הבנטו, ביחד עם מאכלים יפנים שלרוב מופיעים בו, היגר בתקופה הקולוניאליסטית לקוריאה, שם הוא נקרא "דוסיראק" (הנגול: 도시락)
היסטוריה.
מקורות הבנטו מגיעים עד לתקופת קאמאקורה במאה ה-12, כאשר אורז מבושל ומיובש שנקרא הושי-אי (糒 או 干し飯 - "ארוחה מיובשת") החל להתפתח.
ניתן לאכול הושי-אי כמו שהוא או להרתיחו במים ולאחסנו בכלי אחסון קטן. במאה ה-16 החלו לייצר תיבות עץ מצופות לק, ותוכנן נאכל במסיבות תה או בחגיגות הנאמי (花見 - "צפייה בפריחה", בעיקר של עץ דובדבן). בתקופת אדו (1603 עד 1867) התפשטה תרבות הבנטו והתעדנה. נוסעים נהגו לשאת עימם קושי-בנטו (腰弁当 - "בנטו-מותניים") שהכילו מספר חתיכות אוֹניגירי (כדורי אורז מצופים אצה) עטופות בעלי במבוק או בתיבות במבוק, וצופים בתיאטרון נו נהגו לאכול ארוחות בנטו בין חלקי המחזה, ומכאן שמן - "מקונו-אוצ'י בנטו" (בנטו שבין המחזות). מספר ספרי בישול יצאו לאור ובהם מידע כיצד להכין ולארוז ארוחות בנטו, וכיצד להתאימן לאירועים ייחודיים. בתקופת מייג'י, נמכרו לראשונה אקי-בנטו (駅弁当 - "בנטו תחנות-רכבת"), ככל הנראה בשנת 1885. מאחר שבתי הספר הראשונים לא הגישו ארוחות צהריים, נהגו תלמידים ומורים, וכך גם עובדים רבים, לשאת עימם ארוחות בנטו. אותה עת החלו לשווק גם בנטו בסגנון אירופי שהכיל כריכים. בתקופת טאישו, בתחילת המאה ה-20, הופיעו תיבות בנטו מאלומיניום שהיו למוצר יוקרה בשל דמיונו של החומר לכסף ובשל הקלות לנקותן. באותה עת החל דיון ציבורי בעניין ביטול ארוחות הבנטו בבתי ספר, שכן אלה הבליטו פערים כלכליים בין התלמידים. מנהג הבאת הבנטו לבתי הספר החל להיעלם לאחר מלחמת העולם השנייה, והוחלף בארוחות אחידות שסופקו לכל התלמידים והמורים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל הבנטו לצבור פופולריות מחודשת, שניזונה מהופעת תנורי המיקרוגל ומהתפשטות חנויות הרווחה. תיבות העץ והמתכת הישנות הוחלפו בתיבות פוליסטירן זולות, אך במקביל הופיעו שוב גם תיבות עשויות בעבודת-יד.
הבנטו שב גם לבתי הספר, אך כמו בעבר איכות התיבה ותוכנה עדיין מהווים סמל מעמד של תלמידים מבתים אמידים. מחוץ ליפן הבנטו פופולרי במיוחד ברפובליקה הסינית.
אפיון וסוגי בנטו.
ארוחות בנטו מסורתית מורכבת מארבע עשיריות אורז, שלוש עשירית של דג או בשר, שתי עשיריות של ירקות ועשירית בודדת של חמוצים או קינוח, אך הכללים אינם קשיחים:
בנטו
נערי הסווינג
נערי הסווינג (בגרמנית: Swing-jugend) היו קבוצה של נערים חובבי סווינג מגרמניה של שנות השלושים והארבעים, בעיקר מהמבורג ומברלין. גילם של הנערים נע בין 14 ל-18, רובם תלמידי תיכון, הגם שהיו בקרבם מבוגרים יותר.
נערי הסווינג חיפשו אחר דרך החיים הבריטית, ומצאו אותה במוזיקת הסווינג אשר הייתה אסורה בגרמניה הנאצית. בגרמניה שאז, מוזיקת הסווינג הוגדרה כ"מוזיקה מנוונת". חברי התנועה התנגדו לאידאולוגיה ולמשטר הנאצי, ובמיוחד לתנועת "הנוער ההיטלראי" (ה-Hitlerjugend).
מרביתם של חברי התנועה השתייכו למעמד הבינוני-גבוה, שכן על מנת להאזין למוזיקת הסווינג בגרמניה היה צורך לקנות פטיפון (מוזיקת הסווינג הייתה אסורה ברדיו), שהיה מוצר יקר. בנוסף, היה צורך בידע בסיסי באנגלית, ידע שהיה נחלת של בני המעמד הגבוה. בנוסף, סגנון לבושם של נערי הסווינג היה סגנון גנדרני ויקר.
