בוועידת סן רמו, אפריל 1920, נמסרה ארץ ישראל כמנדט לידי הבריטים. כתב המנדט חייב את בעל המנדט לדאוג לקיום של מערכת חינוך בתחום שליטתו (בנוסף לקיום תנאים מדיניים, מנהליים וכלכליים). על יסודות רשת החינוך העות'מאנית הקימו הבריטים רשת חינוך מדינתית רחבה למדי שהכלילה את בתי הספר הממשלתיים העות'מאנים והפרטיים ובפועל הייתה רשת חינוך ערבית. מוסדות החינוך היהודיים והנוצריים קיבלו מעמד של בתי ספר פרטיים ולא נכללו ברשת החינוך הבריטית.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות בארץ ישראל.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות בארץ ישראל שנוסחה ב-1920 והמנגנון האדמיניסטרטיבי, נקבעו על ידי עובדות פוליטיות ומחויבויות לאומיות ובין-לאומיות. חלוקת בתי ספר הציבוריים הייתה על בסיס השתייכות דתית (מוסלמים, נוצרים יהודים). הבריטים פתחו בתנופה גדולה ביישום מדיניות החינוך ובהדרגה צמצמו את רמת ההשקעות בחינוך עקב מחסור בתקציבים. לאור ניסיונם במצרים בסודאן ובהודו לא הונהג חינוך חובה אוניברסלי. קו מנחה מרכזי נוסף במדיניותם היה הצורך לערוך התאמות להלך הרוח של התושבים המקומיים. כך הקפיד הממשל על הוראה בשפה הערבית ועל לימודי דת, הכיר בחשיבות ההשכלה לבנות ולימודי חקלאות ברמה המעשית והתאורטית, למגזר הכפרי (בנים ובנות כאחד). השפה האנגלית נלמדה החל משנת הלימודים הרביעית בערים בלבד.
החינוך היה מיועד לבנים ולבנות כאחד, אך בפועל הוא לא יושם. אמנם הוקמו בתי ספר נפרדים לבנים ולבנות אולם מספרם של בתי הספר לבנות היה נמוך ממספרם של בתי הספר לבנים. אחת הסיבות לכך הייתה המחסור במורות. כמו כן המנהל האדמיניסטרטיבי, שהוקם במרכזים העירוניים, השקיע בעיקר בבתי הספר העירוניים ופחות בכפריים. בעיר התפתחו גם בתי הספר הטכניים והמסחריים לבנים (בשנות ה-30). בתי הספר התיכוניים היו כרצף והוצמדו לבתי הספר היסודיים גיל הלימודים היה מגיל 6+ ועד גיל 13+ אך רבים ובמיוחד בנות, נשרו לפני גיל 13.
תוכנית הלימודים הייתה שילוב של תוכנית הלימודים העות'מאנית והמצרית כשהמקור היה הסילבוס הצרפתי. ספרי הלימוד יובאו ממצרים. תוכנית הלימודים אופיינה ב"מאבק" בין ההיבט התאורטי-עיוני להיבט המעשי-מקצועי. כמו כן הייתה תוכנית הלימודים שונה בין בתי הספר הכפריים הארבע שנתיים, לבתי הספר העירוניים השבע שנתיים. בשנת 1925 היה מספרם הכולל של התלמידים בבתי הספר הממשלתיים 19,881 ובשנים 1945 – 1946 היה מספרם81,042. בשנים 1929 – 1930 היו 25 כיתות חינוך תיכון, שכללו שתי מכללות להוראה, ובהן 353 תלמידים (בנים ובנות), ומספר הלומדים בבתי הספר היסודיים היה9,529. לראשונה בהיסטוריה המודרנית תלמידים מוסלמים ונוצרים חונכו יחד במערכת לאומית אחת.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות מוסלמיות.
