מרציאנו נולד למשפחה דתית. אביו דוד שימש כחבר מועצת העיר לוד, מזכיר מועצת הפועלים, יקיר ההסתדרות ואף זכה באות יקיר העיר לוד. שימש כעוזרו של שמעון פרס במשך שנים במשרד האוצר, במשרד החוץ ובמשרד ראש הממשלה. היה יועצה של דליה איציק בזמן שהייתה שרת התעשייה והמסחר ומנהל משרד ראש הממשלה בקריית הממשלה ברמלה.
בשנים 2002–2006 כיהן כחבר מועצת עיריית לוד, ושימש גם כסגן ראש העיר במשך תקופה מסוימת.
מרציאנו התפטר מחברותו במועצת עיריית לוד לאחר שנבחר להיות מועמד מפלגת העבודה מטעם השכונות לכנסת השבע עשרה.
בשנת 2006 נבחר לכנסת ה-17 מטעם העבודה-מימד. כחבר הכנסת עסק מרציאנו בנושאים חברתיים בעיקרם, בין הנושאים בהם עסק היו הקמת שדולה בכנסת למען נפגעי חברת "חפציבה" שקרסה, פיתוח ושיקום ערי פיתוח ובמיוחד הערים רמלה-לוד, מניעת שביתות והבאה לסיומן (שביתת חברת הדואר).
במרץ 2007 התעמת עם מאבטחים בתום בילוי בפאב בהרצליה. באופן חריג, התלונן מרציאנו על עצמו בעניין תקרית זו בוועדת האתיקה של הכנסת וזו הרשיעה אותו בהתנהגות שאינה הולמת. ביולי 2007, בעקבות תקרית עם שוטרי תנועה, פורסם כי מרציאנו צבר 70 הרשעות בעבירות תנועה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-17 ברשימת העבודה לכנסת, אך לא נבחר. בדצמבר 2012, כחודש וחצי לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, התפטר עמיר פרץ מהכנסת ומרציאנו נתמנה לחבר הכנסת תחתיו. בנאום ההשבעה שלו לכנסת ה-18 הודיע כי הוא עוזב את מפלגת העבודה, ותומך בבנימין נתניהו לראשות הממשלה.
באוקטובר 2013 התמודד מרציאנו לראשות עיריית לוד מטעם רשימת "לוד אחת" אך הפסיד ליאיר רביבו, במהלך מערכת הבחירות הבטיח למנות סגן ראש ערבי, דבר שעורר סערה בקרב המגזר היהודי בלוד. רשימתו זכתה במנדט אחד והוא נבחר בשנית למועצת העיר. ב-4 במרץ 2014 הודיע מרציאנו במהלך ישיבת המועצה על כוונתו להתפטר ממועצת העיר, אך בפועל המשיך לכהן והיה חבר באופוזיציה העירונית.
מרציאנו הוא קרוב משפחה של סעדיה מרציאנו שהיה מראשי הפנתרים השחורים וחבר בכנסת התשיעית. ב-2014 התחתן מרציאנו עם אריאלה מלכה.
ב-9 בספטמבר 2015 מונה מרציאנו ליו"ר קבוצת הכדורגל מועדון ספורט אשדוד.
ב-2016 הצטרף לפאנל הפטריוטים בימי חמישי, המוגש מדי יום בערוץ 20.
חיים אישיים.
מתגורר בלוד, גרוש, ואב לשני ילדים.
חוקים שיזם והתקבלו.
כן היה בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות של שגור.
לפרוסקופ
אריאל אטיאס
אריאל אטיאס (נולד ב-13 בנובמבר 1970, ט"ו בחשוון ה'תשל"א), הוא חבר הכנסת ושר לשעבר בממשלות ישראל מטעם סיעת ש"ס. בעבר היה בין ראשי ש"ס.
קורות חיים.
אטיאס נולד בתל אביב וגדל בבני ברק. הוריו עלו ממרוקו ב-1968. אביו הרב חיים אטיאס הוא ממנהלי סמינר אור החיים בבני ברק. אמו, פדות, היא בתו של הרב רפאל ברדוגו, שהיה מרבני מקנס במרוקו ולאחר מכן בבני ברק. למד בישיבות הליטאיות "כנסת חזקיהו", "ברכת יצחק" ו"תורה אור".
