גורדי לצ'אנס הצעיר (ויל ויטון), ילד שקט וביישן עם חיבה לכתיבת סיפורים קצרים, חש שאביו (מרשל בל) אינו אוהב אותו. בעקבות מותו בתאונת דרכים של אחיו הבכור דני (ג'ון קיוזאק), הבן המועדף וכוכב הפוטבול המקומי, הוריו כמעט ולא מתקשרים איתו. גורדי מתגעגע לאחיו, שהביע כלפיו הרבה יותר חיבה מאשר הוריהם. לגורדי שלושה חברים טובים: כריס צ'יימברס (ריבר פיניקס), בן למשפחת עבריינים אלכוהוליסטים מקומית; וורן טייסו (ג'רי אוקונל), ילד שמנמן ופחדן שכולם נטפלים אליו לעיתים תכופות; וטדי דוצ'אמפ (קורי פלדמן), בן לאב פגוע נפש המתעלל בו.
בספטמבר 1959, במהלך סוף השבוע האחרון שלפני תחילת שנת הלימודים, וורן מגלה לשלושת חבריו כי צותת לאחיו הגדול בילי (קייסי סימסקו) ולחברו צ'רלי הוגן (גארי ריילי), ומהם נודע לו מקום הימצאה של גופתו של הנער ריי בראוור, הנעדר מזה מספר ימים, והחיפוש המשטרתי אודותיו הפך לסיפור חדשותי גדול בעיירה הקטנה. בילי וצ'רלי מצאו את הגופה לאחר שהגיעו למקום הימצאה במכונית גנובה, ועל כן הם מחליטים שלא לדווח על כך למשטרה. ארבעת הבנים הצעירים מחליטים לצאת יחדיו למסע רגלי, לאורך פסי הרכבת, על מנת לראות אם הם יכולים למצוא את הגופה ובכך להפוך לגיבורים מקומיים.
בטרם יציאתם למסע, גורדי וכריס נתקלים במקרה ברחוב ב"אייס" מריל (קיפר סאת'רלנד), בריון מקומי כבן 20, ביחד עם "אייבול" (ברדלי גרג), אחיו הגדול של כריס. אייס חוטף מראשו של גורדי כובע בייסבול, אותו קיבל גורדי מתנה מאחיו המנוח דני. כריס מתעמת עם אייס, אך בסופו של דבר אייס מנצח ועוזב את המקום, ביחד עם אייבול והכובע. גורדי וכריס חוברים ביחד לוורן וטדי, והארבעה יוצאים למסע, אשר במהלכו עוברות עליהם חוויות רבות, שונות ומשונות.
למחרת היום ארבעת הנערים מגיעים למקום הימצאה של הגופה. זמן קצר לאחר מכן מגיעים למקום "אייס", ביחד עם חבורתו - "אייבול", בילי, צ'ארלי ונערים נוספים. אייס וחבורתו מעוניינים לקחת איתם את הגופה, על מנת לזכות בפרס כספי, אולם כריס נעמד בדרכם. אייס שולף סכין ומתקרב אליו אולם ירי לאוויר באקדח, שמבצע גורדי, מרתיע אותו. גורדי מאיים באקדחו על אייס, שעוזב את המקום ביחד עם חבורתו. גורדי מחליט שאף אחת מן החבורות לא תקבל קרדיט על מציאת הגופה, והם מחליטים לדווח לרשויות על מקום הימצאה בטלפון, בצורה אנונימית.
ארבעת הנערים עושים דרכם בחזרה לעיירה, ומגיעים אליה ביום ראשון בבוקר, יום לפני תחילת שנת הלימודים הראשונה שלהם בחטיבת הביניים. הסרט מסתיים כאשר גורדי המבוגר מסיים לכתוב את זיכרונותיו על המחשב הביתי שלו: וורן התחתן מיד לאחר שסיים תיכון, נולדו לו ארבעה ילדים והוא עובד כנהג מלגזה; טדי ניסה מספר פעמים להתגייס לצבא, אולם נדחה בשל ראייתו ושמיעתו הלקויים. הוא ישב בכלא זמן מה, וכעת עובד בעבודות מזדמנות בקאסל-רוק ובסביבה; לעומתם - גורדי וכריס עזבו את העיירה הקטנה בה גדלו, ושניהם הלכו ללמוד באוניברסיטה. כריס, בניגוד לציפיות הנמוכות שהייתה לסביבה ממנו בשל הייחוס המשפחתי שלו, הצליח בלימודיו והפך להיות עורך דין. לאחרונה, כריס נכנס למסעדת מזון מהיר, בה פרץ ויכוח בין שני אנשים, ואחד מהם שלף סכין. כריס, שוחר השלום, ניסה להפריד ביניהם וכתוצאה מכך - נדקר בצווארו. הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
גורדי מסיים לכתוב את זיכרונותיו, מכבה את המחשב ומתפנה אל בנו הצעיר, אשר ביחד עם חברו מחכים כי ייקח אותם לבריכת השחייה.
