טימושנקו מציג בספר תרשימים, משוואות, פיתוחים מתמטיים, תמונות של אנשי מדע, הסברים וסיכומים המיטיבים להציג את הנושאים העיקריים בהיסטוריה של חוזק החומרים. מקצת המדענים המפורסמים שעבודתם והביוגרפיה שלהם מוצגת בספר הם לאונרדו דה וינצ`י, גלילי גלילאו, רוברט הוק, לאונרד אוילר, ז'וזף לואי לגראנז', נאוויה, תומאס יאנג, מקסוול, קלוין, קסטיליאנו, פרנדטל, סינט ונאנט פרנץ ניומן ואחרים. טימושנקו דן בספר בקשר שבין ההתפתחות של חוזק החומרים לבין החינוך ההנדסי והפיתוח התעשייתי במספר מדינות.
שנג'ן
שֶׁנְגֶ'ן (; בפין-יין: Shēnzhèn; מילולית: "תעלות עמוקות") היא עיר נמל תת-מחוזית (עיר גדולה בעלת סמכויות שלטוניות רבות) במחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. העיר נהנית מהשקעות זרות רבות (לפי ההערכות, כ-30 מיליארד דולר), ונחשבת לאחד ממרכזי תעשיית ההיי-טק הגדולים בעולם. שנג'ן מתפתחת במהירות רבה מאז 1980, ומוכרת כעיר שהתפתחותה היא מהמהירות בעולם. רוב תושבי האזור הם ממוצא ההאן. שנג'ן היא מערי הנמל העמוסות ביותר בסין.
היסטוריה.
אזור שנג'ן היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, אולם שנג'ן נודעה כיישוב רק במאה הרביעית.
בשנת 331, בתקופת שלטונה של , הוקמה נציבות דוֹנְגגְווָאן (Dongguan) כמינהלת ששת שטחי המדינות שמכסים כיום את דונגוואן, שנג'ן והונג קונג. בירת הנציבות הייתה בנָאנְטוֹאוּ (Nantou) שבמדינת בָּאואָן (Bao'an). הנציבות בוטלה בשנת 590 ומדינת באואן נכנסה תחת שלטון נציבות נאנחאי, כשעיר המחוז היא נאנטואו שבשנג'ן. בתקופת שלטון שושלת סונג הפכה נאנטואו למוקד חשוב ביותר במסחר הימי שבדרום סין. ונודעה גם בזכות המלח והתבלינים שיוצרו בה, ובתקופת שושלת יואן - גם בזכות הפנינים שהופקו שם.
עליית שושלת מינג לשלטון פתחה דף חדש בתולדות שנג'ן. ב-1394 קמו בה בסיסי הצבא של דונגגוואן ושל דָאפֶּנְג (Dapeng) באזור נאנטואו, וב-1594 הוקם בה בסיס חיל הים, על חצי האי נָאנשָׁאן (Nanshan). בשנת 1573 הוקם פלך חדש בשם שִׂין-אָן (Xin'an) באזורים המוכרים כיום כשנג'ן וכהונג קונג, תוך הרחבת הבסיס הצבאי של דונגגוואן ועיר המחוז נאנטואו.
בתחילת ימי שושלת צ'ינג שונו גבולות הפלך. שני שלישים משטחי פלך שינ-אן הפכו באופן זמני לחלק מדונגגוואן. רק ב-1669 הוקמה נציבות שינ'אן מחדש וב-1684 חזרו למקומם הגבולות הקדומים.
במהלך מלחמת ההתנגדות מול יפן נכבשה נאנטואו בידי פלוגות יפניות, והממשל הועבר באופן זמני לדונגגוואן ב-1938. ב-1953 הועברה עיר המחוז לעיירה שנג'ן, מרחק עשרה קילומטרים מנאנטואו. כיוון שקו קאולון - קנטון (KCR) עבר דרך שנג'ן, בחרו אנשים רבים להתגורר בה, והדבר גרם לפריחה ולשגשוג של התעשייה והמסחר במקום. במרץ 1979 החליטה ממשלת סין להכליל את העיר שנג'ן תחת מנהל מחוז גואנגדונג ונציבות הויאנג.
