במבצע בן נון ב', ב-30–31 במאי 1948 כבשה פלוגה מגדוד 72 את דיר איוב ללא התנגדות. אך ברכס השולט על הכפר התבצר כוח של הלגיון הערבי, שהמטיר אש על הכוח. הפלוגה התוקפת הורכבה ברובה מעולים חדשים חסרי ניסיון קרבי. הם הופתעו ממכת האש הראשונה של האויב, ספגו אבדות כבדות, ופתחו בנסיגה בלתי מסודרת. רק אומץ לבם של מפקדי הפלוגה, שנשארו כדי לחפות על נסיגת החיילים, אפשר למרבית הכוח להיחלץ ולסגת חזרה לאזור שער הגיא, לאחר שספג 11 הרוגים.
בתום קרבות עשרת הימים נותר דיר איוב בידי הלגיון כחלק ממובלעת לטרון. באמצע אוגוסט 1948, דיווחו הערבים על ניסיון של צה"ל לכבוש את דיר איוב, שכשל.
באוגוסט 1948 דווח שישראל התירה לתושבי דיר איוב לקצור את שדותיהם. ביוני 1949 ניסו אנשי הכפר לחזור לאדמותיהם אך הונסו על ידי חיילי צה"ל. ישראל התנתה את חזרת התושבים לכפר בהעברת הכפר לריבונות ישראלית. ירדן לא הסכימה לתנאי זה והכפר נותר שומם.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נותר הכפר בשטח המפורז של מובלעת לטרון. ב-2 בנובמבר 1950 נורו ליד דיר איוב שלושה ילדים תושבי הכפר יאלו, שניים מהם למוות, בידי חיילי צה"ל. האירוע הכה גלים בירדן ובבריטניה, וירדן עשתה בו שימוש במטרה לגרום לשינוי באופן התנהלותה של ישראל במסתננים, אולם שינוי כזה לא התחולל.
הייאט
תאגיד המלונות הייאט, או בקיצור "הייאט" (באנגלית: Hyatt Hotels Corporation) היא רשת מלונות יוקרה, בבעלות משפחת פריצקר. מטה החברה ממוקם בשיקגו, אילינוי. נכון לשנת 2019, מעסיקה הייאט למעלה מ-100,000 עובדים ברחבי העולם המשרתים כמעט 900 נכסים ב-20 מותגים שונים ב-60 מדינות.
היסטוריה.
תאגיד הייאט הוקם כאשר האחים ג'יי, רוברט ודונלד פריצקר רכשו מוטל קטן בשם "בית הייאט", בשדה התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, ב-27 בספטמבר 1957. האח הצעיר דונלד, שנפטר ב-1972, ניהל את רשת המלונות. בתוך ארבע שנים הוא הקים חמישה מלונות נוספים. החברה נרשמה למסחר בבורסה ב–1962, ושש שנים לאחר מכן הוקמה גם "הייאט אינטרנשיונל", שנרשמה גם היא למסחר. ב-1967 השיקו את מלון הענק הייאט ריג'נסי אטלנטה. מלון בן 29 קומות ובו 1,260 חדרים ואטריום פתוח.
בשנת 1969, פתחה הייאט את המלון הראשון שלה מחוץ לארצות הברית, כשזכתה בחוזה הניהול של מלון הנשיא בהונג קונג (ששינה את שמו ל"הייאט ריג'נסי הונג קונג"). ב-1979 החליטה משפחת פריצקר לרכוש את מניות שתי החברות "הייאט" ו-"הייאט אינטרנשיונל", ולמחוק אותן מהמסחר בבורסה.
בשנת 1999, פתחה הרשת את מלון "גראנד הייאט בשנגחי", שהיה אז המלון הגבוה בעולם ובו 54 קומות.
החל משנת 2002 הרשת מפעילה מלון אררט פארק הייאט מוסקבה, בהתחשב במלונות נוספות של הרשת ברוסיה, היא מהווה ביו רשתות המלון הגדולות במדינה.
בשנת 2003, בעקבות סכסוכים בין בני הדור השני של המשפחה, אחדו כל נכסי רשת הייאט בארצות הברית ומחוץ לה תחת חברת החזקות אחת. עד אז הוחזקו נכסי החברה דרך שורה של חברות שונות שהיו רשומות במקלטי מס. זאת במטרה להנפיק את החברה בבורסה. בשנת 2007 מכרה המשפחה נתח של כ-15% ממניות החברה תמורת מיליארד דולר. בין הרוכשים היו בנק ההשקעות גולדמן סאקס (7.5%) וחברת ההשקעות מדרון קפיטל (6.1%), הנמצאת בשליטת רוב וולטון, יו"ר ענקית הקמעונאות וול-מארט.
