במאה ה-19 רוב הנשים לבשו שחור אפילו שהיה זה יקר ללבוש בגדי אבל מיוחדים בצבע שחור. קרפ היה הבד בו השתמשו לבגדי אבלים. השתמשו גם בקרפ לבן לכומתה על ראש האבלים. כן נעשה שימוש בצמר קשמיר שחור ובצמר מרינו לבגדי אבל. במאה ה-19 אלמנה התאבלה שנתיים וחצי כשבשנה הראשונה ועוד יום אחד האבל היה מלא. בזמן זה הבגד היה שחור ועשוי מקרפ. לאחר השנה הראשונה האלמנה יכלה ללבוש צבעים בהירים יותר עם קישוט קטיפה שחורה או משי שחור כאשר אלו מקשטים את שולי הבגד או נענדים כסרטים וכגדילים. בששת החודשים האחרונים של האבל ניתן ללבוש בגדים רגילים בצבעים של אפור, לבן, סגול, קרם, ורדרד וכל גוני השחור. הכלל חל גם על כובעים: הצבעים הפכו בהירים יותר והרעלה הוסרה לחלוטין בתום האבל. החל משנות ה-80 של המאה ה-19 נהוג היה ללבוש בגדים שחורים ללוויות וגם בגדים כהים.
בתקופה האדוארדית חלה הקלה במנהגים אלו, והקלה ניכרת במלחמת העולם הראשונה ולאחריה שבה כל אחד התאבל על אדם אחד לפחות. ב-1918 כללי האבל שונו ולבישת בגדים שחורים הוגבלה ללוויה ולמשך החודש שאחריה.
הצורך בבגדי אבל שחורים שפרח במאה ה-19 וה-20 גרם לפריחת המסחר בהם בבתי כלבו, שכן לא ניתן היה לחכות לתופרת שתתפור בגדי אבל כשאירע מוות במשפחה. הפונקציה של בגדי אבל הייתה לאותת לסובבים שהאדם באבל, ויש להראות לו חמלה וסימפתיה על האובדן.
כללי הלבוש הללו הופרו במלחמת העולם הראשונה, כאשר התרבה מאוד מספר המתים. עם זאת עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים ללוויה של הנפטר. ניתן לראות גם בגדי אבלים בצבעים אחרים. כך ניתן היה לראות בלוויה של דיאנה הנסיכה מוולס ב-1997 את הנסיך צ'ארלס בחליפה בצבע כחול-צי בלוויה, כיוון שזה היה הצבע האהוב על דיאנה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 פסק המנהג ללבוש בגדי אבל לתקופות ארוכות, ייתכן ובגלל ריבוי החללים במלחמת העולם הראשונה, אם כי קתולים אדוקים עדיין החזיקו במנהג זה. עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים בהלוויה גם במאה ה-20.
לאחר 1950 בבריטניה נשים החלו ללבוש ללוויות גם צבעים כמו כחול-צי, אפור, ירוק בקבוק, סגול וצבעים אחרים כהים.
בתנ"ך.
בתנ"ך מוזכר מנהג לבישת שק לאות אבל. ניתן לציין את אבלו הכבד של יעקב אבינו על יוסף, שהתבטא בקריעת בגדים וביגון קודר "וַיִּקְרַע יַעֲקֹב שִׂמְלֹתָיו וַיָּשֶׂם שַׂק בְּמָתְנָיו וַיִּתְאַבֵּל עַל בְּנוֹ יָמִים רַבִּים".
כמו כן, בספר יחזקאל מופיע איסור על נעילת נעלי עור. כנראה נהגו לנעול נעליים מבד או חומר אחר שאינו עור. המקור לאיסור הוא מהפסוק שנאמר ליחזקאל "וּנְעָלֶיךָ תָּשִׂים בְּרַגְלֶיךָ" מכאן הוסק שלכל העם, שהיו שרויים באותה עת באבלות, היו אסורות הנעליים.
בנוסף האבל אסור ברחיצה, סיכה וכיבוס הבגדים. המקור לכך מהפסוק: " הִתְאַבְּלִי נָא וְלִבְשִׁי נָא בִגְדֵי אֵבֶל וְאַל תָּסוּכִי שֶׁמֶן וְהָיִית כְּאִשָּׁה זֶה יָמִים רַבִּים מִתְאַבֶּלֶת עַל מֵת". מכאן לומדים שיש לקיים דין אבלות בלבישת הבגדים ולא להחליף לבגדים חדשים ומגוהצים. הרחיצה אסורה מכיוון שגם היא בכלל "סיכה" והיא נחשבת כהכנה לסיכה, כמו שנאמר "ורחצת וסכת". כשם שאבל אסור בכיבוס בגדים כך אסור לו ללבוש בגדים לבנים חדשים ומגוהצים.
