העיר הלבנה הצפונית משתרעת מעבר לשדרות בן-גוריון, בואכה נחל הירקון. חלקו המערבי דומה לזה של לב העיר, אך נבנה עד הקמת המדינה, ואילו חלקו המזרחי נבנה משנות ה-40 עד שנות ה-60. חלקה הדרומי של העיר הלבנה הצפונית כלול בשטח החוצץ של העיר הלבנה. בשטח זה יש רק מעט מבנים בסגנון הבינלאומי, כשעיקר הבנייה ה'לבנה' מרוכזת במערב האזור, בין רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון, ברצועה שנבנתה בחלקה בשנות ה-30 וכוללת בעיקר בנייני מגורים בני שלוש קומות. אחד המבנים הבולטים באזור הצפון הישן היה בית החולים "אסותא" שנבנה ברחוב ז'בוטינסקי ב-1934. המבנה הוקם בודד בלב החולות ותוכנן בסגנון הבינלאומי.
העיר האדומה הוא מונח שנטבע מאוחר יותר, כניגוד למונח "העיר הלבנה". הוא מתייחס לאזור "תל אביב הקטנה" וכולל את שטח העיר שנבנה עד סוף שנות ה-20 ומאפיינים אותו בנייה בלבנים, סגנון אדריכלי אקלקטי צבעוני, או בנייה המזכירה סגנון ערבי מסורתי, עם גגות רעפים אדומים. אזור זה כולל את סביבת הרחובות הרצל ונחלת בנימין ושכונות נוה צדק, שבזי וכרם התימנים ומהווה חלק מהשטח החוצץ סביב "העיר הלבנה" לפי התוכנית.
מבנים ידועים בעיר הלבנה.
ייחודיות העיר הלבנה היא באוסף הגדול של בניינים פשוטים שרובם המוחלט הם מבני מגורים בני שלוש עד חמש קומות, להבדיל מאתרי מורשת תרבותיים אחרים, המאפיינים במבנים גדולים ומפוארים. עם זאת, ניתן למנות מספר מבנים שהיוו נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של העיר, שהשפיעו יותר מבניינים אחרים על התגבשות הסגנון או בעלי סיפור היסטורי יוצא דופן שאינו קשור בהכרח לאדריכלות. ביניהם ניתן למנות:
מוזיאון הבאוהאוס.
בבית ראובן רחוב ביאליק בתל אביב ישנו מוזיאון קטן המוקדש לתולדות הסגנון הבינלאומי. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל והמעצב התעשייתי רון ארד.
מבוני העיר הלבנה.
אדריכלים ואישים נוספים רבים היו מעורבים בבניית העיר תל אביב בשנות ה-30. רובם התחנכו על עקרונות בית הספר לאדריכלות ועיצוב "הבאוהאוס" או הושפעו ממנו, על אף שרק מקצתם למדו בו בפועל. כמה מהאדריכלים הבולטים בתקופה זו:
העיר הלבנה בימינו.
עם השנים התיישנו הבניינים, הוזנחו והתכערו. המרפסות הבנויות, מסימני ההיכר הבולטים של הסגנון, נסגרו בתריסי אלומיניום ופלסטיק, הגינות הוזנחו וצימחו עשבים שוטים או הפכו לשטחי חניה מאולתרים, הוקמו תוספות בנייה חריגות שאינן משתלבות באדריכלות המקורית, וציפוי הטיח הלבן הוכיח עצמו כלא-עמיד לאורך השנים. מבנים רבים נהרסו ופינו מקומם לבניינים בסגנון אדריכלות התקופה, שבאותה עת נראה חדיש ומשופר יותר.
