מטוס הנורד 2501 נוראטלס היה מטוס תובלה מתוצרת צרפת, ששירת בחיל האוויר בשנים 1955–1978.
ב-29 באפריל 1964 אחר הצהריים המריא מבסיס תל נוף מטוס נורד מס' 044, שהשתייך לטייסת הפילים (טייסת 103). נמצאו בו חמישה אנשי צוות וארבעה צוערי קורס נווטים בחיל האוויר. מטרת הטיסה הייתה אימון ניווט בגובה נמוך בדרום ישראל. מעט אחרי השעה 19:00 התקיים פעמיים קשר אלחוט עם המטוס, ולאחר מכן הוא נותק.
לאחר שהמטוס איחר בשעה לשוב לבסיסו, החלו חיפושים אחריו. הם הופסקו בגלל עננים נמוכים והחלו שוב למחרת בבוקר. אז גילה מסוק את שברי המטוס, והתברר כי הוא פגע בפני המצוק האנכי הצפוני של המכתש הגדול והתרסק. לא היו ניצולים.
מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן, מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון. הוועדה מצאה שבעת התאונה נמצא המטוס בנתיבו המתוכנן, אך הוא לא נסק לגובה שאליו היה אמור להגיע, ועקב כך פגע בקרקע. הוועדה מצאה שמיקום אנשי הצוות והצוערים במטוס היה לקוי, שכולם היו שאננים, ושהטייסים הסתמכו על הוראות הניווט שקיבלו, ולא היו מודעים לצורך לנסוק לפני ההתרסקות.
אנדרטה לזכר תשעת החללים הוקמה בגן הבנים בעיירה מצפה רמון, היישוב הסמוך למקום התאונה. באנדרטה רשום כי התאונה אירעה במכתש רמון, וזאת עקב מידע מוטעה שנמסר לבני המשפחה. חיל האוויר בחר מסיבה כלשהי להסתיר משך שנים רבות את המקום המדויק בו ארעה התאונה, וגרם לבני המשפחה להאמין כי התאונה ארעה במכתש רמון.
ביולי 2014 התכנסו בני משפחות של חללי האסון ואנשי טייסת הפילים בבסיס נבטים כדי לציין מלאת יובל שנים להתרסקות המטוס.
הסמל סלוטר
רוברט רודולף רמוס (באנגלית: Robert Rudolph Remus; נולד ב-27 באוגוסט 1948) הוא מתאבק עבר אמריקאי, שהופיע תחת שם הבמה "סמל סלוטר" (Sgt. Slaughter). הוא החזיק פעם אחת בתואר אליפות ה-WWE ונכנס להיכל התהילה של ה-WWE בשנת 2004.
בין השנים 1972 ל-1980 התאבק בארגוני ההיאבקות NWA ו-AWA. בשנת 1980 הצטרף ל-WWF, כשאחד העימותים הזכורים שלו באותה התקופה היה מול שייך הברזל. לאחר מכן, עזב את הארגון.
בשנת 1990 חזר ל-WWF והחל לגלם דמות "רעה" של מזדהה עיראקי, בהשפעת מלחמת המפרץ. ברויאל ראמבל 1991 זכה בהפתעה באליפות העולם אחרי שניצח את האולטימט ווריור. ברסלמניה 7 הפסיד את התואר להאלק הוגאן. באמצע שנת 1991 שב לגלם דמות "טובה" והוא חזר עם הדגל האמריקאי והצטרף לצמד יחד עם ג'ים דאגן. בחלוף כמה שנים שלא הופיע, בשנת 1997 חזר ל-WWF והופיע בדמות נציב הארגון. לאחר מכן, המשיך בתפקידים אדמיניסטרטיביים מאחורי הקלעים.
קהילת יהודי ריבנישקי
קהילת יהודי ריבנישקי (בלטבית: רייביני) שבדרום-מזרח לטביה החלה להתגבש בסוף המאה ה-18. בשיאה מנתה הקהילה 533 יהודים שהיוו כ-91% מאוכלוסיית העיירה, ולמרות עזיבת צעירים בשל המצב הכלכלי ומלחמת העולם הראשונה, בשנת 1935 עוד מנתה כ-317 נפש, שהיו 68% מאוכלוסיית העיירה.
בעיירה פעלו ישיבה, שני בתי כנסת, בית מרחץ, שוחט ורב. המצב הכלכלי של היהודים בעיירה היה קשה, ואף החמיר אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט. הקהילה הושמדה לחלוטין במהלך השואה ב-23–25 באוגוסט 1941.
