בקשה של מפלגת ישראל בעלייה, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, לאפשר הדפסת פתקי הצבעה ברוסית לא התקבלה, אולם מודעות ההדרכה שנתלו בקלפיות כללו גם תרגום לרוסית. לגבי כל מפלגה נכתב שמה הרשמי, ושמות האותיות העבריות המסמלות אותה, בתעתיק לכתיב רוסי, והן נתלו מחוץ לפרגוד שמאחוריו מתנהלת ההצבעה.
כל מפלגה מקבלת זמן קצוב בערוצי השידור השייכים לרשות השידור או נמצאים בפיקוח הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לצורך תעמולת בחירות. ועדת הבחירות המרכזית קובעת את שעות השידורים בערוצים השונים. בדרך כלל נקבעות שעות שידור נפרדות לתעמולה בעברית ובערבית בערוצי הטלוויזיה והרדיו (התעמולה בעברית, שיש לה קהל צופים גדול יותר, משודרת בשעת צפיית-השיא). החל מהבחירות לכנסת ה-15 נקבעו שעות מיוחדות לשידורי תעמולה ברוסית בשידורי הרדיו, בבחירות לכנסת ה-18 הוקצו שעות שידור ברדיו גם לשפות האמהרית, הצרפתית, והבוכרית. למפלגות אסור לחרוג מהזמן המוקצב להן, ואסור לשדר תעמולת בחירות בשעות אחרות, אולם חלוקת שעות השידור לשפות היא בגדר המלצה, ולעיתים קרובות מעדיפות המפלגות לשדר בשעת צפיית-השיא בערבית וברוסית, ואף בשפות אחרות, על אף ששעה זו נועדה מלכתחילה לשידורים בעברית. יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מפרסם, על-פי החוק, הודעה מיוחדת שמפרטת את אופן ההצבעה, ואת הדרכים להבטיח את חופש ההצבעה. הודעה זו נמסרת בכלי התקשורת בעברית ובערבית.
מוסדות לחקר השפה ולהכוונתה.
משנת 1953 פועלת בישראל האקדמיה ללשון העברית, שעוסקת בחקר השפה העברית ובהכוונתה. מוסד זה הוא המשכו של ועד הלשון העברית, שראשיתו ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1890. האקדמיה פועלת מכוח חוק המוסד העליון ללשון העברית, תשי"ג-1953, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח ותעתיק חלות על מוסדות המדינה, על הרשויות המקומיות ועל מוסדות חינוך.
בשנת 2007 אישרה הכנסת את חוק המוסד העליון ללשון הערבית, תשס"ז-2007, המקים, החל משנת 2008, מוסד בעל סמכויות דומות ביחס לשפה הערבית, השלישי מסוגו בעולם.
מדיניות ותקנות כלפי שפות העולים.
במגילת העצמאות מובטח כי מדינת ישראל תקיים חירות לשונית, אולם בפועל, סמוך להקמת המדינה, פורסמו תקנות המגבילות שימוש בשפות זרות. הדוגמה הבולטת ביותר היא התקנה האוסרת על הופעות ביידיש של להקות מקומיות (בהסתייגות כי מותרות הופעות ביידיש של להקות מחוץ לארץ) שהתקבלה באוגוסט 1949. בעקבות התקנה הזאת פעלו תאטרוני היידיש באופן כמעט מחתרתי, ואף נאלצו לשלם קנסות לעיתים קרובות עקב פעילותם. עד לשנות ה-80 לא ניתנו בדרך כלל לעולים חדשים שירותים בלשונות מוצאם, ונדרש מהם לפנות אל מוסדות המדינה בעברית. עם זאת, כיוון שרוב הפקידים היו רב-לשוניים (כיוון שהם בעצמם היו עולים ותיקים, או צאצאי עולים), הייתה אפשרות לעולים לקבל שירות לא-רשמי בשפותיהם. מדיניות זו השתנתה לחלוטין מסוף שנות ה-80. מסוף שנות ה-80 ובמשך למעלה מ-10 שנים הגיע לארץ גל גדול של עולים, בעיקר מארצות ברית המועצות לשעבר, אולם גם מאתיופיה. עולים אלה זכו לשירות ברוסית ובאמהרית מצד משרד הקליטה ורשויות אחרות. פקידים ששירתו עולים קיבלו שיעורים ברוסית, ומסמכים והודעות רשמיות שהופנו לעולים נוסחו ברוסית ובאמהרית. כמו כן התאפשר לעולים לגשת למבחנים מקצועיים ופסיכומטריים בלשונות מוצאם.
