ב-11:30 התקרבו המפגינים, וביניהם גאורגי גפון, למקום בו הוצבו החיילים. גפון קרא למפגינים לפרוץ את המחסום. בסך הכול החיילים ירו 4 פעמים. באירוע זה נהרגו כ-40 מפגינים. גאורגי גפון בעצמו הוסתר על ידי פנחס רוטנברג בדירתו של מקסים גורקי.
אירועים דומים התרחשו בכל מקום אחר בו מפגינים התקרבו למחסומי הצבא.
הרוגים.
הגרסה הרשמית הראשונה הייתה שנהרגו 96 איש ו-333 נפצעו, אשר בהמשך עודכנה ל-130 הרוגים ו-299 פצועים. המחקר שנערך בתחילת התקופה הסובייטית קבע שהיו 150–200 הרוגים כ-450–800 פצועים. ולדימיר לנין במאמרו שפורסם ב-31 בינואר 1905 ציין 4600 הרוגים ופצועים. למספר זה אין בסיס באף מספר היסטורי. השמועות דיברו על כך שלבתי החולים של העיר הובאו 1216 הרוגים ומעל 5000 פצועים. אין לכך עדות במסמכי בתי החולים ועדויות הרופאים שפורסמו בתקופה הסובייטית תמכו במניין הנפגעים הרשמי.
לאחר האירוע.
הצאר, שבאותו יום לא היה בסנקט פטרבורג, תיאר אותו כ"כאוב", אולם דיווחים שונים שטפו את העיר והיו הפרות סדר ובזיזות. ההתארגנות של גפון הסתיימה באותו היום והוא עזב במהירות את רוסיה. הוא חזר לרוסיה באוקטובר אותה שנה והיה ניסיון לגייסו שוב מצד המשטרה החשאית. פנחס רוטנברג (מאוחר יותר מייסד חברת החשמל בארץ ישראל), שותף לפעילותיו של גפון במהפכת 1905, דיווח על מגעיו של גפון עם המשטרה לאנשי מפלגתו לשעבר, ואלו דנו אותו למוות. היה זה ככל הנראה רוטנברג עצמו שתלה אותו באפריל 1906.
תוכנית אפשרית להרוג את הצאר.
היו שמועות שבמהלך יום ראשון העקוב מדם, הייתה תוכנית לרציחת הצאר. ראש המשטרה החשאית בסנקט פטרסבורג תיאר תוכנית זו על בסיס מידע שקיבל על שיחה שהתקיימה בין גאורגי גפון לבין מהפכן אחר- פיוטר רצ'נקובסקי. "פתאום שאלתי את גפון, אם יש תוכנית אפשרית להרוג את הצאר. גפון השיב: 'כן, זאת אמת. זו הייתה תוכנית של רוטנברג, לא שלי. נודע לי על כך מאוחר יותר".
אומנם אין לכך סימוכין משום מקור אחר, אך לפי התוכנית של גפון, הצאר לא היה אמור לצאת מהארמון, הוא רק היה צריך להסכים להיפגש עם משלחת הפועלים כשגפון בראשה. אם הצאר היה יוצא מהארמון לכיוון המפגינים, נבחר צוות מפגינים שתפקידו היה להגן על הצאר מכל אפשרות לפגיעה. גפון כתב שהוא בטוח שאם הצאר היה יוצא למפגינים לא היה קורה לו דבר.
יעקב (שליח יחיאל מפריז)
רבי יעקב היה יהודי מצרפת, בן המאה ה-13 (תקופת בעלי התוספות), בחוג של יחיאל מפריז. במקור מסוים מכונה 'רבי יעקב הנזיר'. נשלח כשד"ר לארץ ישראל לגיוס כספים עבור ישיבתו של רבי יחיאל מפריז.
תולדות חייו.
תולדות חייו וכן שנת לידתו ושנת מותו אינם ידועים. מהעובדה שכונה בכתב יד מסוים "יעקב הנזיר" נראה שנהג מנהגי צניעות ופרישות, אך אין הכרח שהכוונה בכינוי זה לנזירות על כל דקדוקיה ההלכתיים. מסופר כי בשנת 1235 נשלח על ידי רבו, רבי יחיאל מפריז, שהיה באותה העת ראש ישיבה, לגייס כספים כשד"ר עבור ישיבתו של רבו. במהלך מסע זה הכין יעקב השליח רשימה של קברי צדיקים בארץ ישראל. על פועלו זה של יעקב השליח מסופר בראשית הרשימה:
ישיבת פריז או ישיבת "פריז" בעכו.
