מוזיאון הילדות V&amp;A או מוזיאון V&amp;A לילדות (באנגלית: The V&amp;A Museum of Childhood) הוא מוזיאון בבת'נל גרין שבאזור האיסט אנד של לונדון. המוזיאון הוא אגף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט (המכונה ה-V&amp;A) - המוזיאון הלאומי של הממלכה המאוחדת לאומנויות שימושיות.
המוזיאון נוסד בשנת 1872 בשם "מוזיאון בת'נל גרין" (Bethnal Green Museum) תוך שימוש במבנה שהועבר מאלברטפוליס. המוזיאון הציג אוספים שונים ובהם אוסף ואלאס. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל המוזיאון להתמקד בנושאים הקשורים לילדות ולילדים. בשנת 1974 הגדיר מנהל מוזיאון ויקטוריה ואלברט סר רוי סטרונג את המוזיאון כמוזיאון המתמחה בילדות שמטרתו "ללמוד ולחקור מוצרים שנעשו עבור ילדים ועל ידי ילדים".
למוזיאון אוסף רחב של צעצועים, בגדי ילדים ומוצרים עבור ילדים.
קארל שפירו
קארל ג'יי שפירו (באנגלית: Karl Jay Shapiro; 10 בנובמבר 1913 – 14 במאי 2000) היה משורר אמריקאי ממוצא יהודי, סופר, מסאי, מורה ומרצה, מבקר וקורא שירה. עורך כתב העת היוקרתי "Poetry".
חייו.
קארל שפירו נולד למשפחה של איש עסקים, שהתמוטטה בעת השפל הגדול. חרף המסורת והאווירה העסקית בבית, עודד אותו אביו מגיל צעיר לטפח קריירה של סופר.
הוא למד בכמה מוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם האוניברסיטה של וירג'יניה, בשנים 1932 ו-1933, ומוסדות בבלטימור ובשיקגו. לימים כתב בזכרונותיו, שהוא זוכר את ימי האוניברסיטה שלו כימים שבהם צריך היה "להכאיב לכושים, ולהתעלם מהיהודים". ואכן, הוא נאבק בגאווה על זכויותיו כיהודי, ולא שינה את שמו לשם אנגלוסקסי, כמו שעשו יהודים אחרים באותה העת.
ספר שיריו הראשון, שהוציא בעצמו, זכה בתחרות ספרותית, ואיפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בשנים 1937 עד 1939. הוא התגייס לצבא האמריקאי בטרם השלים את בחינות הסיום שלו. שנות שירותו הצבאי, בגופי בידור בצבא, היו שנים פוריות מאוד ליצירתו השירית. שפירו זכה בפרס פוליצר היוקרתי, ממש בעת ששירת במערכה על גינאה החדשה.
קארל שפירו שב ממלחמת העולם לארצות הברית כשהוא משורר מוכר ועטור פרסים. בשנים 1956 עד 1966 היה מורה ומרצה באוניברסיטת נברסקה, ולימד שם אנגלית וכתיבה יוצרת. בעת ישיבתו בנברסקה ייסד והוציא לאור כתב עת ספרותי, ובו הופיעו הופעת בכורה משוררים אמריקאים ידועים כגון: ויליאם קרלוס ויליאמס, ריצ'רד אברהרט ואחרים. בהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בשנת 1948 הכעיס קארל שפירו מאוד את הקהילה היהודית-אמריקאית, כאשר העניק את פרס בולינגן היוקרתי למשורר עזרא פאונד ששיתף פעולה עם הפשיסטים האיטלקים ועם התורה הנאצית.
קארל שפירו פרסם כעשרים כרכים של שירה, סיפורת, מסות ואוטוביוגרפיה. אף ספר מספריו לא תורגם לעברית, אך שירים בודדים משלו תורגמו, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים, ובאנתולוגיה "בסימן כוכב – שירי משוררים יהודים בספרות העולם" בתרגומה של גאולה הודס-פלחן (הוצאת עקד, 2003).
התמנה ל"משורר הקונגרס".
נפטר בשנת 2000 בניו יורק.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ארמון אלת'ם
ארמון אלת'ם (באנגלית: Eltham Palace) הוא מבנה בסגנון אר דקו באלת'ם שבלונדון. המבנה נמצא כיום בבעלות קרן אינגליש הריטג' - "מורשת אנגליה", ופתוח לקהל.
היסטוריה.
