האזכור הראשון של הכפר אוסיפוביצ'י הוא מהמאה ה-18, עת האזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי. לאחר חלוקת פולין ב-1793 עבר האזור לשליטת האימפריה הרוסית.
ב-1872 הוקמה בקרבת הכפר תחנת רכבת של מסילת ליבאו-רומני החדשה, והוקמה לידה התיישבות שנשאה את שם הכפר. ההתיישבות התפתחה לאורך יתר המאה ה-19 ובשלב מסוים אוחדה עם הכפר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה היה חוסר יציבות באזור, ואוסיפוביצ'י החליפה ידיים רבות, עד שלבסוף סופחה לברית המועצות כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-1935 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-30 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי ארמיית הפאנצר השנייה של הוורמאכט, לאחר שבוע של הפצצות. ב-28 ביוני 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
העיר המשיכה להתפתח בהמשך המאה ה-20. ב-1991 היא הפכה לחלק מבלארוס העצמאית.
הקהילה היהודית.
תחילת היישוב היהודי בעיירה היה בסוף המאה ה-19. עם הקמת מסילת ליבאו-רומני ותחנת הרכבת שבמרכז העיירה, גדלה חשיבותה של ההתיישבות. באותה תקופה ישבו בה כמה עשרות יהודים, רובם היו ליטאים ותמכו בציונות, אם כי הייתה נוכחות גם לבונד. בתחילת המאה ה-20 הונהגה הקהילה על ידי הרב יעקב שמחה ריטוב (1872–1920). בנו הבכור, ישראל ריטוב, הפך למנהיג ציוני בולט.
הקהילה גדלה לאורך השנים ביחד עם העיר, ולפי מפקד אוכלוסין שנערך ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בה 1,694 יהודים, כ-12% מכלל האוכלוסייה. לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות גויסו גברים כשירים לצבא האדום, ומספר קטן של יהודים הצליחו להימלט מזרחה, כך שעם הכיבוש הנאצי ב-30 ביוני 1941 נותרו בה בין 1,200 ל-1,300 יהודים. זמן קצר לאחר הכיבוש, ביצעו הנאצים רישום של כלל היהודים, והטילו עליהם עבודות כפייה.
באזור אוגוסט 1941 הוקם גטו בחלקה הדרומי של העיר, ולאחר שהיהודים רוכזו בו הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב ועוד מגבלות שונות, ובהן איסור יציאה מתחומי הגטו ויצירת קשר על האוכלוסייה הבלארוסית. ב-11 באוקטובר בוצעה אקציה במהלכה נלקחו מהגטו 300 יהודים על ידי חיילי ורמאכט ואס אס למגורים צבאיים, רכושם הוחרם, והם נורו למוות על ידי כיתת יורים של חיילים גרמנים. ב-5 בפברואר 1942 חוסל הגטו סופית על ידי פלוגת אס אס.
ברמיים
בְּרָמִיִּים (שם מדעי: Bramidae) הם משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים ובה 20 מינים.
דגים אלה מזכירים בצורתם את בני משפחת הכפחניים. הם חיים ברחבי האוקיינוס הפתוח בכל העולם. הגדולים מביניהם מגיעים לאורך של מטר אחד והם בעלי ראש קצר וגדול עם לסת הפונה מעלה, סנפיר גבי מוגבה הנפרש עד הזנב וסנפיר השת המתמשך עד הזנב. חלק מהמינים שוכנים בעומקים של מתחת 500 מ'.
רבים ממינים אלה הם דגי מאכל מבוקשים בעולם.
אוסיפוביצ'י
אוסיפוביצ'ה
אוסיפוביץ'
אוסיפוביץ
גרופטו
הגרופטו (באיטלקית: Gruppetto) או האוטובוס (Autobus) הוא מונח מתחום מרוצי אופני כביש המתייחס לדבוקה גדולה של רוכבי אופניים מקבוצות שונות המהווה את הקבוצה האחורית הגדולה של הרוכבים המפגרים בזמן רב אחרי הדבוקה העיקרית.
