מאמינים שההשפעה המרכזית הגדולה שנגרמת מהשימוש בדסוקסין נגרמת בגלל קבוצת המתיל הנוספת של המתאמפטמין הידרוכלורי אשר חסרה במולקולת האמפטמין, דבר הגורם להגברת מסיסותו של המתאמפטמין הידרוכלורי בליפידים (וכך, החומר נספג יותר עמוק וביסודיות על תוך הרקמות השומניות במוח).
בדומה לתרופות ממריצות אחרות, השימוש בדסוקסין איננו מומלץ למטופלים בעלי בעיות עם מחזור הדם, או מטופלים אשר צרכו תרופת MAOI (נוגדי דיכאון) בשבועיים האחרונים לפני בליעת הדסוקסין.
בנוסף, השימוש בדסוקסין איננו מומלץ למטופלים אשר להם היסטוריה של חוויית אפיסודות פסיכולוגיות, מכיוון שהממריצים עלולים להגביר את נטייתו של המטופל להתנהגות פסיכוטית נוספת.
פרמקולוגיה.
דסוקסין (טבליות מתאמפטמין הידרוכלורי) שידוע בשמו המדעי n,אלפא-דימתילבנזניתנאמין הידרוכלורי, הוא חבר בקבוצת האמפטמינים של אמינים סימפטומימטים.
מערכת העצבים המרכזית.
איזומר יד ימין של המתאמפטמין הידרוכלורי הוא סם אשר השפעתו העיקרית על הגוף היא המרצה של מערכת העצבים המרכזית בפוטנציאל, דבר זה משפיע על פעילותם של נוירוכימיקאלים כגון דופמין. הנוירוכימיקאלים אשר מושפעים מהמתאמפטמין הם אלו שאחראים על ויסות קצב הלב, טמפרטורת הגוף, לחץ הדם, תיאבון, וקשב.
בשל כך, תרופת הדסוקסין משמשת לטיפול בהשמנה, משום שהמתאמפטמין גורם לאיבוד התיאבון והפחתת האכילה.
שימוש בעייתי.
כגרסה תרופתית למתאמפטמין, חומר אשר רכש מוניטין של שימוש פלילי ובעייתי, הדסוקסין נהיה שנוי במחלוקת בקרב משתמשיו בגלל דאגות לבעיות העלולות להיגרם כתוצאה מהשימוש בו.
למרות רווחים פוטנציאליים שיש לדסוקסין לעומת סמים ממריצים אחרים בטיפול בהיפראקטיביות או נרקולפסיה, נקשרה סטיגמה גדולה לדסוקסין.
בגלל סיבה זו, הרבה רופאים אינם ממהרים לרשום את התרופה הזו במרשם וגם מספר רב של מטופלים לא מוכנים לצרוך את התרופה.
אסטיגמטיות
צנחת
צנחת (לעיתים צניחת עפעף; בלועזית: פטוזיס, Ptosis) היא מחלה שבה צונח העפעף ומכסה חלק מהעין.
מקור הבעיה הוא חולשה של השריר המרים את העפעף. לעיתים מדובר בבעיה מלידה, אך במקרים רבים היא נגרמת מנזק שנגרם לשריר המרים את העפעף, עקב חבלה ולפעמים עקב סוכרת. צנחת נחשבת לבעיה אסתטית, אך כאשר היא מופיעה אצל ילדים, היא עלולה לגרום לעין עצלה.
מידע.
צניחת עפעף במבוגרים (הסוג הנרכש).
צניחת עפעף נרכשת מאובחנת על פי ממצאי הבדיקה וסיפור המקרה:
טיפול.
טיפול בפטוזיס של מבוגרים תלוי בגורמים השונים:
צניחת עפעף מולדת.
צניחת עפעף המופיעה בזמן הלידה נובעת לרוב מפגם בתפקוד השריר האחראי על הרמת העפעף העליון – שריר הלבטור. לעיתים הצניחה קלה ולעיתים חמורה עד לחוסר פתיחה מלא של העפעף.
מקרים אלו דורשים התייחסות מיוחדת, כיוון שחוסר חשיפה לראיה בשלושת החודשים הראשונים תגרום לעין עצלה. לכן, במקרה שהעפעף מכסה את האישון ואת ציר הראייה, יש לנתח את העפעף אף בגיל שבועות ספורים. מקרים אחרים הדורשים תיקון פטוזיס בגיל צעיר הם כאשר צניחת העפעף גורמת להפרעה ברפרקציה או אסטיגמטיזם (אי סדירות של קמירות הקרנית הגורמת לטשטוש ראיה) של העין, כלומר גורמת לשוני ב"מספר" בין העיניים, או שהדבר גורם למנח ראש לא תקין בשל הניסיון של התינוק לראות בעין עם העפעף הצנוח.
