לפני מלחמת העצמאות שכן באזור שבו עומדים מגדלי אקירוב כפר ערבי בשם ג'מאסין אל ע'רבי. הכפר ננטש ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, ובבתיו שוכנו תושבים שפונו בעת הקרבות מאזור גבול יפו תל אביב, בשכונה שנקראה "גבעת עמל א'" מצידה המערבי של דרך נמיר (בצידה המזרחי נקראה גבעת עמל ב'). בשנת 1951 עבר השטח לחזקת רשות הפיתוח והאפוטרופוס לנכסי נפקדים ניסה לכפות על התושבים חוזי שכירות, אך התושבים לא הסכימו לתנאים שהוצעו להם ורישום זכויותיהם לא הוסדר. בה בעת ניסתה רשות הפיתוח למכור חלק מהשטח ליזמים, ועיריית תל אביב הכריזה על הגבעה שבמקום שטח פתוח לטובת הקמתו של גן ציבורי. בשנת 1962 התגוררו בשכונה 120 משפחות והוחל בפינוי חלק מהן. קבוצה ראשונה פונתה לצורך סלילת המשך רחוב פנקס. ביולי 1962 נפצע תושב השכונה בעימותים עם כוחות המשטרה שהגיעו לשכונה לפנות מבנה. בשנת 1972 עוד גרו בשכונה כ-70 משפחות, ורוב השטח נמכר לחברה פרטית לצורך הקמת פרויקט מגורים. ביולי 1972 ניתנו צווי פינוי לחמש משפחות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עוד גרו כמה משפחות בחלק מהשטח המקורי של השכונה, שעוד לא עבר פיתוח. מאחר שהבתים בשכונה היו במצב פיזי ירוד, יזמו מינהל מקרקעי ישראל ועיריית תל אביב מהלך של התחדשות עירונית (פינוי השכונה ובנייה מחדש). עו"ד בן דרור ימיני, תושב השכונה, עזר בארגון ועד תושבים ובמשא ומתן מול הרשויות.
לאחר שנים אחדות של משא ומתן, נוסחו קריטריונים לפיצוי ונקבע כי הפיצוי יהיה לפי מחיר דירה באזור ושטח הדירה בשכונה בשנת 1992, עם פיצוי נוסף לבעלי דירות קטנות מאוד ודרישה על הסכמה של לפחות 80% מהתושבים להסכם. הוחלט שרק קבלן שיקבל את התנאים יוכל לרכוש את השטח. אלפרד אקירוב זכה במכרז וחתם על הסכם פינוי עם התושבים. רובם רכשו דירות חלופיות באזור בכספי הפיצוי.
במהלך 1992 סוכמו התנאים עם המפונים האחרונים מהשכונה, שקיבלו פיצוי של בין 2,000 ל-2,500 דולר למ"ר.
בניית המגדלים.
בנובמבר 1992 החלה לפעול "חברת גבעת עמל" במטרה להקים את פרויקט המגורים בשטח. את החברה החזיקו בחלקים שווים חברת "אלרוב" שבבעלות אקירוב וחברת "אוסיף השקעות ופיתוח". עד שנת 1997 השקיעו החברות במיזם כ-50 מיליון דולר, ברכישת הקרקע ובפינוי התושבים. בנובמבר 1997 רכשה אלרוב את חלקה של אוסיף תמורת 10.2 מיליון דולר. נוסף על כך אלרוב נטלה הלוואות, התחייבויות וערבויות של אוסיף לטובת הפרויקט, בסכום נוסף של 26 מיליון דולר.
בניית המגדלים החלה בשנת 1999. בניית המגדל האחרון הסתיימה בשנת 2006. במגדלים מתגוררים והתגוררו בעבר גם אישים בעלי שם, כגון אהוד ברק, שמכר את דירתו לטדי שגיא, ועד שנת 2006 גם העבריין עמיר מולנר. בשל כך קיימת אבטחה מוגברת על הבניינים, מחשש לפגיעה באישי ציבור או אנשים ידועים אחרים המתגוררים בהם. עובדה זו יצרה לא פעם חיכוכים וטרוניות בקרב דיירים שרכשו דירות במקום ומצאו את עצמם בלב התרחשויות שהדירו את מנוחתם ופגעו באיכות חייהם. בשנת 2005 אף אירע פיצוץ במכוניתו של מנהל המגדלים.
גובהו של כל אחד משלושת המגדלים הוא 123 מטרים, והמעטפת שלהם עשויה זכוכית ורצועות בטון מחופה באבן גרניט אפורה, בסגנון פוסט-מודרני. במגדלים כ-360 יחידות דיור, ושטח הדירה מחולק כרצון הלקוח.
