בינתיים בתוך המשוריין הפורץ ישבו הלוחמים כשרובם פצועים. אלו מתוכם שפצעיהם היו קלים, עמדו בתצפית והמשיכו לירות על כוחות הערבים הכפריים שניסו להתקרב. המשוריין החל להעלות אדים, והפצועים שכבו ושתקו. בשעה שש וחצי בערב הכוחות הערבים הכפריים היו כבר קרובים ביותר. בקבוקי תבערה יודו לעבר המשוריין, שהחל לבעור. זרובבל ואיתו אחד הלוחמים, ניסו לכבות את האש שאחזה ברכב, ללא הצלחה. זרובבל לחץ על הלוחמים שיכולים לנסות לברוח ולהינצל. כשנדרש גם הוא לברוח מפני שלא היה פצוע, לא הסכים ונשאר לחפות על הבורחים. שלושה לוחמים יצאו בחיפויו של זרובבל לתוך תעלה בצד הכביש. הלוחמים הצליחו להגיע מאוחר יותר חזרה לגוש. לאחר שיצאו, מילכד זרובבל את המשוריין. כשהכוחות הערביים התקרבו מאוד ופתחו את דלת המשוריין פוצץ זרובבל עליו ועל הפצועים את המשוריין. פיצוצו שהחריד את הסביבה כולה, הפיל חללים רבים בקרב הערבים הכפריים שהקיפו את המשוריין.
על מעשה זה זכה באות גיבור ישראל. הוא נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים בתאריך כ' באדר ב' תש"ח (31 במרץ 1948). לאחר תום המלחמה הועברו שרידיו להר הרצל בט"ז בחשוון תשי"ב (15 בנובמבר 1951) והוענקה לו דרגת סגן.
כוויית קור
כוויית קור היא פציעה שנגרמת כתוצאה מחשיפה לקור. הפציעה יכולה לנוע מדרגה נמוכה עד למוות של הרקמה הפצועה בתהליך של נמק. לרוב, האיברים הראשונים שנפגעים הם האיברים המרוחקים ממרכז הגוף (או בשמם המקצועי איברי הפריפריה): האף, האוזניים והאצבעות. זה קורה כי במצבי קור כלי הדם באזורים אלה מתכווצים כדי להמשיך להזרים את הדם לאיברים החיוניים וכדי לצמצם את איבוד החום כתוצאה מחשיפה לסביבה.
תסמינים.
איבוד הצבע של העור, יחד עם תחושת שרפה או עקצוץ של העור, אי תחושה או כאב עז. אם העצבים וכלי הדם ניזוקו במידה רבה, נמק יכול להופיע, וקטיעת האיבר יכולה להיות דרושה. עור שלא מטופל לזמן מה ונחשף לכוויית קור יהפוך לשחור.
טיפול.
הטיפול כולל בעיקר חימום הדרגתי של הרקמה הפצועה כדי לנסות להחזיר לה חיוניות ואם הדבר בלתי אפשרי לצמצם את התפשטות הפציעה לאזורים נוספים.
1984 (תשדיר פרסומת)
"1984" הוא שמו של סרטון פרסומת של חברת אפל, לקראת השקתו של מחשב המקינטוש בשנת 1984. את הפרסומת ביים יוצר הסרטים רידלי סקוט.
עליית הפרסומת לאוויר.
הסרטון עלה לאוויר פעמיים: פעם אחת מוקדם מספיק כדי להיכנס לתחרות הפרסומות של אותה שנה, ופעם שנייה במהלך שידורי הסופרבול, שהיה זמן צפיית שיא בטלוויזיה האמריקאית. הפרסומת הייתה כל כך אפקטיבית וזכירה – שצופים רבים זוכרים אותה טוב יותר מאשר את משחק הפוטבול.
עלילת התשדיר.
התסריט מנסה לדמות את עלילת הספר "1984" של ג'ורג' אורוול. בתשדיר מוצג בפני הצופים אצטדיון ענק מלא בגלוחי ראש בלבוש אחיד מביטים במסך שעליו נראה "האח הגדול", ראש המפלגה בספר, כשהוא נושא נאום ניצחון על הצלחתם לדכא את מרידות המחשבה, ושכעת כולם חושבים בצורה שאותה תכננה המפלגה. במקביל לתמונות אלו נראית אישה המתפרצת להיכל כשחיילים רודפים אחריה ומנסים למנוע ממנה להיכנס. האישה בולטת בתוך הקהל בלבושה הצבעוני, בשיערה ובעורה השזוף. בשיא הפרסומת מיידה האישה פטיש על המסך ושוברת אותו, דבר הגורם לכל הצופים לפעור את פיהם בתדהמה ובחרדה. בסוף התשדיר הוצגה ההודעה שב-24 בינואר 1984 אפל תשיק את המקינטוש, כדי ששנת 1984 לא תראה כמו "1984".
