בשנת 1840 ערך גאי ביקור באימפריה הרוסית, בסנקט פטרבורג ובמוסקבה וזכה לקבלת פנים אוהדת על ידי הרוזנים אובארוב ובנקנדורף ועל ידי חבר האקדמיה, מ.פ. פוגודין. ידיעה זו גרמה בקרב החוגים המנהיגים של אוסטריה והונגריה פקפוקים לגבי נאמנותו הפוליטית של גאי כלפי השלטונות. כדי להרגיעם הכריז גאי בשנת 1841 באופן רשמי: "נצור, אלהים, את חוקת הונגריה, את ממלכת קרואטיה ואת האומה האילירית!".
המפלגה הלאומית האילירית זכתה להצלחה בבחירות לאספת נציגי המחוזות שהתקיימו ב-1841 בוואראז'דין וב-1842 בזגרב.
ב-1843, כשאסרו זמנית השלטונות את השימוש במושגים "איליריזם", "אילירי" ו"איליריה", קיצר גאי את שם העיתון שלו ל-"Narodne novine" ("חדשות העם") ושינה את שם מוסף התרבות שלו בחזרה ל-"Danica Hrvatska, Slavonska i Dalmatinska", הפעם בכתיב חדש. אמנם בשנת 1845 אישרו שוב השלטונות ההבסבורגים את המונח "אילירי" אך במובן א-פוליטי ותרבותי בלבד.
לימים תפס המושג "יוגוסלאבי" את מקומו של "אילירי" במובן הפוליטי-תרבותי המאחד את העמים הסלאביים הדרומיים (להוציא את בולגריה) והמושג "קרואטיזם" (Kroatizam) תפס את מקומו באזורים של דוברי קרואטית. המונח "שפה קרואטית" השתרש סופית כמציין את השפה הסלאבית הדרומית המדוברת באזורים אלה והנכתבת באלפבית לטיני בלבד. תפקיד חשוב במיסודה מילא בית הדפוס של גאי בזאגרב.
בנוסף לעבודתו הבלשנית, היה גאי גם משורר. שירו הידוע ביותר הוא השיר הפטריוטי "Još Hrvatska ni propala/dok vi živimo" (קרואטיה עוד לא נפלה, כל עוד אנחנו חיים), "שיר מעורר" מסוג "בודניצה" שנכתב על ידו ב-1833 והפך להמנון של התנועה הלאומית ה"אילירית". השיר, שקיבל השראה מההמנון הפולני ("מארש דומברובסקי") בוצע לראשונה בפומבי בתיאטרון של זגרב ב-4 בפברואר 1835, על לחן מאת פרדו ליוואדיץ'.
אביב העמים ואחריו.
בשנת 1848, שנת "אביב העמים" בה טולטלה הונגריה על ידי מאבקם של ההונגרים לזכויות לאומיות וחברתיות, תמך גאי בהתלהבות בתנועה הלאומית הקרואטית שביקשה להשיג את עצמאותה של ממלכת קרואטיה מממלכת הונגריה ושהתעמתה עם המהפכנים ההונגרים.
ב-25 במרץ 1848 הוא נאם בפני ההמונים במרכז זאגרב ודרש במפורש את העצמאות מהונגריה. הוא ציפה שדרישה זו תמצא אוזן קשבת בחצר בווינה. בהמשך הוא עמד בראש משלחת בת 400 נציגים קרואטים שהגיעו לווינה כדי למסור לקיסר 24 דרישות של האומה הקרואטית
(Zahtijevanija naroda). הוא הציע את מועמדותו של הברון קולונל יוסיפ יילצ'יץ' לתפקיד הפנוי של באן קרואטיה. (יל'ציץ' התמנה ממילא לפני יומיים על ידי הקיסר בתפקיד זה, אך הידיעה על כך עדיין לא הגיעה לקרואטיה).
יחד עם וראניצ'ן ועם קוקולייביץ'-סקצינסקי, נבחר גאי בטריומווירט שניהל זמנית את קרואטיה והיה אחר כך חבר במועצה המיעצת של הבאן שקמה במאי 1848. הוא היה אחראי על נושאים של מדיניות. להבדיל מהבאן ילצ'יץ', סבר גאי שלסרביה תהיה תפקיד מרכזי באיחוד הדרום-סלאבים. ב-7 ביוני 1848 התפטר ועזב את החיים הפוליטיים עקב שערורייה שפרצה אחרי שהורה לעצור את נסיך סרביה, מילוש אוברנוביץ' והואשם על ידי הנסיך בניסיון לסחוט ממנו שוחד.
