בשנת 1239 קבע האפיפיור שכתבי התלמוד יוחרמו ויועברו לעיון. לואי התשיעי הסכים לקבל את הוראתו של האפיפיור ובלבד שיהודים יוכלו להגן על עמדתם. בשנת 1240 נערך הוויכוח הפומבי בין חכמי היהודים לבין חכמי הנצרות על אודות התלמוד. לצד רבי יחיאל בוויכוח עמדו גם רבי משה מקוצי, רבי יהודה ממילון ורבי שמואל משאטו טייר. רבי יחיאל וחבריו טענו שהביטויים השליליים בתלמוד כנגד מי שאינם יהודים כוונו כלפי הגויים עובדי העבודה הזרה בזמן כתיבת התלמוד. לביטויים אלו, כך טענו, אין שייכות לנוצרים בני זמנם. כמו כן טענו שללא התלמוד אין קיום לדת היהודית ואם הותרה היהדות בעולם הנוצרי כדת נסבלת הרי שיש להתיר ליהודים ללמוד את התלמוד. למרות טיעונים אלו הסתיים הוויכוח בניצחונם של המתנגדים לתלמוד. בשנת 1242 (לפי גרסאות אחרות ב-1244), עקב הוויכוח הנ"ל, נשרפו כרכי תלמוד רבים בכיכר העירייה בפריז.
הקרבת קורבנות בארץ ישראל בזמן הזה.
רבי אשתורי הפרחי (בספר כפתור ופרח, פרק ששי) מספר על יוזמה של אחד מבעלי התוספות, רבי יחיאל מפריס, לחידוש עבודת המקדש: "רבינו יחיאל דפריש ז"ל אמר לבא לירושלם, והוא בשנת שבע עשרה לאלף הששי (לבריאת העולם. 1257 לספירה), ושיקריב קרבנות בזמן הזה". רבי אשתורי הפרחי מעלה את השאלה: "מה נעשה מטומאתנו, ואנא הכהן המיוחס", ומשיב שמותר לחדש את עבודת הקרבנות באופן חלקי גם בטומאה, על פי הכלל שטומאה דחויה בציבור. לא ידוע מה עשה רבי יחיאל מפריס להגשמת רעיונו.
ישיבה בפריז או ישיבת "פריז" בעכו.
ידוע להיסטוריונים על אדם בשם רבי יעקב השליח. רבי יעקב השליח שמש כשד"ר של הישיבה של רבי יחיאל מפריז. רבי יעקב השליח התפרסם בזכות רשימת קברי צדיקים בארץ ישראל שהכין בעת מסעותיו. בפתח רשימת הקברים מצוי הציטוט הבא:
אלו סימני כתבי הקברות אשר הביאם רבי יעקב השליח, נאמן מהרב רבינו יחאל מפריש אשר לו בשיבתו שלוש מאות תלמידים... והלך בכל גלילות ארץ ישראל... להוליך נדבה גדולה למדרש הגדול דפריש
למקור היסטורי זה ניתנו מספר פירושים שונים ולאור הכתוב בו נחלקו ההיסטוריונים ביניהם לגבי מיקומה של ישיבתו של רבי יחיאל. יש שגרסו שישיבתו של רבי יחיאל הייתה בפריז ורבי יעקב השליח נשלח מפריז לארץ ישראל על מנת לגייס תרומות. הבעיה באפשרות זאת היא שתושבי ארץ ישראל היהודים היו עניים מאוד באותה העת. לאור זאת לא ברור מדוע נשלח יעקב השליח לגייס כספים דווקא בארץ ישראל.
אפשרות אחרת היא שיעקב השליח נשלח מעכו לגייס כספים עבור ישיבתו של רבי יחיאל מפריז ששכנה בעיר עכו. את התרומות קבץ מקהילות יהודיות באירופה ובמזרח התיכון וגם בארץ ישראל גופה. החוקר אברהם יערי בספרו "שלוחי ארץ ישראל" אוחז באפשרות השנייה. את רשימת הקברות שהכין רבי יעקב השליח מסביר אברהם יערי כחומר תעמולה שנועד לסייע לרבי יעקב בגיוס התרומות.
לכאורה כינויה של הישיבה מדרש הגדול דפריש מלמד על כך שישיבתו של רבי יחיאל הייתה ממוקמת בפריז. כינוי זה מוסבר על ידי יערי בכך שהישיבה בעכו נקראה על שם הישיבה של רבי יחיאל מפריז שנסגרה ועברה לארץ ישראל.
