כיום מחזיק המותג 75 חנויות, וניתן למצוא את מוצריו בחנויות וברשתות נוספות כגון לורד אנד טיילור, סאקס השדרה החמישית, ניומן מרקוס ועוד.
מוצרים.
לצד בגדי נשים, החברה ייצרה גם בגדי ילדים, בגדי ים, נעליים, תכשיטים, אביזרי אופנה, מצעים ומוצרי נייר וכתיבה. לילי מעולם לא רצתה לייצר בגדי חורף ונהגה לומר כי "תמיד יש קיץ איפשהו". בהתאם לכך, השמלות היו נלבשות ברגליים חשופות ועוצבו כך שלא נדרשת הלבשה תחתונה מתחתיהן. בנוסף, החברה השיקה קולקציה בלעדית של כלות בשנת 2010.
המוטו של לילי "הכל אפשרי עם קרני שמש וקצת ורוד", ייצג את עיצוביה השמחים ומלאי החיים.
מלבד פריטים בעיצובה, פוליצר פרסמה שני ספרי לייף סטייל: Essentially Lilly: A Guide to Colorful Entertaining ו- Essentially Lilly: A Guide to Colorful Holidays, עם חברה, המחבר ג'יי מולבאני (Jay Mulvaney).
חייה האישיים.
ב-1950 ברחה לילי עם הרברט פיטר פוליצר, נכדו של ג'וזף פוליצר, מייסד פרס הקרוי על שמו- פרס אמריקאי שנתי לעיתונאות כתובה, ספרות והלחנה. לזוג פוליצר נולדו שלושה ילדים: פטר, מיני וליזה. ב-1969 לילי ופיטר התגרשו והיא נישאה בשנית זמן קצר לאחר מכן, לאנריקה רוסו שעבד בעבר עבור בעלה הראשון. אף על פי ששינתה באופן חוקי את שמה לליליאן מקים רוסו, המותג שלה המשיך לשאת את השם "לילי פוליצר". בעלה השני נפטר בשנת 1993 ממחלת הסרטן.
ב-7 באפריל 2013 מתה פוליצר-רוסו בבית אימה בפאלם ביץ', והיא בת 81.
מעסומה אל-מובארכ
מעסומה סאלח אל-מובארכ (בערבית: معصومة صالح المبارك; בתעתיק מדויק: מעצומה צאלח אלמֻבּארכּ, נולדה ב-1947) היא פוליטיקאית כוויתית, פעילה לזכויות נשים והאישה הראשונה שכיהנה כשרה בכווית ב-2005. בשנת 2009 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט של כווית. היא מרצה למדע המדינה באוניברסיטת כווית.
ביוגרפיה.
מעסומה נשואה ויש לה שלושה בנים ובת. היא קיבלה תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת כווית בשנת 1971, והמשיכה לתואר שני באוניברסיטת צפון טקסס בשנת 1976. ב-1973 סיימה לימודים בתכנון מהמרכז הערבי לתכנון. ב-1982 סיימה את הדוקטורט באוניברסיטת דנוור. משנת 1982 היא מרצה למדעי מדינה באוניברסיטת כווית. בנוסף, כיהנה כמרצה אורחת באוניברסיטת דנוור ובאוניברסיטת בחריין וכראש החוג למדעי המדינה באוניברסיטת כווית. היא כותבת טור ביומון הכוויתי "אל-אנבא".
הקריירה הפוליטית.
היא החלה בפעילותה לזכויות הנשים כשהייתה בארצות הברית, אבל הפעילות לזכויות הנשים בכווית החלה כמה שנים לפני כן. במשך השנים, הפרלמנט הכוויתי סירב לתת לנשים זכויות פוליטיות 12 פעמים, עד שב-12 ביוני 2005 מעסומה אל-מובארכ הפכה לאישה הראשונה בתפקיד שרה בממשלת כווית. מובארכ החלה כשרת התכנון ושרת המדינה לפיתוח ניהולי, ועברה בשנת 2006 לכהן כשרת התחבורה. אחר כך עברה לכהן כשרת הבריאות בשנת 2007, אולם התפטרה ב-25 באוגוסט אחרי שריפת בית חולים "אלגאהרא", ששני אנשים נספו בה.
