יהודה דקל נולד בבולגריה בל"ג בעומר תרפ"ט (29 במאי 1929) לבלה לבית דודוביץ וליעקב (ז'אק) דקלו, שעלו לישראל בשנת 1924 ובשנת 1925 עברו לגור במושבה הרצליה, שהיו בין מייסדיה. דקל למד בבית הספר העממי בהרצליה, ובשנת 1940 עבר לתל אביב שם למד בבית הספר היסודי על שם אחד העם ובכתות ט' וי' של הגמנסיה הרצליה. הוא היה חבר בתנועת הצופים, בגוש הצופים הקשישים. בשנת 1946 יצא להכשרה צעירה בקיבוץ אלונים. לאחר מכן למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל בו סיים את לימודיו התיכוניים. היה חבר בהגנה, מ"כ ומ"מ בחג"ם, בוגר קורס מ"כים של חי"ש צעיר במשמר העמק.
במלחמת השחרור ואחריה.
בשנת 1948 הצטרף להכשרת הצופים - דפנה, עמה התגייס לפלמ"ח. שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח, במלחמת העצמאות, תוך השתתפות בקרבות בגליל, במבצע יורם לפתיחת הדרך לירושלים, במבצע דני לכיבוש לוד ואזור מודיעין. לאחר מבצע זה יצא לקורס מ"כים בקיבוץ דליה, ובסיומו ירד לנגב והתמנה למ"כ בפלוגה ג'. השתתף בפעולות ביטחון שוטף בנגב, באזור חרבת מחאז ובמבצע יואב, היה בין כובשי בית-חנון והמשלטים במערב הכפר. לאחר מכן עבר לבית שאן עם הגדוד השלישי. בינואר 1949 השתתף בקורס סמלים של פיקוד צפון והיה סמ"מ. במרץ 1949 השתחרר מצה"ל. נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע (מצודת כח) בי"א בניסן תש"ח, 20 באפריל 1948, הותירה את חותמה על יהודה דקל ולאחר שנים רבות השפיעה גם על עיסוקו וכתיבתו. בשנת 1949 היה בין מקימי קיבוץ יראון בהרי נפתלי שבגליל העליון.
מלימודי חקלאות ועד ניהול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות.
יהודה דקל התקבל לעבוד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ב-1 בינואר 1951. בסוף שנת 1952 החל יהודה את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, בה סיים את חוק לימודיו וקיבל תואר מוסמך במדעי החקלאות. דקל חזר לעבוד במחלקה להתיישבות והצטרף לצוות שתכנן והקים את חבל לכיש. מאז שימש בתפקידים שונים במחלקה. בין היתר היה מנהל המדור לתכנון הפיתוח בחבל הנגב, מנהל חבל ירושלים, סמנכ"ל לנושאי תכנון ובנייה משקית, ומנהל החברה ל"תעשיות בהתיישבות הכפרית".
דקל שירת בגדוד חיל רגלים 89 בחטיבה 8, ונלחם במבצע קדש ומלחמת ששת הימים. במלחמת יום הכיפורים, מפקד גדוד שריון, תוך הקמת גדוד שריון מאולתר שכלל פלוגה מכל גדוד בחטיבה 8, הכוח נקרא "כוח דקל". בנוסף פיקד על אגד התחזוקה בחטיבה. השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל. לאחר המלחמה הוא הקים וניהל חברה לתכנון והקמה של מפעלי תעשייה ביישובי המחלקה להתיישבות בשם "תעשיות בהתיישבות הכפרית".
בשנת 1981 נבחר לכהן כמנהל הכללי של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, תפקיד אותו מילא עד שנת 1988 במסגרת פעילותו הוא ניצח על פעולות ההתיישבות החדשה ברחבי ארץ ישראל. בתפקידו זה עודד את פיתוח התעשייה והתיירות בהתיישבות והקים מערכות מחקר ופיתוח חקלאי לפיתוחה של חקלאות חדישה באזורי הארץ השונים. בנוסף הוא הוביל את ההתיישבות המחודשת בגוש עציון, ואת יישום תוכנית המצפים בגליל, לצד אריאל שרון, בגליל.
זיכרון ותיעוד היסטורי.
נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע דרבנה את יהודה דקל לעסוק בתיעוד ובפרסום תולדות יחידת הפלמ"ח (ההכשרה), בה היה חבר, ובחקר הקרב על נבי יושע. דקל פעל להקמת אתר זיכרון סמוך לקיר הצפוני של מצודת כח - הקיר אליו התנפצה התקפת הפלמ"ח בליל י"א בניסן תש"ח. כמו כן הוא כתב ספר על הקרב, משטרה עברית, מצודת ישע - מצודת כח, אשר יצא לאור בשנת 2003.
בשנת 1986, יהודה דקל הצטרף ליוזמת המייסדים והשתתף בהקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במסגרת החברה להגנת הטבע ולאחר מכן היה בין מייסדי "העמותה לשימור אתרי מורשת בישראל". במסגרת פעילות זו יזם את חוק לשימור אתרים בשנת 1991. בשנת 1994 נבחר לכהן כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כמו כן, הוא הוביל את הקמת מוזיאון גבעת הקיבוצים מצפון לרחובות, והיה שותף להקמת מוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב ונמנה עם מנהליו.
בשנת 2006 נבחר להדליק משואה ביום העצמאות על חלקו בפיתוח הנגב והגליל. ועל תפקידו כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל.
משפחתו.
בשנת 1950, בקיבוץ יראון, נשא לאישה את חברתו, נחמה דובקין, בת סטרה (לבית ברב"ש) ואליהו דובקין. שם גם נולד, בשנת 1951, בנו אבישי, כיום פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית, באותה השנה עברו לירושלים. בשנת 1959 נולד בנו השני, בועז, כיום איש עסקים והבעלים של חברת P.M.I. בשנת 1969 נולדה בתו, נועה. שנים רבות הוא גר באשקלון ובשנים האחרונות לפני פטירתו גר ברמת השרון.
יהודה דקל נפטר בגיל 79 ביום חמישי, ג' בשבט ה'תשס"ח, 10 בינואר 2008. לרגל האזכרה לציון יום השנה השני לפטירתו של יהודה דקל הופק לזכרו הספר מאה מקומות שמורים - מסע באתרי השימור של ישראל מאת ד"ר מרדכי נאור ועופר רגב. בספר מובא סיפורם של מאה אתרים בארץ-ישראל אשר עברו תהליך שימור. הספר שיצא לאור בשיתוף המועצה לשימור אתרים. המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשפחת דקל חברו יחד והקימו מפעל להנצחת שמו ומורשתו – ספריית יהודה דקל.
נחמיה חייא חיון
נחמיה חייא חיון (בערך 1668–1730) היה מנהיג שבתאי, שעורר את התנועה השבתאית באירופה בדור שלפני התנועה הפרנקיסטית. חיון היה ממשיך דרכו של אברהם מיכאל קרדוזו מההוגים השבתאים המרכזיים על פי קבלת האר"י לצד נתן העזתי, לאחר המרת הדת של שבתי צבי לאסלאם בשנת ה'תכ"ו. בפי מתנגדיו ובעיקר רבי משה חגיז ורבי יוסף אירגס הוא כונה נחש (חיוויא בארמית, הדומה לשמו חייא ולשם משפחתו חיון).
תולדותיו.
ראשית ימיו.
לפי עדותו שלו, נולד נחמיה חייא חיון באלכסנדריה להורים ילידי סרייבו שהיו בדרכם לירושלים. בהיותו כבן שש עברה משפחתו מאלכסנדריה לארץ ישראל, ונחמיה הצעיר גדל בירושלים ובשכם. בהיותו כבן שמונה עשרה שבו חיון ומשפחתו לסרייבו והוא התפרסם בכשרונותיו ובידיעותיו. הוא נישא למזל טוב בת שמואל אלמולי ונסע לבלגרד לרגל עסקיו. ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג וחיון נפל בשבי האוסטרים. ב-1689 נפדה מהשבי בכספים שהועברו לאביו על ידי הרב בנימין הכהן ויטאלי. ב-1690 התמנה לתפקיד רבה של העיר סקופיה בהמלצת הרב אהרן הכהן פרחיה, אולם עזב את תפקידו זה בשנת 1695 ושב לארץ ישראל. סיבת נטישתו את רבנותו הייתה במוקד של שמועות שונות, לפיהן נתפס חיון בהתנהגות לא-מוסרית ובעברות שונות. שמועות מסוג זה, על היותו רועה זונות והולל בחייו הפרטיים, ליוו את חיון לאורך חייו בכל מקומות נדודיו.
