חוקר הספרות גרשון שקד ראה באורלי קסטל-בלום סופרת אשר שינתה את פניה של הספרות העברית בחדשנות תוכנם של ספריה.
דוד גורביץ' תיאר את יצירתה כפוסטמודרנית:
חוקר הספרות אורי ש. כהן כתב:
מבקר התרבות יונתן גת הגדיר את כתיבתה של קסטל-בלום בתוכניתו "גיבור תרבות" באופן הבא:
קישורים חיצוניים.
על ספריה
מכּתביה:
פיגור
מיהו יהודי?
פיטר אייזנמן
פיטר אייזנמן (באנגלית: Peter Eisenman; נולד ב-11 באוגוסט 1932 בניוארק שבניו ג'רזי) הוא אדריכל אמריקאי בולט ממוצא יהודי ואחד הבוחנים הראשונים של זרם הדה-קונסטרוקטיביזם באדריכלות בארצות הברית של חציה השני של המאה ה-20; חתן פרס וולף באדריכלות לשנת 2010.
צורותיו המפורקות של אייזנמן מזהות אותו עם קבוצה אקלקטית של אדריכלים, המתויגים, לעיתים אף כנגד רצונם, כדה-קונסטרוקטיביסטים על ידי חוקרי אדריכלות.
חרף העובדה שאייזנמן עצמו נמנע מזיהוי זה, נאמר עליו כי דרכו האדריכלית שזורה במחלוקות שנועדו בעיקר להשאיר אותו באור הזרקורים, לפחות בראייה אקדמית.
התאוריות האדריכליות שלו נוטות לחפש אמנסיפציה ואוטונומיה של המשמעת האדריכלית, ועבודתו (הן הפרקטית, הן התאורטית) מהווה ניסיון מתמשך לשחרור הצורה מכל משמעות שהיא, מאבק שרבים מתקשים להבין, ואשר הביא לא אחת לביקורת על אייזנמן מצד אנשי אקדמיה הטוענים שהוא יוצר דיון חף מתוכן מהותי לשם הדיון, ולא לשם הענקת ערך אמיתי לרעיונותיו.
לצד זאת, עבודתו של הפילוסוף הצרפתי הפוסט מודרניסטי, ז'אק דרידה, היא מרכיב חיוני בהשראה ליצירתו של אייזנמן.
אייזנמן מזוהה לרוב בעניבת הפרפר אשר הוא עוטה לצווארו.
קריירה.
אייזנמן הוא בוגר תואר ראשון באדריכלות מאוניברסיטת קורנל, בעל מאסטר באדריכלות מאוניברסיטת קולומביה ותואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'.
הופעתו המשמעותית הראשונה בעין הציבור הייתה כחלק מהחמישייה הניו-יורקית, אשר זכתה לתשומת לב רבה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ובלטה בסגנונה האדריכלי המודרניסטי הטהור.
עבודתם מן השנים הללו נחשבת לרוב כעיבוד מחודש לרעיונותיו של לה קורבוזיה. במרוצת השנים, פנה כל חבר בחמישייה לדרכו הוא, כאשר אייזנמן משויך לאבות התנועה הדה-קונסטרוקטיביסטית באדריכלות.
בין יתר עבודותיו, אחראי אייזנמן על עיצוב האנדרטה בברלין לזכר קורבנות השואה, אשר הושלמה בשנת 2005.
בשנת 2010 זכה אייזנמן בפרס וולף בקטגוריית האדריכלות יחד עם האדריכל הבריטי דייוויד צ'יפרפילד.
קנזס סיטי וויזרס
ירושלים של ברזל
"ירושלים של ברזל" הוא מיני-אלבום של הזמר מאיר אריאל שיצא על גבי תקליט בדצמבר 1967. המיני-אלבום יצא לאחר מלחמת ששת הימים, והוא נקרא על שמו של שיר הנושא אותו כתב אריאל מיד לאחר סיום הקרבות לשחרור ירושלים.
האלבום מכיל את ההקלטות הראשונות של אריאל אשר הופצו בצורה מסחרית, ביניהם שיר הנושא שהשיג לאריאל הכרה ראשונה מממסד הזמר העברי, והפך אותו לכותב מבוקש. האלבום לא הוסב כשלעצמו לתקליטור, אך כל השירים המופיעים בו כלולים בגרסה החדשה לאלבום האוסף "ירושלים של ברזל - ועוד משירי מלחמת ששת הימים" שיצא לאור ב-2003 בהוצאת הד ארצי. ב-2004 פורסם השיר "ירושלים של ברזל" באלבום האוסף "המיטב". "ליל אהבה עם אזרחים" נכלל בקופסה "האוסף" מ-2001.