בתוכנית המגדלים הוגדרו גם שטחים ציבוריים פתוחים וגינות לתועלת הכלל, אך עיצובם אינו מזמין והציבור ממעט להשתמש בהם. קיימת גינה קהילתית בגינת הבניינים.
מד השראה
מד הַשְׁרָאה הוא מכשיר מדידה אלקטרוני-מכני למדידת השראות אלקטרומגנטית, שהיא המתח הנוצר במוליך כתוצאה מתנועתו בשדה מגנטי או משינוי השדה המגנטי המופעל עליו.
שימוש אופייני במד השראה הוא במגלה מתכות. זה בנוי מסליל מוליך בו זורם זרם (אלקטרומגנט). כאשר מגלה המתכות מועבר מעל פיסת מוליך, נגרם שינוי בשדה המגנטי שיוצר הסליל בשל ההשראה ממנו לאותה פיסה ומשתנה צריכת הזרם של מגלה המתכות, שינוי המפעיל זמזם שמתריע על גילוי המתכת. באופן דומה מד השראה משמש למדידת צריכת חשמל ביתית, באמצעות דיסקת מתכת המסתובבת בשל השראה אלקטרומגנטית הנוצרת עליה בעת שזרם זורם ברשת החשמל הביתית.
ג'נה אלפמן
ג'ניפר מארי "ג'נה" אלפמן (באנגלית: Jennifer Mary "Jenna" Elfman; נולדה ב-30 בספטמבר 1971) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. נודעת בשל כיכובה בסדרת הקומדייה "דארמה וגרג".
ביוגרפיה.
נולדה בשם ג'ניפר מארי בוטאלה (Jennifer Mary Butala) בלוס אנג'לס שבארצות הברית, למשפחה קתולית. אימה היא סו (גרייס), עקרת בית, ואביה הוא ריצ'רד בוטאלה, מנהל בחברת יוז איירקראפט. למדה בבית ספר תיכון לאמנויות בלוס אנג'לס במגמת ריקוד וסיימה ב-1989.
קריירה.
אלפמן החלה כרקדנית אך עברה למשחק בתחילת שנות ה-90. אחד מתפקידיה הראשונים היה תפקיד ראשי בסרט המוזיקלי "בקתה שחורה" מ-1993 בהשתתפות להקת הרוק אנתרקס. בהמשך השתתפה בפרסומות מסחריות רבות ובתפקידי אורח בסדרות כגון "רוזאן", "NYPD" ו"רצח מדרגה ראשונה".
ב-1996 הרשימה את חברת השידור ABC כשהשתתפה בקומדיה "עירוניות" שאמנם לא הצליחה אך סללה את דרכה לתפקיד הנשי הראשי בקומדיית הטלוויזיה "דארמה וגרג" ששודרה בשנים 1997–2002. על תפקידה בסדרה זו זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי.
ב-2003 התארחה אלפמן בשני פרקים בסדרה "שני גברים וחצי".
ב-2009 קיבלה תפקיד ראשי בקומדיה של CBS "במקרה-בכוונה". ושיחקה בסרט הרומנטי "אהבה כואבת".
חיים אישיים.
אלפמן הכירה את בעלה, השחקן האמריקאי בודי אלפמן (האחיין של דני אלפמן), במבחן בד לפרסומת ל"ספרייט" בפברואר 1991. הם התחתנו ב-1995. ב-23 ביולי 2007 נולד לזוג בנם הראשון. ב-2010 נולד לזוג בנם השני.
היא אמנם גדלה כקתולית, אך המירה את דתה לסיינטולוגיה בעקבות בעלה.
פוסט מודרניזם
תוכחת מגולה
תוכחת מגולה היא יצירה פיוטית ספרותית מאת שמחה קאלימאני, מרבני קהילת יהודי ויניציאה במאה ה-18, המתארת את ה"מידות הרעות של בני זמנו".
מהות הספר.
תוכנו העיקרי של הספר הם דברי תוכחה וביקורת על התופעות השליליות שנתגלו בחברה בה הוא התגורר. במקרים אחדים הוא מתאר לא רק את הצד המכוער בהתנהגות בני האדם אלה גם את המגוחך שבאותן התופעות. הוא לועג למעשיהם תוך הוקעת הפגמים במטרה לחנך את הקוראים באמצעות יצירתו. אפשר לראות ביצירתו ביטוי לחיים החברתיים בגטו היהודי בוונציה במאה ה-18.