במאי 1980 חל מפנה, אז הכריזו המפלגה הקומוניסטית של סין ומועצת המדינה על שנג'ן כעל "אזור כלכלי מיוחד". הקונגרס הלאומי של העם אישר את הפיכת שנג'ן לאזור כלכלי מיוחד. הבחירה בשנג'ן הייתה במטרה למשוך משקיעים זרים מהונג קונג, עקב הקרבה התרבותית והלשונית של יושבי שתי הערים. שנג'ן הפכה לאחת הערים הגדולות בכל אזור הדלתה של נהר הפנינה ולאחת מערי הייצור הבסיסי של העולם כולו. במרץ 1981 קיבלה שנג'ן מעמד של עיר תת-מחוזית כשל גואנגג'ואו. ב-1989 הוכרזו ארבע ממועצותיה של שנג'ן כאזור כלכלי מיוחד, מעמד המקנה להן יותר זכויות, לדוגמה היתר להשקעות זרות ולסחר חופשי. ראו עוד בסעיף כלכלה.
מנהל.
שנג'ן מחולקת לשש מועצות: לואוהו (Louhu) (罗湖), פוּטְייֵן (福田) (Futian), נאנשאן (南山) (Nanshan), יֵנְטְייֵן (盐田) (Yantian), באואן (宝安) (Bao'an) ולונגגאנג (龙岗) (Longgang). האזור המנהלי המיוחד כולל בתוכו את לואוהו, פוטיין, נאנשאן וינטיין, אך לא את באואן ולונגגואנג.
עקב היות חוקי האזור המיוחד שונים מהאזורים הרגילים, המעבר בין באואן ולונגגאנג לשאר חלקיה של שנג'ן, היה כרוך בעבר בהצגת מסמכים רשמיים המאשרים מעבר בין האזורים. כיום נעשתה המערכת פשוטה הרבה יותר, ואין צורך כבר בהגשת מסמכים מיוחדים, אף על פי שנקודות הבדיקה עצמן עדיין קיימות.
לואוהו, במרכז שנג'ן ועל גבול הונג קונג, נודעת כמרכז מסחרי ופיננסי ושטחה 78.75 קמ"ר. פוטיין, בה שוכן המנהל העירוני, היא לבה של שנג'ן, ומשתרעת על פני 78.65 קמ"ר. 185.5 קמ"ר של תעשיית היי טק מסועפת במערב שנג'ן, מכונים נאנשאן. בצפון-מערב ובצפון-מזרח נמצאים באואן (398.4) ולונגגאנג (387.8). ינטיין (74.63) ידועה בעיקר בזכות הלוגיסטיקה שלה. נמל ינטיין הוא הנמל השני העמוס ביותר בסין, והרביעי בעולם כולו (זה שלוש שנים ברציפות).
גאוגרפיה.
שנג'ן נמצאת בין 113.46 ל-114.37 מעלות מזרח, ובין ה-22.27 ל-22.52 מעלות צפון והיא משתרעת על פני 1,992 קמ"ר.
שנג'ן שוכנת בחלק הדרום-מרכזי של מחוז גואנגדונג, היא גובלת מצפון בנציבויות העירוניות דונגגוואן ו, מדרום באזור המנהלי המיוחד הונג קונג ובים סין הדרומי ממזרח וממערב ומרוחקת כ-105 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז גואנגג'ואו.
שנג'ן מוגדרת בדרך כלל כמישור גלי, גובה הארץ קטֵן מהצד הדרום מזרחי למערבי צפוני. צדה המערבי הוא מישור חוף. בשנג'ן ישנם גם הרים רבים, והגבוה בהם הוא הר ווטונג (943.7 מ').
שנג'ן שוכנת גם על נהרות ואגמים רבים (יותר מ-160), אם כי רק חמישה נהרות ארוכים יותר מ-100 ק"מ. 800 קמ"ר מהשטח השייך לעיר הם ים.
אקלים.
האקלים בשנג'ן הוא סובטרופי ימי, הגורם לסופות טרופיות תדירות בימות הקיץ ובתחילת הסתיו. על אף שהטמפרטורה הממוצעת היא 23.7 מעלות צלזיוס לאורך כל השנה, משרע הטמפרטורות הוא ניכר: הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא 1.4 מעלות, והגבוהה ביותר היא 36.6 מעלות. הלחות הממוצעת בשנג'ן היא כ-72.3 אחוזים.
לשנג'ן קיץ ארוך של שישה חודשים.
סביבה.
