גננים יפנים רבים ומלומדים בודהיסטים מתייחסים לרעיון "גן הזן" כאל אגדה. הם טוענים כי זה רעיון מערבי של סוף המאה ה-20 שאין לו קשר עם הגינון היפני. הרעיון האסתטי המכונה ה"קארסנסואי" או "גן הנוף יבש" אינו ייחודי לגנים הצמודים למקדשי זן. גני נוף יבש מצויים גם צמודים לבתים פרטיים, מסעדות ופונדקים. כמו כן, סביב מקדשי הזן יש גנים בסגנונות רבים וגן הנוף היבש הוא רק אחד מהם.
המונח "גן זן" הופיע לראשונה (בכל שפה שהיא) בספרה בשפה האנגלית של לורין קוק (Loraine Kuck) משנת 1935, "מאה גנים בקיוטו". הפעם הראשונה שמונח זה מופיע ביפנית בדפוס הייתה ב-1958. דבר זה מרמז שהמושג נקלט על ידי מלומדים יפניים מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה שעל פי הדוגמה המערבית אמצו את המושג האופנתי "גן זן" משום שהנוכרים כבר דגלו בו
בספר "נושאים, נופים וטעמים בהיסטוריה של אמנות הגן היפני" מאת ויבה קואיטרט (Wybe Kuitert) שיצא לאור ב-1988 מועלה טיעון משכנע כנגד הקשר בין זן וה"קארסנסואי":
קואיטרט גם בוחן את גן הזן מנקודת השקפה בודהיסטית:
קואיטרט חושף ביקורת נוספת בתרגום הערותיו של נזיר מתקופת מוּרוֹמאצ'י בטוהה-ג'י:
הטענה שנזירי זן עושים שימוש בגנים לשם מדיטציה היא בניגוד לעובדה שנזירי זן ביפן עוסקים במדיטציה כמעט תמיד בתוך המקדש, כשהם פונים כלפי קיר (סוטו זן) או כלפי מרכז החדר (רינזאי זן), כשאינם פונים כלפי הנוף. תמונות של נזירים יפנים העוסקים במדיטציה בגן נוף יבש הם כנראה הצגה מבוימת.
ניפון אולפני אנימציה
ניפון אולפני אנימציה (יפנית: 日本アニメーション, ניפון אנימה-סיוסו) הוא אולפן אנימציה יפני.
אולפני ניפון ידועים בעיקר בהפקת סדרות אנימה המבוססות על ספרות קלאסית כגון "הלב", "תום סוייר" ו"פינוקיו".
בנוסף לכך אולפן הוציא סדרות הנפשה מבוססות על מאנגה כמו "בובי", "היי בינבה" ועוד.
שיהאב-2
שיהאב-2 (شهاب-2; בפרסית: מטאור-2) הוא טיל בליסטי לטווח קצר מסדרת טילי השיהאב, יורשו של טיל שיהאב-1, פותח ויוצר במסגרת תוכנית הטילים האיראנית. הטיל יודע לשאת ראש קרב גדול של בין 750-1,000 ק"ג חומר נפץ, תלוי בטווח המעוף של הטיל.
היסטוריה.
הטיל הוא גרסה של הסקאד-C. בין השנים 1990-1992 רכשה איראן טילי סקאד C מקוריאה הצפונית (שם הם מכונים הוואסונג 6). איראן ניסתה טילים אלו לראשונה במאי 1991, בניסוי בו שוגר טיל מאזור טהראן למרחק של 310 ק״מ. גרסת הייצור המקומי באיראן של טיל זה נקראה ״שיהאב-2״ וההערכה היא כי עד 1994 צברה איראן כ-200 טילים.
טילי השיהאב-2 נוסו פעמים רבות במסגרת תרגילים צבאיים בשם ״הנביא הגדול״ ב-2006 ב-2011, בו הוכחה יכולת שיגור טילים ממשגרים מנויחים ותת-קרקעיים וב-2012. אך ככל הנראה לא שוגרו בפעילות מבצעית על ידי צבא איראן.
לטענת ״צבא השחרור הלאומי״, ארגון המורכב מאנשי צבא סורים שערקו, טילי השיהאב 2 מופעלים בצבא סוריה על ידי חטיבת טילי קרקע-קרקע 155, שמאחסנת את הטילים במתקנים תת-קרקעיים באזור אל-קטייפה.
