הגביע לעיתים לביד-מלבין (מכוסה בשערות קצרות והדוקות), ואם אינו כך, הרי פנים צינור הכותרת בעל טבעת שערות. הגביע דמוי צינור-פעמון או חרוט הפוך או פעמון, לאורך צינור הגביע 5 או 10 עורקים ובשפתו 5 שיניים שוות או לעיתים רחוקות בלתי שוות ואז שלושת השיניים האחוריות גדולות יותר. דהיינו, הגביע לעיתים רחוקות מאוד דו-שפתני ואז הוא בעל שיניים שונות זו מזו בגודלן או בצורתן או גם בעמדתן, שלוש מהן מהוות על פי רוב שפה אחת ושתיים האחרות שפה שנייה. השיניים משולשות בבסיסן ומסתיימות בחוד קשה ודוקרני (אשון) או במעין זיף רך (מלען). הגביע משתייר לאחר הבשלת הפרי.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים ואורכה כ-1.2 ס"מ. צינור הכותרת גלילי, לעיתים מתרחב לכדי שק, ואינו בולט מתוך הגביע. הוא עם טבעת שעירה ישרה או מלוכסנת, לעיתים רחוקות הוא מחוסר טבעת.
השפה העליונה בולטת, קמורה, זקופה, תמימה או מפורצת או שסועה ל-2 אונות. השפה העליונה שווה פחות או יותר באורכה לשפה התחתונה או קצרה ממנה.
השפה התחתונה של הכותרת שווה פחות או יותר באורכה לשפה התחתונה או ארוכה ממנה. היא מפושקת ובעלת 3 אונות. האונה אמצעית גדולה תמימה או מפורצת ושתי האונות הצדדיות קצרות ממנה.
האבקנים, 4, פוריים מעורים בצינור הכותרת ובולטים מעט מתוך השפה העליונה. 2 האבקנים הקדמיים ארוכים יותר ומעוקלים לרוחב בלוע הכותרת.
הזירים אינם מאוחים.
המאבקים עם 2 לשכות. הקונקטיב המחבר בין המאבקים אינו מפותח.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת כל אחת.
עמוד העלי יחיד, קצהו מפוצל לשתי זרועות כמעט שווים, הצלקות דקיקות ומחודדות.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות מוארכות כמלבן (קודקודיהם קהים) או דמויי ביצה (קודקודיהם מעוגלים). הן חלקות או מחוספסות. בכל פרודה זרע אחד זעיר שאורכו כ-2 מ"מ. המפרדת עטופה כולה בגביע משתייר ויבש.
שמות הסוג.
השם העברי והמדעי מתארים את התפרחת הדומה לשיבולת מרווחת. אֶשְׁבּוֹל תרגום המילה spadix ניתן במילון משנת 1930 לתפרחת אשכול שפרחֶיה (ללא עוקץ) יושבים על שִׁזְרָה (ציר) מעוּבּה. גם התפרחת הנקבית של התירס מכונה בשם אשבול. גם השם המדעי Stachys,  נלקח מיוונית ופירושו "קלח תירס", על שום התפרחת בחלק ממיני הסוג, המזכירה פרחים יושבים על שזרה מעובה, בדומה לתפרחת הנקבית של התירס.
על שמו של האשבל, שמיניו נפוצים בכל חלקי הארץ, נקרא הקיבוץ אשבל שבגליל התחתון.
מיני הבר בארץ ישראל.
בארץ ישראל נמצאו 16 מינים כמחציתם פגיעים ובסכנת הכחדה. 5 מינים ייחודיים לחרמון.
מיני התרבות בישראל.
מין אחד גדל בישראל כצמח תרבות מצוי.
