החוב, טוען הספר, שמר בדרך כלל על ראשוניותו, כאשר מזומנים וסחר חליפין מוגבלים בדרך כלל למצבים של אמון נמוך בהם מעורבים זרים או כאלה שאינם נחשבים ראויים לאשראי. גרייבר מציע שהטיעון השני נובע מהראשון; שלדבריו, "שווקים מבוססים ומתוחזקים בדרך כלל על ידי אלימות מדינתית שיטתית", אף שהוא ממשיך להראות כיצד "בהיעדר אלימות כזו, הם ... יכולים אפילו להיראות כבסיס החופש והאוטונומיה של האדם".
גרייבר מציע כי החיים הכלכליים קשורים במקור ל"מטבעות חברתיים“. אלה היו קשורים קשר הדוק לאינטראקציות שגרתיות בתוך קהילה. זה יצר "קומוניזם יומיומי" המבוסס על ציפיות ואחריות הדדית בקרב אנשים. סוג זה של כלכלה מנוגד לסחר המבוסס על שוויון והדדיות רשמיים (אך לא בהכרח מובילה ליחסי שוק) והיררכיה. ההיררכיות בתורן נטו למסד את אי-השוויון במנהגים ובקאסטות.
התרבויות הגדולות של עידן הציר (800–200 לפנה"ס) החלו להשתמש במטבעות כדי לכמת את הערכים הכלכליים של חלקים ממה שגרייבר מכנה "כלכלות אנושיות". גרייבר אומר כי התרבויות הללו החזיקו בתפיסה שונה בתכלית של חוב ויחסים חברתיים. אלה התבססו יצירה קבועה של קשרים חברתיים באמצעות מתנות, נישואין וחברותא כללית. המחבר מתאר את צמיחתו של "מערך צבא–מטבע–עבדים" בערך בתקופה זו. אלה נאכפו על ידי צבאות של שכירי חרב שבזזו ערים והוציאו אנשים מהקשרם החברתי לעבוד כעבדים ביוון, ברומא ובמקומות אחרים. האלימות הקיצונית של התקופה שסימנה את עליית האימפריות הגדולות בסין, בהודו ובים התיכון נקשרה, באופן זה, להופעת העבדות הנרחבת והשימוש במטבעות לתשלום לחיילים. זה בשילוב עם חובת תשלום מיסים במטבע. החובה לשלם מיסים בכסף חייבה אנשים לעסוק בעסקאות כספיות, לרוב עם תנאי סחר נחותים מאוד. דבר שבדרך כלל הגדיל את החוב והעבדות.
בתקופה זו התפשטו גם דתות גדולות, והשאלות הכלליות של חקירה פילוסופית התעוררו בהיסטוריה העולמית. הדתות ומערכות האמונה של תקופה זו נעזרו לרוב בקשרי הגומלין הטבועים בין מושגי חוב לבין מושגי מוסר (שפה כמו "אשמה", "חטא" ו"גאולה" קשורה מלכתחילה למושגי חוב), והפילוסופיות של תקופה זו עוצבו על ידי דיונן בחובות וביחסן לאתיקה (למשל הרפובליקה של אפלטון).
כאשר האימפריות הגדולות ברומא ובהודו קרסו, עשרות הממלכות והרפובליקות הקטנות שבאו במקומם חוו ירידה הדרגתית בתחזוקת צבאות וגודל הערים גם הצטמצם. זה כלל יצירת מערכות קסטות היררכיות, נסיגת זהב וכסף למקדשים וביטול העבדות. אף שלא נעשה שימוש עוד במטבע קשה בחיי היומיום, השימוש בו כיחידת חשבון ואשראי נמשך באירופה של ימי הביניים. גרייבר מתעקש שאנשים בימי הביניים באירופה המשיכו להשתמש במושג הכסף. זה סותר את הטענות הפופולריות של כלכלנים לפיהן ימי הביניים ראו את הכלכלה "חוזרת לסחר חליפין". בימי הביניים הופיעו מכשירים פיננסיים מתוחכמים יותר. אלה כללו שטר חוב וכספי נייר (בסין, שם האימפריה הצליחה לשרוד את הקריסה שהתרחשה במקומות אחרים בעולם), מכתבי אשראי וצ'קים (בעולם האסלאם).
