בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית האי ושני איונים סמוכים השייכים לו 3,044 איש. היישובים העיקריים באי הם כורה (Χώρα) המשמשת כבירת האי (1,415 תושבים ב-1999), סקאלה (Σκάλα) המשמשת כנמל (674 איש ב-1999) וקמבוס (Κάμπος) שבה התגוררו 505 נפש ב-1999.
היסטוריה.
האי הוא תוצר של התפרצות געשית לפני 10 עד 7 מיליון שנים, והתפרצות נוספת לפני 3 או 4 מיליוני שנים יצרה את האיים הקטנים במפרץ של סקאלה. בקסטלי שמעל סקאלה נמצאים שרידים של יישוב עתיק שהמוקדמים שבהם מתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס לערך. האי נכבש ונשלט על ידי המיקנים (ממצאים מ-1500 עד 1100 לפנה"ס) והדורים (החל ב-1000 לפנה"ס לערך) ולבסוף נפל לידיה של מילטוס שבאיוניה. באי ניצב בעבר מקדש לאלה ארטמיס אך כיום ניצב מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס במקומו.
האי הוא אתר חשוב בהיסטוריה הנוצרית בשל היותו המקום בו נכתב חזון יוחנן. יוחנן כותב הבשורה הוגלה לפטמוס על ידי הקיסר הרומי דומיטיאנוס בשנת 95 לערך, ולאחר שהטיף לנצרות באפסוס. בספר הוא מספר כי ראה את ישו בחזונו ורשם את דבריו. האירוע הפך את פטמוס למוקד עלייה לרגל ומספר מנזרים באי מוקדשים ליוחנן, שהחשוב שבהם הוא מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס.
בשל התקפות שודדי ים ומוסלמים לא היה האי נושב מאז המאה ה-6 ועד 1088 כאשר הנזיר-החייל יוחנן כריסטודולוס קיבלו מאלכסיוס הראשון על מנת שיקים בו מנזר שיוקדש ליוחנן הקדוש. הוא הקים את המנזר תוך מספר שנים במקום בו ניצב קודם לכן מקדש ארטמיס וביצר אותו מחשש להתקפות הסלג'וקים. בסוף המאה ה-13 התיישבה באי אוכלוסייה חילונית וייסדה את כורה. גלי מהגרים הגיעו מקונסטנטינופול לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים ב-1453 ומכרתים ב-1669 כאשר העות'מאנים כבשו גם אותה מידי ונציה. עם זאת, גם פטמוס הייתה לחלק מהאימפריה העות'מאנית ב-1537 ושנות שלטונה באי היו שקטות יחסית בשל ההגנה שסיפק הצי העות'מאני מפני שודדי ים. ב-1659 בזזו הוונציאנים את האי אך לא נגעו באוצרות מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס. במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי בידי האיטלקים ב-1912 וצורף ליוון לאחר מלחמת העולם השנייה.
אתר מורשת עולמית.
ב-1999 הכריז ארגון אונסק"ו על כורה, על "מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס" (Μονή του Αγίου Ιωάννου του Θεολόγου) ועל "מערת האפוקליפסה" (Σπήλαιο της Αποκάλυψης) כאתרי מורשת עולמית.
המנזר.
השלב הראשוני של בניית מנזר יוחנן הקדוש התאולוג נמשך מ-1088 ל-1093 וכלל חלקים מהחומה רבת הצלעות, את המגדלים, באר תת-קרקעית, חלק מהמגורים ואת הכנסייה המרכזית (קתוליקון). במאה ה-12 נוספו קפלת הבתולה וקפלת כריסטודולוס הצדיק, ולקתוליקון נוסף הנרתקס הפנימי וייתכן שגם החיצוני. כל המבנים במנזר כמו גם הריהוט, חלק מהעיטורים ומציורי הקיר שופצו או הוחלפו מספר פעמים לאורך שנות קיומו, עם זאת הפרסקאות בקפלת הבתולה הן אלה שעיטרו אותה כבר במאה ה-12.
במנזר מספר מבנים נוספים הכוללים מטבח, מאפייה ומחסנים ואלה נוספו בשלבים מאוחרים יותר. בסוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 נבנו במנזר שמונה קפלות נוספות. הפרסקאות בקתוליקון הן משנת 1600 לערך והן שופצו ב-1803. בשנת 1700 לערך עבר המנזר תקופת פיתוח מחודשת בסגנון ביזנטי מאוחר בעוד שהציורים נעשו לפי הסגנון שהתפתח בכריתים בתקופת השלטון הוונציאני. סגנון זה הוא כיום השולט במנזר.
