ב-9 באפריל 1939 יום א' של פסחא, הופיעה בקונצרט פתוח על מדרגות על מדרגות אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה. את הקונצרט, אותו ארגנו הגברת הראשונה אלינור רוזוולט ושר הפנים הרולד איקס אחרי שארגון "בנות המהפכה האמריקאית" סיכלו את הזמנתה של מריאן לשיר ב"אולם החוקה" שלהן בשל גזעה. להופעה באו למעלה מ-75,000 איש, והיא הועברה בשידור רדיו ישיר ברחבי ארצות הברית. כתוצאה מן הסערה שחולל סירובן של בנות המהפכה להתיר לאנדרסון לשיר שם, פרשו אלפי חברות, ובכללן אלינור רוזוולט, מן הארגון וכעבור ארבע שנים בסך הכול הזמינו בנות המהפכה את אנדרסון לשיר באירוע צדקה לטובת הצלב האדום האמריקאי.
ב-7 בינואר 1955 ניפצה אנדרסון את מחסום הצבע כשהייתה לאפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בהזדמנות זו שרה בתפקיד אולריקה ב"נשף המסכות" של ג'וזפה ורדי. במתיקות האירוע הזה נסכה מרירות הואיל ואנדרסון, בגיל 58, כבר לא הייתה במיטבה מבחינה ווקאלית.
בשנת 1958 הוכרזה רשמית כנציגה באומות המאוחדות, גושפנקא רשמית לתפקיד של "שגרירת רצון טוב" מטעם ארצות הברית שמילאה כבר בעבר, ובשנת 1972 הוענק לה פרס השלום של האו"ם.
אחרי מסע פרידה מקיף, בכללו הופיעה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, פרשה מן השירה בשנת 1965. עם זאת, המשיכה להופיע בציבור, בקריינות ל"דיוקן לינקולן" של קופלנד, כולל הופעה עם תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס בשנת 1976, בניצוח המלחין. מאמציה קיבלו הכרה והוקרה בפרסים רבים, ביניהם פרס מרכז קנדי ופרס גראמי למפעל חיים בשנת 1991.
בשנת 1993 מתה אנדרסון בגיל 96 בפורטלנד, אורגון, בבית אחיינה, המנצח ג'יימס דהפריסט. היא קבורה בבית הקברות עדן בפילדלפיה.
הסרט התיעודי משנת 1939, "מריאן אנדרסון: קונצרט יד לינקולן", נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1963 העניק לה הנשיא ג'ון קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1977 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ב-27 בינואר 2005 הוצא בול זיכרון של ארצות הברית לכבוד מריאן אנדרסון ועליו תמונתה. הבול הוא בערך של 37 סנט והוא חלק מסדרת "המורשת השחורה".
מריאן אנדרסון קיבלה את אות הבאפאלו הכסוף, אות הכבוד הגבוה ביותר למבוגרים שמעניקה תנועת הצופים של אמריקה.
טאנקרד נסיך הגליל
טמיל נאדו
גביע אסיה לקבוצות
ועדת הכספים
ועדת הכספים היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות, ונחשבת לאחת החשובות והמשפיעות שבהן, ביחד עם ועדת החוץ והביטחון. סעיף 100(2) לתקנון הכנסת קובע שתחומי עניינה הם "תקציב המדינה; מיסים לכל סוגיהם; מכס ובלו; מילוות; ענייני מטבע ומטבע חוץ; בנקאות ושטרי כסף; הכנסות והוצאות המדינה".
הוועדה דנה בתקציב המדינה ובחוק ההסדרים ומכינה אותם לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת, וביכולתה להשפיע אפוא השפעה מרחיקת לכת על הרכב התקציב, ובכלל זה על העברת תמיכות כספיות לסקטורים וגופים שונים. משום כך נודע לה משקל פוליטי רב. כמו כן דנה הוועדה בחוקים כלכליים, ובפרט בחוקי המיסים. תקנות בענייני מיסים מובאות לאישור הוועדה.
בכנסות האחרונות כיהנו כמחצית מהזמן חברי כנסת מהסיעות החרדיות (יהדות התורה) בראשות ועדת הכספים, ואף הסתפקו בתפקיד זה כתמורה לחברותן בקואליציה, משום שליושב ראש הוועדה יש לעיתים כוח רב אף יותר מלשר מכהן, שכן הוא יכול לעכב או לקדם החלטות תקציביות של מאות מיליוני שקלים על פי שיקול דעתו, אם כי בכפוף להחלטת שאר חברי הוועדה. זו הסיבה כי באופן קבוע כמעט יושב ראש הוועדה הוא ממפלגה החברה הקואליציה או ממפלגה התומכת בה מבחוץ, כדי לאפשר קידום תקציב המדינה והעברת החלטות ממשלה באופן סדיר.
הוועדה מאשרת גם את הצעתו של מבקר המדינה לתקציב משרדו, כדי להבטיח את אי-התלות שלו בתקציב המדינה שמכין אגף התקציבים במשרד האוצר.
ועדות משנה.
