ב"קדם-אירוויזיון" התמודדו מספר שירים שהגיעו למקום האחרון או זכו למיקום נמוך בתחרות עצמה, אולם הפכו ללהיטים גדולים לאחר מכן. ב-1983 התמודדה פנינה רוזנבלום עם השיר "תמיד אישה", והגיעה למקום האחרון. במהלך השנים התנגן השיר ברדיו שוב ושוב, ורוזנבלום הוזמנה לתוכניות טלוויזיה רבות לבצע את השיר, כולל בתחרות קדם האירוויזיון של שנת 2011. ב-1992 התמודד ירון חדד עם "זודיאק" (דודו ברק ויוני רועה) והגיע למקום התשיעי (מתוך 12 שירים). השיר הפך ללהיט לאחר התחרות, ומתנגן ברדיו גם היום.
הלהיט המוכר ביותר שהגיע למקום האחרון (עם נקודה אחת) ב"קדם-אירוויזיון" הוא "הלוואי" (מילים: אהוד מנור) של בעז שרעבי, שהתמודד בקדם אירוויזיון 1986.
דויד ד'אור
מעילה בהקדש
חירם ממטה נפתלי
חִירָם (ולפעמים חִירוֹם) הוא דמות מקראית, אמן עברי, בן העיר צור, שנשלח על ידי חירם מלך צור (אין לבלבל ביניהם) אל שלמה המלך, לצורך בנייתו של בית המקדש הראשון. חירם עשה את עבודות הנחושת לבית המקדש ולכליו.
זהותו וייחוסו.
לפי הנאמר בספר מלכים, היה חירם מבני ישראל, משבט נפתלי, בן העיר צור.
פרטים נוספים מוסיף הכתוב בספר דברי הימים:
לפי הנאמר בדברי הימים, אמו הייתה משבט דן. &lt;BR&gt;
פרט נוסף שמתחדש בדברי הימים, שחירם מלך צור שלח את חירם-משבט-נפתלי אל שלמה, לבקשתו. פרט נוסף שלא הוזכר בספר מלכים, הוא היותו של חירם אומן גם בזהב, בתכלת, בארגמן ובברזל, ולא רק בנחושת. הרד"ק כותב בפירושו (מלכים-א ז, יד), שהכתוב בספר מלכים ציין רק את הנחושת, מפני שלצורך הנחושת הוזמן אל שלמה.
עבודת שבט דן.
בהתייחסותו לעובדה שאימו של חירם באה משבט דן, מביא התלמוד מאמר שקושרת את שמו של חירם עם אהליאב בן אחיסמך, שעסק בבניין המשכן במדבר, והיה גם הוא בן שבט דן:
בשותפות עם שבט יהודה.
מדרש נוסף שמוזכר בעניינו של חירם, משווה בין שותפותו של שבט דן עם שבט יהודה בבניין בית המקדש הראשון לבין השותפות בבניין המשכן:
בפירוש המיוחס לרש"י בדברי הימים (דהי"ב ג, יז) מובאת הצעה שבעמודי מקדש - "יכין ובועז" - הנציחו שלמה וחירם שני אנשים גדולים משבטיהם, ובכך טבעו במקדש את השותפות שבין השבטים הללו:חירם שהיה מבני דן עשה את העמודים, קרא את האחד: "יכין" - על שם אביו שמשון... ושלמה קרא לשני: "בועז" - על שם זקנו בועז...
עבודתו.
חירם עבד, בבניין המקדש וכליו, בעבודות הנחושת. על מלאכתו נמנים עמודי יכין ובועז, ים הנחושת של שלמה, המכונות (בסיס נייד להעמיד עליו את הכיור) והכיורים. כמו כן עשה את כלי הנחושת (סירות, יעים ומזרקות).
פירוט העבודות נמצא בספרים מלכים ודברי הימים:
במסורת הבונים החופשיים.
בקרב מסדר הבונים החופשיים, ניתן מעמד גבוה לדמותו של חירם (המכונה בפי הארגון "חירם אביף" או "בן האלמנה"), שכן מסורת הארגון מייחסת את שורשיו להתארגנות הבנאים שבנו את בית המקדש, וחירם בראשם. השם הפרטי "חירם" מקובל בקרב בנים לחברי הבונים החופשיים.
