כל מדינה חברה מיוצגת בוועידת העבודה הבין-לאומית על ידי ארבעה נציגים: שני נציגי ממשלה, נציג מעבידים ונציג עובדים. לכל אחד מן הנציגים זכות הצבעה אישית ולכל בעל זכות הצבעה משקל שווה, ללא יחס לגודל האוכלוסין של המדינה ממנה בא. נציגי העובדים והמעבידים נבחרים בדרך כלל על ידי הארגונים המקצועיים של עובדים ומעבידים במדינה ממנה בא הנציג. בדרך כלל נציגי העובדים מתאמים ביניהם את הצבעותיהם וכך גם נציגי המעבידים. כך למעשה מחצית הצירים לוועידה הם נציגי ממשלות חברות, רבע הם נציגי עובדים ורבע נציגי מעבידים.
אימוץ אמנות.
הליך קבלת ההחלטות של ה-ILO מתנה את קבלת אמנות עבודה בתמיכה של רוב הנציגים בוועידה. אימוץ אמנת עבודה על ידי ועידת העבודה הבין-לאומית מאפשרת לממשלות שונות בעולם לאשרר את האמנה המקבלת מעמד של הסכם בין-לאומי כאשר שתיים או יותר מדינות בעולם מאמצות אותה.
יישום אמנות.
אישורה של אמנה על ידי ה-ILO יוצרת חובה חוקית ליישם את הוראותיה על ידי המדינות אשר אשררו את האמנה. ממשלות אותן מדינות נדרשות להגיש לארגון דיווחים המפרטים את הדרך שבה הן מבטיחות את ציות מדינתן להוראות האמנה שאשררו. בכל שנה, הוועדה על יישום תקנים, בוועידת העבודה הבין-לאומית, בוחנת מספר חשדות להפרות של תקני העבודה של ה-ILO. בשנים האחרונות, אחת מן המדינות החברות אשר זכתה למירב תשומת הלב, בזכות הפרותיה את זכויות העובדים, היא מיאנמר.
נושאי האמנות.
כל האמנות אשר אומצו על ידי ה-ILO הן בעלות מעמד של "תקני עבודה בין-לאומיים" ללא קשר למספר המדינות אשר אשררו אותן. נושאי אותן אמנות מגוונים ומכסים מספר רב של נושאים: זכות העובדים להתאגד, בטיחות וגיהות בעבודה, תנאי עבודה בתעשיית התובלה הימית, עבודת ילדים, נושאי הפליה בעבודה, עבודה בכפייה, ועוד.
ההצהרה על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה משנת 1998.
בוועידה ה-98 של הארגון, בשנת 1998, נתקבלה "ההצהרת ה-ILO על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה". הצהרה זו עומדת על ארבעה נושאים, כנושאי "ליבה", בתחום תקני העבודה הבין-לאומיים. נושאי "ליבה" אלה אושררו על ידי הרוב המכריע של המדינות החברות בארגון, להוציא את מיאנמר וארצות הברית, אשר אשררו רק שתיים מן ההצהרות הנחשבות ל"יסודיות".
ביקורת על קביעת תקני עבודה "יסודיים".
למרות האשרור המהיר של ההצהרות היסודיות על ידי מדינות רבות בעולם, קמו מספר דוברים מתחום האקדמיה וכן פעילים בתחום העבודה, אשר מתחו ביקורת על ארגון ה-ILO על שיצר חלוקה מלאכותית בין הקשת השלמה של תקני עבודה, אשר רבים מהם מקבעים זכויות אדם ספציפיות ואשר לא נכללו ב"הצהרת היסוד" של 1998. לדוגמה, הצהרת 1998 אינה כוללת ניסוח עקרונות בתחום בטיחות וגיהות בעבודה וכן שעות העבודה. כדי להוסיף מבוכה לבלבול, הארגון מתייחס לעקרונות הצהרת היסוד משנת 1998 כאל "זכויות אדם" בעוד שלפני קבלת ההצהרה, הייתה התייחסות זהה לכל תקני העבודה הבין-לאומיים כאל זכויות אדם. מנגד ניתן לקרוא בהצהרה כי היא מאמצת למעשה את כל תקני העבודה שהתקבלו על ידי הארגון בעבר, גם אם איננה מפרטת את כולם.
המלצות הארגון.
המלצות המתקבלות על ידי הארגון אינן נושאות משקל זהה להצהרות ואינן מתאשררות על ידי המדינות החברות. המלצות הארגון עשויות ללוות הצהרות ונועדות לתת פירוט מעשי לעקרונות המנוסחים בהצהרה. קיימים מקרים שבהם המלצות מאושרות ללא קשר להצהרה מסוימת ומתייחסות לנושאים שאין ההצהרות נוגעות בהם.
עבודת ילדים.
לארגון העבודה הבין-לאומי תוכנית מיוחדת המתייחסת לבעיית עבודת ילדים בעולם. שם התוכנית: "התוכנית הבין-לאומית על חיסול עבודת ילדים" (International Programme on the Elimination of Child Labour – IPEC)
איידס.
זרוע הארגון תחת השם ILOAIDS יצרה "קוד התנהגות על נשאי וחולי איידס בעולם העבודה" ובו העקרונות לפיתוח מדיניות והנחיות מעשיות ברמה הקהילתית, הלאומית והבין-לאומית. הקוד כולל את הנושאים הבאים:
פרס נובל.
בשנת 1969, במלאת חמישים להיווסדו, זכה ארגון העבודה הבין-לאומי בפרס נובל לשלום.
