תכולת המיזם.
מפעל ההנצחה כלל תערוכות של התרבות הארץ-ישראלית, בנושאי לשון וספרות, עיתונות וכרזות, חינוך, השכלה גבוהה, ציור ופיסול, תיאטרון ומוזיקה, אדריכלות, ארכאולוגיה, ושתי תערוכות ביאליק — ביאליק האיש וביאליק היוצר.
התערוכות הוצבו בביתני יריד המזרח שקושט בדגלים עם סמל "ימי ביאליק". על עיצוב התערוכות הופקד האדריכל אריה אלחנני. תערוכת הלשון, ספרות, עיתונות וכרזות הוצגה בארמון תוצרת הארץ. הספרייה הלאומית תרמה מאוספיה לתערוכה ותכננה את התצוגה. החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והאוניברסיטה העברית תרמו מוצגים ודוחות חפירות לתערוכת הארכאולוגיה, בין השאר הוצגו לראשונה ממצאי מכתבי לכיש שהתגלו באותה שנה על ידי ג'יימס לסלי סטרקי. לשכת המהנדסים והאדריכלים שותפה בתכנון תערוכת האדריכלות.
בנוסף לתערוכות נערכו ביריד הרצאות בנושאי תרבות ואמנות ונשפים בהשתתפות התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית, מקהלות, שחקנים, נגנים וזמרים. הנשפים המוזיקליים כללו שלל סגנונות - זמר עברי, מוזיקה תיאטרלית, מוזיקה קלאסית ישראלית, מוזיקה עממית וחזנות. מופע מקהלות הוצג בניצוחו של שלמה קפלן. במהלך "ימי ביאליק" התקיים גם "משפט ציבורי", אירועי דיבייט בפורמט של בית משפט, שדן ב. ביריד שולב גם "שוק הספר" להפצת ספרים עבריים שנמכרו במבצע הנחה של 20% ממחירם.
מופע הפתיחה נערך ב-16 באפריל 1935 באמפיתיאטרון, וכלל נאומים של חברי מועצת "ימי ביאליק" ונציגי שלטון המנדט, קונצרט של התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בניצוחו של מיכאל טאובה והופעה של חנה רובינא בקטעים מהפואמה "מגילת האש" מאת ביאליק.
עיריית תל אביב ערכה במהלך התערוכה סיור וקבלת פנים חגיגית לחברי אגודת הסופרים, אשר ביאליק היה נשיאה עד פטירתו. כנס של ברית עברית עולמית התקיים במהלך "ימי ביאליק".
במהלך ימי המיזם התקיימו סיורים מודרכים בתערוכות אחת לשעה. לתיירים ניתנו מספר סיורים מודרכים באנגלית וגרמנית.
יומני כרמל הסריטו כתבה במהלך אירועי "ימי ביאליק".
כ-50,000 איש ביקרו בתערוכה, בתקופה בה היישוב העברי מנה כ-400,000 איש בלבד. בנאום הנעילה ב-25 במאי 1935 ביקש אוסישקין מעיריית תל אביב להקים מוזיאון ביאליק אשר יבוסס על מוצגי ביתן ביאליק בתערוכה.
משא ביאליק.
גולת הכותרת של המיזם הייתה מחזה-ההמונים "משא ביאליק" שנכתב על ידי עמנואל הרוסי ובוים על ידי השחקן, הבמאי והמורה למשחק, איש הבימה" צבי פרידלנד..
המופע הוצג מספר פעמים במהלך "ימי ביאליק", על גבי במה ענקית שנבנתה במיוחד לשם כך באמפיתיאטרון של היריד. תפאורת המופע תוכננה על ידי האדריכל אריה אלחנני. המנצח פורדהאוז בן-ציסי ניצח על האורטוריה הארצישראלית. הכוריאוגרפיה בוצעה על ידי גרטרוד קראוס. קבוצות תיאטרון שונות ומאות חברי תנועות הנוער השתתפו במופע. בסצנת הפתיחה הופיעו מאות המשתתפים בצעדת אבל על מות המשורר הלאומי, בתלבושות מסורתיות של קהילות ישראל מרחבי תבל ובמדי תנועות הנוער. המופע המחיש בקטעים מיצירות ביאליק את היסטוריית העם - חורבן, גלות ופרעות המסתיימים בתהלוכת גאולה של מאות המשתתפים בדמות שבטי ישראל. בין יצירות ביאליק שקטעים מהן הוצגו במופע נכללו: "תיקון חצות", "מגילת האש", המתמיד, "אם יש את נפשך לדעת", "מִי יוֹדֵעַ עִיר לִישְׁטִינָא", "שאני הרוח", "אל השדה תצאה", אל הציפור, בעיר ההרגה, "שמים בקשו רחמים עלי", "אנחנו המעט", "אכן חציר העם", "למנצח על המחולות", "קראו לנחשים", מתי מדבר האחרונים, "פתע פתאום".