שורשי הקהילה היהודית ב-LATGALE.
היהודים הראשונים שהגיעו למחוז LATGALE בלטביה בתחילת המאה ה-17, היו בעיקר פליטים של פוגרומים, בתחילה מפולין ולאחר מכן גם מביילורוסיה ואוקראינה. חלק מהיהודים היגרו ממניעים כלכליים, על מנת לנצל אפשרויות תעסוקה שנפתחו בעקבות המלחמות שפרצו באזור במאה ה-18. בעוד שהיהודים באזורים אחרים בלטביה כדוגמת מחוז KURZEME (הדוכסות הגרמנית קורלנד) הגיעו מגרמניה כסוחרים והשתקעו במקום, ולפיכך היו יחסית מבוססים מבחינה כלכלית ונתפשו כמשכילים יותר, הרי שהיהודים שהגיעו למחוז LATGALE היו פליטים עניים, דיברו יידיש והיו סגורים בקהילות בעלות אופי אורתודוקסי חזק. אם נוסיף לכך את העובדה שמחוז LATGALE היה נחשל כלכלית בשל ריחוקו מהים, ברור שקשיים כלכליים ליוו את היישוב היהודי באזור מהיווסדו.
עד שנת 1772 נשלט המחוז על ידי פולין, ולאחר חלוקת פולין בשנה זו עבר השלטון לידי האימפריה הרוסית, שם נשאר עד להתמוטטות האימפריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פי מחקר שנערך על ידי Leo Dribins, בחסות ממשלת לטביה, בשנת 1766 חיו במחוז LATGALE כולו כ-3,000 יהודים. כיוון שנאסר עליהם על פי חוק לרכוש קרקעות, רובם עבדו כבעלי מלאכה או סוחרים זעירים (רוכלים) – דמות "היהודי הנודד" המשווק את מרכולתו (בעיקר סדקית) בין הכפרים והחוות הפכה לדמות פופולרית בספרות הלטבית. חלק קטן מהיהודים היה גם בעלי עסקים – בעיקר פונדקים, מסבאות ומבשלות בירה. ככלל היהודים היו נבדלים משכניהם הנוצרים וניהלו את חייהם בצורה אוטונומית.
ישנן עדויות רבות לאנטישמיות ולמגבלות קשות שהוטלו על היהודים באזור. היהודים היו מושא לשנאה, הן מסיבות דתיות, והן מסיבות כלכליות - חלק מהיהודים התפרנס משכירת קרקעות של אצילים פולנים באזור, ועיבודן באמצעות אריסים, ולכן נתפשו על ידי האריסים כמי שעושקים אותם בפועל. בנוסף, כבמקומות אחרים, חלק מהיהודים עסקו בהלוואות בריבית (תחום עיסוק שהיה בפועל "יהודי" בשל האיסור על נוצרים לעסוק בו), ונתפשו באופן מסורתי כרודפי בצע.
על היהודים הוטלו מגבלות שונות, שכללו במשך שנים רבות תשלום כפול של מיסים (ככופר שנועד למנוע את גירושם על פי החוק). אפילו בערים שהיו יהודיות ברובן (כמו דווינסק אשר בסוף המאה ה-18 60% מאוכלוסייתה הייתה יהודית) ואולי בעיקר בערים אלו, היו התנכלויות ליהודים שכללו חטיפה, שוד ואף רצח, כדבר שכיח יחסית. במקרים מסוימים היו גם היהודים עצמם מעורבים במעשי גניבה ואף חטיפה, זאת בשל המצב הכלכלי הקשה.
לכך יש להוסיף את המחלוקות בתוך הקהילה היהודית, בעיקר בין החסידים למתנגדים (תיאור מאלף על הקהילה בדווינסק במאה ה-19 ניתן למצוא בספר "זכרונות ילדותי" של שרה פייגה פונר משנת 1903).
ימיה הראשונים של הקהילה היהודית בריבנישקי.
העיירה רייבני (ריבנישקי) נוסדה כישוב כפרי בסוף המאה ה-18 וההתיישבות היהודית בעיירה החלה בתחילת המאה ה-19 עם התיישבותן של כמה עשרות משפחות יהודיות. על פי הידוע רובם ככולם של היהודים התגוררו על קרקעות של בעל אחוזה מקומי (לדוגמה, בסוף המאה ה-19 הייתה האחוזה בבעלות מהנדס דרכים בשם קארבדזו (היהודים היו חייבים לבעל האחוזה דמי אריסות, ומשקצרה ידם לשלם הפכו לפועלי יום באחוזה).
