בשנת 1949 החל משרד הביטחון לפעול להקמתם של מספר בתי קברות צבאיים מרכזיים שבהם יובאו לקבורה החללים הרבים של מלחמת העצמאות. במספר ערים נבחרו שטחים שבהם יוקמו בתי הקברות הצבאיים. בירושלים יועדו לכך מורדותיו הצפוניים של הר הרצל, שבראשו קבור חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, מתוך מודעות לסמליות הרבה בבחירת האתר. לאחר שנבחר האתר, החליטו ראשי מערכת הביטחון להפוך את המקום לבית העלמין הצבאי הממלכתי ובכך לחזק את הקשר הסמלי החזק בין הנופלים במערכות ישראל לבין המדינה הריבונית המיוצגת באמצעות הר הרצל. בתוך כך נקברו במקום גם נופלים מהתקופה שלפני הקמת המדינה – נופלי המחתרות, לוחמי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב באירופה הכבושה וכדומה, והוקמו בו אנדרטות מרכזיות לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
בשנת 2010 התקיימו בישראל 42 בתי קברות צבאיים, וב-93 בתי קברות אזרחיים בה הוקמו חלקות מיוחדות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
הר הרצל.
בית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים משמש בתור בית הקברות הצבאי הלאומי של מדינת ישראל מאז 1948. בשטחו של בית הקברות הצבאי בהר הרצל מצויה רחבת הטקסים המרכזית בה מתקיים בכל שנה ביום הזיכרון הטקס המרכזי לזכר כל חללי מערכות ישראל ועל ידו מצוי גן הנעדרים לזכר כל חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע. בשנת 2015 עתיד להיפתח במקום גם היכל הזיכרון הלאומי יחד עם אנדרטת החייל האלמוני ובו יונצחו כל חללי מערכות ישראל.
בתי קברות צבאיים בריטיים בארץ ישראל.
בשנת 1920 הועברה האחריות לניהול בתי הקברות הבריטיים בארץ ישראל מידי הצבא לוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה. סימון הקברים בזמן המלחמה בארץ נעשה באמצעות צלבי עץ זמניים. המקבצים הגדולים ביותר של הקברים היו סמוך לאזורי הלחימה העיקריים באתרים מסודרים יחסית, ולאחר שקיבלה הוועדה האימפריאלית את האחריות לאתרי הקבורה בארץ היא הפכה את הריכוזים לבתי קברות. חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה נטמנו ב-17 בתי קברות, ובהם בתי קברות בעזה, באר שבע, רמלה, דיר אל בלח, בירושלים ובחיפה. חלק מבתי הקברות לא נועדו להיות בתי קברות צבאיים בהם נקברים חיילים באופן רגיל, אלא נתפשו כפעולה חד-פעמית לשם קבורת חללי מלחמת העולם הראשונה בלבד. בבתי הקברות בבאר שבע, הר הצופים ודיר אל בלח נקברו רק חללים ממלחמת העולם הראשונה. בבתי הקברות ברמלה, בעזה ובחיפה נקברו גם חללים ממלחמת העולם השנייה, וברמלה נקברו חללים כמעט עד לתום השלטון הבריטי בארץ (החללים האחרונים נקברו בסוף אפריל) כולל החללים הבריטיים מפעולות המחתרות ומלחמת העצמאות. חללים של הכוחות הבריטיים מסוף תקופת המנדט וכן לאחר תום המנדט (כאשר הבריטים החזיקו שתי מובלעות בתחום הארץ - בחיפה וברמת דוד) נקברו בבית הקברות הבריטי בחוף הכרמל בחיפה. הקברים הבריטיים בבית הקברות הזה, כמו גם קברים של אנשים שנהרגו בשירות בריטניה וקבורים בבתי קברות אחרים, לא צבאיים, בארץ, מתוחזקים על ידי הוועדה.
