ב-11 במאי 1944 החליף את ארתור ליבהנשל כמפקד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ I, ובסוף יולי 1944 מונה כמפקד כל חלקיו של מחנה הריכוז אושוויץ. בתפקיד זה פעל עד לשחרור המחנה בתחילת שנת 1945. ב-17 בינואר 1945 נתן בר את פקודת פינוי המחנה והצעדת האסירים לכיוון גרמניה, בהתאם להוראותיו של היינריך הימלר, ובהן – איסור להשאיר מאחור אסירים חיים. אחד ממובילי צעדות המוות טען שהפקודה של בר כללה הוראה לחסל בירייה אסירים חולים שאינם יכולים להשתתף בצעדה או להמשיך בצעידה. אם עדות זאת נכונה, לא ידוע האם זו תוספת אישית של בר או של מישהו בשרשרת הפיקוד בינו ובין הימלר. אולם, ישנם המפקפקים בכך שבר נתן את ההוראה הזאת, והם מייחסים את חוסר הסדר בעת צעדות המוות לכך שבר לא דאג לפינוי אלא נמלט עם הסגל שלו בבהילות בלי לדאוג לפינוי האסירים. בפברואר 1945 החליף בר את אוטו פרשנר כמפקד מחנה דורה-מיטלבאו.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
בסופה של מלחמת העולם השנייה נמלט בר עם רעייתו תחילה לעיר ויידן ומשם לדרום בוואריה. אף על פי שנבדק פעמיים על ידי חיילים אמריקנים לא התגלתה שייכותו לאס אס. בדצמבר 1945 הגיע עם רעייתו להמבורג (שם התגוררה משפחתה). בהמבורג הצליח לרכוש בשוק השחור תעודת שחרור ממחנה שבויים רוסי תחת השם החדש שנטל לעצמו - "קארל נוימן". מקיץ 1946 החל לעבוד כיערן, חוטב וסוחר עצים באחוזה של אוטו פון ביסמרק.
כיוון שחשש שתתגלה זהותו האמיתית, נמנע מקשרים עם שכנים וחברים לעבודה.
בתחילת 1959 ביקשה התביעה בפרנקפורט את הסמכות להעמיד פושעים מאושוויץ לדין במשפט אושוויץ השני וסמכות זאת ניתנה לה באפריל 1959. בעקבות זאת החל מצוד כלל-ארצי בגרמניה אחר פושעים מאושוויץ, ובהם ריכרד בר. תמונתו של בר פורסמה בעיתונות, ואחד העובדים באחוזה שזיהה את בר כמבוקש בעיתון, דיווח למשטרה. תובע מפרנקפורט נסע לאחוזה ובעזרת המשטרה המקומית עצרו את בר ביער באקדחים שלופים, ב-20 בדצמבר 1960. תחילה הכחיש שהוא ריכרד בר, אולם לאחר זמן לא רב ולאחר שנאמר לו שיש די והותר ראיות להוכיח את זהותו, הוא הודה בזהותו האמיתית. דבר מעצרו פורסם בתקשורת, ונתן זריקת עידוד לתביעה שהכינה את משפט אושוויץ השני. ביוני 1961 הוא נחקר לקראת משפט אייכמן וטען שלא הכיר אותו כלל. לטענתו, הוא פיקד רק על מחנה I באושוויץ ולא הייתה לו ידיעה על הנעשה במחנות האחרים. בר היה אמור להיות הנאשם הראשי במשפט אושוויץ השני. כתב אישום הוגש נגדו באפריל 1963, אולם הוא מת מהתקף לב במעצר ביוני 1963. מותו של בר אפשר לשאר הנאשמים במשפט לטעון שהם רק פעלו בהתאם לפקודות שניתנו להם, בלי שעמד מולם מפקד המחנה שיטען לפעילות עצמאית של דרגות הביניים.
כלי תחבורה דו קומתי
רכב קומותיים
מוחמד פאריס
מוחמד אחמד פאריס (בערבית: محمد أحمد فارس, תעתיק מדויק: מֻחַמד אחמד פארִס; ) הוא הקוסמונאוט הסורי הראשון והערבי השני (הראשון הוא סולטאן בן סלמאן אאל סעוד) בחלל.
ביוגרפיה.
פאריס נולד בחלב, ושייך לעדה הסונית. כטייס הגיע לדרגת קולונל בחיל האוויר הסורי. בעת שנבחר להיות קוסמונאוט, התמחה בניווט.
