מאמרו של טרייצ'קה השפיע באופן ניכר על הקהילה היהודית בגרמניה. בשנה שאחרי פרסומו הוכפל מספר המרות הדת של יהודים לעומת הממוצע בחמש השנים הקודמות. בעקבות המאמר פרץ ויכוח ציבורי, אולם כמעט כל מבקריו של טרייצ'קה היו יהודים, ובהם רבנים, פוליטיקאים ואנשי רוח, כמו הפילוסוף הרמן כהן, שביקש מטרייצ'קה את סבלנותו לנוכח תהליך ההשתלבות התרבותית ואף התנבא שעם הזמן יהיו היהודים בלונדיניים וכחולי עיניים "כמו הגרמנים", וההיסטוריון צבי גרץ, שטרייצ'קה תקף אותו אישית על הערותיו המזלזלות לגבי הנצרות בימי הביניים. הנוצרי החשוב היחיד שהביע את התנגדותו לטרייצ'קה היה תאודור מומזן, עמיתו באוניברסיטת ברלין, שהכתיר את טרייצ'קה כ"נביאה האמיתי" של האנטישמיות המודרנית, שאינה אלא "טירוף המוני". במשך מספר חודשים נמשך דיון מקיף בנושא בעיתונות היומית ובכתבי העת המלומדים, כאשר טרייצ'קה משיב למבקריו ואילו הם מנסים להסביר את טיעוניהם. כעבור שנה שלמה חתמו 75 פרופסורים מאוניברסיטת ברלין על עצומת מחאה נגד גל הגזענות, בהם גם רקטור האוניברסיטה, אלא שכעבור שבוע בלבד התקבל טרייצ'קה על ידי מאות סטודנטים כגיבור.
חסמבה ונערי ההפקר
חסמבה ונערי ההפקר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1971 של הבמאי יואל זילברג, על פי ספרו של יגאל מוסינזון "חסמבה וילדי ההפקר", הספר החמישי בסדרת חסמבה. בסרט מככבים שלמה ארצי וזאב רווח.
עלילה.
חסמבה היא חבורת נערים הנלחמת בפשיעה, ממפקדתם, "המערה החשמלית", הנמצאת במקום סודי. בראש החבורה עומד ירון זהבי האמיץ, בגילומו של שלמה ארצי. ירון זהבי מקבל על עצמו את המשימה לעצור את הפושע אלימלך זורקין (זאב רווח). אם תצליח חסמבה לעצור את זורקין יקבלו חבריה כרטיסים לאולימפיאדת מינכן. אם תיכשל, חבריה יושפלו פומבית ברחובות תל אביב.
זורקין מגייס נערי רחוב לכנופייתו, "המטפחת השחורה". עוזי הרזה (דובי גל) חודר אל הכנופיה, אך נחשף ונופל בשבי. תוכניתו של זורקין היא גאונית – לחדור דרך מנהרה אל הקיר האחורי של חדר הכספות בבנק, וכך לפרוץ את הבנק מבלי שניתן יהיה לדעת זאת מתוך הבנק עצמו.
חסמבה מסכלת את תוכניתו של זורקין, תוך שימוש באמצעים מתוחכמים כ"גז צחוק" ו"גז עצבים". ירון זהבי ואהוד השמן משחררים את עוזי, ושובים את זורקין וכנופייתו. זורקין נמלט, אך נתפס לאחר מרדף משטרתי.
ירון זהבי מחזיר לבנק את הכסף שנשדד, ובתמורה דורש עשרה אחוזים מן הכסף – 25,000 לירות. בכסף הוא רוכש מצרכים, ואנשי כנופיית "המטפחת השחורה" שחזרו למוטב מחלקים אותם לנצרכי תל אביב. במשאית המובילה את המצרכים, הנהוגה על ידי ירון, מתוודה תמר הסגנית באוזני ירון כי "אתה מוצא חן בעיני".
מעמדו של הסרט בקולנוע הישראלי.
את המוזיקה לסרט הלחין ותיזמר מישה סגל, והוא גם שר בשיר "גם אנחנו רוצים". את שיר הפתיחה הלחין דן עמיהוד למילותיו של אהוד מנור ומבצעת שלישיית לא אכפת להם.