עברות שמות.
בתחילת ימות המדינה, ועוד קודם לכן, נהוג היה כי הנושאים בתפקידים בכירים או ייצוגיים יעברתו את שמם. כך דוד גרין עברת את שמו לדוד בן-גוריון, שמעון פרסקי נודע בשם שמעון פרס, ואוברי איבן היה לאבא אבן.
בשלב מסוים חלחלה התפיסה שכפייה על אדם לשנות את שמו היא חדירה גסה מדי לפרטיות, ונפסקה הפניית דרישה זו לעובדי השירות הציבורי. בעוד שבקרב עולי שנות החמישים רווח המנהג לעברת את שמם, הרי מנהג זה נדיר למדי בקרב עולי שנות התשעים, ורבים מהם שומרים על שמם המקורי. בכמה מקרים החליטו בעלי תפקידים בכירים שעברתו את שמם לחזור לשם הלועזי המקורי, או לצרף אותו לשם העברי החדש.
שיכול עיצורים
בפונולוגיה, שׂיכּוּל עיצורים הוא תופעה לשונית שבה שני עיצורים סמוכים מתחלפים במקומותיהם. שיכול עיצורים הוא מקרה פרטי של תופעה פונולוגית רחבה יותר המכונה מֵטָאתֵזיס , חילוף של שני הגאים סמוכים זה בזה.
עברית.
בעברית חל שיכול עיצורים בעיקר בבניין התפעל, כאשר פ' הפועל (העיצור הראשון של השורש) היא אחד מן העיצורים השורקים - צ, ס, ש, ז (כולל ז') או ג'. במקרה זה מתחלפת פ' הפועל עם העיצור הסמוך לפניו, כלומר עם העיצור ת של תחילית הבניין. לאחר שיכול העיצורים עשויה להתרחש הידמות קולית, כך שה-ת' הופכת ל-ד, או הידמות נחצית, כך שה-ת' הופכת ל-ט. למשל, בהצבת השורש שכ"ר בבניין התפעל בזמן עבר, צריכה לכאורה להתקבל הצורה: *הִתְשַׁכֵּר, אולם מתרחש שיכול עיצורים ונוצרת הצורה הִשְׁתַּכֵּר. במקום הצורה *הִתְזַמֵּן מתקבלת הצורה הִזְדַּמֵּן, שכן שיכול העיצורים במקרה זה מלווה בהידמות קולית. הצורה *הִתְצַעֵר הופכת ל-הִצְטַעֵר - שיכול העיצורים מלווה בהידמות נחצית.
שיכול עיצורים במערכת הפועל מוגבל רק לבניין הִתְפַּעֵל. כך למשל מהשורש ת-ס-ס בבניין קל (פָּעַל) נגזר הפועל לִתְסֹס ובבניין הִפְעִיל - הִתְסִיס. מצב פונולוגי כמעט זהה בבניין הִתְפַּעֵל דווקא גורם לשיכול עיצורים: *הִתְסַפֵּר » הִסְתַּפֵּר.
במערכת השם חל לפעמים שיכול עיצורים גם בתנאים מורפולוגיים לא-קבועים, וגם כאשר חוצצת תנועה בין העיצורים. בעברית מקראית, למשל, חל לעיתים קרובות שיכול של עיצורים סונורנטיים: שִׂמְלָה-שַׂלְמָה. יש גם תיעוד לשיכול עיצורים כשרק אחד מהעיצורים הוא סונורנטי: בֶּהָלָה-בַּלָּהָה, ולפעמים אף בין שני עיצורים שאינם סונורנטיים, למשל: כֶּבֶשׂ-כֶּשֶׂב.
ישראל שצמן
ישראל שצמן (25 בנובמבר 1934 - 24 באוקטובר 2017) היה היסטוריון של העולם הקלאסי וכיהן כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו ומחקריו.
שצמן נולד בחיפה, וגדל בבנימינה, בה היה אביו יו"ר הוועד החקלאי. הוא למד לתואר ראשון ושני במסגרת האוניברסיטה העברית, כאשר במקביל עבד כמורה בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1959 נישא לתחיה לבית שטילמן, מורה לאנגלית.
