נפוץ יותר הוא השימוש במושג 'גר תושב' בהקשר למיעוטים, שמוצאם משרידי האוכלוסייה שנשארה בארץ, או שבאו מחוץ לארץ ונספחו לשבטים, אשר חיו בשולי בני ישראל.
המקרא מבחין בין 'גר תושב', לבין 'אזרח' הנהנה מזכויות וחובות מלאות, לבין 'הנוכרי', שאין לו זיקה מיוחדת לרוב (דברים טו:ד). בתקופת שלטונו של עם ישראל היו מספר עמים שהיו בגדר של "גר תושב", למשל הגבעונים. ברבות הימים, נוספו עוד קטגוריות של נוכרים, אשר אימצו ממנהגי עם ישראל.
במקור, גרי תושב היו נטולי קרקע, או זכויות מקרקעין; ושימשו כשכירים. הם היו בעלי זכויות שוות לקבוצת הרוב, ומעמדם הכלכלי הושווה לזה של היתום והאלמנה. מתוקף כך, מחד גיסא הגר תושב היה זכאי ללקט ושכחה (ויקרא יט:לג, ויקרא כב:כב, דברים כט:יט); למעשר (דברים יד:כט), ולהשתתף בשמחת החג (דברים טז:יא). מאידך גיסא, נאסר להונות אותו (שמות כב:ב), לקפח את שכרו (דברים כד:יד), ולהטות איתו משפט (דברים כד). כמו כן, הותר לו להשתתף בקרבן פסח, בתנאי שהוא נימול (שמות יב:מז) - ולמעשה מעמדו היה מותנה בקיום חלק מהמצוות.
'גר תושב' בימי בית שני.
לאחר גלות בבל, ופתיחת שערי היהדות בפני נוכרים נוצרה קטגוריה חדשה של גרים – זאת של ה'גר צדק' – וזאת מתוקף אותם הפסוקים המקראיים, המתייחסים לגר תושב (בבלי, שבועות לט:עא; מדרש הגדול לויקרא יט:לד). על פי יוסי לוי עם התפשטות היהדות בין הגויים בתקופה ההלניסטית, בעקבות ריבוי מופעי הגרות חלקו הדעות באשר למעמדם:
כמו כן, במקום המושג 'גר תושב', הופיעו המושגים 'יראי ה", 'חסידי אומות העולם' וכן 'מתייהדים'. במקביל לכך, התפתחה גישה חשדנית כלפי הגרים (בבלי, יבמות קט:עב; ילקוט שמעוני, רות, סימן תרא). בתלמוד קיימות דעות שונות המגדירות גר תושב, הדעה המחמירה ביותר (אחרים) סבורה כי גר תושב הוא רק אדם, אשר קיבל עליו את כל המצוות חוץ מאיסור אכילת נבילה. הדעה המקילה ביותר היא שיטת ר' מאיר שמספיק שיקבל עליו רק איסור עבודה זרה. אולם הדעה שנפסקה להלכה (חכמים) גוי שקיבל על עצמו בבית דין, לפני שלושה דיינים, לקיים את שבע מצוות בני נח, נהיה גר תושב. לאחר הקבלה, יש חובה הלכתית לדאוג לחייו.
בהלכות גדולות מובא דעתו של רבי יהושע בן לוי, שנותנים לגר תושב שנה שלמה להפוך לגר צדק, ואם אינו מתגייר אזי נחשב כסתם גוי.
הגר תושב בימי הביניים.
הרמב"ם המתבסס על התלמוד קובע כי כל עוד היובל אינו נוהג, אין מקבלים גר תושב, אשר לדידו אינו חייב, אלא בשבע מצוות בני נוח:
הרמב"ם מבחין בין גר תושב, הזהה בעיניו עם מושג 'חסיד אומות העולם' לבין 'חכם אומות העולם'. על פי שיטתו, גר תושב חייב בשבע מצוות בני נוח. בניגוד לרבי יהודה הלוי, הוא לא ראה באסלאם עבודה זרה (הכוזרי, מאמר א). יחד עם זאת, לשיטתו גוי שהרג יהודי, אפילו הוא רוצח בשוגג, חייב מיתה; וכך גם גר תושב שחשב שמותר להרוג גר תושב אחר, והרגו, נחשב קרוב למזיד וחייב מוות ().
