ספאק טקראו הגיע לראשונה לקנדה כאשר היגרו אליה פליטים מלאוס בשנות ה -70'. אבל המשחק זכה לחשיפה מחוץ לקהילות לאוטיות וצבר תנופה כאשר מורה בשם ריצ'רד אנגל, שהתוודע לראשונה לספאק טקראו בעת שחי באסיה, כלל אותו בתוכנית הלימודים העוסקת בספורט, חינוך ותרבות אסיה בבתי הספר הבינלאומיים בקנדה. ספאק טקראו התקבל כה טוב בבתי הספר עד ש-ASEC, הארגון לספורט חינוך ותרבות אסייתיים, קבע כחלק ממטרותיו, לקדם את ספאק טקראו ברחבי הארץ כולה. בחודש מאי 1998, לאחר שבתי ספר רבים החלו לשחק ספאק טקראו, ASEC הבינלאומי, בשיתוף פעולה עם שחקנים מקצועניים, ארגן את הטורניר הקנדי הבין המחוזי הראשון, בו נכללו קבוצות של בנים ובנות. בסוף 1998 נשלח אנגל לבנגקוק, תאילנד, כדי לצלם באליפות העולם (גביע המלך) ה-14 של ספאק טאקראו. חומר הצילום שהביא משם שימש להכנת מדריך הווידאו/DVD הפופולרי שנקרא "Sepak takraw - just for kicks".
ב -11 בדצמבר 1998, התאחדות ספאק טקראו של קנדה (STAC) התאגדה כדי לארגן ולנהל את הספורט ברמה הלאומית. המשרד שלה הוקם ב-Regina, SK, בה יש שחקנים מנוסים ותמיכה ארגונית, ושם התאפשר להתאחדות לחלוק משאבים ושטחי משרדים עם ארגון ASEC הבינלאומי. בכך הפכה ההתאחדות
ל- .Sepak Takraw Saskatchewan Inc. האליפות השנתית הפתוחה של ספאק טקראו בקנדה (טורניר לאומי ובינלאומי) התקיימה לראשונה במאי 1999 ברגינה. ומשכה אליה, במשך השנים, קבוצות מרחבי קנדה, ארצות הברית, יפן, מלזיה וסין. באותה שנה, קנדה השתתפה לראשונה גם בקונגרס של הפדרציה הבינלאומית לספאק טקראו (ISTAF) השולטת בספורט זה ברמה הגלובלית והתקבלה כחברה בה.
בשנת 2000, ריק אנגל, פרי סנקו ובריידון בלקלוז שיחקו עם נבחרת קנדה באליפות גביע המלך בתאילנד וזכו במדליית כסף לרמה הבסיסית.
ציון דרך חשוב נוסף הושג ב-3 בדצמבר 2000, כאשר STAC והספורט ספאק טקראו הפכו באופן רשמי לחברים בוועד האולימפי הקנדי.
מאז ועד היום קנדה תרמה למאמץ לפיתוח של ספאק טקראו ברחבי העולם. בעזרת אנגל, שחיבר שלושה ספרי הדרכה לספאק טקראו וסייע בהפקת חמישה תקליטורי DVD של ספאק טקראו, ש-STAC דאגה לפרסומם. הבולט מבין הספרים הוא Sepak takraw 101 המדריך השלם לאימון והדרכה לספאק טקראו, שהמהדורה השלישית שלו גם תורגמה ופורסמה בשפה האינדונזית ויצאה לאור באינדונזיה כחלק מפרויקט חינוך ממשלתי. אנגל הפך מבוקש מאוד כנואם על הספורט ומנהל סדנאות ספאק טקראו בבתי ספר ובכנסים למורים לחינוך גופני בכל רחבי קנדה, ארצות הברית ואירופה.
יפן.
נבחרת יפנית שיחקה במשחקים האסייתיים ב-1990 בבייג'ינג. על אף שמאז 2010 אין קבוצות מקצועיות ביפן, הוקמו קבוצות באוניברסיטאות כגון אוניברסיטת אסיה, אוניברסיטת צ'יבה, אוניברסיטת Waseda ואוניברסיטת Keio.
ארצות הברית.
