הדגש העיקרי של מפלגתו היה להביא את מעמד הפועלים לנאמנות ל"כס המלוכה ולמזבח". שטקר טען שסבלם של הפועלים נבע מתפיסת עולם מטריאליסטית ואתאיסטית, שקרעה את מעמד הפועלים מהערצתם הנכונה לאלוהים ולסדר החברתי שיצר, סדר שבו היונקרים למעלה ואילו הם למטה. מסר זה נדחה על ידי רוב העובדים הגרמניים, שדחו אותו כאינו נוגעים לענייניהם העיקריים.
מעמד הפועלים הגרמני, ככלל, רצה רמה גבוהה יותר של חיים ודמוקרטיה, ולא שיגידו להם שחובתם כנוצרים הוא לקבל את מעמדם הנמוך בחברה. שטקר לעומת זאת האמין כי הפועלים אינם צריכים להילחם על שכר גבוה יותר או על תנאי עבודה טובים יותר באמצעות שביתות, אלא שהם צריכים לבקש במורך לב "מאת כס המלוכה והמזבח" לשפר את תנאי עבודתם ושכרם. מסר זה יחד עם זה הקודם, הגבילו מאוד את כוחו של שטקר בקרב מעמד הפועלים הגרמני.
יחסו ליהודים.
כבר בשנת 1875 החל שטקר לתקוף את היהודים במונחים גזעניים בדרשותיו. כלותרני, התרשם מספרו של מרטין לותר "על היהודים ושקריהם", וכל ימי חייו סבר שהיות האדם נוצרי טוב מחייבת שנאת יהודים.
החל משנת 1879, החל לטפול את כל בעיותיה של גרמניה על המיעוט היהודי. בדרשתו בברלין: "תביעותינו מן היהדות המודרנית", שמסר ב-19 בספטמבר 1879, כדבריו של ההיסטוריון האמריקני ריצ'רד לוי "העמיד את האנטישמיות בגרמניה על המפה". מעמדו כאחד הכמרים האהובים והמכובדים ביותר בכנסייה הלותרנית בגרמניה - הפכה את השנאה ליהודים לדבר מכובד באופן שלא היה כמוהו מעולם.
בנאומו אמר כי היהודים צריכים "לכבד את הגרמנים", ואמר:
נאום זה עורר תשומת לב רבה בקרב הציבור ובקרב התקשורת, שכן ההנחה הייתה ששטקר דיבר בשם הקיסר וילהלם הראשון כאשר הוא הטיל את צרותיה של גרמניה על "ההון היהודי" וה"עיתונות היהודית". שטקר התלונן במיוחד על כך ש-45 אלף יהודים שחיו בברלין היו "מספר גדול מדי", על כך שגרמניה מכניסה לתוכה מהגרים יהודים רבים מדי מרוסיה ומרומניה, וטען שעדיף שמהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ומרומניה "יטבעו בים הפתוח" מאשר שישתקעו בגרמניה.
ב-17 באוקטובר 1879 התלונן חבר הנאמנים של הקהילה היהודית בברלין בפני משרד הפנים הגרמני על כך שיש להשתיק את שטקר מפני שנאומי השנאה שלו מסיתים את האלימות נגד יהודים. ואולם, משרד הפנים הגרמני סירב לבקשה זו.
שטקר היה שונא ישראל נוצרי הרבה יותר מאשר אנטישמי, אף על פי שחסידיו לא תמיד היו עקביים בכך. הקו המודרני במחשבתו התבלט בכך שהתנגד לא ליהודים האורתודוקסים בגרמניה, אלא דווקא לליברלים המחולנים שסימלו בעיניו את חליי העידן המודרני האנטי-נוצרי ואת התמוססות ההבחנות הדתיות בין יהודים לנוצרים; עלייתו של המודרניזם הייתה, כמובן, האיום האמיתי בו נלחם במודע ושלא במודע. שטקר גילה אהדה לאורתודוקסים, והקפיד לציין שהם עם הברית הישנה אף כי שגו כשדחו את ישו; בכמה מדרשותיו, טרח להבהיר שהוא אינו מגנה את "היהודים הצנועים והישרים" אלא רק את הליברלים המתעשרים והמתבוללים: מבחינת שטקר, הסוגיה הייתה דתית לגמרי והוא נעדר יסודות גזעיים של ממש, בניגוד לאנטישמים אחרים כמו היינריך פון טרייצ'קה שהחלו לעלות.
קריאה לאלימות כלפי היהודים.
אף על פי ששטקר לא קרא לאלימות כלפי היהודים במפורש, רמז בדרשותיו שאלימות כלפי היהודים תתאפשר, אם לא יתחילו "להביע כבוד" לגרמנים, שלטענתו אינם עושים זאת. שטקר בנאומיו היה קורא הצהרות שונות שהוצאו מהקשרם מתוך עיתונים סוציאל-דמוקרטים, אמירות כגון: "רבותי, זאת הייתה משאלה לרצח!", או כגון: "זאת היה בקשה לרצח המוני!", בהתכוונותו כמובן ליהודים.
בעוד שהקהל השתלהב, שטקר היה מציג את עמדתו כרגילה: "אל תחשוב שאני מציג את כל זה מתוך שנאה, אני לא שונא אף אחד!". ההיסטוריון האמריקאי ג'פרי טלמן ציין שזה "אירוני מאוד", בהתייחס לכך ששטקר הכניס את תומכיו למצב של זעם.
אף על פי ששטקר היה מונע אך ורק על ידי "אהבה נוצרית", הוא תמיד האשים אנטישמית את היהודים. באחד מנאומיו אמר:
בכל פעם ששטקר הצהיר כי הוא מדבר מתוך "אהבה נוצרית מלאה", הוא היה מאזן זאת על ידי התקפה מילולית אלימה כלפי היהודים. ב-1879 קרא ליהודים "טפילים" ו"עלוקות", וגם: "מרכיב זר בדמנו".
אלפי אנשים השתתפו בדרשותיו, בהן טען: "אם ברצוננו להחלים, אם ברצוננו לדבוק בחוזקה באופי הלאומי הגרמני שלנו, עלינו להיפטר מטיפת הרעל היהודי שבדמנו". בעורמה רבה הוא הפציר ביהודים לגלות "קצת יותר סובלנות" כלפי הנוצרים וכן גם "קצת יותר שוויון".
שטקר לטענתו קבע כי המאבק בין הגרמנים לבין היהודים הוא אחד - "גזע נגד גזע", שכן היהודים הם "אומה בפני עצמה", ללא שום דבר משותף עם הגרמנים, אלא קשורים לקהילות יהודיות אחרות ברחבי העולם כ"מסה אחת של מנצלים".
בנוגע לפתרון המדויק לשאלה היהודית, שטקר היה מעורפל ולא נתן תשובה ברורה דיה. ואולם, באחת מחוברותיו הוא כתב: .
אופרה וינפרי
אופרה גייל וינפרי (באנגלית: Oprah Gail Winfrey; נולדה ב-29 בינואר 1954) היא שחקנית, אשת עסקים ומנחת טלוויזיה אמריקאית. היא הנחתה את תוכנית האירוח הארצית "המופע של אופרה וינפרי" מספטמבר 1986 עד 2011. וינפרי מדורגת כאפרו-אמריקאית העשירה ביותר של המאה ה-20, כאפרו-אמריקאית הפילנתרופית ביותר בכל הזמנים, וכמיליארדרית כהת-העור היחידה במשך שלוש שנים ברציפות. מגזין פורבס, העריך ב-2017 את הונה בכ-3 מיליארד דולר אמריקאי.
ב-2013 עוטרה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
החל מספטמבר 2017 היא משמשת ככתבת מיוחדת בצוות התחקירים של תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "60 דקות".
ביוגרפיה.
וינפרי נולדה במדינת מיסיסיפי, לזוג הורים בני-עשרה עניים ולא נשואים. שמה המקורי הוא עָרְפָּה (על-שם ערפה, גיסתה של רות המואביה), אך בגלל קשיי הגייה נקראה "אוֹפְּרָה", כאשר שמה הפרטי נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה, עם פ' דגושה ושווא (ולא כמו הסוגה המוזיקלית "אופרה"). אופרה נשלחה למשפחות אומנה, שם עברה ממשפחה למשפחה עד שהגיעה לפנימייה משם נזרקה בעקבות מחסור במיטות. בגיל צעיר עברה מספר מקרי אונס. בגיל 14 היא נכנסה להיריון לא רצוי, וילדה תינוק שסבל מבעיות בריאותיות ומת כעבור שבועיים.
בשנת 1972 זכתה בתחרות יופי, "מיס טנסי השחורה".
קריירה.
בשנת 1973, בגיל 19, התקבלה לעבודה כשדרנית חדשות בתחנת טלוויזיה מקומית בנשוויל, טנסי. בשנת 1976 עברה לבולטימור, מרילנד, והגישה את חדשות השעה שש בערב. באוגוסט 1978 החלה להגיש תוכנית אירוח מקומית.
בשנת 1983 עברה לשיקגו, אילינוי, ובשנת 1984 החלה להגיש תוכנית בוקר מקומית. ב-8 בספטמבר 1986 התוכנית שודרה לראשונה בפריסה ארצית, וזכתה להצלחה רבה. התוכנית נקראה "המופע של אופרה וינפרי".
בשנת 1985 שיחקה בסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנת 1989 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "נשים שחורות" ב-ABC, המבוסס על ספרה באותו שם של גלוריה ניילור. כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו מ-1998 של ג'ונתן דמי, "חמדת", על בסיס ספרה של טוני מוריסון. בשנת 2006 דיבבה את גאסי בסרט המצויר "חוות הקסמים", ב-2007 דיבבה בסרט "כוורת בסרט" וב-2009 בסרט "הנסיכה והצפרדע". בשנת 2013 וינפרי שיחקה בסרט "המשרת". בשנת 2014 שיחקה בסרט "סלמה". ב-2018 שיחקה בסרט ב"קמט בזמן".
וינפרי יסדה קרן צדקה שתורמת מיליוני דולרים בכל שנה למטרות שונות. באפריל 2000 יצא לאור הגיליון הראשון של הירחון "או" (O), במימונה ובעריכתה של וינפרי. הירחון נמכר בכ-2.5 מיליון עותקים בכל חודש. וינפרי יסדה את רשת הכבלים לנשים "אוקסיג'ן" והקימה חברת הפקות בשם "הארפו", שמפיקה בין השאר את תוכנית האירוח של ד"ר פיל. במקביל הקימה את מועדון הקוראות של אופרה ווינפרי .
וינפרי תמכה בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. היא הופיעה עמו בכנסים וראיינה אותו בתוכניתה. ב-2013 עוטרה על ידי אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
בישראל, שודרה התוכנית של וינפרי בסטאר וורלד. ב-2007 שודרה תוכניתה של אופרה מדי יום בערוץ 10, וב-2008 בערוצים HOT 3 ו-yes stars 3. ב-2011, שודרה התוכנית בערוצים HOT Family ו-yes stars base.
בנובמבר 2009 בישרה וינפרי כי התוכנית הפופולרית תסיים את דרכה לאחר 25 עונות, וזאת על-רקע כוונתה להתמקד בערוץ כבלים חדש, אותו השיקה יחד עם חברת דיסקברי תקשורת, ב-1 בינואר 2011. במאי 2011 שודרה התוכנית האחרונה שלה.
בשנת 2010 זכתה וינפרי בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
בשנת 2016 החלה לשמש כמפיקה וכשחקנית מן המניין (של עונות ראשונות) בסדרת הדרמה "גרינליף", שמשודרת נכון ל-2022, כבר 5 עונות בערוץ של וינפרי.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בתפקיד ראשי לצד רוז ביירן.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-7 בינואר 2018 הוענקה לה פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
בשנת 2021 אופרה ראיינה את הדוכסית מייגן מרקל ואת בעלה הנסיך הארי.
חינוכית 23
ערוץ 23
סדרת דרמה המשכית
סדרת דרמה המשכית (או להלן: דרמה סדרתית, באנגלית: Serial Drama) הוא נרטיב טלוויזיוני המגדיר סדרת טלוויזיה המסתמכת על עלילה מתמשכת. עלילה זאת מתגלה בצורה הדרגתית, תוך שמירת טבעו של הסיפור חבוי וגילוי האלמנטים שבו פרק אחר פרק, ובכך שומרת על מוטיב המתח בציפייה לקראת הפרק הבא. דרמות סדרתיות עוקבות אחר עלילה מרכזית שמקיפה עונות או אף לעיתים משך הסדרה כולה, מה שמייחד אותן מסדרות טלוויזיה רגילות. בדרך כלל, הפרקים מלווים בקטעי סיכומים בתחילת הפרק עם קליף האנגר בסופו.