בשנת 2011 עיתונאי חוקר של הגרדיאן פרסם כי את הסטארלייט שהיה למעשה אבקה דקה היה צריך לערבב עם דבק פלסטי, ולכן למוצר היה זמן חיים קצר ביותר. לפי טענתו זו "הייתה הסיבה שמר וורד מעולם לא הצליח למכור או להביא את המוצר לשוק". יתרה מכן, העיתונאי אמר שקם פיתוח למוצר מתחרה באותה תקופה ולכן הסטארלייט נשכח.
הרכב.
כאמור, הנוסחה המדויקת של הסטארלייט אינה ידועה. אך, נאמר שהחומר הכיל מגוון של פולימרים אורגנים וקו-פולימרים יחד עם תוספים שונים, כגון בוראט וחומרים נוספים שסייעו לתכונות שלו - עד 21 חומרים שונים בסך הכל. לפי הערכות של כימאים, היותו של החומר מבודד חום וחסין ירי, מעידה על כך שהרכבו 90% חומרים אורגניים.
אבק שרפה שימוסה
אבק שרפה שימוסה (ביפנית: 下瀬火薬) היה סוג של מילוי נפץ לפגז אשר פותח על ידי מהנדס הצי היפני שימוסה מאסצ'יקה (1860–1911).
שימוסה נולד וגדל במחוז הירושימה, סיים את לימודיו באוניברסיטת טוקיו והיה לראשוני היפנים אשר החזיקו בתואר דוקטורט בהנדסה. משנת 1887 הועסק על ידי הצי הקיסרי היפני כמהנדס כימיה וב-1899 מונה לראש יחידת מחקר על מנת לפתח סוג חזק יותר של אבק שרפה שישמש את הארטילריה הימית.
שימוסה פיתח סוג חדש של חומר נפיץ המבוסס על צורה של חומצה פיקרית (טריניטרופנול). חומר הנפץ החדש היה יציב יותר מאשר סתם חומצה פיקרית, אשר יצר יותר חום ועוצמת פיצוץ גדולה יותר מאשר כל חומר נפץ אחר אשר היה זמין באותה העת. יתר על כך, הפיצוץ לא הפיק עשן רב, מה שהיווה יתרון רב על פני אבק שרפה רגיל בשדה הקרב.
אבק שרפה שימוסה אומץ על ידי הצי הקיסרי היפני החל משנת 1893. בהמשך החל האבק לשמש גם במקומות נוספים כגון מוקשים ימיים, פצצות עומק ולראשי נפץ של טילי טורפדו.
לאבק השרפה היה חלק רב בניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן אשר התרחשה בשנים 1904–1905.
שיינדאון
שיינדאון (באנגלית: Shinedown) היא להקת רוק אמריקאית מג'קסונוויל, פלורידה. הלהקה הוקמה על ידי ברנט סמית ב-2001 לאחר שלהקתו הקודמת דריב (Dreve) התפרקה. סמית, שהיה עדיין תחת חוזה עם "אטלנטיק רקורדס", גייס את ההרכב הראשון של הלהקה; ג'סין טוד כגיטריסט, בראד סטיוארט כבאסיסט וברי קרץ' כמתופף. ההרכב הקליט את שני אלבומיה הראשונים של הלהקה, אך לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו כמה שינויים, כשהחל מהאלבום הרביעי ההרכב הנוכחי של הלהקה התייצב עם סמית וקרץ' כשלצידם זק מאיירס כגיטריסט ואריק בס כבאסיסט.
עד היום הוציאה הלהקה שבעה אלבומים, שמכרו יותר מעשרה מיליון תקליטים בעולם כולו. שמונה עשר משיריה הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הרוק המיינסטרימי בדירוג הבילבורד, מה שמעמיד את הלהקה במקום הראשון במספר הסינגלים שהגיעו למקום זה בכל הזמנים. בנוסף, כל 29 הסינגלים שהוציאה הלהקה נכון ל-2022 הגיעו לעשירייה הראשונה במצעד, מה שמעמיד אותה במקום הראשון במספר הסינגלים שהגיעו לעשירייה הראשונה, יחד עם הפו פייטרס. בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את הלהקה במקום הראשון בכל הזמנים במצעד אמני הרוק המיינסטרימי שחגג 40 שנים לקיום מצעד הרוק של המגזין. החל מאוגוסט 2022 מחזיקה הלהקה בשיא נוסף במצעד, מספר הסינגלים הרצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד (שמונה, יחד עם פייב פינגר דת' פאנץ').
היסטוריה.
2000–2004: הקמה והאלבום "Leave a Whisper".
מקורותיה של הלהקה בלהקתו הקודמת של הסולן, ברנט סמית, דריב (Dreve). בשנת 2000 חתמה דריב על חוזה עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. חברת התקליטים לא הייתה מרוצה מדריב כמכלול, והחליטה להשתחרר מהחוזה לפני שחרור אלבומה הראשון של הלהקה, אבל שמרה על סמית שלתחושתם שווה היה לפתח באופן נפרד כאמן. אטלנטיק החתימה את סמית על חוזה פיתוח במסגרתו יעזרו לו נציגיה עם כישרון כתיבת השירים שלו, ויסייעו לו לגייס חברים ללהקה חדשה שיקים (והפכה לימים לשיינדאון). ב-2001 עבר סמית לג'קסונוויל שבפלורידה והחל לעבוד על הפרויקט. תחילה גייס סמית את בראד סטיוארט אותו הכיר דרך פיט תורנטון, מפיק מקומי. סמית וסטיוארט החלו להקליט דמואים באולפן מקומי, שבעליו, מלודי ואן זאנט, הציעה להם לפגוש את ארוסה, הגיטריסט ג'סין טוד. סמית גייס את טוד כחבר השלישי בלהקה. ההרכב המקורי של הלהקה הושלם כשהלהקה החליטה לגייס לשורותיה את המתופף השביעי שבחנה, ברי קרץ'. הארבעה המשיכו להקליט דמואים והגישו את העבודות לאטלנטיק, שאישרה את החומר ונתנה אור ירוק להפקת אלבום אולפן ראשון.
התוצר, האלבום "Leave a Whisper", יצא לאור ב-27 במאי 2003. האלבום לא הצליח מיד, אך מסע הופעות מאומץ וסינגלים מצליחים הביאו את האלבום למעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית, מה שמעיד על מכירת למעלה ממיליון עותקים ממנו. מהאלבום שוחררו הסינגלים: "Fly from the Inside", "45", גרסת כיסוי לשיר "Simple Man" של לנרד סקינרד (מלודי ואן זאנט, אשתו של ג'סין טוד, היא גם בתו של רוני ואן זאנט), ו-"Burning Bright". כל ארבעת הסינגלים הגיעו לחמישייה הראשונה במצעד הרוק המיינסטרימי של מגזין הבילבורד, והגיעו למקומות החמישי, השלישי, החמישי והשני בהתאמה. הלהקה המשיכה בסיבוב ההופעות המאומץ שלה במטרה לתמוך באלבום, וניגנה בלמעלה מ-400 הופעות חיות במהלך 2003 ו-2004. בסופו של דבר הסתכם מסע ההופעות ב-24 חודשים רצופים במהלכם הופיעה הלהקה עם ואן היילן, סית'ר ו-ת'רי דורז דאון. בעקבות מסע ההופעות שחררה הלהקה בהמשך את ה-DVD "Live from the Inside", המתעד את ההופעות החיות במהלך השנתיים הללו.
2005–2006: "Us and Them".
העבודה על אלבום ההמשך החלה רק ב-2005, לאחר שהלהקה גילתה שסגנון החיים הנלווה למסע הופעות עמוס מכדי להתמקד בכתיבה והקלטות. חברת התקליטים לחצה על הלהקה להוציא את האלבום תוך חצי שנה, מה שהותיר בידיהם מעט מאוד זמן לכתיבה והקלטות. בעוד שמגבלת הזמן הייתה משמעותית, הרי שחברת התקליטים לא לחצה לגבי כיוונו המוזיקלי של האלבום, לאחר הצלחת האלבום הקודם, "Leave a Whisper". הלהקה עבדה עם המפיק המוזיקלי טוני בטאליה, והחליטה להמשיך בכיוון "בוגר" ו"עירום" יותר מבחינת סגנון הסאונד של האלבום, שקרץ' כינה "רוק טהור". במקביל, פנתה חברת התקליטים הוליווד רקורדס ללהקה בהצעה להקליט שיר לאלבום המחווה ללהקת קווין. חברי הלהקה הסכימו מפאת הכבוד שרחשו לקווין. הם הקליטו גרסת כיסוי לשיר "Tie Your Mother Down" שיצא ב-2005 במסגרת האלבום "".