כיתה (צבא)
כיתה (Squad) היא יחידה צבאית שכפופה למחלקה, מורכבת משתיים עד ארבע חוליות וכוללת בין 6 ל-21 חיילים. רוחב חזית התקיפה המקובל של כיתת חיל רגלים, בשטח פתוח הוא כמאה מטרים. מפקד כיתה (מ"כ) הוא מפקד שאינו קצין (מש"ק), לרוב בדרגת סמל או סמל ראשון. מפקד הכיתה הוא תחת פיקודם הישיר של הסמל המחלקתי ושל מפקד המחלקה.
בחיל הרגלים, חלוקתה של כיתה לחוליות אינה חלוקה קבועה, אולם מפקדי החוליות קבועים. סגנו של מפקד הכיתה הוא אחד ממפקדי החוליות שבה.
מפקד כיתה.
מפקד כיתה או בקיצור מ"כ, הוא תפקיד של מש"ק בצה"ל, העומד בראש כיתת לוחמים בחי"ר, הנדסה, איסוף קרבי, מערך ההגנה האווירית, חטיבת החילוץ הקרבית או יחידה מובחרת. בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה למחלקה. מפקד הכיתה עבר קורס מ"כים חי"ר ודרגתו היא בדרך כלל דרגת סמל וסמ"ר. בעבר היה רב"ט נושא בתפקיד זה.
מ"כ טירונים במגל.
בטירונות כלל צה"לית של מגל, המכשירה את החיילים העורפיים ותומכי הלחימה לרמת רובאי 03 במשך חודשיים עד חודשיים וחצי ובנוסף הכשרת קורס הפיקוד במשך כשלושה חודשים, מחולקים הטירונים בבסיסי הטירונות לכיתות טירונים כאשר על כל אחד מהם מפקד, בדומה ליחידות החי"ר, מש"ק שהוכשר להיות מ"כ טירונים בקורס מ"כים של מגל המתקיים בבה"ד 12 (בית ספר לפיקוד של מגל) שדרגתו נעה בין רב"ט לסמל ולעיתים נדירות גם סמ"ר וכפוף למפקד המחלקה שלו (קצין בדרגת סג"ם או סגן).
ז'אן באטיסט לולי
ויסמנדל מיכאל דוב
קונסרבטוריון
קונסרבטוריון הוא מוסד ללימודי מוזיקה, כולל אקדמיה למוזיקה. בישראל המשמעות המקובלת היא מסגרות חינוך בלתי פורמלי, המיועדות לילדים ובני נוער, שמקיימות את הלימודים בשעות אחר הצהריים ולעיתים משולבות במתנ"סים.
מקור המונח בישראל.
מקור המונח, עם עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל, והקמת חברת עזרה של יהודי גרמניה, שתמכה בהקמת וסיוע למוסדות חינוך בארץ. במוסדות אלו לימדו את השפה הגרמנית, (עד למלחמת השפות) ותרמו לחדירת מונחים מגרמנית לתחומי החינוך וההשכלה הגבוהה. בין המונחים בתחום החינוך אפשר למנות את גן חובה (Kindergarten), את בית הספר התיכון (Mittelschule) ואת הקונסרבטוריון (Konservatorium) הוא בית הספר למוזיקה.
הקונסרבטוריון בימינו.
כיום ניתן למצוא קונסרבטוריונים במגוון ערים ברחבי ישראל וביניהן: תל אביב, חדרה, חיפה, ירושלים, הרצליה, כפר סבא, אשדוד, באר שבע, נתניה, ראשון לציון, פתח תקווה, גבעתיים, חולון, אילת ורמת גן. גופים אלו נחשבים לחלק בלתי נפרד מן החינוך המוזיקלי בישראל ולאחת מזרועותיהן החינוכיות-קהילתיות של הרשויות המוניציפליות. מלבד צוותי הוראה וסביבה לימודית פורייה, גופים אלו מטפחים מעטפת חינוכית מגבשת המאפשרת למוזיקאים צעירים וצעירות לפגוש בקולגות ליצירה ולקדם את היצירה הישראלית.
מונה זילברשטיין
הרמינה מונה זילברשטיין (30 בנובמבר 1948 – 21 במרץ 1988) הייתה שחקנית קולנוע ודוגמנית ישראלית שהתפרסמה הודות לסרטים שבהם השתתפה, בהם: "מציצים" ו"עזית הכלבה הצנחנית". זילברשטיין הייתה מהדמויות הבולטות בבוהמה התל אביבית של שנות ה-60 וה-70.
הביאה לישראל את מכורים אנונימיים ותוכנית 12 הצעדים למכורים, אולם חרף זאת מצאה את מותה בגיל 39 בעקבות התמכרותה לסמים.
קורות חייה.
