הילדה יוצאת עם טראומה קלה ונהגת המכונית היא אמה בהיריון עמה. המסע המדהים הזה אחורה בזמן הופך עבור הצעירה להזדמנות לדיאלוג שמעולם לא התרחש ולרפא שברים שנדמה היה שלא יתאחו.
קדימון הסרט יצא לאינטרנט ב-11 בדצמבר 2019. הסרט יצא לבתי הקולנוע האיטלקיים ב-2 בינואר 2020.
היינץ פיביג
היינץ פיביג (בגרמנית: Heinz Fiebig; 23 במרץ 1897 – 30 במרץ 1964) היה גנרל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פיביג נולד ב-23 במרץ 1897 בזאברזה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-156 (שלזיה ה-3), עמו לחם במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פיביג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1936 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-575, וב-18 במרץ 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-448, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-137, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה. ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-28 בפברואר אוותה שנה הוא עוטר בעיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-12 בספטמבר 1943 הוא מונה לזמן קצר למפקד הדיוויזיה ה-246. באוגוסט 1944 הוא מונה לזמן קצר למפקד הדיוויזיה ה-712, וב-26 בספטמבר הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-84. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף המלחמה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ונפל עם כוחותיו בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה.
בשנת 1947 שוחרר פיביג מהשבי. לאחר שחרורו הוא התגורר בזיזן, שם חי עד מותו ב-30 במרץ 1964.
לזר דה באיף
לזר דה באיף, כונה בלטינית "באיפיוס" (בצרפתית: Lazare de Baïf; 1496 מנואר דה פן, על יד לה פלש - 1547 פריז) היה דיפלומט ומלומד הומניסט, משורר ומתרגם צרפתי. כתב בשפות צרפתית ונאו-לטינית. דה באיף כיהן בימי המלך פרנסואה הראשון כשגריר ממלכת צרפת בוונציה ובחצר קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה.
לזר דה באיף נולד במנואר דה פן (Manoir des Pins) או שאטו דה פן (Château des Pins) בארץ הלואר בצרפת בשנת 1496. הוא היה בנם של האביר ז'אן דה באיף ושל מרגריט שאטנייה דה לה רושפוזה (Chasteignier de la Rocheposay), צאצאית למשפחת אצולה מאנז'ו. היו לו אח, פרנסואה ושתי אחיות - מארת ומדלן.
אחרי לימודי משפטים וספרות בצרפת, בה היה תלמידו של כריסטוף דה לונגיי ("לונגוליוס"), נסע עם מורו לרומא, כדי ללמוד אצל היוונים יאנוס לאסקריס ומרקוס מוסורוס. בשובו התגורר בטירתו בשאטו דה פן ולימד באוניברסיטת אנז'ר. בהשפעת שיטתו של גיום בידה חקר את קורפוס ספרי המשפט של העולם העתיק.
בשנת 1524 שב ככל הנראה לבקר באיטליה בפדובה. בשנת 1525 עבד בשירותו של הקרדינל ז'אן דה לורן והשתתף במלחמת האיכרים הגרמנית באלזס. אחר כך ליווה את הקרדינל בליון והיה ל "פרוטונוטריוס אפוסוטולי".
בשנת 1529 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון כשגריר בוונציה. שם נולד לו בן - ללא נישואים -ככל הנראה מקשר עם אישה ונציאנית, לימים המשורר ז'אן-אנטואן דה באיף, אותו אימץ וגידל. בתקופת שהותו בוונציה התכתב לזר דה באיף עם מלומדים הומניסטים כמו יאקופו סאדולטו, פייטרו במבו ז'רמן דה ברי וארסמוס מרוטרדם. התוודע גם לג'ירולמו אליאנדרו וללזרו בונאמיקו, למד עברית והכיר את הרב אליהו בחור לויטה. בשנת 1540 השתתף באיף בכינוס בהגנאו שניסה לשווא ליצור דו-שיח בין הקתוליים לפרוטסטנטים.
