אאופרקריה (שם מדעי: Euparkeria) הוא סוג של זוחל קדום שהיה קרוב לקבוצת הארכוזאוריה וייתכן שהיה מאבותיהם של הדינוזאורים. הוא חי באמצע תקופת הטריאס באפריקה הדרומית. המשמעות של שמו הוא: "החיה הטובה של פארקר", על שם החוקר האנגלי ויליאם קיצ'ן פארקר .
ליצור זה היו מספר מאפיינים שדמו לדינוזאורים, אך הוא קדם להם. היצור הגיע לאורך של 55 סנטימטרים. היצור נע על רגליו האחוריות לעיתים, אך הם לא נועדו לריצה ודמו יותר לזוחלים מודרניים שרצים עם גפיים לצדדים. מבנה לסתותיו דמה ללסתות הדינוזאורים התרופודים. על פי מבנה עצמות העין, ליצור הייתה יכולת לראות בחשכה, וייתכן והוא היה יצור לילי, מה שהגיוני באזור הקארו שבטריאס היה דרומי בהרבה ממקומו כיום, והיו בו תקופות ממושכות של אפלה.
יצור קטן זה היה אוכל חרקים מיומן שקיפץ כדי לתפוס טרף מעופף. הוא עצמו הסתכן מפגיעת טורפים ולכן נע במהירות רבה.
טרינקסודון
טרינקסודון (שם מדעי: Thrinaxodon) הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת התראפסידה שחי בראשית תקופת הטריאס לפני 247–251 מיליון שנה באנטארקטיקה ודרום אפריקה. הוא שרד בתקופה שלאחר הכחדת פרם-טריאס, אולי בגלל מאורותיו שהצילו אותו.
זה היה יצור באורך 50 סנטימטרים ששקל בערך 3 קילוגרם ודמה בהתנהגותו לשועל. הוא היה יצור מכוסה פרווה מקבוצת הקיינודונטיים שמהם התפתחו היונקים המודרניים. ליצור זה היו לסתות קטנות בעלות שיניים מורכבות והוא היה טורף של לטאות, תראפסידים קטנים ויצורים קטנים נוספים.
היצור חי במאורות עם בת זוגו, שהטילה ביצים והצעירים שבקעו ינקו חלב מאמם. ואולם היצור לא יכול היה לשמור על חום גופו כמו יונק וגופו נע לצדדים ולא ישר כמו רוב היונקים.
יצורים אלה היו מאחרוני קבוצתם בתקופת הטריאס שלפני עליית הדינוזאורים והם נכחדו לאחר המאבק על השליטה איתם.
איגרות צפון
איגרות צפון (בגרמנית: Neunzehn Briefe über Judenthum, בתרגום מילולי: תשעה עשר מכתבים על היהדות) הוא ספר הגות יהודית של הרש"ר הירש שיצא לאור בשנת ה'תקצ"ו (1836) באלטונה (כיום בגרמניה). הספר כתוב בצורת חליפת מכתבים בין שני צעירים יהודים.
רקע.
עם צמיחת תנועת ההשכלה במפנה המאה ה-19, החלו יהודי גרמניה לתהות על מהות יהדותם. רובו של הדור הצעיר נטש את אורח החיים הדתי האדוק לטובת חיים נוחים בצילה של התרבות הגרמנית של אותם הימים, בשונה מהדור הקודם, שעוד קיים מצוות באופן כללי. נטייתם של הצעירים להשתלבות בתרבות הגרמנית הכללית התחוללה אף שבתקופה זו עדיין לא ניתנה אמנציפציה מלאה ליהודים, ולמרות שהאנטישמיות בקרב הלא-יהודים בגרמניה הייתה בגדר קונצנזוס. כל זה יצר שאלות לגבי המשך דרכו של העם היהודי בגרמניה. הרש"ר הירש, אז רב באולדנבורג, רצה להשפיע על הדור הצעיר להיאחז במנהגי אבותיו, ולשם זאת כתב את ספרו חורב, כחלק שני של מסות בדבר גורל עם ישראל וחובותיו בגלות. כשרצה להדפיסו, חששו המוציאים לאור כי לא יהיה ביקוש לספר, וביקשו ממנו להוציא תחילה ספר בו ינוסחו רעיונותיו בצורת תמציתית יותר. רש"ר נענה להצעה וכתב לשם כך את החיבור הקצר איגרות צפון, אשר יצא לאור בשנת 1836 תחת שם העט 'בן עוזיאל'. בעקבות שם זה עלתה ההשערה כי הסופר הוא יצחק ברנייס. אחרי שהספר התקבל באהדה בין יהודי אשכנז, הוציא הרב הירש לאור גם את ספרו "חורב".