הם קראו לעצמם "Swings" או "Swingheinis". החברים בתנועה נקראו Swing-Boy\Swing-Girl או Old-Hot-Boy.
הבחירה בסווינג.
הבחירה במוזיקת הסווינג כדרך התנגדות לנאציזם לא הייתה אך ורק עקב אהבת המוזיקה. האיסור לשמוע מוזיקת סווינג בימי הנאצים, נבע, בין השאר, מכך שמוזיקה זו נוגנה על ידי שחורים או יהודים (דוגמת "מלך הסווינג", נגן הקלרינט בני גודמן). הנאצים כינו את המוזיקה "מוזיקה של כושים" ו"מוזיקה מנוונת", והיא הייתה חלק ממה שכונה בגרמניה באותן שנים "אמנות מנוונת". אך נוסף על גזעם, דתם ותרבותם של נגני הסווינג שהטרידו את הנאצים, היה זה גם המסר שהמוזיקה משדרת – מסר המקדם מתירנות ואהבה חופשית. מכאן ניתן להניח שהאזנתם של הצעירים למוזיקת הסווינג יכול שהיה בה סממן של מרד נעורים.
האידאולוגיה וההתנגדות למשטר הנאצי.
תנועת "נערי הסווינג" התנגדה לניסיונות הנאצים להחדיר בנוער את האידאולוגיה הנאצית בכלל והמיליטריזם כדרך להגשמתה בפרט. התנועה ארגנה פסטיבלים ותחרויות ריקוד, אליהם הזמינה להקות סווינג. אירועים אילו היו הזדמנות עבור חברי התנועה ללעוג לנאצים, לצבא, ובמיוחד לחברי "הנוער ההיטלראי". דוגמה לכך ניתן היה למצוא בהחלפת המונח "Sieg Heil" (הריעו לניצחון) ל-"Swing Heil".
לנערי הסווינג היה סגנון לבוש משלהם: הם נהגו לגדל את שיערם, ללבוש מעילים ארוכים, לנעול נעלי ריקוד, לחבוש כובעים וצעיפים וכמעט תמיד הלכו עם מטריות. הבנות היו לובשות שמלות, הולכות עם שיערן כשהוא פזור ומתאפרות בכבדות. סגנון לבוש גנדרני זה הרגיז את הנאצים עוד יותר. מקום מפגשם היה בדרך כלל בתי-קפה ומועדונים. הם אף פיתחו אוצר מילים משלהם, בו שילבו מילים באנגלית עם מילים בגרמנית.
סופה של התנועה.
בתחילת שנות הארבעים סבלו נערי הסווינג מרדיפתם של הגסטאפו והנוער ההיטלראי, ואת קיומם המשיכו בחשאיות. ב-18 באוגוסט 1941 נערך מעצר המוני של כ-700 נערי סווינג, מעצר המוני זה רק הגביר את התנגדותם של יתר הנערים, אשר החלו בהפצת תעמולה אנטי-פאשיסטית. הדבר הטריד את הנאצים עד כדי התערבות מפקד הסס, היינריך הימלר, אשר המליץ לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לנקוט ביד קשה כנגד ממהיגי התנועה ולשלוח אותם למחנות ריכוז. התגובה לא איחרה לבוא, כאשר נערכו פשיטות על מועדוני סווינג והמשתתפים נשלחו למחנות הריכוז, ובכך מצאה את סופה תנועת נערי הסווינג בגרמניה.
בנוסף לכך רוב נערי הסווינג אשר נתפסו גם נשלחו לנוער ההיטלראי בכפייה, מכיוון שחלקם גנבו רכוש אז הנאצים נתנו להם בחירה או ללכת לנוער ההיטלראי או למחנות ריכוז, וחלק שנתפסו אוימו על ידי הנאצים ללכת לנוער ההיטלראי או שיפגעו בהם או במשפחתם.
הסרט.
ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "נערי הסווינג" (באנגלית: Swing Kids), בבימויו של הבמאי ההוליוודי תומאס קרטר. הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה, אך זכה לביקורות משבחות על דיוקו ההיסטורי.
פרויקט Y
פרויקט Y היא תוכנית המציאות הראשונה בישראל, אשר הופקה על ידי yes. התוכנית עקבה אחר 15 צעירים וצעירות. היא התבססה על הפורמט של התוכנית "האח הגדול", ששודרה לראשונה בטלוויזיה ההולנדית בשנת 1999 ומאז משודרת בקרוב ל-70 מדינות בעולם.
