ב-11 באפריל הגיעה לג'ונסטון הידיעה שגנרל רוברט א' לי נכנע (עם כול כוחות הקונפדרציה בווירג'יניה) באפומטוקס קורט האוס; בעקבות זאת הוא שלח לשרמן בקשה למשא ומתן על תנאי כניעה. ב-18 באפריל, שלושה ימים לאחר רצח אברהם לינקולן, חתם ג'ונסטון על הסכם הפסקת אש עם שרמן, בחוות בנט פלייס אשר ליד תחנת דרהאם. שרמן נקלע לצרות פוליטיות מכיוון שהציע לג'ונסטון הסכם כניעה שכלל נושאים פוליטיים כמו גם צבאיים, מבלי שקיבל אישור לכך מגרנט או מממשלת ארצות הברית. עניין זה יצר בלבול שנמשך עד 26 באפריל, כאשר ג'ונסטון הסכים לתנאים צבאיים בלבד, בדומה לתנאים שהוצעו לגנרל לי באפומטוקס קורט האוס, ונכנע רשמית עם כול כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, ג'ורג'יה ופלורידה.
הפשיטה של וילסון, מערכת מוביל, וכניעתו של פורסט (מרץ - מאי 1865).
בעקבות הניצחון בנאשוויל, שלח מייג'ור ג'נרל ג'ורג' הנרי תומאס את מייג'ור ג'נרל ג'יימס ה' וילסון להרוס את מה שנותר מן התשתית הצבאית והתעשייתית באלבמה וג'ורג'יה, מדינות הליבה של הקונפדרציה. בנוסף, שלח תומאס את מייג'ור ג'נרל אדוארד קאנבי לכבוש סוף סוף את מוביל, לאחר שזו נשארה בידי הקונפדרציה למרות ניצחונו של אדמירל פאראגוט במפרץ מוביל.
בסוף מרץ יצא וילסון עם גייס הפרשים של הפיקוד הצבאי של המיסיסיפי לפשיטה במרכז אלבמה, עם הוראות להרוס את יתרת התשתית התעשייתית של הקונפדרציה באזור, בייחוד באליטון (ברמינגהאם של ימינו) וסלמה. הכוח היחידי שנותר להתמודד מול וילסון היה חיל הפרשים של נייתן בדפורד פורסט. אליטון נפלה בידי כוחות האיחוד ב-29 במרץ, לפני שפורסט הספיק לרכז את כוחותיו. יחידה בפיקודו של בריגדיר ג'נרל ג'ון ט' קרוקסטון החריבה את המפעלים באזור, וב-4 באפריל שרפה את אוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה. העיר סלמה נכבשה ב-2 באפריל לאחר קרב, שהיה הקרב האחרון, והתבוסה, של פורסט. לאחר שהרס את המפעלים ומסילות הרכבת באזור, המשיך וילסון מזרחה לעבר ג'ורג'יה. הוא תפס את הגשר על נהר צ'טהוצ'י בקולומבוס, ג'ורג'יה, תוך כדי לחימה, והמשיך לעבר מייקון; כאן, ב-21 באפריל, הגיעה אליו ידיעה משרמן "לחדול מפעולות מלחמתיות נוספות ומעשי הרס עד אשר תשמע על חידוש מעשי האיבה".
קאנבי, אשר פיקד על המחלקה הצבאית של מערב מסיסיפי, נחת באמצע מרץ ליד הכניסה למפרץ מוביל, התקדם לאורך החוף המזרחי עד מבצר ספאניש פורט, והטיל עליו מצור ב-27 במרץ. ב-1 באפריל הגיעו כוחות האיחוד בפיקוד פרדריק סטיל במסע יבשתי מפנסקולה, והחלו במצור על מבצר פורט בלייקלי. ב-8 באפריל פתחו כוחות האיחוד בהפגזה על ספאניש פורט מתשעים תותחי שדה, ובעקבותיה הסתערות חיל רגלים מחצה את המגינים. ביום למחרת עבר קאנבי לתקוף את פורט בלייקלי, וכבש גם אותו. קרבות אלה הכריחו את מייג'ור ג'נרל דאבני מאורי, מפקד העיר מוביל מטעם הקונפדרציה, לפנות את העיר.
