ביום העצמאות ה-25 בשנת תשל"ג (1973), נערך מצעד צה"ל בירושלים. מסלול המצעד החל מצפון לעיר ונמשך על פני 25 ק"מ. היה זה מצעד בהיקף מלא, בליווי מטס של כארבע מאות מטוסים. במצעד הוצגו כלי ארטילריה חדשים ובטור השריון נכללו טנקים סובייטיים מסוג T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים, שופצו, והוכנסו לשימוש במערך השריון של צה"ל לאחר שתותחיהם הוחלפו בתותחי 105 מ"מ.
מצעד זה נערך בתקופה בה היה צה"ל בכוננות מפני תקיפת צבאות מצרים וסוריה שנקראה "כוננות כחול לבן", שנקבעה בהסתמך על מידע מודיעיני על תקיפה קרובה. בדיעבד ידוע כי המצרים והסורים אכן התכוונו לתקוף, אולם דחו את מועד התקיפה לאוקטובר 1973, כפי שאכן אירע בפועל. לאחר מלחמת יום הכיפורים לא נערכו יותר מצעדי צה"ל בימי העצמאות.
בשנת 1978 התחולל בצמרת הביטחונית והצבאית ויכוח האם לערוך מצעד ביום העצמאות תשל"ח, בו ימלאו 30 שנה להקמת המדינה. בסופו של דבר הוחלט כי במקום מצעד ייערך מסדר צבאי ומצעד של ותיקי המחתרות באצטדיון של האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
ראש הממשלה מנחם בגין רצה לערוך את מצעד צה"ל בירושלים ביום העצמאות תשמ"ג (1983), שחל בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה, מתוך כוונה להעלות את מורל האומה. צה"ל החל להיערך למצעד, אולם הרעיון דלף ופורסם בעיתונות, וקמה ביקורת ציבורית נגד קיום המצעד. בעקבות הביקורת, בגין ויתר על משאלתו.
הצעות לערוך את מצעד צה"ל בימי העצמאות של תשמ"ח (1988), תשנ"ג (1993) ותשנ"ח (1998), במלאת 40, 45, ו-50 שנה למדינה - נדחו, אך בשנת 1997 למלאת 30 שנים לשחרור ירושלים נערך מצעד צבאי מצומצם בהיקפו.
כיום מתקיימים ביום העצמאות מטס של חיל האוויר ומשט ימי של חיל הים. פובליציסטים שונים כמו גם חלקים מהציבור העלו לא אחת את הרעיון לחדש את המסורת בטענה כי המצעד חיזק את רגשי הסולידריות והפטריוטיות של אזרחי ישראל. כמו כן נטען כי מצעד צבאי מהווה הפגנת כוח ועוצמה מול המדינות השכנות.
מצעד יום העצמאות
ג'אקומו מאיירבר
ג'אקומו מאיירבר (Giacomo Meyerbeer, במקור יעקב בֶּר; 5 בספטמבר 1791, ברלין - 2 במאי 1864, פריז) היה מלחין יהודי-גרמני.
קורות חיים.
מאיירבר נולד בשם יעקב בר (בכתיב מסורתי: בעער) והוסיפו לו את השם מאייר לאחר שמשפחתו קיבלה ירושה גדולה מסבו מצד אמו, מאייר וולף. אביו היה יעקב הרץ בר, ממנהיגי הקהילה בברלין, ואמו הייתה אסתר יהודה (אמליה) לבית וולף. את השם ג'אקומו (הגרסה האיטלקית לשם יעקב) הוסיף לעצמו מאיירבר לאחר שהחל לכתוב אופרות איטלקיות.
מאיירבר זכה לחינוך מוזיקלי מעולה ממיטב המורים בזמנו וכישרונו המוזיקלי בלט כבר בהיותו ילד. מוריו החשובים היו מוציו קלמנטי לפסנתר והכומר פוגלר לתאוריה, לנגינה בעוגב ולאופרה. אצל פוגלר פגש את המלחין הצעיר קרל מאריה פון ובר שהיה ידידו הטוב וחברו ללימודים. כמו כן שימש אהרן האלה-וולפסון, מחשובי משכילי ברלין, כמורו הפרטי.
