הקיסרות הגרמנית, שלטה בשאנדונג וצ'ינגדאו, והצי הקיסרי הגרמני חלש על מפרץ ג'יאוז'ו. ערב המרד כלל חיל המצב בצ'ינגדאו 1,126 חיילים ו-800 מלחים. חלק קטן מהם נשלח לפקין במאי, אולם הפיקוד הגרמני העדיף לרכז את רוב החיילים בהגנה על צ'ינגדאו ושאדונג. עם תחילת המצור על רובע הצירויות, נשלחו עוד חיילים לעזרת הכוח הבינלאומי, ובגרמניה עצמה החל להתארגן חיל משלוח גדול אשר הורכב ממתנדבים מקרב הצבא הסדיר בפיקודו של אלפרד פון ולדרזה. חיל המשלוח כלל בסה"כ 15,000 חיילים, אולם רובם הגיעו רק בספטמבר ולא נותר להם אלא לדכא כיסי התנגדות קטנים אחרונים. בדיכוי המרד עצמו השתתפו בפועל רק 300 חיילים גרמנים, 600 אנשי צי ו-5 ספינות. לאימפריה האוסטרו-הונגרית היה עם פרוץ המרד כוח מינימלי שהוצב בסין. הוא כלל סיירת אחת ו-296 מלחים אשר השתתפו בדיכוי המרד. באוסטריה התארגן חיל משלוח גדול יותר אשר ככל בין היתר שלוש סיירות ויחידת נחתים, אולם כמו הגרמנים, האוסטרים הגיעו רק בספטמבר לאחר שהלחימה כבר הסתיימה. לאחר המרד, סיירה באופן קבע סיירת אוסטרית בחופי סין, ופלוגת נחתים אבטחה את השגרירות האוסטרית בפקינג. אחד החיילים האוסטרים שהשתתף בדיכוי המרד, ואף קיבל במהלכו עיטור גבורה, היה לוטננט גאורג פון טראפ, אשר התפרסם מאוחר יותר בשל המחזמר "צלילי המוסיקה". ממלכת איטליה שלחה 2,500 חיילים, 80 אנשי צי ו-2 ספינות. בסה"כ כלל הכוח של שמונה האומות: 51,755 חיילים רגליים, 4,971 אנשי צי ו-54 ספינות.
סוף המרד.
בעוד המצור על רובע הצירויות נמשך, שמונה האומות התקדמו ברחבי סין במהירות. לבוקסרים לא היה סיכוי ממשי נגדם. ב-14 ביולי נפלה טיינג'ין, וב-14 באוגוסט, לאחר שניצחו בשני קרבות גדולים, נכנסו 20,000 חיילי שמונה האומות לפקינג ושחררו את הנצורים. הקרב על פקינג עד ה-15 בחודש, ולאחר מכן נבזזה העיר האסורה בידי הכובשים. הקיסרית נמלטה מהעיר בעגלה כשהיא מחופשת לאיכרה. בעלות הברית המשיכו במאמצים לבצר את שליטתן באזורים הכפריים של צפון סין, שבהם היו הבוקסרים רבים ונהנו מתמיכה. היעדרות הקיסרית הותירה את המורדים ללא יד מכוונת, ונתנה יד חופשית למספר מושלי מחוזות שמלכתחילה לא תמכו בו.
שמונה האומות נקטו יד קשה ביותר. פעולות ענישה, שוד וביזה היו למעשי יום יום. לא רק ביחס לבוקסרים ותומכיהם, אלא אף ביחס לחפים מפשע. כמה כפרים נשרפו עד היסוד, ובעיר אחת, שבה נרצחו לפני המלחמה מיסיונרים ומתנצרים סיניים, הוצאו פקידים להורג, הוצתו מקדשים ומגדלי שמירה, חלקים מהעיר נהרסו כליל, קופת העיר חולקה בין הכובשים, ועל התושבים הוטל לדאוג לכלכלת חיל המצב המקומי. רק לקראת קיץ 1901 החלו כוחות הברית בגישושי שלום, וב-7 בספטמבר של אותה שנה נחתם פרוטוקול הבוקסרים בין שמונה האומות (בשיתוף ספרד, הולנד ובלגיה) לבין הממשלה הסינית. חוזה זה הפך את עצמאותה של סין לכלי ריק מתוכן, והשליט עליה את מדיניות הדלת הפתוחה.
