גריפית החל לצלם את הסרט עם הסיפור המודרני (שכונה במקור "האם והחוק"), שתכנונו קדם בזמן להולדתה של אומה, ואז הרחיב אותו במידה משמעותית, על מנת לכלול את שלושת הסיפורים המקבילים האחרים תחת נושא האי-סובלנות. הסיפורים הללו אינם מסופרים בנפרד. במקום זאת, הסרט נקטע בהתמדה בחלקים שונים, עובר מסיפור לסיפור ומקיים קשרים מוסריים ופסיכולוגיים בין הסיפורים השונים. ככל שארבעת הסיפורים השונים מתקרבים לעבר שיאיהם, כן נעשים החיתוכים מהירים יותר. ההפסקות שבין תקופות הזמן השונות מצוינות על ידי דימויים סמליים של אם המנענעת עריסה, המייצגת את מעבר הדורות החולפים.
אחד מהמאפיינים יוצאי הדופן של הסרט הוא שאין לאף אחת מן הדמויות שם. גריפית התכוון לכך שהם יהיו סמלים של טיפוסי אנוש. לכן, הדמות הנשית הראשית בסיפור המודרני מכונה "היקרה". בעלה הצעיר קרוי "הנער", ומנהיג המאפיה המקומית נקרא ה"מוסקטיר של שכונת העוני".
פרטים נוספים.
עלות הפקת אי-סובלנות אינה ידועה, אולם ההערכות הסבירות ביותר מציינות שני מיליוני דולרים (בסביבות 33 מיליוני דולרים בערכים של ימינו), סכום אסטרונומי בשנת יציאת הסרט. כך, נהיה סרט זה היקר ביותר שנעשה עד לאותה תקופה בתולדות הקולנוע. ברגע שהסרט נכשל בקופות, היה העול כה כבד ששלושת האולפנים המפורסמים של גריפית פשטו את הרגל.
הסרט וסגנון העריכה הלא-אורתודוקסי שלו היה בעל השפעה כה עצומה, במיוחד בין עושי סרטים אירופאיים וסובייטים. רבים מעוזרי הבמאי שגריפית העסיק בעשיית הסרט, הפכו להיות במאים חשובים בהוליווד בשנים לאחר מכן.
בשנת 1989 נבחר אי-סובלנות לשימור בידי ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, על ידי ספריית הקונגרס, בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
תיאור מפורט של עשיית הסרט מסופר בספרו של ויליאם מ. דרו משנת 1986: "ד. וו גריפית: אי סובלנות: היווצרות החזון".
הסרט הוא מבין הסרטים המוקדמים המתארים את כורש בהיכנסו לבבל ללא התנגדות ואלימות.
גרסאות.
למרות שהסרט נמצא ברשות הציבור, ישנן שלוש גרסאות עיקריות של הסרט בהפצה:
ז'אן בודן
ז'אן בודן (בצרפתית: Jean Bodin; 1596–1530), פילוסוף, משפטן צרפתי ואיש מדע המדינה, נטל חלק ב"אספת המעמדות הצרפתית" (États généraux) וכיהן כפרופסור למשפטים בטולוז (Toulouse).
בודן התפרסם בעיקר הודות ליצירתו "שישה ספרים על הרפובליקה" (Les six livres de la République) ועקב חדשנותו בכל הקשור לסמכות הריבון.
ביוגרפיה.
ז'אן בודן שחי בשנות הרפורמציה, יצא כנגד הסכסוך בין ההוגנוטים (הקלוויניסטים הצרפתים) לקתולים שהלך והחריף במיוחד עם תחילת מלחמות הדת בצרפת (1562). בתקופה זו כתב מספר ספרים שנאסרו לקריאה על ידי האינקוויזיציה כנראה מכיוון שהפגין בהם סימפתיה כלפי תאוריות קלוויניסטיות.
ז'אן בודן נולד למשפחה בורגנית קתולית מן העיר אנז'ה (כיום במחוז מיין א-לואר שבצפון מערב צרפת). בנעוריו התחנך במנזר של המסדר הכרמליתי באנז'ה, ואחרי כן באוניברסיטה ובקולז' דה פראנס בפריז. הוא ספג לתוכו את הסכולסטיקה של ימי הביניים ואת ההומניזם של תקופת הרנסאנס.
