לאחר שנת לימודים ב של חיל הנחתים של ארצות הברית, עשה ב-1986 הסבה לשריון ומונה למפקד גדוד 74 בחטיבה 188. בתחילת 1987 השתתף בקרב בו נהדפה התקפת חזבאללה על מוצב צד"ל. במהלך הקרב הפר אביטל פקודה ישירה של מפקד החטיבה כשסירב לעצור את התקדמותו. בהמשך פיקד על חטיבת מילואים ועל חטיבה מרחבית באזור טול כרם. ב-1990 יצא ללימודים בבוסטון וכשחזר מונה למפקד חטיבה 211, שירת כסגן מפקד עוצבת געש וקודם לדרגת תת-אלוף ולמפקד אוגדה 98. ב-1994 מונה למפקד עוצבת געש, אחר כך שימש כראש מטה פיקוד הצפון. הוא יצא לחופשה במהלכה עסק בחקלאות עד שקודם לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני. בשנת 2000 עמד, מתוקף ניסיונו בכוחות המיוחדים, בראש ועדת החקירה לתקלה מבצעית של יחידת דובדבן בה התבצע ירי דו-צדדי בעת מבצע סימפוניית החיים למעצרו של מחמוד אבו הנוד, שהיה אז המבוקש מספר 1 בגדה המערבית והשתייך לגדודי עז א-דין אל-קסאם. במהלך המבצע, שהתקיים בכפר עסירה א-שמאלייה, סברו בטעות שלושה מצלפי היחידה שחבריהם ששכבו על גג באזור המבצע הם למעשה מחבלים וירו בהם למוות. בעקבות הכשל המבצעי הוחלט להשעות את היחידה זמנית מפעילות מבצעית ומפקדה מיקי אדלשטיין התפטר מתפקידו.
בתחילת האינתיפאדה השנייה שימש יועץ הרמטכ"ל לענייני טרור. במסגרת זו הגיש דו"ח בעניין ייעול הפעילות הצבאית והאזרחית מול הפלסטינים בו המליץ על פיצול השליטה בלחימה ביהודה ושומרון לאוגדה נוספת (מספר חודשים אחר כך קמה והפכה אוגדת יהודה לאוגדת ביטחון שוטף נוספת בגזרה), ועל הידוק שיתוף הפעולה בין צה"ל לשב"כ. בשנת 2002 פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף למפלגת מרצ. לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, שובץ אביטל במקום ה-39 ברשימת מפלגת קדימה, אך לא נבחר לכנסת. ב-19 ביולי 2006 מונה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה ושימש בתפקיד זה עד תום כהונת הממשלה, באפריל 2009. בתפקידו זה התנגד למתווה המוצע לגדר ההפרדה במדבר יהודה, עקב פגיעתה במדבר.
בינואר 2012 חזר לשירות בצה"ל כמפקד מפקדת העומק, האמונה על מבצעים מיוחדים ורב-זרועיים בעומק האסטרטגי.
בספטמבר 2014 סיים אביטל את תפקידו כמפקד מפקדת העומק והשתחרר מצה"ל.
חיים אישיים.
אביטל נשוי ואב לארבעה, שתיים מבנותיו שירתו כקצינות בסיירת מטכ"ל. מתגורר במושב ארבל בו גידל כבשים לאחר שחרורו. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות במדעי הקרקע והמים ובכלכלה חקלאית ומינהל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, ויש לו תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בה למד במסגרת התוכנית לפיתוח מנהיגות של קרן וקסנר.
פיתוי (הלכה)
מפתה על פי ההלכה הוא אדם ששידל בתולה פנויה לקיים איתו יחסי מין. ישנה מצוות עשה מהתורה לחייב את המפתה לשלם לאבי הנערה קנס של חמישים שקל (מידת משקל מקראית) כסף (במערכת המידות של התלמוד - סלע), או לשאת אותה לאישה, בכפוף להסכמתה ולהסכמת אביה.
המקור בתורה.
מקור המצווה בפסוק: "וְכִי יְפַתֶּה אִישׁ בְּתוּלָה אֲשֶׁר לֹא אֹרָשָׂה וְשָׁכַב עִמָּהּ, מָהֹר יִמְהָרֶנָּה לּוֹ לְאִשָּׁה; אִם מָאֵן יְמָאֵן אָבִיהָ לְתִתָּהּ לוֹ כֶּסֶף יִשְׁקֹל כְּמֹהַר הַבְּתוּלֹת" ().
