אנשים תמיד רצו לעטר את בגדיהם ולעשותם מעניינים יותר, קישטו בגדים עם פסים בצבע שונה מהבד ולא ידוע מתי התחילו לקפל את הפסים הישרים בקיפולים שיצרו זיגזג, את הפס המקופל הכניסו לתוך קפל בד כך שראו רק את הפינות הבולטות בצבע שונה מבד הבגד,עם התפתחות התיעוש הומצאו מכונות שונות לקליעת שרוכים שונים ביניהן מכונה מיוחדת לקליעת שרוך הזיגזג שהומצאה בשנות ה-1850.
בשנת 1860 שרוך הזיגזג היה ידוע באנגלית בשם 'צמה ארוגה מעוקמת', בסוף המאה ה-19 נשים שתפרו בבית באמריקה השתמשו בפסי זיגזג מיובאים מאירופה לצורכי עיטור שמלות, סינורים, וילונות ועוד חפצי בית.
את מכונת תפירת הזיגזג המציאה הלן בלנשארד ב-1873, פטנט מספר 141,987. תך הזיגזג מסיים קצוות חתוכים של בדים ובכך מחזק את הבגד ומונע איבוד חוטים בכביסה. כמו כן המכונה מייעלת תפירה של בגדי סריגים. המצאה זו הייתה אחת מתוך רבות, הלן המשיכה לשפר את מכונות התפירה והמחטים שלהן.
ב-1880 היה מאוד מקובל להשתמש בסרט הזיגזג בשילוב תחרה מצונרת.
ב-3 בנובמבר 1885, אושר ב'משרד הפטנטים של ארצות הברית' פטנט מספר 329,739 על 'תחרה עשויה במכונה' על שם א. הנקלס מהעיר לנגרפלד שבפרוסיה, גרמניה. הממציא כתב בבקשתו שהוגשה ב-2 באוקטובר 1884, שהשיפור שהוא מציע למכונה הקיימת הוא בכך שמתאפשרת קליעה של תחרות שונות יחד עם זיגזג (סעיף 45) דבר שעד אז נעשה בסריגת קרושה ביד.
זיגזג גם שולב בחלקי תחרה, שבהן קישטו כלי מיטה ובגדים תחתונים.. בין 1890 לשנת 1910 הייתה ירידה במכירות השרוך. במשך 1910 הייתה תחייה לשימוש בזיגזג והתחילו אף לייצרו בארצות הברית ויצא לאור ספר עם דוגמאות כיצד לשלב את הזיגזג בכל מיני צורות.
בשנת 1930 בשנות השפל הכלכלי הגדול התחילו הרבה נשים בארצות הברית לתפור שמלות מהבדים של שקי המזון, היצרנים התחילו להדפיס דוגמאות יפות על השקים הללו, זיגזג שימש לעיטור השמלות הללו. תפירת בגדי שקי המזון נמשכה עד לשנות ה-1950.
הנשיא פרנקלין רוזוולט הנהיג מדיניות של 'השכן הטוב' לדרום אמריקה, בתחילת שנות ה-1940, בעקבות זאת המעצבת מריון מקקוי עיצבה בגדים בהשראה מקסיקנית, בין העיצובים שלה היו הדפסים ורקמות של ציפורים ופרחים טרופיים וכן שכבות של בדים מכווצים ועיטורי זיגזג.
כאשר האריכו שמלות של ילדות ופס הקיפול הישן נותר בולט לעין, תפרו מעליו זיגזג, שהסתיר את הקטע הדהוי ו'חידש' במעט את השמלה הישנה.
אברהם יאנסנס
אברהם יאנסנס (או אברהם יאנסנס ואן נויססן, בהולנדית: Abraham Janssens ; 1575–1632) היה צייר פלמי, שידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות והמיתולוגיות הגדולות, המראות את השפעתו של קרוואג'יו. הוא היה הצייר ההיסטורי המוביל בפלנדריה לפני חזרתו של רובנס מאיטליה.
חייו.
אברהם יאנסנס נולד באנטוורפן כבנם של יאן יאנסנס ורולופקן ואן הויסן או נויססן. ישנה אי ודאות לגבי שנת הלידה שלו. בעבר נהגו לחשוב שהוא נולד בשנת 1567, אך ההנחה היא כי תאריך הלידה שלו היה 1575.
