כפר גדול על גדות נהר החידקל, כיום בקרבת משולש הגבולות בין טורקיה, עיראק וסוריה. הכפר המקורי הוקם על אי שנוצר בשל נפתלי הנהר ומכאן שמו (גזירה- אי). הכפר חובר בגשר שכונה "הגשר הגדול" (גישרא רוואה) לדרך המובילה לזאכו בדרום ולקמישלי במערב. בכפר חיו יהודים, נוצרים מהכנסייה האשורית ומוסלמים כורדים. היהודים מנו כמה עשרות משפחות. עד שנת 1924 רובן עלו לארץ ישראל או עזבו דרומה לקהילות גדולות יותר (זאכו, מוסול). ליהודי גזירה היה ניב מיוחד מקומי של הארמית המודרנית. רובן התיישבו בירושלים. בית כנסת קטן שנוסד על ידי בני הקהילה קיים עד היום בשכונת זיכרון יוסף.
דהוכ.
עיר במחוז באותו שם בכורדיסטן העיראקית. היחסים בין היהודים לבין התושבים המקומיים היו בדרך כלל טובים, אולם לאחר הקמת המדינה יחס הכורדים אל היהודים הורע, משום שנתפשו כציונים והיהודים החלו למכור את נכסיהם. בשנת 1947 חיו כ-170 משפחות יהודיות ועלו לארץ ישראל בין השנים 1950–1951.
זאכו.
עיר במחוז דהוכ שבכורדיסטן העיראקית, על גבול טורקיה. מאמצע המאה התשע עשרה החלו יהודי זאכו לעלות לירושלים כבודדים, עליה זו היוותה גרעין חשוב בגיבוש וקליטת יהודי זאכו האחרים שעלו לאחר מלחמת העולם הראשונה בקבוצות, בתקופת מלחמת העולם הראשונה היו על פי דוח של חברת כי"ח כ 2400 יהודים בזאכו. לאחר הקמת המדינה עלתה כול יהדות זאכו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
כירכוכ.
עיר בכורדיסטן העיראקית. בשנת 1947 חיו בכירכוכ כ-300 משפחות יהודיות וכולם עלו לארץ ישראל בשנת 1951.
נירווא.
עיר בכורדיסטן העיראקית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוצתו חלקים מהעיר, ובתי הכנסת. היהודים עזבו את העיר ועברו לעמדיה, למעט שלוש משפחות.
סאלמאס.
עיר בצפון כורדיסטן האיראנית.
סננדג'.
עיר בכורדיסטן האיראנית.
כרמאנשאה.
עיר בכורדיסטן האיראנית.
סאבלאר (sablaɣ).
עיר בכורדיסטן האיראנית.
סאכיז.
עיר בכורדיסטן האירנית, רוב היהודים שחיו בה עלו לארץ בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של המנהיג הרוחני של יהודי כורדיסטן האיראנית החכם שמואל ברוכים. חברי הקהילה התיישבו בירושלים, מושב נס הרים, ובפטיש שבדרום הארץ. שפתם של יהודי הקהילה היא ארמית. בשונה מהרבה גלויות שעלו לארץ בשנות ה-50 של המאה ה-20, קהילה זאת עלתה לישראל כשהם יודעים לדבר עברית על בוריה.
מיאנדוב.
עיר בכורדיסטן האירנית, גם קהילה זאת עלתה במסגרת גל העלייה של החכם שמואל ברוכים, שפתם של קהילה זו היא טורקית אזרית בשונה משאר קהילות יהודי כורדיסטן הדוברים ניבים שונים של ארמית.
באנה, סרדשת.
יישובים כפריים בכורדיסטן, בגבולה המזרחי.
בוכאן.
יישובים עירוניים על גבול איראן.בני קהילה זאת עלו בגל העלייה הגדול בשנות ה-50 של המאה ה-20, בהנהגת המנהיג הרוחני של כורדיסטן האיראנית, החכם שמואל ברוכים.
סונדור/סנדור/סינדור.
כפר חקלאי ששכן למרגלות הרים ונחלים. לקהילה היהודית בעיר היה בית כנסת ששימש גם כתלמוד תורה. יהודי הכפר התפרנסו בעיקר מחקלאות, אריגה וסריגה, ודיברו ערבית וכורדית-כורמנג'ית. בהשוואה לכפרי הסביבה, חיי היהודים בכפר היו טובים, וכשפרצו פרעות כנגד יהודי כורדיסטן בשנת 1943, הגנו תושבי הכפר המוסלמים על היהודים. בשנת 1951 חיו בסונדור כ-100 משפחות וכולם עלו לארץ ישראל.
