במהלך מלחמת נומנטיה, שהתחוללה בין השנים 132 - 134 לפנה"ס, שימש רופוס כטריבון צבאי בצבא הרומי תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס. בשנת 115 לפנה"ס הוא ניסה להיבחר לקונסולט, ללא הצלחה.
כאשר נבחר קווינטוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס למשרת הקונסול ונשלח לנומידיה במטרה לנצח במלחמת יוגורתה, אחת מפעולותיו הראשונות הייתה מינוי רופוס לאחד משני סגניו (השני היה גאיוס מריוס).הוא בחר ברופוס הודות לשם שזה רכש לעצמו בקרב החוגים הצבאיים ברומא של קצין מצוין ובעל משמעת למופת. רופוס ומריוס לקחו חלק גדול ומשמעותי בארגונו מחדש של הצבא הרומי באפריקה.
בשנת 108 לפנה"ס, השתתף רופוס בקרב מותול נגד הנומידים ופיקד על אחת מיחידותיו של מטלוס. במהלך הקרב הצליחה יחידתו של רופוס להביס את כוחו של המצביא הנומידי בומילקר, שכלל את כל פילי המלחמה של הנומידים. כל הפילים הנומידים הומתו או נלקחו בשבי על ידי רופוס, מה שתרם לניצחון הרומאים בקרב והעניק לרופוס תהילה רבה.
בשנת 105 לפנה"ס נבחר רופוס למשרת הקונסול. הישגו הגדול במהלך כהונתו הייתה תוכנית האימונים שיצר לצבא הרומי. האימונים הצבאיים החדשים, שעיקרם היה שיפור יכולת הלחימה של החייל הבודד, התבססו על תוכניות האימונים של הגלדיאטורים והיוו נדבך חשוב ברפורמה הצבאית שערך גאיוס מריוס מאוחר יותר בצבא הרומי.
בשנה זו, גנאיוס מאליוס מאקסימוס, שותפו לקונסולט של רופוס, נחל מפלה כבדה נגד הקימברים באוראוסי. ניצחון הקימברים סיכן את איטליה בכלל ואת רומא בפרט ורופוס נאלץ להוציא צו שמנע את יציאתם של גברים מעל גיל 35 מאיטליה. המשבר נפתר מאוחר יותר על ידי מריוס, ששימש כקונסול בשנה שאחרי והנחיל לקימברים ולבני בריתם מפלה מוחלטת.
בשנת 94 לפנה"ס שירת רופוס כלגאטוס בפרובינקיית אסיה תחת קווינטוס מוקיוס סקאיוולה, בנו של מורו לשעבר. השניים הנהיגו מנהל תקין והגנו על תושבי הפרובינקיה מהמוכסנים הרומים, בני מעמד הפרשים. מעשיו של רופוס יצרו לו אויבים רבים בקרב בני מעמד זה ששלטו בתקופה זו בבתי המשפט. בשנת 92 לפנה"ס, עם חזרתו לרומא, הוא הועמד לדין באשמת ניצול תושבי פרובינקיית אסיה. האשמה הייתה מופרכת, אולם רופוס בחר שלא להגן על עצמו בבית המשפט. מהלך זה אפשר לפרשו כצעד שנועד להביע את חוסר אמונו המוחלט ביכולתו לזכות בבית דין שנשלט על ידי אויביו. הוא הורשע ונידון לגלות. עיוות הדין במשפטו של רופוס הגביר את המתח בין מעמד הסנאטורים לבין מעמד הפרשים, שנאבקו על השליטה במערכת המשפט.
רופוס בחר להשתקע בסמירנה (איזמיר של ימינו) שבפרובינקיית אסיה, בקרב אלו שהוא הואשם בניצולם, שם הוא התקבל בכבוד רב ושם כנראה סיים את חייו.
במהלך שהותו בסמירנה כתב רופוס מספר ספרי היסטוריה, ספר זיכרונות ומספר חיבורים בנושאים משפטיים. אף על פי שאף אחד מאלו לא שרד, ידוע שהם שימשו כמקורות לסופרים רומאים אחרים. האוטוביוגרפיה של רופוס שימשה כאחד ממקורותיהם של ההיסטוריונים גאיוס סאלוסטיוס קריספוס ופלוטרכוס.