ההיסטוריונים חלוקים ביניהם האם יעקב השליח נשלח מפריז לארץ ישראל על מנת לגייס תרומות ובביקורו זה הכין את רשימת הקברים (כך סבר למשל יצחק בן-צבי). הבעיה באפשרות זאת היא שתושבי ארץ ישראל היהודים היו עניים מאוד באותה העת. לאור זאת לא ברור כיצד הצליח יעקב השליח לגייס כספים דווקא בארץ ישראל.
אפשרות אחרת היא שיעקב השליח נשלח מעכו לגייס כספים עבור ישיבתו של רבו ששכנה בעיר. את התרומות קיבץ מקהילות יהודיות באירופה ובמזרח התיכון וגם בארץ ישראל גופה. בתוך שליחותו בארץ ישראל הכין רבי יעקב את רשימת הקברים. החוקר אברהם יערי בספרו 'שלוחי ארץ ישראל' אוחז באפשרות השנייה. את רשימת הקברים מסביר אברהם יערי כחומר תעמולה שנועד לסייע לו בגיוס התרומות. הבעיות שמתעוררות לפי פירוש זה הם, א. כינויה של הישיבה מדרש הגדול דפריש המלמד על כך שהישיבה הייתה ממוקמת בפריז, שאותה מיישב יערי בכך שהישיבה בעכו נשאה את שם ישיבת פריז שנסגרה ועברה לארץ ישראל. ב. היישוב היהודי בעכו היה באותה עת קטן מאוד, בוודאי קטן מכדי להכיל ישיבה עם שלוש מאות תלמידים. ניתן להסביר את המספר שלוש מאות כלשון גוזמה.
אולם, כבר הוכיחו פרופ' תא-שמע, וכן שמחה עמנואל, כי אף שרבינו יחיאל מפריז התחיל את המסע לארץ ישראל, הוא מעולם לא הגיע אליה, ולכן ברור שהכספים נאספו עבור הישיבה בפריז.
רשימת הקברים.
רשימת הקברים מחולקת לפי ערים. ראשית כותב רבי יעקב השליח על העיר עכו ממנה כנראה יצא למסעותיו. לאחר מכן כותב על הדרך מעכו דרומה לחיפה. בחיפה הוא מציין כנראה את מערת אליהו הנביא. מחיפה ממשיכה הדרך אל מגידו וממנה אל העיר שכם. בשכם הוא מציין את הר גריזים והר עיבל וכן את קבר יוסף הצדיק.
לאחר מכן כותב רבי יעקב על ירושלים והקברים הרבים אשר בה. לאחר ירושלים הוא מציין את הקברים מסביב לירושלים, מערת המכפלה אשר בחברון, וכן קברות רחל בבית לחם וקבר שמואל הנביא. כמו כן כותב הוא על קברו של רבי שמעון בר יוחאי וכן על העיר טבריה והקברים המצויים בה. כמו כן כותב רבי יעקב על הערים תדמור שבסוריה ובגדאד שבעיראק.
בין שאר הקברים שזיהה יעקב השליח, קברי הסנהדרין ומערת שמעון הצדיק - בירושלים, וקבר רבן גמליאל - ביבנה.
כתב היד של רשימתו של יעקב השליח היה מצוי במרוקו. הספרייה הלאומית בפריז רכשה אותו. בשנת 1841 (תר"א), פרסם אליקים כרמולי שעבד בספרייה הלאומית בפריז את רשימתו של יעקב השליח בחוברת קצרה בשם "אלה המסעות".
בחוברת זו שני חלקים. לצד תיאורי מסעות בארץ ישראל ישנו גם חלק על קברים הנקרא "סימני הקברים". ישנה טענה שרק חלק זה נכתב על ידי יעקב השליח. רשימת קברי הצדיקים תורגמה לצרפתית על ידי כרמולי. בשנת 1929 (תרפ"ט) פרסם יצחק בן-צבי את החוברת במהדורה חדשה.
גשש
גשש הוא אדם שתפקידו לעקוב אחרי בני אדם או בעלי חיים באמצעות העקבות והשינויים שהם משאירים בשטח. הגשש מומחה בזיהוי טביעות רגליים ובשינויים לא טבעיים בתוואי השטח. תפקידו של הגשש הצבאי כולל גם איתור מטעני חבלה שהושארו בשטח.
