היחסים בין ספרד לארצות הברית הדרדרו במהלך המאה ה-19 שכן שתי המדינות התחרו על טריטוריה ועל משאבים בעולם החדש. סכסוכים פוליטיים והבדלי תרבות השפיעו על היחסים בין שני העמים ויצרו מסורת של קונפליקט בעל אופי לא ידידותי. מורשת של בעיות, דימויים עוינים וחשדות הדדיות השפיעו עמוקות על היחסים בין הצדדים.
במלחמת חצי-האי שני מלכים יריבים נאבקו על השליטה בספרד. הראשון פרננדו השביעי מבית בורבון ומנגד אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה, שזכה לחסותו של ז'וזה הראשון. לאורך כל המלחמה דאגה ארצות הברית לשמור על עמדה נייטרלית.
השגריר לואיס דה אוניס שהגיע לניו יורק ב-1809, שייצג את ממשלתו של פרננדו השביעי, סירב לקהל להציג את אמנתו לנשיא ג'יימס מדיסון. הוא הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק בשנת 1815, לאחר תבוסתו של נפוליאון - אם כי בינתיים הוא התבסס בפילדלפיה וניהל באופן לא רשמי פעילות דיפלומטית ענפה.
שתי המדינות מצאו את עצמן בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת 1812. עד 1812 המשך קיומן של מושבות ספרדיות ממזרח לנהר המיסיסיפי גרם לטינה בארצות הברית. עבדים נמלטים הלכו לשם והתחמשו. ספרד הפסיקה להחזיר עבדים נמלטים בשנת 1794. עם תמיכה חשאית מוושינגטון, המתיישבים האמריקאים בפלורידה מרדו נגד השלטון הספרדי וספרד איבדה את מערב פלורידה. בין 1806 ל-1821, האזור המכונה "מדינת סבין החופשית" היה אזור בין טקסס הספרדית לטריטוריית לואיזיאנה של ארצות הברית ששני הצדדים הסכימו לשמור על נייטרליות עקב מחלוקות על האזור.
הסכם אדמס-אוניס בין שתי המדינות נחתם בשנת 1819. האמנה הייתה תוצאה של מתיחות גוברת בין ארצות הברית וספרד בנוגע לזכויות טריטוריאליות בתקופה של כוח ספרדי מוחלש בעולם החדש. בנוסף להענקת פלורידה לארצות הברית, האמנה יישבה סכסוך גבול לאורך נהר סאבין בטקסס וקבע היטב את הגבול של שטח ארצות הברית ותביעות דרך הרי הרוקי ומערבה ל בתמורה לכך שארצות הברית תשלם לתושבים תביעות נגד ממשלת ספרד עד סכום כולל של 5,000,000 דולר וויתור על תביעות משלה על חלקים מטקסס ממערב לנהר סאבין ואזורים ספרדיים אחרים.
עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 האמינו הספרדים שארצות הברית רוצה לשלוט בעולם החדש כולו על חשבון ספרד, בהתחשב בתנועות העצמאות באמריקה הלטינית כהוכחה לכך. ב-1821 כתב ספרדי שהאמריקאים "רואים את עצמם עדיפים על כל אומות אירופה". בארצות הברית, ספרד נתפסה כמדינה נחשלת, גסה ורודנית שהתנגדה לדוקטרינת מונרו ולגורל המובהק. עם זאת, ספרות מסע על ספרד נמכרה היטב בארצות הברית, וכתביו של וושינגטון אירווינג, ששימש כשגריר ארצות הברית בספרד, יצר איזו רוח ידידותית בארצות הברית כלפי ספרד.
אמצע המאה התשע עשרה.
