הארבעה הסתתרו יחד בדירה הקטנה עד לשחרור רווה רוסקה ב-27 ביולי 1944. המחסה שלהם היה חור באדמה שנחפר מתחת למיטה של ברטלקובסקי. רכישת מזון עבורם הייתה משימה קשה במיוחד, שכן ברטלקובסקי לא יכול היה לקנות אוכל בכמויות שיספיקו לחמישה אנשים בלי לעורר חשד. על כן, הוא נאלץ לגנוב ממקום עבודתו בתחנת הרכבת. פעם אחת השמועות שהוא מסתיר יהודים בביתו, התפשטו עד כי הגסטפו בא לבדוק את הבית בליווי כלב. הכלב לא הרגיש בהם מתחת לסחבות מלוכלכות שכיסו את הבור בו הסתתרו וברטלקובסקי הציע לגסטפו ליקר. החיילים עזבו רק לאחר כמה שעות. מאוחר יותר העיד וינפלד כי "לבו ועצביו היו ודאי עשויים מפלדה, והיה לו האומץ הדרוש לטייס כדי לשרוד כל כך הרבה חודשים איתנו בלי להתמוטט פסיכולוגית".
הכרה והנצחה.
לאחר המלחמה שב ברטלקובסקי לגרמניה והתאחד עם אמו ואחותו בברלין. הוא נפטר בטרם עת בשנת 1951, בגיל 34, ממחלת השחפת, אשר נדבק בה בבית הסוהר הסובייטי בלבוב. משפחת וינפלד, שהיגרה לאוסטרליה, שמרה איתו על קשר זמן מה, עד שנודע לה שהוא נפטר.
ב-4 בספטמבר 1979, יד ושם הכירו בלאונרד ברטלקובסקי כחסיד אומות העולם. בנוסף, ניטע על שמו עץ בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם. מדליית כבוד ותעודה הוענקו למשפחתו של ברטלקובסקי ביוני 2008, לאחר שנמצאו קרובי משפחה שלו.
קונסטאנטין קאראדז'ה
קונסטאנטין קאראדז'ה (ברומנית: Constantin Jean Lars Anthony Démétrius Karadja; 24 בנובמבר 1889 - 28 בדצמבר 1950), היה דיפלומט רומני, עורך דין, ביבליוגרף, ביבליופיל וחבר כבוד של האקדמיה הרומנית. היה חסיד אומות העולם, שהציל במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה כ-52,000 יהודים מגרמניה ומרומניה מרצח בידי הנאצים.
קורות החיים.
קאראדז'ה נולד בשנת 1889 לאב יווני ואם שוודית בהאג, במהלך כהונתו של אביו כשגריר האימפריה העות'מאנית בהולנד. הוא היה בנם של הנסיך ז'אן קאראדז'ה פאשה (1835–1894), ושל מארי לואיז סמית' משוודיה, הידועה גם בשם הנסיכה מרי קאראדז'ה (1868–1943).
קאראדז'ה למד משפטים באוניברסיטת פרמלינגהם ובלונדון. הוא ידע לדבר בשפות: אנגלית, שוודית, רומנית, גרמנית, צרפתית, דנית ונורווגית, כמו גם לטינית ויוונית.
בשנת 1916 נישא לדודניתו, הנסיכה מרסלה (Princess Marcela Elena Caradja), ובני הזוג החליטו להתיישב ברומניה.
קאראדז'ה התאזרח ברומניה, והצטרף לשירות הדיפלומטי הרומני ב-1920. הוא ייצג את רומניה במשימות שונות, בין היתר כיהן כקונסול בבודפשט (1921-1922), כקונסול כללי בסטוקהולם (1928-1930) וכשליח לברלין (1932-1941). עם התמחות נוספת בכלכלה, הוא עבד גם כעו"ד במשרד האוצר הרומני, והשתתף בשנת-1927 כראש המשלחת הרומנית בוועידה הכלכלית הבינלאומית בז'נבה. בין היתר, הוא חיבר מדריך דיפלומטי וקונסולרי.
כיון שקאראדז'ה היה ביבליופיל ואספן נלהב, הוא הקים את אחד האוספים החשובים ביותר של ספרים ישנים ונדירים בדרום-מזרח אירופה, שבימינו נמצאים בספרייה הלאומית ובאקדמיה הרומנית בבוקרשט. בזמן ששימש קונסול כללי בברלין ובמקביל לפעולותיו הדיפלומטיות, המשיך קאראדז'ה את מחקרו בעניין האינקונבולה ופרסם יצירות חשובות על ההיסטוריה העתיקה של רומניה.
