גאספאר דה קוליני השני
גאספאר דה קוליני השני (בצרפתית: Gaspard de Coligny; 16 בפברואר 1519 - 24 באוגוסט 1572), אדמירל דה פרנס, ממנהיגי ההוגנוטים.
ביוגרפיה.
דה קוליני נולד ב-16 בפברואר 1519 בשאטיון-סור-לואן (בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת) למשפחת אצולה עתיקה. אביו, גאספאר דה קוליני הראשון שירת במלחמות האיטלקיות (1495–1515), וב-1516 זכה בתואר "מרשל צרפת". אמו, לואיז דה מונמורנסי, הייתה אחותו של אן דה מונמורנסי - ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת.
ב-1541 דה קוליני הצעיר, שהתחנך כקתולי, הגיע לפריז והתיידד עם פרנסואה, דוכס גיז. הוא זכה לכבוד רב בחצר המלכות הצרפתי בזכות דודו המפורסם, אן דה מונמורנסי. ב-1544 שירת בהצטיינות באיטליה. ב-1547, כאשר אנרי השני עלה על כס המלוכה הצרפתי, דה קוליני נתמנה למפקד חיל הרגלים, וב- 1552 זכה בתואר "אדמירל של צרפת". ב-1557 ארגן את ההגנה על העיר סן-קנטן (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת) שהושמה במצור על ידי צבאו של פליפה השני מלך ספרד. העיר נפלה בידי הספרדים (10 באוגוסט) ודה קוליני נלקח בשבי, אולם עמידתו האיתנה מנעה פלישה ספרדית לצרפת. הוא השתחרר תמורת כופר נפש של 50,000 כתרים.
ב-1559, אחרי מות אנרי השני, דה קוליני, שנלאה מתככי חצר המלכות, פרש לנחלותיו. הוא קרא ספרים ששינו את דעותיו והפך לפרוטסטנטי. תחת פיקודו של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, דה קוליני לחם בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) שבו הפסיד לפרנסואה הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים. ב-18 בפברואר 1563 האחרון נפצע באופן אנוש בידי מתנקש הוגנוטי ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן. משפחת גיז הטילה את האחריות לרצח על דה קוליני. יחד עם דודו, אן דה מונמורנסי שייצג את הקתולים, דה קוליני השתתף בשיחות שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שהביא לסיומה של מלחמת הדת הראשונה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. קטרינה דה מדיצ'י, שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה המלך שארל התשיעי, הזמינה לצרפת חיל שכירים שווייצרי. דה קונדה ודה קוליני שחששו לחייהם ניסו לתפוס את המלך ואת אמו, אך ללא הצלחה (ספטמבר 1567). הם הזמינו לצרפת חיל שכירים גרמני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי, שנפל בקרב זה.
בז'רנאק (13 במרץ 1569), דה קונדה, שנכנע אחרי שהפסיד בקרב, נרצח על ידי הקתולים. דה קוליני הוביל את צבא ההוגנוטים לקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה), שבו שוב הייתה ידם של הקתולים על העליונה. אך ב-1570 הוא הוביל את ההוגנוטים להתקפה על פריז. קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו הסכם שלום, ובנה המלך שארל התשיעי אישר הסכם זה (8 באוגוסט 1570). אולם האפיפיור פיוס החמישי ופליפה השני מלך ספרד הביעו את התנגדותם לוויתורים להוגנוטים.
ב-1571 דה קוליני שב לחצר המלכות, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר שארל התשיעי. הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים שלחמו נגד ספרד בארצות השפלה. קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו שנדחתה על ידי מועצת המדינה.
ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה בהיותו ברחוב בפריז ונפצע באופן קל. המלך ביקר אותו בביתו, אך אם המלך מנעה מהם אפשרות לשוחח. כעבור יומיים הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שראה בדה קוליני את האחראי לרצח אביו, פרנסואה הדוכס מגיז. גופתו של דה קוליני הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה. מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים בפריז ובערי השדה.