האלבום הופק על ידי בני אמדורסקי. שירי האלבום מושפעים מסגנון הזמר העברי, ובהם משתתפים האמנים המפורסמים: שולה חן בשירה, שלום חנוך בלחנים, בנגינה ובשירה, ונחמה הנדל בעיבוד.
באותה שנה הוציא גם הזמר יהורם גאון מיני-אלבום בשם זה, ובו הביצוע שלו לשירו של אריאל.
הרקע לאלבום.
לפני מלחמת ששת הימים עיקר העיסוק המוזיקלי של מאיר אריאל היה במסגרת המשמרון, להקת קיבוץ משמרות בו גדל. במסגרת להקה זו עסק בנגינה וכן בכתיבת שירים, וכמה מהשירים יצאו לאור, מאוחר יותר, בביצוע אמנים אחרים, ביניהם השירים "אגדת דשא" ו"ריסים".
בעת מלחמת ששת הימים אריאל שרת במילואים בחטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, ולחם בגדוד 28 בקרב על ירושלים. זמן קצר לפני המלחמה התפרסם השיר ירושלים של זהב של נעמי שמר. לאחר הפריצה לעיר העתיקה, כשהגדוד המותש היה בבניין מוזיאון רוקפלר וברדיו נשמע קולה של שולי נתן שרה את השיר, הוא שרבט את המילים לשירו "ירושלים של ברזל" על אותו קרב. השיר מושר באותה מנגינה של "ירושלים של זהב". בין בתי השיר:
הוא ביצע את השיר בפעם הראשונה בכינוס של החטיבה יום או יומיים לאחר תום המלחמה, כשהנדל מלווה אותו בגיטרה. רבקה מיכאלי, שהנחתה את הערב, ביקשה מאריאל לשיר את השיר פעם נוספת והקליטה אותו בטייפ שנשאה עימה. למחרת שידרה את השיר ברדיו, והוא עורר הדים רבים. בעקבות השיר הודבק לאריאל התואר "הצנחן המזמר".
לאחר שקיבל אריאל הכרה ציבורית רחבה על יצירתו בעקבות השיר המשיך אריאל והוציא מיני-אלבום ובו השיר ירושלים של ברזל ועוד שלושה שירים שגם הם נכתבו בהשפעת המלחמה.
השיר "ירושלים של ברזל" בוצע על ידי עדנה לב בתקליטון הבכורה שלה. ביצוע נוסף לשיר ביצע הזמר יהורם גאון.
תגובתה של נעמי שמר לשיר הנושא.
באופן כללי נעמי שמר לא הסכימה שיבוצע שינוי כלשהו בשירים שכתבה. בתחילה זעמה על כך שמישהו העז לקחת את לחן השיר ולבצע אותו עם מילים שונות, והציעה לאריאל להלחינו בלחן חדש. שמר אף שקלה תביעה משפטית.
בהמשך התקיימה פגישה בינה לבין מאיר אריאל, ובעקבות הכימיה שהייתה ביניהם היא שינתה את דעתה על השיר והסכימה להשאירו כפי שהוא. בעקבות הפגישה, לא זו בלבד שנעמי שמר קיבלה את הביצוע של מאיר אריאל, אלא היא אף ניאותה לתת לו זכויות יוצרים על המילים שכתב - דבר שלא קרה עם אף גרסה לשיר אחר שלה.
עטיפת האלבום.
בעטיפת האלבום תמונה של אריאל בה הוא לבוש במדי צבא, ובכומתת חטיבת צנחנים על כתפו, בכך רומז אריאל לכינויו באותה תקופה "הצנחן המזמר".
בעטיפה האחורית לאלבום כתב אריאל את פרטיו בצורה הומוריסטית:
תזמורת טונהאלה
תזמורת טונהאלה (במקור: Tonhalle-Orchester Zürich) קרויה על שם אחד מאולמות הקונצרטים החשובים בעולם, ה"טונהאלה" שבציריך. התזמורת נוסדה בשנת 1868 וקבעה את מושבה בטונהאלה ה"חדש" בשנת 1895.
פעילות.