הפיכתה של שנג'ן לאזור פיתוח כלכלי, גרמה להתנגשויות מסוימות בין איכות החיים של תושביה, לתעשייה ההולכת ומתפתחת. ריבוי המפעלים באזור גרם בהכרח לזיהום סביבתי רציני. בעיות אלו הפכו ברורות יותר בשנות התשעים, אז הוחל במאמץ לשפר את איכות האוויר. ראשית היה נחוץ ליצור איזון מתקבל על הדעת, בין ההתפתחות התעשייתית ואיכות הסביבה. הוחלט להגן על פני העיר ולהפוך את הפעילות התעשייתית למתחשבת יותר בתושבים. כך הוחלט להגדיל את אזורי ההתיישבות במאמץ לשפר את המערכת האקולוגית. שנית הוחלט לכבד יותר צרכים עירוניים, נבנו תיאטראות, ספריות ומרכזי ספורט לתושבים. החלו להבנות מבני תרבות דוגמת "גלריית שאניוה". נבנו אזורים עם מרכזי פעילות חברתית, שכללו פעילויות לנוער, חדרי מוזיקה, ושאר מרכזי בריאות, דת, חינוך, ותרבות. בשלישית הוחלט להקים מרכזי קניות, בזארים, ורחובות שוק. ואף הועלו תוכניות ליפות את פני העיר על ידי הוספת עצים ואורות בשדרות בעיר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית שנג'ן החלה לגדול במהירות לאחר ההכרזה על הפיכתה לאזור פיתוח כלכלי. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 מספר התושבים הכולל בתת-המחוז היה כ-17.494 מיליון תושבים, שנג'ן היא העיר הגדולה בגואנגדונג והשלישית בסין כולה אחרי שאנגחאי ובייג'ינג. שנג'ן התפתחה בקצב המהיר ביותר בסין בין 2004 ל-2006, עד כי נראה שקצב הפיתוח בה הוא המהיר בעולם. אחת הבעיות בהתפתחות נמרצת כל כך, היא העובדה השכיחה, כי רבים מהאנשים לא טורחים להוציא לעצמם . בסין הקומוניסטית, לכל אחד נקבע באיזה אזור יורשה לגור, כך שאזרחים רבים שאינם תושבי המקום, ולא ניתנה להם הרשות להתגורר במקום, מעדיפים שלא להוציא לעצמם הוקאו, וכך קשה יותר על הממשל לשלוט באוכלוסייה. המעבר לתוך שנג'ן מערים אחרות בגואנגדונג חסום למרבית תושבי האזור על ידי מערכת ההוקאו. אחת הסיבות המרכזיות לכך היא, הפחד מפני כניסת מהגרים לשנג'ן וההשתקעות בה.
ההגירה לאזור הדרומי של מחוז גואנגדונג איננה חדשה. כבר מתקופת שושלת סונג הדרומית (1127-1279 לפנה"ס) החלו גלי הגירה לעבר האזור המכונה כיום שנג'ן, אולם המספרים עלו מאוד מאז ההכרזה על שנג'ן כאזור פיתוח כלכלי ב-1980. בגואנגדונג זוהי העיר היחידה בה מנדרינית היא השפה המדוברת ביותר – עקב הגירה מכל אזורי סין.
נכון ל-2006 הגיל הממוצע בשנג'ן הוא פחות מ-30. מתוך כלל התושבים, 8.49 אחוזים הם בטווח הגילאים 0 ל-14. 88.41% בטווח הגילאים שבין 15 ל-59. חמישית מהם בני 20 עד 25, ורק 1.22 אחוז כבר עברו את גיל 65.
גידול האוכלוסין מקטב בין שני ניגודים. תושבי העיר עצמה הם בדרך כלל בעלי השכלה גבוהה (ראו סעיף חינוך), אולם מן העבר השני רבים הם המהגרים לשנג'ן, ורמת השכלתם נמוכה.
כלכלה.
ב-2001 הגיע המגזר העסקי בשנג'ן ל-3.3 מיליון עובדים. אף על פי שמגזר המוצרים גדול יותר (1.85 מיליון, גדל בקצב של 5.5%), מגזר השירותים מתפתח בקצב מהיר יותר (1.44 מיליון, גדל בקצב של %11.6).
התמ"ג (ייצור וייצוא שנעשו בשנג'ן בשנה אחת, בניכוי מוצרים מיובאים) בשנג'ן בשנת 2005 רשם 492.69 מיליארד יואן, 15% יותר מאשר השנה שקדמה לה. מ-2001 ל-2005 התפתחה כלכלת שנג'ן בקצב של 16.3% לשנה, בממוצע. שנג'ן נמצאת בפסגת הפיתוח בקרב ערי סין, מבחינה כלכלית. והיא דורגה כרביעית מבחינת התמ"ג הכללי בשנת 2005. התמ"ג לנפש בשנת 2004, היה 59,271 יואן. הייצוא והייבוא בשנג'ן בשנת 2004 עמדו על 77.85 מיליארד דולר, והם מהווים שמינית מייצוא המדינה כולה.
בעיר ממוקם מטה של SF Express, חברת שילוח פרטית בבעלות ואנג וויי, מהגדולות בסין.