עם סיום מלחמת ששת הימים וכיבוש חצי האי סיני, נקבע גבול חדש בין ישראל למצרים, שהיה במרחק רב מבסיסי חיל האוויר הקיימים. חיל האוויר החליט להפוך את בסיס ביר גפגפה לבסיס אווירי קדמי בשם רפידים, על שם התחנה בה עצרו בני ישראל בדרכם במדבר, ממצרים לארץ ישראל. מספרו הצבאי של הבסיס היה בח"א 3. חנוכתו הרשמית התקיימה במאי 1968, אך כבר ב-26 ביולי 1967 נשלחה לבסיס רביעייה ראשונה של מטוסי דאסו מיראז' 3 ("שחק") של טייסת 101.
בשנים הבאות הפך בסיס רפידים למחנה גדול בו שכנה מפקדת אוגדת סיני, מפקדות של יחידות חיל השריון, חיל התותחנים, יחידות מיוחדות שונות, מרכז של חיל הקשר, יחידות מחיל ההספקה ועוד. הבסיס שימש גם כבסיס אספקה ותובלה ששירת את היחידות השונות במרחב סיני. בנוסף לפעילות הקרבית, שימש שדה התעופה גם כמרכז תובלה וכן כמוקד רפואי, אליו פינו מסוקים פצועים מקו תעלת סואץ. מצפון לבסיס מוקמה יחידת הבקרה האווירית 511 וסמוך לה סוללת טילי נ"מ ותותחי נ"מ.
עם העלייה במספר החדירות האוויריות המצריות מסיני, החל חיל האוויר הישראלי להציב באופן קבוע ארבעה מטוסי קרב ברפידים (באותה תקופה - מטוסי מיראז' 3), ומאוחר יותר שישה. רבות מהפלותיו של חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה, בין השנים 1967 עד 1973, הושגו על ידי טייסים שהיו בכוננות זו ברפידים, ומבצעים אוויריים רבים החלו ממנו. רפידים היה הבסיס הקרוב ביותר בו היו יכולים לנחות מטוסים פגועים או חסרי דלק, לאחר פעילות מבצעית במצרים.
בדקות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים, הותקף הבסיס על ידי מטוסי סוחוי 7 מצריים. המסלול הראשי ניזוק קשות ואילו המשני נפגע קלות בלבד. כבר לאחר 30 דקות, הושב המסלול המשני המקביל לפעילות. המסלול הראשי שנפגע בהתקפה זו, ספג 10 פגיעות הפצצה, אך שופץ תוך 4 שעות. הבסיס היה פעיל מאוד בהמשך המלחמה במגוון משימות.
הסכמי קמפ דייוויד וחזרה לשלטון מצרים.
בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו ב-27 בספטמבר 1978, החלה ישראל בפינוי חצי האי סיני. רפידים היה בסיס חיל האוויר הראשון אותו פינתה ישראל בשנת 1980.
פתיחת השדה מחדש והרחבתו.
במשך שנים רבות, מאז החזרת סיני למצרים ועד שנת 2015, היה שדה התעופה כמעט ללא שימוש, ומתקניו הוזנחו במשך 36 שנים. בשנת 2015 החלו המצרים בשיפוץ מקיף לשדה, הרחבתו והשמשתו כשדה תעופה צבאי ואזרחי, כך שהשדה היום (נכון ל-2019) הוא הגדול ביותר בחצי האי סיני, זאת על אף שהסכם השלום בין ישראל למצרים קובע כי מצרים מנועה מלבנות תשתיות צבאיות באזור זה – אזור B, אינה יכולה להפעיל בו כלי טיס קרביים, ויכולה להחזיק בו עד שמונה מטוסי תובלה לא חמושים בלבד, בכל אזור B כולו.
מהות ההרחבה והשיפוץ.
להלן מיזמי הבנייה, ההרחבה והשיפוץ שבוצעו בשדה החל משנת 2015:
כלי טיס המוצבים בבסיס הצבאי.
