גם כיום יש אוסטאשה בין קרואטים בקרואטיה ומחוצה לה. הללו לרוב מכחישים, לפי רוב, את היקף הזוועות שבהם הואשמו, ומוקיעים זאת כטענות-כזב של סרבים ויהודים, שאותם הם שוטמים. זאת ועוד, יש רבים מאוד בקרואטיה שאינם נאו-אוסטאשים של ממש, אך מאמינים כי הארגון אולץ לסייע לנאצים, או שפעל כך מתוך שאיפה לעצמאות לאומית, ולפיכך רואים בהם לוחמי-חופש, ומטילים את הדופי שבזוועות העת ההיא בצ'טניקים, פרטיזנים סרביים ולאומנים שסייעו ביד הנאצים, או בידי משתפי-הפעולה הסרביים של מילאן נדיץ' באזור הכיבוש הגרמני, אף שאלה גם אלו, מתגמדים באכזריותם ביחס לאוסטאשה, הנוראים במשתפי-הפעולה עם הנאצים, והיחידים שהקימו ותפעלו, בגפם, מחנות-ריכוז של ממש. פרניו טוג'מן, נשיא קרואטיה לשעבר, שייך לזרם הזה, והוא חלק כבוד למפקד יאסנובאץ, דינקו שאקיץ', שנתפס ב-1998, ונפטר בכלא ב-2008. הוא גם מינה את איבו רויניצה לשגרירו בארגנטינה, אך זו סירבה לקבלו, שכן היה מפקד האוסטאשה במחוז דוברובניק. בלווייתו של דינקו שאקיץ', המפקד הנודע לשמצה נשרף במדי האוסטאשה, וכומר קתולי ספד לו ואמר שהוא "דוגמה ומופת לכל קרואטי".
אידאולוגיה.
המילה "אוסטאשה" ("Ustaše") היא ריבוי לשם הפועל "Ustaša" - אדם הנוטל חלק ב-"אוסטאנאק" ("Ustanak"), כלומר, מרד או התקוממות. בתרגום פשוט פירוש המילה מורד, מתקומם. האוסטאשה דגלו בהפיכת קרואטיה ל"טהורה", וראו בסרבים המתגוררים בקרואטיה, בוסניה ובהרצגובינה, כמכשול הגדול ביותר העומד בפניהם. כך, שרי האוסטאשה מילה בודאק, מירקו פוק ומילובאן ז'אניץ' הכריזו במאי 1941 שמטרות האוסטאשה היו:
האידאולוגיה הנאצית העמידה קושי אפשרי בפני הקרואטים, עקב היותם סלאבים, שנחשבים בתורת הגזע הנאצית לגזע נחות. כדי להתגבר על כך הגו האידאולוגים של האוסטאשה תאוריה שלפיה מקורם של הקרואטים בגותים, עם גרמני קדום.
האוסטאשה סברו שהבוסנים המוסלמים הם במוצאם קרואטים, שאבותיהם המירו דתם לאסלאם. בניגוד לאורתודוקסים הסרבים, מוסלמים לא נרדפו בידי שלטון האוסטאשה ואפילו חלקם הצטרפו לנאצים ולכוחות האוסטאשה, כחלק מיחידות הוואפן אס אס, הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13 ( 13th SS Mountain Division Handschar) בבוסניה המוסלמית (מפקדה היה אמין אל-חוסייני) ודיוויזיית הרמנים של האס האס ה-23 קאמה (23rd SS Grenadier Division Kama) שיועצה היה אדמונד גלאיס פון הורשטנאו (נציג הצבא הגרמני בקרואטיה) ומפקדה היה קולונל איבן מארקוליי, שהוחלף בשלב מאוחר יותר בידי קולונל ויקטור פאביצ'יץ'. סגן קולונל מארקו מסיץ' פיקד על החטיבה הארטילרית. קרואטיה אפילו הפכה מוזיאון לשעבר בזאגרב למסגד.
בנושאים אחרים, האוסטאשה היו נגד דמוקרטיה והמהפכה התעשייתית.
העקרונות הבסיסיים של התנועה הוגדרו בידי פאבליץ' ב-1929 בפרסום החוברת "עקרונות תנועת האוסטאשה".
יחסים עם מדינות הציר ומוסדות בינלאומיים.
כמו בשאר תקופת השואה, גם בנוגע ליאסנובאץ ניכרת ההשפעה שהייתה לחוסר המעש של מוסדות ועמים, ביחס לנחישות האוסטאשים והגרמנים, ביחס להשמדה:
עמדת הוותיקן.
