השינוי שחל לאחרונה בכלכלת המדינה חל בעקבות מאמץ ממשלתי לפתח תעשיות שיתרכזו בעיקר ביצוא סחורה. בשל קרבה גאוגרפית לשווקים בחצי כדור הארץ הצפוני ומדינות האמזונאס, כמו ונצואלה, הם מאמינים כי למהלך זה תהיה השפעה כלכלית גדולה לא רק על החלק הצפוני של ברזיל אלא על ברזיל כולה.
היסטוריה.
שמו של נהר האמזונאס ניתן לו על פי אחת הגרסאות על ידי הנוסע הספרדי פרנסיסקו דה אורייאנה ששט לאורכו בשנת 1541 ופגש אינדיאנים ארוכי שיער שדמו בעיניו לאמזונות, הנשים הלוחמות המתוארות במיתולוגיה היוונית. אולם נראה שהשם הוא שיבוש שמו המקורי של הנהר, "אמאזונו" שפירושו "המיית ענני מים".
מה שנחשב כיום למדינת אמזונאס נכבש לאחר חתימת חוזה טורדסיאס ב-1494, אשר קבע על חלוקת העולם (חוץ מאירופה) בין הספרדים לפורטוגזים, כשהשטח ממערב לקו רוחב 46°'37 מערב (בערך) שייך לספרד ושטח ממזרח שייך לפורטוגל.
במקור, רוב אמריקה הדרומית (חוץ מחלק קטן מחופה המזרחי של ברזיל המודרנית) הועבר לשטח ספרד. אך, מעשית, הפורטוגלים שלטו באזור באמצעות התיישבויות רבות וחיילים פורטוגזים רבים באזור ברזיל. ספרד ויתרה על השליטה באזור באופן רשמי בחוזה מדריד ב-1750.
מדינת אמזונאס הוקמה באופן רשמי על ידי פדרו השני קיסר ברזיל ב-1850.
המדינה הגיע לתקופת השגשוג שלה בשנות החמישים של המאה ה-19, בשיא ייצור ויצוא הגומי שלה. אך הרווח הכלכלי נוצר על חשבון סבל אנושי רב כאשר אלפי אינדיאנים משועבדים אשר עבדו בייצור גומי מתו ממחלות ועבודת יתר.
בסוף העשור הראשון של המאה ה־19, מונופול הגומי הברזילאי הלך ודעך, בזמן שמטעים בריטיים והולנדים בדרום-מזרח אסיה ייצרו גומי זול יותר ואיכותי יותר, עד שב-1900 כלכלת מדינת אמזונאס נקלעה למשבר רציני בשל כך. לא היה זה עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שמדיניות הממשלה הפדרלית הצילה את המדינה מהרס כלכלי.
עיר הבירה מנאוס הייתה עיר עשירה בעבר (הופעלו בה תאורת רחוב ורכבות קלות לפני לונדון) אך נפלה למשבר מאז סוף עידן הגומי. ב-1967, הממשלה הפדרלית הוציאה לפועל תוכנית לחדשת את העיר וכיום העיר נמצאת במרכז הכלכלי של האזור.
דגל.
הדגל אומץ על־פי חוק מספר 1513 ב־14 בינואר 1982. 25 הכוכבים בפינה השמאלית-עליונה מייצגים את 25 העיריות אשר התקיימו ב־4 באוגוסט 1897. הכוכב הגדול יותר מייצג את עיר הבירה מנאוס. שני הפסים הלבנים האופקיים מסמלים תקווה בעוד שהפס האדום באמצע מסמל את ההתגברות על המאבקים.
תלמוד הבבלי
בני הנביאים
בני הנביאים הוא שמן של קבוצות בעם ישראל המוזכרות במספר מקומות במקרא, אשר שימשו כחברה נפרדת לאותם הרוצים לזכות בנבואה. קבוצות דומות מוזכרות גם בשמות להקת נביאים וחבל נביאים. קבוצות אלה היו מתלמדות בדרכי הנבואה מתוך שאיפת חבריהן לזכות בנבואה.
מאפיינים.
