עד ה-24 בדצמבר השתלטו הכוחות הבריטיים על המחצית הדרומית של אתונה. לעומת זאת, באפירוס היו לצבא השחרור העממי הצלחות נגד כוחות המיליציה של אדא"ס. הם השתלטו על יואנינה והסבו אבדות כבדות לאדא"ס. עד ה-1 בינואר השתלטו הכוחות הבריטים על שני שלישים של אתונה, כולל תחנת הכוח המרכזית, ומחצית פריאוס. ב-7 בינואר הכוחות הבריטיים השתלטו על אתונה ומרבית פרווריה. בשלב זה יצאו כוחות צבא בריטיים, שכללו טורי שריון להשתלט על מרחבי יוון שהיו בשליטת צבא השחרור העממי. הכוחות הבריטיים נתקלו בהתנגדות מועטה והצליחו להשתלט במהירות על חלקים ניכרים של יוון.
בינתיים, עם אספקה מתדלדלת, התמודדות עם האשמות מצד הציבור כי פעולתם הביאה לפעולות תגמול גרמניות שהסבו סבל רב, אבדות גוברות ונטישה של לוחמים, הקרבות הסתיימו בהפסד של חזית השחרור הלאומית אשר הוביל לפירוק צבא השחרור העממי ש-2,000 משארית חייליו פונו על ידי הצי הבריטי לקורפו.
משא ומתן.
בכל מהלך הקרבות התקיים משא ומתן בין הצדדים בניסיון להגיע להפסקת אש.
אלכסנדר הציע את התפטרותו של פפנדראו והחלפתו בארכיבישוף דמסקינוס, מתוך הנחה שהארכיבישוף יהיה מקובל על כל שכבות הציבור. ראש הממשלה פפנדראו, שחש כי ממשלתו עומדת ליפול, ניסה אף הוא למצוא פתרון פוליטי מקובל על כולם. הוא החזיר את הגנרל ניקולאוס פלסטירס (Νικόλαος Πλαστήρας) מגלותו בצרפת כדי לשמש כראש הממשלה תחת דמשקינוס כעוצר; אולם המלך שזכר כי פלסטירס היה מעורב בהפיכה בשנת 1922 התנגד למינוי זה.
נציג חזית השחרור הלאומית פנה לסקובי לקבלת תנאיו להפסקת אש, סקובי ענה שמבחינתו התנאי הוא נסיגה מלאה של כוחות השמאל מאתונה והפסקה מוחלטת של ירי. חזית השחרור הלאומית הסכימו בתנאי ש"חטיבת ההר" וה"חבורה הקדושה" ייסוגו מאתונה אף הן, הז'נדרמריה תפורק מנשקה ורק כוחות בריטיים יעסקו בביצוע המשימה כפי שהוגדרה בהסכם קזרטה. סקובי דחה תנאים אלו.
וינסטון צ'רצ'יל יזם כנס באתונה ב-25 בדצמבר במטרה לגרום להפסקת הלחימה ולהגיע להסדר וטס לאתונה על מנת להשתתף בו. הכנס היה בראשות הארכיבישוף דמשקינוס, השתתפו בו נציגים מכל הכוחות הניצים ביוון, נציגים בריטים, סובייטיים ואמריקאים. אולם הכנס נכשל כי דרישות חזית השחרור הלאומית נראו בעיני צ'רצ'יל כמוגזמות.
המלך, ממקום גלותו, הוציא צו הממנה את דמשקינוס כעוצר הממלכה והטיל עליו לנקוט בכל הצעדים הדרושים כדי לשחזר סדר ושלווה ברחבי הממלכה. עובדה זו הסיטה אהדה מכוחות השמאל אל כוחות הממשלה. פפנדראו וממשלתו התפטרו ב-2 בינואר ופלסטריאס מונה כראש ממשלה.
ב-8 בינואר התחילו שיחות בין סקובי ונציגי השמאל, סקובי לא היה מוכן לדון על הסדר פוליטי אלא על הפסקת אש בלבד. ב-11 בחודש הגיעו להסכמה.
תגובות בעולם.
ברחבי העולם גינו מפלגות הפועלים את התערבות הצבא הבריטי בענייניה הפנימיים של יוון.
הפסקת האש.
ב-15 בינואר 1945 הוכרזה הפסקת אש, לפיה כוחות צבא השחרור העממי נסוגו מ-16 מחוזות, שכללו 70% מאוכלוסיית יוון. בידי צבא השחרור העממי נותרו 21 מחוזות שהיו בעיקר הרריים ודלילי אוכלוסייה.
