דומיטיה לפידה הצעירה (בלטינית: Domitia Lepida Minor; 5 לפנה"ס - 54 לספירה) הייתה אצילה רומאית.
ביוגרפיה.
אביה של דומיטיה לפידה היה הקונסול לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ואמה הייתה אנטוניה הזקנה, בתם של המצביא מרקוס אנטוניוס ושל אוקטביה, אחותו של אוגוסטוס. הייתה לה אחות גדולה בשם דומיטיה הזקנה, ואחיה היה גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, בעלה הראשון של הקיסרית לעתיד אגריפינה הצעירה ואביו הביולוגי של הקיסר לעתיד נירון. היא נודעה כאשה יפה עשירה ומשפיעה, שהחזיקה באדמות בקלבריה. טקיטוס כותב שהיא וגיסתה אגריפינה "לא נבדלו הרבה זו מזו. כיוון ששתיהן חסרות בושה היו, נודעות לשמצה ונשי-חמס, התחרו זו בזו בשחיתותן". סוויטוניוס כותב שהיא הואשמה בגילוי עריות עם אחיה, אולם הם התחמקו מהעונש עקב מות טיבריוס.
היו לה שלושה בעלים בחייה. בעלה הראשון היה בן-דודתה מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס, לו נישאה ככל הנראה בשנת 15. בתם, מסלינה, הפכה לאשתו של הקיסר לעתיד קלאודיוס. ברבאטוס מת ככל הנראה בשנת 20 או 21, זמן קצר לאחר לידתה של מסלינה. בעלה השני היה פאוסטוס קורנליוס סולה, שהיה קונסול סופקטוס בשנת 31, ונצר ללוקיוס קורנליוס סולה. באזור שנת 22 נולד בנם פאוסטוס קורנליוס סולה פליקס, אשר נישא לקלאודיה אנטוניה, בתם של קלאודיוס ואליה פאיטינה. בעלה השני מת בשנת 40 בערך.
בתחילת שלטונו של קלאודיוס, היא נישאה לאפיוס יוניוס סילאנוס. בשנת 42 הוצא סילאנוס להורג באשמת קשירת קשר נגד קלאודיוס, אולם לשונות רעות טענו כי למעשה בתה של דומיטיה לפידה, הקיסרית מסלינה, הפלילה אותו לאחר שלא נענה לחיזוריה. מסלינה לא הייתה נאמנה לקלאודיוס, בשנת 48 הוא יצא למסע וכשחזר הודיעו לו שמסלינה נישאה למאהבה האחרון, הסנאטור גאיוס סיליוס. בזמן שרבים היו מצווים על מותה, הקיסר העניק לה הזדמנות נוספת. אחד מקציניו הבכירים, שראה זאת כחולשה, ציווה על מותה ללא ידיעת הקיסר. השליח שהיה אמור להורגה מצא אותה בחצר עם דומיטיה לפידה, כשזו האחרונה, על אף שהייתה ביחסים גרועים אתה, ניסתה להסביר לה שכלתה עליה הרעה ומוטב לה להתאבד ולמות מוות של כבוד. מסלינה סרבה להקשיב לה, ונדקרה למוות. דומיטיה לפידה קיבלה את הגופה המבותרת.
טקיטוס מספר שדומיטיה ניסתה "בשפת חלקות וביד נדיבה" לרכוש את ליבו של אחיינה הצעיר נירון, שהיה בעל סיכויים טובים לרשת את הכס. הקיסרית אגריפינה, אמו של נירון, חששה מהשפעתה של גיסתה על בנה, ובשנת 54 גרמה להוצאתה להורג בטענה שהפעילה כישופים נגדה, ובטענה שלא ריסנה כראוי את עבדיה ובכך הפרה את שלום איטליה.
