פוסט-טראומה - מחקרי הדמיה מצאו כי מטופלים בעלי פוסט טראומה הפגינו ירידה בפעילות האינסולה הקדמית הימנית, אזור זה אחראי על זיהוי חוסר ההתאמה בין מצב קוגניטיבי וגופני (אינטרוספטי). בנוסף נמצא כי מטופלים אלה הראו ירידה באקטיבציה של סיבי הלמינה 1, המקושרים לתלמוס ולאינסולה ומועברים דרכם תחושות גופניות, כלומר הוצע כי מטופלים אלה חווים חוסר באינטרוספציה.
אנורקסיה נרבוסה - מטופלים בעלי אנורקסיה נרבוזה לרוב מפתחים חוסר רגישות לסיגנלים אינטרוספטיים מהגוף, כמו רעב, אך עם זאת מדווחים על רגישות לתחושות אחרות. למרות הפוקוס העיקרי במחלה על נראות חיצונית של הגוף, ישנם דיווחים על שינויים בתוך הגוף עצמו, למשל תחושה בלתי מובחנת של שובע או חוסר הבחנה בין מצבים רגשיים לתחושות גופניות (אלקסיתימיה).
דיכאון מז'ורי - מחקרים מצאו כי נשים הסובלות מדיכאון זה נוטות להיות פחות מדויקות במשימה של זיהוי קצב לב (משימה אינטרוספטית), מאשר גברים עם אותו דיכאון. בנוסף נמצא שמטופלים עם דיכאון זה, באופן כללי מדייקים פחות במשימת זיהוי קצב הלב, לעומת זאת, מטופלים מדוכאים בעלי התקפי חרדה, מראים דפוס של עלייה באנטרוספציה לעומת מדוכאים ללא חרדה.
הפרעה טורדנית-כפייתית - נמצא כי בעלי הפרעה זו מראים דיוק גבוה יותר במשימת זיהוי קצב לב.
אוטיזם - נבדקים על הספקטרום האוטיסטי מראים פחות מודעות אינטרוספטית מאשר נבדקים בריאים. יש המשערים שדפוס זה נובע מאלקסיתימיה (חוסר יכולת להרגיש, להביע ולזהות רגשות), שלרוב מקושרת עם אוטיזם. עם זאת, ישנם מחקרים המראים שלאורך זמן, אוטיסטים מראים עלייה באינטרוספציה ואף עוקפים את הנבדקים הבריאים.
קשר לרווחה נפשית.
כיום ישנו ריבוי של מחקרים העוסקים בניסיון להבין לעומק את מנגנון האינטרוספציה, בדגש על איך עיבוד אינטרוספטי מעוצב על ידי ניסיון בתרגול יכולת זו. הבנה זו חשובה משום שהיא תוכל לספק תשובות בנוגע למרכיבים ברווחה נפשית ועמידות לסטרס. הקשר בין אינטרוספציה לרווחה נפשית מתווך על ידי מנגנון של ויסות עצמי, אשר עוזר לאדם להגיע להומאוסטזיס (איזון גופני) - אשר מוביל לרווחה הנפשית. כלומר, כאשר אדם הוא בעל יכולת אינטרוספטית גבוהה יותר, יש סיכוי גדול שהוא יהיה בעל יכולת לווסת את רגשותיו ותגובותיו בצורה אדפטיבית ומיטבית, וויסות זה יוביל לרווחה נפשית גבוהה יותר.
בנוסף, מחקרים מציעים כי רפלקציה על תהליכים אינטרוספטים חשובה להתנהגות אדפטיבית בעולם, כלומר כאשר אדם חושב על אינטרוספציה או מבצע אותה, הדבר מוביל אותו להתנהג באופן התואם יותר את סביבתו. הגוף שלנו מעביר לנו מסרים באופן קבוע, בנוגע לתחושות פיזיות, רגשות ועוד, ככל שאדם לומד להקשיב לגופו באופן מדויק וסדיר יותר, הוא מקבל יותר מידע על עצמו, ומודע לעצמו. אותה מודעות עצמית מובילה את האדם להגיב לסביבתו בצורה מותאמת יותר, פרופורציונלית יותר ובהתאמה למציאות הגופנית והרגשית של אותו אדם.
אינטרוספציה במדיטציות, בדגש על מיינדפולדנס.
