הפיתגוראים תפסו את הנפש האנושית כאל (דימון) שנפל ונכלא בגוף, ולאחר כמה גלגולים בגוף, עתיד להשתחרר מעול הלידות. הנפש היא נצחית ובת אלמוות וחשוב לעסוק בהטהרותה יותר מלעסוק בגוף. מתוך תפיסתם הדואליסטית סברו כי תכלית החיים היא טיפוח הנפש ועל ידי כך לשחררה מכבלי הגוף. מטרה זו ניתנת להשגה על ידי עיסוק במוזיקה ובעיון פילוסופי המזככים את הנפש. בכך דומה הפילוסופיה הפיתגוראית למסורת הדתית הדיוניסית הסבורה כי יש בכוחה של הפעולה הנכונה להתגבר על המוות ולהגיע להישארות הנפש, אלא שבמקום אמצעים פולחניים דגלו הפיתגוראים בהתבוננות בתשתית המתמטית של היקום.
את כתבי ותגליות הפיתגוראים הם יחסו לפיתגורס, מייסדם, אבל יש המשערים מכתביהם נתחברו למעשה בתקופה מאוחרת יותר.
בין הפיתגוראים היו זרמים שהתמקדו יותר בעיסוק במתמטיקה ובפן המדעי וזרמים שהתמקדו יותר בפן הטקסי-פולחני של התנועה.
הנאו-פיתגוראים.
במאות הראשונה והשנייה לספירה, לאחר שהאסכולה הפיתגוראית המקורית כבר חדלה מלהתקיים, החלו להתפתח, בעיקר באלכסנדריה, זרמים נאו-פיתגוראים, שביקשו לחדש את מנהגי האסכולה. אנשי האסכולה הנאו-פיתגוראית חיו בחבורות סגורות, ועסקו במסורת הפיתגוראית, בעיקר בצדדיה הלא רציונליים - ראיית המספרים כסמלים וכדומה. הם עסקו בספקולציות יותר מאשר בשיטה מסודרת, והושפעו מאוד מתפיסות מזרחיות שונות. הם האדירו ביותר את דמותו של פיתגורס רבם, ורוב המידע שיש בידינו על חייו מגיע מידיהם.
השפעת האסכולה הפיתגוראית ניכרת במיוחד בפילוסופיה של ימי הביניים אך רשמיה קיימים גם במחשבה של העת החדשה (אצל הוגים דוגמת ניטשה).
הפיתגוראים
הפילוסופים הפלורליסטים
הפילוסופים האטומיסטים
נאופלאטוניזם
נאופלטוניזם הוא מונח מודרני לאסכולה פילוסופית דתית ומיסטית שהתגבשה במאה ה-3 לספירה. המונח הוטבע על ידי תומאס טיילור בתרגומו לשש האנאדות של פלוטינוס. הסיבה שהוגים אלה נקראו נאופלטונים, למרות שהם כינו את עצמם אפלטוניים, היא המחשבה לפיה הפילוסופיה של הוגים אלה שונה באופן מהותי מהפילוסופיה של אפלטון.
הנאופלטוניות יצרה סינתזה בין מגוון אסכולות פילוסופיות, בהן האסכולה הפיתגוראית, האסכולה הסטואית והפילוסופיה של אפלטון. כמו כן, היא קלטה לתוכה אמונות, פולחנים ומנהגים מהפוליתאיזם היווני והמזרחי, כולל אלכימיה ומאגיה.
פלוטינוס נחשב כאביו של הנאופלטוניזם משום שהיה הראשון שניסח בצורה בהירה ונרחבת תורה זו. קדמו לו הפילוסופים מאסכולות הביניים שהכינו את הקרקע לעליית האסכולה הנאופלטונית. מבין האסכולות הנאופלוטיניות המאוחרות, הבולטת ביותר הייתה האסכולה האתונאית שהייתה למעשה האקדמיה האפלטונית שהפכה לפלוטינית. בניגוד לאסכולה האלכסנדרונית, שחלק מאנשיה קיבלו על עצמם את הנצרות, אסכולה זו נשארה אחד מהמבצרים האחרונים של הפוליתאיזם עד לסופה.
המטאפיזיקה הנאו-אפלטונית.
