"אין לי מה להסתיר" הוא טיעון נפוץ הנאמר בקשר לקונפליקט שבין הזכות לפרטיות לבין תוכניות מעקב ממשלתיות. הטיעון קובע כי תוכניות מעקב ממשלתיות אינן מהוות איום לפרטיות עד שהן חושפות פעילויות בלתי-חוקיות, וכאשר הן חושפות פעילויות שכאלו, לאדם העושה אותן לא קיימת הזכות לשמור עליהן פרטיות. אדם המשתמש בטיעון זה עשוי לומר: "לא אכפת לי מהזכות לפרטיות, כי אין לי מה להסתיר", ולפיכך לא להביע התנגדות למעקב ממשלתי. אמרה מפורסמת נגד הטיעון נשמעה על ידי המדליף האמריקאי אדוארד סנודן באומרו: "הטענה כי לא אכפת לך מהזכות לפרטיות, כי אין לך מה להסתיר, איננה שונה מאשר לומר כי לא אכפת לך מחופש הביטוי כי אין לך מה להגיד."
הביטוי: "אם אין לך מה להסתיר, אין לך ממה לפחד" היה חלק מקמפיין הצבת מצלמות המעקב בבריטניה.
שכיחות.
הטיעון נשמע בעיקר בדיונים העוסקים בחשיבותה של הזכות לפרטיות ובפרט התנגשותה של הפרטיות עם הזכות לביטחון. ברוס שנייר , העוסק בתחום הקריפטוגרפיה ומומחה אבטחת מידע אמר כי זו: "הטענה הנפוצה ביותר נגד פעילי פרטיות". קולין ג'יי בנט מחבר כתב העת: "סנגורי הפרטיות", הסביר כי חלק גדול מן האנשים: "ממשיכים בחיי היום יום שלהם ומאמינים כי תוכניות המעקב אינן מופנות כלפיהם, אלא כלפי הפושעים", והוסיף: "הלך הרוח הדומיננטי הוא שתוכניות הפיקוח מכוונות כלפי אחרים אף על פי שהנתונים מראים כי פיקוח על פעילותו של הפרט הפך לדבר שגרתי, יום יומי".
השפעת הטיעון על הגנת הפרטיות.
ויסאו אומר שהטיעון: "תועד היטב כאבן חוסמת לפיתוח אסטרטגיות להגנה על פרטיות, וכי הוא מתקשר לאופיו המעורפל והסמלי של המונח 'פרטיות' עצמו." הוא מסביר כי הפרטיות היא מושג מופשט שאנשים דואגים לגביו רק ברגע שהפרטיות שלהם נפגעת. הוא משווה את אובדן הפרטיות לאנשים המודעים כי החור באוזון או ההתחממות הגלובלית הן התפתחויות שליליות אך: "התועלת המיידית של נהיגה לעבודה באמצעות מכונית, או ריסוס ספריי לשיער מכריעה לעיתים את ההפסד הבלתי נראה של זיהום הסביבה."
טיעונים בעד ונגד פרטיות.
נגד פרטיות.
מארק צוקרברג, מייסד פייסבוק, טען כי: "פרטיות כבר איננה נורמה חברתית".
בשנת 1999 אמר סקוט מקנילי , מנכ"ל חברת "סאן מיקרוסיסטמס": "אין לך פרטיות בכל מקרה, פשוט תשלים עם זה".
אריק שמידט, מנכ"ל חברת גוגל לשעבר, אמר: "אם יש לך משהו שאתה לא רוצה שאף אחד יידע, אולי אתה לא צריך לעשות אותו מלכתחילה, אבל אם אתה באמת צריך סוג כזה של פרטיות, המציאות היא שמנועי החיפוש כולל גוגל שומרים את המידע במשך זמן מה, וזה דבר חשוב, למשל, כי כולנו כפופים בארצות הברית לחוק הפטריוט. ייתכן כי מידע זה יכול להיות זמין לשלטונות". למרות הצהרה זו, בשנת 2005 כל כתבי אתר CNET נחסמו מיצירת קשר עם עובדי חברת גוגל לאחר ש-CNET פרסם מאמר שחשף פרטים אישיים אודות אריק שמידט.
יוהאן הארי, כתב בריטי, אמר שהטענה: "אין לי מה להסתיר" איננה רלוונטית לפרויקט הצבת מצלמות המעקב ברחבי בריטניה משום שהמצלמות מותקנות באזורים ציבוריים וכי הם: "מקומות שבהם אין לך מה להסתיר".
