פרזיה (שם מדעי: "Freesia") הוא סוג במשפחת האירוסיים בו 14 עד 16 מינים. הפרזיה הוא צמח נוי רב שנתי רב צבעים, בעל ריח בושם חזק ובעל פקעת ומוצאו באפריקה ובעיקר בדרום אפריקה.
גובה גבעול הצמח מגיע ל-30 סנטימטרים וכולל הפרח הוא מגיע ל-40 סנטימטרים. לכל פקעת שני גבעולים וקצה עליון דמוי שיבולת ממנו יוצאת הפריחה. בכל פקעת 10 עד 15 פרחים במגוון צבעים כמו צהוב, כתום, אדום, סגול, ורוד ולבן. הפריחה בסוף החורף ובאביב ממרץ עד מאי והיא נמשכת כ4–5 שבועות. בסוף האביב העלים מתייבשים. חלק מהפקעות שורדות את הקיץ ומצמיחות עלים ופרחים בעונה הבאה.
תל באר שבע
תל באר שבע הוא גן לאומי אשר נמצא באזור המפגש של נחל חברון עם נחל באר שבע, מזרחית לעיר באר שבע, ממערב לתל שבע הבדווית, צפונית לנבטים ומדרום לעומר. זהו תל השוכן על הצטלבות הדרכים המובילות צפונה להר חברון, מזרחה למדבר יהודה וים המלח, מערבה לכיוון מישור החוף, ודרומה לרמת הנגב וים סוף. החפירות הארכאולוגיות בתל התקיימו בשנים 1969-1975 בניהולו של פרופ' יוחנן אהרוני ומשנת 1976 בניהולו של פרופ' זאב הרצוג. התל מזוהה עם העיר המקראית 'באר שבע', אולם יש המשייכים אותו לעיר המקראית 'שבע' הסמוכה לה.
היסטוריה.
השרידים הקדומים ביותר מהתל מתוארכים לאלף הרביעי לפנה"ס (התקופה הכלקוליתית). התל היה נטוש במשך כאלפיים שנים, במהלך תקופת הברונזה. הוא יושב מחדש במהלך המאה ה-11 לפנה"ס (תקופת ברזל I).
התקופה העיקרית המיוצגת בשרידים שנמצאו בתל היא המבנים ממאה ה-9 לפנה"ס שנבנו על ידי תושבי ממלכת יהודה, והתל נבנה מחדש שלוש פעמים עד שנהרס סופית בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הכיבוש האשורי.
העיר המקראית 'באר שבע', אליה מיוחס התל, מוזכרת כמה פעמים בתנ"ך, כאשר ההתייחסויות הראשונות קשורות לכריתת הברית בין אברהם לבין אבימלך מלך גרר לאחר שזה לקח בתום לב את שרה אשת אברהם, ולאחר פרשת בארות המים. האזכור הבא של באר שבע מופיע בפרשת תולדות לאחר שיצחק כורת ברית עם אבימלך. מאוחר יותר נכתב שהעיר הייתה בנחלתו של שבט שמעון, שהייתה בתוך הנחלה של שבט יהודה.
אמנם יש המזהים תל זה עם העיר 'שבע' הנזכרת הספר יהושע כעיר הסמוכה לעיר באר שבע: .
חפירות באתר חשפו עיר מבוצרת מתקופת השופטים עד חורבן בית ראשון. באתר התגלו גם שרידים מן התקופה ההלניסטית, מימי הורדוס ומן התקופה הרומית. היה במקום יישוב גם בתקופה הביזנטית והצלבנית, אך הוא חרב ונשאר בחורבנו עד 1880, כאשר הטורקים החלו בבניית העיר באר שבע באתר מערבי יותר מתל באר שבע. ב-1990 בוצעה עבודת שחזור מקיפה בתל. מתוך השכבות שנחפרו בתל שוחזרו שרידי העיר הישראלית מן המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת הברזל.
ב-2005 התל הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה על התל מערך הגנה עות'מאני. על התל הוצבו כ-900 חיילים עות'מאנים עם מכונות ירייה. בתוכנית המתקפה הבריטית על באר שבע היה צורך לכבוש את תל באר שבע בטרם תחל ההתקפה העיקרית על העיר באר שבע, אם כי כיום ישנם חוקרים המטילים ספק בדבר חשיבות כיבוש התל בטרם פתיחת המתקפה על העיר. ב-31 באוקטובר 1917 בשעות הבוקר נשלחו כוחות פרשים קלים ניו זילנדים לכבוש את התל. משאלו נתקלו בקשיים התווספו בשעות הצהריים כוחות אוסטרלים רכובים לכוחות התוקפים, עד שלבסוף, בשעה 15:00 נכבש התל. עם כיבוש תל באר שבע ניתן האות לפרשים הקלים לפרוץ בדהרה אל באר שבע והעיר נכבשה עד סוף היום.
