אדוניס נולד בסוריה, בכפר סמוך ללטקיה, למשפחה מהעדה העלווית. ב-1954 השלים את לימודי הפילוסופיה שלו באוניברסיטת דמשק. שנה לאחר מכן נעצר לשישה חודשים בשל פעילותו במפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, מפלגת ימין קיצוני הקוראת להקמת אימפריה סורית על שטחי לבנון, ישראל, עיראק, ירדן, כווית וקפריסין. לאחר ששוחרר עבר לגור בביירות, שם ייסד, בשיתוף עם המשורר הסורי יוסוף אל-ח'אל, את מגזין השירה שִׁעְר (שירה). בתקופה זו גם נטש את השקפותיו הלאומניות הקיצוניות. בעקבות מלחמת האזרחים עזב אדוניס את לבנון בשנת 1975 ועבר לפריז, שם החל לשמש כמרצה לערבית בסורבון. אדוניס ידוע כמבקר של הסגירות של העולם הערבי כלפי תרבות המערב. במפגש אנשי רוח ישראלים וערבים, שנערך בספרד ב-1993, התבטא בעד ביטול החרם התרבותי על ישראל ובעד יצירת קשרי תרבות בין ערבים ליהודים. בעקבות דברים אלו סולק מהתאחדות הסופרים והמשוררים הערבים שבדמשק. כיום הוא מתגורר בפריז. בשנת 2011 זכה בפרס גתה.
שירתו.
אדוניס פרסם יותר מעשרים ספרי שירה. בשירתו הוא משתמש בתבניות מסורתיות של שירה ערבית קלאסית, על אף שהוא מכניס לתוכן תכנים מודרניים. הוא משלב בשירתו מוטיבים מהתרבות הפיניקית העתיקה, ומכאן גם לקוח כינויו הספרותי, על שמו של האליל הפיניקי אדוניס. אדוניס מקורב למשורר הישראלי נתן זך והשניים אף הוציאו אסופת שירים משותפת. אדוניס נחשב כמועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
פרסים.
בשנת 1999 זכה אדוניס בפרס נונינו הבינלאומי.
בשנת 2011 זכה אדוניס בפרס גתה הגרמני לאמנויות..
קישורים חיצוניים.
משיריו שתורגמו לעברית:
עלי אחמד סעיד
עלי אחמד סעיד אכבר
ז'ילברטו ז'יל
ז'ילברטו פאסוס ז'יל מוריירה (בפורטוגזית: Gilberto Passos Gil Moreira, נולד ב-26 ביוני 1942), מוכר כז'ילברטו ז'יל הוא זמר, גיטריסט, מלחין ואיש ציבור ברזילאי. הוא נחשב אחד מגדולי המוזיקה הפופולרית הברזילאית. בשנים 2002–2008 כיהן כשר התרבות של ברזיל, במקביל לקריירה שלו כזמר.
מוזיקה.
ז'יל החל את דרכו כזמר בוסה נובה. בשלהי שנות ה-60, יחד עם זמרים ברזילאים כקייטנו ולוזו, גל קוסטה, מריה בתניה ואחרים ובהשפעת יצירות מאוחרות של הביטלס, פיתח את סגנון הטרופיקליה: שילוב של פופ ברזילאי, רוק'נ'רול ומוזיקה אמנותית מתקדמת, שהביא לסגנון בינלאומי יותר בעל גוון פסיכדלי ומסרים חברתיים (ראו גם רוק ברזילאי). סגנון זה נתן את הטון באלבומיו הראשונים שהוציא במהלך שנות ה-60. באלבומים שהקליט במהלך שנות ה-70 הוסיף ז'יל אלמנטים אפריקניים וצפון-אמריקניים ליצירתו.
במקביל לקריירת הסולו שלו, ניגן ז'יל גם עם להקת יס ולהקת פינק פלויד. בשנות ה-70 סייר בארצות הברית והקליט אלבום דובר אנגלית. הוא שיתף פעולה גם עם ג'ימי קליף וב-1980 הקליט גרסת כיסוי לשירו של בוב מארלי "No Woman, No Cry" שהפך להיט והביא את סגנון הרגאיי לברזיל.
ז'יל שיתף פעולה עם זמרים ברזילאים רבים, ביניהם קייטנו ולוזו, אליס רז'ינה וז'ואאו ז'ילברטו.