ב-1812 סיים את לימודיו אצל פוגלר וכתב קנטטה בשם "אלוהים וטבע" ואופרה בשם "נדר יפתח". בעוד הקנטטה זכתה להצלחה מסוימת, האופרה נכשלה לחלוטין, ולאחר מספר ניסיונות כושלים לכתוב אופרות עבר ב-1815 לגור באיטליה כדי ללמוד את האופרה מהמקורות. מאיירבר התאקלם במהירות באיטליה וכתב אופרה בסגנון איטלקי "רומילדה וקוסטנצאה" שזכתה להצלחה גדולה באיטליה. אך חברו קרל מאריה פון ובר שכנע אותו לנטוש את הסגנון האיטלקי ולעבור לפריז.
בפריז פגש מאיירבר את המלחינים לואיג'י כרוביני וז'אק הלוי והושפע מהם. לאחר תקופה של לימוד הסגנון הדרמטי של האופרה הצרפתית, כתב ב-1831 את האופרה "רוברט השד" ולאחר מכאן כתב עוד שתי אופרות מוצלחות: "ההוגנוטים" ו"הנביא". אופרות אלו שזכו להצלחה מסחרית הפכו את מאיירבר לעשיר ומפורסם. הוא זכה לאותות כבוד בצרפת, גרמניה, אנגליה והולנד ואף נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית.
מאיירבר התמנה למנצח מלכותי בברלין, כתב יצירות לכנסייה הגרמנית ולחצר המלך ואת האופרה "מחנה בשלזיה". מאיירבר עזר לחברו ובר ולידידו ריכרד וגנר להעלות אופרות בברלין והמשיך להגיע לפריז לנצח על יצירותיו ההיתוליות "כוכב הצפון" ו"סליחתו של פלוארמל" שזכו להצלחה כלכלית רבה.
את שנות חייו האחרונות הקדיש לכתיבת האופרה החשובה שלו "האפריקנית" שסיים את כתיבה ב-1864 סמוך למותו. נפטר ב-2 במאי 1864 בפריז צרפת, אך נקבר לבקשתו בברלין בבית קברות יהודי.
ניתוח יצירתו.
מאיירבר המשיך את מסורת האופרה הצרפתית שהתווה ז'אן-בטיסט לולי והדגיש את העלילה האופראית והאפקט הדרמטי. בכל אופרה כזו עוסק מאיירבר באדם החריג בחברה, בהתמודדותו עם מעגלים של עוינות, ובמלחמתו אחר הטוב והצודק, ובכמיהתו לשלום. כל אחת מהאופרות מתעדת אירוע היסטורי שאותו למד מאיירבר לעומק מתוך כוונה להרחיק עדות ולספר בעצם את סיפורו שלו כאזרח אירופה הגדולה והמתפתחת, שהוא בעל זהות יהודית ברורה, ובעל השקפה נאורה הומניסטית, המתפלל לימים של קבלת האדם באשר הוא אדם. האופרות שלו מיזגו את התיאטרון והמוזיקה ונטו לטעם הקהל בדורו. בשנת 1900 היו אופרות אלה המבוצעות ביותר בכל בתי האופרה החשובים בעולם, ותפסו להם מקום של כבוד בביצועים חוזרים ונשנים לצידם של וגנר ושל ורדי.
האופרה "האפריקנית" היא סיפור דמיוני על מגלה הארצות המפורסם וסקו דה גמה וסיפור אהבתו. ביצירה זאת חזר מאיירבר לסגנון האופרה האיטלקית והדגיש את הדרמטיות והרגש באופרה על הרקע האקזוטי של אפריקה.
מאיירבר וריכרד וגנר.
למרות שמאיירבר עזר לוגנר בתחילת דרכו, גם מבחינה כספית, נתקנא וגנר בהצלחתו של מאיירבר ופרסם ב-1850 בעילום שם את המאמר "היהדות במוזיקה", שקבע כי השפעת היהודים ובעיקר מאיירבר (מבלי להזכיר את שמו במפורש) ומנדלסון קלקלה את הטעם המוזיקלי וגרמה לדלדולה ולרפיונה של המוזיקה הגרמנית בתקופה שלאחר בטהובן. הגזע היהודי הוא לדעתו חסר אונים בתחום היצירה המוזיקלית ויהודי אינו יכול להיות אמן יוצר. ב-1869, לאחר מות מאיירבר, פרסם וגנר שוב את המאמר הזה, והפעם בשמו.
Fin de Siècle
חיוס
מאירבר
מישוש
מישוש הוא אחד מחמשת החושים. חוש זה כולל בתוכו את מכלול התחושות הנוצרות כתוצאה ממגע של עצם עם קולטני החישה במעטפת החיצונית של הגוף, כגון העור, הלשון, העיניים ועוד.
תפיסה באמצעות מישוש.
