את התואר Baccalauréat טבעו בצרפת, שם ניתן התואר לתלמידים שסיימו את לימודי הטריוויום באוניברסיטת פריז. מאוחר יותר הפך תואר זה ל-Bachelor of arts (בוגר אוניברסיטה), מונח המשמש עד היום כתואר ראשון במוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות רבות אחרות.
שבע החכמות בספרות ישראל.
בספרות ישראל לדורותיה נקראו שבע אומניות אלו בשם 'שבע החכמות', שאף נחשבו מייצגות את כלל גופי הידע של חכמות הגויים. לתפיסה זו תרמה העובדה כי המספר שבע הוא מספר טיפולוגי בתרבות היהודית. בהתאם לכך פורשו גם פסוקים מקראיים בהקשר לשבע חכמות אלו, כמו למשל הפסוק: "חָכְמוֹת בָּנְתָה בֵיתָהּ, חָצְבָה עַמּוּדֶיהָ שִׁבְעָה" (משלי ט:א). כך למשל גייס רבי שלמה מחלם (בעל הספר 'מרכבת המשנה') את הפסוק הזה כסיוע לקריאתו ליהודים ללמוד מקצועות כלליים ולא להצטמצם רק בלימודי קודש: "ומקרא עומד וצווח 'חצבה עמודיה שבעה', ולמה זה ימוש מפיכם, והיא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים".
רבי נחמן מברסלב פירש בהתאם למספר 'שבע החכמות' גם את הפסוק . לפי פירושו, הצדיק הלומד את שבע חכמות הגויים על מנת להגיע באמצעותם אל האמת, יפול מצדקתו ויכשל באשמתם, והדרך אל האמת הדתית היא לקום מהם, כלומר לקפוץ ולהיפטר מן החכמות אל האמונה הדתית הפשוטה.
לעומת גישתו השלילית של רבי נחמן ל'שבע החכמות', היו הוגים יהודיים שדווקא הטיפו לתלמיד החכם להשתלם בחכמות הגויים לצד חכמת התורה, ואף אלה דיברו לעיתים על לימוד 'שבע החכמות'. ידועה האמירה המיוחסת להגר"א, ולפיה לימודן של שבע החכמות מומלץ לתלמיד החכם.
בימי הביניים בלטו בפרובאנס מלומדים יהודיים חשובים שתמכו בלימודי מדעים, ואף הם דיברו על 'שבע החכמות'. כך למשל ר' לוי בן אברהם בן חיים שבספרו בתי קשר הנפש והלחשים כלל שירים על שבע החכמות בעשרה מאמרים. ר' יעקב בן דוד פרוונצלי קרא אף הוא לתלמידי החכמים לעסוק בלימוד "שבע החכמות", וכתב: "כל חכמה מהז' חכמות המדעיות היא משובחת בעיני חכמינו ואהבו אותה אהבה גמורה. ומעולם לא תמצא בשום הגדה בעולם, לא בבבלי ולא בירושלמי ולא בשום מדרש, שגינו הם ז"ל שום חכמה".
זיהוי שבע החכמות בספרות היהודית.
בזיהויין הספציפי של שבע החכמות ישנן כמה גרסאות בספרות היהודית המסורתית.
בפירושו של רבנו בחיי בן אשר (במאה ה14) על פרקי אבות (פרק ג, אות יח) מופיע הפירוט הבא של 'שבע החכמות' לפי סדרן: ההגיון, המספר, המידות, הטבע, התכונה, הניגון, האלוהות. המחבר מרחיב ומפרט מה עניינה של כל אחת משבע החכמות הללו. גם הרמב"ן (במאה ה13) מפגין היכרות עם סדר לימוד המדעים שהיה מקובל בתקופתו, ומציין שישה תחומי לימוד ספציפיים החופפים בתוכנם ובסדרם את אלו שיצוינו אחריו על ידי רבנו בחיי בן אשר. הרמב"ן מתאר את סדר לימוד החכמות האקדמי כך: "הם מבלין ימיהם בחכמת ההגיון כדי שלא יטעו בדרכי המופת. אחרי כן בחכמת הלמודים ומהם: חכמת המנין וחכמת המדות. התועלות המגעת מאלו לחכמת הגלגלים ... וכשיעתק לחכמת הניגון ... התועלת גדולה [של] אלו, הם שיבואו במחקר לחכמה שקורין 'מה שאחר הטבע' והיא חכמת האלהות".