התיאורים המוקדמים ביותר של טקראו מאורגן בארצות הברית עוסקים בקבוצה של סטודנטים מאוניברסיטת נורת'רופ ב-1986 באינגלווד, קליפורניה, שלמדו על הספורט ואף שיחקו בו. בתחילת שנות ה-80', יוצאי דרום-מזרח אסיה קיימו טורנירים של כדורגל שכללו גם אירועים של ספאק טקראו בוויסקונסין, מישיגן, מינסוטה וקליפורניה, במיוחד בתוך קהילות מלאוס, המונג ותאילנד. סטודנטים מלזים, הלומדים באוניברסיטה, נהנו לעיתים קרובות לשחק ספאק טקראו על מגרש שעל גג הקפטריה במעונות הסטודנטים. הם לימדו קומץ של סטודנטים אמריקנים סקרנים איך לשחק, ואלו השפיעו חברת התעופה המלזית להעניק חסות לנבחרת אמריקנית מהאוניברסיטה על מנת שתשתתף בטורניר הלאומי של ספאק טקראו שנערך בקואלה לומפור בנובמבר 1987. נבחרת נורת'רופ שיחקה עם קבוצות בינלאומיות חדשות מקוריאה, סרי לנקה ואוסטרליה. היא ניצחה את נבחרות סרי לנקה ואוסטרליה וזכתה במדליית זהב.
טקראו החל לצבור תנופה ממשית, בסוף 1980, כאשר קורט סונדרגר, אמריקאי שעבד בשווייץ, פגש אמריקאי נוסף שהראה לו כדור קופצני עשוי רצועות ארוגות של ראטאן. הוא סיפר לסונדרגר שמקורו של הכדור מתאילנד ונתן לו את הכדור במתנה. סונדרגר היה אוהד כדורגל, ולכן נמשך מייד לטקראו. סונדרגר הנלהב נסע לתאילנד כדי לברר פרטים נוספים על המשחק. בתאילנד, הוא למד מהו ספאק טקראו והפך אוהד מושבע של הספורט.
הקהילה האסיאתית בלוס אנג'לס יחד עם הנבחרת של נורת'רופ כבר הקימו קהילת טקראו בלוס אנג'לס וסביבתה. סונדרגר עבר לגור בה, הקים את האגודה האמריקנית של טקראו, והקים עסק למכירת כדורי טקראו מפלסטיק. ב-1989, סונדרגר קיבל הזמנה מהפדרציה הבינלאומית של ספאק טקראו ויחד עם כמה שחקנים מקבוצת "נורת'רופ" נסע לייצג את ארצות הברית באליפות העולם.
הקבוצה הובסה קשות אך עולם הטקראו היה מוקסם מכך שקבוצות שאינן אסיאתיות התחרו באליפות העולם.
חוקים ותקנות.
מידות של מגרשי המשחק ושל ציוד משתנות לעיתים קרובות בין טורנירים וארגונים, הפועלים החל ממשחק לשם השעשוע בלבד ועד לרמה התחרותית, בה משמשים הכללים והתקנות הבינלאומיים לתחרויות. המשחק מתחלק לשני סוגים: regu ו-regu זוגות. במשחק regu משחקים שלושה שחקנים בכל קבוצה בעוד שב-regu זוגות, משחקים רק שני שחקנים בכל קבוצה.
המגרש.
מגרש ספאק טקראו דומה בגודלו למגרש בדמינגטון (כדור נוצה).
שטחו של המגרש הוא 13.4 על 6.1 מטר (44 רגל × 20 רגל).המגרש חייב חופשי ממכשולים החל מגובה הרצפה ועד לגובה של 8 מטרים (26 רגל). רצוי שהמגרש לא יהיה מכוסה בחול או דשא. רוחב הקווים התוחמים את המגרש לא יעלה על 4 ס"מ (1.6 אינץ). מסביב לכל גבולות המגרש חייב להיות שטח פנוי ונקי ממכשולים ברוחב 3.0 מטרים (9.8 רגל)לפחות. קו מרכזי ברוחב של 2 ס"מ (0.79 אינץ') מחלק את המגרש לשני חצאים.
בכל קצה של קו האמצע, מצויר חצי עיגול ברדיוס של 0.9 מטר (2 רגל 11 אינץ') שבסיסו צמוד לצידו הפנימי של גבול המגרש (ראו בתמונה).
בכל אחד מחצאי המגרש מצוירת עמדת השחקן המגיש בצורת עיגול ברדיוס של 0.3 מטר, שמרכזו מרוחק 2.45 מטרים מן הקו האחורי של המגרש ו-3.05 מטרים מן הגבול הצדדי של המגרש (ראו בתמונה).
הרשת.
הרשת עשויה מחבל דק או ניילון בדומה לרשת כדורעף.
הרשת ברוחב 0.7 מטר ולא קצרה מ 6.10 מטרים. כל שולי הרשת מכוסים בפס כפול של דבק ברוחב 0.05 מטרים, כאשר בחלקה העליון והתחתון עובר בתוך פס הדבק, החבל או חוט הניילון ממנו עשויה הרשת, כך שהרשת תיקשר לראשי העמודים בצידי המגרש ותימתח היטב.
