במרץ 1945, לקראת סיום המלחמה במערכה האירופאית, כוחות בריטניה החלו לעזוב את שטחי איראן. בהתאם להסכם שגובש גם הצבא האדום היה צריך לחזור לתחומי ברית המועצות. במקום זאת, סטלין ניסה להרחיב את שטח ההשפעה הסובייטי על ידי עזרה בבניית מדינות עצמאיות חדשות כדי להרחיב את הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה. בסתיו 1945 ארגונים קומוניסטים מוכרזים באיראן פתחו בתנועות בדלניות במחוזות מערב אזרבייג'ן וכורדסתאן, בתמיכת חיילים סובייטים. המפלגות הקומוניסטיות של שני המחוזות הכריזו על רפובליקות עצמאיות. הרפובליקות דמו במידה מה לרפובליקה של גילאן שהתקיימה בין 1920 ל-1921 כמדינה בדלנית שהייתה גרורה של רוסיה הסובייטית. התקיימותן של שתי הרפובליקות התאפשרה אך ורק בזכות נוכחותו של הצבא האדום (לפחות עד מאי 1946) והתמיכה הפעילה של המערך הדיפלומטי הסובייטי בתוך איראן. בעקבות כך פרץ משבר איראן, שהיה לחלק מהמלחמה הקרה. בעקבות המשבר נקראה הצבעה שעברה בעניין החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו"ם - הכרה בכך שהכוחות הסובייטים באיראן לא יכלו לסגת במועד המקורי שנקבע להם, אך 'ביקשה' מברית המועצות להסיג אותם במהירות האפשרית ושאף גורם שלישי לא ימנע זאת. אם ישנן התפתחויות אשר עלולות לסכן את נסיגת הכוחות, נקבע כי מועצת הביטחון של האו"ם ביקשה להיוודע על כך. השאה עמד באופן סמלי בראש צבאו עת נכנס לתוך אזרבייג'ן האיראנית לאחר שהצבא האדום השיג את כוחותיו צפונה אל עבר הגבול הבינלאומי.
לאורך המשבר האיראני תפקד אחמד קוואם כראש הממשלה וכיד ימינו של השאה, עם כי משבר פרע ביניהם לנוכח נטייתו של קוואם הפרו-סובייטית. קוואם הושב למשרת ראש הממשלה כדי להתמודד מול המשבר לאחר שהתפטר מתפקיד זה ב-1942 לנוכח התפרעויות בעקבות המחסור בלחם בטהראן. בסיום הכיבוש הייתה איראן נתונה לשלטון מונרכיה חוקתית פרלמנטרית, וסמכויותיו של השאה הוגבלו. במסגרת חוקתית התקיימו בחירות דמוקרטיות וב-1947 המפלגה הדמוקרטית של קוואם ניצחה את האופוזיציה בראשות ד"ר מוחמד מוסאדק בבחירות למג'לס (בית הנבחרים). הבחירות למעשה היו למאבק בין שלוש סיעות במג'לס: הסיעה הדמוקרטית של קוואם, הסיעה תומכת השאה והסיעה הפרו-בריטית של התנועה השמרנית בתוך הפרלמנט. זמן קצר לאחר הבחירות התפטר קוואם מתפקידו אך מפלגתו המשיכה לעמוד בהנהגת המג'לס וקידמה קו פוליטי שדגל ברפורמה ולאומיות.
ניסיון ההתנקשות 1949.
מאבקים בין הרשות המחוקקת לבין השאה הובילו לכך שב-1949 פעל האחרון להקמת אספה חוקתית, למען תיקון החוקה האיראנית מ-1906 כך שיתאפשר לשאה לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות. במהלך השנה הקודמת שקל השאה לבצע שינויים בחוקה כחלק מתוכניותיו השונות להגברת סמכויות הממסד המלוכני באופן חוקתי, בשונה מהרודנות של אביו. דיפלומטים בריטיים ואמריקאים המליצו לו נגד פעולה זו שכן חשבו כי ביטול האיזון בהפרדת הרשויות יפגע ביציבות המדינית. השאה, ברצונו לחזק את מעמדו הפוליטי ואת סמכויותיו, היה ליריב פוליטי של אנשי הדת מתנגדי הרפורמה ואגף הדמוקרטים שנשאו ברוב בפרלמנט. בין 1946 ל-1955, סדרה נרחבת של התנקשויות פוליטיות התרחשו ברחבי איראן נגד אישים רמי דרג. הרוב המוחלט של אותן התנקשויות נעשו בידי קבוצה מיליטנטית שנקראה 'פדאיון האסלאם' ומטרותיה היו בעיקר מקדמי הרפורמה הפוליטית והמדינית בהנהגת המדינה שבמקביל לכך הנהיגו קו חילוני נגד הממסד הדתי. הארגון הושפע מהאייתוללה סייד אבו אל-קאסם כאשאני, מנהיג מפלגת אגודת הלוחמים המוסלמים בשורות המג'לס. בין הנרצחים בפעולות הממוקדות של הארגון היו אחמד כסרווי והעיתונאי מוחמד מסעוד, שהתבטא לא פעם נגד הממסד הדתי, חצר המלוכה והמערכת הפוליטית.
