הניבתן הוא המין החי היחיד במשפחת הניבתניים (Odobenidae), ששמה, המורכב ביוונית מן המילים ὀδούς ("שן") ו-βαίνω ("הולך"), נובע ממנהגם של ניבתניים למשוך את עצמם מן המים תוך שהם נעזרים בחטיהם. במין זה קיימים שני תת-מינים: הפסיפי, "Odobenus rosmarus divergens", והאטלנטי, "Odobenus rosmarus rosmarus". תת-המין הראשון גדול במעט, ומשקלו מגיע ל-1,800 קילוגרם. שם המין מגיע משמו השוודי של בעל החיים, והסיומת Divergens של תת-המין המתאים מתייחסת לכיוון צמיחתם של החטים, המתרחקים כלפי חוץ.
מחזור החיים.
הניבתנים מזדווגים במים וממליטים על הקרקע או על קרחונים. הם מאכילים את צאצאיהם בתוך המים. צלילתם במים עשויה להימשך עד מחצית השעה, ולהגיע לעומק של 90 מטרים. מזונם כולל בעיקר צדפות ורכיכות אחרות. הזכרים מתחרים על טריטוריה, ונלחמים זה בזה לעיתים קרובות. המנצחים בקרבות אלה שולטים על הרמון משלהם, ומזדווגים עם נקבות רבות. ניבתנים בוגרים נושאים צלקות עמוקות מן הקרבות הרבים, שרק לעיתים רחוקות הם קטלניים. ידועים מקרים שבהם ניבתנים הרגו דובי קוטב.
הניבתנים הפסיפיים מבלים את הקיץ בצפון מצר ברינג בין צ'וקוטה ואלסקה, לאורך החוף הצפוני של מזרח סיביר, בים בופור, לאורך החוף הצפוני של אלסקה, ובמים שבין אתרים אלה. באביב ובסתיו הם מתאספים במצר ברינג, סמוך לחופים המערביים של אלסקה, ובזרם אנאדיר (Anadyr). בחורף הם יורדים לדרומו של ים ברינג, לאורך החופים המזרחיים של סיביר, מדרום לחלקו הצפוני של חצי האי קמצ'טקה, ולאורך החופים הדרומיים של אלסקה.
עונת הייחום של הניבתנים היא באמצע החורף. הזכרים מפגינים את יכולתם במים לפני הנקבות הצופות בהם מן החוף. הזכרים מתחרים באגרסיביות על תחום משלהם באזור שבו מצויות הנקבות. לאחר ההפריה, המתרחשת כאמור במים, הביצית המופרית נשארת רדומה במשך מספר חודשים, ואז מתחיל היריון של כ-11 חודשים. כשהגור נולד, אורכו כמטר אחד, והוא כשיר לשחות. הגורים יונקים במשך כשנתיים, ואז שוהים עם אימהותיהם משנה ועד לשלוש שנים נוספות. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שש, ואילו הזכרים בגיל תשע או עשר. הניבתן חי כ-50 שנה.
הניבתנים מעבירים מחצית מחייהם במים, ואת המחצית השנייה על החוף ובין הקרחונים, שם הם מתאספים בעדרים גדולים. הם רועים על קרקעית הים בחיפוש אחר רכיכות, ואינם בוחלים גם בדגים מזדמנים. החטים משמשים להעלאת הצדפות מקרקעית הים, ולא לחפירה. סילוני מים שהם יורים מפיהם, מסייעים להפוך את הצדפות ולהעלות אותן אל המים. בשעת רעב, ניבתנים עשויים לתקוף גם חדשנים חדי קרן או כלבי ים.
אוכלוסייה.
מצויים כ-200,000 ניבתנים פסיפיים. לניבתן יש שני אויבים טבעיים, מלבד האדם: האורקה ודוב קוטב. דובי הקוטב מתפרצים אל תוככי העדר, מבהילים את הבוגרים, וחוטפים גורים או פרטים חלושים אחרים אך פרטים בוגרים יכולים להרוג את הדוב עם חטיהם, כך שמדובר בהתנהגות מאוד נדירה. האורקות גם מתמקדות בגורים אך יכולים גם לשעוט עם ראשם ולנגח בחוזקה את הניבתן, כך שימות מהר מהמכה. הם עושים זאת כשהניבתנים נכנסים למים לאכול צדפות.
ילידי אלסקה צדים כ-3,000 פריטים מדי שנה. חוקי ארצות הברית וקנדה מגבילים ציידים שאינם מן הילידים, ואוסרים על יצוא השנהב, המשמש ליצירת פסלונים וחריטים. בעצם העוקץ של הזכר משתמשים הילידים להכנת סכינים. באתרים שונים אפשר לקנות שנהב, כביכול מן התקופה שלפני איסור הציד.