הארמון המקורי שעמד במקום זה ניתן למלך אדוארד השני בשנת 1305 והיווה מגורים מלכותיים רשמיים החל מהמאה ה-14 ועד המאה ה-16. מאוחר יותר נהרסו חלקים מהמבנה. המבנה הנוכחי נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 במקום בו עמד המבנה המקורי, והוא כולל בתוכו את האולם הגדול של הארמון שנבנה על ידי אדוארד הרביעי בשנות ה-70 של המאה ה-13.
המבנה המודרני.
בשנת 1933 סר סטפן קורטלנד ורעייתו הליידי וירג'ינה חכרו את הארמון והחלו לשקם את הריסותיו. במסגרת השיקום שופץ ושוחזר האולם הגדול של הארמון, בעוד ששאר המבנה נבנה בסגנון אר דקו. בני הזוג התגוררו במבנה עד שנת 1944 עת שעברו לסקוטלנד והמבנה הוענק לחיל החינוך המלכותי במרץ 1945. חיל החינוך עשה שימוש במבנה עד שנת 1992.
בשנת 1995 המבנה עבר לניהולה של קרן אינגליש הריטג' ובשנת 1999 נערכו בו ובגנים סביבו עבודות שיפוץ ושחזור, והמבנה נפתח לציבור הרחב.
משחת נעליים
משחת נעליים היא מוצר המשמש לצחצוחם של נעליים, מגפיים ושאר אביזרים העשויים מעור. למשחה, על פי רוב משחת שעווה או קרם שעווה, תפקיד חשוב בהארכת חייהם של מוצרי עור, בשימור חזותם האסתטית, ובעמידותם בפני מים.
חומרים רבים ושונים שימשו במשך מאות שנים כמשחת נעליים. בדרך כלל, חומרים טבעיים דוגמת שעווה וחלב נרות. נוסחת המשחה המודרנית המוכרת כיום הוצגה לראשונה בתחילת המאה ה-20. במספר מוצרים מאותה תקופה, דוגמת משחות קיווי (Kiwi) שהחלו להימכר עוד בשנת 1906, משתמשים גם כיום.
משחות הנעליים מורכבות כיום על פי רוב מתערובת של חומרים טבעיים וסינתטיים הכוללים נפטא, טרפנטין, צבע וגומי ערבי, תוך עירובם של החומרים הללו בתהליכים כימיים מתקדמים. משחות נעליים עלולות להיות רעילות, ושימוש לקוי בהן אף עלול לגרום לכתמי עור.
היסטוריה.
לפני המאה ה-20.
מאז ימי הביניים נעשה שימוש במשחות שעווה למוצרי עור במטרה לרכך עורות ולהפכם לחסינים מפני מים, אמצעי שלא איפשר מצד שני להבריק אותם. המשחה יוצרה משעווה טבעית ושמן. מוצרי עור הפכו לפופולריים במהלך המאה ה-18, והגימור המלוטש והברק הפכו לחשובים יותר, במיוחד במוצרי הנעלה דוגמת נעליים ומגפיים. במרבית המקרים נעשה שימוש במגוון משחות ביתיות במטרה לספק את הליטוש הזה, ועל פי רוב באמצעות לנולין או דונג ששימשו כבסיס למשחה.
במאה ה-19 פותחו סוגים שונים של משחות נעליים, אך רק למעטות מאוד מביניהן התייחסו כמשחות להברקה. תחת זאת, הן נקראו על פי רוב משחירות (בעיקר כשעורבבו עם פחם), או שפשוט המשיכו להגדיר אותן כמשחה למוצרי עור.
לפני שנת 1906 לא היו משחות הנעליים מוכרות כמוצר שניתן לרכישה והן גם לא נחשבו למוצר מתוחכם במיוחד. המכירות לא היו גבוהות במיוחד, אולם מספר מותגים, כמו Nugget, נמכרו לצרכנים במהלך המאה ה-19. ענף התעסוקה בו עבדו אנשים כמצחצחי נעליים הלך והתרחב, ונערים רבים החלו לעסוק במשלח היד הזה ברחובות הערים, תוך שימוש במשחת נעליים בסיסית או בצחצוח באמצעות מטלית.
משחת נעליים מודרנית.
