עם החזרה לישראל, החל לעבוד כמרצה במכללת לוינסקי לחינוך (או כשמה באותה עת – סמינר לוינסקי) ובאוניברסיטה הפתוחה. בשנת 1981 מונה לשמש ראש המכללה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996, עת יציאתו לגמלאות. בשנים שבהן ניהל את מכללת לוינסקי קידם שינויים יסודיים ומרחיקי לכת במכללה, ובעיקר – הפיכת המכללה למוסד אקדמי המעניק תארים אקדמיים מוכרים. מכללת לוינסקי הייתה המכללה הראשונה להכשרת מורים שזכתה להכרה אקדמית של המועצה להשכלה גבוהה, ובעקבותיה הלכו גם מכללות אחרות. התהליך שקידם במכללה הביא לשינוי באופי הלימודים, באורכם, בתנאי קבלת הסטודנטים, בסגל ההוראה, המעבדות ועוד. בנוסף, פותחו מרכזי למידה חשובים ונערכו שיתופי פעולה עם מוסדות חינוך ורשויות מקומיות. בתקופת ניהולו של אברהם רוכלי את לוינסקי עברה המכללה לקמפוס חדש, בקרית החינוך שבצפון תל אביב-יפו.
כיהן כיו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות (רמ"א) וכיו"ר ועד ראשי המכללות והסמינרים למורים.
המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 1997 נבחר לכהן במועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), והיה איש המכללות הראשון שכיהן בה. במסגרת זו פעל רבות לקידום תהליך האקדמיזציה ופיתוח המכללות, ובכלל זה הובלת תהליך של הכרה בלימודי תואר שני במכללות והקמת מכללות טכנולוגיות ומכללות אזוריות בפריפריה.
עמד בראש ועדת משנה של המל"ג לאישור פעילות שלוחות של מוסדות אקדמיים זרים בישראל, היה חבר ועדת המשנה של המל"ג לענייני אוניברסיטאות ומכללות, חבר הוועדה להקמת מכללה אקדמית למגזר החרדי וחבר הוועדה הממלכתית לבדיקת מצב הכשרת המורים בישראל.
בנוסף, שימש כחבר מל"ג יו"ש, הגוף האחראי על מוסדות אקדמיים ישראליים שהוקמו בשטחי יהודה ושומרון.
מועצת רמת השרון.
בין השנים 1978 ו- 1988 כיהן כחבר המועצה המקומית רמת השרון. כחבר המועצה החזיק בתיק החינוך וכיהן כיו"ר ועדת החינוך. בשנים אלה נקבעה מדיניות האינטגרציה בחינוך, נפתחו בתי הספר היסודיים "קריית יערים", "אור השחר", חטיבת הביניים "נווה מגן" ובית הספר התיכון תיכון אלון ע"ש יגאל אלון.
עמותת המחנכים למלחמה בגזענות ובאנטישמיות.
עמד בראש עמותת המחנכים למלחמה בגזענות ובאנטישמיות, שהקים נשיא הסתדרות המורים שלום לוין, משנת 1995 עד פירוקה ב-2018. העמותה ערכה סמינרים והשתלמויות למורים בישראל וכן סמינרים בינלאומיים בתחום פעולתה, בשיתוף עם ארגוני מורים בעיקר בגרמניה ובפולין, וכן חילקה מדי שנה את "פרס שלום לוין" על מחקרים שעסקו בחקר השואה.
פרסים ותארים.
אברהם רוכלי זכה בפרס "המחנך למופת" (תשס"ג) ובפרס "מפעל חיים בהכשרת מורים (2006). בשנת 1992 זכה באות "יקיר רמת השרון".
המפלגה הלאומית היהודית
המפלגה הלאומית היהודית (בגרמנית: Jüdischnationale Partei) הייתה מפלגה פוליטית אוסטרית של המיעוט היהודי.
היסטוריה.
המפלגה נוסדה ב-1892 בלבוב, אז עיר הבירה של הממלכה של גליציה ולודומריה, כחלק מהתנועה הציונית באימפריה האוסטרו-הונגרית. היא לקחה חלק בבחירות בדיאט של גליציה ולודומריה ובבחירות למועצה הקיסרית של אוסטריה ב-1907, שם הם זכו בארבעה מושבים:
רק שטראוכר נבחר שוב בבחירות למועצה ב-1911.
