בסוף שנות השמונים ותחילת התשעים זכה קאפור לשבחים על עבודותיו שחקרו את "החומר" מול ה"לא-חומר", בהן הדגיש את הריק הן ביצירות פיסול חופשיות והן במיצבים שאפתניים. נראה כי רבים מפסליו באותה תקופה נסוגים למרחוק, נעלמים בקרקע או מעוותים את החלל סביבם. בשנת 1987 החל לעבוד גם באבן. עבודות האבן המאוחרות שלו עשויות אבן מוצקה וחצובה, שברבים מהם נחצבו חללים, לרוב הם רומזים ומשחקים בדואליות (אדמה-שמיים, חומר-רוח, קלילות-חושך, גלוי-בלתי נראה, מודע-לא מודע, זכר-נקבה וגוף-נפש). מאז 1995 קאפור עבד עם משטחים מבריקחם ומלוטשים של פלדת אל-חלד. עבודות אלה דומות למראה, המשקפות או מעוותות את הצופה וסביבתו. במהלך העשור שלאחר מכן התפתחו הפסלים של קאפור למניפולציות שאפתניות יותר של צורה ומרחב. הוא ייצר מספר עבודות גדולות, בהם "טאראטאנטארא" (1999) - כדור שקוטרו 35 מטרים שמוצג בגלריה הבלטית בגייטסהד (טחנת קמח שהוסבה לגלריה לאומנות), ו"מרסיאס" (2002) יצירה ענקית של פלדה ופוליוויניל כלוריד שהותקנה באולם הטורבינה הגדול של מוזיאון טייט מודרן שקיבלה את התואר "הפסל הגדול ביותר בעולם". "מרסיאס" היה אובייקט עשוי בד אדום שריחף מעל האולם העצום ובו שלושה פתחים דמויי אפרכסת של גרמופון. בשנת 2000 הוצגה יצירתו של קאפור - "מים פאראבוליים" שכללה מים צבעוניים הנעים במהירות גבוהה בכיפת המילניום שבלונדון וב-2001, הוצגה יצירתו "מראת השמים" בנוטינגהאם.
השימוש בשעווה אדומה הוא גם חלק מהרפרטואר של קאפור, המרמז על בשר, דם ושינוי צורה. בשנת 2007 הוא הציג את הפסל את Svayambh (שפירושו מתרגום מסנסקריט הוא "ייצור עצמי"), גוש שעווה אדומה באורך 1.5 מטר שעבר על מסילות, במוזיאון נאנט; יצירה זו הוצגה שוב במינכן, ובשנת 2009 באקדמיה המלכותית בלונדון. חלק מיצירותיו של קאפור מטשטשות את הגבולות בין אדריכלות לאמנות. בשנת 2008, קאפור יצר מיצב זיכרון בברלין ובניו יורק עבור קרן גוגנהיים, היצירה הראשונה שלו בפלדת בליה, עם ציפוי מגן של חלודה. הפסל שוקל 24 טון ומורכב מ-156 חלקים, והוא מזכיר את עבודות הפלדה הענקיות והחלודות של ריצ'רד סרה, שמזמינות גם את הצופים לחללי פנים מבולבלים מבחינה תפיסתית.
בשנת 2009 מונה קאפור למנהל האמנותי הראשון של פסטיבל האמנות בברייטון. קאפור הציג ארבעה פסלים במהלך הפסטיבל, שאחד מהם נוצר בשיתוף פעולה עם הסופר סלמאן רושדי. בספטמבר 2009, קאפור היה האמן החי הראשון שהציג תערוכת יחיד באקדמיה המלכותית לאמנויות. בנוסף לרטרוספקטיבה של הקריירה שלו עד אז, התערוכה כללה גם יצירות חדשות. בין השאר את היצירה "Shooting Into the Corner" ("לירות אל הפינה"), תותח היורה צבע ארגמן על פינת החדר.
במאי 2011, עבודתו של קאפור "לויתן", הייתה המיצב השנתי באירוע האמנות "מונומנטה" שנערך בגראנד פאלה בפריז. קאפור תיאר את היצירה כ: "אובייקט יחיד, צורה אחת, צבע יחיד...השאיפה שלי היא ליצור חלל עם מרחב המגיב לגובה ולבהירות של הגן בגראנד פאלה. המבקרים יהיו מוזמנים ללכת בתוך היצירה, לטבול את עצמם בצבע, וזו, אני מקווה, תהיה חוויה מהורהרת ופואטית".
יצירות ציבוריות בהזמנה.
