הפמיניזם המזרחי שואב השראה מהפמיניזם השחור בארצות הברית, שגרס כי הפמיניזם הלבן והתנועות הפמיניסטיות הליברליות לקו בגזענות ובחוסר שוויון המאפיינים את הזירה הציבורית במערב. התנועה הפמיניסטית המזרחית היא היחידה בישראל שחברותיה מייצגות את כל מגזרי החברה. טענתן היא שהאשכנזיות מתנשאות כלפי כל פמיניזם שאינו מערבי ובישראל מדובר בדחיקתן של פמיניסטיות מזרחיות, אתיופיות, פלסטיניות, רוסיות ואחרות, שאינן מחזיקות בתפיסה הליברלית-מערבית או שאינן מתאימות לקו השמאל הציוני המודרני. השילוב בין האידאולוגיה הפמיניסטית-ליברלית יחד עם הציונות יצר מערכת דיכוי חזקה כלפי המזרחיות בפרט וכלפי נשים מקבוצות שונות בכלל. במאבקן החליטו המזרחיות לפעול נגד מערכת הדיכוי המתוארת כשהיא פועלת על כל קבוצה המוגדרת כ"אחרת".
בין הנשים הנמנות עם הפמיניזם המזרחי הן: ויקי שירן, אילנה סוגבקר, יונית מנצור, יעל צדוק, חנה כהן, רונית דגן-טימסית, אילנה שמאי, רותי גור, שושה גורן, זהבה גולדשטיין, אירית דלומי, אלה שוחט, תקוה לוי, הנרייט דהאן כלב ומירה אליעזר.
בישראל, השיח הפמיניסטי הדומיננטי היה השיח האשכנזי. פמיניסטיות ישראליות-אשכנזיות מנהלות בדרך כלל אורח חיים מודרני בעל זיקה לאתוס הציוני ולשמאל המתון, שבתפיסתו הכלכלית מחזיק בעקרונות קפיטליסטיים. השיח הפמיניסטי בישראל התפתח ועוצב דרך הפריזמה האשכנזית תוך גילוי משמעותי של דחיית טענות העולות מפי נשים מזרחיות, שנקודת מבטן היא תוצר של שוליות כפויה בחברה.
בתחילת פעולתו בישראל, בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפמיניזם התיימר לייצג את כל הנשים בישראל. המזרחיות פעלו תחתיו, תוך השתקה בתנאים של תרבות קולוניאלית כובשת, ללא מתן חשיבות לזווית ראייתן. זאת, בדומה לארצות הברית, שם נשים שחורות היו אמנם בעלות תודעה פמיניסטית ביקורתית מתנגדת, אך קולן לא נשמע בשיח. בנוסף, בדומה לפמיניזם המערבי ויחסו אל הפמיניסטיות בעולם השלישי, גם הפמיניזם הישראלי-אשכנזי תבע תביעות בשם כל הנשים בישראל, טען לייצג את כולן ועיצב את סדר היום ואת רוב השיח, אף על פי שרובו המוחלט הורכב מנשים אשכנזיות ולא כלל אחרות. לפמיניסטיות המזרחיות התברר כי מתוצאות מאבקי הפמיניזם הישראלי נהנות רק הנשים ששייכות למעמדות החזקים ושמוצאן ככלל מארצות אירופה. על כן, התפתח הפמיניזם המזרחי והתעצב תוך גישה ביקורתית והצבת אתגר לפמיניזם האשכנזי-מרכזי. הפמיניזם המזרחי אתגר את הפמיניזם האשכנזי ששאף, לפי המזרחיות, להידמות לגברים, להצליח כמותם במדדים שהוגדרו על ידם, ולעמוד במטלות המוצבות לפניהם. זאת במקום ליצור שינוי משמעותי במדינה ובמוסדותיה על ידי שינוי הבסיס האתי-פטריארכלי שעליו מושתתים הערכים הקיימים ושינוי המדדים הגבריים. לפי הפמיניזם המזרחי, שאיפות הפמיניזם המרכזי בישראל אינן מרחיבות את האוטונומיה של נשים ביחס למה שיש ברשותן, אלא יוצרות קונפורמיות והיצמדות לכללי הסדר הפטריארכלי הקיים.