כאשר קיבל לוטננט ג'נרל ריצ'רד טיילור, מפקד כוחות הקונפדרציה באלבמה, מיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה, את הידיעה על כניעתם של לי וג'ונסטון, הוא נכנע עם כוחותיו ב-4 במאי, בעוד פורסט נכנע רשמית ב-9 במאי. ב-20 במאי השתלטו הפרשים של וילסון רשמית על טאלאהאסי, פלורידה, הבירה האחרונה להיכנע ממזרח למיסיסיפי. בכך הסתיימו הפעולות הצבאיות בגיזרה המערבית. יחידה מן הפרשים של וילסון לכדה את ג'פרסון דייוויס נשיא הקונפדרציה ב-10 במאי ליד .
רשימת קרבות יבשה עיקריים.
קרבות היבשה הקשים ביותר בזירה המערבית, על פי מספר האבדות (הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים), היו:
פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג
פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Friedrich II Eugen., Herzog von Württemberg; נולד ב-21 בינואר 1732 - מת ב-23 בדצמבר 1797), היה דוכס וירטמברג בין השנים 1795–1797.
ביוגרפיה.
ילדותו.
פרידריך אויגן נולד ב-21 בינואר 1732 בשטוטגרט שהשתייכה לדוכסות וירטמברג, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'. במהלך מלחמת שבע השנים לחם פרידריך אויגן לצד פרידריך הגדול, ולאחר מכן קבע את מושבו במונבליאר, שהייתה מובלעת של וירטמברג בצרפת, ובשנת 1786 מונה על ידי אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג למושל המחוז מטעמו. בשנת 1779 קנה פרידריך אויגן את טירת הוכברג, אך בשנת 1791 מכר אותה לאחיו. בשנת 1792 מונה פרידריך אויגן למושל נסיכות אנסבך שנמכרה לפרוסיה שנה קודם לכן, על ידי קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך שהיה חשוך ילדים, אולם בשנת 1793 כבשו הצרפתים את הנסיכות. ב-24 באוקטובר 1793 מת אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג, ואחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
שלטונו.
ב-20 במאי 1795 מת אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ופרידריך אויגן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1796 חתם פרידריך אויגן עם הצרפתים על הסכם פריז, ולפיו סופחו לצרפת כל שטחי וירטמברג בגדה השמאלית של הריין, אולם הצרפתים הכירו בשלמות הדוכסות.
פרידריך אויגן נפטר בהוהנהיים ב-23 בדצמבר 1797, ובנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
בשנת 1753 התחתן פרידריך אויגן עם פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה. לזוג נולדו 12 ילדים:
צ'ארלס קולס
צ'ארלס "האני" קולס (באנגלית: Charles “Honi” Coles; 2 באפריל 1911 - 12 בנובמבר 1992) שחקן ורקדן סטפס אמריקאי. היה ידוע בעיקר כמי שגילם את טיטו סוארז בסרט "ריקוד מושחת".
ביוגרפיה.
קולס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. פיתח יכולות ומהירות בלתי רגילות כשרקד ברחובות עיר הולדתו. הוא נסע לניו יורק לראשונה כחלק משלשיית מילר שהיו ידועים בצעדי הסטפס הקשים במיוחד שבוצעו על משטחים קטנים ולא רגילים. בהמשך הופיע בתיאטרון אפולו.
בשנת 1940, רקד קולס עם הלהקה של קאב קאלוויי ושם פגש את צ'ארלס "צ'ולי" אטקינס. במהירות הפכו לצמד המפורסם "קולס ואטקינס". הסגנון שלהם היה מאופיין בריקודי סטפס עם מקצבים מהירים, מקצבי סווינג, סופט שו (מקצב איטי ודינמיקה נמוכה) וצ'אלנג'- דו-שיח בין שני רקדנים כאשר כל רקדן מאתגר את השני. הצמד הופיע יחד במשך 19 שנה.
קולס הביא את עולם הסטפס לבמה הגדולה כאשר הופיע עם להקת הבלט המכובדת "ג'ופרי בלט" בהפקה של אגנס דה מילס שנקראה "שיחות על ריקוד".
