לאחר אישור ההסכם למעלה מ-300 קצינים, רבע מכלל הקצינים בפרוסיה התפטרו מתפקידם, ורובם יצאו לגלות ברוסיה, ספרד או אנגליה. שרנהורסט שהיה ראש המטה הכללי של פרוסיה התפטר גם כן ועבר לשלזיה, אם כי הוא נשאר אחד מהיועצים הצבאיים של המלך. עוזריו, קרל פון קלאוזביץ והרמן פון בוין התפטרו גם הם ועברו לרוסיה. חלק מהקצינים שהתפטרו קיוו בהתפטרותם להישנות המרד בספרד ב-1808 והסיכוי לכינון קואליציה שישית בסיוע בריטי.
פרוסיה במלחמה.
בשלב הראשון של הפלישה לרוסיה, הוביל גנרל יוליוס פון גראוורט שהיה ידוע באהדתו לנפוליאון, את הצבא הפרוסי ששירת באגף הצפוני הצרפתי לאורך חוף הים הבלטי, אולם עד מהרה הוא חלה. מחליפו, לודוויג יורק פון וארטנבורג התנגד לברית עם צרפת ופעל בהתאם. כך, למשל, כשהממונה עליו, מרשל ז'אק מקדונלד פקד עליו לבצר את עיר הנמל ממל, הוא סירב בטענה כי הדבר לא כלול בהסכם. במהלך המצור על ריגה ניסה יורק לבצע חילופי שבויים עם רוסיה רק כדי לגלות שרוב השבויים הפרוסים הצטרפו ללגיון הגרמני בשירות רוסיה. לאור הקשיים שהתעוררו במסגרת ההסכם, באוקטובר הציע שר החוץ האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך לחתום על הסכם אוסטרי-פרוסי שיחייב את הצרפתים לסגת אל מאחורי נהר ריין, אולם ממשלת פרוסיה עדיין הייתה מחויבת באותה עת לחוזה פריז.
בזמן זה החל גנרל פרידריך וילהלם פון בילוב לייסד כוח עתודה ומנע מהחיילים והאספקה לנוע לחזית. הכוח נאסף בקניגסברג, בירת מזרח פרוסיה והאספקה נשלחה לגראודנץ. במקביל, כל חיילי המילואים והחיילים הסדירים נקראו לשרת תחת פיקודו של קולונל אוגוסט פון תומן. ב-14 בדצמבר עזב הגרנד ארמה את רוסיה, אך רבים בברלין לא העלו על דעתם עד כמה גרועה יכולה להיות תבוסתו של נפוליאון. ב-15 בדצמבר קיבל מלך פרוסיה מכתב מנפוליאון בו התבקש לשלוח כוחות נוספים לחזית, ונענה בחיוב. ב-19 בדצמבר הקים מלך נאפולי ז'ואקים מירא את מפקדתו בקניגסברג. ב-24 בדצמבר אושר לפון בילוב להקים חיל מצב על נהר ויסלה, מכיוון שיורק עשוי היה לתפוס את הפיקוד במזרח ומערב פרוסיה עם שובו מרוסיה. ב-30 בדצמבר, ללא אישורו של המלך ולאחר שהוקף בכוחות רוסים, חתם יורק על שביתת הנשק הידועה בשם אמנת טאורוגן. אף על פי שאירוע זה נחשב לעיתים כתחילת שחרור פרוסיה משלטונו של נפוליאון, ממשלת פרוסיה התכחשה בתחילה ליורק. כשהכוחות הרוסים החלו לזרום למזרח פרוסיה, הממשלה בברלין דרשה את השבת השטחים שאיבדה בחוזה טילזיט ב-1807 ותשלום 90 מיליון פרנק שהייתה חייבת כדי שתוכל להמשיך לקיים את הברית. צרפת דחתה את דרישותיה של פרוסיה שלא הייתה יכולה לצאת למלחמה נגד צרפת. צרפת כבשה בעת זו את כל המצודות הגדולות של פרוסיה והציבה 25 אלף חיילים בברלין בפיקודו של מרשל פייר אוגרו.
