במאי 1940 הקימו ארנסט ואביו צריף בשדרות הגעתון ששימש תחילה כגלידרייה וקיוסק. את השטח בשדרות הגעתון, רחובה הראשי של נהריה, שעליו נבנה הצריף, קנתה משפחת אופנהיימר בכספים שהביאה מגרמניה, שם היה לה בעיר אופנבך כל-בו גדול במרכז העיר. לדברי ארנסט אופנהיימר:
בשנים הראשונות, בתקופת מלחמת העולם השנייה, רבים מאורחי המסעדה היו חיילים בריטים. לפי המסופר, אם נודע על אוניית מעפילים שצריכה הייתה להגיע לחוף דאגו אנשי "ההגנה" לשלוח את הנערות היפות ביותר לפינגוין על מנת להסיח את דעתם של החיילים עד שהמעפילים הובאו לחוף מבטחים. אשתו של ארנסט, מאריאנה, הצטרפה לצוות העובדים המשפחתי, שהיה מורכב גם מהוריו של ארנסט.
בתקופת המצור על נהריה, בזמן מלחמת העצמאות, היו התושבים מתכנסים במסעדה כדי לשמוע חדשות ולקרוא את עיתון ״על המשמר״ שהיה תלוי על הקיר בחזית המסעדה.
בשנות ה-50 עברה המסעדה למבנה אבן שתכנן אחד האדריכלים הידועים של אותה תקופה, משה גרשטל. המסעדה לא נסגרה בתקופת הבנייה, כי נבנה צריף ארעי כדי לארח את קהל לקוחותיה. לאחר המעבר למבנה האבן הפכה החצר האחורית לגינת בידור בקיץ. יפה ירקוני, שושנה דמארי, רחל אטאס, אריק לביא, אורי זוהר, הגשש החיוור ורבים אחרים הופיעו בפינגוין. הגינה הכילה כ-700 מקומות. התארחו בגינה גם מלכות היופי והמועמדות לכתר בתצוגת אופנה.
גם פוליטיקאים התארחו במסעדה, ובהם דוד בן-גוריון, משה דיין, לוי אשכול, יצחק רבין ואחרים. המסעדה שימשה חמ"ל לעיתונאים הזרים בזמן האירועים הביטחוניים בגבול הצפון.
ארנסט אופנהיימר היה יזם של ענף הצימרים בנהריה בשנות ה-40, ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בראשית הקיץ שילם מראש לבעלי הצימרים וכך הבטיח לעצמו מאגר של חדרים, שהשכיר לנופשים שבאו לנהריה. את כל הארוחות אכלו בפינגוין תמורת תלושים שקיבלו כחלק מהעסקה.
בתחילת שנות ה-70 חזר ארצה אילן, בנם של ארנסט ומריאנה, מלימודי מסעדנות וניהול בתי מלון בגרמניה ולקח לידיו את ניהול המסעדה, לאחר ששיפץ את המקום והקים פיצריה קטנה, שהייתה חידוש גדול בענף המזון בארץ.
בשנות ה-90, לאור השינויים הגדולים שהתחוללו בצפון בכלל ובנהריה בפרט בכל נושא תיירות הקיץ, החליט אילן להפוך את המבנה הקיים למרכז קניות קטן, שבו נשארה המסעדה אך נוספו חנויות אחדות. למקום החדש קרא "כיכר פינגוין". כמו כן הקימו בפיצריה הקטנה מערך של משלוחים.
את המסעדה מנהל היום בנו של אילן, אמיר אופנהיימר, שהוא נינו של מייסד מסעדת פינגוין, הוגו אופנהיימר.
המסעדה צפויה להיסגר בינואר 2023, אחרי יותר משמונים שנה.
משפחת קסטלאצו
משפחת קסטלאצו הייתה משפחה איטלקית-יהודית שהתיישבה בקהיר בתחילת המאה ה-16, שם כמה מחבריה הצטיינו בתפקידי רבנים. בני המשפחה המופיעים כאן הם הידועים מאנשי משפחת קסטלאצו.
יחיאל קסטלאצו.
כונה "אשכנזי" כהדגשה לכך שאינו ממוצא מזרחי. שימש רב בקהיר במאה ה-16. היה בן זמנו של רבי יוסף קארו, עליו מתח ביקורת חריפה על בסיס הלכתי.