סולימאניה.
עיר בכורדיסטן העיראקית, סמוך לגבול טורקיה. יהודי סולימאניה מנו 300 משפחות, רוב רובם עלו לארץ ישראל בשנת 1951 למעט נשים בודדות שנישאו למשפחות מוסלמיות.
עמדיה.
עיר בצפון כורדיסטן העיראקית, שחולקה לעיר תחתית ועיר עליונה, ובשניהן רובע יהודי ושני בתי כנסת, אחד מהם עתיק. הנוסע בנימין מטודלה שביקר באזור בין השנים 1167 - 1170 כתב על חיי הקהילה היהודית בכפר. בעמדיה חיו כ-400 יהודים ובשנים 1950 -1951 עלו לארץ ישראל.
עקרא.
שוכנת במדרון תלול על הר קלעה, והייתה מחולקת לשלושה רבעים של מוסלמים, נוצרים ויהודים. על פי המסורת המקומית שעברה מדור לדור, התגוררו שם היהודים מתחילת האלף השני. אותה מסורת מייחסת את שם העיירה לשם העיר "עקרון" המוזכרת בתנ"ך, וכמו שמות של מקומות אחרים בכורדיסטן, הועתק שמה ממקורות יהודיים והותאם ללשונם של המקומיים. בתחילת המאה ה-20 הרובע היהודי הכיל כ-350 משפחות שהתפרנסו מעיסוק כסוחרים, אורגי בדים, חייטים וצורפים. במקום שכן בית כנסת עתיק שנבנה מאבני בזלת, זהה לבית הכנסת שבברזאן. אחד מרבני הקהילה היה הרב החכם ששון ברזאני, בנו של חכם צמח ברזאני, רב קהילת ברזאן.
היחס ליהודים מצד המוסלמים והנוצרים המקומיים היה טוב, וקשרים רבים נרקמו ביניהם. בקהילת יהודי עקרא התגוררו שתי חמולות גדולות - משפחת עידו ומשפחת גבאי. ראש משפחות גבאי, שזכה לכינוי המכובד חוואג'ה כינו, נחשב כמנהיג הקהילה כולה וקשר קשרים עם ראשי השלטון המקומי. ב-1946 התרחשה תקרית שהובילה למהומות בין שתי החמולות, ובמסגרת ה"סולחה" שהתקיימה ביניהן עברו בני משפחת עידו להתגורר בקרב קהילת יהודי מוסול.
בשנים 1950 - 1951 עלו לישראל כל יהודי הקהילה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
צ'לא.
הייתה חלק מכורדיסטן העיראקית עד שסופחה לטורקיה בשנת 1925, ומאז שייכת לכורדיסטן הטורקית. בשנת 1933 ישבו בצ'לא כ-30 יהודים, שעסקו באריגה, במסחר ובחקלאות. בשנת 1951 עלו כולם לארץ ישראל.
קמישלי.
עיר בכורדיסטן הסורית. היהודים ייצרו לעצמם דפוסי-חיים נבדלים משאר התושבים, שמרו על מסגרת חיים יהודיים מסורתיים ובנו לעצמם בתים שחוברו אחד אל השני ויצרו גטו יהודי מיוחד. אחרי שנות ה-30 העסקים שגשגו, היהודים זכו ליחס טוב, ומספרם הגיע ל-3,000 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצר קשר בין חיילי הבריגדות ובין יהודי קמישלי ובהשפעתם צעירים רבים עלו לארץ ישראל. מיום הכרזת האו"ם על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ב-29 בנובמבר, מצבה של הקהילה היהודית הורע. היהודים נרדפו ונשדדו בעידוד השלטונות, פוטרו ממשרות ממשלתיות ונושלו ממקור פרנסתם. היהודים נתפשו בידי המקומיים כבוגדים ונאסר עליהם לבקר בגנים ציבוריים ובבתי קולנוע או לדבר אחד עם השני ברחוב. נשים יהודיות היו מושלכות לבתי כלא ואחרי כן מובאות לבתי כנסת, שם הכו בהן לעיני הקהל.
בשנת 1963 מספר היהודים ירד עד ל-800 נפשות. בפרוץ מלחמת ששת הימים גברו הרדיפות ומספרם ירד ל-150 נפשות. על היהודים הוטלו מגבלות ואיסורים והם סבלו מרעב וממחלות. אחרי פניות רבות הגיעה אליהם עזרה כספית מהנדבן יצחק שלום. רבים עזבו את קמישלי ועלו לארץ ישראל.
יהדות ניו זילנד
יהדות ניו זילנד היא קהילה יהודית צעירה יחסית אשר קיימת בשני האיים המרכזיים של ניו זילנד.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2013, יש בניו זילנד מעל ל-6,000 יהודים, המהווים כ-0.1% מאוכלוסיית המדינה.
היסטוריה של יהדות ניו זילנד.
הקהילה הוקמה בשנת 1840, לאחר שניו זילנד הפכה לקולוניה בריטית. מאז הקמת הקהילה זכו היהודים במדינה לשוויון זכויות מלא. במהלך המאה ה-19 עברו כמה מאות יהודים, בעיקר מבריטניה לניו זילנד, והקימו קהילה באוקלנד. שמואל אהרון גולדשטיין היה רב הקהילה במשך 54 שנים עד לשנת 1934.
בסוף המאה ה-19 התרחבה הקהילה היהודית עם הגיעם של פליטים מרוסיה הצארית. בתקופה זו הגיעו גם יהודים מלבנון לדרום האי הדרומי והקימו את בית הכנסת הדרומי ביותר בעולם, בעיר דנידין. בראשית שנות ה-20 הוסיפו יהודים בודדים להגיע לניו זילנד. הקהילה התרחבה משמעותית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, בעקבות הגירת פליטים יהודים מאירופה. אלו הקימו קהילה גם בעיר וולינגטון. במחצית השנייה של המאה ה-20 הגיעו לניו זילנד יהודים מישראל ויהודים אמריקנים.
בשנים שמאז נפילת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה הגיעו אלפי יהודים דרום-אפריקנים לניו זילנד. רבים מהם מיהרו להגר לאוסטרליה עם קבלת האזרחות הניו זילנדית. כיום הקהילה היהודית מונה בין 7000 ל-15,000 יהודים.
בשל ריחוקה של ניו זילנד מאירופה, פליטי שואה רבים שהחליטו 'לברוח מיהדותם' בחרו בניו זילנד בשל היותה המקום המרוחק ביותר, לפחות מבחינה תפיסתית. בשני העשורים האחרונים, בשל פטירתם של בני הדור הנ"ל, מגלות משפחות רבות בניו זילנד אודות מוצאן היהודי. באופן יחסי למספר היהודים בניו זילנד הרי שיש בה מספר עצום של יהודים שגילו את יהדותם בגיל מאוחר יחסית.
מבחינה דתית הקהילה המקורית שהוקמה בניו זילנד הייתה אורתודוקסית אך כבר בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמה בה קהילה ליברלית. גודלה הקטן של הקהילה הביא לכך שהחיכוך בין רפורמים לאורתודוקסים היה קטן בהשוואה למקומות אחרים בעולם ועל פי רוב נשמר המבנה האחיד של הקהילה.
בנובמבר 2004 נפתח לראשונה בית חב"ד במרכז העיר קרייסטצ'רץ', הבית חב"ד נהרס לחלוטין ברעידת אדמה הגדולה שהתרחשה בעיר בראשית 2011 ונפתח שוב מחדש בשנת 2017.
בהמשך נפתח בית חב"ד באוקלנד שפעיל במשך כל השנה בקרב הקהילה היהודית והמבקרים ובוואנקה שבאי הדרומי הפעיל בעונת המטיילים בקיץ.
בני זילנד נמצא גם בית הכנסת היחיד בעולם שהוא גם רפורמי וגם אורתודוקסי באישור סמכויות דתיות אורתודוקסיות. בית הכנסת בקרייסטצ'רץ' משתייך לאיגוד בתי הכנסת האורתודוקסים של חבר העמים הבריטי אך זכה לאישור הרב הראשי של בריטניה וחבר העמים לקיים בתוכו תפילות רפורמיות וטקסים רפורמים. כך, למרות שמדובר בבית כנסת אורתודוקסי, הרי שמתקיימות שם אחת לשבועיים תפילות ללא מחיצה, מסידור רפורמי. בנוסף ישנם חברי קהילה אשר אינם יהודים על פי ההלכה האורתודוקסית.
דמוגרפיה של יהדות ניו זילנד.