ב-1935 נקבע שם היישוב כ"רמת יוחנן". על מנת לא לבטל את השם אושא שניתן למקום, הלכו מנחם אוסישקין ומספר חברים כמה עשרות מטרים מערבה, נטעו עץ וקבעו כי מקום זה הוא אושא. שם קם מאוחר יותר קיבוץ בשם זה.
הפילוג ב-1940 וחילופי אוכלוסין.
בשנת 1940 חל פילוג אידאולוגי בשני קיבוצים, בבית אלפא וברמת יוחנן. עיקרי הפילוג היו סביב הבעיה של התקיימותו של קיבוץ ובו בני תנועת מפא"י יחד עם בני תנועת השומר הצעיר. שתי התנועות היו שונות זו מזו, וסביב אורחות חייו של הקיבוץ נוצרו חיכוכים רבים שהפכו את החיים המשותפים לבלתי אפשריים.
לאחר כארבע שנים (1936–1940) של דיונים בין שני הקיבוצים ובין הנהגת היישוב בארץ, דיונים מורכבים וארוכים שגישור רב נדרש במהלכם, התקבלה ההחלטה. ההחלטה הייתה להעביר את חברי השומר הצעיר כולם מרמת יוחנן ("קבוצת פלנטי") לבית אלפא, ואת חברי בית אלפא תומכי מפא"י לרמת יוחנן. החילופים כללו מעבר של כמה עשרות חברים וילדים מקיבוץ לקיבוץ. האירוע של הפילוג והטרנספר נחווה כמשבר וטראומה של ממש אצל אנשי התקופה, ששנים רבות עדיין נשאו את הנטל שלו.
ב-1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפו לרמת יוחנן כ-15 משפחות מקיבוץ שפיים.
קרב רמת יוחנן.
במלחמת העצמאות, ב-16 באפריל 1948, נערך בסביבות הקיבוץ קרב קשה בין חטיבת כרמלי לבין הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. בקרב נהרג זוהר (זוריק) דיין, אחיו של משה דיין. בעקבות הקרב, נחתם הסכם אי-התקפה בין ההגנה לדרוזים.
כלכלה.
כלכלת הקיבוץ מבוססת בעיקרה על חברת פלרם שהוקמה ב-1963. הכנסות החברה המייצרת ומשווקת לוחות פלסטיק שטוחים וגליים, הסתכמו בכ-1.7 מיליארד שקל ב-2020.
בשנת 2005 הוקמה חברת הבת "פלרם אפליקציות" שאורזת ומשווקת חממות ביתיות וגגונים ברחבי העולם. מאז הקמתה גדלה חברת הבת וב-2020 החזיקה בכ-40 אחוזים מההכנסות של קבוצת פלרם. ב-2021 שינתה את שמה לCanopia.
הקיבוץ מחזיק ענפים אחרים, התורמים גם הם לחוסנו הכלכלי של הקיבוץ ביניהם:
תרבות.
במהלך השנים נולדו ברמת יוחנן מנהגים ייחודיים אשר באו לידי ביטוי בטקסים חגיגיים אשר נערכו בחגים החקלאיים. את הטקסים הללו, אשר מלווים בשירה וריקודים, יצרו הכותב והמלחין מתתיהו שלם והכוריאוגרפית לאה ברגשטיין. המשתתפים בחגים הללו הם חברי וחברות הקיבוץ כמו גם בני ובנות הקיבוץ, לעיתים משתתפים גם בני קיבוץ שעזבו את הקיבוץ אך לא עזבו את ריקודי ושירת חג. אירועי החג ברמת יוחנן הגם שאינם הראשונים או היחידים בהתיישבות העובדת, הם מהגדולים והמורכבים שקיימים כיום.
אתרי מורשת.
הסליק המרכזי.
בדומה ליישובים אחרים, גם ברמת יוחנן היו מספר סליקים ששימשו את כוח המגן טרם הקמת המדינה. אחד הסליקים נבנה באמצע שנות הארבעים והיה מוסווה מתחת לאחד המבנים. הסליק עצמו נשמר סגור עד אחרי מלחמת ששת הימים. נשקו שהיה שמור במצב טוב נמסר לצה"ל במקביל ליישובים נוספים שהחזירו את נשקם עם השיפור במצב הביטחוני בישראל.
ב-2001, בשנת ה-70 לקיבוץ, שופץ וחודש הסליק ונבנו לו מדרגות חיצוניות בהן ניתן לרדת ולראות אותו.
