ההריון נמשך כ-120 ימים, לאחריהם נולד עופר יחידי. שיא הלידות העיקרי הוא בחודשי ינואר עד מרץ, וסיבוב שני של לידות במידה פחותה יותר מתרחש בחודשי אוגוסט עד ספטמבר. אורך זמן ההמלטה הוא 20 עד 30 דקות. לאחר שהעופר נולד אימו מלקקת ומנקה אותו ביסודיות עם הלשון שלה, והיא אוכלת את השליא וכל חומר קרומי שנדבק אליו על מנת למנוע מטורפים מלהריח אותו. העופר מסוגל לעמוד בתוך כמה דקות לאחר הלידה, והוא הולך בצורה רגילה ויציבה לאחר כ-25 דקות מהלידה. למרות שהעופר מפותח למדי הוא נשאר מוסתר בסבך במשך השבועות הראשונים מהלידה ומחפש את אימו הנמצאת בקרבת מקום כאשר הוא רוצה לינוק; בשונה מרוב הצביונים, נקבת צביון מקסוול יוצאת דופן בכך שהיא לא נצפתה מחפשת את צאצאיה אפילו בשביל ההנקה. בממוצע העופר יונק ביום כ-50 גרם של חלב, ובתקופת ההנקה האינטנסיבית הנקבות חייבות לשתות כמיות מספיקות של מים כדי שלא יאבדו נוזלים רבים מהגוף. לאחר כשבועיים העופר מתחיל ללעוס וללקט מזון מוצק בכוחות עצמו והאימה מתחילה להרתיע אותו בהדרגה מלינוק. בעיקרון הגמילה יכולה להתבצע זמן קצר לאחר מכן, למרות שהעופרים ממשיכים לינוק במשך 5-2 חודשים. העופר נשאר עם אימו קרוב לשנה ומגיע לבגרות לאחר 12-9 חודשים לנקבה ו-18-12 חודשים לזכר. הנקבה מטפחת ומחזקת את הקשר עם העופר שלה בעיקר על ידי ליקוק.
תוחלת החיים של צביון מקסוול היא 12-10 שנים.
איומים ושימור.
צביון מקסוול מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ למדי על פני הטווח ההיסטורי שלו, התאמה לבית גידול שונים, והגמישות שלו לנוכח לחץ ציד. צביוני מקסוול כנראה ימשיכו להתקיים במספרים גדולים גם במאה ה-21, אך הם לא יוכלו לעמוד בפני גידול האוכלוסייה האנושית ולחצי הציד הגוברים לאורך זמן. הצביון כבר צומצם באופן חמור במספרים ואף הוכחד מחלקים מסוימים בטווח שלו שבהם יש צפיפות אוכלוסייה גבוהה. הגידול באוכלוסייה האנושית מנבא איפו את הגורל הסופי שלו באזורים רבים אלא אם כן יהיו שיטות לשליטה בציד הלא חוקי.
למרות שחלקים גדולים מבית הגידול המקורי שלו עברו שינוי או שנהרסו על ידי ההתפשטות של שטחים חקלאים, המין מסתגל לסוואנות ושולי שטחים חקלאים כך שאין זה האיום המשמעותי עליו. האיום העיקרי הוא הגדילה האנושית בשילוב עם ציד נרחב לבשר ולעורות בכל המדינות שבטווח שלו. גודלו הקטן יחסית של מין זה יחד עם כמות הבשר הלא מבוטלת שלו גורמת לו להיות עסק מכניס לציידים בין השאר משום שהובלתו אינה כרוכה במאמץ רב. לצביון מקסוול יש חוסן רב ללחץ ציד דליל, אך לא ללחץ לציד אינטנסיבי. בפארק הלאומי קומואה למשלאוכלוסיית הצביונים של מין זה ירדה ביותר מ-90% בתוך 20 שנים לאחר רמות גבוהות של ציד לא חוקי.
