נחשים מכישים למטרות ציד וכאמצעי הגנה. בין משפחות הנחשים שלרוב נראה מעורבות שלהם בהרעלות נכללות משפחות הפתניים והצפעיים. הרוב המכריע של מיני הנחשים אינם ארסיים, הם נוטים להרוג את הטרף שלהם באמצעות חניקה. נחשים ארסיים ניתן למצוא בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. ארגון הבריאות העולמי מחשיב הכשת נחש כמחלה זניחה. ניתן למנוע הכשות נחשים על ידי לבישת נעלי מגן, הימנעות מהליכה באזורים בהם חיים נחשים, ומההתעסקות איתם. טיפול בהכשה תלוי חלקית בסוג הנחש המכיש. בכל מקרה של הכשה מומלץ לשטוף את הפצע עם מים וסבון, להחזיק את האיבר ולמנוע ממנו לזוז, ולפנות בדחיפות לעזרה רפואית. אין למצוץ את הארס, אין להציב חוסם עורקים על האיבר הפגוע, וכדומה. שימוש בנוגדן נמצא יעיל מאוד במניעת מוות מהכשות; עם זאת, לעיתים קרובות שימוש בנוגדנים גורם לתופעות לוואי.
מספר מקרי הכשות נחש המתרחשות בכל שנה יכול להגיע עד לחמישה מיליון. מתוכם יהיו כ-2.5 מיליון הרעלות ובין 20,000 ל-125,000 מקרי מוות. תדירות ההכשות משתנה מאוד בין חלקים שונים של העולם. הן נפוצות יותר באפריקה, אסיה, ובאמריקה הלטינית, שבהן אזורים כפריים מושפעים במידה רבה יותר משאר המקומות. מקרי מוות כתוצאה מהכשה נדירים יחסית באוסטרליה, אירופה ובצפון אמריקה.
אפידמיולוגיה.
ההערכות למספר הכשות נחש בשנה נעות בין 1.2 עד 5.5 מיליון, מתוכם יש כ-421,000 עד 2.5 מיליון הרעלות מארס, וכ-125,000 מקרי מוות. כיוון שהדיווח על הכשות אינו חובה ברוב העולם, הנתונים אודות תדירות ההכשות אינם מדויקים. לרבים מן האנשים ששרדו הכשת נחש נגרם נזק קבוע לרקמות על ידי הארס, מה שמוביל לנכות. רוב מקרי המוות כתוצאה מהכשה צפויים להתרחש בדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, ובאפריקה שמדרום לסהרה, כשבהודו דווחו מספר מקרי המוות מהכשות גבוהה יותר מכל מדינה אחרת.
רוב ההכשות נגרמות על ידי נחשים שאינם ארסיים. מתוך 3,000 מינים ידועים של נחשים, רק כ-15% נחשבים מסוכנים לבני אדם. נחשים נמצאים בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. לזעמניים, משפחת הנחשים המגוונת והנפוצה ביותר, יש כ-700 מינים ארסיים, אבל רק חמישה מהם גרמו למוות של בני אדם.
ברחבי העולם, הכשות מתרחשות בתדירות גבוהה יותר בעונת הקיץ, כאשר נחשים פעילים ובני אדם נמצאים בחוץ. באזורים חקלאיים וטרופיים מדווחים יותר מקרי הכשות מבכל מקום אחר. בארצות הברית, המוכשים הם בדרך כלל זכרים בטווח הגילאים 17-27.
גורמים.
בעולם המתפתח רוב הכשות הנחש קורות אצל אלה שעובדים בחוץ כגון חקלאים, ציידים ודייגים. ההכשות לעיתים קרובות מתרחשות כאשר אדם דורך על הנחש או מתקרב אליו יותר מדי. בארצות הברית ובאירופה ההכשות הכי נפוצות הם אצל מי שמגדל אותם כחיות מחמד.
זני הנחשים האחראים להכשות בעלות פוטנציאל קטלני תלוי באזורי התפוצה שלהם. ביבשת אפריקה אלה יהיה זני הממבה, קוברה מצרית, ביטיס מתנפח והאפעה. באזור המזרח התיכון יהיו אלה הצפע, אפעה ומינים של פתן. במרכז ודרום אמריקה יהיו אלה נחשים מסוג גומצן ועכסן. בדרום אסיה סברו בעבר כי קוברה הודית, קרייט מצוי, צפע הודי ואפעה הם המסוכנים ביותר, אולם התגלה כי באזור זה קיימים זני נחשים קטלניים הרבה יותר.
סימנים וסימפטומים.