בשנת 1991 התקבלה התוכנית לשימור אתרים כתוספת לחוק התכנון והבנייה. בעקבות החוק הוקמו בעיריות השונות צוותים ומחלקות לשימור אתרים. צוות השימור של עיריית תל אביב-יפו הוקם על ידי ניצה מצגר-סמוק והיא עמדה בראשו עד שנת 2002. כחלק משימור המבנים רבים מהם שופצו וחודשו, ואחרים הוכרזו כ"מבנים לשימור" ועתידים לעבור שיפוץ וחידוש. בשל העובדה שיותר ממחצית הדירות במרכז העיר מאוכלסות על ידי שוכרים ולא על ידי בעל הנכס, קיים קושי רב לקדם שיפוץ של מבנים אלו, ומרבית המקרים המוצלחים של שיפוץ בתים נעשו על ידי יזמים פרטיים שרכשו בניינים שלמים.
בשנת 2003 הוכרזה תל אביב כאתר מורשת עולמית לסגנון הבינלאומי. מאז ההכרזה ממנפת עיריית תל אביב-יפו את המעמד כדי לקדם מיזמים שונים בפיתוח מרכז העיר. מיזמי נדל"ן שונים אימצו אף הם את "העיר הלבנה" כמותג, וכך ניתן למצוא מאז מיזמי בנייה ושימור של בנייני "באוהאוס" שקידמו את מכירותיהם תחת סיסמאות "העיר הלבנה".
מאז תחילת המאה ה-21 זכה הסגנון לתחייה מחודשת במספר מיזמי בנייה חדשים בישראל, למשל בפרויקט של חברת "וילז'" בשכונת "אם המושבות" בפתח תקווה. הפשטות העיצובית והשימושיות של בתים ודירות המעוצבים בסגנון זה קסמו לאדריכלים רבים, בעיקר בתקופה של שפל בענף הבנייה.
בשנת 2010 נפתח בתל אביב מוזיאון קטן המוקדש לסגנון הבאוהאוס ליד בניין העירייה הישן. בשנת 2013 הוצגה במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, רוסיה תערוכה על אודות העיר הלבנה, וב-2014 הוצגה תערוכה אודותיה במוזיאון הפיני לארכיטקטורה.
ביקורת.
אף שהמערערים על ייחודיותה של העיר הלבנה ועל תרומתה של תל אביב למורשת האדריכלית העולמית הם מועטים, עולה לעיתים ביקורת על הבנייה בסגנון הבינלאומי בעיר ועל האדרתה המופרזת, בטענה שאינה בהכרח טובה ונכונה לתושבים המתגוררים בבניינים אלו.
מבחינה אדריכלית, לא הוכיחו עצמם בנייני העיר הלבנה כעמידים לאורך זמן. הטיח הלבן, שהוא אחד ממאפייניה המובהקים, התגלה כחומר בנייה המתכלה במהירות בתנאי האקלים שבישראל, וגורם להתכערות הבניינים - במיוחד בהשוואה למבנים בסגנון הבינלאומי שנבנו בתקופה המקבילה בשכונות ירושלמיות, כגון רחביה, וחופו באבן ירושלמית. במקרים רבים איכות הבנייה מלכתחילה לא הייתה גבוהה, וזאת בשל לחצים כלכליים ומחסור באנשי מקצוע מנוסים בתחום הבנייה. עם השנים ועם התרחבות המשפחות והעלייה ברמת החיים, נסגרו רבות מהמרפסות שבמבנים על ידי תריסי פלסטיק, שפגעו ביופיים החיצוני של המבנים לטובת הרחבת חללי הדירות הפרטיות. כך בא הקץ ל"תרבות המרפסות" המפורסמת של העיר, שהונצחה בין השאר בשיר "מרפסות" של המשורר (והאדריכל) ע. הלל. הגגות השטוחים, שעל פי חזונם האידילי של אדריכלי התקופה נועדו לשמש את דיירי הבניינים כמפלטי פנאי ומרגוע, נותרו לעיתים קרובות מוזנחים וללא שימוש, ומתקני ההצללה החדשניים לזמנם שנבנו עליהם נהרסו או שימשו כחדרי כביסה, כמסתור לדודי-שמש וכיוצא באלה.
