מיד לאחר שהדלוריאן מסיימת את מסעה האחרון בזמן, משנת 1885 לשנת 1985, היא נהרסת באופן מיידי על ידי רכבת משא הנוסעת על אותה המסילה, אך בכיוון ההפוך. מרטי מצליח לחלץ את עצמו מתוך המכונית שניות ספורות לפני פגיעת הרכבת. זמן קצר לאחר מכן, דוק בראון מופיע באותו המקום שבו הדלוריאן נהרסה, כשהוא רוכב על קטר קיטור שהוסב לשמש כמכונת זמן.
אלמנטים אחרים.
בטרילוגיית סרטי בחזרה לעתיד, הדלוריאן הוא רכב מורשה, רשום במדינת קליפורניה, שבה מתרחשות עלילות הסרטים. לרכב לוחית רישוי בהתאמה אישית, עליה כתוב "OUTATIME" (מחוץ לזמן), אנומליה מכוונת, שכן המספר המרבי של סימנים על לוחיות רישוי בקליפורניה הוא רק 7 תווים בלבד. כאשר דוק חוזר משנת 2015, על לוחית הרישוי מופיע ברקוד, ובכך נרמז כי עד לשנת 2015, לוחיות הרישוי צפוי לעשות שימוש באמצעים מתוחכמים יותר לצורך מעקב ורישום.
בסדרת אנימציה, דוק הופך מכונית דלוריאן חדשה למכונת זמן, תוך שהוא משחזר את רוב התכונות והמאפיינים של המכונית המקורית, כולל מר היתוך והתקנת מעגלי רחיפה (אם כי זה לא ברור האם הוא בונה לגמרי מחדש, או שהוא מרכיב מחדש את המכונית שנהרסה בסוף הסרט השלישי). לכאורה, דוק גם מוסיף את היכולת לנסוע במרחבי החלל, בנוסף לנסיעה במרחב הזמן (כלומר, המכונית יכולה להופיע במיקום במרחב השונה מנקודת המוצא שלה), בדומה לטארדיס של דוקטור הו. למכונית הדלוריאן המצוירת ישנן הרחבות רבות, ביחס לדגמים האמיתיים שבהם נעשה שימוש במהלך צילומי הסרטים, כגון מושב אחורי, שתי דלתות רגילות, מסך וידאו אחורי, והפעלת מעגלי הזמן באמצעות קול, ועוד.
ב, דוק, שחי כיום במעבדה שלו, יוצר מכונית דלוריאן המתאימה ל־8 נוסעים, ואשר יכולה לרחף כמו הדלוריאן המקורית, אך בניגוד אליה, קבל השטף מותקן בחלק הקדמי של מושב הנהג, יחד עם מסך קטן, מעגלי הזמן, ושעון מהירות. הדלוריאן המקורית מוצגת עם לוחית הרישוי המקורית, עליה כתוב "OUTATIME", במקום הברקוד, אולם ייתכן כי דלוריאן זו היא למעשה מכונית חדשה שהוסבה למכונת זמן.
בסרט "דוק בראון מציל את העולם" נראית הדלוריאן מתוקנת, עם חלקי חילוף חדשים משנת 2015. לא ידוע אם קבל השטף נמצא בתוך המכונית. מדבריו של דוק משתמע שמכונית זו היא שכפול של הדלוריאן המקורית, שכן מכונית זו מסוגלת לעוף.
מאחורי הקלעים.
פיתוח.
מכונת הזמן עברה מספר שינויים במהלך ההפקה של הסרט הראשון בטרילוגיה, "בחזרה לעתיד". בטיוטה הראשונה של התסריט, מכונת הזמן הייתה מכשיר לייזר ששכן בחדר. בהמשך, מכונת הזמן הייתה מחוברת למקרר ונלקחה לבדיקה באתר הפצצה אטומית. הבמאי רוברט זמקיס אמר בראיון כי הרעיון נפסל, מאחר שהוא לא רצה שילדים יתחילו להיכנס אל תוך מקררים וילכדו בתוכם. בטיוטה השלישית של הסרט מכונת הזמן הייתה מכונית, כשזמקיס מנמק החלטה זו בכך שאם היית הולך לבנות מכונת זמן, היית רוצה שהיא תהיה ניידת. הבחירה הספציפית של רכב הייתה דגם דלוריאן DMC-12, מאחר שצורתה החיצונית נראית כמו חללית של עצם בלתי מזוהה בשל הדלתות האופייניות שלה, הנפתחות כלפי מעלה. עם זאת, על מנת לשלוח את מרטי בחזרה לעתיד, על הרכב היה לנסוע לאתר ניסוי גרעיני. בסופו של דבר, אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשביל התקציב של הסרט, ומקור הכוח שונה להיות ברק.
