קוריאה הצפונית עדיין לא שבה למצב בו היא מסוגלת לספק לעצמה את המזון והיא תלויה בסיוע חיצוני מקוריאה הדרומית, סין, ארצות הברית, יפן, האיחוד האירופי ומדינות אחרות. ב-2002 ביקשה קוריאה הצפונית להפסיק את משלוחי המזון.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 דיווחה תוכנית המזון העולמית שעלול להיווצר מצב שהרעב ההמוני יתרחש שוב בקוריאה הצפונית והממשלה דיווחה שהיא גייסה מיליונים מתושבי הערים לסיוע לחקלאים בגידול האורז. ב-2012 דווח מטעם תוכנית המזון העולמית שסיוע מזון יישלח שוב לקוריאה הצפונית מוקדם ככל האפשר.
ייצור המזון גדל מ-2.7 מיליוני טונות ב-1997 ל-4.2 מיליוני טונות ב-2004. ב-2008 המשיך המחסור במזון להוות בעיה בקוריאה הצפונית, אף על פי שממדי משבר זה היו מצומצמים יותר בהשוואה למשבר של שנות התשעים. שיטפונות שאירעו ב-2007 וצמצום סיוע המזון החריפו את הבעיה.
ב-2011, במהלך ביקור שערך בקוריאה הצפונית, דיווח נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ששליש מילדי קוריאה הצפונית סבלו מתת-תזונה וצמיחתם הואטה בשל המחסור במזון. הוא גם ציין שממשלת קוריאה הצפונית הפחיתה את צריכת המזון היומית מ-1,400 ל-700 קלוריות (לשם השוואה, צריכת המזון היומית הנורמלית באירופה עומדת על 2,000 עד 2,500 קלוריות).
אזרחי קוריאה הצפונית שערקו דיווחו בספטמבר 2010 שהרעב חזר לארצם. ב-2012 דווח שגובהם הממוצע של ילדי הגנים בקוריאה הצפונית נמוך ב-3 עד 8 ס"מ בהשוואה לשכניהם בקוריאה הדרומית. כ-45% מהילדים הצפון קוריאנים מתחת לגיל חמש סובלים מתת תזונה ואוכלוסיית ילדי הקוטג'בי גדלה בהתמדה. רוב תושבי קוריאה הצפונית זוכים לאכול בשר רק בחגים, כלומר בימי ההולדת של קים איל-סונג ושל קים ג'ונג-איל.
על פי דיווח של העיתון היפני "טוקיו שימבון" מאפריל 2012, מאז מותו של קים ג'ונג-איל בדצמבר 2011, מתו כ-20,000 איש ברעב במחוז דרום חוואנגחאייה. בדיווח נוסף של סוכנות ידיעות יפנית מינואר 2013 נמסר שמחוזות צפון ודרום חוואנגחאייה מתו יותר מ-10,000 איש מרעב. סוכנויות ידיעות בינלאומיות נוספות החלו להפיץ ידיעות בנוגע לתופעת הקניבליזם. אף על פי כן, במרץ 2013 דיווחה תוכנית המזון העולמית על מצב של תת-תזונה ומחסור במזון, אך לא על רעב המוני. ב-2016 דיווחה הוועדה לזכויות הילד של האו"ם שקיימת ירידה רצופה בשיעור תמותת התינוקות מאז 2008. ניתוח מדעי שנערך ב-2016 מצא שמאז שנות התשעים השתפר המצב ושרמות התזונה והבריאות בקוריאה הצפונית זהות לאלו שבמדינות מתפתחות אחרות.
תקנה - הפורום למניעת הטרדות מיניות
קרן של&quot;ם
טליורייד (קולורדו)
טליורייד (באנגלית: Telluride) היא העיירה הגדולה ביותר ומושב המחוז במחוז סן מיגל בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000 היו ביישוב 2,221 תושבים ובמפקד האוכלוסין של 2010 היו בעיירה 2,325 תושבים.
