קמפיין מפורסם נוסף התמקד בענקית הקוסמטיקה "רבלון". החברה נהגה לערוך את "מבדק דרייז" לקביעת הרעילות של חומרי קוסמטיקה על ידי טפטוף החומר לעיניהם של ארנבונים. ספירא פנה לחברה וניהל מגעים עם מנהליה להפסקת הניסויים, אך ללא הועיל. כמוצא אחרון, פרסם ספירא ב-15 באפריל 1980 מודעה על עמוד שלם בניו יורק טיימס, שנשאה את הכותרת "כמה ארנבונים מעוורת רבלון למען היופי?" רבלון ניסתה להתעלם מן המודעה, אך היא יצרה הדים חסרי תקדים. בסופו של דבר, בדצמבר 1980 הסכימה חברת רבלון לתרום 750 אלף דולר לאוניברסיטת רוקפלר, לצורך הקמת קרן מחקר הבוחנת חלופות לניסויים בבעלי חיים. לאחר מכן התקבלו תרומות משמעותיות מחברות קוסמטיקה נוספות. גוף המחקר שהוקם, "המרכז למציאת חלופות לניסויים בבעלי חיים", פעיל עד היום.
הארגון ניהל מגעים עם חברת KFC (עוף מטוגן בסגנון קנטקי) לשיפור רווחת בעלי החיים במפעלי החברה. במסגרת הקמפיין פורסמו מודעות בהן שולבו דלי עם שניצלונים של KFC ואסלת בית שימוש.
ניסויים בקופים.
במהלך סיור עיתונאי בבית חולים צבאי, צילם ספירא תמונה שבה נראה קוף שנכלא במשך חודשים במתקן לניסויים. התמונה פורסמה בעיתונים רבים ברחבי העולם. לאחר שאינדירה גנדי, ראש ממשלת הודו, ראתה את התמונה, היא ביטלה את ייצוא הקופים מהודו לארצות הברית, משום שעל פי התצלום צי ארצות הברית הפר את ההסכם עם הודו שאסר על מחקר צבאי בבעלי חיים.
קמפיינים נוספים.
ספירא דגל בגישה של "התדיינות חיובית" ושל שינויים הדרגתיים. הוא ניהל, למשל, משא ומתן עם מקדונלד'ס לשיפור תנאי הרווחה בבתי המטבחיים של ספקי החברה. כמו כן, בקמפיינים רבים הוא שיתף פעולה עם האגודה האמריקאית לרווחת בעלי החיים.
NED (ראשי תיבות של: North East Down), נקראת גם LTP (ראשי תיבות של: Local Tangent Plane, "אולם NED היא למעשה מקרה פרטי של LTP") היא מערכת צירים גאוגרפית המייצגת את וקטורי המצב הנפוצים ביותר בתעשיית האוויוניקה: צפון-מזרח-מטה.
נקודה על מערכת הצירים מורכבת משלושה פרמטרים, האחד מייצג את המיקום על הציר הצפוני, השני על הציר המזרחי והשלישי מייצג גובה. עבור הציר השלישי נבחר הכוון למטה כחיובי כדי לעמוד ב"כלל היד הימנית".
בשימוש הנפוץ שלה, ראשית הצירים נבחרת בדרך כלל להיות מרכז המסה של המערכת כדגומת: טיל, מטוס או רחפן.
ראו גם.
ENU (east-north-up)- מערכת צירים מזרח-צפון-מעלה.
North East Down
Local Tangent Plane
גליה ארקין
גליה ארקין (נולדה ב-1938) הייתה מועמדת לתואר מלכת היופי של ישראל לשנת 1955. באותה העת הייתה נשואה, דבר שהתגלה לפני סיום התחרות. היא הודחה ולא זכתה.
חייה.
גליה ארקין נולדה בנווה צדק למרגלית לבית מויאל ולמשה ארקין, במשפחה בת ארבעה ילדים וגדלה בתל אביב. אמה היא נכדתו של אהרון מויאל, ממייסדי נווה־צדק ואביה שימש כשוטר במשטרת המנדט. אביו נרצח ב-1938 על ידי ערבי כשיצא מישיבה במטה משטרת יפו. אחיה היה הפנטומימאי והשחקן ג'וקי ארקין.
בשנת 1956 נישאה למוריס כרמל, מהנדס נפט יליד צרפת, אך התגרשה ממנו לאחר מספר חודשים.
