הבילבי הזוטר לא היה זקוק לשתיית מים, ואת הלחות הנדרשת לו הוא היה מקבל מפירות וזרעים - עובדה שסייעה לו לשרוד באקלים המדברי הצחיח. הבילבי הזוטר היה בעל חיים סוליטארי הפעיל בבדידות, אולם למרות זאת לכל משפחה היה שטח פעילות קבוע בו הזכר והנקבה היו פעילים בנפרד.
הבילבים הזוטרים היו חופרים מעולים בדומה לקרובם הענק בעזרת הטפרים הקדמיים שלהם; כל בילבי היה חופר לעצמו רשת של מנהרות ומחילות ספירליות ועמוקות בין הדיונות והשיחים ובסופם או במרכזם הבילבי היה מכין לעצמו קן שעשוי מגבעולים ועשבים. פתח המחילה היה נסתם עם אור היום בעזרת חול יבש כדי למנוע מטורפיו לאתרו ולהיכנס לקן. למרות ממדי גופו הקטנים, הבילבי הזוטר היה מסוגל לחפור מנהרות באורך של כ-9 מטרים ובעומק של 5 מטרים - כפול מיכולת החפירה של הבילבי הענק.
בניגוד לבעלי חיים אחרים הבילבים היו ישנים בישיבה; הבילבי היה כורע תחילה על רגליו האחוריות, תוחב את חוטמו בין רגליו ולאחר מכן מקפל את אוזניו הארוכות על עיניו; כתוצאה מכך בעת השינה הבילבי היה נראה ככדור פרווה.
הטורפים המקוריים של הבילבי הזוטר היו כוח אוסטרלי, עיט מחודד-זנב, נמיות כיס, וטורפים אוסטרלים אחרים, ובעת הגעת האירופאים ליבשת נוספו על אלו אויבים קטלניים יותר כשועל אדום וחתול הבית. על מנת להימנע מטורפים אלו, הבילבי היה משתמש ברשת המנהרות שחפר כדי להיעלם מהעין. בניגוד לאופי העדין והרגוע של הבילבי הענק, הבילבי הזוטר תואר כבעל אופי אגרסיבי ועיקש. הדלי הרברט פינלייסון תיאר אותו במילים הבאות:
מרבית המידע על הבילבי הזוטר מבוסס על דמיון לקרובו הענק. לבילבים הזוטרים לא הייתה כנראה עונת רבייה קבועה, אך למרות זאת שיא הרבייה היה מתרחש בין חודשי מרץ ומאי. תקופת ההיריון של נקבת הבילבי הייתה כ-21 ימים, שלאחריהם היו נולדים 1–3 גורים שהיו מטפסים לכיס של האם. הגורים היו נשארים בכיס במשך 70–75 ימים כשרוב הזמן הם ינקו וכל אחד מהם היה מחובר לאחד הפטמות של האם. 14 ימים לאחר עזיבת הכיס הגורים החלו להיגמל. הזכר והנקבה היו מתרבים שוב כ-50 ימים לאחר ההמלטה האחרונה.
הכחדה.
מאז גילויו של הבילבי הזוטר בשנת 1887, המין היה נתפס או נצפה רק לעיתים רחוקות ונשאר יחסית מין שאינו מוכר כל כך למדע, להוציא את שנת 1931 שאז החוקר הדלי הרברט פינלייסון נתקל בבילבים רבים באזור כאונצ'רי ואסף שם כ-12 פרטים חיים. אף על פי שלפי פינלייסון הבילבי היה נפוץ בשפע באזור זה, הפרטים שאסף שם היו הפרטים האחרונים שנאספו בחיים וככל הנראה היה מדובר באחד מהריכוזים האחרונים של המין.
העדות האחרונה לקיומו של המין הייתה גולגולת ועצמות שנמצאו בקן של עיט מחודד-זנב בשנת 1967 במדבר סימפסון, דרומית מזרחית לעיר אליס ספרינגס שבטריטוריה הצפונית. העצמות היו טריות יחסית, וגילן הוערך מתחת ל-15 שנים. על פי דיווחי האבורג'ינים, נראה שהמין שרד עד שנת 1960. מכיוון שחלפו 50 שנה ללא צפייה מאומתת בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את הבילבי הזוטר כ"מין נכחד" (EX).
