לפי הנחיותיו של גנרל ניקסון החלו ההכנות לפריצת המצור. ההערכות נעשתה בעיירה עלי אל-גרבי (כ-100 ק"מ במורד החידקל) והוביל אותה לוטננט גנרל פנטון איילמאר. לרשותו של איילמאר הועמד "קורפוס חידקל" שכלל, תחילה, 3 בריגדות ובהמשך הובאה למקום הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" שהועברה מגזרת אירופה.
קרב שייח' סעד.
ב-3 בינואר 1916 יצא כח בריטי, בפיקודו של פנטון איילמאר, לתקוף את קו ההגנה הראשון של הטורקים שהתחפרו בעיירה שייח' סעד. הקרבות נערכו על שתי גדות החידקל ועד ה-9 בינואר הצליחו הבריטים לפרוץ את קו ההגנה הטורקי. ניצחון זה הושג במחיר גבוה של כ-4,300 פצועים וחללים וזאת בזמן שהיחידות הטורקיות נסוגו באופן מסודר לקו ההגנה השני בשפך של ואדי לחידקל. תחת הלחץ של ג'ון ניקסון להמשיך בפריצת הדרך לכות יצא איילמאר, זמן קצר לאחר סיום קרב שייח' סעד, לפריצת קו ההגנה השני שנפרס כ-15 ק"מ במעלה הנהר בנקודה שבה מתחבר ערוץ ואדי, שזורם מצפון, לחידקל.
קרב ואדי.
קרב ואדי התחולל ב-13 בינואר 1916 כ-15 ק"מ משייח' סעד, במעלה החידקל. הטורקים הקימו קו הגנה שני בנקודת ההתחברות של ערוץ נחל לחידקל. הכוח הבריטי התפצל לשניים כשבריגדה אחת תקפה ישירות את קו ההגנה בעוד שרוב הכח ניסה לאגף את קו ההגנה. עיכוב בהתקפה והתגלות כוח האיגוף הביאו להתחזקות פעולות ההגנה. בסופו של יום הצליחו הבריטים לפרוץ את קו ההגנה אך במחיר יקר של כ-1,600 פצועים וחללים.
קרב אום-אל-האנה.
קרב אום-אל-האנה התחולל ב-20 בינואר ו-21 בינואר 1916 במטרה לכבוש מעבר היבשתי בין החידקל לביצות סואיקייה (Suwaikiya) על מנת להגיע לכות. הכוחות הבריטים נתקלו באש מקלעים צפופה ונאלצו לסגת לאחר שסבלו מכ-2,700 פצועים וחללים.
הכוחות המעורבים בקרב דוג'יילה.
צבא בריטניה.
לאחר בלימת קורפוס החידקל באום-אל-האנה נסוגו הבריטים בחזרה לעלי אל-גרבי ממנה יצאו בתחילת ינואר. שרשרת בכשלונות הביאו להדחתו של מפקד חיל המשלוח ההודי ג'ון ניקסון ומינויו של לוטננט גנרל פרסי לייק. מטרתו של איילמאר הייתה לחזק את היחידות הלוחמות של "קורפוס חידקל" ולתגבר אותו עם כוחות חדשים. התגבורת היחידה שהפיקוד הבריטי הצליח להקצות לזירת מסופוטמיה הייתה הדיוויזיה ה-13 "המערבית" שלחמה לפני כן במערכת גליפולי.
מאחר שרוב היחידות סבלו ממחסור בכוחות בגלל הנפגעים הרבים בקרבות ינואר החליט הפיקוד הבריטי לאחד יחידות כדי להגיע ליחידות מלאות. בסופו של תהליך כלל הכוח הבריטי כ-20,000 חיילים שעיקרם מהדיוויזיה ה-13 (המערבית), ה-3 (לאהור) וה-7 (מירוט).
הצבא העות'מאני.
הכוח העות'מאני, שעמד מול הצבא הבריטי, השתייך לארמייה הטורקית ה-6 בפיקודו של קולמר פון דר גולץ. ארמייה זו נחלקה ל-2 קורפוסים:
מכיוון שהתוכניות הבריטיות לא היו ידועות חולק הכוח הטורקי בין הגדה הצפונית לדרומית. הכוח שנשלח לדוג'יילה בגדה הצפונית מנה כ-10,000 חיילים (כ-8,500 חיילי רגלים וכ-1,500 פרשים).
