לאחר המלחמה קיבל הורן את תואר האצולה ברון הורן הראשון, ובשנת 1919 מונה למפקד הפיקוד המזרחי. בשנת 1923 פרש הורן מהצבא, ומונה לקולונל הכבוד של רגימנט חי"ר הקל של הרמה.
ב-14 באוגוסט 1929 מת הורן במפתיע בביתו שבוויק, ומכיוון שהיו לו רק בנות בוטל תואר האצולה שלו.
קנדים
טינה טרסטניאק
טינה טרסטניאק (בסלובנית: Tina Trstenjak; נולדה ב-24 באוגוסט 1990) היא ג'ודוקא סלובנית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג. טרסטניאק היא האלופה האולימפית מריו דה ז'ניירו 2016, סגנית האלופה האולימפית מטוקיו 2020 ואלופת עולם (2015).
ביוגרפיה.
טרסטניאק נולדה בצליה, והחלה להתאמן בג'ודו בגיל צעיר. בגיל 16 הייתה סגנית אלופת סלובניה במשקל עד 57 ק"ג, ובאותה שנה (2006) החלה להשתתף גם בתחרויות בינלאומיות. בין היתר, סיימה במקום השביעי באליפות אירופה לקדטים שנערכה במישקולץ. בשנת 2008 זכתה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבנגקוק. ב-2009 זכתה לראשונה באליפות סלובניה וכן זכתה במדליית ארד במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה ובמדליית ארד נוספת באליפות העולם עד גיל 20, שנערכה באותה שנה בפריז.
בשנת 2011 עברה טרסטניאק להתחרות בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באיסטנבול סיימה במקום השביעי, ובאליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ב-2012 בפראג זכתה במדליית ארד. בשנת 2013 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בבודפשט וסיימה במקום החמישי באליפות העולם בריו דה ז'ניירו. באליפות אירופה שנערכה ב-2014 במונפלייה שיפרה את הישגה וזכתה במדליית כסף, וגם באליפות העולם בצ'ליאבינסק רשמה התקדמות, וזכתה במדליית ארד.
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו ב-2015, ושימשו כאליפות אירופה, זכתה טרסטניאק במדליית הכסף. מאז, זכתה בכל התארים הגדולים: בהמשך השנה זכתה באליפות העולם שנערכה באסטנה, ב-2016 זכתה באליפות אירופה שנערכה בקאזאן, וכן הוכתרה לאלופה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו. בשנת 2017 היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם ובמדליית זהב באליפות אירופה. בשנת 2018 היא זכתה במדליית ארד באליפות העולם ובמדליית כסף באליפות אירופה שנערכה בתל אביב.
באולימפיאדת טוקיו 2020 אשר נערכה בשנת 2021, זכתה טרסטניאק במדליית הכסף לאחר שבגמר הפסידה לקלריס אגבניינו, אותה ניצחה בגמר האולימפי הקודם בריו 2016. עוד בשנת 2021, היא זכתה בפעם השלישית בקריירה בתואר האירופי באליפות שנערכה בליסבון ובמדליית זהב מגראנד סלאם תל אביב.
קלקרידיים
קלקרידיים (שם מדעי: Calcariidae) היא משפחה של ציפור שיר החיים באזור הארקטי ומקורבים למשפחת הגיבתוניים. משפחה זו לא מוסכמת על כל החוקרים וחלקם מכלילים אותה במשפחת הגיבתוניים. במשפחה 3 סוגים ובהם 6 מינים.
בני המשפחה הם עופות קטנים החיים רק באזורי ערבות קרירות ובטונדרה של אמריקה הצפונית וצפון אירואסיה. הם חיים גם באזורי מרעה, יערות, הרים ואפילו בחופים. חלקם נודדים בחורף דרומה.
הם קטנים מאוד, בערך במשקל 20–42 גרם ובעלי צבעים חומים, צהובים, שחורים, לבנים ואפורים. אחרים דווקא מוסווים ובעלי צבעי לבן-שחור ובקיץ משתנה צבעם לחום בהיר. תזונתם העיקרית היא על חרקים ועל זרעים.
הקלקרידיים הם קרובי הגיבתונים וקרובים גם למשפחות סבכי העולם החדש, קרדינליים (Cardinalidae) וטנגריים.
