המדינה שוכנת באזור הדרום-מזרחי של ברזיל, אשר כולל גם את המדינות סאו פאולו, מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו. היא גובלת באוקיינוס האטלנטי במזרח, בבאהיה בצפון, במינאס ז'ראיס בצפון ובמערב, ובמדינת ריו דה ז'ניירו בדרום. הערים המרכזיות של אספיריטו סאנטו (פרט למטרופולין של ויטוריה רבתי הכוללת בין השאר את וילה ואלה) הם קשואיירו דה איטפמירין, קולטינה, גוארפארי, לינהראס, ומוניס פריירי.
גאוגרפיה.
שטח המדינה הוא כ 46,180 קמ"ר והיא בעלת מגוון של בתי גידול, בין היתר, מישורי חוף, אגמים, הרים מיוערים, ואזורים של עצי מנגרובה.
האיים של טרינידד ומארטים וואז, הנמצאים במרחק 715 ק"מ מזרחית לוויטוריה באוקיינוס האטלנטי הדרומי, גם כן שייכים למדינת אספיריטו סאנטו.
כלכלה.
היבולים העיקריים של המדינה הם אורז, קפה (אחד היבולים המכניסים בברזיל), קקאו, קנה סוכר, שעועית, פירות (בעיקר בננות ופפאיות), ותירס. תעשיית משק החי היא תעשייה חשובה בכל ברזיל, היא כוללת בעיקר גידול בקר להפקת חלב ובשר. התעשייה מורכבת בעיקר משימורים, יערנות, טקסטיל, ברזל ומפעלי פלדה. האחרון מרוכז בסביבות קריאסיקה ובית היציקה לברזל ה"וול דו ריו דוס".
ויטוריה היא נמל חשוב בשביל ייצוא ברזל ופלדה. למעשה, היא יצרן הפלדה הגדול בעולם. בסאו מתאוס נמצאו מאגרי נפט במדף היבשתי שלה, והיום הם מנוצלים באופן מסחרי.
התיירות לוקחת חלק חשוב מאי פעם בכלכלת המדינה. בכל אופן, רוב המבקרים הם ממדינות סמוכות, ולא מארצות חוץ. היעדים הפופולריים כוללים אזורי חוף כמו גוארפארי, ג'אקראיף ומנגינהוס, אבל הרים מבודדים כמו דומינגוס מרטינס, גם פופולריים.
דגל.
המילים בקטע המרכזי של הדגל, Trabalha e Confia, מתורגמות ל"עבודה וביטחון (באלוהים)". המוטו הוא תרגום קטוע של הישועים (שהופץ על ידי חוסה דה אנצ'יטה) "עבוד כאילו הכול תלוי בך, ובטח כאילו הכול תלוי באלוהים", ונבחר על ידי ח'רונימו מונטריאו להופיע בדגל. הדגל עוצב ב-1908, עם צבעים המושפעים מאותם בגדים פורטוגזיים של האמא הקדושה של ויטוריאס (נוסה סניורה דה ויטוריה).
סטנלי גץ
סטנלי גייטסקי
צ'רלי פרקר
קיוסק
קיוסק הוא חנות קטנה למימכר מוצרי צריכה נדרשים שערכם הכספי נמוך, כמו: סיגריות, עיתונים, בקבוקי שתייה, ומוצרי מזון עמידים בשקיות - שלגונים, ממתקים וחטיפים שונים. לעיתים מוסיפים הקיוסקאים למכירה מזון מהיר הכנה כמו: כריכים ופיתות. ישנם קיוסקים המוכרים טופסי הימורים של מפעל הפיס.
מקור השם ומאפיינים.
השם "קיוסק" שמקורו פרסי (کوشک - כּושכּ) התייחס במקור לסוג המבנה שבו ממוקמת עמדת המכירה. קיוסק הממכר הקלאסי הוא ביתן קטן ממדים, פעמים מעוגל או רב-צלעות, שהמוכר ממוקם בתוכו ומשרת לקוחות העומדים מחוץ לו דרך חלון שירות. כיום מתייחס המונח לנקודות מכירה העובדות במתכונת דומה אך אינן בהכרח במבנה בודד, ועשויות להיות חלק ממבנה שלם או משורת חנויות רציפה.
