פר יוהאן ולנטין אנייר (בשוודית: Per Johan Valentin Anger; 7 בדצמבר 1913 - 26 באוגוסט 2002) היה דיפלומט שוודי שבמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף במאמצים לשחרר יהודים הונגריים ממעצר וגירוש בידי הנאצים.
ביוגרפיה.
אנייר נולד בגטבורג. הוא למד משפטים באוניברסיטת סטוקהולם ומאוחר יותר באוניברסיטת אופסלה. לאחר סיום לימודיו, בנובמבר 1939, הוא גויס לצבא. עם תום שירותו, הציע לו משרד החוץ השוודי משרת מתלמד בצירות בברלין שם החל לעבוד בינואר 1940. אנייר סופח למחלקת המסחר, אך לאחר שהצירות קיבלה מידע אודות התקפה נאצית קרובה על נורווגיה ועל דנמרק, נעשה מעורב במסירת מודיעין לסטוקהולם. ביוני 1941 חזר לסטוקהולם, שם פעל למען יחסי המסחר בין שוודיה והונגריה. בנובמבר 1942 נשלח לבודפשט כמזכיר שני בצירות השוודית.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה ב-19 במרץ 1944, אנייר נעשה מעורב במאמצים לסייע ליהדות הונגריה. הוא יצא ביוזמה לספק דרכונים שוודיים זמניים ואישורים מיוחדים על מנת להגן על היהודים מפני מעצר וגירוש. תחילה סופקו כ-700 מסמכים. אף על פי שחוקיות המסמכים הייתה מוטלת בספק, הממשלה ההונגרית הסכימה להכיר בבעליהם כאזרחים שוודיים. ב-9 ביולי הגיע ראול ולנברג לבודפשט, ומיד החל לפעול להרחבת יוזמתו של אנייר. הוא יזם אישורים צבעוניים להגנה (Schutzpasse) ואף יצר אזורים מוגנים ברחבי העיר.
אנייר וולנברג שיתפו פעולה. כאשר תנועת "צלב החץ" תפסה את השלטון, באוקטובר 1944, והשליטה טרור, אנגר, ולנברג, ועמיתיהם נטשו את השגרה הדיפלומטית של עבודתם והחלו לפעול יומם וליל כדי להציל יהודים ממסעות המוות וההוצאות להורג. אנייר שוחרר שלושה חודשים מאוחר יותר, אך ולנברג לעולם לא נראה יותר. הוא הפך לאחד מהנעדרים הבולטים ביותר במאה ה-20.
לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שירת אנייר במשרות דיפלומטיות במצרים, באתיופיה, בצרפת, באוסטרליה ובארצות הברית. מאוחר יותר הפך לראש תוכנית הסיוע הבינלאומית של שוודיה ושירת כשגריר באוסטריה, בקנדה ובאיי בהאמה. לאחר המלחמה הוביל מאמצים לחקור את אחריתו של ולנברג ולשם כך נפגש אישית עם מיכאל גורבצ'וב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2000 הממשלה הרוסית הכירה לבסוף בכך שוולנברג ונהגו מתו בחסות הסובייטים בשנת 1947, אך נסיבות המוות נותרו לא נהירות.
ב 1981 פרסם אנגר ספר זכרונות בו תיאר את מעשי ההצלה בבודפשט, את פגישתו האחרונה עם וולנברג, וכלל תיאור ביקורתי של הניסיונות להתחקות על גורלו של וולנברג.
בספר יש פרק המוקדש לשובו של אנגר לבודפשט 13 שנה לאחר ששוחררה על ידי הצבא האדום. באותה עת שירת בשגרירות השוודית בווינה. לאחר שברית המועצות דיכאה את המהפכה ההונגרית, נשלח אנגר לבודפשט כדי לתגבר את הנציגות השוודית שם. הוא מתאר כיצד בשובו לוינה ראה את הפליטים הרבים שנהרו לגבול האוסטרי והגיעו למחנות פליטים שם. "באנדאו האוטובוס חנה על גבעה קטנה לצד הגבול, והלכתי לכוון התעלה... הפליטים הגיעו באותן שעות כמו בלילה הקודם, ואותם מראות נשנו. הובלתי קבוצת פליטים לכיוון האוטובוס, שם חיכתה מרגיט למל [מן הארגון השוודי הצילו את הילדים], שביעילות ארגנה הסעות מאנדאו למחנה הקליטה. בין הפליטים היו כמה יהודים שוולנברג ואני הצלנו בזמנו בעזרת דרכוני חסות שוודיים. אישה הונגריה מבוגרת נפלה בבכי לתוך זרועותיי. היא הכירה אותי מן היום בסוף 1944 כאשר הצלחתי להוציא כמה יהודים מגירוש. היא הייתה אחת מהם! הייתה זו תזכורת מוזרה ונוגעת ללב מן הימים שביליתי עם ראול ולנברג בהונגריה."