בספרייה של המנזר אוסף כתבי יד שהמוקדמים שבהם הם מהמאה ה-6, אוסף של 150 צווים ביזנטיים, לא פחות מ-14,000 מסמכים עות'מאניים מהמאות ה-16 עד ה-19, ספרים מסוף המאה ה-16 ואילך, וכתבים שונים בטורקית, רוסית, יוונית, לטינית ורומנית.
מערת האפוקליפסה.
מערת האפוקליפסה שוכנת בכנסייה שבמנזר הנזירות הקרוי מנזר האפוקליפסה, והנמצא בחצי הדרך בין סקאלה לכורה. לפי המסורת, במערה זו הכתיב יוחנן הקדוש תאולוגוס לתלמידו פרוכורוס את תוכנם של ספר הבשורה המיוחס לו ושל ספר ההתגלות. סביב המקום הקדוש קמו במשך השנים מספר כנסיות, קפלות ותאי התבודדות. המבנה המרכזי הוא כנסיית חנה ויוחנן תאולוגוס הקדושים, שבה שלושה מעברים: המעבר הדרומי שבו שוכנת המערה מוקדש ליוחנן בעוד שהצפוני לחנה. רוב ציורי הקיר במערה לא שרד את פגעי הזמן, אך אחד מהם המתאר את הכתבת הספרים בידי הקדוש ואשר מתוארך למאה ה-12 נותר בשלמותו. האיקונוסטאזיס בכנסייה מתוארך לשנת 1600 לערך.
פתמוס
לרוס
לרוס (ביוונית - Λέρος; באיטלקית - Lèro) הוא אי בקבוצת האיים הדודקאנסיים המהווים חלק ממחוז דרום הים האגאי ביוון. האי נמצא במרחק של 317 קילומטרים מנמל פיראוס וניתן להגיע אליו בנסיעה בת 11 שעות במעבורת מנמל זה. שטחו של האי 53 קמ"ר, ואורך חופיו 71 ק"מ. אוכלוסיית האי 8,500 נפשות, אך בעונת התיירות, בקיץ, גדלה האוכלוסייה ל-15,000. האי ידוע בטירת אבירי יוחנן הקדוש, טירה מימי הביניים שנבנתה על חורבות ביצורים ביזנטיים.
היסטוריה.
בתקופה העתיקה.
תוקידידס הדגיש את חשיבות המפרצים והנמלים בלרוס במהלך המלחמה הפלופונסית (431 לפנה"ס - 404 לפנה"ס) לרוס תמכה באתונה הדמוקרטית. לאחר סיום המלחמה נכבשה לרוס על ידי ספרטה, ולאחר מכן היה גורלה כשאר גורל איי הדודקאנס במהלך שלטון אלכסנדר הגדול ויורשיו, ובמהלך שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית
ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
במהלך שלטון האימפריה הביזנטית אוחד האי ליחידה מנהלית ביחד עם האי סאמוס. במאה ה-13 האי נכבש על ידי בני ג'נובה ולאחר מכן על ידי בני ונציה. בשנת 1309 נכבש האי על ידי ההוספיטלרים, שביצרו אותו והחזיקו בו כמאתיים שנה. בשנת 1505 הטילה האימפריה העות'מאנית מצור על האי, אך לא כבשה אותו. ב-1508 נעשה ניסיון נוסף לכבוש את האי, שכשל. לבסוף, ב-24 בדצמבר 1522 לאחר המצור על רודוס, בירת הדודקאנס, נחתם הסכם בין הסולטאן סולימאן המפואר ובין האבירים ההוספיטלרים, שהביא לסוף שלטון ההוספיטלרים בדודקאנס, ולרוס הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך הכיבוש העות'מאני נהנתה לרוס, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, מתקופה של אוטונומיה חלקית. מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 הביאה לשחרור האי, ולהפיכתו לבסיס חשוב לצבא היווני.
בהסכם לונדון, בשנת 1830 שקבע את גבולותיה של המדינה היוונית החדשה, נמסר לרוס בחזרה לטורקים.
