אלתוסר מוכר, כמו כן, כתאורטיקן של מושג האידאולוגיה, ובה עוסק מאמרו הידוע, אידאולוגיה ומנגנוני מדינה אידאולוגיים: הערות לקראת מחקר. המאמר מבנה את מושג האידאולוגיה, שגם הוא פיתוח של תאוריית ההגמוניה של גראמשי; ואולם, בעוד שהגמוניה נקבעת כל כולה, בסופו של דבר, בידי כוחות פוליטיים, אידאולוגיה כמודל תאורטי נובעת גם ממושג ה"לא מודע" הפרוידיאני וממושג "שלב המראה" הלקאניאני, והיא מתארת את המבנים והמערכות שמאפשרים לנו לאחוז במושג של "עצמי" בעל משמעות ומובן. עבור אלתוסר, מבנים (structures) הם מה שמפעיל דיכוי אך מה שהוא בלתי נמנע - אי אפשר לחמוק מהאידאולוגיה; לא להיות מוכפף (subjected) לאידאולוגיה. ההבחנה בין אידאולוגיה ומדע או פילוסופיה אינה כה חדה ומובחנת, משום שגם הם נוטלים חלק בהפעלתה.
הוא תמך בתאוריית האפראטוס הקולנועי.
השבר האפיסטמולוגי.
השבר האפיסטמולוגי שבו דן אלתוסר אינו אירוע כרונולוגי, אלא תהליך. אין בו ניצחון מובטח אלא מאבק מתמיד נגד אידאולוגיה: "לאידאולוגיה אין כל היסטוריה", הוא טוען.
אלתוסר טען שהתאוריה המרקסיסטית לא הובנה באופן בסיסי ולא הוערכה כראוי. במשנתו גינה בחריפות מספר פרשנויות של כתביו של מרקס - היסטוריציזם, אידיאליזם, אקונומיזם - בטענה שהן נכשלו בכך שלא הבינו שעם "מדע ההיסטוריה" שלו, ההיסטוריה המטריאליסטית, כונן מרקס עמדה מהפכנית באשר לשינוי חברתי. טעויות אלו נבעו, לדעת אלתוסר, מההנחה שכל גוף העבודה של מרקס ניתן להבנה כמכלול קוהרנטי.
זבל
הזבל, הנקרא גם דשן אורגני הוא חומר אורגני המשמש בחקלאות לטיוב הקרקע, להעשרתה בחומרי מזון, ובהעלאת כמות ואיכות היבול. משתמשים בעיקר בשלושה סוגי זבל אורגני:
רקע.
בטבע, על פיסת קרקע נתונה, גדלים מגוון צמחים. כמות וסוגי הצמחים על שטח נתון מתאימים לעושר וסוג הקרקע. הצמחים שבטבע מקבלים מינרלים מהקרקע ומוסיפים עלים וחלקי צמח נבולים לשם הוספת רקבובית לקרקע. בנוסף, בעלי חיים הנזונים מהצמחים מוסיפים את הפרשותיהם המעשירות את הקרקע.
בחקלאות המודרנית, גידולים רבים נקצרים במלואם ואינם מטייבים את הקרקע ולכן נדרשת התערבות חיצונית. התערבות זו יכול להיות על ידי הוספת דשן (חומר כימי) או זבל (חומר אורגני).
זבל המשק.
זבל המשק הוא צואה או שתן של בעלי חיים המגודלים במשק. הרכבו של הזבל תלוי בסוג בעל החיים, בהרכב המזון שהוא מקבל, בחומר הריפוד עליו עומדות הבהמות בדיר, ברפת או בלול והמתערב עם הזבל ובצורת שימורו של הזבל.
סוגי הזבל הנפוצים בשימוש חקלאי הם זבל של בקר, של צאן ולשלשת של תרנגולים.
חומרי המזון העיקריים הקימים בזבל המשק הם חנקן בתרכובות שונות, זרחן (P2O5), אשלגן מחומצן (K2O) ופחמימות שונות.
תכולתם של חומרים אלו בזבל:
שימור זבל המשק.
בזמן שימורו של הזבל חלים בו תהליכים שונים, המורידים את ערכו של הזבל. את התהליכים הללו אפשר לחלק לשלושה כיוונים עיקריים:
יש שלוש שיטות עיקריות לשימור הזבל על מנת למזער ככל האפשר הפסדים אלו.