תכשיטי אבל.
ענידת יהלומים נחשבה מקובלת לאבל, כיוון שהם חסרי צבע. כמו כן הייתה מקובלת אבן הגד, כיוון שהיא שחורה. פנינים נחשבו מקובלות כי הן סימלו דמעות. בתכשיטים ניתן למצוא משכיות שהכילו שערה של הנפטר סגורה במנעול. גם דמות של אישה בוכייה נראתה בתכשיטים. התכשיטים המיוחדים לאות אבל בתקופה הוויקטוריאנית נעשו בדרך כלל ממינרל שחור. השתמשו בשיער הנפטר לתכשיט בדרך כלל לסיכת דש.
רעלה שחורה.
רעלה היא צעיף שקוף המחובר לכובע המסתיר את הפנים. הרעלה באה לסמל ניתוק מהעולם החיצוני.
הרעלה שימשה כאמצעי לאישה להסתיר את יגונה ואת רגשות האבל שלה. אלמנות אמריקאיות, בעיקר עשירות, נהגו ללבוש רעלה בלוויה. בספר מידות אמריקאי נכתב שהרעלה אף מהווה פריט לבוש מפתה. הספר גם טוען שהרעלה מגינה מקשרים חברתיים לא רצויים ומהווה גם פריט אופנתי.
מקור הרעלה מבגדי הנזירות הקתוליות והיא שימשה כמגן מהמציאות וסימלה צניעות וטוהר. הרעלה הייתה שכיחה במאה ה-19 שבה, בתקופה הוויקטוריאנית אלמנות לבשו רעלות בלוויה ובתקופת האבל הרעלה הייתה שכיחה בעיקר בהלוויות של אצולה ועשירים. ניתן לראות זאת גם בציורי אלמנות מתאבלות מהמאה ה-19.
ב-1963 ג'קי קנדי לבשה בלווית בעלה ג'והן קנדי בגדים שחורים שהפכו לאיקון אופנה. היא לבשה חליפה שחורה של הוברט ג'יוונשי ורעלה שחורה שהסתירה את פניה.
כיום ניתן לראות רעלות באופן נדיר בלוויות.
באמנות.
בציור של האנס הולביין מופיעה גברת ג'יין סמול בבגד שחור כבגד של אבל. בגדי האבל השחורים הפכו לבגדי אבל של מעמד הסוחרים. עם זאת, היא חבשה לראשה כומתה לבנה שאף היא אפיינה את הנשים האבלות בצרפת ובבריטניה במאה ה-16.
בציורי פורטרטים של נשים אבלות מהמאה ה-16 וה-17 ניתן לראות בגדים שחורים אך גם בגדים לבנים עם שוליים שחורים. היה יקר לנשים לקנות בגדים שחורים ללוויה ולכן השתמשו בסרטים שחורים כדי לעטר בגדים לבנים.
אנו למדים על הבגדים בלוויות מציורים ומתמונות מתקופות שונות.
למשל, תמונתה של המלכה ויקטוריה מתאבלת תמונה מ-1894 המוצגת במוזיאון לתלבושות בברוקלין.
תערוכה: בגדי אבל.
תערוכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק על בגדי אבל נערכה בסוף 2014 עד תחילת 2015.
התערוכה מציגה בגדי אבל בבריטניה ובארצות הברית מ-1815 עד 1915. בגדים שחורים פשוטים סימלו צניעות, העדר אור, ניתוק מהבלי המציאות.
המתאבלת הידועה ביותר המלכה ויקטוריה לבשה בגד מבד טפטה שחור ומוסלין ממשי שעוטר בתחרה ובבד קרפ שחור.
לא כולם לבשו שחורים. ניתן לראות בתערוכה שמלכות צרפת לבשו לבן לאות אבל.
היו גם שלבשו בגדי אבל אפורים או סגולים כפי שהודגם בתערוכת בגדי אבל שנערכה במוזיאון מטרופוליטן בניו-יורק ב-2014.
הנסיכה אלכסנדרה, בתה של ויקטוריה, לבשה בגדי אבל לאחר מות המלכה ויקטוריה ממשי טהור שקושטו בצבע סגלגל. נשים רבות לבשו בגדי אבל לפי צווי האופנה, אף על פי שבדרך כלל נהוג היה ללבוש בגדים פשוטים.
בגדי האבל ביהדות.
