בשנת 1960 החל בלימודיו האקדמיים וקיבל תואר שני בתלמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בר-אילן. לימד בחוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1981 עבר לאוניברסיטה העברית, שבה מונה לפרופסור מן המנין בשנת 1991. בשנת 1999 פרש לגמלאות. במשך כ-18 שנה, החל משנת 1963, שימש כמזכיר המערכת ואחר כך כעורך משנה בנושאי יהדות באנציקלופדיה העברית. זכה בפרס ביאליק ובפרס א.מ.ת ובשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל בחקר התלמוד. הלך לעולמו בחול המועד סוכות תשס"ה, 4 באוקטובר 2004.
תא-שמע עסק בעיקר בחקר הספרות הרבנית בימי הביניים. מחקריו עסקו בעיקר בספרות הראשונים, הן במוקדיה המרכזיים באשכנז, בצרפת ובספרד והן במקומות פחות מרכזיים כמו ביזנטיון, צפון אפריקה, איטליה, אנגליה ועוד. מחקרו כלל סקירה של אופי בתי המדרש השונים במהלך ימי הביניים כמו גם ניסיונות לאפיין שיטות לימוד ייחודיות לבתי המדרש השונים. במסגרת מחקריו בדק כתבי יד רבים, והיה מנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שעל יד הספרייה הלאומית ומזכיר מדעי של חברת מקיצי נרדמים. כמו כן חקר את עולם המנהגים האשכנזיים הקדומים. בתחום זה עסק לא מעט, ועמד על קשריו של מנהג אשכנז הקדמון עם המורשת הארץ-ישראלית, פעמים אף בניגוד להלכה כפי שהיא מתבטאת בתלמוד הבבלי. הוא עסק מעט גם ביחס בין ההלכה והמיסטיקה היהודית. פרופ' תא-שמע פרסם למעלה ממאה וחמישים מאמרים בתחומי מחקריו בכתבי עת מדעיים.
הוועדה שבחרה בו לקבלת פרס ישראל כתבה על יצירתו:
חבר השופטים הגדיר את פרופ' תא-שמע כיחיד מסוגו:
ספריו.
כנסת מחקרים - עיונים בספרות הרבנית בימי הביניים. אסופת מאמרים שפורסמו בכתבי עת. נכון לשנת 2010 יצאו לאור ארבעה כרכים:
משפחתו.
תא שמע היה נשוי לדבורה, ובתו אחינעם התחתנה עם חוקר המקרא פרופסור יהונתן יעקבס.
רית'ם אנד בלוז
R&amp;B (מאנגלית: Rhythm and blues; משמעות: קצב ובלוז, נקרא לפעמים גם "קצב ועצב") הוא סוגה מוזיקלית אשר פותחה על ידי מוזיקאים אפרו-אמריקאים ששילבו בין ג'אז לבלוז. את הרית'ם אנד בלוז מאפיין קצב החוזר על עצמו ומלודיות פשוטות.
הריתם אנד בלוז העמיד במרכז את הגיטרה החשמלית, הסקסופון והפסנתר לצד הרכב ג'אז מצומצם מסורתי.
אטימולוגיה.
ג'רי וקסלר ממגזין בילבורד טבע את המונח "רית'ם אנד בלוז" לראשונה בשנת 1948 בארצות הברית. המונח החליף את המונח "מוזיקת גזעית" (Race Music), שבא במקור מתוך הקהילה השחורה, אך נחשב פוגעני בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה. דוגמאות לאומני רית'ם אנד בלוז מפורסמים הם ריי צ'ארלס, ארית'ה פרנקלין, אוטיס רדינג ועוד.
היסטוריה.
ההגירה הגדולה של השחורים מדרום ארצות הברית לאזורים עירוניים ותעשייתיים בשיקגו, דטרויט, ניו יורק ולוס אנג'לס בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 יצרה מעמד פועלים עירוני חדש ושינתה את הדינמיקה החברתית. ההתפתחות הטכנולוגית באותן שנים שברה את האוליגופול בתעשיית המוזיקה ואפשרה לכל אחד לפתוח אולפן הקלטות. מבשרי הרית'ם אנד בלוז הגיעו מעולמות הג'אז והבלוז שהתקרבו אחד לשני בשנות ה-30. האר אנד בי התפתח כסגנון קצבי לריקודים בשעה שהג'אז התקדם לעבר סגנון אמנותי ו"מתקדם" יותר, הבי בופ.
