הראשון שוגר באפריל 2015 והגיע לגובה 93.5 קילומטר, אך הוא התרסק בניסיון הנחיתה.
השני שוגר בנובמבר 2015, הגיע לגובה של כ-105 קילומטר ונחת בהצלחה סמוך לנקודה ממנה שוגר. בכך ניו שפרד היה לטיל הראשון שהגיע לחלל ונחת חזרה על כדור הארץ. בכך הקדים ניו שפרד את פאלקון 9 במספר שבועות, (אם כי פאלקון 9 כבד ומגיע למהירויות גבוהות יותר ולכן השבתו ארצה היא אתגר גדול הרבה יותר) לאחר מכן התבצעו עוד ארבע טיסות, ובכולם הטיל והקפסולה שבראשו נחתו בהצלחה.
שיגור נוסף הראוי לציון התרחש ביולי 2018 אז נעשה ניסוי בהפעלת מנועי ההימלטות בגובה רב וכך נקבע שיא חדש בגובה אליה הגיע הקפסולה שבראשו - 118.8 קילומטר.
ביולי 2021 לראשונה בוצע לראשונה שיגור מאויש של ניו שפרד לגובה של 107 ק"מ, בקפסולה שהותקנה בראשו היו 4 אנשים:
ג'ף בזוס מייסד ומנכ"ל החברה, אחיו הצעיר מארק בזוס, וואלי פאנק - אחת מנשות "מרקורי 13", שהוכשרה כאסטרונאוטית אך מעולם לא טסה לחלל, בכך זכתה וואלי בת ה-82 בתואר האסטרונאוטית המבוגרת ביותר ונטלה את התואר מג'ון גלן שטס עם מעבורת החלל כשהיה בן 77. הנוסע הרביעי היה אוליבר דאמן, נער בן 18 בנו של מנהל קרן הון סיכון ששילם על הטיסה, אוליבר הפך בכך לאדם הצעיר ביותר שביקר בחלל מאז ומעולם.
ב-11 בדצמבר 2021 בוצע שיגור מאויש שני של "ניו שפרד". בין ששת חברי הצוות נכללו מייקל סטראהאן , מנחה משותף של תוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה", ולורה שפרד צ'רצ'לי, בתו הבכירה של אלן שפרד.
עד אפריל 2022 טסו 20 אנשים על גבי ניו שפרד וחצו את קו קרמן לדקות ספורות, רובם הגדול לקוחות משלמים ומיעוטם עובדי ומקורבי החברה.
מימון.
רוב המימון של החברה מגיע מכיסו הפרטי של ג'ף בזוס (ב-2017 לדוגמה פורסם כי הוא מכר מניות של אמזון בשווי מיליארד דולר לשם כך) אך חלקו מגיע ממקורות אחרים: באוקטובר 2018 הודיע חיל האוויר האמריקאי על מענק בן 500 מיליון דולר כדי לסייע בפיתוח הטיל ניו גלן (סכום דומה ניתן לפיתוח הטיל אומגה של Orbital ATK ווולקן של ULA), כחלק מתוכנית כללית לתמוך ביכולות שיגור מגוונות מאדמת ארצות הברית. בנוסף החברה מרוויחה סכומים לא גבוהים תמורת הצבת ניסויים של נאס"א בטיסות הניסוי של ניו שפרד.
החל מאמצע 2021 עם תחילת הטיסות המאוישות, הן הפכו למקור ההכנסה העיקרי שלה כאשר כל תייר חלל משלם כמה מאות אלפי דולרים לכרטיס.
שחיטה (מצווה)
שלדג אפור ראש
ניק דאנינג
ניק דאנינג (באנגלית: Nick Dunning; נולד ב-1959) הוא שחקן אנגלי החי באירלנד.
ביוגרפיה.
דאנינג נולד בלונדון. הוא למד בבית ספר פרטי בלונדון ובבית ספר מקיף בלסטר. את הכשרתו במשחק רכש באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) וזכה בפרס רונסון לשחקן הצעיר המבטיח ביותר. על הבמה הופיע בתיאטראות וסט אנד בלונדון ובתיאטרון גייט בדבלין. דאנינג זכה פעמיים בפרס התיאטרון של הטיימס האירי. הוא הופיע בתיאטרון עם הלהקה השייקספירית המלכותית, התיאטרון המלכותי הלאומי ותיאטרון רויאל קורט. תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות תומאס בולין בסדרת הדרמה של שואוטיים "שושלת טיודור", עליו זכה בפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי (IFTA) לשחקן המשנה הטוב ביותר. דאנינג השתתף בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות רבות כגון "להעיר את המתים", "קוואנה QC" ו"רציחות במידסומר" בפרק "Death's Shadow". עוד בתיאטרון כיכב בהפקה של העיבוד לרומן "יחסים מסוכנים" בתיאטרון גייט.
