בהמשך התפתחה טכניקת הטרנטייבליזם (Turntablism), כדוגמת סקרצ'ינג ושילוב של מקצבים ומיקסוס שלהם, טכניקה שיצרה בסיס שניתן לבצע עליו ראפינג. השימוש בטרנטייבל ובמיקסים התגבר לכדי סמפלינג (דגימה מוזיקלית) של קטעים או חלקים משיריהם של אמנים אחרים, לפעמים ללא ידיעתם או הסכמתם, והצגתם בקטעי מוזיקה חדשים. סימפול קטעים והשמעה חוזרת של אותו קטע בשיר הפך לאחד מהמאפיינים הבולטים של מוזיקת ההיפ הופ.
בשנות ה-80 הפך הסגנון למורכב יותר. החל שימוש אינטנסיבי במכונת תופים ובכלים אלקטרונים כגון סמפלרים מתוחכמים שהתפתחו והפכו נגישים בתקופה זו. גם הליריקה והמילים של השירים השתנו, והסגנון השירי שאפיין את ההיפ הופ של שנות ה-70 התחלף בסגנון אחר, מופשט יותר. סגנונות מוזיקליים אחרים שהתפתחו באותה התקופה, כגון אלקטרו, השפיעו על ההיפ הופ ואלמנטים מהם התמזגו לתוכו.
היפ הופ ישראלי.
בישראל נשמר ההקשר המחאתי של סגנון הראפ וההיפ-הופ, אך קיבל גוון מקומי של מחאה פוליטית, מחאה של מיעוטים ומחאה אנטי ממסדית (הסגנון התקבל בייחוד בקרב צעירים בני העדה האתיופית למשל). הראשון בישראל שהוציא תקליט בסגנון היה יאיר ניצני, שאלבומו הסאטירי מ-1986, "האשם תמיד" עם שירים מהתוכנית מה יש, הושפע באופן מובהק מהסאונד של אלקטרו-פ'אנק ששלט בהיפ הופ האמריקאי בשנות ה-80. ניצני הוציא ב-1993 לאמן נייג'ל האדמו"ר, ישראלי ממוצא אמריקני ששהה זמן רב בג'מייקה את אלבומו היחיד, "חומוס מטמטם" (בהפקה של יוסי פיין). האלבום כלל טקסטים משעשעים, ובאופן כללי לעג לגאנגסטה ראפ והיווה משב רוח מרענן, ספק רציני ספק ציני. אלבום זה לא זכה להצלחה בזמן אמת וכיום קשה להשיגו, אך רוב הראפרים הישראליים שבאו לאחר מכן טוענים להשפעה רבה שלו על כיוונם.
הבא בתור הוא גילי בנימין, "סילבר דון", ישראלי שאף הוא בילה את מרבית חייו בג'מייקה ואף היה הלבן הראשון שהגיע שם לראש מצעד הפזמונים המקומי. אלבומו העברי הופק בג'מייקה על ידי המפיקים הנחשבים סטילי וקליבי, אך לא זכה להצלחה בישראל. ביפן, לעומת זאת, הוא הצליח מאד.
הבאים בתור בישראל היו שבק ס' שפעלו בין השנים 1993–2000, הדג נחש שפועלים משנת 1996 ועד היום. כיום ישנם יוצרים רבים בתחום שעוסקים ביצירת מוזיקת היפ-הופ למסיבות בעיקר סאבלימינל אשר הקים את משפחת תאקט והביא את ההיפ הופ למיינסטרים הישראלי והסגנון נחשב לפופולרי למדי. קבוצת יוצרי מוזיקת היפ הופ שפרצה לתודעה בין השנים 2013–2016, כללה יוצרים כמו נצ'י נצ', טונה והראפר איזי. הם הביאו למוזיקה זו מחאה חברתית ואמירה חדשה המכילה מרכיבים ביוגרפיים אישיים.
מרי רנו
מרי רנו (באנגלית: Mary Renault; 4 בספטמבר 1905 - 13 בדצמבר 1983) הייתה סופרת אנגליה. יצירותיה פופולריות בקרב חובבי הרומן ההיסטורי.
ביוגרפיה.
נולדה בלונדון (שמה האמיתי היה מרי שאלאן) ולמדה בקולג' סנט יו באוקספורד, שהיה אז קולג' לנשים בלבד. היא הוסמכה לאחות, ובספריה הראשונים בא לידי ביטוי ניסיונה כאחות. בשנת 1948, אחרי שהרומן שלה North Face זכה בפרס MGM בשווי $150,000, היגרה לדרום אפריקה עם בת זוגה ג'ולי מולארד, אחות גם היא. בשנות ה-50' הייתה פעילה בתנועת Black Sash נגד האפרטהייד.
