סרדין אירופי או סַרְדִּין צְפוֹנִי (שם מדעי: "Sardina pilchardus") הוא מין דג יחידי בסוגו ממשפחת הסרדיניים (Clupeidae), משפחה של דגים שמנוניים הכוללת בתוכה גם את הסוג הרינג. המונח הקולינארי "סרדין" משמש לתיאור מינים שונים של דגי מאכל, המשתנים ממקום למקום. הסרדין היה לאחד מהמזונות הראשונים אשר אוחסנו בקופסאות שימורים. את שמם קיבלו הדגים מהאי סרדיניה שבים התיכון, אשר חופיו שפעו בעבר בדגים אלו. הפופולריות הרבה של הסרדינים הביאה לדיג יתר, עד כי מספריהם בימות העולם התדלדלו מאוד.
ערכים תזונתיים.
הדג הקטן עשיר בחומרים מזינים - חלבונים, סידן, חומצות שומניות חשובות, זרחן, ברזל, אשלגן, ויטמין B6, ניאצין וקו-אנזים Q10.
דוד חנין
דוד (סשה) חנין (18 באפריל 1923 – 9 במאי 2000) היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הישראלית, רק"ח וחד"ש.
שנותיו הראשונות בבלארוס.
דוד חנין נולד בעיר הומל שבבלארוס, שהייתה אז בשליטת ברית המועצות, ליעקב אלתר חינין, חסיד חב"ד ומוסיה חיה חינין. כילד השתתף חנין באחת מהקבוצות הקומוניסטיות לילדים (הפיונירים). מלחמת האזרחים בספרד השפיעה מאוד על קבוצת הפיונירים, שמדריכה, יעקב, נסע להילחם בה לצד כוחות הרפובליקה במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
נערותו במחתרת הקומוניסטית בישראל.
בשנת 1936 קיבלה משפחת חנין מחבר הפוליטביורו, מיכאיל קלינין, אישור להגר מברית המועצות. בסוף השנה עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. אחרי עלייתו פגש נערים מתנועת הנוער ע"ש דב בר בורוכוב, והצטרף יחד עם אחיו לתנועה זו. במסגרת זו פגש לראשונה פעילי מחתרת מהנוער הקומוניסטי, המשמרת הצעירה של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. מספר חודשים לאחר הצטרפותו לנוער הקומוניסטי התמנה לראש קבוצה שעסקה בפעילויות טכניות כהדבקת כרוזים, חלוקת עיתונים, המצאת סיסמאות וכו'. במסגרת זו עסק בלילות בגרפיטי ברחובות העיר לפני החגים הקומוניסטיים: אחד במאי, יום המהפכה ברוסיה וכו'. בתקופה זו קיבל את כינוי המחתרת שלו, סשה, שם שבו דבק עד מותו.
בשנת 1939, באחת מפעולות המחתרת הליליות, יצא חנין ביחד עם אחד מחברי הקבוצה. בסיום הפעולה, נתפס החבר על ידי סיור משטרה משום שרכב על אופניו ללא פנס. אף על פי שהוזהר על ידי חנין שלא יישא עליו חומר תעמולה, נמצא עליו במהלך חיפוש שנערך בכליו כרוז שנועד לתלייה באותו לילה. הנער נלקח לתחנת המשטרה והוכה עד שהחל למסור את שמות החברים בקבוצה. הנער לא ידע את שמו האמיתי של חנין, אלא רק שהוא עולה מברית המועצות וחבר בתנועת נוער כל שהיא. הבולשת הבריטית החלה לחקור וגילתה שחבר מזכירות של הנוער הבורוכובי הוא יוצא ברית המועצות. חנין נעצר על ידי חוקרי הבולשת והוכה קשות במשך זמן רב ולטענתו באופן מקצועי על מנת שלא יתגלו סימני העינויים.