מוזיקאים שחורים בשנות הארבעים תרמו למעבר מסגנון הביג בנד לסגנון חדש, קרוב יותר לרית'ם אנד בלוז, "ג'אמפ בלוז" (Jump blues). הם שילבו בין הבלוז לג'אז, שילבו כלים חדשים בהרכב ויצרו מוזיקה בסגנון אורבני. בין הבולטים שבהם ניתן למנות את לרוי קאר, ביג ג'ו טרנר, אילינוי ג'אקט ולואיס ג'ורדן. אמנם חלוצי האר אנד בי הגיעו מחברות התקליטים העצמאיות, שנפתחו בשנות מלחמת העולם השנייה. רבות מהחברות היו ממוקמות במרכזי הבידור - ניו יורק ולוס אנג'לס, אך אחרות פעלו באופן מקומי. בין החברות הבולטות ניתן למנות את "Savoy", "קינג",
"אימפריאל", "Specialty", "צ'ס" ו"אטלנטיק". הפריצה הגדולה של הרית'ם אנד בלוז הגיעה לאחר המלחמה.
הרית'ם אנד בלוז תרם להתפתחות של הרוק אנד רול. החל מאמצע שנות ה-50 המונח "אר אנד בי" מתייחס בעיקר למוזיקת נשמה, גוספל וסגנונות שהתפתחו מהבלוז החשמלי (אלקטריק בלוז). החל משנות ה-70 המונח מתייחס בעיקר למוזיקת נשמה ולפאנק.
רית'ם אנד בלוז עכשווי.
החל משנות ה-80, לאחר דעיכת הדיסקו, התפתח סגנון מוזיקלי חדש - "רית'ם אנד בלוז עכשווי". המונח מתייחס בעיקר לסגנון מוזיקלי חדש, מוזיקת פופ שמושפעת ממוזיקת נשמה ופאנק.
עלובי החיים (מחזמר)
עלובי החיים (בצרפתית: Les Misérables) הוא מחזמר מצליח על-פי הרומן "עלובי החיים" מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו. המחזמר, שנכתב במקור על ידי הפזמונאי אלן בובליל והמלחין קלוד-מישל שנברג בשפה הצרפתית, הופיע ב-1980 כתקליט קונספט, ובאותה שנה הועלה לראשונה על הבמה בפריז. מאז עבר המחזמר גלגולים שונים, והופיע על מיטב בימות התיאטרון ברחבי העולם.
המחזמר מושר במלואו, ללא דיבורים (למעט מילה או משפט קצר פה ושם). הוא מציג את סיפורו של ז'אן ולז'אן, לשעבר אסיר בכלא הצרפתי שהפך להיות ראש העיר. ולז'אן פוגש בפנטין, אשה ענייה ואם חד-הורית שמתה ממחלה. ולז'אן נשבע לה שיטפל בבתה היחידה - קוזט. אחרי ולז'אן עדיין רודף קצין המשטרה ז'אבר, שזוכר את ולז'אן בגלגולו הקודם, וכל זאת על רקע ההתפתחויות בצרפת, בין השאר מהפכת הסטודנטים של 1830 ו-1832.
הלוגו המפורסם של המחזמר, שמציג את דיוקנה של קוזט, לקוח מתוך ציוריו של הצייר אמיל בָּיָאר לספר "עלובי החיים".
עלילת המחזמר.
מערכה ראשונה.
ז'אן ולז'אן, אסיר מספר 24601, ישב בכלא 19 שנים – 5 שנים על כך שגנב 2 כיכרות לחם כיוון שמשפחתו גוועה ברעב, ועוד 14 שנים כיוון שברח ונתפס. סוהרו היה ז'אבר, לעתיד שוטר קפדן וחסר רגש המאמין בעליונות החוק מעל הכל. כעת הוא משתחרר על תנאי, אך מגלה שהוא אינו אדם חופשי: כרטיס השחרור הצהוב שהוא מחויב להציג על פי חוק מניא את החברה מלבטוח בו, והוא אינו מצליח להתקבל לעבודה או אפילו להשיג לעצמו לינה. מושפל, הוא מגיע לבית הבישוף, והלה מקבל אותו בסבר פנים יפות, מאכיל ומלין אותו. באמצע הלילה גונב ולז'אן את כלי הכסף של מארחו ונמלט. לאחר שנתפס על ידי השוטרים הוא מובל לבית הבישוף, וטוען שקיבל ממנו את הכלים במתנה. לתדהמתו הבישוף משקר עבורו ומאשר את גרסתו, ואף מעניק לו בנוסף פמוטי כסף. ולז'אן נקרע בין הזעם שהוא חש כלפי החברה, שממשיכה להתייחס אליו כאל פושע, לבין טוב הלב והחמלה שגילה כלפיו הבישוף. לבסוף הוא מחליט לצאת לחיים חדשים כאדם ישר והגון, ולצורך כך מגיע למסקנה שעליו להתכחש לעברו. הוא קורע את הכרטיס הצהוב שקיבל ופותח דף חדש.
