בשנות 1972, נחשף גריפית לראשונה בניו-יורק להיפר-ריאליסט הראשון, מלקולם מורלי. מורלי העדיף את המונח סופר-ריאליזם, כניגוד שווה-ערך לזרם ההפשטה באמנות שנקרא סופרמטיזם. בין השנים 1977–1980 לומד גריפית בלמידה עצמית, את הטכניקה הפוטוריאליסטית ומציג את ציוריו בתערוכת יחיד ראשונה של ציורים היפר-ריאליסטים בגלריה תוראל ב-1980. כמו הכושר הטכני שדורש התחריט, הציור ההיפר-ריאליסטי אף הוא מחולק באופן טכני לשלבי עבודה, רק שבמקום שלב החריטה על פלטות שונות יש חלוקה לסטנסילים לפי צבעים, פעולת ההדפסה במכבש הוחלפה בצביעה עם מכחול אוויר וצבעי אקריליק. על תערוכת הציור הראשונה שלו כתב אדם ברוך: "הוא, לפחות מבחינתי, משוחרר מן הצורך להוכיח כי הגיע לז'אנר זה באופן תוצאתי, ולא משום שטכניקה זו תואמת את כישוריו הטכניים-ביצועיים". הציורים בתערוכה נראים כמו גלויות מוגדלות של מקומות רחוקים והצילום עצמו נהפך לנושא בציור.
ריאליזם ישראלי.
ב-1981 אצר גריפית את התערוכה "ריאליזם" בבית אגודת הציירים, תערוכה קבוצתית זו נתנה במה לאמנים פיגורטיבים-ריאליסטים שפעלו בנפרד בשדה האמנות הישראלי. כתב משה בן-שאול: "אכן, תהיינה הדעות על תערוכה מיוחדת זו אשר תהיינה, זה ניסיון ראשון בארץ של ציירים ישראליים להציג את כיוונם ה"ריאליסטי" במרוכז ובחסות אגודת הציירים". המעבר של גריפית לציורים היפר-ריאליסטים והזרם הריאליסטי של שנות השמונים בישראל נתפס כמיושן ומסחרי על ידי ממסד האמנות.
גלריה רדיוס.
תערוכת הכיוון הריאליסטי, על אף שהשתתף בה גם רן שחורי שהיה מנהל בצלאל, לא עניינה את ממסד האמנות של התקופה שלא רצה להציג כל סוג של אמנות מימטית. כפועל יוצא בין השנים 1982–1984 יזם והקים ביחד עם האמן נפתלי גולומב קואופרטיב של אמנים בשם "רדיוס – קבוצת אמנים בע"מ". על מנת לתת חשיפה הם מצאו גוף מסחרי – בנק דיסקונט, אשר מימן להם גלריה בה יוכלו להציג.
מכוניות.
אחריי שנתיים של פעילות ענפה שכללה תערוכות רבות גלריה רדיוס נסגרה. באותה עת, גריפית המשיך ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון ומציג תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה באוצרותו של מנהל המוזיאון האוצר יואב דגון, אשר הכיר בחשיבות הזרם. גריפית נהנה מאהבת הציבור ומהצלחה מסחרית של ציוריו. הוא עובד עם אסיסטנטים על ציורים מורכבים של מכוניות היפר-ריאליסטיות. כתב עליו רן שחורי בקטלוג לציורי המכוניות שלו – "עולמו הציורי קיים בזכות עצמו, בשל הפיקטיביות של הממשות והממשות הפיקטיבית שלו. הוא צועד בתחום הצר שבין רגשנות לשכל קר, שבין שליטה טכנית מושלמת לבין מקריות מכוונת, שבין מעודנות רגישה לבין וולגריות בוטה." גריפית כתב באותה תקופה על יחסו לנוסטלגיה – "כמו לקשקש על קיר ולמחוק, אבל הכתם נשאר. אני רוצה להגיש את זה ברצינות שהאירוניה כבר מקופלת בה.. ..אני לא מתגעגע לגעגועים של אחרים. אבל תל אביב נשארת כמו הכתם על הקיר, ואולי גם האהבה."
שנות התשעים.
עסקי החלומות.