בשנת 2009, הנפיקה משפחת פריצקר את החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בנובמבר 2019, הודיעה הרשת כי היא מצטרפת למאבק בצמצום השימוש בפלסטיק, ותוותר על בקבוקוני הפלסטיק שהיא מחלקת לאורחים בחדרים (דוגמת שמפו, סבון, וכו'), "מאחר שאי-אפשר להתעלם מהנזק הסביבתי של הפלסטיק שייעודו הוא שימוש חד-פעמי".
פעילות בישראל.
בפברואר 1970, הכריזה הרשת על תוכנית להקמת 3 בתי מלון בישראל, אך רק בשנות ה-80 החלה לפעול בישראל.
נכון לשנת 2022 הרשת לא מפעילה בתי מלון בישראל.
נאמנות
נאמנות היא ערך מוסרי, שבבסיסו דבקות ומסירות לבני אדם ולערכי החברה והתרבות אליהם הם משתייכים. מושאי הנאמנות רבים: אל הזולת הקרוב: בן זוג, ילד, הורה, משפחה, ואל הפחות קרוב: מקום מגורים, קבוצת התייחסות, ארץ, לאום, עבודה, מפלגה, אלוהים וערכים חברתיים. מגוון הנאמנויות הללו עלול ליצור קונפליקט בין הנאמנויות. המילה נאמנות נובעת מהמילה אמון והניגוד לנאמנות הוא הפרת אמון ובגידה.
הגדרה בסיסית.
נאמנות קשורה לבני אדם וערכים חברתיים, לרגשות ולפעולות. אפשר להגדיר אותה בשני מובנים שונים זה מזה וכלליים:
נאמנות כמסירות ונכונות להקרבה.
כאשר נאמנים למישהו או לערך מסוים, מוכנים להקריב למענו זמן, כסף ואף את החיים. במקרה של קונפליקט בין נאמנויות צריך לבחור בעדיפות הנאמנות הגבוהה יותר, כך מסדרים היררכיה של נאמנויות שלא בהכרח מודעות לגמרי, למשל גיוס לצבא ונאמנות למדינה לעומת נאמנות למשפחה.
דוגמה: משפט ידוע בערבית הוא "אוופא מן אלסמואל" - אין נאמן יותר מסמואל. הסיפור מאחורי האמרה הוא על שמואל בן עדיה, משורר יהודי שחי בערב הסעודית בסביבות שנת 560 לספירה, וקיבל מידי חברו, שהיה משורר ערבי ידוע, אמרוא אל-קייס, פיקדון של כסף לשמור עליו. סמואל סירב למסור את הפיקדון למושל עיראק שחטף את בנו והחזיקו כבן ערובה ולבסוף אף רצח אותו. סמואל לא מסר את הפיקדון, ושמר על נאמנותו לחברו במחיר חיי בנו. הסיפור משמש דוגמה לנאמנות, וכלל לא בוחנים את הנאמנות או הבגידה כלפי הבן שלו ומשפחתו. או הדוגמה הידועה ביותר בעולם היא של אברהם שהיה מוכן להקריב את בנו כדי להצהיר נאמנות לאלוהיו.
אנדרו אולדנקוויסט טוען שנאמנות נובעת בעיקר מנכונות להקרבה עצמית והתנהגות אלטרואיסטית, יותר מאשר מתכתיבים מוסריים. הצטרפות לקהילה ולחייה הפעילים, מתוך תחושת השתיכות לקבוצה, תחושת סולידיות לחבריה ורגש של נאמנות לשניהם, אמנם דורשות ויתורים, אך לדעת אולדנקוויסט הן תורמות לנאמן עצמו תרומה חשובה הרבה יותר מכל ויתור - את בריאותו הנפשית. אולדנקוויסט טען שתחומים קהילתיים מסוימים מוגדרים על ידי נאמנויותינו "כל המוסר הוא מוסר שבטי", שבתוכם עשויים לפעול שיקולי חוסר משוא פנים: "הנאמנויות הרחבות והצרות שלנו מגדירות קהילות מוסריות או תחומים שבהם אנו מוכנים לאוניברסליזציה, כמו שיפוטים מוסריים, יחס שוויוני, והגנה על טובת הכלל."