היצירות המוזמנות (Public commissions) המוקדמות ביותר של קאפור כוללות את הר הברזל היצוק בפרויקט האמנות Tachikawa ביפן, ויצירה ללא כותרת משנת 1995 שהותקנה בכיכר בטורונטו ודומה לפסגות ההרים. בשנת 2001 יצא את "מראת השמיים" - "Sky Mirror", חתיכת מראה גדולה המשקפת את השמים והסביבה, לאתר מחוץ לתיאטרון בעיר נוטינגהאם. ב-2004, פסלו "שער העננים", העשוי מ-110 טונות של פלדת אל חלד הוקם בפארק המילניום שבשיקגו. הצופים מסוגלים ללכת מתחת לפסל ולהביט מעלה. בסתיו 2006 הוצב פסלו - "מראת השמים" במרכז רוקפלר שבניו יורק, מאוחר יותר הוצגה עבודה זו בגני קנסינגטון בשנת 2010.
ב-2009 יצר קאפור את היצירה "Earth Cinema" - "Cinema di Terra" (קולנוע כדור הארץ) עבור הפארק הלאומי פוליאנו, הפארק הלאומי הגדול ביותר באיטליה, כחלק מהפרויקט ArtePollino. היצירה עשויה מבטון ואדמה באורך של 45 מטר, ברוחב 3 ועומק של 7 מטר. אנשים יכולים להיכנס משני הצדדים וללכת לאורכה, לראות את האדמה הריקה מבפנים.
ב-2010 הזמין מוזיאון ישראל מקאפור את פסלו "היפוך העולם, ירושלים", לכבוד סיום שיפוץ המוזיאון.
ב-2012 נבחר קאפור ליצור פסל סביבתי במרכזו של הפארק האולימפי בלונדון. הפסל קרוי "אורביט", אך מטעמי חסות נקרא ארסלורמיטאל אורביט על שם חברת הפלדה ארסלורמיטאל שמימנה את הקמתו (באנגלית: ArcelorMittal Orbit) הוא מגדל תצפית, המתנשא לגובה של כ-115 מטרים, וממוקם בין האצטדיון האולימפי ומרכז ספורט המים. טיפוס במדרגות הלולייניות אל חלקו העליון של המגדל חושף בפני מבקריו את הנוף המרהיב של הפארק האולימפי על רקע לונדון כולה.
בקיץ 2015 פסל של קאפור, שהוצב בגני ורסאי, עורר שערורייה בצרפת עוד לפני שהוצג רשמית לציבור. הפסל, מעין שפופרת מתכת גדולה שסביבה מפוזרות אבנים שבורות, זכה לכותרת "פינה מלוכלכת", ותואר על ידי קאפור עצמו כ"וגינה של המלכה". הפסל רוסס בכתובת אנטישמית כמה ימים לאחר שהוצב במקום. קאפור ביקש לא למחוק את הכתובת בטענה שהפכה לחלק מהיצירה, אך בית המשפט סירב לבקשתו.
פרויקטים אדריכליים.
לאורך הקריירה שלו עבד קאפור פעמים רבות עם אדריכלים ומהנדסים. קאפור אומר כי גוף העבודה הזה אינו פיסול טהור ואינו אדריכלות טהורה. הפרויקטים האדריכליים הבולטים שלו כוללים:
פרשת פיגמנט "ונטאבלאק".
בשנת 2014 קאפור החל לעבוד עם "ונטאבלאק" (Vantablack), המכונה גם צבע "השחור הכי שחור". הפיגמנט פותח על ידי חברת ננו סיסטמס מחלקים זעירים של פחם. הצבע פותח לטובת שימושים צבאיים ומחקר החלל, והוא מצליח לבלוע 99.96% מהאור המוקרן לעברו. פירוש הדבר שעצמים שצבועים בוונטאבלאק נראים דו ממדים, או חסרי תווים, כי העין אינה מצליחה לזהות בהם אור וצל. הצבע גם הוכנס לספר השיאים של גינס כשחור הכי שחור. לסטודיו של קאפור הוענק רישיון לשימוש אמנותי בפיגמנט באופן בלעדי. רישיונו הבלעדי לחומר ספג ביקורת בעולם האמנות, אך הוא הגן על ההסכם באומרו: "למה בלעדי? כי זה שיתוף פעולה, כי אני רוצה לדחוף אותם לשימוש מסוים עבורו. שיתפתי פעולה גם עם אנשים שעושים דברים מנירוסטה במשך שנים וזה היה בלעדי".