מן הניבתנים האטלנטיים נותרו כ-15,000 פריטים, החיים במימי אוקיינוס הקוטב בקנדה ורוסיה, ובמימי גרינלנד. בעבר היו מצויים במספרים גדולים בהרבה.
הסכנות העיקריות של הניבתנים הם ציד אך בעיקר ההתחממות הגלובלית, אשר פוגעת בתנאי מחייתם, באזורי המנוחה שלהם ומאלצת אותם להתאכלס בכמויות באיים בהם הצעירים עלולים להיפגע מבוגרים מסוכנים. התנאים הקשים גם יוצרים תנאי רעב ותשישות לבוגרים ולגורים. שניים מתוך שלושת תת-המינים נמצאים בסיכון גבוה בעוד שהתת-מין שלחופי האוקיינוס השקט לא נכלל ברשימה.
סוס ים
סחלב
כפר המכביה
כפר המכביה הוא מלון, מרכז כנסים ומועדון ספורט הנמצא בדרום-מזרח רמת גן (בשכונת רמת חן) ושטחו הכולל כ-80 דונם.
כפר המכביה הוקם בעקבות חזונו של אהרון נתנאל, יו"ר מכבי העולמית להקמת כפר אולימפי מרכזי לתנועה. עיריית רמת גן הקצתה מגרש למטרה זו, וב-1957, לקראת המכביה החמישית, הוקם עליו המבנה הראשון. לקראת המכביה השישית נוספו שלושה בנייני מגורים, חדר אוכל ומרכז ספורט.
מועדון הספורט.
מועדון הספורט כפר המכביה הוא מועדון ספורט למנויים, הגדול ביותר בארץ.
המועדון משתרע על כ-50 דונם של מרחבים ירוקים ומתקני ספורט רבים ומגוונים.
במועדון הספורט ישנם 14 מגרשי טניס, אולם ספינינג, מגרשי כדורסל וכדורגל, אולם כדורסל, מגרש כדורעף, חדר טניס-שולחן מקצועי, חדר כושר, מרכזי מסאז'ים, ג'קוזי, סאונה רטובה ויבשה, משחקייה ומועדון ילדים, מגלשות מים ובריכות שחייה רבות. במועדון חוגים לילדים ולמבוגרים.
מרכז כנסים.
כפר המכביה הוא אחד ממרכזי הכנסים הבולטים בגוש דן. מגוון האולמות מאפשר דיונים בהשתתפות מאות אנשים עם אפשרות להתפצל לקבוצות דיון קטנות. האולם הגדול של מרכז הכנסים משמש גם כאולם שמחות. מרכז הכנסים משמש גם אכסניה להשתלמויות.
מוזיאון מכבי.
המוזיאון הוקם בשנת 1981 במבנה המכונה "בית מכבי" במטרה להנציח את פועלה של תנועת מכבי העולמית בתחומי הספורט והחינוך ולקדם את ערכיה בהווה ובעתיד. היזמה להקמת המוזיאון באה מצד ארתור הנק, שהיה גם מנהלו הראשון. המוזיאון נקרא על שמו של פייר גילדסגיים, תעשיין ונדבן, ששימש כיושב ראש מכבי העולמית בשנים 1957–1973 וכנשיא התנועה בשנים 1973–1981. פייר היה האדם היחיד אשר זכה לתואר "מר מכבי", עקב תרומתו ופעולותיו לתנועה.
המוזיאון שופץ ונפתח מחדש במאי 2000 וכולל תצוגות מולטימדיה, תמונות מוגדלות ממשחקי המכביה השונים ותעודות ארכיון שונות. הכניסה ללא תשלום.
ב-2014 התקבלה החלטה להרוס בקרוב את מבנה "בית מכבי" והמוזיאון שבתוכו לטובת מבנה חדיש שישמש את המוזיאון לצד אודיטוריום ל-350 איש, טרקלין לקבלות פנים, חדרי הרצאות, ארכיון, משרדים ומעונות ל-50 איש לספורטאים שיתארחו במתחם. התהליך אמור להתחיל ב-2018. בבניין החדש ייפתח שוב המוזיאון לאחר שישודרג למוזיאון מודרני. נכון ל-2016 המוזיאון סגור.
מלון וסוויטות.
מלון וסוויטות כפר המכביה מונה כ-270 סוויטות וחדרים, 138 חדרי מלון משודרגים ואגף חדש שנפתח ביוני 2008 המונה כ-130 סוויטות מפוארות, במלון מתארחים הספורטאים המשתתפים במכביה.
