ואולם, הרב משה שמואל שפירא בספרו קונטרס הביאורים חלק על המבואר בחדושי מרן רי"ז הלוי וכתב, שאין החילוק מתוקף זה שהבעל נאמן יותר מפני שהוא בעל השטר אלא כח נאמנותם שווה, והסיבה שבעל כן נאמן לערער ולהביא הגט למצב של קיום חתימות הוא משום שבבעל משגיחים בשונה מאדם אחר שאין משגיחים בו, והביאור לכך טמון בזה שהבעל הוא 'שותף פעיל' למעשה הגירושין ואילו אדם מהשורה איננו שייך כלל למעשה הגירושין. וכהוכחה לכך הביא לשון התוספות רי"ד שנקט ההבדל בין בעל למערער חד בכך, שבבעל 'משגיחים' ובמערער חד 'אין משגיחין' ולא הזכיר כלל שבעל 'נאמן' ומערער חד 'אינו נאמן'. ועוד הביא ראייה מהרמב"ם שלא השתמע מדבריו ש'כח בעל' בשטר מתבטא בערעורו, שהרי כתב שאם ערער הבעל ומייד לאחר מכן אבד הגט ולא הספיקו לקיימו - הדין הוא שהאישה ספק מגורשת. ולכאורה לפי מה שביאר הרב מבריסק הדין היה נותן שהאישה לא מגורשת כלל, שהרי לדבריו מבואר שבעצם זה שערער יש בכך כבר כח להפקיע הגט לגמרי.
הפתרון לערעור.
בתלמוד מובא שבמקום שיש ערעור חזק כגון שהבעל עצמו מערער שהגט נכתב שלא לשם האישה או שהגט מזויף, הפתרון לערעור זה הוא "יתקיים בחותמיו", וכמו שמובא בפירוש רש"י שהעדים עצמם יכירו חתימתם או עדים אחרים יכירוהו ואז הגט כשר ונישאת בו.
על מה נסוב ערעור הבעל.
בראשונים מובא שערעור הבעל הוא אפילו על זה שהגט נכתב לא לשמה. וכמו שמבואר בפירוש הרש"י במקום אחד שבעל מערער עליו "לפוסלו", ומאידך כתב במקום אחר "שהבעל מערער שהוא מזויף". ואין לפרש זאת כסתירה, מכיוון שאף שיש ערעור על לשמה מועיל קיום חתימות וכמבואר בפירוש הר"ן שמכיוון שקיימוהו שוב אין בו פסול משום "שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבית דין" ומשום כך לא נייצר חששות חדשים לגט לאור זה שהגט לא מזויף.
ואולם, בחדושי רי"ז הלוי כתב שהבעל רק מערער שהגט מזויף והוא מכח שהוא בעל השטר, ובעל השטר כוחו יפה רק במקום שמפקיע הגט לגמרי ולא במקום שמטיל רק ספק בכשרות הגט שנעשה שלא לשמה. לא כן היכן שהבעל מערער על כשרותו, שאז אומרים שאין כח הבעל נעלה יותר ממערער אחד, היות ששם גט שבו עדיין קיים, אם כי יש נידון רק אם כשר אם לאו שאז אין ביד בעל השטר כח יותר מאחד.
הלינץ' בג'סי וושינגטון
ג'סי וושינגטון, מתבגר אפרו-אמריקאי שעסק בחקלאות, עבר לינץ' בווייקו, טקסס ב-15 במאי 1916. הוא הפך לדוגמה ידועה למעשי לינץ' על רקע גזעני. וושינגטון הואשם באונס ורצח של לוסי פרייר, אשתו של המעסיק הלבן שלו. לא היו עדי ראייה לפשע, אולם במהלך חקירתו על ידי השריף של מחוז מקלנאן הוא חתם על הודאה ותיאר את מיקום כלי הרצח.