המפלגה הלאומית היהודית לקחה חלק בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1919 וקיבלה 7,760 קולות (0.26%). נבחרה היחידי היה רוברט שטריקר חבר מועצת קהילת הישראלים בווינה. בבחירות הבאות ב-17 באוקטובר 1920 שינוי בחוק הבחירות ביטל את כל המפלגות הקטנות בפרלמנט. בבחירות הבאות ב-23 באוקטובר 1923 מפלגות יהודיות חדשות נוספות לא הצליחו לקבל ייצוג בפרלמנט.
יהושע זליג תרשיש
הרב יהושע זליג תרשיש סג"ל מקלם (ר' זעליג'ל קֶלְמֶר; ~ה'תרכ"ב, 1862 - ט"ז בתשרי ה'ת"ש, 29 בספטמבר 1939) היה רב וראש ישיבה, למדן ודרשן ליטאי שהתפרסם בקרב יהודי ליטא כצדיק ופרוש.
ביוגרפיה.
יהושע זליג, לעיתים זליק, נולד בקובנה לרב ישעיה בינוש הלוי תרשיש. הוא נישא למרים בת של רבי שלמה זלמן זיו-הורביץ רבה של קורטביאן, גיסו הסבא מנובהרדוק בחר בו כחתן לאחותו היתומה והוא שימש בתקופת נישואיו הראשונה כרבה של קורטביאן על מקומו של חמיו כתשע שנים. הוא כיהן כרב בעיירות קטנות נוספות, אך בשלב מסוים בחר לעזוב את הרבנות.
ב-1890 נשלח ביוזמת גיסו על ידי רבי יצחק אלחנן ספקטור לייסד ישיבה בעיר ברדיצ'ב ולעמוד בראשה. פתיחת הישיבה, לימים אחד הסניפים הגדולים של ישיבת נובהרדוק, זכתה לתמיכתם ולסיועם של הדיינים המקומיים ר' יוזפא אפרתי ור' דוד אורטנברג.
התפרסם ביושרו המוסרי, וביחסו הלבבי לכל אדם, אלו הקנו לו בקרב האוכלוסייה היהודית והגויית בסביבת מגוריו שם של קדוש. בראשית דרכו התלהב מרעיונות חיבת ציון ונהג לעבור בין בתי הכנסת ולנאום למען הרעיון הציוני, בשלב מסוים למד כי הציונות מכילה גם תפיסת עולם תרבותית רחבה יותר מרעיון השיבה לארץ ישראל עצמו, והשתכנע מדעתם של רבנים חרדים נגד הציונות, הוא החל לנאום נגד התנועה הציונית. נראה כי בשבתו מאוחר יותר בקלם (אחרי 1894) שב ונעשה מתומכי הציונות ואף תרם מכספו לקק"ל.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והתגורר בשכונת אחווה בירושלים עד פטירתו ביומו השני של חג הסוכות ה'ת"ש, 29 בספטמבר 1939. נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
יהושע זליק תרשיש
זליג תרשיש
AFC (פוטבול NFL)
דרום מערב ארצות הברית
ויליאם ספירס ברוס
ויליאם ספירס ברוס (באנגלית: William Speirs Bruce; 1 באוגוסט 1867 - 28 באוקטובר 1921) היה חוקר טבע, מדען קטבים ואוקיינוגרף סקוטי, שארגן ועמד בראש המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (1904-1902) אל איי אורקני הדרומיים וים ודל. בין שאר הישגיה, הקימה המשלחת את התחנה המטאורולוגית הראשונה הקבועה באנטארקטיקה. בהמשך ייסד ברוס את המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית באדינבורו, אבל תוכניותיו לחציית יבשת אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי נזנחו בגלל מחסור בתמיכה ציבורית וכספית.
בשנת 1892 ויתר ברוס על לימודי הרפואה באוניברסיטת אדינבורו והצטרף למשלחת דאנדי לציד לווייתנים באנטארקטיקה כעוזר מדעי. לאחר משלחת זו היו מסעות ארקטיים אל נוביה זמליה, שפיצברגן וארץ פרנץ יוזף עם משלחת ג'קסון-הרמסוורת'. בשנת 1899 הגיש ברוס, שהיה אז מדען הקטבים המנוסה ביותר בבריטניה, בקשה להתקבל למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, אבל דחיות במינוי זה והתנגשויות עם נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, הביאוהו תחת זאת לארגן משלחת משלו והולידו עוינות מתמדת מצד הממסד הגאוגרפי הבריטי. אף כי ברוס קיבל עיטורים ואותות כבוד שונים על עבודתו בקטבים, בהם דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אברדין, לא הוא ולא איש מחבריו למשלחת זכו להמלצת החברה הגאוגרפית המלכותית למדליית הקוטב היוקרתית.
