בכפר קיימות שאריות של בית קברות יהודי.
יהודי קרטה.
בקרטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
כריס קרמר
כריסטופר סקוט קרמר (באנגלית: Christopher Scott Kramer; נולד ב-4 באפריל 1988 בהנטינגטון שבאינדיאנה) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל.
קריירה.
קרמר החל את הקריירה בשנת 2006 באוניברסיטת פרדו, כששיחק תחת המאמן מאט פיינטר (Matt Painter).
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2010, הצטרף אל קבוצת אינדיאנה פייסרס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
בעונת 2010/2011, חתם בקבוצת פורט ויין מאד אנטס המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA, ולאחר כמה חודשים עבר אל מאטס דה גוואינבו מליגת העל הפורטו-ריקנית.
בעונת 2011/2012, חתם בקבוצת ס.אוליבר וירצבורג ושיחק במדיה בבונדסליגה.
בעונת 2012/2013, חתם בקבוצת אולדנבורג.
בעונת 2017/2018, חתם בקבוצת ריטאס וילנה מליגת העל הליטאית.
בעונת 2019/2020, חתם בקבוצת חימקי מוסקבה מהליגה המאוחדת של VTB.
בספטמבר 2020 חתם בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל בישראל.
ריצ'רד פארקס בונינגטון
ריצ'רד פארקס בונינגטון (באנגלית: Richard Parkes Bonington; 25 באוקטובר 1802 – 23 בספטמבר 1828) היה צייר נוף רומנטי אנגלי, שהיגר לצרפת בגיל 14 ויכול להיחשב גם כאמן צרפתי. לאחר מותו המוקדם מאוד, נחשב לאחד האמנים הבריטיים המשפיעים ביותר בזמנו. נופיו היו בעיקר של סצינות חוף, עם אופק נמוך ושמיים גדולים, המראים טיפול מבריק באור ובאווירה.
חייו ועבודתו.
ריצ'רד פארקס בונינגטון נולד בעיירה ארנולד, ליד נוטינגהאם. אביו, הידוע גם בשם ריצ'רד, היה צייר ויוצר תחרה, ואמו הייתה מורה. בונינגטון למד ציור בצבעי מים מאביו והציג ציורים באקדמיה של ליברפול בגיל אחת עשרה.
בשנת 1817 עברה משפחתו לקאלה שבצרפת, שם הקים אביו מפעל תחרה. באותה תקופה החל בונינגטון לקחת שיעורים מהצייר פרנסואה לואיס תומאס פרנסיה, שחזר מאנגליה, שם הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס גירטין. הוא לימד אותו את טכניקת צבעי המים האנגלית.
בשנת 1818 עברה משפחת בונינגטון לפריז כדי לפתוח חנות תחרה. שם הוא נפגש והתיידד עם אז'ן דלקרואה. הוא עבד זמן מה בהפקת עותקים של נופים הולנדיים ופלמיים במוזיאון הלובר. בשנת 1820 החל להשתתף באקול דה ביו-ארטס בפריז, שם למד אצל אנטואן-ז'אן, הברון גרוס.
בערך בתקופה זו בונינגטון התחיל לצאת לסיורי שרטוט בפרברי פריז ובסביבה הכפרית. ציוריו הראשונים הוצגו בסלון פריז בשנת 1822. הוא החל לעבוד גם בצבעי שמן ובליטוגרפיה. בשנת 1824 הוא זכה במדליית זהב בסלון פריז יחד עם ג'ון קונסטבל ואנתוני וונדייק קופלי פילדינג, ובילה את רוב השנה בציור נופי החוף בדנקרק.
בשנת 1825 פגש את דלקרואה בביקור אצל אלכסנדר-מארי קולין בלונדון. הם ציירו שם יחד, וחלקו סטודיו במשך כמה חודשים לאחר שובם לפריז.
דלקרואה השפיע עליו לעבור לציור היסטורי. הוא גם פיתח טכניקה לערבב צבעי מים עם גואש ודבק, כדי להשיג אפקט קרוב לציור שמן.
בשנת 1826 ביקר בצפון איטליה ושהה בוונציה במשך חודש.
בסוף 1828 החמירה מחלת השחפת שלו והוריו שלחו אותו חזרה ללונדון לטיפול. הוא נפטר משחפת ב-23 בספטמבר אותה שנה בלונדון, בן 25. הוא נקבר בבית הקברות של קפלת סנט ג'יימס פנטונוויל.