בבית הכלא ביפו החל ללמוד אנגלית בעזרת ספר שקיבל מקומוניסט כלוא אחר ומילון אנגלי שנתן לו אביו. חנין נשפט למספר חודשי מאסר בבית הסוהר וכשנה מאסר בית. כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוגלה דוד חנין לבת ים. למרות ניסיונותיו לראות מה שלום משפחתו בזמן הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, הוא לא הצליח. בתחילת שנת 1942, בעקבות פתיחת החזית המזרחית במלחמה והפשרת יחסי הממלכה המאוחדת ורוסיה כתוצאה מכך, שוחררו חנין ואסירים קומוניסטים נוספים. כששוחררו, למרות שהיו תנועה אסורה לפי חוק, החלו לפעול בגלוי והפיצו כרוזים הקוראים להקמת חזית שנייה נגד הנאצים. בזמן זה חנין ניסה להתגייס לצבא הבריטי, אך מזכירות הנוער הקומוניסטי, שביססה עליו את בניית התנועה, לא התירה לו להתגייס. בסיום המלחמה נודע לחנין שאחיו הבכור, בוריס, נהרג במלחמה, ככל הנראה בקרבות לשחרור בודפשט.
דוד חנין הצטרף למקהלת רון, שהייתה קשורה למפלגה הקומוניסטית, והיה מהזמרים הבולטים בה. במקהלה פגש את חברתו לחיים, שולה שגדלה במשפחה דתית בכרם התימנים
בשנת 1947 נבחר למזכ"ל ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י). בתקופת כהונתו כמזכ"ל מנה סניף בנק"י בתל אביב מאות חברים.
אחרי קבלת תוכנית החלוקה באו"ם ותמיכת ברית המועצות בה, התגייס חנין לארגון "ההגנה", ובמרץ 1948 נפצע בקרב לפריצת המצור על קיבוץ ניצנים, אחרי שפינה פצועים תחת אש כבדה. משהכניס את אחד הפצועים למחסה טיפס למשוריין וצרור כדורים פגע ברגלו. בזמן האשפוז בארץ נאמר לו שכנראה יאלצו לכרות את רגלו. חנין התנגד לכך בתוקף ובסיוע חבריו הועבר לניתוח בצ'כוסלובקיה שבו רגלו נצלה והוא נשאר בצ'כוסלובקיה לתקופת שיקום.
תפקידו במפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בשנת 1950 נבחר דוד חנין לתפקיד מזכיר מחוז תל אביב של מק"י, המחוז הגדול ביותר של המפלגה באותה העת. לאחר בחירתו פרש מתפקידו כמזכ"ל בנק"י. בתחילת שנות ה-50 נבחר ללשכה הפוליטית של מק"י ובמסגרתה היה אחראי על הפעילות האיגוד מקצועית של המפלגה.
בפילוג שחל במק"י בשנת 1965 היה חנין מראשי הצד שנקט במדיניות האנטי-ציונית, יחד עם מאיר וילנר, תופיק טובי ואמיל חביבי, פלג שכלל את מרבית חברי המפלגה הערבים והקים את מפלגת רק"ח.
אחרי הפילוג היה חנין מרכז בפועל של מזכירות המפלגה והיה אחראי על ארגון המפלגה, על קשרי החוץ של המפלגה ועל פעילותה בתחום האיגוד המקצועי. הוא היה נציג המפלגה בפגישות הבינלאומיות של המפלגות הקומוניסטיות, ובשם המפלגה נפגש בין היתר עם ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, צ'ו אן לאי, ועם מנהיג קובה, פידל קסטרו.
בוועידה ה-22 של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, הראשונה שאחרי נפילת ברית המועצות, השתתף חנין בוויכוח בנושא מדוע נפלה ברית המועצות. חנין תיאר את ההתמוטטות כנובעת מכשלים בסיסיים במבנה המשטר ובעיקר מהתפיסה שהפרידה בין סוציאליזם לבין דמוקרטיה פוליטית. עמדתו זו נותרה במיעוט באותה וועידה מול עמדתו של מאיר וילנר, שגרסה שבברית המועצות אמנם היו שגיאות אבל לא כשלים מבניים. בסוף הוועידה, לראשונה מאז נבחר לוועד המרכזי של המפלגה, לא נבחר דוד חנין למוסד זה. הוא נותר חבר פעיל במפלגה והמשיך להשתתף בוויכוחים שהובילו לשינוי בעמדת המפלגה בוועידה ה-23 וה-24 שלה, בכיוון של עמדותיו הבסיסיות.
חייו האישיים.
רעייתו של חנין, שולה, הייתה שותפה קרובה לדרכו. היא עבדה כגננת בשכונת התקווה בתל אביב. לזוג שני ילדים - דב ובלה. שולה נפטרה ב-28 ביוני 2007.
ב-9 במאי 2000 נפטר דוד חנין ממחלה.