החינוך הבסיסי לבנות היה בכותאבים, שנוסדו בראשית תקופת האסלאם, והן ישבו בנפרד, בקדמת החדר או בסופו. בתי הספר לבנות נפתחו על יסודות הכותאב. בתחילת תקופת המנדט 1917 – 1920 הם הפכו לבתי ספר ממשלתיים. למפקחת ויועצת בנושא חינוך הבנות מטעם השלטונות מונתה הילדה רידלר (Hilda Ridler), על סמך ניסיונה בנושא חינוך הבנות במצרים. בראשית שנת 1919 הקים הממשל הצבאי הבריטי וועדה מיוחדת לענייני חינוך ובה הייתה אישה מקומיות, סולטנה אל סקאקיני, מורה לשעבר.
במדינות תחת השלטון המנדטורי/קולוניאלי חינוך הבנות היה ברמה יסודית בסיסית, עמדת השלטונות הייתה לספק להן את צורכי החינוך הראשוני וכך גם נהגו בארץ ישראל. מנהל מחלקת החינוך המפרי באומן (Humphrey Bowman) הצהיר שמטרת החינוך לבנות היא להפכן לאזרחיות טובות. מטרת הלימודים הייתה רכישת קריאה וכתיבה ברמה בסיסית ושינון פרקי הקוראן.
עקב צמצום המשאבים שהופנו לטובת החינוך והמדיניות שננקטה על ידי שלטונות המנדט, במיוחד בכפרים, שהתנתה בניית בתי ספר גם בהשתתפות הקהילה, לא יכלו שלטונות המנדט לספק את הדרישה למקומות ולעיתים אף התעלמו מבקשות שהופנו אליהם לבניית בתי ספר. עקב המחסור בכיתות לימוד לא נכפה חינוך חובה והוא לא הפך לאוניברסלי ומי שנפגעו בעיקר היו בנות הכפר. בערים נדחו הרבה תלמידות מפאת מחסור של מקום בכיתות, שאוכלסו לפעמים על ידי חמישים תלמידות, במבנים שלא הספיקו להכיל את כולן ובתנאים סניטריים ירודים. בחברון למשל, התפרס בית הספר לאורך רחוב ושכן במספר מבנים שכורים. גני הילדים היו רק בערים והם מוקמו בבתי הספר לבנות, משך הלימוד היה של שנה אחת. כאמור, בית הספר היסודי והתיכוני היו בנפרד לבנים ולבנות. בעיר משך הלימוד בבית הספר היסודי היה חמש עד שבע שנים בעוד שבכפרים היה של ארבע שנים, כאשר במהלך חמש עשרה שנות המנדט האחרונות משך הלימוד עלה לחמש שנים ובכפרים גדולים שלב זה ארך שבע שנים, כמו בעיר, שלב זה נקרא חינוך יסודי גבוה. השלב הבא היו לימודי התיכון שחולקו לשנים: שלב התחתון/הביניים והשלב השני שנקרא השלב הגבוה/העליון. בסיומם בשנה החמישית נבחנו התלמידים בבחינות הבגרות והשנה שאחר כך נקראה פוסט לימודי הבגרות שהכינה לקבלה במוסדות לימוד בחו"ל.
חינוך בנות העיר המוסלמיות.
גם בתי הספר לבנות העיר, כמו גם בכפר, נבנו על יסודות הכותב "(kuttab)" והבנות למדו בהם בנפרד מהבנים, החל מגיל הגן. הסילבוס לבנות העיר היה כסילבוס של בני העיר, כאשר בעיר שמו דגש על מקצועות עיוניים: יסודות הגאומטריה ויסודות המדע. בתי הספר התיכוניים, שמוקמו בערים גדולות ואו ערי מחוז, היו ארבע שנתיים וחולקו לשנתיים ראשונות ושנתיים עליונות. הנושאים שנלמדו בהם במהלך ארבע השנים היו: לימודי דת, ערבית, אנגלית, היסטוריה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, יסודות המחקר, מלאכה ואומנויות (בכיתות יסוד בלבד). בשנתיים העליונות הומרו לימודי המדעים, הגאוגרפיה וכימיה בעוד שעות למקצוע המתמטיקה, היוונית או הלטינית והיסטוריה. יום הלימודים התחיל בשמונה בבקר והסתיים בשעה ארבע אחרי הצהריים עם הפסקה של שעתיים לאכילה.
