בשנת 1917, אחרי מהפכת פברואר, אמיליה אלכסייבה חזרה לפטרוגרד. היא גם שבה לעבוד בעיתון "רבוטניצה". בסוף חודש אפריל של אותה שנה אלכסייבה קיימה שיחה עם לנין על קידום רעיונות מהפכניים בקרב הנשים. הוא ייעץ לה להקים את ארגון נשות פטרוגרד. בנובמבר, אחרי מהפכת אוקטובר, כבר התקיימה הוועידה הראשונה של ארגון הנשים. במהלכה, אלכסייבה נבחרה כחברת הנשיאות של הארגון. היא הופיעה בפני הוועידה עם דו"ח בשם "אודות ארגונן של נשים ומשימותיהן".
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה אחרי המהפכה הבולשביקית, בעלה של אלכסייבה לחם בשורות הצבא האדום. במאי 1918 היא עברה, יחד עם קבוצת פועלים מטרוגרד, לחבל אלטאי שבדרום-מערב סיביר. אלכסייבה נשלחה לשם על ידי המפלגה הקומוניסטית הרוסית (בולשביקים), כדי לארגן את המהפכנים המקומיים במוסדות מפלגתיים ושלטוניים. היא הגיעה לבירת החבל – ברנאול – יחד עם בנה בן השנתיים.
כחודש אחרי הגעתה לעיר, היא נפלה לידי כוחות הצבא הלבן והלגיון הצ'כוסלובקי. אלכסייבה נעצרה והייתה בכלא יחד עם בנה במשך חודשיים. אחרי שחרורה, היא עסקה בפעילות מהפכנית והומניטארית: השתתפה בהדפסה ובהפצה של כרזות הסברה בולשביקיות, ארגנה תאים מהפכניים חשאיים והנהיגה את ארגון הצלב האדום המחתרתי המקומי – שסיפק מצרכי מזון ותרופות למשפחות שנפלו קורבן לטרור הלבן.
באוגוסט 1918 אלכסייבה השתתפה בוועידת הבולשביקים של מערב סיביר, שנערכה בתנאים מחתרתיים בעיר טומסק (גם עיר זו נשלטה על ידי כוחות מהפכת הנגד). היא הייתה הנציגה היחידה של העיר ברנאול בוועידה. בספטמבר של אותה שנה, אלכסייבה נבחרה לחברת הוועד המחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (בולשביקים) בעיר ברנאול. מאוחר יותר נבחרה למזכירת הוועד.
ב-23 באוגוסט 1919, כארבעה חודשים לפני החזרת השלטון הסובייטי בעיר, אלכסייבה נעצרה שנית בברנאול. הפעם, אחרי פעילות ענפה. היא ידעה, שתידרש למסור מידע על המפלגה הבולשביקית בעיר. אלכסייבה חששה, שלא תעמוד בעינויים ותסגיר את חבריה למחתרת. כדי להימנע מכך, היא התאבדה בכלא על ידי בליעת כדור ציאניד.
הנצחה.
לזכרה, אחד הרחובות בעיר ברנאול קרוי על שמה. בפרוטוקול מס' 21 של הוועד הפועל של המועצה העירונית של ברנאול מ-23 ביולי 1957 נכתב:
""לשם מילוי ההחלטה מס' 183 מ-26 במרץ 1957 של הוועד הפועל של מועצת צירי הפועלים המחוזית "אודות הנצחתם העתידית של זכר הגיבורים שנפלו וההתרחשויות הראויות לציון של מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים באלטאי לרגל ציון השנה ה-40 למהפכת אוקטובר הסוציאליסטית הגדולה" ומתוך שהוא מייחס לעניין זה חשיבות פוליטית גדולה, הוועד הפועל של מועצת צירי הפועלים העירונית החליט:
"למטרת הנצחת זכרם של הנופלים למען כינון המשטר הסובייטי וההתרחשויות המהפכניות הראויות לציון של מלחמת האזרחים בעיר ברנאול: לשנות את שמו של מעבר המפעל ה-6 לרחוב על שם אמיליה אלכסייבה לזכרה של המהפכנית המקצועית אמיליה אבגוסטובנה אלכסייבה-סולין, שנספתה בספטמבר 1919 בצינוק הקולצ'קי"".
