בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ובה הצטרף לסטודיו של מנחם גנסין (התיאטרון הארץ-ישראלי – התא"י), התקדם להיות מדריך למשחק ודרמה וכלל בלימודים פרק על משחק בסרטים. משחק בהצגות שונות: המשולח ב"הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד. בנוסף תרגם מחזות לתיאטרון.
חבר התיאטרון הסאטירי "המטאטא" משנת 1928.
משנת 1926 היה חבר "ההגנה".
בשנת 1929 נישא לדבורה לבית ספיבק (תלמידתו בסטודיו של התא"י), וב-1933 היו השניים הורים לבן, יעקב יוסף הלחמי.
בשנת 1929 השתתף בהקמת חברת הסרטים "זהר פילם" (ביוזמת שלמה בן-ישראל) ושימש כבמאי שלה. ייסד את "קינו-סטודיה" – בית ספר מקצועי למשחק בסרטים בארץ ישראל. כתב תסריטים לפי הסיפורים: "ליד הקיר" (אהרון ראובני), "עץ השדה" (אביגדור המאירי), "העיניים המצוות" (חיים הלחמי) וניסה לרכוש את תסריטו של זאב ז'בוטינסקי "גן צרי".
כמו כן ניסה לרכוש ציוד הסרטה ל"זהר פילם" וביים צילומי ניסיון, המשיך במאמצים להפקת סרט עם הצייר והתפאורן צבי גולדין. בשנת 1932 ייסד את סטודיו פא"י (פילם ארץ-ישראלי) הלחמי ושות'. הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי". מתסרט את "עודד הנודד" – לפי סיפור של צבי ליברמן (ליבנה), הפיק וביים את הסרט, הנחשב לסרט העברי העלילתי הארוך הראשון בארץ-ישראל, שנעשה בכוחות ובמימון מקומי בלבד, לקהל של קוני כרטיסים. שנה לאחר מכן יצר את "יומן פא"י מס' 1".
ניסיונותיו להמשיך את תנופת היצירה הקולנועית של החברה, על ידי מאמץ להשיג משקיעים ושותפים, נכשלו בגלל התנאים הכלכליים. הוזמן כשחקן לחברת הסרטים "אופק".
בגלל מחלה נאלץ לנטוש את בימת התיאטרון בשנת 1934, אך כל ימיו המשיך בעבודה אמנותית, בהדרכת חוגי דרמה ונוער והרצאות. לפרנסתו עבד ב"קרן היסוד".
ביים צילומים של אימוני חברי ארגון "ההגנה" (צלם: ברוך אגדתי), כדי לאשש את הטענה שקבוצת מתאמנים בנשק שנתפשו בידי המשטרה הבריטית לא היו אלא קבוצת שחקנים שעבדו אצלו. יוזם סרט עלילה על רקע "המכביה" ומביים צילומי ניסיון שלו (צלם הונגרי). שותף עם בן-ישראל בכתיבת התסריטים "סוד הכותל המערבי" ו"פרשת אבו לֶבֶּן".
בסוף שנות החמישים שיחזר את הסרטים "ויהי בימי" ו"עודד הנודד" עם בנו יוסף ולאחר מכן עסק בתרגום ספרי "בלש" להוצאת "מאיר מזרחי".
חיים דב הלחמי נפטר בט"ז בניסן תשל"ט, בגיל 77. ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון. הותיר את אשתו ואת בנו יעקב יוסף הלחמי (שהיה במאי, מפיק ועורך בטלוויזיה החינוכית הישראלית) ומשפחתו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
uk. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של הממלכה המאוחדת, ביחד עם הסיומת .gb, שכמעט ואינה נמצאת בשימוש.
הסיומת .uk נרשמה ב-1985, והייתה הסיומת השנייה שנרשמה, לאחר שבאותה שנה נרשמה הסיומת us.
בסוף שנת 2006, הסיומת הייתה בין הפופולריות ביותר, (אחרי .de, .com ו-.net), עם כ-5 מיליון הרשמות. (5,215,373)
מצ'אדי
גשר ירוק
תשכ&quot;ט
תשכ&quot;ח
קרעפלך
הילארי דף
us. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של ארצות הברית, ופועלת מאז 1985, והיא הראשונה שנרשמה כסיומת לאומית.