תער אוקהם
יוסף בודקו
יוסף הכהן בּוּדְקוֹ (בכתיב יידי: בודקאָ; בלועזית: Budko; 27 באוגוסט 1888 – 16 ביולי 1940), צייר, גרפיקאי ואמן יהודי, יליד פולין. שימש כמנהלו של בית הספר לאמנות "בצלאל החדש" לאחר פתיחתו בשנת 1935.
תיאור.
יוסף (במקור יוסק) בודקו נולד בפלונסק שבפולין בשנת 1888. אביו היה בעל מאפייה, יהודי מסורתי ומשכיל, מראשוני "חובבי ציון" בפלונסק. כנער למד בחדר ובישיבות שצ'צ'ין, מיר ולומז'ה. בהיותו בן שבע-עשרה עבר להתגורר בווילנה, על מנת ללמוד בבית הספר המקומי לציור. לאחר חמש שנות לימוד, עבר בודקו לברלין בירת גרמניה. החל משנת 1912 למד אצל הגרפיקאי והצייר היהודי הנודע הרמן שטרוק. בעקבות לימודיו בברלין החליט להתמקד בעיקר בחיתוכי עץ ובציור, ויצר שורה ארוכה של תחריטים, חיתוכי עץ ורישומים. מאוחר יותר, ובפרט לאחר עלייתו לארץ-ישראל, צייר גם בצבעי שמן על בד. נושאי יצירותיו שאובים ברובם מחיי היהודים בארצות הגולה, מחייה של העיירה היהודית בימי חג וימי חול, מתולדות עם ישראל ומן המקרא, אך חלק מהם גם ציורים לא-מציאותיים ועיטורים ליצירות בספרות העברית הרגילה. מתרומותיו החשובות לאמנות היהודית הן האילוסטרציות לספרים וכוללות, בין השאר, תחריטים להגדה של פסח (1916-1917), חיתוכי עץ לתיאור מאורעות בתנ"ך (1920), ועיטורים ליצירותיהם של ארנו נאדל (1920), ש"י עגנון, ביאליק (1923), שמואל לוין (1924), יצירת "כתב (גופן) בודקו" ועוד ועוד. כן תרם תרומה חשובה בתחום איורי תווי ספר (אקס ליבריס) עבריים, אשר בהם השתדל לנצל את האפשרויות הקישוטיות הגנוזות באות העברית. על חיתוכי העץ הנודעים שלו, שזכו לתהילה בעולם היהודי, נמנים: "חזון העצמות היבשות" (1920), "מעיינים בגמרא" (1923), "לא יברח איש כמוני", "קול ברמה נשמע" ועוד ועוד.
ב-10 ביולי 1933 עלה בודקו לארץ ישראל באניה "מרטה-וושינגטון", ושנתיים לאחר מכן, משנפתח בית הספר לאמנויות 'בצלאל החדש' בירושלים, כיהן בודקו כמנהל המוסד עד יום מותו. בודקו נפטר בירושלים ביולי 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. כחודש לאחר מכן, נערכה לזכרו בבית הנכות בצלאל תערוכה מקפת שאצר מרדכי נרקיס בה הוצגו 239 מיצירותיו. באוקטובר אותה שנה נדדה התערוכה למוזיאון תל אביב לאמנות.
קלפטומניה
קְלֶפְּטוֹמַנְיָה היא הפרעה נפשית המתאפיינת בגנבה אובססיבית של חפצים שונים, גם חפצים שאין שום תועלת לחולה בגנבתם.
תיאור.
מקור המונח ביוונית (κλέπτω (קְלֶפְּטוֹ) – "אני גונב") ופירושו "שיגעון הגנבה". ההפרעה מאופיינת בחוסר יכולת נשנה להתנגד לדחף לגנוב. גנבת החפצים לא נעשית לשימושו האישי של הקלפטומן או למטרות רווח כלכלי, ולאחר הגנבה החולה אוגר או מוסר אותם.
פעולת הגנבה תתבצע בדרך כלל ללא שותפים. ישנם קלפטומנים הגונבים תמיד את אותו החפץ, בעוד אחרים לא שמים לב לחפץ הנגנב.