וושינגטון נשפט על רצח בווייקו, באולם מלא במקומיים זועמים. הוא טען לאשמה ונידון למוות. לאחר שהוכרז גזר הדין שלו הוא נגרר מחוץ לבית המשפט על ידי הצופים ועבר לינץ' ברחבת בית העירייה של וייקו. היו ללינץ' מעל ל-10,000 צופים, ביניהם בכירים בעירייה ובמשטרה. הייתה אווירה חגיגית באירוע, וילדים רבים נכחו בזמן ארוחת הצהריים שלהם. חלק מההמון סירס את וושינגטון, חתך את אצבעותיו ותלה אותו מעל למדורה. הוא הורד והועלה שוב ושוב מעל האש במשך שעתיים. לאחר שהאש כבתה, גופו החרוך נגרר ברחבי העיר וחלקים ממנו נמכרו כמזכרות. צלם מקצועי צילם את האירוע, וסיפק תיעוד נדיר. התמונות הודפסו ונמכרו כגלויות בווייקו.
אף על פי שרבים מתושבי וייקו תמכו בלינץ', עיתונים ברחבי ארצות הברית גינו אותו. ה-NAACP (האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים) שכר את אליזבת פרימן על מנת שתחקור את האירוע. היא ניהלה חקירה מפורטת, למרות חוסר הרצון של רבים מהתושבים לדבר על האירוע. לאחר קבלת הדו"ח של פרימן על האירוע, המקים של NAACP פרסם דיווח מעמיק על האירוע שכלל תמונות של גופו החרוך של וושינגטון. הם השתמשו בסיפורו בקמפיין שלהם נגד מעשי לינץ'. אף על פי שווייקו נחשבה כעיר מודרנית ומתקדמת, הלינץ' הדגים את כך שהיא מקבלת אלימות גזענית. העיר קיבלה מוניטין של גזענות, אך מנהיגי העיר מנעו אלימות בכמה מקרים. היסטוריונים מאמינים שמותו של וושינגטון עזר לשנות את הדרך בה מתייחסים למעשי לינץ'. החשיפה הציבורית שהאירוע זכה לה שינתה את התפיסה הציבורית, שכעת נטתה להתייחס לאירוע כאל מעשה ברברי ולא כצורה נכונה של צדק. בסוף המאה ה-20 וכן בתחילת המאה ה-21, חלק מתושבי וייקו הקימו יוזמה להקים אתר הנצחה לוושינגטון וללינץ'. רעיון זה לא זכה לתמיכה ציבורית וכשל.
רקע.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מספר גדול של מעשי לינץ' אירעו בדרום ארצות הברית, בעיקר נגד אפרו-אמריקאים בארצות ג'ורג'יה, מיסיסיפי וטקסס. בין 1890 ל-1920, כ-3,000 אפרו-אמריקאים נהרגו כתוצאה ממעשי לינץ', שהתרחשו בעיקר לאחר שהואשמו בפשעים שנעשו על ידי לבנים. תומכי מעשי הלינץ' הצדיקו את דרך הפעולה בכך שהיא עוזרת בהשלטת דומיננטיות על אפרו-אמריקאים, להם יש טבע לפשוע. בנוסף, מעשי הלינץ' איחדו את העם תחת מטרייה של סולידריות לבנה, בעידן בו היו שינויים דמוגרפיים רבים, וכן ערעור מבני הכוח. אף על פי שמעשי הלינץ' נתמכו באופן נרחב על ידי הקהילה הדרומית, מתנגדים לשיטה קמו, ביניהם ניתן לציין כמה מנהיגים דתיים וכן האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים ׁׁׁ(NAACP).
בשנת 1916, וייקו, טקסס, הייתה עיר משגשגת עם אוכלוסייה של מעל 30,000 איש. לאחר שהיא קושרה לפשע במאה ה-19, מנהיגי הקהילה חתרו על מנת לשנות את המוניטין של העיר וקידמו אותה ברחבי ארצות הברית כמקום אידיאלי. עד העשור השני של המאה ה-20, הכלכלה של וייקו התחזקה וכן המוניטין הטוב שלה נשמר. מעמד ביניים שחור עלה מהאזור, יחד עם שתי מכללות שנועדו לשחורים. ב-1915, כ-20% מהאוכלוסייה בווייקו הייתה שחורים. במחקר משנת 2006, העיתונאית פטרישה ברנשטיין תיארה את העיר כבעלת מעטפת עדינה של שלום וכבוד. מתח על רקע גזעני שרר בעיר: עיתונים מקומיים סיקרו לרוב פשעים שנעשו על ידי שחורים, וגבר שחור בשם סנק מייג'ורס נתלה מגשר בעיר בשנת 1905. מספר קטן של מתנגדים לפשעי השנאה חיו באזור, כולל דיקן אוניברסיטת ביילר - האוניברסיטה של וייקו. בשנת 1916, מספר גורמים גרמו להתפשטות הגזענות בקהילה, כולל ההקרנה של הולדתה של אומה, סרט שקידם עליונות לבנה והילל את הקו קלוקס קלאן, וכן מכירה של גלויות של לינץ' שאירע זמן קצר לפני כן באדם שגר בטמפל, טקסס.