מרבית האתרים בארצות הברית משתמשים בסיומות .com .net ו.org, הסיומת us. משמשת בעיקר למדינות ולאזורים בארצות הברית, (אף על פי שכל תתי הסיומות, של המדינות פתוחות לכולם)
בתוך הסיומות יכולות להיות תתי הסיומות .gov ו.mil השמורות לשימוש אזרחי ארצות הברית בלבד.
מאכל לאומי
מאכל לאומי הוא מאכל הנתפס כטיפוסי וכאופייני לבני לאום, קבוצה אתנית או אזור גאוגרפי מוגדר, ומזוהה באופן מובהק עם בני מוצא זה. על פי רוב, אין מדובר בהגדרה רשמית (אף שישנן מדינות המגדירות מאכל לאומי בחקיקה רשמית), אלא בהשקפתם של בני אותו מוצא או אחרים המתבוננים מבחוץ בתרבותם, ורואים במאכל מסוים מכנה משותף לאותה קבוצת אנשים ולעיתים סמל לתרבותם. באופן דומה ל"מאכל לאומי", קיימים גם "משקאות לאומיים" המזוהים במובהק עם בני לאום או מוצא מוגדר.
אוכל ולאומיות.
השימוש במונח "מאכל לאומי", יחד עם "מטבח לאומי", רווח החל מן המאה ה-19, עם התפשטות הרעיון של מדינות הלאום באירופה. הגדרתם של לאומים התבססה במידה רבה, בצד מקורות אתניים וגאוגרפיים, על מאפיינים תרבותיים שניתן לייחסם קולקטיבית לקבוצת אנשים רחבה, כגון שפה ומנהגים – ובכללם מנהגי בישול ואכילה. התפתחות של תנועת הגירה מסיבית בין הלאומים השונים, כמו גם התפתחותה של תנועת התיירות הבינלאומית במהלך המאה ה-20, חיזקו תפיסות ותדמיות של מאכלים לאומיים בין בני לאומים שונים לבין זולתם.
בצד השימוש במאכל לאומי כסמל חיובי המגדיר קבוצת אנשים סביב אלמנט שגאוותם בו, התפתח גם שימוש במאכלים לאומיים כסטיגמה שלילית שמדביקים בני לאום אחד על זולתם בהתייחסות מזלזלת. דוגמה לכך ניתן לראות בכינוי "צפרדעים" (Frogs) שנוקטים בו אנגלים כלפי צרפתים, על שום נוהגם לבשל ולאכול בעלי חיים הנחשבים כדוחים בעיני בני תרבות אחרת, או כינוי הגנאי "קראוט" (Kraut - כרוב) שהצמידו לגרמנים בשל נוהגם, שלאנגלים נראה בזוי, לאכול כרוב חמוץ. בקרב גרמנים ואוסטרים מקובל לכנות איטלקים, בזלזול, "זוללי ספגטי" (Spagettifressern). על כן, יש הרואים בשלילה התייחסות למושג "מאכל לאומי" ורואים בו משום "לאומנות קולינרית". חוקרי גסטרונומיה וקולינריה מצביעים על כך שרווחות טעויות רבות בכל הייחוס של מאכלים לאומיים ללאום זה או אחר, והגדרתם של מאכלים שונים כלאומיים מתבססת במקרים רבים על סטריאוטיפים בלתי מבוססים ועל בורות.
מאכל מסוים יכול להיחשב ל"מאכל לאומי" במטבחים שונים. לעיתים, בתוך אותה מדינה, באזורים שונים או בקרב קבוצות אתניות שונות יהיו מאכלים אזוריים שונים שיזכו לכינוי "מאכל לאומי". כך למשל - בעוד שהרושטי נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים גרמנית - בשווייץ, הפונדו נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים צרפתית של שווייץ. בירה נחשבת המשקה הלאומי הן בקרב תושבי גרמניה, הן בקרב תושבי בריטניה והן בקרב תושבי הולנד, כמו גם מדינות רבות אחרות; וודקה נחשבת למשקה הלאומי בקרב תושבי רוסיה, פולין, פינלנד ושוודיה.
כאשר בני לאומים שונים טוענים לבעלות על אותו מאכל לאומי, עלולה להתפתח ביניהם יריבות על רקע זה. לבנונים שזעמו על תחושת הבעלות של ישראלים כלפי חומוס, לא השלימו עם העובדה שלספר השיאים של גינס נכנסה צלחת החומוס הגדולה ביותר, בעלת משקל של 400 ק"ג וקוטר של 4 מטרים. כך אירע שאיגוד התעשיינים הלבנונים ארגן את הכנתה של צלחת חומוס כבדה יותר, והיריבות ממשיכה עדיין להדהד בין שני הלאומים.
המאכל הלאומי של ישראל.
לישראל אין מאכל כלאומי רשמי אבל ישראלים רבים רואים בפלאפל בפיתה את המאכל הלאומי. הפלאפל בפיתה מוגש בליווי סלט ישראלי, טחינה, צ׳יפס וירקות מוחמצים.
פלאפל בפיתה זכה לפופולריות לאחר העצמאות של מדינת ישראל ובשנות החמישים על ידי עולים מתימן, על אף שלא היה מאכל אופייני לארץ מוצאם. הם היו הראשונים שהחלו להגיש את הפלאפל בתוך פיתות עם סלט ישראלי. מאמר בעיתון היהודי "The Palestine Post" ב -19 באוקטובר 1939 הוא האזכור הראשון למושג פלאפלים המוגשים בפיתות.
כשם שיש מחלוקת האם קיים מטבח ישראלי, כך שישנה מחלוקת מהו המאכל הלאומי של ישראל. סקרים שנערכים מראים כי דעת הקהל הישראלית נוטה להתייחס לפלאפל ולעיתים גם לחומוס כאל מאכל לאומי. דווקא מקורם של שני מאכלים אלה במטבחים מקומיים של אזור המזרח התיכון הקלה על קבלתם כמאכלים לאומיים, שכן שני אלו לא היו חקוקים בתודעה הישראלית כבעלי קישור מובהק לקבוצה אתנית מסוימת, זאת כאשר הקישור המקובל בהקשר זה מתייחס בראש וראשונה למסורת קולינרית מזרח אירופאית ומולה למסורת קולינרית 'מזרחית'. או, במילים אחרות, יש להניח כי מאכל לאומי המקושר למסורת קולינרית של קבוצה אתנית מסוימת היה מעורר התנגדות אצל קבוצות אחרות.
"שיר הפלאפל", של להקת איילון משנות ה-50 (מילים: דן אלמגור) מדגים את ההשקפה של דעת הקהל הישראלי על מאכל זה ואת היחס הישראלי למאכלים לאומיים אחרים.
פייטה
פייטה (באיטלקית: Pietà; רחמים) היא שם כולל ליצירות אמנות שנושאן הוא הצגת מרים המערסלת את בנה ישו המת, לאחר שהורד מן הצלב. באמנות בכלל, וברחבי העולם הנוצרי בפרט, רווחות יצירות אמנות שנושאן הוא תחנות בחייו של ישו, כפי שמתוארות בברית החדשה על ידי השליחים (ארבע הבשורות על פי מתי, לוקס, מרקוס ויוחנן).
יצירות אמנות המתארות את הפייטה התפתחו במאה ה-14 בגרמניה (למשל בעיר אשוויילר מוצגת בכנסייה יצירה משנת 1360). המפורסמת ביותר היא הפייטה של מיכלאנג'לו, שנמצאת בקריית הוותיקן. היא הושלמה בשנת 1499, כשמיכלאנג'לו היה בן 24, והיא נחשבת בקרב רבים לאחת מיצירותיו הגדולות ביותר. מיכלאנג'לו יצר בתקופה מאוחרת פייטה נוספת, הפייטה הפלורנטינית.
מלחמת יוון איטליה
גיהוק
גִּהוּק או גיסוּי (בלשון הדיבור נקרא גם גְרֶפְּס או גרפץ, נכתב גם ״גרעפץ״) הוא שחרור גז האגור בקיבה ובוושט דרך הפה, המלווה בקול אופייני.
פיזיולוגיה.
גיהוק נגרם בדרך-כלל על ידי אכילה או שתייה מהירה מדי, הגורמים לבליעת אוויר (אירופגיה) ולשחרורו בזמן מאוחר יותר. גיהוק עלול להיגרם גם על ידי צריכה של משקאות מוגזים כמו בירה, משקאות קלים מוגזים ושמפניה, שמשחררים לאחר שתייתם גז פחמן דו-חמצני. רפלוקס קיבתי-ושטי עלול אף הוא לגרום לגיהוק בלתי רצוני. מחלות והפרעות שונות במערכת העיכול יכולות לגרום לגיהוק עם ריח אופייני. קול הגיהוק נגרם על ידי רטט בסוגר הוושט העליון כשהגז עובר דרכו.
גיהוק אצל תינוקות.