ב-1995 העלה מופע של שירים מאת המשורר והזמר הרוסי ולדימיר ויסוצקי בתרגומו של ייני. ב-2003 יצא התקליט "חדש וישן - סדרת מבראשית" הכולל את שירי אלבומו הראשון ואוסף משיריו הידועים.
חיים אישיים.
ייני נישא ב-1959 לשחקנית זמירה עילם. כשנה לאחר גירושיהם, נישא ב-1963 לבמאית נעמי פולני, ולזוג נולדו בן ובת, השחקן והזמר יותם ייני (1964) שהופיע עמו בהרכב האיחוד של התרנגולים ואיה (1968) אחות במקצועה. שניהם חזרו בתשובה בהתבגרותם. יותם ייני היה חבר בלהקת "התרנגולים 2000" שחידשה את שירי התרנגולים והופיע לצד אביו בהצגות בתיאטרון חיפה. ייני ופולני התגרשו ב-1970. מאוחר יותר בת זוגו הייתה אביבה אורשלום וכאמור, הוא נסע בעקבותיה לצרפת. הקשר ביניהם הסתיים באמצע שנות השמונים.
אחרי חזרתו ארצה הכיר ייני את אחייניתה של פולני, רותי, שהפכה לבת זוגו לחיים, לשניים נולד בן, הכדורגלן וקפטן נבחרת ישראל, שרן ייני (1986).
ייני נפטר ב-2 בינואר 2021, בגיל 84. נטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, שני בנים ובת.
איברהם לינקולן
סלאוויטא
סלאוויטא (אוקראינית: Славута; פולנית Slawuta) היא עיירה במחוז חמלניצקי באוקראינה, המרכז המנהלי של מחוז סלאוויטא. בשנת 2001 חיו בעיר מעל 34,000 תושבים.
העיירה הייתה מקום מושבם של נסיכי סנגושקו (Sanguszko).
יהודי סלאוויטא.
בעיירה חיו יהודים מתחילת המאה ה-18, ובשנת 1765 נרשמו בסלאוויטה 246 יהודים משלמי מס גולגולת. העיירה נתפרסמה בקרב היהודים בשל דפוס סלאוויטא העברי, שנוסד (בשנת 1792) ונוהל בידי הרב משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ ובניו.
ב-1847 נמנו בסלאוויטה 1,658 יהודים, וב-1897 נמנו בה 4,900 יהודים, שהיוו 57% מכלל תושבי היישוב. בשנת 1926, עת ישבו בעיירה כ-4,700 יהודים (45% מכלל התושבים), חיסלו הסובייטים את מוסדות הקהילה.
בשואה.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941. כעבור כחודש רצחו שוטרים גרמנים 322 מיהודי העיירה, וב-30 באוגוסט 1941 רצחו בה כ-1,000 יהודים נוספים.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה הנותרים ויהודים נוספים מהסביבה בגטו שהוקם ביישוב, בו חויבו בענידת סרט זרוע ובביצוע עבודות כפייה. בשל הרעב, הצפיפות והמחלות בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-26 ביוני 1942 נערכה בגטו אקציה המונית, בה נורו למוות בסמוך לעיירה כ-5,000 יהודים. יתר היהודים בעלי המקצוע שהושארו בגטו נרצחו ב-10 בספטמבר 1942.
בסמוך לעיירה הוקם בעת הכיבוש הגרמני מחנה עבודה, אליו הועברו יהודי אניפולי וסביבתה. רוב היהודים הללו נרצחו בשואה בשלבים שונים.
לאחר השואה שימש כרב ליהודים המעטים ששבו לעיירה רבי יצחק גדליה ליברזון, מצאצאי רב ליבר מברדיצ'ב. הוא שימש כרב, שוחט ומוהל לכל יישובי הסביבה. לאחר פטירתו בשנת 1982, עמדו בנותיו בראשות הקהילה.
עמוס (סדרת לוויינים)
עמוס (מאנגלית: Affordable Modular Optimized Satellite AMOS) הוא שמה של סדרת לווייני תקשורת אזרחיים, המתופעלים על ידי חברת חלל תקשורת. הלוויינים הראשונים בסדרה נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל. עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר כעמוס 5, ועמוס 7, שמתופעלים על ידי חלל תקשורת וחלקם תוכננו על ידה כעמוס 17.
