צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר נפגשו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים, שם למדו. ב-1955 הציע להם המורה שלהם פרופ' אלפרד שרדר לנגן יחד, ומאז ובמשך 50 שנה לא חדלו לנגן ולהופיע למרות עיסוקיהם המרובים בתחום המוזיקה הקלאסית, עד מותה של ברכה עדן בשנת 2006. הדואו של תמיר ועדן הותיר חותם בעולם המוזיקה בישראל ומחוצה לה. הם למדו בארצות הברית אצל הדואו המפורסם ורונסקי ובבין , זכו בתחרות ורצ'לי שבאיטליה לדואו פסנתרנים , הופיעו באולמות רבים ברחבי העולם, וניגנו יצירות לשני פסנתרנים ויצירות לפסנתר בארבע ידיים של גדולי המלחינים.
המוניטין של הדואו כולל ביצועים מקוריים שלהם. הם ביצעו את היצירה של איגור סטרווינסקי "פולחן האביב" שנכתבה במקור לתזמורת, בעיבוד מיוחד שקיבל את אישורו של סטרווינסקי בעצמו. כשהתגלה עותק מקורי של יצירות ברהמס, הוזמן הדואו על ידי ה-BBC (רשות השידור הבריטית) לנגן את הביצוע הפומבי הראשון שלו. השניים גם אחראים להפצת ואריאציות של פאגאניני בעיבוד ויטולד לוטוסלבסקי מחוץ לאירופה.
הצמד ביצע הקלטות רבות בישראל ומחוצה לה, בעיקר בחברת דקה ובחברת CRD , ובין הקלטותיהם המפורסמות: יצירות של ברהמס, דביסי וראוול, ופרויקט הכולל שמונה תקליטורים מיצירות לפסנתר בארבע ידיים של המלחין פרנץ שוברט.
מרכז טארג למוזיקה.
בשנת 1968 הקים תמיר ביחד עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם, המהווה מוקד לפעילות מוזיקלית ענפה הכוללת בין היתר רסיטלים, קונצרטים קאמריים, ותחרויות מפורסמות, וכן פועל לקידום מוזיקאים צעירים בראשית דרכם. מרכז טארג המזוהה עם תמיר נבנה מיוזמה שקיבלה עידוד מטדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אשר שאף לבסס את עין כרם כשכונה של אמנים ולשם כך העמיד לרשות תמיר ועדן את המבנה והשטח כולו, הממוקמים בפינה ציורית בין כנסיות ובתי השכונה. תמיר עצמו התגורר במקום ונהג להציע לאורחים המגיעים למופעים - מרק וכיבוד קל שהכין בעצמו.
הסרט "פונאר" (2002).
ב-2002 הוקרן בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית הסרט "פונאר", על אתר ההשמדה (בורות הירי) שביער פונאר שליד גטו וילנה. התסריט והבימוי נעשו על ידי רחלי שוורץ, והתחקיר על ידי עפר גביש. הסרט חושף את הפעילות התרבותית הענפה שהתנהלה בגטו בשנים 1940–1943.
התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם
התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם (בהולנדית: Rotterdams Philharmonisch Orkest) היא תזמורת סימפונית הולנדית שמקום מושבה הקבוע הוא ברוטרדם. היא נחשבת לתזמורת השנייה בחשיבותה בהולנד, אחרי תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית של אמסטרדם.
היסטוריה.
העשורים הראשונים.
את התזמורת ייסדו מוזיקאים בשנת 1918 כ"אגודת מוזיקאים מקצועיים לטיפוח הדדי של האמנויות". לאגודה היו חברים בתשלום ותכליתה הייתה ליצור מוזיקה להנאה אישית ללא מטרת רווח. המנהל המוזיקלי הראשון היה וילם פלצר, שניהל שני בתי ספר למוזיקה ברוטרדם. אחרי פלצר מונה אלכסנדר שמולר, למשך שנתיים.
במאי 1930 התמנה אדוארד פליפסה למנצח, משרה בה החזיק עד שנת 1962. בתקופת כהונתו הממושכת, התפתח ההרכב לתזמורת מקצועית.