קולס הופיע בברודוויי במחזה "גברים מעדיפים בלונדיניות" בשנת 1949. וגם במחזות "סוכר חום מבעבע" ו- "האחד והיחיד", וזכה בפרס טוני ודרמה דסק על הופעתו. באחד המופעים, בעת שעמד על הבמה, במחזה "האחד והיחיד", לקה קולס בשבץ מוחי. הוא לא הצליח לדבר, אך רקד את ריקוד הסטפס מבלי להחמיץ צעד, לאחר מכן נלקח לבית החולים. זמן מה מאוחר יותר החלים קולס מהשבץ וחזר לפעילות.
בשנות 1980, לימד קולס ריקוד והיסטוריה של הריקוד באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית: ייל, קורנל, דיוק ואוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
קולס היה חבר קרוב של הרקדנית ברנדה באפלינו שהייתה לצידו לאורך הקריירה בתחילת שנות ה-70. בשנת 1986 ייסדו קולס, ברנדה בפלינו וטוני וואג את "אורקסטרת הסטפס האמריקאית" כלהקת סטפס ללא מטרות רווח. הלהקה הצליחה מאוד והופיעה במאות הופעות ופרויקטים של קולנוע מסביב לעולם. בין השנים 1989–1995 הלהקה הפעילה מרכז סטפס בניו יורק, בו התקיימו שיעורים הופעות ופעילויות שונות.
בשנת 1979 הופיע בסרט רוקי 2 ובשנת 1984 הופיע ב"מועדון הכותנה". בשנת 1987 הופיע קולס בסרט הקולנוע המפורסם ריקוד מושחת.
בשנת 1991, הוענקה לקולס מדליית כבוד לאומנות על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. ב-12 בנובמבר 1992, נפטר קולס מסרטן. לאחר מותו נכנס להיכל התהילה של הסטפס בשנת 2003. אשתו, מריה אדוארדס קולס נפטרה ב-6 בנובמבר 2009.
המשורר בן האלמוות
המשורר בן האלמוות (באנגלית: The Immortal Bard) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה ב. הסיפור תורגם לעברית לראשונה בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם, ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
באוטוביוגרפיה שלו, "In Memory Yet Green", מתאר אסימוב כיצד המדע הבדיוני הפך בהדרגה ליותר "מכובד", כאשר באותו הזמן, פרופסורים של לימודי ספרות כתבו על מדע בדיוני - אפילו על סיפוריו של אסימוב עצמו - דברים אשר הוא התקשה להבין.
עלילה.
הפרופסור לפיזיקה, ד"ר פיניאס וולש, השתכר קלות והתחיל לדבר עם סקוט רוברטסון, מנחה צעיר לספרות אנגלית. וולש מצהיר בפניו כי הוא יכול "להחזיר את רוחות המתים". הוא ממשיך ומסביר כי על ידי "העברה בזמן", הוא יכול להביא אנשים מהעבר אל ההווה. בהתחלה, רוברטסון מתייחס אל סיפורו של וולש כאל סיפור משעשע, הנגרם כתוצאה מצריכת אלכוהול, והוא מתחיל ליהנות מהשיחה. וולש מספר לו כי הוא ניסה בהתחלה להביא מדענים גדולים מהעבר- ארכימדס, אייזק ניוטון וגלילאו גליליי. אולם, אף אחד מהמדענים לא הצליח להשתלב עם החברה של המאה העשרים והוא החזיר אותם לזמנם; וולש הבין כי הוא צריך למצוא מישהו המסוגל להסתגל, בעל "ראש אוניברסלי".
לכן, וולש החליט להחזיר את ויליאם שייקספיר, שלטענתו הוא בעל מוח גמיש מספיק כדי להבין בני אדם מכל תקופה, והוא יכול להתאים לעולם המודרני ביתר קלות. וולש מוסר ששייקספיר היה להוט לגלות מה הדורות הבאים חושבים עליו, אך כאשר וולש מצא לו ספר ביקורת על שייקספיר, שייקספיר בוכה בכעס "מה לא יסחטו ממילים במשך חמש מאות שנה. חושבני שאדם יכול לסחוט מבול ממטלית לחה!".