ב-29 בנובמבר 1939 הציג דרקסל ליודנראט צו בחתימתו של הגאולייטר האנס פרנק שקנס את הקהילה בסכום של 350,000 זלוטי. על מנת להבטיח את התשלום תפסו הגרמנים שלושה בני ערובה, שהוכו כה קשה עד כי אחד מהם, לייב דסאו (Dessau), נפטר. הקנס שולם במלואו וכן מולאה דרישה נוספת לאספקת 12,000 ביצים, 500 שקי קמח, 300 ק"ג של חמאה ו-100 שקי סוכר.
ביולי 1940 נלקחו יהודים מפיוטרקוב לשתי ביצות קרובות ואולצו לחפור תעלות. העובדים אולצו לעבוד בעירום, בעומדם במים עד לגובה מותניהם. כתוצאה מכך, רבים מתו משחפת או מדלקת ריאות. אחדים מהעובדים היו בני 12 בלבד.
בין יוני ויולי של שנת 1941 חשפו הגרמנים את דבר קיומה של תנועת התנגדות יהודית מחתרתית בגטו. 11 מחברי היודנראט ששיתפו פעולה עם המחתרת, בהם גם טננבאום, ראש היודנראט, נעצרו. לאחר למעלה מחודשיים של חקירות ועינויים, ב-13 בספטמבר 1941, נשלחו כל העצורים למחנה ההשמדה אושוויץ. מספר ימים לאחר השילוח הובא לידיעתן של משפחות המשולחים על מותם "מפאת מחלה". שמעון ורשבסקי (Warszawski) מונה לראש היודנראט החדש.
שמועות בנוגע לגורלם של יהודי מזרח אירופה הסתובבו בגטו. צ'ארלס קוטקובסקי (Kotkowsky), פועל במפעל זכוכית, התיידד עם אחד השומרים, וקלו בורדו (Waclaw Bordo), אשר העביר לידיו באביב 1942 העתק של העיתון הסוציאליסטי המחתרתי "רובוטניק" (Robotnik, "עובד"). מהעיתון למד קוטקובסקי על גירושם של יהודי לובלין ליעד בלתי ידוע, ועל רציחתם של יהודי וילנה וסלונים. מעט לאחר מכן התוודע קוטקובסקי לקיומם של מחנות המוות בחלמנו וטרבלינקה מעיתון מחתרתי אחר. על אף שקוטקובסקי חלק ידיעות אלו על ריקון הגטאות והמתת היהודים בגז עם כל מי שסמך עליו, אנשים לא האמינו לדברים בלתי ניתנים לתפיסה אלו.
חיסול הגטו.
לקראת סיומה של שנת 1942 הועברו לגטו יהודים מכפרים רבים בסביבה. בליל ה-13 באוקטובר 1942 הקיפו את הגטו אנשי אס. אס. ומשטרת העזר האוקראינית, תחת פיקודו של סרן (SS-Hauptsturmführer) וילי בלום. בשעה 2 לפנות בוקר של יום ה-14 באוקטובר החלה האקציה. האקציה, עליה פיקד רס"ן (SS-Sturmbannführer) פוש (Feucht), תוכננה להימשך שמונה ימים. הגטו טוהר בית אחר בית. כ-1,000 איש, מרביתם קשישים וחולים, נורו במקום בעוד שהשאר קובצו לנקודת הריכוז וחולקו לשני טורים. כ-2,000 יהודים בעלי אישור עבודה הופרדו והוחזרו לגטו. השאר, כ-22,000 איש ואישה, הובלו בארבעה טרנספורטים לטרבלינקה, שם נרצחו בגז עם הגעתם. כ-500 מיהודי הגטו הצליחו להימלט ליערות.
ב-28 באוקטובר 1942 הפסיק גטו פיוטרקוב טריבונלסקי להתקיים. מתושבי הגטו נותרו כעת בעיר תושבי "הגטו הקטן" בלבד, "חוקיים" ו"בלתי חוקיים" כאחד.
לאחר חיסול הגטו.
