נורת' אמריקן אוויאיישן (North American Aviation Inc) הייתה יצרנית כלי טיס אמריקאית שפעלה משנות השלושים עד 1967, אז התמזגה עם רוקוול־סטנדארד קורפוריישן ליצירת נורת' אמריקן רוקוול קורפוריישן. החברה הייתה אחראית למספר כלי טיס היסטוריים, לרבות מטוס האימון T-6 טקסן, מטוס הקרב P-51 מוסטנג, המפציץ B-25 מיטשל, מטוס הקרב הסילוני F-86 סייבר, והמטוס הרקטי X-15, כמו גם לתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו של החללית אפולו והשלב השני של רקטת סטורן 5 (S-II). חטיבות הביטחון והחלל של רוקוול אינטרנשיונל (הכוללות את נורת' אמריקן אוויאיישן וחטיבות רוקטדיין) נמכרה לבואינג ב־1996.
היסטוריה.
קלמנט קיז ייסד את נורת' אמריקן ב־6 בדצמבר 1928 כחברת החזקות שקנתה ומכרה חלקים בחברות תעופה שונות וחברות הקשורות לתעופה. אולם, חוק הדואר האווירי של 1934 כפה את פירוקן של חברות אחזקה כאלו. כתוצאה מכך הפכה נורת' אמריקן ליצרנית ובראשה עמד ג'יימס קינדלברגר (שגויס מדאגלס איירקראפט קומפני), אף על פי שאיסטרן אייר ליינס נותרה בשליטתה עד 1938.
קינדלברגר העתיק את פעולת החברה לדרום קליפורניה, מה שאפשר לטוס כל השנה, והחליט להתמקד במטוסי אימון, מתוך הנחה שיהיה זה קל יותר מלנסות להתחרות עם חברות מבוססות. המטוסים הראשונים של החברה היו מטוס התצפית GA-15 ומטוס האימון GA-16, ובעקבותיהם ה־O-47 וה־BT-9. ה־BC-1 מ־1937 היה מטוס הקרב הראשון של נורת' אמריקן.
כמו יצרניות אחרות, החלה נורת' אמריקן בהכנות למלחמה ב־1940. אלו כללו פתיחת מפעלים בקולומבוס, דאלאס וקנזס סיטי.
בעקבות ה־BT-9 ייצרה נורת' אמריקן את מטוס האימון T-6 טקסן, ש־17,000 מסוגו נבנו, מה שהפך אותו למטוס האימון שנעשה בו השימוש הנרחב ביותר מעולם. המפציץ הדו־מנועי B-25 מיטשל זכה לתהילה בפשיטת דוליטל ושימש בכל הזירות. ה־A-36 אפאצ'י פותח כמטוס לתקיפת קרקע ומפציץ צולל, ובעקבות ההצעה של חיל האוויר המלכותי הבריטי לפיה תחליף נורת' אמריקן את מנוע ה"אליסון" שהניע אותו במקור במנוע רולס רויס מרלין יוצר ה־P-51 מוסטנג.
לאחר המלחמה, צנח מספר מועסקי נורת' אמריקן מ־91,000 ל־5,000 ב־1946. אף על פי כן, היא המשיכה לפתח מטוסים חדשים הכוללים את מטוס האימון והתקיפה T-28 טרוג'ן, ה־P-82 טווין מוסטנג היוצא דופן, המפציץ הסילוני B-45 טורנדו, מטוס הקרב FJ פיורי, ה־AJ סאבג', המפציץ האסטרטגי המהפכני XB-70 ולקירי בעל מהירות מרבית של מאך 3, השרייק קומנדר, ומטוס המנהלים הסילוני T-39 סברליינר.
חטיבת קולומבוס של נורת' אמריקן אוויאיישן הייתה אחראית לפיתוח ה־A-5 ויג'ילנט, מפציץ מהיר שנעשה בו שימוש רב במלחמת וייטנאם במשימות סיור ימי, ה־OV-10 ברונקו, המטוס הראשון שתוכנן במיוחד לפעילות כנגד התקוממות, ומטוס האימון הימי T-2 בוקאיי, ששירת משנות החמישים המאוחרות עד 2005 והוטס כמעט על ידי כל טייסי הצי האמריקני במשך ארבעה עשורים.
ה־F-86 סייבר החל כתכנון מחדש של ה"פיורי" וזכה לתהילה כשהפיל מיגים במלחמת קוריאה. למעלה מ־9,000 מטוסי F-86 יוצרו. יורשו, ה־F-100 סופר סייבר, זכה אף הוא לפופולריות.