היסטוריה.
פרויקט לווייני עמוס החל בשנת 1981 ביוזמת מאיר עמית (לשעבר ראש המוסד ושר התקשורת), חזי כרמל וז'אן פרידמן (איש עסקים צרפתי-ישראלי). השלושה הקימו את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית. בספרו האוטוביוגרפי "ראש בראש", כתב עמית שתחילה ביקשו לעניין את חברת פרצ'יילד האמריקאית בפרויקט (החברה בנתה בשנות ה-70 את לוויין התקשורת ). בשיחות עם הנהלת החברה התברר כי יש לשריין תחילה את המקום בשמיים (slot בשפה המקצועית), באמצעות איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, אך באותן שנים רק ממשלות ולא חברות פרטיות, יכולו לשריין מקום בחלל. לכן עמית וכרמל פנו לשר התקשורת, מרדכי ציפורי, וקיבלו אישור של ממשלת ישראל לפעול בשמה. חברת פרצ'יילד לבסוף לא הייתה מעוניינת להשתתף בפרויקט והם שכרו את שירותיה של התעשייה האווירית לתכנון וייצור של לווייני התקשורת. ב-1983 חתמו על הסכם עם מדינת ישראל על פיו הלוויינים יהיו בבעלות משרד התקשורת, והחברה הכללית לשירותי לוויין תספק את שירותי התקשורת באמצעות חברת "בזק" בישראל וללקוחות זרים. הפרויקט הושק רשמית בנובמבר 1984, בשם AMS - Affordable Modular Satellite. היוזמה לפרויקט הייתה גם כתגובה לפרויקט "לוויין התקשורת הערבי" - Arabsat, יוזמה של הליגה הערבית שהושקה ב-1976 .
פיתוח הלוויין נמשך מספר שנים במפעל מב"ת של התעשייה האווירית, במקביל לפיתוח לווייני הצילום מסדרת אופק. ב־19 בספטמבר 1988, שוגר לוויין הניסוי אופק-1 והוכרז ששיגור עמוס-1 מתוכנן לשנת 1992 על ידי טיל אריאן של סוכנות החלל האירופית. באוקטובר 1988, הודיע שר התקשורת גד יעקובי שכ-400 מיליון דולר הושקעו עד אז בפרויקט. ביוני 1989 אישרו שר האוצר שמעון פרס ושר הביטחון יצחק רבין מתן ערבות ממשלתית לפרויקט, שכלל ערבות לביקושים מקומיים של חברת "בזק", ערוץ שתיים וחברות הטלוויזיה בכבלים בסך 10 מיליון דולר, וערבות לרכישת שירותים על ידי התעשייה האווירית בסך 5 מיליון דולר. חברות זרות שהיו שותפות בפרויקט התחייבו לתמוך בו בסך של 8.5 מיליון דולר. במקביל הודיעה מערכת הביטחון שהלוויין אינו מתאים לצורכי צה"ל והיא לא תשתתף בפרויקט. ביוני 1989 הוצג לראשונה פרויקט הלוויינים של התעשייה האווירית בסלון האווירי בפריז. ביוני 1989 נוסדה גם חברת "חלל תקשורת", כדי לשווק את שירותי התקשורת של הלוויין, ולספק שירות ללקוחותיו. בעלי המניות בחברה באותה עת היו התעשייה האווירית, "החברה הכללית לשירותי לוויין", חברת גילת תקשורת ושותפים נוספים.
בנובמבר 1992, לנוכח קשיים בגיוס ההון למימון המשך פיתוח פרויקט "עמוס" (שעל פי ההערכות באותה עת הסתכם בכ-164 מיליון דולר), החליט דירקטוריון התעשייה האווירית לבטלו, אם משרד האוצר לא יבוא לעזרתה. בינואר 1993 קיבל האוצר את דרישות התעשייה האווירית, ביניהן מתן ערבות מדינה בסך 100 מיליון דולר לגיוס הון למימון הפרויקט. בספטמבר 1993 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם ממשלת ישראל בדבר חכירת 3 משיבים מתוך 7 שבלוויין (משיב, פיסת החומרה בלוויין, הכוללת 2 מקטעי חלל, אשר קולטת את השידור מהקרקע ומחזירה אותו לשידור בבתי המשתמשים). תקופת החכירה נקבעה ל-10 שנים בסכום כולל של 150 מיליון דולר.
