עוד חיבור של באב הוא אל-ח'צאיל אל-סבעה (الخصائل السبعة), הספר הזה נכתב בשנת 1845 כאשר באב חזר לבושהר. החיבור הזה מוצג בו אינטרס לגבי ההשלכות של הדוקטרינה הבאבית (العقيدة البابية), אף, מסת החיבור מכילה שבעה מאפיינים חשובים לאלה שקיבלו את הידע החדש של טענותיו והתגלויותיו של עלי מוחמד שיראזי. מהמאפיינים האלה, לקרוא את זיארת אל-ג'מאעה אל-כברא (زيارة الجماعة الكبرى) ביום ששי, ובמסיבות, ובלילות הקדושים. מאפיין אחר הוא לכרוע בתפילה אצל קברו של אל-אימאם אל-חוסיין (בן עלי) (الامام الحسين بن علي), גם שבסגידה האף של המתפלל יגע בקבר. מאפיין נוסף הוא שכל מאמין ילבש טבעת שכתוב עליה שעלי הוא ואלי האל (والي الله). יש עוד מאפיינים כמו להימנע מעישון ולשתות תה בניקיון הגדול ביותר.
חיבור תפסיר סורת אל-כות'ר (تفسير سورة الكوثر) נחשב לאחד החיבורים החשובים של עלי מוחמד שיראזי בין התקופה 1845–1846 כשהיה נמצא בשיראז, החיבור מכיל מילים ומכתבים מופשטים שהם אמורים להיות פרשנויות, לכן היה כמעט קשה לקרוא אותו, גם החיבור הכיל חדית'ים (أحاديث).
באב ציין בדוקטרינת אל-רכן אל-ראבע (عقيدة الركن الرابع) שהדת מתבססת על ארבעה עקרונות שהם אל-תוחיד (التوحيد), הנבואה (النبؤة), אל-ולאיה (الولاية), השיעה (الشيعة), באב הזכיר בתפסיר סורת אל-בקרה (تفسير سورة البقرة) שהשיעה הם אל-רכן אל-ראבע (الركن الرابع) וציטט את זה בחדית'. דוקטרינת אל-רכן אל-רבע (عقيدة الركن الرابع) התפתחה על ידי קרת אל-עין (قرة العين) שהייתה מתומכי הבאביזם והעבירה שיעורים בכרבלא ונרצחה בעקבות תמיכתה בבאב. קרת אל-עין (قرة العين) מתארת את האמאמים והנביא מוחמד כסמלים לידע האל, סמלים שהופיעו בתקופות שונות כבני אדם מושלמים בסגנונות שונים. עלי מוחמד שיראזי הדגיש את חשיבות הצורך שיהיה בן אדם שנושא בידע האלוהי בכול תקופה, כלומר, העולם אינו נטול מהוכחות האל, לכן, צריך תמיד שיהיה מישהו שליח של אלוהים שמחזיק בצווי האל, האל שבחר בו ולימד אותו השאיפות שלו והפך אותו לשליחו, כלומר, הפך אותו לבאב (الباب) לברואים כולם. אלוהים שלח נביאים לעולם והאחרון היה הנביא מוחמד ואחריו היו האימאמים עד האימאם הנעלם, לכן היה צורך לבן אדם שידריך את הברואים. אחרי מותם של האימאים שיח' אחמד אל-אחסאאי (الشيخ أحمد الاحسائي) והאימאם סייד כאזם אל-רשתי (سيّد كاضم الرشتي), באב טוען שאלוהים רצה להציג אותו כהוכחה אלוהית וגם כשליחו, בכך עלי מוחמד שיראזי הכריז על עצמו כבאב ושליח האל בשנת 1844 אחרי מותם של שני האימאמים השיעים.
כאשר עלי מוחמד שיראזי רצה לשכנע את האנשים שהוא באב ושליח האל, הוא שכנע אותם באותה דרך שבה הנביא מוחמד שכנע את האנשים, כלומר הוא הראה להם את חיבוריו ואת הפסוקים שלו בטענה שאף אחד לא יוכל לחקות אותם, בנוסף לכן, הוא העביר את חוקי החברה בכל התחומים הדתיים, הקהילתיים, והאזרחיים.
מורשתו.
בכמה מחיבוריו של הבאב מוזכרת דמות מעין משיחית העתידה להופיע ולהושיע את האנושות בכלל ואת קהילת המאמינים הבאבית בפרט. דמות זו, הנקראת "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله), מזוהית בדת הבהאית עם בהאא אללה.
ה"באב" עצמו היה "רק טבעת על ידו של זה שאלוהים יגלה". 20 שנים לאחר מותו של ה"באב", יותר מ-25 אנשים טענו כי הם ה"מובטח", החשוב ביניהם היה בהאא אללה.
טרם מותו של ה"באב", הוא כתב מכתב לסובח-י אזל (אחיו למחצה והצעיר יותר של בהאא אללה), מכתב שנחשב לצוואתו. במכתב הוא מינה את סובח-י אזל למנהיג הקהילה הבאבית, לאחר מותו. הוא גם ציווה לציית ל"מובטח" לכשזה יופיע.
בהאא אללה טען ב-1853, במהלך כליאתו בסיאה צ'אל ("הבור השחור") בטהראן, כי הוא זכה לביקור מ"בתולת גן העדן", שהעניקה לו את המשימה לשמש כשליחו של אלוהים. עשר שנים לאחר מכן בבגדאד, הוא הכריז על כך לראשונה באופן פומבי. מרבית הבאבים זיהו אותו כ"זה שאלוהים יגלה", והחלו לקרוא לעצמם בהאים.
סובח-י אזל ערער על הכרזתו של בהאא אללה, וכך גם כל שאר האנשים שטענו כי הם "המובטח". מדווח, כי לאחר שקיבל את המכתב הרשמי מבהאא אללה, הוא טען כי זכה להתגלות אלוהית משלו; אולם הוא הכחיש זאת מאוחר יותר. מאמיניו של סובח-י אזל היו ידועים בשם "באיאנים" או "אזלים". עבור הבאבים שלא הסכימו כי בהאא אללה הוא ה"מובטח", המשיך סובח-י אזל לשמש כמנהיג, עד מותו ב-1912. השאלה האם היו לו יורשים שנויה במחלוקת. מקורות בהאים טוענים כי 11 מתוך 18 מ"העדים" שמינה הפכו לבהאים, ובכלל זה בנו של סובח-י אזל. האדם שכביכול הוא מינה לרשת אותו, האדי-י דאוּלאת-אבאדי, הכחיש בפומבי את אמונתו ב"באב" ובסובח-י אזל.
טענתו של בהאא אללה התחזקה עוד יותר, לאחר ויכוח דוקטריני עם סובח-י אזל. מרבית חסידיו של ה"באב" עזבו את סובח-י אזל, והפכו לבהאים. כיום, הבהאים מונים כשישה מיליון מאמינים, והאזלים (או באיאנים) מונים כאלף איש.
נפת גורי
נפת גורי (בגאורגית: გორის მუნიციპალიტეტი, גוֹריס מוניציפליטטי) היא נפה במחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. בשנים 1846–1917 נכללה בפלך טביליסי ונקראה אוייזד גורי או בגאורגית המזרה של גורי. בשנים 1917-1930, נכלל באזור גורי. ומשנת 1930 נפה נפרדת.
לאחר ביטול הפרובינציה לשעבר של דרום אוסטיה, כללה נפת גורי את נפת צחינוואלי לשעבר. כעת, יחד עם שני תת-מחוזות נוספים, נמצא חלק ממנה בדרום אוסטיה. בתחילת 2014 מנתה אוכלוסיית הנפה 125,692 איש.
מקלעת זרוע
וילם קס
וילם קס (בהולנדית: Willem Kes; 16 בפברואר 1856, דורדרכט, הולנד - 22 בפברואר 1934, מינכן, גרמניה) היה מנצח וכנר הולנדי.
הוא היה המנצח הראשי הראשון של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, בשנים 1888–1895. הוא פרש מן הקונצרטחבאו אל משרת ניצוח בסקוטלנד, על התזמורת הסימפונית של גלאזגו. משנת 1905 עד 1926 היה קס מנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בקובלנץ, גרמניה.
וילהלם קס
המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה
האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה (ברוסית: Юго-Осетинская автономная область) או המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוסד בשנת 1922 במסגרת גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) והתקיים עד להתפרקותה של ברית המועצות.
היסטוריה.
האובלסט נוסד באפריל 1922 במסגרת מדיניות של יצירת יחידות טריטוריות אוטונומיות בברית המועצות עבור מיעוטים אתניים, שנקראה קורניזציה (коренизация), תחת הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז בתחילה ולאחר מכן תחת גאורגיה הסובייטית (רס"ס גאורגיה). אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות האדמיניסטרטיביות. כיום אוסטית היא השפה האדמיניסטרטיבית המשמשת את הממשלה הבדלנית בצחינוואלי. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, בכל מה שקשור לשפה האוסטית ולימודה בבתי הספר. באותו זמן החלו לצבור תאוצה קבוצות לאומניות בגאורגיה. הדבר הביא לחידוש המתיחות הגאורגית-אוסטית, שהגיעה לשיאה בסוף שנות השמונים.
אזור דרום אוסטיה כלל באותם ימים כפרים רבים שהיו מאוכלסים בתושבים שמוצאם האתני היה גאורגי. האוסטים היו מרוכזים בעיקר באזור העיר ג'ווה (נפת ג'ווה) ובבירת המחוז צחינוואלי. בשנות השמונים היוו האוסטים 66% מהאוכלוסייה כאשר הגאורגים בה היוו 33% בלבד. בשנת 1989 התגוררו 60% מהאוסטים בגאורגיה מחוץ לאזור דרום אוסטיה. לאורך השנים נטמעו הגאורגים והאוסטים, באופן כללי, ונישואי התערובת היו נפוצים, יותר מאשר כל מיעוט אחר בגאורגיה.
בשנת 1988 נוצרה החזית העממית האוסטית כתגובה ללאומניות הגאורגית הגואה. עד לשנת 1989 הגיעה החזית העממית האוסטית לשלטון במחוז האוטונומי. ב-10 בנובמבר 1989 תבעה החזית העממית כי מעמד המחוז ישונה מאובלסט לרפובליקה, אולם הממשל הסובייטי של גאורגיה דחה את התביעה. הדרישה והדחייה הביאו להפגנות סוערות בשני הצדדים. הממשל הגאורגי לא רק שלא נענה לדרישות האוסטים אלא אף הרחיק לכת והטיל, בספטמבר 1990, חרם על כל המפלגות הפוליטיות במחוז, במהלך הבחירות הפרלמנטריות.
המנהיגים הסובייטים במוסקבה הסכימו לאיחוד של המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה לרסס"א צפון אוסטיה. לעומתם דחו המנהיגים הסובייטים של גאורגיה הסובייטית את דרישתה של דרום אוסטיה לאיחוד עם צפון אוסטיה.
אסעד אסעד
אסעד אסעד (בערבית: أسعد أسعد; נולד ב-10 בפברואר 1944) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד ויועץ ראש הממשלה לענייני דרוזים וצ`רקסים.
ביוגרפיה.
אסעד נולד בבית ג'ן. התגייס לצה"ל בנובמבר 1963 ושירת ביחידת המיעוטים. ב-1968 מונה למפקד פלוגה שעסקה בפינוי מוקשים ובהכשרת צירים בסיני. ב-1970 מונה למפקד פלס"ר שחר בגבול הצפון, במלחמת יום הכיפורים לחם בגזרת הצפון, שימש סגן מפקד חטיבה ומפקד חטיבה בדרגת אלוף-משנה. סיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בהצטיינות. במהלך מלחמת לבנון הראשונה, פיקד על כוחות צה"ל בהרי השוף ובעת מלחמת ההרים, בה טבחו הפלנגות הנוצריות בדרוזים. בעת ששירת היה הקצין הדרוזי בעל הדרגה הגבוהה ביותר.
לאסעד תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. הוא השתתף בסמינרים שונים של האקדמיה הבינלאומית לשלום בניו יורק. בשנת 1988 הושאל מהצבא למשרד החוץ והיה חבר במשלחות ישראל לאו"ם, בעת שבנימין נתניהו שימש כשגריר. ב-1991 יצא עם משלחת ישראל לוועידת מדריד.