לוועדת הכספים ועדות משנה רבות, המשתנות מעת לעת. בתחילת כהונתה של הכנסת ה-17 היו בוועדה ועדות המשנה הבאות:
חטיפת המטוסים לשדה דוסון
חטיפת המטוסים לשדה דוסון הייתה סדרה של חטיפות מטוסים שבוצעו במהלך ספטמבר 1970 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
תוכניתם של החוטפים הייתה לחטוף ב-6 בספטמבר 1970 שלושה מטוסים שהיו מיועדים להגיע לעיר ניו יורק. מתוכם הם הצליחו לחטוף שניים: טיסת TWA 74 מפרנקפורט וטיסת סוויסאייר 100 מציריך. המטוסים החטופים הונחתו בשדה התעופה זרקא, הידוע גם כשדה דוסון, מסלול המראה מדברי מבודד בירדן ששימש בעבר כבסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי. הניסיון לחטוף גם את טיסת אל על 219 מאמסטרדם סוכל: אחד החוטפים, פטריק ארגואלו נורה על ידי המאבטחים, ושותפתו ליילה ח'אלד נעצרה והועברה לידי הרשויות הבריטיות בלונדון. שני חוטפים שנמנע מהם לעלות לטיסת אל על חטפו במקום זאת את טיסת פאן אם 93, בואינג 747, העבירו את המטוס הגדול לביירות, ואז לקהיר במקום לשדה הירדני הקטן. במשך שנים נודע האירוע כ"יום השחור של התעופה".
מטוס חמישי, טיסת BOAC 775 מבחריין, נחטף ב-9 בספטמבר על ידי אוהד החזית העממית והובא גם הוא לשדה דוסון במטרה ללחוץ על הממשלה הבריטית לשחרר את ח'אלד.
אנשי החזית העממית הפרידו את אנשי הצוות והנוסעים אזרחי ארצות הברית, ישראל, גרמניה ושווייץ והחזיקו אותם בשבי, בעוד ששאר החטופים הועברו לעמאן. רוב החטופים שוחררו ב-11 בספטמבר, אך 56 הושארו כבני ערובה, ביניהם הישראלים ונוסעים שזוהו כיהודים. ב-12 בספטמבר פוצצו אנשי החזית העממית את המטוסים הריקים אל מול התקשורת העולמית.
ניצול זה של הטריטוריה הירדנית על ידי החזית העממית היה שיאה של הפעילות האוטונומית הפלסטינית בממלכת ירדן במהלך השנים, ונתפס כאתגר קיומי למונרכיה ההאשמית של המלך חוסיין. חוסיין הכריז על ממשל צבאי ב-16 בספטמבר, ומ-17 עד 27 בספטמבר כוחותיו השתלטו על מוקדי הפעילות הפלסטינית בממלכה, במה שנודע בהמשך כ"ספטמבר השחור". האירועים הביאו למתיחות אזורית עד כדי איומי התערבות מצד סוריה, עיראק וישראל, ומשכו תשומת לב עולמית מחשש להסלמת המלחמה הקרה. הניצחון הירדני המהיר איפשר ב-30 בספטמבר עסקה שבמסגרתה שוחררו כל בני הערובה, בתמורה לשחרורה של ח'אלד מבריטניה ושל שלושה חברי החזית העממית מכלא שווייצרי.
רקע.
החזית העממית לשחרור פלסטין.
החזית העממית לשחרור פלסטין, ארגון מרקסיסטי-לניניסטי, לאומני פלסטיני צבאי ופוליטי הוקם ב-1967. הארגון זכה לפרסום בעקבות חטיפת מטוס אל על מרומא ללוד ב-23 ביולי 1968 לאלג'יר שבמהלכה הוחזקו במשך 39 יום 21 נוסעים ו-11 אנשי צוות, תקיפת מטוס אל על באתונה (דצמבר 1968) שבהן נהרג אדם ונפצעו שניים, ותקיפת מטוס אל על בציריך (פברואר 1969) שבה נהרג טייס המשנה והקברניט נפצע וחטיפת טיסת TWA מלוס אנג'לס לדמשק ב-29 באוגוסט 1969 על ידי תא של החזית בהנהגת ליילה ח'אלד. שני נוסעים ישראלים הוחזקו במשך 44 יום. ב-21 בפברואר 1970, מספר חודשים לפני חטיפת המטוסים לשדה דוסון, פוצצה החזית העממית את טיסת סוויסאייר 330 לישראל ו-47 איש נהרגו.
מתיחות ירדנית/פלסטינית.
גורם נוסף להגברת המתיחות בסכסוך היה סכסוך אזרחי בתוך ירדן עצמה. לאחר מלחמת ששת הימים שבה כבשה ישראל את הגדה המערבית, אלפי פלסטינים עקרו מבתיהם ועברו לירדן ושם היוו אתגר אוטונומי גובר למונרכיה ההאשמית בראשותו של המלך חוסיין.
בין אמצע 1968 לסוף 1969 לא פחות מחמש מאות עימותים אלימים אירעו בין אנשי הגרילה הפלסטינים לכוחות הביטחון הירדנים. התקפות נגד ישראל לאורך הגבול על ידי הארגון לשחרור פלסטין הובילו לפעולות תגמול ישראליות כבדות שגרמו למספר גבוה של קורבנות ירדנים אזרחיים וצבאיים. ביוני 1970 ועדת תיווך ערבית התערבה לעצירת שבועיים של קרבות חמורים בין הצדדים. ימים אחדים לפני חטיפות המטוסים ניצל המלך חוסיין משני ניסיונות התנקשות שבוצעו בחסות פלסטינית.
הסכסוך הפנימי בירדן היה חלק נוסף ברקע לחטיפת המטוסים שמשכה את ירדן לתקרית הבינלאומית שנעשתה על ידי החזית העממית ולמעשה הובילה לאירועים שנודעו בהמשך כספטמבר השחור.
אבטחת שדות התעופה.
חטיפת מטוסים הייתה התפתחות חדשה יחסית באירופה ובמזרח התיכון. אבטחת המטוסים הייתה אפוא רק בתחילתה; לרוב לא נעשה שימוש בגלאי מתכות לבדיקת הנוסעים ואף על פי שחלק ממטענם של החוטפים נבדק, בכל מקרי החטיפה הצליחו החוטפים לעלות על המטוס החטוף כשהם נושאים כלי נשק נסתרים על עצמם.
חטיפות המטוסים.
טיסת אל על 219.