המסר הפרסומי.
מטרת הפרסומת הייתה להציג את אפל כאלטרנטיבה למונופול העצום של יבמ ששרר אז בשוק המחשבים. התשדיר עשה שימוש מוצלח בפחד הלא-רציונלי ששרר אז בקרב חלקים מהציבור, ששנת 1984 תהיה קטסטרופלית כפי שהוצגה בספר של אורוול. הפרסומת הצליחה למצב את המותג אפל בתור חלופה לאחדות החשיבה אותה מייצגת יבמ.
המיצוב של המותג כפי שבאה לידי ביטוי בפרסומת, מציע "לגאול" את הצופים ולהציע להם חופש בחירה, גם אם עד אז היה נדמה כי "יבמ" היא האפשרות היחידה בכל הנוגע לשוק המחשבים.
אלמנטים פרסומיים חשובים.
הפרסומת נחשבת לאחת הפרסומות הקלאסיות והחשובות בעולם הפרסום והשיווק.
ישנם מספר אלמנטים בולטים בפרסום אשר ניתן להמחיש באמצעות הפרסומת:
פרסים.
הסרטון זכה במקום הראשון בפסטיבל הפרסום בקאן ובפרס קליאו. על מנת להיות זכאית להצגת מועמדות לתחרות הקליאו כבר ב-1984, שודרה הפרסומת בדצמבר 1983 בתחנת טלוויזיה קטנה באיידהו בעלות של 10 דולר.
י&quot;ד ברקוביץ
בוג'ם
הגדוד ה-38 של קלעי המלך
פר לשז
פֵּר לָשֵז (צרפתית: Père Lachaise) הוא בית קברות במזרח פריז בן למעלה ממאתיים שנה שקבורים בו מספר רב של אישים מפורסמים. בין היתר, קבורים בו ג'ים מוריסון, פרדריק שופן, ז'ורז' מלייס ואוסקר ויילד. צרפתים מפורסמים מעולם האמנות והבידור קבורים בו אף הם, בהם מולייר, לה פונטיין, אדית פיאף, ז'ילבר בקו, מרסל מרסו ואיב מונטאן וכן אשתו השחקנית היהודייה סימון סיניורה. בין האישים הקבורים בו גם בני ארצות רבות שאינם צרפתים - בין השאר מפולין, מאיטליה, מרומניה, מארצות הברית ומאיראן (ראו בהמשך רשימה מפורטת). בבית העלמין ישנן מצבות מפוארות, הבנויות כמבנים קטנים או כנסיות. רבים מן הקברים הם קברים משפחתיים, היות שבבתי עלמין קתוליים נהוג לקבור כמה נקברים באותו מקום ואפילו כמה דורות של בני אותה המשפחה. בתחומי בית הקברות ישנה חלקה מגודרת, המופרדת משאר הקברים, המשמשת כבית קברות יהודי. בני משפחת רוטשילד ויהודים מפורסמים אחרים, כמו למשל הרב יוסף דוד זינצהיים שהיה הרב הראשי הראשון של צרפת מטעם "הקונסיסטואר", וכן השחקנית היהודייה המפורסמת מהמאה ה-19, ראשל, קבורים בחלקה זו. הסיבה להפרדה היא שלא מקובל לקבור בני דתות שונות בבית קברות אחד. כיום נהוגה בפר לשז החכרת חלקות קבר לתקופה מוגבלת. במועד תפוגת חוזה החכירה, אם משפחת הנפטר לא חידשה אותו, הקבר מפונה, העצמות נקברות בקבר אחים והחלקה פנויה לקבורה חוזרת. הנוהג הזה מסביר את מספר הנקברים הגדול בפר לשז – יותר מ־300 אלף איש. נוהג פינוי הקבר אינו מופעל כלפי מפורסמים למיניהם או בחלקה היהודית.
תולדות בית הקברות.
האתר בו הוקם מאוחר יותר בית הקברות קיבל את שמו מהאב פרנסואה דה לה שז (1624-1709) (Père François de la Chaise). לשז, היה הכומר המוודה של המלך לואי ה-14 וחי במעון ישועי שנבנה במקום בשנת 1682. בתקופה זו היה המקום שטח כפרי המרוחק מתחומי פריז. מראש הגבעה שבמקום צפה המלך הצעיר בקרב שהתנהל במהלך סדרת המרידות הידועה בשם "הפרונד", בתקופה שבה טרם התייצב שלטונו האבסולוטי בצרפת.
