איש האלהים מיהודה בא לבית אל ביום חג חנוכת המזבח, ומצא שם את ירבעם עומד על המזבח להקטיר. איש האלהים קרא אל המזבח ("מזבח מזבח") ונבא עליו, שעתיד לבא מלך "לבית דוד יאשיהו שמו" ולטמא את המזבח - . כדי לחזק את דבריו, ולהדגים את החרבת הבמות בידי יאשיהו, הנביא עשה מופת, שבו נהרסה במת העגלים.
ירבעם בן נבט הושיט את ידו בתנועת רמיזה לעבדיו וקרא להם לעצור את איש האלהים מיהודה, כדי להביאו לדין ולדונו כדין נביא שקר, אך ידו לקתה בשיתוק, בדיוק בזמן שהתרחש המופת של המזבח. בצר לו, פנה ירבעם אל איש האלהים וביקש ממנו שיתפלל בעדו ("חל נא את פני ה' אלהיך"). ואכן, איש האלהים התפלל, ותפילתו התקבלה ("ותהי כבראשנה"). עם זאת, סירב איש האלהים להענות להזמנותו האדיבה של המלך לבא אל ביתו ולסעוד את לבו. הוא נימק את סירובו במצוות ה' עליו, שאסר עליו לאכול לחם ולשתות מים בבית אל, ואף לא התיר לו לשוב למקומו באותה דרך שהלך בה לבית אל. וכך, עזב איש האלהים את העיר, כשהוא מציית לכל האיסורים שאסר ה' עליו.
נביא זקן שישב בבית אל, ככל הנראה נביא שקר, שמע מבניו על מעשי איש האלוהים, הלך בעקבותיו, והזמין אותו לאכול בביתו. משסירב איש האלוהים, בהתאם לציוויים שקבל, שיקר ואמר לו שהוא קיבל נבואה סותרת, המצווה אותו להביא את איש האלוהים אל ביתו ולהאכיל אותו. איש האלוהים השתכנע מדברי הנביא הזקן, והלך אל ביתו בבית אל לאכול. לאחר שסיימו את הסעודה, התנבא נביא השקר נבואת אמת, המוכיחה את איש האלוהים שעבר על הנבואה שקיבל, ומודיעה לו על עונשו ("לא תבא נבלתך אל קבר אבותיך"). בדרכו חזרה ליהודה, איש האלהים נהרג בידי אריה ש"שברו", אבל לא אכלו. בנוסף, לא פגע האריה בחמור שרכב עליו איש האלהים, ושניהם, האריה והחמור, לא עזבו את הגופה. הנביא הזקן, בא ומצא את גופת איש האלוהים, ולקח אותה כדי לקברה בעירו (ובכך התקיימה הנבואה על העונש). הזקן ציווה על בניו, שבמותו יניחו את עצמותיו בסמוך לעצמות איש האלהים, כדי שעצמותיו ימלטו מגזרת הפורענות שנגזרה על המזבח ועל המשתמשים בו, משום שהוא יודע .
האפילוג.
ב מתוארים ביעור עבודת האלילים וריכוז הפולחן בבית המקדש על ידי יאשיהו מלך יהודה. בפסוקים טז-יח מתוארים מעשיו בבית אל. תיאור זה מתייחס ישירות לסיפור על איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל.
על פי המתואר, יאשיהו הוציא עצמות אדם מן הקברים שבקרבת מקום כדי לשרפם על המזבח בבית אל ובכך לטמאו. הוא עצר כאשר הבחין במצבה בולטת על אחד הקברים. כששאל לגביה נאמר לו שזהו קברו של הנביא מיהודה שניבא על מעשיו אלה של יאשיהו בבית אל. יאשיהו ציווה להניח לעצמות הנביא, ומאחר שבקבר הנביא מיהודה נקברו גם עצמות הנביא מבית אל, ניצלו בזכותו גם עצמותיו.
תיחום הסיפור, אחדותו הספרותית, ומסגרת העריכה שלו.