משה קסטלאצו.
חי במאה ה-17. הספד עליו מצוין בשו"ת של מאיר בוטון.
משה דל קסטלאצו.
שמו הועתק בטעות על ידי מעתיקי ספרים בתור "משה קאסטילין".
משה דל קסטלאצו היה צייר פורטרטים בוונציה במאות ה-15 וה-16. דוד הראובני משבח אותו מאוד על כך שהתיידד איתו עם הגעתו מחצי האי ערב אל ונציה ב-1524.המוניטין של משה דל קסטלאצו כצייר הגיע הרבה מעבר לגטו של ונציה, והוא היה ידוע היטב באיטליה. ב-1521, לאות הכרה בכישרונו הגדול, מועצת ונציה העניקה לו את הזכות למכור את חיתוכי העץ של החומשים אשר יצר.
שמעון בן יחיאל קסטלאצו.
שמעון בן יחיאל קסטלאצו היה רב בקהיר. הוא התמצא היטב בקבלה, והיה ידוע באדיקותו הרבה. דוד קונפורטי מספר כי נתקל בפסיקה שמקורה ביהושוע שונצין, הרב של קונסטנטינופול בתקופת דון יוסף נשיא, שבה שונצין מפעיל את הסמכות של שמעון בן יחיאל. קונפורטי ויוסף סמברי טוענים כי שמעון כתב שתי יצירות:
משה הכהן אביגדור קסטלאצו.
היה בנו של שמעון, ורב בסלוניקי, רודוס, דמשק וקהיר במאה ה-17. בקהיר היה עמית של אהרן בן חיים. היה כמעט בן 90 במותו.
קריסטי מקוסקו קריגר
קריסטי מקוסקו קריגר (באנגלית: Kristie Macosko Krieger) היא מפיקת קולנוע אמריקאית, הידועה בעבודתה עם סטיבן ספילברג.
ביוגרפיה.
קריגר קריגר סיימה ב-1992 תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. היא עבדה במחלקת הפרסום בחברת אמבלין של סטיבן ספילברג. ב-1995 עברה לעבוד בקרן השואה שיזם ספילברג.
ב-1997 החלה לשמש כעוזרת הראשית של ספילברג בעבודתו כמפיק וכבמאי במסגרת חברת דרימוורקס. במהלך השנים התקדמה ושימשה כעוזרת מפיק, מפיקה שותפה, מפיקה בפועל וכמפיקה בסרטיו, כשהיא תופסת את מקומה של קתלין קנדי שעברה ללוקאס פילם. בין השאר שימשה מפיקה בסרטים "גשר המרגלים" עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר, "העיתון", "שחקן מספר אחת" ו"סיפור הפרברים".
היא נשואה ואם לבן.
מונא
תכנית ארגוב למנהיגות ודיפלומטיה
פורד פיאסטה
פורד פיאסטה (באנגלית: Ford Fiesta) היא מכונית סופרמיני האצ'בק מתוצרת חברת "פורד אירופה", חברת בת של קונצרן הרכב פורד, אשר מיוצרת משנת 1976 ועד היום.
במשך 41 שנים, עד 2018 יוצרו כ-12,000,000 יחידות. בבריטניה נמכרו 3,295,379 יחידות, בגרמניה נמכרו 2,323,594 יחידות, באיטליה נמכרו 1,947,220 יחידות, בצרפת נמכרו 1,475,172 יחידות, בספרד נמכרו 1,162,091 יחידות, בבלגיה ובלוקסמבורג נמכרו 318,809 יחידות, בפורטוגל נמכרו 216,514 יחידות, באירלנד נמכרו 166,741 יחידות, באוסטריה נמכרו 117,816 יחידות. בארצות אחרות נמכרו 233,621 יחידות.
בשנת 2010 נמכרו בארצות הברית 23,273 יחידות.
בחודש יולי 2014, הפכה ה-"פורד פיאסטה" למכונית הנמכרת ביותר בבריטניה בכל הזמנים, עם 4,115,000 יחדות
עד שנת 2013 יוצרו כ-16,000,000 יחידות.
היסטוריה.