הרצח והמעצר.
ברובינסון, טקסס, לוסי פרייר נרצחה כאשר שהתה לבדה בביתה ב-8 במאי 1916. היא ובעלה ג'ורג' היו מהגרים אנגלים, והם היו ידועים בקרב הקהילה, שכן הפעילו חווה. החדשות על מותה הגיעו במהירות לשריף של מחוז מקלנאן, סמואל פלמינג, אשר מיד החל בחקירה יחד עם צוות של שוטרים, קבוצה של גברים מקומיים ורופא. הרופא קבע שפרייר נהרגה כתוצאה מטראומה מחפץ קהה בראש. הגברים המקומיים חשדו במעשה בג'סי וושינגטון, גבר שחור בן 17 אשר עבד בחווה של בני הזוג פרייר כחמישה חודשים. אחד מהם ציין שהוא ראה את וושינגטון ליד בית המשפחה כמה דקות לפני שגופתה של לוסי נמצאה. באותו הלילה, אנשי השריף הגיעו לבית של וושינגטון ומצאו אותו בקדמת הבית לבוש בבגדים מגואלים בדם. הוא טען שהכתמים הם תוצאה של דימום מהאף. ג'סי, אחיו ויליאם והוריהם נלקחו לווייקו הסמוכה על מנת שיוכלו להיחקר על ידי מחלקת השריף. אף על פי שהוריו של ג'סי ואחיו שוחררו תוך זמן קצר, הוא הוחזק להמשך חקירה. החוקרים שלו בווייקו דיווחו שהוא מכחיש מעורבות במותה של פרייר, אך סיפק מידע סותר בנוגע לפעולותיו באותו זמן. שמועות נפוצו לאחר מעצרו שהוא היה מעורב בקטטה עם גבר לבן כמה ימים לפני הרצח.
ב-9 במאי, פלמינג לקח את וושינגטון למחוז היל על מנת למנוע מהמשמר האזרחי לפעול. השריף של מחוז היל, פרד לונג, תשאל את וושינגטון עם פלמינג; וושינגטון אמר להם שהוא הרג את פרייר בעקבות ויכוח על החפרפרות בשטחם, וכן תיאר את כלי הנשק ומקום הימצאותו. לונג לקח את וושינגטון לדאלאס, טקסס, בזמן שפלמינג חזר לרובינסון. פלמינג דיווח זמן קצר לאחר מכן שמצא פטיש מגואל בדם במיקום אותו ציין וושינגטון. בדאלאס, וושינגטון הכתיב וחתם על הצהרה שתיארה את האונס והרצח של פרייר; ההתוודות פורסמה למחרת בעיתונים המקומיים. העיתונים סיקרו את הרצח כסיפור עלילתי, ותיארו את הניסיונות של פרייר להתנגד לאונס, אף על פי שדו"ח הרופא קבע שנהרגה לפני שיכלה להתנגד. המון זועם התאגד בווייקו באותו הלילה וחיפש בכלא המקומי, אך התפזר לאחר שלא מצא את וושינגטון. עיתון מקומי שיבח את מאמציהם. באותו הלילה, נערכה לוויה קטנה ופרטית, ולוסי פרייר הובאה למנוחות.
ב-11 במאי, חבר מושבעים התכנס במחוז מקלנאן והחזיר במהירות כתב אישום נגד וושינגטון; המשפט נקבע ל-15 במאי. הרשויות פרסמו הודעה ב-12 במאי, וביקשו מהציבור לתת למערכת הצדק להחליט על גורלו של וושינגטון. פלמינג נסע לרובינסון ב-13 במאי וביקש מהתושבים להישאר רגועים. הוא התקבל על ידי התושבים בברכה. לוושינגטון צוותו עורכי דין חסרי ניסיון. עורכי הדין שלו לא הכינו הגנה למשפט, ואף ציינו שהוא היה רגוע בימים לפני המשפט.
המשפט והלינץ'.