כשהייתה בת 12, אביה של ארהארט, שהיה אז מנהל בחברת רכבות, קודם בעבודתו. מצבה הכלכלי של משפחתה החל להשתפר, אך אז התברר כי האב הוא שתיין, וכעבור חמש שנים, ב-1914, הוא הוצא לגמלאות בכוח. אביה ניסה לשקם את עצמו אך לעולם לא חזר לעבוד בחברת הרכבות. בערך באותה תקופה, סבתה של ארהארט, אם אמה, נפטרה והותירה אחריה נכסים רבים, ובהם ירושה לבתה. הנכסים הוכנסו לקרן נאמנות כדי להגן עליהם מהרגלי השתייה של האב. לטענת ארהארט, עם מות סבתה נגמרה ילדותה.
ב-1915, מצא אביה של ארהארט עבודה בחברת רכבות אחרת בסיינט פול שבמינסוטה, ועבר לשם עם משפחתו. אמיליה נכנסה לתיכון שם כתלמידה בכיתה י"א. בהמשך, אביה ביקש שיעבירו אותו לעיר ספרינגפילד שבמיזורי, אך בעל התפקיד שם ששקל לצאת לגמלאות, בחר להישאר בתפקידו. המהלך הזה הותיר את אדווין מובטל. בתגובה לאפשרות של מעבר הרסני, לקחה איימי ארהארט את אמיליה ומיוריאל לשיקגו, כדי להתגורר אצל חברים. במעבר זה אמיליה בחרה את בית הספר שבו תלמד. באופן לא שגרתי, היא סירבה ללכת לתיכון הקרוב ביותר לביתה בטענה שמעבדת הכימיה שלו היא "בדיוק כמו כיור מטבח", ועברה בין בתי הספר התיכוניים באזור, בחפשה אחד עם תוכנית לימודים חזקה בתחום המדעים. לבסוף נרשמה לתיכון "הייד פארק", אך הייתה אומללה בו. אומללותה הונצחה במה שנכתב עליה בספר המחזור: "אמיליה ארהארט - הילדה בלבוש החום אשר הולכת לבד". אמיליה סיימה את לימודיה ב"הייד פארק" ב-1915.
במהלך כל תקופת נעוריה, שאפה ארהארט לקריירה משמעותית. היא שמרה בספר הדבקות גזרי כתבות מעיתונים אודות נשים מצליחות בתפקידים שעיקר המבצעים שלהם היו גברים, בפרט בתחומי הקולנוע, הפקה, משפטים, פרסום, ניהול והנדסת מכונות. ארהארט החלה את לימודיה האקדמיים בשלוחת ספר של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה אך לא סיימה את תוכנית הלימודים שם. במהלך חופשת חג המולד של 1917 נסעה ארהארט לקנדה כדי לבקר את אחותה בבית ספרה. מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה באותה תקופה ובביקור זה ראתה ארהארט את החיילים הפצועים השבים משדה הקרב. לאחר שעברה הכשרה כעוזרת אחות על ידי הצלב האדום החלה לעבוד בהתנדבות בבית החולים הצבאי ספדינה שבטורונטו, אונטריו. מבין תפקידיה של ארהארט בתקופה זאת היו הכנת אוכל במטבח וחלוקת תרופות בבית המרקחת שבבית החולים. ארהארט עבדה בתפקיד זה עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בנובמבר 1918.
מגפת השפעת הספרדית.