פול לה-גואן
קטאר איירווייס
כווית איירווייס
רגמים בדרום מערב ירושלים
רגמים בדרום מערב ירושלים הם קבוצה של רגמים המצויות בדרום-מערב ירושלים, החל מבית זית בצפון וכלה בעיר גנים וגבעת משואה בדרום. הכינוי "רגמים" הוא כינוי שהעניקה ד"ר רות עמירן למקבץ של תלוליות אבנים ועפר שנוצרו בידי אדם ללא רבדים (בניגוד לתל שבו נמצאות מספר שכבות ריבוד של יישובים שנחברו זו על גבי זו). תלוליות דומות נתגלו גם בקפריסין.
בדרום מערב ירושלים נמצאו 19 רגמים (כמחציתם הוסרו), והם מופו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי רות עמירן. קוטר הרגמים נע בין 10 ל-42 מטר, וגובהם בין 3 ל-9 מטר.
היסטוריה.
הרגמים נחקרו לראשונה בשנת 1923 על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט, שביצע חתך ברגם מס' 2 (כיום בלב שכונת גבעת משואה) אותו תיארך למאה ה-10 לפנה"ס לפי שברי החרסים שמצא.
בשנת 1953 התקיימה חפירה יסודית בהנחיית ד"ר רות עמירן ובמימון משרד העבודה. בחפירה הוסרה כל הערמה מאחד הרגמים בשכונת קריית מנחם, תוארכו הממצאים למאה השביעית לפני הספירה (תקופת ממלכת יהודה). בתחתית הרגם נתגלה מבנה בן 17 צלעות וסמוך לו בור עם שרידי שרפה.
בחפירת הצלה שערך ד"ר גבריאל ברקאי ברגם מס' 4 נמצאו ממצאים המתאימים למאה ה-8 לפנה"ס, כולל חותמות המתייחסות לחזקיהו.
מטרת הרגמים.
קיימים מספר הסברים עיקריים למהותם של הרגמים:
שכונה י&quot;א (באר שבע)
טיסת הליוס איירווייס 522
שרונה (מושבה)
שָׁרוֹנָה (בגרמנית: Sarona; הגייה: זָרוֹנָה) הייתה המושבה הרביעית שהקימו הגרמנים הטמפלרים בארץ ישראל, במחצית השנייה של המאה ה-19. המושבה הוקמה ארבעה קילומטרים צפונית ליפו, ואחרוני בתיה שוכנים מאז בתל אביב-יפו בין שדרות שאול המלך מצפון, דרך בגין במזרח, רחוב הארבעה מדרום ורחוב לאונרדו דה וינצ'י ממערב. מקצתם נמצאים היום בתוך בסיס הקריה. המרחב החקלאי של שרונה השתרע לכיוון מזרח על שתי גדותיו של ואדי מוסררה, לשם חציתו בכלי אופן נעזרו בגשר שרונה על מעבר מוסררה, בצפון מזרח לפחות עד פרדס גולדברג ובמערב משני צידי רחוב אבן גבירול של ימינו ועד נחל הירקון.
בתחומה של המושבה התמקמו ברבות הימים מוסדות השלטון הבריטיים, ולאחריהם מוסדות השלטון של מדינת ישראל באזור המכונה "הקריה". מאז שוכנים בחלקה הצפוני מתקני צבא, משרדים ממשלתיים ועד 2017 שכן במקום מתחם רשות השידור בתל אביב. ובחלקה הדרומי - מדרום לרחוב קפלן התבצעו עבודות שימור כחלק מתוכנית פיתוח של האזור. הרחובות המרכזיים של המושבה הם הרחובות קפלן ודוד אלעזר של ימינו, הניצבים זה לזה ויוצרים את צורת הצלב שאפיינה את תכנון המושבות הטמפלריות.
היסטוריה.
הקמת המושבה.