לאחר שמונה שנים ולז'אן, כעת מסייה מדליין, הוא ראש עיריית מונטריי ומנהל בית החרושת. העוני בעיר גדול, וגם מי שהשיג עבודה מתפרנס בדוחק. פנטין, אחת מעובדות בית החרושת, מגדלת בסתר את בתה קוזט. אביה ניהל עם פנטין רומן קצר ונטש אותה בהריון, ללא אמצעים. היא נאלצת להפקיד את גידול בתה בידי זרים ולצאת לעבוד, ואת עיקר משכורתה היא שולחת לפונדקאי ואשתו שמגדלים אותה. אחד המכתבים שבו הם כותבים לה לשלוח עוד כסף, מתגלה על ידי העובדות, והן דורשות שתפוטר, בעילה שהיא ודאי "משלימה הכנסה" מזנות. מנהל העבודה, שניסה לחזר אחריה ללא הצלחה, לא מהסס ומפטר אותה. פנטין מושלכת לרחוב ועתה נאלצת באמת לעסוק בזנות. כשהיא מסרבת לקבל לקוח עשיר, הוא משפיל אותה ומתפתחת ביניהם תגרה. למקום מגיע השוטר ז'אבר. הוא מאמין ללקוח ואוסר את פנטין. ולז'אן (מדליין), שאף הוא נקלע למקום, פוקד עליו לקחת אותה לבית החולים כיוון שהיא חולה מאוד. ז'אבר מציית בחוסר שביעות רצון.
בעודם עומדים ברחוב, הם עדים לכרכרה דוהרת ללא שליטה, והיא מוחצת תחתיה אדם. איש מבין עוברי האורח לא מושיט יד מחשש שימחץ. ולז'אן מהסס, אך באין מתנדבים הוא נחלץ לעזרתו ומרים את הכרכרה הכבדה, פעולה הדורשת כוח פיזי רב, דבר שהוא יודע שעלול לעורר את חשדו של ז'אבר. הלה אכן נזכר שהכיר רק אדם אחד חזק כל כך: אסיר 24601, ששבר שחרור על תנאי, ומאז הוא מנסה לאתרו ולהשיבו לכלא. הוא מספר זאת לולז'אן ומוסיף שמלאכתו הושלמה: אותו פושע־נמלט נתפס, ויובא למשפט בקרוב. ולז'אן מתלבט האם להתוודות ולהציל את הנשפט החף מפשע, או להמשיך בחייו הנוכחיים, שבהם הוא מקפיד להיות אדם ישר, בפרט שתושבי העיר ופועלי בית החרושת תלויים בו. לבסוף המצפון מכריעו והוא חושף את זהותו האמיתית בבית המשפט. משם הוא ממשיך היישר לביה"ח, לבקר את פנטין.
פנטין על ערש דווי, הוזה שהיא רואה את קוזט. כשולז'אן נכנס היא מספרת לו עליה והוא מבטיח שידאג לילדה וייקח אותה תחת חסותו. לאחר שהיא מתה בזרועותיו, מגיע למקום ז'אבר, שלא מוכן לוותר ולאפשר לולז'אן להימלט שוב. ולז'אן מסכים להסגיר את עצמו, אך רק לאחר שידאג לקוזט. ז'אבר מסרב להאמין, ובין השניים מפתח עימות. ולז'אן יוצא כשידו על העליונה ונמלט.
הוא מגיע לפונדק של הזוג תנרדייה, מגדליה של קוזט. לזוג בת בשם אפונין שאותה הם מגדלים כנסיכה, ואילו בקוזט הם מתעללים ומשתמשים בה כשפחה. ולז'אן נחרד לגלות את מצבה של קוזט ופודה אותה בכסף רב. הוא לוקח אותה איתו לפריז ומגדל אותה כבתו.