בישראל, על פי חוק, על משרד הבריאות לספק במסגרת השירותים לבריאות השן בדיקות שגרה, מעקב והדרכה לתלמידים מידי רופא שיניים ושיננית. בשנת 2008 החלו משרדי הבריאות והחינוך לפתח תוכנית חינוך לקידום בריאות הפה והשיניים, "שן-לי". במאי 2009 קבעה הממשלה כי המדינה תממן באופן מלא את שירותי בריאות השן לתלמידים לצורכי מניעה. החל משנת 2011 מפעיל משרד הבריאות את התוכנית באמצעות הרשויות המקומיות. התוכנית מיועדת לתלמידי גן חובה ולתלמידי כיתות א' עד א', והיא כוללת חלוקה של משחת שיניים ומברשת שיניים הסבר של רופא שיניים או שיננית על חשיבות בריאות השן בהיקף של שלוש שעות בשנה וכן בדיקה שיניים שנתית לילדים מגן חובה ועד כיתה ט'. התוכנית תואמת תרבותית למגזר הערבי ולמגזר החרדי. 84% מהרשויות המקומיות נתנו את השירות האמור, נכון לאוגוסט 2014.
טיפול.
כשיש כבר נגעי עששת, הטיפול הוא שחזור השן (סתימה) בעזרת אמלגם או קומפוזיט (חומר מרוכב) ועוד חומרים – שהם חומרי השחזור המקובלים. עם זאת, נשארת בעינה הבעיה התמידית של עששת חוזרת או משנית.
בניגוד לרוב הרקמות האחרות בגוף האדם, זגוגית השן והדנטין שנהרסו אינם מתחדשים מעצמם, ולכן יש צורך בסתימה. לשם כך יש לסלק את רקמת השן הפגועה, ולשחזרה בחומר סינתטי על ידי רופא שיניים אשר משתמש בדרך כלל באמלגם (החומר ממנו עשוי הסתימה), חומר מרוכב (קומפוזיט - סתימה בצבע השן) או חרסינה. במידה ונוצר חור עמוק וחל זיהום של שורש השן, נדרש טיפול שורש, במהלכו מוּצאת הרקמה הרכה מתוך מוך השן ותעלות השורשים והאזור מנוקה מנמק של חיידקים וממולא בחומר סתימה ייעודי. לאחר טיפול שורש מבוצע לרוב מבנה וכתר.
אקוורל
מוגל
חיל נשים
חיל נשים (בר"ת: ח"ן) היה חיל צה"לי שהתקיים עד שנת 2001, שתחום אחריותו היה טיפול ספציפי בחיילות צבא ההגנה לישראל. תפקידיו היו קליטת החיילות, אימונן בהכשרה או טירונות, ושיבוצן ביחידות צה"ל השונות. במהלך שירותן היה החיל אחראי על שירותים שונים לחיילות על ידי יחידות ח"ן שפעלו ביחידות. הח"ן גם הפעיל בנות כמורות-חיילות באזורי פיתוח ושכונות עולים בישראל. מאמצע שנות ה-90 החל הח"ן בהדרגה להעביר את סמכויותיו למפקדי היחידות. יחידת המורות החיילות הועברה אל חיל החינוך.
בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף שאול מופז על ביטול הח"ן. כתוצאה מכך פורקה מפקדת קצינת חיל נשים ראשית (מקחנ"ר), והוקם גוף יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן; ומאז פברואר 2016 - יוהל"ם). תפקידיו העיקריים של גוף זה כיום סובבים סביב שמירת זכויות החיילות, קידומן לתפקידים שונים, מתן ייעוץ וכיוצא באלה.
היסטוריה.
החיל הוקם רשמית בעיצומה של מלחמת העצמאות ב־26 במאי 1948, אך שורשיו עמוקים. נשים שירתו בהגנה, בפלמ"ח, באצ"ל ובלח"י. במלחמת העצמאות שירתו נשים כקשריות, נהגות-אמבולנסים, חובשות, רופאות, קצינות-מודיעין, קצינות-תותחנים וגם לוחמות. הן ליוו שיירות במשוריינים והשתתפו בהגנת היישובים. כאשר הוקם חיל נשים הציע דוד בן-גוריון את השם חע"ן (חיל עזר נשים), ולבסוף התקבל השם ח"ן. יעודו של הח"ן היה לשחרר מספר מרבי של גברים לתפקידים קרביים במילוי תפקידים מנהליים ומקצועיים ותפקידי שירות. ייעוד נוסף היה לתרום לגיבוש רוח היחידה, טיפול בחייל כפרט (כמורות וקצינות-סעד) וקידום אופיו המיוחד של צה"ל כצבא קולט ומחנך עליה, אבל קשת התפקידים של ח"ן התרחבה והיא כללה צורות שונות של הוראה לבעור הבערות בישובי-עולים, להדרכת נוער ולאימון מבוגרים בישובי-ספר.
