מואנאווסה לא התאושש מהשבץ ומת בעודו מאושפז בבית החולים בפריז ב-19 באוגוסט 2008. בנדה הודיע על מותו לאומה בצער רב, והכריז על שבעה ימים של אבל לאומי, וביקש מהאזרחים לשמור על קור רוח ולהתאבל על הנשיא בכבוד. בנדה מונה באופן רשמי לנשיא לפני שנערכו בחירות רשמיות, כאשר לפי החוקה אמורות להתרחש כ-90 יום מיום מותו של מואנאווסה.
בנדה הגיש מועמדות לנשיאות כראש התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתיות ב-26 באוגוסט 2008. באותו יום, נציגות התנועה במחוז המזרחי פרסמה הצהרת תמיכה במועמדותו של בנדה. התנועה בחרה בבנדה כמועמד הנשיאותי בהצבעה חשאית ב-5 בספטמבר. עלו ציפיות רבות לזכייתו, ואכן הוא ניצח ברוב של 47 קולות אל מול 11 לטובת שר האוצר נאגאנדו מאגאנאדה (Ngandu Magande). עם בחירתו, הבטיח בנדה "לאחד את המפלגה ואת האומה כולה" ו"להמשיך ליישם את תוכניותיו [של מואנאווסה]".
בנדה נבחר באופן רשמי לנשיאות ב-30 באוקטובר 2008. התוצאות הראשוניות הראו כי המתחרה הראשי של בנדה, מייקל סאטה מהחזית הפטריוטית (PF), מוביל, אך עם ספירת הקולות מהאזורים הכפריים, בנדה סגר את הפער ובסופו של דבר נבחר. התוצאות הסופיות ב-2 בנובמבר הראו כי בנדה קיבל 40% מהקולות, לעומת 38% לסאטה. החזית הפטריוטית מנגד טענה להונאה בבחירות לכאורה, וסירבה להכיר בניצחון בנדה, וכן תומכי סאטה התפרעו בלוסקה וקיטווה. למרות זאת, בנדה הושבע באותו היום, ובנאומו קרא לאחדות העם.
כנשיא, רופיה בנדה התמקד בפיתוח כלכלי, ערך נסיעות ברחבי העולם כדי לקדם את הסחר של זמביה למנהיגים אחרים בעולם, למשל, בדצמבר 2010 הוא נסע למצרים כדי להיפגש עם הנשיא חוסני מובארק.
באמצע 2009 הכריזה התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתיות על בנדה כמועמד שלהם לנשיאות בבחירות 2011. מצד האזרחים נשמעו ביקורות על בחירתו, בטענה כי תהליך המינוי צריך להיות פתוח למועמדים אחרים. מפומבו (Mpombo), שר הביטחון, הביע את מחאתו על התהליך כלא דמוקרטי בהתפטרות מתפקידו בחודש יולי 2009. בעקבות האירועים הללו, במהלך כנסים של המפלגה שהתרחשו ברחבי הארץ, הזמין הנשיא בנדה אחרים להתמודד מולו במועמדות למפלגה.
למרות ההשפעה החיובית של בנדה בתחומי המסחר והכלכלה, עם כניסתו לתפקיד דיכא תהליכים למניעת שחיתות של קודמו מואנאווסה, הואשם על ידי מייקל סאטה, מנהיג האופוזיציה הפטריוטית החזיתית, בדבר הגדלת משכורות לפוליטיקאים לשם טובות אישיות, וכן הואשם בדבר עשיית הסכם נפט מדינתי מול ניגריה, הסכם בו הוא ומשפחתו קיבלו לכיסם הפרטי 2.5 מיליון דולר. ב-2015 פסק בית המשפט על סמך היעדר ראיות מספקות כי בנדה זכאי.
בחירות 2011.
אחת ההאשמות הנפוצות שעמן התמודד בנדה הייתה שהוא לא קיים הבטחות רבות שהתחייב להן בשנת 2008, כאשר הוא לקח את הנשיאות ממוואנסה. אבל ביקורת זו לא מנעה ממנו להבטיח הבטחה נוספת ב-23 בפברואר 2011, כאשר הצהיר: "אני אבכה אם סאטה יזכה בבחירות".
לנפילה שלו לא ניתן לייחס גורם אחד, אלא מספר התפתחויות מקבילות. בין הגורמים העיקריים היו התחושה כי התנועה השולטת לדמוקרטיה רב-מפלגתית ובנדה איבדו קשר עם האזרחים הפשוטים, החשש כי השחיתות תחזור לממשלת זמביה, נוכחותם של יותר צעירים ומובטלים בעלי זכות בחירה במדינה, תפקידה העצמאי של התקשורת, יכולתו של סאטה ללכוד את הלך הרוח הציבורי, רצון כללי לשינוי ששיקף עייפות נרחבת של מפלגת השלטון שהייתה בשלטון במשך למעלה מעשרים שנה וההישג הגדל של החזית הפטריוטית כתוצאה מההתפשטות הגאוגרפית של המפלגה תרמו כולם להעברת הכוח הציבורי לידי סאטה. גורמים בולטים אחרים כוללים את הרטוריקה המתלהמת של סאטה נגד ההשקעה הסינית והשקעות זרות אחרות, ששימשה אותו היטב והביאה ללקיחת קולות מבנדה.
חוקרים רבים של דמוקרטיזציה באפריקה הציעו כי הבחירות במדינות אפריקה הן לעיתים קרובות חסרות משמעות כי המכהנים (כמעט) תמיד סופם לנצח. סאטה והבחירות בזמביה בשנת 2011 התנגדו לפרשנות זו של הפוליטיקה האפריקאית והצביעו על הצורך להכיר בכך שישנם יוצאים מן הכלל. גורם קריטי לשינוי פוליטי אפריקאי בהקשר של דמוקרטיזציה היה הייחודיות של מערכת בחירות זו שנתונה לאופיים של הקמפיינים, כולל האסטרטגיות הפוליטיות בהן השתמשה המפלגה לגיוס תמיכת ההמון ולדינמיקה המקומית, שהייתה קריטית לתוצאות הלאומיות.
סאטה השתמש בתחנות רדיו עצמאיות כדי להציג את עצמו בקרב אנשים שאיתם לא ניהל שיח בעבר כמבשר העתיד ולא כפוליטיקאי. העיתון "פוסט" פרסם סיקור חסר תקדים של החזית הפטריוטית שכל מטרתו הייתה העלאת הפרופיל הפוליטי של סאטה, ובאותה הזדמנות, ביקש לחשוף את השחיתות וחוסר היעילות של ממשלת בנדה. מתוך הערכתם הגדולה ואמונתם של הזמבים בעיתון, לפרסום זה הייתה השפעה חסרת תקדים על בחירתו של סאטה. בנוסף, סאטה קיבל גם תמיכה לא רשמית מהכנסייה הקתולית המשפיעה: כמרים רבים יצאו עם מסרים פוליטיים המציגים את סאטה באור חיובי בדוכן יום ראשון וברחובות. ארגוני החברה האזרחית תמכו גם הם בחזית הפטריוטית, הן בחשאי והן בפומבי, בעוד שאישים בולטים כמו פאנג'י קאונדה (סגן שר הפנים) לא רק אימצו את סאטה, אלא עשו מאמצים גדולים כדי לגייס את תמיכתם של הנוער באמצעות מדיה חברתית כמו פייסבוק והפלטפורמה של ברית העם בזמביה. כל המוסדות והאנשים המשפיעים אשר הוצגו לעיל ניהלו קמפיינים עצמאיים. אך, המשותף לכולם הייתה מטרה אחת: שינוי פוליטי.
באופן פרדוקסלי, מאבקו של סאטה להגיע אל בית-הנבחרים נעזר בידי הנשיא המכהן, שנתפס בעיני רבים כבחור לא הגון, שנטש את המדיניות המתקדמת של מוואנוואסה (שבה נבחר); אשר שבר את התחייבותו ב-2008 כי לא יבקש בחירות מחדש.
לאחר הנשיאות.
סאטה הביס את בנדה בבחירות בספטמבר 2011, לאחר שלוש שנות נשיאות.
סאטה מימש את חזונו של בנדה לפיתוח תשתית חינוכית על ידי הקמה של רשת נרחבת של בתי ספר חדשים ברחבי המדינה (שבשל אילוצים כלכליים לא יצא לפועל בתקופת נשיאותו של בנדה).
ב-15 במרץ 2013, בשל האשמות על ניצול לרעה של סמכות, שחיתות וגזל של הכנסות נפט, חסינותו הנשיאותית של בנדה הוסרה באופן רשמי, מה שהפך אותו לנשיא השני בהיסטוריה של זמביה שחסינותו הנשיאותית הוסרה.