&quot;ימי ביאליק&quot;
פפסי סנטר
האי בנטון
אלברט וינסנט קייסי
אלברט וינסנט קייסי (באנגלית: Albert Vincent Casey; 28 בפברואר 1920 – 10 ביולי 2004) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, נשיא חברת "טיימס מירור קומפני" (חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס), יושב הראש והמנהל הכללי של חברת התעופה אמריקן איירליינס וחבר במועדון Bohemian Grove.
ראשית חייו.
קייסי נולד בארלינגטון, מסצ'וסטס. הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של ג'ון ג'וזף קייסי, בעלי חברת בנייה, ושל נורין (לבית דויל) קייסי, מורה. כאשר נקלעה חברת הבנייה של אביו לקשיים כלכליים, פתחה אמו של קייסי בית ספר לילדים מחוננים בבית המשפחה. כדי לממן את שכר הלימוד שלו באוניברסיטת הרווארד, עבד קייס במגוון של עבודות, כמו מנהל הסדרנים באצטדיון של האוניברסיטה, חלוקת עיתונים, הסעת תלמידים, ועבודה בחנות מכולת. ב-1943 הוא סיים את לימודיו בכלכלה בהארוורד. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית במשך ארבע שנים. לאחר המלחמה הוא השלים את לימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של הארוורד וסיים אותם ב-1948.
ראשית הקריירה העסקית.
באוגוסט 1945 נשא קייסי לאישה את אלינור וולש. הזוג אימץ שני ילדים. ב-1948 החל קייסי את הקריירה שלו כאשר עבד בחברת הרכבות דרום פסיפיק, בתחילה בניו יורק ולאחר מכן בסן פרנסיסקו, שם הוא היה לעוזר סגן הנשיא ועוזר הגזבר של החברה. ב-1961 הוא החל לעבוד עבור חברת Railway Express Agency בניו יורק, שם הוא ניהל את מחלקת הפיננסים והחשבונאות, המחלקת המשפטית, מחלקת הרכש, מחלקת הביטוח, מחלקת הבנייה (כולל רכש קרקעות), יחסי ציבור וכוח אדם. ב-1963 היה קייסי לנשיא חברת "טיימס מירור" בלוס אנג'לס, חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס. במהלך כהונתו בתפקיד זה בחברה, רכשה החברה חברות קשורות כמו חברות הוצאה לאור של ספרים ועיתונים, חברות למוצרי עץ, חברות טלוויזיה בכבלים, תחנות רדיו ועיתונים נוספים.
ב-1975 היה קייסי לחבר במועצת השליטה הפיננסית של מדינת ניו יורק, שהוקמה אז.
אמריקן איירליינס.
ב-1974 פרש קייסי מטיימס מירור והיה לנשיא, יושב הראש והמנהל הכללי של חברת אמריקן איירליינס, שבאותה תקופה התמודדה עם חוב משמעותי והוצאות גבוהות. אנליסטים עסקיים וקייסי עצמו הופתעו כאשר החברה שכרה לתפקיד זה אדם מחוץ לענף התעופה. כאשר הוא קיבל פנייה מחבר מועצת המנהלים של החברה, הוא השיב, "פנית לקייסי הלא נכון". הוא היה סבור שהם היו מעוניינים באחיו, שהיה מנהל בחברת התעופה ברניף אינטרנשיונל.
