על אף שלא היה חבר במפלגה הנאצית, קיבל מאנשטיין את מרותו של אדולף היטלר, ולא היה מעורב בקשר לרציחתו.
לאחר המלחמה, ב-1949, נדון מאנשטיין על ידי בית דין צבאי בריטי ל-18 שנות מאסר על מעורבותו בפשעי מלחמה. הוא שוחרר לאחר ארבע שנים בשל בריאות לקויה. לאחר מכן שירת כיועץ לממשלת מערב גרמניה, סייע להקים את הבונדסוור, ושימש כראש המטה הכללי של הבונדסוור בדרגת כבוד.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה.
מאנשטיין נולד בשם פריץ אריך לווינסקי בברלין, בנו העשירי של אדוארד לווינסקי (1829–1906), גנרל בחיל התותחנים בצבא הפרוסי. מכיוון שדודתו מצד אמו הייתה עקרה, הוחלט כי היא תאמץ אותו. הדודה הייתה נשואה לגנרל בשם אלברכט גוסטב פון מאנשטיין, וכך קיבל את שמו. הצלצול היהודי של 'לווינסקי', בית אצולה עתיק ששמו נגזר מהכפר לווין בפומרניה, הביא להפצת שמועות על מוצאו של מאנשטיין. דודו החורג, אברהם פון מאנשטיין, התגייר בשנת 1929.
הן משפחתו הביולוגית והן משפחתו המאמצת של מאנשטיין היו בעלות מסורת צבאית, מה שהוביל את אריך הצעיר לבחור בקריירה צבאית. בילדותו למד בבתי ספר בשטרסבורג, ולאחר מכן בפנימיות צבאיות. בשנת 1906 התגייס לרגימנט המשמר ה-3 כצוער, ובשנת 1907 קיבל דרגת לויטננט. באוקטובר 1913 החל בלימודים גבוהים באקדמיה הצבאית. בשנת 1914 הוסמך כקצין בדרגת אובר לויטננט ושימש כמפקד מחלקת חי"ר. במלחמת העולם הראשונה שירת בתחילה בחזית המערב. באותה שנה נפצע בקרב, ולאחר מספר חודשי החלמה שב לשרת כקצין מטה. הוא שירת במספר מקומות הן בחזית המערבית (בבלגיה ובצרפת ב-1916, בקרב ורדן ב-1916), והן בחזית המזרחית (בפולין בשנת 1915, בסרביה ובאסטוניה בשנים 1915 ו-1916). לאחר תום המלחמה התנדב לשרת בתפקידי מטה בכוח משמר הגבול בברסלאו ונותר שם עד לשנת 1919.
בין מלחמות העולם.
לאחר סיום המלחמה, התיר הסכם ורסאי לגרמניה להחזיק צבא קטן בן 100,000 איש שכונה "רייכסווהר". בצבא זה נותר מספר מצומצם של אנשי קבע שראו בשירות הצבאי את ייעודם, ומאנשטיין ביניהם.
בשנת 1920 נישא לבתו של בעל אחוזה משלזיה בשם יוטה סיביל פון לש. נישואים אלו נמשכו עד למותה של פון לש בשנת 1966. לזוג היו שלושה ילדים, בת ושני בנים. הבן הבכור, גרו, נהרג בקרב בחזית המזרח בשנת 1942.
קידומו של פון מאנשטיין ברייכסווהר היה יציב. בשנת 1927 קיבל דרגת מיור (מקביל לדרגת רב-סרן), והחל לשרת במטה הכללי של הרייכסווהר. עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 הביאה עמה עבור מאנשטיין אפשרויות לקידום, שכן ברור היה כי הרייכסווהר לא יישאר במתכונתו המצומצמת עוד זמן רב, וכקצין קרייריסט בעל כישורים יוכל להתקדם ולהגיע לעמדות גבוהות.
