קיימת מחלוקת בנוגע לתאריך התאסלמותם של שליטי מלאקה. לפי "סג'אראה מלאיו" (תולדות המלאים) תהליך ההתאסלמות החל בימי שלטונו של מוחמד שאה, עליו מסופר שחלם חלום בו הופיע הנביא מוחמד שהורה לו לחזור אחריו ולומר "אני מעיד כי אין אלוהּ מלבד אללה (האל), וכי מוחמד הוא שליח אללה." אחרי כן נאמר לו כי שמו מעתה הוא מוחמד וכן ש"מחר, כשיגיע הזמן לתפילת ט'הר תגיע ספינה מג'דה, ממנה יירד אדם שעליך לעשות כל מה שהוא אומר."
לפי האמונה, בבוקר המחרת התעורר מוחמד שאה שהבחין בכך שהוא נימול והחל לדקלם בערבית את השהאדה. אחד משריו שאל אותו לפשר המעשה שלו, ולפי המקורות כשהספינה מג'דה אכן עגנה בנמל מלאקה רג'א טאנג התאסלם ושינה את שמו למוחמד שאה. יחד עמו החל תהליך התאסלמות כללי בסולטנות.
התנגדות לאסלאם.
ניתן לשער כי יורשו, שנקרא גם סרי פרמסווארה דאו שאה, שהשתמש בתואר הינדי, ייצג את תגובת הנגד להתאסלמות הממלכה. הוא הספיק לשלוט למשך 17 חודשים בלבד לפני שנרצח. כך או כך, התאסלמותו של מוחמד שאה מהווה נקודת מפנה בסולטנות מלאקה בה ההינדואיזם איבד את מקומו לטובת האסלאם.
בג'ו מלאיו.
למוחמד שאה מיוחסת המצאת הבגד המסורתי המלאי בג'ו מלאיו או בג'ו קורונג.
דאוגואנג, קיסר סין
דאו-גואנג, קיסר סין (16 בספטמבר 1782 – 26 בפברואר 1850) הקיסר השביעי בשושלת צ'ינג ומבית האייסין גיורו. הוא כיהן בין השנים 1850-1820. תקופתו מסמלת את תחילת נפילת השושלת, והחלשות השלטון הקיסרי בסין. החלשות האימפריה הסינית הומחשה במלחמת האופיום הראשונה, ובמרידות שפרצו בעקבותיה. היסטוריונים כדוגמת ג'ונתן ספנס מתארים את הקיסר בתור , אשר תמך בפקידי ממשל שהציגו
שנותיו הראשונות.
הקיסר דאו-גואנג נולד ב, בייג'ינג, בשנת 1782 בשם מיאן-נינג (绵宁). שמו שונה למין-נינג (旻宁) לאחר הכתרתו לקיסר. הסימנית הראשונה בשמו הפרטי שונתה ממיאן (绵) למין (旻) כדי להימנע משימוש בהברה נפוצה בשפה. זהו חידוש בו החל סבו, הקיסר שיאנלונג המכהן, שסבר שאין זה ראוי לשלב סימניות נפוצות בשמו של הקיסר, ולהימנע מסימניות שיש עליהן טאבו במסורת הסינית.
מיאנינג היה בנו השני של הנסיך יונגיאן, בנו ה-15 ויורשו של קיסר שיאנלונג. אף על פי שהיה בנו השני של יונגיאן, הוא היה הראשון בתור אחרי הנסיך יונגיאן לרשת את כס הקיסרות. זאת משום שעל-פי "שיטת הדישו", אמו, היטארה, נחשבה כבת זוגו הראשית של יונגיאן, ואילו אחיו הגדול נולד לפילגש של יונגיאן. מיאנינג הועדף על ידי סבו הקיסר שיאנלונג . לעיתים קרובות הוא ליווה את סבו בטיולי ציד. באחד הטיולים, בגיל תשע, הצליח מיאן-נינג הקטן לצוד איילים. הצלחתו זו גרמה נחת רבה לקיסר המבוגר. 5 שנים לאחר-מכן, בשנת 1796, כאשר מיאן-נינג היה בן 14, ירד מכס המלכות הקיסר הסב. אביו של מיאן-נינג, הנסיך יונג-יאן, הוכתר כקיסר בשם ג'יא-צ'ינג, ועשה את היטארה (אמו של מיאן-נינג) לפילגש הקיסרית שלו. שיאנלונג הקשיש, חי שלוש שנים נוספות בפרישה, נפטר בשנת 1799 בגיל 89, כשמיאן-נינג היה בן 17.
בשנת 1813, כשהיה עדיין נסיך, מילא מין-נינג תפקיד מרכזי בהדיפת הסתערות "שמונת הטריגרמות" על העיר האסורה, והריגתם.
