בתקופה זו רבים מהמנהיגים העתידיים של העולם השלישי נחשפו למחשבה הפבאינית; החשוב מביניהם ג'ווהרלל נהרו מהודו, שלאחר מכן הנהיג מדיניות כלכלית עבור חמישית מהאנושות על בסיס הקו הפביאני הסוציאל-דמוקרטי.
מורשת.
במהלך המאה ה-20 הקבוצה תמיד הייתה משפיעה במעגלי מפלגת הלייבור, עם חברים כמו רמזי מקדונלד, קלמנט אטלי, אנתוני קרוסלנד, ריצ'רד קרוסמן, טוני בן, הרולד וילסון ובתקופה האחרונה - טוני בלייר וגורדון בראון. בן פימלוט היה היושב ראש בשנות ה-90.
בשנים האחרונות קבוצת הפביאנים הצעירים, שנוסדה בשנות ה-60, נעשתה קבוצה חשובה לפעילים צעירים והיה לה חלק בבחירתו של טוני בלייר ב-1994. לאחר תקופה של חוסר פעילות, הפביאנים הסקוטים הצעירים התארגנו מחדש ב-2005.
המהדורה האחרונה של המילון לביוגרפיה לאומית (הכולל את הביוגרפיות של אנגלים מפורסמים בהיסטוריה) כללה 174 פביאנים.
ארבעה מהפביאנים המפורסמים ביאטריס וסידני ווב, ג'ורג' וואלס וג'ורג' ברנרד שו החליטו לייסד את בית הספר הלונדוני לכלכלה בארוחת בוקר ב-4 באוגוסט 1894.
ידיעה
ידיעה היא ההכרה הוודאית של אדם בכך שטענה מסוימת היא אמיתית. זאת להבדיל מסברה, שהיא האמונה שעובדה מסוימת היא אמת אך ללא ודאות.
הידיעה נשענת על מידע המאוכסן בזיכרון סמנטי, שהוא חלק מהזיכרון מפורש של הזיכרון לטווח ארוך.
על פי אברהם מאסלו, לאדם יש צורך לדעת ולהבין.
תולדותיה בהגות.
ראשון הפילוסופים שהגדיר ידיעה היה אפלטון. הגדרתו מקובלת, במידה רבה, עד ימינו וכוללת שלושה תנאים הנדרשים על מנת שניתן יהיה לומר שאדם s יודע עובדה מסוימת p:
בעוד ששלושת התנאים האלה מוסכמים במידה רבה, ואין ויכוח לגבי שני התנאים הראשונים, אין הסכמה לגבי השאלה - מהו הצידוק הנדרש כדי לספק את התנאי השלישי.
רוב הפילוסופים המערביים הסכימו כי כדי לספק את התנאי השלישי הידיעה צריכה להתבסס על היסק לוגי תקף, שהנחותיו גם הן בגדר ידיעות. (על אף שמספר זרמים, בעיקר זרמים מיסטיים והניהיליזם, דחו את הדרישה לרציונליות).
בעת החדשה.
בשנת 1963 הציב הפילוסוף אדמונד גטיה מספר סיטואציות שהציבו בסימן שאלה את תקפותם של שלושת התנאים, בכך שתיארו מקרים בהם התמלאו שלושת התנאים אך השכל הישר יטען כי לא התקיימה ידיעה. דוגמה אחת למקרה כזה:
בדוגמה זו, מתקיימים שלושת התנאים שלעיל - האדם סבור שיש בעל חיים על ההר (הסוס). הטענה 'יש בעל חיים על ההר' היא אמיתית (העכבר). ולאדם יש צידוק בהאמינו שהטענה אמיתית (הוא הסתמך על חוש ראייתו). עם זאת, לכל בר דעת ברור כי לא ניתן לומר בתנאים אלו שהאדם ידע שיש בעל חיים על ההר.
לאור דוגמה זו ודוגמאות דומות לה, טען גטייה כי שלושת התנאים שלעיל הם תנאים הכרחיים לידיעה, אך כנראה שאינם תנאים מספיקים. לאור פרסומיו, החל חיפוש מחודש אחר התנאים המספיקים לידיעה.
אחד הכיוונים למענה לבעיית גטייה היה האינטרנליזם. לפי עמדה זו, על מנת להבטיח את ההצדקה הנדרשת לקיום התנאי השלישי אין להסתמך על היסק לוגי, אלא על בחינת התנאים והתהליכים הפנימיים שהביאו את האדם למסקנה שטענה מסוימת היא אמיתית. כך, צידוק אינטרנליסטי לא ייתלה דווקא בהיסק הלוגי שאיפשר קבלת מסקנה מסוימת, אלא בתהליכים קוגניטביים ואף ביולוגיים שהובילו לקבלת המסקנה.