בדומה לחוש הראייה והשמיעה, גם חוש המישוש מסוגל לספק מידע מרחבי אודות מיקומם היחסי של עצמים במרחב. מידע זה מאפשר את התגבשותה של התפיסה המרחבית.
מבחינים בין תפיסה מישושית סבילה לתפיסה מישושית פעילה. בתפיסה הסבילה המידע עובר דרך העור אך מעובד ומאוחסן במוח ללא הדי הכרה משמעותיים. לעומת זאת, התפיסה הפעילה כוללת תפעול פעיל של איברי הגוף במגע עם חפצים והיא תורמת ללמידה במידה רבה יותר מהתפיסה הסבילה.
אורי מיכאלי
אורי מיכאלי (פרסמן) (1900 – 27 ביוני 1976) היה ממייסדי התעופה האזרחית בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
מיכאלי נולד בשנת תר"ס-1900 בקמניץ-פודולסק, עיר המחוז של פלך פודוליה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של לאה לבית ולקמי ומיכאל פרסמן, פעיל ציוני. בעת לימודיו בגימנסיה בעירו היה ממנהיגי הנוער היהודי והציוני. למד מתמטיקה באוניברסיטה. בשנת תרפ"א-1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ. עבד בקבוצות עבודה, ואחר-כך במרכז סולל בונה ובוועד הפועל של ההסתדרות בתפקיד מרכז העלית (1929–1941).
בשנת 1935 היה ממייסדי קלוב (מועדון) התעופה הארצישראלי. היה פעיל בארגונים נוספים, בהם הוועדה המייעצת של הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון ואגודת התזמורת הסימפונית בישראל.
בקיץ 1939 היה ממארגני הוועידה הציבורית הראשונה לתעופה עברית, שנערכה בדגניה א' בנשיאותו של יו"ר הוועד הלאומי יצחק בן-צבי. באותה שנה היה השליח הראשון של התעופה העברית לקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה.
פעל עם דב הוז ואליהו גולומב בניהול חברת אווירון.
לאחר שיצחק בן-יעקב נהרג בתאונת דרכים בשלהי 1940 היה מיכאלי למנהל החברה. הוא שימש בתפקיד זה עד קום המדינה, אז התמנה לראש האגף לתעופה אזרחית במשרד התחבורה, וכיהן בתפקידו עד מאי 1960. לאחר מכן היועץ לענייני תעופה של שר התחבורה ומנכ"ל המועצה הלאומית לתעופה אזרחית.
בשנת תשכ"א (1960) זכה בפרס דב הוז מטעם עיריית תל אביב.
בשנת תשל"א-1971 זכה בפרס העבודה של ההסתדרות.
התגורר בתל אביב.
היה נשוי לחנה (אניה) לבית ברונשטיין, אב לבן ובת.
אחותו יוכבד הייתה מעסקניות ארגון אמהות עובדות והוועד למען החייל ואשתו של אהרן שולוב, אנטומולוג, הוגה, מייסד ומנהל גן החיות התנ"כי בירושלים ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאלי נפטר ביוני 1976. נקבר בבית העלמין הדרום.
על שמו נקרא נמל התעופה חיפה.
פוסט דוקטורט
וויליאם דורנט
יום המריחואנה הבין-לאומי
יום הקנאביס הבין-לאומי (GMM) המכונה גם צעדת מיליון המריחואנה (MMM) הוא אירוע שנתי, אותו מציינים ברחבי העולם ביום שבת הראשון בחודש מאי בחסותו של ארגון הגג הבין-לאומי ללגליזציה של סמים קלים אך לעיתים נמשך גם במשך ימי החודש לאחר מכן. מטרת האירוע למחות, באופן חוקי, כנגד החוק האוסר על שימוש במריחואנה, לקרוא להסדרת שוק חוקי של קנאביס ולהוות קול קורא לשינוי התייחסות החוק ודעת הקהל לצמח ולתרופות המופקות ממנו. האירוע מתואר לעיתים כפסטיבל וכולל קונצרטים, עצרות, מפגשים, מוזיקה, חלוקת פרסים, משחקים ונאומים פולטיים.
ציון יום זה נערך לראשונה בניו יורק בשנת 1969 בימי דור ילדי הפרחים. היום הפך לאירוע שנתי שהתפשט בהדרגה ברחבי העולם, ומאז מאות אלפי מפגינים בלמעלה מ-1034 ערים שונות ב-100 מדינות ואזורים תת-לאומיים מציינים את קיומו.
ציון היום ברחבי העולם.
ארצות הברית.
לוס אנג'לס.