בשנת 1837 הועברו שרידיו לבית העלמין של קנסל גרין כדי להיקבר מחדש עם הוריו.
מוניטין.
אז'ן דלקרואה כתב על בונינגטון בשנת 1861:
מעבר לצבעי המים שלו, בונינגטון היה ידוע ברישומיו בעפרון גרפיט, במיוחד בנופי העיר המורכבים שלו.
לבונינגטון היו מספר אמנים קרובים, כמו ג'יימס הולנד, ויליאם קאלו וג'ון סקרלט דייוויס באנגליה. בנוסף, היו הרבה עותקים וזיופים של יצירתו בתקופה שלאחר מותו.
פסל לכבודו הוקם מחוץ לבית הספר לאמנות בנוטינגהאם על ידי ווטסון פוטרגיל. תיאטרון ובית ספר יסודי בעיר הולדתו נקראים על שמו.
באוסף וואלאס ישנה קבוצה גדולה במיוחד של 35 מיצירותיו המייצגות את נופיו וציורי ההיסטוריה שלו.
אתי אלון - האישה שגנבה 250 מיליון
אתי אלון - האישה שגנבה 250 מיליון היא מיני-סדרה מסוג דוקו-דרמה, שמבוססת על המעילה בבנק למסחר ומציגה את סיפורה של האחראית למעילה, אתי אלון. המיני-סדרה, שכוללת שני פרקים באורך 60 דקות, שודרה מ-21 בספטמבר 2020 עד 24 בספטמבר באותה שנה בערוץ קשת 12.
הפקה.
ב-15 בינואר 2020 פורסם שקשת 12 עובדת על סדרת דוקו-דרמה על סיפורה של אתי אלון והמעילה בבנק למסחר. בנוסף פורסם שמחפשים שחקנים לארבעה תפקידים ראשיים: אתי אלון, עופר מקסימוב, אביגדור מקסימוב ושלומי אלון.
ב-24 בפברואר 2020 פורסם שחן אמסלם לוהקה לתפקיד אתי אלון ויניב סוויסה לוהק לתפקיד עופר מקסימוב.
צילומי הסדרה התרחשו בין החודשים יוני עד יולי 2020.
ביקורות.
נדב מנוחין מאתר "וואלה! תרבות" נתן למיני-סדרה ביקורת שלילית וכתב:
למרות זאת שיבח את הליהוק של השחקנים: .
גם בעיתון "הארץ" ניתנה למיני-סדרה ביקורת שלילית.
נכסים דיגיטליים
מרתון דרך החיים
מרתון החורף הבינלאומי "דרך החיים" (ברוסית: Международный зимний марафон «Дорога жизни») היא תחרות ריצה בה לוקחים חלק ספורטאים מקצועיים וחובבי אתלטיקה. האירוע, המתוזמן בקנה אחד עם תבוסת הכוחות הנאצים ליד לנינגרד והסרת המצור, מתקיים מדי שנה ביום ראשון האחרון בינואר. מסלול המרתון עובר לאורך כביש התחבורה האגדי דרך החיים, שבשנות המלחמה חיברה את לנינגרד הנצורה עם שאר המדינה.
מארגן המרתון הוא הארגון הציבורי האזורי "התאחדות הספורט של אתלטיקה של סנקט פטרבורג". הסיוע בארגון וניהול המרתון מתבצע על ידי הוועדה לתרבות פיזית וספורט של סנט פטרבורג, הוועדה לתרבות פיזית וספורט של מחוז לנינגרד, הנהלת נפת קלינין ומנהלת "המחוז העירוני וסבולוז'סק" במחוז לנינגרד.
במסגרת התחרות נערכת ריצת מרתון למרחקים הבאים: 42,195 ק"מ ו-5 ק"מ. מסלול 42,195 ק"מ יוצא מגדות אגם לדוגה ליד אנדרטת שבירת הטבעת, מסלול 5 ק"מ מתחיל בעיר וסבולוז'סק. שני המסלולים מסתיימים באנדרטת פרח החיים.
היסטוריה.
המרתון התחיל ב-21 בינואר 1970, כאשר רץ המרתון הסובייטי המפורסם, תושב לנינגרד הנצורה, גריגורי איוואנוביץ' קולגאשקין, ביום הולדתו, יחד עם רצים דומים - מדריך החינוך הגופני אולג אויבייב, סמל התותחנים הוותיק במלחמה, דמיטרי קיטאיצב ואחרים ביצעו את ריצת המרתון הראשונה בדרך החיים.