הסרט זכה לאהדת הקהל, והערוץ הראשון, שהיה ערוץ הטלוויזיה היחיד במשך עשורים רבים, נהג לשדר אותו פעם אחת בכל חופשת קיץ. מאוחר יותר הוא הוקרן מדי יום עצמאות בערוצי הטלוויזיה הישראליים. סרט חסמבה נוסף, משנת 1985 בשם "חסמבה ושודדי הסוסים" בו כיכב ספי ריבלין בתפקיד אלימלך זורקין הופק בהמשך.
ההתקוממות הגרוזינית בטסל
תהליך מרקובי
קיבוץ לביא
דליה שימקו
דליה שימקו (נולדה ב-3 במאי 1962) היא שחקנית, במאית תיאטרון ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה.
שימקו נולדה בעיירה נובה זמקי בצ'כוסלובקיה (בימינו בשטח סלובקיה) בשם סוזנה שימקובה. אביה, דזידר ניצול שואה, עזב את אמה רות כשהייתה בהריון ושימקו פגשה אותו רק בגיל 18.
בגיל שש עלתה לישראל עם אמה וסבתה וקיבלה את השם העברי "דליה". גדלה בגבעתיים ולמדה בבית הספר תלמה ילין את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 1980, עוד לפני שירותה הצבאי, כשהשתתפה בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80". לאחר השחרור מתיאטרון צה"ל ליהק אותה יצחק צפל ישורון לתפקיד ראשי בסרטו "נועה בת 17" שם גילמה את נועה, נערה העומדת על זכותה לחיים עצמאיים. הסרט זכה להצלחה רבה והזניק את קריירת המשחק של שימקו. ב-2003 שיחקה בסרט ההמשך "לא בת 17". בשנת 1982 סיימה לימודי תיאטרון בבית הספר תלמה ילין ושיחקה בסרט "צלילה חוזרת". בשנת 1984 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "מגש הכסף" בבימויו של יהודה ג'אד נאמן ונסעה ללונדון ללמוד משחק בבית הספר "Webber Douglas Academy".
בשנת 1985 חזרה לישראל והשתתפה בהצגות "נפש יהודי" "גטו" ו"חיי מולייר" בתיאטרון חיפה. שיחקה בפינה לנוער "על הברזלים" בתוכנית "זהו זה!" ובסרט הישראלי "אחד משלנו" בבימוי אורי ברבש (1989). על תפקיד זה זכתה בפרס שחקנית השנה. באמצע שנות התשעים השתתפה בסדרה הישראלית "בת ים ניו יורק" בתפקיד זיוה זלאייט. בשנת 1999 השתתפה במונודרמה הטלוויזיונית "חתונת השנה" מאת עירית לינור. בשנת 2000 השתתפה בסדרת הדרמה "המכון" בבימויו של אורי ברבש.
שימקו ביימה את ההצגות "הנחש", "שירה לוין מתה והיא חיה בתל אביב" ו"קשר דם". ההצגה "קשר דם" הפכה לנקודת מפנה בקריירה של דליה שהחלה להתפתח כבמאית תיאטרון. היא עיבדה למחזה (בשיתוף עופר עין גל) וביימה עם להקתה את הרומן של דוד פוגל "חיי נישואים". בשנת 2007 הקימה את "אנסמבל אספמיה". במסגרת האנסמבל כתבה וביימה את ההצגה "מבוך המראות" (2008). ביימה את ההצגה "אחוזת וייס" (2010) מאת נוריאל טוביאס. עיבדה (עם אילן שיינפלד) וביימה את ההצגה "מעשה בטבעת - סיפורה של אסתר" (2011), "חולת אהבה" (2012), "הנחש" (2013) "עננים" (2014) "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר (2015) ו"שייקספיר מתהפך בקברו" (2016), שיחקה וביימה את הצגת היחיד "הגברת הראשונה של הרייך השלישי" מאת נוריאל טוביאס, שם שיחקה את מגדה גבלס, וכן שיחקה וביימה את "יונה וולך - המופע", מופע תיאטרלי המבוסס על שירתה של המשוררת יונה וולך.
בשנת 2004 תרמה את קולה לפרק הסיום של התוכנית מ.ק 22 בתפקיד עצמה. באותה שנה שיחקה בסרט "דמיונות" לצד אסנת חכים. ב-2005 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה לנוער "השמיניה" בתפקיד ליאורה שקד, אימה של מיקה (שירה וילנסקי) ב-2007 ביימה את ההצגות "סדקים בבטון" ואת "פאטי דה פוזיה" בתיאטרון הבימה ובשנת 2010 שיחקה בסדרה "15 דקות" בתפקיד עמנואלה 'אמא' אנילביץ'. בשנת 2015 התארחה בסדרה "משפחה טובה" בערוץ 1, ושיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "רבין - היום האחרון".