ליטווינסקי
פרייע ארבעטער שטימע
פרייע ארבעטער שטימע (פֿרייע אַרבעטער שטימע) (יידיש: קול הפועל החופשי) (1890–1977) היה כתב העת האנרכיסטי הוותיק ביותר ביידיש. הוא נוסד, בתחילה, כמקבילה אמריקאית לעיתון "ארבעטער פריינד" (חברו של הפועל), שיצא בלונדון על ידי רודולף רוקר.
כתב העת החל לצאת ב-1890 והמשיך בעריכתו של שאול ינובסקי עד 1923. במשך זמן מסוים ערך את העיתון מרק מרצ'ני (Mark Mratchny), אנרכיסט גולה מאוקראינה ועורכו לשעבר של העיתון Nabat (האזעקה) – ביטאון פדרציית Nabat בזמן בו היה הסכם שלום בין מאכנוביסטים והבולשביסטים. העיתון יצא במשך 87 שנים עד שהוא נאלץ להיסגר ב- 1977 בשל התמעטותם והזדקנותם של קוראי יידיש ואנרכיסטים בארצות הברית. עורכו האחרון היה ארנה תורן (Ahrne Thorne).
העיתון היה ידוע גם בכך שהדפיס את שירתם של די יונגע. קבוצת משוררים ביידיש שפעלה בשנות העשרה ושנות העשרים.
סיפורו של העיתון הונצח בסרט דוקומנטרי על ידי סטיב פישלר ויואל זוכר (Joel Sucher) בשם The Free Voice of Labor: The Jewish Anarchists (1980). היועץ המדעי היה פול אבריץ' – מומחה להיסטוריה של התנועה האנרכיסטית ברוסיה וארצות הברית.
כותבים בעיתון.
עם הכותבים בעיתון נמנו
שרה זיסקינד
שרה זיסקינד (פלגר) (בפולנית: Sara Zyskind; 26 במרץ 1927 – 25 בינואר 1994) הייתה סופרת יהודייה-פולנייה ישראלית שכתבה רבות על השואה. ניצולת גטו לודז' ומחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ, מיטלשטיין וגרפנורט. סגנון כתיבתה הייחודי אפשר לקורא להזדהות עם מציאות התקופה. כתביה מהווים מקור להיסטוריוגרפיה של השואה.
ביוגרפיה.
שרה זיסקינד נולדה בלודז' שבפולין, בתם של אנשל (אנז'ל) קלמן פלגר (1943-1897) יליד דרוהוביץ', ומינדלה ביידרמן (1940-1900), בת למשפחתם תעשיינים נודעת מלודז'. בחלק מכתביה, שרה קוראת לעצמה בשם האמצעי "סלה פלגייר". היא נהנתה מילדות טובה, מוקפת בחברי משפחתה האוהבים.
בגיל 12 עולמה קרס עליה, עם פלישת הנאצים לעיר הולדתה ב-8 בספטמבר 1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה.
שלושה חודשים לאחר כיבוש העיר, הועברו תושבי העיר היהודים לגטו שנחסם לתנועה נכנסת ב-8 בפברואר 1940 ושנאטם כלפי העולם ב-1 במאי 1940.
אמהּ, שהצליחה להחזיק מעמד עם קשיי התקופה ושמרה על אופטימיות, נפטרה באותה השנה. אביה והיא תמכו זה בזה בשנים החולפות וניצלו ממעצר וגירוש אל מחוץ לגטו, עד למות האב בפסח 1943. עם "חיסול" הגטו נשלחה זיסקינד למחנה ההשמדה אושוויץ באוגוסט 1944 כשהייתה בת 16 (מספר האסיר שנחרט על ידה היה 55091). בהמשך נשלחה למחנה הריכוז מילשטיין, 17 קילומטרים צפון-מערבית לעיר קלודצקו, שהיה תת-מחנה של מחנה גרוס-רוזן, ולאחר מכן למחנה גרפנורט ("גרוזנוב") הממוקם 12 קילומטרים דרומית לקלודצקו. במחנה האחרון, עבדה בעבודת כפייה ואולצה לחפור תעלות שנועדו להאט ולבלום את הצבא האדום שהתקרב.