נפטר ב-11 במרץ 2022.
חייו האישיים.
בנדה נישא לאשתו הראשונה, הופ מוואנסה מאקולו (נולדה ב-29 באוגוסט 1941), ב-1966 ולזוג נולדו שלושה בנים. הופ מוואנסה מאקולו, נפטרה בדרום אפריקה ב-11 באוקטובר 2000. היא נקברה בבית הקברות גבעת הנמרים. אשתו השנייה, ת'אנדיווה בנדה, מורה למדעי המדינה, צעירה מבנדה ביותר משלושים שנה. ת'אנדיווה בנדה שימשה כ"גברת הראשונה" של זמביה במהלך כהונתו מ-2008 עד 2011. בנוסף לילדיו מאשתו הראשונה, הופ מוואנסה מאקולו, לבנדה יש גם שני בנים ממערכות יחסים קודמות, ותאומים לא-זהים מאשתו הנוכחית ת'אנדיווה.
פסגת טאוור (אנטארקטיקה)
פסגת טאוור (באנגלית: Tower Peak) היא הר הממוקם באי טאוור, בסמוך לארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה.
גובהה של הפסגה 855 מטרים, והוא מתנשא מעל שדה קרח, הממוקם כ-5 קילומטרים מעל פער לונגינג בצפון ארץ גרהאם.
היסטוריה ומקור השם.
ההר מופה לראשונה ושמו ניתן לו על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי (סקר שטחי החסות של איי פוקלנד - ה-(FIDS)) בשנת 1945.
פסגת טאוור
בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש
בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, אחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר". הסיפור לא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון, אך פורסם שנית בספר "קובץ עגנון" שבעריכת אמונה ירון, רפאל וייזר, דן לאור וראובן מירקין. קטעים מהסיפור שולבו ברומן "תמול שלשום" ומתוך סיפור זה נולד הסיפור "אגדת הסופר", אשר נכלל בכרך "אלו ואלו".
שם הסיפור נלקח מבארה של מרים שהיא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.
יחסי ארצות הברית–טנזניה
יחסי ארצות הברית–טנזניה הם היחסים ההדדיים בין טנזניה לבין ארצות הברית.
היסטוריה.
חלק ניכר מהיחסים בין שתי המדינות הושפע מהמלחמה הקרה, ולאחרונה גם מהמדיניות האמריקנית כלפי אפריקה ופיתוח. לפעמים היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, אם כי בשנים האחרונות שתי המדינות הקימו שותפות שהולכת וגדלה.
חלק מהמתיחות שהייתה בין המדינות, שורשיה הם מהמדיניות האנטי-קולוניאלית של טנזניה, לעומת האינטרס שהיה לארצות הברית בהגנה על השווקים ועל האינטרסים העסקיים באפריקה. האינטרסים האלה גרמו לקונפליקט בשנת 1961, ובשנות ה-80 המאוחרות. מאז היחסים בין המדינות השתפרו כתוצאה מאינטרסים משותפים בהפחתת חובות, משברי פליטים רצופים, שחרור מדינות דרום אפריקה ושיפור הכלכלה הטנזנית.
ב-7 באוגוסט 1998 טרוריסטים הקשורים לאל-קאעידה פוצצו את שגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי, קניה, מה שגרם להרבה נפגעים הן טנזנים והן אמריקאים, וספג גינוי מכל רחבי העולם. בעקבות הפיגוע, טנזניה החלה לקבל עזרה פיננסית מארצות הברית ללחימה בטרור ולהכשרה משטרתית. בספטמבר 1999 ביקר הנשיא בנג'מין מקאפה בארצות הברית עם משלחת של אנשי עסקים בכירים, מה ששיקף את הרמה המוגברת של שיתוף הפעולה על סחר והשקעות של טנזניה ומחויבותה לליברליזציה כלכלית. הנשיא ג'קיה קיקוואט ביקר בארצות הברית במאי 2006, ונפגש עם מזכירת המדינה רייס, סגן הנשיא דיק צ' ייני, ועם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. קיקוואט רוצה להרחיב את הקשרים של טנזניה עם ארצות הברית בכל התחומים, כולל פוליטיים, כלכליים, וצבאיים.