חטיבת המנועים הרקטיים התפצלה לחברה נפרדת, רוקטדיין, ב־1955, אולם את ה־X-15 תכננה ובנתה נורת' אמריקן.
ביטול התוכניות F-107 ו־F-108 בסוף שנות החמישים, כמו גם ביטול תוכנית הטיל הבליסטי SM-64 נואחו, היו מכות לנורת' אמריקן מהן היא לא התאוששה לגמרי מעולם. ב־1960, המנכ"ל החדש לי אטווד החליט להתמקד בתוכנית החלל, והחברה הייתה הקבלנית הראשית לתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו והשלב השני של משגר הסטורן 5. אולם, החברה הואשמה באחריות חלקית לשריפה באפולו 1 בינואר 1967, ובמרץ היא התמזגה עם רוקוול.
בדצמבר 1996, חטיבות הביטחון והחלל של רוקוול אינטרנשיונל (הכוללת את נורת' אמריקן אוויאיישן וחטיבות רוקטדיין) נמכרו לבואינג, ששילבה את קווי המוצרים לחטיבת מערכות הביטחון המוכללות שלה. רוקטדיין נמכרה לבסוף לפראט אנד ויטני, ב־2005.
מפאלדה
מפאלדה (מספרדית: Mafalda), סדרת קומיקס מאת המאייר הארגנטינאי קינו (חואקין סלבדור לבאדו), הנושאת את שמה של הגיבורה הראשית – ילדה כבת 5, בעלת מודעות חברתית גבוהה ודאגה עמוקה לגורל האנושות, הבאה לידי ביטוי בהתנהגות מרדנית ומחאה כנגד סדרי עולם. הפער בין גילה הצעיר לעמדותיה הבוגרות לכאורה מהווה את עיקר הבסיס הקומי של הסדרה. מפאלדה פורסמה במהלך השנים 1973-1964 וזכתה לפופולריות גבוהה באמריקה הלטינית ובאירופה.
דמויות הסדרה.
במהלך שנות פרסום הסדרה "הזדקנו" הדמויות יחד אתה.
היסטוריה.
דמותה של מפאלדה נוצרה על ידי קינו בשנת 1962 למטרות פרסום בעיתון היומי הארגנטיני קלארין, אולם מסע הפרסום בוטל והדמות נגנזה. ב-1964 הציע חוליאן דלגדו, העורך הראשי של השבועון פרימרה פלאנה דאז וידידו של קינו, להחיות את הדמות ולפרסם את הסדרה כקומיק-סטריפ קבוע בעיתון. מפאלדה החלה את דרכה כטור קבוע בשבועון זה החל מה-29 בספטמבר 1964. תחילה התבססה הסדרה על דמויותיהם של מפאלדה והוריה בלבד, ורק בינואר 1965 צורפה דמותו של פליפה, חבר המבוגר ממנה בשנה.
עקב בעיה משפטית, הפסיק השבועון לפרסם את מפאלדה ב-9 במרץ 1965, אך שבוע לאחר מכן, ב-15 במרץ 1965, שוב החלה להופיע כמדור קבוע, הפעם בעיתון יומי בעיר בואנוס איירס - אל מונדו. פרסום בעיתון יומי אפשר ליוצר הסדרה לעקוב באופן צמוד אחר התרחשויות היום ולעצב את הדמויות והעלילה בהתאם, עם אופי סאטירי נוקב יותר. בשבועות שלאחר מכן הוסיף קינו לסדרה את דמויותיהם של מנוליטו וסוסניטה, חברים נוספים בני גילה של מפאלדה.
ב-22 בדצמבר 1966 נסגר העיתון אל מונדו. ששה חודשים לאחר מכן החלה מפאלדה להתפרסם בשבועון סייטה דיאס אילוסטראדוס, שם נשארה עד 1973. מאחר שמערכת השבועון דרשה לספק את הטור שבועיים לפני מועד פרסומו, לא יכול היה קינו להיצמד לחדשות היום ולאקטואליה כפי שנהג ורצה לעשות.
ב-25 ביוני 1973 פסקה מפאלדה להתפרסם כטור בעיתון. קינו המשיך לאייר את מפאלדה מספר פעמים לאחר מכן, בעיקר לצורכי קידום זכויות האדם. בשנת 1976 אייר כרזה המבוססת על דמויות הסדרה עבור ארגון יוניצ"ף, לציון הוועידה לזכויות הילד.
ספרים, תרגומים ועיבודים לקולנוע.
