בעבודתו זו סייעה לו מרת א. ל. ברוס, בתו של חוקר הארצות דייוויד ליווינגסטון. היא עצמה הייתה גאוגרפית נלהבת, שגילתה עניין מיוחד באפריקה. השניים גייסו את תמיכתו של ג'יימס גייקי, פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו, שהיה מעוניין מאוד בקידום המחקר וההוראה בתחום הגאוגרפיה. הוא הסכים ברצון לתמוך במיזם, ובדצמבר 1884 נוסדה החברה הגאוגרפית של סקוטלנד (S.G.S.). החברה גייסה חברים רבים מקרב תושביה הבולטים ביותר של אדינבורו, גברים ונשים כאחד, והצליחה להשיג תמיכה מחוגים רבי-השפעה. החברה הגאוגרפית של סקוטלנד עודדה חברים מרקע מדעי ואקדמי, בשימת דגש רחב ובה בעת אינטלקטואלי על מטרותיהם, וכמו כן צירפה אליה חברים מן הקהל הרחב, שהצטרפו יותר מתוך עניין או ידע בתגליות החדשות מאשר מתוך עניין בארצם הם.
מטרות החברה היו שונות ומגוונות, אך מסעות גילוי נתפסו כחשובים פחות ממחקר וחינוך. בגיליון הראשון של המגזין הגאוגרפי הסקוטי נכתב:
החברה הגאוגרפית של סקוטלנד התרכזה בחינוך ובמחקר, על רקע של עניין בחקר ארצות ובגילויים, ובאיסוף וניתוח של מידע מפעילויות כאלה. החברה נוסדה בנקודה זו במאה התשע-עשרה, כאשר האקלים המדעי ששרר בסקוטלנד, ובעיקר באדינבורו, השפיע על מגמתם של יעדי החברה ופעילויותיה. הודות למספר הרב של אנשי אקדמיה כחברים, היו החינוך והמחקר סוגיות חשובות בחברה.
בתקופה זו הייתה אדינבורו מוקד של גאוגרפיה בסקוטלנד, הודות לקהילה מדעית פעילה ותוססת, שהייתה עתידה להנביט מתוכה זרעים של גישה מאוזנת ומדעית יותר לגאוגרפיה. יתר על כן, תוך שנה ממועד ייסודה, הקימה החברה הגאוגרפית של סקוטלנד סניפים בדנדי, אברדין וגלאזגו, לענות על ההתעניינות המקומית הברורה וההשתתפות הפעילה בעבודתה.
בראש הישגיה המוקדמים של החברה היו תמיכתה במשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (1904-1902), שנחלה, בשקט וללא הבלטה, הצלחה רבה בהנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, וכן הקמת הקתדרה לגאוגרפיה באוניברסיטת אדינבורו, הראשונה בסקוטלנד.
Microsoft Office 2007
משלחת דנדי לציד לווייתנים
משלחת דנדי לציד לווייתנים (באנגלית: Dundee Whaling Expedition, 1892–1893) הייתה הפלגה מסחרית מסקוטלנד לאנטארקטיקה. ציד הלווייתנים במימי החוג הארקטי היה בדעיכה בגלל ציִד מוגזם. הסוחרים בדנדי החליטו לצייד צי שישייט כל הדרך אל ים ודל בחיפוש אחר לווייתני אובלנה. ציד לווייתנים באנטארקטיקה נעשה בעיקר מתחנות ציידי לווייתנים בג'ורג'יה הדרומית ובאיי סנדוויץ' הדרומיים.
ב-6 בספטמבר 1892 יצאו לדרך ארבע ספינות קיטור לציד-לווייתנים, "באלנה" (1872), "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב". בסופו של דבר, לא הצליחו למצוא שום לווייתנים שאפשר לצוד, כיוון שהלווייתן הכחול האנטארקטי היה גדול וחזק מכדי לגבור עליו, אך המשלחת יצאה בכל זאת ברווח הודות לאיסוף מספר רב של פרוות כלבי-ים.
המשלחת כללה את מדען הקטבים ויליאם ספירס ברוס, מדען ורופא ואת ויליאם גורדון ברן מרדוך, עוזר על ה"באלנה" לרב החובל אלכסנדר פיירוות'ר. ב-8 בינואר 1893 גילה רב החובל תומאס רוברטסון מן ה"אקטיב" את האי דנדי ().