עיטי נחשים
עיטי ים
Into my Arms
Into my Arms הוא שיר שנכתב והולחן על ידי הזמר ניק קייב, ויצא לאור כחלק ראשון מהאלבום העשירי של להקתו "Nick Cave and the Bad Seeds", כ "The Boatman's Call" ב-1997. הסינגל יצא לאור ב-27 בינואר 1997. לשיר נלווה גם קליפ. קייב מחשיב את השיר לאחד משיריו היקרים ביותר.
תוכן השיר.
השיר מכיל שלושה בתים ופזמון.
בשני הבתים הראשונים השיר מדבר חוסר אמונתו בהשגחה ובמלאכים, אך אומר שאם היה מאמין הוא היה מבקש לשלוח את מושא השיר לתוך ידו.
הפזמון מכיל חזרה על המשפט: "Into my arms, O lord" כבקשה של הדובר לאל.
בבית האחרון הדובר מתאר אמונה שיש לו באהבה ובגורל, בניגוד לחוסר האמונה שהוא מתאר בבתים הראשונים, אשר יגרום לאחת (כנראה מושא השיר הראשוני) לחזור לחיקו.
לחן ועיבוד השיר.
השיר מתחיל במבוא קצר המושפע מן הבתים שאינם הפזמון. בנוסף, לשיר יש קצב איטי.
משמעות השיר.
לפי השיר נוגע לאובדן הנובע מסיום מערכת יחסים או מוות של אדם קרוב.
הקליפ של השיר.
לשיר צורף קליפ אשר מצולם בשחור ולבן. בשיר מופיע ניק קייב כשהוא שר את השיר. במהלך השיר עוברים להצגת קלוז אפים של מגוון אנשים ונשים בעלי חזות מגוונת (ביניהם ילד ותינוק) אשר שרויים תחת עצבות, וחלקם אף נראים מתפרצים בבכי.
קליפ זה מחזק את הפרשנות של השיר הנוגעת לאובדן.
ביצוע בישראל.
קיימים מספר ביצועים לשיר בישראל.
אחד מהם הוא הביצוע של רד בנד ביחד עם הזמר, שלומי שבן, מתוך סדרת האירוח, המופע של רד ודביר. העיבוד של ביצוע זה שונה מהעיבוד המקורי והוא מאופיין בהקדמה מוזיקלית המושפעת מהפזמון ושילוב משמעותי של שלושה כלי קשת, אשר להם חלק בהקדמה לקראת השיר.
בנוסף, קיים ביצוע של משתתפת The Voice ישראל, רוני פרי, בעיבוד אקוסטי אשר גם לו הקדמה המושפעת מהפזמון.
אזכורים בתרבות הפופולרית.
לשיר יש מגוון אזכורים בתרבות הפופולרים בין היתר:
הביתן הישראלי באקספו 2010
הביתן הישראלי באקספו 2010 היה ביתן לאומי עצמאי שהוקם על ידי מדינת ישראל במיוחד עבור התערוכה העולמית אקספו 2010 שהתקיימה בשאנגחאי, סין. הביתן הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים הבנויים אבן וזכוכית ומשולבים באופן המזכיר צורת יין-יאנג. הוא כלל תצוגות ומיצגים שביטאו את הקשר בין ההיסטוריה היהודית לבין החדשנות הישראלית. התכנון והביצוע של הפרויקט הובל על ידי משרד החוץ. במשך ששת חודשי התערוכה, בין 1 במאי ל-31 באוקטובר 2010, ביקרו בביתן הישראלי 3,037,500 מבקרים - ממצע של כ-16,500 מבקרים ביום, מספר שיא של מבקרים בביתן ישראלי בתולדות היריד.
תכנון והקמה.
החלטת הממשלה.
עם היוודע הכוונה לקיים יריד אקספו בשנגחאי, החל משרד החוץ לדון באפשרות להקים בו ביתן ישראלי עצמאי, נוכח מעמדה העולה של סין כמעצמה פוליטית וכלכלית וחשיבותה ההולכת וגדלה ליחסי החוץ של ישראל. ב-28 באוקטובר 2007 אימצה הממשלה את החלטה 2496, שבה אישרה את השתתפות ישראל בתערוכה, במסגרת ביתן לאום. לצורך הפרויקט החליטה הממשלה למנות ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה. בנוסף הוחלט למנות את ראש אגף כלכלה במשרד החוץ לתפקיד נציב ישראל לאקספו (Israel Expo Commissioner), ולהסמיכו לייצג את ישראל מול רשויות האקספו ולעמוד בראש צוות הביצוע של הפרויקט. כן נקבע תקציב בהיקף של עד 34.4 מיליון ש"ח לפרויקט.
