חלק מהנשים יסבלו בנוסף מתסמונת Klippel-Feil המתבטאת בצוואר קצר, קו צמיחת שיער נמוך, הגבלה בטווח תנועה ותסמינים נוירולוגיים שנובעים מאיחוי בחוליות בעמוד השדרה.
פתולוגיה.
הסיבה לתסמונת אינה ידועה, אך נראה שהיא קשורה בהפסקה בהתפתחות מערכת הרבייה של העוברית סביב השבוע החמישי להריון.
שכיחות ותורשה.
שכיחות התופעה: 1 ל-5000 נשים לוקה בתסמונת רוקיטנסקי. טרם זוהה הגן הגורם לתסמונת זו, כמו כן לא נמצא קשר משפחתי המצביע על מעבר תורשתי של התופעה.
במחקר שפורסם בינואר 2009 ב-Gynecol Endocrinol ב"פאבמד", הספרייה הלאומית של ארצות הברית לרפואה, נמצא דרך חקר גנטי המתמקד בגנים "ההורמון האנטי מולרי" (הצינור המולרי - MULLERIAN DUCT - שהתפתחותו היא שנפגעת בגדר התסמונת) והרצפטורים שלו כי הגנים WT1, PAX2,CFTR, HOX אלו גנים שלא התפתחו. רק הגן WNT4 נמצא כגורם משפיע על התסמונת וכן נמצאו סימנים קליניים ו/או ביולוגיים של היפר אנדרוגנים (ייצור מוגבר של הורמון זכרי) ב-3 צורות עבודה שונות. חוץ מריבוי בפגם שייתכן וקשור לתסמונת רוקיטנסקי, ישנו גם קשר לפגיעה בכליות, פגיעה שלדית, פגיעה בלב ובעיות שמיעה.
תסמונת רוקיטנסקי והיפר אנדרוגנים (ייצור מוגבר של הורמון זכרי) מסמלים הפרעה חדשה קלינית וגנטית.
איבחון והערכה.
עם האיבחון, ההערכה הראשונית צריכה לכלול בדיקה גנטית (karyotype), אולטראסאונד של האגן והכליות וצילום של עמוד השדרה.
טיפול.
על מנת לאפשר לבעלת התסמונת לקיים יחסי מין מספקים, ניתן ליצור לה נרתיק על ידי ניתוח כירורגי בו פותחים כעין תעלה במקום בו הוא אמור להיות, ומצפים אותה בעור שנלקח מאזור אחר בגוף (אגן הירכיים).
במקרים בהם יש חלק קטן מאוד של תעלת הנרתיק, מורחב הנרתיק באמצעות מכשיר מיוחד אותו מחדירה המטופלת לנרתיקה, ובאופן הדרגתי מרחיבה אותו. באופן זה ניתן להגיע לנרתיק המאפשר קיום יחסי מין תקינים.
מאחר שלנשים אלו אין רחם, הן אינן יכולות להרות, לשאת הריון וללדת. אולם השחלות המבייצות מאפשרות להן הורות ביולוגית, באמצעות הפריה חוץ גופית ובעזרת אם פונדקאית. אפשרות של השתלת רחם נמצאת עדיין בחיתוליה.
נשים מסוימות הסובלות מהתסמונת בוחרות לאמץ ילדים.
השלכות רגשיות.
לתסמונת זו, מטבע הדברים, נלווים קשיים רגשיים משמעותיים. ראשית, גילוי התסמונת כרוך בטראומה נפשית כאשר מתברר לנערה צעירה שהיא חסרת רחם, צוואר הרחם, חצוצרות ונרתיק. בהמשך ההתמודדות עם החסר והאובדן קשה דורשת סיוע פסיכולוגי. טיפול פסיכולוגי מכל סוג שהוא עשוי להיות יעיל במקרים אלו, ולסייע לנערה או האישה להתמודד ביתר הצלחה עם הטיפול הקשה, השונות החברתית וההשלכות האחרות של התסמונת.
יעקב גרשוביץ'
יצחק לוי (מוסיקאי)
לחץ הידרוסטטי
אמפיפיליות
אמפיפיליות (מיוונית: αμφις, אמפי – דו; φιλíα, פילי – אהבה, חיבה) היא תכונה ייחודית המתארת מולקולות שהן בד בבד גם הידרופוביות ("שונאות", דוחות מים) וגם הידרופיליות ("אוהבות", נמשכות למים). מולקולות בעלות התכונה אמפיפיליות נקראות אמפיפטיות.
חלקי המולקולה.