כאשר היוצרים הגיעו להחלטה שמכונת הזמן תהיה מובנית בתוך מכונית, מחלקת העיצוב האמנותי הונחתה לבוא עם עיצובים לדלוריאן. אנדרו פרוברט היה הראשון שחקר את הנושא (לפני שרון קוב הצטרף להפקה), אבל העיצובים שלו נחשבו "מושלמים מדי" ביחס למראה שהמפיקים רצו בו - מראה שנועד לגרום למכונת הזמן להיראות כאילו נבנתה במוסך על ידי דוק בראון. הרעיון היה שהיא נבנתה עם חלקים הזמינים בחנויות לחומרי בניין ולאלקטרוניקה, כך שזה לא יכול להיראות מתוחכם מדי. זה היה צריך גם להיראות מסוכן, כפי שהמפיק בוב גייל מציין בערוץ הפרשנות של ה־DVD של הסרט. המשימה בוצעה על ידי רון קוב, שהוסיף סלילים לחלק האחורי של הרכב. הכור הגרעיני היה גם בחירת עיצוב שנעשתה על ידי קוב. בחירה זו הפכה לבעלת חשיבות, בהתחשב בכיוון שאליו התסריט נלקח. קוב השלים את הכור הגרעיני עם מפלט אחד לפליטת קיטור בחלקה האחורי של המכונית, שכן היה זה ידוע שכורים גרעיניים פולטים קיטור. ברגע שהקוב עזב את ההפקה, המפיקים רצו לאזן את העיצוב עם פתח אוורור נוסף, על מנת לשמור על אסתטיקה סימטרית. פרוברט התבקש להתערב, והוא הביא את העיצוב לצורתו הסופית. בסופו של הסרט הראשון בטרילוגיה, פתחים אלו הופכים למערכת ההנעה המשופרת של הדלוריאן, שכעת הייתה לה היכולת לטוס באוויר, ולהגיע למהירות של 88 מייל לשעה תוך כדי טיסה. צוות העיצוב הוסיף כפתורים ואורות בתוך המכונית, כדי שתיראה יותר מושכת ומורכבת, על מנת שלקהל יהיה משהו אטרקטיבי להסתכל עליו.
במהלך צילומי הסרט הראשון, נעשה שימוש בחלקים משלוש מכוניות דלוריאן שונות, משנת ייצור 1981. חנקן נוזלי נשפך על המכונית, בסצנות שלאחר המסע בזמן, על מנת להעניק את הרושם שהמכונית קרה. הבסיס לכור הגרעיני נעשה מצלחת של רכב דודג'. חלקי מטוסים ואורות מהבהבים נוספו לצורך אפקטים ויזואליים. באחת הסצנות הראשונות, מטפי פחמן דו־חמצני הוסתרו בתוך הדלוריאן כדי לדמות את הפליטה של הקיטור. בסופו של דבר, נעשה שימוש בחמש מכוניות דלוריאן אמיתיות במהלך צילומי הטרילוגיה, בנוסף לרכב שנבנה באופן חלקי לצורך צילומי פנים בלבד. בסצנות שבסרט "בחזרה לעתיד 3", בהן הדלוריאן נוסעת בדרכי עפר, מסגרת מיוחדת וצלחות לגלגלים הותקנו על הרכב. במכונית דלוריאן שביעית נעשה שימוש בצילומים; עם זאת, היה זה רק ​​מודל בגודל מלא עשוי פיברגלס, שנועד לצילומי חוץ, בהם הרכב מרחף מעל סט הצילומים, כמו גם כאשר היה צורך באינטראקציה בין השחקנים לבין הרכב.
רפליקות.
מספר מכונאי־רכב פרטיים בנו העתקים של מכונת הזמן. על בסיס דלוריאן DMC-12 הם הוסיפו את רוב, אם לא את כל, האביזרים ששימשו את מפיקי הסרטים במהלך הצילומים. בנוסף לאביזרים בפנים הרכב ומחוצה לו, הם כוללים גם נוריות חיווי ומתגים, המשלבים אפקטים קוליים הדומים לשאלו שנשמעים בסרטים. הרכבים עצמם, בדרך כלל, כוללים מערכות הנעה וכשירים לנהיגה על הכביש; לעיתים קרובות בעליהם נוהגים בהם לתערוכות של מכוניות או לכנסים של מעריצי "בחזרה לעתיד".
