עלייתו של בעל למלוכה היא תוצאה מיידית של ניצחונו במערכה מול ים, הניצחון החשוב בסדרת ניצחונות של בעל ובעלי בריתו, ענת ועשתרת. ניצחון זה מסתיים בהכרזה החגיגית על המלכתו של בעל: "ים מת. בעל ימלוך!". את ניצחונותיו של בעל מלווה סעודת אלים חגיגית בה אלים זוטרים משרתים את בעל ומגישים לו יין בגביע מיוחד "יתן כוס בידו, גביע בשתי ידיו...כד של איש שמיים, כוס של קדושים...", מלשון הפיסקה ייתכן ומדובר במעין סעודת הכתרה.
עם זאת, יציבותה (היחסית) של מלכות בעל לא תובטח קודם שיבנה לו היכל – סממן מלוכה ראשון במעלה אשר על הקשיים סביב בנייתו ותהליך הבניה שלו נסוב חלק מרכזי בעלילה. השלמת ההיכל מסתיימת גם היא במשתה חגיגי בהשתתפות כל אחיו האלים "שבעים בני אשרה" (מספר המייצג ריבוי). סממני מלוכה נוספים על סעודות ההמלכה וההיכל, הן האלות המאגיות שהוענקו לבעל, בעזרתן הוא מכניע את ים וכן הכיסא.
בנוסף, קיימים אפִיתֶטים מלכותיים המובאים בפי דמויות שונות וכן על ידי המספר עצמו לאחר ביסוס מלכותו – החשוב שבהן הוא 'אלאין בעל' (=בעל החזק), וכן אפיתטים נוספים כגון 'רוכב עננים', 'מושל ארץ' ו'קרדום אדיר'. כמו כן, ישנן הכרזות והצהרות חגיגיות שעניינן הוא המלכתו של בעל ("תיכון מלכות עולמך – ממשלתך לדור ודור"). ניתן לראות בקריאתו של בעל לענת לחדול ממלחמותיה באויביהם ורצונו להשכין שלום עדות ליציבות מלכותו של בעל, הואיל ושאיפות אלו הן שאיפותיו של מלך מנצח ולא של טוען למלכות.
מלכותו של בעל (השברירית והמוגבלת אמנם) משתרעת על פני רמות שונות של המציאות – בעולם האלים (בו הוא משמש כאל בכיר על פני בעלי בריתו, יתר אחיו והאלים הזוטרים המקבלים את מרותו), בעולם האנושי ובטבע. ניתן ללמוד זאת באופן כולל דווקא על דרך השלילה מדברי מות לבעל "יחידי אני זה שימלוך על אלים ואצווה על אלים ואנשים. אשביע המון ארץ" וכן ממלחמותיה של ענת בעמים שלא סרו למרותם.
בטבע, בעל שליט על כוחות הסערה, העננים, הברקים, הרעמים והגשמים, משתמש בהם למלחמותיו, גומל טובה באמצעותם לאחר בניית ההיכל, יודע את סודותיהם, ולוקח את נתיניו אלה, יחד עם משרתים נוספים ברדתו לשאול.
מי ניצח את ים?
המאבק בין בעל לים החל ברדיפתו של ים את בעל, כחלק מניסיונו של הראשון לבסס את מלכותו ולחסל טוענים אפשריים לכתר. ים מוצג בפתיחה כאל החזק יותר הנמצא במומנטום של הצלחה וזוכה לתמיכתם של יתר האלים המבקשים לבנות לו היכל, ואילו בעל הוא זה אשר נאלץ להימלט ולהתחבא מפניו. נקודת המפנה לטובתו של בעל באה מכיוונו של כושר-וחסיס המביא לו שתי אלות מאגיות, באמצעותן הוא מכה את ים אשר מצידו מצליח לעמוד בפני מהלומותיה של הראשונה אך צירופה של האלה השנייה מכניע אותו. בטקסט אחר בהמשך העלילה, מנכסת לעצמה האלה ענת, אחותו ובעלת בריתו של בעל, את הניצחון על ים ועוזריו (תנין, פתן עקלתון).