בעקבות פעילותו המרשימה של קאראדז'ה כביבליוגרף וכחוקר, הוא התקבל כחבר כבוד באקדמיה הרומנית ב-3 ביוני 1946. מכתב המלצתו נחתם בין היתר על ידי שמונה עשר אקדמאים רומנים נכבדים באותה התקופה. כעבור שנתיים, הוא גורש מן האקדמיה על ידי המשטר הקומוניסטי, אך לאחר המהפכה הרומנית של 1989, הוחזרו כתביו של קאראדז'ה אל חיק האקדמיה.
פעילותו כדיפלומט בתקופת השואה.
בשנת 1940, הוציא המשטר הנאצי צו שהורה על איסור הנפקה וחידוש דרכונים ליהודים ובכך מנעו למעשה תנועה חפשית של יהודים ברחבי אירופה. באופן זה, גם מיהודי רומניה נשללה האפשרות לחזור לארץ מולדתם.
הדעה הרווחת ברומניה הייתה כי יש לשמור על היהודים הרומנים הנמצאים בגבולות רומניה, אך אין לעודד אותם לחזור לגבולותיה. כתוצאה מדעה זו, נשלחו יהודים רומנים רבים, למחנות ריכוז ברחבי אירופה. קאראדז'ה, שם לב כי היחס ליהודי רומניה שונה מיחסה של הונגריה ליהודיה, שם הגן המשטר על היהודים מנחת זרועם הישיר של הנאצים. קאראדז'ה ביקש שמדיניות דומה לזו ההונגרית תחול גם ברומניה.
בשנת 1941, הורו הנאצים על סימון כל דרכון של יהודי, במילה "יהודי". קאראדז'ה התנגד בתוקף לצו והורה לסמן את יהדותם של אזרחי רומניה בסימן מוסכם על כל הרשויות ברומניה, אך שלא יהיה ניתן לגילוי בידי רשויות זרות, על מנת להבטיח ביטחון ליהודים המקומיים. העיקרון אשר הנחה את קאראדז'ה הוא שיש לתת הגנה לכל הרומנים ללא כל הבדלי דת או גזע.
בשנים 1942–1943 נערכו ברחבי אירופה מעצרים של יהודים רק מפאת יהדותם. מרבית היהודים העצורים, נשלחו לגטאות, למחנות הריכוז ולמחנות השמדה באופן מידי. ההנהגה הרומנית, הסכימה כי יש לאפשר ליהודים הרומנים לחזור לרומניה, אך זאת בתנאי שעם חזרתם יישלחו לחבל טרנסניסטריה. תנאי נוסף לקבלתם היה כי היהודים החוזרים, לא יקבלו את רכושם בחזרה.
כתגובה לצווי הנאצים ולשלטונות הרומנים, פרסם קאראדז'ה בשם רומניה, רשימה של אמרות המופנות כלפי היהודים ברומניה, שכללה למשל את האמרות הבאות:
בעקבות פרסום רשימה זו, הודח קאראדז'ה מתפקידו, מאחר שהדברים שכתב סתרו באופן מוחלט את עמדת ההנהגה הרומנית, ואף העמידו את המדינה בסכנה מול השלטון הנאצי.
קונסטאנטין קאראדז'ה היה איש חזק ועקשן שלא היה מוכן לוותר על דעותיו. הוא ביסס את כל טיעוניו על עקרונות זכויות האדם ועל החוקה הבינלאומית. הוא תמיד היה בסכנת פיטורין מפני שתמיד הביע את דעתו מול משטר דיקטטורי, ואף חייו היו בסכנה מפני שנלחם על זכויות היהודים- ולכן הוא נמצא זכאי לתואר חסיד אומות העולם.
הכרה והנצחה.
ב-15 בספטמבר 2005 קיבל קונסטאנטין קאראדז'ה את אות "חסיד אומות העולם" מ"יד ושם" שבירושלים. את האות, קיבל בטקס בשגרירות ישראל בברלין ובנוכחות שגריר רומניה. מאמציו הדיפלומטיים הוצגו בפירוט רב על סמך מכתבים, תזכירים, ודיווחים ששלח לממונים עליו. באמצעים אלו, הציל קאראדז'ה כ-52,000 גברים, נשים וילדים יהודים, מגירוש ומהשמדה מחלקים של אירופה שנשלטו בידי הנאצים, בעיקר מגרמניה, מצרפת, מהונגריה, מיוון ומאיטליה.