שלטונו.
מרד קונגסא בשינג'יאנג.
בספטמבר 1820, בגיל 38, ירש מיאנינג את כס המלוכה לאחר שקיסר ג'ינצ'ינג נפטר לפתע מסיבות לא ידועות. הוא הפך לקיסר צ'ינג הראשון שהיה בנו הלגיטימי הבכור לאביו. כיום, הוא ידוע כקיסר דאוגואנג, הוא ירש אימפריה בירידה עם השפעה של מעצמות המערביות הגוברת בגבולות סין. דאוגואנג שלט כבר שש שנים כשהיורש הגולה של החוג'ות, ג'האנגיר חג'ה, תקף את שינג'יאנג מקוקנד במרידות אפאקי חוג'ה. בסוף שנת 1826, ערי צ'ינג לשעבר קשגאר, ירקנד, חותן ויאנג'יסאר נפלו כולם לידי המורדים. לאחר שחבר בגד בו במרץ 1827, נשלח חוג'ה לבייג'ינג במלטה ברזל ובהמשך הוצא להורג, בזמן שהאימפריה של צ'ינג קיבלה את השליטה מחדש בשטחן האבוד.
מלחמת האופיום הראשונה.
בתקופת הקיסר דאוגואנג, סין חוותה בעיות משמעותיות הקשורות לאופיום, שהובא לסין על ידי סוחרים בריטים. אופיום החל לטפטף לסין בתקופת שלטונו של קיסר יונגג'נג, אך הוגבל לכ-200 שדות בשנה. בתקופת יונגג'נג עלתה כמות זו ל-1,000 שדות, ל-4,000 שדות בעידן הג'יאקינג ולמעלה מ-30,000 שדות בתקופת דאוגואנג. הקיסר דאוגואנג פרסם צווים אימפריאלים רבים האוסרים על מסחר באופיום בשנות העשרים והשמונים של התשע עשרה. הוא מינה את לין זקסו כמפקח קיסרי ליישום הצווים שביצועם הוביל למלחמת האופיום הראשונה. כאשר נראה היה שסין מפסידה במלחמה לין זקסו הפך שעיר לעזאזל והקיסר דאוגואנג הסיר את סמכותו וגירש אותו לעיר יילי. ההפסד במלחמה חשף את נחיתותה הטכנולוגית והצבאית של סין לעומת המעצמות האירופיות ובעקבותיה נאלצה סין להעביר את הונג קונג לבריטים בחוזה נאנג'ינג באוגוסט 1842.
אנטי-נצרות.
בשנת 1811 נוספה לחוקה סעיף גזר דין על אירופים למוות בגין הפצת הקתוליות בחוק הנקרא "איסורים על מכשפים ומכשפים" (禁止 師 巫 邪術) בחוק המשפטי של צ'ינג הגדול. הפרוטסטנטים קיוו שממשלת צ'ינג תבחין באפליה בין פרוטסטנטיות וקתוליות, מכיוון שהחוק הזכיר את האחרונים בשמם, אך לאחר שמיסיונרים פרוטסטנטיים מסרו ספרים נוצריים לסינים בשנת 1835 ו-1836, דרש קיסר דאוגואנג לדעת מי הם "הילידים הבוגדים" שבגואנגג'ואו שסיפקה להם ספרים נוצרים.
מותו ומורשתו.
הקיסר דאוגואנג נפטר ב-26 בפברואר 1850 בארמון הקיץ הישן, 8 ק"מ מצפון-מערב לבייג'ינג. הוא היה קיסר צ'ינג האחרון שהלך לעולמו בארמון הזה,לפני שנשרף על ידי חיילים אנגלים וצרפתים במהלך מלחמת האופיום השנייה, עשור אחר כך. דאוגואנג הוחלף על ידי בנו הבכור שנשאר בחיים, יהזו, שלבסוף נקרא קיסר שיאנפנג. הקיסר דאוגואנג לא הצליח להבין את כוונתם או נחישותם של האירופאים, או את הכלכלה הבסיסית של מלחמה בסמים. אף על פי שהאירופאים היו מרוחקים מספר אלפי קילומטרים מארצות מולדתם, הם יכלו להביא כוח אש עדיף בהרבה בכל נקודת עימות לאורך החוף הסיני. ממשלת צ'ינג הייתה תלויה מאוד בהמשך זרם המיסים מדרום סין דרך התעלה הגדולה, שכוח המשלוח הבריטי ניתק בקלות בג'נג'יאנג. לקיסר דאוגואנג הייתה בסופו של דבר הבנה לקויה של הבריטים והמהפכה התעשייתית שעברו בריטניה ומערב אירופה, והעדיף להעלים עין משאר העולם, אם כי ככל הנראה המרחק מסין לאירופה שיחק תפקיד. נאמר כי הקיסר כלל לא ידע היכן נמצאת בריטניה בעולם. שלטונו של 30 שנה הציג את ההתקפה הראשונית של האימפריאליזם המערבי ואת הפלישות הזרות שיעסיקו את סין, בצורה כלשהי, במשך מאה השנים הבאות.
