באופן מעניין, למרות הערצה גלויה להיטלר שלו הארגון קורא "הגדול" הסופר לא ראה דרך שבה יוכלו לבנים באמריקה לחקות את שיטותיו לתפיסת השלטון: לבנות תמיכה עממית, ליצור מפלגת המונים, לתפוס את השלטון בבחירות דמוקרטיות ורק אז לבנות דיקטטורה מבוססת גזע. הארגון לא מסוגל וגם לא מעוניין בארגון תמיכה עממית לרעיונותיו. השלטון מושג רק לאחר שהארגון מגרה את ברית המועצות להתקיף גרעינית את רוב הערים האמריקניות. כך הצוות המוכן והמאורגן היטב של טרנר מצליח סוף סוף להפחיד את מה שנשאר מהאוכלוסייה האמריקנית המורעבת לקבלת השלטון, שכפי שנאמר באופן כן, האנשים לעולם לא היו בוחרים בו מרצונם החופשי.
לאורך כל המאבק המתואר בספר, רק כוחות אנטי-גזעיים מצליחים להקים עצרות המונים שבהם מתאחדים שחורים ולבנים, כאשר עצרת מסוימת אחת בשיקגו מתוארת כמי שמשכה מאות אלפי משתתפים. אפילו לאחר שהארגון תופס את השליטה בלוס אנג'לס הוא עומד בפני התנגדות חזקה מצד המוני שחורים ולבנים ש"יום אחר יום זורקים אבנים ובקבוקי תבערה על כוחותינו, ומחזיקים בסיסמאות 'גזענות חייבת ללכת' ו'שוויון לנצח'". תשובת הארגון היא פשוט לפרוץ לבתי יריביהם במהלך לילה אחד, להוציאם בבתיהם ולתלותם בעשרות אלפיהם, באמצעים אלו לוס אנג'לס "מושקטת". יום זה, "יום החבל", אשר מתואר באופן גרפי בספר, כולל גם את תפיסתן של אלפי נשים לבנות שקיימו יחסי מין עם שחורים או שהיו נשואות להן. אלו נתלו בחופזה ממנורות רחוב עם שלט שהוצמד לגופותיהן שתוכנו היה "אני חיללתי את גזעי". מבחינה זו הארגון עולה באכזריותו אפילו על הנאצים: אומנם חוקי נירנברג הידועים לשמצה אסרו מגע מיני ונישואין בין ארים ויהודים, אבל הפרה של חוקים אלה ניתנת לענישה בלא יותר ממאסר של שנה אחת, ולא במוות. נישואים מעורבים קיימים לא בוטלו, ובני זוג יהודיים שנתפסו בשנת 1942 שוחררו במחאת בני זוגם הלא יהודים (ראה מחאת רוזנשטראסה), כך שרובם שרדו את המלחמה.
הספר מכיל מספר של מה שנראה כסתירות ברורות. לדוגמה, בחברה שמתוארת התנועה הפמיניסטית חזקה מאוד (היא מתוארת כפיתיון שהונח על ידי היהודים כדי להסיח נשים לבנות מ"חובתן" לייצר יותר תינוקות לבנים); אך זו גם חברה שבה אונס נפוץ, מבוצע כמעט בחופשיות ולא נענש, כל עוד זה נוגע לאונס של אישה לבנה בידי גבר שחור. בחלקים מסוימים של הספר הערבים מתוארים בחיוביות כאויביה של ישראל היהודית. אבל, לאחר המלחמה הגרעינית שהארגון יוזם חבריו שולטים באספקת המזון והמחסה בערים ההרוסות, שם הוא מתנה את מתן האוכל והמחסה בהצגה של "ראשים טריים שנערפו" של אנשים לא-לבנים. ראשיהם של "אנשים מזרח תיכוניים" מתקבלים גם הם בסחר מזוויע זה. בחלקים מסוימים של הספר השואה מוכחשת, ונטען כי אדולף אייכמן הוא קצין ממעמד בינוני בצבא הגרמני שהפך לקורבן בידי היהודים על לא עוול בכפו. טרנר עצמו וחברי הארגון נשבעים פעמים רבות להשמיד את היהודים, חלק ממעשי הארגון המתוארים בספר שואבים השראה ישירה משיטות השמדה נאציות. לדוגמה, לקיחת יהודים ו"בני כלאיים" מלוס אנג'לס על מנת להוציאם להורג בקניון סלעי מחוץ לעיר, שבאופן ברור לוקח השראה מטבח באבי יאר. בנוסף לכך, "עורכם" של היומנים מאה שנה לאחר מכן מציין בשביעות רצון כי כל היהודים הושמדו וכמה עותקים של התלמוד היהודי נשמרו על מנת להראות "כמה רעים היו היהודים".