יזידים
יזידים (בכורדית-קורמאנג'י: Êzidî; סוראני: ئيزيدي), או "אזידים", על-פי המינוח המודרני הנהוג בפיהם, הם מאמיני דת מזרח תיכונית בעלת שורשים עתיקים. כל בני הדת היזידית הם כורדים ורובם מתגוררים בסביבות מוסול וסינג'אר שבעיראק, אך ישנן גם קבוצות בסוריה, טורקיה, איראן, גאורגיה וארמניה (בה הם מהווים את המיעוט הדתי הגדול ביותר).
מספרם הכולל נאמד בין שמונה מאות אלף למיליון.
מקורות הדת.
רוב החוקרים כיום סבורים כי שמם של היזידים נובע משמו של הח'ליפה מבית אומיה, יזיד הראשון אבן מעאויה. ח'ליפה זה נחשב בעיניהם כהתגשמותו של הדמות האלוהית "סולטאן עזי". היזידים עצמם סוברים כי מקור שמם הוא במילה Yezdan או Êzid שמשמעותה "אל". תרבות היזידים היא תרבות כורדית מובהקת, ורובם דוברים קורמאנג'י (כורדית צפונית) בניב הבהדיני הייחודי להם, עם מיעוט דובר ערבית. קורמאנג'י היא גם שפת הקודש היזידית.
סברה אחרת קושרת את מקורות הדת לזרם הח'וארג' ולאחד ממנהיגיו, יזיד אבן אוּנייסה. על פי גישה זו, בעת הפילוגים שחלו בכת, נוצר זרם שדחה את שליחותו של מוחמד וציפה לנביא נוסף ולקוראן חדש ולכן חיפש חיזוקים רעיוניים בדתות אחרות.
הדת היזידית עצמה ממזגת מספר השפעות: המונחים הדתיים מושפעים מהסופיות, במיוחד בטרמינולוגיה של הספרות הדתית האזוטרית והמיסטית, אך רוב המיתולוגיה היזידית איננה מוסלמית ותפיסת היקום מזכירה במידה רבה דתות פרסיות קדומות.
חוקרים מוקדמים ניסו לתאר את היזידים כזרם באסלאם, כדתות פרסיות או אף כעובדי אלילים, אך החל משנות ה-90 של המאה ה-20 נחשבות גישות אלו לפשטניות יתר על המידה. מאז נתפסת הדת היזידית כתוצאתו של תהליך סינקרטיסטי ארוך שבו אמונות ומנהגים מקומיים הושפעו ממסדר אדוויה הסופי השוכן בהרי כורדיסטן, הסיטו אותו מהאסלאם המסורתי ומוזגו בו זמן קצר יחסית לאחר מות מייסדו, שייח' עדי אבן מֻסַאפר, שהיה במוצאו מבית אומייה.
שייח עדי מת ב־1162, וקברו בעמק לאלש הוא מוקד עלייה לרגל ליזידים. לאחר מותו, ובמהלך המאה ה-14 בעיקר, התפשטו שבטים כורדיים והפיצו את אמונת היזידים אל מה שכיום הוא שטחה של טורקיה.
אמונות הדת.
בתמונת העולם היזידית, האל יצר את העולם וכעת הוא בהשגחתם של שבעה מלאכים הקרויים "הפט סיר" (שבעת המסתוריים). הבכיר מביניהם הוא "מלאכּ טאוס", מלאך הטווס, המקביל לשטן בדתות אחרות (המקור לדעה זו היא שמו השני של ה"מלאכּ טאוס" בפי היזידים - שיטן, שם המוזכר לעיתים בקוראן כשמו של השטן (شيطان)). היזידים מאמינים כי מלאכּ טאוס איננו מקור של רוע או של רשע, אלא מקור הרשע שוכן בלבו של האדם.
ה"כיתבה קליווה" ("כִּתאב אל-ג'לוה", "ספר ההתגלות היזידי"), העוסק ברובו בגלגולי נשמות, מספר כי מלאכ טאוס חילק את ההשגחה בעולם כראות עיניו בין המלאכים, וילוד אישה אינו יכול לערער עליו. השייח עדי האמין כי הוא גלגולו של מלאכ טאוס בעולם הזה. מסופר עליו בספר כי הוא אמר שנכח בעת שאדם הראשון חי בגן עדן ובשעה שנמרוד השליך את אברהם אל האש. ספר תפילה יזידי נוסף הוא ה"מצחף ראש" ("הספר השחור" בכורדית) העוסק בבריאת העולם, האדם במלאכים, בשיח' עדי, ובאבות היזידים, בדיני פולחן, אישות ובאופן עבודת האל. לפי אמונתם היו ספרים אלה מצויים כבר לפני בריאת העולם. ספרים אלו הועלו על הכתב על ידי חוקרים חיצוניים לדת היזידית בראשית המאה העשרים, שכן עד אז הועברו ברובם בעל פה, בין היתר בגלל איסור לימוד קרוא וכתוב שחל על היזידים שאינם אנשי דת.