ב-1549 השתחרר משבועת האמונים שלו כנזיר, והפך לסטודנט לחוק הרומי באוניברסיטה של טולוז. שב לפריז ב-1561, עם תחילתן של מלחמות הדת בצרפת, ושימש שם כפרקליט ללא הצלחה. התמסר ללימוד הפילוסופיה וההיסטוריה, למד עברית, יוונית איטלקית וגרמנית, קרא את התנ"ך, את ליוויוס, טקיטוס וקיקרו, וחקר את חוקותיהן של מדינות מערב אירופה.
בודן השתייך לחבורת כותבים שטענו כי ההתפצלות הדתית היא בלתי נמנעת ושהמלחמה כנגד בני הדת החדשה עלולה להחריב את המדינה כולה. ה-Politiques, חבורת ההוגים הפרגמטים שבודן היה המפורסם שביניהם, העלו את רעיון ה-Raison d'Etat, קרי, טובת המדינה הטוטאלית. הם התייחסו למדינה כאל ישות מקודשת אשר יש להעמיד אותה בראש סדר העדיפיות הציבורי.
ז'אן בודן התמנה על ידי אנרי השלישי מלך צרפת לאחד הנציגים של המעמד השלישי באספת המעמדות הצרפתית שהתכנסה בעיר בלואה (שעל גדות הנהר לואר) ב-1576–1577. באספה זו התנגד לעמדתו של המלך שרצה לבטל חלק מן הזכויות שניתנו להוגנוטים. בשל כך נאלץ לפרוש מתפקידו והפך לבן חסותו של פרנסואה דוכס אנז'ו, אחיו של המלך, שנפטר ב-1584. ז'אן בודן עקר אל העיר לאן בחבל פיקרדי שבצפון צרפת ושימש שם כתובע הכללי מטעם המלך.
ז'אן בודן נפטר בעיר לאן ב-1596 לאחר שנדבק במגפת דבר שפקדה את האזור.
חיבוריו.
המתודה של ההיסטוריה (La Méthode de l’Histoire - 1566).
בהיותו בן 36 כתב את ספרו הראשון. "המתודה" שיצא לאור ב-1566 וזכה להוצאה שנייה ב-1572. הספר נכתב בלטינית וכנראה יועד לקריאת מלומדים בלבד. בספר מציג בודן את חשיבותה של ההיסטוריה בעיניו. הוא ראה בה, בטרמינולוגיה מודרנית, מעין מדע יישומי. לשיטתו יש ללמוד מספרי ההיסטוריה שכן אלה מכילים את אורחות חיי העמים, מקורותיהם והתפתחותם. הם גם מעניקים מבט כוללני על שלל העניינים המדיניים של מגוון ארצות. את הטוב האוניברסלי סבר כי ניתן לדלות מלימודי ההיסטוריה. לדבריו, יש ללמוד משלל סיפורי הקדמונים ובאמצעותם להגיע לסינתזה רעיונית אודות המצב האופטימלי.
הפרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה (Paradoxes de M. de Malestroit - 1568).
בודן המשיך להפתיע את קוראיו במנעד הידע העצום שלו, וב"פרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה", הסביר את תפיסותיו בענייני כלכלה ופיננסים.
רעיונותיו המקוריים על הסחר החופשי, התועלת הטמונה ביצוא והשוק בכללו היו חדשניים וזרים לכתיבה הכלכלית של תקופתו. ספר זה היה הראשון שהעניק הסבר שלם והגיוני לתופעת האינפלציה שהחלה משתוללת במערב אירופה, הצביע על הקשר בין היצע הסחורות במשק הלאומי לבין כמות הכסף שבמחזור. היה זה בודן שקשר את עליית המחירים המתמשכת בכמות מטילי הזהב שהגיעו לספרד מן המכרות ב"עולם החדש" טענתו המרכזית הייתה כי האינפלציה נובעת, בראש ובראשונה, מהעדר גידול ריאלי בתוצר במקביל לגידול בהיצע המתכות היקרות. חלוציות זו של בודן הניחה את היסודות לפיתוחה של "תיאורית כמות הכסף". בכך הניח את היסוד לתאוריה הכמותית של הכסף בלימוד הכלכלה המדינית (השפעת כמות הכסף על רמת המחירים).
הרפובליקה (1576 - Six Livres de la République ).
