עם יציאתו נכנס השיר אל המקום העשרים ושתיים במצעד הסינגלים הבריטי, והראשון במצעד שבניו זילנד.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי קארדי בי, ריטה אורה, ביבי רקסה, קלנרד רפאל, אלי טמפוסי, ג'וני קופר, ג'ורדן ת'ורפ, בריאן לי, אנדרו וואט ובנג'מין דיל והופק על ידי קופר, וואט ובן ביליונס. את השיר ביצעה אורה ברדיו BBC ב-28 במאי 2018, ביחד עם צ'ארלי XCX.
סוגו של השיר הוא פופ, תוף שמשולבים בו קטעים של היפ הופ.
וידאו קליפ.
לפני שיצא הווידאו קליפ הרשמי של השיר, העלתה אורה לערוצה את קליפ המילים של השיר. קליפ המילים הפך במהרה לוויראלי, ונכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות שלו עומד על 30 מיליון צפיות. ב-6 ביוני 2018, פורסם באופן רשמי הקליפ של השיר.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-65 מיליון צפיות.
משאב (חברה)
משאב היא חברת החזקות ישראלית הפועלת בתחומי התשתיות, היבוא והאנרגיה. החברה נמצאת בבעלותה של כלל תעשיות, הנמצאת משנת 2012 בשליטת לאונרד בלווטניק.
היסטוריה.
משאב הוקמה בשנת 1963 כחברת החזקות, החזקתה העיקרית היא נשר מפעלי מלט ישראליים. עד שנת 1998 הייתה החברה בבעלות משותפת של כלל תעשיות וכור תעשיות, כשעברה לבעלות מלאה של כלל תעשיות במסגרת עסקאות למכירות הדדיות של החזקות משותפות, בה גם עברה השליטה בחברת ECI Telecom לכור. באותה שנה גם מכרה לאיש העסקים ישראל בורוביץ את השליטה בחברת גרנית הכרמל (שהיא בעצמה חברת החזקות המחזיקה בין השאר בבעלות על החברות: סונול, סופרגז ויצרנית המצברים וולקן).
בשנת 1996, רכשה משאב 24% ממניותיה של "קבוצת גולד בונד בע"מ", שעיסוקה העיקרי הוא הפעלת מסוף מטענים ומחסני ערובה בנמל אשדוד, ובהמשך רכשה "גולד בונד" כ-25% ממניות מספנות ישראל. בשנת 1998, מכרה את החזקתה ב"גולד בונד" אך רכשה ישירות 19% ממספנות ישראל. בשנת 2017, נמכרה ההחזקה של משאב במספנות ישראל לאחר שהחלה לייבא מלט לישראל ולהתחרות בחברת נשר.
בשנת 2001, מכרה כלל תעשיות 25% ממניות החברה לחברת המלט האירית CRH לפי שווי של כ-600 מיליון דולר. כתוצאה מהמכירה ירדה כלל תעשיות לאחזקה של 75% במשאב.
בשנת 2004, הוקמה חברת הבת משאב אנרגיה, במטרה לרכז תחתיה את פעילות החברה בתחום האנרגיה ולהיכנס לתחום ייצור החשמל, וגייסה לשם כך סכום של 200 מיליון שקל. בדצמבר 2006 ,חתמה משאב עם חברת EMG על הסכם לרכישת גז טבעי ממצרים לתקופה של 15 שנה (שדה הגז תמר עדיין לא התגלה באותה עת), לצורך הקמת תחנת כוח לייצור חשמל באמצעות גז טבעי אשר יספק את עיקר החשמל שייוצר בו למפעל נשר ברמלה ויוזיל את עלויות האנרגיה של נשר. בסוף שנת 2009 השלימה משאב, את הקמתה של תחנת כוח בחצר מפעל נשר תעשיות מלט בהספק של 45 מגה-ואט בהשקעה כוללת של 150 מיליון שקל. בהמשך הורחב כושר הייצור להספק של 120 מגה-ואט.
בשנת 2005, גייסה החברה 200 מיליון שקל באיגרות חוב שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב (עד מועד פדיונם).
בשנת 2009, ניסתה חברת משאב לרכוש את חברת חומרי הבניין השנייה בגודלה בישראל, הנסון ישראל, אך נסוגה מהעסקה בשל התנגדותה של הממונה על ההגבליים העסקיים, רונית קן, עקב חשש מפגיעה בתחרות בתחום חומרי הבנייה בישראל.
