לאחר נפילת התרבות המינואית עלתה באזור התרבות המיקנית שפרחה בין המאה ה-17 לפנה"ס ועד סיום תקופת הברונזה בבלקן, בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס. ערים מיקניות מרכזיות היו: מיקנה, אתונה, תבאי, פילוס וטירינס. שיא פריחתה של התרבות המיקנית הגיע במלחמת טרויה, אך קיימים ספקות רבים בקרב החוקרים באשר לעצם קיומה של המלחמה. הטקסטים היחידים המתעדים את קורות המלחמה הם האיליאדה והאודיסאה של הומרוס וטקסטים יוונים אחרים המהולים בסיפורי מיתולוגיה רבים, ועל כן קיים ספק האם אמת בסיפור או אגדה. אין הסבר יחיד להתמוטטותה של התרבות המיקנית, מבין ההסברים ניתן למנות את פלישתם של השבטים הדורים שהיו לאחרון השבטים ההלנים שפלשו ליוון העתיקה ונסיגתה של התרבות היוונית כולה.
על אף שאזור סקנדינביה הצטרף לתקופת הברונזה באיחור משמעותי (תחילת תקופת הברונזה בצפונה של אירופה מתוארכת לסביבות שנת 1700 לפנה"ס), אתרי חפירות בסקנדינביה מציגים שרידים של חפצים העשויים מצמר, עץ ואף יבוא ממרכז אירופה של נחושת וזהב. הסקנדינבים אימצו סמלים מתרבויות אחרות (מיקניים, פיניקים ואף ממצרים העתיקה) והשתמשו בהם כדי ליצור סגנון אמנותי משלהם. תקופת הברונזה הסתיימה בסקנדינביה רק בשנת 550 לפנה"ס.
תקופת הברזל, כתקופות אחרות באירופה, הופיעה במדורג, תחילתה באזור חופי הים האגאי בסביבות שנת 1100 לפנה"ס, משם היא התפתחה למרכז אירופה ולאיים הבריטיים במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, סוללת את הדרך תוך כדי כך להתפתחותה של התרבות האלסטטית שהחלה מתפשטת לתוך איטליה ואף הגיעה אל חצי האי האיברי. בשנת 753 לפנה"ס נוסדה העיר רומא. לאחר כמעט 400 שנה (1100 לפנה"ס - 700 לפנה"ס לערך), הופיע מחדש הכתב באזור יוון העתיקה והסתיימה תקופת המעבר ביוון.
כאמור, בסביבות שנת 550 לפנה"ס יצאה צפון אירופה מתקופת הברונזה ונכנסה לתקופה הטרום-רומית (יחד עם חלקים מצפון גרמניה, הצפוניים לנהר הריין), תקופה זו נקראת גם "תקופת הברזל הקדומה". בניגוד לאזורים רבים באירופה אליהם חדר הכתב במדורג, צפונה ומזרחה של היבשת סובלים ממיעוט מידע עקב הופעתו המאוחרת של הכתב, האותיות הרוניות (הכתב הנורדי) הופיעו לראשונה רק במאה ה-1 לספירה ואילו הכתב הקירילי הופיע במזרחה של היבשת רק בשנת 863.
היוונים והרומאים השאירו אחריהם מורשת עשירה המשמשת כאחד הבסיסים שעליהם נשענת התרבות המערבית. תרבויות אלו פיתחו מגוון רחב של תחומים דוגמת פילוסופיה, פוליטיקה, מדע, אמנות, ספורט ואחרים.
יוון העתיקה הייתה אוסף של פוליס וחברות כפריות, שבהן התפתחה הדמוקרטיה הישירה ועקרונות כחופש הביטוי, שוויוניות וחופש הקניין. מסעות המלחמה של אלכסנדר הפיצו את התרבות היוונית עד לגדות נהר האינדוס. הרפובליקה הרומית שהתחזקה בעקבות ניצחונה על קרתגו במלחמות הפוניות, ניצלה את חולשתם של המקדונים לאחר מותו של אלכסנדר והפכה למעצמה היחידה בדרום אירופה ומרכזה ובאגן הים התיכון.
