ב־25 ביולי 1943, ביטל ויטוריו עמנואלה השלישי (בהסכמה עם חלק מההיררכיות הפשיסטיות) את המנדט של מוסוליני והפקיד את הממשלה בידי המרשל פייטרו בדוליו. הממשלה החדשה החלה במגעים עם בעלות הברית כדי להגיע לשביתת נשק.
עם ההכרזה על שביתת הנשק בקסיביליה, ב־8 בספטמבר 1943, נקלעה איטליה לתוהו ובוהו: ויטוריו עמנואלה השלישי, בית המשפט וממשלת בדוליו נמלטו מרומא (שם נכחו כוחות גרמנים) לברינדיסי (שהייתה חופשייה משליטת הנאצים).
הצבא בכללותו, נטול פקודות, התפרק במהירות על ידי הכוחות הגרמנים, והמדינה מצאה עצמה מחולקת לשניים:
הממלכה הדרומית, ששוחררה על ידי בעלות הברית ונותקה דה פקטו מהחלטות המלך ובית סבויה, ומדינת בובה גרמנית בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI), באזורים שעדיין היו בשליטת הנאצים (בעיקר צפון איטליה ומרכזה).
באותה השנה נוסד ארגון הגג של המחתרת האיטלקית בשם "ועידת השחרור הלאומית" שהורכב מגופים מכל שכבת הקשת הפוליטית.
ב-28 ו-29 בינואר 1944 המחתרת האיטלקית התכנסה ב"קונגרס בארי" והצהירה על דרישותיה, ביניהן פרישת המלך מתפקידו והקמת ממשלת אחדות לאומית של כל שש המפלגות.
באותה תקופה גם חל "מהפך סלרנו" בו התכנסה הממשלה הזמנית בעיר סלרנו מדרום לרומא, ונתנה מתן לגיטימציה לממשלה כגוף הנבחר של העם האיטלקי.
ב־31 בינואר 1945, עם חלוקת איטליה, הוציאה מועצת השרים בראשות איבנו בונומי צו להכרה בזכות ההצבעה לנשים – זכות הבחירה האוניברסלית הוכרה לפיכך לאחר ניסיונות כושלים שבוצעו בשנים 1881 וב-1907 על ידי נשים ממפלגות שונות.
בשנה שלאחר מכן נבחרה האספה המכוננת, והיא פעלה עד למשאל העם ב-2 ביוני 1946 על חוקת הרפובליקה האיטלקית, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1948.
משאל העם של 1946.
לפני המשאל:
בסוף המלחמה, עם כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית, היה ברור כי ממשלת בונומי תקיים משאל עם אודות שיטת הממשל באיטליה ובחירה של אספה מכוננת קבועה.
ב־16 במרץ 1946 קבע הנסיך אומברטו, כפי שנקבע בהסכם משנת 1944 כי הצורה המוסדית של המדינה תוחלט על ידי משאל עם שתתקיים במקביל לבחירות לאספה המכוננת.
הצו על קריאת משאל העם קבע באחד מחלקיו: "... אם רוב הבוחרים המצביעים מבטאים ...", משפט שמעיד שיש גם אפשרות שאף אחת משתי הצורות הצעות מוסדיות (מלוכה או רפובליקה) לא יזכו לרוב המצביעים.
העמימות של ביטוי זה גרמה לוויכוחים סוערים ולסכסוכים לאחר משאל העם, אם כי הם היו לא רלוונטיים להכרזת תוצאת משאל העם, מכיוון שההצבעות בעד הרפובליקה היו גבוהות מבחינה מספרית מהסך הכל הכולל של ההצבעות הריקות, הפסולות ובעד המונרכיה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי יצא לגלות באלכסנדריה, מצרים בעקבות מחאת נציגי המפלגות. בנו, אומברטו השני נבחר על ידו כמועמד למלוכה (וכמלך לחודש בודד).
המשאל ותוצאותיו:
ב-2 וב-3 ביוני 1946 הבציעו האיטלקים על שיטת המשטר: רפובליקה או מונרכיה. בסך הכל הצביעו 28,005,449 איש.
תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
נראה שאיטליה הייתה מחולקת לשתיים מבחינת דפוס ההצבעה: בצפון איטליה היה רוב לתומכי הרפובליקה (66.2%) ואילו במרכז ובדרום איטליה היה רוב לתומכי המונרכיה (63.8%).
מקומות שהיו במוקד של סכסוך טריטוריאלי, ובראשן העיר טריאסטה ומספר ערים נוספות במחוזות פריולי-ונציה ג'וליה, ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה לא הצביעו במשאל.
לאחר ההצבעה הועברו כל הקולות לרומא, שם הם נספרו תחת מפקחים מטעם הצבאות האמריקאיים והבריטיים. בהצבעה המקבילה למועצה המכוננת, המפלגות אשר תמכו ברפובליקה זכו ליותר מ-80% מכלל המצביעים.
השלכות פוליטיות.
ביום חמישי, 6 ביוני 1946 יצאה עיתון הCorriere della Sera בכותרת: "הרפובליקה האיטלקית נולדה" (È nata la Repubblica italiana). כמו כן פורסמו התוצאות: "הרפובליקה" 12.718.019, "המלוכה" 10.709.423
בעתיון אחר שיוצא בעיר טורינו, הלה סטמפה, פרסמו כותרת דומה: איטליה הרפובליקנית נולדת, בכותרת המשנה נכתב כי משפחת המלוכה יוצאת לפורטוגל.
ב-11 ביוני, שהוכרז כחג ציבורי כיומה הראשון של הרפובליקה, נערכו הפגנות לטובת הרפובליקה בערים רבות. מאז יום זה נחוג משאל העם בחג הרפובליקה (שהוא יום העצמאות האיטלקי, ונחוג לכבוד יום משאל העם שהיה ב-2 ביוני).
מיד לאחר המשאל התרחשו הפגנות סוערות בנאפולי, שהייתה עיר שברובה תמכה במונרכיה. מפגינים רבים יצאו עם דגל איטליה שהוצא ממרכזו סמל בית סבויה. ההפגנות התפתחו לאירועים אלימים בהם נהרגו ונפצעו מפגינים .
ב-13 ביוני קבעה מועצת השרים (שהתכנסה בלילה הקודם) כי בעקבות הכרזת התוצאות שניתנה ב־10 ביוני על ידי בית המשפט לקסציה (בית המשפט העליון לערעורים) תפקידו של ראש המדינה הזמני יהפוך לתפקיד ראש הממשלה.
ב-18 ביוני, אישר בית המשפט העליון לערעורים ברוב של שנים עשר שופטים נגד שבעה שופטים את תוצאותיו הסופיות של משאל העם.
המלוכה עוזבת את איטליה:
לאחר שמועצת השרים העבירה בלילה שבין 12 ל-13 ביוני את תפקידיו של ראש המדינה לאלצ'ידה דה גספרי מבלי להמתין לפסק הדין הסופי של בית המשפט לקסציה, הוציא אומברטו השני הכרזה בה הכחיש את אי-החוקיות לכאורה בהזמנת הממשלה, ובאותו יום הוא טס לגלות מקיאמפינו (פרבר של רומא) לפורטוגל, בהחלטה חד צדדית.
בהכרזה שהוצאה לפני שעזב, הוא הפקיד את המולדת בידי האיטלקים (ולא בידי נציגיהם הנבחרים באופן דמוקרטי) ופיזר את פקידי הצבא והמדינה משבועת הנאמנות הקודמת שלהם למלך.
אי-הסדירות עליה דיווח אומברטו השני מסאבויה הייתה מורכבת מכך שלא לקחו בחשבון את מספר ההצבעות הריקות בחישוב רוב המצביעים.
פרשנות אחרונה זו הייתה מאפשרת לשמור על הצורה המוסדית המלוכה גם במקרה של תבוסה, אילולא הרפובליקה לא הגיעה לרוב הקולות כולל הקולות הריקים או הפסולים.
גם לאחר האישור הסופי של התוצאות, שבוצע על ידי בית המשפט העליון לערעורים ב־18 ביוני 1946, המלך לשעבר לא הכיר בתוקף משאל העם וסירב לקבל את התוצאה.
הקמת הרפובליקה האיטלקית:
החוקה הרפובליקנית החדשה (או חוקת איטליה) שאושרה על ידי האספה המכוננת ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, קבעה בסעיף 1 כי: "איטליה היא רפובליקה דמוקרטית, שנוסדה על בסיס עבודה", וכי "הצורה הרפובליקנית אינה יכולה להיות כפופה לתיקון חוקתי כלשהו".