ביקורת נוספת הועלתה גם בנוגע לסתירה שבין הרעיון החברתי מאחורי אדריכלות זו לבין החברה המשתמשת בה כיום. בתים שנבנו בסגנון הבינלאומי, שהוצג במקרים רבים כחזון לבנייה זולה במחיר שווה לכל נפש, התגלו לעיתים קרובות כיקרים לבנייה, ולכן כבר מיום הקמתם שימשו למגורי המעמד הבינוני או הגבוה. גם בניינים שנבנו באופן מוצהר עבור מעמד הפועלים (כגון מעונות עובדים בצפון הישן) אוכלסו בסופו של דבר על ידי אוכלוסייה חזקה ומבוססת. תחזוקת בניינים כאלו ושמירת חזותם הנקייה התבררה כאפשרית רק במחיר גבוה מאוד - מה שהוביל לכך שכיום "בתי באוהאוס" הם מותג יוקרתי, ואילו הבתים הישנים, המאוכלסים על ידי אוכלוסייה שאינה אמידה, מתפוררים ומטולאים.
מעבר לביקורות אדריכליות נוספות על אתוס העיר הלבנה, מצבה של העיר בימינו מקשה לראות את האתוס וגורר תגובות תמיהה נוספות. כך לדוגמה הגיב האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל בביקורו הראשון בעיר, עומד מופתע על אחד הגגות:
על רקע ביקורות רבות מסוג זה, הן על המורשת האדריכלית עצמה והן על מצבו העגום של שימור העיר הלבנה, קמו ביקורות חברתיות ופוליטיות לגבי אופן התייחסות החברה, העירייה וגופים עסקיים שונים (בעיקר עסקי תיירות ונדל"ן) להכרזת אונסק"ו ב-2003. על התייחסות החברה התל אביבית ל"אירועי הבאוהאוס" בשנות ה-90 התייחס, בין השאר, העיתונאי דורון רוזנבלום:
בית סירא
בית סירא (בערבית: بيت سيرا) הוא כפר פלסטיני בגדה המערבית, בגבול הרי בנימין ושפלת יהודה צמוד לגדר ההפרדה, שמצידה השני שוכנת מודיעין-מכבים-רעות. מבחינה אדמיניסטרטיבית משתייך לנפת רמאללה ואל-בירה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,518 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. הכפר שוכן בראש גבעה מתונה בגובה 330 מעל פני הים. בצמוד לדרך המרכזית שהובילה מהשפלה לירושלים בימי קדם. מבחינה מנהלית היה ממוקם היישוב בתחום מחוז (היפרכיה) אמאוס, שהיישוב אמאוס ניקופוליס כשני קילומטר מדרום שימש כעיר המחוז (טופרכיה). סמוך לכניסה לכפר, צמוד לכביש 443, ממוקמת "ח'רבת נג'מת אל-הדלי" וממערב לכפר "ח'רבת א-דורייש", בהם נתגלו ממצאים החל מן התקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בתחילת שנות ה-2000, בידי קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי לאזור יהודה ושומרון. במהלך החפירות נחשפו שרידי יישוב מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. בין הממצאים כלים רבים שנפגמו בתהליך הייצור ועל כן נראה שהיה במקום בית יוצר לכלי חרס.
תקופת המקרא.
בית סירא מזוהה עם היישוב הקדום אוזן שארה. היישוב הוקם על ידי שֶׁאֱרָה, דמות מקראית, בתו של אפרים בנו של יוסף. שמה מופיע פעם אחת בתנ"ך, בספר דברי הימים. מסופר עליה כי בנתה שלוש ערים, בית חורון תחתון, בית חורון עליון ואת אוזן שארה.
התקופה העות'מאנית.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 17 בתים בסנג'ק עזה בנפת רמלה, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים., 29 משפחות התגוררו בכפר.
בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "...במקום קבר שייח של קדוש בשם "נבי סירא ".
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמאללה.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמנו 381 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 113 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו-460 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1934 סללה מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי את כביש 3 מלטרון לרמאללה דרך בית סירא.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה כ-540 תושבים, והכפר השתרע על פני 4,687 דונמים.
לאחר הקמת מדינת ישראל.