קריגר נולד בפוזנן. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר מקום הולדתו מגרמניה לריבונות המדינה הפולנית שאך זה הוקמה והוא גורש עם משפחתו לגרמניה.
קריגר הצטרף לאס אה ולמפלגה הנאצית בשנת 1929 ובין השאר שימש כמנהל המדור הפוליטי במחנה הריכוז אורניינבורג. בשנת 1934 קריגר נאלץ, בעקבות הטיהור שנערך בשורות האס אה במסגרת ליל הסכינים הארוכות וההחלטה על סגירת מחנה הריכוז באורניינבורג לעבור לעבודה כמנהל מחלקה במשרד העבודה. בשנת 1939 עם כיבושה של פולין בתחילת מלחמת העולם השנייה החל לעבוד בגסטפו בפוזנן ובקרקוב, כמו כן קריגר ניהל את בית הספר של סיפ"ו בזוקפאנה.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות בשנת 1941 קריגר העתיק את פעילותו למרחב לבוב ביוני אותה שנה. קריגר היה מעורב בארגון רצח ראש ממשלת פולין לשעבר קז'ימייז' ברטל ו- 23 פרופסורים מאוניברסיטאות, בעיר לבוב. השתתף ברציחות המוניות של יהודים בעיר על ידי יחידות איינזצקומנדו.
רצח המוני ראשון של 600 יהודים ופולנים ביער פאבלצה, אורגן ונוהל על ידי קריגר באוגוסט 1941 בסטניסלבוב. כדי לאמן ולהכין את אנשיו לרציחות המוניות יזם יום "אימון" בעיירה נדבורנה. היחידות שתחת פיקודו רצחו באותו יום 2000 ילדים, נשים וגברים. רצח המוני זה נחשב לאירוע המסמל את תחילת יישום הפתרון הסופי באזור הגנרלגוברנמן. פיקד על הטבח בגטו סטאניסלבוב באירוע שנקרא "יום א' של דמים". במהלך הטבח השתתף קריגר אישית ברצח יהודים כשהוא יורה בהם למוות ליד קברי המונים שהוכנו במקום. 12,000 יהודים נרצחו באותו טבח. עקב ההחלטה להוציא את העיר רוהאטין מתחום סמכותו שלח קריגר יחידה לעיר כדי לרצוח 2300 יהודים מתושביה. מאוחר יותר סבלו יישובים נוספים מאותו גורל. קריגר חיסל את כל היהודים בגטו סטאניסלבוב.
קריגר הסתבך בשנת 1942 בעקבות ממצאי ביקורת שלילית של לשכת הרייך בתחנה. הביקורת נגעה לניהול החרמת רכוש הנרצחים. בשנת 1943 הוא הועבר מתפקידו בעקבות פרשה שבה הייתה מעורבת אצילה פולניה. קריגר סיפר לאצילה על מעשי הרצח שלו והיא פרסמה את הדברים. קריגר הואשם בחשיפת סוד מדינה והועבר לפריז.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
קריגר נעצר ונכלא בהולנד עד נובמבר 1948. מעשיו בעת המלחמה לא היו מוכרים ולכן הוא שוחרר וחזר לגרמניה. הקים עסק במדינת הריין - ואסטפליה ומאוחר יותר ניסה להתקבל לשירות המדינה אך נדחה. הצטרף לממסד הפוליטי וקיבל תפקידים במפלגה גרמנית. ב-1954 ניסה להיבחר לפרלמנט אך נכשל.
קריגר זוהה ונעצר בשנת 1959. חקירה בת שש שנים של התביעה בדורטמונד הובילה למשפט שנמשך שנתיים. ב-6 במאי 1968 נשפט למאסר עולם, מת בכלא בשנת 1988.
עץ חרוב
ולביט
ולביט (בקרואטית: Velebit) הוא רכס ההרים הגדול בקרואטיה ופסגתו בהר וגנסקי (Vaganski vrh) שגובהו 1,757 מטר. הרכס משתרע לאורך של כ-145 ק"מ רוחבו נע בין 10 ל-30 ק"מ, ושטחו כ-2,200 קמ"ר. רכס ולביט הוא חלק מהאלפים הדינרים והוא נמתח לאורך חופי הים האדריאטי מאזור העיר סני (Senj) בצפון ועד נהר זרמניה (Zrmanja) בדרום.