מונה זילברשטיין נולדה בתל אביב בשנת 1948 כבת יחידה לרחל ומיכאל (מייק). אביה, מעולי רומניה, היה בעל חנות למוצרי חשמל ופקיד במשרד האוצר. גדלה בצפון תל אביב.
כאשר הייתה בת אחת-עשרה, הורשע אביה במעילה ונדון לשנתיים וחצי מאסר.
זילברשטיין קיבלה מפתח מאמה והייתה חוזרת לבדה הביתה. כאשר הייתה האם נעלמת מן הבית (לבקר את האב בבית הסוהר) שוטטה זילברשטיין תכופות ברחובות תל אביב. את עובדת מאסרו של האב הסתירה האם מבתה. אולם, דבר המאסר נודע בתל אביב והיא סבלה מהצקות של בני כיתתה. כיוון שהרביצה למישהו בבית הספר, ואמהּ ניסתה ללא הצלחה לשבור את מרדנותה, נאלצה לעבור לבית הספר האנגלי הפרוטסטנטי לבנות ביפו.
החל מגיל 12, בעצת אמה, החלה לקחת תרופות כאשר תקפו אותה מצבי-רוח לא-מאוזנים. לימים סיפרה:
בגיל 14 החלה לפקוד את קפה "כסית" ולמרות ההתנגדות של אמה, הפכה ללקוחה קבועה שם ונמנתה עם "חבורת לול" יחד עם אורי זוהר, אריק איינשטיין וצבי שיסל.
ב-1964, כשהייתה בת 16 בלבד, כתב חיים חפר על מונה בגרסה העברית לשיר, שבוצע מאוחר יותר על ידי שלישיית גשר הירקון, "אל תעברי לבד":
תפקידה הקולנועי הראשון, בגיל 18, היה ככפילתה של סופיה לורן בסרטו של דניאל מאן "יהודית" (לסרט זה קדם תיעוד קצר שלה בת 16 בקפה רוול, בסרט "חור בלבנה", בבימויו של אורי זוהר). מאז עבדה בהפקות קולנוע ובמה נוספות. ב-1968 עזבה ללונדון בעקבות אהבתה למתופף האנגלי ג'ון בנקס מלהקת "המרסיביטס" (Merseybeats). כעבור שנתיים, עם חזרתם לארץ, המשיכה להשתתף בשורה ארוכה של הפקות קולנוע ישראליות ובינלאומיות.
זילברשטיין זכורה במיוחד בזכות השתתפותה בסרט "מציצים" בתפקיד דינה, לצד אורי זוהר, ואריק איינשטיין.
בין הסרטים בהם שיחקה: "שתי דפיקות לב" (שמואל אימברמן), "חגיגה לעיניים" (אסי דיין), "עזית הכלבה הצנחנית" (בועז דוידזון), "מבצע יונתן" (מנחם גולן), "הגונב מגנב פטור" (זאב רווח), "לא ביום ולא בלילה" (סטיב שטרן), "הבלש האמיץ שוורץ" (עמי ארצי), "כץ וקרסו" (מנחם גולן), "Carlos" (האנס גייסנדרפר) ו"מבצע קהיר" (מנחם גולן).
ב-1973 נסעה לניו יורק ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע. שם, כפי שסטרסברג עצמו סיפר, היא התבלטה ביכולתה הקומית הבימתית יוצאת הדופן. כדי לממן את לימודיה עבדה במלצרות.
באותה תקופה שקעה זילברשטיין בסמים קשים ולא הספיקה לממש את כישרונה הייחודי שהועיד לה סטרסברג.
לאחר כשנה שבה לארץ והייתה במערכת יחסים קצרה עם יצחק קלפטר.
זילברשטיין התמכרה לסמים בתחילת שנות העשרה לחייה, התמכרות שהלכה והחריפה עד שנמצאה לא אחת מחוסרת הכרה, עברה אשפוזים ומעצרים, וניסיונות גמילה חוזרים ונשנים. צילומי הסרט "מבצע יונתן", בו השתתפה ב-1977, השתבשו בגלל היעדרויותיה ומעצריה ומאז כמעט ולא שיחקה יותר. בשנת 1974, החלה לחיות בזוגיות עם רמי שי ולאחר כמעט שנתיים וחצי, באוגוסט 1976, נישאו השניים. אך הנישואים הסתיימו כעבור חודשיים על רקע התמכרותה.
בשנת 1982, לאחר הצלחת הסרט הגרמני "אני, כריסטיאנה פ.", שעסק בהתמכרותה של נערה בברלין לסמים קשים, הוזמנה זילברשטיין לספר במוסדות נוער ובתי ספר על חייה כמכורה.