להקות כמו האחים דורסי סייעו להשיק את הקריירה של זמרים שונים שזכו בהמשך להצלחה רבה כאמני סולו - כמו פרנק סינטרה, אשר נחשב לאחד מאלילי הנוער הראשונים, זכה להצלחה עצומה במהלך העשור. ההצלחה העצומה של סינטרה בקרב מעריצותיו הצעירות, אשר זכו לכינוי "Bobby soxers" , תרמה רבות להיווצרות של קהל חדש לגמרי של מעריצים/מאזינים של מוזיקה פופולרית, אשר בדרך כלל פנתה עד לאותה העת בעיקר לקהל מבוגר יותר. הפופולריות העצומה לה זכה באותה העת סינטרה בקרב מעריצות צעירות תהיה דומה בעשורים הבאים עם אמנים כמו אלביס פרסלי והביטלס. הפופולריות האדירה של סינטרה הייתה גם אחת הסיבות לדעיכה ההדרגתית בפופולריות של ז'אנר הביג בנד שכן חברות התקליטים הגדולות ביותר באותה העת החליטו להתמקד בהוצאת תקליטים של אמני קרונינג ופופ ווקאלי שהפך פופולרי במיוחד בקרב הקהל הצעיר בעקבות הצלחתו של סינטרה. סינטרה היה לאחד מהאמנים שזכו להצלחה המסחרית הגדולה ביותר במהלך העשור, ובהמשך, לאחד מהאמנים שזכו להצחה המסחרית הרבה ביותר בכל הזמנים. סינטרה נותר רלוונטי גם בשנות החמישים והשישים, אפילו כשמוזיקת רוק הפכה לז'אנר המוזיקלי הדומיננטי בשנותיו המאוחרות יותר של סינטרה. בעשורים הבאים המוזיקה של סינטרה הייתה מכוונת בעיקר לקהל מבוגר.
מוזיקת הביג בנד כללה הן יצירות אינסטרומנטליות והן יצירות בהם שר גם זמר/ת. בעוד שיצירות רבות בז'אנר זה היו רועשת למדיי, היו גם לא מעט להקות ביג בנד עם מלודיות שקטות יותר. להקה בולטת במיוחד במהלך העשור מבין להקות הביג בנד שיצרו מוזיקה שקטה יותר, הייתה להקתו של לורנס וולק , אשר זכתה להצלחה רבה במיוחד במהלך העשור בזכות תוכנית הטלוויזיה של הלהקה ששודרה בפריים טיים בארצות הברית לאחר המלחמה מלחמת העולם השנייה.
בעוד שבמהלך שנות השלושים ושנות הארבעים היו לא מעט להקות שהתמחו בז'אנר הסווינג ברוב הערים הגדולות בארצות הברית הברית, להקות הסווינג המצליחות ביותר באותה העת היו הלהקות של גלן מילר, בני גודמן, וארטי שו. מלחמת העולם השנייה הביאה לסיום ההצלחה הרבה לה זכו להקות הסווינג לאחר שמוזיקאים בולטים רבים גויסו לצבא ומשום שההגבלות הרבות על התעבורה בארצות הברית הקשו על להקות רבות לערוך סבבי הופעות גדולים. בשנת 1944 גלן מילר נהרג לאחר שהמטוס בו הוא היה התרסק באוזר תעלת למאנש בעת שהוא עשה דרכו להופעה של הכוחות האמריקנים בצרפת. מותו נחשב בעיני רבים לסוף עידן מוזיקת הסווינג.
לאחר המלחמה, שילוב של גורמים שונים, כמו שינויים דמוגרפיים, וכמו גם אינפלציה מהירה, הפכו את הלהקות הגדולות לבלתי רווחיות, ובשל כך זמרי פופ ווקאלי וזמרים בז'אנר הקרונינג הפכו לאמני המוזיקה הפופולרית המצליחים ביותר באמריקה באותה העת.
ג'אז.
בשנות הארבעים החלה מוזיקת הג'אז לצבור פופולריות רבה במיוחד. אמנים הבולטים ביותר בז'אנר במהלך העשור כוללים בין היתר את אלה פיצג'רלד, בילי הולידיי, לואי ארמסטרונג ונט קינג קול.
מוזיקת קאנטרי.