בשנת 1958 נסעה לאלג'יר לאחותה שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה והמשיכה עימה לצרפת, שם הכירה את איש העסקים אלברט כהן, נישאה לו והתגוררה עמו בצרפת. בתקופה זו נולדו לה שני ילדים: בתה דניאל-אסתר (דני), שנפטרה בשנת 1988, בגיל 27 מאיידס; ובנה סמי-דוד, המכונה סמי די, פסל קרמיקה, שנולד מרומן שניהלה עם ג'ורג'-אדוארד דה קזאלה, נהג מרוצים ממשפחת בנקאים צרפתית.
בשנות השבעים התגרשה ארקין מבעלה וחזרה לישראל עם בנה, בתה נותרה אצל אביה. עם חזרתה ארצה השתלבה בחיי הבוהמה התל אביבית (בילתה בכסית, פינתי, המועדון, רפי שאולי, פרדריקה, מנדי ועוד), ועבדה כמלבישה ומעצבת תלבושות אצל אברהם דשא (פשנל) (אירמה לה דוס מיפו, ג'מבו ועוד). לאחר שעברה תאונת דרכים קשה בדרכה מהופעה בירושלים, ממנה ניצלו כל נוסעי המכונית ובהם בנה בן השש, פרשה מחיי הזוהר, עברה לגור בהרצליה, ועבדה כמזכירה בבנק לאומי.
פרשת תחרות היופי.
ביולי 2017 בכתבה במגזין "לאשה" נכתב כי בשנת 1955 זכתה בתחרות מלכת היופי, אך מפני שחודשיים לפני התחרות נישאה, היא הודחה מהזכייה לפי התקנון שאסר על אישה נשואה להשתתף בתחרות. לימים גליה סיפרה כי לא ידעה שהשתתפות כנשואה אסורה וכן חשה עצמה כלא נשואה שכן הייתה פרודה אז. בתחרות נבחרה אילנה כרמל כמלכת היופי. אך לפי הרישום ברבנות היא התחתנה רק ב-1956 וגם בדיווח על זכייתה של אילנה כרמל הסיפור לא מוזכר.
עורק הגומד
עוֹרֵק הַגֹּמֶד (TA: arteria ulnaris) הוא עורק באמה המספק דם לחלקה התיכון. ראשיתו של העורק בפיצול עורק הזרוע בגומץ המרפק, והוא מסתיים בקשת כף היד השטחית, אשר מתחברת לענף השטחי של עורק החישור. העורק נמוש בהיבט הקדמי התיכון של שורש כף היד.
אנטומיה.
מהלך.
עורק הגומד, הגדול מבין שני עורקי האמה העיקריים, מתפצל מעורק הזרוע בגומץ המרפק, ובעוברו באלכסון מטה, הוא מגיע לצדה הגומדי של האמה בנקודת האמצע בין המרפק לשורש כף היד. הוא אז מתקדם לאורך גבול עצם הגומד לעבר שורש כף היד, חוצה את רצועת שורש היד הרוחבית בצדה החישורי של עצם העדשה, ומיד מתחת לעצם זו הוא מתפצל לשני ענפים היוצרים את קשת כף היד השטחית וקשת כף היד העמוקה.
מבנים סמוכים.
בחציו העליון העורק ממוקם בעומק באמה ומכוסה על ידי השריר הכפן העגול, השריר כופף שורש היד החישורי, שריר הכף הארוך והשריר כופף האצבעות השטחי. באזור זה הוא נמצא על פני שריר הזרוע והשריר כופף האצבעות העמוק.
עצב התווך נמצא במרחק של 2.5 סנטימטרים תיכונית לעורק, ולאחר מכן הוא חוצה את העורק, כאשר הוא מופרד ממנו על ידי ראשו הגומדי של השריר הכפן העגול.
בחצי התחתון של האמה העורק נמצא על פני השריר כופף האצבעות העמוק, בין השריר כופף שורש היד הגומדי לשריר כופף האצבעות השטחי.
עורק הגומד מלווה בשני ורידי הגומד, ובשלישו האמצעי חופף לו השריר כופף שורש היד הגומדי. עצב הגומד נמצא בהיבט הצדי של שני השלישים התחתונים של העורק, והענף הכפי השטחי של העצב יורד על פני חלקו התחתון של העורק לעבר כף היד.