שימור ברפת - שימור הזבל ברפת מקורה, בריפוד עמוק. הזבל נספג בריפוד, מתהדק ברגלי הבהמות וכך נמנעת התפרקותו והרקבותו. שיטה זו חוסכת בהובלת הזבל לערמה, ובפחת הנגרם מהובלה זו, אך מצריך שימוש בריפוד רב יותר.
שימור בערמה מהודקת - הערמת הזבל בערמה, במקום בו הקרקעית לא מחלחלת אך ישנה אפשרות לניקוז עודפי המים. ערמות אלו יש לכסות בשכבת עפר כדי למנוע סחיפה על ידי מי גשמים, ולהדקן היטב כדי למנוע התחממות של הזבל.
שימור בערמה תחוחה - בשיטה זו משאירים את הזבל בערמה תחוחה מספר ימים עד שחומה עולה מאוד, ומיד אחר כך מהדקים אותה ומקררים אותה. תהליך זה גורם לחיידקים למות, ונשארים רק חיידקים תרמופיליים (אוהבי חום). לאחר ההתקררות מתים גם חיידקים אלו, והערמה נשארת נקייה יחסית מחיידקים.
יישום זבל המשק.
גם בהיות הזבל בשדה, עלולים לחול בו שינויי הרכב משמעותיים. לכן גם בפיזורו, יש להקפיד על תנאים מתאימים. יש לפזר את הזבל סמוך לזריעה, ולכסותו באדמה סמוך ככל האפשר לפיזור. עומק ההטמנה, תלוי במספר גורמים; לפירוקו של הזבל בקרקע נדרשים חמצן ולחות. לכן, תלוי עומק ההטמנה באדמה, בדרך כלל באדמה כבדה רצוי להטמין רדוד יותר.
מנות הזבל, תלויות בחוק הקובע לגבי כל שימוש חקלאי בחומר כלשהו: השפעתו היחסית של החומר, יורדת עם עליית המנה. מסיבה זו, אין לזבל את הקרקע עד לגבול העליון של היעילות, שכן זו הופכת ללא כלכלית.
זבל ירוק.
הזבל הירוק הוא כל עשב שלא נקצר ולא רעו עליו, המוצנע בקרקע לשם טיובה. לזבל הירוק, משתמשים בדרך כלל בקטניות. השימוש בזבל הירוק הוא בכמה אופנים: יש אפשרות לזורעו כגידול יחיד, ובשנה הבאה לגדל גידול אחר על הכרב שלו. אפשרות אחרת, היא לזורעו עם הגידול, כשבחורף הוא עוזר להגנה על הקרקע מפני הגשם, ובאביב הוא מוצנע. אפשרות נוספת, נפוצה אף היא, היא גידול הזבל הירוק לאחר הקציר, ומיד אחריו זריעת הגידול של השנה הבאה. זמני ותנאי גידול הזבל הירוק, קשורים קשר הדוק בתנאיו של מחזור הזרעים.
את התועלות העיקריות של הזבל הירוק, אפשר לחלק לשישה סוגים:
קומפוסט.
הקומפוסט, או דשונת, הוא זבל המורכב מחומרים אורגניים וא-אורגניים. משתמשים לייצור הקומפוסט בפסולת ביתית, בפירות רקובים, בנסורת, בקש, ובחומרים צמחיים אחרים. הדבר שיש להקפיד עליו בקומפוסט, הוא יחס נכון של חנקן ופחמן, ולכן כאשר מייצרים קומפוסט מקש, יש להוסיף לו חנקן בצורת שתנן, ציאניאמיד או מי זבל משק.
הקומפוסט הוא זבל חסכוני, מועיל לאיכות הסביבה בכך שהוא מאפשר מיחזור של פסולת, מעשיר את הקרקע היטב, כמעט כמו זבל משק, ומשפר את המרקם הפיזי שלה - דבר המועיל לצמחים ומשפר את ניקוז המים והאוורור.
היסטוריה.
תחילת השימוש בזבל אורגני, הוא בזמן בו הפסיק האדם ללקט מזון, ועבר לעבודה חקלאית במקומות קבועים. כאשר האדם התחיל לביית את בעלי החיים, הוא הוביל אותם בין השדות כדי שישאירו בהם את הגללים. פעולה זו השפיעה עמוקות על העולם העתיק, עד שאפילו בשפה העברית, שם המרעה נקרא על שם הרעי (גללים) שהשאירו בעלי החיים. כבר במחזה ליזיסטרטה, אותו כתב אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס, מכריז חייל ספרטני על רצונו לשוב לביתו, לעבוד את אדמתו ולזבל את שדותיו. גם קאטו הזקן (234 לפנה"ס - 149 לפנה"ס), מזכיר את הזיבול בספרו "על החקלאות". בספרו של קולומלה (4–70), וכן גם בספרות המשנה והתלמוד, כבר מופיעים תאורים של סוגי זבל שונים, שימושיהם, ודרכי יישומם.
