העיתון משמש ככלי ביטוי לזרם המשיחיסטי בחב"ד המאמין שהרבי הוא המלך המשיח ויש לפרסם זאת, וחלק מהם אומר כי הוא לא נפטר ועדיין חי וקיים בגוף גשמי. השבועון נוסד לאחר פטירתו של הרבי בג' בתמוז תשנ"ד, כאשר העיתון הוותיק כפר חב"ד, חדל מהעיסוק במשיחיותו של הרבי ומהכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד" שהופיע בשער העיתון, וסירב לתת במה לדעות הזרם המשיחיסטי.
העיתון התחיל לצאת בסוף חודש אב תשנ"ד, תחילה הודפס העיתון כיומן מהמתרחש במרכז חב"ד העולמי – 770 בניו יורק, תחת הכותרת "מיומנו של תמים בבית חיינו" ('תמים'). במשך הזמן התרחב העיתון והחל לפרסם מאמרים, טורים בענייני השעה וחדשות. בתחילת דרכו היה העיתון מזכיר את קברו של הרבי מליובאוויטש וסיפורי מופת משם. אך בהמשך, במקביל להקצנת הפולמוס המשיחי בחב"ד, החל לנקוט בקו של התעלמות מוחלטת מהמקום.
מבנה העיתון.
העיתון יוצא בשני מהדורות בשפה העברית והאנגלית.
העיתון מכיל כתבות, טורים, סיפורים וחדשות. בין מדוריו ליקוט מדברי אדמו"רי חב"ד על הפרשה ועל תאריכים מיוחדים שחלים באותו שבוע. התוועדות חסידית, הגות וואך - מדורי הגות, אימון אישי - טורים אישיים. מדור לילדים בשם "במחנה צבאות השם" המופק על ידי ארגון צבאות השם הרשמי של המשיחיסטים בחב"ד בישראל.
מדי שבוע מצורף מוסף לנשים ונערות - "עטרת חיה".
מזמן לזמן מצורף לעיתון מוסף בשם "התמים" לבחורי ישיבות חב"ד (המוסף שאב את שמו ואת עיצובו מכתב העת התמים שיצא לאור בוורשה בשנים תרצ"ה-תרצ"ח). המוסף יצא לאור ברצף עד תשס"ד במתכונת דו חודשית, ומאז שנת תש"ע הוא יוצא לקראת תאריכים מיוחדים, אם כי לא בקביעות.
כתיבה עריכה והוצאה לאור.
העריכה הראשית של העיתון נעשית במשרדי המערכת בארצות הברית בידי אברהם רייניץ ושלום יעקב חזן מניו יורק. בניו יורק מבוצעת גם העריכה וההוצאה לאור של חלק העיתון שבשפה האנגלית. מנכ"ל העיתון הוא מנחם מנדל הנדל מניו יורק.
עריכת חלקו המרכזי של העיתון שבשפה העברית, מתחלקת בין המערכת בארצות הברית בה נעשית העריכה הסופית והעיצוב של העיתון, לבין המערכת הישראלית הממוקמת בכפר חב"ד בה מצויים מרבית הכותבים.
בין הכותבים הבולטים בעיתון נמנים העורך הראשי, הרב שלום יעקב חזן, העורך בפועל הרב אברהם רייניץ, החוקר שניאור זלמן ברגר, הסופר מנחם זיגלבוים, הרב שלום דובער וולפא, ישראל יהודה, שלום בער קרומבי ונתן אברהם. על כותבי מאמרי ההגות בעיתון נמנים המשפיע, הרב שלמה הלפרן (רב חסידי חב"ד בתל אביב) הרב אסף פרומר (משפיע בישיבת חב"ד בחיפה) שליח הרבי בקליפורניה הרב נפתלי אסטולין ושניאור זלמן חביב (שליח חב"ד ברמת אביב ג').
בעבר נמנו על צוות העיתון: שבתאי ווינטרוב (דובר ארץ ישראל שלנו), הרב חיים אשכנזי (רבה של קהילת חב"ד בתל אביב עד לפטירתו), הרב משה סלונים (יו"ר הנהלת רשת חינוך חב"ד "אוהלי יוסף יצחק"), הרב יוסף קרסיק (רב היישוב בת חפר), הרב חיים לוי יצחק גינזבורג ועוד.
