מאוחר יותר פיידן נתקל בעוד אחד מאלו ששדדו אותו, הורג אותו, ומושלך לתא המעצר שבו כלוא ג'ייק. הם בורחים מהתא, ובסיוע אמט נמלטים מן העיר. במהלך המרדף מבריח מאל ביריות אזהרה את חבורת המרדף של השריף לנגסטון, וארבעת הרוכבים ממשיכים הלאה לעיירה סילברדו, שם גרים אחותם של ג'ייק ואמט ומשפחתה. במהלך המסע מסייעת החבורה לקבוצת מתיישבים שכספה נגנב בידי שודדים, ומובילה אותה בבטחה לעבר סילברדו. ואמט יוצר קשר רומנטי עם חנה (רוזנה ארקט), שבעלה נהרג בעת שרכב עם החבורה להשיב את הכסף מן השודדים.
בסילברדו מתפצלת החבורה. אמט וג'ייק מבקרים את אחותם, שבעלה, סוכן הקרקעות באזור, מודיע להם כי החוואי איתן מקנדריק, שכאמור את אביו הרג אמט, מנסה להשתלט על שטחים רבים באזור, שישמשו כמרעה עבור עדרי הבקר העצומים שלו, על ידי גירוש כל בעלי הקרקעות החוקיים. בנוסף גילה אמט כי איתן מקדנריק היה האיש ששכר את הגברים שניסו להרוג אותו בבקתה לאחר שחרורו. מאל מצא כי אביו, עזרא, נפל קורבן לאנשיו של מקנדריק ונרצח. ואילו פיידן נשכר לנהל את המסבאה שבבעלות השריף האכזרי של סילברדו וחברו הוותיק, קוב (בריאן דנהי), לצד המוזגת סטלה (לינדה האנט). ההשתלטות של מקנדריק על הקרקעות בסילברדו, שזוכה לסיוע מצד השריף המושחת והאכזר קוב, מביאה את החבורה להתאחד פעם נוספת לעימות סופי עם מקנדריק, קוב, ואנשיהם.
Through The Years/A Traves de los Años
מכשיר קצה
וולוו ציוד בנייה
וולוו ציוד בנייה (באנגלית: Volvo Construction Equipment, בקיצור: Volvo CE, המוצגת כ-VOLVO) היא חברה שוודית המייצרת ציוד מכני הנדסי, ומתפקדת כחברת בת של וולוו. מטה וולוו ציוד בנייה, יחד עם מטה וולוו עצמה, שוכן בעיר גטבורג שבשוודיה.
וולוו ציוד בנייה מייצרת מגוון כלי צמ"ה כגון: מטענות, מחפרים הידראוליים, מובילים מפרקיים, מפלסות, מכונות הידוק קרקע ואספלט, מרצפים, מחפרונים, מיני מעמיסים, מכונות כרסום ועוד. לוולוו ציוד בנייה מפעלי ייצור בארצות הברית, ברזיל, סקוטלנד, שוודיה, צרפת, גרמניה, פולין, הודו, סין, רוסיה וקוריאה הדרומית.
וולוו ציוד בנייה מוכרת צמ"ה תחת שלושה מותגים: וולוו, "SDLG" ו"טרקס משאיות".
יבואנית המותג וולוו ווולוו ציוד בנייה בישראל היא מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ שבבעלות יעקב שחר וישראל קז.
היסטוריה.
שלושה אנשים ייסדו את הבסיס עליו קמה וולוו ציוד בנייה: יוהאן תיאופרון מונקטל, והאחים ז'אן בולינדר וקרל גרהרד בולינדר.
בשנת 1832 ייסד יוהאן תיאופרון מונקטל, שהיה אז רק 27, את החברה "Munktells Mekaniska Verkstad AB" שלימים תהיה וולוו ציוד בנייה בעיר אסקילסטונה שבשוודיה. בשנת 1913 מונקטל וצוותו ייצרו את הטרקטור השוודי הראשון. באותה תקופה, האחים ז'אן וקרל גרהרד בולינדר מסטוקהולם ייסדו את החברה "J. &amp; C.G. Bolinders Mekaniska Verkstad AB" וייצרו מאז 1844 מנועי קיטור ונפט גולמי.
בשנת 1932 מאה שנה בדיוק לאחר שיוהאן תיאופרון מונקטל הקים את החברה באסקילסטונה, עובר בולינדר לעיר אסקילסטונה ושתי החברות מתמזגות לחברה אחת בשם בולינדר-מונקטל. בשנת 1934 מייצרת בולינדר-מונקטל את הטרקטור האגדי BM 25.
