לעידוד נוסף זכו היהודים שהגיעו לטריאסטה מווינה ומארצות האימפריה ההבסבורגית. הם לא נדרשו לשלם מיסים בבואם לירידים בטריאסטה. כמו כן, הם הורשו לסגור את עסקיהם בשבתות ובמועדי ישראל.
בספרית הקהילה מצויים מסמכים בחתימת מריה טרזה, הכוללים למעלה ממאה צווים העוסקים בעידוד ההתיישבות היהודית בטריאסטה. אפשר לראות במסמכים אלה דמיון לאלה אשר הוצאו על ידי בית מדיצ'י במאה ה-16 בליבורנו, דבר שכונה "הכרזת הליוורנינה" (La Costituzione Livornini).
כעשור לאחר מכן חל שדרוג נוסף במעמדם של היהודים בעיר. בשנת 1782 פורסם "כתב הסובלנות" (Editto di Tolleranza) על ידי יוזף השני שהגדיר את יחסי השלטון והיהודים. לפי המסמך ניתן ליהודים ליטול חלק בפעילות הכלכלית של העיר בממדים רחבים, כמו מלאכה, מקצועות חופשיים, מסחר וחקלאות. כמו כן ניתנה להם רשות לשלוח את ילדיהם למוסדות החינוך העירוניים. כעבור שנים אחדות ניתן צו נוסף ולפיו יש לכלול תמיד שני יהודים בהרכב בית הדין המסחרי. ביוזמת יהודים יוצאי גרמניה הוקם בעיר בית ספר עממי יהודי בשם "Scuole Pie Normali Israelitiche" ונבנו בעיר שני בתי כנסת נוספים אשר נהרסו בעת הבניה מחדש של העיר העתיקה.
בתקופה זו עדיין עמדו בתוקפן ההגבלות שהיו נהוגות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ביחס ליהודים:
מאידך הורשו היהודים להתגייס לצבא, ובשנת 1820 הכריז הקיסר על כוונתו לשלב את האינטרסים של היהודים באלה של המדינה.
בית הקברות הראשון של הקהילה הוקם בשנת 1446 על ידי מיכאל נוירימברגה (Michael Norimberga), אשר רכש שטח של כרם ענבים לקבורת בני משפחתו ובני דתו. במהלך השנים היו ליהודי טריאסטה ארבעה בתי קברות בעיר. מאז 1843 מתבצעת הקבורה בסמוך לבית הקברות העירוני.
למרות שמוצאם של יהודי טריאסטה לא היה באיטליה, הם זיהו עצמם כאיטלקים בדומה לחלק ניכר מתושבי העיר. היהודים כמו יתר האוכלוסייה העירונית נטלו חלק חשוב בפעילות לאיחוד איטליה, וזאת בניגוד לסביבה הכפרית באזור, שראתה עצמה כסלובנית ושמרה על צביונה המקורי, תוך הזדהות עם מדינות מעבר לגבול איטליה. ההזדהות של יהודי טריאסטה הגיעה לכך שחלק מהם עברו לאיטליה גופא ובכך הביעו את העובדה כי הם חלק מהעם האיטלקי. אחד הגולים לאיטליה סאלוואטורה ברזילי, עיתונאי, משפטן ופוליטיקאי, כונה לעיתים בתור "ציר טריאסטה" בפרלמנט ובסנאט האיטלקים.
המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה טריאסטה לחלק מממלכת איטליה. עד לשנת 1938 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 תושבים. מקומם בחיי הכלכלה חשוב והתבוללותם באוכלוסייה המקומית היה ניכרת.
נמל טריאסטה כונה בפי יהודים "שער ציון". דרכו עברה רוב תנועת העלייה מאירופה לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בתקופה קודמת, חלק מהעלייה עברה דרך רוסיה, אבל לאחר המהפכה הרוסית נתיב עלייה זה חדל מלפעול. מעט מושג על היקף התנועה בנמל טריאסטה ניתן לקבל מהעובדה שמספר המהגרים מאירופה לארצות מחוצה לה, מאז סוף המאה ה-19 נאמד ב-40 מיליון איש, ביניהם 4 מיליון יהודים.
