שומרי שבת משתמשים בשבת אך ורק בנייר טואלט חתוך מראש, כדי להימנע ממלאכת קורע וממלאכת מחתך (לפי חלק מהדעות), שהן מל"ט מלאכות האסורות בשבת. לשם כך ניתן להשתמש בנייר טואלט רגיל, אותו קורעים לפני השבת בכמות מספקת. יצרני נייר טואלט בישראל מייצרים גם נייר חתוך מראש, המותאם מלכתחילה לשימוש בשבת. ובכך נותנת מענה לדרישה הלכתית נוספת. על חבילות נייר טואלט כשרות נאמר שהן נעשו "ללא חילול שביעי" כלומר שהמפעל שומר שבת, אלא שהמילה "שבת", שהיא אחד משמות האל לא מופיעה ככזו אלא בכינוי שביעי על מנת למנוע את ביזוי המילה שבת. לעיתים מופיע על החבילה רק הכיתוב ש"ש (שומר שביעי).
כיוון שהמינוח "אשר יצר" משמש כלשון נקייה לציון עשיית צרכים (על פי ברכת אשר יצר הנאמרת עם סיומם), כונה בעבר נייר הטואלט ביידיש "אשר יצר פּאפּיר", דהיינו, נייר אשר יצר.
קירילוס האלכסנדרוני
קירילוס האלכסנדרוני (ביוונית: Κύριλλος Ἀλεξανδρείας; 376 בקירוב – 444) היה קדוש נוצרי, אחד מאבות הכנסייה, עסק רבות בתחום הכריסטולוגיה. היה הפטריארך של אלכסנדריה והדמות המרכזית בוועידת אפסוס, אשר גינתה את המינות הנסטוריאנית. היום המוקדש לו בלוח השנה הנוצרי הוא 9 ביוני אצל האורתודוקסים, ו-28 בינואר אצל הקתולים.
תולדות חייו.
קירילוס נולד בשנת 376 (ויש אומרים 378) בעיירה קטנה במצרים. דודו מצד אמו היה תאופילוס, לימים פטריארך אלכסנדריה; הוא היה מורו ומדריכו העיקרי של קירילוס, השפיע עליו רבות וקידם אותו בהייררכיה הכנסייתית המקומית.
בשנת 403 תמך קירילוס בדודו בהדיחו את יוחנן כריזוסטומוס מכס הארכיבישוף של קונסטנטינופול. בשנת 412, לאחר מות תאופילוס, נבחר להיות הפטריארך של אלכסנדריה, למרות התנגדות עזה לכך מצד הפרפקט (המושל החילוני של העיר) והקהילה היהודית המקומית, אשר לא ראו בעין יפה את אופיו הכוחני והאוטוריטרי. את אופיו זה קירילוס הפגין פעמים רבות במהלך כהונתו כפטריארך, ובפרט בהסיתו לרצח של המתמטיקאית והפילוסופית היפאטיה ובגרשו את היהודים מאלכסנדריה. קיריליוס עצמו לא היה אהוב במיוחד, ולאחר מותו בשנת 444 הספיד אותו הבישוף האנטיוכי היריב תאודורט מקירוס (ששטם את האסכולה האלכסנדרונית וראה בקירילוס כופר אפולינרי): "סוף סוף מת האיש הנתעב הזה. הפרידה ממנו ממלאת שמחה את הנותרים אחריו, אבל מעציבה את המתים. לא יעבור זמן רב עד שימאסו בו גם הם ויחזירו אותו אלינו. לפיכך צריך להניח אבן כבדה במיוחד על קברו, כך שלא תרחף עלינו סכנה שנשוב לפגוש בו, אפילו כרוח רפאים".
באותן שנים סערו חילוקי דעות בין האסכולות התאולוגיות המרכזיות בנצרות, ובפרט בין האנטיוכיים ובין האלכסנדרונים בראשות קירילוס. המחלוקת הגיעה לשיאה בשנת 428, עם מינויו של האנטיוכי הקיצוני נסטוריוס למשרת ארכיבישוף קונסטנטינופול ועם הכרזתו על כך שמריה הקדושה אינה אם האל, כי אם אם המשיח. קירילוס, כמו רבים אחרים, התנגד לקביעה זו של נסטוריוס, וזה האחרון שכנע את הקיסר תאודוסיוס השני לכנס ועידה אקומנית על-מנת לפתור את המחלוקת אחת ולתמיד. הוועידה אכן התכנסה, אלא שהקיסר, שבתחילה תמך בנסטוריוס, שינה את דעתו (בהשפעת אחותו הבכורה) וכינס את הוועידה באפסוס, עיר שהייתה נאמנה לקירילוס, ולא בקונסטנטינופול. בוועידת אפסוס התקבלה דעתו של קירילוס כי נסטוריוס הוא מין, והתקבלו שתים-עשרה האנאתמות שלו.
