ב-1997 השתנה המצב, ולא בשל חילופי השלטון בדרום אפריקה, אלא בשל חילופי השלטון בבריטניה. מפלגת הלייבור הרגישה פחות מחויבת לשרידי האימפריה הבריטית, וטוני בלייר החליט להפסיק את מימון הרכישות.
כתוצאה מכך, החלו במקומות רבים במדינה השתלטויות אלימות של שחורים על חוות של לבנים, בהסכמה שבשתיקה מצד הממשלה. משפחת מוגאבה עצמה מחזיקה ב-3 חוות כאלה. בין השאר הביאה הלאמת החוות לצניחה בתפוקה החקלאית ולמחסור במזון.
כלכלה.
ב-1991, לאחר לחץ בינלאומי, הכריז מוגאבה על שורה של רפורמות ליברליות, אך ראשי קרן המטבע הבינלאומית סברו כי אין מדובר בצעדים של ממש, והקפיאו את הסיוע למדינה. הכלכלה המשיכה להידרדר לאורך שנות שלטונו. בשנת 2006 הגיעה האינפלציה לשיעור של 1,216%, וב-12 החודשים שבין נובמבר 2006 לנובמבר 2007 הגיעה לשיא של 26,470%. הצמיחה במדינה בשנת 2007 ירדה ב-6%.
המאבק נגד ההומוסקסואלים.
ב-1995 החל מוגאבה בקמפיין נגד הקהילה ההומוסקסואלית במדינה. העונש על קיום יחסים הומוסקסואליים הועמד על 10 שנות מאסר, ובשנת 1999 נגזר אף על נשיא זימבבואה לשעבר, כנען בננה, שריצה בסופו של דבר רק שנתיים מעונשו, ומת בגלות.
שינוי החוקה.
ב-11 בפברואר 2000 נערך משאל עם על עריכת שינויים בחוקה. הוצע לקבוע כי נשיאים עתידיים (אך לא נשיאים מכהנים) יוגבלו לשתי תקופות כהונה, להעניק חסינות מפני תביעות פליליות לשרים ולראשי הצבא ולהסמיך את הממשלה להלאים חוות של לבנים מבלי לפצותם. שיעור הצבעה נמוך של 20% מנע את אישור התיקונים. מוגאבה הופתע, אך אמר שהוא מקבל את רצון העם. עם זאת, ב-6 באפריל אישר הפרלמנט את התיקונים שהוצעו במשאל העם, כלשונם.
מאז הלאמת החוות, נעלמה החקלאות בזימבבואה כמעט לחלוטין, והיא נאלצת לייבא את מרבית התוצרת החקלאית.
בחירות 2002.
כישלונותיו הכלכליים של מוגאבה הביאו לכך שבבחירות שנערכו בשנת 2002 התייצב מולו לראשונה יריב אמיתי, מורגן צ'נגיראי מהתנועה לשינוי דמוקרטי. מוגאבה זכה ב-56% מהקולות, אך המשקיפים הדרום אפריקאיים הודיעו כי בידיהם ראיות לזיופים.
בחירות 2008.
ב-29 במרץ 2008 נערכו בחירות נוספות בזימבבואה. מול מוגאבה התמודדו צ'נגיראי וכן סימבה מקוני, שכיהן בעבר כשר האוצר בממשלתו של מוגאבה, אך נטש את מפלגתו. 24 שעות לאחר הבחירות לא פורסמה כל תוצאה רשמית, מה שהעלה חשש לזיופים בבחירות. ועדת הבחירות הודיעה כי העיכוב נובע מכך שהבחירות מורכבות יחסית, שכן מלבד הבחירות לנשיאות נערכו באותו היום גם בחירות לבית הנבחרים, לסנאט ולרשויות המקומיות. מפלגתו של צ'נגיראי, התנועה לשינוי דמוקרטי, הזדרזה להכריז על ניצחונו, ותגובת הממשלה הייתה שאם צ'נגיראי יודיע כי הוא הנשיא הבא לפני פרסום התוצאות הרשמיות, יראו בכך ניסיון הפיכה. בימים הבאים שררה אי ודאות לגבי תוצאות הבחירות. בסופו של דבר, התפרסמו התוצאות הרשמיות ב-2 באפריל, ומהן עלה כי מוגאבה קיבל 43.2% מהקולות לעומת 47.9% לצ'נגיראי, מה שמחייב עריכת סיבוב בחירות שני. גורמים במטהו של צ'נגיראי טענו כי למעשה זכה צוונגיראי ב-50.3% מן הקולות וכי אין צורך בסיבוב שני. בבחירות לפרלמנט הפסידה מפלגתו של מוגאבה, כאשר זכתה ב-97 מושבים מתוך 210, לעומת 109 למפלגות האופוזיציה (מהם 99 למפלגתו של צ'נגיראי).