דאנינג כתב שני ספרים על תסריטאות. כמו כן כתב תסריט ל-"The Lorelei" שביים טרי ג'ונסון ושודר ב-BBC.
חיים אישיים.
דאנינג נשוי לליז-אן מק'לוכלין מאז 1992. לבני הזוג שתי בנות קיטי ופיבי. הוא גר בדוקי שבדבלין.
סיאט פורמולה
סיאט פורמולה (בספרדית: SEAT Fórmula) היא מכונית קונספט בתצורת ספורט קבריולה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט בשנת 1999.
סיאט פורה
סיאט פורה (בספרדית: SEAT Fura) - היא מכונית סופרמיני, האצ'בק, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט (סיאט ב- ספרדית: SEAT- Sociedad Española de Automóviles de Turismo) בין השנים 1981–1986,
סיאט פורה.
דגם ה-"סיאט פורה" התבסס על דגם פיאט 127 אשר יוצר על ידי קונצרן פיאט ה-איטלקי.
יוצרו 211,969 יחידות.
תצורות דגם "סיאט פורה" : 3 דלתות, 5 דלתות.
תאוצת דגם "סיאט פורה" 903 סמ"ק, בין 0-100 קמ"ש היא 19.6 שניות.
ג'וי הרג'ו
ג'וי הרג'ו (באנגלית: Joy Harjo; נולדה ב-9 במאי 1951) היא משוררת, מוזיקאית וסופרת. היא נולדה באוקלהומה, לאומת המוסקוגה הילידית. היא נחשבת לדמות בעלת השפעה בגל השני של הרנסאנס האמנותי האינדיאני של שלהי המאה ה-20. היא למדה במכון האינדיאני לאמנויות, השלימה את התואר הראשון שלה באוניברסיטת ניו מקסיקו ב-1976, וסיימה תואר MFA באוניברסיטת איווה בכתיבה יצירתית.
בנוסף לספרים ופרסומיה האחרים, הרג'ו לימדה באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, והופיעה בהקראות שירה והופעות מוזיקליות, ואף הוציאה חמישה אלבומים.
ביוגרפיה.
הרג'ו נולדה בטלסה, אוקלהומה ב-9 במאי 1951, בשם ג'וי פוסטר. אביה, אלן ו. פוסטר היה אינדיאני מאומת קריק ואמה, וינמה בייקר פוסטר, היא ממוצא מעורב, הכולל צ'רוקי, צרפתי, ואירי. הרג'ו היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. כשג'וי נרשמה בגיל תשע עשרה כחברה בשבט מבסקוקה של אומת הקריק, היא אמצה את שם משפחת סבתה מצד אביה, "הרג'ו". אביה היה שתיין ומתעלל, והוריה התגרשו בשל התנהגותו. אמה נישאה בשנית לגבר אשר היה גזעני כלפי אינדיאנים, ואף הוא התעלל בהרג'ו ובאמה. חוויות הילדות הקשות גרמו להרג'ו להתקשות לתפקד, ובעיקר היא התקשתה לתקשר בדיבור, דבר שגרם לה לבעיות במסגרות החינוכיות ואל מול המורים.
הרג'ו אהבה לצייר, ומצאה דרך האמנות אמצעי לביטוי העצמי עמו התקשתה מילולית. כשאביה החורג גירש אותה מבית המשפחה בגיל 16, היא נסעה לסנטה פה, ניו מקסיקו, ונרשמה ללימודים במכון האינדיאני לאמנויות.
שם פגשה את פיל וילמון, חבר ללימודים, לו נישאה הרג'ו. לשניים נולד בן בשם פיל דיין. הזוג התגרש מאוחר יותר. היא נרשמה ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ניו מקסיקו, בתחילה בלימודי קדם-רפואה, אך עד מהרה החליפה ללימודי כתיבה יוצרת, ושאבה בכתיבתה השראה מסופרים ילידיים.