הוא לועג לבורים מבני עם ישראל, המנסים להראות שהם בקיאים בלשון העברית וכלליה, בלימוד מקרא, בהכרת ההלכה ובתורת הקבלה. בניגוד לאנשים המחמירים לדעת הכל, הוא מציג לדוגמה ולמופת את המקובלים האמיתיים, אלה הצדיקים שהתמסרו ללימוד התורה מתוך ענווה ויראת שמים.כמו כן, הוא מתייחס גם לליקויים מהסביבה האיטלקית. דבר המעיד על מעורבות יהדות איטליה בתרבות המקומית. בין השאר, הוא לועג להתלהבות מזמרות מצטיינות, הזוכות לכל הכיבודים, אפילו יהיו הן מדלת העם, החסרות חינוך והשכלה ומהוות דוגמה שלילית להתנהגות. או, מהתפעלות מזמרים סריסים המסוגלים להפיק צלילים שדומים לקולות נשים. היה בזה תגובה לשגשוג האופרה בזמנו.יצירתו "תוכחת מגולה" כתובה בצורה של דו-שיח בין שני אזרחים משכילים, המכונים, כלכל ודרדע. דבריהם מראים שדעתם צלולה ומיושבת והם נוחים לבריות. אולם, לא עד כדי כך שישלימו עם התכונות המגונות המתפשטות בחברה שמסביבם, ובראש וראשונה בגילויי הצביעות והחנופה, היוהרה והרשעות. השיחה השלישית, מבין הארבעה, נפתחת בביקורו של דרדע בגינתו של כלכל. שניהם נהנים מאוד מהנוי המתגלה לעיניים, מן האילנות והפרחים ומהמיית פלגי המים הזורמים בין הערוגות. עולם נהדר זה מעיד על גדולת בוראו - אין צייר כמו צורנו - וכאן בא מעבר טבעי ביותר להרהורים על תאוותן של הבריות לספק הנאה לעיניהם ולאוזניהם.
היצירה כוללת 27 עמודים והיא מצויה באוסף משה מונטפיורי השמור עתה בספריית ה"ג'וס קולג" שבלונדון ובמוזיאון הבריטי .
סגנון היצירה.
מדברי הדו-שיח שהוא שם בפי כלכל ודרדע, מתגלה במלואה שליטתו של קאלימאני באוצרות השפה העברית ויכולתו לכתוב בסגנון עשיר ושורשי. הוא ומשוררים בני זמנו מדגימים את רמתה הגבוהה של תרבות ישראל באירופה. היא הושגה על ידי חינוך עברי יסודי וממושך שתוצאותיו הורגשו באיטליה עד המאה ה-19.בכל דף מהספר יש 20-21 טורים, הכתובים באותיות מרובעות בתוספת ניקוד מלא. בארבע השיחות, יש 800 טורים שקולים, אך ללא חרוזים בסיומם. קאלימאני מקפיד, למראית עין, על מסורת "המשקל" של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
שורה א: ~ - - - - - ~ - - - -שורה ב: - - - - - - - - ~ - -שורה ג: - - - - ~ - - - - - -שורה ד: - - - - - - - - - - -
למעשה נשקלו כולן במשקל אחד-עשר הברות, הוא ה-endecasillabo שמשוררי ישראל קבלו משכניהם האיטלקים.
מטרת היצירה.
היצירה נפתחת בהקדמה המבהירה את מטרתו של מחבר הספר:
ועל החתום:ה"ה כמהר"ר שמחה קאלימאני נר"ו. אחד מרבני ויניציאה.
תוכן היצירה.
חלק א': אגרופה של חנופה.
בחלק הראשון מחליפים כלכל ודרדע דעות על התנהגותם של החנפנים והצבועים למיניהם. כאשר הם אומרים לשומעיהם את מה שהם רוצים לשמוע הם זוכים להוקרה ולהצלחה. שכן, אנשים לא ששים לחשוף את חסרונותיהם, אפילו מוצגים לעיני כולם כמו במקרים של: חיגרים, עיוורים וחרשים. כל שכן, על הפגמים שלהם שאינם נראים בפרהסיה. הצבוע נכון לשקר, להביע דברי הבל ואפילו יהיה נכון לבזות את חברו, אם הוא יהיה סבור שהמעשה יהיה לרוחו של הגביר שחיבתו דרושה לו כרגע. אבל אם הגביר לא יגיב ויתן תמורה לחנפן-צבוע, הוא עלול להפוך לשונאו של הגביר. וכך הוא כותב: