טרנינג היא קומדיית מצבים ישראלית לנוער ששודרה החל מ-29 באפריל 2018 בערוץ KidZ למנויי HOT, כאשר היא הראשונה שהופקה בלעדית למנויי החברה. הסדרה נוצרה על ידי ירון ארזי, ששימש גם כתסריטאי הראשי שלה, ובוימה על ידי אורי כץ. הסדרה הופקה על ידי סוכנות ADD.
עלילה.
פנימיית "פריש" היא הבית של ספורטאי העתיד של ישראל. חממת מצטיינים בניהולה של ויקי פריש, מיידת פטיש מיתולוגית ועטורת מדליות. כשפרשה, החליטה ויקי להקדיש את חייה ללמד ספורטאים צעירים ומבטיחים איך מגיעים להישגים, איך ממקסמים את היכולות שלהם ואיך שמים חומר משלשל ליריבים שלהם במידת הצורך. לשיטתה, הכל כשר בדרך למדליה הנכספת. "טרנינג" מביאה את סיפוריהם המצחיקים של ספורטאים צעירים ומבטיחים שמתמודדים ביחד, ואת ההתמודדות שלהם עם הלחץ להישגיות והצטיינות לצד חיי חברה צפופים בתנאי פנימייה.
דב גורביץ
דב גורביץ (23 במרץ 1881 - 25 בינואר 1948) היה רופא ילדים ידוע בתל אביב בתקופה שלפני קום המדינה.
קורות חיים.
דב גורביץ נולד ברשטילובקה פולטבה (אוקראינה), לאליהו וחנה בת אריה אדנופוזיבבה. אביו, אליהו בן נתן, היה תלמיד חכם נצר למשפחת הגאון מווילנה.
דב גורביץ קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", אך שאף לקבל גם השכלה חילונית. בגלל החוקים המגבילים יהודים ברוסיה הוא לא התקבל לגימנסיה ונאלץ ללמוד ולהבחן לבחינות הבגרות כ"אקסטרן" (בחינות חיצוניות). הוא הוכשל מספר פעמים בשל יהדותו, אך כשרונותיו ועקשנותו הביאוהו לקבלת תעודת בגרות בגדיץ (אזור פולטבה) בשנת 1904.
דב גורביץ החליט ללמוד רפואה, אך בשל יהדותו האוניברסיטאות ברוסיה לא קיבלוהו. בשנת 1905 נסע לגרמניה ולמד רפואה בברלין ובבון. בשנת 1909 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בחודש ינואר 1910 הוא חזר לרוסיה. מאחר שלא הכירו ברוסיה בתואר מברלין, הוא נאלץ לנסוע לקאזאן, שם עבר בחינות וקיבל בחודש ינואר 1911 את התואר דוקטור לרפואה.
ד"ר דב גורביץ היה ציוני נלהב. משחזר לפולטבה, נבחר שם ליו"ר ההסתדרות הציונית העולמית לציר הדומה בעירו, ולציר בקונגרס הציוני העולמי העשירי בו השתתף בבזל בשנת 1911.
בשנת 1911 ובמשך שלוש שנים, השתלם ד"ר דב גורביץ ברפואת ילדים, בבזל ובברלין.
בשנת 1912 נשא לאישה את ורה רבקה בת ישראל וחנה רוזנפלד, שלמדה רפואת שיניים.
פועלו בעולם הרפואה.
ד"ר דב גורביץ חזר לפולטבה ברוסיה, עבד כרופא בזמסטבו (ארגון הרשויות המקומיות), ולאחר מכן בבית החולים העירוני. בנוסף, הוא רכש מעבדה בקטריולוגית וניהל אותה.
הוא החליט לממש את שאיפותיו הציוניות, ובסוף שנת 1913 עלה לארץ ישראל בגפו. הוא הגיע ליפו בתחילת שנת 1914, שכר חדר בבנין בפינת הרחובות הרצל ולילינבלום, והתחיל לעבוד כרופא ילדים. מעטים היו הרופאים שידעו באותה עת עברית עם בואם לארץ. ד"ר גורביץ, שידע עברית, השתתף בכתיבה בעיתון הרפואי שהיה קיים אז, וערך את המדור "ביקורת וביבליוגרפיה רפואית".
בחודש יוני 1914, נסע לרוסיה במטרה להביא את משפחתו לארץ ישראל. אך הוא לא הספיק לעלות לארץ כיוון שפרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא נאלץ להישאר ברוסיה אחת עשרה שנים עד שהצליח להגשים את חלומו ולעלות לארץ ישראל.