בפרקים מוקדמים טרנר וחבריו מתוארים כמודאגים בעיקר מהחרמת כלי הנשק תחת החוק שהציג הסנטור כהן. אולם, בפרקים מאוחרים יותר טרנר נותן תודה אירונית לסנטור כהן על כך שפירק מנשקה את האוכלוסייה השחורה ובכך הפכה לקלה יותר ל"נטרול" ובסופו של דבר, למאסר במה שהספר מכנה "מחנות אחזקה" שמהם איש מהם לא יוצא חי.
רבים משווים את הרומן לרומן מאוחר יותר שנכתב על ידי ויליאם פירס בשם "צייד". בזמן שיומני טרנר מתאר תנועת מהפכה היררכית קלאסית, "צייד" מתאר תנועת מחתרת ללא מנהיג. "צייד" מתאר את פעולותיו של אדם בשם אוסקר יגר (Jaeger משמעו צייד בגרמנית), שמשקיע את כל כולו בעיסוק של לפתור את החברה מ"אויבים" לתפיסתו, של הגזע הלבן: שחורים,יהודים וזוגות מעורבים. פעולותיו גורמות לכך שבהדרגה נוצר לו קהל מעריצים שמתאסף סביבו, שמהווה צוות מהפכני קטן, שרבים מייחסים לו את ההשראה לגלגולים המוקדמים של "המסדר" - ארגון נאו-נאצי שפעל בין השנים 1983 ו-1984.
שמו הפרטי של הגיבור "ארל" לקוח משמו של שותף של פירס מזמן שבו עבד עם המפלגה הנאצית באמריקה. השם "ארל" לקוח מהמילה Jarl, מילה צפון אירופאית עתיקה ל"מנהיג".
פעולות שלכאורה שואבות השראה מהספר.
נטען כי מספר פעולות שאבו השראה מהרומן:
שארל השלישי, מלך נווארה
שארל השלישי (1361 - 6 בספטמבר 1425, באוליטה), המכונה שארל האציל, היה מלך נווארה בין 1387 עד מותו. בנוסף, החזיק בתואר "הדוכס מאברה" (Évreux) בין 1387 ל-1404, אז החליף תואר זה בתואר "הדוכס מנמור" (Nemours). היה בנו של שארל השני, שהיה ידוע גם כ"שארל הרע"; מרבית תקופת שלטונו הוקדשה לתיקון הנזקים שגרם אביו לכלכלה ולתשתיות של הממלכה, ולשיפור היחסים עם צרפת.
הוא נולד בנאנט. ב-1375 נישא לאלאונורה מקסטיליה, בתו של המלך אנריקה השני, מלך קסטיליה, צעד אשר שיפר את היחסים בין שתי הממלכות.
לאחר שהומלך, נטה לצדד בפתרון הסכסוכים שבהם הייתה מעורבת נווארה ובשיפור יציבותה ומעמדה.
מיקרופילמנטים
יצחק שיפר
יצחק (אִיגְנַאצִי) שִׁיפֶּר (בכתיב יידי: שיפער; Ignacy Schiper; 1884–1943) היה היסטוריון מפורסם, מזרחן ופוליטיקאי יהודי-פולני, מן הדמויות הבולטות באינטליגנציה היהודית בפולין שבין מלחמות העולם, חבר הסיים ופעיל ציוני.
קורות חיים.
שיפר נולד בעיר טרנוב שבגליציה המערבית (אז תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. למד באוניברסיטאות קרקוב ווינה. סיים את חוק לימודיו בפילוסופיה, וב-1907 זכה בתואר דוקטור למשפטים על עבודתו על מצבם הכלכלי של יהודי פולין בימי הביניים. עד מלחמת העולם הראשונה הרבה שיפר לנדוד בערי גליציה ועיירותיה כמרצה ומסביר מטעם מפלגתו, 'פועלי ציון צ.ס.'. בעקבות חילוקי-דעות עם צמרת מפלגתו עבר שיפר למפלגת הציונים הכלליים, והמשיך
למלא תפקידים בולטים בתנועה הציונית ובחיי הציבור בפולין.
יצחק שיפר נחשב בשנות השלושים של המאה העשרים למעמיק שבין ההיסטוריונים היהודים-פולנים חוקרי פולין. מחקריו הרחיקו עד לחיי היהודים בימי הביניים, והוא ניגש אליהם מצויד בשיטות מחקר כלכליות וסוציולוגיות חדישות. עבודת חייו הגדולה אמורה הייתה להיות "תולדות החיים הכלכליים של היהודים", אשר תהווה השלמה והמשך למפעלו של צבי גרץ – אולם השואה קטעה את תוכניותיו. במחקריו ובספריו על התרבות היהודית ביקש שיפר להבליט את שורשיה של הדרישה לאוטונומיה תרבותית עבור יהודי פולין.