במקרים אחרים של צניחת עפעף מולדת, המטרת היא לשוות גובה ומראה שווה בין העיניים, ואז מומלץ לדחות את הניתוח לקראת גיל בית הספר- גיל 4 או 5 שנים.
סוגי הניתוח.
ברוב המקרים הטיפול בצניחת עפעף יהיה ניתוחי.
ישנן מספר טכניקות לביצוע הניתוח. ההחלטה על השיטה תלויה בסיבה לצניחת העפעף, לחומרת הצניחה, ולרמת תפקוד השריר מעלה העפעף. לרוב מבוצע ניתוח בו מחברים את השריר לרקמה קשיחה של העפעף (טרסוס) ואז העפעף חוזר לגובה תקין. במהלך הניתוח משווה המנתח את שתי העיניים לקבלת תוצאת סימטרית.
במקרים של פעילות ירודה של השריר המעלה, או במקרה של צניחה חמורה, יש לבצע קיצור ממשי של שריר הלבטור (האחראי על הרמת העפעף), דבר הגורם להרמת העפעף.
במקרה ששריר הלבטור חלש במיוחד, ניתן להשתיל שתל-מתלה המחבר את העפעף העליון לגבה וכך העפעף מורם על ידי הפעלת שרירי המצח.
ניתוח.
ניתוח תיקון פטוזיס נמשך כ-30 עד 60 דקות, בהתחשב בסוג הניתוח. הוא מבוצע בהרדמה כללית בתינוקות וילדים, ובהרדמה מקומית במבוגרים. הניתוח אינו דורש אשפוז אלא השגחה קצרה, ולאחריה המטופל משתחרר.
תופעות לאחר הניתוח וההחלמה.
בימים הראשונים יש לצפות לנפיחות, שטפי דם עוריים, קושי בסגירת העיניים, תחושת דמעת או יובש. רוב התופעות קלות חולפות לאחר כשבוע, ולעיתים כלל לא מופיעות. הטיפול הוא על ידי קומפרסים קרים ביומיים הראשונים. כבר ביום הניתוח ניתן לראות שהעפעף מורם יותר, אם כי התוצאה הסופית של הניתוח נראית בבירור רק לאחר ההחלמה.
כשבוע לאחר הניתוח ניתן להסיר את התפרים החיצוניים, ואז ניתן להתרשם מהתוצאה. בילדים ניתן להשתמש בתפרים שנספגים מעצמם, ואז אין צורך להוציאם. לעיתים קיימת בצקת למשך עוד שבוע-שבועיים.
סיבוכים אפשריים.
ניתוח לתיקון צניחת עפעפיים הוא לרוב ניתוח פשוט, עם אחוזי הצלחה גבוהים.
סיבוכי ניתוחי פטוזיס הם בעיקר אסימטריה, תיקון יתר או תת-תיקון וניתנים לרוב לתיקון פשוט. דמעת ותחושת יובש הם לרוב זמניים וחולפים עם טיפול משלים. מנתח לפלסטיקה של העין עובר הכשרה מלאה של רופא עיניים והתמחות על בניתוחי פלסטיקה של העפעפיים, ולכן יש לו מיומנות גבוהה במניעת הסיבוכים הנ"ל. הכרה טובה של המבנים האנטומים של אזור העין והעפעפיים לפרטי פרטים וניסיון עשיר מבטיחים סבירות נמוכה של הסיבוכים, ואפשרות להתמודד עם הסיבוכים אם חלילה הם קורים.
תוכנית החומש
יאסנובאץ
מחנה יָאסֵנוֹבַאץ (לעיתים נקרא בטעות "יסנוביץ'"; בקרואטית: Logor Jasenovac; בסרבית: Логор Јасеновац) היה מחנה ריכוז והשמדה בקרואטיה, במלחמת העולם השנייה. בראש המחנה, שהיה הגדול מסוגו בקרואטיה, הועמד מירוסלאב פיליפוביץ'. המחנה הוקם על ידי משטר האוסטאשה הפשיסטי של מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) באוגוסט 1941, ופורק באפריל 1945. בשונה ממחנות ריכוז והשמדה אחרים, מרבית קורבנותיו היו סרבים, שנחשבו על ידי אנטה פאבליץ' (מנהיגה של המדינה הקרואטית העצמאית ומייסד תנועת האוסטאשה) לאויביה העיקריים של המדינה הקרואטית העצמאית. במחנה רוכזו ונרצחו גם בני קבוצות אתניות אחרות, בעיקר יהודים וצוענים.
