בשנת 475 לפנה"ס, זכה קימון באהדת האתונאים לאחר שמצא קבר בסקירוס ובו עצמות אדם שכביכול שייכות היו לתזאוס, אותן נשא למקדש אתנה.
בשנים שבין גלותו של תמיסטוקלס בשנת 472 לפנה"ס עד לתבוסתו הציבורית בשנת 461 לפנה"ס, הפך קימון לאחר האתונאים המשפיעים ביותר בעירו. הוא תמך ללא עוררין במדיניות שנועדה לפתח את עוצמתה של אתונה באמצעות התפשטות במרחב האגאי, ובין השנים 478 ל-461 לפנה"ס הוא הנהיג כוחות בליגה האטית-דלית נגד האימפריה הפרסית. הוא נחל הצלחות רבות בסילוק האויב הפרסי מהמרחב האגאי, שהוחלף כידוע בשליטה אתונאית. הודות לכך, נאמר על קימון שהוא היה גורם מכריע ביכולתה של אתונה להתמודד עם כוחה העולה של ספרטה. בנוסף, הוא גם תמך במדיניות שאיפשרה את הפיכתה של הליגה האטית-דלית למה שעתיד היה להפוך לאימפריה האתונאית, ואלו שנחשבו בעבד הלא-רחוק לבני בריתה של אתונה מצאו את עצמם כמשלמי מיסים ותו לא.
בשנת 464 התמודדה ספרטה עם תוצאות רעידת אדמה קשה מאוד שפקדה אותה, יחד עם מרד שפתחו בה בני המעמדות הנמוכים בעקבות כך. קימון הוביל כוח צבאי שהורכב מ-4,000 איש מבני המעמדות הנמוכים של אתונה במטרה לסייע לספרטנים בשנת 462 לפנה"ס, אך נאלץ לחזור על עקבותיו (לכאורה מתוך חשש מהדמוקרטיה המהפכנית עליה הכריזו המורדים).
האתונאים זעמו על החלטתו זו והחליטו להגלות אותו מהעיר בשנת 461 לפנה"ס. זמן גלותו אמור היה להימשך עשר שנים, אלא שהוא חזר לאתונה מוקדם יותר על רקע הצורך של אתונה באיש צבא מיומן כמוהו בהתמודדות שנכונה לה בפלישה להליגה הפלופונסית. גלותו של קימון נפסלה על ידי פריקלס, אך על פי ששניהם היו יריבים פוליטיים משכבר הימים.
קימון קיווה לראות את התמוטטותה של האימפריה הפרסית, ועד מותו פעל ללא ליאות לקידום המטרה הזו. עם חזרתו לאתונה בשנת 451 לפנה"ס, ניתן לו ההיתר מטעם מועצת הפוליס לעמוד בראש משלחת צבאית במטרה לשחרר את קפריסין מידיה של האימפריה הפרסית. אלא שבשנת 450 לפנה"ס הוא מת בעודו מטיל מצור על העיר קיטיום, והמשלחת חזרה כלעומת שבאה.
יחד עם זאת, אפילו שהוא היה חולה, הוא המשיך לרקום מזימות נגד אויביו תוך ניסיונות לשכנע את חבריו למסע להסתיר ככל האפשר את הידיעה אודות מותו לכל גורם שהוא. צוות חייליו החזיר אותו בביטחה "תחת פיקודו של קימון" לאחר שמת שלושים ימים קודם לכן. לאחר מותו ניתן לו אות הכבוד של הפוליס "אדם דגול".
קיזיל
קיזיל (ברוסית וטובאנית: Кызыл, פירוש השם בטובאנית: אדום) היא עיר ברוסיה בסיביר המזרחית, בירת רפובליקת טובה. קיזיל נמצאת במקום התחברות הנהרות יניסיי הגדול והקטן, שיוצרים את הנהר יניסיי העליון. היא נחשבת לפי חלק מהדעות למרכזה הגאוגרפי של יבשת אסיה. נכון ל-2021, אוכלוסיית העיר מונה 120,067 תושבים.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1914 בשם בלוצרסק, ב-1918 שונה שמה לחם בלדיר, וב-1926 לשמה הנוכחי.
החל מ-1921 העיר שימשה כבירת הרפובליקה הלאומית של טובה העצמאית, הגם שכפופה במידה מסוימת לברית המועצות. מ-1944 שימשה כבירת החבל האוטונומי של טובה, כחלק מהפדרציה הרוסית וברית המועצות. מ-1961 משמשת כבירת הרפובליקה האוטונומית של טובה, ומ-1991 כבירת רפובליקת טובה ברוסיה.
