגבוה ביותר בקרב מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
קונסטנטין טזיו
קונסטנטין בוריסוביץ' טזיו (ברוסית: Константин Борисович Цзю; נולד ב-19 בספטמבר 1969) הוא מתאגרף סובייטי, רוסי ואוסטרלי מקצועי לשעבר. שלוש פעמים אלוף בברית המועצות (1989–1991), אלוף אירופה פעמיים (1989, 1991) ואלוף העולם (1991) בקרב חובבים, אלוף העולם הבלתי מעורער על פי התאחדויות האגרוף: IBF, WBA, WBС בקרב מקצוענים.
במשחקי אולימפיאדת סיאול הוא הגיע לרבע הגמר. בשנת 1991 הוא זכה באליפות העולם לחובבנים.
טזיו היה מתאגרף יוצא דופן שהסתמך מאוד על דיוק ותזמון ונשא כוח אגרוף אימתני; לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד ממשקלי מעורב קל בעלי המכה החזקה ביותר בתולדות המשקל.
הוא נכנס להיכל התהילה של האיגרוף הבינלאומי ב-2011.
ביוגרפיה מוקדמת וקריירה חובבנית.
טזיו נולד בסרוב , עיירה ליד הרי אורל, בברית המועצות לשעבר לאב קוריאני (מצד אביו), מונגולי (מצד אמו) ולאם רוסייה. אביו של טזיו היה שרברב במפעל מתכת, ואילו אמו הייתה אחות.
בילדותו, טזיו היה היפראקטיבי, ואביו החליט לקחת אותו לחדר כושר לאגרוף, שם יתעל את האנרגיה שלו במאבק בבנים מבוגרים. הוא הרשים את מאמני הקבוצות החובבות של ברית המועצות ונשלח למחנות האימונים של ברית המועצות לחובבני אגרוף. באותה מסגרת ביקר ביותר מ-30 מדינות תוך כדי אימון ולחימה בטורנירים. הוא התאמן עם הקבוצה הזו 250 ימים בשנה, וזכה בטורנירים שונים, כמו אליפויות העולם באגרוף חובבים. בטורניר אליפות העולם בקובה ב-1987, הוא הגיע למקום השני, ובאולימפיאדת קיץ 1988 הפסיד בסיבוב השלישי.
טז'יו היה חבר בצבא הסובייטי, אך מכיוון שנבחר כספורטאי מצטיין הוא לא נדרש לשרת בתפקיד רגיל. הוא נלחם באליפות העולם פעם נוספת, במוסקבה ב-1989, שם הגיע למקום השלישי.
ב-1991 הוא יצא שוב לאליפות העולם לחובבים, שהפעם נערכה בסידני. זו הייתה נסיעה ששינתה את חייו לנצח. לאחר ניצחונו האולימפי בסידני, טזיו קיבל הצעה לעבוד באוסטרליה, ואז הציע במפתיע לבת זוגו נטליה לנסוע איתו והיא הסכימה. בתחילת השנה שלאחר מכן, היגר טז'יו לאוסטרליה עם חברתו, שם נישאו ב-1993, הפכו לאזרחים אוסטרליים והתיישבו בסאנס סוצ'י , סידני. עם זאת, לפני שהתחתן, טזיו כבר הפך מקצועי, גבר על דארל הילס בנוקאאוט בסיבוב אחד ב-1 במרץ 1992, במלבורן.
אולימפיאדה 1992.