בשנת 1990 החלה גאורגיה לקלוט מתיישבים טורקים מסחתים, בתנאי שיצהירו שאתנית הם גאורגים. הדבר יצר תסיסה בקרב הארמנים תושבי סאמצחה-ג'אוואחתי. אזרבייג'ן קלטה חלק מהמתיישבים, אבל, למודי ניסיון מהפליטים בנגורנו קרבאך, הסתפקו בכמויות מועטות של מתיישבים.
חלק מהמסחתים ראו בטורקיה את מדינת האם שלהם, והחלה תוכנית ליישוב המסחתים המקופחים. הדבר היה לצנינים בעיני הרוב הכורדי במזרח טורקיה.
מסחתים שהתיישבו בקרסנודר שברוסיה גרמו לרגשות אנטי-טורקיים בקרב הקוזאקים תושבי המקום.
החל משנת 2004 החלה תוכנית ליישוב המסחתים בארצות הברית, בשיתוף פעולה מצד רוסיה, ארצות הברית, וארגון ההגירה העולמי.
חרגול הוצאה לאור
חרגול הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה על ידי יהונתן נדב (חיליק) ודן דאור בשנת 1998.
מאז הספר הראשון, "הנזיר והפילוסוף" מאת ז'אן פראנסואה רוול ומאתייה ריקאר, ראו בה אור עד היום מעל 200 ספרים.
בשנת 2003 הצטרף להוצאה אלי הירש כעורך המקור של ההוצאה ושל סדרת הפרוזה העברית חרגול פלוס. חרגול מוציאה בעיקר ספרות יפה וספרי עיון, מקור ותרגום.
בין סופרי המקור הבולטים של ההוצאה: דן צלקה, מאיה ערד, אלון חילו, צבי טריגר, חגי דגן, נעה ידלין, נילי לנדסמן ותמר גלבץ.
בתחילת שנת 2006 חתמה הוצאת חרגול על הסכם שיתוף פעולה עם הוצאת עם עובד.
משנת 2013 הוצאת חרגול עובדת בשיתוף פעולה עם הוצאת מודן.
קארמה (נפה)
קארמה (באסטונית: Kaarma, בגרמנית: Karmel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. הנפה ממוקמת במרכז האי סארמאה, בין הנפות קארלה במערב לבין פיהטלה במזרח. בכיוון צפון-מזרח נמצאת לייסי ובכיוון צפון-מערב מוסטיאלה. הנפה כוללת גם את האי אברוקה.
שטחה של קארמה עומד על כ-400 קמ"ר, דבר ההופך אותה לנפה הגדולה במחוז סארה. בשנת 2004 אוכלוסייתה מנתה 4,229. שטחה כולל גם חמישה איים: אברוקה, קאסלייד, וייקה-טולפה, והאסה ולינוסיטמאה. היישוב הגדול והמרכזי בקארמה ("בירת הנפה") הוא העיירה אסטה (Aste) לה 573 תושבים. מלבד זאת, ישנם גם 69 כפרים נוספים.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
סרגיי סטאנישב
סרגיי דימיטרייביץ' סטאנישב (בבולגרית: Сергей Дмитриевич Станишев;נולד ב-5 במאי 1966, חרסון, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי בולגרי, ראש ממשלת בולגריה לשעבר ויושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית. החל משנת 2011 מכהן כראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים, המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי.
ראשית הקריירה.
סטאנישב נולד בחרסון באוקראינה (באותה עת בברית המועצות), לאב בולגרי ולאם ממוצא רוסי. למד באוניברסיטת מוסקבה, שם גם קיבל דוקטורט בהיסטוריה ב-1994. כמו כן, היה עמית מחקר אורח בלימודי יחסים בינלאומיים ובמדע המדינה, בבית הספר לכלכלה של לונדון. באותה עת, עבד גם כעיתונאי. ב-1995 הפך לחבר במטה ליחסים בינלאומיים של מפלגתו. היה ראש המטה ליחסי חוץ ומדיניות במפלגתו מ-1996 עד 2001. במאי 2000 נבחר סטאנישב לחבר במועצה העליונה של מפלגתו וחבר בוועד הפועל וב-2001 נבחר לפרלמנט הבולגרי מטעם העיר רוסה.