בתו, פְרֶטָה ז'יל, מוזיקאית גם היא.
ז'יל הופיע בישראל ב-1982, 1989, 2011 ו-2013. הוא צפוי היה לשוב להופעה בישראל ב-4 ביולי 2018 במסגרת סיבוב הופעותיו העולמי במלאת 40 שנה לאלבומו "ראפבלה", אולם הופעתו בוטלה. מנהלו של ז'יל מסר בתגובה: "התחושה הכללית של כולנו היא חשש בעוד ישראל עוברת תקופה רגישה כרגע. אנו מצפים שתבינו מאחר שהנושא הזה עדין עבורנו. אנחנו אוהבים את ישראל ותמיד הרגשנו בה קבלת פנים חמה. בוודאי יהיו הזדמנויות אחרות ונקווה לימים טובים יותר".
פעילות פוליטית.
מאז ומתמיד היה ז'ילברטו ז'יל בעל מודעות חברתית גבוהה ופעיל פוליטי. רבים משיריו נושאים תוכני מחאה חברתית. בשנת 1969, נעצר יחד עם חברו הזמר קייטנו ולוזו על ידי בעוון פעילות נגד השלטון, ונכלא למספר חודשים. עם תום תקופת המאסר הוגלו השניים ללונדון.
ב-1990, כאות למעורבותו החברתית, נבחר לכהן בעיריית סלבדור עיר מגוריו. בשנת 2002 בחר בו הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה "לולה") לתפקיד שר התרבות של ברזיל.
בשנת 2005 היה הראשון מאמריקה הלטינית שקיבל את פרס פולאר למוזיקה בסטוקהולם, על ידי מלך שוודיה. באותה שנה הוענק לו אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת במסגרת ציון "שנת ברזיל" בצרפת. ב-2006 זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום מוזיקת עולם.
ביולי 2008 הודיע ז'יל על פרישתו מתפקיד שר התרבות, עקב העומס הרב שבו היה נתון.
במאי 2018 ביטל ז'יל את הופעתו בישראל בשל לחץ מצד תנועת ה-BDS. ז'יל טען שביטל את המופע בשל התקופה "הרגישה" שעוברת ישראל.
תוכנית סאליוט
תוכנית סאליוט (ברוסית: Салют) היא תוכנית חלל סובייטית שבמסגרתה שוגרו סדרה של תחנות חלל על ידי ברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
כל תחנות החלל בתוכנית כללו מכלול ראשי אחד שהוצב במסלול בשיגור יחיד. התוכנית צוינה במקור כתוכנית ה-DOS 7-K, וכל תחנת חלל קיבלה כינוי משלה.
תוכנית סליוט
דראפטומניה
דראפטומניה (באנגלית: Drapetomania) נחשבת לפסאודו-מדע ומוגדרת לכאורה כמחלה של הנפש הגורמת לעבדים שחורים לאבד שליטה ולברוח מעבדות. המושג "דראפטומניה" נטבע על ידי ד"ר סמואל א. קארטרייט () והיה משויך בעיקר לעבד בעל צבע עור שחור בארצות הברית טרם ביטול מוסד העבדות בארצות הברית. בזמנים מודרניים יותר מחקריו של קארטרייט הם מושא ללעג וסאטירה, אך במאה ה-19 קארטרייט פעל רבות כדי להצדיק את מוסד העבדות בארצות הברית.
אטימולוגיה וטרמינולוגיה.
המונח "דראפטומניה" הוא הלחם של שתי מילים ביוונית: דראפטיס (באנגלית: Drapetes. ביוונית: δραπέτης) שמשמעותה נמלט, או ליתר דיוק, עבד נמלט; ומאניה (באנגלית: Mania. ביוונית: μανία) שמשמעותה משוגע או מטורף.
אנשים שחיו במדינות הדרום של ארצות הברית טרם סיום מלחמת האזרחים (1865) היו נוהגים להשתמש במונח "דראפטומניה" במהלך משפטים אזרחיים כנגד עבדים כאשר בעצם התכוונו לתאר שתי מחלות אחרות שהיו משויכות לאדם השחור: "דיסיאסתזיה אתיופיקה" (בלטינית: "dysesthesia aethiopica"), המתארת את עצלות האדם השחור; ו"קקסיה אפריקנה" (בלטינית: "cachexia africana") המתארת אכילת עפר. כמו כן, המונח "דראפטומניה" היה נפוץ בקרב האדם הלבן בארצות הברית כאשר תיאר את בריחתו של העבד, ו"התמכרויות והרגלים" שונים שהיו משויכים לאדם השחור (Negros).