בתור מדינה קתולית, הייתה קרואטיה בקשרים טובים עם הוותיקן שהכיר בה "דה-פקטו". לפיכך, היה הוותיקן, נוכח שתיקתו, מטרה קלה לסרבים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים להוקיע, כגוף שממש תמך במשטר האוסטאשי. רבים מהגרועים שבאנשי המחנה: מירוסלאב פיליפוביץ' המכונה מאיסטורוביץ', אנטון וורבאן, איביצה ברקליאצ'יץ' ועוד, היו בין כמרים ובין כמרים לשעבר. הארכיבישוף הקרואטי, אלויזיה סטפינאץ כתב ב-26 במרץ 1941: "ככלות הכול, הקרואטים והסרבים הם עולמות נפרדים, שני קטבים אשר לעולם לא יתקרבו זה לזה... הסכיזמה הפרבוסלאבית היא הקללה הגדולה ביותר של אירופה, יותר אף מהפרוטסטנטית. היא חסרת עקרונות מוסר וחוקים, ואין כאן כל חוש צדק ולא יושר-מידות". סטפינאץ' גם התבטא לא-פעם נגד היהודים, אך בלשון רפה יותר. עם זאת, מנחם שלח הראה כי סטפינאץ' ניסה להציל יהודים, צוענים וקרואטים ואף את הסרבים. עם כל זה, הרי שרוב שתדלנותו באה לאחר שהיהודים כבר היו כלא-היו.
עמדת האיטלקים.
הגם שהיו פשיסטים ובני-ברית לגרמנים, מעולם לא צידדו האיטלקים במדיניות גזענית חריפה כמו זו שבגרמניה. יתר על כן, האיטלקים איוו לשטחים מן הטריטוריה שהוכרזה כ"מדינת קרואטיה העצמאית", ולאט לאט גזלו מהם שטחים, בייחוד אזור החוף, דלמטיה, הקרוי אזור "א". מחנות ריכוז שהוקמו באזורים אלו חוסלו על כל אסיריהם מבעוד מועד.
קציני צבא איטלקים בכירים סייעו ליהודים להימלט מן הקרואטים ואף מן הגרמנים. עם זאת, אין זה נכון שהמנהיגות הפשיסטית צידדה במעשים אלו. מוסוליני השתכנע לשלח את היהודים, ושנאתו אליהם גברה לאחר הפלתו ממעמדו וכינון ממשלת הבובות שלו בצפון איטליה. צ'אנו התייחס לעניין בזלזול, ולא השקיע בו מאמץ. גם בין אנשי הצבא האיטלקים, והרבה יותר בקרב אנשי ה"חולצות השחורות" היו אנטישמים. יש דיווחים על כך מעם הגנרלים דאלמאצו ואליברטי, וכן דו"ח אנטישמי ארסי של רנאטו קוטורי. מנחם שלח מציין כי בכל שטח הכיבוש האיטלקי התרחשה מהומה אחת, ובה נפרעו פרעות ביהודים בספליט, אך הקמתם של מחנות בידוד ליהודים בלוב האיטלקית (כגון פורט אל-עזיזי ומקומות נוספים). כמו כן, היחס הטוב של האיטלקים למגזרים מסוימים אינו יכול לחפות על מעשי נבלה כלפי אוכלוסייה אזרחית בסרביה, קרואטיה, אתיופיה וצפון-אפריקה. ניתן לקבוע, כי בכירים בצבא ובחברה האיטלקית עשו ככל שביכולתם למען יהודים ואחרים, אך זאת בניגוד להוראות הממשל הפשיסטי ולא בתמיכתו, כביכול.
עמדת הצלב האדום.
באופן דומה לעמדתו כלפי הוותיקן והשלטונות האיטלקיים, נוקט מנחם שלח עמדה פייסנית כלפי אנשי הצלב האדום של איטליה ושווייץ, אשר פעל בקרואטיה. אמת, יוליוס שמידלין השתדל למען היהודים והקורבנות בכלל, אך משהגיע לביקור במחנה יאסנובאץ, ב-13 ביוני 1944, מצאו בעל תנאים נאותים, אפילו שנודע לו, מסתמא, מה התחולל שם. ניתן לומר, שיוליוס שמידלין והצלב-האדום סייעו יותר מכל מוסד אחר לקורבנות המשטרים הפשיסטיים של מדינות הציר, אך יש לומר שעזרה זו הייתה מעטה ואחרי זמנה, ולעיתים נערכה תוך כדי אפליה (שמידלין היפלה לטובה את האסירים היהודים) בין אסירים שונים.