צביון מקסוול מצוי כמעט בכל האזורים המוגנים על פני הטווח שלו, ונפוץ במיוחד בפארק הלאומי סאפו (ליבריה), הפארק הלאומי טאי (חוף השנהב), הפארק הלאומי ביאה, הפארק הלאומי קאקום, והפארק הלאומי ניני-סוואין (גאנה). אזורים מוגנים אחרים הם: הפארק הלאומי לופה-מאנו, שמורת קרהה-באסה ויערות גרבו הלאומיים (ליבריה), הפארק הלאומי מאראהוו, הפארק הלאומי הר פאקו, הפארק הלאומי הר סאנגבה, הפארק הלאומי באנקו, הפארק הלאומי אסאנגבי, הפארק הלאומי קומואה ושמורת היער כאוויי-ג'וין (חוף השנהב), שמורת הטבע הר נימבה (חוף השנהב וגינאה), הפארק הלאומי קיאבובו, הפאק הלאומי בואי, הפארק הלאומי דיג'יה (גאנה), הפארק הלאומי אוטאמבה-קילימי ושמורת היער המערבי (סיירה לאון), הפארק הלאומי אוקומו, שמורת היער אולומה ושמורת היער אקורה-אופוסו (ניגריה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביוני מקסוול הוא כ-213,000 פרטים להערכה שמרנית. עם זאת, משערים כי האוכלוסייה גדולה הרבה יותר.
נמר זנזיבר
נמר זנזיבר (שם מדעי: "Panthra pardus adersi"; קרוי גם נמר אדרס) הוא כינוי לפרטים של אוכלוסייה נדירה של נמרים מתת-המין נמר אפריקאי, שתוארו בתחילה, בשנת 1932, כתת-מין נפרד על ידי הזואולוג הבריטי רג'ינאלד לניס פוקוק. בעקבות ניתוח גנטי בשנת 1990 הגיעו למסקנה שמדובר באוכלוסייה נפרדת של נמר אפריקאי אם כי עדיין מתייחסים אליו כתת-מין נפרד. נמרים אלו היו אנדמים לאי זנזיבר השייך לטנזניה, וייתכן מאוד כי הם נכחדו. ירידת המספרים שלהם התרחשה בעקבות סכסוך גובר והולך בין האדם לנמרים באיים, שהגיעו עד כדי השמדה מכוונת שלהם אפילו ללא תועלת כלל. המאמצים לפיתוח השימור של נמר זנזיבר באמצע שנת 1990, נגנזו כאשר החוקרים הגיעו למסקנה שאין אפילו סיכוי קטן להישרדות ארוכת-טווח של נמר זה בטבע. השרידים שנותרו מהנמר הזנזיברי הם שישה חלקי עורות במוזאונים, עור של פרט שלם לא מפוחלץ במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, ופרט מפוחלץ ישן במוזיאון להיסטוריה של הטבע בזנזיבר.
ביולוגיה.
על פי התאוריות אוכלוסייה זו הופרדה מהאוכלוסייה הכללית של הנמר האפריקאי בעקבות עליית הגובה של פני הים שהפכה את האיים הללו למבודדים. נמר זנזיבר הפך לקטן יותר מהנמר האפריקאי כחלק מננסות איים, והמראה של פרוות השתנה במעט, כאשר חלק מהחברבורות התכווצו באופן חלקי ונהיו בעלות מראה של כתמים פשוטים וצמודים יותר אחד לשני - דומות מאוד לנקודות הברדלס. נמר זנזיבר מעולם לא נחקר בטבע כך שלא ידוע הרבה על הביולוגיה שלו, אם כי מן הסתם הוא דמה באקולוגיה שלו לנמר האפריקאי, וטרפו באיים הורכב מצביון אדרס, צביון כחול, דלקרן המושק, קולובוס אדום זנזיברי, קוף ירוק, וקופי סייקס (מהסוג גנון). נמר זנזיבר היה טורף העל באי מכיוון שלא היו בו טורפים גדולים כאריות או צבועים. הפעם האחרונה שבה נמר זה תועד בוודאות הייתה על ידי חוקר אחד בשנת 1980, וכיום רוב הזואולוגים מניחים כי המין נכחד או קרוב מאוד לכך. עם זאת מנתוני ממשלת זנזיבר נראה שהמין עדיין ניצוד על ידי המקומיים בשנת 1990 ומאז ועד היום ישנם דיווחים לא מאומתים על צפייה בנמר זה (ראה לקמן).
היסטוריה.