ב-1949, היריבויות הפוליטיות הפנימיות בתוך איראן הפכו את השאה עצמו למטרה של ניסיון התנקשות. ב-4 בפברואר התרחש ניסיון התנקשות בחיי השאה בעת טקס חגיגי באוניברסיטת טהראן, בעוד יצא השאה מן האוניברסיטה ומולו עמד קהל רב של עיתונאים ומשקיפים. בתוך הקהל היה חבר הפאדיון, נאצר פחראראי, אשר התחזה לצלם בתפקיד, שלף אקדח וירה על השאה. שישה כדורים נורו מתוכם ארבע פספסו, אחד פגע בכתף של השאה ואחד נוסף פילח את פניו, חדר דרך הלחי ויצא מעל השפה. המאבטחים של השאה נטרלו את המתנקש ולאחר מכן מצאו על גופתו כרטיס עיתונאי מזויף של עובד בחברת תקשורת אשר נוהלה בידי חתנו של האייתולה כאשאני. בתגובה הרשויות הורו על הגירוש של כאשאני מאיראן ללבנון. השאה הובהל בדחיפות לבית חולים איפה שהתברר כי לא נפגע באורח קשה והכדור לא פגע באיברים חיוניים. לאחר ניסיון ההתנקשות השאה העביר תשדיר רדיו לכל רשויות השידור ברחבי המדינה מבית החולים כדי להדגיש כי הוא בריא וכי עבר בשלום את ניסיון ההתנקשות. למשך זמן מה לאחר ניסיון ההתנקשות גידל השאה שפם כדי להסתיר את הפציעה בפניו.
באותו ערב שבו נעשה ניסיון ההתנקשות הכריזה הממשלה על משטר צבאי זמני וכונסה ישיבה מיוחדת של הפרלמנט אשר קבעה כי יש להטיל צעדים קשים נגד אויביו הפוליטיים של השאה. מתוך החקירה של ניסיון ההתנקשות עלה כי המתנקש היה מקושר עם ארגון הפאדיון מחד אך במקביל גם נתמך בידי האופוזיציה של מפלגת תוּדֵה, הפרו-קומוניסטית. הפרלמנט הוציא את מפלגת תודה מחוץ לחוק ומנהיגיה נעצרו. עם גירושו של האייתולה כאשאני לגלות בלבנון, הייתה המדינה נתונה באווירה של אהדה לאומית למלוכה, והשאה ניצל זאת בקריאתו להקים אספה לערוך תיקונים לחוקה, לחזק את סמכויותיו. הוא בחר את חברי האספה המכוננת מבין תומכיו. הוא גם הגביר את הלחץ שלו להקמת הסנאט של איראן, בית עליון של הפרלמנט שנכתב בחוקה בשנת 1906 אך מעולם לא הוקם. הייתה ציפייה כי הסנאט יונהג בידי תומכי השאה ואלו יחזיקו ברוב חוסם לחקיקות של המג'לס שאינן תואמות את עמדותיו וציפיותיו של הממסד המלוכני. ב-1950 הושלמה לבסוף מערכת חקיקה בעלת שני בתים, עם הקמתו של הסנאט האיראני.
מסע ההתנקשויות של הארגון נמשך גם לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בחיי השאה. ביוני 1950 מינה השאה את האישיות הצבאית, עלי רזמארא, לראש הממשלה החדש. רזמארא קידם את סיעת השאה מול אופוזיציה של החזית הלאומית בראשות מוסאדק והסיעה הדתית שיעית במג'לס. רזמארא קידם דה-ריכוזיות של הממשל בטהראן ונמנע מלקדם מהלכים בעבור ההלאמה של משאבי הנפט האיראנים, נגד עמדת האופוזיציה של מוסאדק, שקראה להלאמה מיידית וביטול כל הזיכיונות שבידי חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC). בעת נשא תפילה במסגד השאה בטהראן, נרצח רזמארא בידי איש הפאדיון.