עד מהרה למד קייסי את עסקי התעופה ונקט בצעדים מידיים לטיפול בבעיות הפיננסיות, בהעברת מטה החברה ב-1979 לפורט וורת' שבטקסס. העברת מטה החברה לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' סיפקה אלפי משרות לאזור. קייסי הכניס את החברה לעסקי גז ונפט ושם קץ למיזמי המלונאות המפסידים. הוא גם קיצץ בימי החופשה של העובדים. ב-1983, השנה שלפני פרישתו של קייסי דיווח תאגיד AMR , חבררת האם של אמריקן איירליינס, על הרווח הגדול ביותר שלה אי פעם, 227.9 מיליון דולר. לפני תהליך הדה-רגולציה של חברות התעופה , התמקדה אמריקן אייליינס בטיסות לחופים ולמרכזי העסקים הראשיים. מרגע שהוסרה הרגולציה, הנהיגה החברה מערכת של טיסות קישור בהן הנוסעים הגיעו מנמלי תעופה קטנים לנמלי תעופה גדולים ואז החליפו טיסה שיצאה ליעדם. עד מהרה החליפה שיטה זו את שיטת הטיסות הישירות, והיא הועתקה על ידי חברות תעופה אחרות והפכה לתקן בענף התעופה. ב-1980 מינה קייסי את רוברט קרנדול כנשיא החברה. השניים הכניסו לחברה מערכת ממוחשבת מתוחכמת להזמנות. הם גם הנהיגו תעריפים מוזלים וייסדו את מועדות הנוסע המתמיד.
קריירה בממשל ובאקדמיה.
לאחר פרישתו מאמריקן אייליינס ב-1985, החל קייסי בקריירה בממשל ובאקדמיה. ב-1986 הוא החליף את פול קרלין בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. במהלך החודשים הספורים בהם הוא כיהן בתפקיד זה הוא פיתח תוכנית להתייעלות בדרג ניהול הביניים של שירות הדואר. לאחר פרישתו משירות הדואר הוא החל ללמד בבית הספר קוקס למנהל עסקים של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית , שם הוא עבד עד ליומו האחרון. לדברי עוזרו המנהלי במשך שנים, קייסי אמר לעיתים קרובות שהוא "כשל בפרישה". דיק הייבן, לשעבר המנהל הכללי בחברת הביטוח אול סטייט ועמית להוראה של קייסי, אמר שהסטודנטים אהבו לשמוע על ניסיון חייו של קייסי. ההרצאות המועדפות היו אודות תחילתו של מועדון הנוסע המתמיד. בספרו של קייסי משנת 1997, "חוק קייסי: אם משהו צריך לפעול כשורה, הוא יפעל" (Casey’s Law: If Something Can Go Right, It Should) הוא תיאר את סדרת העקרונות למנהיגים עסקיים, כמו "אף פעם על תטרוק דלת באופן חזק מדי עד כדי כך שהיא תיפתח שוב" ו"העסק אנשים מוכשרים. אחד מהם יהיה היורש שלך".
שנותיו האחרונות.
קייסי שימש כחבר מועצת המנהלים של AMR עד 1991. לאחר מכן הוא מונה לנהל את תאגיד הנכסים של הממשלה , שהוקם כדי לנהל את הנכסים של אגודות חיסכון והלוואה שכשלו. משרה זו הייתה בלתי נחשקת וקשה. על קייסי נמתחה ביקורת על מכירת נכסים במהירות רבה מדי כדי להשיג את המחיר הגבוה ביותר. הוא טען שהוא חסך מיליוני דולרים בהוצאות ובדמי ניהול. קייסי נשאר בתאגיד עד 1993. ב-2002 מינה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את קייסי כחבר במועצת המנהלים של שירות הדואר לתקופה של תשע שנים. הוא המשיך להיות קשור לאזור בוסטון בזכות קשריו עם כמה אוניברסיטאות באזור ובזכות בית הקיץ שלו בעיירה ברוסטר שבמסצ'וסטס. הוא שימש כחבר במועצת הפיקוח של הרווארד ותרם לבניית המרכז לאומנויות יפות בקולג' רגיס שבווסטון, מסצ'וסטס.
אלברט וינסנט קייסי נפרט כתוצאה מהתקף לב בביתו של בדאלאס ב-10 ביולי 2004. רעייתו נפטרה ב-1989.
Calling All the Monsters