האמונה שהייתה רווחת על ידי המקומיים בזנזיבר, היא שטורפים אלו נשמרים על ידי מכשפות וכי הם נשלחים על ידם כדי לפגוע או להזיק לתושבי הכפר. אמונה טפלה זאת הגיעה יחד עם שלל הסברים ודמיונות מפותחים על אופן התרבותו של הנמר, האימונים שלו ודרך הפגיעה שלו בכפריים. טריפות מועטות על ידי נמרים כמו גם ההימצאות שלהם סביב הכפרים כדי לטרוף אולי חיות בית, ניפחו וחיזקו את השמועות שזהו יצור רע ומזיק שצריך לחסלו לגמרי. הגידול של האוכלוסייה והחקלאות האנושית באי בתחילת המאה ה-20 הייתה אחראית במידה רבה להשתלשלות העניינים, כאשר הפלישה לבית הגידול של הנמר גרמה למפגשים תכופים יותר בין האדם לנמר, ועלייה במקרי הטריפות של חיות מבויתות. הסכסוך עם הנמרים יחד עם הפחד הגדול מהם הובילו לבסוף לסדרה של מסעות להשמדתם. אף על פי שבתחילה ההשמדה התרחשה רק באזורים בודדים, לאחר המהפכה באי בשנת 1964 היא הפכה לנפוצה ביותר, והושק אף קמפיין ממשי של אנטי כישוף עם "ציידי מכשפות" מומחים ושלל אמונות טפלות, שרדפו עד חורמה אחר הנמר שזכה לכינוי "שרץ". כתוצאה מקמפיין זה הנמר הגיעה לסף הכחדה באי.
שימור.
תשומת לב רצינית למצבו של הנמר התעוררה רק בשנת 1990, ועד אז מרבית הרשויות באי דיווחו כי הוא כבר נכחד. הוקמה תוכנית שימור לנמר במפרץ צ'וואקה ויער ג'וזאני, אולם עד שנת 1997 התוכנית ננטשה לחלוטין כאשר חוקרי חיות הבר של האי לא הצליחו למצוא ראיות ממשיות לנוכחות של הנמר סביב יער ג'וזאני. פקידים מקומיים של שימור חיות הבר נשארו אופטימיים יותר לגבי מצבו של הנמר, וחלק מהם קוראים לעצמם "שומרי הנמר" ומציעים צפייה בנמר בתשלום. בדומה לכך גם תושבי הכפרים שסביב היערות באי מציעים לתיירים סיורים עם צפיות בנמר בתמורה לתשלום, אם כי עד כה אף מסע של מחפשי נמרים לא הסתיים בצפייה מאומתת על נמר זנזיבר. נתונים מנוגדים אלה מהווים דילמה רצינית לחוקרים האם ישנה תקווה לקיומו. מכיוון שבפועל נמר זנזיבר אינו תת-מין נפרד, הוא אינו מסווג על ידי IUCN ברשימות העדכניות, אך סביר להניח שלו היה אכן תת-מין הארגון היה מסווג אותו בקטגוריית (PE) - שמשמעותו היא שבעל חיים זה כנראה נכחד, אך יש סיכוי קטן שהוא קיים בדרגת השימור סכנת הכחדה חמורה. בתוכנית "נכחד או חי" בערוץ דיסקברי מצאו נמר אחד חי וכך גילו שהייתה קיימת אוכלוסייה בסתר של נמר זה.
קריפטוזואולוגיה.
בדומה ליונקים אחרים שנכחדו כזאב טסמני, הדיווחים הלא מאומתים על צפייה בנמר זנזיבר פורחת מאוד באי. עד שנת 1996 ניצודו בוודאות פרטים של נמר באי, וייתכן כי הסיבה שמאז לא דווח על ציד של הנמר, הוא החשש מהרשויות של האי שאסרו ציד נמרים. ראש מחלקת השימור של האי סיפר ששמע על נמר מת שנמצא בסביבות 1998, אם כי לא היה ידוע לו האם הוא מת באופן טבעי או נורה. לאורך שנות ה-2000 היו דיווחים על קיומם של הנמרים. לדוגמה:
מלבד התצפיות ישנם מספר אנשים הטוענים כי הם מחזיקים ברשותם נמרים חיים. פרישת מצלמות נסתרות ביערות כמו גם קריאתו של סגן שר החקלאות של ממשלת זנזיבר על כך שמשרדו ישמח לקנות פרטים חיים של הנמר על מנת להציגם לתיירים לא העלו מאומה עד כה.