יאסנובאץ הוקם על גדת נהר הסאווה, ורוב שטחו היה בעיירה יאסנובאץ. הוא שכן כ-100 ק"מ דרומית-מזרחית לזאגרב. מתחם המחנה כלל חמישה מחנות-משנה ועוד שלושה מחנות קטנים יותר, שנפרסו בקרבה יחסית על פני שטח נרחב של כ-240 קמ"ר, בדוניה גראדינה סמוך לנהר סאווה; מחנה עבור ילדים בסיסק מצפון-מערב; ומחנה נשים בסטארה גרדישקה מדרום-מזרח.
רקע.
עם הקמתה, החלה מדינת קרואטיה העצמאית (בחסות הנאצים) בקמפיין לחיסול המיעוטים האתניים במדינה. לשם כך פרסמה ממשלת הבובות של פאבליץ' מספר תקנות "להגנת העם והמדינה", אשר שיקפו את קבלת האידאולוגיה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, תוך שימת דגש על נושאים קרואטיים לאומניים:
תקנות אלה הביאו לכך שבתי הכלא הרגילים לא היו יכולים עוד לשאת את קצב ההגעה ההמוני של האסירים החדשים, וממשלת האוסטאשה החלה להכין את הקרקע לקראת מה שעתיד היה להיות מחנה הריכוז יאסנובאץ, שהקמתו החלה באוגוסט 1941.
המחנה.
מתחם מחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942, וכלל חמישה מחנות-משנה:
שני המחנות הראשונים נסגרו בנובמבר 1941, אך שלושת המחנות האחרים המשיכו לפעול עד סוף המלחמה.
ליאסנובאץ היו גם תת-מחנות, כמו מחנות חקלאיים ביאבלאנאץ, ומאלקה - מחנה ילדים בסיסאק, וכן אתרי חיסול בווליקה קוסוּטאריצה, גראדינה אושטיצָה, ובדראקושניץ' הסמוכה. במשך הזמן סופחו אליו גם מחנה המעבר גוספיץ', ומחנה לנשים ולילדים יהודים, שהיה תחת פיקודו של יוסו מאטייביץ'.
ניהול ופיקוח הקמת המחנה הופקדו בידי המחלקה השלישית של כוח המשטרה המיוחד "אוסטאשקה נארודנה סלוז'בה" (בראשי תיבות: UNS), תחת וייקוסלאב לובוריץ'. כמו כן היו מעורבים בהקמת המחנה גם מירוסלאב פיליפוביץ', איביצה מאטקוביץ' ודינקו שאקיץ'.
לאחר בנייתו, הופקדה האחריות הישירה על המחנה על גדודי החטיבה הראשונה של ההגנה האוסטאשית. הגדוד הראשון שמר על המתחם של מחנה 3, על העיירה יאסנובאץ, ועל אושטיצה; גדוד זה היה אחראי גם על איוש מחנה סטארה גראדישקה, שהשתייך למתחם המחנות ביאסנובאץ.
הגדוד השני היה אחראי על איוש המחנה עצמו. שרשרת הפיקוד כללה את המנהל, את סגנו, רב-הסוהרים, שהיה אחראי גם על סלקציות והוצאות להורג, המפקד לעניינים טכניים של המחנה וכוח העבודה שלו, ומפקדים זוטרים, שהיו אחראים למנהלה ולמשלוחים.
אתר מחנה ציגלאנה נבחר משתי סיבות עיקריות:
המחנות השונים במתחם יאסנובאץ.
בנוסף למחנה המרכזי "ציגלאנה-יאסנובאץ", הקרוי כך על שם מפעל הלבנים שהיה בו (Ciglana – 'מפעל לבנים'), היו במתחם יאסנובאץ מחנות נוספים:
אוכלוסיית האסירים.
ביאסנובאץ כלא המשטר האוסטאשי בעיקר סרבים, אך היו גם קורבנות אחרים – בהם יהודים, צוענים ומתנגדי משטר האוסטאשי.
יהודים.
רוב היהודים נרצחו עד אוגוסט 1942, לאחר מכן גורשו רובם למחנה ההשמדה אושוויץ. היהודים נשלחו ליאסנובאץ מכל חלקי קרואטיה, לאחר שקובצו בזאגרב; כמו כן מבוסניה והרצגובינה לאחר שנאספו בסרייבו, או בערים אחרות. עם בואם, נרצחו רובם באתרי הוצאה להורג בסמוך למחנות: גראניק, גראדינה ומקומות נוספים. אלה שהושארו בחיים היו בעיקר בעלי כישורים בעבודות ומקצועות נדרשים, והועסקו בשירותים ובתי מלאכה ביאסנובאץ.
צוענים.