כפר הדייגים הקטן שהוקם על שפך נהר הסכלדה בשנת 620 לספירה לערך, הפך במשך השנים להיות הנמל השלישי בחשיבותו של הולנד. רוזני הולנד, פלנדריה וזיילנד בנו את הנמל הראשון. במשך השנים התפתחה פליסינגן להיות מרכז של תעשיית הדיג, במיוחד דיג המליחים וכן מרכז לסחר, לפריבטירים ולסחר בעבדים. במסגרת תנאי הסכם ננסץ', הוצב כאן ובעיר בריל חיל מצב לשמור על הנמלים הללו מידיהם של הספרדים. בתקופת השיא של תור הזהב של הולנד, הפליגו מפליסינגן ספינות לחלקים שונים של האימפריה ההולנדית ותרמו למעמדה העולמי של הרפובליקה ההולנדית.
ההיסטוריה של פליסינגן עמדה גם בסימן של פלישות, עושק והפצצות. בשל מיקומה האסטרטגי על שפך הסכלדה, שהוא דרך המעבר לאנטוורפן, היא משכה בזמנים שונים את תשומת לבם של הבריטים, הצרפתים, הגרמנים והספרדים. הצפות היו גם הן איום מתמיד על העיר. במהלך המאה ה-18 ירד מעמדה של העיר והמלחמות הנפוליאוניות היו הרות אסון בשבילה. לאחר 1870 קמה לתחייה הכלכלה שלה בעקבות בניין רציפים חדשים וכרייתה של תעלת וולכרן, חיבורה של העיר לרשת הרכבות והקמת המספנות. מלחמת העולם השנייה גרמה לעצירת התפתחות העיר. העיר ניזוקה קשות מהפצצות ומהצפות, אך ב-3 בנובמבר 1944 היא שוחררה על ידי כוחות הקומנדו הבריטי.
לאחר המלחמה נבנתה העיר מחדש. בשנות השישים שגשגו נמל הים ואזור התעשייה המזרחי. כיום אזור זה הוא המרכז הכלכלי של מרכז זיילנד ומקור לאלפי מקומות עבודה. כ-50,000 ספינות בשנה מכל העולם עוברות דרך הסכלדה. העיר מהווה מקור משיכה לתיירות בשל ההיסטוריה שלה ואופייה הימי.
שם העיר.
מקורו של השם פליסינגן אינו ברור די צרכו, למרות שרוב החוקרים מייחסים את השם למילה fles (בקבוק) בצורה זו או אחרת.
על פי אחת הגרסאות, במאה ה-7, כאשר הגיע הקדוש ויליברורד לפליסינגן עם בקבוק, הוא חלק את תוכנו עם הקבצנים שאותם הוא מצא שם כאשר הוא ניסה להמיר את דתם. אירע נס, המוכר לקוראי ההגיוגרפיות כאשר תוכן הבקבוק לא נגרע. כאשר הבין הבישוף שהקבצנים לא מעוניינים לשמוע את דבריו, הוא נתן להם את הבקבוק שלו. לאחר מכן הוא קרא לעיר בשם Flessinghe.
מקור אחר מציין שמקור השם הוא בבית מעבורת ישן, שעליו הותקן שלט בצורת בקבוק. הנזיר יאקוב ואן דרישור, שביקר בעיר ב-967, קרא ככל הנראה לבית המעבורת het veer aan de Flesse (המעבורת של הבקבוק). בשל העובדה ששמות ערים רבות באזור קיבלו מאוחר יותר את התוספת inge, הפך שם המקום על פי אטימולוגיה זו להיות Vles-inge.
על פי מקור נוסף, השם לקוח מהמילה בשפה הדנית Vles, שמשמעותה גאות ושפל.
לשון היבשה המזרחית של נוביה זמליה, כף פליסינגסקי, נקראה ב-1596 על שם פליסינגן על ידי מגלה הארצות וילם ברנץ.
השם האנגלי ההיסטורי.
