מספר חודשים טרם יציאת טרכארדט ואנשיו למפרץ דלגואה, החליט הנדריק פוטכיטר לעזוב את זאוטפאנסברג ולשוב דרומה. עד לשלהי שנת 1836, חצה כבר פוטכיטר את נהר הואל אל תוך חבל הייבלד במקום שהוא היום המדינה החופשית, איפה שהוא עצמו שהה חודשים ספורים קודם לכן. הוא פגש באזור בקבוצות קטנות של אפריקאנרים אשר דיווחו לו על ההתקפות שספגו מצד שבט מקומי בשם הנדבלה – חוויות דומות שעבר פוטכיטר עצמו בעת מעברו צפונה במקום. עקב כך החליט פוטכיטר לארגן צבא מקומי ולהוציא לפועל מספר קרבות שישברו את התנגדות הנדבלה, אשר חששו מהאפריקאנרים בהם ראו כובשים זרים השואפים לנשל אותם מאדמותיהם. הקרב הראשון היה קרב וגופ (Vegkop), אשר אירע באוקטובר 1836, בסמוך לגדות נהר הואל. בתחילה התקשו כוחותיו של פוטכיטר להשיג הכרעה מול הכוחות הגדולים שעמדו בפניהם, אך תוך זמן קצר הגיעו לעזרתם קבוצות ממשלחות טרק אחרות שבדיוק עזבו את מושבת הכף – משלחות בהנהגת חֶריט מאריץ ופיט רטיף. הקרב הסתיים לבסוף בניצחון אפריקאנרי.
בתום קרב וגופ התפצלו הכוחות האפריקאנרים – מאריץ ורטיף החליטו לנוע עם אנשיהם לעבר נטאל, ופוטכיטר דבק בתוכניתו לרדוף אחרי כוחות הנדבלה הנסוגים, לעבר בסיסם העיקרי בפרובינציה הצפון מערבית של ימינו. כך ביקשו האפריקאנרים להשלים את טביעת חותמם ברובה ככולה של הארץ הדרום אפריקאית – לאחר שטרכארדט, רנסבורג ופוטכיטר עשו זאת בצפון מזרח; ופוטכיטר, מאריץ ורטיף עשו זאת במרכזה של הארץ; המשיך פוטכיטר לצפון מערב ומאריץ ורטיף פנו לעשות זאת בדרום מזרח, בחבל נטאל. את החודשים הבאים העבירו פוטכיטר ואנשיו בשורה של קרבות ואירועי טבח שערכו כנגד הנדבלה באזור מוצאם של הנהרות מולופו ונוטוואנה. בסופו של דבר נרשמו אצל הנדבלה כמה אלפי הרוגים, אל מול כמות מזערית בקרב האפרקיאנרים. בתום הכרעת בני הנדבלה, בראשית שנת 1837, פנה פוטכיטר מזרחה והתיישב בהייבלד, באזור עליו תקום לימים מדינת אורנג' החופשית. במקביל, ניסה פוטכיטר ליצור קשר עם משלחתו של טרכארדט, אשר באותה התקופה כבר הייתה בעיצומו של מסעה אל מפרץ דלגואה.
התרחבות, התיישבות מוקדמת ומלחמה.
התרחבות הטרק הגדול.
לקראת שלהי שנת 1836, הגיעו עד מהרה השמועות על הניצחונות המהדהדים של פוטכיטר על בני הנדבלה אל האפריקאנרים שנותרו במושבת הכף, אשר באותה העת היו עדיין הרוב המכריע של בני עמם. ההצלחה בקרבות פורשה על ידם כסימן מהאל על נכונות היציאה לטרק הגדול, ובחודשים הבאים אלפי אפריקאנרים עמוסים על עגלות משא עזבו את שטחי המושבה ונעו לכיוון צפון מזרח, אל השטחים שמעבר לנהר האורנג'. הבריטים היו מוטרדים ממה שהם ראו כהגירה המונית חסרת אחריות אשר עשויה הייתה לשחוק את התשתית הכלכלית של המושבה אשר הסתמכה בין השאר על החקלאים האפריקאנרים שבה. כך למשל בנג'מין ד'אורבן, מושל מושבת הכף, אמר בצער כי יש בו "מידה רבה של חרטה עמוקה כי חלק גדול מהחקלאים המהגרים הם אנשים וותיקים ומכובדים... אמיצים, חרוצים, מסודרים, דתיים". לדבריו עזיבתם היא "הפסד בל ישוער למושבה, היות שהם משלמי מיסים הנמנים עם אלו המטפחים את המושבה, מגנים עליה". עם זאת, הוא הודה כי הוא "לא רואה שום צעדים מעשיים העשויים לעצור את ההגירה, למעט שכנוע והקדשת תשומת לב נוספת לצורכי החקלאים במושבה". ניסיונות לעשות זאת כשלו בדרך כלל.
