תפקידיו של שחקן המשנה נעים בין תפקידי דמויות מינורית, ועד לדמויות עיקריות, ולעיתים קרובות הן דמויות מרכזיות בעלי חשיבות חיונית להתפתחות העלילה, כגון: חברו הטוב ביותר [של גיבור הסרט], מושא האהבה [של גיבור הסרט], הסיידקיק (למשל: דמותו של רובין בסדרת "באטמן"), או האנטגוניסט (למשל: הנבל). הם לפעמים, אך לא בהכרח, תפקידי אופי. בזמנים קדומים יותר, תפקידים אלו היו, לעיתים קרובות, סטריאוטיפים אתניים. בדרך כלל, שחקן המשנה לא אמור להאפיל על השחקן הראשי. הכינוי "שחקן משנה" בדרך כלל מתייחס להופעה ספציפית של שחקן; כלומר, אדם עשוי להיות שחקן משנה בסרט אחד, אך שחקן ראשי בסרט אחר.
בטלוויזיה, שחקנים עם תפקידי משנה הכוללים דיאלוג (כלומר, אינם ניצבים) מועסקים בדרך כלל על בסיס יומי, ללא חוזים ארוכי טווח.
טנריקיו
טֶנריקיוֹ היא דת מונותאיסטית שמקורה ומרכזה ביפן. הדת נוסדה במאה ה-19, על ידי נקאיימה מיקי, איכרית מהעיר טנרי שבחבל קנסאי. המאמינים מכנים את נקאיימה בשם אויאסאמה. אלוהים, הידוע בכמה שמות, אך בעיקר בשם טנרי-או-נו-מיקוטו (בעברית: אלוהים האב) הביע את רצונו דרך נקאיימה ונביאים אחרים. המטרה של טנריקיו היא לקדם את שמחת החיים (ביפנית: הינוקישין).
הפעילות העיקרית של טנריקיו היא ב-16833 מקדשים ביפן, הג'יבה (המקדש המרכזי של הדת) בעיר טנרי וקהילות אחרות ביפן. לטנריקיו יש כ-2 מיליון מאמינים ברחבי העולם, מתוכם כ-1.75 מיליון ביפן.
אמונות עיקריות.
העיקרון הבסיסי ביותר של טנריקיו הוא "קשימונו-קרימונו", שמשמעותו היא שגוף האדם לא לגמרי בשליטתנו, אך מחשבותינו נמצאות בשליטתנו המלאה.
הדרך לשמחה בחיים מוגדרת כנדיבות (צדקה), והימנעות מחמדנות, אנוכיות, שנאה, כעס ושחצנות. ההתנהגויות שיש להימנע מהן, מוגדרות כשליליות, אך לא כחטאים. הן מוגדרות כ"אבק" נפשי, שברגע שהפסקת עם התנהגויות אלו, ויש לך שמחת חיים, האבק הזה מסולק מהמחשבות שלך. המאמץ להגיע לשמחת החיים לא נעשה כדי להיראות טובים כלפי הסביבה, אלא נעשה כהכרת תודה לשוגו (השגחה עליונה).
חסידי הדת מאמינים באל אחד, טנרי-או-נו-מיקוטו, היוצר וההורה האכפתי של כל בני האדם. בנוסף, הם מאמינים שהיקום הוא הגוף של אלוהים.
המטרה הרוחנית של טנריקיו היא בניית הקנרודאי, עמוד אלוהי שנמצא בג'יבה, שלפי הטנריקיו היא מרכז העולם, ממנה התחילה בריאת כדור הארץ (בדומה לאבן השתייה), והיא המקום המקשר בין טנרי-או-נו-מיקוטו והעולם האלוהי, לבין כדור הארץ והעולם הגשמי. חלק ממטרה זו היא לבצע את טקס הקאגארה סביב הקאנרודאי, שיביא את הישועה לכל בני האדם.
הרעיון שהג'יבה היא המקום ממנו נברא כדור הארץ נקרא מוטו-נו-רי, שמשמעות שמו היא עיקרון המוצא. עלייה לרגל לג'יבה מתפרשת כחזרה למוצא של עולה הרגל, ולכן הברכה "אוקארי נאסאי" (בעברית: ברוך הבא הביתה) כתובה במקומות רבים בעיר טנרי.
גלגול נשמות הוא חלק מהדת, ונקרא דנאושי - מיתה בשביל לידה מחדש.
אמונות חשובות אחרות:
תחומי הפעילות ומבנה ארגוני.
בטנריקיו חברות קבוצות רבות, מכל תחומי החיים, בעלות מטרה משותפת של התנהגות ברוח הטנריקיו, אך לכל קבוצה ישנה דרך לבצע את המטרה. בין סוגי הקבוצות: דאיקיוקאי (בתי תפילה), צוותי סיוע לשעת חירום, צוותים רפואיים ובתי חולים, אוניברסיטאות, מוזיאונים, ספריות ובתי ספר.
היסטוריה.
לפי המסורת, נקאיימה מיקי נבחרה כשליחת האלוהים בשנת 1838, לאחר שבנה ובעלה נדבקו במחלות קשות. המשפחה קראה לנזיר בודהיסטי לסלק את הרוח הרעה שגרמה למחלות. כשהנזיר עזב לכמה זמן וביקש ממיקי להשגיח על בעלה ועל בנה, היא נשלטה על ידי טנרי-או-נו-מיקוטו, שדרש כי היא תימסר לו כנביאה. בעלה של נקאיימה הסכים לבקשה כעבור שלושה ימים.
שירלי בר דיין
שירלי בר דיין (נולדה ב-1979) היא עיתונאית ספורט ישראלית.
ביוגרפיה.
את הקריירה העיתונאית החלה בר דיין בשנת 2002 במקומון "עיתון תל אביב" מבית "ידיעות תקשורת" (כיום "ידיעות תל אביב") ככתבת ספורט. בר דיין סיקרה את קבוצות האזור על מחלקות הנוער שלהן, וערכה למשך תקופה את מדור רכילות הספורט של העיתון.
בינואר 2006 הצטרפה בר דיין לסגל ערוץ הספורט ככתבת המלווה את קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב וכשדרנית קווים במשחקי הכדורגל ששידר הערוץ. בר דיין סיקרה את המועדון גם בעידן שלאחר חילופי הבעלים במכבי תל אביב ושינוי המדיניות ביחס לתקשורת הספורט, שאילץ אותה ואת עמיתיה הכתבים להתמודד עם כך שהונהגה יד קשה בטיפול בהדלפות מתוך המועדון.
ב-2009, לאחר שפרסמה ריאיון עם השחקן המודח יאניק קאמנן, שבו יצא החלוץ נגד התנהלותו של מאמן הקבוצה אבי נמני, בחר האחרון להחרים את בר דיין ולבטל מסיבת עיתונאים שבה השתתפה, ובמסיבת עיתונאים נוספת בחר להתעלם משאלה שהפנתה אליו.
הגישה יחד עם מוטי פשכצקי (ב-5 לייב) את התוכנית "קבלת שבת", מגזין כדורגל לקראת משחקי השבת.
בסוף 2015, לאחר עשור, סיימה את עבודתה בערוץ.
בשנת 2017, חזרה בר דיין לערוץ הספורט והיא משתתפת מדי פעם כחברת פאנל בתוכנית "מגרש פתוח" אשר משודרת כל יום מ-16:00 עד 19:00.
בנוסף, מגישה פעמיים בשבוע את תוכנית הרדיו של ערוץ הספורט, ״חמש באוויר״ אשר משודרת בימים א׳-ה׳ בשעות 15:00-13:00 באתר, באפליקציה ובערוץ חמש ספורט.
בר דיין מרצה בקורס "תקשורת ספורט" במכללה האקדמית במכון וינגייט.
שירלי בר-דיין
שייראדז
שייראדז (בפולנית: Sieradz) היא עיר מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, על גדת נהר ורטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
תחילתה של שייראדז ביישוב מהמאה ה-6 לספירה. במהלך המאה ה-13 הוענקו לשייראדז זכויות אזרחיות, ובתקופה זו הייתה העיר לבירת נסיכות עצמאית. בשנת 1445 הוכתר בעיר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
עד המאה ה-16 הייתה העיר מוקד מסחר חשוב, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית, משריפות ומהצפות. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום פרוסיה.
שייראדז הייתה מההעיירות המועטות בפולין שלא נפגעו במלחמת העולם השנייה. בסוף 1957 היה בעיר בית מלון אחד. בעקבות שיגור ספוטניק 1 התגאו בעיר בבן עירם, ארי שטרנפלד, שהיה בצוות מפתחי הלווין, והפכו את הבית שבו נולד למוזיאון.
יהודי שייראדז.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1436, עת היה בה רחוב שנקרא "רחוב היהודים". עם זאת, כתב זכויות שניתן לעיר בשנת 1569, אשר אסר על מגורי יהודים בה, הביא לפיזור הקהילה.
היישוב היהודי בשייראדז התחדש בראשית המאה ה-18, הגם שנתקל בהתנגדות קשה מצד הפולנים המקומיים, ובשנת 1822 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע נפרד וקטן. הגבלת מגורים זו בוטלה רק בשנת 1862.
במהלך מרד ינואר נגד השלטונות הרוסיים בשנות ה-60 של המאה ה-19 נטלו חלק פעיל מספר יהודים מהעיר, ובהם היו שהוגלו לסיביר או שהוצאו להורג, וכך היה גם בתחילת המאה ה-20.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר קרוב ל-3,000 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו חרם על עסקיהם.
בשואה.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה כעבור זמן קצר כמה עשרות יהודים, תוך שילוח כמה יהודים למחנות ריכוז בשטח גרמניה. בדצמבר 1939 גירשו הגרמנים כמה מאות יהודים מהעיר לסנדומייז'.
במרץ 1940 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, אשר ממנו גורשו רבים מהם כעבור זמן מה לזדונסקה וולה ולמחנות עבודה באזור פוזנן. עד תחילת 1942 נותרו בגטו שבעיר בין 1,100 ל-1,400 יהודים, ואלו נצטוו להתייצב למפקד פעמיים ביום, תוך שוד רכושם מעת לעת.
באביב-קיץ 1942 הובאו לגטו שבעיר אלפי יהודים נוספים מיישובי וגטאות הסביבה. ב-22 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, וריכזו את כל יושביו במנזר סמוך, תוך ירי במסתתרים, בחולים ובקשישים. לאחר שלושה ימים בהם נכלאו במבנה, שולחו באלימות רבה קרוב ל-4,500 היהודים מהגטו למחנה ההשמדה חלמנו, ו-184 יהודים שעברו סלקציה הועברו לגטו לודז'.
לאחר השואה לא נותרו בעיר יהודים, אולם בית הקברות היהודי נותר על תילו ולא נחרב.
שיירדז
הפיזיקה של העתיד
הפיזיקה של העתיד: כיצד ישנה המדע את גורל האנושות ואת חיי היום-יום שלנו עד שנת 2100, הוא ספר מאת הפיזיקאי התאורטי מיצ'יו קאקו שיצא בשנת 2011 באנגלית, ובשנת 2012 בעברית. הספר משער את האפשרויות של פיתוח טכנולוגי עתידי במהלך 100 השנים הבאות. בעזרת ראיונות עם מדענים בולטים בתחום המחקר קאקו פורס את החזון שלו להתפתחויות הקרובות ברפואה, מחשבים, בינה מלאכותית, ננוטכנולוגיה ואנרגיה. קאקו כותב כי הוא מקווה שתחזיותיו לשנת 2100 יהיו מוצלחות כמו תחזיותיו של סופר המדע בדיוני ז'ול ורן. קאקו משווה את ראיית הנולד של ורן לזו של מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית ג'ון וונמאקר, שטען בשנת 1893 שגם בעוד מאה שנה יעבירו את הדואר עם סוסים, ושל יו"ר IBM תומאס ווטסון, שטען בשנת 1943 כי "אני חושב שיש שוק עולמי אולי לחמישה מחשבים". קאקו מצביע על היסטוריה ארוכה של תחזיות כושלות כדי להדגיש את הרעיון שלו ש"זה מסוכן להמר נגד העתיד". הספר היה ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" במשך חמישה שבועות.
תוכן.
כל פרק מחולק לשלושה חלקים: העתיד הקרוב (ההווה עד שנת 2030), אמצע המאה (2030 עד 2070) והעתיד הרחוק (2070 עד 2100), קאקו מציין כי פרקי הזמן הם קירובים גסים שרק מראים את מסגרת הזמן הכללית למגמות שונות.
עתיד המחשב: הרוח על החומר.