הן לי והן קים איל-סונג שאפו לאחד את חצי האי הקוריאני, כל אחד תחת שלטונו, אך ארצות הברית סירבה לתת לקוריאה הדרומית כלי נשק כבדים מסוג כל שהוא כדי להבטיח שניתן יהיה לעשות שימוש בצבא הדרום רק לצורכי שמירה על שקט פנימי ולצורכי הגנה עצמית. בניגוד לכך, קוריאה הצפונית צוידה היטב במטוסים ובטנקים מתוצרת סובייטית. על פי ג'ון מריל, "למלחמה קדמו התקוממויות רציניות בדרום וסדרה של התנגשויות קשות לאורך קו רוחב 38 צפון", ו-100,000 איש נהרגו כתוצאה מ"מהומות פוליטיות, לוחמת גרילה ותקריות גבול".
כאשר פרצו מעשי האיבה, ב-25 ביוני 1950, הוכתה כל ההתנגדות הדרום קוריאנית על קו הרוחב 38 על ידי המתקפה הצפון קוריאנית תוך שעות ספורות. ב-26 ביוני, היה ברור שצבא קוריאה הצפונית יכבוש את סיאול. לי, שפחד מהתקוממות רבתי בסיאול, אסר על אנשי צבאו לחשוף את הנעשה ותחת זאת עזב את העיר ב-27 ביוני עם רוב שלי ממשלתו. בחצות ה-28 ביוני, הרס צבא קוריאה הדרומית את גשר האן, ובכך מנע מאלפי אזרחים להימלט מהעיר. באותו יום נכבשה העיר על ידי חיילי הצפון.
במהלך כיבוש העיר על ידי צפון קוריאה, הקים לי ממשלה זמנית בפוסן ויצר חגורת הגנה מסביב לבליטה של נקטונג. התנהלה סדרה של קרבות, שמאוחר יותר נודעו בשם הכללי, הקרב על בליטת נקטונג. לאחר הקרב על אינצ'ון בספטמבר 1950, הוכרע צבאה של קוריאה הצפונית וכוחות האו"ם, שהחלק הגדול מהם היה חיל המשלוח האמריקאי והדרום קוריאנים, לא רק ששחררו את כל שטחה של קוריאה הדרומית, אלא גם פלשו לחלק גדול משטחה של קוריאה הצפונית. האזורים של קוריאה הצפונית שנכבשו על ידי כוחות האו"ם היו אמורים להיות מנוהלים על ידי האו"ם ובהמשך היו אמורים להתקיים שם בחירות. תחת זאת, ניהול השטחים נמסר לקוריאה הדרומית. לאחר הצטרפותה של סין בנובמבר 1950, החלו כוחות האו"ם לסגת. במהלך תקופת משבר זו, הורה לי על מעשי הטבח של דצמבר.
במהלך המלחמה, עמדה משכורתו הרשמית של לי על שווי של 37.50$ לחודש (במונחי 1950). הן אז והן בשנים שלאחר מכן, הועלו השערות רבות על האופן שבו הצליח לי לחיות ממשכורת בסדר גודל כזה. משטרו של לי היה ידוע לשמצה בשל השחיתות שפשתה בו וכל אחד בממשלה מהנשיא ועד אחרון הפקידים גנב ככל יכולתו הן מכספי הקופה הציבורית והן מכספי הסיוע האמריקאי, ובכך הפכה ממשלתו של לי לאחת המושחתות ביותר בהיסטוריה של קוריאה הדרומית. הייסטינגס כתב שמשטרו של לי היה מעורב "בהיקפים הגרועים ביותר של שחיתות" והגיעו הדברים לידי כך שלחיילי הצבא לא שולמו משכורות במשך חודשים, כאשר הקצינים מעלו בכספי המשכורות, הציוד שסופק על ידי ארצות הברית נמכר בשוק השחור וגודלו של הצבא נופח במאות אלפי "חיילי רפאים", שהיו קיימים רק על הנייר כדי לאפשר לקצינים לגנוב את כספי המשכורות שהיו משולמות לחיילים אלה אילו הם באמת היו קיימים. בעיות המוסר הירוד בצבא קוריאה הדרומית התאימו לשחיתות במשטרו של לי. השערורייה הגרועה ביותר בתקופת המלחמה ובכל תקופת משטרו של לי, הייתה תקרית גיס ההגנה הלאומיים. לי הקים את הכוח הזה בדצמבר 1950, מתוך כוונה להפכו למיליציה צבאית למחצה, שתכלול גברים שלא שירתו בצבא או במשטרה ושגויסו לכוח למשימות ביטחון פנים. בחודשים הבאים, אלפים מאנשי הגיס, גוועו ברעב או קפאו למוות במבני המחנות הבלתי מחוממים כשלא סופקו להם מדי חורף. אפילו לי לא היה יכול להתעלם ממותם של רבים כל כך מכוחות ההגנה והורה על עריכת חקירה. בחקירה התגלה שמפקד הגיס, הגנרל קים יון גון גנב סכומים שהסתכמו במיליוני דולרים שהיו מיועדים לחימום מבני המחנות ולאספקת מדים ומזון לאנשים שתחת פיקודו. קים וחמישה קצינים אחרים הוצאו להורג בעיר טגו על ידי כיתת יורים ב-12 באוגוסט 1951, לאחר שהורשעו בשחיתות.