אשבל ביזנטי (Stachys byzantina K.Koch), צמח עשבוני רב-שנתי, זקוף, גובהו 30 עד 80 ס"מ צמיר מאוד, מכוסה כולו בשערות לבנות ארוכות וסבוכות. רק הכותרות הוורדות או הסגולות מבצבצות מבעד למעטה הצימרי האפור. העלים אפורים-כסופים, אורכם 5 עד 10 ס"מ, איזמליים עד מוארכים, שני קצותיהם צרים וקהים, שטחם מקומט ובעלי מגע קטיפתי. שפת הטרף עם שיניים שאינן בולטות ומכוסות כמעט בכל שטחן בשערות צימריות. עמודי התפרחת נושאים מספר דורים מרובי פרחים זעירים. הדורים העליונים קרובים זה לזה ויוצרים מעין שיבולת והתחתונים מרוחקים זה מזה. אורך החפים של הפרחים קצר ואורכם כאורך צינור הגביע. שיני הגביע בלתי שוות במקצת זו לזו. הכותרת ורודה או סגולה, אורכה 12 עד 25 מ"מ וצידה החיצוני צמיר מאוד. הוא גדל בר בקווקז ובאירן ובתרבות, וכפליט תרבות במקומות שונים בעולם, למשל, בקנדה בשווייץ. בישראל הוא הוכר גם בשם אשבל צמיר (.Stachys olympica Poir). אשבל ביזנטי צמח אור מלא, עמיד בשרב, ובגיר; רגיש לקרה וללחות ולמליחות. גדל בקרקעות שונים  בהר, בעמק ובשפלה. הפריחה בקיץ, באביב ובסתיו. קצב צימוח בינוני עד מהיר. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באמצעות חלוקה בחורף או באמצעות ייחורים באביב ובקיץ.
היפופוטם (תכנית רדיו)
דיני הנזיקין
תמונת גולת השיש הכחולה
חוות יאיר
התפתחות מערכת השמש
התאוריות באשר להתפתחות מערכת השמש מורכבות ומגוונות ושוזרות תחומי מדע שונים, מאסטרונומיה ופיזיקה ועד לגאולוגיה וגיאופיזיקה. תאוריות רבות פותחו במאות השנים האחרונות באשר לדרך בה נוצרה מערכת השמש, אך התאוריה המודרנית התפתחה רק במאה ה-18. עם תחילת עידן החלל, עזרו התמונות והמבנים של העולמות האחרים לעדן את התובנות שלנו, בעוד ההתקדמות בפיזיקה גרעינית אפשרה לנו הצצה ראשונה אל התהליכים שבבסיס יצירת הכוכבים, והובילה לתאוריות הראשונות על דרך יצירתם ועל הדרך בה נחרבו לבסוף.
ההשערה המקובלת כיום על דרך היווצרות מערכת השמש היא "השערת הערפילית" שהוצעה לראשונה ב-1734 על ידי עמנואל סוודנבורג. ב-1755 הרחיב עמנואל קאנט את התאוריה. תאוריה דומה פותחה במקביל וללא תלות על ידי פייר-סימון לפלס ב-1796. בתקופתם שיערו כי דווקא ערפיליות פלנטריות (כמו ערפילית הטבעת) הן הערפיליות בהן נוצרים כוכבי הלכת, אולם כיום ההשערה הכללית היא שדווקא ערפיליות המכונות ערפיליות יצירה הן מקום הלידה של מערכות שמש. ערפיליות יצירה מוכרות הן ערפילית אוריון וערפילית הנשר.
היווצרות ראשונית.
ערפילית השמש.
התפיסה המודרנית באשר להשערת הערפילית גורסת כי מערכת השמש נוצרה לפני כ-4.6 מיליארד שנים מקריסה כבידתית של ענן מולקולרי (אזור קטן בערפילית יצירה). רדיוס הענן הראשוני היה כנראה בגודל מספר שנות אור וממנו נולדו מספר כוכבים. אף על פי שבתחילה האמינו כי תהליך זה התרחש בצורה רגועה - הוכיחו מחקרים עדכניים של מטאוריטים קדומים, בהם נתגלו שרידים של יסודות הנוצרים אך ורק בליבות של כוכבים גדולים מאוד שהתפוצצו - כי הסביבה בה נמצאת השמש היא תוצר של מספר סופרנובות קרובות. ייתכן שגלי ההלם שנוצרו מהתפוצצות סופרנובות אלו הם שהביאו להיווצרות השמש על ידי יצירת אזורים דחוסים מאוד בערפילית הסובבת ועקב כך להתמוטטות פנימה.
שבר העננה ממנו נוצרה השמש היה בעל רדיוס של כ-7,000 עד 20,000 יחידות אסטרונומיות ומסתו עלתה בלא יותר מאחוז בודד על מסת השמש כיום. הרכב הערפילית היה דומה למדי להרכב החומר שנוצר במפץ הגדול: 98% מימן והליום ו-2% בלבד של יסודות כבדים. 2% אלו נוצרו על ידי היתוך גרעיני (נוקליאוסינתזה) בליבות אותם כוכבים אשר גרמו לקריסת הערפילית.
