פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמותיה הנלוות איחדו זמנית את בריטניה החוקתית ורוסיה האוטוקרטית בברית אידאולוגית נגד הרפובליקניזם הצרפתי. בריטניה ורוסיה ניסו לעצור את הצרפתים אך כישלון הפלישה המשותפת שלהם להולנד בשנת 1799 הביא לשינוי בעמדותיהן.
שתי המדינות היו במלחמה, עם קרב ימי מוגבל מאוד במהלך המלחמה האנגלו-רוסית (1807–1812). בשנת 1812 בריטניה ורוסיה הפכו לבעלות ברית נגד נפוליאון במלחמות נפוליאון.
1815–1917.
אחרי 1815 קידמה רוסיה מדיניות מאוד שמרנית למצב הפוליטית במערב אירופה. היו בה כל האדמות שרצו ולכן עדיפות גבוהה הייתה להגן על הגבולות. בפועל הנושא העיקרי היה פולין, שהתחלקה בין רוסיה, גרמניה ואוסטריה. תחושה חזקה של לאומיות פולנית כמו גם מתחים בשפה ובדת (קתולים לעומת אורתודוקסים) גרמו לאי שביעות רצון באוכלוסייה הפולנית. הפולנים פתחו במרידות גדולות בשנים 1830–1831 ובשנים 1863–1864 ונמחצו על ידי הצבא הרוסי. האימפריה הגיבה בתוכנית רוסיפיקציה. מדרום ודרום-מערב, הפגיעות הגוברת של האימפריה העות'מאנית הביאה את רוסיה לתמוך במרידות נוצריות אורתודוקסיות נגד העות'מאנים בבלקן וביוון. מטרה עיקרית לטווח הארוך הייתה שליטה במיצר, שתאפשר גישה מלאה לים התיכון. בריטניה, וגם צרפת, תמכו בעות'מאנים, מה שהוביל למלחמת קרים, בשנים 1853–1856, שהותירה את רוסיה חלשה מאוד. רוסיה התקשתה הרבה פחות להתרחב לדרום, כולל בכיבוש טורקסטן. עם זאת, בריטניה נבהלה כאשר רוסיה איימה על אפגניסטן, עם האיום הגלום על הודו ועשרות שנים של תמרון דיפלומטי הסתיימו לבסוף בהסכם אנגלי-רוסי בשנת 1907. ההתרחבות למרחבי סיביר העצומים הייתה איטית ויקרה, אך לבסוף התאפשרה עם הקמת הרכבת הטרנס-סיבירית, מ-1890 עד 1904. הרכבת פתחה את מזרח אסיה, והאינטרסים הרוסיים התמקדו במונגוליה, מנצ'וריה וקוריאה. סין הייתה חלשה מכדי להתנגד ונמשכה יותר ויותר לתחום ההשפעה הרוסי. יפן התנגדה בתוקף להתרחבות רוסית, והביסה את רוסיה במלחמה בשנים 1904–1905. יפן השתלטה על קוריאה, ומנצ'וריה נותרה אזור שנוי במחלוקת. בינתיים, צרפת, שחיפשה ברית נגד גרמניה לאחר 1871, הקימה ברית צבאית בשנת 1894, עם הלוואות בהיקף גדול לרוסיה, מכירת נשק וספינות מלחמה, כמו גם תמיכה דיפלומטית. לאחר שחילקו באופן בלתי פורמלי באפגניסטן בשנת 1907, בריטניה, צרפת ורוסיה התקרבו יותר ויותר ויצרו אופוזיציה לגרמניה ואוסטריה. הם יצרו הסכם אנטנט משולש רופף שמילא תפקיד מרכזי במלחמת העולם הראשונה. מלחמה זו פרצה כאשר האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתמיכה גרמנית חזקה, ניסתה לדכא את הלאומיות הסרבית ורוסיה תמכה בסרביה. כולם החלו להתגייס וברלין החליטה לפעול לפני שהאחרים יהיו מוכנים להילחם ופלשו תחילה לבלגיה וצרפת במערב, ואז לרוסיה במזרח.
ניקולאי הראשון, 1825–1855.
לאחר 1815 רוסיה הקימה את הברית הקדושה כדי לדכא תנועות מהפכניות באירופה שראו בה איומים לא מוסריים על מלכים נוצרים לגיטימיים. רוסיה תחת הצאר ניקולאי הראשון סייעה לקלמנס פון מטרניך האוסטרי בדיכוי התנועות הלאומיות והליברליות. ההתערבות החשובה ביותר הגיעה כאשר צבא רוסיה מילא תפקיד מכריע בריסוק המהפכה בהונגריה בשנת 1849.