הירידה במספרים של הבילבי הזוטר והכחדתו בסופו של דבר יוחסה למספר גורמים שונים. הכנסת טורפים זרים כמו חתול הבית והשועל, ציד למאכל על ידי הילידים האוסטרלים, ציד לפרוותו על ידי האירופאים, תחרות עם ארנבונים על מקורות מזון, שינוי בית הגידול על ידי עדרי צאן ובקר ואולי גם האיסור האירופאי על הילידים האבורג'ינים להבעיר שריפות בקנה מידה קטן מה שגרם להפסקת האספקה של מזון טרי - כולם נחשבו כגורמים עיקריים לירידה במספרי הבילבי. עם זאת, החוקרים ג'יין טורנבאק ומרטין ג'נקינס טענו בספרם כי הצמחייה בחלקו העיקרי של הטווח של הבילבי נותרה על כנה עם מעט עדויות לנוכחות ארנבים ובקר, כך שככל הנראה החתולים והשועלים גרמו להכחדה העיקרית.
בנדיקוטיים
בנדיקוטיים או פרמליים (שם מדעי: Peramelidae) הם משפחה של כיסאים אוסטרליים החיים ברחבי אוקיאניה - בעיקר באוסטרליה וגינאה החדשה, ואף במספר איים פפואניים ואידונזיים. המשפחה היא הגדולה בסדרת הבנדיקוטאים, וכוללת מספר רב של מינים. בעבר היו כלולים במשפחה גם הסוגים בנדיקוט רגלי-חזיר, ובילבי, אך בעקבות מחקרים גנטיים ושוני חיצוני רב, הסוגים נחשבים כיום כמשפחות בפני עצמן - בילביים ובנדיקוטיים רגלי-חזיר.
מאפיינים.
הבנדיקוטיים הם חיות כיס קטנות יחסית: החל מהבנדיקוט העכברי שאורכו הוא 17.5-15 ס"מ וגודלו כגודל עכבר, וכלה בבנדיקוט הענק אשר מגיע לאורך של 56-39 ס"מ ולמשקל של 4.7 ק"ג וגודלו כגודל הארנבת. הבנדיקוטיים מתאפיינים בזנבות דקים וקצרים, באוזניים דמויות עכבר, ובחוטם ארוך וחד. גופם קומפקטי ועגלגל ויש להם שיניים חדות; נוסחת השיניים שלהם בשתי הלסתות היא די מקבילה: בלסת העליונה היא 5.1.3.4, ובלסת התחתונה 3.1.3.4.
בניגוד לכיס של נקבת הקנגורו שפתחו בצד הקדמי, פתח הכיס של נקבות הבנדיקוטיים ממוקם בצד האחורי, והוא מכיל כשמונה פטמות. הגודל המרבי של ההמלטה הוא כ-8 ולדות, אם כי 4-2 ולדות בכל המלטה הוא מספר אופייני יותר. תקופת ההריון של הבנדיקוטיים היא הקצרה ביותר מבין היונקים: 12.5 ימים בלבד. ולדות הבנדיקוט נגמלים לאחר כחודשיים ומגיעים לבגרות מלאה בתום 3 חודשים בלבד. מאפיינים אלו מאפשרים לנקבות להמליט יותר מפעם בכל עונת רבייה, ועל כן למשפחת הבנדיקוטיים יש פריון גבוה במיוחד לעומת חיות כיס אחרות.
חלק הארי של תזונת הבנדיקוטיים מורכב מחסרי חוליות הקבורים באדמה, והם גם נוהגים לאכול כמויות ניכרות של זרעים, פטריות ופירות. בית הגידול של הבנדיקוטיים משתנה בחדות בין המינים: מינים רבים יעדיפו יערות גשם טרופיים, בעוד אחרים יעדיפו אזורים מדבריים.
בנדיקוט רגלי-חזיר
בנדיקוט רגלי-חזיר (שם מדעי: Chaeropus ecaudatus), הוא מין של כיסאי אוסטרלי קטן וייחודי שהיה אנדמי לאזורים הצחיחים של יבשת אוסטרליה והוכחד מן העולם בסביבות 1901 או ב-1950 לפי דעות אחרות. בנדיקוט זה הוא הסוג היחיד במשפחת בנדיקוטיים רגלי-חזיר (Chaeropodidae) המשויכת לסדרת הבנדיקוטאים, אך סיווגו אינו ברור דיו עד היום. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי. לפני הגעת האירופאים, בנדיקוט רגלי-חזיר היה ניצוד על ידי הילידים האוסטרלים עבור בשרו וזנבו ששימש כקישוט. בנדיקוט זה מעולם לא היה נפוץ יתר על המידה ביבשת, ועם חדירת הקולוניזציה האירופאית הוא נעלם במהירות מכל רחבי אוסטרליה, הגם שסיבת ההכחדה העיקרית של המין אינה ברורה דיה.