כוחות השמאל היו צריכים למסור את נשקם ולחזור לבתיהם, אסירים השייכים לשמאל היו צריכים להשתחרר והשמאל התחייב למסור לכוחות בריטיים את כל השטחים שעדיין היו בחזקתו. במקביל היו כוחות השמאל צריכים לשחרר בני ערובה, אזרחים יוונים שצבא השחרור העממי חטף מאתונה ובעיקר מהפרוורים במהלך הנסיגה ממנה. חלקם מתו מהחשיפה לקור ועשרות הוצאו להורג על ידי ה-KKE בעוון התנגדות או פעילות נגד הקומוניסטים.
חזית השחרור הלאומית המשיכה להיות ארגון פוליטי רב מפלגתי. המפלגה הקומוניסטית היוונית הייתה אמנם המפלגה הגדולה בו, אולם השתתפו בהחלטות גם נציגים ממפלגות אחרות, המתח נשאר והיו מספר התנגשויות בין כוחות הימין והשמאל. מאוחר יותר פרשו הסוציאליסטים וסיעת העבודה מחזית השחרור הלאומית והיא נותרה למעשה ארגון קומוניסטי.
הסכם הפסקת האש נגע רק להיבטים הצבאיים, על מנת להגיע להסדר גם בנושאים האזרחיים התכנסו ב-2 בפברואר 1945 הקומוניסטים, הממשלה היוונית והבריטים, בעיירה ורקיזה צפונית לאתונה, כדי לדון על הסדר קבע. ב-12 בפברואר נחתם הסכם ורקיזה (Συμφωνία της Βάρκιζας). ההסכם דיבר על פירוק נשקם של כוחות השמאל (ואף קצב כמויות נשק שעליהם להסגיר לידי השלטונות) ושל קבוצות חמושות אחרות, חנינה על פשעים פוליטיים (בלבד) של צבא השחרור העממי, שחרור כל האסירים ובני הערובה, משאל עם על המלוכה ובחירות כלליות שתתקיימנה בהקדם האפשרי. ההסכם התיר למפלגה הקומוניסטית להמשיך לפעול כמפלגה חוקית ולהמשיך להפיץ את ביטאונה "הרדיקל" (Ριζοσπάστης).
בפועל – מסרו הקומוניסטים בעיקר נשק לא שמיש ותותחים שלא הייתה להם תחמושת עבורם ושקשה להסתירם. הנשק המודרני יותר הועבר אל ההרים ונקבר בסליקים (שחלקם התגלו על ידי השלטונות, לעיתים על סמך הלשנה).
טקס פרס מסך הזהב 2003
טקס פרסי מסך הזהב 2003 התקיים ב-15 בנובמבר 2003, ושודר בשידור ישיר בערוץ 2, במסגרת פרס מסך הזהב שארגן השבועון "פנאי פלוס" וזכיינית ערוץ 2 "שידורי קשת". הטקס עמד בסימן עשור לתחילת השידורים המסחריים בערוץ 2.
במהלך הטקס ניתנו פרסים לשחקנים, אנשי תקשורת, חברות וצוותי סדרות טלוויזיה על הישגיהם במהלך השנה בה מתקיים הטקס. בשנה זו נוספה קטגוריה חדשה "תוכנית העשור". בנוסף, עלתה תוכנית נלווית לטקס בערוץ הבידור !E, בהנחיית גלית גוטמן.
בפרס "תוכנית העשור" זכתה התוכנית "לא נפסיק לשיר - כוכב נולד". הזכייה עוררה סערה, מאחר שהתוכנית הייתה חדשה יחסית והיא גברה על תוכניות ותיקות ממנה בערוץ דוגמת "שידור חי של דן שילון", "פספוסים", "הכספת", "רק בישראל", וה"ראשון בבידור" תוכניתו של דודו טופז.
קטגוריות.
להלן הפרסים שזכו בטקס שנת 2003:
רוברט אייזלר
רוברט אַייזלר (Robert Eisler; 27 באפריל 1882 - 17 בדצמבר 1949) היה היסטוריון של האמנות והתרבות וחוקר מקרא יהודי-אוסטרי. חסיד הפסיכולוגיה של קרל גוסטב יונג. חיבוריו עוסקים במגוון רחב של נושאים.
חייו.