ב-6 בינואר המלך הודיע לפון בילוב על פיטוריו של יורק והורה לו שלא ליצור עמו כל קשר. ב-8–9 בינואר שלח מירא מכתבים לפון בילוב בדרישה שיצרף את החיל שבפיקודו לצרפתים בהתאם לברית. ב-10 בינואר טען בילוב כי חייליו אינם יכולים להילחם וכי ממשלתו הורתה לו לנוע מערבה. למחרת הצטרף כוח של חיילי מילואים שאורגנו על ידי פון תומן לכוח של בילוב ויחד הם נעו מערבה והצטרפו לחיל של 6,000 חיילים שהוקם על ידי גנרל לודוויג פון בורסטל. ב-12 בינואר הוקף הכוח המאסף של בילוב בידי קוזקים בפיקודו של הגנרל אלכסנדר צ'רנישוב. הרוסים עצרו שלושה קצינים ושחררו את היתר. כשנודע לבילוב על המקרה ב-14 בינואר הקוזקים חנו ברחובות העיר אושה. הוא איים לתקוף, וב-17 בינואר שוחררו הפרוסים.
ככל שהלכו והתבררו ממדי התבוסה של נפוליאון, ברלין ביקשה להשיב לחיים את הצעתו של פון מטרניך. ב-12 בינואר הגיע לברלין קרל פרידריך פון דה קנסבאך כדי לנהל משא ומתן להסכם נייטרליות אוסטרי-פרוסי שנועד לכפות הסכם שלום צרפתי-רוסי. קנסבאך הונחה לקבל אישור אוסטרי להסכם רוסי-פרוסי. שר החוץ האוסטרי מטרניך סירב לחתום על הסכם בין המדינות אך אמר כי אוסטריה לא תתנגד להפסקת אש בין רוסיה לפרוסיה. ב-4 בפברואר, כסימן לייאוש בברלין, הציע יועץ של פרידריך וילהלם שפרוסיה תתווך בין רוסיה לצרפת בתמורה להעברת השליטה בקונפדרציה של הריין לצרפת ומזרח פרוסיה לרוסיה.
ב-21 בינואר נמלט פרידריך וילהלם מברלין ונסע לוורוצלב, אליה הגיע ארבעה ימים אחר כך. המעשה לא פגע באמונתו של נפוליאון שהפרוסים יקיימו את חלקם בחוזה, אם כי היו סימנים שהמורדים תופסים אחיזה בצבא הפרוסי. ב-29 בינואר עוד הבטיח הרדנברג לנפוליאון שיוקם חיל פרוסי חדש בפיקודו של בילוב.
על סף הנצח (ציור)
על סף הנצח או איש מתאבל הוא ציור שמן משנת 1890 שיצר הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. היצירה נוצרה בסן רמי דה פרובאנס בהתבסס על ליתוגרפיה מוקדמת. ואן גוך השלים את היצירה במאי באותה שנה, כחודשיים לפני מותו.
בשנת 1970, המגזין "raisonné" נתן לו שם חדש - "Worn Out: At Eternity's Gate".
אודות היצירה.
הליתוגרפיה התבססה על סקיצה בעיפרון בשם "Worn Out" (מאנגלית: מותש) שנוצרה ב-1882 על סמך דיוקן של וטרן ופנסיונר בשם אדריאנוס ג'ייקובאס זיידרלנד בהאג. ואן גוך הושפע מיצירתו של הברט פון הרקומר שהוצגה בהאקדמיה המלכותית לאמנויות.
במכתביו של ואן גוך, הוא ציין כי ברצונו לעשות מספר סקיצות כדי שהיצירה תצא מוצלחת. ואן גוך ראה ברגעים כאלו, כאשר אדם מביע צער וייאוש, כהוכחה לקיומו של אלוהים ולקיומה של הנצחיות. ב-1998, התאולוגית קט'לין פאוורס אריקסון אמרה כי ואן גוך האמין באלוהים גם ברגעים קשים של צער, והוא ביטא זאת ביצירה זו.
ואן גוך יצר שבע ליתוגרפיות שלאחת מהן ניתן השם על סף הנצח. עותק נוסף זוהה בשנת 2021. ואן גוך יצר עוד שתי סקיצות מאוחרות יותר בדמותה של אישה מתאבלת.
ואן גוך סבל מבעיות נפשיות, במיוחד בשנתיים האחרונות לחייו. ב-1888, הוא אושפז בבית חולים מפני שהוא חתך לעצמו את האוזן, והדיאגנוזה הרשמית של בית החולים בארל שהצייר סבל שיגעון חמור והזיות כלליות. ד"ר פלקיס ריי שטיפל בואן גוך טען שהוא סובל מאפילפסיה נפשית. כיום, אין תמימות דעים מה הייתה מחלתו של ואן גוך. התקף זה גרם לואן גוך לאשפז את עצמו במוסד בסן רמי ממאי 1889 עד מאי 1890. באפריל 1890, הוא כתב לאחיו, תיאו, על מצבו הנפשי הרעוע, אך הוא סיפר כי הוא המשיך לצייר על קנבסים בהסתמך על זיכרונו. ייתכן שעל סף הנצח היא אחת מאותן יצירות שנוצרו על סמך זיכרונו.