בשנת 2015, כלל תעשיות רכשה בחזרה את ההחזקות של CRH האירית במשאב.
Push Back
Push Back (בעברית: לדחוף בחזרה) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמר האר אנד בי ני-יו, הזמרת האמריקאית ביבי רקסה וסטפלון דון. השיר יצא לאור ב-30 במרץ 2018, כסינגל מתוך אלבומו של ני-יו, Good Man.
השיר יצא באופן רשמי בארצות הברית ב-17 באפריל 2018.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי פזמונאים ומלחינים רבים, ביניהם ניתן למנות את ני-יו, סטארגייט שגם הפיק אותו, ביבי רקסה, סטפלון דון וכולי. השיר הוא שיר בסגנון הדאנסהול, המאפיין כמה שירים נוספים מתוך אלבומו של ני-יו.
על השיר דיבר ני-יו בראיון אשר נערך איתו בסמוך להוצאתו כסינגל.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר יצא לאור ב-10 באפריל 2018, והועלה לערוצו של ני-יו בסמוך לכך. הקליפ בוים על ידי ג'יימס לירס, ונכון להיום מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-30 מיליון צפיות.
ויניפרד קרני
מריה ויניפרד "ויני" קרני  (באנגלית: Winifred Carney; 4 בדצמבר 1887 – 21 בנובמבר 1943) הייתה סופרג'יסטית, פעילת איגודי עובדים, ומהפכנית לאומנית אירית אשר נטלה חלק במרידת הפסחא.
תחילת דרכה.
קרני נולדה למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני-נמוך בבנגור, שבמחוז דאון. היא עברה עם אמה וששת אחיה ואחיותיה לבלפסט בתור ילדה. האב, שהיה פרוטסטנטי, נטש את המשפחה, והאם נאלצה לפרנס את ילדיה לבד. בבלפסט היא ניהלה חנות ממתקים. קרני למדה בבית ספר של האחים הנוצרים, ומאוחר יותר גם לימדה שם. היא נרשמה ללימודי מזכירות וקצרנות באקדמיה המקצועית יוז בסביבות 1910, והייתה אחת הנשים הראשונות בבלפסט לסיים תעודה זו. היא התחילה לעבוד כמזכירה במשרד עורכי דין. עם זאת, מההתחלה היא רצתה לעשות יותר מאשר עבודת מזכירות.
קריירה מוקדמת.
בתחילת שנות העשרים לחייה, החלה קרני להיות מעורבת בליגה הגאלית, ארגון ששם למטרה את שימור השפה והתרבות האירית, אל מול ניסיונות מכוונים מצד השליטים הבריטים להכחידה. היא פעלה גם בארגונים למען זכות בחירה לנשים, וכן בפעילות סוציאליסטית יחד עם חברתה מארי ג'ונסון. ב-1912, ג'ונסון חלתה, וביקשה מקרני ליטול את תחומי אחריותה באיגוד עובדי הטקסטיל האירי (ITWU). יחד עם דיליה לרקין, היא הקימה את ארגון הנשים של ITWU ב-1912. ג'ונסון הכירה לקרני את ג'יימס קונולי, שהיה אז מזכ"ל האיגוד, והיא הייתה למזכירתו האישית. קרני הייתה לחברתו ואשת סודו של קונולי בעת פעילותם המשותפת לשיפור תנאי העבודה של הפועלות בבלפסט, וכן לקידום הסופרג'יזם. במהלך "הנעילה", שביתת העובדים הגדולה בדבלין בשנת 1913, היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי, מיליציה שקמה להגן על העובדים מפני אלימות של בעלי המפעלים והשלטון, אשר מאוחר יותר הייתה לחלק מההתקוממות של 1916. ועם קום הארגון, קרני הצטרפה לקומן נה מאן, זרוע הנשים הפארה-צבאית של המתנדבים האירים, והשתתפה בישיבת קומן הראשונה ב-1914.
מרידת חג הפסחא.