לשיטתו של יערי ניתן לראות דוגמה לכך ששמה של הישיבה משמר את שמה של ישיבה קודמת בשמותיהן של הישיבות הליטאיות שקמו בארץ ישראל במאה ה-20. ישיבות אלו משמרות את שמותיהן של הישיבות בליטא שחרבו בשואה (כך למשל ישיבת פוניבז' ועוד).
מכל מקום, על פי מחקרו של עמנואל שהובא לעיל, ר' יחיאל לא הגיע ארצה כלל, ועל כן ברור שלא הקים שם ישיבה, ונקבר בפריז.
משפחתו.
על משפחתו, ידוע על שניים מגדולי הראשונים שהיו חתניו: המרדכי ור' יצחק מקורביל, בעל הסמ"ק. בנו המכונה "שיר דילשוש" עלה לארץ ישראל ונקבר למרגלות הר הכרמל.
יחיאל מפאריז
מדרשה תורנית
מוג'הידין א-חאלק
יחיאל מפריס
אדוארד קנדי
פיל לבן
"פִּיל לָבָן" הוא כינוי לנכס רב ערך לכאורה, אשר הופך לעול ולמעמסה. פיל לבן יכול להיות נכס שעלות אחזקתו גבוהה מהתועלת שבו ואינו משמש את הציבור.
מקור הביטוי.
מקור הביטוי בפילים לבקניים נדירים שמצויים בדרום-מזרח אסיה. מדובר בחיה הנחשבת קדושה, כזו שאסור לפגוע בה ויש לדאוג למחסורה. זאת למרות העובדה שאינה מביאה תועלת ועלות אחזקתה גבוהה.
פיל לבן הוא תולדה של מפגש גנים רצסיבים נדירים ללבקנות מצד שני הוריו. מאחר שהפיל נחשב לקדוש על פי תרבויות האזור, למשל: בתרבות הבורמזית, אין לנטוש או להזניח אותו. גם בתרבות התאית הפיל מקודש, ותמונתו הופיעה בשנים 1855–1916 על דגל תאילנד. בשנת 1916 שונה הדגל לעיצובו הנוכחי, לפי האגדה, במהלך שיטפון ראה ראמה השישי, מלך תאילנד את הדגל תלוי הפוך, ואת רגליו של הפיל הקדוש מופנות כלפי מעלה, וכדי למנוע את הישנות המקרה הוא הסיר את תמונת הפיל מהדגל. אחיינו, המלך ראמה התשיעי, החזיק מספר פילים לבנים.
הפיל הלבן אינו ממש לבן, אלא בעל עור בהיר יותר. נדירותו והעובדה שהוא מוחזק בעיקר על ידי מלכים ובעלי שררה, היא שהביאה אותו למעמדו המיוחד. בשל קדושתו, המחזיק בפיל אינו יכול לנצלו לעבודה, ומכאן נגזרת עלות החזקתו הגבוהה.
פיל לבן ככינוי לנכסים או פרויקטים.
"פילים לבנים" רבים נוצרים לעיתים קרובות כאשר מיזם עתיר השקעה מגיע לשלב מתקדם, בו נוכחים מתכנניו כי בדיעבד המיזם אינו מצדיק את ההשקעה, וכי עלות אחזקתו יקרה לאין ערוך מהמקורות הכספיים העומדים לשם כך. לעיתים, אירוח אולימפיאדה, או טורניר גביע העולם בכדורגל, יוצר במדינה המארחת "פילים לבנים" בדמות מבנים שנבנו לצורך אירוע הספורט, אולם לא נמצא להם שימוש עם סיומו.
ג'ימי ליין ספירס
גאס ואן סנט
גאס ואן סאנט ג'וניור (באנגלית: .Gus Green Van Sant, Jr; נולד ב-24 ביולי 1952 בקנטקי) הוא במאי קולנוע אמריקאי, תסריטאי, צלם, מוזיקאי ומחבר. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "סיפורו של ויל האנטינג" משנת 1997 ועל סרטו "מילק" משנת 2008, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003 על סרטו "אלפנט". ואן סאנט מתגורר בפורטלנד, אורגון. ואן סנט הוא הומוסקסואל, וסרטי הקולנוע שלו מאופיינים בתמות הומוסקסואליות ושאר נושאים הקרובים לתרבויות שוליים.
קריירה.