ההגירה הייתה בעיצומה ואלפי אפריקאנרים החלו מכסים שטחים נרחבים בפנים היבשת. חלקם אף החלו בפעולות התיישבות בשטח, בפרט במרחבי ההייבלד שבין נהר האורנג' לנהר הואל, עליהם עתידה לקום לימים מדינת אורנג' החופשית. בעוד חלק מאנשי הטרק הגדול התיישבו כאמור במרכז הארץ, אחרים החליטו להמשיך את חיי הנדודים, ואף לראות בהם חיים אידיאליים. למעשה רבים מהם כלל לא הבינו את הצורך במעבר להתיישבות קבע. עם זאת, על הרוב עדיין הייתה מקובלת הקביעה כי עליהם למצוא בסופו של דבר טריטוריה ולהקים בה רפובליקה עצמאית. בין המתיישבים נערכו דיונים שונים באשר למקום האידיאלי בעבור רפובליקה שכזו. בעוד למשל פוטכיטר טען שהארץ המשתרעת מעבר לנהר הואל, בה העביר חודשים רבים יחד עם טרכארדט, היא הארץ שמייעד האל לאפריקאנרים, אחרים הציעו הצעות אחרות. הצעות אחרות אלו כללו בעיקר שיבה לרעיון המקורי של האפריקאנרים – יישוב חבל נטאל.
ההתיישבות המוקדמת בנטאל והטבח באנשי רטיף.
חלוץ ההתיישבות בנטאל היה פיט רטיף אשר משלחתו בת מאה האנשים עזבה את מושבת הכף בפברואר 1837. ב-6 באוקטובר אותה השנה יצא רטיף על גבי סוסו יחד עם עוד 15 רוכבים ו-4 עגלות משא לחקור את האזור שבין רכס הרי דראקנסברג לפורט נטאל, על מנת לבדוק את הפוטנציאל של המקום להתיישבות. רטיף חזר למחנהו שבמרכז הארץ ב-2 בנובמבר, והודיע לאנשיו שהם יכולים להיכנס לחבל נטאל, מאחר שלהערכתו האזור נמצא מתאים להתיישבות. הוא יזם משא ומתן עם מלך הזולו, דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה אשר מת זה מכבר), ובאותו החודש אף הגיע לביקור אצלו בארמונו. בעת ביקורו השני של רטיף אצל דינגאנה הסכימו אנשי הזולו להתיישבותם של האפריקאנרים בנטאל, בתנאי שהם יעזרו לזולו להשיג בחזרה בקר שנגנב מהם על ידי שבט יריב. האפריקאנרים מילאו את חלקם בהסכם, ותוך זמן לא רב השיבו כ-7,000 ראשי בקר שהיו שייכים לזולו.
