לאחר הדחת רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון של רומא המערבית בשנת 476, מנהיג הרולים אודואקר, מונה לדוכס איטליה על ידי הקיסר הביזנטי זנון. מאוחר יותר, הפוידרטוס הגרמאני, הסקירים והרולים, כמו גם פלח גדול של הצבא הרומי, הכריזו על אודואקר כמלך איטליה. בשנת 493, מלך האוסטרוגותים תיאודריך הגדול הרג את אודאוקר, והקים שושלת חדשה של מלכי איטליה. השלטון האוסטרוגותי הסתיים כאשר נכבשה איטליה על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 552.
בשנת 568 נכנסו הלומברדים לחצי האי והעזו להקים מחדש ממלכה ברברית כנגד האימפריה. הם ביססו את סמכותם על חלק גדול מאיטליה, למעט רוונה, רומא, ונציה, נאפולי והחלקים הדרומיים ביותר של איטליה. במאה ה-8, ניכור בין האיטלקים והביזנטים אפשרו ללומברדים לתפוס את המובלעות הרומיות שנותרו בצפון איטליה. עם זאת, בשנת 774 הם הובסו על ידי הפרנקים תחת קרל הגדול, שהדיחו את מלכם ותפסו את התואר "מלך הלומברדים". לאחר מותו של קרל השמן בשנת 887, איטליה נפלה לחוסר יציבות ומספר מלכים ניסו לבסס את עצמם כמלכים איטלקיים עצמאיים. בתקופה זו, המכונה האנרכיה הפיאודלית (888–962), הוצג התואר "מלך האיטלקים" (Rex Italicorum). לאחר התפרקות האימפריה הפרנקית סיפח אוטו הראשון את איטליה לאימפריה הרומית הקדושה והמשיך להשתמש בתואר "מלך האיטלקים" . האחרון להשתמש בתואר זה היה היינריך השני (1004–1024). הקיסרים הבאים השתמשו בתואר "מלך איטליה" עד קרל החמישי. תחילה הוכתרו בפאביה, אחר כך במילאנו וקרל הוכתר בבולוניה.
בשנת 1805 הוכתר נפוליאון הראשון בכתר הברזל של לומברדיה בקתדרלת מילאנו. בשנה שלאחר מכן ביטל קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרנץ השני, את תוארו הקיסרי. מהמלכת נפוליאון הראשון (1814) ועד לאיחוד האיטלקי (1861), לא היה אף בן מלוכה איטלקי שטען לתואר. איחוד איטליה הקים בהצלחה שושלת, בית סבויה, על פני חצי האי כולו, תחתה אוחדה ממלכת סרדיניה וממלכת שתי הסיציליות לכדי ממלכת איטליה. לאחר מלחמת העולם השנייה המלוכה הוחלפה על ידי הרפובליקה האיטלקית, עם משאל עם חוקתי שנערך ב-2 ביוני 1946. המלוכה האיטלקית הסתיימה רשמית ב־12 ביוני באותה שנה, ואומברטו השני, מלך איטליה, עזב את המדינה.
ממלכת איטליה (781–963).
חוסר יציבות (888–962).
לאחר 887, איטליה הידרדרה לתקופה של חוסר יציבות שלטוני, כששליטים רבים טענו במקביל לבעלות על הכתר:
בשנת 896 איבדו ארנולף וראטולד את השליטה באיטליה, שחולקה בין ברנגר הראשון ולמברט מספולטו:
בשנת 951 פלש אוטו הראשון מגרמניה לאיטליה והוכתר בכתר הברזל של לומברדיה . בשנת 952 הפכו ברנגר ואדלברט למלכים ווסאלים שלו, עד שלבסוף הודחו על ידיו.
האימפריה הרומית הקדושה, ממלכת איטליה (962–1556).
שושלת הוטוויל (1130–1154).
רוג'רו השני השתמש בתואר "מלך סיציליה ואיטליה" לפחות עד 1135; מאוחר יותר השתמש רק בתואר "מלך סיציליה, אפוליה וקלבריה". אף על פי שממלכתו כללה את דרום איטליה, הוא מעולם לא הפעיל את סמכותו על ממלכת איטליה הרשמית , ואף אחד מממשיכיו לא טען לתואר "מלך איטליה".