בניצוח פרידריך הגאר, מנצחה הראשון, התחילה התזמורת להוות גורם השפעה רציני על מוזיקה בציריך ובסביבותיה. מחליפו, פולקמאר אנדריאה, שנודע בקידום יצירות של ברוקנר, ניהל את התזמורת במשך ארבעים ושלוש שנים וניצח על 1300 קונצרטים. רודולף קמפה התמקד בעיקר במוזיקה גרמנית רומנטית. גרד אלברכט חשב על דרכים חדשות להביא מוזיקה לציבורי מאזינים גדולים יותר, כולל קונצרטים לילדים ולמשפחות, ומילא תפקיד בלתי מבוטל בחיזוק מעמדה של התזמורת בחיי המוזיקה של ציריך. הפסנתרן כריסטוף אשנבאך הופיע כאן לראשונה כמנצח ועכשיו, בניהולו של דייוויד זינמן, התזמורת עורכת שוב ניסויים בדרכים חדשות, בהן ליל דיסקו בימי שישי, הידוע בשם "מאוחר בטונהאלה", אחרי קונצרטים, המיועדים למשוך צעירים.
מאז ימיה הראשונים, ניצחו על התזמורת מלחינים נודעים בתקופתם, בהם ברהמס, וגנר, ריכרד שטראוס והינדמית.
המנצח דייוויד זינמן, פיתח אותה בתקופת כהונתו כמנהל מוזיקלי לאחת התזמורות המובילות בעולם, עם רפרטואר רחב של הקלטות מרשימות לשמה, רפרטואר המוסיף וגדל. החוזה של זינמן הוארך לא מכבר עד 2010. התזמורת, המונה קצת יותר מ-100 נגנים, מופיעה עכשיו בכל רחבי העולם; עם דייוויד זינמן הפיקה התזמורת אוסף רחב של הקלטות, בהן מחזור בטהובן מן התקופה האחרונה.
התזמורת מנגנת כיום ומקליטה יצירות משל בטהובן, מוצרט, שוברט, מאהלר, וגנר ושנברג, ובה בשעה אינה מזניחה את "הקשר השווייצרי", כשהיא מציגה יצירות מאת מלחינים, שעמדו בקשר עם שווייץ בדרך זו או אחרת. נוסף לאלה שהוזכרו כבר, כולל הרפרטואר שלה את סטרווינסקי, רחמנינוב, פרנק מרטן ומלחינים ששמם נודע פחות בעולם, כמו הובר, רינגר, ליהמן, צינסטאג וקלטרבורן. מנצחים אורחים קבועים כללו את ארנסט אנסרמה, וילהלם פורטוונגלר, אוטו קלמפרר, גאורג שולטי וכן, מתקופה מאוחרת .
יותר, את ברנרד הייטינק, מאריס יאנסונס, פרנס בריכן, מסטיסלב רוסטרופוביץ' והרברט בלומסטדט.
תזמורת כזאת מושכת קשת רחבה של סולנים בעלי שם בינלאומי. מבין אלה שהופיעו לאחרונה בציריך תחת שרביטו של דייוויד זינמן היו יו-יו מה, לין הארל, גוסטב ריוויניוס, היינריך שיף, יפים ברונפמן, טרולס מרק, גיל שחם, עמנואל אקס, לייף אובה אנדסנס וכריסטיאן טצלאף, כמו גם כמה מן הנגנים הראשיים בתזמורת עצמה, אחדים מהם נגנים בעלי שם בינלאומי בזכות עצמם, כמו נגנית הבסון פלורנץ יני, הצ'לן תומאס גרוסנבאכר, סאבין מורל (חליל), גלעד קרני מישראל, הויולן הראשי החדש, והאוסטרלית התר קוטרל (גם היא התמנתה זה מקרוב להוביל את הכינורות השניים). התזמורת עצמה פועלת כיום כהרכב בינלאומי במלוא מובן המילה, אם כי יש בה הרבה נגנים שווייצרים מוכשרים. מובילים אותה פרימוז' נובשאק מסלובניה ויוליה בקר מגרמניה.
בעונת 2019 - 2020 התחיל המנצח האסטוני פאבו ירווי את כהונתו כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של התזמורת.
אמפולקס קומפרסה
אמפולקס קומפרסה (שם מדעי: "Ampulex compressa") היא צרעה פרזיטואידית ממשפחת "Ampulicidae". מין זה נודע בהתנהגות הרבייה שלו, העושה שימוש בתיקנים חיים - באופן ספציפי בתיקנים אמריקנים - כפונדקאים לזחליה.
תפוצה.
תפוצתה העיקרית של צרעה זו באזורים הטרופים של דרום אסיה ואפריקה, ובאיים באוקיינוס השקט. צרעה זו תמצא במספרים גדולים יותר בעונות החמות של השנה. אמפולקס קומפרסה הובאה להוואי על ידי F. X. Williams ב-1941 כאמצעי להדברה ביולוגית. ניסיון זה לא הצליח בשל נטיותיה הטריטוריאליות של הצרעה והשיעור הקטן שהן צדות.