כשפליפסה החליף את פלצר ושמולר, הייתה התזמורת במצב גרוע, הן במובן הכספי והן האמנותי. פליפסה ניחן בכישורי ניהול ובחזון מוזיקלי. הוא ייסד "קרן כלים" לגיוס מימון לכלי נגינה חדשים ושאר צרכים, והתזמורת קנתה לה שם הודות להתייחסותה המיוחדת למוזיקה בת זמננו. היא שילבה ברפרטואר שלה יצירות של מלחינים הולנדיים כמו יוהאן וחנאר, וילם פייפר ואלפונס דיפנברוק. בשנת 1935 נבנה אולם דולן, אולם קונצרטים בן 1300 מושבים, והתזמורת באה על גמולה בגידול במספר המאזינים. כשמועצת העיר רוטרדם החלה לתמוך בתזמורת, נראו בעיותיה כדבר שבעבר.
התזמורת במלחמה.
ב-7 במאי 1940 ניגנה התזמורת קונצרט של יצירות ברוך וסטרווינסקי לחגוג את העשור הראשון של פליפס כמנצח. ביוני 1940 תכננה עיריית רוטרדם לחגוג את יום הולדתה השש-מאות והפילהרמונית של רוטרדם הכינה תוכנית מיוחדת. אלא שקודם לכן, ב-14 במאי, הפציצה גרמניה הנאצית את רוטרדם והרסה אותה כמעט לחלוטין. בפעולה זו החל הכיבוש הנאצי של הולנד, שנמשך עד לסיום מלחמת העולם השנייה. אולם הקונצרטים נהרס ויחד איתו גם מבנה החזרות, שהכיל את רוב הספרייה המוזיקלית ואת כל כלי הנגינה של התזמורת.
על אף הבעיות, הסתיימה עונת התזמורת לפי התוכנית, הודות לכמה תזמורות הולנדיות אחרות, שהקדישו קונצרטים לגיוס כספים ועזרו בציוד ובתווים. ה-Koninginnekerk, אחת הכנסיות הבודדות שיצאו בשלום מן ההפצצה, הייתה לאולם הקונצרטים החדש של התזמורת.
חוקי ה"קולטורקאמר" (לשכת התרבות), ארגון שנועד לפקח על האמנויות בהולנד הכבושה, החמירו מאוד בהגבלות ובאפליה שהטילו. הם חייבו את התזמורות להורות לנגנים להצטרף כחברים ללשכת התרבות ולפטר את הנגנים היהודים ואסרו על השמעת יצירות של מלחינים יהודים, כמו גם על מוזיקה ממדינות שהיו במלחמה עם גרמניה הנאצית.
מעמד בינלאומי.
אחרי המלחמה לא היה לתזמורת משכן קבוע עד שאולם קונצרטים חדש, שגם הוא נקרא ה"דולן", נבנה בשנת 1966. מבחינה אקוסטית הוא נחשב לאחד מאולמות הקונצרטים המודרניים המעולים בעולם.
אחרי שפליפסה פרש מתפקיד המנצח הראשי בשנת 1962, בא במקומו פראנץ פאול דקר (1962 - 1967) ואחריו ז'אן פורנה (1958 - 1973). בשנת 1967 התמנה המנצח ההולנדי הצעיר אדו דה וארט למנצח התזמורת; הוא שימש גם מנהל מוזיקלי משנת 1973 עד 1979. בניצוחם של דה וארט ושל דייוויד זינמן, שהחליף אותו כמנצח ראשי משנת 1979 עד 1982, גדלה הפילהרמונית של רוטרדם לתזמורת בעלת מעמד בינלאומי, המרבה להקליט וקוצרת הצלחה בסיורים בינלאומיים.
משנת 1983 עד 1991 היה המנצח האמריקאי ג'יימס קונלון מנצחה הראשי של התזמורת. את קולון החליף המנצח הבריטי ג'פרי טייט משנת 1991 עד 1995.
המנצח הרוסי ואלרי גרגייב, הוביל משנת 1995 ועד שנת 2008 את התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, בהצלחה רבה.
המנצח הישראלי להב שני הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת מאז שנת 2018 וזאת לאחר שהחליף בתפקיד את יאניק נזה-סגין.
קאסטות
חמצון וחיזור
קאסטה
קאסטה היא מעמד חברתי נוקשה שאדם נולד לתוכו וכמעט אינו יכול להשתחרר ממנו.
