העיר הייתה עיר מבוצרת. חומות העיר הקיפו אותה בטבעות הגנה מסיביות והם כללו שלושה קירות קונצנטריים מוצקים. הקירות על פי הערכת החוקרים היו בגובה 6.1 מטר. שרידי הקירות בשטח החפירה הם 4.6 מטר מעל פני השטח. רוחבם 18 מטר. מבחוץ, בחזית החומות היה חפיר ברוחב 18 מטר שהקיף את החומה החיצונית. החומות הקיפו במעגל שטח של 240 דונם. חומות אלו נחשבות יוצאי דופן בגודלן ובמורכבותן במזרח הקרוב. רוחב החומה איפשר דרך מעבר מעגלית על הקיר הטבעתי החיצוני. בדיקות פחמן 14 וממצאי הקרמיקה תארכו את בניית הקיר הפנימי לשנת 3000 לפנה"ס לערך, שני הקירות האחרים נבנו בפער של 100 שנה כל אחד, מהפנימי לחיצוני. הקירות הונחו על גושי אבני סלע שהובאו מהגבעות במרחק של 16 ק"מ. מטרת הקירות היו הגנה כנגד אויבים וגם כנגד שיטפונות. הקירות היו בשימוש ותוחזקו לפחות עד תחילת האלף השני לפנה"ס.
הקרב על חושנייה (1973)
הכשרת היישוב בישראל - אנרגיה
הכשרת היישוב חברה לביטוח
ערד השקעות ופתוח תעשייה
החברה לפתוח התעשייה בישראל
נורת'רופ F-5
הנורת'רופ F-5 טייגר II (לדגמים E ו-F) המוכר גם בכינוי פרידום פייטר (לדגמים A ו-B) הוא מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת חברת נורת'רופ שתוכנן בשנות ה-50 המאוחרות. המטוס היה קטן, פשוט וזול יחסית למטוסי קרב אמריקאים באותה התקופה, כגון ה-F-4 פנטום, ולכן היה מטוס ייצוא מוצלח שהתאים לחילות קטנים יחסית. חיל האוויר האמריקאי לא ראה במטוס כלי מלחמה מתאים, אך רכש כ-1,200 מטוסי אימון מדגם T-38 טאלון, שהוא פיתוח ישיר של ה-F-5.
המטוס היווה את נקודת ההתחלה לתכנון המטוס נורת'רופ YF-17 ולפיתוח של הF/A-18 הורנט. חברת נורת'רופ פיתחה גם גרסה מתקדמת, ה-F-20 טייגרשארק, שנועדה להחליף את ה-F-5, אך החברה לא הצליחה למצוא לו לקוחות והפרויקט בוטל.
F-5 טייגר
קהילת בית אל בזכרון יעקב
קהילת בית אל היא קבוצה של נוצרים ציוניים המונה היום כ-800 חברים המתגוררים בעיקר בזכרון יעקב ובבנימינה וחיים חיי שיתוף במסגרת של קומונה.
הסמליל של תעשיות בית אל הוא תיבת נח ומעליה קשת, בדומה לסיפור נח שבנה את התיבה להגן על יושביה, גם מערכות סינון האוויר המיוצרות על ידי תעשיות בית אל נועדו למגן את האוכלוסייה.
לקהילה מפעלים המתמתחים בעיבוד שבבי, הזרקת פלסטיק, קווי ייצור ומזון. כמו כן, לקהילה חנות מפעל כשרה בזכרון יעקב ובה דברי מאפה, מוצרי שוקולד, מגוון שמיכות ועוד.
היסטוריה.
הקהילה הגיעה לישראל בשנת 1963 בהנהגתה של האחות הגרמניה אמה ברגר. לאחר שנרפאה ממחלה קשה ראתה בכך נס ונדרה נדר להקדיש את חייה לעבוד את אלוהים. הדרך בה בחרה לעשות זאת הייתה על ידי עזרה בפועל לשיבת העם היהודי לארץ ישראל, כמובטח במקורות. גב' ברגר ואחותה אלזה הצליחו לרכז אנשים שהסכימו לדרכה בשם קהילת בית אל. חברי הקהילה עזבו את הזרמים השונים בנצרות ויצאו מהכנסייה, הם מאמינם בתנ"ך ובברית החדשה כלשונם, ללא פרשנויות. ברגר שלחה שליחים לתור את ישראל ולמצוא מקום להתיישב בו. הם מצאו באקראי בזכרון יעקב את בית ההבראה של דורה שוורץ ליד אחוזת לנגה שהיה נטוש ועמד למכירה.
התיישבות הגרמנים בזכרון יעקב העלתה התנגדות קשה מצד המועצה המקומית בזכרון יעקב וחוגים דתיים שחששו מפעילות מיסיונרית של הקהילה וכינו אותה בשם כת. רק לאחר דיון משפטי ממושך אישר בית המשפט העליון את הרכישה (ראו "משפט אמה ברגר").
בשנת 1977 חברי הקהילה החלו לייצר מערכות סינון אוויר ובשנת 1999 הוקמה חברת תעשיות בית אל זכרון יעקב בע"מ בבעלות קיבוץ בית אל. בתחילה הביקוש היה מצומצם לתוצרתם אולם לאחר מלחמת המפרץ עלה הביקוש למוצרים וכיום חברת תעשיות בית אל זכרון יעקב בע"מ מייצאת את מוצריה לכ-70 מדינות. לקהילה מפעלים בזכרון יעקב, אזור התעשייה שח"ק, אזור תעשייה בני יהודה, מושב מגן שאול ואזור התעשייה ספיר בערבה.
בשנת 2004 קבלו חברי הקהילה מעמד של תושבי קבע בישראל. ילדי הקהילה בגיל גיוס משרתים בצה"ל בתפקידים טכניים.
מנהגי הקהילה.
מתוך רצון לחיות חיים שוויוניים המבוססים על ערכי הצניעות, ההרמוניה והתנ"ך התאגדו חברי הקהילה לקיבוץ עירוני, כאשר כל אחד תורם כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו. הקהילה מחזיקה בית הורים לזקני הקהילה הממוקם בבנין הראשי של פנסיון דורה שוורץ לשעבר, חדר אוכל משותף בו הם אוכלים בצהרים, משק חי לתוצרת העצמית ואולם תפילה. לקהילה אין כנסייה או כומר. ילדי הקהילה לומדים בבית ספר של הקהילה ובכיתה ט' עובדים במפעלי התעשייה ומקבלים הכשרה מקצועית - טכנולוגית, במקביל ללימודים בבית הספר.
הקהילה קוברת את מתיה בזכרון יעקב, בנימינה - גבעת עדה ובמתחם בתי הקברות בחיפה שם קבורה אמה ברגר. קבריהם אחידים ואין עליהם צלב.
מקוב מזובייצקי
מקוב מזובייצקי (בפולנית: Maków Mazowiecki) היא עיר מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
למקוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1421. שריפות שפרצו בעיר בשנים 1620 ו-1787 החריבו אותה. בשנת 1815 נכללה העיר בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי מקוב מזובייצקי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,600 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית מגוונת.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת גילוח פאות וזקנים, חובת השתחוות בפני גרמנים, החרמת רכוש וגיוס לביצוע עבודות כפייה. ב-23 באוקטובר 1939 חולל בית הכנסת בעיר. ב-12 בפברואר 1940 נרצחו ביער סמוך לעיר כ-500 חולים וקשישים יהודים מהעיר, וב-30 באוגוסט 1940 נורו 20 איש בסמוך לבית הכנסת המקומי.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיר וסביבתה, כ-5,500 איש, בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו באוקטובר 1941. רבים מיושבי הגטו מתו מרעב, מקור וממגיפות. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו שבעיר למחנות עבודה. ביולי 1942 הוצאו להורג בפומבי כמה עשרות יהודים מהגטו, חלקם בגין הברחת מזון.
ב-18 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, במסגרתה נערכה ביהודי המקום סלקציה, וכ-5,000 איש גורשו לגטו מלאווה, ממנו שולחו תוך זמן קצר לאושוויץ. בעת האקציה רצחו הגרמנים כ-50 קשישים וילדים יהודים בשטח הגטו.
מתיאס אנאר
מתיאס אֶנאר (בצרפתית: Mathias Énard; נולד ב-11 בינואר 1972) הוא סופר ומתרגם צרפתי זוכה פרס גונקור.
ביוגרפיה.
אנאר הוא יליד ניור שבמערב צרפת, בוגר לימודי ערבית ופרסית ב-INALCO, המכון הלאומי הצרפתי ללימודי שפות ותרבויות המזרח. לאחר סיום לימודיו התיישב בברצלונה, שם הוא מלמד ערבית באוניברסיטה.
יצירתו.
אנאר תרגם שתי יצירות, אחת מערבית ואחת מפרסית, וחיבר עשרה ספרי פרוזה. בשנת 2010 זכה בפרס גונקור לספרות לגיל תיכון על הנובלה Parle-leur de batailles, de rois et d'éléphants (מילולית: "דבר איתם על קרבות, על מלכים ועל פילים").
ספרו האחרון, Boussole (מילולית: "מצפן"), זכה בפרס גונקור לשנת 2015.
בנוסף לשני אלה זכה במספר פרסים נוספים בעולם הפרנקופוני, כגון פרס אדמה דה לה רושפוקו, פרס דצמבר, פרס קנדיד, ואחרים.
מלבס
אלגוריתם EM
צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
ערב המלחמה.
מבנה הצבא.
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, קורפוסים, דיוויזיות ורגימנטים. בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם. במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
המערך הארגוני הבסיסי היה הקורפוס שהורכב משתי דיוויזיות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים. מפקדת הגיס הייתה אחראית גם על כוחות המילואים ועל המיליציה שבשטחה. עם פרוץ המלחמה היו 21 אזורי קורפוס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לקורפוס מיוחד שנקרא קורפוס המשמר (Guard Corps). בנוסף לדיוויזיות כללו הקורפוסים גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים. לכל קורפוס הייתה כפופה יחידה אווירית. בזמן מלחמה הפך כל קורפוס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם. בנוסף לקורפוסים הסדירים, עם פרוץ המלחמה הוקמו קורפוסי מילואים שתיגברו את הקורפוסים הסדירים לאורך המלחמה.
המערך הטקטי הבסיסי היה הדיוויזיה. דיוויזיה סטנדרטית כללה שתי בריגדות רגלים, בריגדת פרשים ובריגדת ארטילריה. כל הבריגדות היו מורכבות משני רגימנטים כל אחת. דיוויזיה אחת בכל שטח פיקוד של קורפוס הייתה המיליציה המקומית. עם פרוץ המלחמה היו 42 דיוויזיות סדירות בפרוסיה ו-6 בבוואריה, ובנוסף היו 3 דיוויזיות סדירות של המשמר. כל הדיוויזיות האלו, התגייסו בזמן המלחמה, נערכו מחדש, קיבלו יחידות הנדסה ואספקה ממפקדות הקורפוסים והעבירו את רוב יחידות הפרשים שלהן ליחידות פרשים עצמאיות. דיוויזיות מילואים תגברו את הגייסות, דיוויזיות המיליציה נערכו השתנו ליחידות צבאיות. במשך המלחמה גדל מספר הדיוויזיות והגיע ל-251 בסיומה.
הרגימנט הייתה יחידת הקרב הבסיסית כמו גם בסיס הגיוס. החיילים המגויסים סופחו לרגימנטים ובמסגרת זו התאמנו באחת משלוש מגמות: רגלים, פרשים וארטילריה. חיילים בעלי התמחויות אחרות כגון פלסים וחיילי איתות השתייכו ליחידות תמיכה נפרדות.
הגנת המושבות.