במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב ערביי ארץ ישראל את בתיהם והיו לפליטים. ההערכות הן שמדובר בכ-700,000 עד 750,000 פליטים. חלק מן הערבים עזבו את מקום מושבם עוד לפני המלחמה, חלקם נמלטו במהלך הקרבות, ובחלק מהמקומות גורשו תושבים ערביים מיישוביהם בכוח או שהתבקשו להתפנות מהם באופן זמני על ידי ההגנה וצה"ל. רוב הפליטים הערבים לא הורשו לחזור לשטחי מדינת ישראל לאחר המלחמה, והאדמות והרכוש שהשאירו מאחור הועברו לשימוש ממשלת ישראל באמצעות חוק נכסי נפקדים. בשלב הראשון רוב הפליטים התרכזו במחנות סביב הערים הגדולות בשטחים אשר עתידים להיקרא שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, וחלקם הגיעו מיידית או מאוחר יותר למדינות ערב השכנות.
בתום המלחמה נותרו בתחומי מדינת ישראל תושבים ערבים רבים אשר נשארו במהלך המלחמה בישוביהם או שהספיקו לחזור לבתיהם לפני סגירת הגבולות. לפי הערכות היו ב-1950 כ-156,000 ערבים בישראל. אוכלוסייה זו וצאצאיה, וכן ערבים שהורשו להגר לישראל מכונים כיום ערביי ישראל.
מדינת ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים מצויים ערביי ארץ ישראל תחת מספר רשויות שלטוניות; חלקם אזרחי ישראל המתגוררים בשטח מדינת ישראל, חלקם מתגוררים בשטחים ביהודה ושומרון המצויים בשליטת רשות הפלסטינית, חלקם ברצועת עזה תחת שלטון החמאס ואחרים בשטחים במדינות שכנות, הכלולים בתחומי ארץ ישראל.
היסטוריוגרפיה.
ארץ ישראל המקראית היא אזור מקודש בנצרות, ביהדות ובאסלאם וככזו עוררה עניין רב בקרב מאמיני שלוש הדתות. מאז התעוררות התנועה הציונית מחד והלאומיות של ערביי ארץ ישראל מאידך, שאלת הזיקה ההיסטורית לארץ הפכה לטעונה מבחינה פוליטית והרבו לעסוק בה היסטוריונים ואישי ציבור.
כך למשל, ישנן תאוריות שונות לגבי מקור ההתיישבות החקלאית הערבית. הכומר האנגליקני ארתור סטנלי הציג בנאום בישיבת ההקמה של קרן החקר הבריטית ב-1865 את ההשערה שערביי ארץ ישראל הם צאצאי הכנענים שישבו בארץ לפני התיישבות שבטי ישראל. השערה זו פורטה בידי החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו אליו הצטרפו קלוד קונדר ואליזבת פין. לפי התאוריה, הפלאחים בני הכפרים משמרים אורחות חיים קדומים ושמות היסטוריים ובניגוד לבדואים ולערבים העירוניים הם משוקעים בקביעות באדמתם, ולפיכך יש להסיק שבעיקרם הם תושבי הארץ הקדומים, שהמירו את דתם אך שמרו על אופיים האתני. השערה זו נתמכה בתקופת המנדט הבריטי בידי כותבים פרו-ערבים, במידה רבה בתגובה להצהרת בלפור ולטענות הציוניות לזכות היסטורית על הארץ. מאוחר יותר חזר עליה יאסר ערפאת.
היהודים הציונים צידדו לרוב בגישות אחרות. יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון בצעירותם אימצו את הפילוח האתני שהגה קלרמון-גאנו אך ייחסו את הפלאחים דווקא ליישוב היהודי הקדום. לימים התאוריה שלהם נתמכה בידי ישראל בלקינד, חלקים מהתנועה הכנענית ואישים אחרים שתמכו בדו-קיום ערבי-יהודי.
מאז שנות השישים, התרחב המחקר של ערביי ארץ ישראל וסביבתה; בעקבות הקמתם של מכוני מחקר, חוגים אוניברסיטאיים ובמות לפרסום מחקרים לתולדותיהם במוסדות אקדמיים ברחבי העולם. פרופ' יהושע פורת טען בספרו צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית כי התפתחותה של התנועה התחוללה במשולב עם התפתחות המפעל הציוני והתרחבות היישוב, תוך השפעה הדדית זו על זו.
שמות משפחה המעידים על ארצות המוצא.
