לדוגמה, מסוט הנמצא לפני או אחרי תחנה שבה עוצרות רוב הרכבות יוכל להיות מסוט קצר וזול יחסית, שכן הרכבות ממילא נוסעות במהירות נמוכה בקטע זה לקראת העצירה בתחנה או לאחר היציאה ממנה. מסוטים כאלה ניתן למצוא לפני ואחרי רוב התחנות בישראל. לעומת זאת כאשר נוצר צורך לשלב מסוט בקטע מסילה שבו מהירות הנסיעה גבוהה (לדוגמה: בפיצול קו תל אביב - לוד לכיוון נמל התעופה בן-גוריון, בסמוך למחלף גנות) נדרש מסוט ארוך ויקר שכן מהירות הנסיעה בקטע זה גבוהה ומרבית הרכבות העוברות בו נדרשות להחליף מסילה באמצעות המסוט. קיימים פרמטרים נוספים העשויים להשפיע על מהירות הנסיעה המותרת במסוט אך זהו הפרמטר העיקרי.
סוגי מסוטים.
מסוט כפול (המכונה גם מסוט הצטלבות) הוא מסוט בצורת X המחבר בין שתי מסילות ומאפשר החלפה או אי-החלפה של מסילה בכל אחד מכיווני הנסיעה.
מסוט פשוט מסוט המפצל מסילה לשתי מסילות נפרדות. קיימות צורות אפשריות רבות למסוט זה: פיצול למסילה צדדית בצד ימין, פיצול למסילה צדדית בצד שמאל, או פיצול לשני הצדדים, אך כולם דומים מאוד זה לזה.
מסוט תלת-כיווני הוא מסוט המפצל מסילה אחת ל-3 מסילות נפרדות. ניתן להשיג מטרה דומה מאוד באמצעות שני מסוטים הנמצאים בזה אחר זה.
אנדריי קירילנקו (מדינאי)
אנדריי פבלוביץ' קירילנקו (8 בספטמבר 1906 - 12 במאי 1990), מדינאי סובייטי, חבר המפלגה הקומוניסטית.
קירילנקו נולד במשפחת פועלים. בשנת 1931 הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1936 סיים את לימודי הנדסה במכון לתעשיית תעופה בעיר ריבינסק. הוא שימש בתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית בדנייפרופטרובסק, ולאחר מכן ביקטרינבורג (לשעבר סוורדלובסק). בתקופת חרושצ'וב הצטרף לוועד המרכזי ובתקופת ברז'נייב גם לפוליטבירו ולמזכירות. בהיותו חבר הוועד המרכזי על המפלגה היה אחראי על התעשייה.
בשנות השישים היה סגן יו"ר הלשכה של הוועד המרכזי של הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית. לאחר התפטרותו הכפויה של ניקיטה חרושצ'וב, הוא הפך לסגן הראשי של ליאוניד ברז'נייב בתוך הוועד המרכזי. מטרתו העיקרית הייתה להבטיח את בסיס הכוח של ברז'נייב, ואם אפשר, לחזק את עמדתו של ברז'נייב במפלגה. אנדריי קירילנקו היה המזכיר הארגוני הראשון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מההדחה של חרושצ'וב עד למותו של ליאוניד ברז'נייב. קירילנקו היה חלק מהמשמרת הוותיקה. זמן מה סומן כיורש פוטנציאלי של ברז'נייב, אולם לאחר שברז'נייב מת, בן חסותו צ'רניינקו, צבר מספיק חשיבות. בשנת 1982 חלה בשיטיון ועקב ניסיונו של בנו לערוק לבריטניה הוא אולץ לפרוש.
על פעילותו הוענק לו עיטור לנין (6 פעמים) ועיטור גיבור העמל הסוציאליסטי פעמיים.
שיקו בוארקי
פרנסיסקו (שיקו) בוארקי דה אולנדה (בפורטוגזית: Francisco Buarque de Hollanda; נולד ב-19 ביוני 1944) הוא זמר, מלחין, איש תיאטרון, תסריטאי וסופר ברזילאי. הוא נחשב לאחד מגדולי המוזיקה הפופולרית הברזילאית.
תחילת דרכו.
בוארקי נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל. אביו, סרז'יו בוארקי דה אולנדה, היה סוציולוג והיסטוריון נודע. בשנות נעוריו גילה בוארקי עניין רב במוזיקה: הוא הושפע עמוקות מן הבוסה נובה, במיוחד משיריו של הזמר ז'ואאו ז'ילברטו, שלימים נשא לאישה את אחותו של בוארקי, מיושה. עם תום לימודיו התיכוניים פנה בוארקי דווקא ללימודי אדריכלות באוניברסיטת סאו פאולו, אך לאחר ארבע שנים נטש את האוניברסיטה עם ראשית פרסומו בתחום המוזיקה.
יצירתו בתחום המוזיקה.
יצירתו המוזיקלית של בוארקי רבת משקל בכל קנה מידה אמנותי, אולם הפן הייחודי והבולט שבה, הוא האופן בו שביטא באמצעותה את עמדתו הפוליטית ומלחמתו בהגבלות החמורות שהטילה על חופש הביטוי. הוא החל להופיע בשנת 1964 והתפרסם תחילה כמוזיקאי של פסטיבלים ותוכניות טלוויזיה. תקליטו הראשון, שיצא בשנת 1966 ושנושא את שמו, בישר את אופי יצירתו גם בעתיד: היו בו שירי סמבה כובשי לב, משחקי מילים יצירתיים ונוסטלגיה סמויה, בעלת נימה טראגית.
בוארקי גילה מעורבות פוליטית כבר מתחילת דרכו האמנותית, אך פעילותו כנגד השלטונות הפכה אינטנסיבית יותר ויותר, עד שבשנת 1968 - כמו חבריו היוצרים קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל - נעצר, וחודשים ספורים לאחר מכן הוגלה לאיטליה.
בשנת 1970 חזר לברזיל וניצל את תהילתו וכישרונו כדי למחות נגד הדיקטטורה. באותה תקופה הצליח אחד משיריו, Apesar de Você, לחמוק מעיני הצנזורה והפך להמנון התנועה הדמוקרטית. רק לאחר שנמכרו יותר מ-100,000 עותקים של התקליטון נאסרה הפצתו והוא הוסר מן המדפים. במהלך שנות ה-70 וה-80 המשיך בוארקי את מלחמתו המוזיקלית בדיקטטורה, לעיתים תוך שיתוף פעולה עם במאי קולנוע ועם מוזיקאים אחרים כאנטוניו קרלוס ז'ובים, ויניסיוס דה מוראיס, ולוזו, ז'יל, אדו לובו ואחרים. יצירתו המוזיקלית עדיין בעיצומה: בשנים האחרונות יצאו לאור מספר תקליטורי DVD שלו.
ברבים משיריו של בוארקי התייחסויות חברתיות, תרבותיות וכלכליות רחבות אף יותר מסוגיית חופש הביטוי, אך הם אינם נעדרים צד אישי. המייחד אחדים מהם הוא ה"אני" הנשי, שבוארקי מאמץ לעיתים. אם שירתו של ז'ואאו ז'ילברטו הייתה חדשנית בעת שנשמעה לראשונה גם משום שהיו בה עדינות ורכות "בלתי גבריות", הרי שבוארקי, שנים אחר כך, לא היסס לשיר בקולו הרך שירים שכתב הנושאים אופי של נשיות בלתי מתפשרת. כך, למשל הקליט בוארקי ביצוע משלו לשיר "האהוב שלי" ("O meu amor") מ-1978:
יצירתו בתחום התיאטרון.
כבר בשנת 1965 היה בוארקי מעורב בהפקת תיאטרון סטודנטיאלית. בשנת 1967 כתב את המחזה "מהומה" (Roda-Viva) שהועלה בריו דה ז'ניירו ובהפקתו הראשונה שיחקה מי שלימים נשא לאשה, השחקנית מרייטה סוורו. ההפקה השנייה, בהשתתפות צוות שחקנים אחר, הפכה לסמל ההתנגדות לדיקטטורה, לאחר שכוח הקרוי "קומנדו ללכידת קומוניסטים", שכלל לא פחות מ-110 לוחמים, פרץ אל הבמה, הכה את השחקנים והחריב את התפאורה.
בשנת 1973 תכנן בוארקי להעלות את ההצגה "קלבאר, שיר הלל לבגידה" שבמרכזה דמותו ההיסטורית של פורטוגזי אשר סייע להולנדים במלחמתם בפורטוגל. במונחים של אותם ימים הייתה זו הפקה יקרה ביותר (30,000 דולר) ובחזרות הועסקו לא פחות משמונים איש, אך היא לא אושרה על ידי הצנזורה ואפילו דבר האיסור נאסר לפרסום. רק לאחר שש שנים הגיע האישור המיוחל וההצגה הועלתה בפני קהל.
את יצירתו "אופרה דו מלנדרו" ("האופרה של הנוכל") משנת 1978, ביסס בוארקי על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי משנת 1728 ועל "אופרה בגרוש" הידועה של ברטולט ברכט וקורט וייל מ-1928. בשנת 1985 כתב בוארקי את התסריט לסרט שנעשה על פי ההצגה.
יצירתו בתחום הספרות.
לאורך השנים פרסם בוארקי מספר ספרים, בהם סיפורת ושירים לילדים. הוא היה שותף לכתיבת תסריטים לקולנוע, ביניהם לסרטים שהתבססו על מחזותיו וספריו.
ספריו שתורגמו לעברית:
ספריו נמכרו ביותר מחצי מיליון עותקים.
וילי שטוף
וילי שטוף (בגרמנית: Willi Stoph; 9 ביולי 1914 - 13 באפריל 1999) היה מדינאי ואיש צבא מזרח גרמני. ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (DDR) משנת 1964 עד שנת 1973 וכן משנת 1976 עד 1989.
תולדות חייו.
וילי שטוף נולד בברלין ב-9 ביולי 1914. בהיותו בן שנה התייתם מאביו שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ושירת כחבר זרוע הביון של המפלגה.
שירת בוורמאכט בין השנים 1935-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב בשנת 1940, ובמהלך הלחימה קיבל את עיטור צלב הברזל (דרגה שנייה) והגיע לדרגת אונטר אופיצר (סמל). עם סיום המלחמה בשנת 1945 נפל שטוף בשבי הסובייטי.
בהיותו בשבי הסובייטי, התנדב לעזור לשוביו לזהות את חברי המפלגה הנאצית והאס אס שהיו בקרב השבויים הגרמנים. לאחר שחרורו התיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, ובשנת 1946 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בשנים 1946–1950 מילא שטוף שורה של תפקידים במשרד התעשייה. בשנת 1950 נבחר לוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפרלמנט של מזרח גרמניה.
בשנת 1952 מונה לשר הפנים. באותן שנים משרד הפנים של מזרח גרמניה עסק בכל נושאי הביטחון, כולל הניהול של כל הכוחות המזוינים של המדינה (צבא, משטרה, משמר הגבול והמשטרה החשאית). בשנת 1955 בוצע רה-ארגון במשרד הפנים של מזרח גרמניה - הוא פוצל למשרד ההגנה (שהיה אחראי לנושאים צבאיים) ולמשרד הפנים (המטפל בנושאי ביטחון פנים). בעקבות זאת מונה וילי שטוף למפקד צבא מזרח גרמניה והועלה לדרגת גנרל אוברסט. בשנת 1956 התמנה לשר ההגנה הראשון מאז מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1960 התמנה לסגן ראש הממשלה (מועצת השרים) ועזב את הצבא. בשנת 1964 התמנה לראש ממשלת מזרח גרמניה, תפקיד שמילא עד שנת 1989 (עם הפסקה בשנים 1973–1976, שבמהלכן היה יושב ראש מועצת המדינה). וילי שטוף היה גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני משנת 1950.
בשנת 1970 נשלח שטוף על ידי ולטר אולבריכט, המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (בפועל - מנהיג מזרח גרמניה) לפגישות עם וילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, בארפורט ובקאסל. פגישות אלה היוו את התחלתו של השיפור ביחסי שתי הגרמניות.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר הפוליטבירו. באותה שנה הוא סולק ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ונעצר בעוון שחיתות, אך שוחרר ב-1990 בשל מצב בריאותו הרופף.