לפני הלוויה נערך טקס "קריעה" בו קורעים במאוזן קריעה בחולצה של האבלים מדרגה ראשונה. זהו סמל לאבל. אין להחליף בגד זה בזמן השבעה (שבעה ימים לאחר הלוויה בו האבלים מפסיקים פעולות יומיומיות ומקבלים אורחים המשתתפים עמם באבלם). בלוויה דתית נהוג שהן גברים והן נשים ילבשו כיסוי ראש.
יש הנוהגים לענוד סרט שחור על חולצתם . בתקופה זו נדרשים האבלים להימנע מרחצה, מסיכה (איפור וקרמים), מתספורת ומגילוח. יש להימנע מהחלפת הבגדים וכביסתם. בתקופת "השבעה" נהוג ללבוש את הבגדים שבהם נעשתה הקריעה בזמן הקבורה, ולא ללבוש בגדים חדשים או בגדים שגוהצו זה עתה. יש אבלים שאינם נשארים באותם בגדים בכל ימי השבעה. בזמן השבעה נהוג לשבת ללא נעליים. בתום השבעה לפני העלייה לקבר מותר להתקלח ולהחליף את בגדי האבלות.
לאחר מכן מתחילה תקופת "השלושים" – שלושים ימים מזמן הקבורה בו האבלים עדיין באבל אך חוזרים לפעילות יומיומית. כמה מהאיסורים נמשכים בתקופה זו כגון, לא ללבוש בגדים חדשים, להסתפר ולהתגלח. אם הורה מת – האבל נמשך שנה. "ביום השנה" לאבל נערכת אזכרה וכן ביום השלושים. האבלים אמורים ללבוש בגדים צנועים לטקסים אלו. אין חובה ללבוש שחורים.
בגדי האבל בתרבויות שונות.
יפן.
המונח היפני לבגדי אבל הוא mofuku 喪服 המונח מתייחס ללבוש מסורתי בלוויות או בטקסי אבל בודהיסטיים. הצבע האדום וצבעים בהירים אינם מקובלים, כי למשל, האדום מסמל אושר בתרבות היפנית. הלבוש המקובל לנשים הוא קימונו שחור הנלבש מעל בגדים תחתוניים לבנים. גם הגברים לובשים קימונו שחור ומכנסיים שחורים או בפסים. לבוש זה מאפיין את המשפחה הקרובה וחברים קרובים מאוד של הנפטר. אנשים אחרים בלוויה לובשים שחורים בסגנון המערבי. הגברים והנשים לובשים גרביים יפניים הנקראות tabi וסנדלים הנקראים zori.
במנהגי האבל, היפנים נשענים על הבודהיזם. כתשעים אחוז מהלוויות היפניות נהוגות על פי הבודהיזם.
שחור הוא הצבע המאפיין בגדי אבלים יפניים. נשים לובשות סארי שחור. יש להימנע מקישוטים ומלמלות בבגד. הבגד צריך לכסות את הברכיים וללא מחשוף. עדיפים שרוולים ארוכים. יש להימנע מתכשיטים פרט לתכשיטי נישואין כגון: טבעת, וכן ניתן לענוד מחרוזת צנועה של פנינים.
הנעליים צריכות להיות שטוחות וסגורות (למשל, יש להימנע מסנדלים). ניתן לגרוב גרביים שחורים וגרבונים שחורים.
הארנק צריך להיות פשוט, בגודל בינוני. השיער צריך להיות מסודר ולא גולש. רצוי להימנע מאיפור והשימוש בשפתון מינימלי. רצוי להימנע מבושם.
גברים יכולים ללבוש חליפה שמרנית, חולצה לבנה ועניבה שחורה. גם אפור כהה מקובל. הנעליים צריכות להיות פשוטות עם שרוכים. התכשיט היחיד המתאים לגבר האבל בלוויה הוא טבעת נישואין.
המשתתפים בלוויה בערב נותנים מעטפה עם כסף לאבלים.
תאילנד.
בתאילנד אלמנות לובשות בגדים בצבע סגול במות בן זוגם. סגול וגם שחור נהוגים בתאילנד. לבישת סגול מחוץ לאבל נחשבת לא רצויה.
הודו - הינדים.
בהודו נהוג ללבוש לבן ללוויה. הוא מסמל תום וטוהר. הבודהיסטים לובשים לבן לאות אבל.
יש שלב לאחר שריפת הגופה הנקרא Teravih הנמשך 30 ימים מיום שריפת הגופה שרצוי לבוש לבן. תקופת האבל נמשכת שנה.
בלוויות הינדו - לבן הוא הצבע התקין לאבלים ולמשפחה המתאבלת. עדיפים בגדים לבנים פשוטים. בעת התפילה יש החולצים נעליים.