הקונגרס שנתכנס ביולי 1919 נערך בבית "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם שנה קודם לכן בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. מזכיר "המועדון הערבי", עזת דרוזה משכם, היה גם מזכיר הקונגרס.
בראש הקונגרס עמד האשם אל-אתאסי והשתתפו בו נציגים מכל חלקי "סוריה".
ככל הנראה, השתתף בו גם נציג יהודי אחד, יוסף לניאדו. הנציגים הערבים מארץ ישראל היו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות. בין הצירים היה גם ראע'ב נשאשיבי. מלבד הנציגים שנשלחו מארץ ישראל, השתתפו בוועידה גם מספר פלסטינים צעירים שכבר ישבו בדמשק באותה תקופה. צעירים אלה המשיכו לפעול בדמשק והשתתפו גם בקונגרס הכלל-סורי השני.
אזורי עבר הירדן יוצגו בידי עשרה נכבדים.
מספר משתתפים הביעו את תמיכתם בדרישות פייסל, אולם אחרים החלו לפקפק בו בשל מוכנותו להסכים לויתורים לקבוצות פרו-ציוניות.
בנוסח החלטות הקונגרס מיום 3 ביולי 1919, שהוגשו לוועדת קינג־קריין, קבע סעיף 6: "אנו איננו מכירים בתביעה כלשהי של מדינת צרפת לחלק כלשהו של ארצנו הסורית, ומסרבים לקבל ממנה כל עזרה, ומתנגדים שידה תהיה מעורבת בארצנו באיזו צורה שהיא".
התזכיר שהגיש לוועדה כלל תביעה ל"עצמאות מדינית גמורה, בלי כל חסות, דחיית המנדט הצרפתי", וכן דחיית תביעות הציונים על "חלקה הדרומי של סוריה, הידוע בשם פלסטין, וגם לא של אזור החוף המערבי, הכולל את לבנון, מהארץ הסורית". בתגובה, ועדת קינג-קריין המליצה כי "אחדותה של סוריה תישמר".
הקונגרס השני, 1920.
ב-7 וב-8 במרץ 1920 נערך מושבו השני של "הקונגרס הלאומי הסורי". ב-8 במרץ הכריז הקונגרס על עצמאותה של סוריה רבתי (כולל לבנון, עבר הירדן וארץ ישראל), והכריז על פייסל "מלך סוריה". בהצהרת העצמאות של הקונגרס ב-8 במרץ, נאמר:
הקונגרס החל בניסוח חוקה למשטר פרלמנטרי במדינה שלשונה ערבית, ודתה האסלאם. משתתפי הקונגרס העיראקיים נתכנסו בנפרד תחת השם "הקונגרס הלאומי העיראקי", והכריזו על עצמאות ארצם והמלכת עבדאללה עליה.
המדינה החדשה, הממלכה הערבית של סוריה, התיימרה לכלול את סוריה, ארץ ישראל, לבנון וחלקים מצפון מסופוטמיה. באותו הזמן, הנסיך זייד, אחיו של פייסל, הוכרז כעוצר מסופוטמיה. האשם אל-אתאסי הוכרז כראש הממשלה ויוסוף אל-עט'מה (يوسف العظمة) הפך לשר המלחמה וראש המטה הכללי.
הקונגרס המשיך להתקיים לאורך חייה הקצרים של הממלכה עד יולי 1920, כאשר הצרפתים הציבו לפייסל אולטימטום להיכנע או להילחם. פייסל נכנע, פיזר את הקונגרס ב-17 ביולי, והביא לסופה של הממלכה ולפירוק מוסדותיה.
צבי אדום
צבי אדום (שם מדעי: Eudorcas rufina; קרוי גם צבי סמוק) הוא מין בסוג צבי אמיתי, אשר היה קיים לכאורה בצפון אפריקה ונעלם מן העולם. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1894 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ובתחילה סווג כמין בסוג צבי, לפני שהסוג "Eudorcas" קיבל מעמד נפרד. זהותו של המין נקבעה רק על סמך שלוש דגימות ממוזיאון של עורות וגולגולות של זכרים, אשר נרכשו בנמלי אלג'יר ואוראן שבאלג'יריה בין 1877 ל-1894. הצבי האדום לא נצפה מעולם באופן מהימן בטבע. אף על פי שיש הסוברים שהוא תת-מין של צבי אדום חזית, חוקר שבחן את הגולגולת של המין ב-1964 קבע שעל בסיס המורפולוגיה שלה מדובר במין נפרד. עם זאת, מאז 2008 קיים ספק לגבי המעמד הטקסונומי שלו שכן ייתכן שהדגימות הללו הן פרטים יוצאי דופן של צבי אדום-חזית אשר ניצודו מעבר לסהרה במערב אפריקה והובלו לשווקים בצפון היבשת, מה שהוביל את IUCN לסווג אותו כמין חסר נתונים ולא כמין נכחד.
תיאור.