התסמין השכיח ביותר בכל הכשה הוא תחושת פחד, אשר תורם לתסמינים אחרים, בהם בחילות, הקאות, שלשול, סחרחורת, עילפון, קצב לב מהיר, קור ועור לח. לטלוויזיה, ספרות, ולפולקלור חלק בריגוש המוגזם שקיים סביב נושא ההכשות, ולכך שלאנשים יש מחשבות, בלתי מוצדקות, על מוות קרוב אם הוכשו.
הכשות יבשות, הכשות בהן לא הוחדר ארס, והכשות על ידי מינים שאינם ארסיים עדיין עלולות לגרום לפציעה חמורה. ישנן מספר סיבות לכך: הפצע עשוי להפוך למזוהם בגלל חדירת הרוק והניבים של הנחש שעלולים להכיל אורגניזמים פתוגניים מיקרוביאליים, כמו Clostridium tetani. מקרי זיהום בדרך כלל מדווחים בהכשות צפע-בעלי ניבים המסוגלים לחדור עמוק. הכשות עלולות לגרום להתקף אלרגי אצל אנשים מסוימים.
ברוב ההכשות, בין אם על ידי נחש ארסי או לא, תהיה השפעה מקומית כלשהי. בכ-90% מההכשות יש כאבים קלים ואדמומיות, אם כי זה משתנה בהתאם למקום ההכשה.הכשה של צפעיים ומספר סוגים של קוברה עלולה להיות כואבת מאוד, הרקמה המקומית תהיה רגישה למגע ונראה נפיחות באזור בתוך כחמש דקות. אזור זה עשוי לדמם, להתכסות בשלפוחיות ויכול להוביל בסופו של דבר לנמק. סימפטומים ראשוניים נפוצים אחרים של הכשות צפעוני גומה וצפע כוללים עייפות, דימום, חולשה, בחילות והקאות. התסמינים עשויים להפוך למסכני חיים לאורך הזמן, עם התפתחות לחץ דם נמוך, נשימה מהירה, דופק לב מואץ, דימום פנימי חמור, שינוי סנסורי, כשל כלייתי וכשל נשימתי.
באופן מעניין, הכשות שנגרמות על ידי קרייט מצוי, פתן אלמוגי, עכסן מוהאבי ועכסן מנומר (Crotalus mitchellii) גורמות למעט כאב, אם בכלל, למרות היותן גורמות לפציעות קשות. אנשים שהוכשו באזורים ספציפיים על ידי מינים מסוימים של עכסנים עשויים להרגיש טעם מר, מנטה או טעם מתכתי בפה. קוברה יורקת וקוברה טבעתית יכולות לירוק ארס לתוך העיניים של האדם. התוצאה המידית תהיה כאב, אופתלמופלגיה (שיתוק שרירי גלגל העין), ולפעמים אף עיוורון.
ארסים של מספר פתניים אוסטרלים ושל רוב נחשי הצפע יגרמו לקואגולופתיה (בעיה בקרישת דם), לפעמים באופן חמור כל כך עד כי האדם עלול לדמם באופן ספונטני מתוך הפה, האף, ואפילו מתוך פצעים ישנים. איברים פנימיים עלולים לדמם, כולל המוח והמעיים ועלול להיגרם דימום תת-עורי (חבלות) של העור.
ארס הנפלט מפתניים, פתני ים, קרייט מצוי, קוברה, רב-פתן מלכותי, ממבה, ועוד מינים רבים של נחשים אוסטרליים, מכילים רעלנים אשר תוקפים את מערכת העצבים, וגורמים לנוירו-טוקסי. האדם יכול לחוות הפרעות הראייה מוזרות, ביניהם טשטוש, נימול בכל הגוף, כמו גם קושי בדיבור ונשימה. בעיות במערכת העצבים יגרום למגוון עצום של סימפטומים, ואלה הניתנים כאן אינם מקיפים את כולם. אם לא מטפלים באופן מיידי, המוכש עלול למות מכשל נשימתי.
ארס הנפלטים מכמה סוגים של קוברה, כמעט כל סוגי הצפעיים וכן אלה הנפלטים ממספר נחשי ים גורם לנמק של רקמת שריר. רקמות שריר יתחילו למות בכל הגוף, מצב המכונה תמס שריר. תמס שריר יכול לגרום נזק לכליות כתוצאה של הצטברות מיוגלובין באבובית הכליה. מצב זה, בשילוב עם לחץ דם נמוך, יכול לגרום אי ספיקת כליות חריפה, ואם אינו מטופל, בסופו של דבר גם למוות.
