אזרחים מזרח-גרמנים נטו להשוות בדרך כלל את רמת חייהם עם רמת החיים של אזרחים במדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אולם הם גם השוו את עצמם לרמת החיים במערב גרמניה ובמדינות מערביות אחרות.
השוואה בין קיבולת הרכש הנורמלית של מזרח גרמניה לגרמניה המערבית המערבית היא בעלת ערך מוגבל, למרבה הצער, משום שהיצע הסחורות הקיימות במערב גרמניה גבוה בהרבה, ותשומות החומר והמאפיינים הטכניים של מוצרי מערב גרמניה בדרך כלל גבוהים יותר. ב-1983, המכון למחקרים כלכליים במערב ברלין ערך את אחד ממחקריו התקופתיים שבו נמדד כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני בהשוואה לזה של המארק המערב-גרמני.
"סלי שוק" של סחורות שנרכשו בשתי המדינות היו הבסיס להשוואה. כאשר דפוסי הצריכה של מזרח גרמניה שימשו בסיס להחלטה מה צריך להיכנס לסל השוק, מארק מזרח גרמני רכש יותר מאשר מארק מערב-גרמני. כלומר, כאשר גרמנים מערביים רכשו בדיוק את אותם הדברים באותה מידה כמו עמיתיהם במזרח גרמניה, המערב הגרמני היה צריך לשלם יותר (24% יותר עבור משק בית ממוצע של ארבעה חברים). אם, לעומת זאת, דפוסי הצריכה של מערב גרמניה שימשו בסיס להשוואה, התוצאות ישתנו (המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש רק 87% משכנו המערב גרמני, בהשוואה למדינות מערביות רבות בעולם באותה התקופה מדובר היה בנתון די טוב). המכון סיכם כי ככלל, המארק המזרח-גרמני יכל להיחשב כ-106% מהערך של המארק המערב גרמני בכוח הקנייה, עלייה מרשימה מ-76% בשנת 1960,ל-86% בשנת 1969 ו-100% בשנת 1977.
ההכנסה במזרח גרמניה לנפש ב-1948 הייתה 40% מרמת ההכנסה של מערב גרמניה. עד שנת 1989, הייתה ההכנסה לנפש במזרח גרמניה 66% מרמת מערב גרמניה.
הנהגת מזרח גרמניה הכירה כבר ב-1985 כי הכמות, הטווח והאיכות של מוצרים ושירותים רבים המוצעים לצרכן במזרח גרמניה דורשת שיפור וכי רצונות הציבור צריכים לקבל יותר תשומת לב. יצוין, עם זאת, כי העיתונות במזרח גרמניה, הטלוויזיה והרדיו דיווחו לעיתים קרובות על חוסר הביטחון של החיים בחברה הצרכנית של מערב גרמניה. שידורי הטלוויזיה במערב גרמניה עצמם לא העלו תמונה אידילית של רווחת הצרכנים, שהכילה כפי שהם עשו כמות ניכרת של ביקורת עצמית ודיונים על חולשות מערב גרמניה.
מאמצע שנות ה-80 עד לקריסת המשטר הקומוניסטי, הבעיות במזרח גרמניה החמירו לאור הקשיים שעמה התמודדה (חובות גדולים, ניהול בירוקרטי מדי, הבעיות הכלכליות של שכנותיה שהשפיעו גם עליה ועוד).החלו להיווצר מחסורים במוצרים ונוצרה התמרמרות רבה בקרב האזרחים על כך.
התכנון המרכזי.
העובדה שכלכלת גרמניה המזרחית הייתה כלכלה מתוכננת לא אומרת כי היא נוהלה באמצעות גוף או תוכנית אחת. הכלכלה נוהלה באמצעות מספר תוכניות לטווח קצר וארוך. התוכניות הקצו משאבים, יעדי ייצור ועוד לכלכלה וחזו בה שינויים. במשך השנים ככל שהכלכלה התפתחה משימת הניהול שלה הלכה והסתבכה ונעשה מורכב לחלק את המשאבים
התכנון לטווח קצר.