נוף מחלון בלה-גרא
נוף מחלון בלה־גרא הוא שמו של התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד, אותו צילם הממציא הצרפתי ניספור נייפס, ככל הנראה בשנת 1826 או 1827. בתצלום נראה נוף שנשקף מחלון הסטודיו של נייפס בלה־גרא. בספרי היסטוריה של הצילום בצרפתית מכונה התמונה בשם אחר: "Paysage à Saint-Loup-de-Varennes" ("נוף בסן־לו־דה־וארן").
התצלום, בגודל 16.5X20.5 ס"מ, נעשה בשיטה שהמציא נייפס, שאותה כינה "הליוגרפיה" (Heliography, רישום־שמש). נייפס עסק בניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש. לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח באמצעות שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול). רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה־אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו תשלילים על־פי־רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי.
התצלום קשה לקריאה ואינו ברור. רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית־יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס. במרכז נראה גגו המשופע של אסם, ומאחוריו עץ.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים. ניסיונותיו לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את הדימוי הייחודי אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר ("Bauer"). על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון־סור־סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב־1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב־15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל־4 ביוני-18 ביולי 1827.
גרנשהיים ניסה לצלם רפרודוקציה של התצלום הישן, שכן את התמונה לא ניתן היה להעתיק או לשכפל (היא נעשתה ללא כל תשליל), אך גילה שהדבר כמעט בלתי אפשרי. לוח המתכת הממורק, עליו צולמה התמונה, שיקף כבראי את המצלמה שהוצבה מולו. העיתון "טיים" (Time), צוות מהגלריה הלאומית בלונדון ויועצים ממעבדת המחקר של קודאק (Kodak) ניסו אף הם ליצור רפרודוקציה דומה של התצלום המקורי אך ללא הצלחה. התוצאה המרבית אליה הגיעו הייתה עדיין מעוותת ושונה במידה ניכרת מהמקור. לפיכך החליט גרנשהיים לרטש בעצמו את תצלום הרפרודוקציה בעזרת צבעי מים, ואת התוצאה שקיבל תיאר בעצמו כ"דומה רק בקירוב למקור". עם זאת, פרסם גרנשהיים את הרפרודוקציה המצוירת במאמרים ובספרים על תולדות הצילום שפרסם, וציור/צילום זה שב והופיע כמעט בכל ספרי ההיסטוריה של הצילום מאז (כולל הרפרודוקציה המובאת בדף זה).
ב־1963, לאחר שהארי רנסום (Ransom) רכש את אוסף גרנשהיים עבור אוניברסיטת טקסס, הועבר התצלום לאוניברסיטה, ושם הוא מוצג כיום במסגרתו המקורית ותחת תאורה מיוחדת. המרכז למחקר במדעי־הרוח על־שם רנסום, אשר מחזיק בבעלות על התצלום כיום, כפוף להסכם עם גרנשהיים, שלפיו אין לספק כל רפרודוקציה אחרת של ההליוגרפיה של נייפס מלבד ציור־המים הנזכר לעיל. חוקר תולדות הצילום באומונט ניוהל (Newhall) פרסם ללא רשות את הרפרודוקציה הלא־מתוקנת במהדורה משנת 1982 של ספרו "היסטוריית הצילום".
משה עידאן
הרב משה עידאן (ה'תר"ב, 1842 – ד' באלול ה'תרנ"ד, 5 בספטמבר 1894) היה דיין ומקובל, שפעל באי ג'רבה ובעיר גאבס שבתוניסיה. נחשב ל"ראש המקובלים" בארצו.
קורותיו.
נולד לרב כליפה עידאן, שלימד תורה ב"חארה כבירה" - הרובע הגדול באי ג'רבה, ורבים באי היו תלמידיו (נפטר בשנת ה'תרל"ט, 1877). היו לו שני אחים, רבי אברהם (נפטר בה'תרע"ז, 1917), ורבי אהרן.
הרב משה עידאן נשא לאשה את רז'אלה חדאד. בצעירותו, התפרנס ממלאכת האריגה, אך פרש ממלאכה זו לאחר שנתמנה לדיין באי.
את חכמת הקבלה למד מהמקובל רבי ששון בכר משה פרסיאדו, בעל ספר "שמן ששון", והתפלל בכוונת הרש"ש. זכה להכרה בחכמת הקבלה מיורשו של הרב ששון, רבי מסעוד כהן אלחדאד, ראש ישיבת המקובלים בית אל באותה העת. נחשב לאחד מהראשונים שהביאו את חכמת הקבלה לאי.
נתמנה לרב ודיין בעיר גאבס שבתוניסיה. הגביר הרב יעקב חדאד הזמין אותו ללמוד בבית מדרשו בעיר, והחזיקו בעין יפה ובכבוד. בגאבס הוא חיבר את ספריו, אשר עסקו ברובם בתורת הנסתר. היה גם בקיא בדקדוק ובשירה.
הרב עידאן התפרסם כחסיד וקדוש. נהג לטבול במקוה שבבית הכנסת אלגריבה. מסופר שבזמן הדלקת נרות חנוכה בבית הכנסת שהה בברכה כשעה תמימה.
הרב עידאן נפטר בד' באלול ה'תרנ"ד (1894).
צאצאיו.
בניו של הרב משה עידאן שימשו בתפקידים בולטים בקהילה היהודית בתוניסיה ובפרט באי ג'רבה.
בין צאצאיו של הרב משה עידאן:
הנבחרת הצעירה של ישראל
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21