כישלון של אינטובציה נחשב לאחד הדברים המפחידים אנשים המטפלים בפצועים. אף על פי שההליך נשמע פשוט יחסית, הוא דורש מיומנות ותרגול. כמו כן, פרוצדורה זו היא קשה במיוחד במתאר של טראומה, אז לא ניתן להיעזר בהטיית הראש לאחור, דבר שמאוד מקל על האינטובציה בדרך כלל. במצב של כישלון אינטובציה, בנפגע שאינו נושם או עם דרכי אוויר חסומות, הנפגע ימות תוך זמן קצר מאוד, ולכן יש לקבל החלטות מהירות, הכוללות שינוי שיטה (כגון ביצוע קוניוטומיה) או החלפת איש הצוות המבצע את התהליך.
B - Breathing.
השלב הראשון הוא הערכת הנשימה. שלב זה כולל בדיקה של בית החזה.
בהסתכלות על בית החזה יש לחפש חתכים או פציעות חודרות שעשויות לגרום לחזה אוויר או חזה אוויר בלחץ. בהאזנה באמצעות מסכת ניתן להבחין האם יש ירידה בכניסת אוויר לריאה אחת או לשתיהן, סימפטום הנמצא באבחנה מבדלת של מספר מצבי חירום בשלב הנשימה. כמו כן, הבדיקה כוללת הערכת סימנים של חזה אוויר בלחץ: גודש ורידי צוואר, גודש בלשון והערכת מיקום הקנה. חזה אוויר בלחץ הוא גורם המסכן חיים, ויש לטפלו במיידית. הטיפול בפגיעה זו כולל הכנסת מחט חלולה (needle application) במרווח הבין צלעי השני, בקו דמיוני היורד מאמצע עצם הבריח (midclavicular line). פעולה זו תשחרר את הלחץ, אולם חייבת לבוא אחריה החדרת נקז בין-צלעי תוך זמן קצר.
ניתן להעריך את הנשימות מהתרשמות מקצב תנועת בית החזה. קצב נשימות הגדול מ-20 בדקה אצל מבוגרים קרוי טכיפניאה, ויכול לרמז על בעיה נשימתית או בזרימת הדם. קצב נשימות הקטן מ-12 קרוי ברדיפניאה וגם הוא אינו תקין, ועשוי להצביע על דיכוי נשימתי (למשל, שימוש בתרופות ממשפחת האופיאטים, כמו מורפין או הרואין). תנועה פרדוקסלית של בית החזה מאפיינת מצב הנקרא Flail Chest, בו מקטע של צלעות נשבר והוא נע בניגוד לכיוון התנועה של בית החזה. מצב זה קשור במנגנון פגיעה עוצמתית במיוחד. במצב זה, יש שקיעה של המקטע השבור בזמן שאיפה והרמה שלו בזמן נשיפה.
ככלל, האינדיקציה להנשמה היא חוסר נשימה, נשימה איטית מדי (פחות מ-8 בדקה) או לא יעילה. לאחר שפתחנו נתיב אוויר, אפשר להנשים באמצעות מפוח הנשמה ידני ("אמבו"), פה לפה או באמצעות מכונת הנשמה. קצב ההנשמה המקובל הוא נשימה כל 5 שניות (12 נשימות בדקה).
כל הפצועים חייבים להיות מטופלים בחמצן, ללא קשר לקיום או לאי-קיום של בעיה נשימתית. במתאר של טראומה (הכולל זמנים קצרים יחסית ופצועים שהם לרוב בריאים בבסיסם ללא מחלת ריאות כרונית) חמצן אינו יכול להזיק. מובן שבתנאי שטח היכולת לתת חמצן מוגבלת. חיבור בלון חמצן לאמבו בזמן ההנשמה מאפשר להעשיר את החמצן עד לרמה של כ-30% (מעט פחות). קיימות מסיכות עם מאגר (מסיכות ונטורי), שחיבורן לזרימת חמצן גדולה (15 ליטר לדקה) תאפשר מתן כמעט 100% חמצן.
C - Circulation.
אחד הסיכונים בדימום רציני הוא כניסת הפצוע להלם תת-נפחי.
תחילה מתבצעת סקירת גפיים על מנת למצוא שטפי דם נסתרים שלא התגלו עד כה. אם יש שטף דם משמעותי, יש לעצור אותו באמצעות חוסם עורקים או נקודת לחיצה, ואם הוא לא משמעותי, ניתן לעצור אותו באמצעות חבישה הדוקה.
