בתחילה הציע את צבאו הקטן כשכירי חרב הן לקונגו והן לנדונגו, אך לא זכה להיענות. פורטוגלי תושב קונגו בשם פרנסיסקו ברבודה שכנע את מלך נדונגו כי בכוונתה של פורטוגל להשתלט בסופו של דבר על ממלכתו, וב-1579 הורה האחרון להרוג או לגרש את כל הפורטוגלים. לאחר מכן נותרו פורטוגלים בודדים באזור לואנדה, וחלקם נמלטו לקונגו. רבים מהעבדים של הפורטוגלים היו קונגולזים, וצבא נדונגו לא חס גם עליהם. כתוצאה מכך, הכריז מלך קונגו אלברו הראשון מלחמה על נדונגו. צבאו הובס, אך בשוך הקרבות עלה בידיו של דה נובאיש להחזיק בלואנדה ובנזלה.
במהלך השנים הבאות עסק דה נובאיש בשיקום ובהרחבה. הוא כרת בריתות עם שליטים מקומיים שלא היו מרוצים משלטון נדונגו. בהדרגה, החלה פורטוגל להשתלט על שטחים בנדונגו. עם זאת, נכשלה בניסיון לכבוש את הבירה קָבָּסָה, לאחר שצבאה של ממלכת מטאמבה נחלץ לעזרתה של נדונגו. ב-1599 חתמו פורטוגל ונדונגו על הסכם שלום.
בסביבות שנת 1600 נתקלו סוחרים פורטוגלים בכנופיות של שבט אִימְבָּנְגָאלָה שנלחמו בממלכת בָּנְגוּאֶלָה מדרום לנהר הקוואנזה. בין הצדדים התפתח מסחר, כאשר הכנופיות סחרו ברכוש שבזזו מבנגואלה, בתמורה למוצרים אירופאים. ב-1615 הוזמנו כמה מהכנופיות לחצות את נהר הקוואנזה, ולהצטרף כיחידות לצבא פורטוגל. החל מ-1618, הסתייע בהם המושל לואיש מנדש דה ואשקונסלוש, כשחידש את ההתקפות על נדונגו. לאחר 3 שנות לחימה, הצליחה פורטוגל להשלים את ההשתלטות על נדונגו, וב-1622 שלח מלך נדונגו הגולה את אחותו, נְגִ'ינְגָה מְבָּאנְדִי, לחתום על הסכם שלום. עם תחילת השלטון הפורטוגלי בנדונגו, נשלחו 50,000 מתושביה כעבדים לברזיל ולמושבות הספרדיות באיים הקריביים. כמה מהספינות שעשו דרכן לאמריקה הותקפו בידי אניות מלחמה בריטיות, והעבדים שהיו עליהן נלקחו לווירג'יניה. היו אלה האפריקאים הראשונים שהגיעו למושבה בריטית זו.
בהסכם השלום שנחתם עם נדונגו, הסכימה פורטוגל לסגת ממבצר אמבאקה, שהיווה את הבסיס למתקפותיה על נדונגו, ולשחרר מספר רב של עבדים, במטרה לסייע לנדונגו להיאבק בכנופיות האימבנגאלה, שפורטוגל איבדה את השליטה עליהן. בתמורה, התחייבה נדונגו להפוך למדינת חסות של פורטוגל, ולספק לה 100 עבדים בשנה. אף אחד מתנאים אלה לא מולא.
המלחמה עם ממלכת קונגו.
מחליפו של דה ואשקונסלוש, ז'ואאו קורֵייה דה סוסה (João Correia de Sousa), חידש את התקפות הפורטוגלים באזור, הפעם דווקא נגד בני בריתו מקונגו. בסיוע כוחות האיבאנגאלה, הוא כבש את אזור קָסָאנְזֶה שבקרבת לואנדה, מאוחר יותר השתלט על אזור נָאמְבּוּ בנימוק שקונגו נותנת בו מחסה לעבדים מנגונגו, ולבסוף כבש גם את מְבָּמְבָּה. בקרב שנערך במְבּוּמְבִּי, ניצחו הפורטוגלים, והדוכס המקומי הוצא להורג, אך מלך קונגו, פדרו השני, שב למקום עם כוחות גדולים יותר, והדף את צבאו של דה סוסה. עם שוך הקרבות, נדרשו הפורטוגלים ששהו בקונגו לעזבה. דה סוסה נשלח בחזרה לפורטוגל, ונאסר.