ברבים מבתי הקברות היהודיים בני התקופה קיימים קברים בודדים הרשומים בבסיס הנתונים של הוועדה. ברוב המקרים אלו הם חללים מבני היישוב או חללים ממוצא יהודי שמשפחותיהם ביקשו לקבור אותם שם (כמו קצין בריטי בן למשפחת רוטשילד שנקבר בראשון לציון אחרי שנהרג בקרב על גבעות מע'אר ליד נס ציונה). הבריטי האחרון שנקבר בקבורה צבאית בארץ, הוא כלכל ראשי של ספינת סוחר בריטית שנקבר בחיפה בסוף 1948. במקרים מסוימים גם קברים של חללים בבתי קברות צבאיים ישראליים, מוכרים על ידי הוועדה. כזה הוא קברה של חנה סנש בהר הרצל ועוד חמישה חללים.
בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים בישראל מתקיימים טקסים צבאיים מלאים ביום הזיכרון הבריטי ובימי הזיכרון של אוסטרליה וניו זילנד (25 באפריל ו-31 באוקטובר). הטקסים מתקיימים ברמלה, בירושלים ובבאר שבע.
ארצות הברית.
בארצות הברית החלה קבורה מוסדרת של חללי מלחמה בבתי קברות ייעודיים במלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865). בתי קברות כאלה הוקמו בקרבת שדות הקרב העיקריים, כדי לשמש לקבורת חללי אותו קרב. מאוחר יותר הוכרזו בתי קברות אלה כ"בתי קברות לאומיים" (National Cemeteries), ובכמה מהם הובאו לקבורה גם עצמות חללי מלחמות קודמות. כמו כן מקובל לקבור בבתי הקברות הלאומיים גם גדולי אומה ומנהיגים אזרחיים. המרכזי והבולט בבתי קברות אלה הוא בית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה, בצמוד לוושינגטון הבירה, בו קבורים כרבע מיליון חללי מערכות ארצות הברית, בצד כמה אזרחים שזכו לכבוד הממלכתי בגין שרותם לאומה.
הגוף האחראי על בתי הקברות הלאומיים הוא "המחלקה לענייני וטרנים" (Department of Veteran Affairs) – משרד ממשלתי בראשות שר, המתַחזק את מרבית בתי הקברות הלאומיים להוציא חריגים אחדים. בית הקברות ארלינגטון, למשל, הוא אחד משניים הנמצאים באחריותה של מחלקת הצבא (Department of Army), ויש גם בודדים הנמצאים באחריותה של רשות הגנים הלאומיים של ארצות הברית.
24 בתי קברות צבאיים של ארצות הברית השוכנים מחוץ לגבולותיה נמצאים תחת אחריותה של הוועדה האמריקנית למצבות קרב (American Battle Monuments Commission). הם נמצאים בארצות מערב אירופה (בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וכן איטליה ותוניסיה) וכן בפיליפינים, מקסיקו ופנמה. מרבית החללים הטמונים בהם הם חיילים של ארצות הברית אשר נהרגו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה (בנוסף אחראית הוועדה על אנדרטאות מלחמה שונות, שחלקן מצויות בתוך גבולות ארצות הברית).
בארצות הברית קיים גם בית קברות צבאי יהודי, מהיחידים מחוץ לגבולותיה של מדינת ישראל - בית הקברות העברי של חללי צבא הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, שנמצא בריצ'מונד במדינת וירג'יניה.
בריטניה.
החל במלחמת העולם הראשונה החליטו הבריטים לקבור את חללי צבאות האימפריה במקום מותם. בתי קברות אלו נקראו War Cemeteries והם נתפשו כאנדרטאות זיכרון למלחמה הגדולה. מספר החללים של צבאות האימפריה עמד על כ-1.1 מיליון איש, והבריטים לא יכלו לעמוד בהוצאות של הבאת כל החללים הביתה. יתר על כן, קבורת החללים בבית הקברות שהקימה הוועדה הייתה חובה, ונאסרה החזרת גופות החללים למולדתם. מדיניות זו התמידה גם ביחס לחללי מלחמת העולם השנייה.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (בהמשך השתנה שמה לוועדת חבר העמים לקברי מלחמה (Commonwealth War Graves Commission)). הוועדה אחראית כיום על הטיפול בקברי חללי צבאות בריטניה וחבר העמים הבריטי ב-23,000 אתרי קבורה שונים, המצויים ב-150 מדינות. כ-2,500 מאתרים אלו הם בתי קברות צבאיים של הוועדה. יתר אתרי הקבורה הם בתי קברות אזרחיים או אחרים, או אתרים אחרים, שנמצאים בהם קבוצות קטנות של קברים או אף קברים בודדים.
