האוכלוסייה האשורית של צפון מסופוטמיה גורשה בכוח ונטבחה בין השנים 1914–1920 בידי הצבא המוסלמי עות'מאני יחד עם קבוצות חמושות מוסלמיות אחרות, כולל קבוצות כורדיות, צ'צ'ניות, וצ'רקסיות, וקבוצות ערביות מקומיות לא חמושות. בניגוד לרצח העם הארמני, לרצח העם האשורי היה אופי פחות מתוכנן ויותר ספונטני, מבלי שהייתה פקודה מיוחדת לביצועו. בערים מסוימות כל הגברים נשחטו והאחרים נשלחו לגלות, ובמסעותיהם מבתיהם רבים נהרגו מרעב, מחלות, והתנכלויות של שבטים מקומיים. באזורים מסוימים נשים סבלו מניצול מיני המוני.
לפי ההיסטוריון דייוויד גאנט, האפיון המרכזי היה התמקדות באוכלוסייה האשורית הכפרית, ובשבטי האשורים המורדים בהרים, שם מקרי ההרג היו נרחבים יותר, בעוד שממקרי הטבח בערים עצמם יש מספר גדול יותר של ניצולים. גאנט מסיק מכך שהמטרה הייתה השתלטות והחרמה של הקרקעות. כפרים שלמים, רכוש וחוות הושמדו לחלוטין כדי למנוע את חזרתם של האשורים הביתה. יחידות צבא עות'מאניות קיבלו משימה לגרש את האשורים מהאקארי (אזור באימפריה העות'מאנית, כיום חלק מטורקיה ועיראק) ומהחלקים הפרסיים של האימפריה.
מעשי ההרג בוצעו בדקירות, עריפות ראשים, הטבעות, יריות וסקילות. עדי ראייה טוענים כי קצינים מקומיים החזיקו "אוסף" של חלקי גוף כמו אוזניים, אפים, ו"חלקי גוף נשיים". באזורים מסוימים רק הגברים נטבחו והנשים נאנסו או נמכרו. כ-65,000 אשורים מתו מרעב ומחלות בדרכם הרגלית לפרס.
התנגדות אשורית.
במרץ 1918, חיילים כורדים מהצבא העות'מאני התנקשו באחד מהמנהיגים האשורים החשובים של אותה תקופה, מר שימון בנימין. האשורים הגיבו בהתקפות מוצלחות נגד חיילים עות'מאנים, שכללו בין השאר השתלטות על מבצר עליו פיקד סימקו שיקאק, המפקד העות'מאני שהיה אחראי על ההתנקשות בשימון בנימין, אם כי סימקו עצמו הצליח להימלט. אשורים היו מעורבים בהתנגשויות נוספות בטורקיה, בעיקר נגד כוחות כורדיים וצ'רקסיים הנאמנים לאימפריה, אך התנגשויות אלו נשארו במספרים נמוכים ולא תמיד הביאו לתוצאות חיוביות מצד האשורים.
איליא פטרוס היה בין המנהיגים של התנגדות הצבאית ולאחר סיום מלחמת העולם הראשונה פעל להכרזת אוטונומיה לאשורים, אך ללא הצלחה.
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Владимир Александрович Романов; 22 באפריל 1847 - 17 בפברואר 1909), היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה שנרצח בשנת 1881. נינתו היא מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
ביוגרפיה.
ולדימיר נולד ב-22 באפריל 1847 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, לאלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן. בהיותו בן 8 מת סבו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון כאלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בשנת 1865 מת אחיו הבכור ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, והיו שמועות שאחיו השני אלכסנדר יפנה את מקומו לוולדימיר, ויתחתן עם פשוטת עם בנישואים מורגנטיים, אולם לבסוף בלחץ המשפחה הסכים אלכסנדר להתחתן עם אשה מיוחסת, ולהישאר נסיך הכתר. היחסים בין אלכסנדר וולדימיר היו לבביים, אך לא היה להם קשר חם.
בשנת 1867 ליוו אלכסנדר וולדימיר את אביהם בביקורו בתערוכה העולמית בפריז, שם נורה אביהם על ידי מתנקש פולני לאומני. בשנת 1871 שוב ליוו האחים את אביהם בביקור באזור הקווקז, גאורגיה, צ'צ'ניה ודאגסטן, ובשנת 1872 ליווה ולדימיר את אביו לווינה, לפגישה של הקיסרים של רוסיה, גרמניה ואוסטריה.
ב-28 באוגוסט 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. מריה, שהייתה לותרנית אדוקה, סירבה להמיר את דתה לדת הרוסית הפרובוסלבית, ולכן לקח שלוש שנים עד שהצאר נתן את הסכמתו לנישואים. מריה שמרה על דתה במהלך רוב נישואיה אולם המירה לבסוף את דתה שנים לאחר מכן, ככל הנראה כדי לתת לבנה קיריל סיכוי רב יותר לרשת את כס הקיסרות. לאחר המרתה היא קיבלה את השם הרוסי מריה פבלובנה.