בשנת 1867 הוא ביקר בשנית ברוסיה.
חייו הפרטיים.
גאי התחתן בגיל 26 בשנת 1842 במריה ביסטריצה עם פאולנה קריזמניץ', אחייניתו של אב מנזר. לזוג נולדו חמישה ילדים: בת - ליבוסלבה, ובנים: ולימיר, סבטוסלב, מיליבויה ובוגדאן.
ליודביט גאי הלך לעולמו בשנת 1872 בזאגרב, בירת ממלכת קרואטיה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כשהיה בן 62.
גאי הובא לקבורה בבית העלמין יורייבסקי בזגרב.
בשנת 1885 הועברה גופתו יחד עם שרידיהם של אנשי רוח ופעילים לאומיים קרואטים אחרים - וייקוסלב בבוקיץ', דימיטריה דמטר, פראנו קורלץ. וטרוסלב ליסינסקי וסטנקו וראז ולחלקת אדמה שהייתה בבעלותו ושהפכה לבית הקברות המרכזי מירוגוי של העיר זאגרב.
לאחייניתו של גאי, ליוביצה, הקדיש המשורר סטנקו וראז את שירי האהבה שלו.
מורשתו הלשונית.
האלפבית בשימוש בשפה הסרבו-קרואטית השתרש בזכות ספרו של גאי לאורטוגרפיה. הגרסה הסרבית שלו נקראת ווקוביצה לפי הבלשן הסרבי בן התקופה, ווק קרג'יץ'. גם האלפבית הסלובני שהונהג באמצע שנות ה-1840 הוא גרסה של האלפבית "גאייביציה" שהוא נבדל ממנו רק בהיעדר האותיות ć ו-đ.
כתביו.
ספרי עיון.
Ortographie
מסמך
מסמך הוא מצג המתעד עובדות או רעיונות. תוכן המסמך עשוי להיות כתוב, מאויר, מודפס, משונן, מצולם, מוקלט וכדומה. המלה "מסמך" בעברית נגזרת מהשורש ס-מ-ך המציין הישענות וביטחון, ומכאן משמעותו של המונח מסמך כתוכן המהווה הוכחה או ראייה לאמת או לעובדות. כיום משמעות המונח מסמך אינה מוגבלת לתוכן עובדתי.
בעידן המידע, המונח מסמך אינו מתייחס רק לתוכן על גבי נייר כתוב או מודפס, אלא גם למסמך דיגיטלי, קובץ מחשב שמכיל מידע כגון, טקסט, תמונות, טבלאות, אודיו, וידאו ועוד. מיזמי דיגיטציה של מסמכים היסטוריים נערכים לשם שימור הידע והנגשתו לציבור הרחב.
סיווג מסמכים.
ישנים מסמכים המקוטלגים כמסווגים, פרטיים או ציבוריים. למסמך המצוי בתהליך עבודה או הכנה לדפוס קיימות לעיתים גרסאות טיוטה או הגהה. מסמך שיש חשיבות למקוריותו עשוי להיות מוגדר כ"מקור", הגדרה שיש לה השלכות בהתאם לעולם התוכן הרלוונטי, כך למשל מקור היסטורי, מקור ראשוני, כתב יד (מקור), תעודה מקורית ועוד. עותק של מסמך עשוי להיות מוגדר "נאמן למקור" בעולם המשפט וכ"העתק" בעולם העסקי. לפני המצאת הדפוס, העתקת מסמכים בוצעה ידנית לשם יצירת עותקי כתב יד והפצתם. במסמכים דיגיטליים סוגיית המקוריות נקשרת לסוגיות של קביעות/נזילות התוכן.
ניתן לסווג מסמכים לפי הדיסציפלינה בה הם נוצרים:
היסטוריה.
בעת העתיקה ובימי הביניים מסמכים יוצרו בחריטה של כתובות על גבי אבן, מתכת, חרס וחומרים דומים (למשל באמצעות כתב יתדות בשומר ובמסופוטמיה, ובאירופה - באמצעות האלפבית הרוני), או נכתבו בדיו על נייר, קלף או פפירוס. לעיתים מסמכים נכרכו לספרים או שחוברו לקודקס.
מהפכת הדפוס במאה ה-15 שינתה מהותית את תפוצתם של מסמכים. מרטין לותר, אבי הרפורמציה הפרוטסטנטית, פרסם בעותקים רבים את מסמך 95 התזות המציג את תורתו המהפכנית, בזכות ההמצאה החדשה לזמנו - מכונת הדפוס.
