הרכבת הקלה של לוקסמבורג היא מערכת הסעת המונים חשמלית, המשרתת את העיר לוקסמבורג, בירת דוכסות לוקסמבורג. היא החלה לפעול בשנת 2017.
הרכבת.
הרכבת הקלה הפועלת בעיר לוקסמבורג היא דור שני לחשמליות בעיר. רכבת קלה נגררת על ידי סוסים הופעלה בעיר בשנת 1875. בשנת 1908 הושלמה הסבתה לחשמל. בהדרגה הוארכו קוויה והגיעו לאורך כולל של 31 קילומטר. בשנות ה-60 צומצמו הקווים בעקבות מעבר להפעלת אוטובוסים, עד לסגירת השירות בשנת 1964. מערכת רכבת קלה נוספת פעלה בעיר השנייה בגודלה במדינה, אש-סור-אלזט (Esch-sur-Alzette), בשנים 1927-1956. קרונות של הרכבת הישנה מוצגים במוזיאון הרכבת והאוטובוס בעיר.
הרכבת המודרנית.
השלב הראשון של הפעלת קו הרכבת הקלה המודרנית הראשון (קו T1) יצא לפועל בדצמבר 2017, לאחר עבודות הקמה של תשתיות ודיפו והנחת מסילות שנמשכו כשלוש שנים. בין היתר הורחב וחוזק גשר אדולף הידוע על מנת שיוכל לשאת את קו הרכבת לשני הכיוונים.
מאז 2017 הוצאו לפועל שני שלבים נוספים של הארכת הקו. שני השלבים הסופיים מתוכננים לשנים 2022 ו-2023. בסיומם יפעל הקו לאורך 16 קילומטר ויהיו בו 24 תחנות, אשר חלקן יהוו צמתים עם קווי אוטובוס ורכבת כבדה בעיר. קיבולתו תהיה 10,000 נוסעים בשעה. הקטע הצפוני של הקו מתוכנן להסתיים בתחנה בנמל התעופה לוקסמבורג-פינדל שממזרח לעיר. הקטע הדרומי של הקו יסתיים בתחנה באצטדיון הלאומי החדש, העומד בבניינו בדרום העיר.
בקו משרתות רכבות מדגם Urbos מתוצרת חברת CAP הספרדית. אורך כל אחת מהן הוא 45 מטר וקיבולתה 422 נוסעים. מהירותה המקסימלית היא 70 קילומטר לשעה.
בשנת 2020 הציג שר התשתיות של לוקסמבורג תוכניות מפורטות להרחבה עתידית של מערך הרכבת הקלה באמצעות סלילת קווים נוספים בעיר לוקסמבורג ואל מחוץ לה, לרבות אל הערים אש-סור אלזט וסטראסן (Strassen).
נפת ג'נין
אנדרה מרטון
אֶנְדרֶה מרטון (בהונגרית: Marton Endre; בודפשט, 17 במרץ 1917 – בודפשט, 12 באוקטובר 1979) היה במאי יהודי-הונגרי, מרצה באוניברסיטה, מנהל תיאטרון זוכה פרס קושוט פעמיים וזוכה פרס יאסאי מארי.
קריירה.
אנדרה מרטון נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף מרטון, פקיד בנק ולואיזה שילר (1895–1950). בשנת 1941 קיבל תואר במשחק בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הלאומית, ולאחר מכן עבד כעוזר במאי בתיאטרון מדאץ' בראשות אנדור פונקושטי. בשנת 1945 הוא הוזמן לתיאטרון הקומדיה של בודפשט כבמאי, ובשנת 1948 הפך למנהל הראשי של התיאטרון. שמו נקשר להצגות כמו צ'כוב: שלוש אחיות, פרנץ מולנר: הברבור והשושן. בשנת 1949 הוא הוזמן לתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם היה במאי במשך שבע שנים ובמאי ראשי בין השנים 1956–1971. שם ביים ב-1986 את מחזהו אימרה מדאץ': משה. הוא העלה עבודות של סופרים הונגרים בני זמננו וביים כמה דרמות מערב-אירופאיות הן בני זמננו והן קלאסיות. הוא מונה למנהל התיאטרון הלאומי בשנת 1971, תפקיד זה מילא עד 1978. משנת 1950 לימד בימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ומשנת 1974 במחלקת המשחק. הוא היה חבר במזכירות האגודה לאמנויות התיאטרון ההונגרית ובוועד הפועל של מכון התיאטרון. הוא גם ביים סרטים עלילתיים, סרטי טלוויזיה ומשחקי רדיו.