תיאור.
באר שבע הייתה עיר שנבנתה מראש עם תכנון עירוני שלם, ולא נבנתה בהדרגה. היא נבנתה על גבי כיפה שולטת עם תצפית מגובה לכל הכיוונים. הבנייה מתקופת הברזל נחשפה כמעט במלואה. הצורה ההיקפית של העיר היא אליפטית, והיא הייתה מוקפת בחומת סוגרים, שבחלקה המזרחי היה מבנה שער, עם 4 תאים (שניים מכל צד). באחד התאים נחשפו ספסלי ישיבה לאורך שלושת קירותיו. העיר הייתה מחולקת לשלושה גושים שהופרדו באמצעות רחוב היקפי ברוחב 2 מ', שהקיף את כל האתר במקביל לחומה, וכן שני רחובות שחצו את העיר לאורכה. כל הרחובות הובילו לכיכר עירונית ראשית, היא רחבת השער. הגודל של אזורי המגורים היה אחיד, הבתים היו בתי אורך שנבנו בסגנון שלושת-המרחבים (שני מבני אורך ומבנה רוחב אחד). כל פתחי בתי המגורים פנו לצד מזרח.
המבנים העיקריים בעיר הקדומה היו שישה בתי אחסון שהשתרעו על פני שטח של 600 מ"ר וסיפקו את המקום שהיה דרוש על מנת לאחסן ולהכין מגוון גדול של מזון עבור מטרות אזרחיות וצבאיות. מבנה חשוב נוסף היה ארמון המושל שבו היו שלושה היכלים ארוכים ומערכת של חדרים משניים.
בעיר היו שתי מערכות מים: באר מים ששכנה מחוץ לחומה ומאגר מים פנימי שהיה מיועד למקרה שהעיר תהיה נתונה במצור.
מערכת המים שבתוך העיר נבנתה בתקופת הברזל על ידי הקמת סכר על נחל חברון שאסף את המים למאגר תת-קרקעי שנבנה בחציבה בסלע קירטון, והגישה אליו מתוך העיר הייתה באמצעות גרם מדרגות שנבנה בתוך פיר. המים שהגיעו למערכת זו היו מימי שיטפונות מנחל חברון שהוזרמו אל המאגר באמצעות תעלה מקורה. היא הייתה בשימוש עד שלהי המאה ה-1 לפנה"ס.
באר המים מחוץ לחומה הייתה צמודה לשער העיר. עומקה היה 69 מטרים מתחת לפני האדמה. החלק התחתון של הבאר נחפר בתוך מסלע אבן גיר.
באתר התגלו גם שרידי מזבח עם ארבע קרנות הבנוי מאבני גזית מסותתות המקושטות בדמויות בעלי חיים. וצלמיות אלים מצריים. המזבח שוחזר מאבנים שנמצאו במקום כשהן משולבות בקירות מבנים אחרים. המזבח מעיד על קיומו של מקדש או מרכז דתי בעיר. העובדה שהמזבח נתגלה כשהוא מפורק ואבניו מוסתרות מעידה, לדעת החוקרים על האפשרות שניסו להסתירו, אולי בימי הרפורמה הפולחנית בימי המלך חזקיה. שוני נוסף בין המזבח באתר לבין המזבחות המתוארים במקרא הוא צורת הקרניים - קרני המזבח בתל שבע מחודדות בעוד שהמזבחות שנצטוו בני ישראל לבנות הם בעלי קרניים רבועות.
שטחו של התל (10.5 דונם) קטן בהשוואה לשני התלים האחרים באתר המורשת. עד כה נחפרו כ-75% משטח התל ורוב הבניינים והמבנים נחשפו. לפי אונסק"ו, עבודות השימור במקום מתנהלות בהתאם לתקנים שנקבעו על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, שהיא הוועדה המחליטה על הוספה לרשימת האתרים.