בשנות ה-20 כיהן שיפר כחבר הפרלמנט הפולני (הסיים).
ערב מלחמת העולם השנייה התכוון שיפר לעלות לארץ ישראל, אולם המלחמה קטעה את תוכניותיו, והוא עבר עם שאר היהודים לגטו ורשה. בגטו עבד בארכיון היודנראט, והוסיף לכתוב את מחקריו.
בתקופת הגירושים והמרד ביקש שיפר להימלט, אולם נתפס ונשלח למיידנק, שם נפטר באופן טבעי ביולי 1943 זמן קצר לפני הטבח הגדול של נובמבר 1943 (לפי עדותו האישית של י, ליכטערמאן בספר הזיכרון "טארנע" ("טרנוב" ביידיש) בעריכת אברהם חומט, תל אביב תשי"ד, עמ. 878). לפי גרסה אחרת, הוא נספה בגטו בימי מרד גטו ורשה. נזכר רבות ברשימותיו של עמנואל רינגלבלום.
על שמו קרויה שכונת שיפר בפתח תקווה (ושם בית ספר יסודי על שמו), וכן רחוב בבאר שבע ובחולון.
דוב לאוטמן
מפרץ תאילנד
מפרץ תאילנד (בתאית: อ่าวไทย, בווייטנאמית: Vịnh Thái Lan, בקמרית: ឈូងសមុទ្រសៀម, בעבר "מפרץ סיאם") הוא מפרץ בדרום מזרח אסיה, המהווה שלוחה של ים סין הדרומי, שכשלעצמו הוא שלוחה של האוקיינוס השקט. המפרץ מוקף ביבשה משלושת צדדיו על ידי מלזיה מדרום, תאילנד מדרום, מערב וצפון, ועל ידי קמבודיה ווייטנאם ממזרח, והוא חוצץ בין חצי האי המלאי לבין הודו-סין.
גאוגרפיה ואקולוגיה.
אורך קו החוף המקיף את המפרץ הוא כ-2,600 ק"מ, שטחו 320,000 קמ"ר וגבולו הימי עם ים סין הדרומי מוגדר בקו המקשר את כף ביי בונג בווייטנאם ואת העיר קוטה ברו במלזיה. במפרץ איים רבים שהגדולים שבהם הם סמוי, פהנגן, צ'אנג וקוט בתאילנד, ודאו פהו קואוק בווייטנאם. מפרץ תאילנד רדוד למדי - עומקו הממוצע הוא 45 מטר ועומקו המרבי הוא 80 מטר בלבד. בשל כך, תחלופת המים איטית, וזרימת המים החזקה מהנהרות הנשפכים אליו מקטינה את מליחותו העומדת על 3.05%-3.25%. רק בחלקו הקרוב אל ים סין הדרומי, עולה אחוז מליחות המים עד 3.4% כתוצאה מהשפעת מימי הים, וגם זאת רק בעומק של למעלה מ-50 מטר. הנהרות העיקריים הנשפכים אל המפרץ הם הצ'או פהריה והמה קלונג, הנשפכים שניהם אל מפרץ בנגקוק בקצהו הצפוני של מפרץ תאילנד. בשפכי הנהרות שוקעים מטעני הסחף הנישאים על ידיהם, ואלה מביאים להתקדמותו של קו החוף אל תוך תחומי המפרץ. בשל היותו כה רדוד, לא היה המפרץ קיים בשיאו של עידן הקרח, אלא היווה את המשכו של עמק הנהר צ'או פהריה.
כלכלה.
במימי המפרץ החמים שוניות אלמוגים וסביבן קמו אתרי צלילה וקייט. ענף התיירות הוא ענף הכלכלה העיקרי במספר אזורים לאורך חופי המפרץ ובאייו (בעיקר בתאילנד), וידועים במיוחד הם חוף פטייה דרומית מזרחית לבנגקוק, אזור קו סאמט בקרבת הבירה והאיים סמוי ופהנגן. חלק מאתרים אלה חוו פיתוח יתר והשלטונות התאילנדים מנסים למתן את התופעה באתרים שטרם נפגעו. מעבר לתיירות נשענת כלכלת האזור גם על דייג, ובמימי המפרץ מצויים מאגרי נפט ובעיקר גז טבעי.
קו שתי העוג'ות