לשונר המצוי פרווה בגוונים חום - צהבהב - אדמדם, המנוקדת בכתמים שחורים או חומים כהים הבולטים לעין. האוזניים גדולות יחסית ומנוקדות אף הן, בדרך כלל בכתמים בגווני לבן, ובקצהן ציצית שיער שחורה. מתחת לסנטר מעין 'זקן' היוצא משני צדי הסנטר, וצבעו לבן - אפור. זנבו, כשל יתר מיני השונרים, קטן ולא בולט. כל גופם ובייחוד רגליהם מרופדות בפרווה רכה, וזאת בין השאר כדי להקל בציד, כך שצעדי השונר לא יישמעו לנטרף. עיניו בגווני צהוב כהה - חום.
השונר המצוי גדול במעט משונר האיברי; ממדי גופו בערך כשל השונר הצפוני: גובהו של פרט בוגר בין 45 ל-48 סנטימטרים, אורכו בין 76 ל-124 סנטימטרים. המשקל הממוצע של הזכרים הוא 9.6 קילוגרם, ושל הנקבות הוא 6.8 קילוגרם.
בטבע, נפוץ השונר המצוי החל מאזורי יערות העד הקרים של ארצות הברית ועד תחומים חצי מדבריים באזור מקסיקו. בעקבות העיור ההולך וגובר של ארצות הברית ומקסיקו, הכולל כריתת יערות ובנייה אורבנית, הסתגלו חלק מהשונרים המצויים לחיי העיר. בנוסף, לעיתים נפוצים שונרים מצויים באזור דרום קנדה, שם הוא חולק את תחום מחייתו עם השונר הקנדי. במינסוטה ומיין תועדו מקרים של הזדווגות בין המינים והוולדות של בן כלאיים.
השונר המצוי מגיע לבגרות מינית בין גיל שנה לשנתיים. תקופת ההזדווגות וההמלטה אורכת בין אמצע החורף ועד תחילת האביב. ההריון אורך בין 50 ל-70 ימים (כחודשיים), ובסופו נולדים בין 1 ל-6 גורים עיוורים, התלויים בשבועות חייהם הראשונים בחסדי אמם המביאה להם מזון ושצדה ומלמדת אותם את אומנות הציד. בסביבות גיל תשעה ימים פותחים הגורים את עיניהם.
אף על פי שהשונר המצוי מסוגל להסתגל לאזורי גידול רבים ברחבי יבשת אמריקה, הוא אינו מסוגל לחיות באזורים המושלגים באופן תמידי בשלג עמוק. רוב פעילות השונר המצוי מתרחשת בין הערביים לשעות הקרובות לעלות השחר, אז הוא צד יונקים קטנים, כגון מכרסמים או ארנבות, אולם כשהוא רעב מאוד או בתקופת החורף הקשה, כאשר בעלי חיים אחרים לא בנמצא, הוא מסוגל לצוד גם בעלי חיים גדולים יותר, כגון איילים קטנים. בזמן שאינו צד, במהלך היום, הוא מסתתר בדרך כלל בין עצי מחט וכוכים באזורים סלעיים.
בעבר, ניצוד השונר המצוי בשל פרוותו היפה ממנה היה נהוג להכין ביגוד יוקרתי, אולם כיום ציד של שונר מצוי אסור לחלוטין בארצות הברית, ואילו בקנדה ומקסיקו הציד אסור באזורים מסוימים. בשל ההגנה, קיימת כיום בטבע אוכלוסייה מבוססת שאינה נמצאת בסכנה מיידית.
מספר רב של פרטים מוחזק בשבי בגני חיות, שם הם מסוגלים לחיות עד גיל 33. בטבע, חי בדרך כלל השונר המצוי עד גיל 12–13.
שמו האנגלי של השונר ודמותו, Bobcat אומצו על ידי יצרנית הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) בובקאט, הנקראת על שם השונר ופניו מופיעים בלוגו שלה. לוגו זה אומץ על ידי יחידות הצמ"ה של חיל ההנדסה הישראלי כסמלן הלא-רשמי.
כמו כן, בליגת ה-NBA התקיימה קבוצה הנקראת שארלוט בובקאטס וכינויה הוא "החתולים".
שונר אדמדם
Lynx rufus
בובקט
צ'יזבורגר
גבינה צהובה
גבינה צהובה (מגרמנית: Gelbkäse) הוא שם גנרי המקובל בישראל למספר סוגי גבינות קשות, בעלות צבע אחיד הקרוב לצהוב (באופן טבעי או בשל הוספת צבעי מאכל), כגון מותגי הגבינות "עמק", "גלבוע", "נעם" ועוד. בגבינות אלה שיעור הלחות 40%–50% מים. הן מוצקות, אך נחתכות בקלות בסכין וניתנות לפריסה במכונת חיתוך.