התוכנית לטווח הקצר הייתה השנה הפיסקלית דהיינו שנת כספים, שהתחילה כמקובל ברוב מדינות העולם בראשון ב-1 ונסתיימה ב-31 בדצמבר. במסגרת התכנון לטווח קצר נקבע התקציב, נקבעו תחזיות צמיחה לסקטורים השונים של הכלכלה, ניוד של כוח עבודה וחומרי גלם ומבנה הייצוא והייבוא.
התוכנית לטווח בינוני.
תוכנית זו הייתה תוכנית החומש. התוכנית לטווח בינוני (5-7 שנים) כללה תחזיות ואינדיקטורים בדומה לתוכנית לטווח הקצר אך יותר הכלליות. הדגש בתוכנית החומש (שפעלה לראשונה משנת 1951) קבעה את הכיוון הכלכלי אליו שואפות הרשויות ואת חלוקת המשאבים וההשקעות בכלכלה.
ענפי הכלכלה.
חקלאות.
גרמניה המזרחית ירשה חקלאות המורכבת מחוות חקלאיות פרטיות כאשר חלק מהן בבעלות בכירים במשטר הנאצי.
בשנת 1946 יצאה לפועל הרפורמה החקלאית ("בודנרפורם") אשר הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד. כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
בשנת 1958 המגזר החקלאי הורכב מרובו על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות. בשנים 1958-59 נחקקו חוקים המגבילים את בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון. בנובמבר ובדצמבר 1959 כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו באשמת הפרות ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם. באמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 חוות שיתופיות והחוות הממלכתיות היוו 6% נוספים. בשנת 1961 החוות הממשלתיות והשיתופיות (LPG) ייצרו 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.
בית הרוחב
רוברט רוסן
רוברט רוסן (אנגלית: Robert Rossen; 16 במרץ 1908 - 18 בפברואר 1966) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקני זוכה פרס האוסקר על "כל אנשי המלך".
ביוגרפיה.
הוא נולד בניו יורק. רוסן החל את כמחזאי בתיאטרון. אל תעשיית הקולנוע הוא נכנס כתסריטאי, החל מדרמת הפשע "Marked Woman" משנת 1937 בה כיכבו בטי דייוויס והמפרי בוגרט. בין השנים 1937–1947 (טרם היותו במאי קולנוע) עבד כתסריטאי בסרטיהם של לויד בייקון (ארבעה מסרטיו), מרווין לרוי, ראול וולש (בסרטו "שנות ה-20 הסוערות", בו כיכב ג'יימס קאגני), מייקל קורטיז ("זאב הים"), בשלושה מסרטיו של לואיס מיילסטון ובשניים מסרטיו של אנטול ליטבק. ב-1946 כתב את התסריט לסרט "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" בבימויו של לואיס מיילסטון.
ב-1947 ביים את סרטו הראשון, "ג'וני או'קלוק", סרט אפל, לו כתב גם את התסריט. באותה שנה ביים את סרט האיגרוף "גוף ונפש", שעבר כמה עיבודים מחודשים עם השנים. סרטו השלישי היה "כל אנשי המלך", סרט פוליטי המבוסס על ספרו הנודע של רוברט פן וורן. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, בו זכה רוסן בתוקף היותו מפיק הסרט, אולם הוא הפסיד את פרס הבימוי לג'וזף ל. מנקייביץ'. מהלך זה הפתיע רבים, שכן רוסן נודע, בסרטיו הראשונים, כבמאי אמין המביא איכויות קולנועיות יוצאות דופן למסך הקולנוע. חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לא סברו שרוסן ראוי לקבל את הפרס, זאת למרות שהוא זכה בפרס גלובוס הזהב על הבימוי ובפרס איגוד הבמאים האמריקני.
