היה דקאן האקדמיה של סן לוקא.
בשנת 1823 הפך רינלדי לחבר של כבוד באקדמיה לאמנויות יפות בוונציה ובאקדמיה ברומא.
בשנת 1832 הפך רינלדי לחבר באקדמיה של הפנתיאון.
ובשנת 1863 הפך רינלדי לחבר של כבוד באקדמיה לאמנויות יפות בפילדלפיה.
רינלדי עוטר על ידי פיוס התשיעי ועל ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
הואנג ג'נג
הואנג ג'נג (בסינית: 黄峥; פיניין: Huáng Zhēng) או בשמו המערבי קולין הואנג, הוא מיליארדר ואיש עסקים סיני. הוא מייסד ומנכ"ל חברת המסחר האלקטרוני Pinduoduo. בשש השנים מהקמת החברה בשנת 2015, ועד 2021, זינק הונו האישי למעל 72 מיליארד דולר.
להואנג תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת ויסקונסין.
קריירה.
הואנג הצטרף לגוגל כמהנדס בשנת 2004. הוא גם התמחה במיקרוסופט.
בשנת 2015 הקים את פינדואודואו. שלוש שנים מאוחר יותר, בעקבות הנפקה ראשונה לציבור של החברה ביולי 2018 בנאסד"ק, הוערך הונו של הואנג, שהחזיק ב-47% ממניות החברה בכ-14 מיליארד דולר בין רגע, מה שהקפיץ אותו למקום ה-13 ברשימת עשירי סין.
בבפרואר 2021 כבר הגיע הונו למעל 69 מיליארד דולר.
דרום פסיפיק (סרט, 1958)
דרום פסיפיק (באנגלית: South Pacific בתרגום חופשי: דרום האוקיינוס השקט) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1958 המבוסס על המחזמר "דרום פסיפיק" של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין משנת 1949.
המחזמר מספר את סיפור אהבתה של אחות בצבא ארצות הברית לבעל חווה צרפתי על אי בדרום האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, שנאבקת לקבל את ילדיו המעורבים גזעית. עלילת משנה עוסקת ברומן בין קצין אמריקאי לצעירה אסייתית, הבוחן בחשש את ההשלכות החברתיות בנישואין לאהובת לבו. הוא הוצג לראשונה בברודוויי באפריל 1949 במשך יותר מחמש שנים עם 1,925 הופעות, ועלה עד היום מספר פעמים נוספות. הוא מבוסס על הספר "סיפורים מדרום פסיפיק" של הסופר ג'יימס מיצ'נר שזכה על כך בפרס פוליצר ב-1948.
רוג'רס והמרשטיין האמינו שהם יכולים לכתוב מחזמר המבוסס על עבודתו של מיצ'נר שיהיה גם מסחרי וגם שיעביר מסר חזק כנגד גזענות. עבור העיבוד למחזמר, הם זכו בפרס פוליצר לדרמה ב-1950 ובעשרה פרסי טוני.
הבמאי הוא ג'ושוע לוגאן ובתפקידים הראשיים, רוזאנו בראצי, מיצי גיינור חואניטה הול וריי ולסטון. קולות הזמרה מדובבים על ידי זמרים אחרים פרט למיצי גיינור וריי ולסטון.
הסרט זכה להצלחה גדולה ובשנת 2001 הפיקה ABC סרט טלוויזיה בשם זה עם גלן קלוז בתפקיד הראשי.
העלילה היא על סיפור אהבה בין שני זוגות שנתקל בקשיים בגלל דעות גזעניות כלפי אנשים בעלי מוצא או צבע עור שונה. באחד השירים נאמר כי געזנות אינה מולדת אלא נלמדת. שיר זה זכה לביקורות קשות ובכמה מקומות בארצות הברית הוא הושמט.
הסרט צולם באי קאואיי בהוואי.
פרסים.
מיצי גיינור הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר קומדיה/מוזיקלי והסרט היה מועמד פרס גלובוס הזהב.
תקציר העלילה.
לוטננט ג'ו קייבל (ג'ון קר), הוא נחת צעיר שנוחת באי המוחזק בידי האמריקאים בדרום האוקיינוס השקט. הוא נתקל בקבוצת חיילים שמתגודדים סביב אישה כבדת גוף ממוצא פולינזית המכוננה "בלאדי מרי" ושרים לכבודה שיר ("Bloody Mary is the girl I love"). מרי מנהלת "קשרי מסחר" עם החיילים שבראשם לותר ביליס (ריי ולסטון). היא מסתכלת על הלוטננט הצעיר והנאה, מראה לו את האי הקרוב באלי-האי ושרה לפניו על האי הקסום ("Bali Ha'i").
