הציבור הגיב בזעם על מעשה הרצח. העובדה ששני הרוצחים היו יהודים הובילה לחשש ממהומות אנטישמיות. הסופר מאיר לוין צוטט אז כאומר ש"רווח לנו שגם הקורבן היה יהודי". שיקגו באותה עת הייתה עיר שרוב תושביה היו מהגרים או בני מהגרים, ובה פוליטיקה, שכונות ומוסדות נשאו לרוב חותם אתני. איש משני הרוצחים לא היה אדוק בדתו, ואמו של לוב הייתה קתולית - אך הרוצחים סווגו כ"יהודים".
הרצח, והמשפט שבא בעקבותיו, קיבלו סיקור ופרסום עולמי. שני הרוצחים הודו בפני העיתונות כי קיימו מערכת יחסים מינית הומוסקסואלית ביניהם, והדבר הגביר את העניין הציבורי ברצח במידה רבה, לאור ההתייחסות להומוסקסואליות באותם ימים כסטייה מינית.
המשפט.
המשפט הפך לאירוע תקשורתי, וכונה בידי העיתונות "משפט המאה" (אחד מכמה משפטים שנשאו תואר זה במהלך המאה ה-20). משפחתו של לוב שכרה את פרקליט ההגנה המפורסם ביותר בארצות הברית, קלרנס דארו, שהיה לוחם ידוע נגד הטלת עונש מוות. בעוד שהציפייה הכללית הייתה כי השניים יטענו לחפותם בטענה של אי שפיות, דארו שכנעם להודות באשמה, ובדרך זו להימנע ממשפט בפני מושבעים שעלול היה להביא לפסיקת עונש מוות, בשל האווירה הציבורית המוטה נגדם. דארו הטיל יהבו על טיעון בפני שופט יחיד, ג'ון פ. קאוורלי.
דארו נשא נאום בן 12 שעות, אותו חשב לנאום הטוב בקריירה שלו. יש הסבורים כי דארו קיבל את ייצוג שני הנאשמים על מנת לשאת נאום זה. הוא ידע כי טיעוניו כנגד עונש המוות יזכו לפרסום רב, ואם יצליח לשכנע את השופט להשאיר בחיים שני רוצחים כה שפלים, כתקדים, ייתכן שהדבר יקשה על גזירת עונש מוות בעתיד. דארו אכן הצליח לשכנע את השופט, אשר גזר על השניים עונשי מאסר עולם על הרצח ועוד 99 שנות מאסר על החטיפה.
המאסר בכלא ולאחריו.
בכלא השתמשו ליאופולד ולוב בכישוריהם באופן חיובי. הם קיימו כיתות לימוד לאסירים האחרים. בינואר 1936 נרצח לוב על ידי אסיר אחר במקלחת של בית הסוהר, לאחר שטען כי הותקף מינית על ידי לוב. טענת הרוצח התקבלה על ידי בית המשפט שקבע כי הרוצח, דיי, פעל מתוך הגנה עצמית. לאחר שנים הודה שותפו לתא של דיי כי המעשה היה מתוכנן, וכי הוא נבע מכעס על לוב שהפסיק לכבד את שותפיו לתא בפריטים שקיבל בחבילות מחוץ לבית הסוהר.
ב-1958, בתום שלושים ושלוש שנות מאסר, זכה ליאופולד לשחרור מוקדם עקב התנהגות טובה בכלא. באותה שנה כתב את ספרו "מאסר עולם + 99 שנים". כדי להימנע מתשומת לב ציבורית הוא עבר לפוארטו ריקו, שם נשא לאישה בעלת חנות פרחים מקומית. ליאופולד מת מהתקף לב ב-1971.
הרצח בתרבות ובאמנות.
הרצח שימש כהשראה למספר ספרים ולמספר סרטים, בנוסף לאזכורים רבים בתרבות הפופולרית, החל מסרטי וודי אלן וכלה באזכורים בסיינפלד:
ינקי מרגלית
ינקי (יעקב) מרגלית (נולד ב-18 בספטמבר 1962) הוא יזם, משקיע, נואם, כותב טורים ואיש הייטק ישראלי.
היה מייסד, יו"ר ומנכ"ל של חברת התוכנה "אלדין". כיהן כיו"ר SpaceIL, ארגון העוסק בטכנולוגיית חלל המתמודד על Google Lunar X PRIZE וכיו"ר SCREEMO. הוא גם שותף ב-Innodo, קרן הון סיכון שמשקיעה בחברות בשלבי ההקמה שלהן.