כאשר קרבה מלחמת העולם השנייה שימשו שתי אוניות נוסעים בקו הספנות טריאסטה-חיפה. רב החובל היהודי אומברטו שטינדלר (Umberto Steindler) התגאה כי ביצע מאה נסיעות לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. כאשר פרצה המלחמה עזבה אונייתו "ירושלים" את טריאסטה בפעם האחרונה, ביום 1 בספטמבר 1939 והביאה עימה 600 עולים לנמל חיפה.
במלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיר ל-2,300 בשנת 1943 ול-1,500 בתום המלחמה. כמו באיטליה כולה, בשנת 1938 הוטלו על יהודי טריאסטה חוקי גזע. יהודים פוטרו ממשרות ציבוריות, ביניהם מהוראה בבתי ספר, ילדיהם הוצאו מבתי הספר הממלכתיים ובעיר הוקמה חטיבת ביניים יהודית בנוסף לבית הספר העממי שהיה קיים כבר. החשש מהנאצים גרם לכך שמחצית מיהודי העיר ברח ממנה וחלק קטן אחר המיר את דתו. בשנת 1942 חיללו פשיסטים איטלקים את בית הכנסת.
במהלך הכיבוש הגרמני, בוצעו שני מבצעים לאיסוף יהודים: ב-19 באוקטובר 1943 וב-29 בינואר 1944. המבצע האחרון כלל את החולים והזקנים שהיו במוסדות היהודים. ביום 4 באפריל 1944 הוקם מחנה הריכוז היחיד באיטליה ובדרום אירופה כולה בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabbarna) הסמוכה לטריאסטה. במחנה זה אשר שימש גם כמחנה השמדה הוקמה משרפה, וממנו נשלחו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא היוגוסלבי, פוצצו קציני ס"ס את המחנה במטרה לטשטש את עקבות מעשי הזוועה. מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710. אחרי המלחמה שיקמו 1,500 היהודים שנותרו בעיר את בית הכנסת והקימו את הקהילה מחדש.
בית הכנסת הגדול.
עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 1912, היו בטריאסטה ארבעה בתי כנסת ישנים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19. רק אחד מהם, בית הכנסת הספרדי, היה פתוח לתפילות קבועות. האולמות של ארבעת בתי הכנסת היו דומים: ארון הקודש והבימה מוצבים בקירות הקצרים, ספסל לאורך הקירות, ציפוי עץ ורצפת אריחי שיש. האולמות גבוהים, וגובהם כשל שתי קומות, כאשר עזרת הנשים בקומה שנייה ערוכה בצורת רצועה צרה מסביב לאולם, בלי שתהיה נתמכת על ידי העמודים. התאורה חדרה לאולם מחלונות גבוהים.
בשנת 1908 החליטה הקהילה היהודית להקים בעיר בית כנסת גדול, והכריזה על תחרות בין האדריכלים. בסופו של דבר הוזמנו שני האחים רוגרו וארדואינו ברלם (Ruggero and Arduino Berlam) שהיו קתוליים במוצאם. כנהוג באותם הימים, נבנה בית הכנסת לפי דוגמת בתי הכנסת ברומא, פירנצה וטורינו, בסגנון עתיק - במקרה זה מזרח תיכוני - ויחד עם זאת מודרני. היה זה בתקופה שהקהילות היהודיות רצו לבטא במבנה החדש את מעמדם החדש לאחר איחוד איטליה והאמנציפציה. בית הכנסת הגדול בטריאסטה מפואר ומרשים. בבסיסו ארבעה עמודי שיש גדולים המחזיקים בכיפה מרכזית. האולם הרחב נועד להראות לכל את גודלה של הקהילה, שמנתה באותה עת 5,000 איש. בית הכנסת תואר כדלקמן:
הווי יהודי.
מוזיאונים לנושאי יהדות.
בטריאסטה שני מוזיאונים:
באתר הקהילה.
באתר הקהילה יש מדורים מיוחדים לתיאור תפילות אופייניות לקהילה, רשימות אקטואליות של רב העיר, ניגונים דתיים הנהוגים בקהילה, מתכונים למאכלים יהודיים לימי החגים ופינת הומור יהודי.
רפאל המלאך
האיחוד הלאומי מפד&quot;ל
ח&quot;י רקפות
"ח"י רקפות" היא שמה של סדרה בת 18 ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
הסדרה, אשר נוצרה בשנת 1984, הוצגה לראשונה בשנה זו בתערוכה בגלריה גבעון בתל אביב. הסדרה מורכבת מציורים ברוחב של 140 ס"מ על 200 ס"מ. כל ציור נעשה בטכניקה מעורבת על גבי גליונות נייר המחוברים בסרט הדבקה (מסקינטייפ) זה לזה. הציורים נמצאים בשורה של אוספים פרטיים וכן במוזיאונים כגון גלריית טייט, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ואחרים.