מדיטציות המבוססות גוף (בעלות דגש להתבוננות פנימית וחיצונית על הגוף), לרוב מערבות קשב לתחושות אינטרוספטיות. למדיטציות אלה מספר מטרות מעבר לתרגול מודעות אינטרוספטית, ומעניקות שיטה ייחודית לאימון אותה מודעות. אחת מהמדיטציות הללו היא מיינדפולדנס, המכילה בתוכה תרגול אינטרוספטי נרחב. מקובל להגדיר מיינדפולדנס כיום כמודעות פתוחה, לא שיפוטית וקשובה לזרם המחשבות והחוויות בהווה, עם דגש על חוויות פנימיות וחיצוניות בגוף. מיינדפולדנס קיבלה בשנים האחרונות במה מרכזית במחקרים מדעיים עקב השפעתה על בריאות, ובמיוחד על הקשר לדיכאון. נמצא כי מיינדפולדנס אינטרוספטי משנה תפקודים קוגניטיביים נרחבים כמו ייחוס עצמי, קשב, וויסות רגשי.
שינויים מוחיים בעקבות תרגול מדיטציה הכוללת אינטרוספציה.
מגוון מחקרים בדקו את ההשערה כי תרגול אינטרוספטי ושיפור יכולת זו, בעל השפעה מיטיבה על המוח במגוון אופנים:
עלייה בצפיפות החומר האפור-
בעזרת MRI (דימות תהודה מגנטית), נבדקו מוחות של מתרגלי מדיטציה ולא מתרגלים, בבחינת אזורים ספציפיים הידועים כפעילים בעת המדיטציה. התוצאות הראו כי ישנה צפיפות חומר אפור גדול יותר בהיפוקמפוס הימני, האינסולה הימנית, ובג'יירוס הטמפורלי במוחות המתרגלים לעומת הלא מתרגלים. ממצא נוסף המחזק את הממצא הוא שניתן היה לצפות את רמת הצפיפות באזורים אלה, על פי כמות תרגולי המדיטציה. משמעות הגדלת הצפיפות החומר האפור במוח היא יותר גופי תאים באותו אזור, כלומר יותר תקשורת והעברה עצבית באותו האזור.
הגברת פעילות באזורים הקשורים למדיטציה אינטרוספטית-
במחקרים אחרים נמצאו שינויים באזורים מוחיים מגוונים כתוצאה מתרגול מדיטציה הכוללת בתוכה מרכיב אינטרוספטי בהיקף רחב בהשוואה ללא מתרגלים. עיקר הממצאים הראו פעילות מוגברת באזורים מסוימים ואף קישוריות גבוהה יותר בינם לבין אזורים אחרים, כלומר התקבלה תמונה מוחית שונה באופן הפעילות והקישוריות בין מתרגלי מדיטציה ללא מתרגלים.
ב ACC האחראי על ויסות של קשב ורגשות נמצאה פעילות מוגברת אצל המתרגלים לאחר המדיטציה בתגובה למצבים שונים כגון סטרס ורגיעה.
ב PFC (הקורטקס הפרה פרונטלי) המשתתף בעיבוד קשב ורגשות נמצאה אקטיבציה גבוהה יותר וקשר חזק יותר לאמיגדלה (המקושרת לרגשות של פחד וגועל).
באינסולה האחראית על מודעות ועיבוד רגשות, נמצאה אקטיבציה מוגברת אצל מתרגלי המדיטציה בזמן מנוחה לעומת לא מתרגלים.
בסטריאטום האחראי על ויסות של קשב ורגשות נמצאה אקטיבציה גבוהה יותר אצל מתרגלי המדיטציה בזמן מנוחה לעומת אנשים שלא מתרגלים.
יחסי אזרבייג'ן–ניז'ר
יחסי אזרבייג'ן–ניז'ר הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה של ניז'ר.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית ב-10 באוקטובר 1995. ב-13 באוקטובר 2009, מנהל המחלקה של משרד התרבות של ניז'ר ביקר באזרבייג'ן כחלק מכנס ECO שנערך בבאקו, בירת המדינה.
