גם התמורות המדיניות בארץ ישראל השפיעו מאוד על מצב ביטחונם של היהודים בה. עם החזרת השלטון הטורקי בארץ על כנו בשנת ה'ת"ר (1840) השתדלו מעצמות אירופה לקנות להן אחיזה בארץ ולבסס בה את מעמדן. הקמת הקפיטולציות בארץ ופריסת חסותן על כמה שיותר יהודים על תקן נתיני ארצותיהם הקנו לראשונה ליישוב היהודי ביטחון מה מול עריצותו של השלטון והאלימות של חלק מתושבי הארץ שחזרה ונשנתה כלפיהם במשך מאות שנים.
הקמתן של הסתדרויות יהודיות גדולות כגון חברת כל ישראל חברים בצרפת ו-ועד שליחי הקהילות באנגליה אשר עמדו על המשמר, תרמו גם הן בהדרגה לשיפור ביטחונם ומצבם של היהודים בארץ ישראל.
המפעל הציוני ומוסדות לאומיים נעזרו גם כן במוסד השד"רות למעשה מאז המאה ה-19, עד ימינו (2011).
התנועה הציונית ועל ידה הסוכנות היהודית בה נעזרה במוסד השליחות במתכונת חדשה בכל תפוצות ישראל בגולה. גם בשליחות החדשה המשיך להתקיים היסוד שהיישוב בארץ ישראל אינו פועל למען עצמו אלא למען העם כולו ולכן על כל העם לישא בעול. השלוחים החדשים הביאו לגולה את בשורת התקומה הפיחו רוח תקוה בין נדחי ישראל והכשירו את הלבבות לתמיכה ביישוב המתפתח ולעלייה לארץ ישראל.
השד"רות בצורתה המודרנית ממשיכה במאה ה-21, במפעלות התרמה למוסדות שונים בארץ: ישיבות, בתי ספר ומוסדות צדקה וחסד.
כינויים של השליחים.
במהלך הדורות כונו השליחים בצורות שונות:
היחס אל השליחים.
שליחי ארץ ישראל זכו ליוקרה בעיני היהודים בקהילות השונות בשל היותם שליחים ונציגים של היישוב החי בארץ ישראל, ולרוב גם בשל אישיותם וגדולתם בתורה. הם עזרו לשמירת הקשר בין יהודי הגולה ליהודי ארץ ישראל, בהגיעם לקהילות היהודיות הפזורות מהודו במזרח ועד מרוקו במערב נתבקשו השד"רים להכריע במחלוקות, להסמיך רבנים ושוחטים, לפסוק בענייני הלכה ולתת הסכמות לספרים.
כך למשל מספר אברהם צבי אידלסון כי בעת ששהה רבי יעקב מאיר בבוכארה נקראו כל הילדים שנולדו אז על שמו, כי "היו מכבדים כל שד"ר ירושלמי כמלאך אלקים ממש". זאב וילנאי מתאר את מעמדו של השליח בקרב קהילות הגולה:
השד"רים נטעו בתודעת היהודים בתפוצות זיקה לארץ ישראל; זיקה זו היא שגרמה ליהודי הגולה לתת את תרומתיהם ברצון תוך שהם רואים במעשה זה מילוי חובתם הלאומית והדתית. ויש שאף הושפעו לעלות בעקבותיהם לארץ ישראל.
רבים מהשד"רים הקפידו להשתמש ולהתבטא בשפה העברית גם אם זה הצריך שיעמידו לצידם מתורגמנים, ובכך תרמו להפצת השפה ולהחייאת השימוש בה בדיבור בעל פה.
השד"ר היה מקבל בדרך כלל כרבע מהכספים שאסף כשכר על שליחותו. לעיתים ארכה השליחות כשלוש או ארבע שנים, אז היו נעדרים מספר שנים מהארץ וממשפחתם.
קהילות רבות ביקשו מהשד"רים לחזור אליהם בסוף השליחות, ולהתמנות אצלם לרבני או דייני הקהילה. קהילות רבות ביקשו משד"רים שהגיעו אליהן לרגל שליחותם, לחזור אליהם בתום השליחות, ולשמש בהנהגת הקהילה למספר שנים. בדרך כלל, הם או בניהם ונכדיהם חזרו לאחר תקופה זו לארץ.
תעוזתם של השליחים.
השליחים יצאו למרחקים ונדדו במשך שנים בדרכים משובשות מלאות תלאות עקב תנאי הנסיעה שבאותם ימים. לפניהם עמדו סכנות וקשיים, ובמיוחד כיהודים שומרי מצוות ודלי אמצעים בדרך כלל. שליחים רבים נתפסו ונכלאו וחלקם אף נהרגו. הם נעצרו בשל האשמות בריגול, חירוף הדת השלטת, הוצאת כסף מהמדינה שלא כחוק, עבירה על חוקי ההסגר ועוד. גם מבין אלה ששרדו את סערות הים או נדודי המדבריות, שודדים וחיות טרף, היו כאלה שנספו מחמת תשישות, מחלה ומגפה. כפי שכתב אברהם יערי:
ביטוי להערכת תעוזתם של השליחים כתב הרופא ד"ר יעקב אדוארד פולאק, אשר פגש בשנת 1854 בהמדאן, שני שד"רים, אחד יליד הונגריה ואחד יליד יוון, וכתב עליהם:
ולדימיר וינוביץ'
רב-חובל
רַב-חוֹבֵל, הקרוי גם רַב-סַפָּן או קַבַּרְנִיט (גם קְבַרְנִיט; באנגלית: Captain (או Master)) הוא תוארו של מי שמפקד על כלי השיט אזרחי ואף דרגה בצי הסוחר. רב-החובל הוא הסמכות העליונה והבלעדית בנוגע להפעלת כלי השיט בים.
רב-החובל אחראי באופן ישיר על הנעשה בכלי השיט, הוא משמש כנציג הבעלים ומחובתו לבדוק את ידע הקצינים ואת תפקודם.
כיום מבצע רב-החובל תפקידים נוספים בהם ניהול תקציב הספינה, דבר שהיה באחריות הכלכל הראשי או קצין הקשר בעבר.
רק קצינים ממסלול הסיפון יכולים להגיע לתפקיד זה.
מקור השם.
מקור השם "רב-חובל" ב. השם הוא צירוף של המילים "רב", שמשמעה שר או קצין, ו"חובל", שמשמעה מלח או ספן.
מקור השם "קברניט" הוא בלשון חז"ל, והוא נגזר מהמילה היוונית "κυβερνήτης" (מהפועל κυβερνάω, שמשמעו "לנהוג" או "לנווט"), שמשמעה "הגאי".
ימאי מקצועי (master mariner).
רבי חובלים מקצועיים הם מי שמחזיקים ברישיון "ימאי מקצועי" (באנגלית: master mariner), שהוא רישיון המקנה לבעליו את הזכות לפקד על כלי שיט ללא הגבלה על גודלו, כוח מנועו, או מיקומו הגאוגרפי. לצורך קבלת רישיון זה נדרשת רמת ההכשרה והמיומנות הגבוהים ביותר בין ימאים. המונח האנגלי master mariner נמצא בשימוש באנגליה לפחות מן המאה ה-13 ואומץ בצפון אמריקה החל ממחצית המאה ה-19.
רישיון "ימאי מקצועי" נקרא לעיתים באנגלית אף בשם master mariner ocean going, דהיינו "ימאי מקצועי חוצה ימים", או master unlimited "ימאי מקצועי ללא הגבלה".
סמכות ואחריות.
לרב-חובל הספינה סמכויות חוקיות רחבות ביותר והוא נושא באחריות העליונה לספינה שתחת פיקודו. בין השאר, לרב-החובל סמכות להורות לירות כדי להרוג בנסיבות של פירטיות או מרד.
תקנה 2 בחוקי הדרך בים מגדירות את אחריותו של רב-החובל
אחריות
(א) שום דבר האמור בתקנות אלו לא יפטור כל כלי שיט, או בעליו, קברניטו או צוותו, מהאחריות לתוצאותיה של כל רשלנות במילוין של תקנות אלו, או של רשלנות בנקיטת אמצעי זהירות ימיים מקובלים או בנקיטת אמצעי זהירות שנסיבותיו המיוחדות של המקרה יהיו דורשות את נקיטתם.
(ב) בפירושן ובמילוין של תקנות אלה תינתן תשומת לב ראויה לכל סכנות שיט וסכנות התנגשות, וכן לכל נסיבות מיוחדות, לרבות מגבלותיהם של כלי שיט המעורבים, העשויות לחייב סטייה מן התקנות הללו כדי למנוע סכנה מיידית.
מתוך החוק ניתן לדעת כי במקרה של תאונה, גם רב-החובל וגם הבעלים אחראים לכך (בין אם רב-החובל ער או ישן באותה עת, והבעלים כלל לא היו על כלי השיט), ולא ניתן להסיט מהם את האחריות בכל מקרה. בעת שאונייה מפליגה בים רב-החובל נהנה משליטה בלעדית ומוחלטת בכלי השיט. כלל זה בתוקף אף אם על האונייה נוכחים אנשים בדרגה גבוהה ממנו בחברת הספנות.