רשימות רבניות מאוחרות יותר, בעיקר מן העת החדשה, של 'שבע החכמות', שוב אינן חופפות תמיד לשבע החכמות הספציפיות שנהגו באקדמיה הימי-ביניימית, עובדה המפגינה את השתרשותו העברית של המושג 'שבע חכמות' כמושג מופשט וכוללני הנוגע ל'חכמות הגויים', אף במנותק מהקשרו הריאלי המקורי. כך למשל בספר קול התור מונה אותן כך:
א) חכמת החשבון התכונה והמדידה. ב) חכמת היצירה וההרכבה. ג) חכמת הרפואה והצמיחה. ד) חכמת ההגיון הדקדוק והמשפט. ה) חכמת הנגינה והקדושה. ו) חכמת התיקון והשילוב. ז) חכמת הביגו"ר (בין גשם ורוח) וכחות הנפש.
דוגמה יהודית אחרת לגמרי, ואף היא אינה קשורה דווקא ל'שבע החוכמות' המקוריות, היא חלוקת החוכמות כולן לשבע ענפי מדע שונים, בידיו של יום-טוב ליפמן צונץ :
לדעתו יש שבע קבוצות מדעים:
שבע האומנויות החופשיות
יוליוס ראב
יוליוס ראב (בגרמנית: Julius Raab; 29 בנובמבר 1891 - 8 בינואר 1964) היה פוליטיקאי אוסטרי שמרני, קנצלר אוסטריה בין השנים 1953–1961.
חייו.
ראב נולד בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה לקבלן, וסבו היה יהודי מומר - בן למשפחת ראב. הוא למד הנדסת טכנולוגיה באוניברסיטה הטכנית של וינה. לימודיו בווינה נפסקו בעקבות שירותו כסגן חיל הרגלים של צבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר שהתפטר מהצבא ב-1918, חזר ללמוד באוניברסיטה הטכנית. ב-1922 סיים את לימודיו, הצטרף לעסק של אביו ואף הקים עסק משל עצמו.
בתקופת לימודיו החל להתעניין בפוליטיקה. ב-1929 הוא נבחר לבית התחתון של הפרלמנט מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. באותו זמן הוא היה פעיל ביותר בפוליטיקה האוסטרית: בשנים 1940-1929 היה חבר במועצה הלאומית, בין השנים 1927-1934 היה חבר בפרלמנט, ובין השנים 1934-1938 חבר המועצה הכלכלית. ראב היה חבר במפלגה האוסטרופשיסטית חזית המולדת. בשנת 1938 מונה לשר המסחר והתקשורת בקבינט האוסטרי האחרון של קורט שושניג לפני הסיפוח לגרמניה הנאצית (האנשלוס), וארגן את קונגרס תאגיד המסחר האוסטרי הראשון. ראב נודע גם באנטישמיות שלו כחבר בפרלמנט, במיוחד לאחר שכינה בעת ישיבה בפרלמנט ב-1931 את המנהיג הסוציאליסטי אוטו באואר "חזיר יהודי חצוף".
ראב גורש לגמרי מחיי הפוליטיקה בתקופת האנשלוס, אך שלא כמנהיגים פוליטיים אחרים שנעלמו, נהרגו או נכלאו, הוא ניצל בעזרתו של המנהיג הנאצי המקומי של אוסטריה תחתית, שאותו הכיר באופן אישי. בשנים 1938-1945 לא התירו הנאצים לראב לעבוד בעסקו האישי, והוא הצטרף לתוכנית סלילת כביש. בתפקיד זה, הוא נתן מחסה זמני לאנשים רבים שנרדפו בידי הנאצים. אחד מהם היה לאופולד פיגל, מי שיהיה לימים קנצלר אוסטריה.
לאחר תבוסת הנאצים ב-1945 היה ראב ממקימי מפלגת העם האוסטרית ומנהיגה בשנים 1951-1960, וכיהן כחבר בקבינט האוסטרי הראשון לאחר המלחמה. באותה שנה הוא מונה לתפקיד שר התעמולה בממשלתו של לאופולד פיגל. ב-1 באפריל הוא נבחר לקנצלר אוסטריה וקיבל את אישור הכוחות הסובייטים לניסוח הסכם המדינה האוסטרית (Staatsvertrag). ב-1955 חתמו כל בעלות הברית שכבשו את אוסטריה על ההסכם, שבזכותו חודשה למעשה עצמאותה של אוסטריה.