מוגאבה, שחשש לגורל שלטונו, נקט שיטות של איומים ואלימות נגד מי שזוהה עם האופוזיציה, ומשטרת זימבבואה אף עצרה את צ'נגיראי מספר פעמים. ב-22 ביוני, 5 ימים לפני הבחירות, הודיע צ'נגיראי כי לא יתמודד, בשל האלימות הרבה והחשש לחייהם של תומכיו. מוגאבה הגיע לבחירות כמועמד יחיד (אף ששמו של צ'נגיראי נרשם על פתקי ההצבעה), וזכה ב-85.5% מהקולות.
לאחר סיבוב הבחירות השני נפתח משא ומתן בין מוגאבה ותומכיו לבין מנהיגי האופוזיציה, בתיווך דרום-אפריקני. בסיכומו הסכימו הצדדים על חלוקת השלטון בין ZANU למפלגת האופוזיציה (MDC). על פי ההסכם ימשיך מוגאבה לכהן כנשיא, בראש קבינט נשיאותי, ומנהיג האופוזיציה המרכזי צ'נגיראי ימונה לראש ממשלה ויעמוד בראש מועצת שרים. אחרי משא ומתן ארוך, ועל אף המשך הקונפליקט בין הצדדים, הוקמה ב-2009 ממשלה המתבססת על ההסכם ומאפשרת מידה של חלוקה של הכוח השלטוני. הממשלה החדשה שרדה עד תום הקדנציה שלה ב-2013, זאת על אף שההסדר בין הצדדים היה כל הזמן על סף התפרקות. מוגאבה ו-ZANU שמרו לאורך תקופה זו על עליונות פוליטית. הם שימרו שליטה בלעדית על אמצעי האלימות של המדינה והתנגדו לרפורמות דמוקרטיות.
בחירות 2013.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-31 ביולי 2013, נבחר מוגאבה בן ה-89 לכהונה נוספת בת 5 שנים כשליט זימבבואה. בדומה לבחירות 2008, גבר על יריבו, ראש הממשלה מורגן צ'נגיראי, שזו לו הפעם השלישית שהוא מפסיד בבחירות. בדומה לבחירות הקודמות, גם הפעם טענה האופוזיציה לזיופים והונאות בחירות. ערב הבחירות הבטיח מוגאבה כי אם יפסיד בבחירות, יפרוש מהפוליטיקה.
בראיון שנערך בשנת 2016, מוגאבה הצהיר שהוא יתמודד גם בבחירות הבאות (ב-2018) כשהוא יהיה בן 94. במהלך הראיון, הוא נשאל על ידי עיתונאי מתי הוא מתכנן לפרוש, ומוגאבה ענה: "אתה רוצה שאני אכה אותך ואפיל אותך לרצפה כדי שתבין שאני עדיין כאן? למה לדבר על יורש כשאני עוד כאן? למה אתה רוצה יורש?".
ביקורת נגדו והדחתו.
מאז ביסס את שלטונו, הפך מוגאבה לאחד המנהיגים השנויים במחלוקת באפריקה, אם כי הוא נהנה מפופולריות יחסית ביבשת, שבה זוכרים לו את חסד נעוריו על מאבקו לשוויון זכויות לשחורים. התומכים במוגאבה טוענים כי הביקורת שמופנית כלפיו נובעת אך ורק משום שנישל את הלבנים מאדמותיהם.
אף כי מוגאבה לא חף מביקורת, הביקורת מצד מדינות המערב, ובראשן בריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה, אכן התחזקה רק לאחר הלאמת החוות. ארצות הברית הטילה סנקציות על זימבבואה ב-2003, והקפיאה נכסים של מוגאבה ושל בכירים אחרים. זימבבואה הושעתה מחבר העמים הבריטי, עד שלבסוף הודיע מוגאבה על פרישת המדינה ממנו. מוגאבה לא הורשה להיכנס למדינות האיחוד האירופי, אך איטליה נאלצה להתיר לו לעבור בשטחה בדרכו להלווית האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2005, בשל התחייבויותיה לוותיקן בהסכמים הלטרניים.
ארגונים בינלאומיים כמו אמנסטי האשימו את מוגאבה בפגיעה בזכויותיהם של מיעוטים, של הומוסקסואלים ושל אנשי האופוזיציה.