דוברוג'ה
דוברוג'ה (ברומנית: Dobrogea, בבולגרית: Добруджа) הוא חבל ארץ בין הים השחור לבין הדנובה.
דוברוג'ה מחולקת בין רומניה לבין בולגריה (ראו מפה). החלק הבולגרי מכונה גם "הקדרילטר". סוגיית הבעלות על השטח הייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין בולגריה לרומניה ובעלות בריתה, מלחמה שהסתיימה בתבוסה בולגרית.
הערים העיקריות של חבל דוברוג'ה הן: קונסטנצה (Constanţa), מנגליה (Mangalia) וטולצ'אה (Tulcea) בצד הרומני, סיליסטרה ודובריץ' בצד הבולגרי.
שטח חבל הארץ הזה 23,100 קמ"ר.
על פי נתוני שנת 2002, בחלק הרומני של דוברוג'ה היו 971,643 תושבים, 883,620 רומנים, 27,580 טורקים, 23,409 טטרים ו-21,623 רוסים.
היסטוריה.
השם הרומאי של דוברוג'ה היה "סקיתיה מינור" (Scythia Minor), אך חלק מההיסטוריונים השתמשו בשם "דאקיה פונטיקה" (Dacia Pontica). השם "דוברוג'ה" מקורו בנסיך (דספוט) ששלט במקום במאה ה-14, "דוברוטיצ'י" (Dobrotici).
לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה נחתם הסכם בוקרשט (1913), אשר חילק שוב את השליטה בחבל, בין רומניה לבולגריה, תוך תוספת שטחים נרחבים לרומניה ואוכלוסייה של 286,000 נפשות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בולגריה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה והייתה שותפתן לתבוסה. המלך פרדיננד הראשון אולץ לעזוב את המדינה, ובנובמבר 1919 נחתם חוזה ניי, אשר במסגרתו נקרעו מבולגריה חבלי הארץ תראקיה לטובת יוון, מקדוניה לטובת סרביה, ודוברוג'ה לטובת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1940, בלחץ הממשלה הגרמנית, בהסכם קראיובה, הוחזר אזור דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה. הצעד שיזם היטלר חיזק את האוריינטציה הפוליטית הבולגרית אליו. לאחר המלחמה חולק החבל שוב בין שתי המדינות במסגרת חוזה פריז (1947).
גוביו
גוּבִּיוֹ (Gubbio), עיר בנפת פרוג'ה בצפון-מזרח מחוז אומבריה שבמרכז איטליה. בשנת 2001 נמנו בה 30,453 תושבים.
המרכז ההיסטורי של העיר נשמר יפה. יש בו רחובות צרים וארוכים, בנויים מאבן אפורה. בעיר יש קתדרלה והריסות רומיות. היא מפורסמת בזכות קדרות בסגנון מיוליקה, וכן ב"מרוץ הנרות" (Corsa dei Ceri), המתרחש כל שנה ב-15 במאי. במרוץ זה מתחרות במעלה הר אינג'ינו (Ingino), שמתחתיו בנויה העיר, שלוש קבוצות, הנושאות פסלי ענק של הקדושים אובלדו, ג'ורג'ו ואנטוניו.
היסטוריה.
הייתה במקור עיר אומברית בשם איגוביום (Iguvium). נמצאו בה לוחות ברונזה מהתקופה, כתובים בשפה האומברית, שמכונים "הלוחות האיגוביים" (Iguvine Tables). היא נכבשה בידי הרומאים, והפכה לעיר רומאית משגשגת. במאה ה-11 הייתה עיר חופשית (comune) חזקה, אשר שלחה כאלף אבירים למסע הצלב הראשון. על-פי המסורת, הם היו הראשונים אשר הגיעו לכנסיית הקבר הקדוש.
אחרי תקופה זו, היא הייתה מעורבת במלחמות נגד הערים השכנות לה ונשלטה (למעט תקופות קצרות) על ידי הכנסייה הקתולית. ב-1384 כבשו אותה דוכסי אורבינו. משפחת גבריאלי (Gabrielli), שהייתה המשפחה החזקה בעיר, ניסתה שוב ושוב לצבור כח, אך במאה ה-17 עם הירידה בכוחה, סופחה למדינת האפיפיור כחלק ממונטפלטרו. ב-1860 צורפה לממלכת איטליה.
יהודים.