סנאן חסן קאסם עבדאלקאדר (בערבית: سنان حسن قاسم عبدالقادر; נולד ב-30 בנובמבר 1962) הוא אדריכל ומתכנן ערים פלסטיני בישראל. ב-2007 הוא השתתף בביאנלה השביעית בסאו פאולו בברזיל, ופרסם את ספרו Architecture of (in)Dependence בו הוא מציג את אפשרות הפיכת חייהם של פלסטינים בישראל מחיים תת-אורבאניים לחיים אורבאניים עכשוויים.
עבדאלקאדר הקים את משרדו, סנאן אדריכלים, בהרצליה בשנת 1995, וביפו ב-2015. תוך תכנון מספר פרויקטים פרטיים וציבוריים, ביניהם בית המשרבייה הנודע, הוא יצר פלטפורמה ציבורית בה נחשב תהליך התכנון לאקט קולקטיבי וכמרחב לפעילות אזרחית.
ראשית חייו.
עבדאלקאדר נולד בטייבה. כשסיים את לימודיו התיכוניים, עבר לגרמניה והחל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת המבורג למדעים מדויקים, לפני שעבר לארכיטקטורה באוניברסיטת קייזרסלאוטרן.
אקדמיה.
עבדאלקאדר החל ללמד במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998, והקים יחידת לימוד ותכנון בשם “(א)פורמלי” באקדמיית בצלאל לאמנות ועיצוב בשנת 2006. בשנת 2011 הוזמן להרצות באוניברסיטת דסאו בגרמניה.
בשנת 2016, אושר מינויו של עבדאלקאדר לתואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה, ובכך הפך לפרופסור הערבי הראשון בתולדות ערבי 1948 בתחום הארכיטקטורה.
בשנת 2018 הקים עבדאלאקדר את מכון חקר התרבות הערבית באמנות, עיצוב וארכיטקטורה. המכון עוסק בחקר תחומי ייצור התרבות השונים בהשען על אפיסטמולוגיה ערבית ואסלאמית בכלל, ופלסטינית בפרט, בניסיון לשחרור תודעתי ממערך הכוחות הקולוניאלים.
בית העלמין שייח' באדר
בית העלמין שייח' באדר, הנקרא גם "בית העלמין בגבעת רם", ממוקם במדרון מעל גן סאקר ולמרגלות בניין בית המשפט העליון.
תולדות האתר.
רקע.
עד מלחמת העצמאות היה בית הקברות בהר הזיתים בית הקברות העיקרי של יהודי ירושלים. עם פרוץ המלחמה, הפכה התנועה העברית להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות. עד סוף חודש פברואר 1948 התנהלה קבורה חפוזה באמצע הלילה פעמיים בשבוע בליווי בריטי, אולם לאחר מכן שוב לא התאפשרה התנועה להר הזיתים. החברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", השיגו את שטח תחנת הניסיונות שהפך לבית הקברות סנהדריה לצורך קבורה, ומספר אישים נקברו בבית העלמין בשכונת שערי צדק. לשאר חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים לא היו שטחי קבורה והן שבתו מפעולה עד לחידוש הקבורה בהר המנוחות. אולם בט' באייר תש"ח, 18 במאי 1948, נהיה המצב בסנהדריה מסוכן וחפשו מקום אחר לקבורת המתים.
קבורה בארונות.
לצורך קבורה זמנית, לאחר שהגישה לסנהדריה נחסמה, הוקצתה מחצבה נטושה של שייח' באדר. הקבורה נעשתה בארונות עץ שעלו לחברה קדישא כסף רב. בימי ההפוגה הראשונה נעשה ניסיון לחזור ולקבור בבית הקברות סנהדריה, אולם לאחר שאחד מחברי החברה קדישא נהרג מירי צלף, שבו לקבור בשייח' באדר.
בית העלמין שייח' באדר נפתח לראשונה באמצע 1948 כאתר קבורה זמני עד אשר אפשר יהיה לשוב לבית הקברות בהר הזיתים. הקבורה בחלקה זו בוצעה כאופן זמני ולכן היו בה תקדימים לא מקובלים: קבורת הנפטרים בארונות, קבורה בשתי קומות ועליהם אדמה, תינוקות וחללים נקברו יחד באותו ארון, בקבורת אנשי ההגנה נעשה הרישום וההודעה למשפחות על ידי יחידות ההגנה שנקראו "נצח".