בניגוד לרמב"ם, בעקבות התפשטות הנצרות והאסלאם ומיגור האלילות, הרב מנחם המאירי, בעל בית הבחירה - קבע נחרצות כי:
אמנם בימי הביניים דרכי ההתקשרות בין יהודים לגויים הוגבלו למקרים מיוחדים, ולא פקעו תקפם של חוקי ההתבדלות. ואולם המושג 'גדור בדרכי הדת' החליף את המושג 'גר תושב', ומקביל לרעיון של שבעה מצוות בני נוח. אשר לגרי הצדק, נקבע כדברי רש"י: '"כי גרים הייתם בארץ מצרים" - מום שבך אל תאמר לחברך הגר'; "כי אנוכי ה' אלוהיך" - אלוהיך ואלוהיו אני" (בבלי, בבא מציעא נט:עב).
גר תושב בעת החדשה.
על פי יוסי לוי, מפרשים מסורתיים כמו שמואל דוד לוצאטו, בן אמוזג, רש"ר הירש (פירוש לשמות כב:כ)– ובעקבותיהם הרמן כהן, מרטין בובר וכן ליאו בק נטו להעניק לגר תושב מעמד השווה לזה של היהודי:
גר תושב כיום.
על פי הרב רבינוביץ, מעיקר הדין משום שכיום היובל אינו נוהג, כיום אין דין של גר תושב. יחד עם זאת, הדיון בסוגיה זו עדיין ער ומושפע מהעולם החרדי ומאבקה במודרנה, משיח זכויות המיעוטים האוניברסליסטי, מהאתוס הציוני, מכך שקמה מדינת ישראל, ומתוצאות מלחמת ששת הימים.
עוד ב-1904 הרב אברהם יצחק הכהן קוק קיבל את דעתו של המאירי, לפחות לגבי המוסלמים. בעקבותיו, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג פסק, שכיום כאשר "אומה שלמה" קיבלה על עצמה את שבע מצוות בני נח, כל האומה נחשבת 'גר תושב' – ומותר אם כן למכור קרקעות לערבים. על סמך שיטה זו היו שהכלילו בתוך קטגוריה זו אף קבוצות של ערבים נוצרים, והגדירו אותם כגר תושב. עוד הוסיף הרב הרצוג, שמתן זכויות מלאות למיעוטים הוא כורח במציאות של ימינו, שאם לא כן האומות לא יכירו בזכויות היהודים ובזכותם למדינה. אדרבה, לדידו קיים במדינת ישראל מצב של ברית בפועל בין יהודים ללא יהודים, הדומה לברית שהייתה קיימת בין עולי בבל לאומות שמצאו במקומם, בעת שיבת ציון. משלל שיקולים אלו, הרב הרצוג קבע כי אין המוסלמים והנוצרים בכלל האומות שעליהם גזרו חכמי התלמוד ולפיכך יש להם דין של גר תושב.
בעקבות הרב הרצוג, הלכו הרבנים הראשיים הרב עוזיאל והרב אונטרמן, אשר התירו יצירת מסגרת משפטית אחידה ליהודים וללא יהודים בארץ ישראל – על סמך שיקולים נורמטיביים ('גדורים בדרכי הדתות'), שיקולים פרגמטיים ('דינא דמלכותא דינא', 'חילול ה') ושיקולים מעורבים ('מפאת דרכי שלום', 'דרכיה דרכי נועם, וכל נתיבותיה שלום').
לדברי הרב צבי יהודה קוק ההכרעה היא שלעניין לא תחנם די בשלילת עבודה זרה מתוך כל שבע מצוות בני נוח. מספר פעמים הוא אמר שהערבים יכולים להישאר בארץ בתור מיעוט, ושיש לפעול למיעוט השנאה בין היהודים ובין הערבים ולבטל כל קיפוח. הוא אף התנגד להקמת התנחלויות על קרקעות פרטיות.
בניגוד לרבנים הציונים הללו, הרב ישעיהו קרליץ, בעל 'החזון איש' סבר כי איסור מכירת הקרקע לגוי חלה גם היום, גם כשהדבר יכול להועיל לישראל. הרב ז'ולטי הולך בעקבות הרמב"ם וגורס שבזמן שאין היובל נוהג, אין הכרה בגר תושב - במיוחד לאור העובדה, שהערבים לא קיבלו עליהם את מצוות בני נוח, לפני בית דין של ישראל. במילים אחרות, ההשקפה החרדית דוגלת בכך שאם יהיה שינוי מעמדות חז"ל הרי הוא מורחק לימות המשיח.