גד החוזה
גָּד החוזה (או גָּד הַנָּבִיא), המכונה בכמה מקומות 'חוֹזֵה דָוִד', היה נביא בימי דוד.
אזכורים במקרא.
גד נזכר לראשונה כאשר הצטרף לדוד בברחו מפני שאול. הוא ציווה על דוד ללכת מהמצודה בה ישב אל ארץ יהודה ().
המגפה בימי דוד.
לאחר חטא ספירת העם, שלח ה' את גד כדי לתת לדוד לבחור בין שלושה עונשים: רעב של שבע שנים (בדברי הימים: שלוש שנים), הפסד במלחמות לשלושה חדשים, או שלושה ימים של דבר. דוד בחר בדבר, משום שרצה להיענש בידי האל ולא בידי אדם. לאחר שניחם ה' על העונש שהטיל על העם, הוא שלח את גד לצוות על דוד לעלות ולבנות מזבח בגורן ארונה היבוסי (, ובמקבילה ב).
אזכורים מקראיים נוספים.
"דברי דוד המלך הראשונים והאחרונים" נכתבו על ידי שלושה נביאים: שמואל, נתן וגד. ככל הנראה מדובר בספר זכרונות למעשי דוד המלך, שלא נמצא בידינו כיום.
בפסח שעשה חזקיהו מסופר שהעמיד משוררים מהלויים, על פי ההנהגה של דוד, גד ונתן. מכך יוצא שהם היו אלו שחדשו את מצוות שירת הלויים.
במסורת חז"ל.
על פי חז"ל (בבא בתרא ), היו אלו נתן וגד שהמשיכו לכתוב את ספר שמואל מהמקום בו מת שמואל.
על פי דעות מסוימות (סדר עולם רבה פרק כ', רש"י סוכה נ"א, ב), תוכנית בית המקדש שהכין דוד ניתנה לו מגד ומנתן.
מסורת יהודית מזהה את קברו של גד החוזה במסגד בעיירה חלחול שמצפון לחברון.
הנצחת גד הנביא בארץ ישראל.
על שמו של גד החוזה נקראו רחובות בערים במדינת ישראל בערים, ירושלים, רמת השרון, בית שמש.
גד החוזה בספרות החיצונית.
ב-1806 התגלה בקוצ'ין שבהודו כתב יד המכיל חיבור עברי חיצוני למקרא בשם "דברי גד החוזה", שכתיבתו מוערכת למאות הראשונות לספירה בארץ ישראל.
החיבור, הנושא אופי פסאודואפיגרפי, מייחס את כתיבתו לגד החוזה המקראי.
מהימנותו של חיבור זה נתונה במחלוקת. החוקר פרופ' מאיר בר-אילן הוא אחד מחוקרי המקרא הבולטים שעסקו ביצירה זו ומצדדים במקוריותה. בספרו, מגילות קוצ'ין, הראה החוקר הרב משה הלל שהחיבור הוא זיוף פרי עטו של עמנואל יעקב ואן דורט.
גד הנביא
ניקס (מיתולוגיה)
ניקס (ביוונית: Νύξ) היא אלת הלילה הקדומה במיתולוגיה היוונית. היא לרוב מתוארת כאחת משני האלים הקדומים ביותר (לצד ארבוס) ולפעמים אף כאלה הראשונה. ניקס מתוארת כאחת הישויות החזקות ביותר מבין האלים היוונים, אם לא החזקה ביותר, ועל פי אחד הסיפורים אפילו זאוס פחד מפניה.
ניקס על פי הסיודוס.
בתאוגוניה מאת הסיודוס נולדה אלת הלילה מתוך כאוס. היו לה צאצאים עם אחיה ארבוס היא הביאה לעולם את אתר - האטמוספירה ואת המרה - היום.
בהמשך ילדה ניקס, ללא אב, את מומוס - "אשמה", פונוס - "עמל", מורוס - "גורל", תנטוס - "מוות", היפנוס - "שינה", האונאירוי - "שבט החלומות", ההספרידות, הקריות, המוירה - הגורלות, נמסיס- "נקמה" ,אפטה - "תעתוע", פילוטס - "ידידות", גראס - "גיל", ואריס - "מאבק".
בתיאורו את טרטרוס, הסיודוס טוען כי המרה, "יום", כעת אחותה של ניקס ולא בתה, עזבה את טרטרוס בדיוק כשניקס נכנסה אליו; כשהמרה חזרה, ניקס עזבה. זהו שיקוף התיאור של "רטרי" ("לילה") בריג ודה, על פיו היא משתפת פעולה תוך מתיחות עם אחותה "אושס" ("שחר").