יצירתו הגדולה והמפורסמת ביותר היא ששת כרכי "הרפובליקה". בודן מבין את המונח על-פי פרשנותו הרומית - Res-publica, קרי, "עניין הציבור". בספרו הוא מבקש לכונן שלטון לגיטימי המושתת על עקרונות מוסריים כמו סדר, צדק, תבונה - אלו מייצגים עבורו את עצם יעודה של הישות השלטת. העיקרון החשוב ביותר אותו מציג בודן ב"רפובליקה", עיקרון שלא השתנה עד ימינו, הוא הריבון (souveraineté). הריבון מוצג כאבסולוטי וכתמידי. כל סוג של ממשל מוצג כארעי כיוון שהוא שואב את סמכותו ממקום אחר - הריבון הנצחי. הריבון הוא למעשה גרעין הכח הפרמננטי של כל גוף שלטוני. בודן הציג לראשונה את ההבדל בין מהות המשטר לצורתו הפורמלית. הריבון הוא אבסולוטי משום שכל ריבון, מעצם הגדרתו פטור מן החוקים - הוא מעליהם.
לאחר שהבהיר את מושג הריבון, הוא פונה להסביר את פעולותיו. הוא מציע רשימה ארוכה של סמכויות אך מסכם לבסוף בכך שכל סמכויותיו של הריבון מסתכמות ביכולת לחוקק עבור הקהילה ועבור כל פרט בה.
בודן מציג עצמו כמונרכיסט, והוא אכן נודע בתמיכתו הבלתי מסויגת במלוכה הצרפתית כסמכות עליונה בתקופתה, אולם הוא מבדיל בין מונרכיה סניוריאלית - מלוכה בנוסח המזרח, שבה המלך רשאי לפעול באופן שרירותי, נתיניו הם עבדיו ורכושם הוא רכושו, לבין מונרכיה מלכותית - המושתתת על מערך יורידי אשר מעניק לנתינים את זכויותיהם אך גם קובע את חובותיהם.
בודן מחלק את החוקים לשלוש קטגוריות: חוקי האל - הקובעים את אופייה הדתי של הממלכה ועל-כן המלך חייב לציית לחוק האלוהי, חוקי הטבע - חוקי קניין בסיסיים וחירות הגוף שהם חלק מההוויה החברתית הטבעית, וחוקי יסוד הממלכה - מעין מסורת שבעל-פה, אשר כולם מסכימים לה בשל אופייה הקדום, המעניקה לגיטימציה מלאה לשלטונו של המונרך.
לבסוף הוא "ממליץ" למלך להיוועץ עם נתיניו. בודן למעשה מבקש מהמונרך לשתף בהחלטותיו את המועצות הנושאות סמכויות ציבוריות.
ביצירה זו הוא מתחקה אחר החוקים הקובעים את מהלך ההיסטוריה האנושית. לדעתו תנאי הגאוגרפיה, כמו סוג הקרקע, הטופוגרפיה, המשקעים והאקלים קובעים את אופי האדם, ואופי זה הוא הקובע את מהלך ההיסטוריה.
אי סובלנות
יצחק אבוהב דה-פונסיקה
הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה (1605 - 4 באפריל 1693) היה רב באמסטרדם והרב הראשון בעולם החדש. התפרסם גם בזכות היותו דרשן בהולנד, איש קבלה ותרגומי קבלה לעברית. תמך חשאית בשבתי צבי.
תולדות חייו.
אבוהב, שהוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "דה פונסיקה" כדי להבדילו מבן תקופתו יצחק אבוהב בן מתתיהו אבוהב, נולד בשנת 1605 בקשטרו דיירה שבפורטוגל למשפחת אנוסים. כשהיה בן 7 ברח עם אמו להולנד. בגיל 21 התמנה לתפקיד חכם באחת הקהילות שבאמסטרדם, אף על פי שתפקיד זה ניתן בדרך כלל לאנשים מבוגרים יותר. כיהן כדיין בבית הדין של רבי שאול מורטירה.
בשנת 1642 היגר אבוהב לברזיל, והתמנה לתפקיד הרב של העיר רסיפה, בירת ברזיל ההולנדית. כאשר כבשו הפורטוגזים את העיר ב-1654, נמלט אבוהב, יחד עם הקהילה היהודית המקומית, חזרה לאמסטרדם. לאחר חזרתו לעיר, התמנה בשנית לתפקיד חכם ולתפקיד ראש ישיבת אמסטרדם. אבוהב הנהיג את קהילת אמסטרדם במשך כ-40 שנה ובתקופתו הקהילה פרחה ושגשגה. אבוהב נתן את הדחיפה הראשונית לבנייתו של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם שנחנך ב-2 באוגוסט 1675.