סרט הבכורה של הנקה כבמאי קולנוע היה "היבשת השביעית" (1989), בו הראה אלמנטים שיחזרו בסרטיו הבאים: האלימות וסגנונו הבלתי מתפשר. שלוש שנים אחר כך ביים את סרטו השנוי במחלוקת, "הווידאו של בני", אשר הביא לו את הפריצה ואת ההכרה וזיכה אותו בפרס האקדמיה האירופאית. שלושת סרטיו הראשונים של הנקה מהווים את "טרילוגיית ההתקרחנות", מונח שנטבע על רקע הצהרתו של הבמאי כי סרטים אלה מהווים, כלשונו, "דיווחים על ההתקדמות בתהליך ההתקרחנות הרגשית של המדינה שלי".
ב-1997 יצא "משחקי שעשוע", באמצעותו העביר הנקה ביקורת שלילית על השפעתה של האלימות המוצגת באמצעי התקשורת, כהמשך לסרט "הווידאו של בני". הסרט עסק בשני צעירים פסיכופתים הפולשים לבית קיץ של זוג תמים ומתעללים בהם באופן סאדיסטי חסר גבולות, וכלל סצנות ארוכות ועריכה איטית. הצלחתו הגדולה ביותר עד אז באה בעקבות סרטו "המורה לפסנתר" (2001), שהציג מערכת יחסים פרוורטית בין מורה לפסנתר חובבת מזוכיזם לבחור צעיר המאוהב בה. על הסרט קיבל הנקה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן. ב-2003 ביים את "שעת הזאבים", סרט שכתב עוד לפני יצירתו של "הווידאו של בני" אך יציאתו נדחתה בשל מגבלות תקציב. שנתיים אחר כך יצא סרטו עטור השבחים "מחבואים", בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי. הסרט זיכה אותו בפרס הבימוי בפסטיבל קאן, כמו גם בפרס הבימוי באוסקר האירופאי. ב-2007 יצאה הפקה אמריקאית מחודשת ל"משחקי שעשוע" בבימויו של הנקה ובכיכובה של נעמי ווטס, שהיוותה העתק מדויק של סרטו מ-1997. ב-2009 יצא "סרט לבן", סרטו דובר הגרמנית הראשון מאז 1997, שהוצג בשחור-לבן. בשנת 2012 ביים את סרטו "אהבה", אשר זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לאותה שנה.
הנקה ביים לתיאטרון מחזות בגרמנית של סטרינדברג, גתה והיינריך פון קלייסט. ב-2006 עלתה האופרה הראשונה בבימויו, "דון ג'ובאני", באופרה הלאומית של פריז. באביב 2012 ביים את האופרה "כך עושות כולן" מאת מוצרט, ב.
סגנונו ונושאים ביצירתו.
לסרטיו של הנקה נושאים משותפים רבים, ביניהם השפעתה המנוונת לכאורה של תקשורת ההמונים בימינו על הדרך בה תופס האדם את המציאות, והניכור החברתי הגדול השורר לדעתו בחברה המודרנית, בעיקר ב"מדינות מפותחות". הנקה נחשב לאחד המבקרים הגדולים של הקולנוע האמריקאי, בין השאר על רקע המניפולטיביות לכאורה של סרטי מתח אמריקאיים, וה"אימפריאליזם התרבותי" כלשונו של ארצות הברית בכלל.
לשם התמודדות עם "אימפריאליזם" זה, הנקה נוהג ליצור את סרטיו כהפקות משותפות בין מספר מדינות תוך ניצול העובדה שהוא דובר גרמנית וצרפתית, דבר שמאפשר לו קצב מהיר יותר של יצירת סרטים מזה של במאים אירופאיים אחרים.
הנקה יוצר את סרטיו כפרודיות, ואף תיאר חלק מהם ("משחקי שעשוע", "המורה לפסנתר", "שעת הזאבים" ו"מחבואים") כפרודיות על סוגות קולנועיות ספציפיות. לגרסתו, רעיון הסוגה הקולנועית הוא שקרי מעצם הווייתו ומתאים ליוצרים המתייחסים לקולנוע כעסק ולא כאמנות.
מוטיב חוזר בסרטיו של הנקה הוא המשפחה הבורגנית הקטנה, בדרך כלל בת שלוש הנפשות, כאשר שמותיהם של ההורים נשארים זהים מסרט לסרט - וריאציות של השמות אנה וגאורג (ז'ורז' בצרפתית וג'ורג' באנגלית), בדומה למתרחש בסרטיו של קלוד שברול.