ב-1 ביולי 1935 מונה מאנשטיין לראש אגף המבצעים של ה-OKH, מפקדת חילות היבשה של הוורמאכט. בשנת 1936 קודם לתפקיד סגנו של ראש המטה הכללי של הוורמאכט, הגנרל לודוויג בק. בק, יחד עם אחד ממפקדיו של מאנשטיין בתפקידיו הקודמים, הגנרל ארווין פון ויצלבן, היה אחד מהמתנגדים העיקריים לשלטונו של היטלר, זמם להדיחו החל משנת 1938 ולבסוף אף היה הכוח המניע מאחורי קשר העשרים ביולי. בתחילה שיתף מאנשטיין פעולה עם מגמות אלו, התנגד להשפעה פוליטית על הצבא, ואף הוציא מזכר שבו גינה את האפליה הגזעית הנהוגה בצבא, אך במהרה חדל מנטיות אלו. הוא התבטא כי על הצבא להימנע מלהתערב בעניינים פוליטיים, או אף לקבוע עניינים של אסטרטגיה גבוהה, בטענה כי עניינים אלו יש להותיר בידיו של אדולף היטלר. תפקידו של המטה הכללי, טען, הוא לספק את התכנון המבצעי הנדרש להגשמת המטרות הפוליטיות שיקבע היטלר, ותו לא. בק ראה דעה זו בעין רעה, והתבטא כי "מאנשטיין אינו אדם בעל אופי רע, אלא אדם שאין לו אופי כלל". היחסים בין השניים התנתקו, למעשה.
בתקופה זו השתלט היטלר על צבא גרמניה, כאשר בסדרה של שערוריות מין, המכונות פרשת בלומברג-פריטש, חלקן מפוברקות על ידי היינריך הימלר וריינהרד היידריך, הצליח להביא לפיטוריו של שר המלחמה ורנר פון בלומברג ולאחר מכן של יורשו בתפקיד ורנר פון פריטש. שערוריות אלו הביאו לטיהור זוטא בשורות הוורמאכט, לפיטורי קצינים רבים, ולהכפפת הצבא למרותו הישירה של היטלר. התפתחויות אלו הביאו להתפטרותו של בק בשנת 1938, ומאנשטיין הועבר לתפקיד שדה, מפקד הדיוויזיה ה-18 שהוצבה בשלזיה, בדרגת לויטננט גנרל. בתפקיד זה שירת בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
פולין.
בתחילת המערכה בפולין מונה מאנשטיין לתפקיד מפקד המטה של קבוצת ארמיות דרום שעליה פיקד הגנרל גרד פון רונדשטט. הייתה זו תחילתו של שיתוף פעולה בין שני המפקדים הצבאיים שהביא בהמשך להישגים מרשימים. רונדשטט, המבוגר בשנים רבות ממאנשטיין, היה אף הוא בעל חשיבה צבאית מבריקה ויוצאת דופן, וכמוהו החשיב עצמו כקצין "א-פוליטי", אך מחויב אישית להיטלר ונאמן לו ללא גבול. ההבנה שנוצרה בין השניים, ושיתוף הפעולה שביניהם, כמו גם ההתאמה בדעותיהם, הביאו את הוורמאכט להישגים בכל מקום שבו קיבלו השניים את הפיקוד בצוותא.
בתפקידו החדש פעל מאנשטיין בשיתוף פעולה עם קצין המבצעים של רונדשטט, הגנרל גינתר בלומנטריט. השניים פיתחו תוכנית מבצעית שהתקבלה על דעת רונדשטט, שלפיה ירוכז רוב כוחה המשוריין של קבוצת הארמיות במסגרת הארמייה העשירית שעליה פיקד הגנרל ולטר פון רייכנאו, וכוח זה יפרוץ את הקווים הפולנים, ויביא לכיתור כל הכוחות הפולנים שממערב לנהר הויסלה. על פי התוכנית, שתי הארמיות האחרות המרכיבות את קבוצת הארמיות, הארמייה ה-14 שבפיקודו של הגנרל וילהלם ליסט והארמייה השמינית שבפיקודו של הגנרל יוהנס בלסקוביץ, ימלאו תפקיד משני במערכה, ויאבטחו את האגפים של הארמייה העשירית בהתקדמותה לכיוון ורשה.
באופן פרטי פקפק מאנשטיין בהיגיון האסטרטגי של המערכה בפולין, וסבר כי יהיה עדיף לשמור את פולין כחיץ בין גרמניה ובין ברית המועצות. כן חשש ממתקפת הדמוקרטיות המערביות על גרמניה בעת שצבאה מרוכז במזרח, דבר שיביא למלחמה בשתי חזיתות. אלא שלא נאבק על דעתו זו.
תוכנית המערכה שהגה מאנשטיין הצליחה כצפוי. בגזרתה של קבוצת הארמיות דרום, הצליחה הארמייה העשירית לחדור את מערך ההגנה הפולני, השיגה חדירה עמוקה ולא איפשרה לפולנים לייצב קווי הגנה חדשים בעורפם. שתי הארמיות האחרות, שנעו בעקבותיה, מנעו מהכוחות הפולניים המפוזרים ליצור איום על האגפים של הכוחות הניידים של קבוצת הארמיות. מאנשטיין לא פעל לפי התוכנית המקורית. במקום לפרוץ אל עבר הוויסלה ומשם לוורשה, שכנע את רונדשטט לכתר את הכוחות הפולנים באזור ראדום ולהשמידם. פעולה זו סיימה, למעשה, את ההתנגדות הפולנית המאורגנת בדרום פולין, ואבטחה את המשך ההתקדמות לכיוון ורשה.