בהמשך, כשגריר בגרמניה הוטל עליו על ידי המלך פרנסואה ליצור בריתות עם כמה מהנסיכים הגרמנים נגד הקיסר קרל החמישי אולם נכשל במשימתו. בשובו לצרפת ב-1532 פעל כיועץ משפטי בפרלמנט של פריז וכן כ- maître des requêtes של המלך, משפטן אחראי על פתרון פניות הציבור אל המלוכה. באותם ימים הקדיש מאמצים רבים בחינוך בנו, אנטואן, בין היתר בעזרת תלמידו, המלומד שארל אטיין ובעזרת המשורר פייר דה רונסאר שהיה חבר ללימודים וחונך של בנו.
בשנת 1540 היה לזר דה באיף אחראי (אב in commendam) על המנזר "נוטר דאם דה לה גרנטייר בלז ארבייה (les Herbiers), בחבל ואנדה, בארץ הלואר. בשנת 1543 התחלף בתפקיד עם בן דודו, פייר שאטנייה דה לה רושפוזה, ועבר להיות במקומו ראש המנזר Saint Sauveur (הגואל הקדוש) בשארו, מחוז ויאן (Charroux), כיום באקיטן החדשה.
בשנת 1536 תרגם לזר דה באיף מיוונית את האלקטרה מאת סופוקלס ואחר כך כתב גרסה מתורגמת של "הקובה" (הקאבי) מאת אוריפידס, תרגם מכתבי פלוטרכוס.
באיף כתב שירים בצרפתית ובשפה הלטינית אלגנטית. לדברי ז'ואשן די בלה השפה הצרפתית התעשרה בזכותו בכמה מילים חשובות. קנה לעצמו שם כפילולוג וכהיסטוריון של המשפט.
זמן קצר אחרי מותו של המלך פרנסואה הראשון, נפטר גם דה באיף בפריז בשנת 1547. בנו המשורר כתב את האפיטף על מצבתו:
ספרים.
תרגומים.
Tragedie de Sophocles intitulée Electra, contenant la vengeance de l'inhumaine et trespiteuse mort d'Agamemnon Roy de Mycene la grand, faicte par sa femme Clytemnestra et son adultere Egistus. Ladicte Tragedie traduicte du grec dudit Sophocles en rythme Francoyse, ligne pour ligne, et vers pour vers. Estienne Roffet, Paris 1537.
La Tragedie d'Euripide, nommee Hecuba: traduict de Grec en rythme Francoise, dediee au Roy. Robert Estienne, Paris 1544.
קישורים חיצוניים.
[וhttps://it.wikisource.org/wiki/Autore:Lazare_de_Baïf ויקיטקסט]
סרגל הכאב של מקגיל
שאלון הכאב של מקגיל, המכונה גם אינדקס מקגיל לכאב, הוא סרגל לדירוג כאב שפותח בשנת 1971, על ידי דוקטור רונלד מלזאק (Melzack) ודוקטור וורן טורגרסון (Torgerson) מאוניברסיטת מקגיל במונטריאול ומשמש ככלי מרכזי למדידת כאב.
היסטוריה.
מלזאק (פסיכולוג קנדי) ועמיתו דוקטור פטריק וול (רופא בריטי), פרסמו ב-1965 את המאמר תאוריית השער, וב-1984 את "מדריך הכאב של וול ומלזאק", שאורכו מעל לאלף עמודים והוא בין הספרים המקיפים ביותר בתחום רפואת כאב.
מלזאק החל לאסוף את תיאורי המטופלים שלו לכאב, במשך שנים.
אופן השימוש.
זהו שאלון לדיווח עצמי המאפשר לאנשים לתאר לרופא את סוג ועוצמת הכאב שהם חווים. למשתמשים מוצגת רשימה של 78 מילים המחולקות ל-20 קבוצות הקשורים לכאב. המשתמשים מסמנים את מידת ההתאמה של המילים המתארות בצורה הטובה ביותר את כאבם (ניתן לסמן מספר תיאורים). בין המילים הללו, ישנם תיאורים שונים המסמנים מרכיבים שונים של כאב, היינו: חושיים (סעיפים 1–10), רגשיים (סעיפים 11–15), הערכה (סעיף 16), ושונות (סעיפים 17–20).