החלק ההידרופובי בנוי משרשרת אליפטית CH3(CH2)n כאשר n&gt;4.
החלק ההידרופילי יכול להיות מאחד משניים:
תפקיד.
בשל האמפיפיליות מולקולות אלו משמשות בתור חומרים פעילי שטח, או בקיצור של העגה המקצועית: חפ"ש על מנת להוריד את מתח הפנים.
בנוסף תכונה זאת ניתן למצוא בפוספוליפידים היוצרות ממברנות דווקא בשל האמפיפיליות שלהן. מולקולות נוספות היוצרות ממברנות הן כולסטרול וגליקוליפיד, אך רוב הממברנות בנויות מפוספוליפידים.
חומרים פעילי שטח
חומרים פעילי שטח (ראשי תיבות: חפ"ש) היא קבוצה גדולה של חומרים, המשמשים ליצירת קולואידים (מערכות מפוזרות): מערכות בהן פאזה אחת (נוזל, מוצק או גז) מפוזרת בפאזה אחרת. שימוש נוסף ועיקרי של משפחה זו הוא הורדת מתח הפנים של נוזל. לרוב מדובר בתרכובות אורגניות אמפיפיליות, כלומר שהמולקולות שלהן בנויות מחלק הידרופובי (המכונה "זנב") וחלק הידרופילי (המכונה "ראש"). לחומרים אלו שימוש נרחב בחיי היום יום ובתעשייה.
עקרון פעולה.
חומרים פעילי שטח יכולים לעיתים להתארגן באופן ספונטני וליצור מבנים דוגמת מיצלות וליפוזומים. יצירת מבנים אלה באופן ספונטני מתאפשרת אם קיים רווח אנרגטי משיקולים תרמודינמיים או משיקולים גאומטריים. לעיתים, ניתן לעזור למערכת על ידי חימום, בחישה או הפעלת מאמצי גזירה.
חומרים פעילי שטח מסוגלים לחצוץ בין שתי הפאזות ולהקטין בכך את מתח הפנים של הנוזל. הקטנת מתח הפנים גורמת לנוזל לאבד את צורתו ובמקרה של דטרגנטים מאפשרת ספיגה של חתיכות לכלוך שומני אל תוך הנוזל.
לדוגמה, באינטראקצית מים-אוויר למים ישנו מתח פנים של 72erg/cm², וזאת בשל קשרי המימן החזקים של המים. מתח פנים גבוה זה הוא שגורם לכך שטיפות מים מקבלות את צורתן (העובדה שהמורפולוגיה של החומר נקבעת על פי מתח פנים נכונה לא רק במים).&lt;BR&gt;
על מנת להוריד את מתח הפנים הזה משתמשים במולקולות פעילות שטח: בתמיסה מימית, מגיעות המולקולות לפני השטח כאשר הזנב ההידרופובי שלהן פונה כלפי חוץ ואילו החלק ההידרופילי שלהן פונה לתוך התמיסה ובכך יורד מתח הפנים בין המים לאוויר. החל משלב מסוים הוספה של מולקולות חפ"ש לא תוריד יותר את מתח הפנים שכן פני השטח מלאים ואין מקום למולקולות חפ"ש נוספות. בשלב זה ישנה שכבה אחת של מולקולות חפ"ש על פני הנוזל - monolayer.
לאחר הגעה ל monolayer, אם נמשיך להוסיף מולקולות חפ"ש, המולוקולות יסתדרו בצורה של מיצלות.
הריכוז שבו מולקולות החפ"ש מתחילות ליצור מיצלות נקרא ריכוז המיצלה הקריטי (CMC (Critical Micelle Concentration. ריכוז זה משתנה כפונקציה של הממס, סוג החפ"ש והטמפרטורה.
שימושים.
בשל תכונותיהן הייחודיות שהוזכרו לעיל חפ"ש יכולים לשמש לאחד מהתפקידים הבאים:
חפ&quot;ש
חפ"ש הם ראשי תיבות.
חומר פעיל שטח
פלומריה ריחנית
פְּלוּמֶרִיָה ריחנית או פִיטְנָה (שם מדעי: "Plumeria rubra") היא עץ נוי ממשפחת ההרדופיים הנפוץ בישראל.
מאפיינים.
הפלומריה היא סוג בן 11 מינים שמקורו באמריקה הטרופית והסוב-טרופית. הסוג מורכב ברובו ממיני עצים ושיחים נשירים. מקור הפלומריה הוא בוונצאולה, מדינות מרכז אמריקה ומקסיקו, אך היא משגשגת בכל אזור בעל אקלים טרופי. הפלומריה קרובה מבחינה בוטנית להרדוף הנחלים וכמוהו מכילה שרף חלבי רעיל ביותר. ניתן להרבות את הפלומריה הן בצורת ייחורים והן על ידי הנבטה של זרעים.
