ישנה אפשרות שאף על פי שהוסרה מהאדם העורלה, בכל זאת לא התקיימה בו מצוות ברית מילה. ברית המילה איננה רק ניתוח לכריתת עורלה, ביהדות ברית המילה היא אקט דתי המחייב סטנדרטיים נוספים מעבר לצרכים הכירורגיים. במקרה כזה לעיתים ייתכן ויהיה צריך להטיף ממנו דם ברית - הוצאת דם מהפין.
תשלום למוהל.
האיסור לדרוש תשלום על עשיית המצווה.
מבחינה עקרונית אין למוהל לבקש תשלום על המילה מפני שהמילה היא מצווה, ואין לבקש כסף עבור עשיית מצוות. בנוסף לאיסור זה, כתב הרמ"א בשם הרשב"א, שאם המוהל דורש שכר עבור הברית, יש לבית הדין לגעור בו, כי אין זה דרכם של זרע אברהם לבקש שכר על עשיית מצווה חשובה שכזאת, אלא להפך, המוהלים הם שצריכים להשתדל שיזכום במצווה זו. ואם בכל זאת המוהל עומד על דעתו ותובע שכר, בית הדין יכול לכוף את המוהל למול בחינם.
ההיתר לקבל תשלום על מנת לאפשר את קיום המצווה.
ערוך-השולחן כתב ששמע על עיר גדולה שהיו בה אנשים מרובים ומוהלים מועטים, והמוהלים סירבו למול, מפני שלא יכלו ללכת בכל יום לערוך כמה בריתות ויחד עם זה לעבוד בעבודה אחרת ולפרנס את בני משפחתם. לכן תקנו, שכל אדם שמלים את בנו, יתן סך מסוים למוהל, כדי שיוכל להמשיך למול את בני ישראל ולהתקיים הוא עם בני משפחתו.
היום אין תקנה קבועה כמה צריך לשלם למוהל, וניתן למצוא המלצות שונות לסכום התעריף.
מבין המוהלים אשר מתפרנסים מעבודה אחרת בכבוד, יש המתנגדים לקבל תמורה עבור קיום המצווה (ונוהגים לעיתים לבקש להעביר סכום כספי למטרות גמילות חסדים), ויש המקבלים שכר הוצאות ושכר טרחה בתמורה לתפקידים אותם ממלא המוהל בנלווה למעשה המילה עצמה (ביקורים, ייעוץ וכדומה).
מוהלים במדינת ישראל.
בישראל אין צורך ברישיון למול. עם זאת, מוהל יכול לקבל הסמכה מוועדה משותפת של משרד הבריאות והרבנות הראשית לישראל. לשם כך עליו להציג אישור מרב שהוא ראוי לתפקיד, להביא המלצות ואישור ממוהל מוסמך שהיה עמו ב-50 בריתות וכן ביצע בנוכחותו בעצמו 10 בריתות מלאות ועוד 20 חלקי בריתות (חבישה, חיתוך, פריעה ועוד). בנוסף על הנבחן להציג אישור רופא לכשירותו לבצע בריתות מילה. לדוגמה: שלילת בעיות רעד בידיים. לאחר מכן יידרש לחזור לבדיקות תקופתיות. על המוהל לעבור חיסון מפני צהבת נגיפית מסוג B.
לאחר תהליך זה יוזמן המועמד למבחן בהלכה ובדינים הקשורים לברית המילה. בשלב הבא יזמין הנבחן בוחן שיראה אותו מבצע ברית בפועל (מוהל בוחן, טסטר). לאחר שהנבחן עבר גם שלב זה בהצלחה, יוזמן לבחינה רפואית מעמיקה בפני רופאים פלסטיקאים ואורולוגים בכירים. אם עבר הנבחן בחינה זו, יקבל תעודת מוהל מוסמך.
כאמור, אין חובה חוקית להיות כפוף לוועדה זו. ידועים מקרים בהם הוועדה שללה את הרישיון מטעמה, לאי מי שעבר על נהליה.