יאנסנס למד אצל יאן סנלינק, ונרשם כסטודנט בגילדה של לוק הקדוש בשנת 1585. הוא נסע לאיטליה שם התגורר בעיקר ברומא בין השנים 1597 - 1602. לאחר שחזר לארץ מולדתו הפך לחבר בגילדת אנטוורפן בשנת 1601–1602
ב־1 במאי 1602 התחתן עם שרה גטקינט (נפטרה באנטוורפן ב־7 באפריל 1644) עמה נולדו לו 8 ילדים, חמישה מהם נותרו בחיים בעת מותה: מריה אנה (אשתו המאוחרת של יאן ברויגל הצעיר), שרה, קתרינה, לוקרטיה ואברהם השני.
בשנת 1607 הוא הפך לדיקן הגילדה של סנט לוק באנטוורפן. זו גם התקופה בה קיבל את העמלות הגדולות הראשונות שלו, שציינו את התקופה החשובה ביותר בקריירה שלו.עד חזרתו של רובנס לאנטוורפן בשנת 1608, יאנסנס נחשב אולי לצייר ההיסטוריה הטוב ביותר בתקופתו. לאחר שרובנס הפך לכוח הדומיננטי עבור יצירות מזבח גדולות בשוק אנטוורפן, היה על יאנסנס למצוא שווקים אחרים לעבודות מונומנטליות גדולות מפטרוני המחוז.
יאנסנס הצטרף בשנת 1610 לגילדת הרומאים, חברה של הומניסטים ואומנים באנטוורפן שנסעו לרומא. המגוון והתפקידים הגבוהים שבידי הגילדה הזאת הציעו לו הזדמנות טובה להיפגש עם פטרונים פוטנציאליים.
יאנסנס נפטר באנטוורפן. בין תלמידיו היו בנו אברהם יאנסנס השני, ג'ובאני די פיליפו דל קמפו, מישלה דזובלו, ניקולאס רוניה ואחרים.
יצירתו.
כללי.
יאנסנס צייר סצנות דתיות, מיתולוגיות ואלגוריות, ומדי פעם דיוקן. הוא גם צייר סצינות בסגנון ז'אנר המייצגות את חמשת החושים או את שבעת החטאים.
יאנסנס חתם כ- "Janssens van Nuyssen" על כמה מהתמונות שלו. ההערכה היא ש"וואן נויססן "היה שם המשפחה של אמו וכי יאנסנס הוסיף את זה לחתימתו כדי להבדיל את עצמו מאחרים מכיוון ששם המשפחה יאנסנס היה נפוץ מאוד בפלנדריה של המאה ה -17.
קשה לקבוע את הכרונולוגיה של יצירותיו, שכן הוא תיאר או תיעד רק כמה מהן.
עבודות מוקדמות.
עבודותיו המוקדמות ביותר ספוגות במאנריזם של המאה ה-16 ומאופיינות בעיצוב מלאכותי ובפלטה המורכבת מצבעים מפוזרים. [6] דוגמה לכך היא תמונתו המוקדמת ביותר "דיאנה וקליסטו" משנת 1601, המדגימה שבאותה תקופה הוא הושפע פחות מהציור האיטלקי מאשר מהסגנון המנריסטי המאוחר שהתפתח באותה עת באוטרכט ובהארלם, שהם שאבו השראה מיצירתו של הצייר הפלמי ברתולומוס ספרינגר. היצירה דיאנה וקליסטו מסתמכת עם זאת על פיסול איטלקי של העת העתיקה וגם של הרנסאנס, וכך גם עבודותיו המאוחרות.
לאחר שובו לאנטוורפן בשנת 1602, עבודתו של יאנסנס הסתמכה חזק יותר על עבודות של רפאל. הדבר ברור בקומפוזיציה "הר אולימפוס" המציג את השילוב בין חיבתו של יאנסנס לעתיקות ולמיכאלאנג'לו, במהלך שהותו באיטליה, ובעזרת הדפסים שהוא יכול היה לראות באנטוורפן.
משנת 1606 ואילך החל סגנונו להראות את השפעתו של קאראווג'ו. ההערכה היא כי זו הייתה תגובה לנטיות חדשות בבית הספר לציור באנטוורפן סביב התקופה ההיא. הוא צייר בסגנון זה כחמש עד שש שנים.