לאורך שנות השלושים והארבעים, שירי בוקרים (Cowboy songs), או מוזיקה מערבונים (Western music), זכתה לפופולריות רבה באמריקה בעקבות הרומנטיזציה של הקאובוי וההצלחה הרבה לה זכו סרטי המערבונים ההוליוודיים. זמרי שירי בוקרים בולטים באותה העת, כמו רוי רוג'רס וג'ין אוטרי, זכה לפרסום רב באותה העת לאחר שביצעו שירי בוקרים בסרטיהם שזכה להצלחה רבה באותה העת באמריקה.
בתקופה שלאחר המלחמה מוזיקת הקאנטרי נקראה בעיקר מוזיקת פולק או מוזיקת הילבילי. בשנת 1944 החליף מגזין מצעדי המוזיקה האמריקהי בילבורד את המונח "הילבילי" במונח "Folk songs and blues", ולבסוף, בשנת 1949 החליף את המונח במונח "מוזיקת קאנטרי".
אולם בעוד שמוזיקת הבוקרים ומוזיקת המערבונים היו בתחילה תתי-הסגנונות הפופולריים ביותר של מוזיקת הקאנטרי, בהמשך העשור התפתחה תת-סוגה חדשה שזכתה לכינוי "הונקי טונק", אשר יהפוך בהמשך לתת הסוגה הפופולרי ביותר של מוזיקת הקאנטרי. אמני ההונקי טונק בולטים בעשור כוללים ביתר היתר את ארנסט טאב, פלויד טילמן, והאנק וויליאמס.
באירופה.
אמנים אירופאיים בולטים שזכו להצלחה הגדולה ביותר במהלך העשור כוללים בין היתר את אדית פיאף, צ'ארלס טרנט, וטינו רוסי.
בניין האדמיניסטרציה של השער האדום
בניין האדמיניסטרציה של השער האדום הוא אחד משבעה גורדי השחקים הסטליניסטים. הבניין נבנה בנפת קראסנוסלסקי, מוסקבה בשנים 1947–1951 ותוכנן על ידי האדריכלים אלכסיי דושקין ובוריס מזנצב והמעצב ויטלי אברמוב בסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי.
הבניין המרכזי נועד להכיל משרדי ממשלה, ובאגפיו סודרו 276 דירות, שכללו בין שניים לחמישה חדרים. בדירות חמשת החדרים, ליד המטבחים, היו חדרים קטנים עבור "עוזרת הבית". מאפיין ייחודי לבניין היה מיקום הלובי צמוד לתחנת המטרו.
בשנות 2010 השתלטו על המבנה ארגונים מנהלים ואיגודים מקצועיים, תאגידים ובנק. בשנת 2015 גרה כאן נכדתה של האדריכלית נטליה דושקינה, אשר מעת לעת ערכה סיורים במבנה.
ויליאם רות'
ויליאם ויקטור רוֹת' הבן (באנגלית: .William Victor Roth Jr; 22 ביולי 1921 – 13 בדצמבר 2003) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. רות', יוצא מלחמת העולם השנייה וחבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מדינת דלאוור בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1970-1967) ולאחר מכן בסנאט (2001-1971). הוא הרפובליקני האחרון שהיה חבר בסנאט מטעם מדינת דלאוור.
ביוגרפיה.
רות' נולד בגרייט פולס שבמונטנה, בנם של קלרה (לבית נלסון) וויליאם ויקטור רות' האב, שניהל מבשלה. הורי אביו היו גרמנים-נוצרים ואילו הורי אמו היו שוודים-נוצרים. רות' למד בבתי ספר ציבוריים בהלנה וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי של הלנה. את לימודיו הגבוהים החל רות' באוניברסיטת המדינה של מונטנה, אך השלים לימודי תואר אקדמי באוניברסיטת אורגון ב-1943. ב-1947 היה לבוגר בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד וב-1949 סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת ביחידת מודיעין של צבא ארצות הברית בשנים 1943–1946. על שירותו במערכה הפסיפית עוטר בכוכב הארד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת קליפורניה ב-1950, הרחיק רות' אל החוף המזרחי ב-1954 והתיישב לצמיתות בדלאוור, שם החל את עבודתו כעורך דין בתאגיד הרקולס שבסיסו בווילמינגטון. ב-1965 נישא לג'יין ריצ'רדס והזוג חבק שני ילדים — ויליאם רות' השלישי וקתרין. גם רעייתו היה משפטנית. היא הייתה שופטת בבית משפט מחוזי בשנים 1985–1991 ואז המשיכה לבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית. הם היו חברי הכנסייה האפיסקופלית.