המקום פתוח לביקורי קבוצות בהם מקבלים סקירה על תולדות הקיבוץ, מוקרן סרט על הסליק ומודגם תהליך הסרת אבן הבטון ברצפת המבנה משם הייתה הירידה המקורית לסליק בעזרת סולם. כיום אין כלי נשק בסליק כלל, אלא תמונות המייצגות אותם.
הבאר.
כאשר הגיעה קבוצת הצפון אל אדמות מג'דל (גבעת שמיר), חבריה גילו באר בדווית עתיקה שהיו בה מים. לאחר ניקיונות של האזור, הורד אחד החברים אל מעמקי הבאר ולקח ממנה מים, שהתבררו עדיין כמזוהמים.
עד היום הבאר משמשת לשאיבת מים לחקלאות, כאשר בשנים האחרונות הורחבה הפעילות בה והיא משמשת גם את מטעי הפרי.
מגדל המים.
נבנה ב-1935. מ-1938 עד 1948 שימש לעמדת תצפית ביום ולהפעלת זרקור בלילה. בעת אימוני הפלמ"ח באזור הזהיר הצופה על המגדל מפני בריטים מתקדמים על ידי תליית שמיכה על המעקה.
עמדות השמירה.
ברמת יוחנן עדיין ניתן לראות שרידים של ההגנה העברית של לפני הקמת המדינה. בקיבוץ פזורות כ-3 עמדות שמירה מבטון מזוין אשר שימשו להגנת היישוב מפני פורעים. במסגרת שנת ה-70 לקיבוץ שופצה אחת העמדות (עמדה 5) וניתן לעלות לתצפית ממנה.
רמות מנשה (קיבוץ)
רָמוֹת מְנַשֶּׁה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, השוכן באזור הגאוגרפי שנקרא רמות מנשה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו.
שמו של היישוב נגזר ממיקומו באזור נחלת שבט מנשה מתקופת המקרא.
היסטוריה.
רמות מנשה הוקם ביולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כיישוב משלט.
תהליך העלייה לקרקע היה הדרגתי, שכן תחילה ישב הקיבוץ על משלט סמוך ורק כעבור זמן עבר למקומו הנוכחי.
מייסדי הקיבוץ היו חברי השומר הצעיר מפולין - יוצאי השואה ומשארית הפליטה. הקבוצה עלתה דרך איטליה בעלייה ב' והגיעו לארץ ישראל ב-18 במאי 1946. בארץ נקלטו כגרעין הכשרה בקיבוצים עין השופט ודליה, ועלו לקרקע כקיבוץ ב-29 ביולי 1948. מספר החברים באותו יום היה 64. העבודות הראשונות כללו סיקול, ייעור, עבודות חוץ ופיטרול באזור. תנאי הקיום היו קשים: מגורים באוהלים, בצריפים, בלי מים ובלי חשמל. בנובמבר 1948 אומץ השם רמות מנשה. באותה שנה הצטרפו עוד שתי קבוצות.
בשנת 1950 התאחד קיבוץ רמות מנשה עם גרעין "קידמה" של יוצאי אורוגוואי וצ'ילה. הגרעין מנה 95 חברים. האיחוד עלה יפה, ומכאן התחילה ההתפתחות לקראת קיבוץ גדול, קולט ויציב. בשנת 1955 הגיעו עוד 23 חברים מאורוגוואי וב-1962 הצטרפו חברי קבוצת חברת נוער "עשת" - סך הכול 31 חברים.
במשך השנים הצטרפו קבוצות וחברות נוער נוספות וב-1968 הגיע גרעין "מרדכי אנילביץ'" מאורוגוואי ובו כ-30 חברים.
ב-1972 התחילו להיקלט ראשוני בני הקיבוץ. מאז ועד היום הקיבוץ גדל הודות הצטרפותם לחברות של בודדים ושל משפחות מישראל ומשאר העולם (ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, ועוד).
בעקבות תהליך ההפרטה שהחל לפני כמה שנים, גרים בקיבוץ גם שוכרי דירות. הקיבוץ הקים לידו שכונת הרחבה קהילתית ובה 138 משפחות של תושבים שאינם חברי הקיבוץ.
גברי ברגיל, שהיה מזכ"ל שלום עכשיו ומזכיר הקיבוץ הארצי והתנועה הקיבוצית הוא בן וחבר הקיבוץ.
כלכלה.
בתחילת דרכו של הקיבוץ התבססה כלכלתו בעיקר על ענפי החקלאות: פלחה, מטע, כותנה, רפת וצאן. בשנת 1954 נכנס הקיבוץ כשותף במפעל "ארד" למדי מים (בשותפות עם קיבוץ דליה) ולצידו "ארם" - מפעל שירות לתיקוני מדי מים מתוצרת "ארד".