מערכת היחסים בין הפמיניסטיות האשכנזיות והמזרחיות החלה לצוף בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1991, סירבו המזרחיות להשתתף באופן סמלי בלבד בכנס הפמיניסטי השנתי, שכלל עד אז דוברות ומנחות שכמעט כולן אשכנזיות, בעוד ייצוג נשי מזרחי או פלסטיני היה מועט מאוד. המזרחיות תבעו ייצוג שווה באופן יחסי לגודל עבור כל אחת מהקבוצות המרכזיות בישראל - נשים פלסטיניות, מזרחיות ואשכנזיות. במאבק זה ניצחו המזרחיות כאשר סירבו הנציגות, המזרחית והפלסטינית, להשתתף ולהמשיך לייצג באופן סמלי בלבד את קבוצותיהן. האשכנזיות, שהתיימרו להחזיק בעמדות פלורליסטיות-ליברליות, נאלצו להסכים לדרישות המזרחיות, כאשר נציגות הקבוצות הלא-אשכנזיות איימו שלא להשתתף בכנס.
בשנת 1994 עלתה דרישה מצד הפמיניסטיות המזרחיות שהחברות הלסביות יכללו בייצוג היחסי שהושג ב-1991. הדרישה לכלול ייצוג לסבי העלתה את מספר האשכנזיות המיוצגות בשל טאבו פטריארכלי-מסורתי במשפחות מזרחיות ופלסטיניות שמקשה, יותר מאשר אצל אשכנזיות, על קיום הזהות הלסבית לצד הזהות המזרחית או הפלסטינית. למרות זאת, התעקשו המזרחיות שימשיך להיכלל ייצוגן של הלסביות, שכן בישראל הן עדיין נחשבות למנודות אפילו עם הפריבילגיות שיש להן מתוקף מעמדן או מתוקף הגזע שלהן.
התחושות הקשות שחשו המזרחיות עלו להתמודדות ונחשפו בגלוי בכנס הפמיניסטי שהתקיים בגבעת חביבה בשנת 1995. זאת לאחר מתח רב שהצטבר ושנבע מתחושה של התנשאות והשתקה שחוו המזרחיות מצד האשכנזיות. הפמיניסטיות המזרחיות טענו כי לא הייתה זו הדרה גלויה מצד האשכנזיות, אלא עמדה פמיניסטית ביקורתית-שיפוטית של האשכנזיות כלפי המקום שמביאות המזרחיות. האשכנזיות ביקרו את סגנון החיים המסורתי שמנהלות מזרחיות רבות, אותו האשכנזיות מאפיינות כפטריארכלי. ביקורת זו מתאימה לביקורות של נשים לבנות במערב כלפי נשים בעולם השלישי. הפמיניסטיות המזרחיות, שרבות מהן אכן החזיקו באורח חיים מסורתי, מצאו עצמן לכודות בין המסורת לבין המתירנות של הפמיניזם הליברלי-אשכנזי. המזרחיות למעשה הושתקו והודרו פעמיים: גם בשם הפטריארכיה וגם בשם הפמיניזם הליברלי-אשכנזי, שביקר אותן על אורח חייהן שנתפס כאנטי-פמיניסטי.
בעוד האשכנזיות התרכזו במאבקים דוגמת סוגיית ההפלות, שוויון בצבא, דרישה לייצוג פוליטי ומאבק לתפילה בכותל לצד גברים – נשים מזרחיות התמודדו עם בעיות קיומיות, עוני ואבטלה, קושי בהשגת חינוך עיוני שווה ומאבק על שכר. מכך ניתן לראות כיצד השיח הפמיניסטי השולט לא ייצג את כל הנשים כפי שהתיימר, ודאג לסוגיות של הנשים האשכנזיות במסווה של אוניברסליות, בעוד המזרחיות מתמקדות בנושאים המשותפים להן ולנשים נוספות הלכודות במאבק קיומי כתוצאה ממצב פוסט-קולוניאלי.
פמיניזם פלסטיני.