הסיפור אודות חירם הוא אחד מיסודות תורת הבונים החופשיים. הסיפור מתחיל עם הגעתו של חירם לירושלים ועם מינויו על ידי המלך שלמה כאדריכל הראשי והאחראי על עבודות בניית בית המקדש. כשעמדה עבודת בניין המקדש לקראת סיומה, ארבו לו שלושה בנאים כאשר יצא מהבניין ודרשו ממנו שימסור להם את סודות הבנאי הראשי. חירם התעמת עם כל אחד מהם וכאשר עמד בסירובו לחשוף את הסודות הם תקפו אותו באמצעות כלי עבודה. השניים הראשונים גרמו לפציעתו והאחרון גרם למותו.
רוצחיו של חירם הסתירו את גופתו תחת ערימה של פסולת בנייה ובלילה שבו למקום כדי להעביר אותה אל מחוץ לעיר, שם הם קברו אותו בקבר רדוד שסומן בענף של עץ שיטה. כשהאחראי על עבודות בית המקדש נעדר מעבודתו ביום המחרת, שלח המלך שלמה קבוצה של בנאים לחפש אחריו. ענף עץ השיטה התגלה במקרה וגופתו של חירם הוצאה מהקבר כדי שתיטמן בקבורה מכובדת. מקום מחבואם של אותם בריונים התגלה גם כן והם הובאו למשפט. שלמה הודיע לצוות הבנייה שכעת אבד סודו של הבנאי הראשי והוא החליפו בסוד חלופי. מילת הקוד האמיתית נחשבה לסוד בקרב הבונים החופשיים, אך במשך מאות שנים התרחשו התגלויות שונות למילת הקוד, התגלויות שבהן מילת הקוד הייתה בדרך כלל שונה בכל פעם. סיפור זה מיוחס לבניה החופשית האנגלו-אמריקאית.
בבניה החופשית היבשתית הסיפור שונה במקצת. מספר רב של בנאים ראשיים (לא רק חירם) עבדו בבניית בית המקדש ושלושת הבריונים ביקשו לגלות את מילות הקוד ואת הסימנים שיאפשרו להם לקבל שכר גבוה יותר. סופו של הסיפור זהה, אך הפעם נמצאה גופתו של חירם על ידי הבנאים הראשיים. הסודות לא אבדו, אך שלמה מורה לקבור אותם מתחת למקדש ולחרוט אותם על קברו של חירם. הסודות שעל פי המסורת המקבילה אבדו, הועברו לידיו של הבנאי הראשי החדש כחלק מסדר הפולחן. בגרסה זו מכונה חירם לעיתים בשם "אדונירם".
ß היא ליגטורה של האות ſ (או s ארוכה) עם האות s או z, שהפכה לאות בפני עצמה בשפה הגרמנית. שמה הגרמני של האות הוא אֶסְצֶט (Eszett) או S חדה . בכתיב גרמני ניתן בתנאים מסוימים להחליף את האות ß בצירוף ss, וכך עושים תמיד כאשר האות אינה זמינה לשימוש (למשל במקלדת מחשב או מכונת כתיבה שהאות אינה מופיעה בה). לאות ß אין כתיב רישי, משום שהיא לעולם אינה מופיעה בתחילת המילה - בכך היא ייחודית בין כל האותיות בכתב הלטיני. בניגוד לאות S, שיש לה בגרמנית שלוש הגיות שונות (כמו סמ"ך, זי"ן או שי"ן בעברית), את האות ß הוגים תמיד כמו סמ"ך.
על פי חוקי סדר האותיות בגרמנית יש לראות את ה-ß כאילו היא ss. לדוגמה, סדר המילים הנכון הוא:
היסטוריה.
לליגטורה ß שני מקורות נבדלים:
הליגטורה הראשונה הייתה בשימוש נפוץ בגופנים מסוג 'אנטיקווה' ובכתבי יד בשפות אירופיות רבות (כולל אנגלית, איטלקית וצרפתית), אך היא יצאה משימוש משהפסיקו להשתמש ב-ſ בסוף המאה השמונה עשרה.
בגופנים הגותיים בגרמנית הייתה הליגטורה ſz בשימוש מאז ימי הביניים. במעתק ההגאים השני של השפות הגרמאניות הפך הצליל /t/ בפרוטו-גרמאנית לצליל /s/ או /ts/ בגרמנית בינונית ועילית. בתחילה נכתבו שני ההגאים zz, אבל עד מהרה כבר החלו להבדיל ביניהם באמצעות הכתיב: ſz או tz. הצליל /s/, שנכתב ſz, היה שונה בתחילה מצליל הצירוף ss, שהיה קיים כבר בגרמנית עתיקה, אבל ההבדל נעלם בימי הביניים. לפיכך נוצר בלבול בין האיות ſz והאיות ss. האבחנה המודרנית בין שני האיותים נוצרה רק מאות שנים לאחר מכן, ורק ברפורמת האיות של 1901 נקבע סטנדרט אחיד לשימוש בשתי הצורות.