חברה בשם דלוריאן אירוספייס, שנוסדה ב־2012, מפתחת רחפן המבוסס על הדגם ההוא ומיועד לטוס באזורים עירוניים על מנת להימנע מפקקי תנועה.
סוחוי Su-33
סוחוי Su-33 (על פי קוד דיווח נאט"ו: Flanker-D) הוא מטוס עליונות אווירית דו-מנועי המסוגל לפעול בכל תנאי מזג האוויר ונועד לשימוש הצי הרוסי. תוכנן על ידי יצרנית המטוסים סוחוי, מהווה גרסה משופרת של הסוחוי-27 ועל כן כונה בעבר Su-27K. מטוס זה הוצב לשירות על סיפון נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב בשנת 1995, אך כניסתו הרשמית לשירות הייתה באוגוסט 1998. לאחר התפרקות ברית המועצות וצמצום כוחו של הצי הרוסי, רק 24 מטוסי סוחוי-33 יוצרו. ניסיונות לייצא את המטוס לסין ולהודו כשלו.
בהשוואה לסוחוי-27, לסוחוי-33 ישנם כני-נסע ושלדה חזקים יותר, וכנפיים מתקפלות - כולם נועדו לצורך התאמתו להמראה ולנחיתה על גבי נושאת מטוסים. כמו כן, כנפיו גדולות יותר על מנת שייצרו יותר עילוי, מנועו משודרג וניתן לתדלקו באוויר. בשנת 2009, הצי הרוסי הזמין מספר דגמי MiG-29K בתור תחליף לסוחוי 33.
פיתוח.
רקע.
במהלך שנות השבעים, מטוס הצי הסובייטי היחידי בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית היה היאקולוב Yak-38. יכולותיו המוגבלות של מטוס זה הגבילו מאוד את יכולת הצי, דוגמת יכולתו הנמוכה לשאת מטען וטווח הטיסה הקצר שלו. בעקבות כך הוחלט להשתמש בנושאת מטוסים שתתאים להמראה ונחיתה רגילה. נושאות המטוסים השונות של הצי הרוסי היו קטנות יחסית באותה תקופה ולכן היה צורך בתכנון נושאת מטוסים גדולה יותר שתתאים לדרישות אלו.
לצורך התאמת הדגמים MiG-29K וה-Su-27K לנושאת המטוסים החדשה, הסובייטים החלו לפתח מעוטים, כבלי עצירה ומערכות נחיתה אופטיות ומבוססות רדיו. טיסות הניסוי החלו בבסיס צבאי בחצי האי קרים. הן חברת סוחוי והן מיקויאן גורביץ' ערכו שיפורים ושינויים בדגמי המטוסים כך שיתאימו להמראה ממסלול המראה קצר. שלוש טיסות ניסוי נערכו על ידי הטייס ניקולאי סדובניקוב ב-28 באוגוסט 1982. מטיסות אלו הוסק שמסלול המראה רגיל ו"שטוח" לא יתאים, וכך הוחלט להעניק לנושאת המטוסים שיפוע שיגרום להארכת מסלול ההמראה.
תכנון הדגם הראשוני של ה-Su-27K הסתיים בשנת 1978. ב-18 באפריל 1984, הממשלה הסובייטית הורתה לסוחוי לפתח מיירט חזק ולמיקויאן גורביץ' לייצר מטוס קרב רב-משימתי קל. בנובמבר 1984, התכנון הראשוני של הסוחוי עבר את הביקורות ואב טיפוס ראשוני ומשופר יוצר כבר בשנת 1986.
טיסות ניסוי.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של המטוס, ה-Su-27K, נערכה ב-17 באוגוסט 1987, וטייס הניסוי היה ויקטור פוגצ'יוב. טיסת הניסוי השנייה נערכה ב-22 בדצמבר 1987. הטייסים תרגלו נחיתה בלילה ללא עזרי תאורה, תוך הסתמכות על מערכות המטוס בלבד. רק בתום שנתיים נוספות נושאת המטוסים "טביליסי", ששמה ששונה לאדמירל קוזנצוב, עזבה את מספנת הצי.