לפני המעשה מלווים את הגונב תחושות חרדה, מתח ואי נוחות המתעצמים ככל שהקלפטומן מנסה להתנגד להן, ולאחריה יחוש תחושת הקלה וסיפוק.
אף על פי שהפעולה נתפסת בעיניו כבלתי הגיונית ושגויה ועל אף שבין גנבה לגנבה יחוש עגמת נפש, בושה ורגשי אשמה, אין בכוחן של תחושות אלו למנוע את הישנות המקרה, וסביר להניח שגנבות תתבצענה עוד פעמים רבות.
אבחון.
בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1816 תוארה לראשונה תופעה זו בספרות הרפואית, ובשנת 1987 הוכרה באופן רשמי כהפרעה נפשית במהדורה השלישית של הספר DSM.
במהדורתו הרביעית הופיעו גם מדדים ברורים לאבחון ההפרעה:
מהתנאים הללו מתחדד גם ההבדל בין גנבה פתולוגית לגנבה רגילה: בעוד גנבה רגילה נעשית במתכוון ולמטרות רווח, הרי שגנבה פתולוגית נעשית מתוך דחף לשם המעשה עצמו ולהקלה הנפשית המתלווה אליו.
הקלפטומניה היא תופעה נדירה יחסית ושכיחותה באוכלוסייה היא כ-0.6%. ההפרעה תוקפת בני אדם בגילאים שונים, בדרך כלל מגיל ההתבגרות ועד לשנות החמישים ו-81% מהמאובחנים הן נשים.
קיים קושי רב באבחון, כיוון שלקלפטומניה מתלוות לא פעם הפרעות נוספות, כגון דיכאון, וכן משום שהמטופל מתבייש לספר על מעשיו. הגורמים המלאים להפרעה לא ידועים אך הם משלבים, ככל הנראה, גורמים פסיכולוגיים וביולוגיים. בהתאמה קיימות שיטות טיפול פסיכולוגיות ותרופתיות וכיום מקובל לשלב ביניהן.
אבי שגיא
אבי (אברהם) שגיא (שוייצר) (נולד ב-9 בדצמבר 1953 בבת ים) הוא פילוסוף וחוקר של הפילוסופיה היהודית. שגיא הוא פרופסור מן המניין המלמד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן ועמית מחקר בכיר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית במכון הרטמן בירושלים. חתן פרס ביאליק ל-2022.
ביוגרפיה.
שגיא גדל כילד ציוני-דתי בשכונה החרדית קריית באבוב בבת ים, בנם של חנה ושלום שוויצר, והיה חניך בתנועת בני עקיבא. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. התגורר שנים רבות בבני-ברק, בשכונת קריית הרצוג. הוא מספר כי הוא שמח שילדיו "גדלו בין שכבות סוציו-אקונומיות שונות, ולמדו שלא הכסף ולא המעמד החברתי הם בעלי ערך. שעובדת היותו של אבא שלהם פרופסור היא לא מה שעושה אותו לבן אדם, אלא הזיקות שלו, הקשרים שלו, האחריות שלו".
קריירה אקדמית.
שגיא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת בר-אילן ב-1988 על חיבורו "דת ואקזיסטנציאליזם בהגותו של סרן קירקגור", בהנחייתה של פרופ' אליענה אמדו לוי ולנסי. החל מ-1987 הוא משמש כחוקר בכיר במכון הרטמן בירושלים. החל מ-1999 משמש כפרופסור מן המניין במחלקה לפילוסופיה, וכן ניהל בעבר את התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות מאז הקמתה ב-1999 ועד 2019.
שגיא פרסם וערך ספרים בעברית ובאנגלית בתחומי הפילוסופיה הכללית והיהודית. הוא עורך את סדרת הספרים "פרשנות ותרבות" שיוצאת לאור בהוצאת כרמל, ועורך-עמית של כתב העת תרבות דמוקרטית, יחד עם ידידיה שטרן.
שגיא היה בין מחברי מסמך רוח צה"ל (יחד עם דניאל סטטמן, משה הלברטל ואחרים), שהחליף את הקוד האתי הישן של צה"ל, שחובר על ידי אסא כשר.
בשנת 2012, נמתחה עליו ביקורת ציבורית נרחבת כאשר קיבל את יאיר לפיד ללימודי דוקטורט, בתוכנית אותה ניהל, למרות שלפיד היה חסר תואר ראשון.
משנתו.