טקסטים גרמניים נכתבו לרוב באותיות גותיות. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, משהחלו להדפיס יותר ויותר טקסטים גרמניים בגופנים בסגנון אנטיקווה (כלומר, אותיות לטיניות רגילות), החלו המדפיסים לחפש חלופה לטינית לליגטורה הגותית, משום שרצו לשמר את האבחנה בין ſz ל-ss. כיום ההבחנה בין שתי הצורות היא הכרחית, על-פי רפורמת הכתיב הגרמנית של 1996.
ארבע דרכים טיפוגרפיות נמצאו כדי להביע בדפוס 'אנטיקווה' את הליגטורה ß:
ברוב הגופנים הלטיניים כיום מעוצבת האות ß לפי הדרך השנייה או הרביעית, ואילו שתי האחרות נדירות למדי.
השימוש בגרמנית כיום.
מאז רפורמת האיות הגרמנית ב-1996, מיוצג הצליל /s/ באמצעות ß או ss בכל מקום שבו האות s לבדה תישמע כ-/z/, על פי החוקים הבאים:
לעיתים נדירות יגרום החילוף בין ss ל-ß לא רק לשינוי באורך התנועה שלפני, אלא גם לשינוי במשמעות:
על כל פנים, אם משתנה התנועה בהטיית הפועל, ß עשויה להתחלף ב-ss, לדוגמה, beißen ('לנשוך'), wir / sie haben gebissen ("[הם/אנחנו] נשכנו").
החלפת ß ב-ss וכתיב ברישיות.
אם האות ß אינה זמינה, משתמשים ב-ss במקומה. הדבר נכון בעיקר בעת כתיבה ברישיות, משום שאין לאות ß כתיב רישי (על כל פנים, במסמכים משפטיים נהוג לשמור על האות ß כדי למנוע בלבול; לדוגמה: HANS STRAßER).
אם מחלקים מילה במעבר בין שורות, יש למקֵף במקרה כזה בין שתי האותיות S, לדוגמה Stras-se (באיות רגיל: Stra-ße). בחדרי צ'אט באינטרנט מקובל היום גם שימוש באות B כחלופה ויזואלית מהירה, אם כי לא-תקנית. לעיתים קרובות מחליפים ß ב-ss כשמוזכר שם גרמני בטקסט בשפה אחרת הנכתבת באותיות לטיניות. זהו הנוהל המקובל ברוב העיתונים החשובים ברוב שפות אירופה.
שווייץ וליכטנשטיין.
בשווייץ וליכטנשטיין מחליפים על פי רוב את כל האותיות ß ב-ss. על פי מילון דודן (Duden), שהוא הסמכות הרשמית בכל הנוגע לחוקי השפה הגרמנית, הדבר מותר בשתי מדינות אלו. דוברי גרמנית ממדינות אלו לעיתים קרובות אינם יודעים מתי להשתמש ב-ß, אף כי הם נתקלים בה כל אימת שהם קוראים טקסט גרמני שמקורו מחוץ לשווייץ.
ה-ß יצאה בהדרגה משימוש בשווייץ בשנות ה-30 של המאה העשרים, כשרוב הקנטונים של שווייץ החליטו לא ללמד אותה עוד בבתי הספר וכשהדואר השווייצרי הפסיק להשתמש בה בשמות מקומות. הנויה צירכר צייטונג (Neue Züricher Zeitung) היה העיתון האחרון שהפסיק להשתמש באות ב-1974. כיום היחידים שעושים שימוש באות בשווייץ הם בתי הוצאה לאור המדפיסים ספרים שנועדו להפצה גם מחוץ למדינה.
אחת הסיבות לצאתה של ה-ß משימוש הייתה הופעתה של מכונת הכתיבה והפופולריות הגוברת שלה. מאחר שמכונות כתיבה שווייצריות נועדו לשימוש בידי דוברי גרמנית, צרפתית ואיטלקית, היו בהן קלידים לאותיות הצרפתיות והאיטלקיות è, é, à, ç וכן לאותיות הגרמניות ä, ö, ו-ü, כך שלא נותר מקום לאות ß.
השימוש ב-ß לפני הרפורמה של 1996.