אייזלר נולד בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד באוניברסיטת וינה, בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, ובאוניברסיטת אתונה . במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאייזלר הייתה משרה במכון האוסטרי להיסטוריה באוניברסיטת וינה. בין 1931-1925 שירת כעוזר המנהל של משרד חבר הלאומים בפריז ושימש זמנית כפרופסור אורח בסורבון. באותה תקופה כתב על כלכלה. הוא נרדף על ידי השלטונות הנאציים לאחר האנשלוס בשנת 1938, נכלא במחנות הריכוז דכאו ובוכנוואלד, אך שרד. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא מקלט בבריטניה, שם עבד כמרצה באוניברסיטת אוקספורד. הוא מת באוקסטד, סארי.
אייזלר היה נשוי ללילי פון פאוזינגר (Lili von Pausinger), בתו של הצייר האוסטרי קסאפר פון פאוזינגר (Xaver von Pausinger). אחותה אליזבת תרגמה את הספר "היידי בת ההרים" לאנגלית והייתה נשואה לסופר האמריקני צ'ארלס וארטון סטורק (Charles Wharton Stork).
אייזלר כתב מסות שנויות במחלוקת על חייו של ישו. אחת מהן היא על תפישתו של ישו כיהודי פוליטי, מרדני ואסכטולוגי, בהקשר של תנועת הקנאים. לצורך טיעוניו השתמש בכתבים הסלאביים (שהאותנטיות שלהם מוטלת בספק) של חיבוריו של יוסף בן מתתיהו. ב-1925 פרסם מאמר על הסעודה האחרונה, אשר בו טען כי האפיקומן היה חלק מטקס משיחי בחג הפסח.
ב-1930 כתב אייזלר מאמר והעלה בו את ההשערה שיוספוס פלביוס הוא האיש שדמותו מופיעה בפרוטומה המוכרת, המזוהה איתו מאז.
גרשם שלום תיאר את אייזלר כ"דמות מדהימה בעולם ההשכלה".
יוליאן גרין
רוברט ג'יימס-קולייר
רוברט ג'יימס-קולייר (באנגלית: Rob James-Collier; נולד ב-23 בספטמבר 1976) הוא שחקן ודוגמן אנגלי. הוא מוכר מתפקידיו כתומאס בארו בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" וכליאם קונור באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
קורות חייו.
ג'יימס-קולייר נולד בסאלפורד שבמנצ'סטר רבתי בשם רוברט קולייר והוא שינה את שמו לרוברט ג'יימס-קולייר כדי להתאימו לכללים של איגוד השחקנים . הוא למד בבית הספר סנט פטריק באקלס שבמנצ'סטר רבתי.
לג'יימס-קולייר יש שני תארים אקדמיים האחד במנהל עסקים מאוניברסיטת האדרספילד, והשני בשיווק מאוניברסיטת מנצ'סטר מכון למדעים וטכנולוגיה .
קריירה.
ללא ניסיון קודם במשחק, נבחן ג'יימס-קולייר לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "עם הרגלים על הקרקע". כוכבי הסדרה ריקי טומלינסון ודניס ולץ' האמינו בכישרונו, והוא קיבל תפקיד של בעל הפאב רודף הנשים. ב-2006 הופיע בסדרת הדרמה "New Street Law" ובתפקיד קטן בעונה השלישית של "לגדול בלי בושה".
ב-2006 הצטרף ג'יימס-קולייר לאופרת הסבון "קורוניישן סטריט". ב-2008 עזב את הסדרה. בראיון באותה שנה אמר ג'יימס קולייר שהוא מתכוון לחזור לסדרה בעתיד. אולם ביוני 2008 דווח כי דמותו של ליאם נרצחה באכזריות כחלק מקו עלילה של רצח מסתורי שדמויות אחרות בסדרה נחשדות במעשה.
אחרי שעזב את "קורוניישן סטריט" לוהק ג'יימס-קולייר לסדרה "אחוזת דאונטון" לתפקיד המשרת תומאס בארו. הוא הופיע בסדרה מהפרק הראשון ב-2010 והלאה. עוד הופיע ג'יימס-קולייר על בגרסה הבימתית של "נערות לוח השנה" בהפקה בווסט אנד.
ג'יימס-קולייר דיגמן לחברת ארגוס , והופיע בקטלוג של סתיו/חורף 2007 וכן בקטלוג אביב/קיץ 2008.
הוא זכה בפרס הגבר הסקסי של שנת 2007 ו-2008 מטעם אופרות הסבון הבריטיות .
חיים אישיים.
לג'יימס קולייר ולבת זוגו לורן צ'נדירם נולד בן ב-2010.
רוב ג'יימס קולייר
מוסאשי
פטרת העור