מקור האור שבא מאחור ומעבר לקשת הראשונה נותן תחושה מיוחדת לתמונה. הצופה מביט לדמויות מעמדה חשוכה מעט ורואה איך האור חודר מהצדדים ויוצר מעין אווירה אלוהית למעמד.
במסגרת עמוקה זו מוצבות הדמויות במערכת של תנועה אליפטית, המתחילה מלפנים ומסתיימת מאחור במרכז בדמויות של אפלטון (מופיע בדמותו של לאונרדו דה וינצ'י, לפי שערו הלבן והארוך), מצביע כלפי השמים ואריסטו מושיט את ידיו אל המציאות הארצית לידם אחדים מן המלומדים של התקופה המאוחרת יותר, כגון תלמי ואבן רושד. לכמה מן החכמים נתן רפאל את תווי פניהם של אנשי רוח מפורסמים בדורו, כדי לסמן את המשך קיומה ותחייתה של האסכולה העתיקה. הראש השני מימין בשורה הראשונה הוא של רפאל עצמו חובש כובע שחור ששיערו גולש ממנו. הדמות הכבדה הנראית נשענת על גוש אבן בקדמת התמונה, אינה נמצאת במתווה ההכנה של התמונה, היא חיקוי לנביאים ולסיבילות של מיכלאנג'לו. ישנם ארבעה תלמידים (בצד שמאל המביטים בהתפעלות במתמטיקאי דגול של העת החדשה. מיקומן הקפדני של דמויות רבות על רקע פרספקטיבה עמוקה, מזכיר את שיטותיו של גיברטי. הדמויות נעשו בצורה מדויקת, כל מחווה וכל תנועה תוכננה היטב בהתבססות על הפיסול הקלאסי. טבלאות הרצפה, המדרגות והדמות השרועה עליהן יוצרת תנועה לאחור, המשלימה את התנועה ההיקפית ומדגישה את המרכז. כך רואים את הפאר והאחדות הפלסטית של האדריכלות והפיסול גם בציור. האסכולה של אתונה הוא תיאור סמלי של האקדמיה האפלטונית, עם חכמי יוון העתיקה, על מקצועותיהם וזרמיה השונים. עקרונות בסיסים של הרנסאנס אפשר לראות בציור זה. תיאור נכון של אנטומיה ופרספקטיבה. במקביל להתייחסויות אלה הציורים התמודדו עם היכולת לבטא ערך חדש, את ההבעה אפשר לראות מהבעתם של אופייה ושל חווייתה של הדמות המתוארת להבעתו העצמית של האמן, לאחר שעוצבו באסכולות השונות הדפוסים האקספרסיביים העיקריים יכול היה להעלות הדימוי של האמן, המטביע את חותם אישיותו הסגולית על יצירתו. האמנות שאפה לתת מוחשיות וריאליזם לתנועת ההבעה. הרנסאנס מוגדר כתקופה של הריסת הגבולות בין העיסוקים השונים, עובדה זו משתקפת היטב בציור.
מרכוס קלאודיוס טקיטוס
פרוקורטור
קוואסטור
רבינו ירוחם
אליהו מייטוס
אליהו מֶיְיטוּס (מיטוס; Meitus; ו' בתשרי תרנ"ג, 27 בספטמבר 1892, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 19 ביוני 1977, תל אביב) היה משורר עברי ומתרגם פורה. מורה ואיש חינוך באירופה ובישראל.
ביוגרפיה.
אליהו מייטוס נולד בשנת 1892 בקישינב שבבסרביה. (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה). למד בחדר ואחר כך אצל מורים פרטיים. סיים את הגימנסיה באודסה. השלים לימודיו בסורבון שבפריז. בעת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה, למד פילולוגיה וסיים לימודיו עם תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטת פטרוגראד (סנקט פטרבורג). בפרוץ המהפכה הרוסית נמלט לרומניה. החל משנת 1920 ניהל גימנסיה עברית מרשת "תרבות" בסורוקי שבבסרביה ולימד בבית המדרש למורים ביאשי, רומניה. בשנת 1935 עלה מייטוס לארץ ישראל. כל שנותיו היה מורה לספרות בבתי ספר תיכוניים, עד לפרישתו.