המונח "גבינה צהובה" מקורו בתרגום מילולי מגרמנית, ונעשה שגור בעברית הישראלית, ונפוץ במתכונים בעברית, אך אינו בשימוש בשפות אחרות, למעט גרמנית.
מקור הצבע.
פרות הרועות עשב, מניבות חלב המכיל בטא-קרוטן, חומר מסיס בשומן ובעל צבע כתום. לחלב פרה צבע צהבהב בהיר משתי סיבות: אחוז השומן בחלב וריכוז הבטא-קרוטן בתוכו נמוכים; השומן בחלב מצוי בטיפות זעירות (globule) עטופות קרום המחזיר אור ומעניק לחלב את צבעו. גבינות קשות מכילות שיעור שומן גבוה, וכן מבנה טיפות השומן בהן נהרס בתהליך הייצור, ולכן צבען עז יותר.
פרות הניזונות מתערובת מניבות חלב לבן, והגבינות העשויות ממנו לבנות גם כן, על-כן מוספים לגבינות הקשות המיוצרות בישראל צבע מאכל - אנאטו או בטא-קרוטן. גבינות מחלב תאו, עז וכבשה לבנות בכל מקרה.
היסטוריה.
גבינת "עמק" (גבינה מסוג אדם מתוצרת תנובה), הייתה הגבינה הקשה הראשונה שיוצרה בישראל, ונחשבה למוצר בסיסי לפחות עד שנות השמונים של המאה ה-20. היא נמכרה בפרוסות ובגושים והייתה נפוצה במטבחים קיבוציים וצבאיים ובמרכולים השיתופיים שדרכם בעיקר שווקו מוצרי מזון. היא נקראה בשם "גבינה צהובה" כדי להבדילה מסוגי גבינות אחרים שהיו זמינים (כגון גבינה ניגרת המוכרת כגבינה לבנה, גבינת קוטג', גבינה מותכת). כינוי זה ממשיך להיות בשימוש גם לאחר כניסת מגוון רחב של סוגי גבינות מייצור מקומי ומייבוא לשוק הישראלי.
נמכרים גם תחליפי גבינה צהובה חלקם טבעוניים, הדומים בטעמם ובמראם לגבינה צהובה, אך מיוצרים מרכיבים צמחיים או מחלב רזה בתוספת שמן צמחי.
שחרזדה
פוליס (להקה)
יד לבנים
יָד לַבָּנִים הוא ארגון ישראלי התנדבותי להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל וטיפול במשפחות השכולות. הארגון הוקם ב-1948.
היסטוריה.
הארגון נוסד בעקבות מכתב למערכות העיתונים ששלחה בדצמבר 1948, בשלהי מלחמת העצמאות, ד"ר מרים שפירא, אם ששכלה את בנה במלחמה. במכתב, שנשלח בתמיכת אמהות נוספות ונשא את השם "יד לבנים", היא קראה לאמהות השכולות להתאחד בייסוד קרן למען הקמת מוסד הנצחה לבנים שנהרגו ובית-ילדים ליתומי המלחמה. מטרתה הייתה גם לתת עידוד ותמיכה לאמהות השכולות.
המכתב קיבל הד רב והביא לכינוס אספה מיוחדת של משפחות שכולות. לאחר מכן האספות התפתחו למוסד שלם בתמיכת משרד הביטחון והמועצות המקומיות.
הארגון כולל בתוכו הורים, אחים ואחיות שכולים, יהודים, דרוזים, בדואים וצ'רקסים. בעבר הוא כלל גם את אלמנות ויתומי צה"ל, אך ב-1991 הם הקימו ארגון נפרד בשם "ארגון אלמנות ויתומי צה"ל", לאחר שלטענתם, "יד לבנים" לא נתן ייצוג הולם למצוקותיהם.
בשנת תש"ם זכה בית "יד לבנים" בפתח תקווה (תוך ציון יוצרו ברוך אורן) בפרס ישראל על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה במפעלי הנצחה.
בתחילת 2006 החל מהלך של בקשה מהמשפחות השכולות לממן חלק מפעילות הארגון על ידי תשלום דמי חבר קבועים, מהלך שקומם חלק מהמשפחות השכולות.
פעילות.