הקיוסק ממוקם על פי רוב במקומות אסטרטגיים על אם הדרך, בצמתים מרכזיים, במקומות הומים, או בקרנות הרחוב. על פי סקר של דן אנד ברדסטריט שפורסם באתר "הרשות לעסקים קטנים" בנובמבר 2004 – פועלים בישראל כ-2,500 קיוסקים (כולל פיצוציות שהן "גרסה" מורחבת של הקיוסק). מחזור המכירות בענף נאמד בכ-4.5 מיליארד ש"ח.
בישראל.
הקיוסק הוא חלק בלתי נפרד מהנוף הישראלי. הקיוסקים הראשונים בישראל הוקמו כבר בימי העלייה השנייה, בעיקר בעיר תל אביב.
היסטוריה.
ב-1910 הוקם הקיוסק הראשון של תל אביב בפינת שדרות רוטשילד ורחוב הרצל. קדמה לפתיחת הקיוסק ישיבת ועד תל אביב בא' בסיוון תר"ע בה הוחלט בין השאר שמידותיו של המבנה יהיו 2 על 2 מטרים וימכרו בו משקאות קרים אך לא חריפים. באמצע שנות העשרים, בימי העלייה הרביעית, גדל מאוד מספר הקיוסקים בעיר. בשל כך אף הוענק לעלייה זו הכינוי "עליית הקיוסקים". בשנותיה הראשונות של המדינה שימש הקיוסק הפינתי נקודת מפגש לילדי השכונות סביבו, וסיפורי נוסטלגיה רבים מעלים אותו על נס.
הרישיונות להקמת קיוסקים ניתנו בתל אביב בתחילה לבעלי מום או למקרים סוציאלים קשים. בשנות ה-40 גדל מאוד מספר הקיוסקים. פרט לקיוסקים מורשים, התווספו בעלי רישיונות לרוכלות ניידת שהשתקעו במקום אחד, וקיוסקים חסרי רישיון. בסוף שנות ה-40 החלה התמרמרות רבה של בעלי קיוסקים. ריבוי הרישיונות גורם לכך ש"עוד מעט מספר מוכרי הגזוז יהיה גדול משותי הגזוז בתל אביב ומחוצה לה". ב-1949 התקיימה שביתה בת יום אחד של בעלי קיוסקים ומוכרי משקאות תוססים קרים. העילה לשביתה: ההחלטה להוריד את מחירי המשקאות התוססים במחצית. שביתות על רקע מחירי המשקאות הקלים התקיימו גם ב-1951.
בדצמבר 1952 התקיימה הוועידה הארצית הראשונה של "אגודת בעלי הקיוסקים וחנויות הגזוז בישראל". באוקטובר 1953 נוספה לתוצרת הנמכרת בקיוסקים גם מכירת "שפריץ יין שולחן לבן ואדום" בקיבולת של שליש הכוס, תוך הבטחת פיקוח משטרתי על המינון והאיכות. ב-1954 היו בישראל 5000 קיוסקים והועסקו בהם כ-6000 חברים. ב-1970 הגיע מספר הקיוסקים בתל אביב לכ-450. שטח מרביתם לא עלה על 10 מ"ר. הצפיפות הקשתה לשמור על דרישות ההיגיינה. בנוסף המכולות הפכו למתחרות רציניות לקיוסקים כי ניתן היה להשיג בהם משקאות קרים, סיגריות ועיתונים.
במאי 1980 הוציא התמ"ת צו, הקובע רווח מקסימלי של 125 אחוז על משקאות קלים בקיוסקים ובמזנונים.
משה יהושע יהודה לייב דיסקין
הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין (מכונה המהרי"ל דיסקין והרב מבריסק) (י' בכסלו ה'תקע"ט, 1818 – מוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898) היה רב ופוסק, מרבני ירושלים בסוף המאה ה-19. ונחשב לאחד ממנהיגי הזרם הקנאי בישוב הישן.
ביוגרפיה.
נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית למשפחת מתנגדים, לרב בנימין דיסקין רבה של וולקוביסק, ונצר למשפחת דיסקין, משפחת רבנים ידועה. סבו, יהודה לייב חסיד, וסבתו עלו ארצה עם תלמידי הגר"א והתיישבו בצפת. דודתו רבקה הייתה לימים אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג. לא ידועים פרטים על אימו, אך על פי מסורות משפחתיות הייתה אימו שרה בתו של גבריאל משקלוב שאף הוא עלה עם תלמידי הגר"א, והיה סבו השני של אליעזר דן רלב"ג מצד אביו. אחיו הוא הרב אברהם שמואל דיסקין.