ב-2017 ח"כ בצלאל סמוטריץ' הציע להקנות מעמד גר תושב לפלסטינים, שיבחרו להישאר בארץ ישראל כחלק מתוכנית ההכרעה שלו ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2018 פרסם הרב אליעזר מלמד בטורו שבעיתון בשבע דעה לפיה הדרוזים, הם בגדר גר תושב – וזאת משום שלגביהם הוכח בעשרות השנים האחרונות, שהם שותפים בהגנה על מדינת ישראל, ואף שומרים על שבע מצוות בני נוח . מנגד, לדעתו רבים מערביי ישראל המתגוררים בארץ אינם מקבלים את ריבונותו של עם ישראל על ארצו ואינם מקיימים שבע מצוות בני נח – חלקם בכך שהם משתפים פעולה עם המחבלים שעוברים על "לא תרצח", וחלקם בכך שאינם פועלים להעמידם לדין, כפי המצווה השביעית להעמיד בתי דין. ולכן חלק זה בערביי ישראל אינם נחשבים כגרים תושבים, ומצווה לגרשם מהארץ. אך כאשר מסיבות בינלאומיות ומוסריות אין אפשרות לגרשם, יש לעודד את הגירתם.
דאסו ראפאל
דאסו ראפאל (בצרפתית: Dassault Rafale; נהגה בצרפתית: "רַאפָאל") הוא מטוס קרב רב-משימתי תוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית. הראפאל תוכנן בהתאם לדרישות הביטחון של הצבא הצרפתי, אשר ביקש לאחד את הטיפול במטוסיו השונים לכדי פלטפורמה אחת ובכך לחסוך בעלויות ההכשרה והתפעול של המטוס. על-פי גישה זו, תוכננה גם גרסה M של המטוס, המתאימה לנושאת מטוסים.
המטוס בנוי מעיצוב של כנפי דלתא וכולל שני מנועי סילון על אף גודלו הקטן יחסית והקומפקטי. בסגולות המטוס לשמש בעבור עליונות אווירית, אמנעה אווירית, ביון, הפצצה טקטית בלב שטח עוין, סיוע אווירי קרוב, סיוע בלוחמה אווירית והרתעה גרעינית. בדגמיו השונים המטוס מסוגל לשאת טילי אוויר-אוויר, אוויר-קרקע ואוויר-ים. המטוס, שנועד במקור כמטוס יחיד למלא את עיקר הדרישות המבצעיות של חיל האוויר הצרפתי, הפך לשלד המבצעי של החיל ונבנה בשיתוף של דאסו תעופה, קבוצת תאלס וסארפאן. המטוס פעל במלחמת האזרחים הראשונה בלוב, מבצע סרוואל, מלחמת האזרחים בסוריה, מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית (2012–הווה) ועוד.
תכנון ופיתוח.
מטוס הראפאל תוכנן, פותח ומיוצר על ידי חברת דאסו תעופה הצרפתית. תכנונו החל בשנת 1976, עת נוצר הצורך להחליף את המטוסים המתיישנים של צבא צרפת, כגון ה-F-8 או היגואר. במקור, קיוותה החברה לאגד תחתיה מספר חברות אירופיות בתחום התעופה הצבאית ליצירת מטוס אירופי מאוחד, אולם שאר מדינות אירופה נטו דווקא לתמוך בפרויקט אחר – יורופייטר 2000, ששמו הוחלף לאחר מכן ל-יורופייטר טייפון. דאסו מצאה את עצמה לבדה אך החליטה להמשיך בכל זאת בפרויקט. טיסת הבכורה של האבטיפוס הראשון של הראפאל (סומן כ-Rafale A) התקיימה ב-4 ביולי 1986. בסך הכול יצרה החברה ארבעה אבות טיפוס של המטוס טרם המעבר לייצור סדרתי.
בקיץ 1992 נערכו בארצות הברית ניסויים בדגם M של המטוס, המיועד לנושאות מטוסים. ב-1993 בוצעו ניסויי המראה ונחיתה ראשונים על נושאת המטוסים הצרפתית "פוש" (Foch). טייסת הים הראשונה של המטוס (טייסת F12 של חיל הנחתים הלאומי של צרפת) הפכה למבצעית החל מחודש יוני 2004. הטייסת הראשונה של חיל האוויר הצרפתי שהפעילה את המטוס היא טייסת 1/7 "פרובאנס" (Provence), שהפכה למבצעית ב-27 ביוני 2006. המטוס תוכנן כך שכל מערכותיו האלקטרוניות בנות-החלפה בין סדרות הייצור השונות, בשל ההבנה כי ההתפתחויות בתחום הזה מהירות מאוד.