הסדרה מציגה דימוי של פרחי רקפות, צמח אשר מזוהה בתרבות העברית כסמל לחללי צה"ל ובייחוד לחללי מלחמת העצמאות. אחד מן המקורות המרכזיים לקישור זה הוא שירו של חיים גורי "באב אל ואד" המתאר את הקרבות בשער הגיא. בשיר מופיעות הרקפות לאחר שוך הקרבות כזיכרון לנופלים. על חלק מן הציורים אף מצוטטת השורה "יום אביב יבוא ורקפות תפרחנה" הלקוחה מתוך השיר. הרקפות מתוארות בסגנון אקספרסיבי, המטשטש את צורתו של כל פרח. לעיתים מקבלים הפרחים צורה פאלית, כאיבר מין גברי ולעיתים הם נדמים כמעין להבת אש. בנוסף לשירו של גורי, מצוטטות בעבודות שורות מזמור מספר תהילים פרק : "הַסֹּלֵחַ לְכָל עֲו‍ֹנֵכִי הָרֹפֵא לְכָל תַּחֲלֻאָיְכִי: הַגּוֹאֵל מִשַּׁחַת חַיָּיְכִי הַמְעַטְּרֵכִי חֶסֶד וְרַחֲמִים". בחלק מן הציורים מופיעה, בנוסף לרקפות, גם שלהבת אש המזדקרת אל על. מוטיב זה מופיע בעבודות רבות של גרשוני מתקופה זו, כחלק מאיקונוגרפיה הקשורה אל עקידת יצחק או מוות וזיכרון.
שיר הפרחה
שיר הפְרֵחָה (בכתיב המקורי: שיר הפריכה) הוא פזמון מתוך הפסקול של הסרט "שלאגר", בביצועה של הזמרת עפרה חזה, שיצא בשנת 1979 וביסס את מעמדה של חזה כזמרת מובילה בישראל. הפזמון נכלל גם באלבומה על אהבות שלנו.
בסרט כיכבו חזה עצמה ושלישיית הגשש החיוור. על הפסקול הופקדו צביקה פיק ואסי דיין. אחד הפזמונים שעיטרו את הפסקול היה "שיר הפרחה", מאת אסי דיין.
רקע: הסצנה בסרט "שלאגר".
בסרט, לוהקה חזה לתפקיד דינה, צעירה עממית המגדירה עצמה כ"פרחה". בסרט נכללה סצנה שבה מקניט אותה בן זוגה על רצונה לרקוד כמו "פרחה", ובתגובה מתחילה חזה לרקוד ולשיר במועדון את "שיר הפרחה". בסרט, כמו שהיה גם במציאות בהמשך, הפך השיר את הזמרת לכוכבת, ואת השיר ל"שלאגר" (להיט). ואכן, השיר הפרובוקטיבי הפך במהרה ללהיט, ונותר חמישה שבועות בראש מצעד הפזמונים.
המחלוקת על השיר.
מילות הפזמון עוררו מחלוקת, בין היתר בשל השימוש בסלנג ובשל תחושה של בני עדות המזרח כי הפזמון מבטא גזענות כלפיהם.
עקב המילים הפרובוקטיביות של השיר, יש הטוענים בטעות כי השיר נאסר לשידור בגלי צה"ל במשך חודשים ארוכים, אך בפועל הושמע שם השיר פעמים רבות מיד עם הופעתו (עוד לפני תחילת הקרנת הסרט "שלאגר") וצעד בהצלחה במצעדי הפזמונים השבועיים - גם בגלי צה"ל וגם ברשת ג'. בגלי צה"ל הייתה התנגדות ראשונית להשמעתו, אך לאחר דיונים השיר הושמע ללא דחייה. הפזמון עמוס לא רק בעברית "לא תקנית", אלא גם במושגי תרבות פופולרית מסוף שנות ה-70 בישראל. לדוגמה, קיימת התייחסות לסטודיו פרג' ("השמש של פרג' קורעת את הים"), חנות הצילום המפורסמת של הצלמים סמי ופרי פרג' בתל אביב, שהייתה ידועה בצילומי נוף ובעיקר בצילומי שקיעה.