ב-11 באפריל 1961 נפסקה כהונתו כקנצלר, אך הוא המשיך בחיים פוליטיים אקטיביים; התחרה במירוץ לנשיאות מטעם מפלגת העם, אך הפסיד לאדולף שרף.
ראב נפטר בווינה ב-8 בינואר 1964 לאחר מחלה ארוכה.
גלריית דאליץ'
גלריית דאליץ' (באנגלית: Dulwich Picture Gallery) היא גלריה המציגה יצירות אמנות ומצויה בדאליץ' בלונדון שבאנגליה.
הגלריה נפתחה בשנת 1817 והייתה הראשונה בעולם שנבנתה באופן ייעודי להצגת יצירות אמנות. תכנונה הארכיטקטוני השפיע על כל גלריות האמנות שנבנו לאחר מכן. בגלריה חדרים מרווחים המחוברים יחד, והתאורה שבחדרים מגיעה מפתחים בתקרה המאפשרים כניסת אור טבעי.
היסטוריה.
הגלריה נוסדה בעקבות תרומה של סר פרנסיס בורג'ואה שהגיע ללונדון משווייץ שציווה לאחר מותו את אוסף האמנות שלו למכללת דאליץ' וכן סך של 2,000 ליש"ט לצורך הקמת גלריה שתציג את האוסף.
האוסף התבסס על יצירות אמנות שאספו בורג'ואה ושותפו לעסקים, הצרפתי נואל דסנפאן שניהלו יחד בית ממכר יצירות אמנות בלונדון. בשנת 1790 התבקשו שני השותפים על ידי מלך פולין סטניסלב השני להקים "אוסף מלכותי" שהיה חסר בארמון מלכותו. בורג'ואה אסף יצירות אמנות עבור הכסף במשך חמש שנים, אולם בשנת 1795 חולקה פולין והפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית.
בורג'ואה ניסה למכור את האוסף למדינות אחרות ללא הצלחה. לאחר מות דסנפאן, בשנת 1807 פנה בורג'ואה למוזיאון הבריטי והציע לתרום את האוסף לאחר מותו. בורג'ואה נעלב מיחס האוצרים של המוזיאון והחליט לתרום את האוסף למכללת דאליץ' על מנת שיוקם מוזיאון חדש, בתכנונו של חברו, האדריכל סר ג'ון סואן.
הגלריה נפתחה לציבור בשם "גלריית מכללת דאליץ'" (The Dulwich College Picture Gallery) בשנת 1817.
בורג'ואה ודסנפאן וכן אשתו של דסנפאן נקברו במאוזולאום באחד מאגפי המוזיאון. המאוזולאום עצמו נפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. ארונות הקבורה נשברו וכל העצמות התפזרו על המדשאה שלפני המוזיאון. לכל אחד מהארונות הושבו העצמות אולם באותה עת לא היה דרך לבדוק אם העצמות אכן מתאימות זו לזו (וייתכן שחלה ערבוביה).
בניין הגלריה שימש השראה לגלריות רבות שנבנו מאוחר יותר. התכנון הפשוט והתאורה הטבעית זכו להצלחה רבה.
הגלריה הורחבה בשנת 1999 על פי תכנון של האדריכל ריק מאת'ר שבנה אגף כניסה חדש וכן מסדרונות המקשרים את המבנה למשרדי מכללת אלינס.
גלריית דולוויץ'
מניח רעפים נוצרי
גשר אדם
גשר אדם (ג'סר א-דאמיה) הוא אחד מן הגשרים הגדולים בבקעת הירדן, אשר היווה עורק תחבורה חשוב בארץ ישראל ההיסטורית, עקב קרבתו לשכם, עמאן, יריחו ובית שאן. בשנת 1970 הוקמה ההתנחלות משואה בקרבת הגשר.
היסטוריה.
גשר זה הוא העתיק בגשרי בקעת הירדן, והוקם בידי השליט הממלוכי ביברס בשנת 1266 כדי לאפשר תנועה בטוחה בציר א-סלט-שכם. בין חוקרי המקרא יש המזהים את הגשר עם העיר המקראית "אדם" (מזוהה עם תל א-דאמיה, כ-1 ק"מ ממזרח לגשר), אשר לידה היה מעבר ששימש את בני-ישראל בחצותם את נהר הירדן: