לפי סעיף 90 בחוקת הפדרציה הרוסית אוקאז הוא צו נשיאותי בעל תוקף של חוק המונפק על ידי נשיא רוסיה, אם כי לאוקאז אין יכולת לשנות את הוראותיהם של חוקים קיימים, ובעת הצורך הצווים ניתנים לביטול באמצעות חוקים שמועברים בפרלמנט של רוסיה ובבית המשפט החוקתי של רוסיה.
בולגריה.
נסיך בולגריה ומלך בולגריה היו מנפיקים צווים ("אוקאז") ולהם סמכות כשל חוק. ברפובליקה העממית של בולגריה האוקאז הונפק על ידי נשיאות האספה הלאומית ומועצת המדינה ולאחר הנפקתם היה צורך באשרורם בישיבת האספה הלאומית.
ברפובליקת בולגריה הנוכחית נשיא בולגריה מנפיק את האוקאז (בהתאם לסעיף 102 בחוקת בולגריה), צווים היכולים להכיל הוראות לפיזור הפרלמנט, הממשלה או מינוי ממשלה חדשה וראש ממשלה חדש.
סרביה ויוגוסלביה.
האוקאז בסרביה היה מונפק כצו מלכותי בענייני מדינה. בממלכת סרביה המלך היה מנפיק צווים ומפרסמם בפומבי כחוקים לכל דבר.
האוקאז נותר חלק חשוב בהנפקת צווים גם לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה והמשיכו לשמש כצווים חשובים גם בעת הקמתן של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו. אלה כללו צווים מעת ראש המדינה למינוי ראשי ממשלה, פיזור הממשלה, צווי חנינה ומינויים מיניסטריאליים.
ברפובליקת סרביה הנשיא מנפיק צווים (אוקאז) למינוי שגרירים, צווי חנינה, מינוי ראש ממשלה והגשת מועמדים כנציגיו לבוסניה והרצגובינה ואחרים.
מדי משטרת ישראל
מדי משטרת ישראל הם המדים הנהוגים במשטרת ישראל ובמשמר הגבול שהוא זרוע מבצעית של המשטרה.
מערכות המדים במשטרת ישראל.
במשטרת ישראל נעשה שימוש במספר מערכות מדים למטרות שונות:
בעבר היה נהוג במשטרת ישראל ובצה"ל שימוש חובה במדי חורף. מפאת החורף הקצר בארץ הוחלט לבטל את השימוש במדים אלה ולשוטרים סופקו מעילי משטרה במקום.
בשנת 2005 פורסם בעיתונות כי ישנה תוכנית לצייד את השוטרים הבאים במגע עם האזרח (בעיקר אלו העובדים בחדרי הגשת תלונות) בעניבה על מנת לשפר את תדמית המשטרה. בשנת 2007 הוצגו לראשונה מדים חדשים המיועדים לשוטרי משטרת הגבולות בנתב"ג ובמעברים הקרקעיים. המדים החדשים כוללים עניבה, מקטורן ווסט, במטרה לשפר את ייצוגיות השוטרים המוצבים "בשערי המדינה".
החל משנת 2007 מופעלת תוכנית במשטרה להוסיף דגמי מדים נוספים בהרכבי בד שונים, בין היתר מדים בצבע כחול כהה (מכנסיים וחולצה) לשוטרי הסיור, ומדים בגווני המדים הקיימים בצירוף עניבה לשוטרים נותני שירות בתחנות המשטרה.
היסטוריה.
בתחילה היו מדי המשטרה וסימני הדרגות ירושה של מדי משטרת המנדט הבריטי. עם הזמן חלו בהם שינויים, לרוב בדומה למדי צה"ל.
רק לאחר העשור הראשון של מדינת ישראל נוצרה אחידות במדי המשטרה: בדומה לצה"ל של אותה תקופה הייתה חלוקה למדי חורף, מדי זית מבד ומעיל חאקי, ומדי קיץ, בצבע חאקי בהיר.
לכובע המשטרה נוסף במהלך עשור זה פס כסף, דק לזוטרים ורחב לקצינים, שבוטל עד סוף העשור השני של מדינת ישראל.
בשנות ה-60 שונה צבע המדים מחאקי לבז', ושמות הדרגות הוחלפו לשמות עבריים.
במהלך שנות ה-90 שונו המדים לחולצה בצבע תכלת ומכנסיים בצבע כחול כהה.
סטולניק
סטולניק (Stolnic) היה תוארו של אחד מסוגי הדרגטור בחצר שליט נסיכות מולדובה או ולאכיה. הסטולניק הוא בויאר שתפקידו לדאוג להגשת ארוחות השליט. הסטולניק גם טועם את המאכלים, כדי לוודא שאינם מורעלים.
במהלך הזמן המילה סטולניק קיבלה משמעויות נוספות, גם הטבח הראשי של הבויאר נקרא סטולניק ואף מגיש המאכלים במסיבת חתונה.
שטפאן קנטאקוזינו
שטפאן קנטאקוזינו (רומנית: Ştefan Cantacuzino; ) היה שליט ולאכיה מאפריל 1714 עד ינואר 1716
חייו.
שטפאן קנטאקוזינו היה בנו של הסטולניק המלומד קונסטנטין קנטאקוזינו והאחיין של שרבאן קנטקוזינו. הוא תמך בקובלנות שהוגשו אל השער הנשגב נגד קונסטנטין ברנקוביאנו וגם העביר לעות'מאנים את התכתובת שלו עם הגרמנים. לאחר עלייתו לשלטון השתלט על נכסי ידידי ברנקובאנו. בתקופתו התחילה המלחמה בין העות'מאנים ובין הנוצרים. שליח מיוחד של הסולטאן המוסמך להחליף שליטים עצר אותו בינואר 1716 והעבירו לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג, יחד עם אביו ודודו מיכאי ביום 26 במאי 1716.
ב-1714 ציווה שטפאן קנטאקוזינו על הריסת בית הכנסת של יהדות בוקרשט, אף על פי שניצב במקום נידח. הוא גם ציווה על היהודים שלא יתכנסו יותר לתפילות.
שטפאן קנטאקוזינו היה אחרון שליטי ולאכיה מבני המקום ואחריו התחילה תקופת המלכים הפאנאריוטים.
פרינס אוף ויילס
לטיזיה, נסיכת אסטוריאס
קבאד הראשון
קַבָאד הַרִאשׁוֹן (פרסית: قباد یکم; נקרא גם כּוֹבַּד), מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 488 – 531 (למעט הפסקה של כשלוש שנים בין 496 – 499). היה בנו של המלך פירוז הראשון, וירש את דודו העיוור ולאש (484 – 488), שהודח.
חייו.
בצעירותו נלקח קבאד בשבי האפתליטים לאחר שהללו ניצחו את אביו, ושוחרר כעבור שנתיים, תמורת תשלום כופר כבד. דודו של קבאד, ולאש, הומלך בשנת 484 לאחר הקרב שבו נהרג פירוז אביו, ומשהודח, הוכתר קבאד למלך תחתיו. השפעתו של ולאש כמלך הייתה מועטה, והוא התקשה להפעיל את סמכותו נגד בעלי ההון והאצילים. תקוותם של הללו, שקבאד ימשיך את דרכו של דודו, התבדתה עד מהרה.
קבאד הושפע רבות מן המזדקיות, תנועתו הדתית-חברתית של הכהן הפרסי מזדק, שהטיפה לסגפנות ושאפה להגיע לשוויון מוחלט על ידי שיתוף ברכוש ובנשים, ותמך בה בניסיון לעצור את כוחם המתעצם של האצילים ובעלי ההון. הדבר קומם עליו את בני ההיררכיה השמרנית (ובפרט את האצילים והזורואסטרים). אלה הדיחו אותו, שמו אותו במאסר, והמליכו במקומו את אחיו ג'אמאספ ב-496.
קבאד הצליח לברוח מהכלא ומצא מקלט אצל האפתליטים. הוא נשא לאישה את בתו של מלך האפתליטים, ארגן סביבו את הצבא האפתליטי (שהמלך מסר לו תמורת התחייבות שיעלה לו מס) וכבש את המלוכה בשנית בשנת 499. כדי לשלם את המס שהתחייב, ביקש קבאד הלוואה מאנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. אנסטסיוס סירב, ובתגובה פתח נגדו קבאד במלחמה, תוך שהוא מסתייע באפתליטים ובערבים. תחילה נחל קבאד מספר ניצחונות וכבש כמה ערים בארמניה ובסביבתה, אך פשיטות של הונים מקווקז על אזור הים הכספי אילצו אותו להסכים לשביתת נשק ולהשיב את הערים שכבש מהביזנטים תמורת תשלום במהלך שנת 505.