ניקס על פי הומרוס.
בספר הארבעה עשר של האיליאדה של הומרוס מובא ציטוט מפי היפנוס המזכיר להרה חסד ישן שביצע עבורה, לאחר שהיא מבקשת ממנו להרדים את זאוס. הוא כבר הרדים בעבר את זאוס בהוראת הרה, דבר שאפשר להרה להטיל ביש מזל על הרקולס (שחזר בהפלגה מטרויה של לאומדון). זאוס זעם והתכוון להשליך את היפנוס לים, אך הוא ברח בבהלה אל ניקס, אמו. היפנוס מוסיף ומספר כי זאוס, שלא רצה להרגיז את ניקס ופחד ממנה, נאלץ לרסן את זעמו ובכך ניצל היפנוס מחרון אפו של זאוס.
ניקס בשירה האורפאית.
מקום נרחב יותר שמור לניקס בכמה קטעי שירה המיוחסים לאורפיאוס, בהם הלילה ולא הכאוס, הוא העיקרון הראשון. ניקס מצויה במערה או אדיטון ומוסרת אורקלים. כרונוס הכבול בפנים, ישן ושיכור מדבש, חולם ומתנבא. מחוץ למערה, אדרסטה, מקישה במצלתיים ומכה בתוף, מרקידה את היקום כולו בריקוד אקסטטי לקצב שירתה של ניקס.
ניקס בטקסטים יוונים נוספים.
ניקס היא העיקרון הראשון גם בשיר המקהלה הפותח את המחזה "ציפורים" של אריסטופאנס שההשראה לו כנראה אורפאית. כאן היא גם אמו של ארוס. בכתבים אחרים היא אמו של כארון (בנו של ארבוס) ושל פתונוס ("קנאה").
נושא מערתה של ניקס או ביתה שמעבר לאוקיינוס (על פי הסיודוס), או בקצה היקום (על פי אורפיאוס) מהדהד בפואמה הפילוסופית של פרמנידס. החוקר ולטר ברקט מניח (ללא אישוש לכך) כי בית האלה אליו מוסע הפילוסוף הוא ארמונה של ניקס.
פולחן ניקס.
פולחן ניקס היה נדיר; על פי פאוסניאס, היה לה אורקל באקרופוליס במגארה. שכיחה יותר הייתה התגנבותה לפולחנים אחרים. כך למשל, היה פסל שנקרא "לילה" במקדש ארטמיס באפסוס. לספרטנים היה פולחן של שינה ומוות שנולדו כתאומים ואמם הייתה ניקס. למספר אלים היה תואר פולחני המורכב מצירוף הכולל את ניקס, ביניהם דיוניסוס שכונה "ניקטליוס" - "לֵילי", ואפרודיטה שכונתה "פילופניקס" - "אוהבת מלוא הלילה".
ניקס מחוץ ליוון.
במיתולוגיה הרומית ניקס נקראת "נוקס".
ב-21 ביוני 2006 האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא בשם ניקס לירח של פלוטו שהתגלה לאחרונה (S/2005 P 2).
שמו של הירח מאוית "Nix" ולא "Nyx" על מנת לא לבלבל עם אסטרואיד "3908 Nyx".
משטרת הפארקים של ארצות הברית
משטרת הפארקים של ארצות הברית (באנגלית: United States Park Police) היא רשות אכיפת החוק לובשת המדים הוותיקה ביותר בארצות הברית. היא מתפקדת כרשות אכיפה לכל דבר בעלת תחומי אחריות, חוקים וגבולות סמכות משלה. בנוסף למניעת פשיעה בשטחים הכפופים אליה אמונה משטרת הפארקים גם על שימור ותחזוק אנדרטאות, פארקים ושטחים בעלי חשיבות היסטורית בארצות הברית.
משטרת הפארקים כפופה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המשרתים.
המשרתים במשטרת הפארקים חייבים להיות בעלי אזרחות אמריקאית בין הגילאים 21 ל־37 ביום גיוסם, בעלי לפחות 60 נקודות אקדמאיות או לחלופין שנתיים בשרות אחת מזרועות צבא ארצות הברית.
נחלת יהודה
ארץ יהודה
חבל יהודה
אספאסיה
אַסְפָּאסְיָה (ביוונית: ; 470 לפנה"ס - 400 לפנה"ס) הייתה פילגשו של המדינאי האתונאי פריקלס ומהנשים המפורסמות ביותר שחיו ביוון העתיקה.