לאחר גיחות רבות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי בעזרת פצצות סטנדרטיות, ולא בעזרת פצצות נגד בונקרים, החליט חיל האוויר המלכותי לבצע ניסיון להרוס את המתחם באמצעות פצצות טולבוי נגד ביצורים.
פצצת הטולבוי שפיתח המהנדס ברנס וויליס, הותאמה לפעול כנגד ביצורים כבדים. פצצה זו היא פצצת "רעידת אדמה" - היא חודרת בעוצמה לאדמה ומתפוצצת בעומק, והפיצוץ האדיר מרעיד את מה שנמצא על פני השטח והורס אותו, בדומה לאפקט שיוצרת רעידת אדמה. בשל יכולת ייחודית זו של הפצצה, השתמש בה חיל האוויר המלכותי כפצצה מפצחת בונקרים בהטלה ישירה, במטרה שהיא תחדור את שכבת הסלע ומעטפת הבטון העבה ותפוצץ את עומק המבצר.
לביצוע המשימה נבחרה טייסת חוד החנית של חיל האוויר המלכותי, טייסת 617, שכונתה "טייסת פורצי הסכרים" (על שם מבצע נזיפה שביצעה), בגלל המיומנות הגבוהה שהפגינו הטייסים של הטייסת בעת מבצע נזיפה, בו הרסו את הסכרים הגרמניים. משימתם של הטייסים הייתה להטיל בדיוק רב את הפצצות מעל מבצר מימויק ולהרוס אותו, וכך להסיר את החשש והאיום שנשקף ממנו.
את המשימה ביצעו הטייסים באמצעות מפציצי אוורו לנקסטר שהיו בשימוש הטייסת, ובאמצעותם הטילו את פצצות הטולבוי נגד ביצורים, ששקלו של 5 טון כל אחת, על המתחם. כל אחת מהפצצות יצרה מכתש ענק, ולאחר כיבושו התברר כי הפצצות הכבדות גרמו לנזק רב, אך בבריטניה לא היה ידוע האם הפצצות אכן הצליחו לחדור לעומק הבונקרים ולהרוס אותם, ולכן נמשכו הגיחות כנגד האתר.
לאחר הפלישה לנורמנדי וכיבוש מבצר מימויק על ידי הצבא הקנדי, נודע לבריטים כי פצצות הטולבוי שהוטלו על ידי הטייסים של טייסת 617 הרסו את המבצר במימויק, שבבנייתו הושקעו מאמצים ומשאבים רבים, וכי עובדי כפייה רבים מצאו את מותם במהלך העבודות לבנייתו.
מבצע אפרודיטה.
מבצע אפרודיטה היה מבצע אמריקאי ניסיוני להריסת מטרות גרמניות באירופה הכבושה באמצעות מפציצים לא מאוישים עמוסים בחומר נפץ רב.
המתכננים קיוו להשמיד את תותחי העל בעזרת מטוס, שיהיה עמוס בכ-10 טון של חומר נפץ, להמריא עם המטוס ולנטוש אותו לאחר ההמראה כאשר המטוס בגובה 600 מטר. התכנון היה שחומר הנפץ יופעל מרחוק בשידור רדיו על ידי טייס במטוס סמוך.
ב-12 באוגוסט 1944 יצא מפציץ כזה למשימה כשהוא מוטס על ידי ג'וזף קנדי, אחיו הבכור של מי שהיה לימים נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי. יחד עמו טס טייס נוסף, סגן וילפורד וילי. יחד, הם הטיסו מפציץ B-24 ליברייטור שהועמס ב-9.6 טון של חומר נפץ מסוג טורפקס. הם המריאו משדה התעופה פרספילד שבמזרח אנגליה. ליוו אותם מטוס לניווט מרחוק, שני מטוסים להגנה אווירית ומטוס מדגם דה הבילנד מוסקיטו, עם צוות אמריקאי, לצילום המשימה.
קנדי ווילי נשארו במטוס בעת שנעשה הניסיון הראשון להטיס אותו בשליטה מרחוק ולאחר מכן חימשו את מטען חומר הנפץ שבו. אז שידר קנדי מילת צופן מוסכמת. שתי דקות לאחר מכן, בעת שהמטוס התקרב לחוף הים הצפוני והטייסים עדיין בתוכו, התפוצץ מטען חומר הנפץ שנשא. קנדי ווילי נהרגו מיד.
בהמשך נעשה ניסיון דומה נוסף לתקוף את תותחי העל, אך גם ניסיון זה נכשל.
הפגזת לוקסמבורג.
