ב-1778 החיה יצחק דניאל איציג, בנו של איציג הקודם, את התוכנית שזנח אביו שש-עשרה שנים קודם. הוא עשה זאת בשיתוף-פעולה עם גיסו דוד פרידלנדר, שהיה לרוח החיה במיזם החדש. פרידלנדר היה מתלמידי משה מנדלסון ומפעיליה הבולטים של השכלת ברלין העולה, ושילב בדמותו את שני המרכיבים בעלית היהודית של ברלין. בניגוד ליתר המשכילים, פרידלנדר לא היה הוגה חסר-אמצעים התלוי בפטרון תומך, ובניגוד לשאר העשירים, הוא היה אינטלקטואל מובהק ויוצר פורה. שלא כמניעים הפרגמטיים גרידא של היינה ואיציג בשעתו, פעל פרידלנדר מתוך הכרה עמוקה. המוסד החדש ביטא את האידיאלים של ההשכלה: שינוי ותיקון של החינוך המסורתי, הפקעתו מידי המלמדים, הכנסת מקצועות חול ("תורת האדם") בהיקף המשתווה ואף עולה על לימוד התורה ("תורת ה'"), וכל זאת לא רק בשם שיקולי פרנסה אלא גם מתוך השאיפה לעצב אדם מוסרי המשולב בחברה הכללית ומועיל לה. כפי שציין שמואל פיינר, בניגוד לדגם המסורתי של חינוך להוויה יהודית חובקת-כל, הם ביקשו לגדל את התלמידים להיות הן יהודים, הן נתינים טובים בממלכה האבסולוטית והן בני-אדם משופרים במובן ההומניסטי. בכך היה 'חינוך נערים' לא רק למוסד הראשון בקרב האשכנזים שהעניק ידיעות בנושאי חול, דבר שלא היה אלא העתקה של המקובל אצל הספרדים, אלא גם בית-הספר היהודי המודרני הראשון בכלל.
אבל למרות הנימה המשכילית, הבכורה ניתנה לרצון לספק את צרכיה של המדינה. כבמקרים רבים בעתיד, חזונם של התנועה ושל הממשל לגבי תיקון היהודים חפפו בשאיפה לנתץ את הדגם הישן, אולם נבדלו מאוד במה שיחליף אותו. אם המשכילים שאפו לשמר את היהודים כקבוצה מובחנת היטב בעלת מעמד משלה (בהנהגתם שלהם ולא של הרבנים), הרשויות רצו אך ורק בהפיכתם לנתינים מועילים, ללא התעניינות ואף בליווי עוינות כלפי פרטיקולריזם יהודי. פיינר עמד על כך שהיזמים מאחורי 'חינוך נערים' היו בסופו של דבר עשירי הקהל, והם נטו הרבה יותר לעמדה השנייה, בתקווה להשתלבות ולשוויון זכויות. פרידלנדר עצמו כבר הלך והקצין מעבר להשכלה, ופנה בהדרגה לדאיזם ולטמיעה מלאה. בין היתר, פסל כליל את העיסוק בתלמוד, בניגוד ליתר חבריו לתנועה שדגלו רק בהפחתת הדגש הבלעדי עליו. הוא גם העסיק מורים נוצרים, ולבסוף הקדיש את מירב תוכנית הלימודים לשפה הגרמנית. ב-1779 חיבר מקראה לילדים, שהייתה כולה על טהרת השפה הגרמנית, וחלקיה הנוגעים ליהדות (בין היתר, תרגום של י"ג העיקרים לרמב"ם) היו בעלי נימה אוניברסלית במובהק. משפחות היינה, פרידלנדר, איציג ועוד כתריסר משפחות יהודי החצר העשירים, מימנו את 'חינוך נערים'; איציג האב תרם לו 500 טאלר מדי שנתיים ומימן את רכישת משכן הקבע שלו. למרות שאף אחת מהמשפחות לא חדלה מלתרום כספים לבית-המדרש בברלין, והמוסד החדש לא היה אלא השני לילדים בנוסף ל'חברה תלמוד תורה' המרכזית, הנסיגה מתמיכה בלעדית בלומדי התורה הצביעה על מפנה ערכים של ממש. בנוסף להכנסות מתרומות, נפתח בית-דפוס בצמוד ל'חינוך נערים' שמכר ספרים למימונו. בראשו עמד יצחק סטנוב. הרשויות הביעו את שביעות רצונן בהענקת פטור ממס.