שרונה הוקמה על ידי הדור השני של בני המושבה הגרמנית ביפו שביכרו חיי חקלאות על חיי עיר. שמה ניתן לה על ידי מייסדה בשל מיקומה בדרום שפלת השרון. באוגוסט 1871 נרכשו 600 דונם אדמה ממנזר יווני ליד יפו ובאוקטובר אותה שנה הונחה אבן הפינה למושבה. במקום הוקמה מושבה חקלאית, שנבנתה במתכונת קלאסית של כפרים בדרום גרמניה. בתים אלה היו לרוב חד קומתיים, וכללו עליית גג וקומת מרתף למשרתים. חומר הבנייה היה מקומי, ולכן רוב הבתים נבנו בכורכר (בניגוד לבתי המושבה הגרמנית בירושלים למשל, שבתיה בנויים אבן גיר). הטמפלרים הביאו לארץ ישראל שיטות חקלאיות מודרניות וכלים חקלאיים מודרניים.
שני המגרשים בצומת המרכזי, הצפוני, של המושבה הוקצו למבני ציבור: בית קהילה ובית העם, וכן בית בד, יקב גדול, וכשלושים בתי מגורים. סביב המושבה הבנויה השתרעו אלפי דונמים של שדות חקלאות, בהם גידלו הטמפלרים מטעי הדרים, כרמים, עצי זית, חיטה ועוד. את המושבה מדד ותכנן בן העדה תיאודור זנדל. תכנון המושבה נעשה בצורת צלב: הרחוב הראשי כריסטוף הופמן (היום דוד אלעזר) ודרך הים (כיום רחוב קפלן). משפחת למלה נמנתה על המשפחות המייסדות של שרונה. כריסטיאן פרידריך למלה (מוכר לתושבי שרונה בשם "פריץ"), גנן במקצועו, נטע בסוף המאה ה-19 פרדס בן שישים דונם, שנחשב בין המשובחים ביפו. תוצרת הפרדס שווקה תחת השם תפוזי ג'אפה לגרמניה. הפרדס זכה מאוחר יותר לשם "פרדס ליטוינסקי". ביתו של פריץ למלה עומד עד ימינו ברחוב דוד אלעזר 11 (רחוב כריסטוף אז).
פריץ ואחיו נטעו גם כרמי ענבים לייצור יין, ואת תוצרתם עיבדו ליין ביקב שרונה.
יחסי הקהילה עם היישוב העברי עד מלחמת העולם הראשונה היו תקינים. המתיישבים הגרמנים אף העסיקו בחליבה יהודים על מנת שמוצרי החלב והגבינה שלהם יהיו כשרים ויוכלו להמכר ליהודי יפו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 דווח כי אוכלוסיית שרונה מונה כ-270 נפשות.
מלחמת העולם הראשונה.
ערב מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה ניכרה מתיחות בין הטמפלרים תושבי שרונה לבין בני היישוב העברי, בשל החסות שקיבלו תושבי יפו ותל אביב מרוסיה, אויבתה של גרמניה, והתלקחו עימותים בין בני הנוער.
בפרוץ המלחמה התגייסו רבים מבני המושבות לצבא הקיסרי, והמושבות שימשו בסיס לסוכני ריגול ותעמולה גרמנים.
בנובמבר 1917 טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון וקו שתי העוג'ות התייצב, נעמדו זה מול זה הכוחות הבריטיים מדרום לנהר וכוחות הצבא העות'מאני מצפון לו. באותם ימים הירקון עדיין היה נהר במלוא עוצמת ספיקתו, שני רק לנהר הירדן, ונחשב למכשול טבעי משמעותי. חיל המשלוח נזקק לחומרי גלם ולשטח היערכות על מנת להרכיב את הציוד לצליחת הירקון, ולשטחי אימון בהפעלת הציוד. מכיוון שהיה חשש כי המשמרות הטורקים שסיירו לאורך הירקון יגלו את ההכנות, הרחיק הפיקוד הבריטי של חיל המשלוח את זירת ההכנות וההצטיידות לצליחה עד לשרונה, וזאת אף על פי שהטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית, נחשבו נתיני אויב.
לאחר הכיבוש הבריטי, נשלחו הגברים, יחד עם שבויי מלחמה גרמנים, רובם למחנה המעצר בסידי בישר, חלקם גם למעדי ולטורה.