יארי ליטמנן
סמי הופיה
ארנה דו פוטורו
ארנה דו פוטורו (בפורטוגזית: Arena do Futuro; בתרגום חופשי: "ארנת העתיד") היא היכל ספורט זמני שהוקם במיוחד לרגל אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ויפורק לאחר המשחקים האולימפיים והמשחקים הפאראלימפיים. הארנה שהוקמה בפארק האולימפי בארה בשכונה בארה דה טיז'וקה, סמוך למרכז האימונים האולימפי של ריו דה ז'ניירו, בנויה כמבנה ריבועי מחופה עץ בו פעורים חלונות, שהכילה 12,000 צופים. באולימפיאדה היא אירחה את משחקי הכדוריד ובאולימפיאדת הנכים את משחקי הכדורשער. לאחר המשחקים בוצעה חלוקה פנימית של מבנה הארנה שהפך לקומפלקס של ארבעה בתי ספר חדשים לעיר עבור שכונת המגורים שהוקמה במבני דירות הכפר האולימפי הסמוך.
גאורג פון זודנשטרן
גנרל חיל הרגלים גאורג פון זודנשטרן (בגרמנית: Georg von Sodenstern; 15 בנובמבר 1889 - 20 ביולי 1955) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פון זודנשטרן נולד ב-15 בנובמבר 1889 בקאסל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הרובאים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט (סגן), וב-18 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת האופטמן (סרן). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון זודנשטרן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1920 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6, ובשנת 1924 מונה לתפקיד מטה בקבוצת הארמייה השנייה. בשנת 1928 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), ובשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן-אלוף). ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-15 בספטמבר 1935 מונה למפקד הרגימנט ה-65. באוגוסט 1937 מונה לראש מטה הקורפוס ה-6, ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1938 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה פון זודנשטרן ראש מטה קבוצת ארמיות C, שהייתה פרוסה בחזית המערבית. ב-1 בפברואר 1940 הועלה פון זודנשטרן לדרגת גנרל לוטננט, וב-6 בפברואר מונה לראש מטה קבוצת ארמיות A, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון זודנשטרן לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-22 ביוני 1941 הפך לראש מטה קבוצת ארמיות דרום, עימה השתתף במבצע ברברוסה. ביולי 1942 מונה פון זודנשטרן לראש מטה קבוצת ארמיות B, ב-2 בינואר 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וביולי 1943 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-14 באוגוסט 1943 מונה פון זודנשטרן למפקד הקורפוס ה-83, שהפך ב-26 באוגוסט 1943 לארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G.
ב-28 ביוני 1944 פרש מתפקידו, ועזב את הצבא.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר פון זודנשטרן בפרנקפורט, והוציא ספרים ומחקרים על המלחמה, עד למותו ב-20 ביולי 1955.
מפלגת העמים הדמוקרטית
דרור חריש
דרור חריש (נולד ב-27 ביולי 1946) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי. שימש גם קברניט באל על וכיום עוסק ביזמות ובפרויקטי בנייה ייחודיים. חריש הוא אלוף הפלות בעל הישג של הפלת 11 מטוסי אויב.
ביוגרפיה.
דרור חריש נולד בתל אביב. גדל בירושלים ומתגורר כיום במושב בהרי יהודה. בן לשרה בוכמן ויוסף חריש, לימים שופט מחוזי והיועץ המשפטי לממשלה.
דרור גדל בשכונת רחביה בירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה. כבר מנעוריו שאף להיות טייס. בגיל 12 הצטרף למועדון התעופה, בנה מודלים, הטיס טיסנים, ואז הצטרף לגדנ"ע אוויר שם עבר קורס טיסנאות, קורס דאייה וקורס טיס על מטוס פייפר, עליו צבר שעות טיסה וניסיון לקראת קורס הטיס.