לאחר ההפצצה של מבצר מימויק בצרפת, עבר המיזם לניהולו של האס אס ועליו הופקד הנס קאמלר, תוך שהוא נעזר בוולטר דורנברגר (Walter Dornberger). לאחרון נודע כי ישנם שני קני תותחים שבנייתם לא הושלמה. הוא פקד להכינם לפעולה עד סוף שנת 1944.
הסוללה הוצבה בגרמניה, בעמק מיוער ליד נהר רוור בלפמדן, כ-13 ק"מ דרומית-מזרחית לטריר. היא נבנתה משני קני התותחים שבנייתם לא הושלמה, כאשר אורכו של כל קנה עמד על כ-50 מטרים, והיו כ-12 "תאי פיצוץ" לכל תותח. יציקת בטון נבנתה מסביב ובין שני תותחי הענק, וכמו גם מעל לעשרה בונקרים של פיקוד, שליטה ותחמושת. התותחים כוונו לעבר העיר לוקסמבורג, שהייתה במרחק של 43 ק"מ מסוללת התותחים. בו בזמן, התנהל הקרב על הבליטה שגרם למחסור חמור בתחמושת. לכן, נעשה שימוש בפגזים במשקל של כ-70 ק"ג, שנשאו בערך 20 ק"ג חומר נפץ ולא בפגזים במשקל של 140 ק"ג כמו בתכנון המקורי.
על הסוללה הופקדה יחידה 705 שעליה פיקד סרן פטציג. בסך הכל, ירה התותח החל מה-11 בינואר ועד ל-22 בפברואר 1945 כ-183 פגזים, מהם כ-41 נחתו בשטחים פתוחים. בפגזים שפגעו בלוקסמבורג, התגלה התותח כבלתי יעיל ולא גרם לאבדות רבות בנפש. בסך הכל, 142 פגזים פגעו בעיר, ואלו גרמו רק לעשרה הרוגים ושלושים וחמישה פצועים.
לאחר המלחמה.
בסוף המלחמה נתפסו מסמכים רבים וחלקי תותחים על ידי הצבא האמריקאי, והם הועברו לניסויים בארצות הברית. לאחר שבדיקתם הסתיימה בשנת 1948, הותכה המתכת הרבה של חלקי התותחים ונמכרה לגרוטאות.
הידע שנצבר במהלך תכנונו של תותח ה-V-3, שימש לפרויקט השאפתני במימונם של ארצות הברית וקנדה, שכונה HARP ובראשו עמד המהנדס ג'רלד בול.
מטרתו של המיזם הייתה ליצור תותח-על שבעזרתו יהיה ניתן לשגר לוויינים לחלל. שיאו של המיזם היה ירי של פגז-מדמה-לוויין במשקל 180 ק"ג לגובה 180 ק"מ ב-1966. זהו שיא שלא נשבר עד היום. לאחר הניסוי טען בול, שאם יחמש את התותח בטיל בעל דלק מוצק, יוכל לירות טיל במשקל 90 ק"ג למרחק של 4,000 ק"מ, או לגובה של 250 ק"מ. למעשה, בכך טען, כי התותח שלו מגיע ליכולות של טיל בליסטי לטווח בינוני.
המיזם בוטל זמן קצר לאחר הצלחה זו, בשל רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהייתה מסובכת במלחמת וייטנאם.
פרויקט בבל - תותח העל של סדאם חוסיין.
פרויקט בבל, אשר זכה גם לכינוי "תותח העל של סדאם חוסיין", היה מיזם שאפתני במימונה של עיראק לבניית תותח על עצום ממדים, שבאופן רשמי נועד לשיגור לוויינים לחלל. אי לכך, נודע כי סדאם חוסיין בחר לממן את המיזם בשל העובדה כי טווח התותח היה מאפשר לו לפגוע בעומק עריו של שכניו במזרח התיכון. ממדיו המתוכננים של תותח בבל שתכנן בול היו עצומים: אורך קנה עצום של 156 מטרים לפחות, קוטר של מטר ומשקל עצום של 2,100 טון.
מדינת ישראל פעלה לסיכול המיזם בשל האיום הביטחוני שעלול היה לייצר התותח, ולאור זאת, הזהירה את בול כי עליו לחדול ממעשיו. עם זאת, בול לא נשמע לאזהרות מצד המוסד הישראלי. בהמשך, ביצע בול מקצה שיפורים בטילי הסקאד העיראקיים. הוא הגדיל את טווחם כך שגם מדינת ישראל נמצאה בתוך רדיוס הפגיעה של הטילים, שינחתו עליה לימים במלחמת המפרץ. לאחר אזהרות חוזרות ונשנות מצד סוכני המוסד שמהם התעלם בול ולאור הסכנה שנשקפה ממנו הוא נורה בפתח ביתו בבריסל בשנת 1990. מותו סימן את קץ המיזם השאפתני.
