הורדוס ובעקבותיו פיליפוס בנו, בנו מחדש את המקום, וקראו לו "קיסריה - פיליפי" לכבודו של אוגוסטוס קיסר.
בשנת 54 העיר עברה לשלטונו של אגריפס השני שבנה אותה מחדש וחידש ימיה כקדם. הבנייה נמשכה עד שנת 61, כשבשנה זאת נחנכה העיר מחדש ולכבוד המאורע שונה שמה ל"נירוניאס", על שם נירון קיסר.
בעת שובו של טיטוס ממסע דיכוי המרד הגדול בירושלים, הוא שהה ב"קיסריה פיליפוס", בה חגג את יום הולדתו של אחיו דומיטיאנוס ברוב הדר. לכבודו הוא ערך בשבויים היהודיים משחקי גלדיאטורים, כשהם נאלצים להתגושש אלו עם אלו, או עם חיות טרף, לחיים או למוות.
בברית החדשה.
הברית החדשה מזכירה את "גלילות קיסריה של פיליפוס" כמקום בו ישב ישו עם שנים-עשר השליחים. שם לראשונה נאמר על ידי פטרוס לישו שהוא המשיח ושם ניתנו לפטרוס מישו "מפתחות השמים והארץ" כמתואר ב:
בניאס בימי הצלבנים.
בשנת 1106 הצליחו הכוחות המוסלמים להכות ביושבי הנסיכות הצלבנית של הגליל, ובכך מנעו למעשה ניסיון של הצלבנים לנהל מסע לכיבוש דמשק. על אף ניסיונות הצלבנים נשארה העיר בניאס בידי שליטי דמשק המוסלמים, אשר העבירו אותן בשנת 1126 לידיהם של בני כת האסמאעיליה, כת שיעית קיצונית. שלוש שנים לאחר מכן, עלה לשלטון בדמשק טאג' אל-מולוכּ בורי, מוסלמי סוני באמונתו ושונא שיעים מושבע. מיד לאחר המלכתו החל בורי בטבח בבני האסמאעיליה בדמשק, טבח אשר סימן לתושבי בניאס את אשר עתיד לבוא לפתחם.
תקופת חילוף השליטים.
כדי להימלט מרדיפותיו של השליט החדש קשרו יושבי העיר קשר עם מלך הצלבנים וחתמו איתו הסכם לפיו השליטה בבניאס תימסר לידי הצלבנים וזאת תמורת מתן חסות לבני הכת בתחומי הממלכה הצלבנית.
בסוף שנת 1129 נכנס לבניאס שליטה הצלבני החדש - רנייה דה ברוס, אציל ממוצא נורמאני, אשר ביצר את העיר, הקים בתחומיה מבצר חזק והפך אותו לתחנת מוצא למסע עתידי לכיבוש דמשק.
אולם שלטונם של הצלבנים בבניאס היה קצר מכפי שציפו. בשנת 1132 נקראו כוחותיו של רנייה דה ברוס לסייע בדיכוי מרידה נוצרית אשר פרצה בפנים הארץ. השמועה על העדר כח מגן על המבצר הגיעה לאוזניהם של שליטי דמשק ואלו גמלו בליבם לכבוש את העיר ולהסיר את האיום הטורדני מגבולם המערבי. הקרב על בניאס נמשך זמן קצר בלבד, ובסופו נפלה העיר בידי המוסלמים, כמו גם שבויים נוצרים רבים אשר שהו בה באותה העת. בין השבויים הנוצרים, אשר רובם ככולם לא נמנו על הכוחות הלוחמים אשר עזבו אותה, הייתה גם אשתו של מושל העיר - דה ברוס.
תקופת השקט שהביא עמו הכיבוש המוסלמי הסתיימה בשנת 1137 עת עלו על העיר כוחותיו של עבד א-דין זנגי, שליטה הסלג'וקי של העיר מוסול שבעיראק של ימינו. כמו הצלבנים לפניו, גם שליט זה כבש את העיר במטרה להמשיך ממנה מזרחה ולכבוש את דמשק. לפני שכבש את בניאס כבש זנגי יעדים נוספים באזור בקעת הלבנון, ועם כיבושה של בניאס יצר טבעת הקפית של כוחות המוכנים לפרוץ אל דמשק מכל עבריה.