גובה הרשת ינוע בין 1.52 ל-1.55 מטרים לגברים (ובין 1.42 ל-1.45 מטרים לנשים).
הכדור.
כדור ספאק טקראו עגול ועשוי סיבים סינתטיים או שכבה ארוגה אחת של ראטאן.
כדורי ספאק טקראו ללא כיסוי גומי סינתטי חייבים להיות בעלי 12 חורים ו-20 הצטלבויות של הרצועות. היקף הכדור הוא 42–44 ס"מ (16.5-17.3 in) עבור גברים, 43-45 ס"מ (16.9-17.7 in) עבור נשים. משקל הכדור נע בין 170–180 גרם (6.0-6.3 oz) לגברים, 150-160 גרם (5.3-5.6 oz) לנשים.
הכדור יכול להיות בצבע יחיד, או בצבעים שונים, או בצבעים זוהרים, ובלבד שלא יפגע בביצועים של השחקנים.
כדור ספאק טקראו עשוי להיות מצופה בגומי סינתטי או בחומר עמיד ורך על מנת לרכך את הפגיעה של הכדור בגוף השחקן. סוג החומר והשיטה המשמשים לבניית הכדור או ציפוי הכדור בגומי או בכיסוי רך ועמיד, חייבים להיות מאושרים על ידי ISTAF לפני שניתן יהיה להשתמש בו בתחרות.
בתחרויות עולמיות, תחרויות בינלאומיות ואזוריות שאושרו על ידי הפדרציה הבין לאומית של ספאק טקראו, ובכללן המשחקים האולימפיים, משחקי העולם, משחקי חבר העמים, משחקי אסיה ומשחקי SEA, יש לשחק אך ורק בכדור שאושר על ידי ISTAF.
השחקנים.
במשחק משתתפות שתי קבוצות, הידועות גם בשם 'regus', שכל אחת מהן מורכבת משלושה שחקנים.
אחד משלושת השחקנים יהיה מאחור. הוא נקרא "Tekong" ומשמש כמגיש. שני השחקנים האחרים יהיו מלפנים, אחד בצד שמאל והשני בצד ימין. תפקידו של השחקן בצד שמאל הוא להגביה את הכדור לכיוונו של השחקן הימני ותפקידו של השחקן בצד ימין הוא להנחית את הכדור בצד של הקבוצה היריבה.
פתיחת המשחק והגשה.
הקבוצה שאמורה להגיש תתחיל את המערכה הראשונה. לקבוצה שמנצחת במערכה ניתנת האפשרות לבחור מי מבין שתי הקבוצות תגיש.
על השחקן להגיש מיד אחרי שהשופט מכריז על הניקוד. אם שחקן זורק את הכדור לפני שהשופט מכריז על הניקוד עליו לזרוק שוב את הכדור והוא יקבל אזהרה.
במהלך ההגשה ברגע שה "Tekong" בועט בכדור יכולים כל השחקנים לזוז לנוע בחופשיות בתחומי המגרש שלהם.
ההגשה נחשבת חוקית אם הכדור עובר את הרשת בין אם נגע בה או לא, ועובר אל תוך המגרש של הקבוצה היריבה.
עבירות במשחק.
במהלך ההגשה
במהלך המשחק
שיטת הניקוד.
כאשר קבוצה מבצעת עבירה, מוענקת נקודה לקבוצה היריבה.
הגשה: קבוצה מגישה שלוש פעמים ואז תורה של הקבוצה השנייה להגיש, לא קשר למי ניצח בנקודות. במצב של תיקו 21-21, כל קבוצה תגיש נקודה אחת עד שהמערכה מוכרעת.
מערכה: קבוצה מנצחת מערכה כאשר היא מגיעה ל-21 נקודות ומובילה בהפרש של שתי נקודות או יותר על הקבוצה היריבה. אם קבוצה לא מגיעה להפרש מספיק, ממשיכים לשחק עד שאחת הקבוצות משיגה הובלה של 2 נקודות או מגיעה ל-25 נקודות (מה שקורה קודם).
במערכה והאחרונה בכל regu, הקבוצות מחליפות צדדים במגרש כאשר אחת מהקבוצות מגיעה ל-11 נקודות.
משחק רשמי של regu או regu זוגות מסתיים בניצחון של הטוב משלוש מערכות (אחת הקבוצות מגיעה לניקוד של 2:0 או 2:1);, כאשר כל מערכה נמשכת עד 21 נקודות.
משחק קבוצתי הוא למעשה שלושה משחקי regu ברצף, כשבכל regu משתתפים שחקנים שונים של הקבוצה. הקבוצה הזוכה נקבעה על ידי הטוב משלושה regus, כלומר ניצחון ב-2 מתוך 3 regus.