האמונה היזידית בנוגע לבריאת האדם שונה מזו של האסלאם, הנצרות והיהדות. הם מאמינים כי האל יצר את מלאכ טאוס בראשונה מההארה שלו עצמו, ולאחר מכן את יתר המלאכים שצוו להביא אבק ואדמה מהארץ ולבנות את גופו של אדם. אז מלאכ טאוס נפח באדם נשמת רוח חיים ולימד אותו להתפלל לשמש, ייצוגו של האל העליון. מתוך ציות לאל, שציווה את המלאכים לא להשתחוות לשום ישות פרט אליו, לא השתחווה טאוס מלאכ לאדם, שעה שהמלאכים האחרים עשו זאת. בתקופות מאוחרות ובשל השפעות נוצריות זוהה מאלכ טאוס, המלאך המסייע לאל ושותף בבריאה, עם לוציפר ונוצרה אגדה לפיה סירב מלאכ טאוס להשתחוות בפני מי שנוצר מאבק, כאשר הוא עצמו נוצר מאורו של האל.
היזידים מאמינים כי מלאכ טאוס הוא נציגו של האל בעולם ויורד אליו ביום רביעי הראשון של חודש ניסן, הנחגג כראש השנה היזידי.
היזידים מאמינים כי הטוב והרע שוכנים שניהם בנפש האדם, ועליו לבחור ביניהם. בתהליך הבחירה חשובה עבודתם למלאכ טאוס, שכן זה עמד בפני מבחן דומה אל מול האל והוא יוכל לכוונם.
לגבי בריאת העולם, הם מאמינים כי זה היה בראשיתו פנינה. הוא נשאר במצב זה זמן רב, שבמהלכו נוצרו שבעת המלאכים שהופקדו על העולם. המלאכים הם: מלאכ טאוס, שייח' עדי אבן מֻסַאפר, שייח' חסן, וקבוצה של ארבעה מלאכים נסתרים: שמס א-דין, פאח'ר א-דין, סאג' א-דין ונאסר א-דין.
שני מוטיבים מרכזיים בדת היזידית הם חשיבות הטהרה הדתית והאמונה בגלגול נשמות. השמירה על הטהרה מתבטאת בהקפדה על מבנה חברתי נוקשה של קאסטות, חוקי מזון, הסתגרות קהילתית וטאבואים רבים.
האמונה בגלגול נשמות חשובה גם בשל האפשרות שבה מאמינים היזידים להתגשמות נשמתו של אחד המלאכים בצורת אדם.
מנהגי הדת.
תפילה.
היזידים מתפללים חמש תפילות ביום. הם מתפללים כשפניהם אל השמש, ובתפילת הצהריים מתכוונים אל לאלש. התפילה מלווה בתנועות טקסיות הכוללות נישוק הצווארון המעוגל של המלבוש העליון הדתי ("קיראס").
אין להתפלל לעיני זרים. יום רביעי נחשב ליום הקדוש, אך יום המנוחה הוא יום שבת.
עלייה לרגל.
מנהג חשוב בקרב היזידים הוא עלייה לרגל הנמשכת 6 ימים לקבר שייח' עדי בלאלש, צפונית למוסול בעיראק.
האזור מכיל מקדשים רבים ואתרים מקודשים, גם לדתות אחרות, ובהם גשר סראט, הר ערפאת ושני מעיינות קדושים הקרויים זמזם והמעיין הלבן (כּאניא ספּי).
במידת האפשר, כל יזידי מצווה לעלות לרגל ללאלש לפחות פעם אחת בחייו. אלו החיים קרוב יותר משתדלים להגיע פעם בשנה לסעודת ההתכנסות הסתווית הנערכת מ-23 בחודש אילול ועד 1 בחודש תשרין אל-אוול.
בהתכנסות זו רוחצים היזידים במעיין הלבן, טובלים בו דמויות של מלאכ טאוס ומדליקים מאות נרות בקבריהם של שייח' עדי ודמויות דתיות אחרות. הם גם מקריבים פר, ועל כן נחשבו מושפעים מהמיתראיזם, גם בשל הימצאות כלב ונחש באיקונוגרפיה הדתית היזידית.