קיסר דאוגואנג נקבר במתחם המאוזוליאום של מו (慕; מואר "געגוע" או "אדמירציה"), המהווה חלק מקברי צ'ינג המערביים, 120 ק"מ דרומית-מערבית לבייג'ינג. קיסר דאוגואנג היה קיסר צ'ינג האחרון שהצליח לבחור יורש בין בניו שכן לממשיכי דרכו היה רק בן אחד שנותר בחיים או לא היו להם צאצאים.
קיסר דאוגואנג
וילמוש פמש בק
וילמוש פמש בק (בהונגרית: Fémes Beck Vilmos; בודפשט, 18 בפברואר 1885 – בודפשט, 16 בדצמבר 1918) היה צורף, מדליסט ופסל הונגרי-יהודי שנפטר ממחלה בטרם עת בגיל 33. הוא אחיו הצעיר של הפסל פילפ אדן בק.
ביוגרפיה.
וילמוש היה בנם של פאל בק וארנסטין גולד. הוא החל את לימודיו בגיל צעיר בבית מלאכה לצורפות, והיה אמן ברונזה מתלמד אצל האמן לאסלו ונדראק. ההדרכה האמנותית הראשנה ניתנה לו על ידי אחיו הגדול, הפסל ההונגרי-יהודי פילפ אדן בק. הוא למד אחר כך צורפות ועיצוב בשיעורי ערב בבית הספר לאמנויות שימושיות. כבר בגיל 18 היה אומן מיומן וניתן לראות שתי קעריות פח בעיצוב שלו מהתקופה הזו שמוצגות במוזיאון לאומנויות שימושיות בבודפשט. הוא זכה במדליות זהב בתערוכה הבינלאומית במילאנו בשנת 1906 עם חפצי הצורפות שלו. תחילה עבד בדרזדן ואחר כך במושבת האומנים של דרמשטאדט לצד האדריכל האוסטרי יוזף מריה אולבריך, שעל הרהיטים פרי תכנונו תכנן וייצר בק ציפויי מתכת, למעשה אביזרי ברזל ואביזרי קיבוע. בשנת 1907 נסע ללונדון ולפריז במלגה ממלכתית ואז החל לעבוד באופן עצמאי לצד ג'ורג' רומר. הוא חזר להונגריה בשנת 1909 והחל להכין את המדליות, את פסלי הברונזה הקטנים ואת פסלי הדיוקנאות שלו. אשתו הייתה מריה פרידריק, איתה התחתן ב־25 ביוני 1911 בבודפשט.
קריירה.
הייחודיות והאישיות האמנותית שלו התפתחה במהירות ויצירותיו הוצגו בתערוכות השנתיות של השמונה ובבית האמנים. עד מהרה התבלט באמנות עיצוב וייצור המדליות שלו, תחילה במדליית לכנר. לפני מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל הזמנה גדולה יחסית, עיצב שתי דמויות ברונזה במהלך בניית וילה שיפר (1910-1912) ועיצב כמעצב פנים את האולם בוילה. בוילה זו השוכנת ברחוב מונקצ'י מיהאי 19 ברובע 6, עדיין ניתן לראות את בריכת הפרחים של משיש קרארה, המתארת ארבע דמויות. כפסל הוא יצר פסלים קטנים ברוח המגמות המודרניות של ראשית המאה העשרים בסגנון ( האר נובו, הקונסטרוקטיביזם, הקוביזם והאקספרסיוניזם) אך עד מהרה מצא את סגנונו האינדיבידואלי. הוא התגייס למלחמה בשנת 1914, שירת לכל אורך המלחמה ושב הביתה חולה בשנת 1918. לאחר מותו בטרם עת, ארגן סלון האמנות בֶּלְוֶודֶר תערוכת מורשת של עבודותיו בשנת 1923. תערוכת זיכרון אורגנה לכבודו בבודפשט בשנת 1945 ובסקשפהרוואר במוזיאון המלך אישטוואן הקדוש בשנת 1985. חלק מיצירותיו הן בבעלות פרטית או נהרסו, רבות מיצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה.
לקריאה נוספת.
בשפת המקור:
בתרגום לעברית:
ויקטור ארדאי