בחלק מהמקומות, ובייחוד בשער הכניסה הראשי בחומה, התבצעו עבודות שיחזור מקיפות של הקירות, ובייחוד בחלקים הגבוהים שהיו עשויים מלבני בוץ. עבודות השחזור הללו זכו לביקורת שלילית מאונסק"ו בטענה שהן פוגעות בערכו ההיסטורי של האתר.
התרבות החומרית שנחשפה באתר (שכבה 2, מאה 8 לפנה"ס) כללה מכלול קרמי דומסטי - סירי בישול, קנקנים, קדרות, קערות, נרות, משקולות נול ומעט חותמות.
אולפני פאראמונט
פאראמאונט
שאר ישוב כהן
הרב אליהו יוסף שְׁאָר יָשׁוּב כהן (ט' בחשוון ה'תרפ"ח, 4 בנובמבר 1927 - ג' באלול ה'תשע"ו, 5 בספטמבר 2016) היה רב דתי לאומי, רבה האשכנזי של חיפה בשנים 1975–2011. היה חבר מועצת הרבנות הראשית, התמודד למשרת הרב הראשי האשכנזי בשנים 1983 ו-1993 אך לא נבחר.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב דוד כהן המכונה "הרב הנזיר" ולשרה בת הרב חנוך אטקין, ממייסדות "אֹמן" – תנועת נשי המזרחי שהפכה אחר כך ל"אמונה". הוריו היו בני-דודים. לפי המסורת המשפחתית הוא דור 18 לשושלת רבנים. מקור השם "שאר ישוב" הוא בספר ישעיהו – זהו שמו של בנו של ישעיהו הנביא (). תחילה התגוררה המשפחה בירושלים בשכונת נחלת אחים, ולאחר מכן ברחוב עמוס 28. כשהיה בן שנתיים חלה בדלקת ריאות קשה, ולאחר שניצל הוסיף לו אביו את השם "אליהו".
למד בתלמוד תורה גאולה, ולאחר מכן בישיבות "תורת ירושלים", מרכז הרב, ו"עץ חיים". את עיקר תורתו למד אצל אביו, אצל הרב צבי יהודה קוק - ראש ישיבת מרכז הרב, ואצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
מיום לידתו ועד גיל 16 נהג מנהגי נזירות: לא עלה תער על ראשו והוא נעל נעלי בד. אביו ייעד אותו ואת אחותו, צפיה גורן, להיות נזירים מילדותם. כשהיה בן 12 התכנס בביתו בית דין של כמה מרבני ירושלים כדי שיעיד בפניהם שאינו מקבל כנדר את הנזירות שבה נהג מלידה. אף על פי כן, נמנע מאכילת בשר ודגים ואף לא שתה יין (וככהן לא נטמא למתים), אולם הוא לא הקפיד על גידול שיער כדינו של נזיר.
בשנת 1948, בעת שלמד בישיבת "מרכז הרב", היה חבר בתנועת המחתרת ברית החשמונאים שלחמה בשלטון המנדט הבריטי והיה חבר פעיל בהגנה. בהדרכתם ועידודם של אביו הנזיר ושל הרב צבי יהודה הכהן קוק עמד בראש חבורת צעירים שנלחמו במסגרת החי"ש והקים עם חבריו גרעין של קבוצה דתית לוחמת.
במלחמת השחרור נלחם במסגרת האצ"ל. הוא ליווה שיירות לירושלים ולגוש עציון ונלחם על הגנת הגוש. בעת שהגן על העיר העתיקה נפצע קשה בקרב, ועם נפילת הרובע היהודי נפל בשבי הלגיון הערבי הירדני. יחד עם יתר מגני הרובע היהודי הועבר לעמאן ואחר כך למחנה השבויים במפרק. בשבי נותח ברגלו אך נותר נכה.
לאחר שחרורו מהשבי שירת בצה"ל שבע שנים והגיע לדרגת סא"ל. השתתף במשא ומתן עם הירדנים על החזרת עצמותיהם של חללי גוש עציון, השתתף במשלחת צה"ל לארצות הברית. כיהן כרב צבאי פיקודי ורבו הראשי של חיל האוויר.
למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית וקיבל תואר מוסמך בהצטיינות. לאחר לימודיו התמחה בייעוץ משפטי לשיפוט רבני. כמו כן עסק בחקר המשפט העברי ושילובו בחוקי המדינה.
בשנות השישים כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל, ושימש בתפקיד זה בעת שחרור העיר במלחמת ששת הימים. במלחמת יום הכיפורים התנדב לשמש רב באוגדה שצלחה את תעלת סואץ.