היסטוריה.
סמיואל א. קארטרייט () עבד כרופא-מאבחן במדינת לואיזיאנה (Lousiana), שהשתייכה למדינות הדרום אשר לא תמכו בביטול העבדות עד תום מלחמת האזרחים האמריקנית. כחלק מהקמפיין ליצור עצמאות בתחום הרפואה לרופאים-חוקרים אשר תומכים במוסד העבדות בארצות הברית (שעבוד אנשים שצבע עורם שחור), טענותיהם של הרופאים ממדינת לואיזיאנה בדרום ארצות הברית כללו צדק מוסרי, חברתי וכלכלי. הם אף השתמשו בפסוקים מהברית החדשה והתנ"ך כדי לגבות את טענתם כי שעבוד הגזע השחור (Negro Race) הוא המצב ההכרחי. קארטרייט היה מהמובילים והכי משפיעים של קמפיין זה עקב היותו חוקר מוערך בעל ניסיון רב ובעל שליטה מלאה במספר שפות (בין היתר בשפות: יוונית, עברית, גרמנית ולטינית). עם זאת, אף הקולגות של קארטרייט ממדינות הדרום ביקרו אותו וטענו כי מחקרו של קארטרייט הוא תוצר של קונפליקט בין רפואה לפוליטיקה.
בדצמבר 1849 מינתה הוועדה לרפואה של מדינת לואיזיאנה את קארטרייט ליושב הראש שלה, מה שאפשר לו לקדם את מחקריו אודות מחלות מיוחדות אצל שחורים. מחקרים אלו זכו להתייחסות ופרסום בקנה מידה רחבים. קארטרייט טען כי ביחס לאדם הלבן, יש לאדם השחור מוח וריאות קטנים מבחינה פיזיולוגית, המביא לשוני פסיכולוגי כך שהאדם השחור "אוהב" את עצם היותו עבד ומגלה אהדה למעמד העבדות. לטענת קארטרייט, מוחו של האדם השחור הוא כמוחו של ילד. לכן, קל למשול באדם השחור כפי שמשתמשים בסמכות הורית כלפי ילדים. האדם השחור מגלה סימפתיה לאדוניו, ואם לא ימשלו עליו הוא ירגיש כי הפך לחריג. קביעותיו של קארטרייט בעצם גרמו לו ליצור רשימה של מחלות פרטיקולריות לאדם השחור. ביניהן ניתן למצוא מחלה בשם "דראפטומניה", לפיה העבד נוהג בניגוד למוסר, מאבד את שפיותו ומחליט לברוח מאדוניו, בעיקר לאחר שחווה חופש.
קארטרייט טען כי כדי לרפא "דראפטומניה" צריכים האדונים לגרום לעבד להישאר במצבו הכנוע. קארטרייט ציין כי ניתן היה לעשות זאת על ידי התייחסות לעבד כפי שמתייחסים לילדים: בדאגה, בחמלה, נתינת יחס ואנושיות.
טענותיו של קארטרייט הן חלק מהתופעה שבה הממסד הרפואי השתמש בכוחו לצורכי שליטה על עבדים. כך למשל קטעו רופאים את בהונות הרגליים של עבדים נמלטים כדי למנוע מהם את היכולת הפיזית להימלט שוב. קארטרייט אומנם פרסם בכתבי עת המשויכים למדינות הדרום כגון: "Southern Quarterly Review" ו-"DeBow's Review", אך הוא זכה גם לביקורות סאטיריות ממדינות הצפון. "דראפטומניה" הפכה מבחינה היסטורית לאחת הדוגמאות המקובלות של "פסאודו-מדע" () ו"מדע גזעני" ().
דראפטומניה בתוצרים בני-זמננו.
דראפטומניה עדיין מוזכרת במחקרים היסטוריים מהמאות ה-20 וה-21 בין שלל "מחלות הנפש" שנוצרו על ידי רופאים במאה ה-19, שתמכו במוסד העבדות ורצו לשמר אותו. אולם הדיון אודות דראפטומניה הוא דל.