ואלריו מולדובן
ואלריו מולדובן (Valeriu Moldovan; 1912 - 17 באוקטובר 1972), היה בעל נגרייה ברומניה, וחסיד אומות העולם אשר הציל שני יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה.
קורות חייו.
מולדובן נולד בשנת 1912. התגורר עם אשתו ושני ילדיהם בעיירה ביסטריצה שבצפון טרנסילבניה, רומניה, אשר משנת 1940 הייתה חלק מהונגריה ונכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-19 במרץ 1944.
סיפור ההצלה.
סולומון פליישמן, בן למשפחת חסידים אדוקים בביסטריצה, היה בן 16 במאי 1944, בזמן ההכנות לגירוש יהודי האזור. כאשר שמע אביו על גורל יהדות פולין, החליט כי למשפחתו הגדולה, בת 11 ילדים, יש סיכוי טוב יותר לשרוד אם ייפרדו . הוא נתן לכל אחד מילדיו סכום כסף, והציע להם להתפזר ולמצוא לעצמם מקומות מסתור. סולומון פליישמן החליט להסתתר במרתף קטן בסמוך למרתף ביתו, בתקווה שמשם יוכל לעזור לאמו שנשארה בבית עם אחיו הקטנים. הוא לא סיפר למשפחתו איפה הוא מתחבא ולא ידע היכן שאר בני משפחתו.
במרתף מצא פליישמן את דודו, בנימין פרלשטיין. בצד השני של הקיר גר ספר גרמני שהיה חצי חרש. כשלא היה עסוק, הוא נהג לנגן בכינור ופליישמן ודודו היו נהנים מהמוזיקה. כעבור מספר ימים, כאשר לא נותר מזון במחבוא, החליט פליישמן לפנות לאחד מחבריו, נער בן 14, שעבד בנגרייה של מולדובן, בסמוך למקום המחבוא. פליישמן הצליח ליצור קשר עם הנער, שבמשך שלושה שבועות הביא למסתתרים מזון מדי שלושה ימים. המזון הושג בעזרת כרטיס המזון שקיבל מפליישמן.
לאחר שמולדובן, מעסיקו של הנער, גילה את המעשה, הוא קרא לשניים לצאת ממחבואם, והבטיח להם שידאג להם. פליישמן תיאר את המפגש עם מולדובן: "הוא חיבק ונישק אותי ואמר לי כמה שמח הוא היה שאני בחיים". מולדובן קיים את הבטחתו תוך סירוב לקבלת תשלום על עזרתו. הוא הביא לפליישמן ולדודו אוכל ועדכן אותם לגבי המצב בחוץ. מספר פעמים התגלו פליישמן ודודו. פעם אחת, כשפליישמן יצא מחוץ למרתף, ראו אותו שני מנהלי עבודה מהנגרייה. מאוחר יותר סיפר לו מולדובן כיצד השניים הציעו לו לנצל את פליישמן למציאת כסף וזהב ולהרוג אותו. מולדובן איים עליהם בדיווח לרשויות על גנבה והם ויתרו על הרעיון.
פעם נוספת, הוא התגלה על ידי בלש. בפעם הזו הוא ניצל בזכות אישה נוצרייה שהכירה את אמו והסבירה לבלש כי הילד שראה הוא יתום המועסק כשוליית הנגר. הבלש, מרוצה מההסבר, עזב את המקום ומעולם לא חזר.
מולדובן דאג לפליישמן ולדודו עד לשחרור האזור באוקטובר 1944. סולומון פליישמן, שנשאר במחבוא עם דודו במשך חמישה חודשים, גילה כי היה היחיד ממשפחתו ששרד את השואה, הודות לעזרתם של הנער ושל מולדובן.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה היגרו פרלשטיין ופליישמן לארצות הברית. לאורך השנים שמר פליישמן על קשר עם מולדובן ומשפחתו, ואף שלח לו כסף ומתנות. לאחר מותו של מולדובן המשיך פליישמן לשלוח מתנות לבנו ולנכדו של מולדובן. הוא אמר כי "יותר מפעם אחת מולדובן סיכן את חייו כדי להגן עלינו". לפליישמן נולדו חמישה ילדים ושבעה עשר נכדים.
הכרה והנצחה.
מולדובן נפטר ב-17 באוקטובר 1972. ב-4 במאי 1994, הכיר יד ושם בוואלריו מולדובן כחסיד אומות העולם והוא הונצח על קיר כבוד מיוחד ביד ושם, בירושלים. מדליית כבוד ותעודה נשלחו למשפחתו ברומניה.
ולריו מולדובן
האחות אגנס וולש