ב-25 ביוני 1967, כשבועיים לאחר מלחמת ששת הימים חתם, לצד עמוס קינן, יגאל תומרקין, נמרוד אשל, אורי זוהר ואחרים, על עצומה שקראה לכל ממלאי התפקידים, חיילים ואזרחים, להקפיד לשמור על "מדיניות הומנית", לא לפגוע בזכויותיהן האזרחיות של אוכלוסיית השטחים שנכבשו על ידי הצבא, ולהחזיר את החיים בשטחים למסלולם התקין, כפי שניסחו והתחייבו הממשלה והצבא, וכפי שעשו עד עתה למעט מקרים יוצאי דופן, כיוון ש"עתה כאשר מדינתנו נמצאת תחת התקפה תעמולתית, חובה עלינו לשמור על ההוראות הללו ביתר שאת כדי לא לתת נשק בידי אויבינו".
בדצמבר היה שותף, לצד אישים כאורי אבנרי, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים, ואחרים, להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית" ששאפה לממש את החזון בו החזיקו בזמנו אנשי "הפעולה השמית" בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
בינואר 1968 צירף את שמו לעצומה נגד הריסות בתים, צווי ריתוק וצווי גירוש בשטחים הכבושים, שנחתמה על ידי 90 ישראלים מקבוצות שמאל שונות, ופורסמה ב"לה מונד" וב"פראבדה", ועל שם הפרסום בביטאון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוכרה בשם "כרוז פראבדה".
בבחירות לכנסת השביעית (1969) התמודד במקום שני מטעם "רשימת השלום" בראשותו של גדי יציב, אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
אחרית ימיו.
ב-1974 הוציא את הספר "לוחמי חרות ישראל- אנשים, רעיונות, עלילות".
ב-29 בספטמבר 1974 במכתב ליוסי אחימאיר שפורסם בכתב העת האומה כתב:
בסוף שנות ה-70 חלה בלוקמיה. יום לפני מותו קיבל, בטקס שנערך בביתו בהשתתפות חברי לח"י מתתיהו שמואלביץ', אנשל שפילמן ודוד שטרן, את עיטור לוחמי המדינה ואת אות הלח"י.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. ילדיו הם דורית שעיה ואיש ההיי-טק אלישע ילין-מור.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
המשפט הבינלאומי
דיסקמן
דיסקמן היה הכינוי שחברת האלקטרוניקה היפנית סוני נתנה לנגן הדיסקים (מדיה דיגיטלית אופטית) הנייד הראשון. הדגם d-50 היה הנגן הראשון בשוק ב-1984. השם discman אומץ על ידי סוני לכל
קו מוצרי האודיו הניידים שלה, פירוש השם הוא "cd-walkman",שהוא חידוש לשם של סדרת הנגן אודיו האנלוגי הראשון שסוני הוציאה, הווקמן, שהשתמש בקלטות אודיו מגנטיות.
לפני היציאה לשוק.
לפני המצאת התקליטור היו קלטות השמע הפורמט השולט בשוק לאחסון מוזיקה ומידע. בשנת 1979 חוללה סוני מהפכה בהרגלי השמיעה בכך שהכניסה את הווקמן - נגן המוזיקה הקומפקטי הראשון שהיה נוח לנשיאה. מוצר זה נקלט היטב בשוק העולמי.
עם המצאת התקליטור הבינה סוני את הפוטנציאל של פורמט זה והחלה לשווקו כמוצר מוביל בשוק ולא מוצר נישה למכורים לדבר.
התפתחות.
מאז נגן הדיסקים הראשון (cdp-101) סוני עמלה לשפר את עיצוב המוצר על מנת להפחית את הכוח שצרך וכמות החלקים. פרויקט זה, שנקרא "CD CD", שם לו למטרה להפוך את פורמט הדיסקים האופטים לזול וזמין יותר. אחרי שסוני הצליחה להפחית את גודל הנגן דיסקים הנייח לעשירית מגודלו המקורי ניתן היה לייצר את נגן דיסקים הנייד הראשון, שיצא בשנת 1984 תחת השם discman.