ממשלת מוסאדק והפלתה 1951–1953.
בשנת 1951 נבחר לראש ממשלת איראן ד"ר מוחמד מוסאדק. הבחירות היו דמוקרטיות והתבצעו לפי חוקת המדינה. אחד המהלכים הראשונים של ראש הממשלה הנבחר היה הלאמת תעשיית הנפט האיראנית במהלך שנודע בכינוי משבר אבאדאן. חוק ההלאמה עבר במג'לס. ממשלת בריטניה בתגובה הכריזה כי לא תתיר לממשלת מוסאדק לייצא מוצרי נפט שייוצרו במפעלים שהיו בבעלות החברה הבריטית. צי של ספינות מלחמה נשלח להטיל מצור ימי על המפרץ הפרסי, בניסיון למנוע כל ניסיון איראני לייצוא מוצרי נפט בניגוד לחרם. צוותי חברת הנפט הבריטיים עזבו את שטח איראן ופועלים השתלטו על שדות הנפט. מכיוון שלאיראנים לא היה ניסיון בהפעלת המפעלים להפקת וזיקוק הנפט, המפעלים הושבתו, וניסיונות להפקת נפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי. יתר על כך, נבצר מאיראן להעביר נפט ללקוחותיה, בהיעדר מכליות מתאימות. לאורך כהונת ממשלתו של מוסאדק יצאו לא יותר מארבעים מכליות נפט מאיראן. במקביל לאוזלת היד בתפעול הנפט, בריטניה פעלה להנהגת חרם צרכנים, בהצלחה לא מבוטלת, על הנפט האיראני. חרם הצרכנים השפיע על כלכלתה של איראן יותר ממחדלי התפעול וללא הכנסה כספית לקופת המדינה מצבה הכלכלי הורע אף יותר משהיה במלחמת העולם השנייה.
כדי להשיג שליטה על עתודות הנפט המולאמות של איראן, מימן ה-CIA הפיכה צבאית להדחתו של ראש הממשלה מוסאדק מהשלטון. בשנת 1921 נחתמה אמנה רוסית-איראנית שאפשרה לסובייטים לנייד כוחות דרך איראן בכפוף לתנאים מסוימים, והיא הובילה להגברת החשש האמריקאי לברית איראנית-רוסית במסגרת המלחמה הקרה. בנוסף, מוסאדק קידם קו פוליטי פופוליסטי ונהנה מתמיכת חוגים סוציאליסטים שונים, דבר שרק העלה את החשש מפני חבירה אפשרית של איראן לגוש המזרחי. לקראת הבחירות למג'לס בשנת 1952 קיוו הבריטים לבצע הפיכה שתיראה כחוקית, אך כשלו. סוכנים בריטים שיחדו מועמדים שונים וכן גם מצביעים ומנהיגים אזוריים בתפוצה ארצית. בתקופה זו מפלגת תודה חברה בתמיכתה למוסדאק בתקווה חסרת שחר שידגל בקומוניזם. לאחר שהחלו לעלות שברים בהנהגתו של מוסדאק לאור החרפה במצבה הכלכלי של איראן, ממשלת מוסדאק החלה להסתמך יותר ויותר על סמכויות חירום.החרפת היחסים בין השאה למוסאדק הובילו לכך שהשאה הדיח את מוסאדק והחליפו באחמד קוואם הישיש בן ה-82, שהיה נתון לבריאות רעועה. הדחתו של מוסאדק בידי השאה הובילה למחאות והפגנות רחבות היקף ברחבי המדינה בעד השבתו לתפקיד ובתוך חמישה ימים השאה מינה את מוסאדק לראש ממשלה מחדש. לאחר ניסיון ההתנקשות באחד משרי הממשלה ובמוסדאק עצמו בידי ארגון הפאדיון, הורה האחרון על כליאתם של עשרות ממתנגדיו הפוליטיים, מאוחר יותר מוסדאק אף פיזר את הפרלמנט. מעשה זה הוביל להאשמות כי מוסאדק נעשה דיקטטור.