מתוך "עמק המלך", נפתלי בן יצחק אלחנן, שיצא לאור באמסטרדם בשנת 1648: "...ואלה פירוט אוצרת בית המקדש אחר חורבנו אותם הסתירו בשמם של חמישה צדיקים: ואלו משקלי הכסף הגנוזים בעין כחל, על ידי ברוך וצדקיהו: כיכרי כסף מאה ועשרים ריבוא, ושל כסף טוב מאה ושישים ריבוא, כלים של נחושת, סירים של נחושת טוב מאתיים ריבוא... כרובים שאין להם משקל, כיורים של נחושת שאין להם משקל, מחבת של זהב טוב ג' אלפים... זהב מזוקק שזקק דוד מלך ישראל, כל אלה גנזם צדקיהו... ואיש לא ידע באיזה מקום נגנזו... עד שיקום דוד בן דוד וימסרו בידו את כל כסף וזהב ומרגליות שהטמינו בשעה שיתקבצו גלויותיהם של ישראל מד' רוחות העולם ויעלו בגדולה... על ארץ ישראל".
היה נהר שופע באמצע המאה ה-20, שמימו הפעילו את טחנות סירין ומאז יבש.
קישורים חיצוניים.
גאל טפר, גיל דרעין ויותם טפר, אזור נחל עמוד : פרקים על ההיאחזות היישובית, 2000, עמוד 20
האי תותי
דונקריליטי
זנדר
מושל פלורידה
מושל פלורידה (באנגלית: Governor of Florida) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת פלורידה בארצות הברית, והמפקד העליון של הכוחות המזוינים במדינה. על המושל מוטלת החובה לאכוף את חוקי המדינה, ולרשותו עומדת הסמכות לאשר הצעות חוק שהועברו בבית המחוקקים של פלורידה או לחלופין להטיל עליהן וטו. נוסף על כך, ברשותו לכנס את בית המחוקקים ולהעניק חנינה, למעט במקרים בהם מושא החנינה עבר בהצלחה הליך הדחה.
כאשר נרכשה פלורידה לראשונה בידי ארצות הברית ב-1819, כיהן אז אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית, כמושל הצבאי של הטריטוריה. טריטוריית פלורידה נוסדה בשנת 1822, וחמישה אנשים מילאו את תפקיד המושל הטריטוריאלי בשש תקופות כהונה שונות. המושל הטריטוריאלי הראשון, ויליאם פופ דובל, כיהן בתפקיד תריסר שנים, וזוהי תקופת הכהונה הארוכה ביותר למושל בפלורידה.
מאז קיבלה פלורידה מעמד של מדינה ב-1845, 45 אישים, כולם גברים, כיהנו כמושלי המדינה במרוצת השנים. ארבעה מושלים כיהנו בתפקידם שתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים כל אחת: ויליאם ד. בלוקסהאם (שתי תקופות הכהונה שלו לא היו רצופות); רובין אסקוב, ג'ב בוש וריק סקוט. בוב גרהאם כיהן כמעט שתי קדנציות מלאות, מכיוון שהתפטר שלושה ימים טרם תום כהונתו כדי להישבע לסנאט של ארצות הברית. הקדנציה הקצרה ביותר בתפקיד שייכת לוויין מיקסון, שכיהן שלושה ימים בלבד בעקבות התפטרותו של גרהאם מתפקידו.
המושל הנוכחי הוא רון דה-סנטיס, חבר המפלגה הרפובליקנית שנכנס לתפקידו ב-8 בינואר 2019.
התפקיד.
סעיף 1 בפרק החמישי לחוקת פלורידה מגדיר את תפקידיו של המושל כדלקמן:
סקירה היסטורית.
מדינת פלורידה התקבלה לאיחוד ב-3 במרץ 1845. היא פרשה ממנו ב-10 בינואר 1861 עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, וחברה למדינות הקונפדרציה של אמריקה ב-8 בפברואר אותה שנה כחברה מייסדת. בתום המלחמה הייתה לחלק מהמחוז הצבאי השלישי, אותו הרכיבה לצד ג'ורג'יה ואלבמה. פלורידה התקבלה מחדש לאיחוד ב-25 ביוני 1868.