2,000 יהודי הגטו הנותרים רוכזו ב"גטו הקטן" ברחוב Staro-Warszwska. למעשה, מספר דומה של יהודים "בלתי חוקיים", אשר הסתתרו בגטו ושרדו את האקציה, התערבבו עם אלו ה"חוקיים". יהודים "בלתי חוקיים" אלו לא יכלו לעבוד או לקבל הקצבת מזון, וחיפשו מחסה באופן תמידי. נוסף על כך, הגרמנים היו מודעים לקיומם של יהודים אלו וחיפשו אחריהם באופן שיטתי. אלו שנתפסו רוכזו בבית הכנסת ונשלחו לעיירה טומשוב מזוביצקי (Tomaszow Mazowiecki) וב-3 בנובמבר 1942 גורשו יחד עם יהודי טומשוב לטרבלינקה. לאחר מכן כל יהודי שנתפס מסתתר בגטו נורה במקום.
ב-19 בנובמבר 1942, נלקחו כ-100 יהודים, רובם באים בימים, מבית הכנסת ליער רקוב (Rakow), הסמוך לפיוטרקוב, ונורו למוות. שישה ימים לאחר מכן הורו הגרמנים על כל ה"בלתי חוקיים" להציג עצמם ולהירשם, תוך הבטחה כי הם נחוצים לעבודה. אלו שעשו כן נלקחו לבית הכנסת, אשר הוקף בשומרים אוקראינים אשר ירו לעבר המבנה. העצורים היהודים, ביניהם גם ילדים רבים, נותרו ללא מזון, מים או מאור. במעשה גבורה של הקרבה עצמית הסגירו ישעיהו וטובה וינשטוק (Weinstock) את עצמם תמורם חיי ילדיהם, והחליפו את מקומם בבית הכנסת. חלק מהעצורים שהיו בעלי כישורים יצרניים שונים הוחזרו לגטו כ"חוקיים". ב-19 בדצמבר נלקחו מבית הכנסת 42 גברים ליער רקוב, שם נצטוו לחפור חמישה בורות קבורה, ולאחר מכן נורו מרביתם אל הבורות, בעוד שאחדים נמלטו ליער. באותו הלילה הוצעדו 520 יהודים לבורות הקבורה בקבוצות של 50 ונורו למוות.
חמישה חודשים לאחר הגירושים ההמוניים, ב-21 במרץ 1943, תאריך שנבחר כך שיחול בחג הפורים, נאמר להנהלת הקהילה כי עשרה ממנהיגי קהילה עתידים להיות מוחלפים עם אזרחים גרמניים שחיו במושבה הגרמנית שרונה אשר בארץ ישראל. ברשימה היה גם הרב משה חיים לאו, שלא היה באותה עת בעיר. במקומו צורף על ידי שמעון ורשבסקי - ראש היודנראט, עו"ד שמעון שטיין. בקבוצה היו גם עו"ד סטניסלב זילברשטיין ואשתו פליציה, ד"ר מאוריציו בראמס, אשתו, בתו, וגיסתו לבית קוגן. ישנן עדויות כי בקבוצה היו גם אימו של שטיין וכן ד"ר ליאון גלאטר ועו"ד אברהם סולניק. שם נורו למוות על יד הנאצים כ"נקמה על עשרת בני המן". המצבות לזכרם ניצבות עד היום בבית הקברות.
בסוף יולי 1943 חוסל הגטו הקטן ופיוטרקוב טריבונלסקי הוכרזה כ-Judenrein (נקייה מיהודים). עם זאת, 1,720 יהודים הורשו להישאר בפיוטרקוב: 1,000 במפעל Bugaj והשאר בשני מפעלי זכוכית. 500 יהודים אחרים גורשו למחנות עבודה בבליזין (Blizyn), פיונקי (Pionki) ושטרסוביץ' (Starachowice). ב-24 בנובמבר 1944, יהודיה האחרונים של פיוטרקוב גורשו למספר מחנות ריכוז והשמדה שונים, ביניהם: בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן, ראוונסבריק ואושוויץ.
פיוטרקוב שוחררה בידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945. מתוך המספר המשוער של כ-28,000 היהודים שנכלאו בגטו שרדו כ-1,600–1,700 במחנות או במקומות מחבוא.
לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה שבו מאות ניצולים מהעיר לפולין, בכלל ולפיוטרקוב טריבונלסקי, בפרט. הם התקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש המקומיים שיתבעו את רכושם. ניצולים אחדים אף נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים. במהלך הזמן הרוב עזבו את פיוטרקוב ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, ובעיקר היגרו לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה.
מיעוט נשאר לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976.
גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים. האחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער, הנקבר היהודי האחרון בבית הקברות היהודי בעיר.