המתיחות נמשכה לאורך המאה ה-19. המלכה איזבלה השנייה, אשר שלטה בין 1833 ל-1868, הפכה לדמות דומיננטית ביחסי ספרד–ארצות הברית. ב-1839 היא התערבה בפרשת אמיסטד, על רקע גורלה של הסקונר לה אמיסטאד ו-53 העבדים שנשאה. איזבלה הייתה אחת מכמה טוענים לבעלותם, וגם לאחר החלטתה ב-1841, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, המשיכה ממשלת ספרד ללחוץ על פיצוי. היא עירבה את ארצה במלחמת איי צ'ינצ'ה (1864–1866), שהעמידה את ספרד מול נחלותיה לשעבר של פרו וצ'ילה. השגריר האמריקני לצ'ילה, יו ג'דסון קילפטריק, היה מעורב בניסיון לבוררות בין הצדדים במלחמת איי צ'ינצ'ה. הניסיון נכשל, וקילפטריק ביקש ממפקד הצי האמריקני קומנדר רוג'רס להגן על הנמל ולתקוף את הצי הספרדי. האדמירל קאסטו מנדז נונייז הגיב באופן מפורסם: "אאלץ להטביע את [הספינות של ארצות הברית], כי גם אם תישאר לי ספינה אחת אמשיך בהפגזה. ספרד, המלכה ואני מעדיפים כבוד ללא ספינות מאשר ספינות ללא כבוד." (" España prefiere honra sin barcos a barcos sin honra".) במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, האדמירל הספרדי פארחה הטיל מצור על הנמלים הראשיים של צ'ילה. אולם, החסימה של נמל ולפראיסו, גרם נזק כלכלי כה גדול לאינטרסים של צ'ילה ולאינטרסים זרים, עד שהממשלות הבריטיות והאמריקניות הגישו מחאה רשמית.
במהלך אמצע המאה ה-19, דיפלומט אמריקאי אחד הכריז:
ההיסטוריון הרומנטי וושינגטון אירווינג (1783–1859) מונה לשגריר על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשנים 1842–1846. ההיסטוריה, המנהגים והתחרות של ספרד פיתו את אירווינג. הוא העריץ את ראש המדינה בפועל, יורש העצר באלדומרו אספרטרו, ואז הסתבך במאבק כוחות עם הקורטס חנרלס הספרדי. הדיווחים הרשמיים של אירווינג על מלחמת האזרחים והמהפכה שלאחר מכן הביעו את הקסם הרומנטי שלו עם יורש העצר כמגן האבירים של המלכה הצעירה איזבלה, הוא כתב בהטיה אנטי-רפובליקנית, לא דיפלומטית. למרות שאספרטרו, שהודח ביולי 1843, נותר גיבור שנפל בעיניו, אירווינג החל להסתכל על ענייני ספרד בצורה מציאותית יותר.
קובה.
אבל סוגיית קובה היא ששלטה ביחסים בין ספרד לארצות הברית בתקופה זו. במקביל לכך שארצות רצתה להרחיב את הסחר וההשקעות שלה בקובה בתקופה זו, פקידים ספרדים אכפו שורה של תקנות מסחריות שנועדו להרתיע את יחסי הסחר בין קובה לארצות הברית. ספרד האמינה שהפלישה הכלכלית האמריקאית תביא לסיפוח פיזי. של האי; הממלכה עיצבה את מדיניותה הקולוניאלית בהתאם.
במכתב ליו נלסון, שגריר ארצות הברית לספרד, תיאר שר החוץ ג'ון קווינסי אדמס את הסבירות של "סיפוח קובה" לארצות הברית בתוך חצי מאה למרות המכשולים: "אבל יש חוקים של כבידה פוליטית כמו גם של כבידה פיזית; אם תפוח מנותק על ידי הסערה מהעץ, הוא אינו יכול לבחור אלא ליפול ארצה. קובה, מנותקת בכוח מהקשר הבלתי טבעי שלה עם ספרד, ואינה מסוגלת לתמיכה בעצמה, יכולה להימשך רק לכיוון האיחוד הצפון אמריקאי, אשר באותו אופן חוק הטבע אינו יכול לגרש אותה מחיקו."
בשנת 1850, ג'ון א. קוויטמן, מושל מיסיסיפי, פנה אל הפיליבסטר נרסיסו לופז כדי להוביל את משלחת הפיליבסטר שלו לשנת 1850 לקובה. קוויטמן דחה את ההצעה בגלל רצונו לכהן בתקופת כהונתו כמושל, אך כן הציע סיוע ללופז בהשגת אנשים וחומר למשלחת.
