בנוסף, תרם גורנשטיין את קולו גם לסרטים נוספים כמו "שלגיה ושבעת הגמדים" (דוק), "ספר הג'ונגל 2" (שירחן), "עליסה בארץ הפלאות" (דודו וארנב האביב), "היפהפייה והיחפן" (טוני), "בת הים הקטנה" (סבסטיאן), "היפה והחיה" (לומייר), "פו הדב" (איור/איה + אבא פרפיל), הארי פוטר וחדר הסודות (גילדרוי לוקהרט), "" (הזאב), "ביוניקל" (מקוטה) ועוד רבים אחרים. כמו כן תרם את קולו בדיבוב מספר סדרות טלוויזיה, וביניהן "פיטר פן" (סדרת האנימה ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית) בה דיבב את שודד הים סמי, וכן את אוסקר מ-"רחוב סומסום". ב-1977 "השאיל" את קולו למוני מושונוב בקטעי הקברט בסרט "קשר הדבש".
בשנת 2019 דיבב את גרימל בסרט (במקום דב רייזר שדיבב אותו בטריילר המדובב).
במרץ 2020, לאור התפשטות הקורונה בישראל, גורנשטיין הוציא בעזרת בתו ובן זוגה אורי סממה סרטון פרודיה לשיר "Be Prepared" של סקאר, האריה הרשע בסרט המוכר מלך האריות, שנקרא "מלך ההנחיות", בו הביע ביקורת כלפי המצב. באותה שנה החל לדבב את דמותו של אדון ינשוף בסדרת אתחול של "סיפורימפו".
מוזיקה.
בשנת 1976 השתתף גורנשטיין בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "סיבה למסיבה", שהגיע למקום השני בתחרות. כעבור שנה ביצע על בימת הפסטיבל את השיר "לארצי יש יום הולדת", שכתב והלחין שייקה פייקוב לכבוד שנת ה-30 למדינת ישראל. שיר זה הגיע למקום השלישי בתחרות, ועל אף שנחשב כשיר ילדים, זכה להצלחה גם בקרב הקהל הבוגר יותר, ודורג במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לאותה שנה.
בשנת 1977 השתתף גורנשטיין בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "הלילה עבר" שזכה במקום התשיעי.
גורנשטיין הוא גם זמר אופרה באופרה הישראלית החדשה ומנחה, משתתף ומביים מופעי קונצרטים ואופרות בתזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית. ידוע בכישרונו המוזיקלי כזמר השר בקול בס וכצ'לן. הוא ארגן ערב שירי הזמר של פרנק סינטרה שזכה להצלחה ושתי תוכניות יחיד נוספות. כזמר הוא הקליט גם שירי פתיחה לתוכניות טלוויזיה כמו רכבת ההפתעות, ופרסומות כמו לדוגלי מזון כלבים.
בשנת 2011 הוציא גורנשטיין את אלבום הבכורה שלו, "ונחיה", המורכב כולו משירי משוררים שהלחינו מוזיקאים כיוני רכטר, שלמה יידוב ואלון אולארצ'יק. על המשוררים שגורנשטיין שר משיריהם באלבום נמנים אברהם חלפי, אבות ישורון, נתן אלתרמן, יהודה עמיחי ויהונתן גפן. שניים מהשירים שר גורנשטיין בדואט עם זמרים אורחים: "ירח" עם שלמה יידוב ו"אורחת זרים" עם נורית גלרון. את האלבום הפיק גיא וינגרטן, שגם הלחין חלק משיריו. גורנשטיין עצמו הלחין שיר אחד עבור האלבום, "ונחיה", למילים של אברהם חלפי.
בפברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ברשת ג בשם "לשיר איתה" - אוסף מחווה לשושנה דמארי במלאת עשור למותה, בו השתתף גורנשטיין בביצוע השיר "האמיני יום יבוא".
בשנת 2019 הנחה מספר ערבי מוזיקה מסרטי אנימציה בנגינת תזמורת האוניברסיטה.