בגיל 30 הצטרף לבד"ץ "בית יוסף" וכעבור שנה וחצי מונה למנכ"ל הבד"ץ, אשר התרחב בתקופתו והפך מארגון קטן לארגון כשרות בעל מחזור של מאות מיליוני שקלים.
בשנת 2004 הורשע בעבירה של בנייה ללא היתר של תוספת לדירתו. באותה שנה הוצא צו הריסה לתוספת, אך הצו לא מומש, ואטיאס החל בהליכים לקבלת אישור לבנייה. נכון לשנת 2011 הליכים אלה טרם הסתיימו.
בתוך שנים מועטות הפך אטיאס למקורבו של מנהיג ש"ס הרב עובדיה יוסף וכתוצאה מכך לאחד האנשים החזקים בש"ס. למרות היותו אלמוני יחסית, הוצב במקום ה-5 ברשימת ש"ס לכנסת ה-17, ונבחר לכהן כחבר הכנסת מטעמה ולשר התקשורת בממשלת אולמרט, החל מיום כינונה, במאי 2006.
בין פעולותיו כשר התקשורת - מכרז לזיכיון בהפעלת תחנת רדיו אזורית חרדית-ספרדית. קודם כניסתו למשרד התקשורת נסגרו תחנות רדיו דתיות פיראטיות ("ערוצי הקודש"), ואף הוגש כתב אישום נגד השדרן החרדי שמואל בן עטר שנדון למאסר בפועל. בעקבות המכרז החלה הפעלת רדיו קול ברמה. אטיאס פעל לרפורמות בענף התקשורת במשך כל כהונתו, עם יישום חוק ניידות המספרים, שאותו אישרה ב-2005 שרת התקשורת דליה איציק, חוק דואר זבל, ועוד. כן פעל לחייב חברות הסלולר להודיע בפני מתקשרים על הפניה לתא קולי.
הרפורמה המרכזית שקידם הייתה כניסתם של המפעילים הווירטואליים לשוק הסלולר. החל באימוץ מסקנות חברת הייעוץ NERA, דרך הקמת ועדת גרונאו לגיבוש המלצות מפורטות וקביעת מדיניות בעקבות המסקנות, וכלה בגיבוש טיוטת רישיון למפעילים וירטואליים. הרפורמה הושלמה על ידי מחליפו, משה כחלון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת ש"ס לכנסת, ונבחר לכנסת לאחר שש"ס זכתה ב-11 מנדטים. לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה לשר השיכון. בתפקידו זה פעל להקמת עיר חרדית בחריש.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה מונה על ידי מועצת חכמי התורה להשתלב בהנהגת ש"ס לצד אריה דרעי ואלי ישי והוצב במקום השלישי ברשימה. במאי 2013 נבחר אריה דרעי ליו"ר יחיד ואטיאס נבחר ליו"ר הסיעה בכנסת.
ב-19 ביוני 2014 הודיע אטיאס התפטרותו מהכנסת, ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-22 ביוני. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצב אטיאס במקום ה-120 הסמלי ברשימת ש"ס לכנסת.
משפחתו.
אטיאס נשוי, אב לשישה ומתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. אחיו הרב אברהם אטיאס משמש כדיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ בבני ברק, ואחיו הרב בנימין אטיאס הוא רבה הספרדי של פתח תקווה.
יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני
יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני (בגרמנית: "Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit") היא מסה אסתטית פילוסופית מאת וַלְטֶר בנימין. המסה נכתבה בין השנים 1936-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו של בנימין בגלות מגרמניה, אותה עזב לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון שם. למסה נודעה השפעה רבה על הדיון בזיקה שבין צילום ובאמנות בפרט, ובכלכלת הדימויים האופיינית לעידן המודרני בכלל. והמסה בנויה מהקדמה, חמישה-עשר סעיפים ואחרית-דבר.
המסה של בנימין בוחנת את השינויים שחוללו טכניקות שעתוק מסוימות, בעיקרן הצילום והקולנוע, בשדה האמנות ובספירה הפוליטית, ואת מעמדה החדש של האמנות בעידן הקפיטליסטי בחברת ההמונים המתועשת של המחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
פרקי המסה.