מיני הפלומריה השונים נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת העלים. פרח הפלומריה הריחנית הוא פרח גדול בעל מרקם רך ועסיסי, צבעו לבן ובמרכז כתם צהוב גדול שמכסה גם את עלי הכותרת. יש גם זנים בהם הפרח הוא בגווני ורוד עדינים עד עזים, וגם בהם כתם צהוב. פרחי הפלומריה ריחניים ובשעות הלילה מגבירים את ריחם על מנת למשוך אליהם עשים להאבקה. לפרחי הפלומריה אין צוף ולמעשה הם מוליכים שולל את העשים שעוברים מפרח לפרח ומאביקים אותם.
הסוג פלומריה נקרא על שמו של החוקר והבוטנאי הצרפתי בן המאה השבע עשרה שארל פלומיה (Charles Plumier) אשר סייר בעולם החדש ותיעד מינים רבים של חיות וצמחים. בשפות לטיניות המין פלומריה ריחנית נקרא גם פרנג'יפני (Frangipani) על שם משפחת פרנג'יפאני - משפחת אצולה איטלקית שפיתחה בושם המופק מפרחי הצמח. בשפת הנאוואטל האצטקית שמו של הפרח הוא קאקאיוחוצ'יטל שפירושו הוא "פרח העורב" והאצטקים השתמשו בו למטרות רפואיות רבות. בעברית הפלומריה הריחנית מכונה גם פִיטְנָה.
במדינות רבות ברחבי אסיה הפרח משמש כמנחה במקדשים בודהיסטים, משום שעל פי האגדה בודהה עצמו היה בגלגול קודם עץ פלומריה.
בישראל נפוצה הפלומריה הריחנית כעץ נוי, בעיקר בערים ויישובים. ישנם זנים רבים של פלומריה ריחנית בהם הפרחים באים בצבעים שונים, רובם מתורבתים. בישראל נפוץ הזן הלבן, בו מרכז הפרח צהוב. הפלומריה הריחנית פורחת החל מסוף האביב ועד סוף הקיץ (מיוני עד נובמבר).
פלומריה
פלומריה (שם מדעי: "Plumeria") הוא סוג של עץ נוי נפוץ ממשפחת ההרדופיים בן שמונה מינים שמקורו באמריקה הטרופית והסוב-טרופית. הסוג מורכב ברובו ממיני עצים ושיחים נשירים. מקור הפלומריה הוא בוונצאולה, מדינות מרכז אמריקה ומקסיקו, אך היא משגשגת בכל אזור בעל אקלים טרופי.
בארץ הצמח נקרא פיטנה, שייתכן שזהו גם שמו הערבי.
מאפיינים.
הפלומריה קרובה מבחינה בוטנית להרדוף הנחלים וכמוהו מכילה שרף חלבי רעיל ביותר. מיני הפלומריה השונים נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת העלים. פרחי הפלומריה ריחניים ובשעות הלילה מגבירים את ריחם על מנת למשוך אליהם עשים להאבקה. לפרחי הפלומריה אין צוף ולמעשה הם מוליכים שולל את העשים שעוברים מפרח לפרח ומאביקים אותם. ניתן להרבות את הפלומריה הן בצורת ייחורים והן על ידי הנבטה של זרעים.
הסוג פלומריה נקרא על שמו של החוקר והבוטנאי הצרפתי בן המאה השבע עשרה שארל פלומיה אשר סייר בעולם החדש ותיעד מינים רבים של חיות וצמחים. בשפות לטיניות המין נקרא גם פרנג'יפני (Frangipani) על שם משפחת פרנג'יפאני - משפחת אצולה איטלקית שפיתחה בושם המופק מפרחי הצמח.
בשפת הנאוואטל האצטקית שמו של הפרח הוא קאקאיוחוצ'יטל שפירושו הוא "פרח העורב" והאצטקים השתמשו בו למטרות רפואיות רבות. במדינות רבות ברחבי אסיה הפרח משמש כמנחה במקדשים בודהיסטיים, משום שעל פי האגדה בודהה עצמו היה בגלגול קודם עץ פלומריה.
בארץ נפוץ המין פלומריה ריחנית, שנשתל כעץ נוי ביישובים רבים וגינות פרטיות.
פיטנה
וינקה