בעוד שנמצאו ברחבי העולם מספר מוצרים שמטרתם להאריך את חייהם של מוצרי עור שונים (לרבות משחת ה- Punch האירית שיוצרה לראשונה בשנת 1851, ומשחת ה-Erdal הגרמנית שנמכרה בשנת 1901), Kiwi האוסטרלית הייתה משחת הנעליים הראשונה המזכירה את סוגי משחות הנעליים המודרניות - כלומר, כזו שמטרתה בראש ובראשונה להבריק את הנעליים.
ויליאם רמזי והמילטון מק'אלן הסקוטים החלו לייצר "משחות מגפיים" בבית מלאכה קטן בעיר מלבורן שבאוסטרליה. הנוסחה שלהם הייתה שיפור ניכר בהשוואה למשחות נעליים קודמות. היא שימרה את עור הנעל, הבריקה אותו ושיחזרה את צבעו. שמה המסחרי של המשחה עם הוצאתה לשוק בשנת 1908 היה Kiwi Dark Tan (חום כהה), והיא כללה מרכיבים נוספים שהוסיפו לעור הנעל גמישות ועמידות בפני מים. משחות הנעליים שיוצרו באוסטרליה באותה תקופה נחשבו לטובות בעולם. משחות אלה הפכו למוצר צרכני לכל דבר, והחלו לייצאן לבריטניה, לאירופה ולניו זילנד.
מותג מתחרה באותם ימים היה משחת הנעליים "קוברה" שיוצרה בעיר סידני שבאוסטרליה. המשחה אף צוינה במספר סדרות פרסום בעיתון המקומי The Sydney Bulletin עוד בשנת 1909, תוך שימוש בדמות הקרויה בשם Chunder Loo of Akim Foo (כאשר המילה Chunder משמעה "להקיא", וההקשר שלה נוגע כנראה לסלנג המקומי).
התרחבות השוק.
לקראת סוף המאה ה-19, עם התפתחות הייצור המתועש של נעליים ושאר מוצרי עור, הפכו אלה נפוצים יותר וזמינים לכול. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הובילה הדרישה לנעליים צבאיות לעלייה גוברת בביקוש למוצר שיאפשר להבריק ולצחצח נעליים באופן מהיר, יעיל וקל. הצחצוח נעשה גם לשם הברקתם של חגורות עור, נרתיקי אקדח ואוכפי סוסים. הביקוש הגובר הוביל לעלייה ניכרת במכירות של משחות הנעליים. הפופולריות של משחת הנעליים Kiwi הלכה והתרחבה בכל רחבי העולם האנגלו-סכסי, לרבות ארצות הברית.
עם הזמן החלו להופיע משחות מתחרות דוגמת Shinola מארצות הברית, Cherry Blossom מאנגליה, Parwa מהודו, Jean Bart מצרפת ורבות אחרות. מסעות הפרסום התרחבו, וכללו שימוש בדמויות בדיוניות או היסטוריות במטרה להגביר את המודעות למוצרים שפרסמו. גם מלחמת העולם השנייה הביאה לזינוק חד בביקוש למשחת נעליים, והיא נמצאה בכל מקום שבו נמצאו יחידות צבאיות.
סיפור המרמז על העלייה בחשיבותה העולמית של משחת הנעליים מסופר על ידי ג'ין ויליאמס, אזרח ניו זילנד שחי ביפן בזמן כיבוש בעלות הברית את יפן לאחר מלחמת העולם השנייה. החיילים האמריקנים היו מאוכזבים לגלות עד כמה מחבלות נעליהם המהוהות בניסיונותיהם להכיר בחורות יפניות. כשכוחות הכיבוש הבריטיים הגיעו ליפן, כשנעליהם מבריקות ומצוחצחות ברמה שטרם הייתה ידועה לכוחות האמריקניים, החלו החיילים האמריקנים לגלות דאגה של ממש לנעליהם. הסוד נמצא לא רק ברקק ובהברקה, אלא גם במשחת הנעליים האוסטרלית, מצרך שהפך עד מהרה בקרב האמריקנים למוצר עובר לסוחר. קופסאות סיגריות רבות נסחרות תמורת קופסה אחת בודדת של משחת נעליים מתוצרת Kiwi.
לאחר שחזרו לארצות הברית, המשיכו החיילים המשוחררים להשתמש במשחות תוך הגברת הפופולריות שלהם בקרב קהל הצרכנים בארצם. מספר שנים לאחר מלחמת העולם השנייה, פתחה חברת Kiwi מפעל בפילדלפיה לייצור אריזות של משחת נעליים בצבעים שחור, חום ונייטרלי.
בימינו.