סרט התעודה "הנקודה העיוורת" שעוסק ביונגה ובהיטלר, (באנגלית: Blind Spot: Hitler's Secretary), נוצר לאחר שהבמאי האוסטרי אנדרה הלר שכנע אותה לספר את זכרונותיה בפני המצלמה ולהעניק לו ראיון אישי חושפני. הסרט הושלם ימים ספורים לפני מותה, וזכה בפרס בפסטיבל ברלין ה-52. בסרט היא מדברת בתיעוב על המשטר הנאצי וגם אינה סולחת לעצמה על כך שהייתה שותפה בו. לדבריה, היא לא ידעה על רדיפות ורציחות היהודים וטענה כי היטלר ומנהיגי הנאצים שאותם פגשה במהלך עבודתה כמזכירת הפיהרר, מעולם לא הזכירו בנוכחותה את המילה "יהודי".
יונגה והשואה.
לדברי יונגה היא למדה על השואה ועל ממדיה רק בתום המלחמה, ואז כעסה על עצמה "משום שיכולתי לחבב את הפושע הגדול ביותר שחי אי פעם". היא הוסיפה כי אין זה כלל משנה אם הגרמנים היו מודעים לרצח היהודים אם לאו, העובדה שהם עמדו מנגד מדברת בעד עצמה. מליסה מילר, עורכת ספר הזכרונות של יונגה, אמרה באותו הקשר כי "יונגה לא ידעה כי לא רצתה לדעת".
הספר מתאר בפשטות, כמעט בנורמליות, את חיי היומיום לצדו של היטלר. יונגה מתארת את הדיאטה הצמחונית האובססיבית של היטלר, את אהבתו לכלבים ולחיות מחמד, את נימוסיו, את שנאתו לריח הניקוטין, את טעמו הזעיר-בורגני באמנות פיגורטיבית, בציור ובפיסול ואת העובדה שהתקפי המגלומניה והטירוף שלו היו נדירים למדי.
היטלר, כך אפשר להתרשם מזכרונותיה של יונגה, היה עבורה מעין דמות אב, לאור העובדה שהוריה היו גרושים. לכן כה רבה הייתה אכזבתה ממנו. על פי עדותה היא החלה לשנוא אותו רק לאחר מותו "בגלל כישלונותיו". זמן קצר לפני מותה צוטטה יונגה כשהיא אומרת: "כיום אני מצטערת על שני דברים. על גורלם של מיליוני אנשים שנרצחו בידי הנאצים ועל גורלה של טראודל האמפס שחסרה את הביטחון העצמי ואת השכל הישר לצאת נגד אותן זוועות במקום ובזמן הנכון".
לאחר הקרנת סרטה בפסטיבל ברלין אמר "צייד הנאצים" אפרים זורוף, מנהל מרכז ויזנטל בישראל, כי "סיפורה של יונגה משקף את הנאמנות העיוורת של גרמנים רבים, שצייתנותם להיטלר ולמפלגה הנאצית איפשרה את ביצוע הפתרון הסופי והשמדת שישה מיליון יהודים".
התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק
התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק (בדנית: DR Radiosymfoniorkestret) היא התזמורת הראשית של תאגיד השידור הדני והיא התזמורת הגדולה והנודעת ביותר של דנמרק.
נוסדה בשנת 1925 ומכך נובע שהיא בין תזמורות הרדיו הוותיקות ביותר בעולם. שני מוזיקאים ידועי שם, המנצחים פריץ בוש וניקולאי מאלקו, הניחו את היסודות למסורת המוזיקלית של התזמורת.
היסטוריה.
ראשיתה של התזמורת בזמר אמיל הולם, שהביע את רצונו לייסד תזמורת סימפונית מלאה בדנמרק. יחד עם עמיתיו המוזיקאים אוטו פסל, רודולף דיטץ מאן ופולמר ינסן, ייסד את התזמורת בשנת 1925. עם 11 נגנים בהרכב והמנצח לאוני גרנדל בעמדת הנהגה, אף כי ללא תואר רשמי. תוך שנה צמחה התזמורת ל-30 נגנים. הקונצרט הפומבי הראשון שלה התקיים בשנת 1927, ובשנת 1928 החלה התזמורת להופיע בקונצרטים שבועיים. בשנת 1930 גייס הולם את ניקולאי מאלקו לתפקיד ראשי דומה לזה של גרנדל כמנצח התזמורת, אם כי גם הפעם ללא תואר רשמי. הקונצרטים הראשונים התקיימו בבניין אקסלבורג. בשנת 1931 החלה התזמורת להופיע בקונצרטים באולם "סטארקאסן" של התיאטרון הדני המלכותי. פריץ בוש, שיצא לגלות מגרמניה הנאצית בשנות ה-30', הרבה לעבוד עם התזמורת במקביל למאלקו, אם כי גם במקרה זה, ללא תואר רשמי. עד שנת 1948 הרחיבה התזמורת את שורותיה ל-92 נגנים.