הרברט ספינדן
הרברט ג'וזף ספינדן (באנגלית: Herbert Joseph Spinden; 1879 – 1967) היה אנתרופולוג, ארכאולוג והיסטוריון אמנות אמריקאי, שהתמחה בחקר תרבויות אינדיאניות בארצות הברית ומסואמריקה.
ביוגרפיה.
ספינדן נולד ב שבדקוטה הדרומית. ב-1902 הוא החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, וקיבל שם את הדוקטורט בשנת 1909 בנושא בהדרכתו של . במקביל הוא פרסם ב-1908 מחקר על הקבוצת האתנית של ה. עם סיום לימודיו הוא התקבל למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע כמשנה לאוצר המוזיאון. ב-1912 ביצע מחקרים ארכאולוגים בחצי האי יוקטן שבמקסיקו, ובדרום-מערב ארצות הברית. ב-1915 הוא התחיל בפרויקט בן חמש שנים באמריקה המרכזית יחד עם הארכאולוג , ובמקביל לעבודתם המדעית שימשו השניים סוכנים של מחלקת המודיעין של הצי של ארצות הברית (Office of Naval Intelligence) והעבירו מידע, כאשר על ספינדן (סוכן מספר 56) הוטל המשימה להעביר מידע מודיעין על מדינות אמריקה המרכזית וקולומביה.
בשנת 1919 פרסם מחקר על לוחות שנה של מאיה, שיצר מתאם בין לוח המאיה ללוח השנה הגרגוריאני שאותו פרסם בספר "The reduction of Mayan dates" ב-1924, מתאם שעם זאת לא התקבל.
ספינדן נשאר במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע עד 1921, אז עזב והצטרף כאוצר ל (1921–1926). משם הוא עבר ל בבאפלו (1926–1929), אך את רוב הקריירה שלו עשה במוזיאון ברוקלין בניו יורק, (1929–1951) שם עבד בבניית האוספים הפרה-קולומביאניים והקולוניאליים ממקסיקו, אמריקה המרכזית והדרומית.
בשנים 1936–1937 היה נשיא .
בשנת 1948 התחתן ספינדן עם הרקדנית איילס גילמור (Ailes Gilmour). נולד להם בן אחד, ג'וזף.
קניון דימונה
קניון דימונה הוא מרכז מסחרי הממוקם בסמוך לכניסה לעיר דימונה. הקניון הוקם במקום בו פעל מפעל גדול לטקסטיל במשך כ-40 שנה, תחילה בשם "סיבי דימונה" ואחר כך בשם " דימונה טקסטיל". הקניון הוקם על ידי חברת "פרץ בוני הנגב" ובתחילת דרכו היה הבדרן דודו טופז שותף בפרויקט.
היסטוריה.
סיבי דימונה.
המגרש שעליו הוקם הקניון יועד עם הקמת העיר למפעל שיספק תעסוקה לתושבים. המפעל הראשון שהוקם במקום נקרא "סיבי דימונה". הקמת המפעל החלה בסוף 1959 כמפעל טוויה ואשפרה של סיבי כותנה. טקס הנחת אבן הפינה למפעל נערך ב-1 בינואר 1960. המפעל הוקם על ידי משקיעים מארצות הברית ואיטליה, בסיוע הלוואה ממשלתית. כל הציוד למפעל נרכש ביפן והורכב במקום על ידי מומחים יפנים. המפעל נחנך ב-8 באוגוסט 1961, בטקס בנוכחות שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר. בשנת 1965 כבר עבדו במפעל למעלה מ-500 עובדים. הייצור הורחב גם לסיבים סינתטיים והחלה הקמתו של מפעל נוסף בירוחם. בפברואר 1967, רכשה החברה מפעל נוסף בבאר שבע, ונחנך מפעל נוסף ליצור סריגים. את האנרגיה למפעלי התשלובת סיפק גז טבעי שסופק משדה ראש זוהר שמדרום לערד. בסוף שנת 1968 עבדו במפעלי החברה 1,750 עובדים, כולל 150 עובדים בדואים.