מלחמת קרים 1852–1856.
הסיבה המיידית למלחמת קרים כללה את זכויות המיעוטים הנוצרים בארץ הקודש, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית. צרפת קידמה את זכויותיהם של הקתולים ואילו רוסיה קידמה את זכויות הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. הסיבות ארוכות הטווח כללו את שקיעתה של האימפריה העות'מאנית וחוסר נכונותן של בריטניה וצרפת לאפשר לרוסיה להשיג שטח וכוח על חשבון העות'מאנים. המלחמה התמקדה במידה רבה בחצי האי קרים וכללה מספר רב מאוד של נפגעים, במיוחד ממחלות. עליונות בריטית-צרפתית בים הוכיחה את עצמה כמכריעה והמלחמה הסתיימה כאשר בעלות הברית השמידו את סבסטופול. רוסיה נאלצה לערוך ויתורים, אך בסופו של דבר החזירה את אותם שטחים שמסרה והמשיכה לאיים על האימפריה העות'מאנית.
במשך רוב תקופת שלטונו של ניקולאי, רוסיה נתפסה כמעצמה צבאית מרכזית, עם כוח ניכר. סוף סוף מלחמת קרים בתום שלטונו הוכיחה לעולם את מה שאיש לא הבין קודם לכן: רוסיה הייתה חלשה מבחינה צבאית, נחשלת מבחינה טכנולוגית ובלתי כשירה מבחינה ניהולית. למרות שאיפותיו הגדולות לכיוון דרום וטורקיה, רוסיה לא בנתה את רשת הרכבות שלה בכיוון זה והתקשורת הייתה גרועה. הביורוקרטיה הייתה רצופה כשלים, שחיתות וחוסר יעילות פשו בה ורוסיה לא הייתה מוכנה למלחמה. חיל הים היה חלש ונחשל טכנולוגית; הצבא, אף על פי שהיה גדול מאוד, היה טוב רק למצעדים, סבל מאי מימון מספק ומורל ירוד והיה עוד יותר מחוץ לקשר עם הטכנולוגיה העדכנית ביותר שפותחה על ידי בריטניה וצרפת. בסוף המלחמה, ההנהגה הרוסית הייתה נחושה לבצע רפורמה בצבא ובחברה. כפי שמציין פולר, "רוסיה הוכתה בחצי האי קרים, והצבא חשש כי בהכרח יוכה שוב, אלא אם כן יינקטו צעדים להתגבר על חולשתה הצבאית." חוזה פריז (1856) היה אמנת שלום שניצלה את חולשתה של רוסיה בכך שהחלישה אותה בצורה משפילה יותר. זה נתן למעצמות מערב אירופה את החובה הנומינלית להגן על הנוצרים החיים באימפריה העות'מאנית, והסיר את התפקיד הזה מרוסיה, אשר הוגדרה כמגינת הנוצרים בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1774. הסעיפים הקשים ביותר דרשו פירוז מלא של הים השחור - ברוב המתקנים הימיים החשובים ביותר של רוסיה כבר לא ניתן היה להשתמש בהם כדי לאיים או להגן. רוסיה הפכה כמעט לחסרת אונים גם בים השחור וגם ב.
יחסי החוץ לאחר מלחמת קרים.
הקיסר ניקולאי הראשון נפטר במהלך המלחמה וליורשו מונה הקיסר אלכסנדר השני. הוא נתן לנסיך גורצ'קוב שליטה מלאה במדיניות החוץ. המדיניות החדשה הייתה לשמור על פרופיל נמוך באירופה תוך בנייה מחודשת של הצבא ורפורמה בכלכלה המקומית. גורצ'קוב ניהל מדיניות זהירה ומחושבת היטב. בראש סדר העדיפויות היה להחזיר את הגישה הימית לים השחור. המדיניות התרכזה בקשרים טובים עם צרפת, פרוסיה וארצות הברית. מדינאים רוסים השיגו את המטרה עד 1870 למרות התנגדות בריטניה ואוסטריה-הונגריה.