מסוף המאה ה-19 נוצרו מרבית המסמכים המשרדיים באמצעות הדפסה במכונת הכתיבה ושכפול על ידי נייר העתקה, מכונות סטנסיל ומכונות צילום. מסמכים נאגדו באמצעות מהדק או אטבי נייר. לקראת סוף המאה ה-20, השימוש הגדל במחשבים הוביל לחיבור מסמכים באמצעות תוכנות עיבוד תמלילים והדפסתם באמצעות מדפסות.
עד המאה ה-20 מסמכים אורכבו באמצעות עותק פיזי שלהם. במהלך המאה ה-20 פותחו שיטות אחסון אנלוגיות כגון מיקרופילם ומיקרופיש לאחסון טקסט, תמונות, שרטוטים וכדומה. מסמכים לא טקסטואלים כגון צילום/אודיו/וידאו/נתונים אוחסנו על גבי מגוון אמצעים, ביניהם: סרט צילום, שקופיות, שקפים, סרט מגנטי, קלטות שמע, תקליטים, קלטות וידאו, תקליטונים, תקליטורים. מסוף המאה ה-20 מסמכים נוצרים ונשמרים דיגיטלית, כקובץ מחשב. פורמט קובץ (המיושם על ידי סיומת קובץ) מאפשר שמירה והצגה תקינה של קבצים.
מסמכים שאינם טקסטואלים קיימים משחר ההיסטוריה, החל מציורי מערות וכלה בשרטוטים טכניים. מגוון אמצעי התיעוד בעת המודרנית איפשר דרכים חדשות ליצירת מסמכים. כאלו הם למשל מסמכים היסטוריים שנוצרו באמצעים אמנותיים, כגון צילום העיתונות מותו של חייל לויאליסט מאת רוברט קאפה, הקלטת טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל על ידי לוסיאן זלצמן, סרט הקולנוע שואה מאת קלוד לנצמן.
טד סטיבנס
תיאודור פולטון "טד" סטיבנס האב (באנגלית: .Theodore Fulton "Ted" Stevens Sr; 18 בנובמבר 1923 - 9 באוגוסט 2010) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלסקה, שתקופתו נמשכה מה-24 בדצמבר 1968 עד ה-3 בינואר 2009, כארבעה עשורים. הוא היה הסנאטור הרפובליקני בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה בעת עזיבת משרתו; שיא זה נשבר בינואר 2017 על ידי אורין האץ' מיוטה. הוא היה הנשיא הזמני של הסנאט בשנים 2003–2007.
סטיבנס שירת במשך שישה עשורים במגזר הציבורי האמריקאי, החל משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה. בשנת 1952, היה לתובע הכללי של פיירבנקס רבתי. ב-1956 שב לוושינגטון הבירה שם עבד במחלקת הפנים של ארצות הברית תחת ממשל הנשיא דוויט אייזנהאואר, שם מילא תפקיד חשוב בהבאת מעמד מדינה לאלסקה. הוא נבחר לבית הנבחרים של אלסקה בשנת 1964 והפך למנהיג הרוב שם בתקופת כהונתו השנייה. בשנת 1968 התמודד ללא הצלחה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מאלסקה. הוא מונה למושב הסנאט השני של אלסקה כאשר הפך ריק מאוחר יותר באותה שנה. כסנאטור, מילא סטיבנס תפקידים מרכזיים בחקיקה, שעיצבו את ההתפתחות הכלכלית והחברתית של אלסקה. הוא היה ידוע גם על נתינת חסותו לחוק אשר הביא להקמת הוועד האולימפי של ארצות הברית.
בשנת 2008 הסתבך במשפט שחיתות פדרלי כשהתמודד לבחירה מחדש לסנאט. הוא נמצא אשם, וכעבור שמונה ימים הובס קשות בבחירות. סטיבנס הוא הסנאטור הוותיק ביותר בארצות הברית שהפסיד בבחירת לקדנציה נוספת. עם זאת, בטרם נקבע גזר דינו, נדחה כתב האישום, ולמעשה בוטלה הרשעתו, לאחר שחקירה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מצאה ראיות להתנהגות בלתי הולמת מצד התביעה. רבים טענו שהתביעה לא הייתה הוגנת והונעה ממניעים פוליטיים.
סטיבנס מת כאשר מטוס דה הבילנד DHC-3 אוטר התרסק בדרך לבקתת דיג פרטית באלסקה.
תחילת דרכו.