דיני המצווה.
הגמרא במסכת כתובות קובעת שנישואי המפתה למפותה תלויים ברצון אביה של המפותה, המפותה עצמה והמפתה. רק אם שלושתם מעוניינים בנישואים - הוא נושא אותה לאישה.
חיוב קנס.
במקרה ואין המפתה נושא את הנערה, מחמת כל סיבה שהיא, חייב לשלם לאבי הנערה תשלום קנס, חמישים שקלים.
על פי חז"ל, הקנס המפורש בתורה אינו התשלום היחיד, והמפתה חייב גם לתת דמי בושת ופגם על שפגע בנערה.
הגדרת פיתוי.
על פי פירושו של הרמב"ן לפסוק, הפיתוי הוא כאשר אדם משדל נערה לשכב איתו, בין אם אמר לה דברי אמת ובין אם אמר לה דברי שקר על מנת שתתרצה.
התורה מבחינה בין מקרה שבו האיש שכב עם הנערה מחוץ לעיר, שאז מניחים שהיא צעקה אלא שאיש לא שמע אותה ועל כן יש בכך דין אונס החמור יותר, לבין מקרה שבו המעשה היה בתוך העיר, ומכך שלא צעקה אנו מסיקים (אם אין עדויות אחרות) שהיה זה ברצונה, ויש בכך דין פיתוי בלבד.
טעם המצווה.
הרמב"ם מפרש שהקנס הקצוב (50 סלעים) הוא קנס בגין הנאתו של המפתה, אך מעבר לכך חייב להוסיף קנס נוסף בגין הבושה שגרם המפתה לנערה המפותה ולמשפחתה.
בעולם העתיק כאשר אדם היה רוצה לשאת נערה, הוא היה משלם כסף לאביה לפי קריטריונים שהיו מקובלים באותה תקופה. התשלום עבור נערה בתולה היה גבוה יותר, ולכן נפסק שהמפתה נערה בתולה חייב לשלם קנס "כמהר הבתולות" בלשון התורה.
פירושו של רבי יצחק אברבנאל.
רבי יצחק אברבנאל מרחיב את הדיון במצווה זו, ומסביר את הרקע וכן את הקשר למצווה הבאה לאחריה: "מְכַשֵּׁפָה לֹא תְחַיֶּה" (י"ז).
הוא כותב "והתבונן ביושר המשפט" - עד כמה יש הגיון בעונש המוטל על המפתה. האדם הרגיל אינו מפתה נערה "הראויה לפי כבודו להנשא לה". אם הוא מוצא נערה מתאימה הוא פונה אל משפחתה ובא בברית נישואין כדת וכדין.
אבל "הנכבדים" - אלה אשר אמצעים כספיים בידם - כאשר רואים נערות המוצאות חן בעיניהם יתנו להן מתנות ויפתו אותן ואפילו יבטיחו להן נישואין בעתיד. הנערה הבתולה נענית להן לאור ההבטחות. אך "לבבו לא כן ידמה אלא למלאות בה תאוותו ולעוזבה ולהתפאר עם זמם זה אצל הבחורים" - דהיינו, הוא לא חושב למלא את ציפיותיה, רק ישכב עמה ויספר על כך בגאווה לחבריו.
לפיכך התורה ציוותה: שהאונס ייקח אותה לאישה, יכנוס אותה לביתו (במעמד של אשת איש), אף על פי שהיא אולי צעירה מדי ולא במעמדו. אבל אם אביה ייסרב לתת אותה לו אז יהיה עליו לשלם לאביה מוהר, כמו לאישה הרגילה. התשלום הוא לא לה אלא לאביה שכן הוא זה שיצטרך לחפש חתן אחר ולשאת בתשלום. ואולי גם היא מעט אחראית לתוצאה.
המצווה הבאה מדברת על מכשפה, אשר אותה יש להמית. אברבנאל מציע את ההסבר הבא: בדרך כלל הנערות יפותו ללכת אחרי הנכבדים על ידי נשים, אותן הן מדמה ל"מכשפות" - אולי ה"סרסורים" בימינו. הוא מבאר כי בחכמתן ובניסיונן הן משכנעות את הצעירות ללכת אחרי הנכבדים. "היא המביאה את האיש ואת הנערה לניאוף". הוא לומד על הקשר בין מכשפה לבין ניאוף מספר מלכים, בו נאמר על איזבל :"...עַד-זְנוּנֵי אִיזֶבֶל אִמְּךָ וּכְשָׁפֶיהָ, הָרַבִּים.". לדעתו, הנשים המכשפות "יטו יותר לאומנות הכישוף מן האנשים וכל שכן בפיתוי הבתולות".