ד"ר דב גורביץ גויס וכל שנות המלחמה עבד כמנהל מחלקה בבית החולים הזמסקאי של אזור פולטבה.
בשנת 1919, לאחר המהפיכה הבולשביקית, גויס על ידי הממשלה הסובייטית, ועבד בבית החולים הצבאי למחלות מידבקות, וכן גם בבית החולים לילדים בפולטבה. בנוסף, ניהל מעבדה רפואית צבאית.
החל משנת 1923 ועד שנת 1925, ניהל את מחלקת הילדים בפוליקליניקה המרכזית של הפועלים ואת המעבדה לחולי שחפת.
בשנים הראשונות של המהפיכה, כשפעילות ציונית הייתה עדיין חוקית, ד"ר דב גורביץ עמד בראש ההסתדרות הציונית, היה חבר הנהלת הקהילה וחבר מועצת העירייה. כמו כן השתתף כציר בועידת פטרבורג.
בשנת 1925 קיבל ד"ר דב גורביץ רישיון לעלות לארץ ישראל, ובחודש יולי אותה שנה הגיע עם אשתו ושלושת ילדיו, נעמי אליהו ומירה ליפו, וקיבל רישיון רופא מס' 693,
היו אלו שנות המשבר הכלכלי של ימי העלייה הרביעית. האבטלה הייתה בשיעור גבוה ושליש מהרופאים היו מובטלים. לאחר חיפושים רבים מצא ד"ר דב גורביץ דירה קטנה ברחוב שינקין 17 בתל אביב. ובהמשך מצא עבודה כרופא בקופת החולים הכללית של ההסתדרות בחיפה. לאחר מכן עבר לתל אביב, ועבד בבית החולים הדסה תל אביב. קופת החולים הכללית הציעה לו משרה והוא עבר לעבוד בקופת החולים.
ד"ר דב גורביץ היה לאחד מרופאים המוערכים והמבוקשים ביותר בקרב הרופאים והמטופלים. מקצועיותו ומסירותו הקנו לו שם והערכה רבה.
בשנת 1934, לאחר רצח חיים ארלוזורוב (בשנת 1933), שפילג את היישוב, ופרסום פסק הדין שהרשיע את אברהם סטבסקי הרוויזיוניסט ברצח, ד"ר דב גורביץ כתב מכתב לעיתונים אך רק עיתון "הירדן" הרוויזיוניסטי פרסם אותו, ב-11 ביוני 1934. במכתב הוא הביע את מחאתו על האשמות השווא נגד הרוויזיוניסטים, שהואשמו ברצח, והרשעת סטבסקי. המכתב הופנה לדוד בן-גוריון, זלמן שזר, דב הוז, עורכי "בשער", "במשפטים", "בפרץ", "דבר", "הפועל הצעיר", "במעלה". נאמר בו: "מברך אני אתכם לניצחונכם הגמור. השגתם יותר ממה שדרשתם. רצונכם היה להשמיד שבט בישראל, משמידים אתם את עם ישראל כולו." חתום: "ד"ר דב גורביץ, רופא קופת חולים של ההסתדרות, מי שהיה חבר בהסתדרות העובדים הכללית".
סמוך לאחר פרסום המכתב, פרצו שישה אנשים לחדר עבודתו של ד"ר דב גורביץ בקופת חולים כללית, בזמן שטיפל בילדים חולים, ודרשו ממנו לעזוב מייד את חדרו ואת עבודתו. ד"ר גורביץ, שלא השתייך למחנה הרוויזיוניסטים, ניסה למחות, אך לא נתנו לו להשמיע את דבריו, והוא פוטר מעבודתו. אירוע זה גרם לו מפח נפש רב, והוא עזב את מחנה השמאל והצטרף למפלגת הציונים הכלליים. בהמשך עבר לעבוד בקופת החולים הלאומית.
ד"ר דב גורביץ היה פעיל בהתאחדות יהודי רוסיה. לאחר שנודע בארץ על מצוקתם של יהודים רבים שנעקרו מבתיהם ברוסיה לאחר הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, ניסו ד"ר דב גורביץ וחבריו להתאחדות לסייע ליהודים ברוסיה. ב-17 ביוני 1942, הם פרסמו בעיתון המשקיף, קריאה לתמוך כספית, בבגדים ובמצרכים ביהודים ברוסיה.