המשרד הראשי של "יד לבנים" שוכן בתל אביב, והארגון מפעיל 70 מרכזים ושלוחות במרבית ערי ישראל. במרכזים מתקיימים פעילויות חינוכיות ותרבותיות שונות למען הנצחת החללים, לרבות פעולות הסברה בקרב תלמידי בתי הספר. בכל מרכז "יד לבנים" ישנו חדר זיכרון שבו תלוי לוח הנצחה, עליו חרוטים שמות חללי אותו יישוב ודפים המספרים את קורות חייהם. בדרך כלל מתקיימות במרכזי "יד לבנים" גם פעולות תרבות כלליות, שאין קשורות בחללי צה"ל. כך, למשל, ברמת השרון מאכלס בית "יד לבנים" את הספרייה העירונית, ובהרצליה שוכן המוזיאון העירוני בבית "יד לבנים".
נציגי יד-לבנים מייצגים משפחות שכולות אל מול משרד הביטחון וגורמי הרווחה, משמשים כנציגים במועצה הציבורית להנצחת החייל וכן עוסקים בבדיקת תקנות ונהלים למען המשפחות. הארגון מקיים גם פעילויות של תרבות ורווחה בקרב המשפחות השכולות, כולל טיולים, ימי עיון ונופשים. בסמוך ליום הזיכרון, יוצא מטעמו ביטאון בשם "שיח שכולים", אשר מחולק למשפחות השכולות.
הארגון מעורב בתכנון ובניית היכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל.
רותם
רותם (שם מדעי: "Retama") הוא סוג צמח מתת-משפחת הפרפרניים. זהו שיח מדברי שצבעו ירוק זית והוא בדרך כלל חסר עלים. אורכו של הגבעול הצר כ-25 סנטימטרים וממנו יוצאים עלים קטנים רבים המתקיימים תקופה קצרה בלבד ואחר כך נושרים. הפריחה באביב, פרחיו לבנים-סגולים ריחניים. הפרי הוא תרמיל סגלגל או מוארך מעט, מחודד בקצהו, מכיל זרע אחד או שניים.
כיוון שרוב השנה הצמח חסר עלים, מתבצע תהליך ההטמעה על ידי הגבעולים.
תפוצת הצמח סהרו-ערבית, עם חדירה לבתי גידול יבשים בחבל הים-תיכוני. בסוג חמישה מינים, בארץ נפוץ המין רותם המדבר.
יש המפרשים את השם כנגזר מהשורש רת"ם, מפני שבהיותו גדל באזורי דיונות בהם החול נודד ממקום למקום, שורשיו נאלצים 'לרתום' את האדמה שמסביבם, כדי לא לעוף עם החול ולהינתק מן האדמה.
כדי להתגבר על המחסור במים, המאפיין את סביבת הגידול הטבעית שלו, יש לרותם מערכת שורשים כפולה: האחת, עמוקה, ששורשיה חודרים אל עומק האדמה- נועדה לאסוף המים שחלחלו לעומק בתקופת הקיץ היבשה; והשנייה שטחית, המכסה פני שטח גדול מאוד, שנועדה לקלוט מי שיטפונות לפני שיאבדו.
תכונה נוספת המשותפת לצמחי מדבר נוספים: הרותם מסוגל להמית חלק מעצמו כדי לחסוך במים ובאנרגיה. וכך, לאחר תקופת היובש, כשמגיע הגשם, הרותם מסוגל לשוב ולהחיות את החלק שיבש.
ממלכת אראוקניה ופטגוניה
ממלכת אראוקניה ופטגוניה (הקרויה גם צרפת החדשה) נוסדה על ידי הרפתקן ועורך דין צרפתי בשם אורלי-אנטואן דה טואנן בדרומה של אמריקה הדרומית באמצע המאה ה-19. בתקופה זו הייתה אוכלוסיית הילידים, המפוצ'ה (המכונים גם אראוקנים), שקועה במאבק צבאי נואש לשמר את עצמאותם כנגד פלישה כלכלית וצבאית ביזמתם של ממשלות צ'ילה וארגנטינה שחמדו את אדמות המפוּצ'ה בשל הפוטנציאל החקלאי הטמון בהן.
בזמן ביקורו באזור ב-1860 הפך דה טואנן אוהד למטרות המפוצ'ה, ומנהיגי המפוצ'ה בתורם בחרו בו למשרת המלך. ייתכן שעשו זאת מתוך אמונה שמטרתם תקבל שרות טוב יותר אם יעמוד אירופאי בראשם. דה טואנן הקים ממשלה, יצר את הדגל בצבעים של כחול, לבן וירוק וטבע מטבעות עבור האומה החדשה תחת השם Nouvelle France (צרפת החדשה).