המטאפיזיקה הנאופלטונית (היפוסטזות) מבוססת על שלוש ישויות: ה'אחד העליון', השכל והנפש. כל ישות נגזרת מהיישויות הקודמות לה. עם זאת, הקשר בין הישויות אינו קשר זמני של סיבה ותוצאה אלא קשר של תלות: פרט ל'אחד', שקיומו לא תלוי באף ישות, הקיום של כל ישות תלוי בישות גבוהה ממנה.
ה'אחד' הוא הסיבה הראשונית לכל מה שנמצא ביקום. לפי פלוטינוס, ה'אחד' מתחייב מהאקסיומה הפרה-סוקרטית, לפיה דברים מורכבים נגזרים מדברים פשוטים יותר. מכאן שהמקור לתופעות מורכבות שונה מהתופעות עצמן (אחרת היה מורכב כמותן). אמנם ייתכן, כי המקור לתופעות הנקלטות בחושים יהיה מורכב ברמה כלשהי, אך שוב, לפי האקסיומה הפרה סוקרטית, קיים מקור פשוט יותר שממנו הוא נגזר. אם נחזור אחורה בשרשרת הגזירות, נגיע לסיבה הראשונית, דהיינו ל'אחד', שהיא שיא הפשטות.
היישות הראשונה שנגזרת מה'אחד' היא האינטלקט. ישות זו מזוהה עם עולם האידאות האפלטוני, אשר בו קיימות כל הצורות שמהן נגזרות הישויות בעולם הנתפס על ידי החושים. לפי פלוטינוס, התפקיד של האינטלקט הוא להבחין בין הצורות, אשר קיימות באופן לא מובחן ב'אחד'.
מתוך האינטלקט נובעות הנשמות, שהן ייצוגים של הצורות הקיימות באינטלקט. הנשמות שואפות לחזור לאחד דרך האינטלקט. עם זאת תהליך הנביעה לא נפסק בנשמות, אלא ממשיך לחומר שהוא חסר צורה. בשלב זה מסתיים תהליך הנביעה שהתחיל ב'אחד', באופן דומה לאור שהולך ומתמעט ככל שאנחנו מתרחקים מן המקור.
פלוטינוס מזהה את החומר עם הרוע. עם זאת, כדי לשמור על המסגרת המוניסטית הוא מסביר את החומר כאי-טוב. כלומר, קיומו של הרוע מותנה בקיומו של הטוב.
נאופלטוניזם נוצרי.
למרות המגמות האנטי־נוצריות של נאופלטוניסטים רבים, דוגמת פורפיריוס, מקרוביוס וסימאכוס, הייתה לפילוסופיה הנאופלטונית השפעה רבה על הוגי הדעות הנוצריים בימי הביניים.
גאוגרפיה של יפן
יפן היא מדינת איים במזרח אסיה השוכנת במערבו של האוקיינוס השקט. הארכיפלג היפני כולל יותר מ-3,000 איים, אך רק כמה מאות מהם מיושבים, ומתוכם ארבעה הם האיים המרכזיים: הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו. זוהי מדינה הררית ומיוערת, שמרבית אוכלוסייתה מתגוררת למרגלות ההרים ולאורך החופים, דבר המעצים את צפיפות האוכלוסין באזורים המיושבים. האקלים השורר במדינה הוא ממוזג ומשתנה בין חבלי הארץ שבה. יפן נמצאת באזור בעל פעילות סייסמית גבוהה, ולעיתים תכופות מתרחשות בה רעידות אדמה והתפרצויות געשיות. בירת יפן, טוקיו, היא המטרופולין המאוכלסת ביותר בעולם.
גבולות.
יפן היא מדינת איים, וככזו היא אינה גובלת במדינות אחרות. עם המדינות הסמוכות ליפן נכללות רוסיה, שמרחק האי סחלין שבתחומה מהאי הוקאידו הוא כ-40 ק"מ, קוריאה הדרומית, הרחוקה כ-50 ק"מ מהאי צושימה והרפובליקה הסינית שרחוקה כ-110 ק"מ מהנקודה המערבית ביותר של יפן – האי יונאגוני. איי יפן, הגם שחלקם קטנים מאוד, משתרעים על פני חלקים נרחבים באוקיינוס השקט. דוגמה לכך היא איי בונין המרוחקים כ-1,000 ק"מ מטוקיו הבירה והאטול מינאמיטורישימה המרוחק עוד כ-1,300 ק"מ מהם. להלן טבלה עם נקודות הקצה מבחינה גאוגרפית:
שטחים במחלוקת.