כשהרג'ו החלה להשתתף בהקראות שירה, פגשה את המשורר הילידי סיימון אורטיז. השניים פיתחו יחסים קרובים ואף נולדה להם בת, רייני דון (Rainy Dawn, שחר גשום).
ב-1976 סיימה את התואר הראשון שלה, ומשם המשיכה לאוניברסיטת אייווה ללימודי תואר שני, אותם סיימה ב-1978.
הרג'ו החלה ללמד באותה שנה במכון האינדיאני לאמנויות, ומשם המשיכה לשורת משרות הוראה באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, ובעיקר בדרום-המזרח, שם חיים רוב האינדיאנים. ביניהם: אוניברסיטת אריזונה סטייט (1980-1981), אוניברסיטת קולורדו (1985-1988), אוניברסיטת אריזונה (1988-1990), ואוניברסיטת ניו מקסיקו (1991–1995).
הרג'ו ידועה בעיקר בתור משוררת ומוזיקאית, וניגנה בסקסופון אלט עם הלהקה "צדק פואטי". בנוסף, היא ערכה כתבי עת ספרותיים וכתבה מספר תסריטים.
ב-1995, הרג'ו זכתה בפרס מפעל חיים מטעם מעגל הסופרים הילידים של אמריקה.
בשנת 2002, זכתה הרג'ו בפרס PEN Open Book, עבור ספרה" A Map to the Next World: Poetry and Tales." בשנת 2008, היא כיהנה כחברה מייסדת בדירקטוריון של הקרן לאמנויות ותרבויות ילידיות, בה היא גם משרתת כחברת הוועד המייעץ הלאומי.
בינואר 2013 הצטרפה הרג'ו לסגל התוכנית ללימודי אינדיאנים אמריקאים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-2016 הרג'ו מונתה למושב המצוינות במחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת טנסי, אשר בנוקסוויל.
ספרות והופעות.
בין יצירותיה הספרותיות של הרג'ו ישנם שירים, ספרים ומחזות. תמות שחוזרות על עצמן בעבודותיה כוללות הגדרה עצמית וצדק חברתי.
הרג'ו משתמשת במסורת שבעל-פה של עמה כדי להתייחס לתמות אלה. גם כשהיא כותבת, לדבריה, הכתיבה היא "אוראליות מקובעת". בהופעות והקראות, היא מבצעת את שיריה באופן מסורתי, בדיבור-שירה ובדרך סיפור-סיפורים.
ספר השירים הראשון של הרג'ו פורסם בשנת 1975, וכותרתו "The Last Song".
על פי המבקרת ג'וליה מורס, "השירים של הרג'ו מלאים בכאב של כוח סבל, צער וטבע. שורותיה קטועים וכבדים, אך הם מספרים סיפורים מעודנים".
מוזיקה.
בתור מוזיקאית, הוציאה הרג'ו חמישה דיסקים, וכל אחד מהם זכה בפרסים. האלבומים כוללים מוזיקה מקורית של הרג'ו לצד מוזיקה של אמנים ילידיים אחרים.
הרג'ו מנגנת בסקסופון אלט ובחליל, וגם שרה, ומופיעה לעיתים קרובות עם הרכב המוזיקה שלה," Arrow Dynamics".
בשנת 2009 זכתה הרג'ו בפרס המוזיקה הילידית האמריקאית לאמנית הטובה ביותר. הדיסקים שלה זכו בעוד מגוון פרסים.
אקטיביזם.
בנוסף לפעילותה האמנותית, הרג'ו גם פעילה בנושאים פוליטיים וחברתיים. האתר שלה מפרסם בלוגים ומאמרים המביעים עמדות לגבי נושאי אקטואליה ובתמיכה לנושאים פמיניסטים וזכויות נשים. היא גם חברה פעילה באומת הקריק, וכותבת בין היתר שירה בתור "קול של העם הילידי".
בשירתה, הרג'ו בוחנת נושאים כמו אימפריאליזם וקולוניאליזם, ואת ההשפעות שלהם על אלימות נגד נשים. גם כשהיא מתארת מצבים יומיומיים, היא שוזרת לתוך עבודתה סוגיות תרבותיות ופוליטיות ילידיות, כגון ריבונות, הגזעה, ותנאים סוציאליים.
היא עוסקת בנושאים כמו רוחניות של אומת הקריק, בהשוואה וניגוד לתרבות המיינסטרים, וכן בנושאים אקטואליים יותר כמו הזכות הילידית לאדמותיהם, רצח העם והכחדותו, והחייאת היסטוריה ילידית.