אחרי שהפסיד בבחירות לתפקיד סגן מושל דלאוור ב-1960, רות' ישב בראשות המפלגה הרפובליקנית בדלאוור עד לשנת 1964. בבחירות אמצע הכהונה של 1966 הוא ניצח את חבר בית הנבחרים המכהן האריס מקדואל בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, והוסיף להיבחר פעם נוספת אל בית הנבחרים. ב-1970 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ואייש את מושבו של הסנאטור הפורש ג'ון ויליאמס. הוא כיהן בסנאט האמריקאי החל מ-1 בינואר 1971 עם מינויו לסנאט בידי מושל דלאוור במטרה להקנות לו ותק יחסי, עד ל-3 בינואר 2001, עת הפסיד בבחירות לכהונה שישית לטום קרפר. היו מי שייחסו את הפסדו לקרפר בשל גילו המופלג ובריאותו הרופפת, שכן הוא התמוטט פעמיים במהלך מסע הבחירות, פעם באמצע ריאיון עיתונאי ופעם אחת במהלך עצרת בחירות.
בסנאט, רות' הפגין דפוס הצבעות המאופיין בשמרנות פיסקלית. מבקריו האשימו אותו במתן יד לגירעונות לאומיים במהלך נשיאותו של רונלד רייגן. הוא היה חבר ותיק בוועדה לעניינים ממשלתיים ובוועדת הכספים, ובשנים 1995–2001 אף ישב בראשות הוועדה האחרונה. רות' נזכר במיוחד על היותו תומך נלהב בהפחתת מסים. לראייה, הוא נתן חסותו לחוק הכלכלי להבראת המיסוי מ-1981, המכונה גם "קיצוץ המס של קמפ-רות'". רות' היה גם נותן החסות הראשי של "תוכנית קופת הגמל בניהול אישי" הנושאת את שמו — "Roth IRA". מדובר בקופות גמל בניהול אישי פופולריות הקיימת מאז 1998. הוא גם נמנה בין הרפובליקנים הבודדים שהצביעו בעד "הצעת החוק בריידי" שהגבילה מכירות כלי נשק. בשנים 1996–1998 היה רות' כנשיא הפרלמנט של ארגון האמנה הצפון אטלנטית.
רות' הלך לעולמו בוושינגטון הבירה כתוצאה מאי-ספיקת לב בדצמבר 2003, בן 82 במותו.
מצעדי הבילבורד
מצעדי הבילבורד (באנגלית Billboard charts) מציגים את הפופולריות של השירים מדי שבוע בארצות הברית ובמדינות נוספות בהן, ארגנטינה וברזיל. התוצאות מתפרסמות במגזין הבילבורד. ה-Billboard biz, הוא מעין הרחבה מקוונת של מצעדי פזמונים נוספים, שמספק טבלאות דירוגים נוספות, וכן מצעדי סוף שנה. המצעדים עשויים להיות מוקדשים לסוגה מוזיקלית ספציפית כמו R&amp;B, קאנטרי או רוק, או שהם עשויים לכסות את כל הסוגות המוזיקליות, כמו שקורה במצעד הבילבורד הוט 100. המצעדים מתבססים על מכירות, השמעות ברדיו, נתוני סטרימינג וכולי. מצעד הדגל של הבילבורד (בילבורד הוט 100) מתבסס על אותם הנתונים גם כן. כך גם קורה במצעד הדגל השני של המגזין, בילבורד 200.
מאז יולי 2015, הספירה מתבצעת מיום שישי של השבוע הקודם, עד יום חמישי של השבוע הבא; בעבר, הספירה התבצעה מיום שני של השבוע הקודם, עד יום ראשון של השבוע הבא. לעומת זאת, תרשימי האיירפליי והרדיו נספרים מיום שני של השבוע הקודם ועד יום ראשון של השבוע הבא (בעבר מיום רביעי עד יום שלישי). כמו כן, מתפרסמים המצעדים בכל יום שלישי.
היסטוריה, שיטות ותיאור.