במאה הראשונה לפנה"ס, שלטו הרומאים על שטחים מצפון אפריקה ועד בריטניה, אולם הפוליטיקה הפנימית של הרפובליקה לא התאימה עוד לקיום אימפריה בסדר גודל כזה. שלטון הסנאט שעמד בבסיס הרפובליקה התערער ובשורה של מלחמות אזרחים בהן אחד השיאים היה רצח יוליוס קיסר עלה והתייצב משטר חדש - הפרינקפס, משטר של שלטון יחיד.
בתקופה המקבילה ליוון הקלאסית, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, החלו להתיישב שבטים סקיתים בערבות אוקראינה הדרומית של ימינו לחופי הים השחור. הסקיתים נשלטו על ידי שכבה אריסטוקרטית והיו ברובם שבטי נוודים שחיו ב. אזורי השפעתם השתנו במשך השנים, ובשיאם הגיעו עד לקצה הצפון-מזרחי של סין. בתקופה זו היו הסקיתים הכוח השליט באזור הים השחור. שמם הלך לפניהם כקשתים רכובים מעולים והם שימשו כשכירי חרב בחלק מצבאות העולם העתיק. אף על פי שנעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, המשיכו הביזנטים להשתמש בשם זה לתיאור שבטים ברברים ששכנו מצפונם.
במהלך המאה ה-8 לפנה"ס פלשו שבטים קלטים לאיים הבריטיים ולאירופה, והביאו אליהם את תרבותם ואת אומנות חישול הברזל. בתקופת הברזל היו תושבי בריטניה מחולקים לשבטים קטנים שבראשם עמד ראש שבט. בריטניה נכבשה לבסוף בחלקה בידי הקיסר קלאודיוס בשנת 44 והפכה לפרובינקיה רומית.
החל באמצע המאה ה-5 לפנה"ס הצליחו מספר שבטים תראקיים להתאחד לממלכה שנשלטה בידי המלך תרס, מייסד השושלת האורדיסית, הממלכה התקיימה עד לאמצע המאה השלישית לפנה"ס. הממלכה לא איחדה את כל שטחי תראקיה וגם בשטח הנתון לשליטתה היה כוחו של השלטון המרכזי מוגבל. במאה ה-4 לפנה"ס התפצלה הממלכה לשלוש ממלכות קטנות, הממלכה המשיכה להתקיים עד המאה ה-1 לספירה, אך כוחה של השושלת האורדיסית הלך ונחלש. בתקופה זו, תקופת הזוהר ביוון העתיקה, גברה ההשפעה היוונית בקרב התראקים ושפתם נסוגה בפני היוונית. התרבות התראקית ספגה מכה עם כיבושה של תראקיה בידי פיליפוס השני מלך מוקדון אביו של אלכסנדר הגדול והתראקים אימצו את התרבות ההלניסטית במשך 150 שנות שלטון מוקדון עליהם. בשנת 279 לפנה"ס פלשו הגאלים לתראקיה ונותרו בה עד סוף המאה. תראקיה הפכה לחלק מהרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס, אך באופן רשמי הפכה לפרובינקיה רק בשנת 46 לספירה.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, החלו להגר ממרכז אסיה לאזור הרי אורל שבטים סרמטים, קרובי משפחה של הסקיתים. הללו החלו דוחקים את הסיקיתים מערבה ובסופו של דבר התיישבו בחלקים הדרומיים של רוסיה ואוקראינה של ימינו ובשיאם אף הגיעו למזרח הרי הבלקן. כמו הסקיתים, כך גם הסרמטים נדדו בשטחים נרחבים ובשיאם חלשו על שטחים מנהר הוויסלה שבפולין ונהר הדנובה ועד לים השחור והים הכספי והשטח ביניהם להרי הקווקז. בין המאות ה-3 ל-5 שימשו לוחמי הסמרטים כשכירי חרב בחיל העזר של הצבא הרומי.
בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס תחת הנהגתו של המלך רובובוסטס ששלט על אזור טרנסילבניה, עימותים עם שבטי הבאסטארנאה והרומאים בשנים 112-109 לפנה"ס ובשנת 74 לפנה"ס דלדלו את משאבי הדאקים.