הציור "סקאלדיס ואנטוורפיה" משנת 1609, היא יצירה מרכזית מהתקופה הקרווגסקית של יאנסנס. הוזמנה על ידי שופט השלום בעיר אנטוורפן לקשט את חדר האספה של בניין העירייה בו נחתמה שביתת הנשק עשר שנים קודם בין ספרד לרפובליקה ההולנדית ב־9 באפריל 1609. רובנס קיבל גם עמלה מאותו אירוע. הוא קיווה כי ההפוגה תביא שגשוג וסחר חדשים לאנטוורפן, שבזכותה הסתמכה העיר באופן מסורתי על נהר שאלד. נושא העבודה הוא אפוא סקאלדיס (הנהר שלדט) ואנטוורפיה (העיר אנטוורפן). יצירה זו נוצרה כאשר יכולותיו האמנותיים של יאנסנס הגיעו לשיאם. דמותו של סקאלדיס מעוצבת בהשראת הטיבר בגבעת הקפיטולינה ואילו הקומפוזיציה עצמה דומה ל"יצירת אדם" של מיכלאנג'לו. עבודה זו מראה כיצד הסגנון של יאנסנס התפתחה לעבר יופי קלאסי, הרמוני בצורתו ועם פלטת צבעים בלתי שבורה. ההשפעה של קרוואג'ו נראית בשימוש בניגודים חזקים של אור וצל ליצירת כוח אקספרסיבי. ניתן למצוא בציור גם את השפעתו של בית הספר בבולוניה בחיפוש אחר קלאסיציזם אצילי. העדפתו של יאנסנס את הצורה הפיסולית, פוגעת בדרמת היצירה שכן הדמויות מיוצגות בתנוחות ובביטוי קפוא.
יצירות אחרות המתוארכות לתקופה הקרוואגזסקית שלו, הן אלגוריית "הנטל של הזמן", "שלום ושפע" 1614, שהוזמנה גם היא לחדר האספה של בניין העירייה באנטוורפן. ו"המשיח המת בקבר עם שני מלאכים", 1610. הציור האחרון הוזמן ככל הנראה כציור מזבח.
עבודות מאוחרות יותר.
עבודתו המאוחרת של יאנסנס נחשבת פחות משכנעת. אחרי 1612, כמו זו של כל שאר עמיתיו באנטוורפן, סגנון הציור שלו היה בהשפעה חזקה של הסגנון החופשי של הטכניקה הציורית של רובנס.ציוריו של יאנסנס של דמויות באורך חצי נחשבו עדיין כחדשניים ומוצלחים. דוגמה טובה היא "הצליבה" (בערך 1620) שבה הדמויות נראות צבועות כפסלים.
קאדילק STS
קאדילק STS (באנגלית: Cadillac STS) היא מכונית סלון תוצרת חטיבת הרכב היוקרתי קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס האמריקאי, אשר יוצרה בין השנים 2004–2011 (משנת המודל 2005), בארצות הברית וברוסיה.
ויליאם צ'אנדלר
ויליאם איטון צ'אנדלר (באנגלית: William Eaton Chandler; 28 בדצמבר 1835 - 30 בנובמבר 1917) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור וכסנאטור מטעם ניו המפשייר.
ראשית חייו.
ויליאם צ'אנדלר נולד ב-28 בדצמבר 1835 בקונקורד, בירת מדינת ניו המפשייר לאביו נתן ס. צ'אנדלר ולאמו מרי אן (לבית טאקר) צ'אנדלר. אחיו הבכור, ג'ון צ'אנדלר, היה סוחר מצליח בהודו המזרחית ואחיו הצעיר, ג'ורג' צ'אנדלר היה עורך דין ששירת כקצין בדרגת מייג'ור במלחמת האזרחים האמריקנית.
ויליאם צ'אנדלר למד בבית הספר הציבוריים אקדמיית ת'תפורד ואקדמיית פמברוק ולאחר מכן למד בבית הספר הרווארד למשפטים, שם הוא החל את התכתבותו הרומנטית עם לוסי למברט הייל, בתו של הסנאטור ג'ו פארקר הייל. הוא סיים את לימודיו ב-1854 ושנה לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בקונקורד.
ב-1859 נשא צ'אנדלר לאישה את אן גילמור, בתו של מושל ניו המפשייר, ג'וזף גילמור. ב-1874, לאחר מותה של אן, חידש צ'אנדלר את מערכת היחסים שלו עם לוסי הייל, שב-1865 התארסה בחשאי עם ג'ון וילקס בות', רוצחו של הנשיא אברהם לינקולן, מבלי שידעה על מזימת הרצח. באותה שנה נישאו צ'אנדלר והייל ובמרץ 1875 נולד בנם היחיד, ג'ון פארקר הייל צ'אנדלר.
קריירה.
ב-1859 מונה צ'אנדלר כקצרן של בית המשפט העליון של ניו המפשייר. בשנים 1862–1864 הוא שימש כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר ובשנתיים האחרונות לכהונתו זו הוא כיהן כיושב ראש הבית.