על פי אתרי אינטרנט העוסקים בנושאי ביטחון, צילומי לוויין וגוגל ארת', ניתן ללמוד שבבסיס אל-מליז מוצבים (או נמצאים בפריסה) כלי טיס צבאיים וקרביים (האסורים בהחזקה באזור זה לפי חוזה השלום עם ישראל) מהסוגים הבאים:
תקרית דווימה
תקרית דווימה היא תקרית גבול שהתרחשה ב-10 בספטמבר 1956 בסמוך לקו הירוק באזור חורבות דווימה. כוח של חיילי צה"ל שהתאמן באזור הותקף בידי כוח של הלגיון הערבי. שישה מחיילי צה"ל נהרגו במקום, וכעבור ימים אחדים מת מפצעיו חייל נוסף.
הכוח הירדני ישב ברכס ששלט על השטח, ובשעות הצהריים תקף באש מרגמות ומקלעים את הכוח הישראלי, שהיה מצויד בנשק קל בלבד. היחידה הישראלית נסוגה, אך הותירה את חלליה בשטח. גופות החללים נגררו על ידי הירדנים אל שטח ירדן ועברו התעללות. בשעות הערב של אותו יום הוחזרו הגופות לישראל. מרבית ההרוגים היו סטודנטים באוניברסיטה העברית שהיו בשירות מילואים.
גרסת הירדנים הייתה שהכוח הישראלי חצה את הגבול בסמוך לכפר אידנא, ולכן הכוח הירדני פתח באש. גרסה זו נדחתה על ידי ועדת שביתת הנשק, שקבעה שירדן אחראית לתקרית.
בתגובה לתקיפה הירדנית ערכה ישראל פעולת תגמול - מבצע יהונתן, שנערך ב-11 בספטמבר 1956 ובו פשט גדוד צנחנים על בניין המשטרה הירדנית בא-רהווה, בדרום הר חברון על כביש חברון-באר שבע ליד הקו הירוק, פוצץ את הבניין וגרם לכ-20 הרוגים ירדנים.
החיים שלך בלאפה
החיים שלך בלאפה הוא אלבומה השלישי של להקת טיפקס, שיצא במרץ 1995, הגיע למעמד של אלבום פלטינה ומכר כ-65 אלף עותקים.
סולן הלהקה, קובי אוז, כתב והלחין את רוב השירים, ועל העיבודים היו אחראים חברי ההרכב.
עם יציאת אלבום זה, הגיע המהפך הגדול של הלהקה.
האלבום היווה מעין שיא למסר התרבותי של אוז: לא עוד מוזיקה מזרחית או פופ, אלא מוזיקה עממית ישראלית חדשה.
קובי אוז בעצם מחק את הגבולות בין מוזיקה ים-תיכונית, מוזיקה טורקית, מוזיקה יוונית, פופ ורוק, ויצר שילוב של כל הסגנונות עם השפעות של מוזיקה מערבית.
בין השירים הבולטים באלבום נכללו: "התחנה הישנה" שדורג במקום ה-35 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ה (1995), "מה עשית?", "יש לי חברה" ו"והפעם שיר אהבה" עם הזמרת רונית בן שמעון.
מלבד השירים הללו, שצולמו להם קליפים, צולמו קליפים גם לשירים: "אל תשכחי לזכור אותי" ו"החיים שלך בלאפה".
אלבום זה סימן גם שינוי נוסף בדרכה של טיפקס. אחרי חמש שנים, עשרות הופעות ושני אלבומים בניהולו והפקתו של דני רכט נפרדו דרכיהם. יניב דוידסון הפך לאחראי על ההפקה והניהול האישי של הלהקה ואת הופעותיה שיווקה "טלית הפקות".
בנוסף, באלבום זה שינתה טיפקס את שמה באנגלית ל-Tea Packs ("שקיות תה").
בשנת 2016, לכבוד יום חנויות התקליטים הבינלאומי (לרוב קוראים לו "יום התקליט") יצאה גרסה של אלבום זה על גבי תקליט ויניל 180 גרם (כבד) עם עטיפה נפתחת.
משתתפים באלבום.
נגנים.
להקת טיפקס:
נגנים נוספים:
דוד דגן
דוד דגן (20 בפברואר 1947 – 3 בספטמבר 2019) היה שופט כדורסל בינלאומי ישראלי.
ביוגרפיה.