ברקודה
ברקודה, אַסְפִירְנָה או זאב מים ימי (שם מדעי: "Sphyraenus") הוא סוג של דג טורף מסדרת הדקראים החיים בים והסוג היחיד במשפחת האַסְפִירְנָתִיִּים (Sphyraenidae). הם שייכים לקבוצה דמויי-מקרל, וקרובים למשפחת הגמפיליים והקולייסיים.
תיאור ואופי.
גופו דמוי הטורפדו של הברקודה מסייע לו לנוע מהר, לסתותיו חזקות ומצוידות בשיניים חדות, בעזרתן מסוגל הברקודה לטרוף בבת אחת כמה דגים יחד. לעיתים מצליח הברקודה לחדור אל מבעד לרשתות הדייגים ולטרוף את שלל הדייג.
רוב מיני הברקודות הם דגי ים רגועים הנעים בחבורות גדולות מעל לשוניות אלמוגים וניזונים מדגים קטנים. רק מין אחד הוא תוקפני לאדם - ברקודה ענקית (Sphyraena barracuda) שהיא הגדולה במשפחה ויכולה להגיע לאורך של יותר מ־3 מטרים. היא עלולה לתקוף אנשים לעיתים נדירות (מתוך טעות בזיהוים כטרף).
הברקודה בישראל.
בחופי ישראל ישנם 5 מיני ברקודה:
שני המינים הראשונים היגרו מהים התיכון לים סוף, דרך תעלת סואץ בשנות השבעים. הברקודה כשרה ונחשבת כדג טעים מאוד.
לדינו
בועז שרעבי
יהוסף שוורץ
הרב יהוסף שוורץ (נכתב גם שווארץ; בגרמנית: Joseph Schwarz; 28 באוקטובר 1804 – 5 בפברואר 1865 כ"ג בחשוון ה'תקס"ה - ט' בשבט ה'תרכ"ה) היה שד"ר, תלמיד חכם, גאוגרף, צייר, ומראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה.
תולדותיו.
שוורץ נולד בעיירה פלוס שבין בוהמיה לבוואריה לרבי מנחם. בהיותו כבן 17 עבר ללמוד בבית המדרש הגבוה בווירצבורג שעמדה תחת הנהגת רב המדינה של ווירצבורג וצפון בוואריה, הרב אברהם בינג, תלמידו של הרב נתן אדלר מוירצבורג, וזמנית למד באוניברסיטה בעיר, ורכש השכלה בגאוגרפיה, באסטרונומיה ובשפות.
בשנת 1829 שִרטט את מפת ארץ ישראל בעברית ובגרמנית. במפה זו השתמשו ההיסטוריונים והגאוגרפים של תקופתו. במפה זו ציין גם את גבולותיה ההלכתיים לנושאים כמו מצוות התלויות בארץ. גבולות המקובלים ברובם גם כיום מבחינה הלכתית.
במשפחת שוורץ היו מסורות כי הם מצאצאי יוסף, וכי השם שוורץ (בגרמנית שחור) קשור לצבעה השחור של אבן השוהם של שבטי בני יוסף (שבט אפרים ושבט מנשה) בחושן של הכהן הגדול. מסורות אלו היוו את הדחף של ר' יהוסף שוורץ לעלות לארץ ישראל על אף הסכנות הגדולות שבדרך. בגיל 26 החל במסע קשה ומסוכן בן שנתיים לעלייה לארץ ישראל דרך הונגריה ואיטליה. מחלת כולרה שפרצה בהונגריה ובאוסטריה עיכבה אותו בדרך במשך שנה.
בשנת 1833 הגיע לנמל יפו והתיישב בירושלים, ברובע המוסלמי באזור רחוב הגיא, סמוך מאוד להר הבית במקום שבו שוכנת חצר ראנד. הוא נטמע בסביבה ושינה את לבושו כמנהג ספרדי ירושלים. עם הגיעו לארץ ישראל הוסיף לשמו יוסף את האות ה"א, כמו שמופיע בפסוק "עדות ביהוסף שמו".
שוורץ עסק בלימוד תורה ובמחקרי ארץ ישראל, התהלך בישראל לאורכה ולרוחבה (ובמיוחד באזור ירושלים), חקר שמות מקומות ותולדותיהם, למד את טבע הארץ ותושביה, ורשם וצייר את ממצאיו. נמנה עם מייסדי בית כנסת "מנחם ציון" בחצר החורבה ברובע היהודי.