האלבום השני, "Us and Them", יצא לאור ב-4 באוקטובר 2005. הוא הגיע למקום ה-23 בדרוג הבילבורד 200 (קודמו הגיע רק למקום ה-53), אך מכר פחות מקודמו. למרות זאת, שלושת הסינגלים מהאלבום,"Save Me", "I Dare You", ו-"Heroes", הצליחו יותר מהסינגלים מהאלבום הקודם, הסינגל המוביל, "Save Me", היה לשיר הראשון של הלהקה שמגיע למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של הבילבורד, ונשאר במקום הראשון 12 שבועות רצופים. הסינגל השני, "I Dare You", הגיע למקום השני במצעד. שני השירים היו הראשונים של הלהקה שהגיעו למצעד הבילבורד הוט 100, והגיעו למקומות ה-72 וה-88 בהתאמה.
גם הפעם יצאה הלהקה למסע הופעות עמוס במטרה לתמוך באלבום, כולל מסע ה-SnoCore ב-2006, יחד עם סית'ר, פלייליף והיילסטורם, ובהמשך כמופע פתיחה לגודסמאק ולרוב זומבי במסע ההופעות המשותף שלהם בצפון אמריקה. לקידום המכירות של האלבום סייעו גם ערוצים נוספים, כמו גרסת הכיסוי של כריס דוטרי לשיר "I Dare You" במסגרת תוכנית הריאליטי "אמריקן איידול", מה שעזר לו לחצות גבולות גם לקהלים אחרים. אותו השיר שימש גם כנעימה הרשמית של רסלמניה 22. הצלחת הסינגלים הצליחה להגדיל את מכירות האלבום בטווח הרחוק, ובסופו של דבר, ב-19 במרץ 2018 הוא הוכר על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי כתקליט פלטינה, לאחר שנמכרו ממנו למעלה ממיליון עותקים.
2007–2010: "The Sound of Madness".
העבודה על אלבום האולפן השלישי החלה ב-2007. גם הפעם ביקשה חברת התקליטים שהאלבום יהיה מוכן בתוך חצי שנה, אך הפעם סמית סירב באומרו שלא היה מרוצה מהתוצאה של העבודה תחת לחץ באלבום הקודם, וביקש לעבוד על האלבום בלוח זמנים מרווח יותר. חברת התקליטים אישרה את הבקשה, ונתנה לסמית שנה וחצי לסיים את האלבום. חלק מתהליך הפיתוח הארוך נגע לבעיות פנימיות בלהקה, שכן במהלך התקופה סמית פיטר מהלהקה את סטיוארט ואת טוד. סטיוארט פוטר עקב אי הסכמות לגבי הכיוון שעל הלהקה ללכת בו, ותחושתו של סמית שסטיוארט אינו מרוצה או מחויב ללהקה. טוד פוטר עקב אי הסכמות מהותיות עם סמית, ובעיות אישיות שהפריעו לתפקודה שלך הלהקה. זק מאיירס, מי שהיה אז גיטריסט ההופעות של הלהקה, סיפר לאחר מכן שסמית וטוד התמודדו שניהם באותה התקופה עם בעיות של שימוש לרעה בסמים ובאלכוהול, מה שהביא את שניהם למריבות וחיכוכים רבים. הלהקה כמעט התפרקה באותה תקופה, אך פיטוריו של טוד והגמילה של סמית הביאו לדעיכת הבעיות הפנימיות, ואיפשרו ללהקה להמשיך קדימה.
סמית בילה את רוב שנת 2007 בכתיבת חומרים חדשים לאלבום, יחד עם המפיק המוזיקלי ריק ביאטו. המפגשים היו פורים וסמית כתב קרוב ל-60 שירים במהלך התקופה, למרות שהיעדרם של גיטריסט ובסיסט היוו מקור לדאגה. סמית גייס מספר נגני אולפן לטובת ההקלטות, כשאת רוב קטעי הגיטרות באלבום ניגן דייב בארט, וטים פירס תרם אף הוא מספר קטעי גיטרה נוספים. כריס צ'ייני ניגן את רוב קטעי הבס באלבום. הדמואים נשלחו למפיק רוב קוואלו, שלאחר ששמע אותם הודיע לסמית שהוא מעוניין להפיק את האלבום.