המשפחה התגוררה בארמון ולדימיר שבסנט פטרבורג, שם ביססה אשתו מריה את שמה כאחת המארחות הטובות ביותר בעיר. אשתו מריה לא הסתדרה עם אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ובמיוחד עם גיסתו, אלכסנדרה, נסיכת הסן, ומריה הפכה את ארמון ולדימיר לחלופה לחצר המלוכה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) לחם ולדימיר נגד צבא האימפריה העות'מאנית, ופיקד על הקורפוס ה-12. אולם על אף הקיירה הצבאית המרשימה שטיפח, עניינו אותו יותר אמנות וספרות. בשנת 1880 מינה אותו אביו לנשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות.
בשנת 1881 נרצח אביו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואחיו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. ולדימיר שהתעשת במהירות רבה יותר מאשר אחיו, היה זה שהכריז על מות אביהם לציבור. ולדימיר ירש את ספרייתו האישית של אביו, ואף הוסיף לאוסף את הספרייה הגדולה שלו. לאחר המהפכה הרוסית ספרים אלה נמכרו באופן אקראי לפי משקל, וכיום הם מהווים חלק מהאוספים של כמה אוניברסיטאות אמריקניות.
למרות שהיחסים בין אלכסנדר השלישי וולדימיר היו די מרוחקים, והייתה תחרות עזה בין נשותיהם, קידם אלכסנדר את הקריירה של ולדימיר, ומינה את ולדימיר למושל הצבאי של סנקט פטרבורג. ולדימיר כיהן במועצת המדינה ואף עמד בראש ועדת החקירה הממלכתית לרצח אביו. בנוסף פיקח ולדימיר על בניית הקתדרלה במקום הרצח של אביו, שנבנתה בין השנים 1883–1887. ולדימיר היה פילנתרופ מפורסם, ועקב אהבתו הרבה לציור, אף הפך לפטרון של האמנויות ברחבי האימפריה.
באוקטובר 1888 הצאר אלכסנדר השלישי ובני משפחתו נסעו ברכבת הקיסרית שנסעה מדרום כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב. שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש. ולדימיר ששהה באותו זמן בפריז יחד עם משפחתו לא נחפז לחזור לרוסיה, מה שהרגיז את אלכסנדר השלישי, שטען שאילו היה נהרג בתאונה היה ולדימיר חוזר במהירות על מנת לרשת את הכס.
בשנת 1894 מת אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחיינו ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה במקומו לשלטון. בינואר 1905 פרץ גל שביתות בסנקט פטרבורג, וב-9 בינואר מפגינים בלתי חמושים החלו לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר, אולם חיילי המשמר פתחו עליהם באש, במה שנודע כיום ראשון העקוב מדם (1905). כתוצאה מכך פרצה מהפכת 1905, שבמהלכה אף נרצח אחיו של ולדימיר - סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והביאה לשינויים בממשל.
באוקטובר באותה שנה התחתן בנו הבכור של ולדימיר - קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה עם ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ללא הסכמתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ומשום כך גורש מרוסיה. במחאה על כך התפטר ולדימיר מכל תפקידיו, וב-17 בפברואר 1909 מת בפתאומיות כתוצאה משטף דם במוח. לאחר מותו החזיר ניקולאי השני את בנו של ולדימיר - קיריל למעמדו, ונכדתו של קיריל - מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, היא הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
משפחתו.
בשנת 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. לזוג נולדו חמישה ילדים:
יצחק גליקר
יצחק גליקר (1882–1950) היה הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה, מנהל המחלקה המדיצינית במרכז קופת חולים.
ביוגרפיה.
גליקר נולד בז'ברז' שבפולין, בנם של פרימה ואלימלך, אח בכור לשלושה בנים ובת. בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם אחיו צבי ועם אריה פייגנבאום, למד רפואה בלבוב, השתלם בברלין.
בשנת 1913 עלה לארץ-ישראל. באותה שנה עבד כרופא במושבה חדרה.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא אוסטריה כרופא צבאי, בשנת 1920 חזר לארץ ישראל.
גליקר היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה שהקים הד"ר הלל יפה, עם חברים נוספים: ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון וד"ר נחום שימקין.
בשנת 1920 עבד בבית החולים "הדסה" בחיפה.
גליקר היה הרופא הראשון של קופת חולים בחיפה. משנות העשרים של המאה ה-20, התחיל לעבוד בקופת חולים בחיפה, ומאוחר יותר ניהל את המחלקה המדיצינית.
נפטר ב-1950
משפחתו.
התחתן עם חנה פלד ולהם נולדה בת - אמיליה (מילה). חנה נפטרה כמה שנים לאחר מכן משחפת.
התחתן בשנית עם חנה בת אלימלך בלאי ובשנת 1933 נולד בנם יוחנן. חנה נפטרה ב-1983.
אחיו, ד"ר אריה ליאון גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רנטגנולוג. נפטר ב-11 ביולי 1971.
אחיו, ד"ר צבי הירש גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רופא פנימי, ממקימי קופת חולים לאומית. נפטר ביום העצמאות 1951.
הנצחתו.
בשנת 1953 ניקראה המרפאה ברחוב הנזירות 27 בחיפה על שמו של גליקר, "מרפאת יצחק". ב-1965 נחנכה במקום מרפאה חדשה שנקראה על שמו
בחיפה הוקם גן על שם יצחק גליקר.
ב-1951 ניטעה חורשה על שמו של ד"ר גליקר בהר הגלבוע
אתיקה נורמטיבית