מובארכ המשיכה את פעילותה הפוליטית ובשנת 2009 נבחרה כראשונה במחוז הראשון בבחירות לפרלמנט הכוויתי, כאשר קיבלה 14,247 קולות. בכך הייתה לאישה הראשונה ביחד עם עוד שלוש נשים שנבחרו לפרלמנט של כווית. שלוש הנשים האחרות הן סלווא אל-ג'סאר מהמחוז השני, אסיל אל-עודי ורולא דשתי מהמחוז השלישי.
קיטסאטו שיבאסאבורו
ג'נט טיילור
ג'נט טיילור (באנגלית: Janet Taylor ; 13 במאי 1804 - 25 בינואר 1870) נולדה בשם ג'נט איון, הייתה אסטרונמית אנגלית ונווטת מומחית. במהלך חיים אקטיביים, היא פרסמה עבודות שונות על אסטרונומיה וניווט, הקימה אקדמיה להוראת הנושאים האלה, והייתה המנהלת של מחסן אשר התמקד בהפצה, ייצור ותיקון של מכשירי ניווט. האקדמיה שלה נחשבה לאיכותית, והומלצה על ידי חברת הודו המזרחית, בית טריניטי, הימייה. כהכרה בעבודתה, הוענקו לה מדליות על ידי מלכי פרוסיה והולנד, והחוק שלה לחישוב קוי רוחב מגבהים תואר כ "גאוני".
טיילור הייתה אחת הנשים המעטות אשר עבדו כיצרניות מכשור מדעי בלונדון במאה ה-19. "מחשבון הימאים" שלה, שנהיה פטנט בשנת 1834, נדחה על ידי האדמירליות. עם זאת, בשנת 1860 הוענקה לה פנסיית מיוחדת מטעם האוצר הבריטי (Civil List pensions - ) "עבור עבודתה החשובה לטובת האוכלוסייה עובדת-הים של לונדון".
מעבודותיה: טבלאות ירחים לחישוב מרחקים
Tails (מערכת הפעלה)
Beatsie Boys
יחידה 707
יחידה 707 הייתה יחידת צוללים בחיל הים הישראלי. היחידה החלה לפעול בשנת 1963 כ"יחידת צלילה הגנתית". אנשיה ביצעו בדיקות ועבודות תחזוקה תת-מימית, פיתחו יכולת איתור ומציאת ציוד וגופות של אנשים שאבדו בים ובמקווי מים. היחידה פיתחה גם יכולת ביצוע עבודות הכרוכות בשימוש בחומרי נפץ מתחת למים. במהלך מלחמת ההתשה שונה שם היחידה ל"יחידת חבלה ימית". אנשיה סייעו בחציית הירדן והשטת כוחות פשיטה מהים.הלוחמיה נקראו בצה"ל "שייטים", וייחודם צוין באות "כנפי התמנון".
רקע היסטורי.
הצורך בהתמחות בעבודות תת-מימיות התגבש כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר צוללי שייטת 13 נשלחו לפרק ולפוצץ את שברי הגשר מעל נחל נעמן ליד עכו. הם נדרשו גם למשימות של חיפוש גופות שטבעו בים, חיפוש מטוסים שנפלו לים ומשימות נוספות שאינן בעלות אופי צבאי. כל זאת בנוסף לעבודת חוליית אמודאים שביצעה עבודות תחזוקה בתוך הנמל. כבר עם הקמת חיל הים היה ברור שהחיל זקוק גם ליחידת צלילה מקצועית שתתמחה בעבודות טכניות מתחת למים ובאיתור חפצים שאבדו בים.
הערכת מצב של חיל הים מתחילת שנות ה-60, הגדירה כי בעת מלחמה יידרש חיל הים לאבטח כלי שיט ומתקנים מפני פגיעה. כפועל יוצא הוגדר כי יש לפתח כושר חיפוש תת-מימי לשם פתיחת נתיבי שיט שצפויים להיחסם על ידי מוקשים ימיים, אותם חשבו לאתר על ידי צוללים. מפקד חיל הים, אלוף יוחאי בן נון, הטיל את המשימה על שייטת 13. מפקד השייטת, סא"ל דב שפיר, קיים התייעצות פנימית בשייטת, ובדצמבר 1962 הוחלט על פתיחת קורס לצלילה הגנתית.