על פי התיאור המקורי של המין, הצבי האדום דומה למדי לצבי אדום חזית, אך גדול ממנו. הצבע הכללי של גופו הוא חום-אדמדם בהיר עם פס שחור צר באורך של 4-2.5 סנטימטרים המשתרע לאורך הצלעות. פס דהוי וחיוור היה מעל הפס השחור, ומראהו היה דהוי יחסית לצבע הלבן שבעכוז. הגחון והמותניים היו לבנים, ועל פני האחוריים הלבנים בלטו זוג פסים כהים על הירכיים. הזנב היה בצבע אדמדם עם קצה שחור. הפרסות היו כבדים באופן ניכר מפרסותיו של צבי אדום-חזית. מרכז הפנים היה בצבע אדמוני עשיר ותחום בכל צד על ידי פסים חיוורים שנמתחו מהעין לחוטם. החלק העליון של הראש, הלחיים, וצידי הצוואר היו חיוורים. הקרניים של הדגימות (זכרים), היו באורך של 29 סנטימטרים וסטו מעט לצד בטרם התעקמו לאחור; הקצוות שלהן התעקלו מעט כלפי מעלה. לאורך הצד החזיתי של הקרן היו טבעות רוחביות חזקות. דגימות של נקבה לא תועדו. אורך הראש והגוף היה 14 סנטימטרים, ואורך הזנב היה 16 סנטימטרים (22 סנטימטרים יחד עם ציצת השיער בקצה).
ביולוגיה.
לא ידוע מאומה על האקולוגיה, התפוצה או בית הגידול של המין. שלוש הדגימות הידועות של המין נאספו כולם משווקים באלג'יריה, ועל פי זה הונח שהמין היה מוגבל בתפוצתו לצפון אפריקה. הצבע העשיר של הפרווה, הוביל את הזואולוגים למסקנה שהמין לא אכלס את מדבר סהרה אלא אזורים עשירים במשקעים וצמחייה, שכן לצבי הנגב וצבי רים החיים במדבר יש פרווה חיוורת מאוד. חוקרי הטבע משערים שהצבי האדום אכלס אזורי יער-אורנים עם סבך שיחים בצפון-מערב אלג'יריה עם דמיון חלקי לצבי קיווייה, וחלקם ציינו אזורים ספציפיים יותר כמו המרחב שבין הערים פרנדה וטלאג או את עמק נהר חליף. ההצעות הללו מעולם לא אומתו.
הכחדה.
בסביבות 1936 נחשב הצבי האדום כנכחד בסבירות גבוהה, ומקורות מודרניים רבים הציעו שתאריך ההכחדה האמיתי שלו עשוי להיות עוד לפני 1894. עד 2008 סווג הצבי האדום על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין נכחד (EX), עד שבמהלך אותה שנה זיהה חוקר טבע את אחד מהדגימות המקוריות כשייכת לצבי אדום-חזית, מה שהוביל את IUCN לסווג את הצבי האדום כמין חסר נתונים (DD) לאור הספיקות במעמדו הטקסונומי.
לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה
לאופולד השני (באיטלקית: Leopoldo Giovanni Giuseppe Francesco Ferdinando Carlo; בגרמנית: Leopold Johann Joseph Franz Ferdinand Karl; 3 באוקטובר 1797 - 20 בינואר 1870) היה הדוכס הגדול של טוסקנה (שליט הדוכסות הגדולה של טוסקנה) בין השנים 1824–1859. נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט. ב-1848 אשרר את חוקה ליברלית והתיר את חופש העיתונות, על אף שעזב ב-1849 עקב מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה והקמתה של רפובליקת טוסקנה קצרת הימים, שב לתפקידו לאחר זמן קצר. לקראת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה נקט קו נייטרלי, אף שהודח בהפיכה סמוך לתחילתה. במהלך המלחמה שהה בבולוניה, שהייתה חלק ממדינת האפיפיור ולאחר שהסתיימה התפטר מתפקידו והעביר את כתרו לבנו, פרדיננד, שלא יישם את שלטונו עקב איחוד איטליה. לאופולד נישא פעמיים והיו לו 13 צאצאים משתי נשותיו.
ביוגרפיה.
לאופולד נולד ב-3 באוקטובר 1797 בפירנצה, לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וללואיזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
ב-18 ביוני 1824 מת אביו פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
על אף שנשמע להנחיות האימפריה האוסטרית ואף שהיה קשור מכל עבר בקשרי דם עם בית הבסבורג שחייבו אותו למדיניות שמרנית, השתדל לאופולד לפתח את תחום שלטונו לטובת תושביו ופעל באופן עצמאי לקידום יוזמה חופשית, ביצוע עבודות ציבוריות והחדרת טכנולוגיה ומודרניזציה לתחומי החיים השונים. כמו כן התיר לאופולד הבעת דעות חופשית באופן יחסי לשאר שטחי השלטון האוסטרי. דוגמה לפעילות זו היא סלילת קו הרכבת הלאופולדי (באיטלקית: Ferrovia Leopolda) בין פירנצה לליבורנו, דרך פיזה, לאורך עמק הארנו והקמת תחנות רכבת לאורכה. מהנדס הרכבת היה רוברט סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון ממציא הרכבת. העסקה נחתמה ב-1840 ורכבות החלו לנסוע בין פיזה לליבורנו ב-1844, אז גם הוקמה תחנת הרכבת "לאופולדה" בפירנצה. בכך הייתה רשת הרכבות בטוסקנה לאחת המתקדמות בעולם באותה עת. לאופולד של אותה תקופה היה שליט אהוד וקשוב וזכה לפופולריות בקרב נתיניו.