ישראל בלקינד
ישראל בֶּלְקִינְד (1861 – 28 בספטמבר 1929), ממייסדי תנועת הביל"ויים, מחלוצי העלייה הראשונה. מייסדה של גדרה, המושבה הביל"ויית הראשונה, ומחנך עברי.
קורות חיים.
נעוריו.
בלקינד נולד בלהויסק (Лагойск) שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לשפרה ומאיר בלקינד. אחיו היה שמשון בלקינד, אביהם של איתן בלקינד ונעמן בלקינד, לימים חבר במחתרת ניל"י. חונך לשפה העברית על ידי אביו, מנהיג התנועה לחינוך וקידום השפה העברית. הוא למד בגימנסיה רוסית ממשלתית במוגילב, ולאחר מכן באוניברסיטת חרקוב .
בלקינד היה אחיה של אולגה חנקין, אשתו של יהושע חנקין, ואחיה של פאני פיינברג, אמו של אבשלום פיינברג ממקימי מחתרת ניל"י.
הקמת ביל"ו וההתיישבות בארץ ישראל.
בעת לימודיו באוניברסיטה, בשנת 1882, כינס בלקינד קבוצת צעירים והקים את תנועת ביל"ו לעידוד העלייה לארץ. פירוש שמה של התנועה הוא ראשי תיבות של הפסוק .
ביוני 1882 הנהיג בלקינד קבוצה של 14 ביל"ויים שעלו ארצה, מאורע שציין את תחילת העלייה הראשונה. תחילה הם עבדו בחקלאות בבית ספר מקוה ישראל, והתגוררו בבית ששכרו במרכז פרדסי יפו. מאוחר יותר עבר בלקינד למושבה ראשון לציון, אך נאלץ לעזוב אותה בשנת 1884, לאחר שהואשם בארגון התנגדות לפקידי הברון רוטשילד. בשנת 1885 הניף בלקינד את הדגל בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של ראשון לציון. דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו את דגל ישראל המוכר כיום. בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה, דוגמת הטלית שלנו, ומגן דוד של תכלת באמצע". כמו כן, הקים בלקינד את גדרה, המושבה הביל"וית הראשונה, אך מעולם לא הסתגל לחיי החקלאות, ועזב. בין השאר, הוא השתתף בטקס הקמתה של המושבה רחובות ונתן לה את שמה.
קריית ספר.
החל משנת 1906 נדד בלקינד בארץ ישראל, אירופה וארצות הברית ללא מקום מגורים קבוע. בלקינד ניסה לקדם את חזונו להקים בית ספר חקלאי בארץ ישראל, לו קרא "קריית ספר". בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בארצות הברית, בין השאר כדי לקדם את הקמת בית הספר.
יתומי אוקראינה.
בעקבות הפרעות באוקראינה נסע בלקינד לשם בשנת 1921 וקיבץ כ-130 ילדים יתומים במעונות ילדים ברובנו ובלבוב לקראת עלייה לארץ ישראל. בלקינד פעל לאסוף כספים לצורך גידול היתומים, אולם נתקל בקשיים. הודעה של הוועד הלאומי באמצע 1922 ציין: "האדון בלקינד מנהל תעמולה זו יותר משנה באירופה התיכונה בדבר אמצעים להעברת היתומים. אך מפני שאין הוא מסכים למנות מוסד ציבורי שיפקח על הדבר הזה, לא הסכימו ההסתדרויות לתוכניתו ורק יהודי צ'כוסלובקיה מפרישים לצרך זה סכומים ידועים.". ביוני 1922, קבלו הילדים סרטיפיקטים ונעשו הכנות לקראת העברתם לוורשה וציודם לקראת העלייה. בספטמבר 1922 הגיעו לארץ ישראל, והתברר שהסידורים לטיפול בילדים לא נתפרו כהלכה. במשך מספר שבועות שהו בתל אביב וביפו וחלקם התארחו בבתי אנשים פרטיים. כנגד בלקינד נטען שהוא פעל בחוסר אחריות בהבאתו את היתומים לארץ ישראל ללא סידורים לאחזקתם. בתחילה דובר על הקמת בית הספר קריית ספר בחוות חפציבה, והילדים עברו לשם. כנגד סידור זה עלו מחאות בטענה שהמקום מסוכן לילדים. בהמשך נבדקה האפשרות לשכנם בראש פינה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. שאלת הטיפול בילדים עלתה על שולחן הוועד הלאומי. בביטאון המזרחי נטען שהמאבק על הטיפול בילדים נסוב גם בין ימין ושמאל, דתיים וחילוניים.