המטרה הייתה לייצר נגן נייד בגודל 4 אריזות דיסקים אחד על גבי השני, או בממדים של 13x13 סנטימטר על 4 סנטימטר עובי.
יציאה לשוק.
הדגם D-50 שהיה הנגן דיסקים אופטיים הראשון, יצא לשוק בנובמבר 1984, ביום שמסמל שנתיים ליציאת פורמט הדיסקים האופטיים לייצור המוני.
למרות שהיה בגודל קטן יחסית של 2 קופסאות דיסקים היחידה הציעה את אותן הפונקציות שהציע הcdp-101, אם כי ללא השלט רחוק.
היחידה עלתה 49800 ין (442 דולר) - חצי מהמחיר של cdp-101. העלות הנמוכה הביאה לפריצת דרך משמעותית במכירות של מוצרי פורמט הדיסקים האופטים.
בזכות פופולריות הרבה לה זכה המוצר החזירה סוני את השקעה בפיתוח תוך שנה וחצי.
השפעה.
ההשקה של הd-50 עוררה עניין רב ותרמה להטמעת פורמט המדיה הדיגיטלית אצל הציבור ותעשיית המוזיקה.
השוק תוך זמן קצר רווה במוצרים של יצרנים אחרים שהורידו את המחיר לנגן הנייד.
תעשיית המוזיקה חוותה עלייה דרמטית במוזיקה הנמכרת באמצעות תקליטורים.
הדעיכה.
עקב כניסתם של נגני MP3 לשוק, נדחקו הדיסקמנים ממדפי החנויות. כבר ב-2005 נכתב על הדיסקמנים: "נגנים אלה הולכים ונעלמים מהעולם ואינם מהווים תחרות אמיתית לשאר."
עם זאת יש לציין כי תקליטורי cd ממשיכים להימכר, בעיקר לשימוש ברכב או במערכת ביתית, או לשם העברת הקבצים באמצעות המחשב לנגני המדיה הניידים.
דגל קזחסטאן
ממשלה צרה
בישראל ובמשטרים דמוקרטיים פרלמנטריים אחרים, ממשלה צרה היא כינוי לממשלה שיש לה רוב קטן יחסית בפרלמנט (או שהרוב המתנגד לה איננו מסוגל להפילה), ואשר מתמודדת מול אופוזיציה גדולה. ממשלה צרה נחשבת לדגם מועדף במשטרים פרלמנטריים, ובלבד שהרוב שממנו נהנית הממשלה מספיק לה כדי להעביר את רוב הצעות החוק הממשלתיות, וכדי לדחות הצעות אי-אמון בלי לשנות את הרכבה או את מדיניותה בצורה משמעותית.
ממשלה צרה עשויה להיות מורכבת מנציגי מפלגה גדולה אחת, או מספר מפלגות שלהן אידאולוגיה דומה, ואשר קשורות ביניהן בהסכמים קואליציוניים.
שני יתרונות מרכזיים יש לדגם הממשלה הצרה:
דגם הממשלה הצרה קורס אם הרוב של הממשלה בפרלמנט קטן מדי או איננו קיים כלל (במקרה האחרון הממשלה מכונה ממשלת מיעוט). במצב כזה הממשלה אינה מסוגלת להעביר הצעות חוק (במיוחד את תקציב המדינה), ולכן אינה מסוגלת לממש את מדיניותה. כמו כן, כדי להתקיים, צריכה הממשלה לדאוג לשמור על כל תומכיה בפרלמנט, דבר המגדיל את כושר המיקוח שלהם, ולפעמים אף פותח פתח לשחיתות.
היסטוריה של תאילנד
ההיסטוריה של תאילנד מתחילה עם ההגירה של התאים אל מה שהיום קרוי תאילנד באלף הראשון. לפני תקופה זו, תרבויות ברזל וברונזה היו קיימות לכמה אלפי שנים, ומאוחר יותר ממלכות של הקבוצות האתניות מון, מאלאי וקְמֶר. התאים ייסדו את הממלכות שלהם, כשהבולטת ביניהם הייתה ממלכת סוקותאי, ובאופן מאריך ימים יותר – ממלכת איותאיה. ממלכות אלה היו תחת איומים קבועים מבורמה ווייטנאם, וכן מיריבים תאים ומלאוס. הכוחות הקולוניאלים האירופאיים איימו במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך תאילנד שרדה כמדינה היחידה בדרום-מזרח אסיה שהצליחה להימנע משלטון קולוניאלי. לאחר סיומה של המלוכה התאית האבסלוטית ב-1932, תאילנד הייתה תחת שלטון צבאי כמעט ברצף למשך שישים שנה עד למעבר לשיטת משטר דמוקרטית.
היסטוריה מוקדמת.
האתר הארכאולוגי החשוב המוקדם ביותר בתאילנד הוא באן צ'יאנג; תארוך הממצאים מהאתר נתון לוויכוח, אך מוסכם כי באלף הראשון לפנה"ס היושבים במקום כבר פיתחו כלי ברונזה והחלו לגדל אורז לח, וכך איפשרו ארגון פוליטי וחברתי.
מאוחר יותר, תרבויות המאלאי, המוֹן והקְמֶר התפתחו באזור לפני השלטון של התאים, בעיקר בממלכת סריוויג'יה בדרום, דוורווטי במרכז תאילנד ואימפריית הקְמֶר ב"אנגקור". התאים קרובים מבחינה לשונית למספר קבוצות שמקורן בדרום סין. הגירות מדרום סין לדרום מזרח אסיה אירעו בעיקר באלף הראשון לספירה, כנראה דרך צפון לאוס.
סוּקוֹתאי ולאנה-תאי.
התאים מתארכים את ייסוד מדינתם למאה ה-13. לפי המסורת, ראשי השבטים התאים הפילו את אדוניהם הקְמֶרים בממלכת סוקותאי ב-1238 וייסדו את הממלכה התאית. העיר שלטה לזמן קצר על האזור של תאילנד המודרנית תחת המלך ראמקאמהֶנג, אך לאחר מותו היא הידרדרה והייתה לנתינה של ממלכת אַיוּתַּאיָה ב-1365, ששלטה בדרום תאילנד ומרכזה עד למאה ה-18.
מדינות תאיות קטנות רבות היו קיימות במקביל לסוקותאי, כמו הממלכה הצפונית לאנה-תאי או לאנה. מדינה זו עלתה בערך באותה תקופה שבה עלתה סוקותאי, אך היא התקיימה תקופה ארוכה יותר. ההיסטוריה של לאנה כמדינה עצמאית הסתיימה ב-1558, כאשר הבורמזים כבשו אותה. היא נשלטה על ידי בורמה עד לשחרור בתקופת נאריסואן הגדול.
איוטהאיה.
השליט העתידי של ממלכת איוטהאיה, המלך ראמאתיבּוֹדי הראשון, תרם שתי תרומות חשובות להיסטוריה התאית: ייסוד והפצה של הבודהיזם התראוואדי כדת הרשמית – על מנת להבדיל את ממלכתו מהממלכה הקְמֶרית ההינדית השכנה שמרכזה ב"אנגקור"; והניסוח של הדהרמאשסטרה, מערכת חוקית המבוססת על מקורות הינדיים והמנהג התאי. הדהרמאשסטרה נותרה ככלי של החוק התאי עד לתוך המאה ה-19. לאיוטהאיה היה קשר מסוים עם המערב החל מהפורטוגלים במאה ה-16, אך עד לתחילת המאה ה-19 יחסיה עם המדינות השכנות, וכן עם סין והודו, היו בחשיבות העליונה. איוטהאיה שלטה על אזור נרחב, מהמדינות האיסלאמיות בחצי האי המאלאי ועד לצפון תאילנד. אף-על-פי-כן הבורמזים, ששלטו על לאנה ושאיחדו את ממלכתם בהנהגת שושלת חזקה, ניסו לפלוש כמה פעמים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה–18. לבסוף, ב-1767, הבורמזים התקיפו את העיר וכבשו אותה. משפחת המלוכה ברחה מהעיר, והמלך מת מרעב לאחר עשרה ימים. השושלת המלכותית של איוטהאיה נגדעה לתמיד.
תקופת בנגקוק.