נאמנות כוללת הרגשת מחויבות. מחויבות היא מעין הסכם של תלות על בסיס סיפוק צרכים בעבר. המחויבות נובעת מהיותנו מודעים לציפיות ולתפקידים שהסביבה הקרובה מטילה עלינו. אם אין מחויבות, הנאמנות אינה רלוונטית. מטרתה של הנאמנות היא אי-פגיעה במחויבויות ובקרובים.
בניגוד לאולדנקוויסט, טוען אלן (Allen) שהנאמנות מפעילה אותנו, וחוסר נאמנות היא הימנעות מפעולה. וכך הנאמנות הופכת לחובה מוסרית ממשית. הנאמנות מבחינתו היא ספוק מה שראוי, גם אם אין התחייבות ממשית. הדרישה המוסרית קודמת לבחירה אישית. האם הכלב בוחר להיות נאמן? הוא שואל, למרות זאת הוא מהווה סמל לנאמנות. גם אם זו מבוססת על תלות רבה בבעליו, האין זו נאמנות לשמה? אלן טוען שהנאמנות היא לקשר ולא לאדם. נאמנים לקשר המחבר אותנו לאחר. ונאמנים לאיש רק דרך הקשר. נאמנים לקשר אהבה ולא לאהוב.
נוצרה מורכבות בהגדרת הנאמנות.
נאמנות כערך מוסרי סגור.
נאמנות שייכת למוסר תוך קבוצתי, תפקידה לשמור על המוסר של החברה אליה משתייכים. היא מתווה את מסגרת ההתייחסות ולכן אי אפשר להחיל עליה עקרונות מוסר אוניברסליים. לדוגמה, בחברה בה הנישואים סגורים, אין להעלות על הדעת קיום יחסי מין מחוץ למסגרת בעוד שמבחינת מוסר אוניברסלי אין לזה כל משמעות ואין קיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבים כבגידה. כך שהנאמנות בעיקרה תלוית תרבות, ערכים ונורמות התנהגות ותוכנה שונה מחברה לחברה. הנאמנות מתווה את הגבולות של החברה כנגד מי שנמצא מחוץ למסגרת שלה. ככל שהחברה סגורה יותר, כן הנאמנות לה גבוהה וקשיחה יותר והופכת לחשובה ביותר במִדרג הנאמנויות. הקולקטיב הופך את הנאמנות שהוא דורש מחבריו לערך עליון, וזו נחשבת לתכונה מן המעלה הראשונה, אף שפעמים רבות היא עיוורת לסיבותיה ולתוצאותיה, אם כי ייתכן שזהו חלק מעוצמתה.
פטריוטיות היא נאמנות לחברה מסוימת, למדינה או לאום. הקיום המוסדי והנאמנות לו מעודדים חיים נטולי אחריות, והפרט הופך לאמצעי ולחלקיק של החברה. בפער שבין קיומו לבין היותו חלק מן החברה אין מקום לחופש ולאחריות הנאמנות היא הדבק המלכד את האזרחים לכלל חברה. היא גם ערך נערץ וגם שוט לאיום על אלה שאינם מגלים נאמנות. החברה מפעילה סנקציות נגד אלה שהיא רואה בהם בוגדים, מנידוי ועד כליאה, ובחברות מסוימות גם הוצאה להורג.
חוסה אורטגה אי גאסט כותב בספרו "מרד ההמונים" שהיווצרותו של ההמון תובעת זהות של תשוקות, רעיונות ואורח חיים – המרכיבים אותו. הזהות הזו היא חוסר זהות ייחודית. מאסה הוא כל מי שחש עצמו 'כמו כולם' ושמח על כך. לחיות בשבילם זה להיות מה שהם בלא מאמץ להתקדם לשלמות.
על הקונפליקט בין נאמנות לערכי חברה ולחוקים כתב שופט בית המשפט העליון חיים כהן: "אין אתה חב חובת נאמנות למחוקק שרוחו ״רעה״ עליו כאמור; ולא זו בלבד, אלא חובה מוטלת על שופט שלא לציית לחוקיו הרעים של מחוקק כזה ולא לבצעם. נמצא, הנאמנות לצדק עדיפה על הנאמנות לחוק, או, ליתר דיוק: הנאמנות לעקרונות המקודשים של דמוקרטיה ושל חירות האדם, דוחה חובת הנאמנות לחוקי דיכוי של מחוקק רודן."
בסיפור של אריקה מאן "לזכר גיבור" בספר " האורות כבים" היא כותבת:
הסיפור מציג את הקונפליקט בין הנאמנויות עד מוות ואת טעם הבגידה בערכים שאינם הומניים.