בשלב הבא יש לבדוק דופק כמותי ואיכותי: אם החולה בהכרה, אז הבדיקה תתבצע בעורק הרדיאלי שביד. במקרה שלא מורגש דופק, יש לבדוק ביד השנייה, ואם הוא אינו מורגש גם כן, יש לבדוק בעורק הקרוטיד שבצוואר. אם החולה מחוסר הכרה, אז הבדיקה תתבצע תמיד בקרוטיד.
במידה והחולה איבד נוזלים, ניתן לחברו לעירוי המכיל קריסטלואידים (תמיסה המכילה מלחים). לרוב, יעשה שימוש בתמיסת הרטמן. על מנת לא לדרדר את החולה להיפותרמיה, נעשה חימום של התמיסות בבית החולים.
D - Disability.
לבדיקה זו אין משמעות טיפולית אלא רק אבחונית. מטרתה לזהות פגיעת ראש או חוט השדרה. מבצעים בבדיקה זו בדיקה נוירולוגית זריזה הכוללת:
E - Exposure.
בשלב זה יש להפשיט לחלוטין את הפצוע ולחפש פגיעות מסכנות חיים נוספות. חשוב לכסות את הפצוע בשמיכות, על מנת לא להביאו להיפותרמיה.
סקר שניוני.
סקר זה מתבצע לאחר שטופלו כל הבעיות הדחופות. הוא כולל אנמנזה בסיסית בהתאם לאפשרות, הכוללת היסטוריה רפואית, אלרגיות, תרופות בשימוש, מחלות עבר וכדומה. כמו כן, תתבצע בדיקה פיזיקלית מקיפה בשילוב בדיקות עזר, כגון צילומי רנטגן, ביצוע אולטראסאונד בטן לטראומה (FAST) או שטיפה פריטונאלית אבחנתית (DPL). בשלב זה ניתן להכניס במידת הצורך קטטר לקיבה (זונדה) או קטטר פולי לשופכה.
רופאים המטפלים בטראומה.
כל רופא אמור להיות מסוגל לטפל בטראומה אם ידרש לכך, בבית החולים ומחוצה לו. בכל זאת קיימים מקצועות רפואיים בעלי תפקיד חשוב יותר בטיפול בטראומה ממקצועות אחרים.
צוות הטראומה הוא הצוות הראשוני המקבל עליו את הטיפול בפצוע בבית החולים ותפקידו להזמין רופאים נוספים בהתאם לממצאיו. הוא כולל לרוב כירורג כללי, מרדים ואחות טראומה. צוות זה משתנה בהרכבו בתלות במוסד הרפואי, בפצוע והנסיבות.
חשופית
הרמאפרודיט
הרמאפרודיט (או אנדרוגינוס) (באנגלית: Hermaphrodite) הוא יצור חי (למשל, בעל חיים או צמח) המתרבה ברבייה מינית וממלא הן את תפקיד הזכר והן את תפקיד הנקבה.
הרמאפרודיט סימולטני הוא אורגניזם בוגר בעל מערכת רבייה זכרית ונקבית הפועלות בו-זמנית, כאשר על פי רוב מתקיימים מנגנונים (התנהגותיים / פיזיולוגיים) המונעים הפריה עצמית. נפוץ באלמוגים המייצרים בעונה מסוימת תאי זוויג שונים, ומשחררים אותם למים לצורכי רבייה, בתזמון מדויק. לעומת זאת, אצל הרמאפרודיט שאינו סימולטני, מערכות רבייה זכריות ונקביות פעילות בשלבי חיים שונים.
דוגמאות:
בעבר שימש מונח זה גם לציין פתולוגיה של פרט (למשל אדם ספציפי) שבניגוד לשאר בני מינו הטקסונומי יש לו סממני מין של שני הזוויגים. כיום נהוג לכנות פרט כזה בשם "אינטרסקס".
מקור המונח.
מקור המונח "הרמאפרודיט" בסיפור המיתולוגי על הרמאפרודיטוס (בנם של הרמס ואפרודיטה - ומכאן שמו). המונח "אנדרוגינוס" הוא הלחם של "אנדרו" (זכר) ו"גין" (נקבה).
ברט לנקסטר
ברט לנקסטר (באנגלית: Burt Lancaster; 2 בנובמבר 1913 - 20 באוקטובר 1994) היה שחקן קולנוע אמריקני, זוכה פרס האוסקר.
חייו.