רוב הסטריפים של מפאלדה אשר לא היו קשורים יתר על המידה באקטואליה נשכחת, נאגדו ופורסמו בשנים-עשר ספרונים (שני סטריפים בעמוד) שנקראו בפשטות "מפאלדה" ומוספרו מ-1 עד 12 לפי סדר הוצאתם. ספרונים אלה יצאו לאור במהלך השנים 1966–1974, להוציא הפרסומים הראשונים בשבועון פרימרה פלאנה אשר פורסמו שוב רק בשנת 1989.
הסטריפים של מפאלדה תורגמו לשפות אירופיות שונות ואף לסינית, אך רק מעטים מהם תורגמו לאנגלית. רק בשנת 2004 החל המוציא לאור של קינו בארגנטינה לפרסם אוספי סטריפים של מפאלדה בתרגום לאנגלית בשם "מפאלדה וחברים" (Mafalda &amp; Friends). נוהגים להשוות בין מפאלדה לסדרת הקומיקס צ'ארלי בראון מבית היוצר של צ'ארלס מ. שולץ, אולם קינו טוען כי מעולם לא הבין את הבסיס להשוואה זו.
קינו התנגד לעיבוד סדרת מפאלדה לקולנוע או תיאטרון, אך בסופו של דבר התרצה, והופקו שתי סדרות אנימציה המבוססות על דמויות הסדרה. הראשונה, 260 סרטונים בני 90 שניות כל אחד, הוצגה בטלוויזיה הארגנטינית החל מ-1972. בשנת 1982 עובדו סרטונים אלו לסרט קולנוע באורך מלא, ובשנת 1993 עובדו 104 סרטוני מפאלדה נוספים על ידי הבמאי הקובני חואן פדרון, ידידו של קינו, בהפקה ספרדית.
באפריל 2019 יצאה לאור לראשונה סדרת חוברות של מפאלדה בעברית: "הפוליטיקה על פי מפאלדה" ו"המשפחה על פי מפאלדה" (בתרגומו של יוסי טל) ו"המשבר הכלכלי על פי מפאלדה" (בתרגומו של אדם בלומנטל).
אף סי טירספול
תל גודד
תל גּוֹדֵד הוא אתר ארכאולוגי באזור שפלת יהודה, הכולל בין השאר שרידים מתקופת המקרא והתקופה הרומית ומערכות מסתור מימי בר כוכבא.
מיקום.
תל גודד שוכן כשני קילומטרים מצפון-מזרח לבית גוברין, בנקודה הגבוהה ביותר בפארק בריטניה (כ-400 מטרים מעל פני הים).
שם האתר וזיהויו.
השם "גודד" נגזר מצליל שמו הערבי של האתר - תל ג'דידה. נהוג לזהותו עם העיר המקראית מורשת גת, מקום הולדתו של מיכה הנביא: (מיכה פרק א', א). אולם אין הסכמה מלאה על כך ש"מורשת גת" אכן שכנה במקום זה; יש סבורים שמיכה נקרא "מֹרשתי" משום שהוא ממרשה הסמוכה, ואילו "מורשת גת" הוא ביטוי סמלי בנבואתו: (מיכה א', י"ד).
תולדות האתר.
תל גודד היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, ושוב בתקופת ממלכת יהודה, וחרב כנראה על ידי סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס, במסעו לדיכוי מרד חזקיהו מלך יהודה. הממצא הארכאולוגי (להלן) מלמד כי בתקופה הרומית שכנה בראש האתר וילה מפוארת (להלן, "בית המפקד"), במרכז מתחם מוקף חומה, שכלל לא ברור אם היה כולו מיושב. למרגלות התל התקיים בתקופות ההלניסטית והרומית הקדומה יישוב המכונה כיום חורבת טבק. האתר עמד על אם הדרך ונהנה ממעיין שנבע למרגלותיו ומסמיכותו הרבה לעיר הגדולה בית גוברין - אלבתרופוליס. בשנים 132-136 לספירת הנוצרים השתתפו תושבי האזור במרד בר כוכבא, ואף התקינו בחורבת טבק מערכות מסתור מסועפות.
יש הסבורים שהאתר מופיע במפת מידבא תחת השם "מורשתי".
ממצאים ארכאולוגיים.
תל גודד נחפר בשנים 1899-1900 על ידי הארכאולוגים פרדריק בליס ומְקָאליסְטֶר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. הממצאים הקדומים ביותר שנתגלו בחפירה הם חרסים מתקופת הברונזה ו- 37 חותמות "למלך", המתוארכות לימי חזקיהו המלך (המאה השמינית לפנה"ס).