לדברי גריימס, התשובה "כן" היא תשובה חיובית והתשובה "לא" היא תשובה שלילית, ללא קשר לצורת השאלה. עם זאת, תשובה של "כן" בלבד או "לא" בלבד לשאלת כן-לא עלולה להיות דו-משמעית, בשפה האנגלית ובשפות נוספות. לדוגמה בתשובה לשאלה:
ניתן להשיב "כן", אך לתשובה זו יש שתי משמעויות שונות וסותרות: "כן, אני לא מכה את אשתי" או "כן, אני כן מכה את אשתי". חוסר הבהירות הזה לא קיים בכל השפות. למשל, בשפה הולשית לתגובה "ydw" ("אני") אין דו משמעות כזו, כאשר זו משמשת כתגובה לשאלה.
ישנן שפות שאינן פועלות על פי תיאורו של גריימס לעיל, כגון טוק פיסין ופולנית.
דו משמעות נוספת עם שאלות כן-לא מקורה במילה "או" - שיכולה להתפרש הן כאו כוללני והן כאו מוציא. לרוב, בשפה האנגלית ובשפות נוספות, שואלי שאלות כן-לא מתכוונים לאו המוציא, וכאשר נשאלות שאלות כגון:
אין הם מצפים לתשובה כגון "כן".
דו משמעות זו אינה ייחודית לשפה האנגלית, והיא קיימת בשפות אחרות, למשל גרינלנדית.
שידול.
שאלות כן-לא יכולות להיות מנוסחות בצורה חיובית או שלילית. יש הסבורים שאופן הצגת שאלות כן-לא, בצורה חיובית או בצורה שלילית, עשוי לשדל את המשיבים לענות תשובה מסוימת. בפרט, נמצא כי בקרב ילדים קיימת נטייה לתאימות, כלומר: בהתאם לאופן ניסוח השאלה, בצורה חיובית או בצורה שלילית, הן מגיבים בהתאם.
לדוגמה: כאשר ילדי גן נשאלים "האם ספר זה גדול?" הם נוטים להשיב "כן", אבל אם הם נשאלים "האם ספר זה לא גדול?" הם נוטים להשיב "לא".
הנרי המלך הצעיר
יחסי איראן–סן מרינו
יחסי איראן–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים.
בין שתי המדינות נחתם הסכם אחד בלבד:
לנסובייט
רובע המזקקות
רובע המזקקות (באנגלית: Distillery District) הוא אזור מסחר ומגורים בטורונטו, אונטריו, קנדה. ממוקם ממזרח למרכז העיר ומכיל בתי קפה, מסעדות וחנויות ששוכנו בתוך בנייני המורשת של מזקקת גודרהאם וורטס (Gooderham and Worts) לשעבר. האזור משתרע על פני 52.61 דונם וכולל יותר מ-40 בנייני מורשת ועשרה רחובות, והוא האוסף הגדול ביותר של הארכיטקטורה התעשייתית של התקופה הוויקטוריאנית באמריקה הצפונית.
האזור הוגדר כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1988.
היסטוריה.
המזקקה של גודרהאם וורטס נוסדה בשנת 1832 ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה למזקקה הגדולה ביותר בעולם. כאשר ייצרה יותר מ-7.6 מיליון ליטר של ויסקי, בעיקר לייצוא בשוק העולמי, נרכשה החברה על ידי המתחרה חירם ווקר (Hiram Walker), מזקק קנדי גדול נוסף. מיקומו לצד קו הראשי של הרכבת הלאומית הקנדית וסמיכותו לשפך (המקורי) של נהר דון לימת אונטריו, יצרו חוצץ שהפריד בין הרובע לבין הקהילות השכנות הסמוכות. עם זאת, אלו איפשרו חיבור תחבורתי נוח לשאר קנדה והעולם. האזור שימש כבסיס פעולה ימי ויבשתי תעשייתי מרכזי של טורונטו בפרט וקנדה בכלל.
תהליך הדה-תיעוש באזור, שהתרחש בסוף המאה ה-20, והפסקת פעילות המזקקה, גרמו לנטישת הרובע. חלק מהמבנים התעשייתיים והמסחריים בסביבה נהרסו מעת לעת והותירו את המזקקה המקורית מוקפת בעיקר במגרשים ריקים. עם זאת, סגירת פעילות המזקקה שעוד נותרה ב-1990, יצרה הזדמנויות עסקיות להשקעה והחל תהליך פיתוח מחדש של האזור, שהכיל את האוסף הגדול והאיכותי ביותר של הארכיטקטורה התעשייתית של התקופה הוויקטוריאנית באמריקה הצפונית.