ישנם שמות משפחה של ערבים המעידים על מוצא מחוץ לארץ ישראל, כדוגמת מצרים : "אל-מסרי" שפירושו הוא מצרי הנפוץ מאוד בקרבם (החמולה הערבית הגדולה ביותר בארץ ישראל נקראת מסארווה - שגם היא ווריאנט של המילה "מצרי"), " אל-פיום מהעיר פיום, שמשמעה בקופטית פא-יאם "הים", שבט אל-עאסי גם הוא היגר ממצרים במאה ה-19. שמות משפחה אחרים מעידים על מוצא מעיראק (למשל: "אל-בגדאדי" ו"אל-תכריתי"), סוריה (למשל: "חלבי" או "נשאשיבי" או אל-חוראני), לבנון (למשל: "אל-לובנאני" או אל- צוראני), כורדיסטן (למשל: "אל-כורד"), ירדן (" אל זרקאווי") טורקי (למשל: "עות'מאן") בחריין, עומאן, בחריין וערב הסעודית (למשל: "אל-חג'אזי").
שמות משפחה אחרים אף מעידים על מוצא מאזור המגרב (אל-מגרבי למשל), ממדינות כמו אלג'יריה (למשל: "אל-ג'זאיר") ומרוקו ("אל-ארג'), מסודאן (חמולות שנקראות "עביד" ומוצאם הוא מאפרו-ערבים שהביאו השלטון הממלוכי כחיילים וכעבדים) ומבוסניאקים ("אל-בושנק"), צ'צ'נים (אל-שישני) וצ'רקסים שהובאו לכאן על ידי האימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19.
מה גם שחמולות ערביות רבות בארץ מתייחסות על שבטי קייס וימן שהם השבטים הערבים הגדולים שהיגרו למזרח התיכון לאחר הכיבוש הערבי-אסלאמי שלו במאה השביעית לספירה.
חלק מהמשפחות מקורן באוכלוסיות שחיו בארץ והתאסלמו לאחר הכיבוש הערבי, כמו סמארה (שומרוני) ומוסלאמני (מתאסלמים). משפחת סמארה מטול כרם, דאר שירי-עיש, משפחת סוחרי תבואה עשירה, משפחת בית צופאן המשכילה מכפר קדום ומשפחת הדנפים בירושלים, משומרי המסגדים על הר הבית, כולם מתייחסים לשומרונים. יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל ואז חוקר תולדות השומרונים, מציין בספרו כי מספר הנפשות של כל אחת מהמשפחות הללו עולה על מספר בני העדה השומרונית כולה.
יהודה שלמה אלקלעי
ספרינג
יפאורה תבורי
אחי! אחותי!
אחי! אחותי! היא תוכנית טלוויזיה ישראלית המיועדת לילדים ונוער ועוסקת בבעיות המטרידות אותם. התכנית שודרה בערוץ ניקלודאון במקור בין השנים 2005 ל-2006 ובשידורים חוזרים לאחר מכן.
בעונה הראשונה - בהנחיית רוני דואני וג'ייסון דנינו-הולט - היו 14 פרקים. בעונה השנייה - בהנחיית דואני ואלון ליטבק - היו 15 פרקים.
תוכן.
העונה הראשונה עסקה בעיקר בבעיות של ילדים בגילאי 10-12, והעונה השנייה בבעיות של בני הנוער, כגון אהבה, פער הדורות ובית ספר. פאנל מיוחד של 9-10 ילדים דן בקצרה בנושא התוכנית, ולאחר מכן מוצג משאל רחוב שנערך באותו עניין. בהמשך דנים משתתפי התוכנית בבעיה ובדרכים לפתרונה, ולפעמים גם מקבלים שיחת טלפון מאחד הצופים שמעוניין להיוועץ בפאנל. לעיתים קרובות מתארחים ידוענים שונים בתוכנית. כל פרק מסתיים בפינה הומוריסטית.
הפקה.
התוכנית, בהפקת "שמיים תוכן והפקות", עסקה בנושא מסוים מתוך שלל נושאים מגוונים בבעיותיהם של בני הנוער. על הפן המקצועי אחראים יועצי מכון אדלר, שמלווים את התוכנית, ובסיומה של כל תוכנית עונים לשאלות גולשי אתר ניקלודיאון.
