ציור זה הוא אחד הנדירים מבין ציורי קאראווג'ו שבהם יש נוף ברקע. הנוף זוהה לאחרונה עם קסטל סן פייטרו סבינו (Castel san Pietro sabino), במחוז לאציו שבו שוכנת רומא. הציור משתייך מבחינה סגנונית לתקופת רומא המוקדמת של הצייר, ונטול ניגודי אור וצל (קיארוסקורו) חריפים הקיימים בציורים מאוחרים יותר. הקומפוזיציה היא פירמידלית שמוקדה הוא ראשו של אברהם.
הדרמה מתרכזת בהבעת היאוש וההפתעה בפניו של הקורבן, כלומר יצחק. פניו החמורות של אברהם מנוגדות לפניו האנושיות של המלאך.
כמו בעקדת יצחק של רמברנדט, המלאך אינו מסתפק במתן הוראה "מן השמיים" ככתוב במקרא, אלא מונע באופן פיזי מאברהם לשחוט את בנו. ידו הימנית של המלאך אוחזת בחוזקה בידו של אברהם האוחזת במאכלת. בו בעת, ידו השמאלית מצביעה על הקורבן האמיתי, האַיִל.
היצירה נתרמה לגלריה אופיצי בשנת 1917.
Jericho
Jericho (בעברית: יריחו) הוא אלבומם השלישי של להקת הצ'רצ'ילים, שיצא לאחר שהיא עברה לבריטניה והחליפה את שמה לשם "Jericho Jones". האלבום יצא על ידי חברת התקליטים הבריטית A&amp;M, והופץ במדינות רבות, בהן ישראל, דרום אפריקה, אוסטרליה, גרמניה ויפן.
רקע.
בשנת 1970 עזבו חברי להקת הצ'רצ'ילים, ובראשם מיקי גבריאלוב, את ישראל וניסו את מזלם בלונדון, בריטניה, תחת השם "Jericho Jones". (מאוחר יותר, קוצר ל-"Jericho".)
בבריטניה הם זכו להצלחה רבה, ולאחר צאת אלבומם הראשון כלהקה בריטית, "Junkies Monkeys &amp; Donkeys", צברה הלהקה פופולריות שיא. עד מהרה החלה חברת התקליטים הגדולה, A&amp;M, להתעניין מאוד בלהקה, והחתימה אותם על חוזה הקלטות לאלבום חדש. במשך שנת 1972 שקדו חברי הלהקה על הקלטה של אלבום חדש. לבסוף, אחרי כמה חודשי הקלטה, סיימו הקבוצה את הקלטות כל שירי האלבום החדש, שעתיד להיקרא "JERICHO".
האלבום היה להצלחה כבירה בבריטניה, ועד מהרה הוא פורסם גם במדינות נוספות: התקליט יצא בשנת 1972 גם בדרום אפריקה, ובשנות התשעים הופץ כתקליטור בדרום אפריקה, ארצות הברית, ישראל (תחת השם הצ'רצ'ילים לצד שם הלהקה באנגליה), יפן וגרמניה. תקליטי ויניל שיצאו מאוחר יותר פורסמו גם הם במדינות הללו.
לאחר הוצאת האלבום הלהקה הפסיקה את פעילותה, עד שנת 2015, כשהופיעו יחד בהופעת איחוד בתל אביב. הופעת האיחוד הוקלטה, וכללה את כל שירי האלבום. אלבום ההופעה יצא שנה אחת לאחר מכן.
תוכן האלבום.
על אף שבמבט ראשון האלבום עשוי להיראות כמו מיני אלבום מכיוון שהוא מכיל רק חמישה שירים, הוא למעשה אורך יותר מחצי שעה. הסיבה לכך היא ששלושה מתוך חמשת השירים אורכים יותר משמונה דקות. בגלל שלחברי הלהקה היה זמן מוגבל להקלטות, רק חמשת השירים הללו נבחרו להיכנס לאלבום.
את העטיפה עיצב וצילם הצלם והמשורר הבריטי, רואן אולוקליין ביחד עם המעצב מייק דאוד. העטיפה מציגה תמונה של חברי הלהקה יושבים מסביב למדורה, כאשר רקע התמונה מתמזג לתוך ציור (פוטומונטז') של מבנה דירות הרוס, עליו כתוב בעברית "יריחו". (בעטיפה האחורית, כותרת האלבום היא בעברית והכיתוב על הציור באנגלית). מעל התמונה מופיעה הכותרת "JERICHO", שגם אותה עיצב אולוקליין, בפונט ייחודי שנוצר עבור העטיפה הספיציפית הזו.