ב-1992 במוזיאון הפתוח תפן אצר המשורר נתן זך מעין רטרוספקטיבה של ציוריו של גריפית, את דברי הפתיחה נשאו בין השאר מני פאר ונתן זך אשר, בהתאם לרוח התקופה הפוסטמודרנית בשדה האמנות הצהיר שגריפית הוא האמן הפוסט-מודרניסטי ביותר שהוא מכיר. בקטלוג כתב "הוא עוסק בחלום – גם בחלום הארוטי – אך מבצע בו דה-מיסטיפיקציה. בראייה זו, הוא "חולם המקלקל חלומות". משום כך פונה ציורו בעת ובעונה אחת, אל שני סוגי צופים, ואולי אל שני קטבים סותרים בציפיות שלהם.. ..אבל קיימת גם אפשרות שלישית. ניתן בהחלט לחוות "את" ולחיות "עם" כאותה דו-משמעות שבבסיסו של הציור הזה" (בעקבות הקסם האבוד).
מטא-מודרניזם.
בעניין זה הוסיף ב-1995 גדעון עפרת בקטלוג תערוכת היחיד במוזיאון ערד: "במילים אחרות: ציוריו של גריפית מאשרים מודרניזם (הפקעתה של האמנות מהחיים) ופוסטמודרניזם (בליעת חומרי החיים בהדמיה האמנותית) בעת ובעונה אחת. כיאה לאמן שצמח בשלהי שנות השישים, ימי שיא ההצרנה המודרניסטית בסצנה המקומית, ונקלע לתעתועי הפוסט-מודרנה של שנות השמונים." עפרת גם מצא קו מחבר בציורי שנות התשעים אל התחריטים משנות ה-70 – "גריפית נאמן בשנות התשעים למיחברים הפוסט-קולאזקיסטים שמאז התחריטים, גם אם מוכיח יתר חופש ויתר וירטואזיות.. ..מתבקשת מאליה ההודאה בתשתית הקיומית הזהה אז ועתה. כי דומה, שגריפית אינו כי אם מכסה על החרדות המוקדמות ההן במופעו הסרקסטי החדש." (להטוטים מעל התוהו).
גריפית והממסד.
בכתבה שיצאה לקראת תערוכת היחיד השנייה של גריפית במוזיאון הרצליה צוטט יואב דגון: "שוקי גריפית מייצג זרם שלא כל כך תפס בארץ. הריאליזם האמריקאי... המימסד אינו מכיר בחלק גדול של האמנים בארץ. יש בעיה להרבה אמנים מזרמים שונים ויש בעיה מיוחדת לריאליזם." גריפית מודע למצב מתייחס לדברים בראיון עם יוסף מונדי: "הממסד קרתני. בשנות ה-70' שלטה כאן האמנות הקונצפטואלית. בשנות ה-80' האקספרסיוניזם הגרמני. אני חושב שהממסד האמנותי הוא מאוד בושלוויקי, והוא המחליט מהי האמנות הרשמית. זאת גם הסיבה שאמן מסוגי תמיד יהיה אאוטסיידר" ב-1999 אצר מאיר אהרונסון לגריפית מעין רטרוספקטיבה נוספת במוזיאון רמת גן, בקטלוג התערוכה דייק אדם ברוך את הבעיה של הממסד למקם את גריפית – "כשאתה בוחן את תיק-גריפית בארכיון של תקשורת האמנות הישראלית, הממצאים מצומקים: מעט מאוד יחס כלפי גריפית, כלפי הסוג של גריפית. ותאמר האמת: הסוג של גריפית מחוץ לסדר היום של האמנות הישראלית 'המנוהלת' (כלומר המוצגת, הנצברת, המופצת).. ..יהושע גריפית ככה די בודד בקהילת האמנות הישראלית. אין לו תקדים מקומי. אין לו השראה ציירית מקומית. ואין לו כאן שותפים. ישראלי בלי חבר'ה. לא צובא (זריצקי/אברמסון), לא עקידה (בזם/קדישמן), לא אידאולוגיה מוצפנת (כהן-גן/ צבי גולדשטיין), לא פוליטי (רות שלוס/דוד ריב), לא מתערה (אברהם אופק/ יאן ראוכוורגר). מה כן? הוא." (מאחורי כל זה לא מסתתר אושר גדול).
שנות האלפיים.
סדרות ושיתופי פעולה.