יפן טוענת לריבונות על האיים הקוריליים הדרומיים: איטורופ, קונשיר, שיקוטן ואיי הבומיי, אשר נמצאים כיום בשליטת רוסיה. ברקע הסכסוך הטריטוריאלי על איים אלה, הנקראים בפי היפנים "השטחים הצפוניים", עומדים מספר הסכמים שחתמו ביניהן האימפריה היפנית והאימפריה הרוסית. הראשון שבהם היה חוזה שימודה משנת 1855, שקבע את הגבול בין יפן לרוסיה במצר פריס שבין האי איטורופ לאי אורופ והניח בשליטת יפן את ארבעת האיים. עשרים שנה לאחר מכן נחתם בין האימפריות חוזה נוסף, חוזה סנקט פטרבורג, שבו ויתרה יפן על האי סחלין תמורת שליטה בכל האיים הקוריליים עד לחצי האי קמצ'טקה. הסכם פורטסמות', שסיים את מלחמת רוסיה–יפן, העניק ליפנים את חלקו הדרומי של האי סחלין. במבצע סערת אוגוסט, עם תום מלחמת העולם השנייה, נכבשו האיים הקוריליים על ידי ברית המועצות והיו בשליטתה עד להתפרקותה, אז עברו לשליטת רוסיה. חוזה סן פרנסיסקו שנחתם בין יפן לבעלות הברית קובע כי על יפן לוותר על הדרישה לריבונות באיים הקוריליים, אולם העמדה היפנית גורסת שאיים אלה אינם חלק מהאיים הקוריליים, ולכן חוזה זה לא חל עליהם.
יפן טוענת לריבונות גם על סלעי ליאנקור, או כפי שנקראים ביפן, טקשימה, אשר בשליטת קוריאה הדרומית. יפן כבשה סלעים אלה בשנת 1910, אך בחוזה סן פרנסיסקו הם לא צוינו במפורש כשטחים שעל יפן לוותר עליהם. בתום הכיבוש האמריקאי של יפן שורטט קו הגבול הימי בין יפן לקוריאה בידי הכוחות האמריקאיים ממזרח לסלעים, והדבר הותיר אותם בשליטה קוריאנית. כמו כן, יפן מחזיקה באיי סנקאקו, שלריבונות עליהם טוענות הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה הסינית (טאיוואן). הן האיים הקוריליים הדרומיים, הן סלעי ליאנקור והן איי סנקאקו מאופיינים בעושרם בדגה ובעתודות נפט וגז פוטנציאליות, והריבונות עליהם מרחיבה את האזור הכלכלי הבלעדי, שמאפשר את ניצולם של משאבים טבעיים אלה.
פני השטח.
שטחה הכולל של יפן משתרע על פני 377,923 קמ"ר, מתוכם 374,834 קמ"ר (99.2%) הם שטחי יבשה ו-3,091 קמ"ר (0.8%) הם שטחי מקורות מים. איי יפן הם למעשה פסגות של רכסי הרים שהתרוממו מעבר למדף היבשתי של מזרח אסיה, ורוב שטחם הוא הררי, אולם מרבית האוכלוסייה מתרכזת במישורים לאורך החופים ובאגנים בין ההרים.
האיים.
ישנם ארבעה איים מרכזיים בארכיפלג היפני. איים אלה, המכונים גם "איי הבית", הם (מצפון לדרום): הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו. בנוסף, ישנן שתי קבוצות איים גדולות בארכיפלג היפני: איי ריוקיו, שנמצאים מדרום לקיושו ומשתרעים כמעט עד גבולות טאיוואן, ואיי בונין, הנמצאים כמה מאות קילומטרים מחופיו הדרום-מזרחיים של האי הונשו.
הוקאידו הוא האי הצפוני ביותר בארכיפלג היפני והשני בגודלו. זהו אי הררי ומיוער, בעל אדמה חקלאית פורייה, המהווה את עיקר שטחי המרעה במדינה, ובו נמצא אחד המישורים הגדולים ביותר של אדמת סחף ביפן, מישור אישיקארי. הוקאידו מהווה מחוז בפני עצמו, והערים הראשיות בו הן סאפורו, בירת האי, אסהיקאווה במרכזו והקודאטה בקצהו הדרומי.