קירילוס מת ב-444. זמן קצר לאחר מותו צמחה המינות המונופיזיטית.
אלעזר רוקח
אלעזר רוקח או אליעזר רוקח (Eliezer Roke'ah; תרי"ד/1854 – ה' בתמוז תרע"ד/ 28 ביוני 1914), היה פעיל ציוני, פובליציסט, עורך ומו"ל ביישוב בארץ ישראל, רוכש אדמות גיא אוני ומייסד היישוב.
תולדותיו.
נולד וגדל בירושלים, להורים חסידים בני היישוב הישן. מצד אביו, יצחק רוקח, היה צאצא של הרב אלעזר רוקח אשר עלה לארץ מפולין בשנת 1740. סבו של אלעזר (מצד אמו, מרים), היה הרב ישראל ב"ק (חלוץ הדפוס בארץ, ומייסד הג'רמק, הכפר החקלאי הראשון). אלעזר היה אחיו הבכור של שמעון רוקח ודודו של ישראל רוקח. ב-1867, בגיל 13 נישא ועבר לבית חותנו בצפת.
עם השנים התפתחה מחלוקת עזה וסוערת בין רוקח לבין הנהגת העיר, גם האשכנזית וגם הספרדית. תחילה יצא רוקח בביקורת כנגד ההתנהלות של הממונים בצפת על כספי החלוקה ואופן חלוקתם. הוא ניסה להקים מנגנון אלטרנטיבי ושכספי התרומות יגיעו ישירות אליו. ההנהגה הצפתית נידתה והחרימה אותו, תוך הפעלת לחץ כלכלי, שגרם לפגיעה קשה בעסקיו, ולחץ חברתי. רוקח השתמש בעטו המושחזת ובקשריו הטובים בעיתונות העברית, כדי להפיץ ברבים ידיעות על המתרחש בעיר, בלשון בוטה ובביזוי אישי את הנוגעים בדבר. לימים אימץ רוקח קו התקפה חדש. הוא ביקש לשים עצמו כמי שמוביל את תהליך הפרודוקטיביזציה של היישוב והציג את הממסד הצפתי כמי שמתנגד לרעיון ורודף את המבקשים להתיישב ולעבוד, בגלל חששם שמקורות פרנסה ייתרו את איסוף התרומות ליושבי הארץ ויסתם הגולל על מקור כספם ועושרם הפרטי של הממונים והרבנים.העובדה שרבני צפת, ובראשם הרב שמואל הלר, תמכו בניסיונות ההתיישבות בראש פינה ובעין זייתון, כמו גם מהלכים אחרים לפרודוקטיביזציה, לא מנעה את העלאת הטיעונים הללו. הטיב לתמצת זאת חיים יעקב הכהן פיינשטיין (1901-1837), שבעצמו נמנה עם החבורה המבקשת להתיישב, במכתב לעיתונות:  "הוויכוח בין רבני צפת לבין רוקח אינו על התיישבות ופרודוקטיביזציה, הוויכוח הוא על השאלה בידי מי הסמכות לנהל מגבית ציבורית".
רוקח התנגד ל"חלוקה" שממנה התפרנסו בני היישוב הישן. ב-1881 פרסם על חשבונו חוברת בשם "מצב צפת ותושביה האשכנזים" ", ובה ריכוז של דברים שפרסם במהלך השנים בעיתוני התקופה. בחוברת ביקר קשות את האופן בו מתנהלים החיים בצפת, הטיף לחיי עבודה ובמיוחד עבודת האדמה.
