במקביל לייסוד פוצ'פסטרום, הקימו באותם החודשים אפריקאנרים במרכז שטחי המדינה החופשית של ימינו את העיירה ויינבורג ובה הכריזו על לידתה של רפובליקת ויינבורג (Republiek van Winburg). מעט לפני מפלתה הסופית של רפובליקת נטאליה בפני בריטניה, ב-9 באפריל 1844 הכריזו תושבי ויינבורג ופוצ'פסטרום על הקמת פדרציה ביניהם בשם רפובליקת פוצ'פסטרום-ויינבורג (Republiek van Potchefstroom-Winburg), אשר להלכה שלטה על שטחים נרחבים במרכז דרום אפריקה של ימינו. הם גיבשו לעצמם חוקה, אשר קבעה בין השאר כי להנדריק פוטכיטר תהיה שליטה בלתי מעורערת במדינה. למרות הניסיון של האפריקאנרים באותן השנים לתאר זאת כך, הרפובליקה הפדרלית כמו גם שתי אלו שקדמו אליה, הייתה בעיקר הצהרתית. בניגוד לרפובליקת נטאליה אשר היה בה לתקופה מסוימת שלטון ריבוני, קשה להתייחס לרפבוליקות זעירות אלו כאל מדינות של ממש. הצלחתו המפתיעה ממבט ראשון של פוטכיטר לבסס את עצמו כדיקטטור נבעה בעיקר מנסיבות האירועים הטראגיים בנטאל בשנים הקודמות. במסגרת הניסיון הכושל ליישב את האזור פיט רטיף, פיט אויס וחריט מאריץ מצאו שם את מותם. לפיכך, מילא פוטכיטר את הריק המנהיגותי שהשאירו עמיתיו. בנוסף, באותן השנים גם נראה היה שכישלון הרפובליקה בנטאל הפך את אנדריאס פרטוריוס, אשר לרגע היה נראה כמנהיג האפריקנארי הראשי, לבלתי רלוונטי.
כשנה לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית, בשנת 1845 שב פוטכיטר צפונה, אל המרחבים שמעבר לנהר הואל, מקום אשר פוטכיטר סבר שיהיה יעיל יותר להתיישבות אפריקאנרית המונית. בתום המסע הקימו הוא ואנשיו יישוב בשם אוֹהְרִיכְסְטַאד (Ohrigstad) בחבל זאוטפאנסברג בסמוך לנופים הפראיים של קניון נהר בלייד על המורדות הצפון מזרחיים של רכס הרי הדראקנסברג. בתחומי היישוב הוקמו מספר חוות קטנות ופוטכיטר הכריז על המקום כעל בירת הרפובליקה שיקים, כאשר ויינבורג ופוצ'פסטרום ישמשו מעתה יישובי ספר אשר יסמנו את הגבולות הדרומיים של הטריטוריה הלאומית של האפריקאנרים. עד מהרה שקעו האפריקאנרים באוהריכסטאד אל תוך סכסוכים פנימיים חריפים, וברקע הביעו רבים מורת רוח משלטון היחיד של פוטכיטר. הם דרשו ממנו להקים מועצה עממית אשר תשמש כגוף מחוקק, ולוותר על מעמדו הרב לטובת הקמת דמוקרטיה. לצד המתחים הפנימיים העיבה על ההתיישבות החדשה גם המלריה אשר הכתה בעוצמה רבה. לבסוף, שנים ספורות לאחר הקמת אוהריכסטאד ננטש המקום בינואר 1848, אז גם הרפובליקה הפדרלית של פוצ'פסטרום-ויינבורג התפרקה באופן רשמי, הגם שהיא למעשה חדלה מתפקוד ממשי עוד זמן רב קודם לכן. פוטכיטר, אשר ראה איך המדינה אותה ניסה להקים מתפוררת אל מול עיניו, המשיך לנסות להתיישב יחד עם אנשיו בזאוטפאנסברג גם במהלך השנים הבאות.
המאבק על עצמאות הטרנסוואל וההייבלד.
לאחר כישלונו בביסוס רפובליקת נטאליה, המשיך אנדריאס פרטוריוס להתגורר בנטאל הבריטית מספר שנים נוספות. עם התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית שהקים פוטכיטר, וכשהוא מנצל את שהייתו של פוטכיטר בצפון הרחוק בזאוטפאנסברג, החליט פרטוריוס לנצל את ההזדמנות ולנסות לחזור למרכז הבמה. בנוסף, לנוכח ההתמרמרות שחשו אפריקאנרים רבים מהנהגתו של פוטכיטר, חזרתו של פרטוריוס לזירה הייתה נראית עבורם דבר מתבקש. פרטוריוס הגיע לויינבורג ולפוצ'פסטרום בינואר 1848 והתקבל שם באהדה רבה. פרטוריוס קיווה כי כעת תהיה לו הזדמנות להצליח במקום שפוטכיטר כשל – לבסס עצמאות אפריאקנרית בתחומי ההייבלד. אך בבואו לממש יעד זה, הוא שוב מצא את הבריטים עומדים בפניו ומשבשים את תוכניותיו: מספר שבועות לאחר מכן, ב-3 בפברואר, הכריז מושל מושבת הכף על כל האזור שבין נהר הואל לנהר האורנג' כעל שטח צבאי בריטי (Orange River Sovereignty). עבור האפריקאנרים היה זה סימן למלחמה. לאחר שמנקודת מבטם בריטניה אילצה אותם לעזוב את מושבת הכף ואחר כך עשתה את אותו הדבר בנטאל, הם סירבו להעלות בדעתם שייאלצו לעשות זאת בשלישית. פרטוריוס הגיב להצהרה הבריטית במהירות, על ידי הכרזה על "מלחמת חופש" נגד האימפריה הבריטית. הוא קיבץ סביבו צבא של כאלף לוחמים ויצא דרומה אל עבר בלומפונטיין, שהייתה באותה התקופה מבצר צבאי שהקימו הבריטים כשנתיים קודם לכן. צבאו של פרטוריוס כבש את המבצר ב-20 ביולי ובתגובה גייס הארי סמית, מושל מושבת הכף, צבא קטן של כ-800 לוחמים המצוידים בשני תותחים. הכוח הבריטי נשלח עוד באותו החודש לעבר בלומפונטיין וב-29 באוגוסט פרץ קרב בין הכוחות הניצים אשר הסתיים בניצחון בריטי. מייד לאחר ההפסד, נסוגו פרטוריוס וניצולי הקרב צפונה אל מעבר לנהר הואל, שם הם חברו לאפריקאנרים נוספים שעשו זאת קודם לכן בחודשים הקודמים. הפסדו של פרטוריוס הביא לכך שמאות אפריקאנרים אשר התיישבו בשטחי המדינה החופשית של ימינו עזבו גם הם את המקום, והחלו לנוע צפונה, נחושים להימנע מלהפוך לנתינים בריטיים.
עם הגעתו של פרטוריוס ואנשיו אל המרחבים שמצפון לנהר הואל, מעמדו של פוטכיטר היה חלש יחסית והוא עדיין לא הצליח לשקם את תדמיתו לאור כישלונו בהקמת הרפובליקה הפדרלית. עם זאת, הפסדו של פרטוריוס בקרב נגד הבריטים בבלומפונטיין, הביא לאיבוד האמון של אפריקאנרים רבים במנהיגותו. בצר להם, בהתחשב בכך שכל מנהיגי משלחות הטרק הגדול למעט פוטכיטר כבר מתו זה מכבר, הוחלט לבסוף על ייסוד מועצה עממית אשר תנסה למלא את הריק השלטוני. בראשית שנת 1851, בחרה המועצה כפשרה ארבעה מנהיגים זמניים אשר יתפקדו במקביל: הנדריק פוטכיטר אשר יהיה אחראי על הצפון הרחוק לרבות חבל זאוטפאנסברג, אנדריאס פרטוריוס אשר יפקד על אזור פרטוריה של ימינו, ועוד שני אישים אלמוניים יחסית אשר כל אחד מהם קיבל שטח משלו עליו הוא מונה לפיקוד. בשלהי שנת 1851, באופן מפתיע יחסית וככל הנראה לנוכח עיקשותם של האפריקאנרים, החליטו הבריטים שמוטב להם להסיר באופן סופי את התנגדותם לעצמאות האפריקאנרים. נטען גם שהבריטים הגיעו למסקנה כי עצמאות אפריקאנרית תהפוך אותם לכוח בשירות האימפריה אשר יסייע לה מאוחר יותר בקולוניזציה של פנים יבשת אפריקה. לפיכך, לקראת ינואר 1852 יצא פרטוריוס בראש משלחת דיפלומטית לאזור בלומפונטיין בהתאם להזמנת הבריטים. שם, ב-17 בינואר, לאחר שעות אחדות של משא ומתן, חתמו פרטוריוס בשם האפריקאנרים ואיש צבא בריטי בשמה של בריטניה על אמנת נהר החול (Sand River Convention), אשר הכירה באופן רשמי בעצמאותם של האפריקאנרים בשטחים שמצפון לנהר הואל.
פרטוריוס שב לאזור פרטוריה כמנצח ושם למשמע הבשורה על חתימת האמנה עם הבריטים הוכרז על הקמתה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, או בכינויה הרווח רפובליקת הטרנסוואל – הרפובליקה שמעבר לנהר הואל. אל מול הישגו יוצא הדופן, ומתוך הבנה שלא יחזור יותר להנהגה, ירד פוטכיטר דרומה ממושבו שבזאוטפאנסברג על מנת לקבל את פרטוריוס בבואו. ברקע השמחה על העצמאות, אירח פרטוריוס את פוטכיטר בביתו והשניים הכריזו על פיוס. באותה ההזדמנות, הם סיכמו גם על ברית בין משפחותיהם אשר תשאף להוביל את הנהגת הרפובליקה המתהווה גם בשנים שלאחר מותם. ב-16 בדצמבר 1852, כשהוא בגיל 59, מת פוטכיטר. הוא נקבר בזאוטפאנסברג, כאשר להלווייתו בא בין השאר פרטוריוס לחלוק לו כבוד אחרון. ב-23 ביולי 1853, כשמונה חודשים בלבד לאחר מותו של פוטכיטר, נפטר גם פרטוריוס. על שמו תיקרא שנתיים מאוחר יותר העיר פרטוריה, אשר תהפוך עם הקמתה לבירת הרפובליקה. לקראת סוף שנת 1853, החליטה בריטניה לדבוק ואף להעצים את מגמת ההשלמה שלה עם השאיפות הלאומיות של האפריקאנרים. לכן, ב-23 בפברואר 1854, חתמו האפריקאנרים והאימפריה בטקס רב רושם בבלומפונטיין על אמנת נהר האורנג' (Orange River Convention), אשר הכירה בעצמאותם של האפריקאנרים גם על השטחים שבין נהר האורנג' לנהר הואל, ופירקה סופית את השלטון הצבאי הבריטי שהוכרז במקום שש שנים קודם לכן. במקביל לחתימת ההסכם, הוכרזה עצמאותה של מדינת אורנג' החופשית.
עם הקמתן של שתי הרפובליקות העצמאיות זכו האפריקאנרים בשתי מדינות ריבוניות גדולות, כאשר שטח כל אחת מהן הוא כשל אנגליה כולה. חשוב מכך, המדינות זכו להכרה בינלאומית רחבה, לרבות מצד בריטניה אשר התחייבה לשתף עימן פעולה ולהימנע מהתערבות בענייניהן הפנימיים. הקמת הרפובליקות בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הביאה לסיומו של הטרק הגדול כמעט כעשרים שנה לאחר ראשיתו, במה שהסתמן כהצלחה אפריקאנרית להשתחרר מעול האימפריה הבריטית. שתי המדינות האפריקאנריות קבעו ערי בירה, ייסדו עשרות יישובי קבע, חיברו חוקות דמוקרטיות והקימו מוסדות שלטון. באותה התקופה, התגוררו בשטחי הרפובליקות כ-18,000 אפריקאנרים ואליהם הצטרפו בשנים הבאות כמה אלפים נוספים.
אחרית דבר.
הדורסלאנד טרק.