יישוב שתי הגרסאות הללו אפשרי בכמה דרכים. ראשית, ייתכן כי ענת פשוט מתפארת במעשים לא לה, אך ניתן אולי לחבר את שתי הגרסאות ולהבין כי מדובר היה בקרב משותף לבעל וענת, כאשר ענת התרכזה בלחימה מול עוזריו של ים, ואילו בעל הכניע את ים עצמו עד שהאחרון נפל בידיו כשבוי. הלשון המעורפלת בתיאור מכת המוות שניתנה לים, נותנת מקום לאפשרות לפיה מכה זו ניתנה על ידי ענת. בנוסף, קיימת האפשרות שמציע ט"ל פנטון במאמרו, כי שינויי תרגום עשויים לשנות את הבנת דבריה של ענת. אפשרות נוספת היא ששתי הגרסאות, משקפות שתי מסורות שונות באשר לזהות מכניעו של ים.
סוגיית הטוב והרע.
אף שבעל הוא אל החיים, הגשם הצמיחה והפריחה - האל החיובי, הוא לא יכול לעמוד לבדו, וזקוק לצידו לכוח של אלה איומה ונוראה, שבלעדיה הוא חסר אונים. למעשה האלה ענת עושה הרבה מ"העבודה השחורה" שלו, נלחמת את מלחמתו בשליחיו של ים, מפלצות הים הנוראות, עוזרת לבעל לשכנע את אשרה ואל לבנות לבעל היכל, הורגת את מות ואת אויביו האחרים של בעל, ואף משכנעת את השמש להאיר בשליחותו של אביה אל. את הניגודיות שיש בחיים ובעולם, ניתן על פי התפיסה האוגריתית להסביר רק בדרך של ריבוי אלים ותפיסה דיכוטומית של כוחות העולם. כיוון שהדברים הרעים שמתרחשים בעולם, אינם יכולים להתרחש מצידו של אל, בעל או אשרה, חייבות להיות ישויות אחרות שהן מטילות אימה, בולעניות או רצחניות, וגורמות את כל הסבל שעובר על האנושות.
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך.
מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית.
היום השביעי.
כמו באגדת אקהת ובאגדת כרת, גם בעלילות בעל וענת קיים המוטיב של פעילות אלוהית או אנושית, בכל מיני תחומים כמו פולחן האלים, או מלחמה, הנעשית במשך שישה ימים ונפסקת ביום השביעי בו מתרחשת התוצאה המקווה ומתקבל פרי המאמץ. בעלילות בעל וענת אל האומנות כושר-וחסיס בונה ארמון לבעל ומבעיר אש בהיכל שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב וליצוק מהם לבנים ומטילים. ביום השביעי "תפסיק האש מהבית", הלבנים נוצרים באורח פלא ופני ההיכל מצופים בזהב. תיאור זה דומה באופן מעניין, לתיאור של אלוהים בבריאתו את העולם במסורת היהודית ולמקורה של השבת. "וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּשְׁבֹּת בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה:" () עוד מעניינת ההקבלה למקרא בכך שכמו בעבודתו של אל האומנות, גם איסור המלאכה בשבת מוצג באמצעות אב-טיפוס של הדלקת אש: "שֵׁשֶׁת יָמִים תֵּעָשֶׂה מְלָאכָה וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי יִהְיֶה לָכֶם קֹדֶשׁ, שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן לַה', כָּל הָעֹשֶׂה בוֹ מְלָאכָה יוּמָת. לֹא תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל משְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת." ()
המאבק בין האל לים.
במאמרו "שירת העלילה בישראל", ביסס חוקר המקרא משה דוד קאסוטו ומהחלוצים בהשוואות מיתוסי העמים, את טענתו כי בעם ישראל התקיימה אי פעם בעבר שירת עלילה. כהדגמה לטענתו, הראה קאסוטו שרידים הקיימים במקרא למיתוס הדומה לעלילות בעל וענת העוסק במלחמה של האל בים. המקורות העיקריים אותם זיהה היו:
נקודות הדמיון הבסיסיות המשותפות לכל המקראות שצוינו אל מול עלילת בעל הן בראש ובראשונה במוטיב המרכזי - אל הנלחם בים ובמפלצותיו ומכניעם. כמו כן, שמותיהם ותיאורם של מפלצות אלה זהה לאלה שבעלילה האוגריתית (ים, תנין בעל שבעה ראשים, לויתן, נחש עקלתון ונחש בריח).
מוטיב נוסף אשר מקורו במיתוס האוגריתי ומוצא את מקומו במקרא (גם בהקשרים הבראשיתיים של המיתוס וגם בהקשרים הנוגעים ליציאת מצרים) הוא שימת הגבול לים. יסודו של מוטיב זה הוא בדימוי הים כמבקש לפלוש לתוככי היבשה. "גְּבוּל שַׂמְתָּ בַּל יַעֲבֹרוּן, בַּל יְשֻׁבוּן לְכַסּוֹת הָאָרץ" ().