ואן סנט החל את עשייתו הקולנועית בבימוי סרטוני פרסומות. באמצע שנות השמונים החל לביים סרטי קולנוע, וכן הפיק, כתב תסריטים, הלחין ואף ערך את סרטיו אלה, שהיו סרטים קצרים בני מספר דקות בלבד. סרטו הראשון באורך מלא היה "Mala Noche" בשנת 1985, שלאחריו בא סרטו הידוע הראשון, "דראגסטור קאובוי" (1989) שבו מככבים מאט דילון והת'ר גראהם. הסרט זיכה את ואן-סנט בפרסים רבים, בהם פרסים בפסטיבל ברלין ושלושה פרסים מטעם איגוד המבקרים האמריקני.
פריצתו הגדולה של ואן סנט באה כשביים ב-1991 את "איידהו שלי". הבימוי הרגיש בסרט זה הקנה לו שם בינלאומי והצלחה קופתית. בהמשך ביים את הקומדיה הכושלת "גם לבוקרות יש רגעים קודרים", בו שיחקה אומה תורמן בתפקיד הראשי, ואת הסרט "פיתוי קטלני" שהביא לניקול קידמן את פרס גלובוס הזהב לשחקנית הקומית.
ב-1997 ביים את סרטו המצליח והידוע מכולם, "סיפורו של ויל האנטינג", שגרף 9 מועמדויות לפרס אוסקר ובהן מועמדות לפרס הבימוי הטוב ביותר. אחר כך ביים גרסה מחודשת לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק, "פסיכו", כשהעתיק, למעשה, את הבימוי של היצ'קוק, כאשר רק השחקנים השתנו. סרט חשוב אחר שביים הוא "למצוא את פורסטר", בכיכובו של שון קונרי.
מראשית שנות האלפיים התמקד ואן סאנט בבימוי סרטים פרטיקולריים וניסיוניים: "ג'רי" (2002), סרט סוריאליסטי על מטיילים האובדים במדבר, ו"אלפנט" (2003), זוכה פרס דקל הזהב ופרס הבימוי בפסטיבל קאן, סרט ששאב את השראתו מהטבח בתיכון קולומביין. ב-2005 ביים את הסרט "ימים אחרונים", דרמה מוזיקלית בה מגלם מייקל פיט את קורט קוביין.
ב-2008 ביים את הסרט "מילק" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, בהם פרס הבמאי. הסרט זכה בשני פרסים, אחד עבור השחקן הראשי (שון פן) ואחד עבור התסריט המקורי (דסטין לאנס בלאק).
בשנת 2016 ביים את הסרט "ים של עצים" בכיכובם של נעמי ווטס ומתיו מקונוהיי.
ביולי 2018 יצא סרטו "אל תדאג הוא לא יגיע רחוק ברגל" המבוסס על חייו של צייר הקריקטורות השערורייתי ג'ון קלאהן, שמת בשנת 2010. ון סנט, בילה שעות רבות בשיחות עם קאלהן אשר סיפר לו על התמכרותו הקשה לאלכוהול והפיכתו למשותק בעקבות תאונת דרכים. בסרט, מגלם את דמותו חואקין פינקס.
בזואר
אבני בזואר (באנגלית: Bezoar; בתרגום: בזואר) הן אבנים ירקרקות שאצילים ומלכים השתמשו בהן כדי לנטרל רעל ארסן במשקה שהוגש להם כדי להרעיל אותם.
קיימים מספר סוגים של אבני בזואר, כאשר נראה שחלק מסוגי הטריכובזואר אכן מסוגלים לנטרל ארסן. אבנים אלה נוצרות בקיבות ובמעיים של עיזי הרים, על ידי משקעים סידניים, שיש בהם גם שיירי גופרית הקשורה בקשר כימי עם פוספט. כאשר הוכנסה האבן למשקה שמעורב בו ארסן, הארסן התרכב עם הגופרית שבאבן, וכך נוטרלה רעילותו. היו מלכים שהחזיקו במחרוזות של אבני בזואר, או ששיבצו אותן בטבעות (כמו אליזבת הראשונה מלכת אנגליה). כך הן היו זמינות לידם בכל עת שרצו לטבול אותן במשקה.
ברפואה, חפץ בקיבה, העשוי בדרך כלל מגוש סיבים נקרא 'בזואר'. עצם זו עלולה לגרום לחסימה בקיבה או במעי. ניתן לזהות את העצם לרוב באמצעות גסטרוסקופיה וישנן דרכים שונות שבהן ניתן ניתן לפורר אותו.
בתרבות, הבזואר מוזכר בסדרת ספרי הארי פוטר כאבן שמקורה הוא מתוך קיבה של עז שמשמשת כנוגדן למרבית הרעלים המוכרים.
פלדקירך