הרכס כולו מוגדר כשמורת טבע ובשטחו שני פארקים לאומיים - פקלניצה (Paklenica "החוק הקטן") וסייברני ולביט (Sjeverni Velebit "צפון ולביט"). מאפיין נוסף של הרכס הוא שבתחומו נמצאות המערות הגדולות והעמוקות במדינה. עומקה של מערת לוקינה (Lukina jama) הוא 1,392 מטר, ובסיסה של מערת סלובצ'קה (Slovačka jama) הוא בעומק של 1,320 מטר.
קישורים חיצוניים.
בית אל על
בית אל-על הוא מגדל משרדים ברחוב בן-יהודה 32 בתל אביב. המגדל בן 13 קומות ומתנשא לגובה של כ-53 מטרים.
היסטוריה.
בניית בית אל על החלה בשנת 1959 והסתיימה בשנת 1963, והיה הבניין הגבוה בישראל למשך שנתיים עד בניתת מגדל שלום מאיר ב-1965. במקום שכן קודם לכן קולנוע "בית העם" שנהרס (הוקם ב-1925). סגנון הבנייה שלו הוא ברוטליסטי. הבנייה נעשתה במסגרת התחדשות עירונית של רחוב בן יהודה. הבנייה נעשתה על ידי סולל בונה ומיזוג האוויר נעשה בידי אלקטרה.
יזם המגדל הוא אריה פילץ (שאף הקים לעצמו דירת מגורים בראש המגדל) וצוות האדריכלים הם דב כרמי, צבי מלצר ורם כרמי (חתימתו של דב כרמי מוטבעת בחלל הכניסה לבניין).
באפריל 2015 קרס חלק ממדרגות החירום החיצוניות של הבניין. השברים נפלו אל המדרכה הסמוכה, אך לא היו נפגעים.
השימוש בבניין.
הבניין היה למגדל המשרדים הראשון שנבנה בתל אביב ובישראל כולה. עם הקמתו, משרדי סניף ישראל של חברת התעופה אל על שוכנו בבניין, והעניקו לו את שמו. בשנת 2013 עברו משרדי אל על לאתר אחר. בנוסף התמקמו בבניין עסקים רבים בתחום התיירות, בהם חברת אופיר טורס וחברת היסתור. בנוסף שכנו בבניין משרדי סופרגז.
בבניין שכנה ספריית אריאל, לזכרו של המשורר, יעקב כהן.
המרתף של בית אל על נמכר בשנת 1962 לחברת משכית לשמש כחנות ומחסן למשך שנים רבות.
בשנת 2013 נרכש המרתף על ידי חברת קיפרס - ומשמש למחסנים להשכרה.
שלמה מחפוד
הרב שְׁלֹמֹה יוסף מַחְפוּד (במקור: מַחְפוּץ', נולד בשנת ה'תש"א, 1941) הוא ראש מערכת הכשרות של בד"ץ יורה דעה ורב השכונות נוה אחיעזר ושיכון ו' בבני ברק. הוא משמש גם כמוהל.
ביוגרפיה.
ילדות.
נולד בכפר מסייב בתימן לרב יוסף מחפוד שהיה רב הכפר. בילדותו למד אצל המורי אברהם צוברה. בשנת ה'תש"י, בהיותו כבן עשר, עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה שהתה המשפחה במעברת עין שמר, משם עברה למושב פרוד עילית בגליל העליון (כיום מושב אמירים), וכעבור זמן התיישבה בשכונת שעריה בפתח תקווה.
למד בבית הספר המקומי "שארית ישראל" של החינוך העצמאי. אחר כך למד חמש שנים בישיבת "קול תורה" אצל הרב שלמה זלמן אוירבאך, ובישיבת פוניבז'.
נושא הכשרות.
בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה גיאת, לאחר שהרב יעקב לנדא שידך בין בני הזוג. לאחר נישואיו למד בכולל וולוז'ין בבני ברק. במקביל החל בלימוד שחיטה וניקור והוסמך על ידי הרב אברהם חייבי, מפקח כשרות ומרבני "אגודת השוחטים" בתל אביב. באותה תקופה החל לעבוד תחת הרב יעקב לנדא כמשגיח כשרות לענייני תרומות ומעשרות במערכת הכשרות העירונית של בני ברק. בהמשך שולב במערכת השחיטה של הרב לנדא שבה עבד במשך עשרים ושש שנה. במשך תקופה ארוכה היה ראש המנקרים.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את מערכת הכשרות בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם הרבנים שלום כהן ראש ישיבת פורת יוסף והרב שלמה בן שמעון. בשנת 2001 הקים את מערכת הכשרות בד"ץ יורה דעה. מערכת כשרות זו בולטת בתחום הפיקוח על כשרות בשר ומספקת גם הכשר לאתרוגים תימניים.