בדצמבר באותה השנה, נבחר על ידי ועידת המפלגה ליושב ראש המפלגה וכמנהיג גוש פוליטי, שנוצר לאחר התפטרות גאורגי פרבאנוב שנבחר לנשיא בולגריה, ונקרא "הקואליציה של בולגריה". כמו כן, הוא מכהן מ-אפריל 2004 כחבר בנשיאות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. בתחילה, העלו חברים ותיקים במפלגתו ספקות שנגעו לחוסר ניסיונו, אך במהרה צבר את אהדת הציבור הודות לכישוריו האינטלקטואלים ויכולתו לקדם רפורמות במפלגה הסוציאליסטית.
כהונת ראש הממשלה.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-25 ביוני 2005, נבחר שוב לפרלמנט, הפעם בתור נציג העיר בורגס. הקואליציה שעמד בראשה השיגה 31 אחוז מסך הקולות וסטאנישב הודיע כי: "הקואליציה הבאה צריכה להיות מונהגת על ידי המפלגה שקיבלה את רב הקולות". ב-20 ביולי, לאחר חודש של אי ודאות פוליטית לגבי יכולת הקמת קואליציה כלשהי בעקבות תוצאות הבחירות, הסכים סטאנישב להקים קואליציה בראשותו שכללה את מפלגתו ואת תנועת "הזכויות והחופש" - תנועה קטנה של המיעוט הטורקי. ב-27 ביולי אישר הפרלמנט את מועמדותו כראש הממשלה ברוב של 120 תומכים כנגד 119, אולם הפרלמנט לא אישר את הרכב הקולאציה לאחר תמיכתם של 117 מול 119 מתנגדים.
החלטה זו יצרה שוב מבוי סתום שנמשך שבועיים. לבסוף, ב-15 באוגוסט, הורכבה ממשלה רחבה וכללה בה את מפלגתו של ראש הממשלה היוצא, סמיון סקסקובורגותסקי, וכן את תנועת "הזכויות והחופש". סטאנישב הצהיר כי מטרות הממשלה הן: "צירוף לאיחוד האירופי, מדיניות רווחה וצמיחה כלכלית". הפרלמנט הבולגרי בחר בו לראש הממשלה ואישר את ממשלתו וב-17 באוגוסט 2005 החל סטאנישב לכהן באופן רשמי כראש הממשלה.
בבחירות שנערכו בתחילת יולי 2009 ספגו סטאנישב ומפלגתו מפלה ואיבדו את השלטון למפלגת הימין - מרכז GERB בראשותו של בויקו בוריסוב.
סטאנישב, אחד מיושבי ראש המפלגה הצעירים ביותר, נחשב לטיפוס ססגוני בין הפוליטיקאים. לא היה נשוי רשמית תקופה ממושכת, אך קיים קשר זוגי ממושך עם אלנה יונצ'בה, עיתונאית בולגרית מפורסמת שמסקרת אירועים וסכסוכים ברחבי העולם. ב-2002 הוא הדהים את חברי מפלגתו, כאשר הגיע לכינוס מפלגתי, רכוב על אופנוע ולבוש בז'קט בסגנון אוהדי מוזיקת רוק, ועל גבו רשום: "אם הינך קורא זאת, סימן שאלנה נפלה בדרך". כמו כן, הוא גולש פעיל באינטרנט ולאחר בחירתו לראשות המפלגה ב-2001 השתתף בצ'ט ב-ICQ יחד עם מאות משתתפים.
בשנת 2013 התחתן עם היחצ"נית מוניקה יוסיפובה, שילדה לו ילד שנתיים קודם.
יושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים.
בסוף שנת 2011 החליף סטאנישב את פול נירופ ראסמוסן בתפקיד יושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים. בספטמבר 2012 נבחר להמשיך בתפקיד זה בכנס התשיעי של סיעה פוליטית זו בפרלמנט האירופי, עם 91.3% מהקולות, כשהוא מועמד יחיד.
הזכות לחירות
קוקז
גבול תחתון
גבול עליון
ניקיתה פאלי
מת'אמפטמין
סימאון סקסקובורגותסקי
סימֵאוֹן סָקְסְקוֹבּוּרְגוֹתְסְקִי (בבולגרית: Симеон Сакскобургготски) המכונה סימאון השני, צאר ממלכת בולגריה, או סימאון מסקסה-קובורג-גותה (נולד ב-16 ביוני 1937), הוא המלך והצאר (קיסר) האחרון של בולגריה בשנים 1943 עד 1946. בין השנים 2001 ו־2005 כיהן כראש ממשלת בולגריה.