בעשור השני של המאה ה-21, מרגלית מרבה להרצות אודות טכנולוגיה, יזמות, חדשנות ואבולוציה. בנוסף לכך הוא עוסק בביוטכנולוגיה, אנרגיה מתחדשת וחקר החלל.
מרגלית סייע להקמתם ופיתוחם של ארגונים ללא כוונת רווח וישב במועצות המנהלים של כמה מהם. אלה כוללים את Idealist.org , ארגון לתת, חינוך לפסגות, Meet.mit.edu, Adama.org.il ו-SpaceIL.
ביוגרפיה.
ינקי מרגלית גדל בבת ים. בהיותו בן 11, ינקי ואחיו המבוגר ממנו עודד אובחנו כילדים מחוננים והוזמנו להצטרף לקורסים לנוער שוחר מדע.
בנעוריו ינקי אהב מאוד לעסוק במחשבים. ב-1977, בהיותו בן 15, הוא בנה את המחשב הראשון שלו ביחד עם אחיו, עודד מרגלית.
ב-1985 ייסד מרגלית את חברת "אלדין מערכות מידע". בשנותיה הראשונות פיתחה החברה שני קווי מוצרים: ערכת אינטליגנציה מלאכותית (שחדלה מפיתוחה בהמשך) ומוצר חומרה שיועד למנוע העתקה בלתי חוקית של תוכנה, הדומה לניהול זכויות דיגיטלי. הוא גייס 10,000 דולר כהון התחלתי לחברה. שני אחים של ינקי מרגלית, דני מרגלית וגדי מרגלית, הצטרפו לאלדין כמנהלי CTO ו-IT.
מוצר ניהול הזכויות הדיגיטלי הפך להצלחה וב-1993 הביא למכירות של 4 מיליון דולר. באותה שנה החברה הונפקה לראשונה בנאסד"ק וגייסה סכום של 7,900,000 דולר.
ב-2004 החברה נרשמה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באמצע 2008, Vector Capital ניסתה לרכוש את אלדין. בתחילה Vector הציעה מחיר של 14.50 דולר למניה, אולם מרגלית, מייסדה של אלדין, סירב להצעה. בעלי המניות של אלדין הסכימו למיזוג בפברואר 2009, במחיר של 11.50 דולר למניה, במזומן. במרץ 2009, עם קרוב ל-150 מיליון דולר במכירות, רכשה חברת Vector Capital את אלדין ומיזגה אותה באופן רשמי עם חברת SafeNet.
ינקי מרגלית הוא מרצה בתחומי היזמות, חדשנות, טכנולוגית וחקר העתיד ואחריות חברתית. הרצאתו הידועה ביותר היא: "מבט אחר על יזמות, חדשנות והצלחה".
בין הרצאותיו:
יעקב מרגלית
ליאופולד ולב
כיכר היל
כיכר היל היא כיכר וגן קטן בראש גבעת כורכר בסמוך לגדה הדרומית של נחל הירקון בצפון הישן של תל אביב, בין הרחובות יהושע בן נון, שמעון התרסי ויוחנן הורקנוס. הכיכר קרויה על שם מייג'ור גנרל ג'ון היל, מפקד הדיוויזיה ה-52 הסקוטית, שהובילה את הצליחה השנייה, המוצלחת, של הירקון על ידי חיל המשלוח המצרי במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. האתר ידוע גם בשם גבעת בית המטבחיים, על שם בית המטבחיים העירוני שפעל במקום. בעבר, חלש האתר על סביבתו. כיום, בשל הבנייה הרוויה והגבוהה מסביב, קשה להבחין בתבליט של האזור.
בכיכר התגלו מערות קבורה ושרידי יישובים מהאלף הרביעי לפני הספירה, ומהמאות ה-10 עד ה-8 לפנה"ס המעידים על ההתיישבות המוקדמת בשטחה של תל אביב. רוב המערות נאטמו כדי לשמרן. בראש הגבעה עמוד זיכרון לזכר הצליחה.
היסטוריה.
קרב צליחת מעברות הירקון.