קרבתו של חיון לסלוניקי, שהייתה אז מרכז השבתאות, חשפה אותו להגות השבתאית, ובעיקר למשנתו של אברהם מיכאל קרדוזו מגדולי ההוגים השבתאים בדור שלאחר מותו של שבתי צבי. בביקוריו אצל שבתאי סלוניקי הגיע לידו ספר קבלי בשם "רזא דמהימנותא", שקרדוזו טען שהתחבר בידי שבתי צבי אחרי שהמיר את דתו. חיון שינה את שם הספר ל"מהימנותא דכולא", וחיבר עליו שני פירושים, "עוז לאלהים" ו"בית קדש הקדשים".
בשנת 1702 התאלמן חיון מאשתו. הוא עבר לצפת, שם נשא אשה שנייה וממנה נולד לו בן. באותה שנה עזב את ארץ ישראל וירד למצרים, בה שהה שש שנים. בשנת 1708 נסע לאיזמיר, בניסיון לגייס כספים להדפסת ספריו. רדיפות וחרמות רבני איזמיר נגדו לא הועילו והוא יצא משם לארץ ישראל כשהכספים בידו.
בארץ ישראל שהה חיון תקופה קצרה, מאחר שרבני ירושלים, ובראשם הראשון לציון רבי אברהם יצחקי, רדפו אותו בעקביות. בשנת 1709 הגיע לאיטליה, בה הציג עצמו כחכם ומקובל מארץ ישראל, כשהוא מסתיר את דעותיו השבתאיות.
כשהגיע לליוורנו פנה חיון לרבי יוסף אירגס, מקובל מפורסם ומחבר ספר "שומר אמונים", על מנת לקבל הסכמה על ספרו. אך אירגס הבחין בכך שהספר איננו אלא העתקה של הספר השבתאי של קרדוזו "רזא דמהימנותא" וגירשו מן העיר. לאחר מכן פרסמו רבני ליוורנו חרם על חיון.
חיון נסע לקנדיה, ולאחר מכן הגיע לוונציה, שם הדפיס קיצור מספרו בשם "רזא דיחודא" בשנת 1711. הוא המשיך לסובב ברחבי אירופה על מנת להפיץ את ספרו, והגיע בין השאר לפראג, לווינה ולברלין. בפראג קיבל חיון הסכמות על ספרו "דברי נחמיה" מרבי דוד אופנהיים, אך הוא השתמש בה גם לספרו הקבלי-שבתאי "עוז לאלהים". חיון קיבל הסכמה ל"עוז לאלהים" מרבי נפתלי כ"ץ שהיה רב בפראג, אך אופנהיים וכ"ץ הודיעו לחיון כי הסכמותיהם בטלות. חיון סירב להשיב את ההסכמות, ורבנים אלו פרסמו את חזרתם מהסכמותיהם בספר "מלחמה לה' וחרב לה'" של רבי משה חגיז, שנדפס באמסטרדם בסביבות 1714.
חיון המשיך לסובב בערי מערב אירופה כשהוא מעורר את שרידי השבתאים ומפיץ את ספרו. במהלך נדודיו פגש את הנביא השבתאי ליב פרוסטיץ, שסייע לו רבות.
פולמוס אמסטרדם.
בשנת 1713 הדפיס חיון בברלין את ספריו "דברי נחמיה" ו"עוז לאלהים", ולאחר הדפסתם נסע לאמסטרדם. באמסטרדם היו באותה תקופה שתי קהילות גדולות. הקהילה הפורטוגזית הגדולה החזקה והעשירה, והקהילה האשכנזית. רבה של הקהילה הפורטוגזית היה רבי שלמה אאיליון, ורב הקהילה האשכנזית היה רבי צבי הירש אשכנזי הידוע בכינויו "חכם צבי". בין הקהילות שררו יחסי מתיחות באותן שנים, בשל יחסה הפטרוני של הקהילה הפורטוגזית לקהילה האשכנזית וסירובה של זו האחרונה להיכנע תחת מרות הפורטוגזים.