בנובמבר 2017 נבחרה ליושבת ראש איגוד במאי התיאטרון בישראל (בת"י).
בנובמבר 2021 נבחרה להיות המנהלת האומנותית של פסטיבל עכו הבינלאומי.
חיים אישיים.
שימקו גרושה ואם לבן. מתגוררת בתל אביב.
צבא אנדרס
צבא אנדרס (פולנית Armia Andersa), על שם מפקדו הפולני, הגנרל ולדיסלב אנדרס, הוא כינוי לצבא הפולני במזרח (Armia Polska na Wschodzie) או הכוח הפולני המזוין בברית המועצות (Polskie Siły Zbrojne w ZSRR). היה זה כוח צבאי פולני, נאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, שהוקם בברית המועצות במלחמת העולם השנייה. לאחר ההשתלטות האנגלו-סובייטית הוא הועבר לפרס ככוח כיבוש צבאי. סופח לבעלות הברית במערב, והיווה את עיקר הכוח של הקורפוס הפולני השני של הכוחות הפולנים המזוינים במערב. לחם בהצלחה בחזית איטליה.
רקע.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1 בספטמבר 1939 היה אנדרס מפקד חטיבת פרשים. הפרשים הפולניים לא היו יריב ראוי לתנופת השריון הגרמני והם נסוגו. אנדרס נפל בשבי הסובייטים שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה הידוע לשמצה במוסקבה, נחקר ועונה בידי אנשי הנ.ק.ו.ד.
הקמת צבא אנדרס.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב־22 ביוני 1941, הסכימה הממשלה הפולנית הגולה לשתף פעולה עם ברית המועצות כנגד גרמניה. הסכם שיקורסקי–מייסקי, שנחתם ב־30 ביולי 1941 בין הממשלה הפולנית הגולה לבין שגרירו של סטלין בלונדון, איוואן מאיסקי, קבע שיוקם צבא פולני באדמת רוסיה שיהיה כפוף לפיקוד העליון הסובייטי. מספר שמות הועלו לפיקוד על הצבא הפולני ברוסיה ולאחר כשבוע עלה השם של אנדרס. אנדרס שוחרר משביו והחל לארגן את הכוח הפולני שיילחם לצד הסובייטים שקיבל את הכינוי "צבא אנדרס". באמצע אוגוסט 1941 הודיעו הצדדים על חתימת חוזה מפורט לגבי הקמת הצבא.
חיילים וקצינים פולניים ששוחררו ממאסרם בגולאגים בסיביר, קזחסטן ואזורים אחרים בברית המועצות הצטרפו לצבא אנדרס. בנוסף, חיילים פולנים שהיו בצבא הרוסי שוחררו כדי להצטרף לצבא הפולני. יחידה ראשונה של הצבא יצאה לאימונים בסוף אוגוסט 1941.
כשסקר אנדרס לראשונה את גייסותיו, הוא מצא אנשים מזי רעב ולבושים בלויי סחבות. מתוך כמיליון וחצי פולנים שגורשו לברית המועצות ממזרח פולין עם תפיסתה על ידי הסובייטים בשנת 1939 נותרו בחיים מאות אלפים ספורים בלבד. אנדרס קומם את אנשיו והפך אותם לצבא מאורגן. פליטים פולניים בלתי לוחמים, נשים, ילדים וזקנים, נלוו לצבא, ומזונם ניתן להם ממנות הקרב של החיילים.
באוקטובר 1941 דווח שהצבא כולל שלוש דיוויזיות והוא מחכה לכניסה ללחימה בחזית. בנובמבר 1941 היו בצבא הפולני כ-60 אלף חיילים. עוד כ-100,000 פולנים בדרום רוסיה חיכו לקבלת נשק כדי שיוכלו להצטרף לצבא. הצבא כולו המתין לאספקה מבריטניה וארצות הברית כדי שיוכל להיכנס ללחימה בחזית. בדצמבר 1941 השתנו התוכניות והוחלט שהצבא יעבור, לפחות בחלקו, למזרח התיכון.