בעקבות אירועי הקרב הראשון בינואר החליט אנילביץ' להימנע מלחימה ברחוב, שם יש יתרון לגרמנים, ולהעביר את הקרבות לבתים ולבונקרים. השליטה שלו בכוחות הייתה טובה בימים הראשונים של המרד, ותוכניתו לנהל מלחמת התשה באמצעות לוחמת גרילה נחלה הצלחות מקומיות. כעבור מספר ימים, הגרמנים הבינו כי היהודים נמנעים מלחימה ברחוב והחלו להצית את בתי הגטו ולאחר מכן להזרים גז לבונקרים. פעולות אלו החלישו את השליטה של אנילביץ' בכוחותיו, ומשלב זה ואילך חלק מכוחותיו המשיכו לפעול בכוחות עצמם על פי תוכניות מוכנות מראש.
מרדכי אנילביץ', חברתו מירה פוכרַר וחלק גדול מאנשיו נהרגו ב־8 במאי 1943, בעת נפילת הבונקר המרכזי ברחוב מילא 18. בונקר זה שימש כמפקדת הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, והוא נכבש על ידי הנאצים באחד הקרבות האחרונים של המרד. חלק מהלוחמים התאבדו על מנת שלא ליפול בשבי הנאצים.
ביולי 2022 נחשף הבונקר בחפירה ארכאולוגית, ונמצאו בו חפצים אישיים, תפילין, דפי תלמוד קרועים,כלי אוכל, פמוטי שבת ועוד.. המלמדים על אורח החיים בבונקר המפקדה היהודית בגטו.
זיכרון השואה.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה של מדינת ישראל נקבע לכ"ז בניסן, סמוך ליום פרוץ מרד גטו ורשה. על מנת להימנע מקביעת יום הזיכרון בתאריך פרוץ המרד עצמו, ערב חג הפסח שאינו מתאים לשמש כיום אבל, הוא מצוין כשבוע לאחר סיום חג הפסח.
מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ'.
להלן נוסחו העברי של מכתבו האחרון של אנליביץ', אשר תורגם מיידיש ויועד לסגנו יצחק צוקרמן:
ג' השבועות
פוספורילציה
הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה
עוולת גרם הפרת חוזה מעוגנת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] ומעניקה לצדדים לחוזה הגנה מפני צד חיצוני, המתערב בחוזה באופן שמביא להפרתו. הגנה זו מעמידה לנפגעים מהפרת החוזה זכות תביעה בנזיקין כנגד הצד החיצוני שגרם להפרה. סעיף 62(ב) קובע שני חריגים: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה. במקרים אלה הצדדים המתקשרים בחוזה אינם מוגנים מפני צד חיצוני שהתערב וגרם להפרתו ואינם יכולים לתבוע ממנו פיצוי בנזיקין בגין גרם הפרת חוזה.
עוולת גרם הפרת חוזה.
סעיף 62 לפקודת הנזיקין קובע כי מי שביודעין ובלי צידוק מספיק גורם לאדם' שיפר חוזה מחייב כדין שבינו לבין אדם שלישי, הריהו עושה עוולה כלפי אותו אדם שלישי, וניתן להיפרע ממנו. אולם, האדם השלישי לא יוכל להיפרע פיצויים בעד עוולה זו אלא אם סבל על ידי כך נזק ממון.
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
וזו לשון סעיף 62 לפקודת הנזיקין:
מיקום העוולה בדיני הנזיקין.
דיני הנזיקין מצויים בענף המשפט האזרחי ועוסקים בהסדרת היחסים בין פרטים. המקור לחיוב הנזיקי מצוי בדין, ולפיכך הפרה של הוראת דין הגורמת לנזק מקימה לנפגע זכות לתבוע מהמזיק פיצויים. בפקודת הנזיקין קיימים שני סוגים של עוולות: עוולות מסגרת העוסקות בהיקף המשפטי של האחריות הנזיקית וכוללות מספר בלתי מוגבל של מצבים שונים (עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה), ועוולות פרטיקולריות העוסקות בהגנה על אינטרס מוגבל ופרטני.