נשים פלסטיניות בישראל לא רואות את עצמן שייכות לקבוצת הזהות האוניברסלית "אישה" רק מהיותן נשים, ואינן מזדהות עם בעיותיהן ותפיסת עולמן של נשים אחרות ברחבי העולם, וספציפית של נשים אחרות בישראל. נשים אלו מושפעות מהכיבוש ומהסכסוך הישראלי-פלסטיני, מהריסת כפרים ובתים המשפיעה על תפקידיהן הנשיים, ממעמדן בתוך המשפחה והקהילה ומנגישותן לשירותי בריאות ורווחה, השכלה ותעסוקה, ומרווחתן הנפשית. נשים פלסטיניות מושפעות לא רק מהמרחב הקונפליקטואלי אלא גם מהקשרו הפטריארכלי, בסוגיות כמו רצח נשים, פוליגמיה, אלימות במשפחה וכבוד המשפחה, ולעיתים אף משילוב של השניים. ההסתכלות על מצב הנשים הפלסטיניות מנקודת מבטן לא מאפשר הצגה שטוחה ואחידה של חוויית הדיכוי, אלא דורש בחינה מורכבת גם של מרכיבים כמו שיוך מעמדי וחמולתי.
מבחינת מוסדות מדינת ישראל, היחס לסוגיות הייחודיות לנשים פלסטיניות נובע מתפיסת החברה הפלסטינית כ"מסורתית", ומכאן מחזק את התערבות המוסדות כסוכני שינוי מערביים שנועדו להפוך אותה ל"מודרנית". המדינה המתערבת בסוגיות אלה מושפעת פעמים רבות מתפיסות מערביות אשר משלבות פרקטיקות שליטה חברתית, פוליטית וכלכלית לצורך הטעמת תפיסות ישראליות, מערביות וציוניות אל תוך המשפחה והחברה הפלסטיניות. מטרה זו מושגת באמצעות חיזוק מעמדם של הפטריארכים והחמולתיות הקולקטיבית.
מבחינת הביקורת של הפמיניזם הפלסטיני על הפמיניזם הישראלי המרכזי בארץ ישראל מאז הקמת המדינה, היא דומה מאוד לזו של הפמיניזם המזרחי, המדגיש את ההדרה של השונות מהפמיניזם הישראלי המרכזי.
מתוך "אנחנו לא באותה סירה: מכתב לפמיניסטיות הישראליות" בבלוג הפמיניסטי "פוליטיקלי קוראת":
יחסי יוון–סמואה
יחסי יוון–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין מדינת סמואה העצמאית.
סקירה כללית.
היחסים בין סמואה לבין יוון כוננו בשנת 1984. על פי משרד החוץ היווני "בין שתי המדינות יחסים ידידותיים וטובים, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות משביע רצון, בין אם באופן דו-צדדי או באופן מולטילטרלי." אזרחי יוון יכולים להיכנס לסמואה באופן חופשי עד לשהייה של תשעים ימים. אזרחי סמואה יכולים להיכנס ליוון ללא אשרת כניסה ללא הגבלת זמן.
ז'וזף-פייר הוט
ז'וזף-פייר הוּט (בצרפתית: Joseph-Pierre Hoet, שם המשפחה נהגה בפלמית, 21 בינואר 1899 אנטוורפן - 9 בפברואר 1968 קורבק-לו) היה רופא פנימי בלגי, אנדוקרינולוג ודיאבטולוג. כיהן כפרופסור לקליניקה רפואית באוניברסיטה הקתולית של לוון והיה חבר באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה. ז'.פ. הוט נמנה עם מייסדי החקר המודרני של הסכרת בבלגיה, וייסד את האיגוד הבלגי לסכרת.
ביוגרפיה.
ז'וזף-פייר הוט נולד באנטוורפן, בשנת 1899, במשפחה פלמית. אביו היה אחד הרוקחים הידועים בעיר. אחרי לימודי תיכון במכללת נוטר דאם, הוט למד רפואה באוניברסיטת לוון וסיים עם תואר רופא ביולי 1923.
בעת לימודי הרפואה התוודע למחקר הרפואי במעבדת הפרמקולוגיה של מאני איד ובמעבדת הביוכימיה של פרנאן מלאנגרו. בעזרת מלגות שזכה בהן תוך הצטיינות בתחרות, השתלם בהמשך באנגליה במכון הלאומי למחקרים רפואיים בלונדון (1926-1925), תחת הדרכתו של סר הנרי דייל, ובמכון רוקפלר בארצות הברית (1926-1925). הוא עשה היכרות בלונדון עם בסט, ממגלי הטיפול באינסולין בטורונטו.
ביוני 1926 סיים דוקטורט במדעים באוניברסיטת קיימברידג' עם עבודה שסקרה את מנגנוני הפעולה של האינסולין. The fate of the sugar disapeearance under the action of insulin