רוסיה הפנתה את תוכניות ההרחבה שלה לדרום ולמזרח. כוחות רוסיים עברו תחילה להשתלט על אזור הקווקז, שם נמשכו מרידתם של בני השבט המוסלמים - צ'צ'נים, צ'רקסים ודגסטאנים - למרות מסעות פרסום רבים ברוסיה במאה התשע עשרה. לאחר שכוחותיו של אלכסנדר בריאטינסקי כבשו את מנהיג המורדים הצ'צ'ני האגדי שמיל בשנת 1859, חידש הצבא את ההתרחבות למרכז אסיה שהחלה תחת ניקולאס הראשון. תפיסת טשקנט הייתה ניצחון משמעותי על ח'אנת קוקנד, שחלקה סופח. בשנת 1866. בשנת 1867 כוחות רוסים כבשו מספיק שטח כדי להקים את גוברניה (מושל גנרל) של טורקסטן, שבירתו הייתה טשקנט. חאנת בוכרה איבדה אז את אזור סמרקנד המכריע לכוחות הרוסים בשנת 1868. כדי להימנע מהבהלת בריטניה, שהייתה לה אינטרסים חזקים בהגנה על הודו הסמוכה, רוסיה עזבה את שטחי בוכוראן הגובלים ישירות עם אפגניסטן ופרס באופן עצמאי. החאנות המרכז אסיאתיות שמרו על מידה של אוטונומיה עד שנת 1917.
רוסיה עקבה אחרי ארצות הברית, בריטניה וצרפת בכינון היחסים עם יפן, ויחד עם בריטניה וצרפת, רוסיה השיגה ויתורים מסין בעקבות מלחמת האופיום השנייה (1856–1860). על פי חוזה עגון בשנת 1858 וחוזה בייג'ינג בשנת 1860, סין ויתרה לרוסיה זכויות מסחר נרחבות ואזורים הסמוכים לנהרות עמור ואוסורי ואפשרה לרוסיה להתחיל בבניית בסיס נמל וצי בוולדיווסטוק .
כחלק ממטרות מדיניות החוץ באירופה, רוסיה נתנה בתחילה תמיכה מוגנת בדיפלומטיה האנטי-אוסטרית של צרפת. אולם, האנטנט צרפתי-רוסי החלש נחלש עוד יותר, כאשר צרפת תמכה בהתקוממות פולנית נגד השלטון הרוסי בשנת 1863. אז התייצבה רוסיה באופן הדוק יותר עם פרוסיה בכך שהיא אישרה את איחודה של גרמניה בתמורה לתיקון חוזה פריז וההחלמה מחדש של הים השחור. הישגים דיפלומטיים אלה הגיעו בכנס בלונדון בשנת 1871, לאחר תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה. לאחר 1871 גרמניה, המאוחדת תחת הנהגת פרוסיה, הייתה המעצמה היבשתית החזקה ביותר באירופה. בשנת 1873 הקימה גרמניה את הליגה השלושה שלושת הקיסרים עם רוסיה ואוסטריה-הונגריה כדי למנוע מהם ליצור ברית עם צרפת. אף על פי כן, השאיפות האוסטרו-הונגריות והרוסיות התנגשו בבלקן, שם התגלעו יריבות בין לאומים סלאביים ורגשות אנטי-עות'מאניים.
בשנות ה -70 של המאה העשרים הפכה הדעה הלאומנית הרוסית לגורם מקומי רציני בתמיכתה בשחרור נוצרים בלקניים מהשלטון העות'מאני והפיכת בולגריה וסרביה לכמעט חסות של רוסיה. משנת 1875 עד 1877, משבר הבלקן הסלים עם המרד בבוסניה והרצגובינה, והתקוממות בבולגריה, שהטורקים העות'מאניים דיכאו באכזריות כה גדולה, עד שסרביה, אך אף אחת ממעצמות מערב אירופה, לא הכריזה מלחמה. בתחילת 1877 הגיעה רוסיה להצלתה של סרביה הכבורה כאשר יצאה למלחמה עם האימפריה העות'מאנית בשנים 1877–1878 . תוך שנה אחת התקרבו חיילים רוסים לקונסטנטינופול, והעות'מאנים נכנעו. הדיפלומטים והגנרלים הלאומניים של רוסיה שכנעו את אלכסנדר השני לאלץ את העות'מאנים לחתום על חוזה סן סטפאנו במרץ 1878, ויצרו בולגריה עצמאית מוגדלת שהשתרעה לדרום מערב הבלקן.