בשנת 2018, יצא לאקרנים סרט ביוגרפי על ואן גוך בכיכובו של וילם דפו ה. דפו היה מועמד לפרס האוסקר על תפקידו בסרט זה.
אונגריש-ברוד
אונגריש ברוד
ג'רביס
ג'ובאני דיפרה
ג'ובאני דיפרה (באיטלקית: Giovanni Dupré; 1817, סיינה – 1882, פירנצה) היה פסל איטלקי.
החל את דרכו בבית המלאכה של אביו בייצור פסלי רנסאנס מדומים, זכה בפרס ראשון בתחרות פתוחה של האקדמיה לאמנות של פירנצה, עם פסל הבל המת שנרכש על ידי מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הנטורליזם הגלום בפסל בשלהי תקופת הנאו-קלאסיציזם זכה לעידודו של לורנצו ברטוליני.
הוא המשיך בפיסול דמותו של קין בסגנון יותר קלאסיציסטי.
עבור רחבת הכניסה לאופיצי הוא פיסל את דמויותיהם של ג'וטו די בונדונה ושל וסאן אנטונינו.
ביתו אמליה דיפרה אצרה מוזיאון על שמו בעיירה פייסולה (בפאתי פירנצה). פסלים שלה משולבים בפירנצה בשער הראשי בחזית של סנטה מריה דל פיורה וכן פרוטומה של דנטה אליגיירי בחזית ביתו בפירנצה..
הדומה הבויארית
הדומה הבויארית (ברוסית: Боя́рская ду́ма) הייתה המועצה הגבוהה ביותר של רוסיה הצארית, שהייתה מורכבת מנציגי האצולה הפיאודלית וייעצה לצאר. הדומה הבויארית הייתה המשך התפתחותה של הדומה הנסיכותית מהמאה ה-14 במדינה הרוסית. התקיימה מהמאה ה-14 ועד לתחילת המאה ה-18.
הדומה הבויארית לא הייתה גוף עצמאי ושימשה כמועצת מדינה, שפעלה תמיד לצד הצאר וייעצה לו בענייני ניהול המדינה ויחד איתו ייצגה את הרשות המבצעת. אחדות זו התבטאה במיוחד בענייני חקיקה וביחסים בינלאומיים. בכל המקרים, התקבלה החלטה בצורה הבאה: "הריבון ציווה והבויארים דנו" («Государь указал и бояре приговорили») או "בצו הריבון, הבויארים פסקו" («По государеву указу бояре приговорили»).
הדומה הבויארית התקיימה עד תחילת המאה ה-18. בשנת 1711 הקים הצאר פיוטר הראשון גוף ממשלתי חדש - הסנאט הרוסי.
הרכב.
הדומה הבויארית היה מוסד פוליטי שיצר והוביל את נסיכות מוסקבה ואת הסדר הציבורי. אופייה האריסטוקרטי של הדומה בא לידי ביטוי בכך שרוב חבריה כמעט עד סוף המאה ה-17 היו שייך למעגל צר של משפחות אצילות ומונו לדומה על ידי הצאר בהתאם לוותק. התמיכה הבלתי פוסקת היחידה במבנה ובמשמעותה של הדומה הייתה המנהג, שמכוחו קרא הריבון לנהל את אנשי מעמד הבויארים בסדר היררכי מסוים.
הרכב הדומה במוסקבה כלל רק את "הבויארים" במשמעות העתיקה של מילה זו, כלומר בעלי אדמות חופשיות ואז, עם הפיכתם לאנשי שירות, נוצרה חלוקה בין הבויארים בכלל ומשרתי המדינה במובן המדויק. המעמד הגבוה של המשרתים הוכנסו לארמון כדי לסייע ללא הרף לדוכס הגדול בענייני המינהל בנסיכות מוסקבה. קטגוריה נמוכה נוספת של אותם משרתים בחצר היו כאלה שקיבלו את "הדרך" להיכנס לשירות במוסד המדינה.
האקדמיה ללימודי כלכלה של בוקרשט
האקדמיה ללימודי כלכלה של בוקרשט (ברומנית: Academia de Studii Economice din București, ASE) היא אוניברסיטה ציבורית בבוקרשט, רומניה.
היסטוריה.