אמנים כמו כריסטיאן פור וסטיוארט סמפל מתחו ביקורת על קאפור על מה שהם תופסים כניכוס של חומר ייחודי, להדרת אחרים. כנקמה, סמפל פיתחה פיגמנט המכונה "הוורוד הוורוד ביותר" והעמידה אותו לרשות כולם, למעט אניש קאפור וכל מי שקשור אליו. מאוחר יותר הצהיר כי המהלך עצמו נועד להיות מעין אמנות פרפורמנס וכי לא צפה את מידת תשומת הלב שקיבל. בדצמבר 2016 פרסם קאפור, במופע קטנוני של אופנה, פוסט באינסטגרם של אצבעו האמצעית טבול בוורוד של סמפל שאותו רכש. סמפל פיתח מוצרים נוספים כמו "Black 2.0" ו-"Black 3.0", בעלי תכונות דומות ל"ונטאבלאק" למרות היותם אקריליים, ו-"Diamond Dust", נצנצים רפלקטיביים במיוחד עשויים רסיסי זכוכית, כולם שוחררו באותה הגבלה נגד קאפור כ"ורוד הורוד ביותר".
מומבי
מראת השמים
מראת השמים (באנגלית: Sky Mirror) הוא פסל של הפסל ההודי-בריטי היהודי אניש קאפור הניצב בנוטינגהאם ובמנהטן שבניו יורק.
הפסל בנוטינגהאם.
הפסל שבנוטינגהאם הוצב ביוזמת תיאטרון נוטינגהאם ובמימונו. הפסל הוצג לקהל ב-27 באפריל 2001 בעלות של 900,000 ליש"ט - באותה עת היה זה הפסל היקר ביותר שמומן על ידי הלוטו הלאומי הבריטי.
הפסל יוצר בפינלנד צורתו מראה קעורה בקוטר שישה מטרים העשויה פלדת אל חלד משויפת. הפסל שוקל כ-10 טונות. המראה מוצבת בזווית ופונה לעבר השמים, וכך משקפת את מראה השמים.
הפסל במנהטן.
ב-19 בספטמבר 2006 הוצב פסל נוסף בשם זה במרכז רוקפלר שבניו יורק, לצד השדרה החמישית. פסל זה הוא גרסה גדולה יותר של הפסל בנוטינגהאם. קוטרו 10.6 מטרים, גובהו כ-3 קומות והוא שוקל 23 טונות. הפסל משקף את גורדי השחקים של העיר ומטרתו, לדברי קאפור, "להוריד את השמים אל הארץ".
שרון טייכר
שרון טייכר (נולד ב-17 בדצמבר 1971) הוא תסריטאי, קומיקאי ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
טייכר למד בתיכון "אורט" בחולון עד כיתה י"ג, טרם גיוסו לצה"ל.
את דרכו בענף התקשורת החל טייכר ב"רדיו ללא הפסקה", בתוכנית היומית "היום ונורא", ואחר כך עבר לתחנת "רדיוס", להגשת התוכנית היומית "אין ברירה".
הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בגלי צה"ל יחד עם חיים אתגר ולאחר מכן עם ערן זרחוביץ', שהפך לשותפו הבולט. ב-1 ביולי 2007 עבר לשדר עם זרחוביץ' ברדיו תל אביב את "תוכנית הערב", תוכנית הומור ומערכונים, לאחר ששי ודרור עברו לרדיו ללא הפסקה. בשנת 2009 כתבו והגישו השניים את תוכנית הטלוויזיה "שינויים בלוח השידורים" בערוץ 10 שהתבססה על קודמתה ברדיו. החל מיוני 2010 שידר הצמד תוכנית צהריים שבועית בשם "חותרים למגע" בגלי צה"ל, עד לינואר 2015. החל מקיץ 2015 חזרו השניים לשדר את תוכנית הערב (תחת השם "טייכר זרחוביץ'") ברדיו תל אביב בימים ראשון עד רביעי בין השעות 17:00 עד 18:00 בערב, והחל מספטמבר 2016 בין השעות 16:00 עד18:00.
טייכר הגיש את תוכנית הלייט-נייט "עכברי לילה" בערוץ 2, פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "זומביט" והופיע בתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת?". ב-2010 הגיש ביחד עם ערן זרחוביץ' את התוכנית "היכל התהילה" בערוץ ביפ. שיחק בתפקיד אורח בעונה החמישית של "הפיג'מות" ובסדרה "15 דקות" המשודרת ב-YES. כמו כן דיבב דמויות שונות בסדרת האנימציה דיג'ימון ובסרט דיג'ימון, בו הוא מדבב את דייוויס ואת גילמון.