ד"ר דב גורביץ היה רופא נערץ בתל אביב. הוא היה מגיש עזרה רפואית לנזקקים ללא תשלום ואף מביא תרופות ללא תשלום למי שידם לא הייתה משגת לרכשם.
ד"ר דב גורביץ נפטר בתל אביב בי"ד בשבט תש"ח, 25 בינואר 1948. הניח אישה, ורה רבקה, רופאת שיניים, שתי בנות ובן: נעמי, אשת פרופסור אלכסנדר גפל, לימים מנהל מחלקה פנימית בבית חולים הדסה בתל אביב, אליהו, נשוי לחיה לבית צוער, ומרים, אשת צבי צור, לימים מנכ"ל כור כימיה.
ההתנקשות בטאהר ג'אות
M270 MLRS
פגיעה במאמץ המלחמתי
פגיעה במאמץ המלחמתי (בגרמנית: Wehrkraftzersetzung) הוא מונח משפטי מתקופת גרמניה הנאצית, שנטבע בשנת 1938 בצו של ממשלת גרמניה הנאצית בו ביקש אדולף היטלר לדכא כל התנגדות למשטר הנאצי או לוורמאכט. על פי הצו, הסתה, חתרנות, "ערעור המורל הצבאי", המרדה ותבוסתנות נחשבות כעבירות שדינן עונש מוות.
הצו המקורי חל רק על אנשי צבא, אך לאחר שנה יצא צו נוסף החל על כלל אזרחי המדינה.
אזרחים רבים נשפטו על פגיעה במאמץ המלחמתי לאחר שהביעו ביקורת על ההנהגה הפוליטית או על הצבא; רובם הוצאו להורג. סרבני מצפון, בפרט, הורשעו לעיתים קרובות בפגיעה במאמץ המלחמתי והוצאו להורג. אמנם הסרבנות הייתה מותרת על פי החוק, אך הרשעת הסרבנים נעשתה כדי להרתיע אחרים.
בשנים 1998–2002 בוצעו שינויים רבים במשפט הפלילי הגרמני, ונמחקו מספרי החוקים הסעיפים על פגיעה במאמץ המלחמתי. כל גזרי הדין שנגזרו על ידי מערכת המשפט הנאצית הוכרזו כבלתי-צודקים ובטלים.
פגיעה במאמץ המלחמתי - השם בגרמנית.
בגרמנית המונח נקרא "Wehrkraftzersetzung", מילה המורכבת משני חלקים: Wehrkraft - כוחות ההגנה, ו-zersetzung - מילה שמשמעותה ריקבון, התפרקות, ובהשאלה גם חתרנות, פגיעה או השחתה.
רקע.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, קמה התנגדות של גופים וארגונים חברתיים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ויחידים שקצו במשטר האימים. תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו באופן פנאטי, עיוור כמעט.
לקראת מלחמת העולם השנייה חששו מנהיגי גרמניה הנאצית והוורמאכט מהישנותם של אירועים כמו המהפכה הגרמנית של 1918, בה חיילים התמרדו נגד מפקדיהם ועוררו מהפכה שהביאה לפירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר, ומאגדת תקיעת הסכין בגב, שנחשבה לחלק מההיסטוריה הרשמית של גרמניה. חשש זה גרם לממשלה לדכא כל ביטוי של התנגדות למשטר.
לשון הצו בקוד העונשין הצבאי הנאצי.
ב-17 באוגוסט 1938 הוציאה ממשלת גרמניה הנאצית צו המרחיב את חוק העונשין הצבאי ומכליל בו סעיף שנקרא "ערעור הכוח הצבאי" (בגרמנית: Zersetzung der Wekkraft). הצו מגדיר כעבירה צבאית כל ביקורת או התנגדות למנהיגות הפוליטית והצבאית הנאצית. הצו הרחיב את "חוק הבגידה" שנחקק ב-1934, והוסיף לו עונש מוות, עם אופציה לזיכוי או למאסר רק במקרים קלים.
באוגוסט 1939 הוציאה הממשלה צו דומה שהוחל על אזרחי המדינה, מתוך כוונה למנוע פגיעה במוטיבציה של חיילי הוורמאכט. הצו גם ביטל את זכות הערעור על גזר הדין, והקנה לשופטים צבאיים סמכות לשפוט אזרחים. בתחילת 1943 הועברה סמכות השיפוט לבית הדין העממי הנאצי. בית המשפט העממי הטיל לרוב עונשי מוות.