כיהן כמושל ניו יורק הראשון בשנים 1777–1795. במסגרת תפקידו זה הביע התנגדות תקיפה לאשרור החוקה הפדרלית, והיה מראשי האנטי-פדרליסטים. לאחר אשרור החוקה הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והיה מראשי האגף שתמך במתן כוח למדינות. בשנים 1801–1804 כיהן שוב כמושל ניו יורק, והיה, עד לדצמבר 2015, המושל שכיהן בשנים הרבות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
כיהן כסגן הנשיא הרביעי של ארצות הברית, תחת הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון עד לפטירתו (1805–1812). הוא וג'ון קלהון היו היחידים ששימשו סגן נשיא תחת יותר מנשיא אחד. היה מועמד פעמיים לנשיאות ארצות הברית, בשנים 1792 (אז נבחר ג'ורג' וושינגטון בפעם השנייה) וב-1796 (אז נבחר ג'ון אדמס).
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הוריו של ג'ורג' קלינטון היו מהגרים פרסביטריאנים שעזבו את מחוז לנגפורד, ממלכת אירלנד, בשנת 1729 כדי להימלט מהמשטר האנגליקני הבלתי סובלני שהטיל מגבלות על מתנגדי הדת. צ'ארלס ואליזבת דניסטון קלינטון התיישבו במחוז אלסטר שבניו יורק, שם נולד ג'ורג' ב-26 ביולי 1739. צ'ארלס קלינטון היה חקלאי ומודד קרקעות, שסקר הגבול של ניו יורק שרשם הרשים את המושל על לכדי כך שהוא הוצע לו תפקיד כשריף ​​של ניו יורק והמחוז הסובב את העיר בשנת 1748. לאחר שקלינטון האב דחה את קבלת המשרה, מינה המושל את ג'ורג' הצעיר כממשיכו של פקיד בית המשפט המחוזי באלסטר, תפקיד שהוא מילא משנת 1759 והחזיק אותו עד סוף חייו.
ג'ורג' קלינטון למד אצל איש כמורה סקוטי כדי להתכונן לאחריותו המשפטית העתידית, וקטע את לימודיו בגיל 18 בשנת 1757 כדי להתגייס למלחמת הצרפתים והאינדיאנים. לאחר המלחמה הוא היה עוזר משפטי בניו יורק תחת עורך הדין הנודע ויליאם סמית'. הוא החל את עבודתו המשפטית בשנת 1764 והפך לפרקליט המחוז בשנה שלאחר מכן. כשירותו של קלינטון לסקר ורישומי הקרקעות הפכו אותו בסופו של דבר לאחד התושבים העשירים יותר במחוז אלסטר, אך למרות הונו הניכר, היה קלינטון איש בעל הרגלים חסכניים ונהג בנימוסים בלתי מתפשרים. אפילו בחייו המאוחרים יותר, כשחולי כרוני הקשה עליו למלא את תפקידיו הציבוריים, העירו משקיפים על ה"עליזות הנעימות" ועל "ההומור הטוב" שבו קלינטון ניחן.
המהפכה האמריקאית.
בשנת 1768 נבחר קלינטון בן ה-29 לאספה המחוקקת בניו יורק, שם תמך בסיעת "ליווינגסטון", ברית שאותה חיזק שנתיים לאחר מכן עם נישואיו לקורנליה טאפן, קרובת משפחה של אדוארד ליווינגסטון. ליווינגסטונים ובני בריתם, שייצגו את בעלי השטחים העשירים, בעיקר פרסביטריאנים יושבי עמק ההדסון, הסדירו עמדה אנטי-בריטית כאשר היחסים בין בריטניה למושבותיה בצפון אמריקה התדרדרו בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18. קלינטון התפרסם כמנהיגה של התנועה בשנת 1770 כשהגן על חבר בני החירות שנכלא בגין תביעת הוצאת דיבה על ידי הרוב המלכותי שעדיין שלט באספה בניו יורק. קלינטון שימש נציג לקונגרס הקונטיננטלי השני בשנת 1775, שם ציין עמית אחר כי "לקלינטון יש יכולת אבל הוא נוהג לשתוק רוב הזמן, ומשיג (כשהוא כן מדבר) את ההשפעה שאליה הוא מכוון." קלינטון התנגד לסדר הצבאי של המיליציה, מכיוון שכפי שהסביר, "עצם החובה להשגיח מפני סכנה מביאה גברים רבים להיות פחדנים", ותוך זמן קצר הוא התפטר מנציגותו כדי לקבל מינוי של בריגדיר גנרל במיליציה של ניו יורק אותה התכוון לפתח. הוטל עליו הפיקוד על מערך ההגנה היבשתי על גבול ניו יורק, שם מאמציו למנוע מהבריטים להשתלט על נהר ההדסון ולפצל את ניו אינגלנד משאר שלוש עשרה המושבות זיכו אותו במינוי לבריגדיר גנרל בהבא הקונטיננטלי החדש שהוקם והפך אותו לדמות נערצת בקרב חקלאים רבים באזורי הספר המערביים של מושבת ניו יורק.