אל מול גבעת הכורכר עליה נמצאת היום כיכר היל ומעבר לירקון התנשא רכס הכורכר של שייח' מוניס ועליו מוצב טורקי. מוצב זה היווה את חלקו המערבי של קו ההגנה שפרסו הטורקים בסוף 1917 מצפון לירקון, מתל רקית, במערב, עבור בתל קסילה, שייח' מוניס, גבעת הפרחים בשכונת נאות אפקה ב', בואכה תל א נוריה - הגבעה עליה עומד עירוני י"ד בשיכון דן, ח'ירבת הדרה היא רמת החייל, ועד תל אל מוחמאר (תל קנה), במזרח. בתקופת הקרב הירקון היה במלוא ספיקתו, וסמוך לכיכר היל הגיע רוחבו לכדי 35–40 מטרים ועומק מימיו ל 3–4 מטרים. למרות זאת נבחרה להיות נקודת הצליחה העיקרית, מתוך שלוש, עקב התצפית הטובה לכיוון צפון - רכס שייח' מוניס. ניסיון הצליחה הראשון של הבריטים ב-24 בנובמבר 1917, נכשל, והם נהדפו לאחר שספגו אבדות קשות. ניסיון הצליחה השני, שהוכתר בהצלחה, נערך בלילה שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917.
לאחר המלחמה החליטו מפקדי הצבא להנציח את הצליחה ולמקם עמודי זיכרון בסמוך לכל אחת מנקודות הצליחה. עמוד אחד מוקם בתל כודאדי בשפך הירקון, אחד בראש גבעת כיכר היל, והשלישי על גדות הנחל, בצומת הרחובות בן-גוריון ואבא הלל ברמת גן.
עמודי השיש נלקחו מעתיקות קיסריה או אשקלון. על העמודים נחקקה כתובת זיכרון בעברית, בניסוחו של זאב ז'בוטינסקי ובהשתדלותו של מאיר דיזנגוף אצל היל להוסיפה לכתובת באנגלית.
לאחר שחרור יפו ומבצע כיבוש מעברות הירדן קבע גנרל היל את מפקדתו באחד מבתי תל אביב וקבע פגישה עם נציגי תל אביב בבית לבונטין. בפגישה הציע להם את רעיונו להקים גדוד עברי ארץ ישראלי שיחבור לגדודים העבריים שהולכים ומוקמים באנגליה. גדוד זה יכין את השטח לבוא הגדודים העבריים ולאחר מכן יהיה כעין מליציה לשמירת הארץ. היל הציע להתמסר להקמת הגדוד וביקש מנציגי ת"א לאסוף חתימות של מועמדים לגדוד.
היל נטה חיבה ליהודים, ובשיחה אליהם אמר:
ואכן כך קרה. אמנם מסיבות אחרות. בקרבות "אום שורט" בחלקו המזרחי של קו שתי העוג'ות, השתתפו הגדודים העבריים.
פיתוח האזור.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר שהחלה בנייה בשטחים הקרובים לאזור, הוחל בפיתוח הכיכר. במסגרת העבודות רוב האזור עבר יישור, נסלל רחוב שמעון התרסי ונבנה בית הספר אוסישקין שחסם את הנוף בין הגבעה לירקון. בכיכר עצמה עובתה הצמחייה הטבעית של גבעת הכורכר ונשתלו דקלים ועצים ים תיכוניים אחרים. הכיכר מאופיינת בצמחייה סבוכה ומגוונת במספר מפלסים.
בעת עבודות ההכשרה נערכה במקום חפירה ארכאולוגית בראשות הארכאולוג יעקב קפלן ונמצאו ממצאים מהתקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופת הברזל בארץ ישראל. בתקופה זו גם התגלה אתר ארכאולוגי נוסף באזור המוכר כיום כגן הגת (משולט גם כ"גת הלניסטית").
בשנות התשעים שופצה הכיכר, ונוספו אליה גם פינת משחקים ומפל מים מלאכותי.
קארל לווה
יוהאן קארל גוטפריד לֶווה (בגרמנית: Johann Carl Gottfried Löwe, נכתב לעיתים אף Loewe; 30 בנובמבר 1796 - 20 באפריל 1869) היה מלחין גרמני, זמר בריטון ומנצח. הלידר (השירים האמנותיים) שהלחין היו מוכרים בזמנו לרבים ואף זיכו אותו בתואר הבלתי הרשמי "שוברט של צפון גרמניה". אף הוגו וולף, מלחין הלידר המהפכן שכתב בסגנון העריך מאוד את יצירתו של לווה. כיום יצירתו אינה מוכרת כמו בעבר, אך מבחר משיריו עדיין מבוצעים כיום מדי פעם.
קורות חייו.