בשנת 1950 וולוו רכשה את יצרנית המכונות בולינדר-מונקטל (BM). ארבע שנים מאוחר יותר בשנת 1954, החברה ייצרה את מעמיס הגלגלים הראשון שלה H10; הראשון בעולם שמציג מערכת זרוע הרמה מקבילה ותושבת חיבור, וזה ביסס את וולוו כאחת מחברות הבנייה המובילות בעולם. הם ייצרו את המוביל המפרקי הראשון בעולם: וולוו DR 631 Gravel Charlie - בשנת 1966.
בשנת 1973 שונה שם החברה לוולוו BM AB. בשנת 1985, וולוו BM מתחברת עם היצרנית האמריקאית קלארק ציוד וחברת הבת שלה אוקליד משאיות. שם המוצר "קלארק מישיגן" קוצר ל"מישיגן" ושלושת שמות המותג "וולוו BM", "מישיגן" ו"אוקליד" שולבו בחברה החדשה VME Group.
בשנת 1995 VME הופכת לחברה בבעלות מלאה של וולוו, ומשנה את שמה לוולוו ציוד בנייה.
בשנת 1998 וולוו ציוד בנייה הפכה לחברה הזרה הראשונה שהשקיעה בקוריאה הדרומית. רכישת "סמסונג תעשיות כבדות" (חטיבת ציוד הבנייה) חיזקה את היצע המוצרים של וולוו ואת נוכחותה באסיה.
בינואר 2007 וולוו רכשה 70% מחברת "תאגיד שאנדונג לינגונג מכונות לבנייה בע"מ". בחודש אפריל של אותה שנה, וולוו סיימה גם את רכישת חטיבת מכונות הבנייה בכבישים של החברה האמריקאית "אינגרסול רנד".
ביולי 2020 מכרה וולוו ציוד בנייה את חברת הבת "Blaw-Knox" (אותה רכשה ב-2007), המייצרת מכונות ריצוף, לחברת "גנסור תעשיות בע"מ".
בורשסם ינקו
בּוֹרְשסֶם יַנְקוֹ שפירושו בהונגרית "ינקו גרגר פלפל" (בהונגרית: Borsszem Jankó); היה כתב עת היתולי, שיצא לאור בבודפשט בין 1868 לבין 1938. קהל היעד שלו היה בעיקר הבורגנות הגבוהה העירונית ובמיוחד יהדות פשט ולאחר האיחוד בין פשט לבין בודה, בודפשט. כתב העת, שבועון, היה המוביל במשך תקופת הופעתו בהצלחה הגדולה מבין שלושה - ארבעה מגזינים היתוליים ועם תפוצה של כ-2,000 עותקים בכל מהדורה, שלעיתים אף עבר את המספר הזה.
היסטוריה.
כתב העת יצא לראשונה ב--5 בינואר 1868 בעריכתו של אדולף אגאי שהיה גם מייסד העיתון, ופרסם בו כתבות בשם הבדוי: צִ'יצֶ'רִי בוֹרְש (Csicseri Bors) משהו בדומה ל"גרגר חומוס".