טיסה לחלל.
פאריס נבחר במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, להיות קוסמונאוט ב-30 בספטמבר 1985. הוא היה אחד מארבעת המועמדים שהגיעו לשלב הגמר: שני עלווים, דרוזי ופאריס, שהוא סוני. בתחילה לא נחשב מועמד מוביל, אולם כאשר שניים נפסלו הוא היה המועדף.
פאריס המריא כקוסמונאוט מחקר במשימה סויוז TM-3 ביולי 1987 ושהה בחלל בתחנת החלל מיר 7 ימים, 23 שעות ו-4 דקות. במהלך הטיסה ביצע ניסויים וגם צילם את סוריה מהחלל. חזר לכדור הארץ במשימה סויוז TM-2.
לאחר טיסתו נחשב גיבור לאומי. הוא זכה בעיטור גיבור ברית המועצות ומסדר לנין ב-30 ביוני 1987.
לאחר הטיסה.
לאחר הטיסה לחלל חזר לחיל האוויר הסורי ולחאלב, ושימש יועץ לנשיא.
ב-4 באוגוסט 2012, במהלך ההתקוממות בסוריה ערק ממשטר אסאד והודיע על תמיכתו במורדים.
נכון למרץ 2016, נמצא בטורקיה ועוזר לפליטים, וגם חלק מהוועדה הלאומית לתיאום שינוי דמוקרטי, ארגון אופוזיציה סורי.
פאריס נשוי ולו שלושה ילדים.
בעז נוימן
בעז נוימן (7 ביולי 1971 – 16 במאי 2015) היה מרצה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובסמינר הקיבוצים. תחום מחקרו העיקרי הוא ההיסטוריה של גרמניה המודרנית, במיוחד המחצית הראשונה של המאה העשרים: מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר והרייך השלישי. התעניין גם בהיסטוריה של ראשית הציונות, במיוחד בתקופה החלוצית של העלייה השנייה והעלייה השלישית.
חייו.
בעז נוימן נולד בראשון לציון. שירת בצה"ל בשנים 1989–1992 כמפקד טנק בחטיבה 188 ברמת הגולן.
הוא הגיש את עבודת הגמר שלו לתואר שני באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997. נושא המחקר, שנכתב בהנחיית פרופ' דן דינר, היה: "כיצד מתו באושוויץ? המוות באושוויץ כמוות מכוער". סיים את לימודיו לתואר שלישי בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב והוגשה בשנת 1999. נושא המחקר היה "ראיית העולם הנאצית: מרחב, גוף, שפה". בשנת 2000 הצטרף לחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב כמרצה. בשנת 2006 קודם לדרגת מרצה בכיר.
היה נשוי לזהר, אחות במיון ילדים, ואב לשלושה ילדים. התגורר בקיבוץ שפיים. ב-16 במאי 2015 נפטר ממחלת הסרטן.
ספריו.
להיות-בעולם: עולמות גרמניים במפנה המאה העשרים.
בספרו להיות-בעולם: עולמות גרמניים במפנה המאה העשרים טוען נוימן כי היסטוריונים רבים התעלמו מהתופעה המכוננת של ההיסטוריה – הזמן. תולדות האנושות הן סיפור דרמטי שבו בני אדם נולדים ומתים, נוטעים ועוקרים, הורגים ומרפאים, פורצים ובונים... אולם הזמן עצמו נותר לעיתים קרובות מחוץ להיסטוריה. בעוד ההיסטוריה האנושית מתוארת כמשתנה, כתוססת ולא אחת כבלתי צפויה, הרי שהזמן שלה נותר ליניארי, מונוטוני, אדיש וריק כמו הזמן שמורה שעון מתקתק. הזמן המונוטוני והאדיש אינו "יודע" שהוא מתייחס להיסטוריה של בני אדם. באותה מידה הוא היה יכול להיות זמנם של אבנים, חיות או מלאכים. בהשראת יצירותיהם של הפילוסופים הגרמניים הגדולים מרטין היידגר וולטר בנימין מבקש נוימן להשיב את הזמן אל ההיסטוריה ולהראות שגם לזמן יש זמן משלו – שהזמן משתנה, תוסס ובעיקר בלתי צפוי.
להיות-בעולם מתמקד בהיסטוריה של היומיום בגרמניה במפנה המאה העשרים – שיאו של הרייך השני וקריסתו, מלחמת העולם, רפובליקת ויימאר. נוימן עוקב אחר בני התקופה שישנים ומקיימים יחסי מין, שמשתעממים ומשחקים, שמתעצלים ועובדים, שמתבדרים ומתאהבים, ששולחים מברקים, נוסעים במכוניות והולכים לקולנוע. במטרה להשיב להיסטוריה את הזמן כאירוע משתנה הוא נוטש את הכתיבה הנרטיבית שמתחילה בעבר, ממשיכה בהווה ומסתיימת בעתיד. כתיבה שלמעשה כולאת את האדם בכרוניקת עבר-הווה-עתיד ידועה מראש. במקום זאת מבקש נוימן להשתהות עם בני התקופה בחוויות העולם והזמן שלהם ובכך להותיר את עתידם עוד לפניהם.
תשוקת החלוצים.
נוימן הציע בספר חשיבה חלופית בהקשר האקדמי, לכתיבה הביקורתית אודות הציונות אשר שלטה בכיפה ברבע המאה האחרון.
התקופה החלוצית של העליות השנייה והשלישית נבחנות, ומוצגות כמהפכה אקזיסטנציאלית, קיומית, אשר הגדירה את הקיום הארץ-ישראלי. נוימן בוחן היבטים שונים בתפיסה החלוצית-הציונית: היחס אל החומר, אל היקום, אל משאבי הטבע, ואל הגוף: תכולתו והפרשותיו, בהקשר של המרחב הארצישראלי. הוא בודק את תפקידם של כלי העבודה, כמו המעדר והמחרשה, בבריאת הגוף העברי החדש; את השפעתה של השפה העברית על ניסוחה הטריטוריאלי של ארץ ישראל ועוד. הספר מציע פרשנות חדשה ואחרת לסוגיות המרכזיות והנודעות בחקר הציונות: מקומה של ארץ ישראל, הסוגיה הערבית-פלסטינית, והשפעתה של תחיית השפה המדוברת על התודעה.
להיות ברפובליקת ויימאר.
בספר זה קורא נוימן את ההיסטוריה של רפובליקת ויימאר כנגד שתי הקריאות המסורתיות. האחת, ההיסטוריה של הרפובליקה כ"היסטוריה של כישלון". השנייה, ההיסטוריה של הרפובליקה כ"פרולוג" לרייך השלישי. בספר הוא מציג תופעות שונות ומתמקד באופן שבו הן "מציגות את עצמן". בין התופעות הנדונות: פרסומת, קוסמטיקה: ניתוחים קוסמטיים ופרוטזות, פסיכואנליזה, תעמולה, ספורט ואופנה, פשיעה, רדיו וקולנוע.
נאציזם.
בספר זה מציג נוימן באופן שיטתי את הגישות ההיסטוריות, ההיסטוריוגרפיות והמתודולוגיות הנהוגות בחקר הנאציזם מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד ראשית המאה ה-21. בין הגישות הנדונות: פונקציונליזם ואינטנציונליזם, תעמולה, לקראת היסטוריה "נורמלית" של הרייך השלישי, הדרך הגרמנית המיוחדת (Sonderweg), טוטליטריות, פשיזם, ביו-פוליטיקה, בין "הסבר" לבין "הבנה".
ראיית העולם הנאצית: מרחב, גוף, שפה.
בספר זה מציג נוימן את ראיית העולם הנאצית כפרקטיקה של הגדרת מרחב, גוף ושפה המתאפשרת הודות להגדרת ה"אחר" מרחבי, גופני ולשוני, בראש ובראשונה "היהודי". בספר הוא מנסה להתגבר על הגניאולוגיה ההיסטורית המקובלת המבוססת על נרטיב. במקום נרטיב עלילתי מציג נוימן בצורה סינכרונית את ההתמקמות הגרמנית-הנאצית במרחב, בגוף ובשפה המגדירה בעת ובעונה את ה"אחר" היהודי מבחינה מרחבית כמחוץ לעולם, מבחינה גופנית כגוף-זר, מבחינה לשונית כמי שקולו אינו נשמע.
הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב.
חייל טוב.
ספר פרוזה המתאר את שירותו בצה"ל בתקופת האינתיפדה הראשונה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו.
חייל טוב
ראיית העולם הנאצית – מרחב, גוף, שפה
להיות ברפובליקת ויימאר
תשוקת החלוצים
להיות-בעולם
זמן מעבר
היסטוריות חדשות של הנאציזם
חבורה למחצה