אחד המוהלים המפורסמים היה הרב יוסף וייסברג ("רֶבּ יוֹסלֶה". מוכר גם בשם התואר "המוהל הירושלמי"), שחיבר אנציקלופדיה על הלכות ומנהגי המילה בשם "אוצר הברית", והיה המפקח הארצי על המוהלים וראש המוהלים בירושלים. כיום, בנו, הרב משה וייסברג, הוא המפקח הארצי על המוהלים מטעם הרבנות הראשית לישראל וחבר הוועדה הבין משרדית של משרד הבריאות ומשרד הדתות לפיקוח על המוהלים והמוהל הרשמי של המרכז הרפואי שערי צדק.
אנטרופיה (תורת האינפורמציה)
בראשית (פרשה)
נח (פרשה)
יוקה-פקה סאראסטה
יוקה-פקה סאראסטה (בפינית: Jukka-Pekka Saraste; נולד ב-22 באפריל 1956) הוא מנצח פיני.
חייו.
סאראסטה היה מנצח ראשי של תזמורת רדיו פינלנד משנת 1987 עד 2001, וכיום משמש כמנצח כבוד שלה. הוא כיהן כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טורונטו משנת 1994 עד 2001. נחשב לתומך נלהב במוזיקה פינית, שהקליט את מכלול יצירותיו של ז'אן סיבליוס עם תזמורת רדיו פינלנד.
יוקה-פקה סאראסטה הוא ממייסדי התזמורת הקאמרית "אוואנטי!", וייסד את פסטיבל טאמיסארי. בשנת 2000 קיבל את פרס מדינת פינלנד למוזיקה. הוא גם דוקטור כבוד של אוניברסיטת יורק וזוכה במדליית סיבליוס.
נכון ל-2009, הוא מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית באוגוסט 2006 יחליף את אנדרה פרווין כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
"יוקה-פקה ביסס את מקומו כאחד המנצחים הבולטים בדורו, בהפגינו מידה ניכרת של עומק ויושרה מוזיקליים." (תזמורת רשות השידור הבריטית)
בניהולו הייתה תזמורת הרדיו הפיני להרכב תוסס, צעיר ונמרץ, בעלת צליל חסכוני וקצבים מהירים. הוא המריץ גם את התזמורת הסימפונית של טורונטו ויצא למספר סיורים באירופה, ארצות הברית והמזרח הרחוק. בתקופת כהונתו בטורונטו הופיע גם עם תזמורות אמריקאיות חשובות.
סאראסטה הוא מנצח רבגוני, הידוע בבקיאותו במוזיקה בת-זמננו. בשנות ה-90 החל לגלות עניין גדל והולך גם ביצירות הגדולות של שלהי התקופה הרומנטית, של יוצרים גרמנים ורוסים. בשנים האחרונות הוא מבקש להפיק צליל רומנטי מלא מן התזמורות שהוא מנצח עליהן.
סאראסטה גם מקליט יצירות רבות מראשית המאה ה-20, כפי שאמר: "מוזר יהיה אם מנצחים בני הדור הזה לא יעשו זאת".
סאראסטה שימש גם כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של קלן בין השנים 2010 - 2019.
חיי שרה (פרשה)
שמות (פרשה)
יתרו (פרשה)
משפטים (פרשה)
צלב לוריין
תרומה (פרשה)
ויקרא (פרשה)
צו (פרשה)
מצורע (פרשה)
קדושים (פרשה)
ידיד בית המשפט
ידיד בית המשפט (בלטינית: Amicus Curiae) הוא מוסד משפטי המוכר בשיטות משפט שונות זה מאות בשנים. מטרתו של מוסד משפטי זה היא לסייע לבית המשפט בסוגיה כלשהי, על ידי מי שאינו צד ישיר לסכסוך הנדון.
במקור היה מוסד זה כלי להצגת עמדה נייטרלית בלבד בהליכים, תוך סיוע אובייקטיבי לבית המשפט. בהמשך התפתח המוסד כצד להליך, שאינו דווקא נייטרלי ואובייקטיבי, אלא שהוא מייצג - מתוקף תפקידו או עיסוקו - אינטרס או מומחיות שמן הראוי שיישמעו בפני בית המשפט בסכסוך ספציפי. ברוב שיטות המשפט האנגלו-אמריקאיות ולאחרונה גם בישראל, נקבע כי "ידיד בית המשפט" יצורף להליך אם יהא בנוכחותו בהליך כדי לתרום לגיבושה של ההלכה בעניין מסוים, זאת על יסוד הצגת מלוא העמדות הרלוונטיות בעניין הנדון ותוך מתן ייצוג ופתחון פה ודעת לגופים מייצגים ומקצועיים.