במהלך הדיונים על תוכנית MAINWAY , מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית טרנט לוט אמר: "ממה אנשים דואגים? מהי הבעיה? האם אתה עושה משהו שאתה לא אמור לעשות?"
בעד פרטיות.
ד"ר נעמה כרמי, חברת המועצה הציבורית להגנת הפרטיות, טוענת במאמר: "אסון החברה השקופה", כי ההשלמה עם אובדן הפרטיות היא אחד המאפיינים הבולטים של החברה השקופה: "לאחרונה שומעים יותר ויותר לא רק על זה שבעידן הרשתות החברתיות הפרטיות נעלמת – אלא שטוב שכך. ואם אתם חושבים אחרת – תתרגלו. ברוכים הבאים לחברה השקופה."
פרופ' מיכאל בירנהק מציין כי הפרטיות לא מגנה רק על מידע סודי אלא מהווה את החירות שלא להיות נעקב. "המעקב מגביל את החופש שלנו לנסות, לטעות ולתהות לגבי מי שאנחנו ויוצר קונפורמיזם בהתנהגות ובהחלטות. קשה לאדם לפתח דעות, אם הוא חשוף כל העת ונתון למעקב ולביקורת."
אדוארד סנודן: "כשאתה אומר, 'אין לי מה להסתיר', אתה אומר, 'לא אכפת לי מהזכות הזו'. אתה בעצם מתכוון לומר, 'אין לי את הזכות הזאת, משום שהגעתי לנקודה בה אני צריך להצדיק אותה'. הדרך שבה זכויות עובדות היא שהממשלה צריכה להצדיק את הפגיעה בזכויותך."
עמדת ג'וליאן אסאנג': "אין תשובה מוחצת לטיעון: 'אין לי מה להסתיר' כרגע, לג'ייקוב אפלבאום יש תשובה חכמה, לשאול אנשים שמשתמשים בטיעון הזה האם הם מוכנים לתת לו את הסמארטפון שלהם, ולהוריד את מכנסיהם. הגרסה שלי לטיעון הזה היא לומר, 'בסדר, אם אתה כל כך טיפש אז אין טעם לנהל איתך את הדיון הזה, ולא כדאי לאף אחד אחר', אך מבחינה פילוסופית, התשובה האמיתית היא: מעקב המונים פירושו גם שינוי המוני במבנה החברתי, כשהחברה מידרדרת, אתה הולך להיסחף איתה אפילו אם אתה האדם הפסיבי ביותר בעולם."
כת שטן
אור בן עזרא
אור בן עזרא (נולד ב-8 במאי 1986) הוא במאי ומחזאי ישראלי-בריטי.
ביוגרפיה.
אור בן עזרא נולד בכפר סבא וגדל בהרצליה. אמו היא מורה ואביו הוא עובד עירייה שעלה לישראל מאיראן בשנות השישים. אחיו, זהר הוא מוזיקאי ואיש עסקים ואחותו הילה היא יזמת ואשת פיתוח עסקי. אור למד ב"בית האזרח", התיאטרון העירוני של הרצליה והשתתף כילד בהצגות רבות: פיטר פן, בן המלך והעני, מועדון ארוחת הבוקר ועוד. כנער הוא בילה זמן רב במתא"ן בתמיכת משרד החינוך והחברה למתנ"סים, שם למד תיאטרון עם מספר מורים ידועים, ביניהם רפי ניב, גיא בירן, משה מלכה ודודי מעין.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
בתיכון עבד עם יובל לירון ואורנה בן חורין שהיו פעילים גם כמורים בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קריירה.
כאשר למד בכיתה י"ב, גילם את האמא במחזהו השנוי במחלוקת של ז'אן ז'נה, "פרגודים", אפוס רחב יריעה, בעל מאפיינים סוריאליסטים, המתרחש על רקע אלג'יר הקולוניאליסטית ומאבקה לעצמאות בבימויו של אבי גיבסון בר-אל (המנהל האומנותי של פסטיבל עכו).
לפני שירותו הצבאי בחטיבת הנח"ל התנדב במשך שנה במסגרת גרעין תיאטרון שהקים ביחד עם חבריו ממת"אן (בין היתר השחקן שוהם שיינר, הצלם גיא און והשחקנית נעמי לבוב) בליווייה ותמיכתה של הבמאית והיוצרת נולה צ'לטון. הוא התגורר ועבד עם קהילה תיאטרלית באור עקיבא ביחד עם חמישה עשר יוצרים בני גילו. עם שחרורו מצה"ל עבד כשלוש שנים בחברת ההפקות "שושי ואודי" כמפיק פרסומות אולם עזב כדי להמשיך לעשות תיאטרון.