זיסקינד חשה שהיא לא תוכל לשאת את סבל המלחמה וכתבה:
לאחר השחרור היא חזרה ללודז' באביב 1945, בגיל 17, גילתה שכל קרובי משפחתה וחבריה נספו בשואה והחליטה לעלות לארץ ישראל. היא נמלטה מפולין הודות למסמכים מזויפים יחד עם פליטים נוספים מלודז' ולא חזרה לפולין עד לשנת 1988, אז ביקרה יחד עם בעלה ושלושת ילדיה את העיר לודז' ואת מחנה אושוויץ בגיל 61.
במשך שנתיים (משנת 1945) נדדה ברחבי אירופה ועברה באופן לא חוקי גבולות בין מדינות. היא הגיעה לארץ ישראל רק ב-15 במאי 1947, עקב התנגדות שלטונות המנדט הבריטי לעלייה הבלתי ליגאלית.
דייוויד פטרסון כתב על זכרונותיה של זיסקינד מימי השואה:
יחד עם אליעזר זיסקינד, לקחה חלק בקרבות מלחמת העצמאות בשנת 1948. בדצמבר אותה שנה נישאה לאליעזר (יליד 1925, בז'זיני). אחיה היה ממקיימי מפעל הטקסטיל הראשון בתל אביב.
אבי שדה
אברהם (אבי) שדה (הירשפלד) (13 באפריל 1957 – 19 בספטמבר 2016) היה פסיכולוג קליני מומחה ישראלי, מרצה וחוקר בתחום הגיל הרך. פרופסור מן המניין במגמה לפסיכולוגיה קלינית בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומנהל המעבדה להפרעות שינה בילדים באוניברסיטה זו.
ביוגרפיה.
שדה החל ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1980. ב-1983 המשיך שם בלימודיו לתואר שני בפסיכולוגיה, אותם סיים ב-1987 בהנחייתו של שמשון רובין. בשנים 1988–1990 השלים תואר DSc ברפואה בטכניון בחיפה בהנחייתו של פרץ לביא. במקביל עבד כפסיכולוג קליני מתמחה ב"תחנת העמקים" בעין חרוד בשנים 1985–1989, ובמחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים כרמל בחיפה בשנים 1989–1990, וסיים את ההתמחות בפסיכולוגיה קלינית בשנת 1990.
שדה החל לעבוד ב-1987 כחוקר במעבדת השינה בטכניון. ב-1990 נסע לשנתיים לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת בראון ובית החולים בראדלי בארצות הברית, ועבד כחוקר במעבדת השינה שם.
עם חזרתו לארץ הצטרף לסגל בית הספר לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בין תפקידיו באוניברסיטה, הוא ניהל את המגמה לפסיכולוגיה של הילד בשנים 1995–2001, ואת המגמה לפסיכולוגיה קלינית של הילד משנת 2012 ועד מותו; ניהל את מרכז אדלר לחקר ההתפתחות והפסיכופתולוגיה של הילד בשנים 2004-2011; ומשנת 1996 ועד מותו ניהל גם את המעבדה להפרעות שינה בילדים.
שדה התמחה במחקר, אבחון וטיפול קצר מועד בתינוקות וילדים עם קשיים התפתחותיים, קשיי התנהגות, קשיים רגשיים, קשיים בקשר שבינם לבין הוריהם ועוד. במיוחד התמחה בהפרעות שינה של ילדים. הוא כיהן בצוות העורכים של מספר כתבי עת מדעיים בינלאומיים העוסקים בחקר השינה. פרסם מאות מחקרים ופרקים בספרים מדעיים בתחומים אלו.
ספרו של שדה, "לישון כמו תינוק", פורסם בהוצאת "ידיעות ספרים" ב-1999, וכן תורגם לאנגלית ופורסם בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-2001. בספר תיאר שדה גורמים לקשיי שינה של תינוקות ופעוטות, ואפשרויות טיפול, תוך התבססות על מחקרים בנושא. כך למשל הציע שדה בספרו אפשרויות לשמירה על שגרת שינה קבועה של התינוק, ולשיפור יכולותיו להתמודד עם תסכול קל הקשור בשינה ולווסת את עצמו, כדרכים לשפר את איכות שנתו של התינוק.
שדה היה נשוי ליעל ואב לשלושה. התגורר בתל אביב. נפטר באופן פתאומי ב-2016, בסוף שנות החמישים לחייו.
וענונו
וענונו הוא שם משפחה בשפה הברברית הנפוץ בקרב יהודי צפון אפריקה ומשמעותו: ״וע״ (בן) ״נונו״ (נס).