במשפט הרומי.
המוסד המשפטי הידוע כ"ידיד בית-המשפט" התפתח בימי האימפריה הרומית. אופיו של השימוש המקורי שנעשה במוסד "הידיד” במסגרת המשפט הרומי מוצג בערך המתאים באנציקלופדיה המשפטית האמריקאית - Corpus Juris Secundum:
“A friend of the court. A term applied to a bystander, who without having an interest in the cause, of his own knowledge makes suggestion on a point of law or of fact for the information of the presiding judge“
מאפייניו הקלאסיים של "הידיד” העולים מהגדרה זאת משקפים את המציאות המשפטית ממנה צמח המוסד, ואת הרציונלים העתיקים להם הוא חב את לידתו והתפתחותו: "ידיד בית-המשפט הנו צופה-צד נייטרלי ותם-לב הנחלץ לסייע לבית-המשפט לעשות צדק ממניעים טהורים".
מאז שהוצג "הידיד" כמוסד משפטי לגיטימי בקוד יוסטיניאנוס, בשנת 530 לערך, חלו שינויים בדמותו ובאופן פעולתו של "הידיד" במסגרת הדיונית של בית-המשפט. במשפט הרומי היה לו מעמד מוכר ובעל חשיבות לעצם התהליך השיפוטי. "הידיד" היה בדרך כלל, אך לא תמיד, עורך דין נייטרלי שמונה על ידי בית-המשפט כדי לסייע בגיבוש חוות דעת לא מחייבת לגבי המצב המשפטי החל על המקרה. עורך דין זה היה מעין "משפטן נייטרלי" האמור לסייע לבית-המשפט לבצע את מלאכתו השיפוטית.
במשפט המקובל.
במשפט המקובל באנגליה של ימי הביניים, בין המאות ה-11 וה-15, היה התהליך השיפוטי מתקיים לרוב בכיכר העיר לעיני הציבור המקומי, תוך שבית-המשפט מאפשר לקהל להתערב במהלכו ולהביא לתשומת לבו תקדימים רלוונטיים שלא היו ידועים לשופט או להפנות את תשומת לבו לטעויות שבדין או לטעויות שבעובדה. פרוטוקולים שיפוטיים שנותרו מאותה תקופה מתעדים מקרים שבהם הצופים במשפט, שהיה ברשותם מידע עובדתי או משפטי, שלא נמסר על ידי הצדדים לבית-המשפט, פנו ישירות לבית-המשפט תוך כדי הדיון, בבקשה לשתפו במידע הרלוונטי או לחלופין, לטעון בפניו במקרה של הליך בו היו מעורבים קטינים או פסולי דין, או לחלופין, לטעון בשם אלו שהלכו לעולמם או צדדים שלא היה ביכולתם לגייס את המשאבים הכספיים שנדרשו כדי לייצגם כהלכה בפני בית-המשפט. "ידיד בית-המשפט" באנגליה של ימי הביניים לא היה חייב להיות עורך דין או בעל השכלה משפטית דווקא, אלא יכול היה להיות כל אדם שיש ביכולתו לתרום להליך השיפוטי. מוסד "הידיד" אפשר לבית-המשפט, על-פי שיקול דעתו, לשמוע אדם זר לצדדים ונייטרלי להליך, המבקש לסייע בתום לב לבית-המשפט באמצעות מידע עובדתי או משפטי הקשור לדיון. מעמדו של אותו "ידיד" היה תלוי לחלוטין בהזמנתו של בית-המשפט הדן במקרה לשמוע את דבריו. לצופה שכזה לא הייתה זכות קנויה לטעון בפני בית-המשפט, ורק לבית-המשפט הייתה מוקנית הזכות להזמינו לטעון בפניו במעמד של "ידיד". תפיסה קלאסית זאת עדיין הייתה נחלת בתי המשפט במאה התשע עשרה ופסקי דין שנתנו בשנת 1859 עדיין בחרו להציג את מוסד “הידיד” כמוסד נייטרלי העומד לרשות בית-המשפט לצרכיו שלו בלבד:
"he acts for no one, but simply seeks to give information to the court"