אדוארד בלוך
אדוארד בלוך (Eduard Bloch; 30 בינואר 1872 – 1 ביוני 1945) היה רופא יהודי בעיר לינץ שבאוסטריה. עד שנת 1907 היה הרופא של משפחתו של אדולף היטלר, ובהמשך הורה היטלר לאפשר את הגירתו מאוסטריה מתוך הכרת תודה ואף כינה אותו "יהודי אציל".
קורות חיים.
בלוך למד רפואה בפראג ולאחר מכן שירת בצבא האוסטרי. ב-1899 עבר ללינץ ופתח שם מרפאה פרטית ב-1901. ב-1903 טיפל בלוך באביו של היטלר, אלויס היטלר, ובהמשך גם באמו, קלרה היטלר. קלרה היטלר סבלה מסרטן השד ומתה בייסורים קשים, מה שדרש לקיחת תרופות מדי יום, אשר ניתנו לה לרוב על ידי בלוך. עקב מצבה הכלכלי הקשה של משפחת היטלר באותה תקופה, עבד בלוך בתעריפים מוזלים ולעיתים אף לא לקח כסף כלל. על כך מסר לו היטלר, שהיה אז בן 18, הכרת תודה נצחית. אפילו ב-1937 שאל היטלר לשלומו של בלוך וכינה אותו "יהודי אציל".
לאחר סיפוח אוסטריה ב-1938 (האנשלוס) הורעו תנאי חייהם של היהודים באוסטריה. בלוך כתב להיטלר מכתב המבקש עזרה, וכתוצאה העניק לו היטלר הגנה מיוחדת של הגסטפו. הוא היה היהודי היחיד בלינץ בעל מעמד כזה. היטלר הסדיר לבלוך את הגירתו לארצות הברית, וב-1940 היגר בלוך לרובע הברונקס שבניו-יורק.
ב-1941 וב-1943 ראיין המודיעין האמריקאי את בלוך במטרה להשיג מידע על ילדותו של היטלר. הוא גם פרסם את זכרונותיו על היכרותו עם היטלר במגזין אמריקאי.
אנטיאוקסידנט
תחבורה יבשתית
תחבורה יבשתית היא תחבורה המתקיימת על הדרכים, בשונה מתחבורה מסילתית שבה התחבורה מתקיימת על מסילות שעליהן נעות בעיקר רכבות. בעבר התקיימה תחבורה יבשתית בעיקר על ידי סוסים, אולם כיום היא כוללת בעיקר כלי רכב.
היסטוריה.
צורותיה הראשונות של התחבורה היבשתית היו רכיבה על סוס, שור, חמור ובמקרים מסוימים אף על ידי אדם. עם התפתחות המסחר, החלו לעצב דרכים (או: מסלולים) שהיו בדרך כלל שטוחים ורחבים, כדי בהם לאפשר פעילות מסחרית. אחר כך פיתחו את הטרבויס, מעין יצירה ראשונית של המרכבה, ונועדה בעיקר לטעון עליה משאות. הגלגל הגיע מעט לאחר מכן, תחילה ככל הנראה על ידי שימוש בבולי עץ כגליל
עם התפרסות האימפריה הרומית נוצר צורך לאפשר לחיילים דרכים לתעבורה מהירה ממקום למקום. הדרכים של אותם זמנים היו מלאות בוץ ורפש, דבר שהאט באופן משמעותי את קצב תנועת הפלוגות. כדי לפתור בעיה זו, החלו הרומאים בבניית דרכים גדולות רחבות ומסודרות, שקיבלו את השם דרכים רומיות. הדרכים הרומיות השתמשו במצע מסילה עמוק, הבנוי מאבנים גרוסות, כדי להבטיח כי הדרך תישאר יבשה תמיד. המים יצופו מעל האבנים והדרך לא תימלא רפש וטיט.
בתקופת המהפכה התעשייתית, ועקב התפתחות המסחר בין ערים ומדינות, הפך פיתוח הדרכים למשימה הכרחית. ג'ון לאודון מק'אדם עיצב את הדרך המודרנית הראשונה. הוא פיתח ריצוף זול העשוי מאבן ומשמן, תוך שבקצוות הדרכים יצר כעין שיפוע יורד, כדי לגרום למים להישפך אל מחוץ לדרך. באותו הזמן יצר תומאס טלפורד אתגר של ממש בבניית רחובות חדשים וגשרים.
תחבורה מודרנית.