הקהילה היהודית בריבנישקי במחצית המאה התשע-עשרה.
במהלך המאה ה-19, ולפחות עד שנות ה-20 של המאה ה-20, נחשבה ריבנישקי לעיירה נידחת שרק לעיתים רחוקות היה אורח מבחוץ נקלע אליה. לכל משפחה היה בית עץ משלה ולידו חלקת אדמה, שעליה הייתה המשפחה מגדלת ירקות ותבואה (בשרטוט המתאר חלקה כזו, מסומנים גן-ירק, גן פרחים, שדה תבואה ו"אחו"). רוב היהודים התפרנסו כאמור ממסחר זעיר (בתוצרת שגידלו בשדותיהם), ובכל יום א' היו יוצאים בעגלה וסוס לכפרים בסביבה, ושבים לעיירה בצהרי יום ו'.
העיירה הייתה יהודית ברובה ושיעור היהודים בה הגיע ל-91% ב-1897, אם כי השיעור ירד בתחילת המאה ה-20 בשל עזיבה של צעירים. מתוך 17 חנויות שהיו בעיירה, היו 16 בבעלות יהודים. עם זאת לטבים נוצרים החזיקו בין היתר בטחנת הקמח המקומית ובבית מלאכה לעיבוד צמר. כמו כן, היו בעיירה כנסיות אשר שימשו נוצרים מהכפרים בסביבה (הכנסייה הקתולית הייתה מבנה האבן היחיד בעיירה). גם במחוז LATGALE כולו הייתה נוכחות יהודית חזקה, ובשנת 1847 הגיע מספר היהודים במחוז ל-11,000. החלק היחסי של היהודים באוכלוסיית הערים הגדולות במחוז, כגון דווינסק ו-Rezekne, היה במשך שנים רבות למעלה מ-50%.
חיי הדת בריבנישקי היו מפותחים. היו בה בית כנסת (בהמשך הוקם אחד נוסף, ושני בתי הכנסת נקראו ה"ישן" וה"חדש" – גבאי בית הכנסת החדש היה יהודי בשם אברהם מואין), בית מרחץ, שוחט (י' ויסמן - תפקד גם כמלמד), ורב – רבה הראשון של הקהילה היה וולף ציוני שהתמנה ב-1843. בעיירה היה "חדר" (אחד המלמדים בו נקרא "מוטל דער שמש")
ריבנישקי בתחילת המאה העשרים.
כפי שצוין לעיל, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה ריבנישקי עדיין בגדר עיירה נידחת, שרק לעיתים רחוקות היה אורח מבחוץ נקלע אליה.
הפרנסה בעיירה הייתה בדוחק, דבר שגרם לצעירים רבים לעזוב את העיירה ולחפש את מזלם בערים הגדולות (בעיקר בריגה). בנוסף הייתה פעילות ענפה של גמילות חסדים בתוך העיירה (כל יום חמישי הייתה התרמה של כסף ומוצרי מזון לנזקקים, וכן היה נהוג להפריש מעשר מכל עסקה לטובת הנצרכים).
בעיירה לא היה רופא והתנאים הסניטריים היו ירודים ביותר. אפילו כביש לא היה סלול בה. תחנת הרכבת הקרובה ביותר הייתה ב-Krace, מרחק 22 ק"מ.
בשל המצב הכלכלי הקשה, ומרגע שהיהודים הפכו לאזרחים לכל דבר במדינת לטביה העצמאית, החלה הגירה של בני הדור השלישי, בעיקר לארץ ישראל, לבריטניה ולצפון אמריקה (קנדה וארצות הברית).
ריבנישקי בין מלחמות העולם.
במהלך המלחמה, עם התבוסה של צבאות רוסיה הצארית בפני הכוחות הגרמניים, התפרץ ברחבי רוסיה כולה גל אנטישמיות, במסגרתו הואשמו היהודים בסיוע לצבא הגרמני, וכ-40,000 מיהודי לטביה אף הוגלו לאזורים פנימיים ברוסיה בקרונות רכבת עליהם שלטים גדולים: "מרגלים". היהודים באזור לטגלה לא הוגלו, אך המצב הכלכלי הגרוע גם כך, החמיר עוד יותר. בשנים 1920–1922 אף קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט - הדו"ח המסכם של הג'וינט מעיד על מצבה העגום של העיירה. למרות המצב הכלכלי הקשה, נהגו בני העיירה לארח על שולחנם תלמידים מהאזור שלמדו בישיבה שבעיירה.