מאפיין נוסף של סרטיו הוא שאין להם סוף ברור: הם נוהגים להסתיים כשהצופה מרגיש שהסרט עדיין באמצע העלילה.
סרטיו.
הנקה פעל כבמאי טלוויזיה באוסטריה מאמצע שנות השבעים עד סוף שנות התשעים. סרט הטלוויזיה האחרון שלו הוא "הטירה" (1997) שמבוסס על ספרו של פרנץ קפקא. הרשימה הבאה כוללת את סרטי הקולנוע בבימויו של הנקה. הוא כתב את התסריט המקורי לכל אחד מהם, מלבד "המורה לפסנתר" אותו עיבד לקולנוע על פי ספרה של אלפרידה ילינק.
אזנב מצוי
אֶזְנָב מָצוּי (שם מדעי: "Urospermum picroides") הוא המין היחידי של האזנב הנפוץ בארץ. האזנב המצוי מכונה גם "bristly tail seed" (זיפי זנב הזרעונים) ו"prickly goldenfleece" (צמר זהוב קוצני).
אזנב מצוי הוא עשב חד-שנתי ממשפחת המורכבים. העשב נפוץ בשדות בר ובשדות תרבות. נפוץ מאוד בכל אזורי הארץ. במקרים רבים הוא צומח יחד עם מרור הגינות, שפרחיו דומים.
הגבעול מכוסה זיפים ומסתעף במקצת. גובהו 30 עד 50 ס"מ. העלים על-פי רוב שסועים ומנוצים. חלקם חובק את הגבעול. הפרחים צהובים. פורח בחודשים מרץ עד מאי. הקרקפות של הפרח דמויות חרוט. כל זרעוני הקרקפת מבשילים בבת אחת והקרקפת נראית כמו כדור של נוצות (בדומה לסביון). הזרעונים מתפזרים עם הרוח בעזרת הזיפים ומגיעים למרחק רב, דבר הגורם לתפוצתו של הצמח.
הוא נחשב למזיק בגינות פרטיות. לצמח שורש עמוק, דומה לשיח הפטרוזיליה. כאשר מנסים לעקור אותו, נשאר חלק ממנו נטוע ופורח שוב בעונה הבאה.
מחקר מדעי.
באוניברסיטת הירושימה, הפיקו תמצית מהצמח ומצאו בו חמישה סוגים חדשים של גליקוזיד: germacronolides and germacranolide. המבנה שלהם הובהר בטכניקות ספקטרוסקופיה
פאולו לינס
פאולו לינס (פורטוגזית: Paulo Lins; ) הוא סופר ברזילאי ומחבר רב המכר "עיר האלוהים".
חייו.
לינס, יליד ריו דה ז'ניירו, עבר בגיל 7, לגור בפאבלה סידאג'י ג'י דאוש (Cidade de Deus, עיר האלוהים), אשר ממערב לריו דה ז'ניירו. בילדותו היה מתוסכל והרגיש כי הוא שונה מחבריו בשל הקושי לשחק כדורגל ולרקוד סמבה. על זכרונות ילדותו נוהג לינס לספר שבגיל צעיר היה כותב כעונש חינוכי, וכן את זכרונותיו מכך שבתמונות המחזור הוא היה ה"שחור" היחיד.
בוגר לימודי ספרות, עבד כמורה בחטיבת בינים, תיכון ואוניברסיטה. בשנת 1986 כתב את הספר "על השמש" (Sobre o sol). לאחר מכן השתתף לינס בעבודה סוציולוגית שארכה 10 שנים על הפשיעה בריו דה ז'ניירו. תוך כדי כך כתב את הספר "עיר האלוהים", אשר ראה אור בשנת 1997.
בספרו זה השתמש לינס בשמות של אחדים מתושבי הפאבלה ועל כך נתבע על ידי אחדים מהם. להגנתו טען לינס כי על אף שהספר מבוסס על המציאות, כפי שהייתה לפני 25 שנים, יש לראותו כפרי דמיונו. כמו כן, בראיונותיו לעיתונות טען כי השתמש בשמות התושבים בתקווה לעורר אצלם עניין בקריאת ספרים, בלי קשר לדמויות בספר, שהן פיקטיביות. טענתו התקבלה והתביעות נדחו.