פתופיזיולוגיה.
נחשים ארסיים מסוגלים לנשוך גם ללא החדרת ארס לתוך האדם, מכיוון שהזרקת הארס היא רצונית ולא אינסטינקטיבית. נחשים עשויים להכיש הכשות יבשות כדי לא לבזבז את הארס שלהם על יצור שהם לא יהיו מסוגלים לאכול בגלל הגודל שלו, התנהגות שנקראת ארס מדוד. עם זאת, מספר מקרי ההכשות היבשות מתוך כלל ההכשות של נחש כלשהו משתנה בין המינים: 80% של ההכשות שנגרמו על ידי נחש ים, אשר בדרך כלל נבהל בקלות, הן ללא החדרת ארס, לעומת זאת, רק 25% מכלל הכשות הנחש צפעוני גומה הן יבשות. יתר על כן, חלק מסוגי הנחשים, כגון עכסנים, מגדילים באופן משמעותי את כמות הארס שמוזרק במקרי הגנה לעומת זו שלצורך השגת טרף.
מקצת ההכשות היבשות יכולות להיות גם כתוצאה של אי-תזמון מצד הנחש, הארס עלול להשתחרר לפני שהניבים חדרו לאדם. אפילו נשיכה של נחשים ללא ארס, כגון אלה השייכים למשפחות החנקיים והפיתוניים, יכולים להזיק לננשך; נשיכות גדולות לעיתים קרובות יכולות לגרום חתכים חמורים, כמו כן הנחש עלול לסגת מהגוף שנשך ובכך לגרום לבשר להיקרע, על ידי שיניו החדות שעדין טבועות בגוף. בעוד הכשה של נחש לא ארסי, לרוב איננה מסכנת חיים, כמו הכשת מינים ארסיים, הכשה יכולה להחליש את המוכש, לפחות באופן זמני, ועלולה להוביל לזיהומים מסוכנים אם הפצע לא יטופל באופן תקין.
בעוד רוב הנחשים חייבים לפתוח את פיהם לפני שהם מכישים, נחשים שנמצאים באפריקה ובמזרח התיכון השייכים למשפחת הצפעוניים, מסוגלים לקפל את הניבים לצד של הראש שלהם מבלי לפתוח את הפה ולהכיש אדם.
ארס נחשים.
הוצעה תאוריה לפיה המנגנונים הנחוצים ליצירה ושחרור ארס התפתחו בנחשים מתישהו במהלך תקופת מיוקן. במהלך שנות ה-שלישון, רוב הנחשים היו טורפים אורבים גדולים השייכים בקבוצת הנחשים הקמאיים, אשר משתמשים בחניקה להרוג את טרפם. ככל שנופים מיוערים הוחלפו בשטחי ערבה באזורים מסוימים בעולם, מספר משפחות של נחשים מסוימים התפתחו לנחשים קטנים יותר וממלא הפכו גם לזריזים יותר. עם זאת, דיכוי והריגה של טרף עבור נחשים קטנים יותר הפך לקשה יותר, מה שהוביל להתפתחות של ארס אצל נחשים.
ארס של נחש מיוצר בבלוטת מיצד האוזן מותאם, שבדרך כלל אחראי על ייצור והפרשת הרוק. הוא מאוחסן במכתשים שנמצאים מאחורי העיניים של החיה, ונפלט בהתנדבות דרך צינורי הניבים החלולים שלה. ארס מורכב ממאות עד אלפי סוגים שונים של חלבונים ואנזימים, כשלהם מגוון רחב של מטרות, כגון הפרעה במערכת הלב של הטרף או הגדלת חדירות הרקמה כדי שהארס יוכל להיספג מהר יותר.
ארס של נחשים רבים, כגון צפעוני גומה, יכול להיות שילוב של רעלים רבים ולהשפיע כמעט על כל מערכות הגוף. הרעלים יהיו מסוגים שונים , ביניהם המוטוקסינים, ציטוטוקסינים, ניורוטוקסינים ומיוטוקסינים, כל אחד גורם למגוון רחב של סימפטומים. בשנים מוקדמות יותר, ארס של נחש מסוים נחשב לסוג אחד בלבד, כלומר או המוטוקסינים או ניורוטוקסינים. תאוריה שגויה זו עשויה להופיע כיום בכל מקום שבו קשה לגשת לספרות מעודכנת. אף על פי שיש הרבה ידע בנוגע למבנה החלבוני של ארס מנחשים שבאים מאסיה ומארצות הברית, באופן יחסי, קיים מעט מאוד ידע שקשור אל זני נחשים אוסטרליים.