בארץ ישראל הכריזו פרנסי צפת חרם על אלעזר רוקח בגלל מאבקו נגד החלוקה ודרישתו שיוקצו חלק ממשאביה לתמיכה בעובדי האדמה היהודים. רוקח רצה להמשיך בעקבות סבו, שהקים חווה חקלאית על הר מירון, לכן יזם הקמת חבורות להתיישבות. רוקח, יחד עם יצחק פרידמן, נענו לפנייתו של משה מונטיפיורי ב-1874, וביחד עמדו בראש קבוצה גדולה של אנשים, שכינו עצמם 'חברת יישוב ארץ-ישראל', חבורה ששמה לה למטרה למצוא אדמות להתיישבות. במנשר מיום ט"ו בחשוון תרל"ה, חתום על ידי 72 איש, ששמותיהם לא הובאו בעיתון, פנו לעזרה הנדיבים שיסייעו להיענות להצעות מונטיפיורי.מונטיפיורי התרשם מאוד מן ההיענות ליוזמתו ונתן לזה ביטוי, גם בעיתונות העברית וגם בחוברת מיוחדת שהוציא לאור. שם הוא העלה על נס את נכונותם הגדולה של ראשי היישוב ויחידים להירתם לעשייה ואף ציין במיוחד את ההתארגנות של החבורה בצפת, המבקשת להתיישב ולעבוד אדמה.באוגוסט 1877 התבשר ציבור קוראי העיתונים על התארגנות נוספת, הפעם נקראה חברת 'יישוב ארץ הקודש בעבודת אדמה', בראשה רוקח, ולצידו בהנהגה שותף אחר, דוד ויטלס כהנא, בנו של הרב ברוך כהנא, שהיה דיין בצפת.
לימים התארגנה בצפת קבוצה מדורשי ההתיישבות למיניהם, ורכשה ב-1878 חלק מאדמת הכפר ג'עונה. במקום התיישבו 30 משפחות והקימו את גיא אוני.  זאת הייתה למושבה היהודית הראשונה, שקדמה לפתח תקווה, שקמה בארץ ישראל בעת החדשה.
רוקח שהה בביירות בעת רכישת הקרקע ובהיוודע לו על כך יצא בחריפות נגד המהלכים, טען שהם מעשה נוכלות וניצול ציני של אנשים המבקשים באמת ובתמים להתיישב ולעבוד את אדמתם. הוא שפך קיתונות של לעג וזלזול על ניסיון ההתיישבות הזה. העובדה שהממסד הצפתי בראשות הרב שמואל הלר עמד מאחוריה ותמך במעשה, והרב רפאל זילברמן אפילו התמנה לעמוד בראש בית הדין של גיא אוני, החמירה את חריפות תגובותיו.
המתיישבים נתקלו בקשיים רבים, בעיקר כלכליים שלא היו רגילים לעבודת האדמה, התקשו להתמודד עם הקשיים שזימנו להם החיים החדשים, ועזבו בהדרגה את היישוב, פרט לשלוש משפחות. הסתבר שהייתה מידה של תמימות בהנחה כי בכך שהם מממשים בגופם את רעיון עבודת האדמה וההתיישבות, שכל כך הרבה אישים וארגונים יהודיים הטיפו לה, הם יזכו לתמיכה כספית מיידית. תקוותם נתבדתה והעזרה בוששה להגיע.
במחצית השנייה של 1879 שב רוקח לצפת ואז התחדש הקשר בינו לבין החבורה. המתיישבים פנו לרוקח, בהאמינם שהוא בעל קשרים מועילים בחו"ל ויוכל להמציא להם ישועה,ומינו אותו למתרים. אלעזר רוקח יצא לקהילות יהודיות ברומניה ובאימפריה הרוסית כדי לנסות לגייס כסף ומתיישבים חדשים לעבודת האדמה בארץ ישראל. הוא הגיע לקונגרס פוקשאן, נאם שם ופרסם את דבריו בעיתונים הציוניים ברומניה, ובהמשך הגיעו יהודים מרומניה לגיא אוני והקימו את היישוב מחדש בשם ראש פינה.
ב-1882 ערך כתב עת עברי בשם "ישראל" ובין השנים 1881 - 1885 כתב עת ביידיש בשם Hoffnung (התקווה), שניהם בעיר פיאטרה ניאמץ. באותה תקופה עבד גם בכתב העת העברי "תלפיות", שהופיע ביאשי. בבראילה, תחת הנהלתו, יצא לאור במאי 1896, כתב עת אידישאי בשם Der Kompass (המצפן) וב-1897, הוציאו לאור תחת שם חדש, Der richtiger Kompass. רוקח למד היטב את השפה הרומנית ויחד עם הוריה קרפ ניסה להכין מילון עברי-רומני, אך המלאכה לא הושלמה. חוסר הצלחת עיתוניו היה המניע ליציאתו מרומניה.