מכתב למערכת בעיתון הארץ שפורסם ב-22 בספטמבר 1948 תיאר את המצב בבית הקברות:
עד סוף נובמבר 1948 נקברו בשייח באדר מעל 900 נפטרים בארונות. אתר קבורה זה כונה "שייח' באדר א'".
קבורת שדה.
עם תום קרבות מלחמת העצמאות בסוף שנת 1948, ועם התגבשות הקו העירוני, התברר כי אין אפשרות לשוב ולקבור בהר הזיתים, שנותר בשליטת ממלכת ירדן. בשל כך החלה קבורת שדה רגילה בבית העלמין, באתר שכונה "שייח' באדר ב'", עד מציאת אתר קבורה שישרת את תושבי העיר באופן קבוע. שטחו הכולל של בית הקברות היה שמונה דונם. בין אלו שנקברו בבית הקברות היו כמה מגולי אריתריאה שמתו שם והובאו לקבורה בישראל ומאיר טוביאנסקי שלאחר שטוהר שמו הובא לקבורה מכובדת בירושלים ומחללי קרבות בית עפה שהיו נעדרים וגופותיהם אותרו לקראת סוף 1949. נקברים נוספים היו שרה יוסף, אשתו של דב יוסף והרב מאיר בר-אילן שהובא לקבורה בארון מתכת מיוחד כדי לאפשר את פינויו לקבורת קבע כשהדבר יתאפשר.
בבית הקברות התקיימו במהלך 1949 אזכרות לחללי מלחמת העצמאות.
מכיוון שפתיחת בית הקברות בהר המנוחות התעכבה, נמשכה הקבורה בשייח' באדר, עד סוף שנת 1951. אולם לאור זמניות הקבורה בשייח' באדר, רבים העדיפו להקבר בסנהדריה, בה הקבורה נחשבה קבורת קבע, ועבור הקבורה בה גבתה החברה קדישא מחיר גבוה יותר.
פינוי.
במחצית הראשונה של 1950 עלו דרישות מצד ההורים השכולים של חללי המלחמה להחיש את העברת החללים לקבורת קבע בהר הרצל. באפריל 1950 הובטח שבימים הקרובים יחלו בפינוי בית הקברות. אולם הפינוי התעכב ועורר חילופי האשמות לגבי האחראים לעיכוב בפינוי. כמו כן, התעוררה מחאה על עצם הפינוי, בטענה שאין לפנות את הנקברים עד שניתן להביאם למנוחת קבע בהר הזיתים, אולם מרבית המשפחות תמכו בפינוי.
ב-17 באוגוסט 1950 החלה העברת המתים מקבורת הקומות במחצבה הנטושה. החיילים פונו אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל והאזרחים פונו אל הר המנוחות. לאחר סיום הפינוי הסכימה הנהלת הקריה שסביב החלקה שבה היו קבורות הארונות "ייבנה קיר בגובה 50–60 ס"מ, השטח הפנימי ימלא אדמה וישתלו בו צמחים ירוקי תמיד ועל קיר הסלע שמעל לשטח תהיה חקוקה כתובת מתאימה שתספר לדורות על התפקיד הקדוש שמילא המקום הזה בימי המצור במלחמת השחרור".
ביוני 1951, במקביל להמשך הקבורה במקום, הוחל בפינוי החיילים שנקברו בקבורת שדה, מהאזור שכונה "שייך באדר ב'", ופונו 47 נפטרים להר הרצל, בהם טוביאנסקי ואהרן זאב אשכולי. בהמשך פונו נפטרים בודדים לבקשת משפחותיהם.
במרץ 1952, לאחר העברת הקבורה להר המנוחות, בקשו במנהלת קריית הממשלה לפנות באופן מלא את בית הקברות לצורך הבנייה בקריית הממשלה. בתגובה ארגנו בחוגים חרדיים מחאות והחתימו רבנים נגד הפינוי. תומכי הפינוי טענו שרצון קרובי הנפטרים הוא להביאם לקבורת קבע בו תוצב מצבה על קברם. המתנגדים טענו, לעומתם, שהקבורה על תנאי אינה מועילה אלא כאשר מפנים את המתים אל קברי אבותיהם, שבמקרה זה הוא בהר הזיתים, ושאין שום היתר לפנות את הקברים לבית הקברות החדש בהר המנוחות. היה גם מי שטען שאין להעביר את הנקברים להר המנוחות כי אז יהיה צורך להעביר אותם פעם נוספת להר הזיתים.