היסטוריה, טקסונומיה ואטימולוגיה.
ישנם כמה חילוקי דעות לגבי הסיווג הטקסונומי של בנדיקוט רגלי-החזיר. בעבר הוא סווג לצד קרוביו הבנדיקוט והבילבי במשפחה כוללת - הבנדיקוטיים (Peramelidae); בתחילה בתת-משפחה אחת ולבסוף בשלוש תתי-משפחות: "בנדיקוטים", "בילבים" ו"בנדיקוטים רגלי-חזיר". לאחר בדיקה מחודשת שכללה ניתוחים מולקולריים, מרבית המדענים והטקסונומים הגיעו למסקנה שבנדיקוט רגלי-חזיר והבילבים יכולים להיחשב כמשפחות נפרדות בשל השוני הגנטי והפיזי שלהם מסוגי הבנדיקוט. אף על פי שזוהי החלוקה המקובלת כיום, יש עדיין הסוברים שהחלוקה הקודמת צריכה להישאר.
לאחר התיאור המדעי בשנת 1838, מעט מאוד היה ידוע על בנדיקוט רגלי-החזיר. חוקר הטבע ג'רארד קריפט בילה מספר חודשים באגן מארי-דרלינג על מנת לאסוף מידע על המין. במהלך חיפושיו הוא מצא כ-8 גוויות של בנדיקוטים ליד מפגש הנהרות מארי ודרלינג בשנת 1857. קריפט לקח איתו ציור של המין שנעשה מהדגימה הראשונה שתוארה, בתקווה שהילידים האוסטרלים - האבוריג'ינים יזהו את הבנדיקוט ויסייעו לו למצוא פרט חי. למרבה האירוניה, מכיוון שהדגימה הראשונה של המין הייתה של פרט שאיבד את זנבו כתוצאה מתאונה בחייו, האיור אף הוא נעשה בהתאם - ללא הזנב, ועל כן האבוריג'ינים הביאו לו בתחילה מספר רב של בנדיקוטים מסוג אחר בעלי זנב קצוץ וקצרצר. לאחר בירור הטעות האבורג'ינים תפסו בסופו של דבר שני בנדיקוטים רגלי-חזיר - אותם הביאו לידיו של קריפט. מכיוון שזמנו של קריפט באזור תם, הוא חקר אותם במשך זמן מה בטרם המית את שניהם ונטלם. קריפט שאכל את אחד מבנדיקוטים רשם ביומנו כי בשרו של בנדיקוט זה טעים למדי, וכי הוא מתנצל שהתיאבון שלו דחה יותר מפעם אחת את אהבתו למדע; הוא ציין גם ש"פני החזיר" היו מבין בעלי החיים המעניינים שחקר.
פירוש החלק הראשון של השם המדעי של הבנדיקוט - "Chaeropus", הוא "רגל-חזיר" ומתייחס לרגליו המיוחדות והיוצאות דופן. פירוש החלק השני של השם המדעי - "ecaudatus", הוא "חסר-זנב". מקור השם המדעי השני של חית כיס זאת משעשע למדי; כאמור לעיל, הדגימה הראשונה שהגיעה לידי החוקרים האירופאים הייתה של פרט שאיבד את זנבו במהלך חייו כתוצאה מתאונה. על כן, הטקסונומים הניחו בתחילה שמדובר ביונק חסר זנב, כאשר למעשה בנדיקוט זה מתאפיין בזנב הארוך ביותר מהסוגים שבסדרת הבנדיקוטאים. הטעות לא התבררה אלא בתקופה מאוחרת מדי, ועל כן השם הלטיני השגוי נשאר עד היום.
על פי מחקר מורפולוגי ופילוגנטי משנת 2019, הסוג בנדיקוט רגלי-חזיר כלל בתוכו 2 מינים שנכחדו:
נכון לשנת 2020, הסיווג החדש טרם הוכר רשמית על ידי המערכת המשולבת למידע טקסונומי (ITIS), הרשימה האדומה של IUCN, המוזיאון האוסטרלי, אתר האינטרנט הבינלאומי למגוון בעלי החיים וארגונים בינלאומיים נוספים; בשל כך, ערך זה מתייחס לבנדיקוט רגלי-חזיר כטקסון מונוטיפי לעת עתה והמידע שבו תקף עבור שני המינים.
אנטומיה.
מבנה ומידות גוף.