באי משרתות גם חיילות/אחיות ובראש נלי פורבוש (מיצי גיינור) מליטל רוק, קנזס. כשלותר וחבריו רואים אותן רצות בחוף הם שרים "אין דבר כמו בחורה" (There Is Nothing Like a Dame).
על האי גר אמיל דה בק (רוזאנו בראצי), אלמן צרפתי מבוגר בעל מטע גדול שמגדל לבדו בן ובת קטנים. בינו לנלי מתפתח קשר. היא מגיעה ערב את לביתו והוא שר לה "ערב אחד קסום" ("Some Enchanted Evening").
אמיל מספר לה כי הוא הרג מישהו בצרפת כהגנה עצמית ונאלץ לברוח עד שמצא את עצמו באי הזה וכי יש לו שני ילדים ואשתו הפולינזית שמתה. זה מרתיע את נלי והיא רוצה לשטוף את אמיל מראשה ושרה - "I'm Gonna Wash That Man Right Outa My Hair".
לאחר פגישות נוספות היא מתחילה להתאהב בו ושרה - "I'm in Love with a Wonderful Guy".
ג'ו נפגש עם המפקד קפטן בראקט (ראס בראון) ואומר לו כי המשימה שהוטלה עליו היא להגיע לאי סמות בשם מריה לואיז ולתצפת משם על תנועות הצי היפני. לשם כך הוא זקוק לאדם שמכיר את המקום וזה אמיל דה בק. ברקט קורא לדה בק אבל הוא מסרב למשימה המסוכנת בגלל ילדיו. ג'ו רוצה לחזור ליחידתו אבל בראקט מציע לו יומיים חופש וג'ו מנצל זאת ומגיע בסירה לבאלי-האי עם לותר שם הם מתקבלים בתשואות ובריקודים על ידי הילידים הפולינזים.
מרי מכירה לו את בתה ליאט (פרנס נויאן) והם מתאהבים. הוא שר לה: "את צעירה מהאביב" ("Younger Than Springtime"). החיבור בין שניהם מוצא חן בעיני מרי והיא שרה להם "שיחה עליזה" ("Happy Talk"). כאשר מרי מציעה לג'ו להתחתן עם ליאט, הוא דוחה את זה בגלל חששות של "מה יגידו בבית".
נלי ולותר הם מרכז ההופעה לפני החיילים בחג ההודיה שם שרה להם את "Honey Bun" עם לותר בבגדי אישה.
ג'ו אכול רגשות אשמה נפגש עם אמיל העצוב לפני צאתם לפעולה ושר את השיר "אתה אמור להתחנך בזהירות" ("You've Got to Be Carefully Taught") העוסק בחינוך נגד גזענות כי כל בני האדם שווים.
לבסוף אמיל וג'ו יוצאים למשימה במטוס אליו מתגנב לותר. היפנים יורים עליו ונפער בו חור. כאשר הם מגלים את לותר הם מכריחים אותו לצנוח לים וזורקים לעברו סירת גומי. היפנים פותחים עליו באש והאמריקאים מחלצים אותו. הפעילות הזה מאפשר לג'ו ואמיל להגיע לאי ומשם הם משדרים ידיעות על תנועות הצי היפני. היפני מפציצים אותם וג'ו נהרג.
נלי הנסערת מבקרת בביתו של אמיל, נפגשת עם הילדים והם שירם בצרפתית "אמור לי" ("Dites-moi"), באמצע השירה מופיע אמיל והם מתחבקים.
מקס ובר (אמן)
מקס ובר (באנגלית: Max Weber; 18 באפריל 1881 - 4 באוקטובר 1961) היה צייר יהודי-אמריקני ואחד הציירים הקוביסטים האמריקנים הראשונים, שבמהלך החיים המאוחרים פנה לנושאים יהודיים פיגורטיביים יותר באמנותו. הוא ידוע בעיקר בזכות ״המסעדה הסינית״ (1915).
שנים מוקדמות.