גם מנהיגים אפריקניים יצאו כנגד מוגאבה. הארכיבישוף דזמונד טוטו כינה אותו "קריקטורה של דיקטטור אפריקאי" והסופר וולי סוינקה כינה את משטרו "בושה ליבשת". נלסון מנדלה גם הוא יצא נגד מוגאבה וקרא למנהיגותו "כישלון טרגי של מנהיגות". ב-3 ביולי 2004 אימצו שרי החוץ של האיחוד האפריקאי דו"ח המבקר את מאסרם ועינויים של אנשי האופוזיציה ופעילי זכויות האדם במדינה, את מעצרם של עיתונאים ואת הפגיעה בחופש הביטוי.
ב-18 בנובמבר 2017 תפסו כוחות צבא זימבבואה בפיקודו של קונסטנטינו צ'יוונגה, את השלטון בפועל וב-21 בנובמבר התפטר באופן רשמי.
מוגאבה נפטר ב-6 בספטמבר 2019, בגיל 95.
בדיעבד
ג'ון בארי
ג'ון בארי (באנגלית: John Barry; 3 בנובמבר 1933 – 30 בינואר 2011) היה מלחין בריטי ידוע אשר הרבה להלחין פסקולים עבור סרטי קולנוע. בארי זכה עבור יצירותיו בחמישה פרסי אוסקר, וגם בפרסי באפט"א, פרס גלובוס הזהב ובפרס גראמי. בין למעלה ממאה פסקולי הסרטים שהלחין נמצאים "קאובוי של חצות" ו"רוקד עם זאבים". עם זאת, נראה ששמו של בארי מוכר בעיקר עקב נעימת סרטי ג'יימס בונד, על אף שבארי לא נחשב למלחינה.
ביוגרפיה.
ג'ון בארי פרנדרגאסט נולד ב-1933 ביורק אשר בבריטניה למשפחה אשר עסקה בתחום הקולנוע. בזמן שירותו בצבא גילה את אהבתו למוזיקה ועם שחרורו למד בהתכתבות הלחנה וחיבור מוזיקה והקים מספר להקות קטנות. עבודתו עם הזמר אדם פיית' בחיבור שירים לסרטי קולנוע תפסה את עינם של מפיקי הסרט "ד"ר נו", הראשון בסדרת ג'יימס בונד.
בארי נשכר כדי להלחין את הפסקול שליווה את הסרט, אך לא זכה להכרה על גולת הכותרת – הנעימה שהפכה לסימן ההיכר של הסדרה לאורך כל סרטיה. על אף שהיה מעורב במוזיקה אשר ליוותה את הסרט, זהות מחברה של הנעימה הייתה למחלוקת ארוכת שנים בינו ובין המלחין המוכר מונטי נורמן, אשר נשכר במקור כדי לחבר את הפסקול השלם לסרט. בארי נשכר כדי לשפר את עבודתו של נורמן, ואף ציין כי הגיעה לידיו טיוטה של הנעימה, אותה תזמר מחדש והפכה לזו המוכרת כיום. עם זאת, נורמן זכה בתביעת דמי נזיקין כנגד העיתון לוס אנג'לס טיימס כאשר זה טען במאמר שפרסם שבארי הוא היוצר.
בארי הלחין את הפסקולים ושירי הנושא עבור 11 סרטי בונד נוספים בהם היה לפורץ דרך, כאשר היה הראשון להשתמש בסינתיסייזר ובאמני מוזיקת פופ בפסקול קולנועי. מלבד סרטי קולנוע הלחין בארי מוזיקה עבור הצגות מוזיקליות, סדרות וסרטי טלוויזיה.ב-1962 הלחין את הפסקול של "החדר בצורת L". ב-1966 הלחין את הפסקול לסרט "רדיפה" וב-1972 הלחין את הפסקול לסרט "העין הציבורית" בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו.
בארי נישא ארבע פעמים. שלושת נישואיו הראשונים עם: ברברה פיקארד (1959–1963), השחקנית ג'יין בירקין (1965-1968) וג'יין סידי (1969–1971) הסתיימו בגירושין. ב-1978 נישא ללורי לה היה נשוי עד יום מותו ב- 30 בינואר 2011. לבארי היו ארבעה ילדים; מנישואים מספר 2,1 ו-4 (אחד מכל אישה) וילד אחד מאולה לרסון איתה חי תקופה מסוימת בשנות ה-60.
פרסים.
פרס באפט"א.
ג'ון בארי צורף ל"היכל התהילה של מחברי שירים" ב-1998.
מניפנית מצויה
מניפנית מצויה (שם מדעי: Ptyodactylus guttatus) היא מין של מניפנית, סוג במשפחת הפילודקטיליים.
מאפיינים.