נאוה מקמל-עתיר
נאוה מקמל-עתיר (נולדה ב-27 באוגוסט 1964) היא סופרת (בעיקר בתחום ספרות ילדים), מחזאית ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
נאוה מקמל-עתיר נולדה בשנת 1964 ברמת גן. למדה בבית ספר הגבעה בבני ברק ובתיכון בליך. בצה"ל שירתה כקצינת מיון. סיימה תואר ראשון בספרות, קולנוע וטלוויזיה. בשנות העשרים לחייה החלה לעבוד כמשוררת במדור ילדים שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות". ב-1990, בעקבות השיר "מיכה שוב" שכתבה לזכר מיכה גרנית שנפל במלחמת יום הכיפורים קיים איתה יהודה אטלס ראיון ופרסם כתבה אודותיה, במוסף "שבעה ימים" ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשנת 1993 הוציאה את ספרה הראשון, "איילת צוללת". להצלחה רבה זכה ספרה "העדי של עדי", שיצא בשנת 2000. הספר מבוסס על סיפור אמיתי של ניצולת שואה, שהומחז על-ידי עתיר להצגה. הספר זכה בציון לשבח במסגרת "פרס זאב" ובמקום השלישי ב"מצעד הספרים הארצי" של ילדי ישראל, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
ספרה "מלך ההר" שיצא לאור בשנת 2004, במלאת 100 שנים למותו של בנימין זאב הרצל, מבוסס גם הוא על סיפור אמיתי של בן כתתה שנפל בהתרסקות מסוק. גם ספר זה הומחז.
בשנת 2005 זכתה שוב ב"פרס זאב" על ספרה "מבחן קבלה". ספריה "העדי של עדי", "האיחור האחרון", "מלך ההר" ו"מבחן קבלה" זכו במקומות ראשונים במצעד הספרים הארצי של משרד החינוך ועובדו להצגות תיאטרון.
עד שנת 2005 ולאורך למעלה מעשור, שימשה מקמל-עתיר כמורה לספרות בחטיבה העליונה בתיכון בליך ברמת גן. כיום, מנחה את סדנת הכתיבה לנוער בספריית בית אריאלה בתל אביב. היא נשואה ואם לשלושה ילדים.
ספרה "הנערה במרפסת ממול" יצא בשנת 2006 והומחז להצגה בה מקמל-עתיר משחקת. "אות מאבשלום", ספרה הראשון למבוגרים, יצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים והפך לרב מכר. מקמל-עתיר קיבלה את אות "ספר זהב" על מכירת 20,000 עותקים ממנו, שלושה חודשים בלבד מאז יצא הספר לאור. כחצי שנה מיום שפורסם, קיבל "אות מאבשלום" את אות 'ספר הפלטינה' מטעם התאחדות המולי"ם על מכירת 40,000 עותקים. נאוה מקמל עתיר נבחרה לאחת מחמישים הנשים המשפיעות לשנת 2010 מטעם המגזין "ליידי גלובס". ביוני 2015, קיבל "אות מאבשלום" את אות "ספר היהלום" מטעם התאחדות המו"לים על מכירת 100,000 עותקים.
ספרה "יד אחות" (רומן היסטורי למבוגרים) המספר את סיפור חייה של רחל המשוררת, ראה אור בשנת 2017 והפך גם הוא לרב מכר בתוך זמן קצר. בעקבותיו, כתבה נאוה את המופע "הדיירת מעליית הגג" בו היא משתתפת ביחד עם השחקנית פזית ירון מינקובסקי והמוזיקאי עופר כץ.
נאוה משחקת גם הצגת הילדים "קיסר השכונה" לצידו של השחקן נבו קמחי. ההצגה נכתבה בעקבות ספרה "קיסר השכונה" שזכה במצעד הספרים של משרד החינוך ונלמד בבתי ספר רבים. ההצגה העוסקת בנושא החרם זכתה לשבחים רבים.