מקובל לתחום את היחידה הספרותית לפרק יג, א-לב. ד"ו ואן וינקל הציע לכלול בתחום הסיפור גם את יב, כה-לג ואת יג, לג-לד. הזיקה הספרותית בין הסיפור לבין האפילוג שבמלכים ב איננה ברורה לחלוטין. לדעת חלק מהחוקרים, האפילוג היה מעיקרו סיומו של הסיפור, וההפרדה בין גוף הסיפור לאפילוג, ושיבוצו של הראשון בתיאור ימי ירבעם ושל השני בתיאור ימי יאשיהו, הם מעשה ידי עורך.
הסיפור חריג באופיו, מורכב ורב תהפוכות, וקשה למצוא בו רעיון מלכד או מסר ברור. מאפיינים אלה הובילו חלק מהחוקרים לפקפוק באחדותו הספרותית ולמסקנה שהסיפור כפי שהוא לפנינו הוא פרי התפתחות ספרותית מורכבת.
נושאים בפרשנות.
מפרשי הסיפור העלו שאלות פרשניות רבות על הסיפור. השאלות הבולטות הן שאלת מטרתו של הנביא הזקן בהחלטתו להכשיל את איש האלוהים באכילה בביתו, והשאלה מדוע לא נראה שהוא נענש על על כך.
במדרש.
רבי אבא בר כהנא דרש מלשון "מזבח מזבח" שאיש האלהים קרא לשני מזבחות העגלים, שבבית אל ושבדן. בנוסף, הוא דרש מהכפילות "וזבח עליך את כהני הבמות המקטירים עליך, ועצמות אדם ישרפו עליך" שכשאיש האלהים אמר עצמות אדם, הוא לא התכוון לעצמות כהני הבמות, אלא לעצמות ירבעם, ומפני שחלק כבוד למלכות לא פירש איזה אדם מדובר. רב אידי בר אבין דרש מכך שידו של ירבעם יבשה רק כאשר שלח אותה על הצדיק, ולא כששלח אותה להקטיר לעגל, שה' חס על כבודו של צדיק יותר מכבוד עצמו. יש מחלוקת אמוראים מה הסיבה שירבעם קרא לה' "אלהיך", אמורא אחד סבר שירבעם נשאר במרדו וטען שה' הוא לא אלוהיו, ואמורא אחר סבר שירבעם לא היה יכול להגיד שה' הוא אלוהיו תוך כדי שהוא מקריב לעגל. ר' יהושע בן לוי דרש מלשון "כבראשונה" שלאחר שידו של ירבעם נרפאה מהשיתוק, הוא המשיך לעשות את שעשה קודם לשיתוק, כלומר, להקריב לעגל.
מדרש סדר עולם מתארך את האירועים לט"ו בחשוון ב'תתקס"ד.
פומביות הדיון
פומביות הדיון היא עקרון יסוד במערכת המשפט בישראל המגלם את אחת מהזכויות החוקתיות הבסיסיות במשטר דמוקרטי, היא זכות הציבור לדעת, ואשר מהווה את אחת הערובות העיקריות לתקינותו של ההליך המשפטי. ככלל, בית המשפט ידון בפומבי, אלא אם כן נקבע אחרת בחוק או אם בית המשפט הורה אחרת (בהתבסס על הוראת חוק מסוימת).
היסטוריה.
ועדה בראשות צביקה דולינגר המליצה לשדר דיונים מבתי המשפט. לאורך השנים התקיימו מספר פיילוטים במטרה לבחון שידור אודיו ווידאו מדיוני בתי המשפט, בין אם באופן ישיר ובין אם בהשהייה.
ב-16 באפריל, דיון בתקנות שעת חירום העוסקות בשימוש ביכולות שב"כ לצורך מאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל צפוי להיות הדיון הראשון שישודר לצפייה, ביוזמת השופט חנן מלצר.
המסגרת החוקית.
לפי ל ו לחוק בתי המשפט, ברירת המחדל היא כי בית המשפט ינהל את הדיון באופן פומבי ויאפשר למי שחפץ בכך להיחשף לפרטיו ואף להיכנס אל אולם בית המשפט ולצפות בהליך. עיקרון פומביות הדיון נועד להבטיח כי המידע אודות ההתרחשויות באולם בית המשפט ועל אודות פעולותיה של הרשות השופטת יהיה גלוי לציבור ויאפשר שקיפות, פתיחות וביקורת ציבורית.