התקופה האיטלקית.
ב-1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה כבשו האיטלקים את הדודקאנס, וב-12 במאי 1912 נפלה לרוס לידיהם. התושבים היוונים של האיים הכריזו על עצמאות האיים, במטרה להתאחד עם יוון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפכו האיים לבסיס חשוב, והפעילות לאיחוד עם יוון נכשלה.
בין 1916 ל-1918 שימש האי כבסיס ימי בריטי, שכן איטליה לחמה לצד מדינות ההסכמה ואפשרה לבריטים גישה לאיי הדודקאנס, במיוחד לצורך המבצעים בקרב גליפולי. בהסכם בין שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס, משנת 1919 סוכם כי האי יהפוך לשטח יווני, ביחד עם שאר איי הדודקאנס פרט לרודוס. איטליה אמורה הייתה לקבל שטח בדרום מערב אנטוליה הכולל את העיר אנטליה. התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה, וייסודה של טורקיה המודרנית, הפך הסכם זה לבלתי ניתן ליישום. הסכם לוזאן הביא לסיפוחם הרשמי של איי הדודקאנס לאיטליה.
המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני שקם ב-1922 באיטליה, ניסה להביא לכפיית התרבות האיטלקית בדודקאנס, שרוב תושביו בני התרבות היוונית, ומיעוטם דוברים טורקית. בשנות ה-30 נבנתה באי עיירה לדוגמה, "פורטולאגו", שנקראה לאחר מכן בידי היוונים "לאקי".
במהלך 31 שנות השהות האיטלקית בלרוס, ניסו האיטלקים לבצר את האי ולבנותו, מכיוון שהמפרצים הטבעיים באי (שהגדול מביניהם, לאקי, הוא נמל המים העמוקים הטבעי הגדול בים התיכון), הופכים את האי לבסיס ימי אידיאלי. ביצורה של לרוס והפיכת לאקי לבסיס ימי הבטיחו לאיטלקים שליטה בשטח בעל חשיבות מכרעת בדרום הים האגאי. מוסוליני ראה באי חשיבות רבה, ואף בנה לעצמו אחוזה בעיירה פורטולגו.
מלחמת העולם השנייה.
מ-1940 לאחר הכרזת המלחמה של איטליה על בעלות הברית הופצצה לרוס על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי. ב-8 בספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה שהעביר למעשה את איטליה ממחנה מדינות הציר אל בעלות הברית, החליטו הבריטים לתגבר את הכוחות האיטלקים באיי הדודקאנס, על מנת למנוע נפילתם לידי הגרמנים. המבצע הבריטי שנועד לשמור על איי הדודקאנס מידי הכיבוש הגרמני, כונה "מערכת הדודקאנס". הבריטים חברו לאיטלקים שהחזיקו באי, וניסו למנוע את הגרמנים מלהשתלט עליו, על אף נחיתות אווירית, ימית, ומספרית ברורה. עם הגעת התגבורות הבריטיות החלו הגרמנים להפציץ את האי. לבסוף נכבש האי בידי כוחות גרמנים במבצע אווירי ואמפיבי שכונה "טייפון" בין 12 בנובמבר ל-16 בנובמבר 1943. על אף שהגרמנים גורשו מיוון עוד ב-1944 נותר האי, ועמו שאר איי הדודקאנס, תחת שלטון גרמני עד לסוף המלחמה במאי 1945. בזמן המלחמה התגורר באי יהודי יחיד ושמו דניאל רחמים. הגרמנים שלחו ספינה מיוחדת לאסוף אותו ולהובילו לאושוויץ, שם נספה.
לאחר המלחמה.
לאחר שהגרמנים עזבו את האי, הוחל באי שלטון צבאי בריטי. ב-7 במרץ 1948, ביחד עם איי הדודקאנס האחרים, אוחד לרוס עם יוון, לאחר כ-700 שנים בהן נותק ממנה. הדודקאנס הפך למחוז משנה במחוז דרום הים האגאי של יוון, ובמהלך השנים שלאחר המלחמה שימש לצורכי הממשלה היוונית. בין היתר שימש האי כמקום הגליה לגולים פוליטיים במהלך המשטר הצבאי ביוון, ומבני הצבא האיטלקים שנותרו על האי שימשו כבית כלא לאסירים פוליטיים.
תחבורה.