השמש האדומה מייצגת את דרום אפריקה ותקווה לחיים טובים יותר.
אולגר פרסאס
אולגר פרסאס אי רנום (בקטלאנית-ספרדית: Oleguer Presas i Renom; נולד ב-2 בפברואר 1980 בסבדל שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם וידוע בשמו הפרטי, אולגר.
קריירה.
אולגר התחיל את הקריירה בלפאנטו, מועדון נוער של העיר סבדל. הוא הצטרף ב-1997 לגראמנט, שם הוא שיחק בקבוצת הנוער עד 2001, ולאחר מכן עבר לברצלונה ב', קבוצת בת של ברצלונה. בשנת 2002 ערך אולגר את הופעת הבכורה בסגל הבכיר, במשחק מול קבוצת גלאטסראיי הטורקית בליגת האלופות.
אולגר שותף במרבית משחקי עונת האליפות 2004/2005, וספג במהלכה שלושה כרטיסים צהובים. הוא שיחק בעיקר בעמדת המגן הימני, אך לאחר הגעתו של ז'וליאנו בלטי עבר לשחק בעמדת הבלם. בעונה שלאחר זכתה ברצלונה באליפות נוספת והגיעה לגמר ליגת האלופות. אולגר פתח בהרכב, אך לא שיחק היטב והוחלף על ידי ז'וליאנו בלטי שהבקיע את שער הניצחון.
בעונת 2006/2007 אולגר לא הרבה לשחק, ואף הורחק בכרטיס אדום במשחק הקלאסיקו בקאמפ נואו מול ריאל מדריד. בעונה שלאחר מכן לא הרבה לשחק והיה בעיקר מחליפו של קרלס פויול הפצוע, ובסיומה חתם באייאקס אמסטרדם. בעונת 2010/2011 שוחרר על ידי אייאקס.
קואנקה (אקוודור)
קואנקה (Cuenca; בשמה המלא: סנטה אנה דה לוס קוּאטרוֹ ריוֹס דה קואנקה) היא עיר בדרום אקוודור. קואנקה היא בירת מחוז אסואי (Azuay) והיא העיר השלישית בגודלה באקוודור, אחרי גואיקיל וקיטו. בשנת 2007 התגוררו בה כ-400 אלף תושבים.
קואנקה מפורסמת בקתדרלה בת ה-500 שנה, ברחובות האבן שבה ובכובעי הפנמה המיוצרים גם בה. בשנת 1999 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מלמדים על כך שכבר בסביבות שנת 500 היה האזור מיושב. באותה עת, הקימו הקניארים עיר בשם גוּאָפּוֹנְדֶלֶג (פירוש השם: "ארץ גדולה כגן עדן"). באמצע המאה ה-15 כבשה אימפריית האינקה את מרבית השטח בו נמצאת היום אקוודור, ובכלל זה את גואפונדלג. קיסר האינקה באותה עת, טופאק אינקה יופאנקי, הורה על הקמתה של עיר גדולה חדשה במקום, בשם פּוּמָפּוּנְגוֹ (בקצ'ואה: "שער הפומה"). על פי תיאורים מאותה תקופה, העיר נבנתה בפאר רב, שכמעט השתווה לזה של קוסקו.
הספרדים הקימו את קואנקה ב-12 באפריל 1557, כעשרים שנה לאחר שכבשו את האזור. היא נקראה על שם העיר קואנקה שבספרד, עירו של אנדרס אורטאדו דה מנדוסה, שעמד בראש מלכות המשנה של פרו באותה העת.
קואנקה השתחררה משלטון הספרדים ב-3 בנובמבר 1820, ולאחר עצמאותה של אקוודור כולה, ב-1822, הייתה לבירתו של אחד משלושת מחוזותיה של המדינה, לצידן של קיטו וגויאקיל.
במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה בעיר תעשייה מוגבלת של כינין וכובעי קש, דבר שתרם לביסוסה הכלכלי, ואיפשר את הקמתם של מספר מבני ציבור, ביניהם אוניברסיטת קואנקה שקמה ב-1867. לעיר הגיעו אדריכלים מחוץ למדינה אשר הביאו עמם סגנונות בנייה חדשים, ונבנו הבתים הראשונים בני שלוש קומות. בתחילת המאה ה-20 חלו שינויים מפליגים במבנה ובמראה של פלאסה מיור (Plaza Mayor), עת ניבנו בה הקתדרלה החדשה, מבנה הסמינר ומבנה ההנהלה החדש של האוניברסיטה, המשמש כיום כבית המשפט.