מוזיאון V-3.
בסמוך למבצרי הענק ומפלצות הבטון שנבנו בצפון מערב צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה עבור מערך תותחי העל, נמצא מוזיאון, הנושא את השם V-3. המוזיאון כולל גלריה מקיפה של תמונות המתעדות את המתחם, את מנהרות הענק ומסילות הברזל שנבנו בבטן האדמה, את תהליך בנייתו ואת הנזק שגרמו גיחות ההפצצה הרבות על המתחם, כל זאת, בנוסף לתמונות מתכנון התותח ותהליך הבנייה של הקנים, תמונות של פגזים ותחמושת ואף תרשימים המדגימים את אופן הפעולה של התותח. במקום מוצגים גם העתקים מוקטנים של חלקים מן התותח.
נוסף על כך, יש במקום אנדרטאות לזכרם של עובדי הכפייה הרבים שקיפחו את חייהם במהלך הבנייה של המתחם המבוצר, וגם אנדרטאות לאנשי צוות האוויר אשר קיפחו את חייהם במהלך הניסיונות לפגוע במתחם המבוצר.
ראו גם.
כללי:
ימת אונייגה
וילהלם פון טגטהוף
וילהלם פון טגטהוף (בגרמנית: Wilhelm von Tegetthoff; 23 בדצמבר 1827 - 7 באפריל 1871) היה אדמירל אוסטרי. טגטהוף פיקד על הצי האוסטרי במהלך מלחמת שלזוויג השנייה ומלחמת אוסטריה–פרוסיה, ונחשב למפקד מוכשר בעל התמצאות טקטית ומנהיגות מעוררת השראה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
טגטהוף נולד ב-23 בדצמבר 1827 בעיר מרבורג, שבמחוז שטיריה באימפריה האוסטרית. כיום שם העיר מריבור, והיא נמצאת בתחומי סלובניה המודרנית. אביו, קרל פון טגטהוף, היה אוברסטלויטננט בצבא האוסטרי. בשנת 1840 הוא התגייס לצי האוסטרי, ולמד באקדמיה הצבאית הימית בוונציה. ב-23 ביולי 1845 הועלה לדרגת סקדאט , והשתתף בדיכוי ההתקוממות הוונציאנית כנג השלטון האוסטרי בין 1848–1849. הוא סיים את לימודיו ב-16 באפריל 1849, ובין מאי ואוגוסט של אותה שנה השתתף במצור על ונציה. ב-16 ביוני 1851 הועלה לדרגת פרגטנלוטננט, וב-16 בנובמבר 1852 הועלה לדרגת קפטן-לוטננט.
בשנת 1854 הוא קיבל את הפיקוד הראשון שלו, על המפרשית "אליזבת" (Elisabeth). הוא תמך בתהליך ההמרה של הצי האוסטרי מספינות מפרש לספינות קיטור. בשנת 1855 קיבל פיקוד על אניית הקיטור "טאורוס" (Taurus), שהייתה חלק מכוח הסיור בדנובה במהלך מלחמת קרים. בשנת 1857 קודם לדרגת קורבטנקפטן, ופיקד על מסע מדעי רשמי למחצה אל הים האדום. במהלך שירותו, הוא התבלט ביכולותיו הדיפלומטיות והארגוניות, ועל כן בדצמבר 1857 הועבר להיות קצין מטה. בשנת 1858 הועבר לפקד על הקורבטה "ארכידוכס פרידריך" (Erzherzog Friedrich) שעגנה בחופי מרוקו.
בשנת 1859, טגטהוף פיקד על הקורבטה שלו במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר במהלכה הוכיח הצי האוסטרי כי הוא מסוגל לגבור על הצי הצרפתי בכל הקשור לשליטה בים האדריאטי. לאחר המלחמה ליווה את הארכידוכס פרדיננד מקסימיליאן (שהיה ידידו מאז 1850) במהלך ביקורו אצל פדרו השני, קיסר ברזיל בחורף 1859–1860. ב-27 באפריל 1860 הוא קודם לדרגת פרגנטקפטן, ובשנת 1862 קיבל פיקוד על שייטת שתפקידה היה לעקוב אחרי המתרחש בים התיכון, ובפרט אחרי המהפכה ביוון שהדיחה את אותון, מלך יוון, ואחר הרגשות האנטי-מערביים בסוריה.
מלחמת שלזוויג השנייה.