חיים אישיים.
גורנשטיין נשוי לניצה ולהם שלושה ילדים. אחת מהם היא השחקנית רוני גורנשטיין.
מאמן השנה של ה-BBC
תואר מאמן השנה של ה-BBC הוא תואר שמוענק למאמן שפעל בבריטניה, והצטיין במיוחד בשנה זו. את הפרס הראשון קטף סר אלכס פרגוסון ב-1999.
החאן
יוסף בס
יוסף בס (5 במאי 1908–1995) היה קריקטוריסט נודע בתקופת היישוב ובתקופת ראשית המדינה.
ביוגרפיה.
יוסף בס נולד בשנת 1908 בלבוב שבגליציה (לימים בפולין). ב-1936 עלה לארץ ישראל. למד אדריכלות בטכניון בחיפה. לאחר סיום לימודיו בשנת 1940 עבד כאדריכל ויחד עם זאת החל לפרסם קריקטורות בעיתון הארץ והפך לקריקטוריסט הקבוע של העיתון במשך כ 30 שנה. הקריקטורות שלו שפורסמו תחת הכותרת "הימים הללו" כיסו את כל תקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, ובהמשך תקופת המאבק בבריטים ומלחמת העצמאות.
החל במחצית השנייה של שנות ה-30 הוציא לאור עיתון סאטירי בשם 'סיכות', בעריכת יעקב רזניק.
במלחמת העצמאות ולאחריה שירת יוסף בס כקצין ההסברה הראשון של משטרת ישראל ולאחר מכן שב למדורו ב"הארץ" והמשיך בו עד לסוף שנות השבעים. במקביל הקים משרד פרסום. זכה בפרסים עבור כרזות שצייר עבור מרכז ההסברה. כמו כן עיצב מדליות ממלכתיות וצייר תפאורות להצגות תיאטרון. ביקורות התיאטרון של ד"ר חיים גמזו לוו באיורי דיוקנאות השחקנים פרי מכחולו של יוסף בס. בס צייר איורים לספרים רבים, ביניהם ספרי ילדים. הקריקטורות שפרסם יוסף בס ב"הארץ" יצאו לאור במספר ספרים.
ליוסף בס היה קו דק ועדין והיטיב לצייר דיוקנאות. בעיקר אהב לצייר את דמותו של דוד בן-גוריון, בעין ביקורתית אך אוהדת. הקריקטורות של בס על דוד בן-גוריון לוקטו בספרו " הזקן והעם" שהופיע בשנת 1961.
בס חידש את המילה "מונית".
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח (באנגלית: Civil Rights Movement) הייתה תנועה חברתית שניהלה מאבק ארוך, לא אלים בעיקרו, למען זכויות אזרח שוות ולהפסקת הפרדה ואפליה גזעית במסגרת החוק, בעיקר לאזרחים האפרו-אמריקאים של ארצות הברית.
תנועות רבות נוספות בארצות הברית נקראו בשמות דומים, אבל מונח זה משמש בעיקר לתיאור המאבקים בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית, במיוחד במדינות הדרום.
הלינץ' באמט טיל באוגוסט 1955, והחלטת אימו להשאיר את ארון הקבורה פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה, הובילה להתגייסות של הקהילה האפרו-אמריקאית ברחבי המדינה.
התנועה אופיינה בקמפיינים נרחבים של אי-ציות אזרחי. מחאות לא-אלימות ואי-ציות אזרחי שהבליטו את אי השוויון של אפרו-אמריקאים. צורות של מחאה או אי-ציות אזרחי כללו חרמות כמו חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה (1955-56); סירוב לשלם קנס על ישיבה במקום המיועד ללבנים בלבד (פטרישה סטיבנס דיו), מחאות-ישיבה (sit-ins) כמו מחאת הישיבה בגרינסבורו בקרוליינה הצפונית (1960) או המחאה ב-נאשוויל, טנסי; צעדות כמו צעדת ברמינגהאם והצעדות מסלמה למונטגומרי באלבמה (1965); וכן מגוון גדול של פעילויות לא אלימות אחרות.
בשנות ה-1960 התנועה לזכויות האזרח ביצעה שתדלנות מול הקונגרס כדי להעביר מספר חוקים לביטול פרקטיקות מפלות. חוק זכויות האזרח מ-1964 אסר בצורה מפורשת הפליה על רקע גזע, צבע-עור, דת, מגדר או מוצא לאומי בתעסוקה; סיים יישום לא-שוויוני של דרישות של רישום מצביעים; ואסר על הפרדה גזעית בבתי ספר, בדיור או במקומות עבודה. חוק זכות ההצבעה מ-1965 שיקם והגן על זכויות בחירה עבור מיעוטים על ידי מתן הרשאה לפיקוח פדרלי על רישום תושבים ובחירות באזורים שבהם הייתה היסטוריה של
תת-ייצוג של מיעוטים כבוחרים. חוק הדיור ההוגן (Fair Housing Act) מ -1968 אסר על הפליה במכירה או השכרה בתחום הדיור. אפרו-אמריקאים נכנסו מחדש לפוליטיקה במדינות הדרום, וברחבי המדינה אנשים צעירים קיבלו השראה להשתתף בפעילות.
הופעת "תנועת הכוח השחור" (Black Power movement) שהתקיימה בשנים 1965–1985, ביקרה את ההנהגה השחורה בגלל הגישה של שיתוף פעולה עם הממשל והלבנים ובגלל דרכי הפעילות הלא-אלימות, ודרשה תחת זאת עצמאות פוליטית וכלכלית של הקהילה השחורה.
ייצוגים פופולריים רבים של התנועה מתמקדים בדמותו של מרטין לותר קינג שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964 על הישגיו בתנועה. עם זאת יש חוקרים הטוענים כי התנועה הייתה מגוונות מידי מכדי לייצג אותה על ידי אדם ארגון או אסטרטגיה בודדים. במאבקים למען זכויות אזרח שוות היו שותפות קבוצות רבות מלבד קהילות של אפרו-אמריקאים, בהן ניתן למנות תנועות רעיוניות כמו הליברלים או הקומוניסטים בארצות הברית, או תנועות שניסו לייצג את האינטרסים של קבוצות מסוימות שמולן התקיימה (ולעיתים עדיין מתקיימת) אפליה מצד החוק, או התייחסות מפלה ושוביניסטית מצד קבוצות אחרות. בין הקבוצות הללו ניתן למנות נשים, מקסיקנים, אינדיאנים, יהודים ולהט"בים.
רקע.
הן החוקה של ארצות הברית והן התרבות במדינה זו שמו דגש על חופש לאזרח, וכן על הרעיון של העדר אפליה בין אזרחים. עם זאת, הדרך למימוש של רעיונות אלו בפועל, הייתה ועודנה כרוכה במאבק מתמשך כנגד דעות קדומות, אפליה הנובעת מאינטרסים כלכליים, שוביניזם או שמרנות דתית.
העבדות בארצות הברית.
האפרו-אמריקאים החלו את חייהם בצפון אמריקה כעבדים שהובאו החל משנת 1610 למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית. בחוקת ארצות הברית עצמה יש הכשר ברור לעבדות, אם כי הניסוחים הם זהירים ולא מפורשים. סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים" תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
כל עוד מדובר בעבדים, קשה מאוד לדבר על מאבק לשוויון זכויות - במצב זה יש להתייחס קודם כל למתן זכויות בסיסיות כלשהן, וראשונה להן הזכות לחירות. היו שחורים שזכו בחירות משום שאדוניהם החליטו לשחררם, אך עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים. מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית שבו לחמו גם עבדים.
שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
אפליות לאחר שחרור העבדים, וכנגד קבוצות אחרות.