בשנת 1982 הוכרזה העיר העתיקה של קואנקה כאתר מורשת לאומית, והייתה ליעד תיירותי בינלאומי, וב-1999 הוכרה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
קואנקה נמצאת באזור הסיירה, בגובה שנע בין 2,350 ל-2,550 מ' מעל פני הים, והיא מוקפת בהרים גבוהים ממנה. בעיר זורמים 4 נהרות, טוֹמֶבָּמְבָּה (הגדול והחשוב שבהם), יָנוּנְקָאי, טָארְקִי ומָצָ'אנְגָארָה, המהווים חלק מאגן ההיקוות של האמזונאס.
הטמפרטורה הממוצעת בקואנקה היא 14.6 מעלות צלזיוס. העונה היבשה נמשכת בין יוני לדצמבר והעונה הגשומה בין ינואר למאי. החודשים הגשומים ביותר הם בין מרץ למאי.
אתרים מרכזיים.
הקתדרלה של קואנקה, ה-Catedral Metropolitana de la Inmaculada Concepción, היא המבנה המזוהה ביותר עם העיר. בניית הקתדרלה החלה ב-1880, במקום הקתדרלה הישנה שנבנתה עם הקמת העיר. הקתדרלה נבנתה בסגנון נאו גותי, והמבנה כולל כיפות כחולות-לבנות, חזית עשויה שיש ואלבסטר, ורצפתה מכוסה שיש ורוד שהובא במיוחד מקרארה שבאיטליה. אולם הקתדרלה יכול להכיל כ-9,000 בני אדם.
בקואנקה פועלים גם מספר מוזיאונים:
בסמוך לקתדרלה פועל שוק פרחים קטן אך בעל שם. כמו כן, יש בעיר אתר ארכאולוגי מתקופת האינקה.
תחבורה.
שדה התעופה מָריסקָאל לָאמָאר, הסמוך לקואנקה, משמש 3 חברות תעופה המפעילות טיסות פנים לקיטו ולגואיקיל. קווי אוטובוס סדירים מקשרים את קואנקה עם ערים אלה, ועם ערים גדולות אחרות בדרום ובמרכז אקוואדור, כגון לוחה, ריובמבה ומצ'אלה. בעבר חיברה מסילת ברזל בין קואנקה לגואיקיל, אך היא אינה פעילה עוד.
ברטלי קראם
מרמה והפרת אמונים
מרמה והפרת אמונים היא עבירה בישראל המופיעה ב לחוק העונשין, התשל"ז-1977:
עמימות העבירה.
פרופ' זאב סגל הכליל את הפרת אמונים כאחד מ"מקרים קשים", בהם מתבקשת הכרעתו של בית המשפט העליון בדבר פרשנותם של מושגי שסתום, דוגמת "תום לב", "תקנת הציבור" ו"דרך מקובלת". מושגים אלו מתוארים בספרות המשפטית כ"סוס פרא", כיוון שעמימותם עלולה להוביל את המשפט לקיצוניות שאינה ידועה מראש. לדברי סגל, הניסוח הרחב והגורף של העבירה, "מביא לכך שבידי רשויות התביעה שיקול דעת רחב ביותר להחליט אימתי להעמיד לדין בגין עבירה זו". סגל הגדיר את העבירה "עבירת סל".
לדברי פרופ' גבריאל הלוי, העובדה שהגדרת העבירה רחבה ומעומעמת, מעמידה במרכז הדיון בבית המשפט את "אשמתו המוסרית" ואת מניעיו של הנאשם בה. היא נבדלת מעבירות מחשבה פלילית רגילות, בכך שמניעי הנאשם בה הם חלק מיסודותיה, ואינם רק שיקול בגזירת הדין.
מטרות העבירה.
בפסק דין גרוסמן עמד שופט בית המשפט העליון אהרן ברק על הסכנות שבפעולות שיש בהן הפרת אמונים: .
בפסק דין הנחשב מנחה, עניין שבס, אשר עסק בעניינו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה שמעון שבס, הגדיר ברק שלושה הערכים המוגנים לדבריו באמצעות העבירה: אמון הציבור בעובדי הציבור, טוהר המידות של פקידי הציבור, וכן הגשמת האינטרס הציבורי באמצעות פעילות תקינה של המינהל הציבורי. אחד מיסודות העבירה – הרכיב הנסיבתי של "פגיעה בציבור" – מושפע במישרין מהערכים המוגנים על ידה.
מאז פרסום פסק דין זה דבקו בתי המשפט בעקרונותיו, לפיהם אין צורך להוכיח כי עובד הציבור פגע באינטרס ציבורי ממשי, אלא די שהוא נמצא בניגוד עניינים חריף כשקיבל את החלטותיו, וכי הפגיעה בערכים המוגנים הייתה "מהותית". במקום נוסף הדגיש ברק כי העבירה עשויה להתקיים גם כאשר הנאשם לא קיבל טובות הנאה לכיסו, ואף אם פעל "למען מה שנראה לו כאינטרס הציבור".
יסודות העבירה.
היסוד העובדתי.
הרכיב ההתנהגותי של העבירה הוא עשיית מעשה מרמה או מעשה של הפרת אמונים.
עם זאת, המחוקק לא הגדיר את משמעותו וגבולותיו של המושג "הפרת אמונים", ואלה התלבנו בפסקי דין שעסקו בעבירה זו, כנהוג במשפט המקובל. בהקשר זה כתב שופט בית המשפט העליון מישאל חשין, כי עבירה זו "ייחודית ומיוחדת, עבירה בת 'ריקמה פתוחה', עבירה שגבולותיה אינם ברורים כלל ועיקר... 'עבירת מיסגרת' היא, ושלא כדרכן של עבירות פליליות – אין היא בנויה על יסודות מוגדרים באורח מדויק וברור. העבירה היא שניתן לכנותה "עבירה יישומית", קרא: עבירה שעיקריה ניכרים בדרכי יישומה".
בפסק דין גרוסמן עמד שופט בית המשפט העליון אהרן ברק על מהות העברה:
בין הפעולות שיש בהן משום הפרת אמונים ניתן למנות הוראה לבצע רישום כוזב, וכן כאמור פעולה שיש בה ניגוד עניינים. מלשון החוק ("עובד ציבור העושה") משמע שיש צורך בפעולה אקטיבית כדי לקיים את העבירה, אך בית המשפט הכיר באפשרות לעבור את עבירת הפרת אמונים גם במחדל. לאחר תיקון 39 לחוק העונשין נחקק שכל עבירה יכולה להתקיים במחדל.
הרכיב הנסיבתי של העבירה מתקיים תחת שלושה תנאים: הנאשם הוא עובד ציבור בשעת העבירה, המעשה נעשה במילוי תפקידו, המעשה פוגע בציבור. לעניין זה אין צורך שהמעשה כשלעצמו ייחשב עבירה, אלא די בכך שהוא פוגע באינטרס ציבורי. מעשה יוגדר כפוגע בציבור כאשר יש בו פגיעה מהותית באחד מהערכים המוגנים על ידי העבירה.
בפסק דין גרוסמן קבע השופט ברק שמדובר בעבירת תוצאה, אך בפסיקה מאוחרת יותר הוכרע שהעבירה אינה עבירת תוצאה אלא עבירת התנהגות, ולפיכך אין צורך להוכיח נזק לאינטרס ציבורי, וכן אין צורך בהוכחת קשר סיבתי עובדתי ומשפטי.
היסוד הנפשי.
העבירה לא מגדירה יסוד נפשי, ולכן היסוד הנפשי הנדרש הוא מחשבה פלילית, כלומר מודעות לטיב המעשה, לנסיבות ולתוצאה האפשרית. בהתאם לקביעת בית המשפט שמדובר בעבירת התנהגות, הנאשם צריך להיות מודע ביחס לפעילות הפלילית שבהתנהגותו ונסיבותיה.
המודעות לפסול שבמעשה.
קיימת מחלוקת לגבי היקף המודעות הנדרש לשם הוכחת אשמה בעבירה. יש סוברים כי כמו בכל עבירה די במודעות טכנית למעשים ולנסיבות. בעמדה זו מחזיקים יובל קרניאל ואחרים. לעומתם, יש הסבורים כי בשל אופיה הבעייתי של העבירה, הנושאת בעיקר אשם מוסרי, יש להרחיב את דרישת המודעות כך שתכלול גם את הפגם המוסרי שבמעשה. עמדה זו הייתה מקובלת בעבר בבתי המשפט, ונתמכת גם כיום בידי פרופ' מרדכי קרמניצר, השופט גולדברג, ואחרים.
פרופ' מרים גור אריה סבורה כי אין להרחיב את דרישת המודעות, דווקא בשל אופייה העמום של העבירה, שאין להוסיף עמימות לעמימותו. לדבריה, השופטים עצמם חלוקים במהות העבירה, והטלת חובה על פקיד ציבור להיות מודע לפסול שבמעשה העבירה – בעוד השופטים עצמם חלוקים במהותה – אבסורדית. מסקנתה של גור אריה היא כי .