שיגורו של "עמוס 1" נערך במאי 1996, בפיגור של כמעט שנה וחצי מהמתוכנן. באוקטובר 1999 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על הפרויקט שקבע כי שיגור "עמוס 1" היה הישג טכנולוגי, אך כישלון כלכלי. עלות הפרויקט הסתכמה במאות מיליוני דולרים, חריגה של 70% מהתקציב שאישר דירקטוריון התעשייה האווירית בפברואר 1991. מנתוני התעשייה האווירית, שפורסמו במרץ 1998, עלה כי ההפסד הצפוי במשך שנות הפרויקט מגיע לעשרות מיליוני דולרים, לעומת תחזיות לרווח של לפחות 115 מיליון דולר, שהוצגו למדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר בשנת 1991. עם זאת, לאחר שהחל לפעול בהצלחה, חתמה חברת "חלל תקשורת" תוך חודשים ספורים על חוזים להשכרת שירותים מהלוויין עם לקוחות זרים מחוץ לישראל, בין השאר עם רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO ששכרה חצי משיב באלומה האירופאית של הלוויין. לקוחות אירופאיים נוספים שאיתם חתמה על חוזים כללו את חברת "אנטנה הונגריה", ערוץ ATV הפולני, ערוצי 7-ABC ו-19-TV מרומניה, וחברת SPACEWAY מגרמניה.
לאחר הצלחת שיגורו של "עמוס 1" והשכרת כל הקבילות שלו, המשיך הפרויקט לפעול על בסיסי כלכלי במימון השוק הפרטי, בהובלת חברת "חלל תקשורת". החברה חתמה על הסכם עם התעשייה האווירית לרכישת הלוויין "עמוס 2" תמורת כ-130 מיליון דולר ("עמוס 1" היה בבעלות התעשייה האווירית ולחברת "חלל תקשורת" היה רק זיכיון לשיווק שירותיו). העלות הכוללת של רכישת הלוויין והשיגור לחלל, לרבות רכישת פוליסת ביטוח, שיווק, הנהלה והוצאות ריבית, הייתה צפויה להסתכם ב-150 מיליון דולר. לצורך כך גייסה כ-55 מיליון דולר בהנפקת מניות ואיגרות חוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בנוסף לקחה הלוואה בנקאית בסך 95 מיליון דולר, והון עצמי של כ-4 מיליון דולר. על פי התוכנית העסקית, שהציגה בעת ההנפקה סך פוטנציאל ההכנסות השנתי של "עמוס 2" עמד על עד כ-44 מיליון דולר. ובמשך תקופת חייו היה צפוי עמוס 2 להניב 300 מיליון דולר הכנסות מובטחות. הלקוחה העיקרית של הלוויין הייתה חברת YES, שהתחייבה מראש לשכור את שירותי תקשורת בסך 208 מיליון דולר למשך 11 שנים.
בינואר 2002 הודיעה התעשייה האווירית על עסקת ענק לאספקת 10 לווייני תקשורת מסוג "עמוס" לרפובליקה העממית של סין בעלות של כמיליארד דולר.
לווייני עמוס.
עמוס 1.
עמוס 1 הוא לוויין התקשורת הישראלי שפותח על ידי התעשייה האווירית, וכלל תתי-מערכות של החברות DASA הגרמנית ו־Alcatel Espace הצרפתית. שוגר ב־16 במאי 1996. הוא נמכר לחברת אינטלסאט בשנת 2009 ויצא מכלל שימוש.
שימש בין השאר, לשירות טלוויזיה ישירות לבתים (DTH/DBS) על ידי חברת yes ואחרים בארץ, על ידי HBO וחברות נוספות באירופה. חלל תקשורת הצליחה במהירות למלא את כל יכולת השידור של עמוס 1 ואף צברה בקשות נוספות, אי לכך החליטה החברה להרחיב את פעילותה ולשם כך יזמה את עמוס 2, שכיום נמצא בבעלותה המלאה.
עמוס 2.