בשנת 1971 רכש הבנק הממשלתי, הבנק לפיתוח התעשייה, מחצית ממניות סיבי דימונה.
בשנת 1975 צבר המפעל הפסדים של כ-58 מיליון ל"י, והיה בסכנת סגירה. בסוף 1975 מונה לו כונס נכסים, שניהל את החברה ופעל להבראתה.
דימונה טקסטיל.
בשנת 1979 נוסדה חברת "דימונה טקסטיל" שרכשה את התשלובת מכונס הנכסים. לאחר שקבוצת משקיעים, בראשות איש העסקים ניסים גאון רכשה את מפעל "סיבי דימונה" מכונס הנכסים והשקיעה 10 מיליון דולר בציוד חדש. במאי 1982, מפעל דימונה טקסטיל החדש החל לפעול. המפעל עסק בתווית כותנה וייצור מגבות. המפעל נקלע לקשיים, שנים ספורות לאחר הקמתו. בשנת 1986 פתחו העובדים בשביתה בת 6 שבועות בדרישה להעלה בשכר. בשנת 1989 ביקש ערבות מדינה לחובותיו.
ביולי 1994 רכשו אנשי העסקים עודד גולד ושלמה וחניש מהבנק לפיתוח התעשייה בישראל את "דימונה טקסטיל", אך המפעל נסגר סופית בסוף 1996. במהלך 1997 נעשו נספר ניסיונות למכור את המפעל ולהמשיך להפעיל אותו, אך בסוף 1997 החליט מפרק החברה למכור את הציוד שנותר בו לכיסוי חובות המפעל. במרץ 1998, נמכר כל הציוד וקווי הייצור של המפעל לחברה ממצרים.
פרשת ההונאה בדימונה טקסטיל.
ביוני 1998 נעצרו אנשי העסקים עודד גולד ושלמה וחניש בחשד שהוציאו מהמדינה במירמה עשרות מיליוני שקלים. עוד לפני שרכשו ביולי 1994 את המפעל, אושר מענק של מרכז ההשקעות לשם הרחבת המפעל בהיקף של 17 מיליון שקל. לאחר שרכשו את המפעל, פנו גולד וגניש בשם חברת דימונה טקסטיל אל מרכז ההשקעות ואל שר המסחר והתעשייה בבקשה לאשר להם ביצוע תוכנית הבראה עבור החברה, והחל ממאי 1995 הגישו בקשות לתוספת השקעה בתוכנית המאושרת של מרכז ההשקעות. על-סמך הבקשות, הוסיפה מנהלת מרכז ההשקעות ואישרה, מעת לעת, תוספות לכתב האישור, ובאופן זה הגיע סכום ההשקעה המאושרת לסך של 73 מיליון שקל. כספי המענקים וההלוואות בערבות המדינה היו אמורים להינתן לחברת דימונה טקסטיל בהדרגה, בהתאם לשלבי התקדמות העבודה במפעל. בכתב-האישום נגדם נטען כי התכוונו לקבל במרמה את כספי המענקים ואת ההלוואות לשימושם העצמי. בהתאם לכך, הגישו למרכז ההשקעות בקשות לקבלת מענקים, בהם דווח במרמה כי בוצעה השקעה במפעל בסכום של 51,604,103 שקל.
כבר בשנת 1996, הודו נציגי החברה הגרמנית דורניר, שסיפקה ציודל למפעל, בתרמית כלפי "דימונה טקסטיל" שעלות הציוד נפוחה מעבר לעלותה האמיתית.
בדצמבר 2009, בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר 8 שנות מאסר בפועל על עודד גולד, ו-6 שנות מאסר בפועל על שלמה וחניש, הם הורשעו במירמה בהיקף כולל של כ-53 מיליון שקל ממרכז ההשקעות. על חיים סדרס, ששימש איש הקש שלהם והורשע בעבירות מס, נגזרה שנת מאסר בפועל. חניש וגולד ערערו לבית המשפט העליון, אך הוא אף החמיר את עונשו של גולד ל-9.5 שנים.
הקמת קניון דימונה.