מוזיקת הגראנג' מורכבת באופן כללי מצליל גיטרה "מלוכלך", ריפים חזקים ותיפוף כבד. הצליל ה"מלוכלך" הושג כתוצאה משינוי בסגנון הנגינה המסורתי של הפאנק רוק, ותוך שימוש רב בדיסטורשן ובמשוב (פידבק). הגראנג' מנוגן בקצב איטי יותר וכולל מנגינות פחות הרמוניות מאלה הנהוגות בפאנק. הטקסטים מביעים בדרך כלל רגשות שליליים, כגון זעם, תסכול, עצב, פחד ודיכאון. ייתכן כי שירים אלה מבטאים את הרגשות השליליים האופייניים אצל מתבגרים, מכיוון שרבים ממוזיקאי הגראנג' החלו את הקריירה שלהם בתקופת היותם בגילאי העשרה או בשנות העשרים המוקדמות שלהם. גורמים נוספים שייתכן והשפיעו על הליריקה של הגראנג' הם עוני, חוסר נוחות בנוגע לאי שוויוניות חברתית, ורתיעה כללית ממצבה של החברה. למרות זאת, לא כל שירי הגראנג' עסקו ברגשות כאלה: השיר "In Bloom" של נירוונה, המלגלג על מעריצי מוזיקה שאינם מבינים את משמעות מילות השירים, הוא דוגמה בולטת לכתיבה הומוריסטית יותר. למעשה, חלק לא קטן משירי הגראנג' מבוסס על הומור אפל או על הומור קליל יותר (לדוגמה, "Touch Me, I'm Sick" של מאדהאני או "Stumblin' Man" של טאד), אף על פי שפן זה של הז'אנר אינו מוכר בדרך כלל לציבור הרחב. חלק גדול מן ההומור המובע בגראנג' מתבטא ביצירת סאטירה על ההבי מטאל ועל ז'אנרים אחרים של מוזיקת הרוק שהיו פופולריים בשנות השמונים.
הגראנג' התפתח מתוך סצנת הפאנק רוק המקומית של הצפון-מערב הפסיפי, והושפע מלהקות פאנק מקומיות כגון The Accused ,The U-Men ,The Fartz ו-The Fastbacks. הלהקה שהשפיעה יותר מכולן על הגראנג' הייתה להקת ההארדקור פאנק מלווינס, שפיתחה צליל איטי וכבד יותר של פאנק, ובצוותא עם להקה דומה בשם Wipers נחשבת ללהקה הראשונה שניגנה גראנג' בעיני חלק ממעריצי הז'אנר. מלבד שורשי הפאנק שלה, היו לתנועת הגראנג' שורשים חזקים בתרבות המוזיקה המסורתית של וושינגטון, כאשר קיים דמיון מוזיקלי חזק ללהקות מקומיות משנות השישים כגון the Wailers והסוניקס.
מרק ארם, סולנה של להקת הגראנג' גרין ריבר (ומאוחר יותר של מאדהאני), מוזכר לעיתים קרובות כאדם הראשון שהשתמש במונח "גראנג'" לשם תיאורו של הסגנון. ארם השתמש במקור במונח באופן שלילי, כאשר כינה את סגנונה של הלהקה "גראנג' טהור, חרא טהור". התקשורת לא התייחסה להתבטאות זו כשלילית, והמונח החל לשמש לשם קיטלוגה של כל להקה שסגנונה נשמע דומה לזה של גרין ריבר. המילה "גראנג'" מתארת סגנון אופנתי בלתי-מוקפד ובלתי-מתואם במתכוון, וכן משמשת כמילה נרדפת ל"לכלוך" או "עפר". המונח נשמע כמונח הולם לשם תיאור הסגנון, בגלל צליל הגיטרה ה"מלוכלך" שהוא מתאפיין בו וכן בגלל ההופעה החיצונית הבלתי-מוקפדת שהייתה נהוגה בקרב רוב מוזיקאי הגראנג', שהיוותה ניגוד גמור להופעתם המצוחצחת יחסית של להקות גלאם מטאל של שנות השמונים.