בשנת 1804 נקנה השטח, שעדיין היה מחוץ לתחומי השטח העירוני המיושב, בידי עיריית פריז, ובאותה שנה הוקם בו בית קברות ביוזמתו של נפוליאון בונפרטה, ששלט אז בצרפת. מאז 1786 נאסר להקים בתי קברות בתחומי העיר פריז כפי שהיו אז. בית הקברות של התמימים Cimetière des Innocents נסגר בטענה שקרבתו לשוק המזון הסיטונאי לה אל גורמת לסיכון תברואתי (מאותה סיבה גם הוקמו מדרום לעיר הקטקומבות של פריז, שהיו מיועדות לקבורה תת-קרקעית מדרום לעיר). במקומם הוקמו בתי קברות חדשים שהיו אז מחוץ לגבולות העיר, כגון בית הקברות של מונמארטר בצפון, בית הקברות של מונפרנאס בדרום, ובפאסי (סמוך למקום שבו הוקם מאוחר יותר מגדל אייפל).
כשנפתח, נחשב בית הקברות כמרוחק מדי מהעיר, ורק הלוויות מעטות התקיימו בו. כדי לשנות את המצב פתחו מנהלי בית הקברות במה שהיה נקרא כיום "מסע קידום מכירות", והעבירו אל בית הקברות בשנת 1804 את קבריהם של אנשים מפורסמים, כמו המחזאי מולייר וכותב המשלים לה פונטיין.
בשנת 1817 הועברו למקום, בטקס רב פרסום, גם קבריהם של הנאהבים המפורסמים מימי הביניים, אבלר ואלואיז (אם כי ישנו ספק שאלה באמת גופותיהם של השניים). לבית הקברות הועברה גם הכיפה שמעל קברם הקודם, שנוצרה מחלקי המנזר שנהרס בנוגן-סיר-סן. (לפי מסורת עממית ארוכה, זוגות נאהבים ובודדים "חולי אהבה" נוהגים להשאיר מכתבים בקברם של השניים, בתקווה לזכות לאהבת אמת שתאריך ימים, והמנהג עבר עמם למקום קברם החדש).
מדיניות זו הוכיחה את עצמה, ורבים מתושבי פריז החלו לדרוש להיקבר לצידם של הידוענים והמפורסמים. על פי רישומי בית הקברות, עלה מספר הקבורים במקום בתוך שנים מעטות מעשרות בודדות ליותר מ-33,000. כיום קבורים בבית הקברות יותר מ-300,000 אנשים, וכן טמון בו אפרם של רבים נוספים, שבחרו בשריפת גופתם במקום בקבורה.
"קיר לוחמי הקומונה" כמקום עלייה לרגל של השמאל הצרפתי.
במהלך "שבוע הדמים" (Semaine Sanglante) של דיכוי הקומונה הפריזאית
בחודש מאי 1871, התבצרו חלק מאחרוני הלוחמים של הקומונה בבית הקברות פר לשז. ביום ראשון, 28 במאי 1871, לאחר תבוסתם הסופית של אנשי הקומונה, ריכזו כוחות הממשלה 147 שבויים שנפלו בידיהם ליד אחד מקירות בית הקברות והוציאו אותם להורג ביריה, ואחר כך קברו אותם בקבר אחים גדול שנכרה במקום.
מאז ועד היום הפך המקום, הידוע בשם "קיר לוחמי הקומונה" (בצרפתית Mur des Fédérés), למקום עלייה לרגל לאנשי השמאל הצרפתי, המקיימים צעדה לשם בשבוע האחרון של חודש מאי כל שנה.
את מסורת העלייה לרגל למקום הנהיג ז'יל גד (Jules Guesde), מנהיגה דאז של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, בשנת 1880. כ-25,000 מפגינים צעדו אז אל בית הקברות והתייצבו מול כוחות המשטרה כשהם עונדים שושנים אדומות ודורשים להעניק חנינה לאנשי הקומונה שעוד נותרו בחיים (החנינה הוענקה חודשיים אחר כך).
ז'אן ז'ורס עמד מספר פעמים בראש הצעדות אל קיר לוחמי הקומונה, בהן השתתפו כל גוני השמאל הצרפתי של סוף המאה ה-19: סוציאליסטים, סינדיקליסטים ואנרכיסטים.