חוקת פלורידה משנת 1838 קבעה כי המושל – שאינו רשאי למלא תקופות כהונה רצופות – ייבחר אחת לארבע שנים. החוקה הבדלנית של 1861 צמצמה את פרק הזמן לבחירת המושל לשנתיים בלבד והסירה את הגבלת הכהונה, אך המדינה נפלה לידי האיחוד לפני הבחירות הראשונות שעתידות היו להיערך מכוח חוקה זו. החוקה שנדחתה מ-1865, בנוסף לנוסח המאושר של 1868, שמרה על תקופת כהונה בת ארבע השנים, אם כי ללא הגבלת הכהונה המקורית, שהוכנסה מחדש בחוקת 1885. החוקה הנוכחית מ-1968 קובעת שאם המושל מכהן, או שכיהן בעבר מבלי להתפטר, למעלה משש שנים בשתי קדנציות רצופות, לא יוכל להיבחר לכהונה נוספת. ראשית תקופת הכהונה מתחילה ביום שלישי הראשון שלאחר יום שני הראשון בינואר שלאחר הבחירות.
במקור, נשיא הסנאט של פלורידה שימש כמושל דה פקטו במקרה בו נותרה המשרה ללא איוש. החוקות של 1865 ו-1868 יצרו את תפקידו של סגן המושל, שיפעל באופן דומה כמושל. תפקיד זה בוטל ב-1885, כאשר נשיא הסנאט שוב נטל על עצמו סמכות זו. חוקת 1968 ייסדה מחדש את תפקיד סגן המושל, שבהווה משמש כממלא מקומו ויורשו הישיר של המושל. המושל וסגנו נבחרים באותו פתק הצבעה.
פלורידה הייתה מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית טרם מלחמת האזרחים, ובחרה רק מועמד אחד מהמפלגה הוויגית (האופוזיציה הראשית של הדמוקרטים באותה תקופה). בפלורידה נבחרו שלושה רפובליקנים בלבד לתפקיד המושל במהלך תקופת השיקום, אך לאחר שהמפלגה הדמוקרטית ביססה מחדש את שליטתה בפוליטיקה המדינתית, חלפו 90 שנה עד שנבחר רפובליקני אחר, הלוא הוא קלוד קירק .
זכויות האדם בטורקיה
זכויות האדם בטורקיה מוגנות על ידי מספר אמנות בינלאומיות, שלהן קדימות על פני חקיקה מקומית לפי החוקה הטורקית. טורקיה לא חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, ה-ICCPR, עד שנת 2000. עניין זכויות האדם נחשב לנושא בעל חשיבות גבוהה במהלך המשא ומתן עם האיחוד האירופי בדבר הצטרפותה של טורקיה לאיחוד. בעיות חריפות בנושאי זכויות אדם כוללות בין השאר את יחס טורקיה למיעוט הכורדי. הקונפליקט בין הטורקים לכורדים גרם להפרת זכויות אדם פעמים רבות. במדינה מתקיים דיון מתמשך על הזכות לחיים, חופש הביטוי ולגיטימציה של עונשים גופניים, מול חופש דת, התכנסות והשתייכות.
בטורקיה ישנם עדיין חוקים אשר נחשבים אנטי-דמוקרטיים או רודניים, כמו האיסור על מיעוטים לקבל חינוך יסודי בשפת אמם. למיעוט הגדול ביותר במדינה, הכורדים, שמהווים כ-15% מן האוכלוסייה, אין זכות הגדרה עצמית למרות חתימתה של טורקיה על אמנת ICCPR. במרץ 2017 האו"ם האשים את ממשלת טורקיה ב"הרס מסיבי, הריגות ומספר הפרות רציניות נוספות של זכויות אדם" נגד המיעוט הכורדי.
מחויבותה של טורקיה לאמנה לזכויות האדם העולמי (ICCPR).
הרפובליקה של טורקיה התחייבה למספר אמנות לזכויות אדם, שחלקן מוצאות ביטוי בחוקה הטורקית מ-1982. חלקה השני של החוקה מבטיח "זכויות וחירויות יסודיות" כגון הזכות לחיים, ביטחון הגוף והזכות לקניין. כמו כן, טורקיה חתומה על האמנות הבאות: חוקה בינלאומית של זכויות אדם, זכויות אדם של נשים, הגנה כנגד עינויים, יחס לא אנושי והעלמה (disappearance), טרוריזם וזכויות אדם, מוסכמות אזוריות ופרוטוקולים 5–12 של האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR). ב-1949 חתמה טורקיה על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. לפי ה-ECHR, טורקיה נתונה לשיפוט בית הדין האירופי לזכויות אדם, ה-ECtHR. באוקטובר 2017 מזכ"ל מועצת אירופה דרש משר הצדק הטורקי, אבדילהמיט גיל , את שחרור פעילי זכויות אדם האסורים בטורקיה.
ענייני זכויות אדם המהווים מחלוקת בטורקיה.
הזכות לחיים.
בטורקיה ישנם כמה איומים על הזכות לחיים, כלומר, איומים לא רשמיים, שאינם הוצאה להורג. בשנות ה-90 של המאה ה-20 היו מקרים רבים של הוצאות להורג ללא משפט, הריגות פוליטיות בידי "מבצעים" בלתי מזוהים ומקרים של היעלמויות.
עונש מוות.
בעיקרון, לא היו עונשי מוות בטורקיה מאז 1984. טורקיה מנעה את גזר הדין עבור פשעים בשעת שלום ב-2002 ועבור כל הפשעים בשנת 2004. גזר הדין הוחלף במאסר עולם מוחמר (מאסר ללא זכות לחנינה או המתקת העונש). לפי מאמר 9 של חוק 5275 על עונשי מוות, האסירים הללו אסורים בתאים אישיים נפרדים בבתי כלא מאובטחים ביותר, ומורשים לצאת לחצר לשעה ביום.
הוצאות להורג ללא שיפוט.
בשנת 1990, ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" פרסם את הדו״ח הראשון שלו בנושא הוצאות להורג ללא שיפוט בטורקיה. בשנים שלאחר מכן, הבעיה החמירה באופן קיצוני. ב-2001 הנציגה המיוחדת של האו"ם על מקרי הוצאה להורג שלא כשורה, הגברת עאסמה ג'האנגיר הציגה דיווח בעקבות ביקור בטורקיה. הדיווח הכיל פרטים על הריגות אסירים. בין השנים 2000 ל-2008 ארגון זכויות אדם טורקי, ה-HRA, מסר נתונים על הריגות מוטלות בספק, מיתות במאסר, הוצאות להורג ללא שיפוט ועינויים:
מקרי רצח שלא נפתרו.
הפרות נרחבות של זכויות אדם באזורים כורדיים בטורקיה בשנות ה-90׳ התבטאו בצורת היעלמויות והריגות על ידי מבצעים לא מזוהים. הרשויות המקומיות לא הביעו מוכנות למצוא את המבצעים או לפתור את ההיעלמויות. בשנת 2009 ה-HRA הציג נתונים המראים כי עד סוף 2008 נהרגו 2,949 בידי מבצעים לא מזוהים, והוצאו להורג ללא שיפוט 2,308 אנשים.
היעלמויות.
בטורקיה הקמפיין הצבאי נגד הפורשים הכורדיים במערב אנטליה לווה במספר היעלמויות, שהעלו את טורקיה על הפרק בשיפוט האירופי (ECtHR). היו רק קומץ מקרים של היעלמויות בטורקיה בשנות ה-80, אבל מספר גדול של מקרי מוות במאסר. ההפך הוא הנכון לגבי שנות ה-90, שבהן מספר האנשים שנעלמו בחטיפת סוכני רשויות גדל מאוד.
עינויים.
השימוש הנרחב והשיטתי בעינויים בטורקיה נצפה לראשונה על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, אחרי המשטר הצבאי של טורקיה ב-1971. הארגון המשיך לדבר על העינוי השיטתי בטורקיה עד שנת 2002. בשנת 2004 פעיל של האיחוד האירופי הגיע לטורקיה, וקבע שעינוי כבר לא היה בשימוש שיטתי במדינה. ה-HRA, ארגון זכויות אדם טורקי, התנגד לקביעתו, ומחה נגדה. מאז שנת 2005 נדמה כי עולה מספר מקרי העינויים. בדו"ח המצב של הנציבות האירופית בנובמבר 2008 נאמר, "מספר הבקשות להקמת ארגונים שאינם ממשלתיים בהקשר של עינוי ויחס לא אנושי עלה, בעיקר מחוץ למקומות מאסר רשמיים, בייחוד בזמן מאסר, שילוח, או בפרהסיה, בלי מאסר רשמי… חקירות מידיות, אובייקטיביות ועצמאיות לגבי מקרים של הפרת זכויות אדם בידי כוחות ביטחון חסרות.
מוות במעצר.