שליטי דמשק המבוהלים, אשר השכילו להבין את חומרת מצבם, הזדקקו לבעל ברית חזק אשר יתן ידו למיגור האיום החדש על בירתם. בעל הברית אותו בחרו לבסוף הדמשקאים היו לא אחרים מאשר אותם הצלבנים אשר הוכו והושפלו על ידי המוסלמים חמש שנים קודם לכן. צבא ממלכת ירושלים שש לעזרת שליטי דמשק, וזאת בתמורה להתחייבות מצד הדמשקאים לאפשר לצלבנים לשוב ולשלוט בבניאס לאחר שוך הקרבות.
בקרבות שנערכו לבסוף בין המחנות לחמו זה לצד זה כוחות מוסלמים מדמשק וכוחות צלבנים מהמדינות הצלבניות יחד עם תגבורות של חילות משלוח מארצות אירופה השונות. המגינים הסלג'וקים הגנו על בניאס במשך חודש שלם, במהלכו נערכו במקום קרבות עקובים מדם. למרות המלחמה הממושכת ונחיתותם המספרית, לא נכנעו הכוחות המגינים, ולמעשה הם ויתרו על שליטתם בעיר רק לאחר שהכוחות התוקפים העבירו לידיהם של המגינים ממון רב בתמורה לוויתורם על העיר.
ההפוגה הארוכה בקרבות.
עם תום הקרבות בשנת 1140 שבו רנייה דה ברוס ואביריו לשבת בבניאס, וזאת תחת הסכם הידידות שנחתם בין הצלבנים לשליטי דמשק טרם המלחמה. במשך 17 שנה ישבו הצלבנים בבניאס. למעט תקרית זניחה, בה תקפו כוחות טורקמנים את העיר ובזזו אותה אך הוכרחו לאחר זמן קצר על ידי שליט דמשק להשיב את שלל הביזה לאדוניו המקוריים, התנהלה העיר על מי מנוחות והסכם השלום נותר על כנו.
את הסיבה לביטול ההסכם העניקו דווקא הצלבנים, כאשר כוחותיו של מלך ממלכת ירושלים, בלדווין השלישי החלו פוגעים בתושבים המוסלמים שבאזור בניאס. כתגובה לעוינות הצלבנית ארבו כוחותיו של שליט דמשק נור א-דין לשיירת אספקה צלבנית אשר הייתה מלווה באבירי המסדר ההוספיטלרי, תקפו אותה לפני הגיעה לבניאס ומנעו למעשה אספקת מזון אשר נועד לשמש את המבצר ואת העיר לתקופה של שישה חודשים. לאחר ניתוקה של בניאס מהממלכה פשטו עליה כוחות מוסלמים. האבירים המתבצרים עמדו בפני ההתקפות עד להגעת התגבורת מירושלים אותה הוביל המלך בלדווין אשר הניס לבסוף את המוסלמים מהאזור.
המפלה שנחל בקרב על בניאס לא מנעה מנור א-דין לשוב ולנסות להשיב את המבצר לידיו. לאחר מספר ניסיונות כושלים הצליח השליט הסורי לכבוש את העיר ב־18 באוקטובר 1164 וזאת עקב עיסוקם של הצלבנים במלחמה בעברה השני של ממלכתם מול מצרים.
לאחר כיבוש העיר בידי המוסלמים לא שבו הצלבנים לשלוט בה מעולם. העיר ניתנה לשליטי דמשק (אשר איחדו כוחות בינתיים עם כוחותיו של נור א-דין) אולם הם לא שיפצוה והשאירו אותה בשיממונה. במאה ה-13, לאחר בניית מבצר נמרוד על ידי המוסלמים כמגן על דמשק ממערב ירדה בניאס מגדולתה. הסולטאן הממלוכי ביברס שיפץ את העיר הצלבנית בשנת 1265, אולם לאחר גירושם של הצלבנים מארץ ישראל ירדה חשיבותה של העיר והיא הפכה בהדרגה לכפר קטן.
התקופה המודרנית.
בשנת 1923 החליטה ועדה בינלאומית כי הנחל עצמו יישאר בשטח המנדט הבריטי בעוד שהכפר והמערה יהיו בשטח המנדט הצרפתי (ובמשתמע, חלק מסוריה). מלחמת העצמאות קיבעה מצב זה, כאשר רק חלקו הדרומי של הנחל נותר בשליטה ישראלית. הסורים השתלטו על חלקו הצפוני של הנחל, שהוגדר בהסכם שביתת הנשק עם סוריה כאזור מפורז. בשנת 1964 ריכזה סוריה ציוד הנדסי כבד באזור, והחלה במפעל שמטרתו הטיית מסלול הנחל מזרחה על מנת למנוע ממימיו להגיע לישראל. ישראל התנגדה לפעולה זו, והמלחמה על המים החלה בגיזרה. אחד משיאיו היה פעולה גדולה של צה"ל ב-12 באוגוסט 1965 במהלכה הצליח צה"ל להשמיד את ציוד ההטיה, לאחר קרב בו הופעלו ארטילריה וטנקים. הסורים המשיכו במאמציהם, אך הצליחו לחפור רק חלק קטן מן התעלה. בליל 10 ביוני 1967, במסגרת מלחמת ששת הימים, נכבש האזור בידי כוחות מחטיבת גולני. בקרב שנערך במקום נהרגו ארבעה חיילים ונפצעו 12.