שם הספר.
הספר יצא לראשונה לאור בגרמנית, בשם Neunzehn Briefe uber das Judentum (תשעה עשר מכתבים על היהדות). בתרגום הראשון לעברית, של משה זלמן אהרנזון, נקרא הספר בשם "ספר אִגְרוֹת צָפוֹן, יְכַלְכֵּל תשעה עשר מכתבים על דבר היהדות".
תקציר עלילת הספר.
הספר כתוב בצורת חליפת מכתבים בין בנימין, בן דמותו של הצעיר היהודי הממוצע בגרמניה של אותה התקופה, ונפתלי, רב צעיר בן דמותו של הרב הירש עצמו, שדנות אודות השאלות שנשאלו על מטרת היהדות וההלכה בזמן המאה ה-19. המכתב הראשון הוא מבנימין לנפתלי וכל שאר המכתבים הם מנפתלי לבנימין. בדבריו של נפתלי במכתביו ישנה גם התייחסות למכתבים נוספים ששלח לו בנימין כתגובה לדבריו, אף שאלה לא מובאים ישירות בספר.
בעוד שבנימין נגרר אחר ההגות המודרנית והחל לעזוב את הדת, נפתלי נשאר נאמן להלכה והמסורת ואף מכהן כרב מתוך תחושת חיבור פנימי לתורה. בנימין ונפתלי היו חברים טובים, אך במשך הרבה זמן הם לא התראו. במהלך פגישתם בנימין שוטח את טענותיו על היהדות (שמבוססות על טענות אמיתיות של יהודים בזמנו) וטען שעל היהודים לנטוש אותה. נפתלי החל להעמיד אותו על כך שאין לו ידע רב מספיק בנוגע לתורת ישראל, והוא אף החל לענות על טענותיו, אבל אז בנימין היה חייב לעזוב בדחיפות בטרם נפתלי הספיק לפרט, ולכן נפתלי ביקש ממנו שיכתוב לו. איגרות צפון כוללים את המכתב הראשון ששלח בנימין לנפתלי, ואז את שמונה עשרה המכתבים שנפתלי שולח לו בחזרה. במהלך האיגרות הרש"ר הירש מפרט את השקפתו על מטרת העולם, האדם והיהודי על פי פירוש על ספר בראשית. לאחר מכן הוא מפרט את השקפתו על המצוות. ואז הוא דן על השאלות האקטואליות לזמנם ועל מצב לימוד התורה. בין המסרים העיקריים שנחרזים במהלך הספר הם לשפוט את היהדות מתוך עצמה, התבטלות בפני ה' והבנת מושגים מתוך הקשרם ועברם. במהלך האיגרות משולבים פרקי שירה וקטעי נבואה מהתנ"ך באופן ספונטני.
בניגוד לספרים אחרים של הירש - זהו הספר היחיד ששוטח את צורת החשיבה שלו בצורה מסודרת על כלל הנושאים במחשבה (בניגוד ל"חורב" ו"המצוות כסמלים", ששוטחים רק את המחשבה על טעמי המצוות, והפירוש שלו לתורה שאינו כתוב כספר בפני עצמו, אלא כפירוש).
האיגרות.
איגרת א (שאלת בנימין).
זוהי האיגרת היחידה שנכתבה על ידי בנימין. במכתב הוא שוטח את הספיקות שעורר בליבו נפתלי בעקבות ביקורו בביתו של בנימין, במהלכו הוכיח נפתלי כי ידיעותיו של בנימין בנוגע ליהדות מגיעות בעיקר ממקורות חסרים ולא אמינים (חינוך שטחי בבית הוריו מחד גיסא, ומקורות חיצוניים ליהדות או כאלה שניסו לפשר בינה לבין השקפות חיצוניות מאידך גיסא) אך לא הספיק להסביר את שיטתו לפני בואה של עגלת הדואר. בנימין טוען, כי אם הדת אמורה להביא את האדם אל האושר והשלמות, הרי שהיהדות איננה מספקת את מטרתה. עם זאת, הוא דוחה תיקונים בדת, כי הם בעצם צעד אל עזיבת היהדות. הוא גם מספר כי ברצונו להתחתן, אך הוא מפחד מן החובות של אב לבנו בהתחשב בחוסר הבהירות בו הוא מצוי. בסיום מכתבו תובע בנימין מנפתלי שישיב לו בכנות ולפי מה שהוא סבור באמת ולא לפי מה שמשרתו הרבנית מחייבת אותו לייצג.