תוך שבועות ספורים הגיעו כמה מאות אפריקאנרים להתיישב בשטחי ממלכת הזולו. למרות אזהרות שונות, יצא רטיף ב-28 בינואר 1838 פעם נוספת להיפגש עם דינגאנה, בתקווה שיוכל לשאת ולתת עמו על גבולות קבע להתיישבות האפריקאנרית בנטאל. למראית עין, המשא ומתן היה מקובל על דינגאנה, אשר חתם בעקבות הדיונים עם רטיף על כתב ויתור, כאשר כל צד הביא 3 עדים במעמד החתימה. לאחר החתימה הזמין דינגאנה את רטיף ואנשיו לחזות במסיבה והצגה מיוחדת של אנשי שבטו, היה זה ב-6 בפברואר. עם כניסתם לאזור, התבקשו האפריקאנרים להשאיר את נשקם מחוץ למתחם ההופעה כדי לכבד את המנהגים של הזולו, ואנשיו של רטיף כיבדו את הבקשה. באמצע ההופעה, התנפלו אנשיו של דינגאנה על האפריקאנרים ושבו אותם ואת בני לוויתם השחורים. רטיף ועוד כ-100 איש (ביניהם היה גם בנו, גברים אחרים מהמחנה ומשרתים) נלקחו לגבעת קוואמטיוואנה, אתר בו נהג דינגאנה להוציא להורג את אויביו. אנשי הזולו טבחו בכולם באמצעות מערך אימפי, במה שיכונה לימים טבח משלחת רטיף. מייד לאחר הטבח, הורה דינגאנה להוציא להורג את כל האפריקאנרים שהתיישבו בעצת רטיף בתחומי ממלכתו, וכן להחרים את רכושם. 534 אנשים נהרגו, לרבות 185 ילדים ו-56 נשים.
מלחמת האפריקאנרים בזולו.
הטבח של אנשי הזולו באנשיו של רטיף הותיר זעזוע עמוק וחרדה כבדה בקרב האפריקאנרים שייצאו לטרק הגדול. בנוסף, הוא היווה איום על המוניטין החיובי שיצר הטרק הגדול באמצעות הניצחונות של פוטכיטר על הנדבלה. על רקע הטבח שיצר זעם רב, החליטו האפריקאנרים להשיב מלחמה ולצאת לנקמה. כבר עם בואן של הידיעות הראשונות על הטבח, יצא חריט מאריץ מזרחה אל נטאל, על מנת לפגוש את ניצולי האירוע. הוא מצא כמה מאות ספורות של אפריקאנרים מבולבלים שהיו מצויים בחוסר ודאות וללא הנהגה. הוא ניחם אותם והחל לארגן אותם מחדש תחת הנהגתו. עם זאת, עקב מחלה קשה ממנה החל לסבול מספר שבועות בודדים לאחר מכן, הנהגתו של מאריץ הייתה קצרת ימים (לבסוף הוא אף נפטר ממחלתו בספטמבר 1838). את הריק ההנהגתי שהשאיר מאריץ מילא בין השאר פיט אויס שהגיע לאזור כבר באותו החודש. אויס עמד בראשות משלחת של למעלה ממאה משתתפים שיצאה מאוחר יחסית ממושבת הכף, באפריל 1837. אל אויס ואנשיו חבר הנדריק פוטכיטר שבא גם הוא למקום עם כוח צבאי משלו. יחד, תכננו אויס ופוטכיטר מסע עונשין כנגד הזולו, אך עד מהרה החלו לפרוץ חילוקי דעות מרים באשר למפקד הראוי לביצוע המשימה. לבסוף, לאחר שלא הצליחו להגיע להסכמה בעניין, הוחלט שכל אחד מהם יפקד על אנשיו בעצמו כאשר שני הכוחות ידאגו לפעול בשיתוף פעולה. כשכל כוח מונה מעט יותר מ-150 לוחמים, ביום ה-9 באפריל 1838, כחודשיים לאחר הטבח במשלחת רטיף, פרץ הקרב, אשר יקבל לימים את השם קרב איטאלני (Italeni). אל מול צבאם הלא מאורגן, פגשו האפריקאנרים כוח זולו מאומן היטב ומתואם של כ-8,000 לוחמים במערכי אימפי. מצוידים בנשק חם הכוחות של אויס ופוטכיטר הצליחו להנחית מכות קשות על צבא הזולו, כאשר בקרב כוחותיהם שלהם נרשמו עשרה הרוגים בלבד. למרות זאת, נראה היה שהשגת ניצחון על צבא הזולו הייתה עבורם משימה בלתי אפשרית. מעבר לכך, בין עשרת ההרוגים היה גם פיט אויס עצמו, דבר אשר העיב על מהלך הקרב. בעקבות כך, החליט פוטכיטר בעצת חייליו להורות על נסיגה כאשר הקרב נתפס ככישלון.