הגרופטו נוצר בדרך כלל בקטעי ההרים במרוצי קטעים, כאשר במהלך הטיפוס, רוכבים שאינם מטפסים מצטיינים, מתחילים לפגר אחרי הדבוקה העיקרית ויוצרים בהדרגה דבוקה חדשה האוספת אליה בהמשך הקטע רוכבים נוספים שלא עמדו בקצב. רוכבים אלו הם בדרך כלל ספרינטרים ופועלים (דומסטיקים) שאינם מודאגים ממיקומם בדרוג הכללי במרוץ. דאגתם העיקרית היא למנוע את פסילתם ולעמוד במגבלת הזמן אשר נקבעת לכל קטע במרוץ, כך שיוכלו לזנק למחרת לקטע הבא במרוץ. כמו כן, הם לוקחים בחשבון את יכולת השרידות שלהם בקטעים הבאים במרוץ, ולכן הם מעוניינים לחסוך את מרב האנרגיה ברכיבתם ומנסים לנצל את כל השהות שנותנת להם מגבלת הזמן.
אם הגרופטו מגיע מחוץ למגבלת הזמן, עשויים המארגנים להחליט שלא לפסול אותו אם גודל הגרופטו גדול מ-20% ממספר הרוכבים שסיימו את הקטע. עם זאת, גם כאשר מתקבלת החלטה שכזו על ידי המארגנים, אם רוכב בודד, או קבוצה קטנה של רוכבים, מפגרת אחרי הגרופטו הם כמעט בוודאות יפסלו, אלא אם הם סבלו מתאונה, ובמקרה זה הם עשויים להיות פטורים מעונש. מגבלת הזמן משתנה בהתאם לתקנון המרוץ המפורסם על ידי המארגנים; בטור דה פראנס יש מקדמים שונים בהתאם לקושי של הקטעים השונים. מקדמים אלו נמדדים באחוזים מזמנו של המנצח בקטע.
בשל האינטרס המשותף להישרדות, מצב הרוח בגרופטו שונה מבדבוקה הקדמית שבה התחרותיות עזה. לעיתים קרובות רוכבים בגרופטו מסייעים אחד לשני עם מזון ומשקאות אף על פי שהם רוכבים בקבוצות שונות. עם זאת, גם לגרופטו יש חוקים פנימיים משלו ורוכבים שאינם מצייתים להם צפויים ל"סנקציות". בדרך כלל יש לגרופטו מנהיג מזדמן (מכונה גם "נהג האוטובוס") שהוא בעל ניסיון רב ומקובל חברתית בדבוקה, ומסוגל להביא את הקבוצה לחלון הזמנים הצר שבין פסילה ובין בזבוז אנרגיה. בדרך כלל, מובילי הגרופטו מכתיבים קצב מתון בעליות אך במישורים ובמיוחד במורדות הם מכתיבים קצב גבוה שכן זו האפשרות הטובה ביותר שלהם לצמצם את הפער אל המובילים בקטע. זו גם הסיבה שחלק מהספרינטרים (המתקשים בדרך כלל בעליות) נחשבים למתמחים ברכיבה במורד.
קרוליין מתילדה, נסיכת דנמרק
קרוליין מתילדה, נסיכת דנמרק (בדנית: Arveprinsesse Caroline-Mathilde; 27 באפריל 1912 – 12 בדצמבר 1995) הייתה נכדתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ואשתו של קנוד, נסיך הכתר של דנמרק.
ביוגרפיה.
קרוליין מתילדה נולדה ב-27 באפריל 1912 בשאפרגארדן, קופנהגן, להאראלד, נסיך דנמרק, בנו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק, ולהלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
ב-8 בספטמבר 1933 התחתנה קרוליין מתילדה עם בן דודה קנוד, נסיך הכתר של דנמרק, השניים התגוררו בארמון פרדנסבורג, ונולדו להם 3 ילדים.
ב-20 באפריל 1947 מת חמיה כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, וגיסה פרדריק התשיעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו. בתחילה שימש בעלה קנוד כיורש העצר, אולם בשנת 1953 נולדה אחייניתו מרגרטה, והפרלמנט העביר חוק המבטל את ההעדפה הגברית בהעדפת הבן הבכור, ובעקבות כך היא הפכה ליורשת העצר. בשנת 1976 מת בעלה קנוד, וב-12 בדצמבר 1995 מתה קרוליין מתילדה בארמון סורגנפרי, קופנהגן.
משפחתה.