בשנת 2002 עבר הספר עיבוד קולנועי ובשנת 2003 היה פרננדו מאירלס למועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
לינס הוא פרופסור באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו (Universidade Federal do Rio de Janeiro) ומחזיק בקתדרה על שם מריו דה אנדרדה לתרבות ברזילאית במרכז ללימודי אמריקה הלטינית אשר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כמו כך, משמש לינס כיועץ במזכירות לקידום שוויון גזעי, המקנה העדפות לסטודנטים שחורים.
לווייתן מינקי
לווייתן מינקי (Minke Whale) הוא השם הנפוץ לשני מיני לווייתני מזיפות. מינים אלו זוהו לראשונה על ידי Lacepede ב-1804.
טקסונומיה.
מרבית החלוקות הטקסונומיות המודרניות מחלקות את לווייתן המינקי לשני מינים: לווייתן המינקי המצוי או לווייתן המינקי הצפוני ("Balaenoptera acutorostrata") ולווייתן המינקי הדרומי ("Balaenoptera bonaerensis"). בנוסף, שני מינים אלו מחולקים לרוב לשניים או שלושה תת-מינים: לווייתן המינקי הצפון אטלנטי, לווייתן המינקי הצפון פסיפי ולווייתן מינקי גמדי. במיונו משנת 1998, רייס מכיר בשני תת-מינים של לווייתן המינקי המצוי, "B. a. scommni" ובלווייתן המינקי הגמדי, שעדיין חסר שם מדעי. לווייתן המינקי משויך למשפחת לווייתני הענק, הכוללת בין היתר את הלווייתן גדול-הסנפיר, הלווייתן המצוי, הלווייתן הכחול והלווייתן הצפוני.
שמות מינים המשויכים לתת-הסוג:
מאפיינים פיזיים.
לווייתן המינקי הוא אחד מהלווייתנים הקטנים ביותר בתת-הסדרה לווייתני מזיפות, והוא שני רק לבלנית. גודלם הממוצע של זכר ונקבה בוגרים הוא 6.9 מ' ו-7.4 מ' בהתאמה. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שש עד שמונה שנים. גודלם המקסימלי המוערך הוא 9.1 מ' עד 10.7 מ' לנקבות, ו-8.8 מ' עד 9.8 מ' לזכרים. משקלם של לווייתני המינקי משני המינים הוא 4-5 טונות בהגיעם לבגרות, אולם משקלם המרבי עשוי להגיע ל-14 טונות. תקופת ההריון אורכת עשרה חודשים, והוולדות נולדים באורך של 2.4 עד 2.8 מ'. הוולדות יונקים במשך כחמישה חודשים.
לווייתני המינקי נבדלים מלווייתנים אחרים בפס לבן על כל אחד מסנפיריהם. צידם העליון הוא לרוב בצבע שחור או אפור כהה, וצידם התחתון הוא בצבע לבן. כשלווייתן המינקי צף על מנת לנשום, הוא מבצע 3-5 נשימות במרווחי זמן קצרים, ואז הוא צולל למשך 2 עד 20 דקות. לפני צלילה ארוכה הוא מקשית באופן בולט את גבו. מהירותו המרבית נאמדת בכ-20-30 קמ"ש. בפיהם קיימות בין 240 ל-360 מזיפות בכל צד של הפה. תוחלת חייהם היא 50-30 שנים, אך הם יכולים להגיע גם לגיל 60.
אוכלוסייה ותפוצה.
גודלה של האוכלוסייה של לווייתני המינקי במרכז ובצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי הוערך ב-184,000 פרטים בוועידה של הקואליציה הבינלאומית להגנת חיות בר (IWC) ב-2004 (רווח סמך של 95%). נכון ל-2005, לא קיימים אומדנים מוסכמים בנוגע לגודל האוכלוסיות בצפון האוקיינוס השקט ובחצי הכדור הדרומי. בתחילת שנות ה-90 הוערך בוועידה של ה-IWC כי מספרם של לווייתני המינקי בחצי הכדור הדרומי עומד על 760,000. נתון זה משמש עד היום את תעשיית הציד היפנית. עם זאת, בשנת 2000 נסוגה הוועידה של הקואליציה מהחלטתה הקודמת בנידון, וזאת בשל סקר חדש שלפיו מספר הלווייתנים בחצי הכדור הדרומי הוא למעשה מחצית ממספרם בשנות ה-80. לווייתני המינקי נפוצים בכל העולם, והם מעדיפים את הים הפתוח.