כתב העת הוצא על ידי בית הדפוס והמו"ל אתניאום משנת 1873. בנוסף לאדולף אגאי הוא נערך במשך זמן קצר בשנת 1904 על ידי ינה הלטאי (מקודם:הרצל), בן דודו של בנימין זאב הרצל, מאוקטובר 1905 עד 1910 על ידי אדם ליפצ'אי (Lipcsey Ádám) ולאחר מותו של ליפצ'אי על ידי ינה מולנאר (מקודם:מילר) שערך את העיתון. הגיליונות הראשונים נכתבו על ידי גרבן ואש, פאל דיולאי, ולאיוש הבשי ועוד, אך גם המשורר יאנוש אראן עבד בעיתון. האיורים הראשונים היו של קולארץ וקצלר הווינאים ומאוחר יותר של קַרֵל קליץ', הצייר והמאייר הצ'כי בעל הכישרון יוצא הדופן, שהתגורר זמן רב בהונגריה. לאחר ניהולו האמנותי של קליץ', המשיך הצייר יאנוש ינקו, גם הוא וירטואוז ובעקבותיו יוז'ף פראגו (קודם:פרנקל) היו המאיירים הראשיים של העיתון. אחרי זמן מה דז'ה בר (קודם:בהר-Behr) הפך למנהל האמנותי ולצידו היה הנריק מאיור, שלימים עשה קריירה מוצלחת מחוץ להונגריה. לאחר מותו של דז'ה באר, אנטאל גאשפאר הפך למנהל האמנותי של השבועון. הבורשסם ינקו היה השבועון ההיתולי המוביל בתקופתו, והשני אחריו היה האישטקש (Üstükös - שפירושו בהונגרית שביט) ששנוסד על ידי הסופר מור יוקאי. יותר מאחת מהקריקטורות של קרל קליץ' בשבועון הפכו למפורסמות בעולם כולו, כמו הקריקטורה המצוירת שלו של קיסר פרוסיה.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 היה השבועון העיתון ההיתולי של האגודה שנקראה "קונסורציום הסופרים" של פאל דיולאי. חבריה התכנסו בעיקר בבית קפה בשם "מעיין הקפה" (Kávéforrás). הצוות הקבוע של השנים הראשונות, בעת הקמת העיתון, הורכב מאינטלקטואלים בורגנים צעירים מוכשרים ומלומדים בני עשרים. אך לא מומשו התקוות שתלו בהם. חלקם מתו צעירים והרוב התפזר וניהל קריירה לא כל כך מוצלחת כל אחד בכוחות עצמו. ביניהם היה גם ולאיוש דוצי (קודם:דוקס) שהיה יוצא דופן מהם בקריירה מוצלחת עד קבלת תואר אצולה ותואר ברון.
עם הזמן נעלמה מהשבועון הרוחניותה הרעננה, הצעירה, עם ההומור האלגנטי, אם כי השבועון הצליח לשמור על הרוח ההיתולית החלוצית שלו לאורך כל הדרך, מה שהפך אותו לעיתון ההיתולי הפופולרי ביותר במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה מספר העותקים של העיתון פחת משמעותית והוא התקיים אז בעיקר מעברו היוקרתי.
בנוסף לכתבים מתארי הדמויות והיחסים האופייניים בחברה, העיתון פרסם גם קריקטורות, והיה אחד ה"מוסדות המגדירים" בתקופתו. הוא נתן פרנסה קבועה ובטוחה לציירים ומאיירים רבים, לגרפיקאים או כפי שכונו בזמנו אמני רישום. הקריירה של אמנים הונגרים מצטיינים רבים התחילה במערכת של בורשסם ינקו, כמו יוז'ף ואנק או הנריק מאיור שכבר הוזכר, או לאו קובר, גם הוא ממוצא צ'כי יליד ברנו, אך גם אחרים כמו מיקלוש ואדאס, לאיוש לינק או מרסל ורטש, אך גם הקריירה של הצייר והמאייר ינה בלה ינאי, המשתייך לדור המבוגר, קשורה קשר הדוק לעיתון. הצייר לאיוש מארק גם הציג כמה קריקטורות שלו בגיליון יחיד. לעיתון היה כוח מניע בתחום הגרפיקה היישומית ההונגרית, הגרפיקה הפרסומית, מה שאיפשר לה להדביק את הפיגור של עשרות שנים מהטובים באירופה, לפחות מבחינת העיצוב האמנותי, הרעיון המקורי והנוסח האינטלקטואלי.
השבועון הופיע בפעם האחרונה בשנת 1938. הוא איבד חלק גדול מהפופולריות שלה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
הדמויות הקבועות בכתב העת.
שמות הדמויות בלתי ניתנים כמעט לתרגום. הם מצחיקים מעוותים או נלעגים כמו השוטר להלן ששמו הפרטי ומשפחה בתרגום חופשי: אנדראש "מה יוצא לי מזה" או "מה ארוויח מזה".
להלן מודגשת בסוגריים מהות הדמות:
מחברים ומאיירים.
ככותבים, בין היתר:
כמאיירים:
חורשת הסרנים
"חורשת הסרנים" היא חורשה שהוכרזה לזכר שישה קציני צה"ל בדרגת סרן, בוגרי המחזור הראשון של הפנימייה הצבאית תל אביב שליד הגימנסיה העברית "הרצליה", שנפלו בקרבות במלחמת יום הכיפורים. החורשה ממוקמת ביער הפנימייה הצבאית תל אביב, בין צומת נחשון לצומת הר טוב ומסומנת כחניון מס' 88 ברשימת החניונים של יער אשתאול של קק"ל (פארק יצחק רבין).
ראשית הדבר.