עוולת "גרם הפרת חוזה שלא כדין" כלולה במסגרת העוולות הפרטיקולריות ומצויה בפרק העוסק בהגנה על אינטרסים כלכליים שונים. העוולה נועדה להגן על האינטרס הכלכלי הטמון בחוזה. בעוד דיני החוזים מקימים לנפגע מהפרת החוזה עילת תביעה חוזית כנגד צד לחוזה שהביא להפרתו, הדין הנזיקי מקים לו עילת תביעה נזיקית מפני התערבות של גורם חיצוני לחוזה.
שני החריגים לעוולה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין ושביתה והשבתה, מעידים כי הדין הנזיקי מכיר באינטרסים שונים הגוברים על הצורך להגן על חוזים מסוימים.
התפתחות היסטורית.
בעבר היחסים בין עובד למעביד ובין בני זוג היו בעלי אופי קנייני, שעה שהאישה והעבד נחשבו לרכוש בעליהם. מעמד זה הקנה לבעלים הגנה קניינית מפני כל מי שפגע ב"רכושם" או שידל את האישה או העבד לעזבם. בתחילה הבעל והמעסיק שלטו בגופם של האישה או העבד, ומאוחר יותר עברה השליטה גם לשירותים שהעניקו. צד שלישי שהתערב ומנע שירותים אלו - חויב בנזיקין.
עוולת גרם הפרת חוזה הופיעה לראשונה בפסיקה האנגלית בשנת 1853 בפסק-דין Lumley v. Gye. בפסק הדין נדון מקרה שבו בעל תיאטרון שידל זמרת אופרה להפר את החוזה שחתמה עם בעל תיאטרון אחר שאצלו התחייבה להופיע באותו ערב. בעל התיאטרון שנפגע מהפרת החוזה ביקש לתבוע את בעל התיאטרון שגרם להפרת החוזה. השופטים הקישו מהאופי הקנייני של יחסי עובד-מעביד לחוזה לשירותים אישיים ובכך הרחיבו את ההגנה הקניינית גם לחוזים שאינם בעלי אופי קנייני במקור, וקבעו כי ניתן לתבוע פיצויים ממי שגרם להפרתם. השופטים, למעשה, שיוו לזכות החוזית את האופי הקנייני שמשווים לה כיום.
הקשר בין החריגים
עם הזמן חלו שינויים בתפיסה החברתית של יחסי עובד-מעביד ושל קשר הנישואין, והיסוד הקנייני נעלם מיחסים אלו. בתחום הנישואין גברה התפיסה של שוויון בין המינים, ובתחום יחסי העבודה קמו תפיסות של הגנה על זכויות העובד. התפיסות הללו הניבו רצון להעניק לצדדים החלשים בחוזה (האישה והעובד) כוח להשתחרר מהחוזה ביתר קלות. השינויים התפיסתיים "החלישו" את מעמדם של חוזים אלו, שכן לשני הצדדים החופש לפרקם. בשל אופיים החלש של החוזים לא ראתה המערכת המשפטית לנכון לחייב צד שלישי שגרם להפרתם. כך נוצרו החריגים לעוולת גרם הפרת חוזה, שהביאו לשלילת ההגנה הקניינית מחוזה הנישואין ומחוזה העבודה לעניין שביתה והשבתה.
למעשה, מעמדם של יחסי הנישואין ויחסי העבודה עבר מהפך. החל ממעמדם כחוזים נוקשים ביותר וחריגים באופיים הקנייני, דרך היותם המקור לעוולת גרם הפרת חוזה, וכלה בכך שהפכו לחריגים לעוולה זו כחוזים החלשים ביותר ונטולי הגנה קניינית.
הדין הישראלי
עוולת גרם הפרת חוזה שלא כדין הייתה קבועה בסעיף 32 לפקודה המנדטורית הישנה ונקלטה לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] בשנת 1968. המחוקק המנדטורי קלט את העוולה מהדין הקפריסאי, אשר מציין בדברי ההסבר של החוק כי התבסס על העוולה שהתפתחה בדין האנגלי.