כאשר מגפת השפעת הספרדית ב-1918 הגיעה לטורונטו, ארהארט הייתה שקועה במשמרות מפרכות בתור אחות בבית החולים בספדינה. ארהארט הפכה לחולה בעצמה וסבלה מדלקת ריאות וסינוסיטיס לסת. היא אושפזה בנובמבר ב-1918 בעקבות דלקת ריאות ושוחררה בדצמבר 1918 בערך חודשיים לאחר שהמחלה החלה. הסימפטומים שלה הנוגעים לסינוסים שלה היו כאב ולחץ מסביב לעין אחת וניקוז מאסיבי של ריר בנחיר ובגרון. בבית החולים בו טופלה, בתקופה שבה עדיין לא המציאו את האנטיביוטיקה, היא עברה ניתוחים קטנים כואבים כדי לנקות את סינוסי הלסת שלה. הניתוחים הללו לא הצליחו ובעקבות כך ארהארט סבלה מכאבי ראש חוזרים ונשנים. תקופת השיקום שלה נמשכה יותר משנה, אותה היא בילתה בבית אחותה שבנורת׳ המפטון שבמדינת מסצ׳וסטס. היא העבירה את הזמן בקריאת שירה, לימוד נגינה על בנג'ו ולימוד מכניקה. לסינוסיטיס כרוני תהיה השפעה רבה על קריירת התעופה וכן על אספקטים אחרים בהמשך חייה של ארהארט. לעיתים אפילו בשדה התעופה נאלצה ארהארט לשים תחבושת על הלחי שלה כדי להסתיר צינורית ניקוז.
ניסיון תעופה מוקדם.
באותה תקופה ארהארט ביקרה ביריד תעופה שהתקיים בעיר טורונטו שבקנדה יחד עם חברה קרובה. אחת מנקודות השיא של היריד הייתה תצוגת תעופה של אלוף הפלות ממלחמת העולם הראשונה. הטייס הבחין בארהארט וחברתה עומדות בנקודה מבודדת יחסית לקהל וצלל לעברן. ארהארט אמרה מאוחר יותר כי "אני בטוחה כי הוא אמר לעצמו ש-׳תראו אותי גורם להן לברוח בבהלה' ". ארהארט עמדה על שלה ולא ברחה מפני הצלילה של הטייס גם כאשר הלה התקרב. ארהארט הוסיפה כי "לא הבנתי את זה באותה עת, אבל אני מאמינה כי המטוס האדום הקטן הזה ניסה להגיד לי משהו כאשר חלף על פניי".
בשנת 1919 התכוננה ארהארט ללמוד באוניברסיטת סמית אך לבסוף החליטה ללמוד רפואה באוניברסיטת קולומביה. לאחר שנה עזבה כדי להיות עם הוריה שהתאחדו בקליפורניה.
ב-28 בדצמבר 1920 ארהארט ביקרה יחד עם אביה בתערוכת טיסות ראווה בלונג ביץ'. למחרת התנסתה בטיסה בת עשר דקות עם פרנק הוקס, טייס צבאי ממלחמת העולם הראשונה אשר לימים התפרסם בתור נהג מטוסי מרוץ. ארהארט מעידה כי טיסה זאת שינתה את חייה: "ברגע שהתרוממנו יותר ממאתיים או שלוש מאות רגל [60-90 מטר] מעל האדמה ידעתי שעלי לדעת לטוס". לאחר הטיסה, שעלתה לאביה עשרה דולרים, היא מיד הפגינה נחישות ללמוד לטוס.
ארהארט עבדה במגוון עבודות, בהן צלמת, נהגת משאית וקצרנית בחברת הטלפונים המקומית וחסכה אלף דולר לשם שיעורי טיסה. אמה של ארהארט גם סיפקה חלק מאלף הדולרים שנחסכו "בניגוד לתפיסתה". שיעור הטיסה הראשון של ארהארט התקיים בשדה התעופה קינר ליד לונג ביץ' ב-3 בינואר 1921. ארהארט נאלצה לקחת אוטובוס עד התחנה האחרונה שלו ומשם ללכת ברגל שישה קילומטרים כדי להגיע לשיעור. מדריכתה הייתה אניטה סנוּק, חלוצת תעופה בעצמה אשר הייתה הטייסת הראשונה לנהל בית ספר לטיסה והאישה הראשונה לנהל נמל תעופה מסחרי. סנוק עשתה שימוש במטוס מדגם Curtiss JN-4, דגם אשר זכה לכינוי Jenny והיה בשימוש באימונים של הצבא האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה אלפי דגמים של Jenny נמכרו לבעלים פרטיים במחירי רצפה. דגמים אלה אחראים לפריחה בתחום התעופה בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ארהארט הגיעה לשיעור והייתה לה רק בקשה אחת "אני רוצה לטוס. את מוכנה ללמד אותי?"