המיתון הכלכלי של תחילת שנות התשעים של המאה העשרים והצניחה במחירי הדירות ומחירי השכירות למשרדים במרכז העיר טורונטו, עיכבו את המאמצים להחיות את האזור. עם זאת, בשלהי שנות התשעים נבנו שני בנייני מגורים באזור הפריפריפריאלי של הרובע.
בעוד הרובע ממתין להשקעות ושיפוץ, האווירה ששררה בו החלה למשוך במאים לצילום סצנות לסרטים. מאז 1990, האתר שימש כאתר צילום עבור למעלה מ-800 הפקות סרטים וטלוויזיה.
חידוש.
בשנת 2001, נרכש האתר על ידי סיטיסקייפ אחזקות בע"מ, אשר הפכה את הרובע לאזור אורבני ידידותי להולכי רגל, באמצעות הרחבת מדרכות וצמצום שטחי כבישי הגישה לאזור. העבודה הושלמה והרובע נפתח מחדש לציבור ב-2003. הבעלים החדשים סירבו להשכיר את כל שטח הקמעונאות והמסעדות לרשתות או זיכיונות, ולפיכך רוב המבנים מאוכלסים בבוטיקים, גלריות לאמנות, מסעדות, חנויות תכשיטים ובתי קפה, כולל מבשלת בירה זעירה. הקומות העליונות של מספר מבנים הושכרו לאמנים כחללי סטודיו ולמשרדים בעלי "מיקוד יצירתי". מרכז הצעירים לאמנויות הבמה, נפתח באתר ומשמש כביתו של "חברת תיאטרון סולפפר" והפקות הדרמה של "קולג' ג'ורג' בראון" הסמוך. ישנן תוכניות לפתח דירות למגורים, משרדים, שטח קמעונאי נוסף על קרקעות ריקות שבשולי הרובע.
רובע המזקקות הוא אתר היסטורי לאומי של קנדה, והוא אתר לשימור תחת "חוק מורשת אונטריו" מאז 1976. הוא היה רשום על ידי מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כ"אתר חובה" בקנדה עבור תיירים ומטיילים.
ישיבת ר' מיילעס
המלוכה הצרפתית
הלנה מולוני
הלנה מרי מולוני (באנגלית: Helena Mary Molony; 15 בינואר 1883 – 28 בינואר 1967) הייתה לאומנית אירית, פמיניסטית, ופעילה למען זכויות עובדים. היא נלחמה במרידת חג הפסחא ב-1916, ומאוחר יותר הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאת קונגרס איגודי העובדים האירים.
תחילת דרכה.
מולוני נולדה במרכז דבלין, למייקל מולוני, שהיה חנווני, ולקתרין מקגראת. היא תיארה את ילדותה כנוחה, אך לא מאושרת. היא התייתמה בגיל צעיר מאמה, ולא הסתדרה עם אשתו השנייה של אביה. היה לה אח אחד, פרנק, אשר היגר מאוחר יותר, בשנת 1910, לארצות הברית יחד עם אשתו.
איניניה נה הרין.
את התעוררותה הפוליטית חוותה מולוני ב-1903, כאשר בהשראת נאום לאומני של מוד גון, הצטרפה לארגון הנשים הפמיניסטי-לאומני איניניה נה הרין (בנות אירלנד). הארגון נוסד על ידי גון משום שרוב הארגונים התרבותיים והלאומניים הדירו נשים, ואף סירבו לעסוק בזכויות נשים, כגון זכות ההצבעה. בכך פתחה מולוני בחיים שלמים של לאומנות מסורה. כשהגיעה לביתה של גון כדי להצטרף, מצאה את עצמה באמצע פשיטה משטרתית. כשנשאלה אם היא חברה בארגון, השיבה שהיא גאה לומר שכן, ומייד נעצרה. היא סייעה לגון בניהול הארגון, ולימים הייתה המנהלת בפועל. בשנת 1908 היא יסדה והייתה לעורכת כתב העת של איניניה, "Bean na hÉireann" (אשת אירלנד). באן נה הרין דגל בספרטיזם לאומי, פמיניזם, ומיליטנטיות. למולוני לא היה ניסיון קודם בעיתונות, אך עד מהרה באן זכה לפופולריות רבה.