חדר משלך
חדר משלך (במקור, באנגלית: A Room of One's Own) הוא ספר המכיל מאמר מורחב של הסופרת וירג'יניה וולף, שהודפס לראשונה ב-24 באוקטובר 1929. המאמר מבוסס על סדרת הרצאות שהיא העבירה באוקטובר 1928 בשתי מכללות לנשים באוניברסיטת קיימברידג'. בעוד המאמר מכיל סיפור ומספרת בדיוניים, במטרה לחקור את נושא הנשים, הן כסופרות והן כגיבורות בספר – הודפס המאמר במקורו בשם "נשים וספרות יפה" לצורך סדרת ההרצאות, ולכן הוא נחשב כחיבור עיוני, ולא כספרות יפה. המאמר נתפס בדרך כלל כטקסט פמיניסטי, שדן בחשיבות מקומן הריאלי והספרותי של נשים במורשת התרבות הספרותית, שנשלטה על ידי גברים. "חדר משלך" נכלל ברשימת 100 הספרים של המאה של העיתון "לה מונד".
הנושאים שנדונו בספר.
נגישות הנשים לחינוך.
וירג'יניה וולף טענה במאמר שאישה זקוקה לכסף ולחדר משלה, אם היא מעוניינת לכתוב ספרים. לדעתה, הנשים הורחקו מהכתיבה בגלל מצבן הכלכלי הנחות לעומת הגברים. חופש כלכלי יקרב נשים לחופש ספרותי.
האפשרות שנשים תהיינה בעלות חדר משלהן הייתה רחוקה מלהתממש, אלא אם כן הוריה של האישה עשירים מאוד, או שהם ממעמד האצולה. המאמר בוחן את האפשרות שנשים יכתבו ספרות ברמה של ויליאם שייקספיר, בהתחשב במגבלות שמולן התמודדו נשים, והאם יש צורך ב"רישיון פואטי" כדי ליצור אמנות בחיים הפרטיים.
אביה של וולף, סר לזלי סטפן, האמין, בהתאם להשקפות ששררו בתקופתו, שרק הבנים במשפחה צריכים ללמוד בבית הספר. וירג'יניה וולף גרסה שעקב אמונתו של אביה, היא לא קיבלה חינוך בית-ספרי פורמלי. עם כל זאת, מוכיחים מסמכי ארכיון שהתגלו לאחרונה, שוירג'יניה ואחותה, ונסה, למדו יוונית וגרמנית בבית ספר ידוע בלונדון במשך מספר שנים. מכל מקום, וולף מעבירה את ההרצאות שמהן מורכב הספר, בפני נשים שיש להן ההזדמנות ללמוד חינוך פורמלי במסגרת קבוצתית. היא מדגישה בפניהן את חשיבותו של החינוך, ועם זאת היא מצביעה על האתגרים שהחינוך הזה יציב בפניהן בחברה.
נשים כסופרות וכגיבורות לעומת המציאות.
וולף מביאה כדוגמה את הסופרת רבקה וסט ותוהה מדוע היא נחשבת "פמיניסטית", רק משום שכתבה על גברים "דברים שאולי הם נכונים גם אם אין בהם כדי להחמיא". לטענת וולף, תיוגה של וסט על ידי גברים כ"פמיניסטית גמורה" היא פרי יהירות פגועה, ומשמשת מעין מחאה מצדם כנגד הזלזול בכוחם להאמין בעצמם:
וולף טוענת כי ישנה תחושת עליונות מצד הגברים: "מחצית האנשים על המדרכה עושים דרכם לעבודה... אומרים הם לנפשם בכניסתם לחדר, אני העליון על מחצית האנשים כאן". היא טוענת כי מדובר ב"תסביך גברי מעניין ואפל... תשוקה מושרשת, לאו דווקא שתהיה היא נחותה אלא שיהיה הוא עליון". תסביך זה, לטענתה, גם עומד כ"מחסום" בדרכן של הנשים לפוליטיקה. היא מעירה כי "תולדות התנגדותם של הגברים לשחרור הנשים מעניינות אולי יותר מפרשת אותו שחרור עצמו".
באחד מחלקי הספר המציאה וולף דמות בדיונית בשם ג'ודית, אחותו כביכול של שייקספיר, כדי להמחיש שאישה שניחנה בכישרונותיו של שייקספיר, לא הייתה יכולה לזכות להזדמנויות שהוא קיבל, משום שדלתות רבות היו נסגרות בפניה בשל היותה אישה. כשם שוולף נותרה בבית כשאחיה הלכו לבית הספר, גם ג'ודית נותרה בביתה כששייקספיר הלך לבית הספר. היא כאילו נכלאה בביתה, טוענת וולף, על אף שהיא ניחנה באופי הרפתקני ומלא דמיון, לא פחות מאחיה המפורסם. אך היא נאלצה להיעדר מבית הספר ולמלא את המטלות הביתיות הצפויות מבת נאמנה ולא לבזבז את זמנה בקריאת ספר. הוריה אירסו אותה בכפייה, וכשהיא מיאנה להינשא לבחור, הכה אותה אביה. בעוד ששייקספיר מתקדם בחיים, וזוכה להערצה עולמית היסטורית, לכודה אחותו ג'ודית בתוך מערכת הציפיות החונקת שנדרשת מאישה, ללא כל סיכוי ליישם את גאוניותה, והיא מתאבדת בסופו של דבר.