המלחמה עם האימפריה הביזנטית התחדשה מאוחר יותר עם הכתרתו של יוסטיניוס הראשון לקיסר האימפריה הביזנטית. תחילה הביס קבאד את הביזנטים בפיקודו של בליסאריוס, אך לאחר מכן נוצח בקרב דאראס. באחרית ימיו היה קבאד נתון להשפעתו החזקה של בנו האהוב, יורש העצר כוסרו הראשון. כוסרו, שעורר את התנגדותם של המזדקים, הצליח להטות את לב אביו נגד חברי הכת ושכנע אותו להזמין את ראשיה לוויכוח תאולוגי. בסוף הוויכוח ערך קבאד טבח במנהיגי המזדקים ושרף את ספריהם. לא ידוע אם מזדק עצמו היה בין ההרוגים.
תמיכתו של קבאד במזדקיות והתיקונים הדתיים שבאו בעקבותיה, ובפרט השיתוף בנשים, הביאו לפגיעה חמורה בטהרת חיי המשפחה של היהודים ולרדיפות קשות כלפיהם, והם שהובילו, כפי הנראה, לפרוץ המרד בראשותו של ראש הגולה, מר זוטרא.
האימפריה הססנידית
ליליאן רוט
ליליאן רוט (באנגלית: Lillian Roth; 13 בדצמבר 1910 - 12 במאי 1980) הייתה זמרת ושחקנית יהודייה אמריקאית הידועה בעיקר בזכות האוטוביוגרפיה שלה "מחר אזיל דמעה" (I'll cry tomorrow), המתארת את תהליך הגמילה מאלכוהול שעברה.
ביוגרפיה.
רוט נולדה בבוסטון כליליאן רוטשטין (Lillian Rutstein) לזוג יהודים אוהבי תיאטרון, שקראו לה ליליאן על שמה של הזמרת ליליאן ראסל.
בהיותה בת שש אמה לקחה אותה לחברת "סרטים חינוכיים" בה נשכרה לשמש מודל לסמל של החברה שהציגה תמונה של ליליאן נושאת את פנס הידע. מיד לאחר מכן החלו רוט ואחותה להופיע בתפקידים זוטרים בסרטים של סמואל גולדווין. באוגוסט 1917 הופיעה רוט בברודוויי וזכתה לביקורות חיוביות שהכתירו אותה ככוכבת הצעירה ביותר בברודוויי. בהמשך הקימה האם את להקת "האחיות רוט" שכללה אותה ואת אחותה הקטנה אן. בתקופה זו הוזמנו האחיות רוט לפגישה עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. את הלהקה דרבנה בעיקר אמהּ השאפתנית של רוט, שהייתה נחושה כי בתה תהפוך לשחקנית מפורסמת.
ב-1929 חתמה רוט על חוזה בן שבע שנים עם אולפני סרטי פרמאונט והופיעה בסרטים רבים שהפכו אותה לכוכבת בימים ההם. בסופו של דבר עזבה רוט את פאראמונט ועברה לשחק בברודוויי שבניו יורק. בתקופה מסוימת הוצגו במקביל שלוש הפקות שבהם השתתפה.
אך חייה האישים העיבו על הצלחתה. לאחר שאיבדה את אהובה דייוויד, התמכרה רוט לטיפה המרה בעוד כל קרוביה, כולל רופאיה שהיו עדים לסבלה, יעצו לה להמשיך ולשתות דווקא, כדי להקהות את הכאב. בתקופה ההיא לא הייתה מודעות לנזקי האלכוהול.
בהיותה תחת השפעת אלכוהול נישאה רוט למספר בעלים. הם ניצלו אותה, לקחו את כספה, ואחד מהם אף הכה אותה. בפרשה זאת נפתח משפט פומבי, אך רוט ביטלה אותו בעטיה של השפעת האלכוהול שניתן לה בכוונת תחילה על ידי בעלה המכה.
בעקבות המכות והשלכות השימוש באלכוהול הפילה רוט את ילדה והפכה לעקרה.
רוט הפסיקה לשחק בסרטים ובברודוויי מסוף שנות ה-30 עד 1953. בשנים אלה הייתה מכורה כבדה לאלכוהול ונתלתה בעיקר בבעליה שניצלו אותה. אל אמהּ הייתה קשורה רוט בעבותות חזקים אשר הובילו אותה לבחור במסלול חיים שנועד להגשים את שאיפותיה של האם.