לנקסטר נולד בניו יורק לג'יימס הנרי לנקסטר (דוור) ולאליזבת רוברטס, שניהם ילדים של מהגרים נוצרים פרוטסטנטים מאירלנד. הוא גדל במזרח הארלם ובילה חלק ניכר מזמנו ברחובות. במהלך לימודיו בתיכון פיתח עניין ומיומנות בהתעמלות ואקרובטיקה ומאוחר יותר עבד כאקרובט בקרקס יחד עם השחקן ניק קראבאט ("הצמד לאנג וקראבאט"), עד לפציעה שאילצה אותו לוותר על קריירה כאקרובט. את כישוריו כאקרובט הוא הדגים בסרט "טרפז" (1956).
בזמן מלחמת העולם השנייה התגייס לנקסטר לצבא ארצות הברית ושירת בענף ההסברה. לאחר שחרורו, התקבל לתפקיד בהצגת תיאטרון בברודוויי. אף-על-פי שההצגה לא זכתה להצלחה, לנקסטר הצליח לעורר את תשומת לבו של סוכן שחקנים הוליוודי ולוהק לתפקיד ראשי בסרט האפל "הרוצחים" (1946). הסרט היה להצלחה וקיבל ארבע מועמדויות לפרס האוסקר. לנקסטר הגבוה והמרשים קיבל ביקורות טובות על תפקידו בסרט, ובאותה שנה כיכב בשתי הפקות נוספות. ב־1948 הקים חברת הפקות משלו, שבין השאר הפיקה את הסרט זוכה פרס האוסקר "מרטי" (1955). לנקסטר כיכב בשורה של מערבונים במהלך שנות החמישים והשישים ובניהם "עמק הנקם", "האיש מקנטקי" ו"באפלו ביל" (שביים רוברט אלטמן).
ב-1952 כיכב בסרט שובי שבא הקטנה וב־1952 לוהק לנקסטר לתפקיד הראשי עם השחקן ניק קראבאט בסרט"הפיראט האדום" שצולם באיים הקריביים של שנות ה-50 הסרט זכה אז להצלחה מסחררת.
ב-1953 לוהק לנקסטר לתפקיד הראשי בדרמה הצבאית עטורת השבחים "מעתה ועד עולם", שזכתה ב-8 פרסי אוסקר, ושעל תפקידו בה קיבל מועמדות ראשונה לפרס. ב-1954 שיחק בסרט ורה קרוז. ב-1955 שיחק בסרט "השושנה המקועקעת" לצידה של אנה מניאני.
ב-1956 שיחק בסרט מוריד הגשם לצידה של קתרין הפבורן.
ב-1960 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב על הדרמה "אלמר גנטרי" בבימוי ריצ'רד ברוקס, המבוססת על רומן של סינקלר לואיס, בה גילם איש מכירות המטיף רעיונות אוונגרדיים באמריקה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
יחד עם ההצלחה המסחרית של סרטיו, בחר לנקסטר להשתתף במיזמים עצמאיים ולטפח במאים צעירים דוגמת סידני פולאק וג'ון פרנקנהיימר, שלנקסטר הופיע בסרטו הראשון "הפראים הצעירים" (1961). שיתוף הפעולה בין לנקסטר ופרנקנהיימר נמשך בארבעה סרטים נוספים, שהבולטים שבהם "איש הציפורים מאלקטרז" (1962), שעליו קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר, ו"שבעה ימים במאי" (1964). בין סרטיו הידועים האחרים נמנים "שכרון ההצלחה" ו"דו-קרב באו. קיי. קוראל" (1957), "שולחנות נפרדים" (1958), שביים דלברט מאן, ו"משפטי נירנברג" (1961). ב-1963 כיכב בסרט "הברדלס" (1963) שנעשה על פי ספרו של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה. לנקסטר שובץ ככוכב הסרט על ידי המפיקים על מנת להבטיח שהסרט יופץ בארצות הברית, וזאת מבלי להיוועץ עם הבמאי, אולם בסופו של דבר זכה הסרט להצלחה רבה. בנוסף כיכב בסרטים "הרכבת" (1964), "השחיין" (1968), שעליו קיבל מועמדות נוספת לאוסקר, "נמל תעופה" (1970), שהחל את ז'אנר סרטי האסונות של שנות השבעים, "1900" (1976), הסאגה שביים ברנרדו ברטולוצ'י, ו"אטלנטיק סיטי" (1980), שהביא לו מועמדות חמישית ואחרונה לפרס האוסקר, על תפקידו כגנגסטר זקן. ב-1983 שיחק בסרט "גיבור מקומי" בתור טייקון נפט אמריקאי הרוצה לקנות כפר סקוטי כדי לבנות על שטחו בית זיקוק.