מספר עקרונות עומדים ביסודו של עיקרון פומביות הדיון:
חריגה מעיקרון פומביות הדיון.
על אף חשיבותו הרבה של עיקרון פומביות הדיון, עיקרון זה אינו מוחלט ולעיתים יש לאזנו אל מול עקרונות ואינטרסים מתחרים.
יחסיותו של עקרון פומביות הדיון מוצאת ביטוי, בין היתר, בהגבלות שונות על הפומביות הקבועות בהוראות חוק בתי המשפט ובחוקים שונים אחרים.
דיון בדלתיים סגורות.
לפי , בית המשפט יהיה רשאי לדון בעניין מסוים (כולו או מקצתו) בדלתיים סגורות לשם השגת אחת (או יותר) מהמטרות הבאות:
גם אם קבע בית המשפט כי הדיון יתנהל בדלתיים סגורות, רשאי הוא להרשות לאדם מסוים (או מספר אנשים) להיות נוכחים בדיון (או בחלקו).
איסור פרסום וצילום.
על מנת לפרסם פרט כלשהו על דיון שהתנהל בדלתיים סגורות יש לקבל אישור על ידי בית המשפט. כמו כן, נדרש אישור דומה במקרה ומעוניין אדם לצלם בתוך אולם בית המשפט או לפרסם צילום זה.
בנוסף לסיטואציה של דיון בדלתיים סגורות, קיימים מספר מקרים נוספים בהם יאסור בית המשפט פרסום פרטים מאולם הדיונים (ללא קבלת אישור):
בנוסף למקרים אלו, רשאי בית המשפט לאסור פרסום של דיון לשם הגנה על ביטחונו של בעל דין, עד או אדם אחר ששמו הוזכר בדיון או לשם מניעת פגיעה חמורה בפרטיות של אחד מהם, לשם מניעת פגיעה בפרטיות של אדם בשל חשיפת מידע רפואי עליו או לשם מניעת פגיעה בפרטיותו של אדם עם מוגבלות שכלית או של אדם עם מוגבלות נפשית (כהגדרתם בחוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית)).
שיקולים בחריגה מפומביות הדיון.
בבואו לבחון בקשה לקיום דיון בדלתיים סגורות ולחרוג מעיקרון פומביות הדיון, יבחן בית המשפט מספר שיקולים:
ככלל, בית המשפט יעתר לסטות מעיקרון פומביות הדיון ויאפשר דיון בדלתיים סגורות במקרים חריגים בלבד.
אבא יוסי חליקופרי איש טבעון
אַבָּא יוֹסֵי חֲלֵי קוּפְרִי אִישׁ טִבְעוֹן היה תנא בדור החורבן. מקום מוצאו, על פי שמו, הוא היישוב הקדום טבעון שבגליל התחתון.
אבא יוסי חליקופרי נזכר פעם אחת במשנה, בקשר להלכה בעניין טומאה שנמסרה בשמו:
בתקופת פעילותו נזכר בתוספתא מעשה ברבי מאיר שקרא את המגילה בפורים בבית הכנסת בטבעון, וכן נזכר דרשן בן עירו בשם חנינה איש טבעין.
סופוצ'קיניה
סופוצ'קיניה (בבלארוסית: Сапоцкін, ספוצקין; בפולנית: Sopoćkinie; ברוסית: Сопоцкин, סופוצקין) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
לסופוצ'קיניה הוענקו זכויות עיר בשנת 1560. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סופוצ'קיניה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו, ובתים של יהודים ביישוב הוחרמו, תוך גירוש יהודים אמידים לסיביר. בתקופה הסובייטית הסבו השלטונות את בית המדרש בעיירה למקום בילוי.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים לאחר הפצצות כבדות, בהן נהרגו יהודים רבים. בימים הראשונים לכיבוש רצחו הגרמנים את רב הקהילה, מרדכי אליהו רבינוביץ', ובכירים נוספים בקהילה, וגייסו את יהודי היישוב לעבודות כפייה. בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו בן בניין אחד שהוקם בה, בו הצפיפות הייתה רבה.