הזמן שחלף מסיום אום-אל-האנה בינואר 1916 איפשר לטורקים לשפר את הביצורים שלהם שהגנו על כות.
מהלך קרב דוג'יילה.
תוכנית הקרב.
לאחר בלימת ההתקדמות הבריטית לאורך החידקל נשקלו תוכניות קרב חלופיות שיעקפו את קו הביצורים הטורקי הפרוש בקרבת גדות החידקל. לאחר בחינת החלופות הוחלט על התקדמות מדרום לחידקל.
על פי התוכנית הבריטית הכח הבריטי חולק ל-3 כוחות משנה:
לוח הזמנים למימוש התוכנית הושפע משמעותית מהתקרבות האביב שמתאפיין בהפשרת שלגים ובהצפת שטחים רחבים על גדות הנהרות שיכול למנוע התקדמות כוחות.
מהלך הקרב ב-7 במרץ 1916.
המערכה ב-7 במרץ 1916 החלה עם רדת הלילה. הכוחות הבריטים התוקפים חצו את החידקל לגדה הדרומית והחלו לנוע לכוון דוג'יילה. המישורים הרחבים הקשו על היכולת לנווט לנקודת ההתחלה וזאת בנוסף לאובדן הקשר בין הכוחות דבר שהאט את ההתקדמות. במקביל חל איחור גם בהתקדמות סוללות הארטילריה.
מהלך הקרב ב-8 במרץ 1916.
לפני עלות השחר של ה-8 במרץ 1916 הצליחה יחידת החלוץ של כוח A להפתיע את הכוחות הטורקים בדוג'יילה ולכבוש את המקום. מאחר שכיבוש זה הקדים את התוכנית הורה קמבל, בהחלטה שגויה, לסגת מדוג'יילה ולחכות לשעת פתיחת המערכה המתוכננת. בשלוש השעות שחלפו מהחלטה זו הספיקו הטורקים להציב את חייליהם בשוחות ולהעביר תגבורות מהגדה הדרומית לצפונית. עם פתיחת הקרב בשעה המתוכננת נתקלו הכוחות באש נגד חזקה שגרמה לנפגעים רבים. על אף ההתנגדות הטורקים הצליחו חלק מהיחידות הבריטיות להאחז בביצורי דוג'יילה אך בשעות אחר הצהריים החלה התקפת נגד של הטורקים והיחידות הבריטיות נאלצו לסגת מדוג'יילה.
האי סמית'
דן עמיר
דן עמיר (נולד ב-4 במרץ 1933, ה' באדר תרצ"ג) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, רקטור האוניברסיטה בשנים 1993–1997.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
דן עמיר נולד ב-1933 לרבקה (לבית זבודניק) וישראל (זבלודובסקי) עמיר - אז פועל חקלאי ומפקד "ההגנה" בהרצליה, ולימים מפקד חיל האוויר הראשון. סיים בית ספר עממי בהרצליה. בשנות הלימודים תש"ז-תש"ח למד בגימנסיה רחביה בירושלים, ובתש"ט-תש"י – בתיכון עירוני א' בתל אביב.
בקיץ 1950 התגייס לצה"ל, עם גרעין התנועה המאוחדת מקן צפון בתל אביב, שיצא להכשרה במסגרת הנח"ל בקיבוץ מעין ברוך שבאצבע הגליל. בתום השירות הצבאי הצטרף למשק. ב-1952 נשלח להדרכה בקן ימיה של התנועה בתל אביב. לאחר ההדרכה, חזר לעבודתו במשק כרפתן.
בשנת תשט"ו (1954/5) עזב את הקיבוץ כדי ללמוד באקדמיה למוסיקה בתל אביב. לאחר שנה החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל המשיך את לימודי המוזיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. ב-1958 קיבל את התואר M.Sc. (במתמטיקה כמקצוע ראשי, פיזיקה וסטטיסטיקה כמקצועות משניים), והמשיך בלימודי המתמטיקה לתואר השלישי. את עבודת הדוקטור באנליזה פונקציונלית כתב בהדרכת פרופ' אריה דבורצקי. ב-1963 קיבל תואר Ph.D, וזכה במלגת פולברייט לבתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתקופת לימודיו האקדמיים שירת במילואים בחטיבת קרייתי והשתתף במבצע סיני.