המגן
הבריטס
דרקסלר
דרקסלר (גרמנית: Drechsler; נפוץ גם בתעתיק דרכסלר) הוא שם משפחה גרמני שפירושו חרט.
סיירת פיקודית
סיירת פיקודית היא סוג יחידה צבאית שהתקיימה בצה"ל בין 1955 ל-1974. הסיירת הפיקודית שימשה כחוד החנית של הפיקוד המרחבי לו השתייכה. תפקידה של הסיירת היה למלא משימות באבטחת הגבולות אותם לא יכלו למלא גדודי החי"ר הרגילים (הצנחנים וגולני למשל) עקב משימות דחופות יותר. במהלך שנות קיומן מרבית משימותיהן של הסיירות הפיקודיות היו קשורות לבט"ש.
שלוש הסיירות הפיקודיות היו:
ז'ק לה גוף
פסוידו מדע
בנק הדואר
בנק הדואר הוא חברת בת של דואר ישראל. הבנק מספק שירותים פיננסיים מצומצמים ללקוחות עסקיים, גופי ממשלה ולכלל הציבור במסגרת סניפי הדואר הפרושים ברחבי הארץ. בנק הדואר בבעלות ממשלתית ונתון לפיקוח משרד התקשורת כמו יתר שירותי הדואר.
הבנק ושירותיו.
התשתית הקיימת של בנק הדואר הנה חלק מהקמת רשות הדואר ושירותיו ניתנים על פי חוק רשות הדואר 1987. במסגרת זו הוקצו אשנבים נפרדים בכל סניפי הדואר לביצוע פעולות הבנק, המשמש זרוע פיננסית של הרשות. במהלך השנים התרחבו השירותים והותוו לו יעדים עסקיים אשר אפשרו לו להתחרות בחלק מפעולותיו עם הבנקים המסחריים. החל מחודש מרץ 2006 הבנק הוא חברה בע"מ.
כיום שירותי בנק הדואר כוללים בין היתר:
מאפיינים ייחודיים של הבנק.
ייחודו העיקרי של בנק הדואר הוא עובדת היותו בבעלות ממשלתית וכל פעולותיו נתונות לפיקוח משרד התקשורת. גם העובדה שסניפיו הם אשנב בתוך סניף הדואר מבדילים אותו מהשירות הבנקאי המקובל. מאפיינים אחרים:
בנק הדואר בשוק הפיננסי.
עם הפיכתו של בנק הדואר לחברה בע"מ, ומינוי מנכ"ל מקצועי מנסה הבנק לחדור לשוק הפיננסי ולנגוס פלחי שוק שהיו נחלתם של בנקים ומוסדות פיננסיים גדולים ומוכרים. פעולות שונות כבר נעשו במסגרת מגמה זו, כך למשל שודרגה תשתית המיחשוב ולקוחות הבנק יכולים לקבל מידע מיידי על פעולותיהם בטלפון ובאינטרנט, הבנק התקשר עם חברת ויזה כאל להנפקת כרטיסי אשראי ומתן הלוואות, ומציע מבצעים ייחודיים ללקוחות פרטיים ועסקיים. בין המבצעים האלה ראוי לציין את מבצע פדיון מלוות החובה, במסגרתו יכול כל אזרח לברר באחד מסניפי הבנק אם עומד לזכותו סכום כסף מפדיון מלוות שונות שגבתה ממנו המדינה בעבר.
בעתיד מתכוון הבנק למכור גם שירותי ביטוח וזאת במסגרת הרפורמה של ועדת בכר, וכהגדרת מנכ"ל רשות הדואר: "הכוונה היא להפוך את הדואר לבנק קמעונאי הנותן שירותים עממיים זולים ללא לקיחת סיכונים פיננסים גדולים".
בנק הדואר כמתחרה לבנקים הקיימים.
החל משנות ה-90 מוצע להשתמש בתשתית הדואר כדי להכניס תחרות לשוק הבנקאי הריכוזי. מרבית הרעיונות התבססו על הפריסה הרחבה של סניפי הדואר ברחבי הארץ. בין הרעיונות שעלו במרוצת השנים ניתן למנות את:
בראשית 2013 האשים מנהל בנק הדואר יואל נווה את בנק ישראל בכך שהוא מונע מהבנק להוות מתחרה למערכת הבנקאית.