הירחון הפך למוקד פעולה של קבוצת לאומנים מובילים: קונסטנס מרקייביץ' עיצבה את השער וכתבה טור גינון; סידני גיפורד (בשם העט ג'ון ברנן) כתב תכנים והיה חלק מצוות ההפקה; חברות ארגון אחרות שתרמו לפרסום כללו את אווה גור-בות, סוזן מיטשל, מייב קוואנה וקתרין טיינן, והשתתפו בו גם פטריק פירס, תומאס מקדונה, AE, ג'וזף פלנקט, רוג'ר קייסמנט, ארתור גריפית' וג'יימס סטיבנס. בתוכן נכלל מבחר אקלקטי של מאמרים – אופנה (בתמיכה בתוצרת אירלנד), זכויות והתארגנות עובדים, בישול, פוליטיקה, ספרות, שירה ועוד. מולוני תיארה את העיתון כ"שילוב מוזר של רובים ושיפון".
לדברי מולוני, אחד המניעים לייסוד העיתון הייתה הקמתה של מפלגת שין פיין על ידי ארתור גריפית'. גריפית' וכך מפלגתו הביעו אידאולוגיה של סרבנות, או התנגדות פאסיבית, ולא של התקוממות ומלחמה למען עצמאות. תנועתו הייתה לפופולרית, אך איניניה התנגדה לגישה זו, וכך לאומנים רבים אחרים. שין פיין גם דגלה בפוליטיקה חברתית-כלכלית שמרנית, וביקשה לייצר חברה מעמדית וקפיטליסטית, ואילו איניניה פעלה בסולידריות עם תנועות העובדים. כך שמולוני והמייסדות האחרות האמינו שיש צורך דחוף לא רק בקולן של נשים בתוך התנועה הלאומנית, אלא באופן ספציפי קולות מהפכנים. העיתון היה היחיד באותה תקופה שדגל בהיפרדות מוחלטת מבריטניה. העיתון פורסם במשך שלוש שנים, אז כבר פורסמו עיתונים לאומניים אחרים וביניהם גם עיתון נשים נוסף, והמערכת החליטה לסגור את ההוצאה ולהשקיע בפעילויות אחרות של הארגון.
מולוני הייתה פעילה מרכזית בתוכנית הארוחות של איניניה. הארגון שם למטרה אספקת מזון לילדי בית ספר, והנהיג את התוכנית באופן שלא יתקבל כצדקה, אלא כזכות. התלמידים היו צריכים להביא פני כדי לקבל ארוחה, אך סודר שלא יוכלו לראות מי מסר פני ומי לא. בפעילות זו השתתפו גם חברות איניניה אחרות, ביניהן מוד גון ומארי פרולז.
בין השנים 1903 ו-1910 שימשה כמזכירת הארגון, ואז לקחה על עצמה את התפקיד מארי פרולז.
בתקופה שלפני המיזוג של איניניה עם קומן נה מאן ותחילת מלחמת העולם הראשונה, עיקר פעילותה הייתה נגד גיוס אירים לצבא הבריטי.
איגודי עובדים ורפובליקניזם.
למולוני הייתה גם קריירה בתור שחקנית, והיא הייתה חברה בתיאטרון אבי. היא הייתה פופולרית ומצליחה, ושיחקה בין היתר במחזות לאומניים שהופקו על ידי איניניה ובהם שיחקו חברות הארגון לצד שחקנים מארגונים רפובליקנים מקבילים. היא השתמשה בכישורי הבמה שלה גם בפעילותה הפוליטית, ונהגה לנאום בלהט מעל כרכרה בפארקים ובככרות העיר.
אך המחויבות העיקרית שלה הייתה לעבודה הפוליטית. היא הייתה פעילה בעלת השפעה, ונזקפה לזכותה הבאתן של מספר משמעותי של פעילות מרכזיות לתוך התנועה, ביניהן קונסטנס מרקייביץ' וד"ר קתלין לין, שכתבה ביומניה על הכריזמה וההשפעה של מולוני.