במפקד שנערך ב-1728 במטרה להגביל את מספר היהודים בהונגריה, נרשם בטעטש רק היהודי יעקב ברקו ומשפחתו. במפקד של 1735 נרשם היהודי בנדיה ובני ביתו. ב-1746 כבר התגוררו שתי משפחות יהודיות בטעטש. ב-1768 לא תועד אף יהודי אחד בעיירה; הישיבה בטעטש באופן קבוע נאסרה על היהודים עד ראשית המאה ה-19. גם אז ניתנה הרשות לישיבת קבע רק ליהודים בודדים, כנראה בעלי מקצוע נדרשים. יש מצאצאי ילידי טעטש המעידים על אבות אבותיהם שהיו היהודים הראשונים שקבלו רשות לגור בטעטש בלי הגבלות זמן החל משנות ה-20 של המאה ה-19. היהודים הראשונים הגיעו לטעטש מהיישובים הסמוכים לה. בשנת ת"ר (1840) לערך נפתחו שערי טעטש בפני כל היהודים אשר רצו לגור בה. עד שנת 1940 היהודים יכלו להתגורר בטעטש בלא הגבלה.
יואל ליבוביץ, פיזיקאי וחוקר בכור האטומי ביוסטון, ארצות הברית, נולד בטעטש.
הגידול באוכלוסייה בין השנים 1830- 1930.
בין השנים 1830–1930, נמצא שיש גידול מרשים בריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש. ב-1830 היו היהודים בטעטש פחות מחצי אחוז (0.4%) מכלל האוכלוסייה וב-1930 היו היהודים כבר מעל 20% מהאוכלוסייה הכללית. מכל חבל ארץ מרמורש, ריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש היה הגדול ביותר באחוזים. ניצול טעטש, יצחק גרשוני, ציין מזיכרונותיו שבשנת תרצ"ז (1937) ערכה הנהלת הקהילה בטעטש מפקד של ראשי בתי אב יהודים לצורך הטלת מס. באותו מפקד נמצאו קרוב ל-500 בתי אב. כלומר ערב מלחמת העולם השנייה היו בטעטש כ־2,500 נפשות. הגידול המשמעותי של האוכלוסייה לא היה רק כתוצאה מהריבוי הטבעי, אלא גם מזרם בלתי פוסק של יהודים מיישובים שונים שעברו לטעטש לאחר שנפתחו שעריה. אפשר לשער מה הביא יהודים לטעטש: אחד הגורמים הוא מיקומה הגאוגרפי של טעטש אשר שכנה בדרך המלך סמוך לקו מסילת הברזל הראשי של חבל מרמורוש ושל קרפטורוס. המיקום של טעטש העלה את קרנה בעיני השלטונות בכל הזמנים שקבעו אותה כמרכז מנהלי לכל יישובי הנפה. גורם נוסף היה האקלים המתאים לגידול תפוחי עץ. היה זה ענף חקלאי שהתפתח מאוד מאז שהיהודים התחילו לזרום לטעטש והוא היווה מקור פרנסה למשפחות רבות של יהודים בטעטש.
חילופי השלטונות באזור טעטש.
לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה טעטש תחת שלטון ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר המלחמה הייתה העיר תחת שלטון צ'כוסלובקיה. בתקופה שבין שתי המלחמות הוכרו היהודים בצ'כוסלובקיה כמיעוט לאומי בעל זכויות, ובמפקד של שנת 1930 הגדירו עצמם 1,431 (%94) מבין 1,525 יהודי טעטש כיהודים הן על פי הדת והן על פי הלאום. רק %6 הזדהו כיהודים על פי דתם בלבד. ב-1941 ישבו בטעטש 2,150 יהודים.
בשנת 1939, במסגרת חלוקת צ'כוסלובקיה, השתלטו האוקראינים על העיר ולאחר מספר חודשים היא עברה לשלטון הונגריה. באפריל 1944 נכנסו הנאצים להונגריה וטעטש עברה לשלטונם. אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה טעטש בשלטון ברית המועצות. כיום היא חלק מאוקראינה.
מקורות הפרנסה והמסחר.
היהודים הראשונים בטעטש הוגבלו בפרנסתם לארנדה (חכירת משק אחוזות), לבישול ומכירה של יין-שרף ומי-דבש. "מס הגולגולת" של המלכה מריה תרזה מ-1746 הכביד על היהודים. במחצית השנייה של המאה ה-19 בוטלו בהדרגה ההגבלות על עיסוקיהם והיהודים השתלבו בכלכלה. רוב יהודי טעטש והסביבה התפרנסו בדוחק כסוחרים זעירים, כבעלי מלאכה (חייטים, סנדלרים, נגרים, פחחים) וכשכירי יום. בתיהם וחנויותיהם שכנו ברחוב הראשי ובסמטאות הסמוכות לו. מצבם הכלכלי של אלו היה בינוני. רוב הבתים היו בנויים בעץ, מקצתם באבן. לרובם היו משקי עזר קטנים.
היהודים שמצבם הכלכלי היה מבוסס היו על פי רוב סוחרים בטקסטיל ובפירות. טעטש הייתה עשירה בבוסתני תפוחים אותם ייצאו; כ-50 בתי אב התפרנסו ממטעי תפוחי העץ שבסביבה. כמה יהודים היו בעלי אחוזות. לקראת סוף המאה ה-19 היו בבעלות יהודים בטעטש בתי חרושת לריבה, לעיבוד עץ, לכימיקלים, וללבני-בניין, טחנות קמח, שני בתי מלון, בתי אירוח קטנים, מסעדות, בתי מרזח ומזנונים.
בתקופת השלטון הצ'כי היו לנוער שאיפות לרכישת מקצוע, המקצועות שלמדו בטעטש היו בעיקר חייטות וסריגה במכונה. הגברים למדו חייטות והנשים תפירה. סריגה במכונה למדו הן הנשים והן הגברים.
בין שתי מלחמות העולם נמשכו קשרי המסחר עם החלק הרומני של מחוז מרמרוש, לרבות קיש-טעטש, שם ישבו כ-11 משפחות יהודיות.
ענף התחבורה (עגלות וכרכרות) וכל המוסדות הפיננסים, מלבד הבנק הממלכתי, היו בידי היהודים. בין בני הקהילה היו גם רופאים, עורכי-דין, רוקח אחד, כמה מהנדסים ופקידים. גם מנהל חברת החשמל במקום היה יהודי.
אחרי האמנציפציה של יהודי הונגריה (1867) השתלבו היהודים גם בחיי החברה והציבור בעיירה. ראש הקהילה, ישראל רוט, כיהן כסגן יושב ראש המועצה המקומית. סגנו, ר' בנימין שמולוביץ ישב במועצה המקומית כנציג הקהילה היהודית. בקבוצת הכדורגל המקומית היו צעירים יהודים.
ראשי הקהילה.
כבר בהיווסדה של הקהילה היהודית בטעטש, הייתה התארגנות של היהודים כקהילה. בכתב העת "יידשע שטימע" שהופיע במונקץ' יש עדות לבחירות לראשות והנהלת הקהילה. ראשי הקהילה דאגו לענייני הדת, הפרנסה והרווחה של יהודי טעטש.
זרמים ותנועות בקהילה.
קהילת טעטש הייתה אורתודוקסית אך עם זאת רב גונית. חברי הקהילה נמנו על חסידים ומתנגדים, מסורתיים ומודרניים, תלמידי חכמים ומשכילים. מבחינה פוליטית הייתה הקהילה גם כן רב גונית, היו בה ציונים-אנשי המזרחי, אנשי הרבי מסאטמר והרבי ממונקץ' האנטי-ציונים וסוציאליסטים תומכי הבונד.
שפתם של חברי הקהילה הייתה יידיש, אבל רובם ידעו גם הונגרית, סלובקית ורותנית.
השירותים הדתיים בקהילה.
שירותי הדת התרכזו בשורה של מבנים ב"חצר הקהילה". חצר זו הייתה מול בית הכנסת הגדול ושימשה גם כסמטת מעבר מהרחוב הראשי לרחוב פאטאפי, במיוחד לתושבים שגרו ברחוב פאטאפי ואשר רצו לקצר את דרכם. על כן נקראה החצר בפי רבים "דאס מקוה געסל" כלומר "סמטת המקוה". החצר כללה דירת שירות שבה גר אחד מעובדי הקהילה. הבית היה בנוי מעצים ומחימר בסגנון הבתים הראשונים שנבנו בטעטש. (בקיץ תש"ה הבית עדיין עמד אך הכל בתוכו היה הרוס). חוץ מדירה זו היה מבנה ארוך ובו מספר חנויות ששימשו כאיטליזים כשרים, בית שחיטה לעופות, מקוה טהרה, וכן מבנה לתלמוד תורה שלא הוקם.
בימי מלחמת העולם השנייה כאשר הגיעו יחידות של צבא הונגרי, השלטונות החרימו את המבנים של האיטליזים ושל תלמוד התורה על מנת לאכסן בהם חיילים
את המקוה הפכו השלטונות הסובייטים לבית מרחץ ציבורי.