ב-1959 השתתף באליפות ישראל בשחמט, ולמרות חוסר ניסיונו טיפס עד שלב הגמר, וסיים במקום השישי.
מסלול אקדמי.
בסתיו 1956, לאחר שנתיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שב לישראל ומונה כמרצה בפקולטה למתמטיקה בטכניון. כעבור שנתיים הצטרף לחוג הצעיר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ונטל חלק פעיל בעיצובו. הוא כיהן בתפקידים שונים בחוג, וכשזה התרחב ב-1979 לבית הספר למדעי המתמטיקה, היה ראשו הראשון. כראש בית הספר פעל רבות לקידומו ליחידה בעלת מוניטין בעולם. גורם רב חשיבות להתקדמות היוצאת מן הכלל של המתמטיקה באוניברסיטת ת"א היה קליטת המתמטיקאים היהודים מברית המועצות. הסנוניות הראשונות הגיעו כבר בתחילת שנות ה-70, בעיקר בזכות נשיא האוניברסיטה, יובל נאמן, שהיה פעיל מאוד למען המדענים היהודים בברית המועצות והיה יו"ר ועד המדענים במועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות. בהמשך שנות ה-70 קלטה כך אוניברסיטת תל אביב מספר מתמטיקאים עולים בכירים בעלי שם. עמיר נתפס כבר אז לעניין הקליטה המדעית והחברתית של המתמטיקאים העולים ובזמן היותו ראש בית הספר הקים לידו את המכון המתמטי כדי שישמש מקום קליטה ראשוני לעולים ויוכל להציע בית מדעי ראשון בישראל למתעניינים בעלייה.
ב-1982 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין וב-1985 החל לכהן כדקאן הפקולטה למדעים מדויקים. השנים הראשונות לכהונתו היו שנות התאוששות והתרחבות לאחר הקיצוצים שבאו בעקבות המשבר התקציבי החמור של שנות השמונים הראשונות, ואילו השנים האחרונות עמדו בסימן גל ההגירה המתחדשת ומתעצמת מחבר המדינות. הקליטה המוצלחת באוניברסיטת תל אביב של עולי שנות השבעים במתמטיקה ובפיזיקה, אליהם נוספו בשנות השמונים עוד מספר מתמטיקאים בכירים, היוותה בסיס לפעילות נמרצת של עמיר בהזמנת מדענים יהודים בכירים מארצות חבר העמים וקליטתם בפקולטה. בזכות הפעילות והמעורבות שלו בקליטה זו, הוזמן להשתתף כחבר במספר גופים שפעלו למען העלייה. בין השאר, התבקש על ידי עמותת "קלט" להכין תוכנית אב לקליטת הגל הצפוי של מדענים עולים. תוכנית זו - לקליטת 2,000 מדענים עולים מתוך גל עלייה ראשון צפוי של כ-100,000, הוצגה בפני פורומים שונים, ובמיוחד אומצה על ידי ועד המדענים שליד המועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות והתקבלה על ידי קבינט הקליטה. לאחר שנאמן התמנה לשר המדע, החליף אותו עמיר כיו"ר הוועד.
לאור הפעילות הנמרצת של הפקולטה למדעים מדויקים בנושא הקליטה, החליטה האוניברסיטה ב-1990 למנות דקאן מיוחד לקליטה ודן עמיר מילא גם תפקיד זה, במקביל לתפקידו כדקאן הפקולטה, והמשיך בו גם לאחר שמונה, באותה שנה, כסגן רקטור. הפעילות הנמרצת של האוניברסיטה בקליטת המדענים שימשה דוגמה למוסדות האקדמיים האחרים בישראל, ובתשנ"ב הקים ועד ראשי האוניברסיטאות ועדה בין-אוניברסיטאית לנושא הקליטה ועמיר מונה ליו"ר הוועדה. מאז שימש בתפקיד המרכזי בכל נושאי קליטת המדענים בישראל.