בשנת 1854 הוכנה הצעה סודית המכונה מניפסט אוסטנד על ידי דיפלומטים אמריקאים לרכוש את קובה מספרד תמורת 130 מיליון דולר, ובכך להקים מדינת עבדים חדשה. המניפסט נדחה עקב התנגדויות חריפות של פעילי ביטול העבדות כאשר התוכניות התפרסמו. כאשר הנשיא ג'יימס ביוקנן נאם בקונגרס ב-6 בדצמבר 1858, הוא מנה כמה תלונות נגד ספרד, שכללו את היחס לאמריקאים בקובה, היעדר תקשורת דיפלומטית ישירה עם הקפטן הכללי של קובה, תקריות ימיות וחסמים מסחריים לשוק הקובני. "האמת היא שקובה", קבע ביוקנן, "במצבה הקולוניאלי הקיים, היא מקור מתמיד לפגיעה ולעצבנות לעם האמריקאי". ביוקנן המשיך לרמז כי ייתכן שארצות הברית תיאלץ לרכוש את קובה והצהיר כי הערך של קובה לספרד "חסר חשיבות יחסית". הנאום זעזע את פקידי ספרד.
סנטו דומינגו.
מקור נוסף של סכסוך ויריבות היה הקפטן הכללי של סנטו דומינגו, שנוצר מחדש כשספרד סיפחה את הרפובליקה הדומיניקנית העצמאית לבקשת הנשיא פדרו סנטנה ב-1861. ארצות הברית וספרד התחרו ביניהן על השפעה בהיספניולה במהלך שנות ה-1850 וה-1860; ארצות הברית הייתה מודאגת מהתרחבות צבאית אפשרית של ספרד ב ובמפרץ מקסיקו (שתקשה על רכישת קובה).
ספרד ומלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, האיחוד היה מודאג מסיוע אירופי אפשרי ל וכן מהכרה דיפלומטית רשמית ברפובליקה המתפרקת. בתגובה להתערבות אפשרית של ספרד, הנשיא אברהם לינקולן שלח את קרל שורץ, שלדעתו היה מסוגל ונמרץ, כשגריר לספרד. תפקידו העיקרי של שורץ היה לחסום את ההכרה הספרדית בקונפדרציה וסיוע לה. חלק מאסטרטגיית האיחוד בספרד היה להזכיר לבית המלוכה הספרדי שהיו אלה תושבי הדרום, כיום הקונפדרציה, שלחצו לסיפוח קובה. שורץ הצליח במאמציו; ספרד הכריזה רשמית על נייטרליות ב-17 ביוני 1861. עם זאת, מאחר שהאיחוד והקונפדרציה לא חתמו על הסכם רשמי המבטיח שקובה לעולם לא תאוים, מדריד נשארה משוכנעת שהאימפריאליזם האמריקני יתחדש ברגע שמלחמת האזרחים תסתיים.
הורציו פרי היה מזכיר הנציגות האמריקאית במדריד. אשתו הספרדייה, קרולינה קורונדו (1820–1911), אחת המשוררות הידועות ביותר שכתבו בספרד באמצע המאה ה-19, מילאה תפקיד. היא גם ניהלה משא ומתן עם משפחת המלוכה הספרדית בפרטיות ובאמצעות סדרה של שירים שפורסמו בהרחבה, קידמה את מטרותיו של ממשל לינקולן, במיוחד את ביטול העבדות. בתקופה שבה נשים לא הוזמנו לשיחות פוליטיות פומביות, קורונדו הצליחה לטעון באופן משכנע נגד המורשת האימפריאלית של ספרד ולעודד תמיכה לתקן את הטעויות הקולוניאליות בעבר של מדינתה, במיוחד את הכנסת העבדות ביבשת אמריקה.
מרד גדול פרץ בקובה, מלחמת עשר השנים (1868–1878). הנשיא יוליסס גרנט גילה עניין רב; וברור שהוא העדיף שקובה תקבל עצמאות מספרד. הוא הציע מדיטציה אמריקאית, אך ספרד סירבה והמרד התפוגג אט אט. למזכיר המדינה של גרנט, המילטון פיש, הייתה גישה מאוזנת יותר. פיש גם פתר את פרשת וירג'יניוס בשנים 1873–1875.
מלחמת ארצות הברית–ספרד.
מלחמת ארצות הברית–ספרד החלה באפריל 1898. פעולות האיבה נעצרו באוגוסט של אותה שנה, והסכם פריז נחתם בדצמבר.