זנגביל
זַנְגְּבִיל או זנגביל רפואי (שם מדעי: "Zingiber officinale"; מכונה ביומיום ג'ינג'ר) הוא צמח עשבוני רב-שנתי המתנשא לגובה של כמטר. הוא יוצר קנה-שורש מעובה. קנה-השורש שולח גבעולים ועלים כלפי מעלה. הגבעול זקוף, עטוף ניצני עלים ונושא עלים. העלים דמויי אזמל מוארך, צר ומחודד בבסיסו, התפרחת נראית כשיבולת אליפטית. מקורו בדרום-מזרח אסיה.
קנה השורש של הזנגביל, מסועף, צבעו חום בהיר, טעמו חריף ומרענן והוא נמכר בשווקים ובחנויות מזון. קנה השורש משמש לתיבול במגוון רחב של סגנונות, ולתוספת במשקה חם.
הזנגביל מוזכר רבות בספרות הגמרא: במסכת יומא, פ"א עמ' ב', מס' ברכות ל"ו ב', שבת ס"ה א', פסחים מ"ב ב', מסכת מגילה ז' ב'.
שימושי הצמח.
בשורש הזנגביל נעשה שימוש בצורות שונות - טרי, מיובש, מיובש ומסוכר, כסירופ, כשמן אתרי וטחון. לזנגביל שלושה שימושים עיקריים:
רפואה קדומה ועממית.
הזנגביל משמש כצמח מרפא בארצות המזרח וארצות ערב מדורי דורות. למשל, בסין הוא משמש כטיפול בכאבי בטן, שלשולים ובחילות למעלה מ-2,000 שנה.
דיוסקורידס, רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירת הנוצרים, תיאר את קנה השורש של הצמח בתור סם חם, המשמש לטיפול בבעיות בקיבה ולסתירת רעלים. על פי חז"ל היה ה"זנגבילא" חומר לעיסה, ככל הנראה לשיפור ריח הפה או לריפוי (תלמוד בבלי, שבת סה ע"א). בימי הביניים שימש הצמח מרכיב בתרופות שונות לשיפור הראייה, לטיפול בכאבי גרון, כאבי אוזניים וכאבי בטן, לשיפור כוח הגברא, להפחתת גזים, לניקוי ליחות, לחימום הגוף, לריפוי צהבת ולשיפור הזיכרון.
הזנגביל הוא אחד מצמחי המרפא החשובים באיורוודה, יש המאמינים שזנגביל משפיע על מערכות גוף שונות, משכך כאבי בטן, מקל על בחילות ומפחית הקאות, לוחם בחיידקים, אנטי-דלקתי, עוזר בהפרעות עיכול עם גזים, מעכב התכווצויות בקיבה, מקל על בחילות בוקר. באירופה נחשב הזנגביל כמקל נגד הצטננות.
יהודי תימן מאמינים שהוא עוזר לפתרון בעיות ראייה, לטיפול בשיעול ובליחה ולהגברת האון הגברי.
שימושים רפואיים.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של הזנגביל. בסיכום נכתב כי השפעת הזנגביל על בחילה והקאות תלויה בגורם לתופעות אלה. זנגביל יכול לסייע לבחילה קלה ולהקאות הקשורות להריון. רוב המחקרים על השימוש בזנגביל למחלת ים לא הראו שיש בו תועלת. באופן כללי, לא נמצא שזנגביל מקל על בחילה והקאות הקשורות לטיפול כימוטרפי בסרטן, אף על פי שייתכן ויש לו תרומה בשילוב עם תרופות אחרות. עדיין לא ברור אם זנגביל מועיל לבחילה והקאות שלאחר ניתוח. סיכום ישן של מחקרים עד שנת 2000 מצא שבמספר מחקרים הזנגביל נמצא יעיל בטיפול בבחילות הנגרמות כתוצאה ממחלת ים, בחילות בוקר וכימותרפיה. עם זאת הוא לא נמצא יעיל יותר מאשר פלצבו בטיפול בבחילות לאחר הרדמה. לגבי מחלת ים השפעתו נתונה במחלוקת. מספר מחקרים שבוצעו בעשרים השנים האחרונות השאירו את הסוגיה בערפל, שכן חלקם מצאו תועלת בצמח וחלקם לא.