דוד דגן נולד בתל אביב. כאשר התחתן עבר לפתח תקווה, ושביתו נולדה הוא עבר לרחובות. החל לשמש כשופט כדורסל בשנת 1964 וכשופט בליגה הבכירה משנת 1966. בשנת 1975 מונה לשופט בינלאומי. שפט במשחקי אליפות אירופה ב-1977 (בלגיה), 1979 (איטליה), וכן באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984, גמר גביע קוראץ' ב-1993, ואליפות העולם לנשים ב-1995. פרש בתום עונת 1996/97. לאחר פרישתו משיפוט פעיל שימש כמשקיף במשחקי ליגת העל בכדורסל וכמשקיף בילאומי במשחקי יול"ב ופיב"א.
דגן נבחר בשנת 2006 לתפקיד יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים.
בשנת 2011 הוטל עליו תשלום כופר לרשות המיסים משום שהשמיט הכנסות של כ-296,000 ש"ח משיפוט מחוץ לישראל בשנים 2000–2009.
המבט הגברי
המבט הגברי הוא מושג המשמש את תחומי האמנות החזותית והספרות לתאר את העולם ובפרט את הנשים בו. הטענה התאורטית גורסת כי נקודת מבט גברית, מציגה נשים כאובייקטים שתכליתם להביא לעונג גברי ותו לאו. הביטוי הוטבע על ידי התיאוריטיקנית ומבקרת הקולנוע הפמיניסטית לורה מאלווי, בשנת 1975.
על פי התיאוריה הפמיניסטית, המבט הגברי הוא האקט של תיאור נשים, והעולם בכלל, מנקודת מבט גברית והטרוסקסואלית. הקונספט פותח לראשונה על ידי מבקרת הקולנוע הפמיניסטית לורה מאלווי במאמרה משנת 1975 תחת הכותרת "עונג חזותי וקולנוע נראטיבי". מאלווי טוענת שאסימטריה בכוחות המגדריים היא כוח דומיננטי בקולנוע, ונועדה להנאת הצופה הזכרי, המושרש באידאולוגיה ושיח פטריארכליים. המושג הפך למרכזי בתאוריית הקולנוע הפמיניסטית, לימודי תקשורת ולימודי תרבות. מונח זה יכול גם להיות קשור למודלים של מציצנות ונרקיסיזם. נקודת מבט זו מציגה ומייצגת נשים כאובייקטים מיניים ובכלל, להנאתם של הצופים. היצירות נועדו לקהל הרחב מתוך הנחה שכלל האנשים חווים את העולם, מסתכלים עליו ומפרשים אותו דרך נקודת מבט זו.
במופעים החזותיים והאסתטיים של הקולנוע הנרטיבי, למבט הגברי יש שלוש נקודות מבט:
מבקרת הקולנוע לורה מאלווי טבעה את המונח "מבט גברי" (The Male Gaze), כאשר מאוחר יותר נטבע רעיון המבט הנשי שעומד בניגוד אליו. הפסיכולוגיה של המבט הגברי דומה לפסיכולוגיה של מציצנות – העונג שבמבט; בדרך שבה היא רואה נשים ואת העולם. לפיכך, המונחים סקופופיליה וסקופטופיליה מזהים הן את ההנאות האסתטיות והן את ההנאות המיניות הנגזרות מהתבוננות במישהו או משהו.
רקע.
הפילוסוף האקזיסטנציאליסטי ז'אן פול סארטר הציג את המושג 'מבט', בספרו "היש והאין" (1943), בו פעולת ההסתכלות על אדם אחר יוצרת יחסי כוח סובייקטיביים, המורגשים על ידי הצופה והמביט, מכיוון שהאדם שנצפה נתפס כאובייקט ולא כבן אנוש. המושג הקולנועי של המבט הגברי מוצג, מוסבר ומפותח במסה "הנאה חזותית וקולנוע נרטיבי" שכתבה לורה מאלווי. מאלווי מציעה את הרעיון שאי שוויון מיני – חוסר הסימטריה של הכוח החברתי והפוליטי בין גברים לנשים – הוא כוח חברתי שולט בייצוגים הקולנועיים של המינים. על כן, המבט הגברי (ההנאה האסתטית של הצופה הגברי) הוא מבנה חברתי הנגזר מהאידאולוגיה והשיח הפטריארכליים. בתחום לימודי התקשורת ותאוריית הסרטים הפמיניסטיים, המבט הגברי קשור באופן רעיוני להתנהגויות של מציצנות (הנאה מינית), לסקופופיליה (הנאה ממבט) ונרקיסיזם (הנאה מהתבוננות בעצמי).