המנצח הראשון שנשא בתואר הרשמי מנצח ראשי היה הרברט בלומסטדט, מ-1967 עד 1977. הקלטותיו עם התזמורת כללו יצירות סימפוניות של קרל נילסן.
בלומסטדט נושא כיום בתואר "מנצח כבוד" ("æresdirigent") של התזמורת הסימפונית של דנמרק. המנצח הראשי השני, אחרי הפסקה של 9 שנים, היה למברטו גארדלי, בשנים 1986–1988. תומאס דאוסגור, שהיה המנצח הראשי האורח של תזמורת דנמרק מ-2001 עד 2004, היה למנצח ראשי בשנת 2004, המנצח הדני הראשון שהחזיק בתואר זה. באוקטובר 2009, בחר דאוסגור לסיים את תפקידו כמנצח ראשי בתזמורת בסיום עונת 2010–2011 ולקבל את התואר "מנצח כבוד". מנצחים ראשיים אורחים בעבר, מלבד דאוסגור, היו יורי טמירקאנוב, מיכאל שונוונדט ודמיטרי קיטאיינקו.
התזמורת עכשיו.
בשנת 2010 הודיעה על סרן נילס אייכברג כמלחין הבית הראשון שלה.
בפברואר 2011, הודיעה התזמורת על מינוי רפאל פריבק דה בורגוס למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2012–2013, בחוזה התחלתי לשלוש שנים עד 2015. ב-4 ביוני 2014 התפטר פריבק דה בורגוס מתפקיד המנצח הראשי של התזמורת, ללא תקופת ביניים, במקביל לפרישתו מניצוח עקב בעיות בריאות. שבוע לאחר פרישתו הלך לעולמו. באוגוסט 2014 הודיעה התזמורת על מינויו של פאביו לואיזי למנצחה הראשי הבא, החל ב-2017, בחוזה התחלתי עד 2020.
הקלטות.
התזמורת הוציאה הקלטות מסחריות בחברות כגון דה קאפו וצ'אנדוס, שכללו מוזיקה מאת מלחינים דניים כמו אוגוסט אנה ("מוכרת הגפרורים הקטנה") נילס גאדה (סימפוניות מס' 3 ו-6) ועוד.
דגל בלרוס
לוחית רישוי
לוחית רישוי לרכב, המוכרת בקיצור כלוחית רישוי, היא לוחית מתכת או פלסטיק המקובעת אל כלי רכב או נגרר לצורכי זיהוי רשמי. ברוב מדינות העולם כלי הרכב נושאים לוחיות רישוי בחזית ומאחור, אף על פי שבחלק מן המקרים נדרשת לוחית רישוי אחת בלבד, בדרך כלל מאחור. על הלוחית מופיע מספר סידורי, או קוד המורכב מספרות ואותיות הייחודי לאותו כלי רכב. כל לוחיות הזיהוי של אותו כלי רכב ישאו מספר זהה. המספר המופיע על הלוחית, יחד עם מידע נוסף העשוי להופיע עליה (כגון צבע הלוחית, שם הרשות המנפיקה, סוג כלי הרכב ועוד) הם ייחודיים לכלי הרכב ומאפשרים לזהותו במדויק במאגרי המידע הממשלתיים, כולל שם היצרן, דגם הרכב, שנת יצור, מספר היצרן וכן שמו וכתובתו של בעל כלי הרכב, או המחזיק בו.
האופי הייחודי של לוחית הזיהוי מאפשר אף לגופים כמו חברות ביטוח לרכב, מוסכי שירות, מגרשי חניה ובעלי ציי רכב לברר פרטים על כלי הרכב ובעליו. במדינות מסוימות לוחית הרישוי אף מאפשרת לקבוע האם הרכב עבר את מבחני הרישוי הנדרשים לצורך תנועה בדרכים ציבוריות, או האם שולמו המיסים המגיעים לרשות בעבור זכות השימוש ברכב.