חוזה נישואין.
רקע ומטרות.
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה.
משמעות החריג היא שאין לצדדים הקשורים בברית נישואין הגנה מפני צד שלישי זר לחוזה, הגורם לאחד מהצדדים להפר חיובים הנובעים מיחסי הנישואין.
הטעם לחריג נובע מאופיים הרגשי של יחסי הנישואין. בבסיסו עומדת התפיסה כי על אף שיחסי הנישואין מקימים חובות וזכויות הדדיות על בני הזוג, בקשר המבוסס על שותפות רגשית קשה לקבוע מהי הפרה ומי גרם לה. כמו כן, הרצון לאפשר לצדדים להשתחרר ביתר קלות מחוזים מסוג זה מחייב שמירה על אופיו החלש של חוזה הנישואין. מטעמים אלה הגיע המחוקק למסקנה כי אין הצדקה לחייב צד שלישי שהביא לסיומו של חוזה נישואין.
דוגמה טיפוסית: כיוון שקשר הנישואין נתפס כקשר בעל שותפות רגשית, ניתן להניח שתביעות כנגד מי שגרם להפרתו ינבעו לרוב ממניעים רגשיים, כמו תחושת עלבון ונקם. עם זאת על התביעה לעמוד בתנאי להוכחת נזק ממון.
תביעה שמעוררת תחושות כאלו בצורה החזקה ביותר היא תביעה כנגד מאהב. לדוגמה, מקרה שבו גבר נשוי המקיים רומן מחוץ לנישואין עם אישה המשכנעת אותו לעבור לחיות אתה, ובכך גורמת להפרת קשר הנישואין בין בני הזוג. אשתו, שנפגעה רגשית וכלכלית מהפרת הקשר (למשל, ירידה ברמת החיים) תרצה אולי לתבוע את המאהבת בגין עוולת גרם הפרת חוזה. כיוון שהחריג מעניק למאהבת הגנה מפני תביעה כזו, תביעת האישה לפיצויים תידחה.
הרקע לחריג
חריג הנישואין אומץ, במסגרת הסעיף כולו, מהדין הקפריסאי. בעוולת גרם הפרת חוזה מניח המחוקק כי קשר הנישואין הוא קשר חוזי, על אף היעדר הסכמה מוחלטת בעניין, ולכן נדרש חריג מפורש על מנת להוציא את חוזה הנישואין מתחולתה. המשפט העברי רואה בקשר הנישואין חוזה, וייתכן שראייה זו היא שעומדת בבסיס ההתייחסות החוזית של המחוקק לקשר הנישואין, שכן דיני הנישואין והגירושין בישראל נידונים על פי הדין העברי.
על פי עוולת גרם הפרת חוזה, על ההתערבות להיעשות ללא צידוק מספיק. חריג הנישואין מצהיר למעשה כי לגרימת הפרת חוזה הנוגע לנישואין קיים צידוק מוחלט.
היתרון בקביעת הצידוק מוחלט הוא בכך שניתן כלל ברור לשופטים החוסך מהם הפעלת שיקול דעת. ככל שמרחב שיקול הדעת שמעניק החוק לשופט רחב יותר, כך גדלה אי-הוודאות של הצדדים, שכן שיקול דעתו של כל שופט שונה ממשנהו. לפיכך היתרון שבשלילת שיקול הדעת מן השופטים הוא הקטנת אי הוודאות.
החיסרון בהענקת צידוק מוחלט, כמו בכל כלל גורף, הוא בסיטואציות שבהן הכלל גורם לעיוות הצדק. חריג הנישואין כולל בו את כל החיובים הנובעים מן הנישואין ואינו מבחין ביניהם, ובכלל זה גם הפרת חיובים רכושיים. בשיח המשפטי כיום נשאלת השאלה, האם מבחינת מדיניות משפטית, נרצה לפטור מאחריות את מי שגרם לאדם להפר את חובתו לתשלום מזונות, לדוגמה.
הפרת הבטחת נישואין.
האם יוכל צד להבטחת נישואין לתבוע אדם שגרם להפרתה בגין גרם הפרת חוזה?