גרין ריבר, שהוקמה ב-1983, נחשבת ללהקה שהמציאה את הז'אנר, והיוותה מקור השראה ללהקות גראנג' רבות על אף הצלחתה המסחרית הקטנה יחסית. לאחר התפרקותה של הלהקה ב-1988 הקימו חברים מתוכה את מאדהאני ומאת'ר לאב בון, והמשיכו לנגן בהן באותו הסגנון. גרין ריבר ניגנה מוזיקה כבדה יותר מלהקות גראנג' רבות שבאו אחריה והשפיעה על להקות כגון אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן, שהיו קרובות יותר ברוחן להבי מטאל מלהקות גראנג' אחרות. אך עוד לפני פריצתו אל הזרם המרכזי בתחילת שנות התשעים, התפתח הז'אנר לתערובת של סגנון הגראנג' המוקדם והרוק האלטרנטיבי. התפתחות זו מיוחסת בעיקר למוזיקה שניגנה להקת נירוונה, שעירבה את הצליל של להקות הגראנג' הראשונות עם זה של הפיקסיז. שימושה של נירוונה בסגנונה של הפיקסיז, שלרוב כלל נגינה רכה בבתים ומעבר לנגינה כבדה בפזמון, הפך לפופולרי בקרב להקות גראנג' ולהקות רוק אלטרנטיבי רבות.
ההשפעות החיצוניות.
סגנונו הייחודי של הגראנג' מיוחס לעיתים קרובות לבידודה של סיאטל מסצנות רוק אלטרנטיבי אחרות. למרות זאת, פעלו גם מחוץ לצפון-מערב הפסיפי מוזיקאים שהשפיעו על הגראנג'. להקות האינדי רוק סוניק יות' ודינוזאור ג'וניור, שמקורן בצפון-מזרח ארצות הברית, נחשבות להשפעות חשובות על צליל הגראנג'. השפעתה של הפיקסיז על נירוונה, ודרכה על להקות אחרות, גם היא ראויה לציון. ללהקת ההארדקור פאנק / רוק אלטרנטיבי ממינסוטה, "Hüsker Dü", הייתה השפעה על הז'אנר. לאחר סיבוב ההופעות המשותף של ניל יאנג עם פרל ג'אם, שכלל גם הופעה בישראל וגרר אלבום משותף בשם "Mirror Ball", העניקו מספר אנשי תקשורת ליאנג את התואר "סנדק הגראנג'", תוך כוונה להצביע על אלבומיו של יאנג עם להקתו "הקרייזי הורס" כבעלי השפעה על הגראנג'. עוד להקות שהוזכרו כהשפעות על הגראנג' הן "The Scientists" האוסטרלית, להקת הפאנק (Punk) מדטרויט "הסטוג'ס" ולהקת ההארד רוק מדטרויט "MC5".
סטיב טרנר ממאדהאני ציין את האלבום "My War" של להקת ההארדקור פאנק הקליפורנית "Black Flag", וכן את סיבוב ההופעות שנלווה אליו, כהשפעה גדולה על מוזיקאי גראנג' רבים. הלהקה החלה להאט את קצב הנגינה שלה ולהחדיר אליו אלמנטים רבים של הבי מטאל, מהלכים שכתוצאה מהם היא איבדה רבים ממעריציה שלא הסתגלו לשינויים. טרנר ציין כי השינוי בסגנונה של בלאק פלאג התקבל בשביעות רצון בסיאטל, לעומת התגובה השלילית של המעריצים מלוס-אנג'לס. למרות שאלמנטים של הבי מטאל החלו להיות מוחדרים אל צליל הגראנג', המשיך הז'אנר להיות נאמן יותר לשורשי הפאנק שלו. המנטליות של המוזיקאים הייתה מושרשת עדיין בסצנת הפאנק. חלוצת ההארדקור פאנק, להקת "Bad Brains", צוינה על ידי דייב גרוהל מנירוונה כלהקה ששינתה את חייו וגרמה לו לרצות להיות מוזיקאי. אלבומיה של "באד בריינס" היו, לדעת רבים, הראשונים ששילבו הארדקור וסגנונות מטאל לכדי צליל מגובש אחד.