הוא התחיל את לימודי הבימוי בסמינר הקיבוצים אולם עזב כעבור שנה וסיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת תל אביב בתיאטרון בשילוב עם חקר וביקורת התנ"ך בחוג למקרא. בזמן התואר הראשון, הוא זכה בתחרות ביצוע קטעי משחק מכתביו של שמואל יוסף עגנון על ידי אוניברסיטת תל אביב, על עבודתו "השוחט". הוא זכה בפרס העומד על סך 5000 שקלים ב-2013.
בזמן לימודיו כתב את "לחם שחור ובננות" שהציג בפסטיבל האזרח כאן ב"תיאטרון קרוב" ועבר להציג ב"תיאטרון תמונע" למספר חודשים.
במהלך עבודתו כיוצר תיאטרון לימד בן עזרא בבית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע והגיש תלמידים לבגרות בתנ"ך.
בשנת 2013 החל לעבוד כדרמטורג וחבר בוועדה האמנותית של צוותא והוא חבר בה עד היום. בתחרות צו קריאה בצוותא (דרמטורגיה וקריאה מבוימת למחזות חדשים) המחזה "אשתו", אותו ליווה כדרמטורג זכה במקום הראשון. ב-2014 הוא הוזמן להתמנות לעוזרו האישי של אילן רונן, המנהל האמנותי של הבימה, אולם סירב והחליט להתמקד בלימודי התואר השני שלו. באותה שנה הוא התקבל לבית הספר LAMDA בלונדון, ביחד עם עוד חמישה סטודנטים מתוך אלפי נבחנים בשנה.
במסגרת לימודיו בלונדון היה עוזר במאי למחזות "כנר על הגג", "נשים על סף התמוטטות עצבים", הטבח החוזר של ג'ורג' מסטרמוס והציירים מהמכרה.
הוא כתב ויצר ביחד עם שחקנים ממוצא סקוטי, פרסי ומצרי את "פשפשים", יצירה בימתית בהשראת עניינים פוליטיים כמו פליטי סוריה. כמו כן כתב וביים את "זונות מלחמה", שעלתה כהפקת הגמר שלו במסגרת התואר השני.
"לחם שחור ובננות" הוצג בתיכון "מבואות עירון". ובנוסף בבית הספר 'מקיף עירוני שז"ר' בבת ים, שבו תלמידי י"א במגמת התיאטרון בחרו להעלות עיבוד של 'לחם שחור ובננות' באורך של 25 דקות, במסגרת הבגרות בתיאטרון. המשתפים היו לינור כהן, מורן גולדנברג ואור מלמד.
חיים אישיים.
בן-עזרא מתגורר בצפון לונדון ביחד עם בן זוגו, האמן ניר סגל.
סנדי ולש
סנדי ולש (באנגלית: Sandy Welch; נולדה ב-6 בדצמבר 1953) היא תסריטאית קולנוע וטלוויזיה בריטית.
ביוגרפיה.
ולש נולדה בעיר צ'סטר שבאנגליה. היא בוגרת בית הספר הלאומי לקולנוע ולטלוויזיה .
כתסריטאית כתבה ולש סדרות טלוויזיה רבות עבור ה-BBC. בין השאר כתבה את "The Magnificent 7", עיבוד לרומן "ידידנו המשותף" מאת צ'ארלס דיקנס, ומיני-סדרה "צפון ודרום" עיבוד לרומן באותו שם מאת אליזבת גאסקל. עוד כתבה את התסריט למיני-סדרה "ג'יין אייר" המבוססת על הרומן מאת שרלוט ברונטה ששודר לראשונה ב-2006. ב-2009 עיבדה את הרומן "אמה" מאת ג'יין אוסטן ואת הסיפור "בטבעת החנק".
ב-1999 זכתה ולש בפרס באפט"א לסדרת הדרמה הטובה ביותר על המיני-סדרה "ידידנו המשותף". היא חלקה את הפרס עם קתרין ורינג וג'וליאן פרינו. ב-1999 הייתה מועמדת לפרס אדגר לסרט הטלוויזיה או המיני-סידרה הטובים ביותר עבור "A Dark Adapted Eye". ב-2007 הייתה ולש מועמדת לפרס אמי לתסריט מצטיין למיני-סדרה סרט או ספיישל דרמה עבור המיני-סדרה "ג'יין אייר".
חיים אישיים.
ב-1983 התחתנה ולש עם המחזאי סטיבן פוליאקוף. לבני הזוג יש שני ילדים.
סנדי ולץ'
עונת 1987/1988 בבונדסליגה