12 שנים אחר כך קיבל רוסן פעם נוספת שלוש מועמדויות לפרס האוסקר, על סרטו "אדי פלסון" (1961),על פי הרומן מאת וולטר טוויס. סרט זה, בכיכובו של פול ניומן, עסק בשחקן סנוקר בעל דחף בלתי נשלט להיות הטוב מכולם. הסרט היווה השראה לסרט ההמשך, "צבע הכסף", שביים מרטין סקורסזה 25 שנה לאחר מכן, כשפול ניומן מככב גם בו. על אף תשע מועמדויותיו לפרס האוסקר, הסרט זכה רק בשני פרסים טכניים. בפרס הבימוי הוא זכה מטעם איגוד המבקרים של ניו יורק. כיום נחשב הסרט כיצירת-מופת אמריקאית.
לאיגוד הבמאים האמריקני רוסן היה מועמד שלוש פעמים: על "כל אנשי המלך", "אדי פלסון" ועל "אלכסנדר הגדול" (1956), דרמה היסטורית המגוללת את סיפור חייו העשיר של המצביא היווני אלכסנדר הגדול, אותו מגלם ריצ'רד ברטון.
ב-1951, בשיא עידן המקארתיזם, הואשם רוסן, כמו אחרים, שהוא בעל נטיות קומוניסטיות. הוא התייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית (HUAC) לשימוע, אולם בתחילה סרב, אך לאחר שנתיים, תחת לחצים גדולים שפגעו בעבודתו, הסכים לחשוף את שמותיהם של 57 מעמיתיו למקצוע המשתייכים למפלגה הקומוניסטית. בעקבות הווידוי רוסן קיבל חנינה.
סרטו האחרון טרם מותו בפברואר 1966 היה הדרמה הפסיכולוגית "לילית" (1964), בו כיכבו וורן בייטי, פיטר פונדה וג'ין הקמן.
סרטיו.
כבמאי:
סך הכל:
סולמות במוסיקה
מידי-פירנה
מידי-פירנה (בצרפתית: Midi-Pyrénées; באוקסיטנית: Miègjorn-Pirenèus) או דרום פירנאים היה אחד מבין 26 חבלי הארץ של צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד סוף 2015. משנת 2016 הוא כלול בחבל החדש אוקסיטניה.
חבל ארץ זה היה הגדול מחבלי הארץ של צרפת, גדול יותר מהולנד או מדנמרק. הוא מורכב משמונה מחוזות (départements), והוא גובל במדינות ספרד ואנדורה.
לחבל מידי-פירנה אין אחדות היסטורית או גאוגרפית. זהו אחד החבלים אשר נוצרו באופן "מלאכותי" בשלהי המאה ה-20.
גאוגרפיה.
מידי-פירנה גובל בחבלי הארץ אקיטן החדשה ואוברן-רון-אלפ וכן לנגדוק-רוסיון (שכאמור אוחד עם מידי-פירנה לחבל אחד). חבל הארץ גובל בהרי הפירנאים.
הגארון הוא הנהר העיקרי בחבל והוא מתפצל לארבעה זרמים: הז'רס, הארייז', הלוט והטארן.
ישנם שני גושים הרריים עיקריים החוצים בשטח החבל, הרי הפירנאים והמסיף סנטרל. הרי הפירנאים מהווים גבול טבעי עם ספרד.
בשטח החבל נמצא פרק פירנאים וקרקס גווארני בתוכו.
כלכלה.
אזור המידי-פירנה מפורסם בעיקר בזכות שלושה "מוצרים" מקומיים אשר זכו למוניטין עולמי - מטוסי האיירבוס המיוצרים במפעל בטולוז, גבינת הרוקפור ומרכז העלייה לרגל הקתולי בלוּרד.
פוליטיקה.
לחבל היסטוריה ארוכה כמעוז השמאל בצרפת, עוד מימי תחילתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. כך למשל המחוז ארייז' נותן בהתמדה לשמאל את אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר בצרפת.
תרבות.
לאזור המידי-פירנה איכויות אוקסיטניות אותנטיות. בגדתו השמאלית של נהר הגארון שכן המחוז ההיסטורי גסקוני, אשר הותיר את חותמו התרבותי על אזור זה. לחבל הארץ מסורת כפרית מובהקת והיא במקום הראשון באזורי צרפת במספר החקלאים המתגוררים בה.
דרום פירנאים
דרום-פירנאים
רוסטוב על דון
סולם יעקב (פירושונים)
כרכום