הגששים בצבא ההגנה לישראל עוברים טירונות כרובאי 05 ולאחר מכן מקבלים את הכשרתם בבסיס אימונים פיקודי (בא"פ) דרום, רובם ככולם בדואים, פרט לגששים המשתתפים באבטחת הקריה למחקר גרעיני, הנמנים עם קהילת ביתא ישראל (משיקולים של סיווג ביטחוני).
לנדאו (עיר)
לנדאו (גרמנית: Landau או Landau in der Pfalz) היא עיר בדרום מדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה. אוכלוסייתה מנתה ב־2005 41,821 תושבים. העיר ממוקמת בלב אזור של כרמים ותעשיית יין. מימי הביניים עד לליל הבדולח הייתה בעיר קהילה יהודית משמעותית, בין הגדולות והעשירות בריינלנד-פפאלץ. (שם המשפחה האשכנזי "לנדאו" נגזר משם העיר). אחד מתושביה היהודים של העיר היה כריה פרנק, סבא–רבא של אנה פרנק.
אירנה סנדלר
אירנה סטניסלבה סנדלר (בפולנית: Irena Stanisława Sendler; 15 בפברואר 1910 – 12 במאי 2008) הייתה אחות קתולית ועובדת סוציאלית פולנייה וחברת מחתרת, שהתנגדה לנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. על פעולותיה להצלת ילדים יהודים הוענקו לה תואר חסידת אומות העולם ואזרחות כבוד של מדינת ישראל.
קורות חיים.
נולדה בשם אירנה סטניסלבה קרזיזנובסקה (Irena Stanisława Krzyżanowska) בעיר אוטבוצק הפולנית למשפחה קתולית. אביה סטניסלב היה רופא בעל השקפות סוציאליסטיות, שרוב מטופליו באו מקרב תושביה היהודים של העיירה, השוכנת כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לוורשה.
בראשית המלחמה הצטרפה לפעולות הסיוע ליהודים, בחלוקת מזון, דאגה ליתומים וסיוע כספי לאנשים, שהנאצים החרימו את רכושם.
בשנת 1942 עבדה כמנהלת בכירה בעיריית ורשה, במחלקת הסעד. היא הצטרפה לארגון "ז'גוטה", שפעל מטעם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בסיוע ליהודים. כינויה במחתרת הפולנית היה יולנטה ועיסוקה העיקרי שם היה בהצלת ילדים יהודים. היא סיכנה את חייה בפעולות חילוץ והצלה בעזרת אנשים שגייסה לעזרה, עסקה בזיוף מסמכים שהקנו ליהודים שמות נוצריים והשיגה אישורי מחלה, שנועדו להרתיע את הנאצים מהתפשטות מחלות מידבקות. יחד עם העוזרת שלה, אירנה שולץ, נכנסה לגטו בעילה של טיפול בחולים וכך הבריחה לשם כסף, מזון, תרופות ובגדים.
בהמשך התחילה להבריח ילדים מן הגטו למנזרים או אל משפחות נוצריות, באמצעות מסמכים מזויפים שהסדירו להם במחתרת. לחלק מהילדים סיפרו שהוריהם היהודים הם מאמצים, כדי להקל עליהם את הפרידה מהוריהם. חלק מהילדים הוברחו בשעות הבוקר המוקדמות מתחת למושבי הנוסעים בחשמלית שחצתה את הגטו. חלקם הוסעו במכונית פרטית אשר היה בה גם כלב. הכלב היה מאומן לנבוח כאשר בכו הילדים ונביחותיו החרישו את בכי הילדים כך שהבכי לא נשמע מחוץ למכונית.
אירנה סנדלר הקפידה על רישום מדויק של הילדים שהבריחה מן הגטו, כדי שאפשר יהיה לאתרם בסוף המלחמה ולהשיבם למשפחותיהם. את הרשימות הטמינה בכדי זכוכית באדמה בגן ביתה. בסך הכול הצילה בדרך זו כ-2,500 ילדים יהודים.
באוקטובר 1943 אסר אותה הגסטפו ועינה אותה כדי שתמסור את שמות הילדים שהצילה, אך היא לא נשברה. נגזר עליה עונש מוות, יחד עם עוד 39 אסירות, אך היא נחלצה בעזרת שומר, שקיבל שוחד מחבריה למחתרת. לאחר מכן הוכנסה לרשימת אסירים שהוצאו כבר להורג, וחייתה במחתרת.
אחרי המלחמה עבדה במשרד הבריאות של פולין. עבודתה במחתרת, שהייתה כפופה לממשלה הגולה בלונדון, החשידה אותה בעיני הקומוניסטים, אך הם חששו לפגוע בה לרעה.
הערכה והנצחה.