כתיבתה המוקדמת עסקה בנושאים בני ימינו, בעיקר על רקע תקופת המלחמה, אבל בשנת 1956 החלה לכתוב סדרת ספרים שזירת התרחשותם הייתה יוון העתיקה, בכללם הטרילוגיה על חיי אלכסנדר הגדול: אש משמיים (1970), הנער הפרסי (1972) ומשחקי קבורה (1981). למרות אי-היותה בקיאה בספרות קלאסית, זכתה להוקרה על הקפדנות ללא דופי שבה הקימה לחיים את העולם היווני. יחסה האוהד לאהבה בין גברים קירב את ספריה גם ללב קהל קוראים רחב בקהילת ההומוסקסואלים.
כמה מעמדותיה ההיסטוריות היו שונות מהמקובל, כגון ביקורתה החריפה על הנואם דמוסתנס. אף כי רנו לא יכלה לקרוא את נאומי דמוסתנס במקורם היווני, היא סברה שהייתה הפרזה גדולה בהערכת כושר הנאום של דמוסתנס, שלא היה, לדעתה, אלא תועמלן מרושע. היא טענה ש"גם ההערכה שזכה לה האיש עצמו הייתה מוגזמת לאין שיעור. הוא היה מושחת. דבר ידוע הוא, שהאיש לקח שוחד ותמיכות מן הפרסים. הוא היה פחדן, בקרב כירוניה הוא זרק את המגן והנשק ונס על נפשו. הוא היה אכזר, מעולם לא גילה חמלה למישהו, אם במילה ואם במעשה. כל אלה הן עובדות ידועות היטב." נוסף לכך, רנו הציעה שתי תאוריות חדשניות על דמוסתנס:
ספריה שתורגמו לעברית.
"מות יומת המלך" ו"השור מן הים" עובדו לסדרה בת 11 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC, תחת הכותרת "מות יומת המלך" (The King Must Die).
צ'ארלס גורדון
צ'ארלס ג'ורג' גורדון (באנגלית: Charles George Gordon, מכונה גם גורדון הסיני, גורדון פאשה וגורדון מח'רטום; 28 בינואר 1833 - 26 בינואר 1885) היה קצין־צבא ופקיד־ממשל בריטי. הוא זכור בעיקר בשל פעילותו בסין ובמזרח אפריקה.
מותו הדרמטי בקרב בח'רטום שבסודאן שימש השראה לסרט "ח'רטום", לסופרים ולציירים רבים.
קריירה מוקדמת.
צ'ארלס גורדון, בנו הרביעי של גנרל ה' ו' גורדון מחיל התותחנים המלכותי הבריטי, נולד בעיירה ווליץ' שמדרום מזרח ללונדון. הוא למד בבית הספר של טאונטון והחל מ-1848 באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', מוסד שהכשיר קציני הנדסה ותותחנים. הוסמך לקצונה ב-1852 כלפטננט-משנה בחיל ההנדסה המלכותי, השלים את הכשרתו בבית הספר המלכותי לקציני הנדסה בצ'טם קנט וקודם לדרגת לפטננט ב-1854.
בתחילה נשלח גורדון להשתתף בהקמת הביצורים שנועדו להגן על עיירת הנמל מילפורד הייבן שבוויילס. כשפרצה מלחמת קרים נשלח גורדון לחזית והגיע לבלאקלבה בינואר 1855. השתתף במצור על סבסטופול ובהתקפה על ביצורי העיר מ-18 ביוני ועד ה-8 בספטמבר. אחר כך השתתף במשלחת הצבאית לקינוברן וחזר לסבסטופול בסוף המלחמה. עם חתימת הסכם השלום סופח גורדון לוועדה הבינלאומית שסימנה את קו הגבול בין רוסיה לטורקיה בבסרביה והמשיך בעבודת המדידות לסימון הגבול המזרחי בין שתי המדינות בקווקז. כשחזר לאנגליה לקראת סוף שנת 1858 מונה למדריך בבית הספר בצ'טהאם וקודם לדרגת קפטן באפריל 1859.
סין.
גורדון שהה באנגליה זמן קצר בלבד. ב-1860 הכריזה בריטניה מלחמה כנגד סין (מלחמת האופיום השנייה), וגורדון הצטרף לכוחות הבריטים בטיינג'ין בספטמבר. הוא החמיץ את ההתקפה על מצודות דאגו, אך כבר היה נוכח בעת שנכבשה בייג'ינג ונחרב ארמון הקיץ. גורדון שהה עם הכוחות הבריטים שכבשו את צפון סין עד אפריל 1862, כשהכוחות בפיקודו של הגנרל ויליאם סטייבלי נקראו לשאנגחאי על מנת להגן על המושבה האירופאית מצבא טאי פינג שאיים על העיר.