מטרת בתי הספר היסודיים הייתה להגיע למינימום של ארבע – חמש שנות לימוד. בדרך כלל עזבו הבנות את הלימודים בהגיען לבגרות מינית בשנה השישית  ללימודיהן. בערים היה מקובל שבנות ממשפחות מבוססות המשיכו ללמוד בבתי הספר התיכוניים. בתי הספר היו מאוכלסים מאוד ובתנאים ירודים הן מבניים והן סניטריים. כתוצאה מכך נדחו רבות מהתלמידות שרצו ללמוד. בשנת 1932 נדחו כ- 59% מהפונות. במחוז חברון למשל, לא הייתה לבנות כמעט אפשרות לרכוש השכלה תיכונית כי היה בו רק בית הספר ממשלתי אחד שהיה המיועד לבנות כל המחוז. הדרישה ללימודים הייתה יותר גבוהה ממספר חדרי הלימוד שהיו מצויים ולכן 77% מהפונים נדחו (בנים ובנות. למרות הצהרות הממשל שבכל עיר יהיה בית ספר תיכון לבנות, בחברון הוא לא הוגדל. בחיפה הוא נפתח בשנת 1934, בבאר שבע בשנת 1946 ובטבריה כלל לא נפתח. בעכו היו מספר בתי ספר לבנות. הסיבות היו מחלוקות עם הוואקפ על האדמות לבניה והדרישה להשתתפות מקומית בעלויות הבניה. בצפת נקלטו רק 60 תלמידים (בנים ובנות) מתוך 400 התלמידים שפנו לבית ספר היסודי.
נתונים מהשנים 1944 -1945 הראו שהיו 80 בתי ספר ממשלתיים לבנות בכל ארץ ישראל עם 15,303 תלמידות. בשנים האלו היו 226 תלמידות בבתי הספר התיכוניים עם ניתוב בסוף הלימודיים התיכוניים ללמוד את מקצוע ההוראה. רק בשנות ה-40 הסכים הממשל לדרישה להקים בתי ספר תיכוניים נוספים לקיימים, לבנות. בירושלים, שכם ויפו נבנו בתי ספר אילו  כמחווה לחברה הערבית (לאחר המרד ב 36 – 39). למרות דרישות המקומיים ורצון הממשל ההרשמה הייתה נמוכה ופחתה כל שנה. עם זאת בשנת 1945 היו רק 310 תלמידות בכיתות תיכוניות (23%). במקביל בנות העיר יכלו ללמוד בבתי ספר מוסלמיים הפרטיים לבנות שפתחה המועצה המוסלמית העליונה ותמכה באמצעות מענקים כספיים. בתי ספר אלו נפתחו בירושלים שם ניסו לחקות את רמת הלימודים כפי שהייתה בבתי הספר של המיסיון (יסודיים ותיכוניים). המועצה המוסלמית העליונה פתחה בתי ספר משלה יסודיים ותיכוניים גם בעכו, עזה ויפו והלימודים התמקדו בעיקר בלימודי דת.
בתי ספר הפרטיים הן היסודיים והן התיכוניים, של העדה הנוצרית היוו אפשרות נוספת להשכלתן של הבנות העיר (בתי הספר של העדה הנוצרית היו ברמת לימוד גבוהה יותר והתנאים הפיזיים טובים יותר עקב שייכותם לכנסיות וקבלת משאבים ומורים מחו"ל).
חינוך בנות הכפר המוסלמיות.