היסטופלסמוזיס
מחלת ההיסטופלסמוזיס (Histoplasmosis) (ידועה גם בשם "מחלת המערות", "מחלת דרלינג", "מחלת עמק אוהיו", רטיקולואנדותליוזיס ("reticuloendotheliosis"), ו-"מחלת חוקרי המערות"). המחלה הנגרמת על ידי פטרייה בשם היסטופלסמה קפסולטום ("Histoplasma capsulatum)". תסמיני זיהום אלה עשויים להשתנות במידה רבה, אך המחלה משפיעה בעיקר על הריאות. לעיתים, מושפעים גם איברים אחרים, במקרה זה היא קרויה המחלה היסטופלסמוזיס מפושטת, שיכולה להפוך לקטלנית בהיעדר טיפול.
היסטופלסמוזיס נפוצה בחולי איידס בהיותם מדוכאי חיסון. בני אדם בעלי מערכת חיסונית תקינה, אשר נדבקו במחלה, יהיו מוגנים באופן חלקי כנגד המחלה אם ידבקו מחדש.
הפטרייה "היסטופלסמוזה קפסולטום" ("Histoplasma capsulatum") מצויה בקרקע, קשורה לעיתים קרובות למציאותם של גללי עטלפים בשלבי ריקבון או ללשלשת עופות. בעת ביצוע חפירות בקרקע, למשל בעת חפירה ארכאולוגיות או בזמן ביצוע עבודת עפר לצורכי בנייה, עלולים להשתחרר עם האבק מרכיבים זיהומיים הנשאפים ומתיישבים בריאה.
סימנים וסממנים.
סממני זיהום של היסטופלסמוזיס יחלו להופיע החל מ 3 עד 17 ימים לאחר החשיפה; הממוצע הוא 12 עד 14 ימים. ברוב האנשים שנדבקו לא מוצאים ביטויים קליניים בולטים. שלב ההדבקה החריף של היסטופלסמוזיס מאופיין בסימפטומים נשימתיים שאינם ספציפיים, המתבטאים לעיתים קרובות בשיעול או בסממנים דמויי שפעת. בצילום חזה הממצאים יהיו תקינים ב 70-40% מהמקרים. מקרים של מחלת היסטופלסמוזיס כרונית עשויים להידמות לשחפת. היסטופלסמוזיס מפושטת עלולה להשפיע באופן רב מערכתי באיברים שונים, ובהיעדר טיפול היא עלולה להיות קטלנית.
בעוד שהיסטופלסמוזיס הוא הגורם הנפוץ ביותר לדלקת המדיאסטינום (בֵּינָה או מֵצַר) (mediastinitis), היא עדיין נחשבת כמחלה נדירה. זיהומים חמורים עלולים לגרום לכבד מוגדל (hepatomegaly), וטחול מוגדל (splenomegaly), או לשניהם בו זמנית (hepatosplenomegaly), לימפדנופתיה, הגדלת בלוטת יותרת הכליה. לנגעים יש נטייה לעבור הסתיידות ככל שתהליך הריפוי מתקדם.
תסמונת היסטופלסמוזיס משוערת של העין (Presumed ocular histoplasmosis syndrome (POHS) גורמת לכוריורטיניטיס (chorioretinitis - דלקת דמית העין) שבו דמית העין ורשתית מצולקות, וכתוצאה מכך אובדן ראייה בדומה לניוון מקולרי. למרות שמה, מקורה בהיסטופלסמה שנוי במחלוקת. בשונה מ POHS, היסטופלסמוזיס חריף של העין עלול להתרחש לעיתים רחוקות בכשל חיסוני.
סיבוכים.
בהיעדר טיפול מתאים ובמיוחד במטופלים מדוכאי חיסון, מידת הסיבוכים עלולה להתגבר. זה כולל דלקת ריאות חוזרת ונשנית, כשל נשימתי, דלקת מדיאסטינום (mediastinitis) פיברוטית, תסמונת הוריד הנבוב העליון, פיברוזיס מתקדם של בלוטות לימפה, חסימת כלי דם ריאתיים. דלקת מדיאסטינום פיברוטית הנה סיבוך חמור העלול להיות קטלני. למעשנים עם מחלת ריאות סטרוקטורלית קיים סיכוי גבוה יותר לפתח היסטופלסמוזיס כרוני.
לאחר החלמתם של הנגעים, בלוטות לימפה שהסתיידו עלולות לגרום לשחיקה של קירות דרכי הנשימה ולגרום לגניחת דם (hemoptysis).
מנגנונים.