השינויים החברתיים והפוליטיים שהביאה המהפכה פעלו לטובת קלינטון, והוא ניצל את רוב ההזדמנויות שלו. במחקרו על ניו יורק בתקופת המהפכה, טוען אדוארד קאנטרימן כי "משבר העצמאות .. ניפץ את ניו יורק הישנה, ​​פוליטית וחברתית כאחד". החוקה החדשה של המדינה הרחיבה מאוד את זכות הבחירה והגדילה את סמכות הרשות המחוקקת של המדינה. קלינטון הפך לדובר של חקלאים עובדי אדמה באזורי הספר, שקודם לכן היו יריבי תנועת "ליווינגסטון". תמיכתם הוכיחה עצמה כבעלת חשיבות מכרעת בבחירות למושל בשנת 1777, כאשר קלינטון ניצח את אדוארד ליווינגסטון במהפך ש"סימן את פירוק מפלגת ליווינגסטון הוותיקה." הבחירות סימנו גם את הופעתו של קלינטון כדמות דומיננטית בפוליטיקה בניו יורק; הוא כיהן כמושל מ-1777 עד 1795 ושוב מ-1801 עד 1804, והפעיל השפעה ניכרת על הרשות המחוקקת במדינה לאורך כהונותיו.
מושל ניו יורק.
לפני שעזב את שדה הקרב כדי לקחת על עצמו את האחריות המנהלית החדשה שלו כמושל ניו יורק, הבטיח קלינטון למפקדו הראשי, הגנרל ג'ורג' וושינגטון, כי יחזור לתפקידו הצבאי "אם העסק של המינוי החדש שלי לא יוכיח את עצמו בחשיבותו". נאמן לדבריו, קלינטון חזר במהרה לשדה הקרב כדי לסייע בהגנה על ניו יורק. שם מנעו חיילים אמריקאים בפיקודו את הנרי קלינטון (שנאמר כי היה "בן דוד רחוק" של ג'ורג') את תנועת הכוח הבריטי העיקרי של ג'ון בורגוין מקנדה דרומה. קלינטון פעל לתרום למערך הדיפלומטי לשכנוע ממלכת צרפת שהמושבות הנאבקות ראויות לסיוע שהוכיח עצמו בהמשך כגורם מכריע במאמץ המהפכני נגד הבריטים.
העבודה האזרחית של המושל קלינטון תרמה גם כן לקידום תדמיתו הפוליטית. כמו מושלי אחרים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא היה אחראי על תיאום מאמצי המלחמה של מדינתו. חשיבותה האסטרטגית של ניו יורק והיות חלק נכבד מאוכלוסייה נאמנה לכתר, יחד עם התנתקותה של רפובליקת ורמונט מתוכה בשנת 1777, היוו מכשולים מיוחדים עבור המושל, אך לאורך כהונתו הוכיח עצמו כמנהל כשיר. עם זאת, הוא היה מתוסכל, ככל שהוצאות המלחמה עלו, וככל שהקונגרס הקונטיננטלי, שחסרה לו הסמכות לקיים גיוס הכנסות מכלל המדינות והסתמך בלבד על גיוס תרומות, פנה לניו יורק לבקש הלוואות כדי לפצות על המחסור שנבע מכך שמדינות אחרות לא הצליחו לעמוד במכסותיהן. הוא תמך בקריאתו של אלכסנדר המילטון להקמת קונגרס חזק יותר עם סמכויות עצמאיות לגיוס הכנסות, והזהיר את נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, ג'ון הנסון, בשנת 1781 כי "לא נוכל, ללא שינוי בנסיבותינו, עוד להמשיך לשמור על השלטון האזרחי שלנו."