בנוסח הסופי נכתב ש"עם כניסת החוקה לתוקף, ראש המדינה הזמני מפעיל את סמכויותיו של נשיא הרפובליקה ומקבל את התואר". יתר על כן, הסעיף ה-13 בחוקה קבע איסור כניסה לאיטליה למלכים לשעבר, לבנות זוגן ולצאצאיהם. הסעיף בוטל בשנת 2002 ולאחריו בא לביקור קצר ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של הנסיך אומברטו.
התפתחות מוקדמת של השד
התפתחות מוקדמת של השד (באנגלית: Premature thelarche או בקיצור PT) היא מחלה רפואית המאופיינת בהתפתחות איבר השד אצל ילדות בגיל מוקדם. המחלה מופיעה אצל ילדות מתחת לגיל 8, כשמופע הגבוה ביותר שלה הוא לפני גיל שנתיים. התופעה הזו נחשבת נדירה, ומופיעה אצל 2.2-4.7% מהתינקות בגילאים 0 עד 2. הגורם המדויק למצב עדיין אינו ידוע, אך הוא נקשר למגוון גורמים גנטיים, תזונתיים ופיזיולוגיים.
תסמינים וסימנים.
התפתחות מוקדמת של השד היא תופעה של גיל ההתבגרות המוקדמת, גיל ההתבגרות המוקדמת הוא נוכחות של מאפייני מין משניים אצל תינוק, ללא שינוי ברמות הורמון המין שלהם. אין טיפול להתפתחות מוקדמת של השד, אבל בדיקה קבועה חשובה כדי להבטיח שהיא לא תתפתח להפרעה אנדוקרינית אגרסיבית.
מחלת התפתחות שד מוקדמת היא היפרטרופיה של השד לפני גיל ההתבגרות. צורה זו של היפרטרופיה פירושה עלייה ברקמת השד. המחלה מופיעה אצל בנות לפני גיל ההתבגרות (מתחת לגיל 8), בדרך כלל מופיע בשנתיים הראשונות בחייהן. לרוב התפתחות השד היא דו-רוחבית: שני השדיים מראים התפתחות ובמקרים מסוימים ההתפתחות עשויה להיות חד צדדית (שד אחד מתפתח).
CPP ו-PT.
CPP – התבגרות מינית מוקדמת הנובעת מסיבה מרכזית היא הפרעה אנדוקרינית אגרסיבית עם השלכות התפתחותיות מזיקות למטופל. הוא מצב חמור יותר מ-התבגרות מוקדמת ומייצג שינוי מאפייני מין משניים, עם שינוי בהורמוני המין עקב שינוי בציר ההיפותלמוס – בלוטת יותרת המוח (HPG)
PT אינו דורש טיפול מכיוון שהמצב מוגבל לרקמת שד מוגדלת שלרוב פוחתת עם הזמן . CPP קשור למגוון רחב יותר של תסמינים כמו צמיחת בשער הערווה, הזדקנות מואצת של העצם, מהירות גדילה מוגברת וצמיחה מוקדמת של אפיפיזה (קצה העצם). אם אדם מושפע מ CPP הוא יצטרך להתחיל טיפול באופן מיידי. CPP מטופל בהורמונים הורמונליים המשחררים אגוניסטים הורמונליים. PT יכול להשפיע מעט על מהירות הצמיחה ועל גיל העצם, אך CPP משפיע על מאפיינים אלה עד כדי פגיעה במעמד המבוגר. חולים עם חשד ל-PT חייבים לעבור בדיקות אבחון כדי להבטיח שזה לא CPP או תאי מוח מוגזמים, שלב הביניים לפני CPP.
הבדלי הורמונים בולטים מתרחשים בין חולי CPP ו-PT, ולכן לימוד רמות הורמונים אלו הוא האבחון הביוכימי העיקרי המשמש ב-CPP. אנשים עם CPP בדרך כלל יש רמות הורמונים הורמונליים המשחררים אגוניסטים בסיסיות גבוהות יותר.
מעטים מחולי ה-PT (עד 9-14%) צפויים לפתח CPP. האבחון מאפשר לרופאים לזהות את הצגת הסימפטומים המעידים על CPP בחולי PT. אין בדיקות אבחון שיכולות להצביע אם חולה PT נמצא בסיכון לפתח CPP.
במהלך האבחון של PT, נעשה שימוש באבחון כדי להבטיח שזה אינו CPP בשלב מוקדם. ניתן להבדיל בין CPP לבין PT באמצעות בדיקות ביוכימיות, אולטרה סאונד ואבחון שוטף.
אבחון CPP חשוב מאחר שהטיפול נחוץ.
דפוסי PT.