קרני הייתה תמימת דעים עם קונולי מבחינה פוליטית, ובתור חברתו ומזכירתו, הייתה בסוד דברי התארגנות ההתקוממות. כשהחלו ההכנות למרידה ב-1916, היא פעלה כשלישתו האישית. ב-14 באפריל, קרני קיבלה מברק מקונולי המזעיק אותה לדבלין, והיא התמקמה בליברטי הול, משם ארגנה שליחויות ותקשורת לכוחות שבשטח. ביום שני של חג הפסחא, היום בו נפתחה המרידה, היא צעדה עם קונולי וצבא האזרחים האירי מליברטי הול לבית הדואר המרכזי, והייתה חלק מן ההשתלטות עליו. המתנדבים פינו את עובדי הדואר, ורק שני קצינים בריטים נותרו כשבויי מלחמה. קרני הייתה מוצבת בבית הדואר, שהיה למטה המרידה, למשך כולה. היא הייתה האישה היחידה שהייתה מעורבת בהשתלטות הראשונית על הבניין, אליו היא נכנסה כשהיא חמושה במכונת כתיבה ואקדח. היא הייתה נוכחת בהקראת הכרזת העצמאות שגם הצהירה על פתיחת המרידה. על אף שלא השתתפה במרידה כלוחמת, היא קיבלה דרגת שלישה. במהלך ההתקוממות, היא הקלידה את הוראותיו של קונולי, וגם תיעדה את אירועי ימים אלו. היא סיפרה כיצד קונולי עודד את המתנדבים לשיר כדי לשמור על מורל, וכן על תגובתו המרירה, לטעמה, של מייקל קולינס לשירתם. כשקונולי נפצע, היא סירבה למוש מצדו. זאת, למרות פקודה ישירה של המפקד העליון פטריק פירס ושל קונולי עצמו. היא התעקשה לרשום את פקודותיו האחרונות של קונולי. לקראת סיום המרידה, כשפינו את הנשים האחרות מקומן וצבא האזרחים, קרני, לצד אליזבת אופרל וג'וליה גרנן התעקשו להישאר עד הסוף ולעזוב את בית הדואר יחד עם שאר המורדים לאחר כניעתם.
קרני נלקחה בשבי יחד עם מורדים אחרים. כשהם הועברו למחנה הצבאי ריצ'מונד, הם ספגו עלבונות מצד עוברי אורח. משם, היא הועברה לכלא קילמיינהאם, בו בוצעו רוב ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה. קרני דיווחה מאוחר יותר כיצד האסירות היו שומעות את חבריהן נורים למוות כל בוקר במשך שהייתה שם. אחר כך הועברה קרני לכלא מאונטג'וי, יחד עם הלנה מולוני, מארי פרולז, בריג'יד פולי, אלן אוריין ואחרות. 69 נשים (מתוך כ-77 שנלקחו בשבי) שוחררו מהכלא שבוע לאחר הוצאתם להורג של המנהיגים. אך עד אוגוסט 1916, קרני הועברה לבית הכלא איילסברי שבאנגליה, שם נכלאה לצד נל ריאן והלנה מולוני. בכלא ישבה גם קונסטנס מרקייביץ', אשר נידונה למוות בשל תפקידה במרידה, עונש שמוגר למאסר עולם בעבודה קשה. היא ישבה בעיקר בבידוד, בכלא שבו התנאים היו מלכתחילה קשים מאוד, שם האסירות קיבלו אך מעט מזון, והתגוררו במצב של טינופת וכינים. עם זאת, שלוש הנשים, שהסטטוס שלהן היה בכל זאת היה טוב יותר מזה של מרקייביץ', דרשו שיתרונם יבוטל, וביקשו לקבל את אותה ההתייחסות של חברתן. הבקשה שלהן נדחתה, ובכל מקרה קרני ומולוני שוחררו כעבור זמן קצר לאחר שהוצהרה חנינה כללית, יומיים לפני חג המולד 1916. לאחר עריכת האמנה האנגלו-אירית והקמת מדינת אירלנד החופשית, קרני צדדה בצד שנגד ההסכם ונעצרה מספר פעמים בשל קשריה לארגונים כמו הקרן למען משפחות אסירים רפובליקנים אירים (IRPDF) והצבא האירי הרפובליקני.
לאחר המרידה.
קרני שמשה כצירה בכנס הארצי של קומן נה מאן שנערך בבלפסט בשנת 1917.