קטנגה (מדינה)
קטנגה הייתה מדינה בלתי מוכרת אשר הכריזה על עצמאותה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-11 ביולי 1960 בהנהגת מואיז צ'ומבה, אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT. ממשלת קטנגה לא נהנתה מתמיכה מלאה בכל רחבי המדינה. עם התפרקות המדינה הפך שטחה למחוז קטנגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קטנגה שרדה כשנתיים וחצי בלבד ובחודש ינואר 1963 הכריזה על כניעתה ואוחדה מחדש עם קונגו.
הכרזת העצמאות נעשתה בתמיכת בלגיה מתוך אינטרסים עסקיים ובעזרת מעל 6,000 חיילים בלגים. צ'ומבה היה ידוע כמקורב לחברות תעשייתיות בלגיות אשר כרו מרבצים עשירים של נחושת, זהב ואורניום באזור זה. קטנגה הייתה אחד האזורים העשירים והמפותחים ביותר בקונגו. ללא קטנגה, קונגו הייתה מאבדת חלק גדול מאוצרות הטבע שלה ומהכנסותיה. ממשלת קונגו וחלק גדול ממדינות העולם ראו בהכרזת עצמאותה של קטנגה ניסיון בלגי להקים מדינת חסות לצורך ניצול המכרות שבאזור. אולם אפילו בלגיה לא הכירה באופן רשמי במדינה החדשה, אף על פי שהעניקה לה סיוע צבאי. כוח צבאי אשר כונה בשם הז'נדרמריה של קטנגה, הוקם על ידי ממשלת צ'ומבה, בתחילתו הוא אורגן ואומן על ידי קצינים בלגים ולאחר מכן על ידי שכירי חרב ממדינות שונות באירופה.
משבר קונגו.
מקורותיה של מדינת קטנגה.
זמן קצר לאחר פירוקה של קונגו הבלגית בתוהו ובוהו שנוצר, הכריז הנשיא מואיז צ'ומבה על עצמאותה של קטנגה, אחד המחוזות העשירים בקונגו אשר תרם כמעט חמישים אחוז מהכנסות המדינה של קונגו. לגרסת צ'ומבה ועוזריו, צעד זה נועד להרחיק את האזור מהכאוס ששרר בקונגו ומכיוון שראש ממשלת קונגו פטריס לומומבה פנה לעזרת משטרים קומוניסטים. ממשלת קטנגה פנתה לסיוע צבאי בלגי כדי לתמוך בהצהרת העצמאות החד-צדדית. צ'ומבה אף פנה לעזרת ארצות הברית, כיוון שחש כי קיימת דאגה אמריקאית מכך שברית המועצות תנצל את המשבר בקונגו לצורך הרחבת השפעתה באפריקה.
הדעה הנפוצה בשנת 1961 בין מדינות האו"ם הייתה כי פרישת קטנגה נתנה ביטוי לזהות הלאומית של תושבי האזור. אולם הנחה זו הייתה נכונה בחלקה בלבד. המנהיגים הפוליטיים של צפון קטנגה התנגדו באופן פעיל לעצמאות ובשום שלב לא נעשתה פנייה לאוכלוסייה לבחינת דעת הציבור. במציאות, הכרזת העצמאות באה כדי לשמר את עושרו של אזור זה ואת היציבות באזור. צ'ומבה אף פעל לגיוס תמיכה של המתיישבים האירופים באזור, כיוון שביניהם היו אנשי המקצוע שאיפשרו את המשך קיום תעשיית המחצבים.
בתוך שבוע מעת הכרזתה החד-צדדית של קטנגה על עצמאותה, שלח ראש ממשלת קונגו לומומבה מברק למזכיר הכללי של האו"ם, והתעקש כי ינקטו צעדים בעניין "תוקפנותה הצבאית של בלגיה" בארצו והגיבוי שבלגיה מעניקה לפרישתה של קטנגה. לומומבה ביקש סיוע צבאי דחוף עקב חוסר יכולתה של הממשלה בלאופולדוויל לשמור על הסדר בשטחיה הגדולים של המדינה. הוא האשים את תככיה של בלגיה בקונגו לאחר שזו קיבלה עצמאות. היחס לקטנגה באו"ם היה מעורב. בריטניה ואיתה צרפת נשארו נייטרליות. הבריטים סיפק בתחילה סיוע לכוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו אולם סירבו לשתף פעולה עם יוזמות להתמודד עם משטרו של צ'ומבה. פורטוגל ודרום אפריקה התנגדו מלכתחילה לפעילות האו"ם בקונגו ולכל התערבות נגד קטנגה.