הופעת סחר העבדים האטלנטי וכמויות הזהב והכסף העצומות שהופקו מאמריקה - שרובן הגיעו לבסוף למזרח אסיה, ובמיוחד בסין - גירו את חזרתה של כלכלת הכסף ואלימות צבאית רחבת היקף. כל ההתפתחויות הללו, לטענת גרייבר, השתלבו באופן ישיר בהתרחבותן המוקדמת של ערי המדינה המסחריות האיטלקיות, כמרכזים פיננסים אשר התנגדו לאיסור הכנסייה הקתולית על הלוואות בריבית והביאו לעידן הנוכחי של אימפריות קפיטליסטיות גדולות. כאשר היבשת החדשה פתחה אפשרויות חדשות לרווח, היא גם יצרה אזור חדש למיליטריזם הרפתקני המגובה בחובות שדרשו ניצול כלכלי של אוכלוסיות אמריקה ואחר כך אוכלוסיות מערב אפריקה. כפי שקרה, ערים שגשגו שוב ביבשת אירופה והקפיטליזם התקדם להקיף אזורים גדולים יותר בעולם כאשר חברות סחר אירופיות ומוצבים צבאיים שיבשו את השווקים המקומיים ודחפו למונופולים קולוניאליים.
הכלכלה הנשענת על מתכת יקרה הסתיימה עם נטישת תקן הזהב על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1971. חזרה זו לכסף הנוצר כאשראי הגבירה את אי הוודאות. והדולר עדיין משמש כמטבע העולמי העיקרי. מעמד זה של הדולר (כמו כל מטבע אחר) מבוסס על יכולתו להגדיל את כמותו באמצעות חובות וגירעונות, וחשוב מכך, על ידי סמכותו הבלתי מרוסנת של הפדרל ריזרב ליצור כסף, מה שאפשר לארצות הברית ליצור חוב של 21 טרילון דולר עד שנת 2018. זה עשוי להימשך כל עוד (א) ארצות הברית תשמור על מעמדה כמעצמה הצבאית הבולטת בעולם ו (ב) מדינות אחרות ימשיכו לרצות לשלם סניוראז' עבור איגרות חוב ממשלתיות אמריקאיות. על ידי השוואת התפתחות החוב בתקופתנו לתקופות היסטוריות אחרות ולחברות שונות, גרייבר מציע כי משברי חוב מודרניים אינם תוצר בלתי נמנע של ההיסטוריה ויש לפתור אותם בעתיד הקרוב באופן דומה לפתרון, לפחות באופן עקרוני, כפי שיושם במהלך 5000 השנים האחרונות.
האוטופיה של הכללים.
בספרו "האוטופיה של הכללים", שיצאה לאור בשנת 2015, גרייבר מתאר את העידן העכשווי כ"עידן הביורוקרטיזציה המוחלטת", שבו ביורוקרטיות ציבוריות ופרטיות, השזורות ביניהן עד כדי אי-הבחנה, הפכו למנגנונים העיקריים לרווחי וול סטריט, ומתאר כיצד הביורוקרטיזציה מביאה לאיום באלימות (באמצעות אכיפה משפטית ומשטרתית) כמעט בכל היבט בחיי היומיום במדינות העשירות. הספר מתרכז בהשלכות הפוליטיות של הביורוקרטיות ופתרונות אפשריים להן.
גרייבר מציין כי האמריקאים בעיקרון לא אוהבים ביורוקרטיות, אך למרות זאת הם אינם פועלים לשנות אותן. הוא קורא בדחיפות להסיר את הגבולות הביורוקרטיים המעכבים את היצירתיות. הוא טוען שהסדר והקביעות של הביורוקרטיה מזיקים יותר מאשר יוצרים ערך, ומפרט כי הכללים אינם חלים באופן שווה בפועל, והם יותר מכשירים שדרכם נופץ הדמיון האנושי ונפץ.
בירוקרטיה, מנהלתנות ו"עבודות בולשיט".
חלק ניכר ממחקריו האחרונים של גרייבר התמקדו בנושא בירוקרטיה מקצועית, מנהלתנות - managerialism (כלומר ניהול לשם ניהול שאינו מוסיף ערך), ועבודות שאין בהם צורך אמיתי (שכינה "עבודות בולשיט" - "bullshit jobs"). עבודות אדמיניסטרטיביות שהתרחבו בעידן המודרני במה שגרייבר מכנה "פיאודליזם ניהולי". זו הייתה אחת הנקודות שהעלה בספרו "פרויקט הדמוקרטיה" משנת 2013, על הגידול במשרות אלו, אשר גם מי שמחזיק בהן מרגיש שאין בהן צורך. עבודות כאלה בדרך כלל מרוכזות בעובדים מקצועיים, מנהלים בדרג הביניים, פקידות, מכירות ושירותים. כפי שהסביר גם במאמר בירחון- STRIKE: "שטחי ענק של אנשים, באירופה ובצפון אמריקה, מבלים את כל חייהם המקצועיים בביצוע משימות שלדעתם, בסתר ליבם, לא באמת צריכות להתבצע".