איגרת ב (פתיחת תשובת נפתלי).
מכתב התשובה הראשון של נפתלי, הוא מעין הקדמה למכתבים הבאים. נפתלי מערער על כך שמטרת החיים הם אושר ושלמות נפשית ושכלית. הוא שואל את בנימין האם לפי נקודות ההנחה שלו, לא יוצא שלאדם שנהנה מלגרום סבל לאחר או שנהנה מאושר נהנתני קרוב יותר לשאיפתו של בנימין? כמו כן יש שאלה מה משמעותו של האושר? לדעתו של נפתלי הרבה מסוגי האושר אלה רגשות זמניים וברי חלוף. לגבי השלמות הנפשית, נפתלי מציין שרק חכמים מועטים מגיעים לידי שלמויות אלה, אם כך מה מטרתם של כל כך הרבה אנשים שלא מגיעים לכך? הוא גם מציין ששתי המטרות הללו הן מטרות אישיות, נוגעות לאדם שעושה אותם בלבד, הן לא מקיפות את העולם או החברה. הוא גם שואל את בנימין על בסיס מה הוא קבע שאלו הייעודים של האדם.
נפתלי מסביר לבנימין כי האושר והשלמות אינם יכולים להיות מטרת הדת, ועל כן יש צורך לפתוח את ספר התורה עצמו וללמוד בו על ייעודנו. הוא גם מסביר במעט את הצורה בה צריך ללמוד את התורה: בלי פניות חיצוניות ותוך כדי שימת לב דקדקנית לדברי התורה. יש לקרוא את התורה בשפת המקור כדי להבין נכון את משמעויות הפסוקים, הרבה פעמים יש מסרים שמועברים על ידי מילה בודדת והאופן שבוחרים לשים אותה במשפט, ובתרגומים רבים המבנים החשובים הללו לא משתמרים. כמו כן הוא מדגיש שמטרתו בקריאה הזאת לא יהיה מחקר פילולוגי, לא ניסיון לקרוא על ההיסטוריה הפיזית של העולם, וגם לא ניסיון למצוא משמעויות בתחום תורת הנסתר. מטרתו תהיה בעיקר לקרוא את התורה בשביל לראות איזה מסר היא נועדה להעביר מתוך הקריאה בה ולא על ידי שיפוט של קריטריונים חיצוניים (כמו שבנימין עשה, וכמו שעשו חלק מקודמיו של הרב הירש).
איגרת ג (מבנה ומטרת העולם).
נפתלי אומר שבשביל להבין את היעוד של ישראל, יש להבין את ייעודו של האדם וההיסטוריה שלו, שהרי ההיסטוריה של עם ישראל היא חלק מההיסטוריה האנושית, אך גם האדם אינו אלא אחד מבין כלל היצורים שבטבע, ולכן הדרך להבין את ייעודו מתחילה בהתבוננות במהות העולם כולו. לכן פותח נפתלי בתיאור ההסתכלות בבריאה דרך התורה: המורכבות והחוקיות שבטבע מראות על גדלות הבורא, מגוון הכוחות והגורמים השונים שבעולם, על הניגודים ויחסי הגומלין שביניהם נוצרו כולם על ידי השם וסודרו על מכונם על ידו. הטבע כולו הוא מכלול אחד שנברא על ידי אל אחד לתכלית אחת, ומכיוון שכך העולם הוא קודש לה'; הכל נברא כדי לשרת את הבורא.
נפתלי כותב שמתוך התבוננות בבריאה ובשלמות העולם, אפשר להגיע לכדי ההכרה באל. ואז הוא אומר שמבריאת העולם ומפרקי תהלים שמתארים את הבריאה, יוצא המסר המרכזי שכל מה שקיים בעולם נועד לעבודת ה', משום שהכול נברא על ידו. אף על פי שהעולם מגוון ומלא באובייקטים שונים אחד מהשני, כולם עובדים במערכת הרמונית, ומכוונים למטרה משותפת. כל האובייקטים בעולם נבראו נפרדים ושונים, אך תלויים ומשפיעים זה על זה, הצמח תלוי באור ובאדמה, האור מגיע מהשמש והאדמה מקבלת בחזרה את חומריה עם מות העץ. העולם נברא ככה כדי שכל מי שנמצא בעולם ישתתף במעשה הבריאה ויתן מעצמו לקיום העולם.
איגרות ד-ה (מעמד האדם ובראשית).