שירו הראשון של מייטוס, "לילית", התפרסם ב"השילוח" בשנת ה'תר"ע (1910). בשנת 1938 יצא ספרו הראשון, "משירתנו החדשה". מייטוס היה מעורה בשירה הצרפתית, והעשיר את השירה העברית בצורות ונושאים הנטולים משירה זו. בראשית יצירתו השירית היו נושאיה העיקריים געגועים לעולם הילדות והתרפקות על הנופים והחיים שהותיר מאחוריו באירופה.
אליהו מייטוס היה מתרגם פורה, בעיקר מלשון יידיש, צרפתית ורוסית. תרגם בין השאר מיצירתם של דוד ברגלסון, פרץ מרקיש, ראסין, טולסטוי, פושקין, אונורה דה בלזק, אמיל ורהארן, בודלר, אלכסנדרו תומא וורלן.
נפטר בשנת 1977, בן 85 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים.
משיריו:
קרב טינדאריס
קרב טינדאריס ניטש ב-257 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא. הקרב התחולל ליד כף טינדאריס (Τυνδαρισ, Tyndaris), כיום כף טינדארו (Tindaro), בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, ולמרות שהסתיים בניצחון רומאי לא הכריע את המערכה.
רקע היסטורי.
ניצחון הצי הרומאי בקרב מילאי (260 לפנה"ס) באמצעות גשרי ההשתלטות רומם את רוחם של הרומאים, והם נפנו ביתר מרץ להמשך המלחמה ביבשה. בהיעדר כוחות קרתגיים ימיים שיסכלו את תנועות הצבא, הצליחו הרומאים בשנה שלאחר מכן לכבוש מספר ערים קרתגיות בסיציליה. הם אף ניסו בשנת 258 לפנה"ס - כפי הנראה בלא הצלחה - לכבוש שוב את ליפארה, כדי להסיר את חרפת תבוסתו של צבא גנאיוס קורנליוס סקיפיו מידי שייטת אניות קרתגית, שהטילה עליו הסגר מן הים שלוש שנים קודם לכן והביאה לכניעתו.
שנה אחר כך, ב-257 לפנה"ס, נקרתה להם הזדמנות נוספת להכות בצי הקרתגי.
מהלך הקרב ותוצאותיו.
הצי הרומאי, בפיקוד הקונסול גאיוס אטיליוס רגולוס (Gaius Atilius Regulus), עגן אותה עת ליד כף טינדאריס, מערבית למילאי, נכון בכל רגע להגן על הנתיב הימי מאיטליה לסיציליה, שהיה עורק החיים של הצבא הנלחם באי. ואמנם, זהירות זו השתלמה. הצופים הרומאים בחוף הבחינו בשייטת קרתגית העושה דרכה בים בלא-סדר במקום בטור עורפי כמקובל, ומיד ניתן האות לעלות על האוניות ולהסתער על האויבים.
בעוד הצי מתארגן בחופזה לקראת ההתנגשות, הקדים גאיוס אטיליוס את האחרים ויצא עם אונייתו בראש עשר אוניות נוספות אל לב ים. היה זה צעד נמהר מדי. כאשר ראו הקרתגים בפיקוד חמלקרת כי האוניות הרומאיות המסתערות עליהם מופרדות מרחק רב מן האחרות, סבו לעברן, הקיפו אותן מכל עבר, ובמהלומות ניגוח טיבעו עשר מהן וכמעט שלכדו גם את אונייתו של אטיליוס עצמו. תוך כדי כך נאספו יתר אוניות הצי הרומאי בזירת הקרב, ולאחר שנערכו בשורה חזיתית - כמקובל - התנגחו באויבותיהן והצליחו להטביע שמונה אוניות קרתגיות וללכוד עשר על צוותן. הצי הקרתגי המוכה נסוג אל האיים הליפאריים.
מתוצאות ההתנגשות הימית למדו הרומאים והקרתגים כי הם נלחמים בכוחות שקולים, ומאחר שהבינו כי גורל המלחמה כולה יוכרע בים, נפנו ביתר מרץ להגדלת עוצמת צייהם המלחמתיים. ואמנם, קרב אקנומוס שנערך שנה אחר כך הוא עדות לגודל ההכנות שעשו ולעוצמת המאבק ביניהם על השליטה בים.
קרב אקנומוס
קרב אקנומוס נערך ב-256 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא ליד כף אקנומוס (Εκνομος, Ecnomus), בחוף הדרומי של סיקיליה (סיציליה). הקרב הסתיים בניצחון הרומאים, ואיפשר להם להעביר את זירת המלחמה מסיציליה אל אדמת קרתגו שבאפריקה. קרב אקנומוס נחשב לגדול שבקרבות הימיים בעת העתיקה.
רקע היסטורי.
המלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) החלה כהתערבות צבאית של הרומאים והקרתגים במלחמתו של היירון שליט סירקוסאי על השליטה בעיר מסנה שבסיציליה. עד מהרה גלש הסכסוך למאבק בין שתי המעצמות - היבשתית והימית - על השליטה באי כולו, אך גם לאחר שמונה שנות לחימה ביבשה ובים לא הצליחו הצדדים להכריע האחד את יריבו. על אף תבוסתם בקרבות הימיים ליד מילאי וטינדאריס, נותרה השליטה בים בידי הקרתגים. אוניותיהם הוסיפו להעביר באין מפריע תגבורות צבא ואספקה מקרתגו שבאפריקה אל הערים הפוניות שבסיציליה, וציים המלחמתי היווה איום מתמיד על הנתיב הימי החיוני לרומאים בין איטליה לבין צבאותיהם שמעבר למצר. למרות עליונותם בשדה הקרב הבינו הרומאים, כי כל עוד שולטים הקרתגים בים לא יוכלו לסלקם מן האי, ועל כן החליטו להעביר את המלחמה לאפריקה ולהכריע שם את קרתגו בקרב יבשה.
פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, כותב כי "משימת הרומאים הייתה להפליג אל לוב (אפריקה)... שמאבק הקרתגים יהא לא למען סיציליה אלא למענם הם ולמען ארצם." הקרתגים הבינו במידה שווה, כי אם ינחת צבא רומאי באפריקה ייחרץ לא רק גורל עריהם בסיציליה אלא גם גורל קרתגו עצמה, ועל כן החליטו להשמיד בקרב ים את צי חיל המשלוח.
ההכנות לקרב ומניין הכוחות.
הרומאים כינסו 330 חמש-חתריות ומספר לא ידוע של אניות משא (מובלות-סוסים), ובקיץ 256 לפנה"ס הפליג הצי מאיטליה אל אקנומוס שבחוף הדרומי של סיציליה, שם חנה הצבא. הצי הקרתגי, שמנה 350 חמש-חתריות, יצא מאפריקה ועגן ליד הראקליה מינואה, כ-25 קילומטרים מערבית לאקרגס. פוליביוס, המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב, מוסר כי בכל אוניית-מלחמה רומית היו 300 חותרים ואנשי צוות ו-120 חיילים, וסך כל חיל המשלוח מנה לדבריו כמאה וארבעים אלף איש. לפי חשבונו, היו לקרתגים - בהתאם למספר אניותיהם - מאה וחמישים אלף איש ויותר.
קרוב מאוד לוודאי, כי פוליביוס שגה באומדן מספר האנשים בצי הקרתגי. הרומאים התכוננו "הן לקרב ים והן לפלישה לארץ האויב", ולכן מספר החיילים שעל סיפון כל אחת מאוניותיהם היה גדול פי שלושה ויותר מן המקובל באותה תקופה. הקרתגים, לעומתם, התכוננו לקרב ים בלבד, שבו יוכלו אוניותיהם מהירות התנועה והתמרון לנגח את אוניות הרומאים ולהטביען. כוחם לא היה בלוחמת סיפונים, ואמנם לא לכדו ולו אונייה אחת במהלך הקרב. פוליביוס כפל את מספר אניות הקרתגים ב-420 (300+120) וכך הגיע למספר של מאה וחמישים אלף בקירוב. גודלו של הכוח הקרתגי צריך להיות אפוא נמוך הרבה יותר, בין 110 אלף ל-120 אלף איש.
היערכות הציים.