בצעירותו הכיר את הרב יצחק אלחנן ספקטור, שלמד אצל אביו, ועל קשריהם הם שמרו במשך כל חייהם. בגיל 14 התחתן עם הינדה רחל, בת הרב ברוידה, רבה של וולקוביץ', ועבר לבית חותנו. קיבל סמיכה בגיל 18. משנת 1844 עד 1877 שימש כרב בקהילות מרכזיות ברחבי האימפריה הרוסית: במיינדזיז'ץ פודלסקי, קובנה, לומז'ה (התמנה למשרה בגיל 25, כיורש אביו), מינסק, שקלוב ובריסק. במשך חייו שמר על קשרים טובים עם רבני קהילות יהודיות באירופה, בין היתר עם הרב יצחק אלחנן ספקטור, הרב עזריאל הילדסהיימר ורבנים נוספים.
לאורך כל שנות פעילותו אחז בקו פעולה תקיף ולא מתפשר, ועל כן גורש ונרדף ממקום למקום.
בעת היותו רב בבריסק אירע מקרה של סכסוך גירושין בין זוג צעיר בבריסק. האישה תבעה גט מבעלה, והבעל הסכים רק בתנאי שהיא תשלם לו סכום גדול, ותפקיד את הסכום אצל הרב. הגט ניתן לאחר שהאשה הפקידה את הסכום, אך הרבנית החזירה לאישה את הכסף שהופקד אצל הרב, מכיוון שראתה זאת כסחיטה. הבעל הגרוש תבע את הרב אצל השלטונות, והלה נאסר באשמת מעילה באמון. הרב היה צפוי להישפט ולהישלח לסיביר לעבודת פרך, הרב נשפט בבית המשפט וזוכה. לאחר מכן האשים אותו קצין בולשת ששוחד בידי הבעל שהרב דיסקין מעביר כסף ממס הבשר למחתרת הפולנית. השופט קבע דיון נוסף בעוד שבוע. עוד קודם לכן הצליחו להוציאו מבית הסוהר על ידי תרגיל שהגה סוחר בשם יחזקאל שוורץ ולהבריח אותו עם משפחתו מרוסיה לארץ ישראל.
בארץ ישראל.
בשנת 1877, בכ"ט בתמוז ה'תרל"ז, עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים וקבע את ביתו ברחוב חברון (בערבית: מעלה חלדיה) בעיר העתיקה. ישנה מסורת שלפיה הקפיד כי חלונות דירתו יפנו להר הבית, כדי שלא יעברו 30 יום בלא שיראה את הר הבית.
הרב דיסקין נחשב לאחד מחשובי רבני האשכנזים בירושלים והיה מכונה 'הרב מבריסק' על שם מקום רבנותו האחרון בגולה. על פי בקשת קבוצת אברכים, העביר בפניהם שיעור יומי בגמרא. הרב דיסקין גם היה מעביר שיעור על הפרשה במוצאי שבתות.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא לאישה את שרה סוניה דיסקין לבית רטנר אשר הייתה נשואה קודם לכן לאליהו זלמן הלפרין, איש עתיר נכסים ממנו קיבלה ממון רב בעת הגירושים. כאשר נישאה לרב דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, איתה הקים ב-1880 את בית היתומים דיסקין, ואת ישיבת אוהל משה. אשתו של הרב דיסקין נודעה בכינויה 'הרבנית מבריסק', והייתה דמות משמעותית בקהילה האשכנזית בירושלים.
הרב דיסקין נפטר במוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898, מחשש לאסון אם תתקיים ההלוויה ההמונית בלילה, הורה הרב שמואל סלנט להלין את הנפטר למרות מנהג ירושלים האוסר זאת, ולקיים את ההלוויה רק בשעות הבוקר. על שמו נקרא רחוב בירושלים. בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין, עלה לארץ ישראל לאחר פטירת אביו, לעמוד בראש המוסדות שהקים אביו והיה מראשי הרבנים של אנשי היישוב הישן בראשית המאה העשרים.
בית היתומים "דיסקין-אוירבאך".