הקדמה: בנימין מציג את נקודת המוצא של מסתו על האמנות במסגרת המושגית המרקסיסטית ובעמדת התנגדות לשימושים פשיסטיים באמנות. בנימין טוען שהגיעה העת לבחון כיצד השפיעה תמורה בבסיס המטריאליסטי - הופעת טכנולוגיה ששינתה את תנאי הייצור במאה שעברה - על בניין העל – היינו על שדה האמנות.
א. בנימין סוקר היסטוריה של טכניקות שעתוק יצירות אמנות (כגון הדפס, תחריט, חיתוך עץ), וטוען שהשעתוק הטכני (ששיאו בהופעת הצילום) הוא בבחינת שלב חדש מבחינה כמותית ואיכותית, עד שאינו מהווה רק שכפול אלא הופך בעצמו לאמנות.
ב. בעידן השעתוק הטכני, טוען בנימין, אובדת ההילה של יצירת האמנות (ההילה היא תוצר ארגון היחס ליצירת האמנות, היא תחושת "הכאן-והעכשיו" שלה, "נוכחותה החד-פעמית במקום בו היא נמצאת", והיא המאפיין של יצירת האמנות האוטונומית). אובדן ההילה הוא סימפטום לזעזוע עמוק שעובר על האנושות בעידן חברת ההמונים, זעזוע שהשפעותיו מרחיקות לכת וחורגות מעבר לדיון באמנות; מדובר בשינוי תפיסת הזמן והחלל והאופן בו אנו חווים את המציאות, בהרס המעמד הפריבילגי של "מקור" מול "העתק", בערעור מושגים כ"מסורת" ו"אותנטיות".
ג. הפעלת החושים האנושית משתנה לא רק באופן טבעי אלא גם באופן היסטורי-חברתי. בימינו אובדן ההילה משנה את אופני התפיסה האנושית, והוא נובע ממאבק חברתי בפריבילגיות מעמדיות ומתשוקתם של ההמונים היום לנכס לעצמם את היצירה ה"חד-פעמית", ו"לקרב" את הרחוק בעזרת השעתוק.
ד. הצילום, כאמצעי שעתוק מהפכני, חולל שבר במעמד הפולחני של יצירת האמנות האותנטית. אי לכך, בימינו, "משעה שאי-אפשר להשתמש עוד באמת המידה של האותנטיות לגבי מוצר האמנות, כל תפקודה של האמנות משתנה מעיקרו. חלף ביסוסה על הפולחן בא [...] ביסוסה על הפוליטיקה".
ה. הערך הפולחני (המאגי והדתי) של יצירת האמנות האפיל בעבר על ערכה התצוגתי (האסתטי), אך מזה זמן הולך ונחלש הראשון ואילו השני, התצוגתי והאסתטי, תופס את מקומו. התפתחותן של טכניקות השעתוק הקצינו מצב זה עד קצהו, ושינו את מהותה ואת תפקידיה של יצירת האמנות מעיקרם; תפקידה כאמנות הפך לשולי.
ו. בתחום הצילום הערך התצוגתי גובר לחלוטין על הערך הפולחני, ודרכו ניתן להתחיל ולהבין את תפקידה הפוליטי של יצירת האמנות.
ז. הדיונים הרווחים בשאלה "האם הצילום הוא אמנות?", אינם קולטים את השינוי ההיסטורי הנזכר-למעלה שחוללה הטכנולוגיה בשדה האמנות, שינוי הדורש מאיתנו לבחון "מהי אומנות משעה שהומצא הצילום?"
ח. המכשור, שנכנס בין פועלו של השחקן ובין הצופה בו בקולנוע, מביא לשינוי פועלו של השחקן מחד, ומאידך, משנה את תגובת הקהל, אשר הופך כעת לקהל ביקורתי אשר מאמץ את עמדת המכשור.
ט. הצילום והקולנוע הביאו לכך שעבור השחקן, המכשור תופס את עמדת הקהל, כך שלראשונה פועל האדם במנותק מהילתו (שנובעת מהמפגש החד-פעמי עם הקהל החי ומהגילום הרציף של תפקידו, שאינם מתקיימים בעת הסרטת סרט). הניכור הגובר של האדם מיצירתו מוביל לכך שהאמנות הולכת וחורגת מתחום "האשליה של היפה".