במאי 1953 התפרסם בהארץ מכתב למערכת המתאר את המצב בבית הקברות:
בתגובה הסביר מנהל החברה קדישא, ישראל בר זכאי:
שטח בית הקברות היה אז כ-2 דונם.
בסוף יוני 1953 החליטה הרבנות הראשית שאין להעביר את הקברים, לאחר בירור עם המשפחות האם הכוונה בקבורה זמנית הייתה עד לפינוי לבית קברות קבוע או עד לפינוי להר הזיתים. עם זאת, נפסק שמשפחות המעוניינות בכך יוכלו לפנות לרב שיפסוק להן אישית לגבי פינוי הנפטר לבית קברות אחר. בעקבות זאת ירד פינוי בית הקברות מהפרק ותוכניות בניית קריית הממשלה שונו בהתאם.
בית העלמין קיבל את צורתו הסופית בשנת ה'תשי"ג. חברה קדישא גחש"א - "קהילת ירושלים" ממשיכה לתחזק את בית הקברות.
אתרים.
בבית העלמין שייח' באדר טמון רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר החמישי של חסידות זוועהיל. מתפללים רבים מגיעים לקברו במשך כל השנה ובפרט ביום פטירתו. המנהג הקבוע הוא לעלות אל קברו בימי שני, חמישי ושוב שני ברציפות ולהגיד פרקי תהלים, לאחר מכן להניח את יד שמאל על המצבה ולבקש את כל אשר על לבו של המתפלל. לצדו של האדמו"ר מזוועהיל קבורים גם בני משפחתו.
בצמוד אל הגדר הצפונית של בית הקברות ואל אנדרטת גן חטיבת פלמ"ח הראל היה אתר הקבורה הזמנית שבו הונחו הארונות שפונו לאחר מכן.
גויאבה תותית
גויאבה תותית (שם מדעי: Psidium cattleyanum, ידועה גם כגויאבת התות) היא מין של עצים בעלי פרחים ממשפחת ההדסיים. שמו המדעי של המין נקרא על שם חוקר הפרחים ויליאם קאטלי.
מאפיינים.
הגויאבה התותית היא עץ קטן (עד 4 מטרים) המניב פירות בעלי טעם הדומה במעט לתות שדה.
הגויאבה התותית היא קרובת משפחה מאותו הסוג של הגויאבה המצויה (Psidium guajava), אך פירותיה בעלי ריח עדין יותר, קטנים יותר ומתוקים יותר. לעומת הגויאבה המצויה, התותית אינה אלרגנית.
לגויאבה התותית שני מופעים: בעלי פירות צהובים ובעלי פירות אדומים. שני המופעים הם זנים מתורבתים של אותו המין, וידועים כגויאבה תותית אדומה וגויאבה תותית צהובה.
בעולם.
הגויאבה התותית גדלה באופן טבעי בברזיל. היא מין פולש במקומות בעלי אקלים טרופי או ממוזג, ומהווה איום אקולוגי בהוואי, שם הצמח מתרבה ללא עצירה. במקומות אחרים כגון אוסטרליה הצמח הפך להיות חלק מהחורש הטבעי עקב התרבות של פליטי תרבות.
שימושים.
ניתן לאכול את הפרי בשלמותו עם הקליפה, אך ניתן גם לקלות את גרעיניו כדי להכין משקה דומה לקפה ולחלוט את עלי העץ לחליטת צמחים.
טוטורי (מחוז)
מחוז טוטורי (ביפנית: "Tottori-ken" 鳥取県) הוא מחוז באזור צ'וגוקו, יפן. זהו המחוז בעל האוכלוסייה הקטנה ביותר ביפן, ובירת היא העיר טוטורי.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
באזור בו שוכן מחוז טוטורי נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפרה-היסטורית ג'ומון (14,000 לפנה"ס-400 לספירה), וכן מספר יישובים מתקופת יאיואי (300 לפנה"ס-400 לספירה). כמו כן, ניתן למצוא באזור מספר תלי קבורה מתקופת קופון (250-538). לאחר רפורמת טאיקה בשנת 645 הפך האזור לנחלות הוקי ואינבה.
ימי הביניים.