לאחר מספר חודשים עברו הילדים לחדרה ולמאיר שפיה.
בשנת 1925 החליטה המועצה המפקחת, שכללה בין השאר את עמנואל מול, על פיטוריו של בלקינד והילדים נלקחו מבלקינד והועברו לכפר ילדים ליד עפולה.
סוף חייו.
בשנת 1929 נסע לברלין על מנת לקבל טיפול רפואי, ושם נפטר. גופתו הובאה לקבורה בראשון לציון.
תרומות למען החינוך.
ישראל בלקינד היה מחלוצי החינוך בארץ ישראל ותרם לו רבות. ב-1889 ייסד ביפו את בית הספר העברי שבו נלמדו כל המקצועות בשפה העברית. בלקינד שימש כמורה בבית ספר זה, ומשנסגר בשנת 1892 לימד בבית הספר של כי"ח, אליאנס בירושלים. ב-1903 הקים במושבה מאיר שפיה שליד זכרון יעקב את בית הספר החקלאי "קריית ספר", ששימש ילדים פליטי הפוגרום בקישינב. בית הספר נסגר כעבור שלוש שנים מפאת חוסר בתקציב, והועבר ליישוב בן שמן. כישלון חרוץ נחל גם ניסיונו להקים בית ספר דומה בשפיה עבור יתומים מאוקראינה.
מלבד עבודתו כמורה ובתי הספר שהקים, כתב בלקינד גם ספרי לימוד רבים בעברית, והיה מן החלוצים בתחום זה. הוא הרבה לפרסם מאמרים וחוברות בנושאי ההיסטוריה של עם ישראל, כגון "מלחמת היהודים ברומאים וחורבן ירושלים", או "איפה הם עשרת השבטים". הקים את הוצאת "המאיר" לפרסום כתביו, וב-1917, בזמן שהותו בארצות הברית, פרסם בה ספר זיכרונות ביידיש, "די ערשטע שריט פון ישוב ארץ ישראל", על צעדיו הראשונים של היישוב היהודי בארץ ישראל.
אתרים לזכרו.
רחובות רבים נקראו על שמו של בלקינד, בין השאר בתל אביב, בראשון לציון וברחובות.
ג'אוצ'ינג
גָ'אוֹצִ'ינְג (בסינית מפושטת: 肇庆; בסינית מסורתית: 肇慶; בפין-יין: Zhàoqìng; מילולית: "תחילת האושר") היא נציבות עירונית במחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 4,113,594 תושבים, מתוכם 1,553,109 בשטח האורבני.
היסטוריה.
העיר ג'אוצ'ינג נוסדה כבסיס צבאי בתקופת שושלת צ'ין, לפני כ-2200 שנים. בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס- 220 לספירה) היה האזור מכונה גאויאו, ובמהלך ההיסטוריה שונה שמו פעמים נוספות עד שקיבל את שמו הנוכחי בתקופת שושלת צ'ינג.
גאוגרפיה.
ג'אוצ'ינג משתרעת על פני 14,891 קמ"ר במערב מחוז גואנגדונג במערב הדלתה של נהר הפנינה כ-110 ק"מ מערבית לבירת המחוז גואנגג'ואו, היא גובלת בפושאן מדרום-מזרח, ב מצפון-מזרח, ב מדרום-מערב ובמחוז האוטונומי גואנגשי מצפון-מערב. העיר משתרעת על הגדה הצפונית של נהר השיג'יאנג הזורם ממערב למזרח. האזורים מדרום וממערב לג'אוצ'ינג הוא מישוריים בעוד שהאזורים מדרום וממזרח לעיר הם הרריים. הנפה כוללת שני אגמים, אגם דִינְגהוּ – האגם על ההר והאגם המלאכותי שִׂינְג הוּ (אגם הכוכב).
העיר מצויה באזור האקלים הסובטרופי המונסוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 21.9°C וכמות המשקעים היא 1605 מ"מ לשנה.
כלכלה.
בשנת 2000 הגיע התל"ג של נפת ג'אוצ'ינג ל-33.5 מיליארד יואן - גידול מתמשך של 15.2% לשנה משנת 1978.
מחצבים וחקלאות.
אזור ההרים הסמוך עשיר במחצבים: אבץ, גופרית, זהב, נחושת, עופרת, פחם, גרניט, אבן גיר, גבס ומחצבים נוספים.