המשתתפים נכנסו לווילה גדולה למשך שלושה חודשים ללא יכולת לצאת ממנה או לתקשר עם העולם החיצון. במהלך התקופה עברו שיעורים וסדנאות הכשרה כדי להפוך למנחי טלוויזיה. הפרס לזוכה היה הנחיית תוכנית בערוץ YTV.
כללי פרוייקט Y.
הווילה מאובזרת בכ-50 מצלמות, חלקן גלויות וחלקן מוסתרות. כל "דייר" מצויד במיקרופון אישי, אותו עליו לשאת עמו בכל שעות היום.
נמנע כל קשר של המשתתפים עם העולם החיצון, ובמקרי חירום רפואיים רופא מטפל במשתתפים בתוך הווילה, ובמקרים חריגים בבית חולים. המשתתפים אינם מחזיקים בטלפון מכל סוג, אין להם גישה לאינטרנט והם אינם צופים בטלוויזיה. אסור למתמודדים לדבר בלי המיקרופון האישי שלהם, כמו כן אסור למתמודדים לעשן בתוך הבית, אלא במקומות המיועדים לכך.
בכל שבוע המתמודדים מקבלים כמות של מזון, שתייה וסיגריות אשר ההפקה דואגת להכניס לווילה בזמן שהות המתמודדים בסדנאות.
במהלך שהותם בווילה, עברו שיעורים וסדנאות הכשרה כדי להפוך למנחי טלוויזיה, ארבעת המתמודדים שע"י המורים מקבלים את הציונים הנמוכים ביותר לאותו שבוע מועלים אוטומטית למועמדות להדחה.
הצופים בבית מתבקשים לשלוח מסרון למועמדים שהם רוצים שיישארו, והמועמד שמקבל את מספר המסרונים הנמוך ביותר מודח. הפקת התוכנית יכולה להכריז על כל הדיירים כמועמדים להדחה, והיא אכן עשתה זאת. בנוסף באפשרותה להודיע על שני מועמדים שיודחו.
דיירי הווילה.
המתמודדים שנבחרו לשהות בווילה, כמקובל בפורמט האח הגדול, הם אנשים בעלי רקע ותכונות שונים זה מזה במידה רבה. שונות הדיירים מתבטאת בלאום, זיקה לדת, מוצא עדתי, מעמד חברתי, אזור מגורים, גיל, נטייה מינית ועוד. שונות זו מפיקה מעין מיקרו-קוסמוס לא מייצג של החברה הישראלית, וחלק מהמתחים המאפיינים אותה משתקפים גם בתוכנית. במהלך היום ניתן למתמודדים לספר מול המצלמה את מה שקורה בווילה ולהביע רגשותיהם בדומה לחדר הווידויים באח הגדול. בנוסף לרשות המתמודדים עומד פסיכולוג בכל זמן שהותם בווילה מחוץ לגבולות השידור.
העונה הראשונה.
לאחר מבחני מיון שנערכו ביוני 2003 החלה העונה הראשונה החלה עם 15 מתמודדים. לאחר כחודש לאחר השהייה בווילה, החלו בהדחות. זוכה העונה הראשונה הוא פיראס חורי.
מתמודדי העונה הראשונה.
להלן רשימת המתמודדים לפי סדר, מהראשון שהודח למנצח:
לאחר הפרויקט.
מתמודדים ספורים מהעונה הראשונה הצליחו למנף את הפרסום מהתוכנית להצלחה ממשית.
העונה השנייה.
לאחר מבחני מיון שנערכו במאי 2004 החלה העונה השנייה היו 16 מתמודדי. כבר בשבוע הראשון הודחו שניים: אימאן אל-אעבר הודחה לאחר שדיירי הווילה הצביעו נגדה, ופול דרי הודח בעקבות בעיות חוקיות (עבר פלילי אשר לא אִפשר את השתתפותו בתוכנית). מישל אשר הודחה על ידי ההפקה בעקבות מספר גורמים הוחזרה לאחר שלושה ימים, מה שהעלה חשד אצל המתמודדים כי היא שתולת ההפקה. מנצחת העונה היא הילה טוביאן.
מתמודדי העונה השנייה.
להלן רשימת המתמודדים לפי סדר, מהראשון שהודח למנצח:
עונה שלישית.
בסוף שנת 2005, הודיעה חברת yes על סגירת ערוץ YTV, דבר שהוביל לדחיית עונה נוספת של הפרויקט.