על ניהול הפרויקט מטעם משרד החוץ הופקדה אשת שירות החוץ, השגרירה יפה בן-ארי. לדבריה, החלטת הממשלה התקבלה ללא קושי:
ניהול וביצוע הפרויקט.
היעדים העיקריים שהוגדרו לפרויקט היו מיצוב ישראל כמרכז עולמי של יזמות וטכנולוגיה, חשיפת הטכנולוגיות הישראליות ואפשרויות לשיתופי פעולה, חיזוק הקשר בין ישראל וסין וקידום התיירות לישראל. במסגרת ההכנות לביצוע הפרויקט נעשה מחקר מקיף על הדעה שיש לסינים על ישראל ונבדקה האסטרטגיה השיווקית שיש לאמץ לקידום למדינת ישראל ומיתוגה הלאומי בסין. כדי להתאים לתמה של התערוכה כולה: "עיר טובה יותר - חיים טובים יותר", הוחלט להציג מכלול יכולות והישגים של ישראל תחת הכותרת "חדשנות לחיים טובים יותר" ("Innovation for Better Life").
המכרז לבחירת עיצוב הביתן נערך בשני שלבים ובתהליך הבחירה נטלו חלק 26 שופטים ב-4 ועדות שונות. בסופו של התהליך הוכרזה הקבוצה בראשות האדריכל חיים דותן כזוכה במכרז. תכנון הביתן שזכה נעשה על ידי המעצב פרוספר עמיר.
בסך הכל הוציאה מדינת ישראל כ־45 מיליון שקל על ההקמה והתפעול של הביתן, סכום קטן לעומת זה שהוציאו מדינות אחרות שהציגו בתערוכה.
מבנה הביתן.
הביתן הישראלי הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים ומשולבים הבנויים מאבן וזכוכית, כאשר המראה של שני הגופים יחד משתנה מכל זווית ראייה בשעות היום והלילה. העיצוב הייחודי נועד לבטא "דיאלוג בין אדם וטבע, בין אדם לאדם ובין עם לעם". צורת הביתן המזכירה צורת יין-יאנג נועדה להביע תנועה ודינאמיות. המבנה שילב מראה אבן עתיק עם עיצוב חדשני וטכנולוגי כדי לשקף את הקשר המשותף לישראל ולסין בין העבר לעתיד. חללי התצוגה הפנימיים שהתנשאו לגובה נועדו לסמל את רוחניות העם היהודי העתיק והמודרני.
הביתן הישראלי, שזכה בפי המקומיים לכינוי "הקונכייה", השתרע על פני שטח של 2000 מ"ר, מתוכו שטח בנוי של 1,200 מ"ר, והתנשא לגובה 24 מטר. הוא נהנה ממיקום אסטרטגי מצוין מאחורי הביתן הסיני העצום, שהיה האטרקציה העיקרית בתערוכה.
בגן הביתן נשתלו 54 עצי פרי ונבנה שביל מוצל, והותקנו בו מסכים לסרטי וידאו ושני מסכי ענק שעל גביהם הוקרן מיצג תלת מימד.
התצוגה.
המיצגים האמנותיים שהוצגו בביתן נוצרו בהתאמה למבנה האדריכלי, תוך התמקדות בדיאלוג בין מסורת וקידמה, וביצירת נקודות השקה בין התרבות היהודית לבין התרבות הסינית. המיצג המרכזי של הביתן כלל מופע של 8 דקות, בהקרנה משולבת ב-360 מעלות ועל גבי 150 מסכים אישיים והתמקד בחידושים ופיתוחים טכנולוגיים ישראליים במגוון תחומי החיים: בריאות, חקלאות, מים, אנרגיה סולארית, היי-טק ותקשורת. מבואת הביתן הוקדשה לנופי ואתרי ישראל, וכללה קיר מצויר באורך 30 מ"ר ובו ארבע נישות: ירושלים, תל אביב, ים המלח והנגב. המיצגים בגן הביתן התמקדו בנושאי איכות הסביבה. בנוסף, הותקנו בביתן עשרה מסכי מגע עם שאלות שונות אודות ישראל.
הביתן הופעל במשמרות על ידי צוות של 3 מנהלים, 20 דיילים, מערך עובדי אבטחה, טכנאי מולטימדיה, מזכירות ועובדי תחזוקה וניקיון.
אירועים מיוחדים.