באביב 1951, לי, שזעם על פיטוריו של מקארתור על ידי הנשיא טרומן, השתלח בריאיון עיתונאי בבריטניה שאותה הוא האשים בגרימת פיטוריו של מקארתור. לי ראה את עצמו מחויב לאיחודה של קוריאה תחת שלטונו והיה תומך נלהב בקריאתו של מקארתור למלחמת חורמה כנגד סין, אפילו במחיר של הצתת מלחמה גרעינית כנגד ברית המועצות. לי הכריז: "הכוחות הבריטים כבר לא רצויים בארצי". זמן קצר הוא אמר לדיפלומט אוסטרלי על כוחות הצבא האוסטרליים שנלחמו עבור ארצו: "הם לא רצויים כאן יותר. אמור זאת לממשלתך. הכוחות האוסטרלים, הקנדים, הניו זילנדים והבריטים, כולם מייצגים ממשלה שכעת מחבלת במאמצים של האמריקאים לשחרר ולאחד את האומה המדוכאת שלי".
בחירה מחדש.
בשל אי שביעות הרצון הנרחבת מהשחיתות ומהדיכוי הפוליטי של רי, לא נראה היה סביר שהוא יוכל להיבחר מחדש לאספה הלאומית. כדי לסכל זאת, ניסה לי לתקן את החוקה כך שיתאפשר לו לקיים בחירות לנשיאות בבחירה ישירה. כאשר האספה דחתה את התיקון הזה, הורה לי על מעצרים המוניים של פוליטיקאים מהאופוזיציה ואז, ביולי 1952, הוא העביר את התיקון שבו חפץ. בבחירות לנשיאות שהתקיימו לאחר מכן הוא זכה ב-74% מקולות הבוחרים.
התפטרות וגלות.
ביולי 1953, לאחר תום המלחמה, החלה קוריאה הדרומית לשקם את עצמה לאחר החורבן שהמיטה המלחמה בכל רחבי המדינה. קוריאה הדרומית נותרה מדינה ברמת פיתוח של העולם השלישי והיה עליה להיסמך באופן נרחב על הסיוע האמריקאי. ב-1956 נבחר לי מחדש למה שנראה ככהונה האחרונה שלו לנשיאות, מאחר שהחוקה של 1948 הגבילה את כהונת הנשיא לשתי תקופות רצופות. עם זאת, זמן קצר לאחר שהושבע, הוא תיקן את החוקה כך שיתאפשר לנשיא המכהן, הוא בעצמו, להתמודד על מספר בלתי מוגבל של תקופות כהונה.
ב-1960, ניצח לי בן ה-84 בבחירות לתקופת הכהונה הרביעית שלו כאשר גרף 90% מקולות המצביעים. ניצחונו הובטח לאחר שיריבו העיקרי מהאופוזיציה, צו ביונג אוק, מת זמן קצר לפני הבחירות שהתקיימו ב-15 במרץ.
לי שאף לכך שבן חסותו, לי קי פונג, ייבחר למשרת סגן הנשיא, תפקיד נפרד מתפקיד ראש הממשלה על פי החוקה שהייתה נהוגה אז. כאשר לי, שהתמודד על המשרה מול צ'אנג מיון (מי ששימש כשגריר קוריאה הדרומית בארצות הברית בתקופת מלחמת קוריאה והיה חבר במפלגת האופוזיציה), זכה בבחירות בהפרש גדול, טענה המפלגה הדמוקרטית שבאופוזיציה שהבחירות זויפו. הדבר עורר את זעמם של חלקים בציבור הדרום קוריאני ב-19 באפריל. כאשר המשטרה ירתה במפגינים בעיר מסאן, נאלץ לי להתפטר ב-26 באפריל עקב הפגנות סטודנטים.
ב-28 באפריל, הוטס לי בחשאי על ידי מטוס דאגלס DC-4 של ה-CIA אל מחוץ לקוריאה הדרומית, כאשר מפגינים צרו על הבית הכחול (מעון הנשיאות בסיאול). במהלך הטיסה, לי ואשתו האוסטרית נגשו לתא הטייס כדי להודות לצוות המטוס. אשתו של לי הציעה לטייס טבעת יהלום, אך הוא סירב באדיבות. הנשיא לשעבר, אשתו ובנו המאומץ עברו לחיות בגלות בהונולולו שבהוואי.
חייו האישיים.
בפברואר 1933, פגש לי לראשונה את פרנצ'סקה דונר האוסטרית בז'נבה. באותה עת השתתף לי בכינוס חבר הלאומים ודונר עבדה שם כמתורגמנית. באוקטובר 1934 הם נישאו בניו יורק. דונר שימשה גם כמזכירתו.
מותו.
לי סינג-מן מת כתוצאה משבץ מוחי ב-19 ביולי 1965. שבוע לאחר מכן הועברה גופתו לסיאול והוא נקבר בבית הקברות הלאומי של העיר.
קנן דואלו
יעקב פופרש
הרב יעקב פופרש כ"ץ (נפטר בכ"ב בשבט ה'ת"ק, פברואר 1740) היה אב"ד וראש ישיבה בפרנקפורט, מחבר השו"ת 'שב יעקב'.
ביוגרפיה.
נולד בפראג לרבי בנימין הכהן פופרש (פאפערש) שם שימש גם כדיין.
בשנת תנ"ח (1698) נתמנה לרב בקובלנץ. בשנת תע"ח (1718) נבחר לכהן כאב"ד וראש ישיבה בפפד"מ שם נפטר ונקבר בכ"ב בשבט ה'ת"ק (1740).
נשא ונתן בהלכה עם גדולי דורו כרבי יהודה מילר. בישיבתו בפרנקפורט למדו רבי יוסף שטיינהארט, חתנו רבי נפתלי צבי קצנלנבוגן, רבי דוד טבלי שייאר, רבי אלחנן אשכנזי (מחבר פירוש 'סדרי טהרה' על שולחן ערוך הלכות נידה) וגדולי תורה רבים אחרים. השביע את הרמח"ל בפני בית דין שלא ילמד ולא יכתוב בתורת הקבלה כשהאחרון עבר בפרנקפורט בדרכו מפאדובה לאמסטרדם.
לאחר פטירתו, בשנת תק"ב (1742) הוציאו שני בניו, יהודה לייב וזאב וולף, לאור עולם את חיבורו הידוע שו"ת שב יעקב. החיבור הפך לספר מרכזי בספרות ההלכה והוא מצוטט רבות, בין השאר בפירוש 'פתחי תשובה' על השולחן ערוך.
אחריו נתמנה לרבה של פפד"מ הרב יעקב יהושע פלק מקראקא (מחבר הפני יהושע).
משפחתו.
אחיו רבי אברהם היה אב"ד ומרא דאתרא בטיפליץ שבבוהמיה. הוא העניק הסכמה לספר השו"ת של אחיו המנוח.
אשתו הראשונה, אסתר, נפטרה בא' בסיוון ה'תפ"ד. הוא התחתן בשנית, עם ליבלה, אלמנת רבי בצלאל בומסלא (נפטרה בפרנקפורט בד' באלול ה'תקי"ב).
בתו פרומט נפטרה בחייו במהלך לידה בכ"ב בסיוון ה'תצ"ג. אביה הרב תרם פרוכת לזכרה. ידועים שנים מבניו, יהודה לייב וזאב וולף, שהדפיסו לאחר פטירתו את תשובותיו. יהודה לייב נפטר בפרנקפורט בי"ח באב ה'תקי"ד. ר' זאב וולף היה דיין בפרנקפורט, ואחר כך התמנה לרבה של פרידברג.
קרב יאקסארטס
קרב יאקסארטס היה קרב שהתרחש בשנת 329 לפנה"ס, במסגרת כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה. במסגרת קרב זה, התנגש כוח מוקדוני בכוח סקיתי באזור הנהר יאקסארטס, ולמרות נחיתותם המספרית זכו המוקדונים בניצחון גדול.
רקע היסטורי.