בשנת 2000 נסגר הקמפוס לסטודנטים, עקב פריצתה של האינתיפאדה השנייה, והוא נותר לא פעיל עד יוני 2006, אז הכריז מנהיג המורמונים בארצות הברית על פתיחתה מחדש של האוניברסיטה בירושלים בקרוב, ועל הפניית כ-1000 תלמידים אליה לשנת הלימודים הבאה. עקב פריצת מלחמת לבנון השנייה, נדחתה מעט הפתיחה המחודשת של המקום, אך לאחר תום המלחמה הוא חזר לפעול באופן מלא.
התפתחות ספינות המלחמה
תחנון
תחנון או נפילת אפיים הוא אוסף קטעי תפילה (בקשת תחנונים) שנאמרים לאחר תפילת שמונה עשרה (במניין: לאחר חזרת הש"ץ). אמירת תחנון נהוגה בתפילות שחרית ומנחה ברוב ימות החול בשנה, אך אינה מתקיימת בימי שמחה (חג, ראש חודש, שבעת ימי המשתה של חתן, יום ברית מילה וכו').
לדעת הרמב"ם, אמירת תחנון בנפילת אפיים לאחר תפילת העמידה היא חלק מחיוב התפילה, אלא שהיא אינה מעכבת. הדעה המקובלת יותר היא שאמירת התחנון אינה חיוב אלא מנהג בלבד, ולכן ישנם ימים שנהוג לא לאומרו. בהתאם לכך, הרב עובדיה יוסף התיר לבני אדם הממהרים לעבודה לדלג על אמירת התחנון.
מקור.
בתלמוד בבלי מוזכר כמה פעמים נוהג זה של נפילת אפיים, ונוסחו הובא בסידורי הגאונים. בתלמוד מובא שיש שני סוגי נפילת פנים: קידה - על ברכיים. השתחוויה - פישוט ידיים ורגלים. הרמב"ם פוסק ששני האופנים הללו כשרים לנפילת אפים. בזמן הזה, נהוג ברוב הקהילות לשים את הראש על הזרוע, ולא לעשות לא קידה ולא השתחוויה.
תוכן התפילה.
בתחנון נאספו קטעי תחינה בעיקר מן התנ"ך בהם מתוודה המתפלל על חטאיו ומבקש מחילה ורחמים עליו ועל כל עם ישראל. המתפלל מזכיר בתפילות אלו כי איננו צדיק ובכל זאת מבקש רחמים מהקב"ה.
נוסח הווידוי בימים א, ג,ד, ו..
וידוי ושלוש עשרה מידות.
לפי נוסח ספרד ונוסח הספרדים (למעט הספרדים בצפון-מערב אירופה) סדר התחנון פותח בוידוי, שלאחריו נאמרות שלוש עשרה מידות הרחמים, ורק לאחר מכן נאמרת נפילת אפיים. זהו מנהג מאוחר בהשפעת ספר הזוהר ובעיקר בהשפעת קבלת האר"י. פוסקי הלכה מסוימים התנגדו בתוקף למנהג החדש לפיו אומרים וידוי בכל יום, כיוון שחששו שכאשר הווידוי יהפוך ליום-יומי המתפלל לא יתוודה כראוי אלא יאמר את הווידוי מן השפה ולחוץ. לכן בנוסח אשכנז, נוסח איטליה, נוסח תימן והספרדים במערב אירופה לא קבלו תוספת מאוחרת זו ושמרו על המנהג הקדום יותר ופותחים את התחנון בנפילת אפיים (אם כי מספר קהילות איטלקיות קיבלו בתקופה מאוחרת את המנהג לומר וידוי כל יום).
נפילת אפיים.