דרור התגייס למחזור 50 של קורס טיס וסיים כטייס קרב. עם סיום הקורס עבר במשך ארבעה חודשים אימון מבצעי על מטוס אוראגן, ואז שובץ בטייסת מטוסי מיסטר בתל נוף. כארבעה חודשים לאחר הצבתו בטייסת, פרצה מלחמת ששת הימים. ביומה הראשון של המלחמה, בגיחתו השלישית, המריא חריש כמספר 2 במבנה שהופנה לתקיפת שדה התעופה של רבת עמון. במהלך התקיפה, במעבר האחרון מעל השדה, נפגע מטוסו וכדור פגע בתא הטייס, חדר את החופה וחרץ את קסדתו של חריש. למרות פציעה חודרת בכתף, הצליח להשתלט על המטוס והנחיתו בבסיס נחיתת חרום. למחרת כבר חזר לטוס על אף הפציעה עד לסוף המלחמה.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 והוצב בבסיס תל נוף בטייסת 119 ("העטלף"), שם שירת עד סוף מלחמת ההתשה. ב-11 בספטמבר 1969 הוזנק מתל נוף לפטרול בתעלה, ביחד עם רן פקר, אשר שניר וגיורא רום. לאחר שעה של פטרול הופנה המבנה (שכינויו היה "צבעוני"), למפגש עם מיגים מצריים בעומק מצרים. בקרב שהתפתח הפילו חריש ושניר כל אחד מיג 21, ואילו גיורא רום הופל ונפל בשבי. ב-28 באפריל 1970 הוזנק מרפידים אל שני מטוסי סוחוי שתקפו בסיס שריון. הוא הצליח להפיל את המטוס הראשון ליד תעלת סואץ ואת השני בשטח מצרים, תחת אש כבדה מהקרקע. ב-3 ביוני 1970, בהיותו מספר שתיים של רן פקר, הפיל שני מטוסי מיג 21 בקרב אוויר מעל הביצות של דלתת הנילוס, דרומית לאלכסנדריה.
במקביל לשירותו כטייס מבצעי במהלך מלחמת ההתשה, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וכלכלה בבאר שבע.
בשנים 1969–1971 היה מדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, רוב הזמן כמפקד שלב מתקדם קרב (השלב הסופי של קורס הטיס). במקביל היה חבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי והשתתף במפגנים רבים.
בתום מלחמת ההתשה, בקיץ 1970, הוסבה טייסת 119 למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום. לחריש הוצע לעבור הסבה למטוסים החדשים אולם הוא העדיף להישאר לטוס על המיראז' ובשל כך עבר לבסיס חצור לטייסת 101 ("הקרב הראשונה"). בשנת 1971 פרש מצה"ל ובשנת 1972 סיים בהצלחה את לימודי המשפטים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כאיש מילואים תחת פיקודו של סא"ל אבי לניר, מפקד טייסת הקרב הראשונה בחצור. ב-9 באוקטובר הוביל חריש מבנה באזור קוניטרה תוך כדי לחימת שריון עזה שהתנהלה מתחתם. אז הבחין חריש בזוג מיגים התוקף את כוחות צה"ל. הוא הפיל את שני המיגים כאשר מפקד הטייסת אבי לניר שנתן לו להוביל את הגיחה, שומר על הזנב שלו. במהלך מלחמת יום הכיפורים הפיל חריש שישה מטוסים. לאחר המלחמה המשיך לטוס כאיש מילואים בטייסת 101 על מטוס הכפיר.
בשנת 1977, במקביל לעבודתו כעורך דין, התחיל חריש לעבוד בחברת אל על ועבד שם עד לפרישתו כקברניט בשנת 2013.
ב-10 ביולי 1981 טס חריש במבנה עם , חברו הקרוב, בטיסת אימונים מעל הים. בעקבות תקלת מנוע נאלץ קלכמן לנטוש ועקב תקלה בכיסא המפלט נהרג. חריש ייצג את משפחת קלכמן בתביעתם מול יצרני כיסא המפלט.
במרץ 1990 הושעה מטיסות מסחריות בעקבות תקרית מעל האוקיינוס האטלנטי שבה המטוס שבו היה טייס משנה סטה ממסלולו והתקרב בצורה מסוכנת מטוס אחר
דרור הוא חובב ימאות, "טרקים" בישראל ובחו"ל והשתתף במרתונים רבים ברחבי העולם מאז שנת 2006.