ביקורות.
אורי ברייטמן מאתר "רוק מתקדם" כתב על האלבום כי "אלבומה האחרון של להקת הצ'רצ'ילים, ששינתה את שמה לג'ריקו ג'ונס ולבסוף ל"ג'ריקו" (יריחו), הוא לדעתי הטוב מבין השלושה שהפיקה". יואב קוטנר כתב על האלבום בביוגרפיה של הצ'רצ'ילים באתר MOOMA כי הוא אלבום של "יצירות ארוכות ומורכבות". גם ערן דינר התייחס לנושא המורכבות המוזיקלית בשירי האלבום, כשסיכם את תולדות הצ'רצ'ילים בעיתון "מעריב" באמרו "האלבום הכיל חמישה קטעים ארוכים ומורכבים".
עקדת יצחק (רמברנדט)
עקדת יצחק (בהולנדית: Het offer van Abraham) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1635. היצירה מוצגת במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
הסיפור המקראי.
הציור מציג את הרגע בו קיבל אברהם את ההוראה, מן השמיים, של מלאך האלוהים לעצור, הוראה אשר מסיחה את דעתו ומונעת ממנו לשחוט את בנו יצחק ().
תיאור היצירה.
רמברנדט מתאר אירוע המתרחש על הר, כפי שמתואר בסיפור המקראי, מאחור נשקף עמק יפה. אפשר לראות את עצי העולה ואת האש. להבדיל מהסיפור המקראי, מלאך האלוהים אינו קורא מן השמיים לאברהם לעצור, אלא מונע ממנו פיזית לשחוט את יצחק על ידי תפיסת ידו. מבטו של המלאך אינו מופנה לאברהם אלא ליצחק, כאילו רצה לוודא שאכן הגיע בזמן.
הקומפוזיציה מלאה חיוניות ותנועה. תשומת לב רבה מוקדשת לתיאור גופו היפה של יצחק. ראויה לציון העובדה שרמברנדט, אשר תמיד נהג לתאר הבעות פנים באופן אובססיבי, בחר לכסות את פניו של יצחק בכף ידו של אברהם. המאכלת הנראית נשמטת מטה מידו של אברהם, בעוד הוא מביט מעלה, יוצרת אפקט של תנועה.
השימוש המופלא של רמברנדט במשחקים של אור וצל (טכניקה הקרויה קיארוסקורו) בולט לעין. בעיקר נעשה שימוש בניגודיות בין בגדיו הכהים של אברהם מצד אחד, וצבע העור הבהיר של פני אברהם וגופו של יצחק מצד שני.
הציור הושפע מן הציור עקדת יצחק של קאראווג'ו.
אצטדיון אתלטי אזורי ד'איטליה
סטאדיו אתלטי אזורי ד'איטליה (באיטלקית: Stadio Atleti Azzurri d'Italia) נקרא גם מסיבות מסחריות אצטדיון גיוויס (Gewiss Stadium) הוא אצטדיון הממוקם בברגמו שבאיטליה. האצטדיון נקרא בעבר גם "סטאדיו מאריו ברומאנה" ו-"האצטדיון העירוני" ברגמו.
האצטדיון הוא האצטדיון הביתי כיום של קבוצת הכדורגל של אטאלנטה מהסרייה א', ובעבר של קבוצות מליגות נמוכות יותר כמו סנטרו גיובנילה בוקאליאונה, אלזאנו וירשיט ואלבינו לאפה.
היסטוריה.
לפני בניית האצטדיון.
בתחילת המאה ה-20 היה בשטח האצטדיון מסלול מרוצים שנקרא "בורגו סנטה קטרינה". המשטח למשחקי כדורגל נבנה בהמשך בתוך המסלול ריצה עצמו בשביל מועדון הכדורגל המקומי "Bergamo F.C." שהשתמש בו בין השנים 1905 ל-1910, ולאחר מכן על ידי המועדון "ברגמו גינסטיקה סוציאטה" בין השנים 1913 ועד 1920. המסלול גם שומש למרוצי אופניים בהמשך.
בניית האצטדיון.
בניית האצטדיון החלה בסוף שנת 1927. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל לואיג'י דה בני, והוא נבנה בעזרת תמיכתו של ראש העיר פייטרו קפופרי שרצה להחליף את האצטדיון הישן בעיר שנקרא ה"קלמנטינה". האתר הנבחר (כ-35 אלף מטר רבוע), היה שטחו של מסלול המרוצים בורגו סנטה קטרינה, שנהרס.