המנהג הקדום היה שסדר נפילת אפיים נאמר בנפילת אפיים (כמשמעו) על הקרקע. מנהג זה נשתמר אצל חלק מיהודי תימן. כך מובא בתכלאל בסדר נפילת אפיים:
אצל האשכנזים (גם נוסח אשכנז וגם נוסח ספרד), האיטלקים וחלק קטן מהספרדים (בעיקר בצפון אפריקה, סוריה ומערב אירופה) מקובל להטות את הראש על היד, תוך כדי ישיבה (בכמה קהילות אשכנזיות לא מקפידים על ישיבה דווקא). אצל אותן קהילות ספרדיות שנוהגות בכך מטים את הראש על יד שמאל תמיד (כמו שכתוב בשו"ע). אצל רוב האשכנזים לעומת זאת מקפידים לא להטות את הראש על יד שמאל בתפילת שחרית, כיוון שהתפילין מצויים עליה ולכן מטים את הראש על יד ימין (למעט איטר, כיוון שהוא מניח תפילין ביד ימין הוא מטה על יד שמאל). בתפילת מנחה בה אין מניחים תפילין הכול מטים את הראש על יד שמאל. אמנם חלק מהאשכנזים מטים תמיד על צד שמאל, ובהם חסידי ברסלב, זאת על פי דברי רבי נחמן מברסלב שסיפר שפעם כשהיה בדרך היטה בשחרית על צד ימין, כנהוג, התגלה אליו רס"ג ואמר לו שתמיד צריך להטות על יד שמאל. וכן פסק הגר"א.
ברוב הקהילות הספרדיות (כל הקהילות חוץ מקצת יוצאי מרוקו וצפון אפריקה, הספרדים של מערב אירופה, וכל יהודי תימן) התפשט המנהג שלא ליפול אפים כלל, אלא אומרים את הקטע של נפילת אפים בישיבה. זאת על פי אזהרת האר"י ודברי הזהר שכתוב על הפסוק "אליך ה' נפשי אשא" שאם אינו מתכוון כראוי בפסוק זה, אז יוכל להגיע לסכנה ממש וה' יטול נפשו קודם זמנה.
הקטע הנאמר בנפילת אפיים משתנה על פי נוסח התפילה: לפי נוסח הספרדים, נוסח איטליה, נוסח רומניא וחלק מנוסח ספרד (בעיקר חסידי חב"ד) אומרים את מזמור . מנגד– לפי נוסח אשכנז, רוב נוסח ספרד ונוסח קטלוניה אומרים את מזמור ו' (תוך השמטת פסוק א' שלו). לפי התכלאל אומרים לקט פסוקים.
קטעים נוספים.
לאחר נפילת אפיים נאמרים קטעי תפילה מסוימים, המורכבים בעיקר מלקט פסוקים, המשתנים בהתאם לנוסחי התפילה השונים, אך עיקרם זהה. הפסוק החותם את התפילה (בכל הנוסחים) הוא הפסוק "עזרנו אלהי ישענו על דבר כבוד שמך, והצילנו וכפר על חטאתינו למען שמך" (). לפי נוסח אשכנז ונוסח ספרד מוסיפים לפני קטעים אלו את תפילת שומר ישראל.
לדוגמה, סיום נפילת אפיים לפי נוסח הספרדים הוא:
מנהג ייחודי בקהל עדת ישורון בניו יורק שבימים שאין קריאת התורה, וכן במנחה שבכל יום, אומרים בסוף תחנון (אחרי הפסוק "עזרנו אלהי ישענו וגו'", קודם הקדיש) את סדרת ה"יהי רצון" שאומרים אחרי קריאת התורה בשני וחמישי. מנהג זה נתקן בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי להרבות בתפילות עבור יהודי אירופה, ונשאר עד היום.
נוסח התחנון בימים שני וחמישי.
בתפילת שחרית בימים שני וחמישי נהוג להוסיף קטעים נוספים לסדר התחנון, מכיוון שימים אלו הם ימי רצון מיוחדים שמשה עלה לקבל לוחות בחמישי וירד בשני ומכיוון שבהם בתי דינים היו יושבים לדון. גם בהרבה קהילות בהן אין אומרים וידוי בשאר הימים נהוג להוסיף אותו. ברוב הקהילות מוסיפים לומר את הקטע "מה נאמר לפניך יושב מרום". שני קטעים אלו היו במקורם חלק מתפילת הימים הנוראים. בנוסח אשכנז המקורי, שעדיין נהוג בחלק מקהילות האשכנזים אין אומרים וידוי גם בשני וחמישי ובכל קהילות האשכנזים (גם בנוסח ספרד) אין אומרים את הקטע "מה נאמר לפניך יושב מרום", אך בשאר עדות ישראל נהוג לומר את שני הקטעים, כאמור.
קטע שנהוג להוסיף ברוב עדות ישראל הוא הקטע "והוא רחום", תפילה הבנויה בעיקר על שברי פסוקים עם תוספות שונות. בספר המנהיג לר' אברהם בן נתן הירחי מובאת המסורת על מייסדיה של תפילת והוא רחום:
להלן יפורטו סדרי התחנון בקהילות השונות.
לפי נוסח אשכנז.
והוא רחום, נפילת אפים, פיוט עם פזמון חוזר "ה' אלהי ישראל שוב מחרון אפך והנחם על הרעה לעמך", התפילה שומר ישראל ומסיימים כבכל יום.
יש קהילות בארץ ישראל שהנהיגו על פי השפעת מנהג הספרדים לומר תחלה וידוי, תפילת אל ארך אפים ושלוש עשרה מידות הרחמים לפני שמתחילים והוא רחום.
לפי נוסח ספרד.
וידוי, תפילת אל ארך אפים ושלוש עשרה מידות הרחמים, נפילת אפים, והוא רחום, פיוט עם פזמון חוזר "ה' אלהי ישראל שוב מחרון אפך והנחם על הרעה לעמך", התפילה שומר ישראל ומסיימים כבכל יום.
לפי נוסח הספרדים.
ישנם שני מנהגים ספרדיים של סדר התחנון בשני וחמישי: המנהג הקדמון ומנהג לפי קבלת האר"י.
המנהג הקבלי הוא זה המקובל כיום ברוב הקהילות בעוד שהמנהג הקדמון נשאר בעיקר בקהילות מערב אירופה וחלק מצפון אפריקה.
הסדר לפי המנהג הקדום
תפילת אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, ביום שני נאמרת הסליחה אנשי אמונה אבדו וביום חמישי הסליחה תמהנו מרעות, שוב אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, הסליחה אלהינו ואלהי אבותינו אל תעש עמנו כלה, וידוי, הקטע מה נאמר, שלוש עשרה מידות (יש מוסיפים לפניהן את הקטע אל ארך אפים), והוא רחום, נפילת אפים, הפיוט "ה' איה חסדיך הראשונים" ביום שני והפיוט "ה' שארית פליטת אריאל" ביום חמישי, וסיום כבשאר הימים.
הסדר לפי קבלת האר"י
העקרון המנחה בסדר זה הוא לומר קודם כל את הקטעים הנאמרים בכל יום ורק לאחר מכן את התוספות לשני וחמישי. הסדר הוא כדלקמן:
וידוי, הקטע מה נאמר (יש שאומרים אותו רק לפני והוא רחום), שלוש עשרה מידות, נפילת אפים וסיום כבכל יום, תפילת אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, הסליחה אנשי אמונה אבדו, אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, הסליחה תמהנו מרעות, אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, הסליחה "אלהינו ואלהי אבותינו אל תעש עמנו כלה", (יש אומרים כאן את הקטע "מה נאמר"), והוא רחום.
לפי נוסח איטליה.
פותחים בפסוקים מספר דניאל () - פסוקים אלו מהווים חלק של תפילת "והוא רחום" שאינה קיימת במנהג האיטלקי, והם משמשים לה כתחליף. הקטע אל מלך ושלוש עשרה מידות הרחמים, וידוי, הקטע "מה נאמר", נפילת אפים, מזמור קל בתהילים, פסוקים מלוקטים מירמיה ומיכה, פיוט הפותח במילים "זכור ברית אברהם" ופזמונו החוזר "והושיענו למען שמך" (אין זה הפיוט שאומרים האשכנזים בסליחות שלפני ראש השנה), מזמור כ בתהילים, ומסיימים כבכל יום.
לפי מנהג תימן.
בתכאליל הקדומים בתימן לא היו שום תוספות לתפילות של ימים שני וחמישי. בהשפעה ספרדית מאוחרת התקבלו גם על הקהילות המתפללות במנהג הבלדי רק חלק מההוספות הבאות נאמרות לאחר נפילת אפים: תפילת "אל מלך" ושלוש עשרה מידות, הסליחה "אלהינו ואלהי אבותינו אל תעש עמנו כלה", וידוי, הקטע "מה נאמר", שלוש עשרה מידות, "והוא רחום", הפיוט "ה' איה חסדיך הראשונים" ביום שני והפיוט "ה' שארית פליטת אריאל" ביום חמישי וסיום כבכל יום.
סדר תחנון בתעניות ציבור.