עיניו המורכבות של הסרטן ממוקמות בחזיתו ושתי קרניים בולטות ביניהן. לפרטים צעירים של הסרטן שיער וקוצים על קליפת גופם וקרניים קדמיות ארוכות יותר. עם גדילתם של הסרטנים הצעירים קטנות הקרניים הקדמיות.
בית גידול טבעי, התנהגות והשפעה אנושית.
תפוצתו של סרטן העכביש היפני מוגבלת לצד האוקיינוס השקט של הארכיפלג היפני. לרוב חי הסרטן על קרקעית הים בעומקים של 50 עד 300 מטרים, עם ריכוזים גדולים יותר בעומקים של 200 עד 300 מטרים, בסמוך לפתחים תת-ימיים או חורים אחרים בקרקעית. באביב ניתן למצוא את הסרטנים מטילים ביצים בעומקים רדודים כדי 50 מטרים.
הסרטנים נוהגים לנוע באיטיות רבה על קרקעית האוקיינוס תוך שהם מלקטים מזון. הם אוכלי כל שבתזונתם נכללים צמחים, בעלי חיים ונבלות. לגופם הם מצמידים ספוגיים וחיות דומות כדי להרחיק מעליהם טורפים כגון תמנונים.
אזורי הדיג של הסרטנים נמצאים במפרצי סאגאמי, סורוגה וטוסה ובאזור איי איצו. הסרטנים הנחשבים למעדן נלכדים בעזרת רשתות נגררות קטנות ונאכלים מומלחים או מאודים. באביב אסורה לכידת הסרטנים הנמצאים בעונת ההטלה שלהם. באזור מפרץ סורוגה הצטמצם בשנים האחרונות מספרם של הסרטנים וכתוצאה מכך החלו מאמצי שימורם, אך עדיין ישנם אזורים בהם לוכדים את הסרטנים באביב, בעת נדידתם למים רדודים.
סרטן העכביש היפני משמש גם למחקר וקליפתו משמשת כקישוט, מבנהו העדין וגודלו הפכוהו למוצג מועדף באקווריומים.
נייטרינו מיואוני
נייטרינו מיואוני (Muon neutrino, סימול: νμ) הוא חלקיק יסודי, חלק מאבני הבסיס המרכיבות את החומר. הוא חלק מהדור השני במודל הסטנדרטי (מודל המתאר את אבני הבניין הקטנות ביותר לחומר הידועים לנו היום). הוא פרמיון ממשפחת הלפטונים (leptons). כמו שאר חלקיקי הנייטרינו גם לנייטרינו המיואוני אין מטען חשמלי, אין מטען צבע, בעל ספין ½ ובעל מסה קטנה מאוד. כמו כן הוא אינו מגיב עם הכוח האלקטרו-מגנטי וגם לא עם הכוח החזק, אך כן מושפע מן הכוח החלש באינטראקציה חלשה מאוד.
הנייטרינו המיואוני, כמו שאר חלקיקי הנייטרינו, בעל חתך פעולה נמוך מאוד.
תגליות.
הנייטרינו המיואוני התגלה על ידי לאון לדרמן (Leon Lederman), מלווין שוורץ (Melvin Schwartz) וג'ק שטיינברגר (Jack Steinberge) מ-CERN.
הם עשו זאת ב-1962 באמצעות ירי אלומת פרוטונים GeV אל מטרה קבועה אשר הייתה במרחק של 70 מטר ממקור הירי. המטרה הוצבה על קיר פלדה העשוי מלוחות ישנים של ספינת קרב במשקל 5000 טון. כתוצאה מכך הם ייצרו פיונים (חלקיקים ממשפחת הבוזונים הנושאים את הכוח הגרעיני), מיואונים (חלקיק יסוד ממשפחת הלפטונים, מהדור השני) וחלקיקי נייטרינו מיואוני. הם קיבלו על כך פרס נובל לפיזיקה בשנת 1988.
לאחר שגילו את חלקיקי הנייטרינו המיואוני החלו לחקור את תגובותיהם עם חומר. למרות שחלקיקי הנייטרינו המיואוני לא מגיבים כמו שאר הנייטרינים, התגלה שחלקיקי הנייטרינו המיואוני מגיבים במקרים נדירים עם פרוטונים או נייטרונים ומייצרים במקרים אלה חלקיקי מיואון בלבד.