לאחר הכנות רבות וניסיונות, בית-הספר נחנך רשמית ב-18 באפריל 1781, ברחוב גרוסה המבורגר ובצמוד לבית הקברות היהודי הישן בברלין. מעט ידוע על פעילותו, מלבד זאת שתפקד בתחילה כמסגרת משלימה בלבד, אחר הצהריים; כמה מהילדים שהו בבוקר בת"ת ובבית-המדרש, ואחרים עבדו. בשנים הראשונות היו בו בין 70 ל-80 תלמידים, שמחציתם שילמו שכר סמלי והיתר היו פטורים ונתקבלו ללא תמורה. פרידלנדר ואיציג הבן ניהלו את 'חינוך נערים', ותחתם פעלו שלושה משגיחים שפיקחו על הכיתות והמורים. תוכנית הלימודים כללה בפן היהודי רק את הביאור לחומש של מנדלסון ואת השפה העברית. מקצועות החול מנו צרפתית, גרמנית, חשבון, גאוגרפיה, פנקסנות וציור. מדי שנה נערכה בחינה פומבית בה הפגינו התלמידים את ידיעותיהם בפני התורמים, נציגי קהילת ברלין ונכבדים נוצרים. מטרת המוסד הייתה תכליתית מאוד: מעטים הפכו לאינטלקטואלים או פנו ללימודים גבוהים, והרוב הוכשרו לעבודת פקידות בבתי-העסק של היהודים העשירים. נפתלי הרץ וייזל העיד, מבלי לפרט, שבתחילה התנגדו רבים ל"חינוך נערים" בגלל הפגיעה בדת, אך תוך זמן קצר המוסד נעשה מקובל ואהוד.
התנהלות ושקיעה.
ב-1784 עבר 'חינוך נערים' שינוי מקיף, ייתכן שעקב לחציו של אב"ד ברלין הרב צבי הירש לוין. אין על כך ידיעות מהימנות, מלבד עדויות בעיתונות. חבר הנאמנים פרסם מודעה בה הצהיר על נכונותו למרכיב יהודי גדול בהרבה בתוכנית הלימודים, כולל גמרא ופוסקים. מהמלצה פומבית ששיגר המשכיל האיטלקי אליהו מורפורגו, נראה שבית-הספר היה אמור עתה לספק הוראה לאורך כל שעות היום, ולאמץ את החזון המשכילי ברוח 'דברי שלום ואמת' של וייזל: להכליל דקדוק עברי רב, הבנת התפילה וספרות מוסר ופילוסופיה כמו הכוזרי ו"חובת הלבבות". בהתאם לשיטת וייזל, לימודי הגמרא נועדו להינתן רק מעל גיל בר-מצווה, ורק למוכשרים והמעוניינים בכך. פרידלנדר הרדיקל התאכזב מהשינוי ועזב את ניהול בית-הספר. ב-1791 חדל 'חינוך נערים' מלהיות המוסד היחיד מסוגו. בסיוע הממשל קם בברסלאו 'בית-הספר הווילהלמיני המלכותי' ליהודים, שהיה, בניגוד לקודמו, נאמן לרוח ההשכלה ונוהל על ידי נציגיה המובהקים, יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון.
התמורה שנערכה בבית-הספר בברלין לא החזיקה מעמד אלא שנים מעטות, ובמהלך העשור האחרון של המאה ה-18 ידוע שפעל שוב כפי שהיה בהתחלה, עם דגש על חינוך כללי והתמקצעות במסחר. ב-1800 לא הוקדשו אלא חמש שעות שבועיות לכל נושאי היהדות, כששלום הכהן מועסק כמורה המופקד על כך. איציג, שנותר מנהלו היחיד, כתב בדיווחיו שהיו בו 72 תלמידים בלבד ב-1804, בעת שרבים פנו למסגרות אחרות, ורובם נאלצו לעבוד לפרנסתם.
איציג מת ב-1806 והוחלף על ידי המשכיל הרדיקלי אלעזר בן-דוד, שהשקפתו הייתה זהה כמעט לזו של פרידלנדר. הוא ראה את תפקידו כטיפוח נתינים מועילים למלך פרוסיה, והציע לצמצם את הדת למעט יותר מאשר דאיזם. הוא צירף תלמידים נוצרים וערך תפילות משותפות ברוח אוניברסלית. את שיעורי היהדות הגביל מאוד, אף כי הוסיף שעתיים של לימוד עברי-טייטש (גם לנוצרים), כדי להקנות את היכולת לתקשר עם יהודי פולין לצורכי מסחר. השם העברי 'חברת חינוך נערים' חדל מלהיות מוזכר, והדו"חות של המנהל התנהלו רק בגרמנית ורק בציון השם Freyschule, מגמה שחפפה לדעיכת ההשכלה בפרוסיה בכלל. ב-1810 חזר המוסד להורות מתוך הביאור המנדלסוני, אך במשורה. תקוותיו של בן-דוד לאמנציפציה ליהודים התגשמו ב-1812, אך לאחר תבוסת נפוליאון והריאקציה שבעקבותיה, הורו הרשויות להוציא את כל התלמידים הנוצרים. מספר התלמידים ירד עד עשרים בשנים מסוימות, והמסגרת נקלעה לקשיים כספיים ניכרים. ב-1825 הסכימו פרנסי הקהילה ליטול על עצמם ישירות את התמיכה בבית הספר החופשי, והוא נסגר ומוזג במוסדות החינוך הקיימים.