"פורד פיאסטה" אושרה לפיתוח על ידי "הנרי פורד II" בספטמבר 1972, מיד לאחר השקת שתי מכוניות דומות - פיאט 127 באיטליה, ו-רנו 5 ב-צרפת. יותר מעשור קודם לכן, פורד החליטה לא לייצר מכונית קטנה חדשה, אבל משבר הנפט בשנת 1973 ראה עלייה בביקוש הגובר עבור מכוניות קטנות יותר.
הפיאסטה הייתה מכונית חדשה לגמרי מקטגורית ה-סופרמיני, והיא הייתה המכונית הקטנה ביותר שיוצרה על ידי חברת פורד. למכונית היה בסיס גלגלים ארוך יותר מזה של הפיאט 127, אבל האורך הכללי היה קצר יותר מזה של האסקורט של פורד. הפרויקט אושר לייצור בסוף 1973.
פורד העריך כי 500,000 פיאסטות בשנה יופקו, ובנה מפעל חדש לגמרי ליד ולנסיה, בספרד, בית חרושת לצירים ליד בורדו, צרפת, "פורד" הרחיב את מפעלי ההרכבה ב- "Dagenham" , בריטניה. ההרכבה הסופית התקיימה גם בוולנסיה.
דורות.
דור שלישי.
הדור השלישי הוצג ב-מרץ 1989 בתערוכת המכוניות בז'נבה, למרות שקוויו כבר נחשפו בסוף שנת 1987. לא היה דבר במשותף עם קודמו: למעשה, הפיאסטה החדשה הפכה לדגם מתקדם מבחינה טכנולוגית עם קו מודרני עבור הזמן. לפני הצגתה נבדקה המכונית לא רק בתנאי מעבדה ובמפעל היצרן, אלא גם על הכבישים בבסך של 3 מיליון ק"מ. מבחן בדיקה זה היה שיא בהיסטוריה של פורד. נבנו כ-250 דגמי "פורד פיאסטה" טרום-סדרה (כולל סוגים שונים של דגמים שנבנו בעבודה פרטנית, מכניקה וציוד). הדגמים נבדקו בכל שבוע בקטגוריות: איכות, עמידות, צריכת דלק ואמינות.
דור רביעי.
"פורד פיאסטה" דור רביעי הושק באוקטובר 1995 והפך למכונית הנמכרת ביותר של בריטניה בין השנים 1996-1998.
בשנת 1997, הדור הרביעי הוצג בדרום אפריקה, בפעם הראשונה פיאסטה נמכרה בשוק זה, עם מנועי 1.3 ליטר (Endura) בלבד. לאחר מכן זכה הדגם בפרס דרום אפריקה של השנה. בשנת 1999 הוחלף מנוע ה-1.3 במנוע 1.4 ליטר
העיצוב של מאזדה 121 וה-"פורד פיאסטה" היה משותף.
דור חמישי.
ב -1 באפריל 2002 הוצגה "פורד פיאסטה" הדור החמישי החדשה. מכוניות דור 5 שווקו לראשונה באסיה וב-אוסטרליה
דור שישי.
הדור השישי, הוצג בתערוכת המכוניות הבינלאומית ב-פרנקפורט בספטמבר 2007 ושווק בשווקים העיקריים באירופה, אוסטרליה וארצות הברית. מודל זה מבוסס על פלטפורמת ה- B העולמית החדשה של פורד. הייצור התחיל במפעל של קלן פורד בגרמניה באוגוסט 2008. מפעל שני בוולנסיה, ספרד החל בייצור בתחילת 2009. ייצור בסין, תאילנד ומקסיקו החלו מסוף 2008 עד 2010. בברזיל הייצור של גרסת ההצ'בק החלה בסוף 2012.
דור שביעי.
ב-29 בנובמבר 2016 הוצג הדור השביעי של הדגם. הדגם היה אמור להיות גדול יותר, מרווח יותר, בטוח יותר, יעיל יותר. שיווק פורד פיאסטה הופסק בשווקים באוסטרליה וארצות הברית בשל הפופולריות של טנדרים ורכבי שטח מתוצרת פורד בשווקים הנ"ל כגון "Ford Escape" ו-"Ford Ranger" .
ריצ'רד פוקוק
ריצ'רד פּוֹקוֹק (Richard Pococke; 19 בנובמבר 1704, אנגליה – 22 בספטמבר 1765, אירלנד) היה איש כמורה, בישוף בכנסייה האנגליקנית של אירלנד. נודע בספרי המסעות שלו.
קורות חייו.