אלמנט אוגריתי נוסף הוא קיומם של כלי מלחמה בהם עושה האל שימוש במלחמתו מול ים ('חרב קשה, גדולה וחזקה' ב, זרוע ה' ב, 'זרוע עזך' ב, 'עזך' ב, וכן עבים, ברק ורעם – כליו של אל הסערה - ב) וכן הסופרלטיבים האלימים לתיאור המלחמה (להלום, לכלות, למחוץ להשמיד ולהרוג – בעלילת בעל, ואילו במקרא – לרוצץ, לפורר, לשבר, לדכא, לפזר ועוד. אם כי, תיאורים אלה מתמעטים בטקסטים המאוחרים יותר – ו).
השאול ומות.
השאול - ניתן לראות דמיון בין תפיסת השאול בתנ"ך לבית התפיסה האוגריתית. בתנ"ך השאול נמצא מתחת לארץ, אפשר לרדת ולעלות ממנה, ולכן גם אין פלא כי לפולחן התקשור עם נשמת המת קוראים בתנ"ך העלאה באוב, כיון שהמת מועלה מתחתית הארץ. בתנ"ך יש אף פסוק שבו מות מקושר לשאול. "רַגְלֶיהָ יֹרְדוֹת מָוֶת, שְׁאוֹל צְעָדֶיהָ יִתְמֹכוּ" () השאול והמות מתוארים בשני המקומות כישות בולענית בעלת פה אדיר. "לָכֵן הִרְחִיבָה שְּׁאוֹל נַפְשָׁהּ וּפָעֲרָה פִיהָ לִבְלִי חֹק..." (). גם בעלילות בעל וענת האל מות מתואר כבעל פה אדיר שכאשר הוא פוער אותו, הוא משרבב שפה אחת לשמים, השנייה בארץ ולשונו בכוכבים ובעל נבלע בלועו כמו טלה וגדי ושאף השמש הזוהרת נעצרת שם. הוא גם מתואר כמי שגרונו חסר וזקוק תדיר לבני אדם, כפי השאול המתוארת בישעיה.
מות - התיאור אודות המוות כישות דמונית שמשוטטת ברחובות ופורצת לבתים לקחת חיים, מופיע בתנ"ך בירמיהו (): "כי עלה מות בחלונינו, בא בארמנותינו, להכרית עולל מחוץ, בחורים מרחבות". היחס אל מות כשוכן במקום מסוים אף הוא מופיע בתנ"ך: "הנגלו לך שערי מות? ושערי צלמות תראה?" () גם האזהרה במשלי על האישה הזרה והמפתה קשור לעניין, "כי שחה אל מות ביתה, ואל רפאים מעגלתיה" () במיוחד כאשר מות מקושר אל הרפאים, המופיעים בשירה האוגריתית. גם הביטויים "דרכי מות", "מוקשי מות", "בן מות" ועוד ביטויים דומים שפזורים בתנ"ך, יכולים להעיד על תפיסה מיתית של המוות. עם זאת ניתן לראות כי התפיסה הישראלית נלחמה בתפיסה זו, בתפיסה אחדותית שבה לה' מיוחסים המוות והחיים גם יחד למשל בשירת חנה - "ה' מֵמִית וּמְחַיֶּה, מוֹרִיד שְׁאוֹל וַיָּעַל." ()
החופש של המתים - מקום המתים נקרא "בית החופשית" מכיוון שבתפיסתם הם חופשיים, הד לכך נשמע בספר תהילים: "בַּמֵּתִים חָפְשִׁי כְּמוֹ חֲלָלִים שֹׁכְבֵי קֶבֶר אֲשֶׁר לֹא זְכַרְתָּם עוֹד..." (), היו (די מוּר) שניסו לפרש את בית החופשית בלשון סגי נהור, לבית שהמתגוררים בו כלואים ואינם חופשיים לצאת ממנו. והיו שסברו כי מדובר במקום של חינגאות ומשתאות, שבו המתים חופשיים לבלות מבלי האחריות שקיימת בחיים הממשיים.
המספד על אלי הצמחייה.
סיפור מותו של בעל דומה למותו של תמוז - אל הפיריון והצמיחה המסופוטמי, שפולחנו נזכר בתנ"ך.