בית הכנסת הגדול
בית הכנסת הגדול נמצא ברחוב הראשי של טעטש. הבניין בנוי מאבנים ובו אולם גדול וגבוה אשר בשטחו ניתן לשים 200 מקומות ישיבה לא בצפיפות. האולם הזה נקרא " בית הכנסת הגדול" ובו התפללו בשבתות וחגים מרבית אנשי הקהילה, הראב"ד, הדומ"צ, השוחטים ומרבית חברי הנהלת הקהילה. בימי חול התפללו בו בבוקר רק מניינים בודדים ואילו בערב התפללו בו כמעט כל אנשי הקהילה.
ליד האולם הגדול היו שני אולמות קטנים בהרבה ממנו- אחד מהאולמות נקרא "הבית כנסת הקטן" או "בית המדרש". בבית הכנסת הקטן התפללו בימי החול מניין אחרי מניין החל מהשעה שהיה מותר להתעטף בטלית ותפילין ועד לשעה 10 בבוקר. בשבתות וחגים התפללו בבית הכנסת הקטן בעיקר חסידי סיגט ובראשם האדמו"ר מטעטש הר"ר חיים טייטלבוים.
האולם הקטן השני שימש בשבתות וחגים כעזרת נשים לבית הכנסת הקטן ובימי החול שימש כמשרד של הנהלת הקהילה וכאולם ישיבות להנהלת ולמועצת הקהילה.
מעל לשני האולמות הקטנים- בקומה השנייה- היה אולם גדול אשר שימש כעזרת נשים לבית הכנסת הגדול. בין בית הכנסת הגדול לקטן ועזרת הנשים שלו, היה פרוזדור הנקרא ביידיש "פאלוש". בצידו הדרומי של הפרוזדור- חזית הבניין- ישנו שער הכניסה הראשי לבניין. גם בצד הצפוני של הפרוזדור היה שער ודרכו יצאו לחצר בית הכנסת.
כמו כן פעלו כבתי תפילה הקלויז של חסידי ויז'ניץ, בית הכנסת של חסידי אנטונינא, בתיהם של ר' ישראל וויס ור' קלמן קרמר ומועדונים של ארגונים ותנועות שפעלו בעיירה.
בבית המדרש התפללו חסידי סיגט וסאטמר והם יסדו שם חברת משניות. לחסידי ויז'ניץ היו קלויז וחברת משניות משלהם. בנוסף היו בעיירה כמה בתי תפילה בבתים פרטיים.
מוסדות לשירותי חינוך, סעד, רווחה וחברה.
מוסדות החינוך בטעטש.
ה"חדר" כמוסד חינוכי היה קיים בטעטש רק כאשר היו בקהילה כבר כמה עשרות של יהודים. עד אז היו הילדים הולכים ל"חדרים" בקהילות רחוקות כמו ווערמעזיף. מרבית ילדי הקהילה למדו ב"חדרים".
היו משפחות אשר ה"חדר" נראה להם כמוסד חינוכי ישן ולא שלחו לשם את ילדיהם. מרביתן הביאו מלמדים פרטיים לילדיהם שלימדו אותם מספר שעות בכל שבוע בבתיהם.
מעטים היו שלא נתנו שום חינוך יהודי מסורתי לילדיהם (פחות מ-10 משפחות מתוך 500 משפחות יהודיות שהיו בטעטש ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה).
בסוף שנת ת"ש השלטון ההונגרי אסר על לימוד ב"חדרים".
בנוסף על הלימודים ב"חדר" היו הילדים לומדים בבית ספר ממלכי בהתאם לחוק חינוך חובה. בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי למדו בבית ספר הונגרי שהיה משותף ליהודים ולגויים. אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר קרפטורוס סופחה לצ'כוסלובקיה, ניתנה ליהודים אפשרות להקים בתי ספר כללים עצמאיים והם בחרו להקים בית ספר כללי יהודי בשפה הגרמנית.
בגיל מבוגר יותר נשלחו הבנים ללמוד בישיבות כדוגמת רומניה (ישיבת ויז'ניץ), סלובקיה (ישיבת נייטרא וישיבת פרשבורג) והונגריה (ישיבת פאפא וישיבה בבודפשט).
הבנות התחנכו בבית ובבית הספר המקומי. חלקן למדו למודי יהדות במסגרת פרטית אחר הצהריים. בנות ממשפחות מבוססות נשלחו לפנימיות.