וולף מונה כמה סופרות נשים בתרבות הבריטית ובודקת את הקריירה שלהן. ביניהן ג'יין אוסטן, האחיות ברונטה וג'ורג' אליוט. לעיתים יש צורך לבדוק את ההקשרים האינטר-טקסטואליים במאמרה. היא מספרת על עצמה שישבה על גדות הנהר ומוסיפה בסוגרים: "קראו לי מרי ביטון, מרי סיטון, מרי קרמייקל, או כל שם שייטב בעיניכן". השמות הללו לקוחים מבלדה אנגלית מהמאה ה-16 בשם "ארבע המריוֹת" או "מרי המילטון" , שבה מסופר על שלוש נשות חצר של המלכה מרי. שמות כולן הוא כשמות שמזכירה וולף, ואחת מהן, הדוברת, מרי המילטון, שהרתה בגלל יחסים עם המלך, עומדת להיתלות. היא מוצאת בעצם להורג משום שזלזלה בנישואים ובאמהות וחיה מחוץ למעגל הנשי החברתי. בהזכרת השמות הללו, שנלקחו מהבלדה, מזהה וולף בנשים האלה ובעצמה מעין סכנה לעצמן מחד גיסא, ולחוג החברתי מאידך גיסא, בהיותן יוצאות דופן מבחינת עיסוקן ומבחינת אורח חייהן.
לדעתה של וירג'יניה וולף תחושת הצניעות היא זו שגרמה לנשים להישאר אלמוניות במאות הקודמות ואפילו במאה ה-19, והיא מביאה כדוגמה את הסופרות קארר בל, (שמה הבדוי של שרלוט ברונטה) ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שהיו "קורבנות של מאבק פנימי" ובחרו להסתיר את פניהן באמצעות שימוש בשמו של גבר. וולף מצטטת את פריקלס, שאמר כי "ראש תפארתה של אשה הוא שלא ידובר בה", וזאת בזמן שהוא עצמו היה "גבר שהירבו לדבר בו".
וולף מציינת כי הסופרת אפרה בן (המאה ה-17) "הוכיחה כי אפשר לעשות כסף בכתיבה", וכך בהדרגה קיבלה כתיבת הנשים חשיבות מעשית, כאשר מאות נשים קיבלו שכר במרוצת המאה ה-18 עבור עבודות תרגום וכתיבת רומנים גרועים רבים. לדברי וולף, "הכסף מוסיף הכרת־כבוד לדבר שהוא מעשה של קלות־ראש אם אין משלמים את מחירו". וולף מדגישה כי הסופרות החלוצות הללו מהמאה ה-18, הן שסללו את דרכן של ג'יין אוסטן, האחיות ברונטה וג'ורג' אליוט. היא מסבירה:
וולף מאמינה שאותן סופרות כתבו רומנים, משום שהן נאלצו לכתוב בחדר האורחים המשותף, שם היה קל יותר לכתוב פרוזה מאשר שירה או מחזה, וזאת משום שלכתיבת רומן דרוש פחות ריכוז. וולף מצטטת את אחיה של ג'יין אוסטן, שסיפר כי אחותו נאלצה לכתוב תוך הפרעות אקראיות: "היא נזהרה שמשרתים או אורחים או אדם כלשהו מחוץ לחוג־המשפחה שלה לא יחשדו בעיסוקה". אוסטן הסתירה מהאורחים את כתב היד שלה. וולף סבורה כי על אף הקשיים הללו, הספר "גאווה ודעה קדומה" הוא ספר טוב וגבר לא היה מתבייש אילו נתפס בכתיבתו, בעוד שג'יין אוסטן שׂמחה שציר אחד בדלת חרק, כדי שתוכל להסתיר את כתב־היד שלה בטרם יכנס אדם פנימה". לדברי וולף, בעיניה של אוסטן "היה משהו פסול" בכתיבת הספר הזה, ואילו היא עצמה תוהה אם הספר היה טוב יותר לולא התאמצה אוסטן להסתיר את כתב היד מעיני האורחים.