הזבל הירוק, התפתח בעיקר בסין, בה לא היה נפוץ גידול בקר; שם הוא מוכר עוד מלפני כ-3,000 שנה. גם באירופה היה מוכר השימוש בזבל הירוק. פרטי השימוש בו מוזכרים כבר בספריהם של קאטו, קולומלה, מרקוס טרנטיוס וארו, פליניוס הזקן ותאופרסטוס, אך נראה שלא היה נפוץ במיחד. בעת החדשה, חזר השימוש בזבל הירוק לגרמניה, על ידי החקלאי שולץ לופיץ בשנת 1881.
סמל אל סלוודור
סמל אל סלוודור משמש את המדינה כסמל רשמי בצורתו הנוכחית מאז ה-15 בספטמבר 1912.
במרכז הסמל נמצא משולש בו רואים חמישה הרי געש עולים מתוך הים. חמשת הרי געש אלה מסמלים את חמש מדינות איחוד הפרובינציות של מרכז אמריקה. מעל הרי הגעש מצוי כובע אדום וסביבו שמש זורחת והתאריך - 15 בספטמבר 1821 - יום העצמאות של אל סלוודור.
בראש המשולש מופיעה קשת בענן. סביב המשולש חמישה דגלי המדינה ומתחתיו קלף שעליו כתוב המוטו של המדינה: Dios, Unión, Libertad (בספרדית: "אלוהים, איחוד, חופש").
סביב המשולש זר עלי דפנה הקשורים יחד תחת דגל המדינה. הזר מורכב מ-14 חלקים המסמלים את 14 מחוזות המדינה. סביב הסמל כתוב באותיות מוזהבות בספרדית: REPÚBLICA DE EL SALVADOR EN LA AMÉRICA CENTRAL (רפובליקת אל סלוודור שבמרכז אמריקה).
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (באנגלית: French and Indian War, בצרפתית: Guerre de la Conquête; "מלחמת הכיבוש") היא מערכה שהתנהלה בצפון אמריקה במשך תשע שנים, מ-1754 עד 1763, במקביל למלחמת שבע השנים באירופה. העימות, שהיה המלחמה הקולוניאלית הרביעית בין ממלכות צרפת ובריטניה, הסתיים בכיבוש בריטי של כל שטחי צרפת החדשה מזרחית לנהר המיסיסיפי, וכן של פלורידה הספרדית. כדי לפצות את בעלת בריתה, ספרד, על אובדנה של פלורידה, ויתרה צרפת על שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית בשטח שממערב למיסיסיפי.
מלחמה זו שמה קץ לנוכחות הצרפתית בצפון אמריקה.
שם המלחמה.
המלחמה ידועה במספר שמות. בצפון אמריקה הבריטית נקראו המלחמות לרוב על שם המלך ששלט באותה התקופה. המלך המכהן היה אז ג'ורג' השני, ומלחמה אחת כבר נקראה על שמו (מלחמת המלך ג'ורג' בשנות הארבעים של המאה ה-18); כיון שכך בחרו המתיישבים הבריטיים לקרוא למלחמה על שם אויביהם, ומכאן השם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים". שם זה מקובל בימינו בארצות הברית, אם כי הוא מטעה, משום ששבטים אינדיאנים לחמו בשורות שני הצדדים. היסטוריונים אמריקאים משתמשים בדרך כלל בשם המלחמה האירופאית שהתרחשה באותו הזמן, מלחמת שבע השנים. למלחמה יש עוד מספר שמות בהם משתמשים לעיתים רחוקות יותר, כמו "המלחמה הבין-קולוניאלית הרביעית" או "המלחמה הגדולה למען האימפריה".
בבריטניה ובצרפת אין שם מיוחד לעימות בצפון אמריקה והוא מוכלל בתוך מלחמת שבע השנים. "שבע השנים" מתייחסות לאירועים באירופה, מההכרזה הרשמית על המלחמה בשנת 1756 ועד לחתימת חוזה פריז בשנת 1763. אולם תאריכים אלו אינם מקבילים ללחימה בצפון אמריקה, שם הקרבות בין שתי המעצמות החלו ב-1754, בקרב ז'ומונוויל גלן, והסתיימו עם כיבוש מונטריאול ב-1760.