בעבר נקראה פליסינגן באנגלית בשם פלשינג (Flushing). במאה ה-17 הייתה פליסינגן עיר מספיק חשובה כדי שדוברי האנגלית יוכלו לקרוא לה בשם בשפתם וכך היא קיבלה את השם הזה. לדוגמה, סמיואל פיפס מזכיר את העיר בשם זה ביומניו המפורסמים. ב-1673 הזכיר סר ויליאם טמפל את העיר בשם Flushing פעם אחת ובשם Flussingue פעמיים, בספר שכתב אודות הולנד. כמה כותבים בשפה האנגלית שהתגוררו בהולנד עשו גם שימוש בשם ההולנדי.
ב-1645 נוסד הכפר פלאשינג, אז מושבה הולנדית, וכיום חלק מקווינס, ניו יורק ובתחילה הוא נקרא פליסינגן על שם העיר בהולנד. ב-1657 קיצרו המתיישבים האנגלים שהגיעו להתגורר בכפר את שמו ל- Vlissing ובאותה תקופה החלו לקרוא לו בשמו האנגלי, פלאשינג, שנשאר לאחר כיבושה של הולנד החדשה על ידי האנגלים. האינגלוז של שם העיר פליסינגן החל עוד לפני כיבושה של הולנד החדשה.
הכפר פלשינג שבקורנוול נקרא גם הוא על שמה של פליסינגן. במקור נקרא הכפר ננקרסי (Nankersey), אך שמו שונה על ידי המהנדסים ההולנדים שהגיעו מפליסינגן כדי לבנות את שלושת הרציפים הראשיים של הכפר.
אורלנדו (פירושונים)
מירוץ הר לעמק
תהליך ההדחה של דילמה רוסוף
סטיבן ארצ'יבלד
מרגרט ברק-וייט
מרגרט ברק-וייט (אנגלית: Margaret Bourke-White, 14 ביוני 1904 - 27 באוגוסט 1971) הייתה הצלמת המערבית הראשונה שהורשתה להיכנס לברית המועצות, האישה האמריקאית הראשונה שהייתה כתבת וצלמת צבאית והצלמת הראשונה שהורשתה לעבוד באזורי קרב במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייה.
מרגרט ברק-וייט נולדה ב-14 ביוני 1904 ברובע הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית. בהיותה פעוטה עברה משפחתה לבאונד ברוק, ניו ג'רזי. אביה, ג'וזף וייט, היה ממציא ומהנדס מצליח ממוצא יהודי-פולני ואמה, מיני (ברק) וייט, אנגלייה-אירית, עסקה בתחום ההוצאה לאור לעיוורים. היו לה שני אחים – רות ורוג'ר. היא הייתה מאוד קרובה לאביה ולימים הושפעה מאהבתו הגדולה לצילום, לטבע ולמכונות. תחומי העניין המוקדמים שלה היו ביולוגיה וטכנולוגיה והיא החלה את לימודיה בקולג' תוך שאיפה להפוך למדענית. בשנת 1921 היא נרשמה לקורס בבית הספר לצילום קלרנס וייט (Clarence H. White) באוניברסיטת קולומביה בניו יורק והמשיכה ללימודי הרפטולוגיה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, אוורט צ'פמן. את לימודיה האקדמיים בתחום הביולוגיה סיימה באוניברסיטת קורנל בניו יורק בשנת 1927. במהלך לימודיה בקורנל עבדה כצלמת עבור ספר המחזור השנתי Cornell Alumni News. בצילומים רבים בחרה להתמקד בטבע ובמיוחד בבניינים גותיים המוקפים עצים. בעקבות פרסומים אלו החלה ברק-וייט לקבל הצעות עבודה מאדריכלים שביקשו ממנה לצלם את הבניינים שלהם לצורך פרסום. בתקופה זו פיתחה את המיומנות שלה בקומפוזיציה של תמונה ואת סגנונה אשר הושפע מהפיקטוריאליזם: צילום במיקוד רך שבו התצלומים נראים כמו ציורים.
צילום תעשייתי ואדריכלי.