בניית האצטדיון הושלמה עד סוף 1928, ובתחילה נקרא "סטאדיו מאריו ברומאנה" על שמו של מאריו ברומאנה - חייל פשיסטי שנפל בגלראטה במהלך התקוממות מקומית שהתנגדה להנהגה הפשיסטית. את כר הדשא הקיף מסלול ריצה ברוחב 6 מטר ובאורך 430 מטר, ותכולתו המקורית הייתה 12 אלף מקומות בלבד. האצטדיון נבנה חלק מקומפלקס שכלל אולם כדורסל, בריכת שחייה אולימפית ושני מגרשי טניס.
משחק הבכורה היה לראשונה באופן לא רשמי ב-1 בנובמבר 1928 במשחק של אטאלנטה המקומית נגד טרייסטינה, ובאופן רשמי חודש לאחר מכן ב-23 בדצמבר 1928, כשאטאלאנטה נפגשה עם דומינאנטה במסגרת הליגה. בסוף מלחמת העולם השנייה ועם נפילת משטרו של מוסוליני ואיטליה הפשיסטית ב-1945, נמחק שמו של מאריו ברומאנה והאצטדיון נקרא "האצטדיון העירוני", וכך הוא נקרא עד לשנת 1994. בשנת 1949 נעשתה הרחבה ושיפוץ כולל לאצטדיון ובניית היציע הדרומי.
ב-1984 נעשה שיפוץ נוסף עם הגעתה של אטאלנטה לסרייה א', מה שהוביל להריסת מסלול האתלטיקה שהיה מסביב לדשא ובניית היציעים קרוב יותר לדשא, מה שאפשר להרחיב את האצטדיון לכמות שיא של 43,000 מקומות, שהגיעו לאצטדיון ב-16 בספטמבר 1984 במשחקה של אטאלנטה המקומית נגד אינטר מילאנו במסגרת הליגה, משחק שנגמר 1-1.
ב-1994 שינה ראש העיר ג'יאן פייטרו גאליצי את שם האצטדיון ל"אצטדיון אתלטי אזורי דאיטליה" (בתרגום: "אצטדיון האתלטיקה של הכחולים של איטליה").
האצטדיון, שנבנה בשנות ה-20 של המאה הקודמת, נמצא באזור מאוכלס וצפוף, ומאז שנות ה-90 נעשו מספר תוכניות ורעיונות על מנת לבנות אצטדיון חדש במקום יותר מתאים ומרווח. למרות זאת עד היום לא התבצעה תוכנית אחת מתוכם.
בשנת 2015 חידשה החברה "Atalanta Bergamasca Calcio Spa" את האצטדיון ואת היציע המרכזי שבו. בנוסף הותקנו מחיצות חדשות בין היציעים והוסרו הגדרות בין היציעים לדשא, ותכולת האצטדיון הופחתה ל-21,300 מקומות בלבד.
ב-27 באפריל 2017 עיריית ברגמו פרסמה מכרז פומבי למכירתו של האצטדיון שהחלה מ-7,806,000 יורו. בסופו של דבר קנתה הקבוצה אטאלנטה את האצטדיון מעיריית ברגמו תמורת כ-8 מיליון יורו, תחתיה מחזיקה באצטדיון חברת ההחזקות "Stadio Atalanta Srl".
ב-29 באפריל 2019 החל הריסת יציע "פיזאני" באצטדיון על מנת לבנותו מחדש, וכך מתכננת הקבוצה להרוס כל פעם יציע ולבנותו מחדש עד שכל האצטדיון ייבנה מחדש. השיפוץ הסתיים ב-2021 ותכולת האצטדיון הורחבה ל-24,950 מקומות ישיבה.
הקבוצה הכריזה על שיתוף פעולה עם חברת האלקטרוניקה "Gewiss" האיטלקית, ומ-2019 קוראת לאצטדיון "Gewiss Stadium" על שם החברה כחלק מהסכם חסות.
שמעון מירוסלב
אצטדיון אטלטי אזורי דיטאליה
סוחמור
סוחמור (בערבית: سحمر) היא עיירה בדרום לבנון במערב הבקאע, מחוז אל-בקאע. רוב התושבים בה הם מוסלמים מתואלים, חלקם דרוזים, מרונים ומוסלמים סונים.
מיקום וגאוגרפיה.
העיירה ממוקמת על נהר הליטני כ-7 ק"מ דרומית לאגם קרעון. בעיירה ממוקמת תחנת כוח אזורית שהופצצה על ידי ישראל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
היסטוריה.
משנת 1512 ועד מלחמת העולם הראשונה סוחמור הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית.