יש גם השלכות פוליטיות לשיא תפוקת הנפט. ב-1976 פרסם ויליאם אופולס (William Ophuls) את הספר "אקולוגיה והפוליטיקה של המחסור". בספר זה, הוא טוען כי שיטות הממשל העיקריות של העולם המערבי התפתחו בין 1700 ל-1900, שיטות אלו חזו (והתרגלו להניח כי יש בנמצא) שפע טבעי גדול. שיטות הממשל שלנו מניחות גם (ותלויות בהנחה של) צמיחה לא מוגבלת, ולמעשה משאבי טבע בלתי מוגבלים, כולל נפט וגז טבעי. המילה "מחסור" אינה מבורכת בחוגים הפוליטיים הנוכחיים. דבר זה מקשה על היכולת של ממשלים לחשוב ולהתמודד עם הבעיות החברתיות והפוליטיות ששיא תפוקת הנפט יביא עמו.
חלופות לדלק קונבנציונלי.
חלופות לדלק הן מקורות אנרגיה שאינם נפט או גז טבעי, ושיכולים לשמש כתחליף בתחומים העיקריים: כמקור אנרגיה עיקרי בייצור חשמל, כדלק לצורכי תחבורה, לחימום חללים, וכמרכיב בתעשיית הפלסטיק ההדברה והדישון. החלופות כוללות חולות זפת, פצלי שמן, והמרה של פחם לנוזל או לגז.
חלופות אלו יהפכו אולי מרכזיים יותר ויותר במתן מענה לצורכי האנרגיה של העולם, אבל נכון לרגע זה אף אחד מהם לא מציע אלטרנטיבות שהן זולות, נקיות ושופעות מספיק כדי להחליף את הכמות העצומה של נפט וגז טבעי שנצרכת בכל יום בעולם.
רבים טוענים כי אין לנו חלופות ריאליות כדי לסתור את ההשפעות השליליות של פסגת האברט . כדי להרוויח זמן לשם פיתוח חלופות לא קונבנציונליות כגון אנרגיה גרעינית או מתחדשת, יש להתמקד הן בשימור אנרגיה והן בשיפור היעילות.
אירועים עכשוויים המתייחסים לרזרבות נפט.
תשומת לב רבה יותר ניתנת כיום לתאוריה של האברט ולהשלכות האפשריות שלה מאז עליות מחירי הנפט של סוף שנת 2005. עם זאת, מחירי נפט וגז ידועים לשמצה בהיותם תנודתיים ועליות מחירים נגרמו בעבר על ידי גורמים רבים אחרים, למרות שיש הסכמה כללית כי הביקוש המתגבר הוא הגורם העיקרי, כאשר ביקוש מתגבר שכזה מקדים את פסגת האברט מאשר תחזיות קודמות. ביוני 2005, הודו החברות באופ"ק כי הן "יאבקו" כדי לשאוב מספיק נפט כדי לעמוד בלחצי המחירים עבור הרביע הרביעי של השנה. הקיץ והחורף של שנת 2005 הביאו את מחיר הנפט לשיאים חדשים. דבר זה עלול להיות סימן של ביקוש גדל שמתחיל לעלות על ההיצע, או שבסך הכול מדובר בכמה כוחות גאו-פוליטיים באזורים בהם הנפט מיוצר, אשר המגבילים את ההיצע. עליית מחירי הנפט מוסברת גם כסימן לעודף כסף נייר ולא למחסור ממשי בנפט. לפי ראיה זו, מחירים גבוהים של כל הסחורות הממשיות ושל נדל"ן מצביעים על עליה באינפלציה.
בתחילת 2006 הופיעה ראיה לכך שכווית ביצעה הערכת יתר לרזרבות הנפט שלה. אם מתחשבים בנתון החדש הדבר מקטין את הרזרבות העולמיות ב 5%. אם עוד מדינות שהן שואבות נפט ראשיות ביצעו טעויות דומות, שיא תפוקת הנפט אולי קרוב יותר.
הנאום השנתי לאומה, אותו נשא ג'ורג בוש, מסמן נקודת מפנה במדיניות המוצהרת של הממשל בנושאי אנרגיה.
הנשיא הצהיר כי "..ארצות הברית מכורה לנפט, וכי עד שנת 2020, כ-75% מהנפט שמגיע מהמזרח התיכון, יוחלף במקורות אחרים."
כמו כן, הוסיף הנשיא כי "הפתרון הוא טכנולוגיה". לאור ההבדל המהותי שבין אנרגיה לטכנולוגיה, שאלת ההיתכנות עדיין תלויה באוויר.
ביקורת.
ההשלכות של המודל נתונות במחלוקת. כמה כלכלני נפט, כמו מיכאל לינץ (Michael Lynch), טוענים כי עקומת הברט עם פסגה חדה אינה ישימה בסקלה עולמית בגלל ההבדלים הקיימים בין מדינות ואזורים שונים ברזרבות הנפט, בלחצים הפוליטיים והצבאיים, בביקושים וביחסי המסחר.
מבקרים כמו לאונרדו מאוגרי (Leonardo Maugeri) מציינים כי תומכים בשיא תפוקת הנפט כמו קמפבל, חזו בעבר שיא בתפוקת הנפט העולמית הן ב-1989 והן ב-1995, על פי מידע על תפוקת נפט שהיה זמין בשעתו. מאוגרי טוען כי כמעט כל ההערכות לא לוקחות בחשבון נפט לא-קונבנציונלי למרות שהזמינות של משאבים אלו הוא (על פי הטענה) עצום, ועלויות ההפקה, שהן אומנם עדיין גבוהות מאוד, יורדות בהתמדה עקב טכנולוגיה משופרת. זאת ועוד, הוא טוען כי אחוז הניצולת של שדות נפט קיימים בעולם עלה מ-22% בשנות ה-1980 ל-35% היום בעקבות טכנולוגיה חדשה, וחוזה כי מגמה זו תימשך. היחס בין מאגרי נפט מוכחים לבין התפוקה העכשווית השתפר באופן מתמיד, ועבר מ-20 שנה ב-1948 ל-35 שנים ב-1972 והגיע לכ־40 שנים בשנת 2003. שיפורים אלו התרחשו אפילו לנוכח השקעה נמוכה בחיפושי נפט חדשים ובשכלול הטכנולוגיה, עקב מחירי נפט נמוכים ב-20 השנים האחרונות. מחירי הנפט הגבוהים כיום יגרמו אולי להשקעה מוגברת.
הדיון הנוכחי נסוב סביב מדיניות האנרגיה, והאם להסב את המימון לכיוון של יעילות דלק, ודלק חלופי כמו אנרגיה סולרית או גרעינית. המבקרים של קמפבל, כמו מיכאל לינץ' טוענים כי נתוני המחקר שלו הם מרושלים. הם מצביעים על התאריך של השיא המתקרב, שבתחילה נחזה להיות בשנת 2000, אבל כעת נדחה ל-2010. עם זאת, קמפבל ותומכיו מתעקשים שהשאלה מתי השיא יתרחש אינה שאלה חשובה כמו ההבנה שהשיא מתקרב. המבקר הקולני ביותר של קמפל הוא פרדי הטר (Freddy Hutter). במשך השנים 2001–2003, במכתבי הרשת החודשיים שלו, קמפבל ציין שהתחזית שלו משנת 1996 לגבי פסגה בשנת 2000 לא עורערה, למרות ההזהרות של הטר לגבי רמות תפוקה גדלות. לבסוף, במכתב הרשת שלו מאפריל 2004, קמפבל נכנע והעביר את מועד השיא לשנת 2010. מאוחר יותר מועד זה הוקדם לשנת 2007 אבל באוקטובר 2005, הוחזר חזרה לשנת 2010. תזוזות אלו בין תאריכים חזויים התרחשו בגלל שיש מחסור שיטתי בנתונים לגבי רזרבות נפט – ללא מידע מדויק באמת, לא נדע מתי השיא יתרחש. רק לאחר מעבר השיא נדע בוודאות (וייתכן שהדבר יתרחש שנים לאחר מכן – אכן, ייתכן והשיא כבר התרחש).
עוד מחלוקת הייתה הסטטוס של פסגת האברט של נפט קונבנציונלי. הטר טען במהלך שנת 2004 שהמידע של קמפבל עצמו הוביל לכך שהשיא כבר התרחש ללא הרבה תשומת לב באביב של שנת 2004. מכתב הרשת של ASPO המשיך לחשב פסגה בשנת 2005 ו\או בשנת 2006. לבסוף, באוגוסט 2005, קמפבל שוב נכנע והחל לפרסם כי אכן השיא כבר עבר בשנת 2004.
גיל שחם
גיל שחם (נולד ב-19 בפברואר 1971) הוא כנר ישראלי-אמריקאי זוכה פרס גראמי.
ביוגרפיה.
שחם נולד באורבנה, אילינוי, ארצות הברית, להורים ישראלים. בגיל שנתיים חזרה משפחתו ארצה, וכבר בגיל 10 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. כשנה לאחר מכן, כבר התקבל לבית הספר המכובד ג'וליארד ושם למד אצל דורותי דיליי ידועת השם ואצל היו קאנג.