בשורש כף היד מכוסה עורק הגומד על ידי רצועת שורש היד הכפית, והוא עובר על פני חבק השרירים הכופפים של היד. בצדו התיכון נמצאת עצם העדשה, ומאחוריו עצב הגומד.
סעיפים.
עורק הגומד החוזר, על שני ענפיו, הקדמי והאחורי, יוצר השקה עם העורק העקיף הגומדי התחתון והעורק העקיף הגומדי העליון (בהתאמה), והם כולם יחדיו מספקים דם למפרק המרפק. לעיתים העורק יוצא מראשיתו כשני עורקים נפרדים ולא מתפצל לסעיפים.
העורק הבין-גרמי המשותף הוא ענף קצר היוצא מעורק הגומד, בחלקו המרוחק של גומץ המרפק, ועד מהרה מתפצל לעורק הבין-גרמי הקדמי ולעורק הבין-גרמי האחורי. בעוד שהעורק הקדמי נע לאורך ההיבט הקדמי של קרום האמה הבין-גרמי, מלווה בעצב הבין-גרמי הקדמי, העורק האחורי נע בין שכבות השרירים הפושטים בלוויית העצב הבין-גרמי האחורי.
סעיפים נוספים חסרי שם נותנים דם לשרירים בצדה התיכון של האמה, במיוחד לשרירים הכופפים והכפנים.
ועד הצופים העולמי
שלמה לאופר
שלמה לאופר (נולד ב-13 במרץ 1940 בלבוב, ברית המועצות) הוא משורר, סופר ועורך שירה ישראלי.
ביוגרפיה.
עלה ארצה בהיותו כבן שמונה. שיריו התפרסמו לראשונה בהיותו כבן 17 במוסף הספרות "משא" של העיתון "על המשמר" בעריכתו של אהרן מגד, בהמלצתו של נתן אלתרמן.
בשנת 1964 פרסם לאופר את ספר שיריו הראשון, "הערב יבוא אורח".
מאז פרסם לאופר משיריו בכמעט כל מוספי הספרות של העיתונים והביטאונים הספרותיים באותם ימים, אך רוב שיריו התפרסמו באותה עת בכתב-העת "קשת" בעריכתו של אהרן אמיר.
בשנת 1992, לאחר שהוציא לאור מספר ספרי שירה, חל משבר בכתיבתו של לאופר והוא חדל לכתוב שירה. בשנה זו פרסם ספר פרוזה ראשון: "הראשידה - אגדה מודרנית" בהוצאת ירון גולן.
כעבור מספר שנים חזר לאופר לכתוב שירה, שכינס בספרו "יופיו של קוזימודו" (הוצאת כרמל, 2000). בעקבות הוצאת הספר הוזמן לאופר להשתתף ב"פסטיבל מטולה לשירה". הספר "יופיו של קוזימודו" נתפס כנקודת מפנה בפואטיקה של לאופר, כפי שכתב פרופ' יואב רינון ברשימה שפורסמה במוסף "הארץ".
בשנת 2000 החל לאופר בעריכת כתב העת לשירה "כרמל", הממשיך להתפרסם עד היום ושכבש לו מקום מרכזי ברשימת כתבי העת לשירה בארץ.
בשנת 2011 פורסם מבחר גדול משיריו של לאופר בהוצאת "קשב" של רפי וייכרט בשם "חלומות סגורים" שזכה לסיקור נרחב.
בשנת 2013 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר פרוזה בשם "כפר הטווסים" הכולל שתי נובלות. הספר יצא בסדרת "הכבשה השחורה" בעריכת פרופ' חנן חבר, ועליו כתב דרור בורשטיין רשימה במוסף לספרות של "הארץ".
שלמה לאופר עבד במשך למעלה מ-30 שנה במדור הספרות של קול ישראל, שניהל הסופר והעורך שמואל הופרט. לאופר ממשיך כיום לכתוב ספרי פרוזה ושירה כאחד, וכן ממשיך בעריכת כתב העת "כרמל".
שלמה לאופר מתגורר בירושלים ולו בן מאומץ אחד, אשר אומץ טרום לידתו (אביו הביולוגי של בנו התכחש לו לאורך השנים).
אנחנו (ספר)
"אנחנו. על כלכלה, חברה, מוסר ולאומיות בישראל" הוא ספר מאת שלי יחימוביץ' שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת "עם עובד" ובו פורשת יחימוביץ' את משנתה הפוליטית בענייני הפנים במדינת ישראל.