חרב גדעון
חרב גדעון (באנגלית: Sword Of Gideon) הוא סרט טלוויזיה מ-1986, ששודר כמיני סדרה ב-4 חלקים, לראשונה בטלוויזיה הקנדית ולאחר מכן ברשת HBO האמריקנית. הסרט בוים על ידי מייקל אנדרסון ובו מככבים סטיבן באואר, מייקל יורק, רוברט ג'וי ולורן מאלה.
הסרט מציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים, שבמסגרת מבצע זעם האל, חיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972. הסרט מבוסס על הספר "נקמה" של הסופר היהודי קנדי ג'ורג' ג'ונס, שעל פי אנשי מודיעין בכירים נחשב לבדיוני, אם כי קשה לאמת זאת בשל האופי הסודי של האירועים.
הסרט מינכן אשר הופק בשנת 2005 על ידי הבמאי סטיבן ספילברג, אף תסריטו מבוסס על הספר "נקמה", ונראה כמו העתק של סרט זה.
עלילת הסרט.
הסרט פותח בגיוסו של אבנר (סטיבן באואר) סרן בסיירת מובחרת בצה"ל, למוסד. לאחר לבטים והכשרה קצרה אבנר ממונה לעמוד בראש צוות קטן של סוכנים שכל אחד מתמחה בתחום אחר, מטיפול בחומרי נפץ והכנת פצצות, ועד נהיגה במכוניות מרוץ. לאחר תדרוך בידי בכיר המוסד מייק הררי, ופגישה של אבנר עם לא פחות מאשר הרמטכ"ל וראשת הממשלה גולדה מאיר, הצוות נשלח לאירופה במטרה לחסל את ראשי ספטמבר השחור. תוך הנחיות מפורטות לא לפגוע בחפים מפשע ולא לפגוע בבני משפחתם של המחבלים. המפעילים מודיעים להם שהם יפעלו באופן עצמאי, תוך הסרת אחריות של ממשלת ישראל למעשיהם.
לאחר התאקלמות קצרה באירופה אבנר נפגש עם פיליפ, בוגר תנועת המחתרת הצרפתית וחברו של אביו, שמעביר לו מידע על הטרוריסטים. לאחר ביצוע מעקב הצוות מתחיל לחסל את ראשי ספטמבר השחור. בזועייתר הם מתנקשים בכניסה לבית דירות ליד המעלית בירי באקדח. בהמשארי הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ בטלפון שלו ופיצוצו מרחוק. באל חיר הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ במיטתו, ובבודייה באמצעות פיצוץ מכוניתו בשלט רחוק.
במהלך המצוד אחר הטרוריסטים הסוכנים הישראליים הופכים להיות ניצודים. סוכנת הולנדית עצמאית מצודדת נשכרת על ידי הטרוריסטים לנקום, והיא מצליחה לפתות את קרל ולהרוג אותו בבית מלון. החבורה מצליחה לאתר אותה ומחסלת אותה בביתה באמצעות כלי ירייה שהוסלקו במשאבות אופניים. והם חוטפים על הראש מהממונים על הנקמה הפרטית הזאת. כך מעגלי חיסול ונקמה רודפים זה את זה. סוכן ישראלי נוסף נהרג בפיצוץ, וסוכן אחר שיצא להליכת לילה נמצא יושב הרוג על ספסל בגן ציבורי. בסוף המבצע רק אבנר וז'אן הנהג נותרים בחיים.
לאחר תום המבצע, אבנר מואס בקשר שלו עם המוסד וחוזר לאשתו בארצות הברית, למרות הלחצים הכבדים שמפעילים עליו מפקדיו במוסד.
פרסים ומועמדויות.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי ג'מיני של הטלוויזיה הקנדית וזכה בשלושה, ביניהם פרס על עריכת התמונה הטובה ביותר ופרס על עריכת הקול הטובה ביותר.
הוגו באל
הוגו באל (גרמנית: Hugo Ball; 22 בפברואר 1886 - 14 בספטמבר 1927) היה אמן ומשורר גרמני, מחברי תנועת הדאדא.
חייו.
באל נולד בעיר פירמזנס (Pirmasens) שבגרמניה למשפחה קתולית. בנעוריו עבד כמתמחה במפעל לעיבוד עורות, אולם לאחר שלקה בהתמוטטות עצבים, הפסיק את עבודתו ועבר ללימודי סוציולוגיה, ספרות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת היידלברג. בשנת 1910 עבר לברלין במטרה להפוך לשחקן אצל מקס ריינהרדט, מורה ובמאי תיאטרון יהודי-גרמני. שם פיתח שאיפה ליצור "תיאטרון כולל", ברוחם של ניטשה וואגנר.
בשנת 1914 ניסה להתגייס לשירות צבאי שלוש פעמים, אולם נדחה עקב בעיות רפואיות. את יצר הסקרנות הצבאית שלו מימש בטיול לקו החזית הבלגית, חוויה אשר הייתה בעלת השפעה משמעותית עליו. הוא עזב את מינכן ועקר לברלין, שם התקרב אל תאוריות פוליטיות אנרכיסטיות, בייחוד לזו של פיוטר קרופוטקין, עליו גם החל לחבר ספר.
בשנת 1916 היה לשותף מרכזי בתנועת הדאדא בציריך. הוא היה בין כותבי המניפסטים של הקבוצה, בהם הדגיש את המימד החברתי-פוליטי שבו שרויה החברה האירופית. באחד המופעים הידועים ביותר של הקבוצה, אשר התקיים ב-23 ביוני שנת 1916 ב"קברט וולטר", הופיע הוגו באל על הבימה, כשהוא לבוש תלבושת וצילינדר עשויים מקרטון, כמעין שריון, והקריא את שירו "קראוון הפילים", שיר פונטי וחסר משמעות, שנכתב גם בהשפעתה של האמנות הפרימיטיבית, אשר הייתה פופולרית בסופה של המאה ה-19 ותחילתה של המאה ה-20. את מופע זה תיאר באל:
תגובת הקהל הנזעם מן הזעזוע ומן האבסורד שבמופע היוותה על פי האנס ריכטר חלק אינטגרלי מן המופע. ריכטר תיאר את באל כ"עומד אין-נוע כסבונרולה קנאי ואדיש."
בשנת 1917 שימש באל כעיתונאי ב"פראייה צייטונג" (בגרמנית: Freie Zeitung – "העיתון החופשי"), עיתון בעל מגמות דמוקרטיות בעיר ברן. בשנת 1920 עבר, ביחד עם אמי הנינגס (Hennings), רקדנית וזמרת-קברטים אותה נשא לאישה, לכפר שווייצרי בשם אניוצו (Agnuzzo), שם החל להתרחק מפוליטיקה. הוא הפך אדוק יותר בדתו ואף החל לחקור את הנצרות הקדומה. בשנים 1920–1921 פרסם את יומניו תחת הכותרת "טיסה מחוץ לזמן" (Die Flucht aus der Zeit).
פוטבול אמריקאי
פוטבול אמריקני
ראול האוסמן
ראול האוסמן (גרמנית: Raoul Hausmann; 12 ביולי 1886 - 1 בפברואר 1971), צייר, צלם וסופר אוסטרי, מראשי תנועת הדאדא בגרמניה.
חייו.
האוסמן נולד בווינה. אביו היה צייר אשר התמחה בציור פורטרטים וציורים בעלי נושאים היסטוריים. הוא למד אמנות בבית ספר פרטי בברלין ועסק בעיצוב חלונות ראווה ובעיצוב גרפי מסחרי. בשנת 1912 אימץ האוסמן את הסגנון האקספרסיוניסטי ואף פרסם מאמרים הנוגעים לסגנון זה ויחסו לחברה. בשנת 1915 פגש את האנה הך וניהל עמה רומן, למרות שהיה נשוי לכנרת אלפרידה שפר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקרב האוסמן אל חוגים פוליטיים רדיקאלים. ביניהם הפסיכואנליסט אוטו גרוס (Otto Gross), אשר תפס את הפסיכואנליזה כשלב מהפכני, ופרנץ יונג (Franz Jung), סופר אקספרסיוניסטי ואנרכיסטי.
לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה, בשנת 1933, עבר האוסמן לאיביזה, ובשנים 1937–1938 לצ'כוסלובקיה, שם התנסה בצילום בעל מאפיינים אתנוגרפים. בזמן מלחמת העולם השנייה השתקע האוסמן בכפר צרפתי קטן ליד לימוז' (Limoges).
לאחר המלחמה חזר האוסמן לצילום וליצירת פוטומונטז'ים וכתיבת שירה פונטית. בין השנים 1959–1964 חזר האוסמן גם לציור. הוא נפטר בלימוז' בשנת 1971.
יצירתו של האוסמן.