הקריירה של שחם נסקה בשנת 1989, כאשר נקרא להחליף את יצחק פרלמן עקב מחלה בסדרת קונצרטים עם מייקל טילסון תומאס והתזמורת הסימפונית של לונדון. שחם טס ללונדון בהתראה של יום וניגן את הקונצרטים של מקס ברוך ושל ז'אן סיבליוס בהצלחה, שהניבה ביקורות מזהירות.
מאז עשה לו שחם שם כווירטואוז מוביל. הוא ניגן עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם והקליט יותר מ-20 תקליטורים עבור חברת דויטשה גרמופון. בשנת 1990 זכה במענק הקריירה ע"ש אוורי פישר היוקרתי. בין השאר הופיע בנגינת דואט עם אחותו, הפסנתרנית אורלי שחם.
בשנת 2014 הקליט עבור חברת קנארי לקאסיקס עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של חואנחו מנה "קונצרטים לכינור משנות ה-1930": של סמואל ברבר, קרל אמדאוס הרטמן, אלבן ברג, איגור סטרווינסקי ובנג'מין בריטן.
שחם מנגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1699, שכינויו "הרוזנת מפוליניאק".
משבר האנרגיה
משבר האנרגיה של 1973
תאוריית השיא של הברט
נתן נתנזון
נתן נתנזון (נולד ב-7 בספטמבר 1955) הוא שחקן ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
נתנזון נולד ברומניה וגדל בעיר יאשי.
עלה לארץ עם משפחתו ב-1963 והשתקעו באשקלון, שם התגורר דודו מצד אביו.
שירת באמצע שנות השבעים בלהקת פיקוד דרום, בין השאר, עם נתן דטנר.
היה חבר בצוות תוכנית הילדים "בלי סודות" ושיחק בסרטים "אמי הגנרלית" (1979), "מלך הסלים" (כתב את התסריט במשותף עם דובי גל) (1988), "ד.צ חוף אילת" (1989), וב"חסד של אמת" (2002). שיחק בהצגות ומופעים לילדים כמו "חנן ונתן", וכן גם בסדרות "זהו זה!" ו"בסוד העניינים".
ב-1992 הוא השתתף בקלטת לילדים "שרים וצוחקים" לצד דודו זר, חני נחמיאס ואיגור בוריסוב.
השתתף בקדם-אירוויזיון 1993 כששר יחד עם אפי בן-ישראל את השיר "מרקוני", שזכה במקום ה-11.
ב-1998 השתתף בדיבוב קולו של אלגאר, הרשע המשני בסרט המתבסס על "פאוור ריינג'רס טורבו", גם כן לצידה של בן ישראל (שקיבלה את התפקיד המרשעת הראשית, דיווטוקס), בפיקוחו של עוזי פוקס.
בשנת 2005 הופיע בסרטם של מתי הררי ואריק לובצקי, "החשוד האחרון", לצדו של שמיל בן ארי. באותה שנה הוא השתתף במחזמר לילדים ״טרזן וג'יין שכתב אפרים סידון, וביים חנוך רוזן.
השתתף בשנת 2006 בתפקיד אורח בתור איגבן טדאוש בעונה השלישית של "השמיניה" וכן בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל".
בשנת 2007 הופיע בסדרה "הקרקס של רינת" בערוץ הופ!.
בשנת 2010 שיחק בסדרה "15 דקות" בתפקיד יקי סומך. ובאותה שנה השתתף בסדרה
"הבורר" בתפקיד רופא.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "הפיג'מות" בתפקיד פקח, ושיחק את גדעון בסדרה "בנות הזהב". בשנת 2016 השתתף בסרט הקולנוע "פטר השלישי".
בשנת 2018 גילם בסרטו של שניאור אנטבי "מודה במקצת", את דמותו של שלום - מנהל חשבונות בישיבה חרדית.
נתנזון ידוע גם בתור הדמות "סבא נתי" מהקלטות והמופעים של כוכבת הילדים "מיקי" (מיכל מוכתר) כיכב בהצגות: "גיבורי האור", "מיקי בארץ הפלאות", בהצגות בקניונים, ואפילו בקלטות "מיקי" ו"מיקי בחופשה", בחנוכה 2021 הופיע בדמות זאת במופע "מותק של משפחה".
חיים אישיים.
נתנזון נשוי לגילה, מורה, ואב לשתי בנות ובן. בני הזוג מתגוררים בשוהם.