בשנות האלפיים המימסד המוזאלי בישראל מעדיף להתעלם מגריפית, אשר במקום זאת הוא מציג בגלריות שונות לצד שיתופי פעולה מסחריים ואמנותיים, בין השאר עם מיזמים של האוצר דורון פולק - ביניהם "אמנות על הפסים" (רכבת ישראל), "חתום בצבע" (נירלט), "שער עולם" (הבורסה הישראלית), "מגנום אופן-ארט" (מגנום) ועוד. ב-2003 בשיתוף מכון ויצמן הוא עושה סדרה של דיוקנאות פרופסורים מהמכון. ב-2007 בשיתוף עם הצלם טובי כהן הוא מצייר על סדרת צילומים של לוחמות קרקל. מ-2009 ואילך החל לצייר את הסדרה האפורה, ציורים גדולים ואפורים שהציגו שיממון תרבותי ושהוצגו ב-2011 בגלריה העירונית בכפר סבא. ב-2019 גריפית יוצר סדרת ציורים ועבודות על נייר סביב עוטף עזה.
עבודות על נייר.
ב-2011 יוצר גריפית סדרה של עבודות אקוורל שהוצגו בתערוכה בכפר סבא. בין השנים 2015–2021 החל לעשות עבודות על נייר בקצב גבוה. גריפית חוזר אל המצע שממנו התחיל ארבעים שנה קודם לכן. עבודות נבחרות של גריפית מוצגות באופן קבוע במכון וויצמן למדע. גריפית מציג את עבודותיו בכל שנה בביתו בפרויקט "סטודיו פתוח", ברמת השרון לצד אמנים נוספים אותם הוא מארח. בפתחה של שנת 2021 השתתף בתערוכת מחווה לאמן אבנר כץ "בונז'ור מסייה כץ" לצידם של מיכה אולמן, יאיר גרבוז, דני קרמן, דני קרוון, יעקב דורצין, מיכל רובנר, אברהם חי, שרון פוליאקין וזיוה קרונזון.
וילט צ'מברלין
וילטון נורמן "וילט" צ'מברלין (אנגלית: Wilton Norman "Wilt" Chamberlain; 21 באוגוסט 1936 – 12 באוקטובר 1999) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בליגת ה-NBA.
צ'מברלין, הנחשב בעיני רבים לגדול הכדורסלנים בכל הזמנים, קבע שיאי נקודות וריבאונדים רבים שלא נשברו עד היום, בהם קליעת 100 נקודות במשחק אחד. הוא שיחק ב-NBA במשך 14 שנים, בהן היה שבע פעמים מלך הסלים, 11 פעמים מלך הריבאונדים ופעם אחת מלך האסיסטים. הוא השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA 13 פעמים, נבחר שבע פעמים לחמישיית העונה הראשונה, שלוש פעמים לחמישייה השנייה ופעמיים לחמישיית ההגנה של העונה. צ'מברלין הוא הריבאונדר המוביל בתולדות ה-NBA, וניצב במקום השביעי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA עם 31,419 נק'.
נוסף על כך נבחר צ'מברלין ארבע פעמים במהלך הקריירה לשחקן המצטיין של העונה, זכה בשתי אליפויות ובתואר השחקן המצטיין של סדרת הגמר, נבחר להיכל התהילה של הכדורסל ובשנת 1996 נבחר כאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
ראשית חייו.
צ'מברלין נולד בפילדלפיה למשפחה בת 11 ילדים, מהם שרדו תשעה. בילדותו חלה בדלקת ריאות שכמעט קיפחה את חייו וגרמה לו להחמיץ שנת לימודים שלמה בבית הספר. כתוצאה מכך נותר שנה, ומכיתה ד' ועד לסיום התיכון למד בכיתה עם אחותו ברברה, איתה פיתח קשר אישי קרוב. בני משפחתו של צ'מברלין לא היו גבוהים במיוחד: הוריו היו בגובה של כ-1.75 מ'; אולם וילט בלט בגובהו הרב כבר מגיל צעיר. כשהיה בן 10 כבר התנשא לגובה של 183 ס"מ. הוא היה ילד ספורטיבי, חובב אתלטיקה קלה, ובמיוחד אהב להתחרות בריצה; דווקא את ענף הכדורסל לא אהב, משום שהיה לדעתו "ענף לרכרוכיים", אולם לבסוף החל לשחק בענף מכיוון שהיה זה ענף הספורט הפופולרי ביותר בפילדלפיה.