העיירה החלה כמחנה כורים על גדות נהר סן מיגל במערב הרי סן חואן. זהב נתגלה לראשונה בהרים שמעל טליורייד ב-1875 ובעקבות הגילוי קם היישוב שקדם לטליורייד. העיירה עצמה נוסדה ב-1878 בשם "קולומביה" (Columbia), אבל בשל הבלבול עם עיירה בקליפורניה באותו שם, שונה שמה לטליורייד ב-1887, בשל המינרל זהב טלוריד (AuTe2, טליורייד בהגייה האמריקנית) תרכובת של זהב וטלור המצוי במקומות אחרים בקולורדו. מינרל זה מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, ומכאן שהעיירה קרויה על שם מינרל שמעולם לא נכרה מסביבתה. עם זאת, במכרות שבאזור נתגלו תרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
טליורייד שוכנת בקניון. הרים תלולים מיוערים וצוקים מקיפים אותה כשמפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls) שוכנים בראש הקניון. הריסות של מכרות ישנים רבים מנמרות את מורדות ההרים. מעלית גונדולה חופשית מקשרת בין טליורייד לעיירה הנלווית מאונטיין וילאג' (Mountain Village), בבסיס אזור הסקי. טליורייד והאזור שסביבה מופיעים בהבלטה בתרבות הפופ. העיירה היא נושא לכמה שירי פופ. היא ידועה במיוחד בשל אתר הסקי והמורדות במהלך החורף, כמו גם מגוון הפסטיבלים בקיץ.
הנפה ההיסטורית של טליורייד (Telluride Historic District), הכוללת חלק נכבד מהעיירה, רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) והיא גם אחד מציוני הדרך הלאומיים ההיסטוריים של קולורדו (National Historic Landmarks in Colorado).
היסטוריה.
תקופת הכרייה.
זהב נתגלה לראשונה בקולורדו סמוך לדנוור של ימינו, וגילויו הוביל לבהלה לזהב של קולורדו ב-1858. עורק הזהב סמגלר (Smuggler – "מבריח") וזהב בגדות הנהר סן מיגל, נתגלו ב-1875. ג'ון פאלון (John Fallon) רכש זיכיון באגן מרשל מעל טליורייד ב-1875 וההתיישבות המוקדמת בטליורייד קמה בעקבותיו. העיירה עצמה נוסדה ב-1878. טליורייד נקראה במקור "קולומביה", אבל בשל הבלבול בינה לבין קולומביה בקליפורניה, החליף משרד הדואר המקומי את השם ב-1887. העיירה קרויה על שם תרכובות עפרה יקרות ערך של היסוד הכימי טלור, יסוד מטלואידי היוצר טלורידים (טליורייד בהגייה האמריקנית) טבעיים. הבולטים בהם טלורידים של זהב וכסף. אף על פי שזהב טלוריד (AuTe2) מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, המכרות שבאזור עשירים בתרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
טליורייד התפתחה באיטיות בשל מיקומה המבודד. ב-1881 נסלל כביש אגרה ביוזמתו של איש העסקים אוטו מיארס (Otto Mears; 1931-1840) שאפשרו גישה לעגלות בדרך שבה קודם עברו רק פרדות משא, דבר שהוביל להגדלת מספר התושבים בטליורייד, אבל הובלת עפרת הזהב מהעמק הייתה עדיין יקרה.
ביוני 1889 שדד בוץ' קסידי את בנק סן מיגל ואלי בטליורייד. זה היה הפשע המתועד הראשון שלו. הוא יצא מהבנק עם 25,580 דולר, ואחר-כך התפרסם כשודד בנקים.