ביקורת רבה הושמעה על סולמות לדירוג כאב ובפרט על סרגל מקגיל, למשל בידי חוקר המוח סטיבן מקמהון, מארגון "London Pain Consortium" שמעודד מחקר בתחום הכאב. לטענת מקמהון, כאב אינו תופעה חד-ממדית וההשלכות שלו רחבות יותר: עד כמה הוא מאיים, כמה הוא מטריד רגשית, ואיך הוא משפיע על היכולת להתרכז. השאלון גם אינו המתאים ביותר לתיאור כאב כרוני . בנוסף, השאלון הוא סובייקטיבי ומושפע מחוויות האדם, כך למשל אנשים שנפצעו באופן חמור, משנים את הגדרתם לקצוות הסרגל ובייחוד לקצה העליון.
השפעה.
גרסה מודרנית יותר של השאלון היא Pain Quality Assessment Scale, שבה מציינים המטופלים בסרגל 1 עד 10, עד כמה הכאב "חזק", "חד", "חם", "קהה" וכו'.
הוגו סטריני
הוגו סטריני (במקור שטרן, בהונגרית: Szterényi Hugó; לנדיאלטוטי 7 בדצמבר 1857 – בודפשט, 27 במרץ 1909) היה דוקטור לפילוסופיה הונגרי-יהודי, מינרלוג, סופר במדעי הטבע, מורה בקולג'. הוא אחיו הגדול של יוז'ף סטריני הפוליטיקאי.
ביוגרפיה.
סטריני נולד במרכז טרנסדנוביה (מערב הונגריה) בכפר קטן קרוב לאגם בלטון, האגם הגדול באירופה. אביו, אלברט שטרן קיבל משרת רב ראשי באויפשט (אז יישוב מצפון לעיר פשט, היום רובע 4, חלק מבודפשט), אמו הייתה יוליה פאסל. הוא סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט וגם את לימודיו באוניברסיטה שם. בשנים 1880–1884 עבד לצד פרופסור יוז'ף סבו במחקרי מינרלוגיה. בשנת 1881 השלים את הבחינות להוראת מדעי הטבע והכימיה. בשנים 85–1884 הוא היה מורה בית ספר הריאלי בעיר קצ'קמט; הוא לימד לאחר מכן במשך שלוש שנים בתיכון בארד ובמשך שנתיים בבית הספר התיכון בסקשפהרוואר. בשנת 1891 קיבל משרה בבודפשט בגימנסיה הראשית של רובע 7. הוא נסע הרבה לחו"ל כדי ללמוד במוזיאוני הטבע, כמו גם להכיר גם את תנאי הלימוד בבתי הספר התיכוניים בכלל.
קריירה.
סטריני כתב מספר מאמרים במינרלוגיה, דידקטיקה ופדגוגיה, כולל בכתב העת למדעי הטבע בהונגריה (כמה המאמרים בשנים 1880–1899) וכן ב"כתב העת בתמונות למשפחה" על ערכם של קרני השמש (1885-86). לספר השנה של אגודת פרנץ קלציי (1886-87), לעלון בית הספר התיכון בארד (1888) (מה התלמיד צריך לבחון בטבע?), למגזין המקצועי "הכלכלה הלאומית ההונגרית" (בעניין סוגיית הנפט וכו'); הוא היה העורך הראשי של החלק המינרלוגי של לקסיקון פאלאס הגדול וחיבר בו ערכים רבים; הוא היה גם עיתונאי ועמית של היומון פשטי הירלאפ (Pesti Hírlap), כלומר חדשות פשט.
עבודותיו.
הם בנושא: בוטניקה, זואולוגיה, כימיה, מדעי הטבע, מינרלוגיה, גבישים, אלקטרוכימיה ועוד.
ראו גם.
בתרגום לעברית (לפי הסדר):
לה לונה נרה