בינתיים, חתמה ממלכת קונגו על ברית עם חברת הודו המערבית ההולנדית, שבה הוסכם לתקוף את לואנדה. החונטה הפורטוגלית שישבה בלואנדה במקום דה סוסה, הזדרזה לחתום על הסכם שלום עם קונגו. האחרונה לא מימשה את ההסכם עם ההולנדים, ואף סירבה לסייע לאדמירל פיט היין כשהגיע עם הצי שלו לתקוף את לואנדה.
חידוש הקרבות עם נדונגו.
ב-1624, הגיע פרנאו דה סוסה לשמש כמושל החדש של אנגולה. הוא קבע מדיניות של מיעוט במלחמות יזומות, וניסה לייצב את הכלכלה. יחד עם זאת, עמד על כך שפורטוגל תשוב לשטחים מהם נסוגה בעקבות הסכם השלום עם נדונגו, וסירב להכיר בשלטונה של נג'ינגה בממלכה זו. הוא פתח בסדרה של מתקפות על נדונגו, וב-1628 נאלצה נג'ינגה לעזוב למטאמבה. ב-1639 חתמו פורטוגל ונג'ינגה על הסכם שלום נוסף.
הכיבוש ההולנדי.
ב-1641 הצליחו ההולנדים לממש את תוכניותיהם משנות ה-20, וכוחות בפיקודו של האדמירל קורנליס יול, בסיועה של ממלכת קונגו, הצליחו להשתלט על רצועת החוף של אנגולה. על אף לחציהם של מלך קונגו, גרסיה השני, ושל נג'ינגה מלכת נדונגו, ההולנדים לא היו מעוניינים להתקדם לעומק היבשה, והפורטוגלים נותרו באזורים הפנימיים של אנגולה. בשנים הבאות הביאו הפורטוגלים כוחות תגבורת מברזיל, שהצליחו להנחיל סדרה של תבוסות לצבאות הולנד ונדונגו. בסופו של דבר, עזבו ההולנדים את אנגולה ב-1648, לאחר שלא עמדו עוד בהתקפות הפורטוגלים, ולאחר שנוכחו כי לא יצליחו לשלוט בשוק העבדים באזור זה.
שובם של הפורטוגלים.
עם שובם של הפורטוגלים, חודשו נסיונותיהם להרחיב את שליטתם באזור אנגולה. לאחר קרבות כושלים בקִיסָאמָה בשנים 1655-1654, החלו סוחרי העבדים הפורטוגלים להביע את התנגדותם למדיניות זו, בשל הפגיעה במסחר והרג העבדים הפוטנציאלים. עם זאת, פורטוגל לא שינתה את מדיניותה, והמשיכה במתקפות על נדונגו ועל קונגו במהלך 30 השנים הבאות. רק ב-1684, לאחר שנחלה תבוסה בקרב קָאטוֹלֶה, החליטה פורטוגל לחדול ממתקפותיה על שתי ממלכות אלו.
הכיבושים בדרום.
על אף סיום המלחמות עם נדונגו ועם קונגו, הפורטוגלים לא ויתרו לחלוטין על שאיפותיהם להתבסס בדרום מערב אפריקה. המושבה בנגואלה הוקמה כבר ב-1617, אך לא הפכה למעצמה צבאית כמו שכנתה הצפונית אנגולה. החל משנות ה-80 של המאה ה-17, הפנו הפורטוגלים את מרצם לביסוס שלטונם באזור זה. הם החלו לגלות מעורבות בפוליטיקה הפנימית של ממלכות האוֹבִימבּוּנדוּ שברמות המרכזיות של אנגולה, ובמהלך 100 השנים הבאות הצליחו להפוך כמה מהן למדינות חסות. עם זאת, מדינות אלה לא הפכו לספקיות עבדים, והתועלת הכלכלית שצמחה לפורטוגל מהן הייתה נמוכה.
התבססות המושבה.
במהלך המאה ה-18 השקיעו הפורטוגלים מאמצים במניעת סחר עבדים עם הולנדים, אנגלים וצרפתים שהשתקעו בקונגו ובלואנגו הצפוניות. לשם כך, הקימו מבצרים באֶנקוֹגֶ'ה ובקִינְקוֹלוֹ וב-1783 ניסו, ללא הצלחה, לכבוש את קבינדה.
במקביל, ניסו הפורטוגלים לפתח את המסחר עם הממלכות שבמזרח. מָטָאמְבָּה וקָסָנגֶ'ה מנעו בעקביות את כניסתם של סוחרים פורטוגלים לשטחיהן, אך ממלכה חזקה מהן, לוּנדָה, כוננה יחסים דיפלומטיים עם פורטוגל.
המושבה בבנגואלה אף היא המשיכה במאמציה להרחיב את השפעתה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 התערבה במלחמת מְבָּאִילוּנְדוּ, ובעקבותיה הגיעה להסכמים עם כמה מהממלכות שבסביבתה, שאפשרו לסוחרים הפורטוגלים להסתובב בחופשיות בשטחיהן.
ב-1855 התערבה פורטוגל במלחמת אזרחים שפרצה בקונגו, וסייעה לפדרו החמישי לתפוס את השלטון. ב-1888, לאחר למעלה מ-30 שנות שלטון, הסכים פדרו החמישי לקבל את חסותה של פורטוגל, מתוך תקווה שפורטוגל תסייע לו להטיל את מרותו של המשטר המלוכני בכל שטחה של קונגו.
המאה ה-19 הייתה גם המאה שבמהלכה הפכה אנגולה ליצואנית העבדים המרכזית ביבשת. עבדים נשלחו לא רק למושבותיה של פורטוגל כמו ברזיל וסאו טומה ופרינסיפה, אלא גם למדינות רבות באמריקה, ובהן ארצות הברית.
עיצוב גבולותיה של אנגולה.
עיצובם הפורמלי של גבולות אנגולה החל בשנות ה-80 של המאה ה-19, במסגרת המירוץ לאפריקה, שבו התעצמה הקולוניזציה האירופית באפריקה.
ב-1884 הסכימה לראשונה בריטניה להכיר בשליטתה של פורטוגל על שתי גדותיו של נהר הקונגו התחתון. ההסכם נתקל בהתנגדות מצד גרמניה ואף בבריטניה עצמה, ובסופו של דבר לא אושרר. בוועידת ברלין הושגו הבנות עם גרמניה, צרפת ומדינת קונגו החופשית, ממלכתו הפרטית של לאופולד השני, מלך הבלגים. כל גבולותיה של אנגולה הוסדרו בהבנות אלה, למעט הגבול הדרום-מזרחי עם המושבה הבריטית רודזיה. גבול זה נקבע בתחילה בהסכם עם בריטניה ב-1891 ובסופו של דבר לאחר בוררות של מלך איטליה ב-1905.
קביעת הגבולות על ידי המעצמות האירופיות, תוך התעלמות מהכוחות המקומיים, אפשרה את שליטתה של פורטוגל גם בחלקים מזרחיים יותר של אנגולה, בהם לא שלטה קודם לכן. הגעתם לאזורים אלה, אפשרה את המשך סחר העבדים גם במהלך המאה ה-20, אף שבאופן רשמי פורטוגל אסרה על כך. על רקע זה, נהרגו ב-1904 למעלה מ-300 בני אדם כאשר שיירה פורטוגלית הותקפה על ידי בני שבט הקוּנָהָאמָה, שהושפעו מהתקוממויות נגד הגרמנים בנמיביה הסמוכה.
בנוסף לסחר בעבדים, השתמשו הפורטוגלים בכוח העבודה המקומי לעבודות כפייה בחקלאות, כרייה והקמת תשתיות.
המאבק לעצמאות.
מדיניותם של שליטי פורטוגל באמצע המאה ה-20, אנטוניו דה אוליביירה סלזר ומחליפו מרסלו קאֶטנו, כלפי אנגולה כללה עידוד הגירתם של לבנים (ערב עצמאותה של אנגולה, בראשית שנות ה-70 הגיע שיעורם באוכלוסייה ל-5%), דבר שהגביר את המתחים הגזעיים במושבה. בנוסף, התעלמו השניים מתהליך הדה-קולוניזציה שהחל לאחר מלחמת העולם השנייה, וסירבו להעניק עצמאות למושבות הפורטוגליות באפריקה.
תושבי אנגולה, לעומת זאת, לא יכלו להתעלם מתהליך זה. שכנותיה של אנגולה, קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זכו לעצמאות כבר ב-1960 וזמביה הייתה למדינה עצמאית ב-1964. החל מ-1961, לא פחות מ-11 תנועות למען עצמאות, שנבדלו זו מזו באידאולוגיה וברקע האתני שלהן, החלו במאבק מזוין למען עצמאות אנגולה. הבולטות שבתנועות היו התנועה העממית המרקסיסטית לשחרור אנגולה (MPLA); החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA), שהייתה אנטי-קומוניסטית ובעלת קשרים עם ארצות הברית ועם תנועות דומות לה בזאיר; האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA); החזית לשחרור מובלעת קבינדה (FLEC); ותנועת המרי הקומוניסטי המזרחי.