ילדותו כצאר.
סימאון נולד ב-16 ביוני 1937 בסופיה, לצאר בוריס השלישי והצאריצה ג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו, והוא הוטבל במים שנלקחו מנהר הירדן והובאו לבולגריה על ידי קצין מחיל האוויר. ב-28 באוגוסט 1943 הוא הפך לצאר לאחר מותו הפתאומי של אביו, לאחר ששב מפגישות בברלין, בהן נכח גם אדולף היטלר. במות אביו הוא היה בן שש בלבד, ולכן מונו דודו, הנסיך קיריל, ושני אחרים לעוצרים. ב-9 בספטמבר 1944 הועברו הנסיך קיריל ושני האחרים מתפקידם במסגרת הפיכה שבוצעה בעזרת כוחות סובייטים. זמן קצר לאחר מכן הוצא קיריל להורג.
לסימאון הותר להישאר בכהונה, אך הממשלה הקומוניסטית מינתה לצידו עוצרים חדשים. בעקבות משאל עם שנערך ב-15 בספטמבר 1946 בוטלה הקיסרות בבולגריה, ברוב של 95 אחוז. בשל כך, ברחו סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים, שם חי בגלות אביה של הצאריצה ג'ובאנה, ויטוריו אמנואלה השלישי שהיה מלכה לשעבר של איטליה.
ביולי 1951 העניקה ממשלת ספרד, בראשות פרנסיסקו פרנקו, מקלט מדיני למשפחה. סימאון סיים את לימודיו בתיכון הצרפתי (Lycée Français) במדריד, שם למד משפטים ומדע. ב-1955, כאשר מלאו לו 18, הכריז על עצמו כקיסר בולגריה בהתאם לחוקת טרנובו. בשנים 1958–1959 למד במכללה הצבאית וואלי פורג' בארצות הברית. עם חזרתו לספרד, למד משפטים ומנהל עסקים והפך לאיש עסקים.
חזרה לפוליטיקה.
בכל שנותיו בגלות, נשמרו קשריו עם בולגריה. הוא שולט בבולגרית וכן באנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית וספרדית וכן דובר ערבית ופורטוגזית.
ב-1996 ביקר לראשונה, לאחר שנים רבות של גלות, בבולגריה. באותה עת הייתה נתונה בולגריה במשבר פוליטי וכלכלי קשה ביותר והוא התקבל על ידי אלפי תומכים שקראו "אנו רוצים את הצאר שלנו". סקסקובוּרגותסקי לא הצהיר הצהרות פוליטיות והעדיף להמתין מספר שנים לפני שובו לזירה הפוליטית. האחוזות שהיו רכוש משפחתו, אשר הולאמו על ידי השלטון הקומוניסטי, הושבו לידיו במלואן. בתחילה הצהיר כי יתרום חלק מהיערות שבשליטתו לפארק הרי רילה אך חזר בו ואף הצהיר על תמיכתו בפרויקט שנוי במחלוקת בו נכרתו שטחים מיוערים על מנת להרחיב את אתר הסקי הסמוך, בורובץ.
בשנת 2001 הצהיר (והשתמש עתה בשם: סימאון בוריסוב סקסקובוּרגותסקי) כי הוא נשאר בבולגריה לצמיתות והקים את התנועה הלאומית של סימאון השני (НДСВ) "אשר תהיה מוקדשת לביצוע רפורמות וליושרה פוליטית". הוא אף קצב לעצמו פרק זמן של 800 יום, בו יחוש העם הבולגרי בהשפעות החיוביות ובהעלאת רמת החיים כתוצאה ממדיניות הממשלה העתידית. הבטחות אלו נשאו פרי וב-17 ביוני 2001 הוא קיבל את אמון הבוחרים וזכה ב-120 מתוך 240 המושבים בפרלמנט הבולגרי. הוא הושבע לראשות הממשלה ב-24 ביולי באותה שנה ויצר קואליציה עם התנועה האתנית של המיעוט הטורקי "התנועה לזכויות ולחופש". הממשלה אותה הרכיב כללה טכנוקרטים ומומחי כלכלה אשר קיבלו חינוך מערבי. ביוני 2005, עוד לפני הבחירות, הרכיב ממשלה חדשה שכללה גם מפלגה שהתפלגה ממפלגתו (НДСВ).
הפסד בבחירות.