הוקרה.
ב-28 באפריל 1981 הכיר מוסד יד ושם באנייר כאחד מחסידי אומות העולם. בשנת 1955 הוענק אות הגבורה של הרפובליקה ההונגרית. בשנת 2000 הוענקה לו אזרחות ישראלית של כבוד. בשנת 2001, מוזיאון ההיסטוריה של שוודיה בארצות הברית העניק לו "פרס הומניטרי ברוח ראול וולנברג". באפריל 2002 ראש ממשלת שוודיה גורן פרסון העניק לאנייר את אות ה"Illis Quorum Meruere Labores"
עבור פעילותו במהלך המלחמה ואחריה.
אנייר נפטר בסטוקהולם לאחר שלקה בשבץ.
ביה&quot;ס הריאלי
ישיבת בני צבי
ישיבת בני צבי היא ישיבה תיכונית פנימייתית בבית אל, חלק ממוסדות הישיבה הגבוהה בבית אל בראשות הרב זלמן מלמד. המקצועות הכלליים נלמדים בה על מנת להשיג תעודת בגרות, וזאת בנוסף ללימודי קודש אינטנסיביים יותר מן המקובל ברוב הישיבות התיכוניות. הישיבה מכנה את עצמה 'ישיבה קטנה תיכונית', כינוי המורה על כך שמטרתה לשלב בין מודל הישיבה התיכונית הרווח לבין מודל הישיבה הקטנה הלאומית, שבה לימודים לתעודת בגרות אינם חלק ממערכת הלימודים הרגילה.
תולדות הישיבה.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תשנ"ז (1997) על ידי הרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי, על פי הדרכתו של הרב זלמן מלמד, ובעידודו של הרב יהושע רוזן והחל משנת התשנ"ט עמד בראשות הישיבה הרב אהרון טרופ, נינו של הרב נפתלי טרופ (הגרנ"ט). בשנת התשע"ט התמנה הרב יורם סבג לראש הישיבה, וכיהן בתפקיד עד לסוף שנת הלימודים תשפ"ב. בשנת התשפ"ג החליף הרב שמואל הולשטיין את הרב יורם סבג בתפקיד ראש הישיבה.
מנהל הפנימיה הוא בצלאל דוכן, (בוגר מחזור ה' בישיבה), והרכז החברתי הוא מיקי טיקוצ'ינסקי.
את המחזור הראשון של הישיבה סיימו בשנת ה'תש"ס 14 בוגרים בלבד.
היא נקראת על שם הרב צבי יהודה הכהן קוק והולכת על פי דרכו. בישיבה לומדים כ-200 תלמידים בכיתות ט'-י"ב. הישיבה שמה דגש מיוחד על לימודי גמרא בעיון ובקיאות שמתבטא בכך שלימודי הגמרא כל יום נגמרים בשעה 16:50
, בקצב לימוד של דף גמרא אחד ביום בבקיאות ודף בשבוע בעיון, בליווי חזרות מרובות וקבועות על הדפים הנלמדים. שנת הלימודים בישיבה מורחבת מעבר ללוח הסטנדרטי של משרד החינוך. היא מתחילה בא' באלול ומסתיימת בי"ז בתמוז. חלק מהתלמידים מוסיפים מרצונם שבוע או שבועיים של לימודים נוספים המכונה 'ישיבת בין הזמנים' ובו הם מזמינים רבנים שונים להרצות, ועורכים חזרות על החומר שנלמד במהלך השנה. הישיבה ממשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב טרופ, הם בוגרי ישיבה זו.
פרסומים.
בשנותיה הראשונות הוציאו תלמידי מחזור א' חוברות של מאמרים תורניים בשם "עטרת צבי".