בית הבסבורג (1437–1556).
שארל החמישי היה הקיסר האחרון שהוכתר למלך איטליה, או שהשתמש בתואר באופן רשמי. קיסרי הבסבורג תבעו את הכתר האיטלקי עד 1801. האימפריה המשיכה לכלול שטחים איטלקיים עד לפירוקה בשנת 1806.
ממלכת איטליה (1805–1814), בית בונפרטה.
תואר מלא.
תואר זה נקבע בחוקים איטלקיים שהעביר נפוליאון הראשון: "[שם], בחסד האל והחוקה, קיסר הצרפתים ומלך איטליה".
ממלכת איטליה (1861–1946), בית סבויה.
טוענים לכתר (מאז 1946).
איטליה הצביעה לבטל את המלוכה שלה ב־2 ביוני 1946, לאחר מכן אומברטו השני הפך למלך ביומרה. עם מותו בשנת 1983 הוחלף על ידי בנו ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי . עם זאת, עקב ויטוריו אמנואלה שהתחתן עם מרינה, נסיכת נאפולי ללא רשות אביו, בן דודו אמדאו, דוכס אאוסטה טוען כי טענתו של ויטוריו אמנואלה על כס המלוכה אינה תקפה וכי הוא הראוי החוקי של בית סבויה.
התואר המלא.
עד לפירוק המלוכה בשנת 1946, התארים המלאים של מלכי איטליה היו:
[שם], בחסד האל ורצון האומה, מלך איטליה, מלך סרדיניה, קפריסין, ירושלים, ארמניה, דוכס סבויה, רוזן מוריין, מרקיז (של האימפריה הרומית הקדושה) איטליה; נסיך פיימונטה, קריניאנו, אונגליה, פוירינו, טרינו; נסיך והוויקאר הנצחי של האימפריה הרומית הקדושה; נסיך קארמניולה, מונטמליאן עם ארבין ופרנסין, הנסיך הממונה של דוכסות אאוסטה, נסיך קיירי, דרונרו, קרסנטינו, ריבה די קיירי ובנה, בוסקה, בנה, חזייה, דוכס ג'נובה, מונפרט, אוסטה, דוכס צ'אבלי, ז'נובייס, דוכס פיאצ'נזה, המרקיז של סלוצו, איווריאה, סוזה, ממארו, אוריסטאנו, סזנה, סאבונה, טרנטסיה, בורגומנרו וקורג'יו, קאסל, ריבולי, פיאנצה, גובונה, סלוסולה, רקוניגי על טגרונה, מיגליאברה ומוטורונה, קוואלרמג'ורה, מרן, מודנה ולנסלבורג, ליוורנו פרריס, סנטיה, אגליה, סנטאלו ודמונטה, דסנה, ג'מה, ויגונה, רוזן בארגה, וילהפרנקה, ז'נבה, ניס, טנדה, רומונט, אסטי, אלסנדריה, מגוצ'אנו, נוברה, טורטונה, בוביו, סואסון, סנט'אנטיוכו, פולנצו, רוקאברונה, טריצ'רו, ביירו, אוזנייה, של אפרטולה, Baron of Vaud and of Faucigni, לורד ורצ'לי, פינרולו, of Lomellina, of עמק ססיה, המרקיז של צ'בה, האדון העליון של מונקו, רוקאברונה ואחת עשרה-שתים עשרה של מנטון, הפטריארך האציל של ונציה, הפטריארך של פרארה.
בכך, מלך איטליה היה המלך עם מספר התארים הגדול ביותר.
Roses (בעברית: ורדים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי-גיאני סנט ג'ון. השיר יצא לאור ב-22 ביולי 2016, כשיר מתוך האלבום Collection One, על ידי חברות התקליטים Godd Complexx ו-Hitco.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ב-7 באוקטובר 2016. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-34.7 מיליון צפיות.
רמיקס.
Roses (בעברית: ורדים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי-גיאני סנט ג'ון בשיתוף הדי. ג'יי איימנבק. השיר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים Godd Complexx ו-Hitco.
וידאו קליפ.
האודיו הרשמי שיצא עבור השיר פורסם בערוץ היוטיוב של סנט ג'ון ב-19 בספטמבר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל. באודיו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-93.6 מיליון צפיות.
