שִׁיפָה (באנגלית: Phloem) היא רקמה בצמחים וסקולאריים המעבירה בעיקר סוכרים, הנוצרים בתהליך הפוטוסינתזה, לכל חלקי הצמח. לכן, באופן כללי, התנועה בה היא מלמעלה, מאזור העלים, כלפי מטה, אל אזור השורש.
השיפה מורכבת משני סוגי תאים:
בחלק מהצמחים צינורות השיפה בנויים מתאים ארוכים מרובים הנקראים תאי הכברה. אלה תאים חיים נטולי גרעין, והם מכילים ציטופלזמה, מיטוכונדריה ופלסטידות. בתאי הכברה אין לוחות כברה בדפנות הרוחב, אלא רק באזורי החפיפה המוארכים של שני תאים שכנים, לאורכו של הצינור. לעומת זאת, בצינורות שיפה הבנויים מחוליות הכברה, קיימת התפתחות נוספת. בדפנות הרוחב של התאים הללו יש שטחים מיוחדים, הנקראים לוחות כברה. שטחים אלה מלאים נקבוביות זעירות, דרכן עוברים חוטים מקשרים, המחברים בין שני תאים שכנים. ייתכן שתפקידן להאט את זרימת המומסים דרך תאי הכברה ובכך לשמור על מפל לחצים בין אזור מקור החומר (source) למבלע, (sink) שהוא המקום בו החומר נאגר. לשני סוגי תאים אלה צמודים תאי לוואי שתפקידם לווסת את תנועת המומסים בצינור. כאן נתיחס לשני סוגי התאים בשם כולל "תאי שיפה".
כיוון זרימת הסוכרים בתאי השיפה מושפע הן מכוח הכובד, והן ממפל הריכוזים והלחצים. בנוסף, הארה ישירה על מקום מסוים בצמח מגבירה את זרימת הסוכרים לכיוון החלק המואר. עדיין אין תשובות מספקות לשאלה איך מתנהל מנגנון הזרימה בצינורות השיפה. שאלה זו עדיין בגדר מחקר, אך יש תאוריות שונות. התאוריה המרכזית שלפיה מסבירים את מנגנון ההובלה בשיפה נקראת תיאורית הזרימה בלחץ, שפותחה על ידי מונק בשנת 1926. על פי תאוריה זו, הסוכרים המומסים נקלטים בתאי הכברה של השיפה בתהליך בררני הדורש השקעת אנרגיה. תהליך זה מכונה "העמסה".
בתהליך ההעמסה, הסוכרים נקלטים בתאי הלוואי של הכברה תוך השקעת אנרגיה. מתאי הלוואי, הסוכרים עוברים דרך הנקבוביות הזעירות אל תאי צינורות הכברה הסמוכים. תהליך זה מעלה את ריכוז המומסים בתא השיפה ולכן עולה בו הלחץ האוסמוטי. פוטנציאל המים יורד בעקבות עליית הלחץ האוסמוטי, ולכן מים נכנסים לתא השיפה. נפח תמיסת הסוכר בתא עולה ומעלה את הלחץ על דפנות התא. הלחץ על דופן התא גורם לתמיסה לצאת מתוכו לכיוון התא הסמוך אליו, אשר בו יש לחץ נמוך יותר. כך תמיסת הסוכרים עוברת מתא שיפה אחד למשנהו, עד שהיא מגיעה למבלע. שם מתבצעת פריקת הסוכר. תהליך הפריקה הוא הפוך מתהליך ההעמסה. גם תהליך זה מתבצע תוך השקעת אנרגיה. סוכרים יוצאים מתאי השיפה אל תאי המבלע, ובעקבות כך גם מים יוצאים, ויורד הלחץ על דפנות התא.
חיגור.
צינורות השיפה ממוקמים בחלק החיצוני של גזע העצים. עובדה זו משמשת בסיס לפעולת החגור לעץ. הסרת רצועה היקפית מהשיפה מונעת מהסוכרים לרדת מתחת לנקודת החיגור. השיטה מקובלת בחקלאות ומטרתה להעלות את כמות הפרי ואת איכותו. עובי רצועת החיגור נע בין מילימטר אחד למספר סנטימטרים, בהתאם למין העץ. בפעולה זו יש גם סיכון למות העץ, מאחר שנפסקת אספקת חומרים חיוניים לחלקים שמתחת לגובה החיגור עד הצמחת שיפה חדשה.
אדריכלות הבארוק
אדריכלות הבארוק היא סגנון ששלט באדריכלות של מבני ציבור, ארמונות וכנסיות מתחילת המאה ה-17 ועד המאה ה-18 ברחבי אירופה ואמריקה הקולוניאלית.
תחילת סגנון הבארוק בשנותיה הראשונות של המאה ה-17 באיטליה, כתולדה מן הזרם האדריכלי המנייריסטי, שיש המייחסים את תחילתו למיכלאנג'לו. הזרם הבארוקי לקח את אוצר המילים האדריכלי שלו מן התקופה ההומניסטית של הרנסאנס ויצק לתוכו רטוריקה ומחשבה תאורטית חדשות, לצד שימוש תיאטראלי ופיסולי של אלמנטים אדריכליים, המבטאים את ניצחון הכנסייה הקתולית והמדינה. יש לייחס לסגנון זה גם תובנות חדשות לתקופה, בחשיבה על אור, צל, ערכים פיסוליים ואינטנסיביות אדריכלית.
מאפייני האדריכלות באו לידי ביטוי בשפה עיצובית המשלבת את הסגנון הקלאסי, אשר נתגלה מחדש עם הרנסאנס באיטליה, עם אופי הקישוטים שאפיינו את האדריכלות הגותית של ימי הביניים, מבחינת עומס הקישוטים ויצירת מראה תחרתי. הסגנון, שיצא מתוך הקלאסיציזם, מתח ועיוות את הצורות האופייניות לו תוך פיתוח פרטים אדריכליים חדשים בעלי מראה תיאטרלי ומהודר יותר ולעיתים אף מצועצע.
האדריכלות, וכמו כן גם התכנון העירוני בתקופת הבארוק התאפיינו בציריות (שימוש בצירים) מאוד נוקשה ומאוד חד-משמעית. הקפדה נוקשה על סימטריה ועל צורה מסודרת של תוכנית המבנה או השטח.
אדריכלים חשובים ובולטים מן התקופה הם ברניני ובורומיני האיטלקים, פפלמן, פון ארלך והילדבראנט הגרמנים, כריסטופר רן הבריטי ומנסרט ואנדרה לה-נוטרה הצרפתים.
הגדרה.
המילה בארוק בספרדית פירושה "דבר חריג, או יוצא דופן המעוצב בצורת פנינה" בעוד שבאיטלקית פירוש המילה היה "קפדני". בהתפשטות הבארוק בכל אירופה נטבע שמה כשם נרדף למושג מפואר, חריג, אבסורדי ואפילו לא יאומן. במהלך החצי השני של המאה ה-19 השווייצרי הנריך וולפין (Heinrich Wolfflin) העניק הגדרה רשמית יותר למושג לפי הקריטריונים הבאים:
התפתחות הבארוק לאורך השנים.
בארוק מוקדם.
אחד האדריכלים המוכרים ביותר לתחילת ניצני הבארוק היה קרלו מאדרנו (Carlo Maderno) שעיצב את חזית בזיליקת פטרוס הקדוש המעוצבת בסגנון הבארוק המוקדם. החזית עצמה מהווה שילוב של אדריכלות הרנסאנס והבארוק המוקדם. קרלו מדארנו עצמו גם תכנן את התוכנית הראשית לבזיליקה ובכך עשה היסטוריה בתחילת התפתחות הסגנון (מרכז הבזיליקה עצמה עוצב על ידי מיכלאנג'לו). האדריכל הבא שנחשב לאבי הבארוק הוא מיכלאנג'לו המפורסם, שעיצב את הכיפה ותוכנית חדשה לבזיליקה.
בארוק גבוה.
הבארוק הגבוה כבר מתאפיין עם ברניני ובורומיני. ברניני עצמו לקח חלק בבניית מתחם הבזיליקה של פטרוס הקדוש, בעוד שיצירת המופת הגדולה ביותר של בורמיני ברומא היא כנסיית אנדרוס הקדוש על הגבעה הקוורנילית (Saint Andrew's on Quirinal Hill). יצירת מופת נוספת של בורומיני היא כנסיית צ'ארלס הקדוש בארבע המזרקות (Saint Charles at the Four Fountains).
בעוד הבארוק הגבוה מתאר גם סגנונות של מוזיקה, אומנות ואדריכלות בנפרד, אדריכלות הבארוק כללה גם את האומנות בתוכה במבנים רבים, כך למשל הפסל The Ecstasy of Saint Teresa שנמצא בכנסיית Santa Maria della Vittoria ברומא הוא דוגמת מופת לשילוב בין אומנות הבארוק המוקדם לאדריכלות הבארוק הגבוה. בעולם המוזיקה מושג הבארוק הגבוה תיאר מוזיקה מורכבת המביעה רגש באופן חזק במהלכה ביחס לסגנונות קודמים בהיסטוריה.
בארוק מאוחר.
בירת הבארוק המאוחר הייתה בלי ספק צרפת של בית בורבון, שהולידה את גדולי אדריכלי הבארוק המאוחר. מאפיין חזק של הבארוק המאוחר הצרפתי הוא הגג המשופע המאפיין בניינים צרפתיים רבים בסגנון זה (המצאה צרפתית). המבנה המפורסם ביותר בסגנון זה הוא וודאי חזית ארמון ורסאי (chateaux). מבנה זה קבע את כל סגנון הבארוק המאוחר בכל העולם, ולכן השפעתו הייתה כה גדולה. הוא מכיל קירות מישוריים לחלוטין אומנם שמאפיינים יותר את אדריכלות הרנסאנס, אך מאפיינים בארוקיים צפים בו מכל עבר (במיוחד על הגג).
רשימת מבנים בסגנון הבארוק המאוחר:
רוקוקו.
הרוקוקו הוא סגנון המשלב את השכלולים ההנדסיים המתקדמים של אדריכלות הבארוק, רק באופי מצועצע הרבה יותר. הרוקוקו הוא סגנון עדין הרבה יותר מהבארוק בעיצובו, אך לא פחות מרגש מבחינה אדריכלית. הרוקוקו הומצא על ידי מאדאם דה פומפדור בארמון ורסאי והתפשט בעיקר למדינות גרמניה (במיוחד בפרוסיה) ולאוסטריה.
רשימת מבנים נבחרים בסגנון הרוקוקו:
בתכנון העירוני.
התכנון העירוני הבארוקי דחה את תפישת הרנסאנס הפשטנית, והעדיף מבני מתאר עירוני מורכבים יותר, שהתבטאו גם בארמונות ובמבני התפילה. בעוד שבאדריכלות הרנסאנס העדיפו צורות פשוטות יותר כמו צלב יווני, מעגל, ריבוע וצלב לתכנון עירוני בתקופת הבארוק העדיפו להשתמש באליפסה למשל שלא נראתה כמעט כלל בתקופת הרנסאנס, והרבייה בצורות גאומטריות מורכבות שהיוו כפיתוחים לצורות גאומטריות פשוטות יותר. האדריכל הנודע פרנצ'סקו בוררומיני אפילו יצר תוכנית מתאר בצורת דבורה, כך שגם צורות אקזוטיות יותר החלו להופיע. התכנון שבא לידי ביטוי באופן מושלם בתכנון הכולל של ארמון וגני ורסאי ושל כיכר סן פייטרו הכתיב צורה גאומטרית ברורה של החלל וחיבור רציונלי של מערכת צירים סימטריים סביב מרכז המבנה המרכזי המכתיבים את בסיס התכנון. להבדיל מגישות התכנון הקודמות בהן צורת החלל העירוני נבעה מדפנות המבנים אשר הגדירו אותו, אדריכלי הבארוק הרבו ליצור חללים בדמות מלבן, טרפז, אליפסה או צורות פשוטות נוספות אשר הכתיבו את דפנות המבנים הסובבים.
מוטיבים אדריכליים.
תנועה.
כפי שצוין בפרק על הגדרת הבארוק אחד המוטיבים החשובים ביותר באדריכלות הבארוק היא תנועה. את התנועה יצרו האדריכלים על ידי שימוש בחומרים מוצקים, אך שפותלו או פוסלו בצורה המביעה תנועה. בנוסף לתנועה הרגש שהובע באופן דרמטי לראשונה באומנות הרנסאנס גם הוא התפתח. כך אפשר לראות גם בעבודותיו האימוציונליות של ג'ובאני לורנצו ברניני, שהביעו רגש בצורה שלא קדמה להן. רבות מעבודותיו המפוסלות שולבו במבניו האדריכליים, כמו למשל בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן.
קמרונות וקשתות.