איש הצבא מפיימונטה, סנטורה די סנטרוזה, שהיה אף הוא מאנשי הקרבונארי, רצה לנצל את ההתקוממות בשתי הסיציליות, על מנת להכות באוסטרים ולאחד את איטליה. הוא קיבל את ברכתו של הנסיך קרלו אלברטו, לנסות ולהכות בצבא האוסטרי כאשר זה נע דרומה על מנת לדכא את ההתקוממות בנאפולי. במרץ 1821, לאחר שיחה עם הנסיך, שמילא את מקומו של המלך ששהה בחוץ לארץ, הניף סנטרוזה את נס המרד באלסנדריה. קרלו אלברטו הכריז על חוקה חדשה, על מנת לרצות את המורדים. אך בתוך ימים ספורים שב המלך קרלו פליצ'ה, ביטל את החוקה, וקרא לעזרת חיילי הברית הקדושה. סנטרוזה הובס ונעצר. הוא התחמק מהגרדום בעזרת תומכיו, ויצא לגלות בצרפת שם המשיך בכתיבת עלונים מהפכניים.
מרידות 1830.
עד שנת 1830 היה הרגש הלאומי לאיחוד את איטליה ולשחרורה מהכיבוש זר, רגש מבוסס בכל רחבי המדינה. סדרה של מרידות החלה להכין את הקרקע לפעולה מקיפה לקידום האיחוד.
דוכס מודנה, פרנצ'סקו הרביעי, היה אציל בעל שאיפות, וקיווה להפוך למלכה של צפון איטליה כולה. ב-1826 הבהיר כי לא יפעל נגד המטיפים לאיחוד איטליה. הצהרתו זו הביאה לפעילות מהפכנית בשטח שבשליטתו.
בשנת 1830 אירעה מהפכת יולי 1830 בצרפת. המהפכנים הכריחו את המלך שארל העשירי להתפטר, והושיבו על כיסאו את המלך לואי פיליפ. לואי פיליפ הבטיח למהפכנים האיטלקים, כצ'ירו מנוטי, כי יתערב אם יתקוממו נגד האוסטרים, ואלו ישלחו חיילים לדיכוי המרד. מנוטי הכריז על מרד במודנה ב-3 בפברואר 1831, אך פרנצ'סקו הרביעי, שחשש לכיסאו, יצא לגלות במנטובה, התנער מתמיכתו במורדים, והסתייע בחיילים אוסטרים על מנת לדכא את מנוטי ואנשיו. מנוטי נתפס והוצא להורג. היה זה סופו של הרעיון כי הממלכה המאוחדת תתרכז סביב בית האצולה של דוכסי מודנה.
כישלונו של מנוטי לא החניק את הפעילות המהפכנית באיטליה כולה. מריה לואיזה דוכסית פארמה גורשה מבירתה על ידי המורדים. מרידות נרחבות פרצו בערים גדולות שהיו חלק ממדינת האפיפיור - בולוניה, פורלי, רוונה, אימולה, פרארה, פזארו ואורבינו. המורדים, שהניפו את דגל הטריקולור של איטליה המאוחדת, והעדיפו אותו על דגל הוותיקן, קראו ליצירת איטליה מאוחדת, והמרידה התפשטה עד מהרה בכל נחלות האפיפיור.
האפיפיור גרגוריוס השישה עשר החליט לקרוא לעזרת האוסטרים. מטרניך, שהיה מודע לסנטימנט המהפכני של לואי פיליפ, הזהיר אותו כי אוסטריה לא תסבול התערבות צרפתית בדיכוי המרידות. ממשלת צרפת, שהייתה אז בשליטת המדינאי קזימיר פרייה השמרן והמתון, לא התערבה לטובת המהפכנים האיטלקים, ואף עצרה את אלו מהם שניסו לפעול בשטחה.
באביב 1831 החלו הגייסות האוסטרים בדיכוי המרד, כשהם מתקדמים באיטיות ומשמידים את כיסי המורדים במקומות בהם מצאו אותם. האוסטרים השיבו את השליטים השושלתיים הישנים לכיסאותיהם, אך זרעי ה"ריסורגימנטי", האיחוד, נזרעו, והתנועה צברה תנופה.
ג'וזפה מציני, שהיה חבר בקרבונארי, נאסר בסוף 1830, ולאחר שחרורו בתנאים מגבילים גלה בתחילת 1831 לשווייץ ולבסוף הגיע למרסיי, שבה ייסד את תנועת "איטליה הצעירה" שמטרתה המוצהרת הייתה איחוד איטליה וסילוק השלטון הזר. לאחר ששב לאיטליה הגבירה התנועה את כוחה, ובשנת 1833 מנתה עשרות אלפי תומכים.
מרידות אביב העמים, 1848.
לקראת 1848 הייתה איטליה מוקד לפעילות מהפכנית, שסייעה בהצתת מרידות אביב העמים באירופה כולה. התנועה לאיחוד איטליה יכולה הייתה להישען על שלושה גורמים - תנועה רפובליקנית, ליברלית ומהפכנית, ברוחו של ג'וזפה מציני, תנועה מונרכיסטית לאומית, בראשות בית סבויה, או תנועה קתולית בראשות האפיפיור. בשנת 1846 מת האפיפיור השמרן גרגוריוס השישה עשר, ועל הכס הקדוש עלה האפיפיור פיוס התשיעי שנתפס כליברל. בה בעת עודד את תקוות המהפכנים מלך סרדיניה קרלו אלברטו, שערך רפורמות מקיפות בממלכתו. הוא הסיר מחסומי מכס פנימיים, והביא לחקיקת חוקה חדשה ומתקדמת, שכונתה "Statuto Albertino", ששימשה במשך זמן רב לאחר איחוד איטליה כחוקתה של איטליה. אך מרחב התמרון של שני אישים אלו, בהם נתלו תקוות רבות, עדיין היה מוגבל למדי. בשנת 1847 פלש צבא אוסטרי לטוסקנה על מנת לדכא מרידה מקומית. האפיפיור, שהעיר פרארה, אליה פלשו האוסטרים, הייתה אחת מנחלותיו, שיתף פעולה עם קרלו אלברטו, ובשילוב של דיפלומטיה והפגנת כוח צבאי הצליחו השניים להביא להסגת האוסטרים מפרארה. אירוע זה ליבה את תקוות המהפכנים.
בצרפת הסמוכה, הגיעה המונרכיה של יולי לקץ אלים בפברואר 1848, והמלך לואי פיליפ הודיע על התפטרותו, כאשר הפועלים וההמונים הקימו בריקדות ברחובות. את השלטון תפסה קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, שהכריזו על הקמת רפובליקה, "הרפובליקה הצרפתית השנייה". תנועות מהפכניות החלו מורדות בכל רחבי אירופה. במרץ הושלך מטרניך השנוא מכיסאו בווינה, ובהונגריה הכריז לאיוש קושוט על מדינה עצמאית במסגרת האימפריה האוסטרית. אירועים אלו היוו עידוד רב למורדים, שרעיונותיהם בדבר עצמאות, חוקה ליברלית, ואחדות, היו דומים לרעיונות דומים של מורדים מפראג ועד ברלין.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1849-1848).
הגל הראשון של המהפכה.
בינואר 1848 החלה תסיסה במרבית המדינות האיטלקיות. ב-5 בינואר החלה שביתה בלומברדיה במהלכה נמנעו האזרחים מעישון וממשחק בלוטו, שני עיסוקים שהוטל עליהם מס שהיה מקור הכנסה לשליטים האוסטרים. בסיציליה החלה מהפכת 1848 בסיציליה, ומייד לאחריה פרצה מרידה בנאפולי. המלך פרננדו השני הכריז על חוקה ליברלית לשתי הסיציליות, ושחרר אסירים פוליטיים.
בפברואר 1848 התפשטה המרידה לדוכסות הגדולה של טוסקנה, ואף בה העניק הדוכס הגדול לאופולד השני חוקה לנתיניו. הדבר לא הועיל, ואזרחי טוסקנה הכריזו על הקמת ממשלה רפובליקנית זמנית. ב-21 בפברואר הכריז פיוס התשיעי על חוקה למדינת האפיפיור. צעד זה היה מפתיע ומעודד, בהתחשב בקו הנוקשה שאותו הוביל הכס הקדוש עד אז. במרץ הצטרפו אנשי מילאנו וונציה למהפכנים. במילאנו הצליחו המורדים לגרש את המשמר האוסטרי לאחר חמישה ימי לוחמת רחוב, המכונים "חמשת ימי מילאנו" ("Cinque giornate di Milano"). הצבא האוסטרי, בפיקודו של המרשל יוזף רדצקי פון רדץ הגיע וצר על מילאנו, אך לא הצליח להכניע את המורדים. בינתיים, מלך סרדיניה קרלו אלברטו, החליט כי זהו הרגע בו ניתן לאחד את מטרות המהפכנים סביב כס סבויה, והכריז כי הוא יוצא למלחמה לאיחוד איטליה. בתחילה הצליח לסייע למהפכנים, ושמר על חירותן של מילאנו וונציה.
אך לאחר ההצלחות הראשוניות החל הגלגל לנטות לרעת המהפכנים ותומכי האיחוד. התנופה המהפכנית בפריז לא הביאה לעזרה הצפויה. ולהפך, נראה היה כי היסודות המהפכניים שהביאו למהפכה הסתבכו במחלוקות פנימיות, והאלמנטים השמרניים נראו כמי שהצליחו לעצור את התנופה. ככל שקרלו אלברטו סמך על קבלת סיוע מצרפת, הרי שסיוע זה לא צלח. הצבא האוסטרי, בפיקודו של רדצקי, התאושש, וב-24 ביולי הובס קרלו אלברטו בקרב קוסטוצה. הסכם הפסקת אש החזיר את המצב לקדמותו בלומברדיה, פרט לוונציה עצמה, בה הוכרזה רפובליקה, בשם "הרפובליקה של סן מרקו" בראשותו של דניאלה מאנין. מאנין, ועמו ג'וליילמו פפה, שהוביל את צבא נאפולי לעזרתו, בניגוד לעמדת המלך פרננדו, עמדו במצור אוסטרי עד אוגוסט 1849, ואז נכנעו לאוסטרים. נראה היה כי הגל הראשון של המהפכה נחל כישלון, על אף ההצלחות הראשוניות.
הגל השני של המהפכה - גריבלדי ומציני ברומא.
בעוד שרדצקי דיכא את המרידות בצפון, וקרלו אלברטו התמודד עם תוצאות כישלונו, קיבלה המהפכה תנופה בחלקים אחרים של איטליה. המלכים שהעניקו חוקות ביד נדיבה בתחילת 1848 הסתכסכו עד מהרה עם הפרלמנטים והממשלות שניסו לפעול לפי החוקה. הדבר הביא לגירושם של מלכים ממדינות איטליה הקטנות, ובין היתר לגירוש האפיפיור.
פיוס התשיעי נתפס בתחילה כרפורמיסט, אך עימותים עם המהפכנים היטו את ליבו נגד הרעיון של ממשלה חוקתית. בנובמבר 1848 נרצח ראש הממשלה של מדינת האפיפיור, פלגרינו רוסי. פיוס נאלץ להימלט מרומא, והגיע לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי, ובעקבותיו נס גם דוכס טוסקנה, לאופולדו השני.
לאחר שהאפיפיור נמלט מרומא הגיעו לעיר המהפכנים. ג'וזפה גריבלדי הגיע מאורוגוואי ופעל במרץ במהלך השנה. בתחילה ניסה את מזלו אצל קרלו אלברטו, אך התקבל בחצר המלוכה של סרדיניה בקרירות. לאחר שלחם במילאנו כנגד האוסטרים, הגיע לרומא בתחילת 1849, ופעל לקידום המטרה הרפובליקנית והדמוקרטית. בתחילת השנה נערכו בחירות לאספה מחוקקת. הבחירות כללו גם את תושבי טוסקנה, וזכות הבחירה בהן הייתה כללית. ב-9 בפברואר הוכרז על רפובליקה ברומא. בתחילת מרץ הגיע ג'וזפה מציני לרומא, ומונה שם לראש הממשלה. פירנצה, רומא וונציה בה עמדה ממשלתו של דניאלה מאנין בפני מתקפות קשות, היוו את מרכזי המרד.
קרלו אלברטו, שבילה את החודשים מאז התבוסה בקוסטוזה באימון צבאו, מצא כי זה הרגע להצטרף למורדים, ולהפר את הפסקת האש עם האוסטרים, אך לאחר מסע מלחמה בן חמישה ימים הובס על ידי רדצקי בקרב נובארה ב-23 במרץ 1849. במאי כבש הצבא האוסטרי את פירנצה, והשיב את לאופולדו השני אל כס הדוכס.
התבוסה בנובארה הביאה להתפטרותו של קרלו אלברטו, ולעלייתו לשלטון של בנו, ויטוריו אמנואלה השני. נראה היה כי יומרתו של בית סבויה לאחד סביבו את איטליה כמונרכיה חוקתית, ספגה בנובארה מכה אנושה. ב-9 באוגוסט נחתמה הפסקת אש עם האוסטרים. הרפובליקות ברומא ובוונציה נותרו מבודדות.