ז'אן אסטרוק
ז'אן אסטרוק (; נולד בסוב , צרפת, 19 במרץ 1684 – פריז, 5 במאי 1766) היה פרופסור לרפואה במונפלייה ובפריז, שכתב את החיבור הגדול הראשון על עגבת ומחלות מין. הוא גם כתב חוברת שפורסמה בעילום שם, והיוותה חלק מהותי במקורות הניתוח הטקסטואלי הביקורתי של יצירות המקרא. אסטרוק היה הראשון שניסה להפגין, באמצעות טכניקות ניתוח טקסטואליות שהיו מקובלות בחקר הקלאסיקות החילוניות, את התיאוריה שבראשית הורכבה על בסיס מספר מקורות, גישה שנקראה כיום השערת התעודות.
חיים וקריירה.
אסטרוק נולד לכומר פרוטסטנטי שעבר לקתוליות (אף כי בית אסטרוק היה ממוצא יהודי מימי הביניים). הוא למד במונפלייה, אחד מבתי הספר הגדולים לרפואה בראשית אירופה המודרנית. בגיל 19 פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו, בנושא ריקבון ופירוק, והכילה אזכורים רבים למחקרים של תומאס ויליס ורוברט בויל בנושא הריאות. לאחר סיום לימודיו במונפלייה התקבל כחבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פריז. רוב פרסומיו הרפואיים נשכחו, אך עבודה שפרסם בעילום שם בשנת 1753 הבטיחה לו את התהילה והמוניטין. הספר שכותרתו: "Conjectures sur les memoires originaux dont il paroit que Moyse s'est servi pour composer le livre de la Genese. Avec des remarques qui appuient ou qui éclaircissent ces conjectures" ("השערות בדבר התעודות שבהן השתמש משה כדי לחבר את ספר בראשית"). הספר פורסם בבריסל, מעבר להישג ידם של הרשויות בצרפת.
ההגנה שכזו נדרשה עקב הקונטרה-רפורמציה בצרפת ורדיפות ההוגנוטים שהתחוללו באזור לידתו של אסטרוק. בתקופתו של אסטרוק, סופרי האנציקלופדיה הגדולה עבדו תחת לחץ גדול ובסתר, הכנסייה הקתולית לא הייתה סובלנית לביקורת המקראית.
זה היה אירוני במקצת, שכן ארסטרוק ראה את עצמו תומך באורתודוקסיה; הוא לא הכחיש שמשה חיבר את ספר בראשית, אלא בהגן על טענה זו. במאה הקודמת חוקרים כמו תומאס הובס, אייזק לה פייר וברוך שפינוזה ערכו רשימות ארוכות של סתירות ואנכרוניזם בתורה, והשתמשו בהן כדי לטעון שמשה לא יכול היה להיות היה מחברם של כל חמשת הספרים. אסטרוק זעם על ידי "מחלת המאה שעברה" (la maladie du dernier siecle) זו והיה נחוש להשתמש בשיטות מודרניות מהמאה ה-18 כדי להפריך את טענות המאה ה-17.
הוא השתמש בשיטות שכבר התבססו היטב בחקר הכתבים הקלאסיים לצורך ניפוי והערכה של כתבי יד שונים. הוא ערך מספר טורים והקצה פסוקים לכל אחד מהם על פי מה שציין כ'תכונות מגדירות': האם פסוק השתמש במונח "יהוה" או במונח "אלוהים", והאם יש בו כפילות סיפורית (לדוגמה שני התיאורים של בריאת האדם, ושני הסיפורים של שרה נלקחת על ידי מלך זר). אסטרוק מצא ארבעה "מקורות" בספר בראשית, אותם סידר בארבעה טורים, והצהיר שכך כתב משה את ספרו במקור, בדומה לארבע הבשורות של הברית החדשה. את ארבעת המקורות שילב סופר מאוחר יותר ליצירה אחת וכך התהוו החזרות וחוסר העקביות אותם ציינו הובס, שפינוזה ואחרים.
את עבודתו של אסטרוק המשיכו של מלומדים גרמנים, כאשר האקלים האינטלקטואלי בגרמניה היה אז חופשי יותר, והם היוו את היסוד לביקורת המודרנית של הברית הישנה והחדשה.
ג'וזף סיסקו (פירושונים)
הודעה קטלנית