ב-8 בספטמבר 1933 התחתנה קרוליין מתילדה עם קנוד, נסיך הכתר של דנמרק, ונולדו להם 3 ילדים:
יירגן מולטמן
יירגן מולטמן (בגרמנית: Jürgen Moltmann; נולד ב-8 באפריל 1926) הוא תאולוג קלוויניסטי גרמני, פרופסור אמריטוס לתאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן, נחשב לאחד מגדולי ההוגים הדתיים בעולם. מולטמן ידוע בעיקר בשל עמדותיו כי אלוהים מסוגל לסבול, ועל כך שבתוך השילוש הקדוש מתקיימים יחסי שוויון והדדיות שצריכים להוות מופת להתנהגות האנושית.
ביוגרפיה.
מולטמן נולד בהמבורג למשפחה שלא הייתה חברה בכנסייה, ובילדותו חלם להיות מדען. חווייתו הדתית הראשונה הייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה כשחבר בבית ספרו נהרג לידו בעת הפצצת בעלות-הברית ביולי 1943, והוא תהה מדוע שרד. ב-1944 גויס לצבא גרמניה הנאצית לכח-העזר של הנ"מ . בפברואר 1945 תעה בדרכו והגיע לתוך עמדה בריטית ונכנע. הוא העביר שלוש שנים במחנות שבויים, שם נחשף לידיעות על הזוועות שחוללה ארצו במהלך המלחמה והשואה, ואמונתו במורשתו הלאומית התמוטטה. הוא פנה לנצרות והחל ללמוד יחד עם שבויים אחרים שהיו בעלי השכלה דתית אקדמית. ב-1948 שוחרר ונרשם ללימודי תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת גטינגן. הדיסרטציה שלו עסקה ברעיון הגזירה הקדומה אצל מואיז אמירו וב-1957 סיים אביליטציה אודות כריסטוף פצל. בתחילה עסק בהוראה בתיכון דתי בוופרטל, וב-1963 החל להרצות באוניברסיטת בון. ב-1967 החל לכהן כפרופסור לתאולוגיה שיטתית בטיבינגן, משרה שהחזיק בה עד לפרישתו ב-1994.
ב-1964 יצא ספרו הגדול הראשון, "תאולוגיה של התקווה", ששאב השראה מסוימת מארנסט בלוך. מולטמן טען שהתמסדותה של הנצרות הביאה להפיכת האסכטולוגיה שלה מעניין קונקרטי הקשור למהלך ההיסטוריה לעניין של אמונה מופנמת המתבטא רק באופן על-טבעי בקץ הימים המרוחק. הוא דרש להחזיר את האסכטולוגיה למרכז הבמה ולהפכה למניע לפעולה מאורגנת, חברתית ופוליטית, כדי לשפר את מצב האנושות והבאת מלכות השמים לעולם כפי שהוא. זה היה מענהו לצורך בביסוס עיוני למושג התקווה.
ב-1972 השלים את "האל הצלוב", אולי חיבורו החשוב ביותר. מולטמן בחן את שאלת הסבל האלוהי בעת הצליבה; בניגוד לעמדה המקובלת אודות אי-יכולתו של האל המושלם והכל-יכול להשתנות או להתרגש (ἀπάθεια) – ולפיכך, שטבעו האלוהי של ישו היה מודע אמנם לייסורי טבעו האנושי המקביל, אך לא באמת כאב בשל כך – קבע שבורא שאיננו מסוגל לחוש כאב גם איננו יכול לחוש אהבה או להזדהות עם בריותיו. מולטמן הצהיר כי אלוהים אכן סבל, אך לא היה זה עינוי מן הסוג הפוקד את בריותיו, הלוקות בשל חסרונותיהן, אלא בחירה של המושלם לאמץ את הייסורים מתוך שלמות אהבתו לעולם שיצר. "האל הצלוב" הרים תרומה חשובה לבחינה-מחדש של שאלת הסבל האלוהי, שהובילה לזניחת הראייה המסורתית בקרב תאולוגים פרוטסטנטים רבים עד סוף המאה ה-20.
ב-1975 סיים מולטמן את "הכנסייה בכח הרוח", אותו הקדיש לרוח הקודש, שטען שהוזנחה במחשבת הנצרות המערבית מאז מחלוקת ומן הבן. הוא הזכיר את תפקיד רוח הקודש כגורם המחייה את העולם כולו וגם את היותה היוצרת באמת את הכנסייה ומעניקה לה את חיותה, לא רק כממסד ארגוני או עניין של השקפה אישית.