מספר מועט של מחקרים הראה כי תוספי זנגביל עשויים לסייע להתכווצויות בזמן הווסת. אין די עדויות המצביעות על כך שתוספי זנגביל יכולים להפחית כאבי פרקים בברכיים. רכיבי הזנגביל יעילים כלפי סוג מסוים של שלשולים שהוא מן המובילים בין גורמי המוות בקרב ילדים בארצות מתפתחות. משערים כי זינגרון, החומר שנותן לזנגביל את חריפותו, פועל נגד אנטרוטוקסין, חומר רעיל המופרש על ידי חיידק המעיים אשריכיה קולי, וגורם לשלשולים.
במחקרים רבים, זנגביל נמצא בטוח לשימוש גם בבליעה וגם בשימוש על גבי העור. לזנגביל ייתכנו תופעות לוואי כגון אי נוחות בטנית, צרבת, שלשול וגירוי בפה ובגרון, במיוחד אם הוא נלקח במינון גבוה. חלק מהמחקרים מראה שהשימוש בזנגביל בטוח בזמן ההריון, אך הממצאים אינם חד משמעיים. לא ידוע הרבה לגבי הבטיחות של זנגביל בתקופת ההנקה.
הזנגביל נמצא ברשימת החומרים "המזוהים באופן כללי כבטוחים" (GRAS) של מנהל המזון והתרופות האמריקאי. אף על פי כן, הוא יוצר תגובה עם כמה תרופות, ביניהן וארפרין. הזנגביל גם מעכב טיפול באנשים הסובלים מאבני מרה שכן הוא מעודד יצירת מרה.
מגמות בייצור הזנגביל.
הודו, המייצרת למעלה מ-30% מהייצור העולמי מובילה בתחום לאחר שעקפה את סין והותירה אותה במקום השני עם כ-18%. לאחריהן באות ניגריה (11%), נפאל (9%), ואינדונזיה (7%).
שופט כדורגל
שופט כדורגל הוא שופט במשחק כדורגל, האוכף את חוקי המשחק שנקבעו בחוקת משחק הכדורגל.
היסטוריה של השיפוט.
בתחילת דרכו של המשחק בסין, בכפרים ובערים ברומא, לא היו שופטים ולמשחק לא היו חוקים, פרט למספר כללים בסיסיים. כשהמשחק הגיע לבריטניה, לפני שנכתבו החוקים הרשמיים, היו מספר חוקים פשוטים של איסור פגיעה בשחקן ואיסור נגיעה ביד. את החוקים אכפו הקפטנים של שתי הקבוצות, שבתחילת המשחק הסכימו בצורה ג'נטלמנית על כך שיהיה שיפוט הוגן. ב-1870 כבר נכנסה למשחק המשרוקית הראשונה, שהייתה משרוקית משטרה.
ב-1880 כבר מונה שופט נייטרלי אשר שימש כמו בטניס כמשקיף מהצד שאינו נכנס לתחומי המגרש בעת המשחק. רק ב-1891 החל השופט למלא את תפקידו על המגרש וללבוש תלבושת בצבע שונה (בדרך כלל בצבע שחור או תלבושת פסים של שחור ולבן).
המסייעים לשופט.
המסייעים לשופט הם שלושה עוזרי שופט - שני קוונים ו"שופט רביעי". במסגרות מסוימות נעשה שימוש גם בשני שופטי רחבה, וגם בשופטי וידאו (VAR)
הכשרת שופטים.
בישראל השופטים נדרשים לעבור קורס שופטים שמנוהל על ידי איגוד השופטים הכפוף להתאחדות לכדורגל. משך הקורס הוא כ-5 ימים. במהלך הקורס נלמדים חוקי המשחק ואכיפותיהם ובסופו השופטים לעתיד נבחנים על החוקה ועוברים מבחני כושר. לאחר סיום הקורס עוברים בוגרי הקורס חניכה על ידי שופטים מנוסים, שלאחריה מקבלים הבוגרים את כרטיס השופט ורשאים להתחיל לשפוט במשחקים רשמיים.
בתחילת קריירת השיפוט השופטים החדשים נשלחים בעיקר לליגות הילדים והנוער, ועם הזמן משתלבים בשיפוט בליגות הנמוכות לבוגרים.
מאמץ פיזי ומנטלי בשיפוט.