ההיסטוריון ג'רלד-ליבואה כתב: "... במשך חודש אוגוסט נערך מרוץ נגד הזמן במטרה לבנות ז'נדרמריה קטנגית יעילה פחות או יותר בטרם יסוגו הכוחות הבלגים. מפקד הז'נדרמריה החדשה, מיור קרבסור, קרא לקצינים לשעבר אשר שרתו במשמר העם ואשר עזבו את קונגו לאחר המהומות בחודש יולי." גודל הכוח החדש היה בתחילה כ-1,500 מתנדבים אשר גויסו מבין בני השבטים שתמכו בקטנגה וכן מטוסים שהיו חלק ממשמר העם.
משלוח כוחות האו"ם.
ב-14 ביולי 1960, בתגובה לפניית ראש הממשלה לומומבה, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 143. בהחלטה נקראה בלגיה להוציא את כוחותיה הצבאיים מקונגו וכן נקבע כי האו"ם יושיט "עזרה צבאית" לכוחות קונגו כדי שיוכלו למלא את משימותיהם. לומומבה דרש כי בלגיה תפנה את כוחותיה באופן מיידי ואיים כי אם לא יתפנו בתוך יומיים, יפנה לעזרת ברית המועצות. האו"ם הגיב במהירות והקים את כוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו (ONUC). כוחות האו"ם הראשונים הגיעו למדינה למחרת היום וכמעט באופן מיידי פרצה מחלוקת בין לומומבה ובין האו"ם באשר למנדט של הכוח שנשלח לסיוע. כיוון שצבא קונגו היה במצב של תוהו ובוהו, לומומבה ביקש לעשות שימוש בכוחות האו"ם כדי לחסל את פרישת קטנגה ובזאת ברוח החלטת האו"ם. לומומבה כתב למזכיר האו"ם דאג האמרשלד: "מן המסמך עולה בבירור, בניגוד לפרשנותך האישית, כי ניתן להשתמש בכוח האו"ם כדי לדכא את הממשלה המורדת של קטנגה." אולם האמרשלד המשיך להתנגד ומבחינתו פרישתה של קטנגה היה בגדר עניין פנימי קונגולזי ונאסר על האו"ם להתערב במצב כזה בהתאם לסעיף 2 של מגילת האומות המאוחדות.
חילוקי הדעות באשר למשימות כוח האו"ם לקונגו המשיכו במהלך כל שהותו במדינה, על אף שמועצת הביטחון קיבלה שתי החלטות נוספות בעניין זה. ב-22 ביולי 1960 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 145 אשר אישרה כי קונגו צריכה להיות מדינה מאוחדת וחזרה על הקריאה לבלגיה לסגת מן המדינה. ב-9 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 146, בה הוזכרה קטנגה לראשונה בשמה, ואשר התירה לכוח האו"ם להיכנס לתחום קטנגה אולם אסרו על הכוח להתערב או להשפיע על תוצאות סכסוך פנימי.
מעורבותה של בלגיה בקטנגה עוררה מחלוקת רבה. ממשלת בלגיה לא תכננה או עודדה את מואיז צ'ומבה להוביל את פרישת קטנגה ממדינת קונגו, אולם סיפקה סיוע טכני, כלכלי וצבאי כדי לאפשר יציבות בקטנגה. הבלגים אף הודיעו על התנגדותם להתערבות כוח האו"ם נגד קטנגה. באותה עת הודיע שר החוץ הבלגי, פייר ויניי, לארצות הברית, צרפת ובריטניה כי ממשלתו מתנגדת לתככיו של צ'ומבה ומביעה דאגה באשר להשפעות הכלכליות ארוכות הטווח של פרישתה של קטנגה מקונגו. בספטמבר 1960 הוצאו רוב כוחותיה הצבאיים של בלגיה מקטנגה כשהם מותירים אחריהם כמאתיים חיילים אשר פרשו מצבא בלגיה והפכו שכירי חרב בז'נדרמריה המקומית. נכון לסוף שנת 1963 עדיין נערכו חיפושים אחר חלק מן החיילים הללו. בקטנגה נותרו אף אזרחים בלגים ויועצים פוליטיים.