בשנת 1977 הוכרזה שמורת נחל הבניאס, והאתר הארכאולוגי נכלל בתוכה. במקום ישנם מסלולי טיולים רגליים, בנופי הפרא הקדומים של האזור ובין השרידים הארכאולוגים מהתקופה הרומית, הביזנטית והצלבנית.
חיל מצב
חֵיל מַצָּב הוא מונח כללי לתיאור יחידת חיילים שמוצבים במקום מסוים על פי הוראת הריבון בו. לרוב הצבת חיל המצב הייתה למטרת שימור הריבונות בשטח נכבש ומניעת ניסיונות התמרדות בידי תושבי המקום. חיל המצב שוהה בדרך כלל בקסרקטין.
במקרא המונח "מצב" מופיע ב כמו:
בישראל, חיל מצב הוא יחידה רגילה, שתפקידה להגן על אזור מסוים. בין אם זו עיר, מחוז או אפילו רק בניין יחיד.
דוד ד'אור
דוד ד'אור (נולד ב-2 באוקטובר 1965) הוא צייר, זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ישראלי. בעשור השני של המאה ה-21 מתמקד ד'אור בעיקר במוזיקה ישראלית אמונית במגוון סגנונות מוזיקליים, ומשלב במוזיקה שלו פיוטים וניגונים יהודיים מסורתיים לצד מוזיקת פופ וקלאסית.
ביוגרפיה.
ד'אור נולד בבת ים כדוד נחייסי למשפחה שמוצאה ביהדות לוב. הוא למד בתיכון חשמונאים בעיר. בשנת 1980, עברה משפחתו של ד'אור לחולון.
שנות השמונים.
את הקריירה המוזיקלית החל ד'אור בפסטיבל שירי הילדים החמישי, עם השיר "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים" אותו שר גם דודו זכאי, והמשיך בעת שירותו הצבאי, עת הצטרף בשנת 1985 ל"להקת פיקוד מרכז המחודשת". הוא היה שותף לתוכניות "בשערייך יריחו" ו"ילדי 67", שבלטו בהן השירים "מחר הוא יחזור", "יא ליל", "נגן אקורדיון" ו"לילה אחרון בעיר".
ב-1989 עם סיום שירותו הצבאי נחום היימן הקליט את ד'אור וריבי בן בסט לאלבום משיריו.
ד'אור למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ועבר הכשרה קלאסית ופיתוח קול אצל זמרת האופרה ביביאנה גולדנטל.
שנות התשעים.
ב-1990 הצטרף ד'אור יחד עם הזמרת דפנה בן יוחנן לרביעייה הקולית "קו 4", שייסדו גילה חסיד וצבי שרף. הלהקה הקליטה מספר שירים בהפקתו של גרי אקשטיין, אך הוציאה רק סינגל אחד, עם השיר "מקום בתל אביב" שכתב ד'אור. כמו כן הקליטה הלהקה קולות רקע באלבומו של אריאל זילבר, שיצא באותה שנה, "שבועיים בעיר זרה".
באותה שנה מתי כספי הקים הרכב שנקרא "הנה הנה" עם ד'אור אחותו ענת ופביאן ברנסבורג.
בשנת 1991 הקליט ד'אור את אלבום הבכורה שלו, שיצא ב-26 במרץ 1992 בחברת התקליטים "הד-ארצי" ונשא את שמו. האלבום יצא על גבי דיסק, קלטת אודיו ותקליט ויניל. בין שירי האלבום בלטו היו "סוס ללא רוכב", שהלחין ד'אור למילים של מאיר גולדברג, וגרסה מחודשת לשיר "יד ענוגה" של זלמן שניאור. את האלבום הפיקה יהודית רביץ ועיבד עופר מאירי, שגם הלחין להיט נוסף מהאלבום "אל תתרגש", למילותיה של יונה וולך.