מעמד חברתי זה מבנה את זהותו של האדם, ובכלל זה את טווח עיסוקיו האפשריים, מנהגיו, טקסיו, הנורמות לפיהן ינהג, מערכת הסמלים אליה הוא מחויב, ועוד. מערכת חברתית המבוססת על קאסטות היא מערכת ריבודית אנדוגמית המסווגת את החברים בה על פי מוצא ההורים, כך שהניעות החברתית בין הקאסטות השונות כמעט אינה אפשרית. שיטת הקאסטות דומיננטית בעיקר בהודו, אך ניתן למצוא אותה גם במקומות אחרים, כגון שכבת הכוהנים הזורואסטריים (מגים), במידה רבה בנפאל, חלוקה לצבעים בזמן האפרטהייד בדרום אפריקה, בתקופה הקדם-מודרנית הייתה שיטת הקאסטות נפוצה בתרבויות שונות בעולם, כגון ביפן הפאודלית, בסין, באירופה (שם נקראה שדרה חברתית).
קאסטה אינה כת, לכן בניגוד לטעות רווחת בשפת הדיבור, מערכת הקאסטות אינה מערכת של כתות.
קאסטות בהודו.
במהלך ההיסטוריה של הודו, ועם הכיבוש הארי (סביב 1500 לפני הספירה), נוצרו מעמדות הקיימים בהודו עד היום.
לפי תאוריות עכשוויות, הארים הביאו איתם להודו את שיטת הקאסטות וגם את הוודות (כתבי הדת), התומכות בשיטה זו. החלוקה הראשית של מערכת הקאסטות היא לווארנות (מעמד חברתי) ובתוכה חלוקה משנית לאלפי ג'אטי (מקצועות). הווארנה העליונה – כוהנים/הברהמינים, וארנה שנייה – לוחמים, וארנה שלישית - סוחרים, וארנה רביעית – פועלים.
וארנה נוספת מחוץ למדרג הווארנות והתחתית מכולן היא וארנת הטמאים (שידועים כ"דלית"), וגם בה יש קאסטות נפרדות (קאסטה של פושטי עור, קאסטה של מלקטי זבל וכדומה).
תרגום המילה וארנה הוא "צבע": הצבעים הבהירים יותר היו בראש ההייררכיה, והצבעים הכהים - בתחתיתה.
הסיבות להשלמתם של ההודים עם משטר הקאסטות.
ההודים מאמינים בגלגול נשמות. אמונתם היא כי רק גופו של האדם מת, ואילו הנשמה עוברת לעולם האלים ומשם מתגלגלת לגוף אחר, של אדם או בעל חיים. מכאן שסבלו או עושרו של אדם בעולם הזה הוא תוצאה של מעשיו בגלגול הקודם.
מנהגים: שיוך לקאסטה מסוימת מחייב דפוסי התנהגות, הן בין חברי הקאסטה לבין עצמם והן בין חברי הקאסטה לחברי קאסטות אחרות.
למשל - קאסטות מסוימות אוסרות על אכילת מאכלים מסוימים או על מגע גופני עם חברי קאסטות אחרות. לחברי הקאסטה העליונה אסור להינשא לאלמנות, ויש קאסטות המחויבות בלבישת מלבושים מסוימים או מלבושים בצבעים מסוימים.
ביהדות.
יש הרואים גם ביהדות חלוקה דמוית קאסטות: בתחילה כהנים, לויים ויתר שבטי ישראל.
לאחר שיבת ציון הגדיר עזרא הסופר סך של עשר קבוצות (עשרת היוחסין), כולל זכויות כל קבוצה ולמי מותר לשאת את מי. הסיבה לצעד זה של עזרא נבעה מכך שבעלי היוחסין לא רצו לעלות לארץ ישראל ורק דלת העם רצתה לעלות לארץ ישראל. על מנת למנוע נישואים האסורים על פי ההלכה הגדיר עזרא קבוצות שונות. לדוגמה אסופי - תינוק שנמצא לבדו ואין יודעים מי אביו ואמו.
איסורי החיתון אינם מצביעים על חסרונו הרוחני של האדם ("ממזר תלמיד חכם עדיף מכהן עם הארץ" וכן "עדיף ישראל תלמיד חכם מכהן עם הארץ")
קבוצת שארות
קסטה
גדר תיל
גֶדר תיל או תיל דוקרני או תלתלית היא גדר העשויה תֵילים, בה מותקנים קצוות חדים המונחים במרווחים. אדם או חיה שינסו לעבור דרך גדר התיל, או מעליה, צפויים לחוש אי-נוחות או להיפגע ולהיפצע מן הקצוות החדים.