הפריצה המהירה של מערך ההגנה של היריב, החדירה העמוקה לאזורי העורף שלו, וכיתור כוחותיו בתנועת מלקחיים, היו לסממניה העיקריים של טקטיקת מלחמת הבזק, שמאנשטיין היה בין מיישמיה היעילים ביותר במלחמה, הן במערכה בפולין, והן, לאחריה, בצרפת ובברית המועצות.
צרפת.
ב-27 בספטמבר 1939 נכנעה פולין. באותו יום הורה היטלר ל-OKH, עליה פיקד הגנרל פרנץ הלדר, להכין תוכנית למתקפה במערב נגד צרפת וארצות השפלה.
באוקטובר הובאה התוכנית לידיעתם של מאנשטיין ורונדשטט, אשר פיקדו עתה על קבוצת ארמיות A (כמפקד קבוצת הארמיות, וראש מטהו) שנפרשה במערב גרמניה. התוכנית הראשונית שהועברה לעיונם עסקה בהסתערות משוריינת באזור ליאז' ובכיבוש השטח עד לקו המים שבתעלת למאנש, על מנת להשתלט על השטח שישמש כקרש קפיצה למתקפה עתידית נגד אנגליה.
מאנשטיין התנגד לתוכנית זו, וביקר אותה בשל היעדר היצירתיות שבה, וחוסר הניצול של אפשרויות הכוח המשוריין, שנבעו מחוסר ההבנה של הגנרלים הפרוסים ב-OKH את היכולות המבצעיות הטמונות באמצעי הלוחמה המודרניים הניידים. מאנשטיין טען כי הסתערות דרך בלגיה תהיה הדבר לו יצפו בעלות הברית, בשל התקדים ההיסטורי של תוכנית שליפן. הוא התנגד גם ללוח הזמנים המוצע (ביצוע התוכנית היה אמור להתחיל בנובמבר) וטען כי לחימה באביב תהיה עדיפה.
מאנשטיין שינה את התוכנית, כך שמטרתה לא תהיה "הסגת כוחות בעלות הברית דרומה אל נהר הסום" אלא "ניתוק והשמדת הגוף העיקרי של כוחות בעלות הברית הנמצאים מצפון לנהר הסום". רעיון זה, שאומץ במהרה על ידי היטלר כאילו היה שלו, היה הבסיס האסטרטגי לניצחון שהושג בסופו של דבר על צרפת.
בחודשים הבאים ניסח מאנשטיין את תוכניתו בשישה תזכירים, שכללו תוכנית אלטרנטיבית לתוכניות המבצע של ה-OKH. הוא הציע כי הכוח יפוצל לשניים. כוח משני יתקוף את הכוח העיקרי של בעלות הברית, שהיה פרוש בצורה ניידת בבלגיה ובארצות השפלה, בעוד שהכוח המשוריין הגרמני העיקרי, יתקוף דרך גבעות הארדנים המיוערות, יתפוס את הגשרים שעל נהר המז באזור סדאן, ומשם יפרוץ מערבה אל תעלת למאנש, תוך ניתוק עיקר הכוח של בעלות הברית שיימשך אל תוך בלגיה בשל מתקפת המשנה. תוכנית נועזת זו קיבלה את שם הקוד "אבחת מגל" ("Sichelschnitt").
בתחילה הביעו מפקדי ה-OKW וה-OKH התנגדות עזה להצעותיו של מאנשטיין שקיבלו גיבוי ממפקדו רונדשטט. הלדר אף העביר את מאנשטיין מתפקידו, ושלח אותו לפקד על הקורפוס ה-38 שהוצב בשטטין שבמזרח. רק בפברואר 1940, לאחר שמאנשטיין עבר לתפקידו החדש, נחשפו חילוקי הדעות שבינו ובין מפקדיו בפני היטלר. לאחר שיחה שערך היטלר עם מאנשטיין ב-17 בפברואר, קיבל היטלר את רעיונותיו של מאנשטיין, הורה לצבא לאמץ אותם, ואף הציג אותם כפרי מחשבתו. בסופו של דבר, הייתה זו מחשבתו הצבאית המקורית של מאנשטיין שהביאה לתוכנית את הבסיס האסטרטגי שהוביל להצלחתה.