המחויבות של ארהארט ללימודי הטיסה דרשה ממנה עבודה קשה ותנאים בסיסיים נוקשים אשר היו חלק מלימודי הטיסה באותה תקופה. היא בחרה ללבוש מעיל עור, אך מידיעה כי טייסים אחרים ישפטו אותה, ישנה בו במשך שלושה לילות כדי לתת לו מראה של פריט לבוש בלוי. כדי להשלים את שינוי המראה שלה היא קיצרה את השיער שלה, בהתאם לתסרוקות של טייסות נשים אחרות בנות התקופה. שישה חודשים לאחר מכן קנתה ארהארט מטוס דו-כנפי מסוג קינר, לו קראה בשם "קָנֵרִי". זמן לא רב לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1922, הטיסה ארהארט את המטוס לגובה של כ-14,000 רגל (כ-4,300 מטר) ובכך קבעה שיא עולמי חדש לנשים. ארהארט הוציאה רישיון טיס במסגרת הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה ב-15 במאי 1923, והייתה האישה ה-16 לעשות כן.
קריירת הטיסה.
בתחילת הקריירה שלה ארהארט התקיימה מהכספים אשר נותרו מהירושה של סבתא שלה, אשר בשלב זה נוהלו על ידי אמה. כספי הירושה נוצלו עד שנגמרו לאחר השקעה הרסנית במכרה גבס. כתוצאה ממצב זה ארהארט לא צפתה מצב שבו תוכל להניב פירות מההשקעה הראשונית שלה בתחום התעופה. כפועל יוצא מכך מכרה ארהארט את מטוסה "קנרי" ורכשה במקומו מכונית מסוג קיסל בצבע צהוב אותה כינתה "The Yellow Peril" ("הסכנה הצהובה"). באותה תקופה החמירה בעיית הסינוסיטיס של ארהארט. בתחילת 1924 ארהארט שוב אושפזה לעוד ניתוח בסינוסים שלה, אשר נכשל. לאחר הניתוח ניסתה ארהארט את מזלה במספר יוזמות עסקיות ביניהן הקמת חברת צילום, אך בכולן נחלה כישלון.
לאחר גירושי הוריה ב-1924, יצאה ארהארט למסע שחצה את צפון אמריקה במכונית הקיסל שלה, "הסכנה הצהובה", עם עצירות ברחבי מערב ארצות הברית ואפילו סטייה קלה צפונה עד לקלגרי שבקנדה. סוף המסע היה בוסטון שבמסצ'וסטס שם עברה ארהארט ניתוח נוסף בסינוסים שלה שהפעם עבר בהצלחה. ארהארט חזרה ללימודיה באוניברסיטת קולומביה לאחר שהתאוששה מהניתוח. היא נאלצה לעזוב את הלימודים בשנית מכיוון שלאימה נגמר הכסף לשלם את שכר הלימוד שלה. עזיבתה את הלימודים בקולומביה סתמה את הגולל על תוכניותיה של ארהארט להרשם ללימודים מאוחרים יותר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). מיד לאחר מכן מצאה ארהארט עבודה כמורה ולאחר זמן מה החליפה מקצוע לעובדת סוציאלית בבית חולים במדפורד שבמסצ'וסטס.
בזמן שהותה במסצ'וסטס ארהארט שימרה את ההתעניינות שלה בתעופה והפכה לחברה בהתאחדות האווירונאוטיקה האמריקאית. בשלב מאוחר יותר נבחרה ארהארט להיות סגנית נשיאת הסניף של ההתאחדות בבוסטון. במסגרת חברותה השקיעה ארהארט סכומי כסף קטנים בבניית נמל התעופה דניסטון. באותו הזמן עסקה ארהארט במכירת מטוסים מסוג קינר. לצד זאת כתבה טור בנושא טיסה בעיתון מקומי וככל ששמה התפרסם, כך גדלו תוכניותיה לבנות ארגון שיסייע לנשים טייסות. על פי הבוסטון גלוב הייתה ארהארט "האישה-טייסת הטובה בארצות הברית", אם כי מידת מקצועיותה של ארהארט הייתה שנויה למדי במחלוקת בין מומחי טיסה וטייסים בעלי ניסיון, עשורים לאחר מכן.
הטיסה הטרנסאטלנטית 1928.