הרצים כיסו מסלול בן 39 קילומטר מאנדרטת שבירת הטבעת, שנמצאה במקום בו המשאיות ירדו מהחוף אל קרח לדוגה, אל אנדרטת פרח החיים ברובע העירוני רז'בקה, משם החל החלק הקרקעי של דרך החיים.
אורך המרחק של שלושת המרוצים הראשונים היה 39 ק"מ. בשנת 1973, לכבוד 30 שנה לפריצת המבור, נערך לראשונה מרתון קלאסי (42,195 ק"מ) בו התחילו 49 אנשים.
בשנת 1975, המרתון זכה להכרה לאומית והחל להתקיים בקביעות ובשנת 1991 הוא קיבל מעמד בינלאומי.
בשנות השמונים הגיעו למרתון עד 3,000 משתתפים. דרך החיים נחשב למרתון ייחודי, שכן הוא נערך בחורף. למרות תנאי מזג האוויר הקשים, התחרות מעולם לא בוטלה. בשנים 1980 ו-1985, בגלל כפור קשה, אורך המסלול הצטמצם ל-30 קילומטר.
במשך זמן רב ניתן היה להשתתף במירוץ על ידי הרשמה ממש ביום המרוץ. אך הפופולריות הגוברת של המירוץ הובילה לכך שבשנת 2016 מספר המשתתפים החל להיות מוגבל:
עלייה נוספת במספר נשענת על קשיים ארגוניים: יש להעביר את משתתפי המירוץ לנקודת ההתחלה באמצעות אוטובוסים ממרכז העיר סנקט פטרבורג (מתחנת הרכבת פינלנד) והם מחליפים לבגדי מרוץ בסמוך לנקודות ההתחלה. חפצי הרצים נותרים באוטובוסים שיוצאים לקו הסיום. לאחר כיסוי המרחק, המשתתפים עוברים באוטובוסים ונלקחים חזרה לתחנת פינלנד כשהאוטובוסים מתמלאים. מי שרוצה מובא בדרך לסאונה בחינם.
מאז 2019, בגלל קשיים ארגוניים וכלכליים מוגברים, בוטל חצי המרתון, אך מכסת המרתון הוגדלה ל-1,500 איש.
עד 1990 לא הייתה תחרות נשים.
רב צמצם
Halfaxa
Halfaxa הוא אלבום האולפן השני של הזמרת גריימס. האלבום יצא לאור לראשונה בפורמט של הורדה דיגיטלית ב-30 בספטמבר 2010 בקנדה ובארצות הברית על ידי חברת התקליטים Arbutus Records, ולאחר מכן בבריטניה ובאירופה במאי 2011 על ידי חברת התקליטים Lo Recordings.
האלבום תואר כאלבום פופ גותי ו-Witch house. לדברי גריימס, האלבום נוצר כדי "להעלות זכרונות אודות הרגשת האמונה באלוהים בדרך נוצרית מימי הביניים", ותיארה את האלבום כאלבום "מוזיקת ימי הביניים" שלה.
מרתון הלילות הלבנים
המרתון הבינלאומי הלילות הלבנים הוא מרתון שנתי בסנקט פטרבורג, והמרתון העיקרי בצפון-מערב רוסיה. אחד מארבעת המרתונים הרוסים - חברי איגוד המרתונים והמרוצים הבינלאומיים, מבחינת מספר רצי המרתון שסיימו בשנת 2013, נמצא במקום השני (מאחורי מוסקבה, אך לפני מרתון סיביר).
היסטוריה.
לראשונה, מרתון הלילות הלבנים נערך בלנינגרד בשנת 1990. בתחילה, המרתון הוגדר כמרתון לילי, הרצים התחילו בשעה 23:00 וסיימו למחרת בבוקר. עם זאת, בשנים האחרונות נערך ביום ראשון בבוקר מרתון הלילה הלבן (בשנת 2017 החל המרתון בשעה 8:00). מגבלת הזמן להתגברות על המרתון היא 6 שעות.
מסלול.
מסלול המרתון נערך בטבעת אחת לאורך החלק המרכזי של העיר על רקע מונומנטים אדריכליים מפורסמים כמו קתדרלת איסק, פרש הברונזה, הסטרלקה של האי וסילי, מבצר פיטר ופול, הגן הבוטני, תיאטרון הדרמה הגדול, נבסקי פרוספקט, מנזר אלכסנדר נבסקי ועוד.
קבוצת אנט