ההופעות החיות של להקות גראנג' נודעו בישירות ובאנרגטיות שלהן. להקות גראנג' נמנעו מהפקות מסובכות ויקרות שלהקות מז'אנרים אחרים כגון הבי מטאל היו ידועות בהן. סידורי תאורה מיוחדים, סידורים פירוטכניים ואפקטים ויזואליים אחרים שאינם קשורים ישירות אל המוזיקה לא נכללו בהופעות גראנג'. הלהקות הופיעו בפורמט פשוט וזהה לזה שבו הופיעו להקות מקומיות וידועות פחות והפקות הקונצרטים היו דלות-תקציב. האינטראקציה בין הלהקות לקהל הייתה ערה ביותר, כאשר מעריצים ומוזיקאים כאחד מבצעים קפיצות ראש אל תוך הקהל, "גלישת קהל" (כאשר אדם מועבר במצב אופקי מעל ראשיהם של המשתתפים כאשר הוא נתמך בידיהם המורמות), הד באנגינג ובעיקר ריקודי פוגו שהיו מתרחשים לרוב בקרבת הבמה, דבר שהיה מאפשר השתתפות של המוזיקאים.
ההגעה אל הזרם המרכזי.
בתקופה שקדמה לפריצתו, האנשים שהאזינו לגראנג' היו בעיקר המוזיקאים שניגנו בסגנון זה. להקות הסוגה הופיעו במועדונים קטנים לעיניהם של צופים מועטים שרובם היו מלהקות אחרות שהמתינו לתורן להופיע. אחרים שהגיעו להופעות תירצו לרוב את הגעתם בכך שהם "ניסו לשלוף את עצמם מן הגשם" (סיאטל ידועה כעיר גשומה). כשלהקות החלו להקליט אלבומים, ניסו חברות תקליטים עצמאיות להחדיר את סגנון המוזיקה החדש אל השוק המקומי. רבות מן הלהקות המצליחות יותר של אותה התקופה היו חתומות בחברת סאב פופ מסיאטל. חברות אחרות מהאזור שסייעו בקידומן של להקות גראנג' היו EMpTy רקורדס, Estrus רקורדס, C/Z רקורדס ו-PopLlama רקורדס.
אחד מן האלבומים שהשפיעו ביותר על התפתחות הגראנג' היה אלבום הקומפילציה "Deep Six" מ-1986, שיצא תחת חברת C/Z רקורדס (ומאוחר יותר תחת A&amp;M בהוצאה מחודשת). האלבום כלל מספר שירים של שש להקות: סאונדגארדן, מלווינס, גרין ריבר, מאלפאנקשאן, סקין יארד ו-U-Men. לרובם הייתה זו ההופעה הראשונה מעל גבי אלבום. התגובות בעיתונות המקומית תיארו "צליל כבד ואגרסיבי ביותר שעירב את המקצבים האיטיים יותר של ההבי מטאל עם האינטנסיביות של ההארדקור". המיני-אלבום הראשון של גרין ריבר, "Dry As A Bone" ("יבש כעצם") תואר כ"גראנג' אולטרה-משוחרר שהרס את המורל של דור שלם".
בנובמבר 1988 ביצעה סאב פופ את המהלך הראשון לקראת הפיכתו של הגראנג' לז'אנר פופולרי, כשפתחה שירות לשליחת סינגלים של להקות מקומיות בדואר על בסיס חודשי, שנקרא "סאב פופ סינגלס קלאב". מהלך זה סייע להתפתחותו של הגראנג' בסיאטל, והפך את סאב פופ לחברה בעלת עוצמה בסצנה המקומית. מייסדיה של החברה, ברוס פאוויט וג'ונתן פונמן, סיפרו כי פריחתו של הגראנג' החלה בסוף שנות השמונים, לאחר שביקשו מהעיתונאי אוורט טרו מן המגזין הבריטי "מלודי מייקר" לכתוב כתבה על סצנת המוזיקה המקומית. הכתבה סייעה לגראנג' לפרוץ אל מעבר לגבולותיה של סיאטל. מאדהאני נחשבת כלהקה המצליחה ביותר של הגראנג' בתקופת סוף שנות השמונים, אך הגראנג' לא הפך לתופעה כלל-אמריקאית גדולה לפני תחילתן של שנות התשעים.