מסיטאים
חובתאים
אמילי וורן רובלינג
אמילי וורן רובלינג (באנגלית: Emily Warren Roebling; 23 בספטמבר 1843 – 28 בפברואר 1903) ידועה בשל תרומתה לסיום פרויקט בניית גשר ברוקלין, לאחר שבעלה, וושינגטון רובלינג, לקה במחלת קייסון. וושינגטון רובלינג היה המהנדס הראשי של מיזם הבנייה לאחר שאביו, ג'ון אוגוסטוס רובלינג, נפטר ממחלת הטטנוס.
משפחתה.
אמילי נולדה לסילוונוס ופיבי וורן בקולד ספרינג, ניו יורק, ב-1843. היא הייתה השנייה מתוך 12 ילדים במשפחה. אמילי ביקשה לרכוש השכלה, רצון שנתמך על ידי אחיה הבכור, גוברנר ק. וורן.
ב-1864, בזמן מלחמת האזרחים, אמילי ביקרה את אחיה שהיה מפקד בצבא הצפון, ושם במחנה הכירה את וושינגטון רובלינג, בנו של אדריכל גשר ברוקלין, ג'ון אוגוסטוס רובלינג. רובלינג שימש כמהנדס אזרחי במטהו של גוברנר. השניים התאהבו, ונישאו ב-1865.
כשג'ון רובלינג החל את עבודת הבנייה של הגשר, הזוג הטרי נסע לאירופה כדי ללמוד על השימוש בקייסונים - תאים עמידי מים - לבנייה תת-מימית. ב-1868 ילדה אמילי את בנה היחיד, ג'ון א. רובלינג.
גשר ברוקלין.
כשחזרו השניים מאירופה, פגשו בטרגדיה - ג'ון, אביו של וושינגטון, נפטר מטטנוס. וושינגטון מיד לקח על עצמו את משימת הבנייה. הוא שקע בפרויקט, ובמהלך העבודה לקה במחלת קייסון, הידועה גם כמחלת דקומפרסיה, אשר מתפתחת אצל מי ששהה זמן רב מידי תחת לחץ אטמוספירי, בעיקר תת-ימי. הוא רותק למיטתו, ולא יכול היה להמשיך לנהל את הפרויקט הענק. כתוצאה, אמילי נטלה על עצמה את ניהול העבודה, והייתה ל"מהנדסת השטח הראשונה", והביאה את הבנייה לסיום מוצלח.
אמילי הייתה היחידה שביקרה את וושינגטון לעת מחלתו, והיא הייתה אחראית על העברת מסרים בינו לבין עוזריו בשטח, ודיווח בחזרה על התקדמות העבודה. היא פיתחה ידע נרחב לגבי חוזק החומרים, בניית כבלים, וחישוב עקומות שרשרת, בהדרכתו של וושינגטון. הידע שלה התבסס גם על לימודים קודמים בחברת בעלה באירופה ובתחילת עבודתו בגשר ברוקלין.
במשך 14 השנים הבאות, אמילי השקיעה את כל מאמציה בבנייה. היא מילאה את רוב האחריות של המהנדס הראשי, כולל פיקוח יומיומי וניהול פרויקטים. את עבודת התכנון ביצעה יחד עם וושינגטון מחדר חוליו. היא פעלה אל מול הפוליטיקאים, המהנדסים המתחרים, וכל בעלי המלאכה והעסקים שהיו מקושרים לפרויקט, ומעורבותה הייתה כזו שאנשים החלו להאמין שהיא הייתה זו שעיצבה את הגשר.
ב-1882, תפקידו של וושינגטון כמהנדס ראשי עמד בסכנה, מחמת מחלתו המתמשכת. כדי לאפשר לו להחזיק בתואר, אמילי הלכה לאסיפות של המהנדסים והפוליטיקאים כדי להגן על מקומו. לשמחתם, הפוליטיקאים הגיבו בחיוב לדבריה של אמילי, ווושינגטון נשאר בתפקידו.