בני הנביאים מכונים כך מפני שהם תלמידי הנביאים, והקשר שבין רב לתלמיד דומה לקשר בין אב לבנו. הם עוסקים בחיפוש אחר נבואה וכמיהה אליה. אמנם, למרות שהם מכוונים דעתם להתנבא - הנבואה לא תחול עליהם בהכרח. כמו כן, הנבואה יכולה לשרות גם על מי שלא התכוננן לכך כלל, וכפי שאמר עמוס לאמציה: .
בני הנביאים מתוארים כחבורה של אנשים שבחרו לפרוש מהעולם הזה ולהשקיע את זמנם ורצונם בשאיפה להגיע לנבואה. בנוסף לכך, היו צריכים ללמוד ולהתמקצע בכל המדעים המדויקים, וכן בנפשם: .
נבואה אינה שורה אלא מתוך שמחה, ולכן, נהגו בני הנביאים להיות בשמחה, להתבודד עם עצמם ולכוון דעתם לשמיים. כן נהגו להסתובב עם כלי נגינה:
דרכי פעולתם של בני הנביאים.
על מנת להגיע לנבואה, בחרו בני הנביאים להתנתק ממשפחותיהם ומהעולם הגשמי, ולהשקיע מאמץ בכדי להגיע למצב שבו הם ראויים לכך שתשרה עליהם נבואה, כפי שניסח זאת הרמב"ם בספרו, משנה תורה: ...ואין הנבואה חלה אלא על חכם גדול בחכמה גבור במדותיו ולא יהא יצרו מתגבר עליו בדבר בעולם אלא הוא מתגבר בדעתו על יצרו תמיד והוא בעל דעה רחבה נכונה עד מאד... והוא מתקדש והולך ופורש מדרכי כלל העם ההולכים במחשכי הזמן והולך ומזרז עצמו ומלמד נפשו שלא תהיה לו מחשבה כלל באחד מדברים בטלים ולא מהבלי הזמן ותחבולותיו...
אמצעי נוסף שהשתמשו בו הוא כלי נגינה בפרט, ומוזיקה ככלל: .,
חוקר המקרא ג'יימס ויליאמס משער ש"בני הנביאים" הוא כינוי לקבוצה המתגבשת תחת הנהגתו של נביא כריזמטי, המכונה אביהם של חברי הקבוצה. שימוש בכינוי "אב" כלפי נביא מופיע בקריאה: "אבי אבי רכב ישראל ופרשיו", המתייחסת לאליהו (מלכים ב ב, יב) ולאלישע (שם יג, יד). לדברי ויליאמס, מוסד הנבואה, ובכלל זה בני הנביאים, היה בקונפליקט מתמיד עם מוסד המלוכה. תחת הנהגתם של אליהו ובעיקר של אלישע, החלו בני הנביאים להתגבש כתנועה מאורגנת החותרת בפועל תחת השלטון, והם נרדפו על ידיו כמתואר במקרא. בימי אלישע הצליחו בני הנביאים להביא להפיכה, שבה הופל שלטון בית עמרי ומונה מלך מטעמם, יהוא, שמימש את השקפת עולמם המונותאיסטית.
מקומות מושבם.
על פי המתואר בספר שמואל, קבוצות של נביאים התגוררו בגבעת האלוהים, ובאזור מגוריו של שמואל עצמו - בניות ברמה.
בימי אלישע הנביא, מוזכרות קבוצות בני נביאים שישבו ביריחו, בבית אל, בגלגל ועל גדות הירדן.
המיתולוגיה הנורדית
מיכאל ששר
מיכאל ששר (שרשבסקי) (5 בפברואר 1933 - 25 במאי 2006, ט' בשבט ה'תרצ"ג - כ"ז באייר ה'תשס"ו) היה עיתונאי ואיש הגות ישראלי.
ביוגרפיה.
מיכאל ששר נולד בברלין בגרמניה לד"ר שמעון שרשבסקי ולאלפרידה לבית דוד, ובהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל.
בשנות החמישים היה ששר שליח תנועת בני עקיבא בשווייץ ובאוסטריה, חבר בגרעין נח"ל בקיבוץ סעד, ובין ראשוני המבקרים ברוסיה הסובייטית שמעבר למסך הברזל, בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטה העברית. בשנת 1954 החל לכתוב מאמרים בעיתון הצופה, ואחר כך עבד ככתב בעיתון. בשנת 1965 מונה לסגן עורך מוסף הארץ. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים שימש כדובר הממשל הצבאי ביהודה ושומרון, אחר כך היה קונסול ישראל בניו יורק ב-1974 מונה כדובר משרד ההסברה. בהמשך היה ששר כותב הנאומים והיועץ התקשורתי של נשיא המדינה, אפרים קציר.