נקודת המבט של קלינטון השתנתה בשנת 1783, לאחר שהקונגרס ביקש מהמדינות לאשר תעריף לאומי שישלול מניו יורק את מקור ההכנסה המשתלם ביותר שלה. הוא האמין מזמן שהקונגרס צריך להקל ולהגן על מסחר החוץ החשוב כל כך לניו יורק. לשם כך, הוא תמך במאמציו של המילטון לחזק את תקנון הקונפדרציה במהלך המלחמה. אבל הרעיון של תעריף לאומי עזר לשכנע אותו שממשלה לאומית בעלת סמכויות מוגדלות במידה רבה עלולה להציף את המדינות ולערער את חירויות הפרט. "אם סמכויות חזקות יותר לקונגרס יועילו לניו יורק", לפי הביוגרף שלו, "קלינטון היה עוקב אחר צעדים כאלה. בעניינים פנימיים גרידא, המושל היה מעמיד את החששות של ניו יורק מעל לכולם [הכוונה לממשל הפדרלי]." הדאגה העיקרית של המושל הייתה להימנע מכל אמצעי שעלול להכביד על תושבי ניו יורק העוסקים בחקלאות במס. התעריף סיפק כמעט שליש מהכנסות ניו יורק במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, וקלינטון חשש שאם מקור הכנסה קריטי זה יופנה לקופה לאומית, יהיה על הרשות המחוקקת של המדינה להעלות ארנונה ולפגוע בקולם של החקלאים.
הפנייה לפוליטיקה פדרלית.
קלינטון התגלה כאחד המתנגדים הבולטים של חוקת ארצות הברית החדשה. הוא היה נציג לוועידת האישור של ניו יורק, שם בחר בה רוב אנטי-פדרליסטי להנהיגו. אך עם התכנסות הוועידה של ניו יורק היו הזדמנויותיו של קלינטון צרות, שכן 8 מדינות כבר אישרו את החוקה. הוא קיווה בתחילה לאשרור מותנה, המותנה באימוץ "תיקונים המחושבים לצמצם ולהגביל" את הסמכות הפדרלית, אך לאחר שהאנטי-פדרליסטים לא הצליחו להסכים על אסטרטגיה משותפת והרגש העממי השתנה לטובת אשרור ללא תנאי, אבד סיכויו למלא מטרה מוגבלת זאת. לבסוף הורה קלינטון לתומכיו לאשרר גם כן את החוקה, וזאת מכיוון שהעריך כי במקרה ויוכל להשיג את מושכות משרת סגן הנשיא, יוכל לייעץ לוושינגטון, שצופה כי יבחר לנשיא, כך שימתן את סמכותו של הממשל הפדרלי לעומת ממשל המדינות.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1789, קלינטון היה מועמד לסגן הנשיא וזכה לתמיכה נרחבת מצד וירג'יניה וניו יורק. ג'יימס מדיסון נחרד מכך ש"אויבי הממשלה… מניחים אבני דרך לבחירת המושל קלינטון", ואלכסנדר המילטון פעל לאיחוד הפדרליסטים מאחורי מועמדות ג'ון אדמס לסגן הנשיא. שמועות המיועדות לתעמולה פגעו במועמדותו של קלינטון בכך שציינו כי האנטי-פדרליסטים ממוקמים בין ריצ'רד הנרי לי או פטריק הנרי בעוד קלינטון אינו מועמד בראשות סדר העדיפויות שלהם. לפני אישור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית בשנת 1804, האלקטורים הוציאו שני קולות בבחירות לנשיאות מבלי להבחין בין מועמדים לנשיאות וסגני נשיאות, ובעל מספר האלקטורים השני בגודלו היה נבחר לסגן הנשיא. אולם כל בוחר אזרחי הצביע מתוך כוונה ברורה לבחור אדם אחד כנשיא והאחר כסגן נשיא. באווירה הטעונה סביב הבחירות הראשונות במסגרת החוקה החדשה, ההתלהבות העממית מהממשלה הפדרלית החדשה וההתנגדות הידועה של קלינטון לחוקה פעלה גם היא נגדו. ג'ון אדמס זכה במשרת סגן הנשיא עם 34 קולות אלקטורים בעוד וושינגטון נבחר לנשיא כצפוי.