ב-1891 הגיע לטליורייד קו הרכבת של ריו גראנדה סאותרן (Rio Grande Southern), שגם אותו הקים מיארס, ובמקום הוקמו מתקנים שונים של חברת הרכבת. הקו המשיך הלאה במעלה העמק והסתיים ליד מכרה פנדורה (Pandora), כשהוא משרת את המכרות ואת העיירה עד 1952. התחבורה הזולה והאמינה אפשרה לכורים ולסחורות להגיע אל העיירה ולהוביל את עפרות הזהב אל מפעלי הזיקוק. הרכבת הובילה לפריחה חסרת תקדים, אבל קצרה, של טליורייד לפני הבהלה של 1893.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו סכסוכי עבודה במכרות סמוך לטליורייד. המשמר הלאומי של קולורדו נקרא לסייע והיו הרוגים משני הצדדים. איגודים מקצועיים נוסדו כשהכורים הצטרפו לפדרציית הכורים המערבית (Western Federation of Miners) ב-1896. שביתות שהוכרזו על ידי האיגודים ב-1899 הובילו את רוב המכרות להעניק לכורים שלושה דולר ליום עבודה של שמונה שעות בתוספת תשלום בגין דמי לינה של דולר. בתקופה ההיא עבדו הכורים במשמרות של 10 עד 12 שעות והמכרות פעלו 24 שעות ביממה. תנאי העבודה היו מסוכנים: מכרות מעל גובה של 3,600 מטרים, היעדר אמצעי בטיחות, ומזג אוויר קשה במיוחד בחודשי החורף. אפילו המגורים נבנו בצורה מסוכנת על מורדות ההרים.
אי השקט התעשייתי בטליורייד התרחש על רקע מאבק ברחבי מדינה בין כורים ובעלי המכרות. בלקלי ולס (Bulkeley Wells; 1931-1872) היה אחד ממפעילי המכרות שהיה ידוע בעוינות הגדולה שלו לאיגודים המקצועיים. בראש איגוד הכורים של טליורייד עמד וינסנט סיינט ג'ון. היעלמותו של שומר המכרה ויליאם בארני (William Julius Barney), שוולס הכריז כי נרצח, גרמה להתעניינות ברמה לאומית. ההאשמות, העוינות, קרב היריות, והגירושים שבאו עקב כך היו חלק ממאבק מתמשך ברחבי קהילות הכורים של קולורדו שכונו אחר-כך מלחמות העבודה של קולורדו.
ב-1891 שילב היזם לושיוס נאן (Lucien Lucius Nunn; 1915-1853) כוחות עם ג'ורג' וסטינגהאוס בבניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית איימס (Ames Hydroelectric Generating Plant), תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה בעולם לזרם חילופין, בסמוך לטליורייד. ביתו של נאן מצוי כיום בפינת הרחובות אספן וקולומביה בטליורייד, ולידו הבית שרכש עבור המהנדסים שילמדו הנדסה הידרו-אלקטרית. תחנת הכוח סיפקה חשמל למכרה גולד קינג (Gold King Mine) במרחק 5 קילומטרים. הייתה זו ההדגמה המוצלחת הראשונה בעולם של העברת זרם חילופין בעוצמה תעשייתית למרחקים שהשתמשה בשני אלטרנטורים בני 100 כוחות סוס של וסטינגהאוס, האחד פועל כגנרטור המייצר זרם חילופין חד פאזי של 3,000 וולט בתדירות של 133 הרץ והשני שימש מנוע של זרם חילופין. תחנת כוח הידרואלקטרית זו קדמה לתחנה של וסטינגהאוס במפלי ניאגרה בארבע שנים. נאן ואחיו פול בנו תחנות כוח בקולורדו, יוטה, איידהו, מונטנה, מקסיקו ותחנת הכוח אונטריו במפלי ניאגרה בצד הקנדי. נאן פיתח התעניינות נלהבת בחינוך כחלק מחברות החשמל שלו, ובשיתוף עם מדענים מאוניברסיטת קורנל בנה את בית טליורייד באוניברסיטת קורנל בשנת 1909 כדי ללמד את התלמידים המבטיחים הנדסת חשמל. מאוחר החל נאן יחד עם צ'ארלס דוליטל וולקוט (Charles Doolittle Walcott), את המוסד ללא כוונת רווח, אגודת טליורייד (Telluride Association), המקדם חינוך של צעירים. נאן יסד את קולג' דיפ ספרינגס (Deep Springs College) בקליפורניה ב-1917. כל היוזמות בתחום החינוך של נאן ממשיכות גם כיום. כל שנה מכבד פסטיבל טליורייד טק (Telluride Tech Festival) את וסטינגהאוס, נאן וטסלה, יחד עם מדענים ואנשי טכנולוגיה מובילים של ימינו.