סבסטיה
סבסטיה (בערבית: سبسطية) הוא כפר פלסטיני בהרי השומרון, סמוך לעיר שכם, בנפת שכם אשר בתחום הרשות הפלסטינית. בשם הכפר השתמר השם "סבסטי" (Sebaste), שם שניתן לעיר שומרון על ידי הורדוס שבנה אותה מחדש. הכפר מצוי בסמוך לאתר הארכאולוגי של העיר שומרון, עיר קדומה בארץ ישראל ובירת ממלכת ישראל במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס.
אברהם אלברט טיכו
אברהם אלברט טיכו (27 באוקטובר 1883 – 15 באוקטובר 1960) היה רופא עיניים ביישוב בימי המנדט הבריטי ובעשור הראשון למדינה.
תולדות חייו.
טיכו נולד בעיירה בוסקוביץ שבמוראביה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו בווינה, והתמחה ברפואת עיניים אצל פרופ' ברגמייסטר בבית החולים "רודולף". ב-1912 נשלח ד"ר טיכו על ידי הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" לפתוח מרפאת עיניים בירושלים לאחר שהד"ר משה יהושע ארלנגר חזר לשווייץ, ולקח איתו לעזרתו את אנה, שהייתה דודניתו. אנה הצטרפה אליו לירושלים זמן קצר אחר כך, והשניים נישאו שם.
ב־1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועדה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים ונמשכה שלושה ימים. במהלכה התקיימו חמש ישיבות ובוצעו הדגמות של ניתוחים בבית החולים, "למען ציון". בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ו- מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ו-נפתלי וייץ, מרים נופך, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים. לוועידה הוזמנו גם מורים. ד"ר הלל יפה, מעמודי התווך במאבק בגרענת, שהיה פעיל בגיבוש המדיניות להדברת המחלה וממוקירי רעיון הוועידה, לא נכח בה והרצאתו הוקראה על ידי ד"ר יעקב סגל.
טיכו פרסם את מסקנותיו מהוועידה במאמר: "רפויי הגרענת בבתי-הספר בירושלים"..
ב-1917 גויס לצבא הטורקי-גרמני-אוסטרי כרופא עיניים, כקצין מילואים, ונשלח לשרת בדמשק, חזר לירושלים אחרי מלחמת העולם הראשונה ב-1919.
מאז עלייתו ועד 1917 היה מנהל בית החולים והמרפאה לעיניים של אגודת 'למען ציון'. ניהל את המלחמה נגד הגרענת (הטראכומה) בבתיה"ס ובמוסדות החינוך בעזרתה הכספית של 'הדסה'.
בין השנים 1919–1921 ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים הדסה בירושלים, והחל מ-1919 גם עמד בראשו של בית חולים פרטי למחלות עיניים שהקים, בבית רוזה ובנימין ממשפחת קוקיא (עשרים מיטות). הבית נמצא בשכנות לבית טיכו של היום. לאחר מספר שנים שבהן פעלה המרפאה בירושלים, החליטו בני הזוג ב-1924 לשפר את רמת חייהם ולהתמקם בלב התרבותי והאינטלקטואלי של העיר, ולרכוש את בית המידות בקרבת רחוב הקונסולים (רחוב הנביאים היום), שנחשב באותה תקופה לסביבת המגורים היוקרתית ביותר בירושלים.
בין תלמידיו ותלמידותיו: ד"ר מרים נופך, וד"ר אפרים סיני. בספרו "במלוא העין" מעלה סיני זיכרונות משנות העשרים של המאה הקודמת, לצד עבודתו אצל טיכו. .
ממשיך ד"ר סיני בזיכרונותיו: .
ד"ר סיני נותח על ידי טיכו בסוף שנות העשרים, לאחר שעבד "כרופא נודד" במושבות השפלה, היה חולה שלושה חודשים ונדבק באחת מעיניו בגרענת.
ניסיון ההתנקשות.