כאשר הערפילית קרסה תחת עצמה, שימור התנע הזוויתי גרם לחומר המרכיב אותה להסתובב במהירות הולכת וגדלה, אנרגיית כבידה פוטנציאלית הפכה לאנרגיה קינטית אשר התגלמה בין השאר כחום. במרכז העננה לחץ הגזים, העלייה באנרגיה הקינטית וכן פעולה של שדות מגנטיים גרמו לערפילית להידחס לצורת דיסקה שטוחה. הדיסקה הפרוטופלנטרית הגיעה לרדיוס של כמאתיים יחידות אסטרונומיות ובתוכה החל להיווצר פרוטו כוכב. בשלב זה, הייתה השמש דומה לכוכבים מסוג T בשור - כוכבים צעירים מאוד המוקפים דיסקות אבק בין כוכבי שטרם הגיעו לשלב ההיתוך הגרעיני והפקת האנרגיה שלהם מסתמכת על קריסה כבידתית. לאחר כמאה מיליון שנים הלחץ גובר בליבת הפרוטו כוכב והטמפרטורה במרכזו מגיעה למיליוני מעלות. דבר זה מאפשר לכוכב להגיע לשיווי משקל הידרוסטטי - השלב הסופי בהיווצרות כוכב.
היווצרות כוכבי הלכת.
בגלל שימור התנע הזוויתי, מרבית החומר שסובב את הפרוטו כוכב מרוכז בדיסקה שטוחה בה ריכוז החומר גבוה משמעותית לעומת האזורים הניצבים לדיסקה. אף על פי כן, מסת הדיסקה מהווה רק שברי אחוז ממסת הכוכב. באזור זה גרגרי אבק נצמדו זה לזה ובתהליך של סיפוח גדלו והפכו לפלנטיסימלים. בתנועתם סביב השמש, הפלנטיסימלים התנגשו זה בזה, לא אחת התוצאה הייתה התפרקות אולם מספר גופים אשר גדלו מעבר לרדיוס מינימלי של מספר קילומטרים יכלו להמשיך ולגדול. גופים אלו מכונים פרוטו פלנטות.
בשל הכאוס ששרר באותה תקופה, פלנטיסמליים רבים התרסקו לעבר השמש בעוד שאחרים מצאו דרכם לקצוות מערכת השמש, והם ככל הנראה המקור לעננת אורט ולחלק נכבד מן השביטים.
כוכבי הלכת הפנימיים.
תחילת ההיתוך הגרעיני בשמש גרם לעלייה משמעותית בטמפרטורה בחלקה הפנימי של מערכת השמש. החומרים הנדיפים כמים ומתאן התנדפו והותירו את הפלנטיסימלים שם עם מעט חומר, רק כ-0.6% ממסת הדיסקה. החומרים שנותרו היו בעלי נקודות התכה גבוהות כסיליקטים ומתכות; חומרים אלו הם המרכיבים העיקריים של כוכבי הלכת הפנימיים. בקצה האזור ממנו התנדפו אותם חומרים, כח המשיכה של מה שעתיד להיות כוכב הלכת צדק לא איפשר לפלנטיסימלים להיווצר והותיר את חגורת האסטרואידים.
כוכבי הלכת החיצוניים.
מעבר לקו השלג חומרים כמים ומתאן קפאו והצטברו בכמויות גדולות; הגופים שעתידים להפוך לצדק ולשבתאי אספו את מירב החומר שנותר לאחר היווצרות הפרוטו כוכב והם מכונים הענקים הגזיים. יתרת החומר הפכה לגופים מהם ייווצרו אורנוס ונפטון המכונים ענקי הקרח, משום שככל הנראה במרכזם ליבת קרח (קרח של תרכובות מימן שונות).
כוכבי T-שור מתאפיינים ברוח שמשית חזקה מאוד, במהלך תקופה זו השמש הצעירה הקרינה את שאריות הערפילית הפרוטופלנטרית לחלל הבין-כוכבי ובכך לא איפשרה לפרוטופלנטות להמשיך ולגדול.
מעבר למערכת השמש כיום.
מסלולי כוכבי הלכת הפנימיים.