בשנות ה-80 נקלע הקיבוץ למצוקה כלכלית ממנה התקשה להיחלץ. רק בסוף שנות ה-90 חל שינוי לטובה. ענפים מפסידים נסגרו: הצאן חוסל סופית, מתקני הלול נמסרו ליזמים פרטיים; הקיבוץ הקים מפעל למוצרים כימיים, אך בגלל בעיות של חוסר הון נאלץ למכרו למשקיעים אחרים. נוסף על כך, מועדון הלילה "הטרמינל", זכה להצלחה רבה והביא לעלייה נכבדת ברמת ההכנסות של הקיבוץ.
לקראת סוף שנות ה-90, לאחר דיונים ממושכים, החליטו חברי הקיבוץ על שינוי יסודי באורחות החיים: במקום התקציב השוויוני הונהג שכר דיפרנציאלי והעזרה ההדדית הושתתה על מודל הקרוי רשת ביטחון. לאחר החתימה על הסדר הבנקים השתפר מצבו של הקיבוץ לבלי הכר.
ספורט.
לקיבוץ קבוצת כדורגל ששמה הפועל רמות מנשה מגידו (השם המקורי של הקבוצה היה הפועל אייל רמות מנשה על שמו של אייל שפירא בן המקום). היא מייצגת את כלל ישובי המועצה האזורית מגידו ומשחקת במסגרת ליגה ב' (מחוז צפון ב'). והיא הקבוצה הקיבוצית היחידה בארץ בליגה של ההתאחדות לכדורגל. מגרשה נמצא בתחומי קיבוץ רמות מנשה.
את הקבוצה מנהל חבר הקיבוץ שלמה לירן כבר יותר מ-30 שנה, כאשר בתחילת עונת 2021/22 הפסיק לאמן ומי שהחליפו הוא, אלעד ברצור מיקנעם מושבה ששיחק שנים רבות בקבוצה ועוזרו, עומר איילון בן הקיבוץ שגם גדל ושיחק במועדון מילדות. בסגל הקבוצה כיום משחקים שישה מבני הקיבוץ, בהם האחים נמרוד ודן ברניר, האחים הילל וירדן גלינדס, עומרי באום ואוהד בן חור.
בנוסף אליהם, שחקנים נוספים מהקיבוצים השכנים: דליה, רמת השופט, משמר העמק, הזורע וכמו כן, שחקנים מיקנעם.
קבוצת שילר
קְבוּצַת שִׁילֶּר, השם הרשמי: גַּן שְׁלֹמֹה, הוא קיבוץ בשפלה בין רחובות וגבעת ברנר, השייך למועצה אזורית ברנר. קרוי על שם שלמה שילר שהיה מחנכם של מקימי הקיבוץ כאשר גרו בפולין ולימים מנהלה של הגימנסיה העברית בירושלים. על פי ועדת השמות הממשלתית, המתנגדת לשמות לועזיים, נקרא המקום בשלטים ובמפות בשם גן שלמה, אולם שם זה לא נתקבל והמקום נקרא על ידי חבריו ורוב הציבור בשם "קבוצת שילר", או בקיצור "שילר".
הקיבוץ הוקם כקבוצה בשנת 1927 על ידי עולים אקדמאים מלבוב ומגליציה, חברי תנועת גורדוניה. חברי הקבוצה עברו הכשרה חקלאית בת שנתיים בקריית ענבים, טרם עלייתם לקרקע. בתחילת 1927 רכש הקרן הקיימת עבורם שטח של כ-320 דונם ליד רחובות והם עברו אליה בהמשך אותה שנה.
במשך השנים, בפרט בשנים שלאחר השואה, הצטרפו לקבוצה עולים מארצות רבות, ופותחו בה ענפי חקלאות רבים, בהם: גידול דגן, פרי הדר, אבוקדו ובננות, וענף גידול הבקר והעופות.
הקבוצה שומרת על כללי השוויון והשותפות שהנחו את מייסדיה.
בשנת 2005 נפטר בקיבוץ הרב שמואל אבידור הכהן, דמות רוחנית חשובה של היהדות הקונסרבטיבית, שדגל בהתקרבות בין דתיים וחילונים בישראל. הוא חי בקבוצת שילר בעשרים וחמש השנים האחרונות לחייו. בין ילידי היישוב גם המחזאית והבמאית גורן אגמון.
הערות שוליים.
מיתוג מעגלים