מקס ובר נולד בביאליסטוק, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין עם הוריו היהודים האורתודוקסים בגיל עשר. הוא למד אמנות במכון פראט בברוקלין אצל ארתור וסלי דאו. דאו היה בעל השפעה מוקדמת על ובר בהיותו "מורה נאור וחיוני" בתקופה של לימוד אמנות שמרני, אדם שהתעניין בגישות חדשות ליצירת אמנות. דאו פגש את פול גוגן בפונט-אוון, היה סטודנט מסור לאמנות יפנית, והגן על הציור והפיסול המודרניסטיים המתקדמים שראה בתערוכת הארמורי בניו יורק בשנת 1913.
בשנת 1905, לאחר שלימד בוירג'יניה ומינסוטה, חסך ובר מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה, שם למד באקדמיה ז'וליאן בפריז והכיר את עבודתם של מודרניסטים כמו אנרי רוסו (שהפך לחבר טוב), אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, ונוספים. חבריו האמריקאים האחרים כללו כמה ציירים צעירים והרפתקנים לא פחות, כמו אברהם וולקוביץ', ופטריק הנרי ברוס.
צרפת האוונגרדית בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הייתה מקום פורה ומסביר פנים עבור ובר, אז בשנות העשרים המוקדמות לחייו. הוא הגיע לפריז בזמן כדי לראות תערוכה גדולה של סזאן, לשמוע את הסופרת גרטרוד שטיין ולהירשם לשיעורים באקדמיה הפרטית של מאטיס. רוסו נתן לו כמה מיצירותיו; אחרים, רכש ובר. הוא היה אחראי לתערוכה הראשונה של רוסו בארצות הברית.
אמריקה.
בשנת 1909 חזר לניו יורק ועזר להכניס את הקוביזם לאמריקה. באותה העת הוא נחשב לאחד הקוביסטים האמריקנים המוקדמים והמשמעותיים ביותר, אך קבלת הפנים שזכתה עבודתו בניו יורק באותה תקופה הייתה מייאשת מאוד. התגובה הביקורתית לציוריו בתערוכה משנת 1911 בגלריה 291, בהנהגת אלפרד סטיגליץ, הייתה קשה. הביקורות היו על גבול אלימות. הוא הותקף בגלל היותו אמן ברוטאלי, וולגרי ושעבודתו מיותרת. היסטוריון האמנות סם האנטר, כתב עליו "הקוביזם העגום והמהוסס של ובר סיפק לעיתונות את היעד המוצק הראשון שלהם להתקפות לפני תערוכת הארמורי."
ובר נתמך על ידי כמה בני דורו - כמו הצלמים אלווין לנגדון קובורן וקלרנס ווייט, ומנהל המוזיאון ג'ון קוטון דנה, שדאגו כי ובר יהיה נושא לתערוכת יחיד במוזיאון ניוארק בשנת 1913, התערוכה המודרניסטית הראשונה במוזיאון אמריקאי.
במשך כמה שנים נהנה ובר ממערכת יחסים טובה עם סטיגליץ, והוא פרסם שני מאמרים בכתב העת Camera Work של סטיגליץ. (הוא גם כתב שירים קוביסטיים ופרסם ספר, "מאמרים על אמנות" בשנת 1916.)
ובר היה במצב כלכלי קשה בשנים האלה באותה העת, הכיר מקרוב את וילהלמינה ובר פורלונג ותומאס פורלונג, אותם פגש בליגת הסטודנטים לאמנות, מקום בו לימד בין השנים 1919 עד 1921 ובשנת 1926 עד 1927.
הוא היה נושא לתערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון היהודי בשנת 1982.
ובר היה כנראה בעל אישיות קשה אפילו עם בני בריתו. היו לו סכסוכים גם עם סטגליץ. ובר לא היה מיוצג בתערוכת הארמורי המפורסמת מכיוון שחברו, ארתור דייוויס, אחד ממארגני התערוכה, הקצה לו מקום רק לשני ציורים. בהתקף של כעס הוא פרש מלהציג בתערוכה. אמנים אחרים במעגל של שטיגליץ שמרו על מרחק, במיוחד לאחר שובר אמר לאנשים שישנם רק שלושה ציירים מודרניים גדולים שלא ניתן לערער עליהם: סזאן, רוסו, והוא עצמו. "כמעט ללא יוצא מן הכלל, הם מצאו אותו מגעיל: דעתן, גס רוח, לא סובלני."
מקס ובר נפטר בניו יורק בשנת 1961.
הצלחה.