תחת שלטונו של בורביסטה, מלך דאקיה (בן תקופתו של יוליוס קיסר) שארגן מחדש את הצבא, הורחבו גבולותיה של הממלכה עד לשיאה. שבטי הבאסטראנאה והדולי הוכנעו ואף כמה ערים יווניות כדוגמת אולביה ואפולוניה שעל הים השחור הכירו בסמכותו של בורביסטה. למשך זמן מה הצטיירה ממלכת דאקיה כממלכה מטילת אימה עד כדי כך שיוליוס קיסר שקל מסע צבאי נגדם, מסע שנמנע עקב הרצחו.
יוון העתיקה.
כאמור, התרבות ההלניסטית הורכבה מאוסף של פוליס, כאשר החשובות שבהם היו: אתונה, ספרטה, תבאי, קורינתוס וסירקוזה. התרבות היוונית הצטיינה בתחומים רבים, ביניהם פילוסופיה, מדע, פוליטיקה, ספורט, תיאטרון, אמנות ואחרים. אתונה, השליטה על עצמה צורת ממשל של דמוקרטיה ישירה שנוסדה בידי האציל האתונאי קלייסתנס. מעיר זו יצא סוקרטס, הנחשב לאחד המייסדים של הפילוסופיה המערבית. אפלטון, תלמידו של סוקרטס ומייסדה של האקדמיה האפלטונית, תיעד האירוע בכתביו וביסס את התאוריה הפילוסופית הייחודית שלו, הפלאטוניזם.
מושבות יווניות רבות נוסדו על חופי הים השחור, באגן המזרחי של הים התיכון, באסיה הקטנה, סיציליה ובדרום איטליה באזור שכונה יוון הגדולה. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נוצרה התנגשות בין הערים היווניות לבין האימפריה הפרסית המתפשטת מערבה, התנגשות שתחילתה במרד האיוני והמשכה במלחמת פרס–יוון, עת נאלצו הערים היווניות להקים ברית שבלמה את הפלישה הפרסית ליוון בקרב פלטאיה בשנת 479 לפנה"ס, ובהמשך הדפה את הפרסים מאדמת אירופה כליל.
חלק מערי יוון יסדו את הליגה האטית-דלית כדי להמשיך ולהילחם בפרסים. מעת שהפרסים נהדפו מיוון נוצרו חילוקי דעות בין ערים שונות לגבי ההכרח שבהמשך המלחמה. מעשיה של אתונה כמנהיגת הליגה הוביל לסכסוך עם הליגה הפלופונסית הוותיקה שבראשה עמדה ספרטה. בין שתי הליגות פרצה המלחמה הפלופונסית על הנהגתה של יוון, שבסופה נצחה הליגה הפלופונסית.
המלחמות הרבות בין ערי המדינה היווניות הפכו אותן לטרף קל בעבור פיליפוס השני ממוקדון, שאיחד את כל ערי המדינה היווניות. מסעות המלחמה של בנו אלכסנדר הגדול, הפיצו את התרבות היוונית לפרס, מצרים והודו, אך גם שאבו מתרבויות אלה ידע ופתחו תקופה טכנולוגית חדשה, הידועה כהלניזם. אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס ולא השאיר אחריו יורש והאימפריה האדירה שכבש התפרקה במהרה.
עלייתה של רומא.
חלק גדול מהמלומדות היוונית נטמע בתוכה של המדינה הרומאית הצעירה בשעה שהיא החלה לצאת מגבולות חצי האי האפניני. המכשול היחיד בדרכה של רומא הגיע מכיוונה של המושבה הפיניקית קרתגו, תבוסתה של האחרונה במלחמות הפוניות (המאה ה-3 לפנה"ס והשנייה לפנה"ס) יחד עם כיבוש המזרח ההלניסטי במהלך המאה ה-2 לפנה"ס סימן את תחילתה של ההגמוניה הרומית במרחב הים התיכון.
רומא, שבתחילת דרכה נשלטה בידי מלכים, הפכה לרפובליקה אוליגרכית, ובסופו של דבר לקיסרות בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, תחת שלטונו של אוגוסטוס ויורשיו האוטוריטרים. שלטונה של הקיסרות הרומית היה בים התיכון ובכל המדינות שלחופיו ובדרום ומערב אירופה. את גבולה הצפוני סימנו נהרות הריין והדנובה.