ב-1967 קיבל שצמן תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, שנושא הדיסרטציה שלו היה: "מצבם הכלכלי של הסנטורים הרומאים מסוף המלחמה הפונית השנייה ועד נפילת הרפובליקה". באותה שנה התמנה למרצה באוניברסיטה העברית. ב-1971 היה למרצה בכיר, ב-1976 לפרופסור חבר וב-1988 לפרופסור מן המניין. בין השנים 1990–1997 כיהן כמנהל הספרייה הלאומית.
פרופסור שצמן כיהן תקופה מסוימת גם כסגן נשיא האוניברסיטה הפתוחה לעניינים אקדמיים וכן כיו"ר האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
שצמן פרסם מספר ספרים בנושאי היסטוריה רומית וכן מספר רב של מאמרים על היסטוריה יוונית ורומית. בתחילת שנות ה-70 הזמין פרופסור אלכסנדר פוקס את שצמן להצטרף לכתיבת הסדרה תולדות העולם הקלאסי, סדרת ספרי היסטוריה בשפה העברית, המהווה סקירה מדעית מקיפה של תולדות העולם היווני-רומי בעת העתיקה. שצמן לקח על עצמו את כתיבת הכרך השלישי בסדרה, העוסק בתקופת הרפובליקה הרומית. החיבור המוגמר, "תולדות הרפובליקה הרומית", הוא בין הספרים היחידים שנכתבו בשפה העברית המתארים בצורה מקיפה, מפורטת וברורה את תולדות רומא מהקמתה ועד ייסודה של הקיסרות הרומית, תוך כדי בחינת מכלול התמורות המשטריות, התרבותיות והכלכליות שעברו על המדינה הרומית לאורך תקופה של כ-500 שנה. כמו כן שימש שצמן כעורך של האנציקלופדיה של העולם הקלאסי של הוצאת מעריב.
ו. ס. אנדרוז
קליאו וירג'יניה אנדרוז (באנגלית: Cleo Virginia Andrews; 6 ביוני 1923 - 19 בדצמבר 1986) הייתה סופרת אמריקאית.
חייה.
אנדרוז נולדה בפורטסמות', וירג'יניה, ארצות הברית, הבת היחידה בין שלושת ילדיהם של ויליאם וליליאן אנדרוז.
בזמן לימודיה בתיכון נפלה במדרגות בבית ספרה, ונפצעה בגבה. אבחון מוטעה של הרופאים גרר ניתוחים כושלים בגבה, שהותירו אותה נכה. היא נאלצה לבלות את שארית חייה בכיסא גלגלים או על קביים.
אחרי סיום התיכון למדה אמנות במשך ארבע שנים, ועבדה, בין היתר, כציירת דיוקנים. היא כתבה כמה רומנים וכעשרים סיפורים קצרים, מהם רק אחד התפרסם - "שכבתי עם דודי בליל כלולותי" (תרגום חופשי). מאוחר יותר התפרסם סיפור קצר נוסף פרי עטה, "אלוהי ההר הירוק".
ב-1979 הגישה אנדרוז להוצאה לאור רומן שכתבה בשם "אחוזי הדיבוק" (the obsessed). נאמר לה שהיה לסיפור פוטנציאל, אך צריך "לתבל" אותו מעט. בין לילה היא הוסיפה כמה פרטים ושינתה את השם, ו"פרחים בעליית הגג", ספרה הראשון, יצא לאור. תוך שבועיים מיום יציאתו, הגיע הספר לראש רשימת רבי המכר.
במשך השנתיים הבאות, אנדרוז כתבה ארבעה ספרי המשך לרומן "פרחים בעליית הגג" - "עלי כותרת עפים ברוח", "פרחים הצמיחו קוצים", "פרחים נבלו קמלו" ו"גן של צללים", שעלילתו מתרחשת טרום-עלילת "פרחים בעליית הגג". אנדרוז אף פרסמה את הרומן "אודרינה" והחלה בכתיבת סדרת ספרים חדשה, כאשר אובחנה כחולה בסרטן השד.
אנדרוז הופיעה בקטע קצר בסרט "פרחים בעליית הגג", שיצא ב-1987, אך מעולם לא זכתה לראות את הצלחתו - היא מתה ב-19 בדצמבר 1986.
אנדרוז מעולם לא נישאה, ולא היו לה ילדים.