ששר כתב ספרים רבים ובהם ספרי ראיונות עם אישים רבי השפעה על החברה הישראלית, ביניהם ישעיהו ליבוביץ שששר היה מקורבו וראה עצמו כתלמידו. חלק מספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, וצ'כית. חלק מספריו פורסמו בהוצאת הספרים שהקים - ”ששר”. ספרו האחרון "ליבוביץ - כופר או מאמין", סוקר את תורתו של ליבוביץ. הוא כולל ראיונות אחרונים אתו, העוסקים בעתיד מדינת ישראל, הלכה ודמוקרטיה, יהדות, נצרות, מדע ותנ"ך. הספר סוקר את הספרים שכתב ליבוביץ, הספרים שנכתבו עליו ופרשות הקשורות אליו.
חיים אישיים.
היה נשוי לאסתר, ובמשך השנים נולדו להם חמישה ילדים.
יעוד
ז'אניו קואדרוס
ז'אניו דה סילבה קואדרוס (פורטוגזית: Jânio da Silva Quadros ; 25 בינואר 1917 - 16 בפברואר 1992) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בתקופת "הרפובליקה השנייה" בשנת 1961, ופרש מתפקידו לאחר ששימש בו במשך כשמונה חודשים.
חייו.
קואדרוס נולד בעיר קמפו גראנדה במדינת מאטו גרוסו דו סול. בטרם פנה לפוליטיקה לימד את השפה הפורטוגזית באוניברסיטת סאו פאולו, וכן שימש כמרצה למשפט פלילי באוניברסיטת מקנזי בסאו פאולו.
את הקריירה המטאורית שלו ניתן לייחס לשימוש הנרחב שעשה ברטוריקה פופוליסטית ובהתנהגותו המוחצנת. בין 1948 ל-1950 היה חבר מועצת העיר סאו פאולו ולאחר מכן, בין 1951 ל-1953 היה חבר במועצת המחוקקים של סאו פאולו. הוא היה לראש עיריית סאו פאולו בשנת 1953, ולמושל מדינת סאו פאולו בשנת 1955. בשנת 1958 החל במסע הבחירות שלו מטעם מפלגת האיחוד הלאומי הדמוקרטי, מפלגת ימין מתונה, שהתנגדה למדיניותו של ז'טוליו ורגאס, הדמות המעצבת בפוליטיקה הברזילאית של אמצע המאה ה-20, אשר הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק נראה כממשיכו.
את מסע הבחירות שלו ניהל קואדרוס באופן בו הטיל את הדופי בבעיות המדינה ובמיוחד באינפלציה ובשחיתות על קודמו בתפקיד, ז'וסלינו קוביצ'ק. ססמת הבחירות שלו הייתה כי הוא "המטאטא אשר יטאטא את השחיתות". בשנת 1960 נבחר ברוב מרשים לכהונת נשיא ברזיל. עם זאת, החוקה הברזילאית שהייתה בתוקף באותו הזמן איפשרה בחירות נפרדות לסגן הנשיא, ולסגנו (ויורשו המיועד במקרה של פרישה) של קאדרוס נבחר איש השמאל, ז'ואו גולאר, איש מפלגת העבודה הברזילאית.
קאדרוס הושבע לנשיאות ב-31 בינואר 1961, והיה הנשיא הברזילאי הראשון שהושבע בבירה הפדרלית החדשה, ברזיליה. כנשיא, גילה קואדרוס מוזרויות. הוא אסר על ההימורים, ואסר על הנשים ללבוש ביקיני. הוא ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, למורת רוחה של ארצות הברית. ברזיל בהנהגתו חידשה את היחסים עם ברית המועצות ועם קובה. קואדרוס העניק את "אות צלב הדרום" לארנסטו צ'ה גווארה.
מבחינה כלכלית נקט קואדרוס בצעדים בלתי פופולריים, כהקפאת המשכורות והגבלת האשראי, ובה בעת ניהל מגעים עם נציג תנועה מהפכנית בצפון, "ליגת האיכרים" לקראת רפורמת קרקעות אפשרית.