בהמשך הישיבה הוציאה לאור שבועון בשם "פשיטא". על הוצאתו של העלון אחראית כיתה יא. השבועון משלב מאמרי דעה רציניים לצד מדורי בדיחות. החל משנת ה'תשס"ט רואה אור אחת לשנה מאסף תורני בשם "מפירות ארץ הצבי", (בשנתיים האחרונות לא יצא המאסף) המאגד מאמרים של תלמידי הישיבה בסוגיות תלמודיות הנלמדות בעיון.
רחל ולדן
רחל ולדן (נולדה בתל אביב) היא אדריכלית ישראלית ומתכננת יישובים. מסגרת עבודתה של ולדן התמקדה ביהודה ושומרון, שם תכננה יישובים, מוסדות שונים ובתי מגורים.
ביוגרפיה.
ולדן היא בוגרת הטכניון. במסגרת לימודיה תכננה בהנחיית האדריכל דוד ינאי הצעה למרכז רפואי שזכתה לפרסום רב.
בשנותיה הראשונות במקצוע עבדה במשרדי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור, וכן במשרדם של דן ואילנה אלרוד. במשרדו של האדריכל טומי לייטרסדורף וספי גולדנברג שימשה ולדן כאדריכלית ראשית בתכנון ערים, ובמסגרת עבודה זו תכננה את היישובים מעלה אדומים ועמנואל.
במעלה אדומים התוותה ולדן עקרון מרכזי בתכנון היישוב: יצירת סביבה אורבנית קומפקטית, המוקפת בנופי מדבר יהודה ומשתלבת בהם. מערכת תנועת הולכי הרגל נפרדת מתנועת כלי הרכב. באתר תוכננה גם תשתית לתחבורה ציבורית פנימית שקטה, השומרת על איכות הסביבה. בשונה ממעלה אדומים, שיועדה לאכלס אוכלוסייה מגוונת, עמנואל נועדה להיות עיר חרדית מודרנית, והייתה העיר החרדית הראשונה מאז הקמת ישראל. עקרונות התכנון הציבו את הדרישה להעניק הזדמנות לאוכלוסייה החרדית לחיות בסביבה שמתוכננת לצרכיה המיוחדים: דיור חסכני, מוסדות ציבור מותאמים, וכל זאת באיכות חיים גבוהה בסביבת שמורת טבע המעניקה למקום תצפית נופית מרהיבה. אולם היזמים הסתכסכו בינם לבין עצמם, החברה היזמית "כוכב השומרון" הפסיקה את בניית הבתים, והתוכנית מעולם לא הושלמה. בנוסף פריצת האינתיפאדה הראשונה ב-1987, הביאה לעצירה במכירות הבתים, ובעיר נותר מלאי גדול של בתים לא גמורים.
בשנת 1982 פתחה ולדן משרד אדריכלים משלה. המשרד התמקד בבינוי ערים ובתכנון יישובים חדשים, וכן בתכנון מבני ציבור. במקביל לכך תכננה בשרון, בין השאר את היישוב צורן וחלקים מפורטים ממנו, ברעננה ובשאר חלקי הארץ.
היישוב צורן תוכנן בין השנים 1990 ל-1994, ותוכניתו מתבססת על רחובות שתי וערב, שכל יחידה בו מתפרסת על שטח של 150X150 מטרים. צורן מהווה המשך למסורת תכנון מבוסס שתי וערב, שבו נעשה שימוש בראשית המאה ה-20 בבינוי ערים ברחבי העולם. על תכנון היישוב נמתחה ביקורת על כך שתרם לתהליך הפרבור המרוחק, היישוב תלוי רכב, תושבי היישובים נאלצים לצאת אל מקומות התעסוקה מחוץ ליישוב ומתמודדים עם פקקי תנועה מדי בוקר.
אחד מהפרויקטים הבולטים שתכננה ולדן וזכה לשבחים ופרסום רב, הוא בית ספר תיכון לבנות, שבוצע בשנת 2000 בעמנואל. בית הספר כולל 12 כיתות וחללים צמודים הממוקמים לאורכו של חלל צירי מוארך וגבוה, המקשר בין כל חללי המבנה ומואר באור טבעי. חלל מרכזי זה מהווה חלל מקשר הן אופקית והן אנכית. פתרון זה איפשר את ניצול הטופוגרפיה הקיימת במגרש, והביא ליצירת חצאי מפלסים השונים זה מזה: המפלס התחתון משמש לגן ילדים וחצר פעילות, מפלס הביניים משמש לחדרי מנהלה וכיתות וכן לחצר פעילות והמפלס העליון משמש לחדרי כיתות.
חיל המשמר