בשנת 1929 היא הקימה סטודיו לצילום בקליבלנד, אוהיו, והתמחתה בצילום תעשייתי ואדריכלי. בתקופה זו, לאחר גירושיה מצ'פמן, היא אימצה לעצמה את השם ברק-וייט, המשלב את שמות המשפחה של אביה ושל אמה. בשנים 1928 - 1936 הקריירה שלה התבססה בעיקר על צילומים של פעילות ותוצרים של תעשיות רבות: מכוניות, שעונים, נייר, גורדי שחקים ועוד. את התקופה התעשייתית שלה היא החלה בצילום מפעלי פלדה וזו הייתה אהבתה הגדולה מבין התעשיות השונות. המשרה הראשונה שלה בתחום זה הייתה במפעל אוטיס סטיל מיל (Otis Steel Mill) בקליבלנד. זו הייתה הפעם הראשונה שתעשיית הפלדה צולמה באופן המבקש להבליט את הדרמה והריגוש החזותי בתחום שביטא את שיאו של העידן התעשייתי באמריקה. ברק-וייט האמינה כי תפקידה של האמנות הוא למצוא יופי בדברים הגדולים של התקופה ושבימיה אותו דבר גדול היה התעשייה. בעקבות הצלחת חוברת פרסום שבה הופיעו צילומיה, ברק-וייט הועסקה על ידי מפעלי פלדה נוספים רבים.
כתב העת פורצ'ן.
תצלומי ייצור הפלדה שלה משכו תשומת לב רבה ובמאי 1929 היא הוזמנה על ידי הנרי לוס (Henry Luce), עורך המגזין טיים, לעבוד כצלמת קבועה עבור המגזין החדש פורצ'ן, שמטרתו הייתה לבטא את היופי והתחכום שבתעשייה המודרנית. במסגרת עבודתה בפורצ'ן ברק-וייט נשלחה לתעד תעשיות רבות ומגוונות בכל רחבי ארצות הברית, מייצור נעליים במסצ'וסטס ועד למכרות פחם בפנסילבניה. במקרים רבים נאלצה להסתכן פיזית על מנת להשיג את הצילומים שרצתה. לעיתים קרובות היא טיפסה על בניינים גבוהים, חשפה את עצמה לטמפרטורות קיצוניות ומיקמה את המצלמה שלה במקומות מסוכנים. בשלב מסוים נפוצה שמועה שהיא למעשה גבר שהשתמש בשם של אישה על מנת לזכות בפרסום. בשנת 1930 הייתה ברק-וייט לזרה הראשונה שהורשתה להיכנס לברית המועצות. היא נשלחה לשם על ידי מגזין פורצ'ן לתעד התקדמויות בתעשייה מאז המהפכה הרוסית בשנת 1917 ולאור תוכנית החומש של סטלין. ב-1934 היא נסעה למערב התיכון של ארצות הברית כדי לסקר את תנאי הבצורת ב"אגן האבק" (Dust Bowl). ב-1936 פגשה את ארסקין קלדוול Erskine Caldwell, מחבר הספר הפופולרי והפרובוקטיבי Tabacco Road ומי שעתיד היה להיות בעלה השני, והם נסעו יחד לדרום לתעד את מצוקת האיכרים בעקבות השפל הכלכלי הגדול. שלב זה בקריירה שלה היווה נקודת מפנה בגישתה וכעת התעורר בה הרצון לתאר את המציאות האנושית כפי שהיא במקום לצלם תמונות משכנעות עבור פרסומות.
כתב העת לייף.
ב-1936 החלה ברק-וייט את הקשר ארוך הימים שלה עם כתב העת לייף שהיה לאחד מכתבי העת המצולמים המצליחים בארצות הברית. היא הייתה אחת מארבעת אנשי צוות הצילום הראשונים של המגזין ולאורך הקריירה שלה שמרה על קשר מקצועי גמיש עם כתב העת אשר איפשר לה להקדיש זמן לפרויקטים אישיים. תצלומיה מבניית סכר פורט פק (Fort Peck Dam) הופיעו על שער הגיליון הראשון של כתב העת בליווי מאמר שכתבה שבו תיארה את החיים של עובדי הסכר. תצלומים של ברק-וייט מאירועים אמריקניים מרכזיים כמו מלחמות, שיטפונות ומהומות נעשו לחלק מרכזי בכתב העת. היא התמחתה ב"מאמרים מצולמים": תמונות עוקבות המלוות בכיתובים שסיפקו לאנשים חדשות ומידע בצורה חדשנית. ברק-וייט ביקשה מלייף לשלוח אותה לירח ברגע שזה יתאפשר.
מלחמת העולם השנייה.