טמוקסיפן
טמוקסיפן (Tamoxifen) הוא הורמון סינתטי אנטגוניסט לאסטרוגן המשמש כתרופה אנטי-סרטנית לחולות סרטן השד וסרטן השחלה. בחולות אלו טיפול אורלי בטמוקסיפן הוא הטיפול האנטי-סרטני הנפוץ ביותר, התרופה יעילה בכל שלבי המחלה ובחולות לפני ובזמן גיל הבלות המינית. התרופה משמשת גם למניעת סרטן בנשים הנמצאות בסיכון גבוה, כגון נשים עם נטייה גנטית לסרטן השד עקב מוטציות בגנים BRCA-1 או BRCA-2. התרופה יעילה רק בחולות שהגידולים הסרטניים שלהם מבטאים קולטנים לאסטרוגן או פרוגסטרון. ניתן לאבחן את הקולטנים הללו על ידי בדיקה אימיונוהיסטוכימית של ביופסיה מתוך הגידול.
יעילות הטמוקסיפן מוגבלת עקב נטייתם של תאי סרטן לפתח עמידות לתרופה.
טמוקסיפן הומצאה על ידי חברת ICI Pharmaceuticals (כיום AstraZeneca) ונימכרת בשמות המסחריים רבים בכללם Nolvadex, Istubal, או Valodex. בגלל השמות המסחריים הרבים התרופה מכונה כמעט תמיד בשמה הגנרי - טמוקסיפן.
קירק המט
רוב טרוחילו
דיאסטולה
אנציקלופדיסט
מישור קרטזי
עקום
קרל בהם
קרל בֶּהם (בגרמנית: Karl Böhm; 28 באוגוסט 1894 - 14 באוגוסט 1981) היה מנצח אוסטרי.
חייו.
קרל בהם נולד בגראץ שבאוסטריה. לאחר שלמד משפטים וזכה לדוקטורט בתחום, למד מוזיקה בקונסרבטוריון של גראץ. לפי המלצתו של קרל מוק, קיבל אותו ברונו ולטר לעבודה באופרה העירונית של מינכן בשנת 1921. בשנת 1927 עבר לעבוד בדרמשטאדט וב-1931 בהמבורג. בהמשך היה ממשיכו של פריץ בוש כראש בית האופרה של דרזדן, משנת 1934. הוא עבר לאופרה של וינה בשנת 1943, והיה המנהל המוזיקלי של בית האופרה המשוקם בווינה לזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף כי מעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית, היה בהם תומך נלהב שלה. לפי הכתוב ב-Hitler and the Power of Aesthetics של פרדריק ספוטס, נודע בהם לשמצה במועל היד ההיטלרי שלו לפני קונצרט בניצוחו לאחר האנשלוס (למרבה האירוניה, דווקא במעשה זה הפר את חוקי הנאצים, המגדירים את המקומות, בהם ניתן להצדיע במועל יד).
בהם היה עמית ומקורב לריכרד שטראוס, שהקדיש לו את דפנה שלו. הוא ניצח על רבות מיצירותיו של שטראוס בביצועי הבכורה שלהן. עוד נודע בפרשנות שלו לאופרות של ריכרד וגנר ושל וולפגנג אמדיאוס מוצרט. קצת לפני מותו הוא ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של וינה ועשה לו שם כמפרש יצירותיהם של יוהנס ברהמס ושל מוצרט בתקופת עבודתו עם התזמורת.
קרל בהם נפטר בשנת 1981 בזלצבורג. בנו הוא השחקן קרלהיינץ בהם.
פרנק לונגבוטום
מוהיקן (תסרוקת)
מוהיקן או מוהוק (באנגלית: Mohawk) הוא סוג של תספורת, המאופיינת על ידי ראש מגולח ברובו, פרט לקווצת שיער בצורת "פס" המשתרעת מאמצע המצח עד אמצע העורף. באזור השיער הלא-מגולח מקובל ליצור "קוצים" גדולים ומוארכים בעזרת תכשירים לשיער. לעיתים בעלי המוהיקן צובעים את שיערם בצבעים בולטים, שכן האינדיאנים נהגו לצבוע את קצוות ה"קוצים" בעזרת צבעים אורגניים (מים, אדמה וחומרים דומים שנמצאו בסביבתם) בצבע כתום כדי לסמל שקיעה. בסוף שנות ה-70 אימצו רבים מחובבי הפּאנק את התסרוקת כחלק מהתרבות שהתפתחה סביב המוזיקה, והיא הפכה לאחד מסמליהם הבולטים של ה"פאנקיסטים".