קבוצת צוללים בסדיר ובמילואים משייטת 13, בפיקוד רב-סרן יעקב ריטוב, נשלחה לאיטליה, שהייתה בעלת מסורת מפוארת של צלילה צבאית. הקבוצה כללה בנוסף לריטוב את סגן איתן ליפשיץ, סגן מיכאל הדני, סגן אבנר קורא ורס"ר ערן להב. הם שהו בבסיס יחידת הצוללים של הצי האיטלקי בלה ספציה, ולמדו שיטות לפינוי מוקשים. עם שובם מאיטליה, התקיימה בשייטת 13 סדרת השתלמות לאנשי מילואים. מפקד השייטת, דב שפיר, השתכנע כי יש צורך להקים יחידה נפרדת שתרכז את יכולותיה במבצעים התקפיים.
הקמת היחידה הוטלה על סגן מיכאל הדני, לוחם שייטת 13. היחידה החדשה הוקמה במסגרת בסיס חיפה, שהעביר ליחידה את צוות האמודאים. הדני גייס מספר אנשי מילואים מהשייטת וכן מספר מתנדבים משייטת 13, בהם גם כאלה שלא סיימו את קורס הלוחם. האיטלקים, מטעמים שלהם, לא סיפקו כל חומר תורתי כתוב, ולכן עסק פיקוד היחידה בימיה הראשונים בפיתוח "תורת חיפוש" שהסתמכה על הידע שנרכש באיטליה תוך ניסיונות יישומו בשטח. נדב סלע נרתם לעיבוד ולכתיבת החומר ולאחר סיום קורס הקצינים מונה לסגן מפקד היחידה.
תוכנית הקמת היחידה כללה קורסי הכשרה שהיה על הצוללים לעבור כדי לקבל הסמכה של "צולל הגנתי". הקורס הבסיסי כלל שיטות לבדיקת תחתיות כלי-שיט ומתקני נמל, צלילה עם נעלי עופרת, שיטות לסריקה קרקעית, פינוי והשמדת מוקשים, צלילה לעומק 60 מטר, ותרגול כל שיטות החיפוש, כולל צלילה בעריסות, אמודאות ועבודות מתחת למים, ריתוך, חיתוך וסימרור. בנוסף, עברו הלוחמים קורס חבלה בחיל הנדסה קרבית.
היחידה נרשמה לבסוף כ"יחידת הצלילה ההגנתית 707".
ארגון היחידה.
היחידה הייתה כפופה ונסמכת לבסיס חיפה. במבצעים פעלה באופן עצמאי, והייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים.
תקן כוח האדם ההתחלתי עמד על 42 איש: 32 צוללים מוסמכים, מהם 6 חבלנים, 6 נהגי סירות ו-4 אנשי שירותים. בסוף שנת 1965, כאשר החל שאול סלע את תפקידו כמפקד היחידה, התברר לו שהיחידה מונה למעשה רק שמונה צוללים, אפסנאי וטכנאי. היו גם שני ימאים שהפעילו כמה סירות-גומי, סירות עץ קטנות ונחתת מכוניות שעליה ציוד אמודאות. היו כ-15 מערכות צלילה וכמה מערכות ריתוך וסמרור תת-מימיות. סלע שינה את גודל היחידה והרכבה, וכאשר העביר את הפיקוד עליה במרץ 1973, היא מנתה מספר שיא של כ-60 צוללים בסדיר ועוד 100 אנשי מילואים.
משימות היחידה.
בעת הקמתה ניתנו ליחידה משימות הגנתיות ומקצועיות שיש לבצען מתחת למים: אבטחת כלי-שיט מפני הצמדת מוקשים, חיפושים תת-מימיים, כוננות להצלת צוות צוללת שאיבדה את היכולת לעלות בעצמה, בדיקת תחתיות כלי שיט, פינוי מוקשים, התגוננות מפני צוללי אויב, ביצוע עבודות טכניות מתחת למים, כגון: פינוי כבלים שהסתבכו במדחפים, גירוד תחתיות כלי-שיט מאצות והחלפת חלקים מתחת למים, משימות של חיפוש והוצאת גופות וחפצים באזורים שונים בכל הארץ, וכן בדיקה ומיפוי של חופי נחיתה.
במהלך מלחמת ההתשה החליט פיקוד חיל הים לחזק את היחידה ולהטיל עליה משימות נוספות. זאת במגמה להשאיר את שייטת 13 פנויה להתרכז במשימות תקיפה. בעת ההיא הגיעו ליחידה שלושה קצינים משייטת 13 שהוצבו כמפקדי צוותי לחימה - יוסי רם, דובי קשת ואורי באגון - שהיוו תגבורת משמעותית לכושר הביצוע של היחידה. חוליות מיחידה 707 צורפו ליחידות צה"ל השונות וסייעו להן בעת מגע עם המים.