במדינות מסוימות, כדוגמת ישראל, אותה לוחית רישוי מלווה את הרכב מעת שהורשה לראשונה לנוע בדרכים ועד שהרכב נגרט (הופך לגרוטאה). במדינות אחרות, כך למשל במדינות ארצות הברית, לוחיות הרישוי מוחלפות מדי פעם (אף שלאחרונה הנטייה במדינות רבות היא להדביק מדבקה חדשה על הלוחית הקיימת). במדינות מסוימות לוחית הרישוי מלווה את בעלי הרכב ולא את כלי הרכב עצמו, כך שכאשר נמכר כלי הרכב, מסיר הבעלים הקודם את לוחיות הרישוי שלו מעל הרכב והבעלים החדש יתקין את לוחיות הרישוי שהוא נושא עמו, או שיפנה לרשויות לקבלת לוחיות רישוי חדשות, זאת כחלק מתהליך רישום הרכב לבעליו החדשים. כך אדם שמכר כלי רכב ורכש כלי רכב חדש, יכול להתקין את לוחיות הרישוי מכלי הרכב הקודם בבעלותו על כלי הרכב הנוכחי. בחלק ממדינות ארצות הברית, יש להשמיד את לוחיות הרישוי הישנות, או להחזירן לרשויות.
לוחיות הרישוי מוצמדות בדרך כלל לכלי הרכב באופן קבוע או שהן מוחדרות למסגרת מיוחדת הקבועה על הרכב. לעיתים מסגרות אלה נושאות פרסומות של מוסכי שירות לרכב או סוכנות כלי רכב. קיימות מדינות בארצות הברית שבהן אסור להכניס את לוחית הרישוי למסגרת ויש להצמידה ישירות לכלי הרכב. לוחיות הרישוי חייבות להיות ברורות לקריאה ביום ובלילה, לעין האנושית וכן לציוד אופטי. יש נהגים הרוכשים ציפוי שקוף ללוחית הרישוי, בדרך כלל כדי למנוע את היכולת לקרוא את מספר הרישוי על הלוחית באמצעים אופטיים. ציפויים אלה אינם חוקיים בארצות רבות, בכללן ישראל. בתוכנית הטלוויזיה מכסחי המיתוסים נבדקו ציפויים אלה ונמצא שהתועלת בציפויים אפסית ומצלמות מהירות מודרניות מצלמות דרכם ללא בעיה.
היסטוריה.
לוחיות רישוי לכלי רכב עתיקות כמעט כימי כלי הרכב הממונעים. לוחיות הרישוי הראשונות הופיעו בתקופת המעבר מהסוס ככלי התחבורה העיקרי אל הרכב הממונע. ב-14 באוגוסט 1893, בפריז, בירת צרפת, הונהגו לראשונה לוחות רישוי. גרמניה הנהיגה זאת ב-1896 והולנד הייתה המדינה הראשונה שבה הייתה חובת לוחית רישוי, החל משנת 1898. בתחילה זה נקרא "היתר נהיגה". לוחיות הרישוי הראשונות מוספרו החל מן המספר 1. ב-8 באוגוסט 1899 הגיע ספרור הלוחיות בהולנד למספר 168. ב-15 בינואר 1906, כאשר החליטו ההולנדים לשנות את שיטת ספרור לוחיות הרישוי, הונפקה לוחית מספר 2065.
בארצות הברית, שבה כל מדינה מנפיקה לוחיות רישוי משלה, הייתה מדינת ניו יורק הראשונה לדרוש לוחיות רישוי לכלי הרכב וזאת החל משנת 1901. בשנים הראשונות לא הנפיקו רוב המדינות את לוחיות הרישוי ובעלי כלי הרכב היו חייבים לדאוג ליצור את הלוחיות בעצמם. מדינות מסצ'וסטס ומערב וירג'יניה היו הראשונות להנפיק את לוחיות הרישוי בשנת 1903. לוחיות הרישוי הראשונות נעשו מחרסינה אפויה על לוחית ברזל, או מקרמיקה, דבר שהפך את הלוחיות לשבירות מאוד. היום שרדו רק לוחיות רישוי מעטות מאותם ימים. בחלוף הימים השתמשו בחומרים שונים לייצור לוחיות רישוי, בהם קרטון, עור, פלסטיק ובתקופת מלחמת העולם השנייה נעשו לוחיות רישוי מנחושת ומפולי סויה דחוסים.