בין השנים 1907 ל-1920 יצא ברוס למספר רב של מסעות אל מחוזות ארקטיים, הן למטרות מחקר מדעי והן למטרות מסחר. את כישלונו להוציא עוד משלחות מחקר חשובות לאחר המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה מייחסים על פי רוב להיעדר כישורים ביחסי ציבור, אויבים בעלי-עוצמה ולאומיותו הסקוטית הנלהבת. בריאותו הלכה והתרופפה לקראת 1919 והוא אושפז פעמים אחדות בבתי חולים לפני מותו בשנת 1921, שאחריו נשכח כליל. בשנים האחרונות, לאחר יובל המאה למשלחת הסקוטית, נעשים מאמצים להעניק הכרה משמעותית יותר לתפקידו בתולדות חקר הקטבים המדעי.
ילדות ונעורים.
בית ולימודים.
ויליאם ספירס ברוס נולד בלונדון, בן לרופא סקוטי ולאם ממוצא ולשי. שנות ילדותו עברו על ברוס בבית המשפחה בלונדון, בהולנד פארק, בהדרכת סבו, הכומר ויליאם ברוס, שהרבה לקחתו אל גני קנסינגטון הסמוכים, ומדי פעם אל המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון).
מ-1879 עד 1885 למד ברוס בפנימייה מתקדמת בנורפוק ואחר למד עוד שנתיים ב"יוניברסיטי קולג' סקול" בהמפסטד, כהכנה לבחינות הבגרות, שיאפשרו לו להתקבל לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון (UCL) בניסיון השלישי הצליח והיה מוכן להתחיל בלימודי הרפואה בסתיו 1887.
אדינבורו.
בקיץ 1887 נסע ברוס צפונה לאדינבורו לכמה קורסי חופשה במדעי הטבע. הקורסים בני ששת השבועות, בתחנה הימית הסקוטית בגרנטון, אדינבורו על שפך נהר הפורת', שנוסדה זמן לא רב קודם, התנהלו בהדרכת פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון, וכללו פרקים בבוטניקה ובזואולוגיה. חוויית הלימודים בגרנטון והקשר עם כמה מן האנשים הבכירים בתחום מדעי הטבע בזמן ההוא, שכנעו את ברוס להישאר בסקוטלנד. הוא ויתר על מקומו באוניברסיטה בלונדון ונרשם תחת זאת לבית הספר לרפואה באוניברסיטת אדינבורו, כדי שיוכל להתמיד בקשר עם מורים כמו גדס ותומסון. הלימודים באדינבורו גם איפשרו לו לעבוד בזמנו הפנוי במעבדות של אדינבורו, שם נבדקו ומוינו ממצאים ממשלחת צ'לנג'ר. במעבדות עבד עם האוקיינוגרף ד"ר ג'ון מאריי ועוזרו, ג'ון יאנג בוכאנן, ורכש הבנה מעמיקה יותר בהבנת האוקיינוגרפיה וניסיון שאין ערוך לחשיבותו בעקרונות המחקר המדעי.
המסעות הראשונים.
משלחת דנדי לציד לווייתנים.
משלחת דנדי לציד לווייתנים, 1893-1892, הייתה ניסיון לחקור את האפשרויות המסחריות לציד לווייתן אובאלנה במימי אנטארקטיקה באמצעות מיקום מוצא הלווייתנים באזור. גם תצפיות מדעיות ומחקר אוקיינוגרפי נועדו להתקיים בארבע הספינות לציד לווייתנים: "באלנה", "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב". ברוס הגיע למשלחת בהמלצת יו רוברט מיל, מכר מגרנטון, שעבד עכשיו כספרן החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון. אף שהמשלחת הייתה עתידה לקטוע את לימודי הרפואה שלו, נענה ברוס ללא היסוס; עם ויליאם גורדון ברן מרדוך כעוזר, קיבל עליו את התפקיד ב"באלנה" בפיקודו של רב החובל אלכסנדר פיירוות'ר. ארבע הספינות הפליגו מדנדי ב-6 בספטמבר 1892.