בגלל הפופולריות של המאמר, גרייבר כתב אז את הספר "Bullshit Jobs: A theory", שפורסם בשנת 2018. בספר הרחיב את הדיון בתאוריה שפיתח לפיה, האוטומציה והתפתחות טכנולוגיית המידע הפחיתו את הצורך במשרות בתעשייה ובחקלאות, אבל במקום שהמגמה הזו תיצור לאנשים זמן פנוי, העבודות האלו מוחלפות על ידי ניפוח של הסקטור המנהלי, השירותי והניהולי וליצירת מגזרי פעילות חדשים כמו "שירותים פיננסיים" או "טלמרקטינג", או התרחבות חסרת תקדים של מגזרים כמו משפט עסקי, מנהל אקדמי, מנהל בריאות, משאבי אנוש ויחסי ציבור. לדעתו עליית האוטומציה הייתה צריכה להוביל לעידן פוסט-קפיטליזם.
אקטיביזם.
בנוסף לעבודתו האקדמית, גרייבר היה מעורב באופן ישיר ועקיף באקטיביזם ופעילות פוליטית. הוא היה חבר איגוד מקצועי בינלאומי -פועלי התעשייה של העולם (IWW), מחה בפורום הכלכלי העולמי בניו יורק בשנת 2002, תמך בהפגנות הסטודנטים בבריטניה נגד העלאת שכר הלימוד פי שלושה בשנת 2010, והיה מעורב בשלבים המוקדמים של תנועת כיבוש וול סטריט. בנובמבר 2011, מגזין רולינג סטון יחס לגרייבר את יצירית סיסמת תנועת "כיבוש וול סטריט": "אנחנו ה-99 אחוזים". גרייבר טטן אחר כך כי הסיסמה "הייתה יצירה קולקטיבית". על פי "רולינג סטון" גרייבר עזר בארגון המפגש הראשון של התנועה בעיר ניו יורק, בו היו 60 משתתפים בלבד, ב-2 באוגוסט 2011. הוא בילה את ששת השבועות הבאים בארגון התנועה, כולל הנחיית אספות, השתתפות בישיבות של קבוצות עבודה, ארגון הכשרה משפטית ורפואית ושיעורים בנושא התנגדות לא אלימה. גרייבר טען כי חוסר ההכרה של תנועת "כיבוש וול סטריט" בלגיטימיות של מוסדות פוליטיים קיימים או של המבנה המשפטי, חייבה קבלת החלטות בקונצנזוס, והיא הייתה לא היררכיות, עובדות אלו הפכו אותה לפרויקט אנרכיסטי ביסודו. גרייבר צייץ בטוויטר ב-2014 כי הוא פונה מדירת משפחתו, בה גרו הוא והוריו במשך למעלה מ-50 שנה, בגלל מעורבותותנועת "כיבוש וול סטריט". הוא הוסיף כי פעילים נוספים הקשורים לתנועה סבלו מבעיות דומות.
ב-11 באוקטובר 2019 נאם גרייבר במחאת המרד בהכחדה בכיכר טרפלגר, בלונדון, על הקשר בין "עבודות בולשיט" ופגיעה בסביבה, והציע כי התנועה הסביבתית צריכה להכיר בקיום עבודות אלה בשילוב עם פרויקטים מיותרים של בנייה או תשתית כסוגיות משמעותיות. בנובמבר 2019, יחד עם אישי ציבור אחרים, גרייבר חתם על מכתב התומך במנהיג מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין, וקרא לו "מגדלור של תקווה במאבק נגד לאומיות ימנית קיצונית, שנאת זרים וגזענות ברוב העולם הדמוקרטי". בבחירות הכלליות בבריטניה, בדצמבר 2019, יחד עם 42 אנשי תרבות מובילים נוספים, הוא חתם על מכתב תמיכה בהנהגתו של קורבין את מפלגת הלייבור. במכתב נאמר כי "מניפסט הבחירות של המפלגה בהנהגתו של ג'רמי קורבין מציע תוכנית טרנספורמטיבית המעדיפה את צורכיהם של אנשים ושל כדור הארץ על פני רווח פרטי ואינטרסים של מעטים.
פרסומים.
מאמרים.