עמדת האזרחים והמוסדות של קרואטיה.
הגם שרבים סייעו לאוסטאשה או הצטרפו לשורותיהם, הטבע הקיצוני של התנועה גרם ליצירת פערים לא רק בין האידאולוגיות שלהם ושל רבים מאזרחי המדינה, אלא גם יצר מחלוקת בקשר לשיטות היישום של השקפת-עולם זו. בדין-וחשבון של ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה לחקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, נאמר כי בבואו, "גלוי וידוע היה מלפני פאבליץ', שתמיכת העם בו מועטה", ולכן בא לזאגרב בלילה. מנחם שלח אומר כי אכן היה חשש כזה, אך הוא נתבדה וכי התגובה לבואו של פאבליץ' ושל הנאצים התקבל בתשואות. עם זאת, אין עוררים לכך, שמשנחשפו מטרות המשטר ושיטות ביצוען, קמו מתנגדים רבים למשטר, בין פעילים (שהצטרפו לפרטיזנים) ובין סבילים (שניסו להשפיע על המשטר בטרוניות).
ב-1942 דיאנה בודיסלאבייביץ' באה במגע עם אוסטאשים ונשאה ונתנה בעד ילדים שמיועדים היו להישלח אל סטארה גרדישקה.בהסתייעה בד"ר קאמיל ברסלר, איש הצלב-האדום, סייעה לילדי ג'אקובו, ולאסירי סטארה-גרדישקה, ולמענם אף שמה נפשה בכפה ונפגשה עם וייקוסלאב לובוריץ', ועם אאוגן קווטרניק, ועלה בידה למלט כמה מן הילדים, ולהבטיח את שלומם במעונות ובתי-אומנה בזאגרב ובמקומות אחרים, וכן לחזות בזוועות המחנות הללו.
אפילו היו אוסטאשים שלא הסכימו עם המשטר. מהם יש להזכיר את ולדימיר צ'ופיץ', שפיקד על המשק במחנה, והציל מספר אסירים, בהם בוריסלאב שבה, וכן את מנהל בית-החולים האוסטאשי, מארין יורצ'ב שנתלה עם אשתו כשסייע לאסירים לתקשר עם אוסטאשה שאחר-כך ערק לפרטיזנים עם מידע על זוועות-יאסנובאץ. דינקו שאקיץ' הורה לתלותו ביום 22 בספטמבר 1944. גישת האזרחים המקומיים שנותרו באזור, ביחס אל האסירים, הייתה טובה.
עמדת הנאצים.
קרואטיה עצמאית הוקמה על ידי הגרמנים והאיטלקים ונשענה על סיועם. לפיכך, הייתה למדינה גרורה של מעצמות הציר ובאשר שכזו הייתה תלויה בהם עד מאוד. במשך הזמן התרחקה מהאיטלקים עקב עמדתם של אלו ביחס למדיניות הגזענית של האוסטאשה, והתקרבה יותר לפטרוניה הגרמנים. האנטישמיות הגזענית של האוסטאשה לא הייתה רק אצטלה פוליטית שמטרתה לקרב את הלבבות בין קרואטיה והמדינה שהקימה אותה. האוסטאשים, כקנאים קתולים וכגזענים קרואטים לאומנים, היו אנטישמים ומצאו יסוד משותף עם הנאצים, והסבו אותו למרכז על מנת לשפר את היחסים עם הנאצים. עם זאת, נתגלעו במשך הזמן מחלוקות, בייחוד לגבי גבולות בשטחי ספר, ולגבי גירושם של חלק מן היהודים המתבוללים, שגרמו לריחוק כלשהו אף מן הנאצים. האוסטאשה לא היו עושי רצונם של הגרמנים ואין בלתם, הם פעלו לפי אנטרסים משלהם, ובמידה מסוימת אף קיוו להרוויח מריב אפשרי בין הגרמנים והאיטלקים.
הרשויות הנאציות שפעלו בקרואטיה.
מלכתחילה, עודדו הנאצים את הפעולות שננקטו על ידי האוסטאשים נגד יהודים וצוענים. כמו כן, הביעו תמיכה במדיניות נגד הסרבים. במשך הזמן החלו רומזים לאוסטאשים על כוונתם לרצח-עם. כך, למשל, פגישת היטלר עם סלאבקו קווטרניק, ב-21 ביולי 1941, אחד מנאומי המפתח של היטלר בנושא האנטישמיות והנאום המרכזי שלו בעניין ה"פתרון הסופי":