במקרה שיש לנטוש אונייה בנסיבות חירום, קיים כלל בלתי כתוב ולפיו רב-החובל יהיה האחרון לנטוש. מוסכמה זו הובילה למקרים רבים שבהם רב-החובל טבע עם אונייתו, אף על פי שחלק מצוותו ניצל. מקרים שחלקם זכו להיות מונצחים בסיפורת ובקולנוע, דוגמת הסרט טיטניק.
רב-החובל הוא המחליט על נתיב השיט של האונייה, על המצרכים שירכשו בנמל לכלכלת הצוות, על העסקה ופיטורים של אנשי צוות ואפילו על תפריט הארוחות לכל הצוות. לרב-החובל אף אחריות מוסרית לבריאות, לבטיחות ולרווחת אנשי צוותו. בתחילת המאה ה-21 נותרו מקצועות מעטים בלבד שבעליהם אוחזים בידיהם סמכויות ואחריות כה רבה.
נהוג כי רב-החובל אינו מבצע משמרות בגשר באופן סדיר. מאידך, הוא מבקר את פעילות הגשר במשך היום ונמצא בו בעת אירועים חריגים ובכל כניסה ויציאה מהנמל.
נתבים בנמלים הם בדרך כלל רבי חובלים בדימוס.
מדים.
המדים המסורתיים לרב-חובל כוללים ארבעה פסים מוזהבים (המכונים לעיתים "טבעות", אנגלית: rings) בקצה השרוול או בדרגות כתפיים. במקומות רבים אימצו את המסורת הימית הבריטית ולפיה על הטבעת הפנימית יש לולאה, המכונה "לולאת פיקוד".
קיימות עדיין אוניות רבות בהן רבי החובלים לובשים מדים, אולם באופן כללי התופעה נפוצה רק על אוניות גדולות יותר המנוהלות באופן מסורתי. יש אוניות בהן קיימת דרישה ללבישת מדים בחדר הצוות בשעות מסוימות וכן בעת הארוחות. הופעה זו במדים מדגישה את סדר הדרגות בצוות ואת דרישת הציות לבעלי דרגה גבוהה. מדים בעת הפלגה הם בדרך כלל מכנסיים שחורים, נעליים שחורות, חולצה לבנה ודרגות כתפיים. רבי חובלים לובשים מדים יצוגיים, הכוללים חליפה מלאה וכובע, לעיתים נדירות בלבד, בדרך כלל בטקסים רשמיים.
באוניות נוסעים השימוש במדים נפוץ יותר ומקל על הנוסעים לזהות את אנשי הצוות ודירוגם בסדר החשיבות.
סדר הכפופים לרב-החובל.
השני בדרגתו לרב-החובל באונייה הוא הקצין הראשון (אנגלית: Chief Mate). הקצין הראשון אחראי ליישום הוראותיו של רב-החובל וכן לתאם עם רב-החובל נושאים הנוגעים לניהול האונייה. הקצין הראשון אחראי אף למשמעת באונייה ולמטען האונייה, יציבותה ותחזוקתה. הקצין השני אחראי לניווט האונייה והקצין השלישי אחראי לבטיחות. רב המלחים כפוף ישירות לקצין הראשון ומנהל את עבודת המלחים.
קורבן שלמים
קוֹרְבָּן שְׁלָמִים הוא אחד מסוגי הקורבנות שהיו קרבים בבית המקדש. קורבן שלמים בא בדרך כלל כקרבן נדבה, ובשרו מתחלק לשלושה חלקים: האמורים - קרבים על גבי המזבח, החזה והשוק - ניתנים לכהנים לאכילה, ושאר בשר הקרבן - נאכל על ידי הבעלים. קורבן שלמים הוא בדרך כלל קורבן מסוג קדשים קלים, ולכן בשרו נאכל בכל השטח המקודש של ירושלים, ולא רק במקדש.
פירוש השם.
כמה פירושים ניתנו לשם שלמים. חז"ל, במדרש ההלכה תורת כהנים, הביאו שני פירושים:
א. "רבי יהודה אומר: כל המביא שלמים - מביא שלום לעולם".
ב. "דבר אחר: שלמים - שהכל שלום בהן, הדם והאימורין למזבח, החזה ושוק לכהנים, העור והבשר לבעלים"