חיל הנשים
שלושת המצפים
שלושת המצפים הם שלוש נקודות יישוב יהודיות שהוקמו בנגב בימי מלחמת העולם השנייה: מצפה גבולות, מצפה רביבים ובית אשל.
בספר הלבן משנת 1939 נקבעו "תקנות הגבלה" על רכישה ויישוב של קרקעות בארץ ישראל על ידי יהודים. בתגובה לכך, בהתאם להחלטה של התנועה הציונית, הוגברו רכישות קרקע על ידי הקרן הקיימת לישראל. עליהן הוקמו שלוש יחידות התיישבות שייעודן הראשוני היה בחינת הקרקע והאקלים לקראת התיישבות עתידית, ניסויי חקלאות, ובחינת תגובת הבריטים למהלך כזה.
המצפה הראשון שהוקם היה מצפה גבולות. היישוב הוקם במאי 1943 על ידי חברי "קיבוץ ארץ-ישראלי ג' " של השומר הצעיר (כיום קיבוץ חצור). אחריו הוקם מצפה רביבים על ידי אנשי הנוער העובד. המצפה שלישי שהוקם היה בית אשל, באתר בו כבר הייתה נקודת התיישבות מ-1939. ישובו התקיים על ידי תנועת המושבים.
המצפים הוקמו בתבנית אחידה – חצר מרובעת מוקפת חומה, ובפינתה מגדל תצפית. בצלע אחת של הריבוע מבני המגורים, ובצלע השנייה מבני השירות. מתכנן המצפים היה האדריכל יעקב מטריקין.
שלוש שנים אחר כך עלו לקרקע מפעל המשך גדול יותר – 11 הנקודות.
ראויה לציון חשיבות המצפים בהחזקת הקרקעות שנרכשו בנגב והגברת הביטחון באזור. המידע הרב שנצבר בשלושת המצפים בעניין דרך החיים באזור, העבודה החקלאית והקשרים עם הבדואים סייעו להקמת הנקודות.
חומצת שומן רב בלתי רוויה
בונאוונטורה קאוואליירי
בונאוונטורה פרנצ'סקו קאוואליירי (באיטלקית: Bonaventura Francesco Cavalieri; 1598 - 30 בנובמבר 1647) היה מתמטיקאי איטלקי, הידוע כיום כמנסח עקרון קאוואליירי, הקובע ששני חפצים שווים בנפחם אם חתכי הרוחב שלהם שווים בשטחם בכל מקום. במציאת עיקרון זה הוא בישר, במובן מסוים, את מושג האינטגרל. כמו כן פיתח את נוסחת לוטשי העדשות.
קאוואליירי נולד במילאנו, והתחנך מגיל צעיר במנזרים ישועיים, תחילה בסאן גרלאמו במילאנו ואחר כך בפיזה. הוא למד גאומטריה באוניברסיטת פיזה. החל משנת 1632 הוא פרסם 11 ספרים. הוא היה בקשר עם גלילאו גליליי שתמך בו במחקרים המתמטיים. הוא בנה משאבה הידראולית במנזר שלו. כמו כן, פרסם טבלאות לוגריתמיות והדגיש את החשיבות של שימוש בהם לצורכי אסטרונומיה וגאוגרפיה. נפטר בבולוניה.
על שמו נקרא המכתש בירח.
נובלה
נוֹבֵלָה (באיטלקית: Novella) היא סוגה ספרותית מרכזית, החובקת סיפורים קצרים יחסית, שעלילתם מתרכזת במקום אחד, נמשכת לאורך תקופה קצרה וסובבת ציר רעיוני או עלילתי אחד. לעיתים מוגדרת נובלה גם על־פי אורכה: ארוכה מסיפור קצר וקצרה מרומן.