הכוחות הבריטיים הגיעו בזמן מכריע, לאחר שנתיים של לחימה בהם מיליציה של אירופאים ואסיאתיים תחת פיקודו של פרדריק טאוסנד וורד האמריקאי שהגנה על העיר, נסוגה באיטיות חזרה אל העיר בלחץ כוחות המורדים של טאי פינג. סטייבלי החליט לטהר את המורדים מהאזור שבטווח של 50 קילומטרים משאנגחאי בשיתוף פעולה עם וורד וכוח צרפתי קטן. גורדון סופח למטהו כקצין הנדסה. גְ'יָאדִינְג, צִ'ינְגְפּוּ וערים נוספות נכבשו והאזור טוהר ממורדים לקראת סוף 1862.
וורד נהרג בקרב צְה-שִׂי והשלטונות הסיניים האימפריאליים לא חיבבו את מחליפו. לי הוֹנְגְגָ'אנְג, מושל מחוז ג'יאנגסו, ביקש מסטייבלי למנות קצין בריטי לפקד על הכוח. סטייבלי בחר בגורדון שהתמנה באופן לא רשמי למייג'ור בדצמבר 1862, מינוי שאושר בדיעבד על ידי הממשל הבריטי. גורדון נטל את הפיקוד על הכוח שכונה הצבא המנצח תמיד (כינוי מעודד אם כי מוגזם במידה מסוימת) במרץ 1863 בסוֹנְגְגְ'יָאנְג. מבלי שהמתין לארגון מחדש של כוחותיו הוביל אותם גורדון מיד לשחרור המצור מצ'אנסו, עיר המצויה 60 קילומטרים צפונית־מערבית לשאנגחאי. פעולה זו הוכתרה בהצלחה וגורדון זכה במהירות להוקרת אנשיו.
גורדון ארגן מחדש את כוחותיו והתקדם לקונשאן שנכבשה תוך ספיגת אבדות ניכרות. מכאן ואילך הוביל גורדון את צבאו למסע כיבושים שבו לכד עיר אחר עיר עד שבנובמבר נלכדה העיר סוג'ואו. לאחר ויכוח עם לי הונגג'אנג בנושא הוצאות להורג של מנהיגי המרד, הסיג גורדון את כוחותיו מסוג'ואו לקונשאן והפסיק את פעולותיו הצבאיות עד פברואר 1864. גורדון השלים אז עם לי הונגג'אנג ובמפגש ביניהם נקבעו המבצעים הבאים. "הצבא המנצח תמיד" חידש את קצב ההתקדמות המהיר שלו, כששיאה של מערכה זו היה במאי עם כיבוש צָ'אנְגְג'וֹאוּ, המרכז הצבאי העיקרי של הטאי פינג באזור. גורדון חזר אז לקונשאן ופיזר את צבאו.
הקיסר קידם את גורדון לדרגת "טיטוּ", הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הסיני, והוא עוטר ב"מעיל קיסרי צהוב". הצבא הבריטי קידם את גורדון לדרגת לפטננט-קולונל והוא נעשה חבר במסדר האמבט. הוא קיבל גם את הכינוי "גורדון הסיני".
סודאן – מושל אקווטוריה.
גורדון חזר לאנגליה ב-1865 ופיקד במשך שש שנים על כוח ההנדסה המלכותי שבנה מבצרים להגנת נהר התמזה בגרייבסנד שבקנט. בתקופה זו הוא גם הקדיש מזמנו לעזרת ילדי העניים של העיר בהקמת בית ספר של יום ראשון, ובמזון ובביגוד שאותם קנה ממשכורתו הצבאית.
באוקטובר 1871 מונה גורדון לנציג הבריטי בוועדה האירופאית לדנובה, שמטרתה קביעת זכויות השיט בשפך הדנובה, שמרכזה בגאלאץ. ב-1872 נשלח גורדון לבחון את מצבם של בתי הקברות הצבאיים הבריטים בחצי האי קרים, וכאשר עבר בדרכו באיסטנבול הוא נפגש עם ראש ממשלת מצרים נובאר פאשה, שהציע לו לעבוד עבור שליט מצרים הכדיב איסמעיל פאשה. ב-1873 הגיעה מהכדיב הצעת עבודה מוגדרת שגורדון נתן לה את הסכמתו לאחר שקיבל את אישור הממשל הבריטי, ולכן הפליג למצרים בתחילת 1874. גורדון מונה לקולונל (אלוף-משנה) בצבא המצרי.