התפתחות הנובלה כז'אנר ספרותי החלה בימיה הראשונים של תקופת הרנסאנס באירופה, בידי סופרים צרפתים ואיטלקים. הבולט מביניהם היה ג'ובאני בוקאצ'ו, שספרו הדקאמרון הכיל כ-100 יצירות ספרותיות שונות הנחשבות כאבות היסוד של הסוגה. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 החלו להיווצר קווים וחוקים סגנוניים קבועים לטיב הנובלה, בעיקר בספרות הגרמנית. מבקר הספרות יוסף אורן מונה ביניהם:
נובלות משמשות לעיתים כבסיס ליצירות ארוכות ומפותחות יותר, בעיקר בתחומי המדע הבדיוני והפנטזיה. לדוגמה אפשר למנות את יצירתה של ננסי קרס, "קבצנים בספרד", שפורסם בהתחלה כנובלה ולאחר מכן הורחב לרומן. דוגמאות נוספות לטכניקה זו אפשר למצוא אצל רוג'ר זילאזני, אורסולה לה-גווין, אן מק'קפרי ועוד. נובלה מפורסמת ומשפיעה נכתבה על ידי טולסטוי ב-1889 בשם "סונאטת קרויצר" אשר הסעירה בזמנו את הרוחות ברוסיה ונחשבה בפי רבים לשערורייתית ממש.
הסופר רוברט סילברברג כתב:
בספרות העברית אחד מכותבי הנובלות המפורסמים ביותר הוא ש"י עגנון, שמספר רב מיצירותיו נחשבות לנובלות, ביניהן "והיה העקוב למישור" ו"תהלה". על המחברים העבריים האחרים שחיברו נובלות נמנים בנימין תמוז, אהרן אפלפלד, עמוס עוז, ושולמית הראבן.
המזרקה לזכר הנסיכה דיאנה
מזרקת הזיכרון לזכר דיאנה, נסיכת ויילס (באנגלית: Diana, Princess of Wales Memorial Fountain) היא אנדרטה לזכר הנסיכה דיאנה, הממוקמת בפינה הדרומית מערבית של הייד פארק בלונדון, דרומית לאגם הסרפנטיין ומזרחית לגלריית סרפנטיין.
אבן הפינה להקמת האנדרטה הונחה בספטמבר 2003 והאנדרטה נחנכה ב-6 ביולי 2004.
תיאור האנדרטה.
האנדרטה עוצבה על ידי קתרין גוסטפסון ובנייתה עלתה 3.5 מיליון ליש"ט. האנדרטה היא מזרקה המורכבת מ-545 מקטעי אבן גרניט מקורנוול.
צורת המזרקה היא אובלית והיא בנויה באזור שמידותיו חמישים על שמונים מטרים. רוחב התעלה בה זורמים המים משתנה בין 3 ל-6 מטרים, ועומק התעלה משתנה. המזרקה ממוקמת על מדרון והמים זורמים בה בכיוון דרום במורד האנדרטה. בצד אחד של האנדרטה זורמים המים בתעלה רדודה ובזרימה איטית, ובצידה השני יש בתעלה מדרגות ומחסומים שיוצרים זרימה סוערת יותר. האנדרטה נועדה לשקף את חייה של דיאנה - הן חיים שמחים והן תקופות סוערות וקשות.
האנדרטה נועדה לשקף את אישיותה החברותית של דיאנה ואת היחס החם שלה לכל מי שפגשה ולתושבי בריטניה בפרט, ולכן תוכננה האנדרטה בצורה המאפשרת לכל אחד לגעת במים, ולילדים - להיכנס ולשחק במים. אולם, לאחר פתיחת המזרקה אירעו שלושה מקרים של אשפוז בשל פציעה מהחלקה במים, והמזרקה נסגרה. המזרקה נפתחה מחדש באוגוסט 2004 לאחר שהוצבו שישה שומרים המונעים מאנשים להיכנס למים.
בשל מספר המבקרים הרב נהרסו משטחי הדשא סביב האנדרטה ולכן בדצמבר 2004 החל פרויקט של שיפוץ האנדרטה על ידי בניית שבילים המובילים לאנדרטה, ושתילת דשא עמיד יותר סביבה.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:וסטמינסטר: אנדרטאות]]
[[קטגוריה:הייד פארק]]
[[קטגוריה:הנצחת דיאנה, הנסיכה מוויילס]]
[[קטגוריה:מזרקות]]
הפליינג בייבי
הפליינג בייבי היא להקת רוק ישראלית השרה באנגלית. הלהקה הוקמה על ידי גבע אלון, רשף שחר, גדי אלטמן ושחם אוחנה.
גבע ורשף נולדו וגדלו בקיבוץ מעברות וגדי גדל בקיבוץ מגל.
הלהקה הושפעה רבות מהמוזיקה ששמעו חבריה בקיבוץ, להקות כמו לד זפלין, ניל יאנג, וכמו כן זמרים ישראלים כגון מאיר אריאל וכו' היו בין המשפיעים העיקריים על סגנונם.