הסיבות להיכחדות של היעל הפירנאי מהרי הפירנאים אינה ידועה, אך קיימות מספר השערות שההכחדה נגרמה מתחרות של בעלי חיים מקומיים עם היעל על מקורות מזון, זיהומים שהועברו מעדרי צאן, תנאי האקלים הקשים, ציד לא חוקי ופריון נמוך. הפרט האחרון של תת-מין זה - נקבה בת 13, נהרגה בשנת 2000 בפארק הלאומי אורדסה על ידי עץ שנפל עליה. סביר להניח שאיומים דומים גרמו להכחדה של היעל הפורטוגזי בסביבות 1892 מסיירה דה גרס.
שימור ושיבוט.
היעל האיברי רשום בנספח ג' של אמנת ברן ונספח V של בתי הגידול ומיני החי של האיחוד האירופאי. בפורטוגל הוא רשום על ידי המדינה כמין בסכנת הכחדה, בשל האוכלוסייה הקטנה שלו במדינה. יעל גראדוס נמצא באזורים המוגנים הבאים: סיירה דה גרדוס, שמורת לאס, שמורת באטוקאסף שמורות הציד ריאניו, הפארק הלאומי פאנדה-גרס והפארק הטבעי מאנזאנארס. היעל הספרדי מצוי במספר אזורים מוגנים, להלן חלק מהם: סיירה דה לאס-ניוואס, סיירה דה גראזאלמה, סיירה נבדה, סיירה דה טאג'אדה-אלמייארה, פורטוס דה טורטוס באקטיה, ומולה דה קורטס. עם זאת, מרבית טווח התפוצה של היעל האיברי מצוי מחוץ לאזורים מוגנים. צעדי השימור שהוצעו לספרד: להקים אוכלוסיות נוספות של יעל גראדוס כדי לחזק את מעמד השימור שלו. בעת הקמת אוכלוסיות חדשות יש להביא מספר גדול של פרטים כדי לשמור על גיוון גנטי. יש לנקוט בצעדים להפחתת הציד הלא חוקי, וכן להעריך מדעית את ההשפעה של הציד החוקי על אוכלוסיות היעל.
פרויקט מתמשך לשיבוטו של היעל הפירנאי הצליח לבסוף לאחר שגדי אחד נולד בחיים בינואר 2009. בכך היעל הפירנאי הפך לבעל החיים הנכחד הראשון ש"הוחזר לחיים". למרות זאת, הגדי המשובט מת כ-7 דקות בלבד לאחר הלידה בשל מספר פגמים פיזיים בריאות.
אומדנים.
האוכלוסייה של היעל בכל רחבי חצי האי האיברי נאמדה בסביבות 50,000 פרטים בלמעלה מ-50 אזורים. מספרי היעל גדלו באופן דרמטי מאז תחילת 1990 כאשר האוכלוסייה נאמדה בסביבות 7,500 פרטים. אוכלוסיית היעל שהובאה לפארק הלאומי פאנדה-גרס שבפורטוגל נאמדת בסביבות 100 פרטים - נכון לשנת 2011.
יעל הפירנאים
יעל הפירנאים (שם מדעי: Capra pyrenaica pyrenaica; מוכר גם בכינויו הספרדי בוקארדה), הוא תת-מין של יעל איברי שנכחד מן העולם בתחילת המאה ה-21.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי הזואולוג השווייצרי היינריך רודולף שינץ . הפירוש של שמו המדעי הוא "תיש פירנאים", והוא מתייחס למקום תפוצתו העיקרי בהרי הפירנאים שבתחומי המדינות - ספרד, צרפת ואנדורה. היעל הפירנאי היה תת-המין השני שנכחד לאחר היעל הפורטוגזי שהוכחד בשנת 1892. בימי הביניים אוכלוסיית היעל הפירנאי הייתה גדולה למדי, אולם ככל שעבר הזמן המספרים פחתו באופן שיטתי - כנראה על ידי שילוב של מספר איומים כמו ציד, אובדן בית גידול, תחרות עם בעלי חיים פראיים וביתיים על מקורות מזון וכן הלאה.
בינואר 2000 היעל הפרינאי נכחד, אך מדענים ניסו לשבט אותו באמצעות ה-DNA שנלקח מהנקבה האחרונה שהייתה בחיים; לאחר ניסיונות מרובים נולד לבסוף גדי משובט ובכך היעל הפירנאי הפך ליונק הנכחד הראשון שהוחזר לחיים; עם זאת, הגדי מת זמן קצר מאוד לאחר הלידה כתוצאה מפגמים בריאות. תת-מינים אחרים של היעל האיברי ששרדו עד היום הם יעל גראדוס והיעל הספרדי הנפוצים כיום בחלקים גדולים בחצי האי האיברי. מכיוון שהיעל הפירנאי האחרון נכחד לפני שנותח כראוי על ידי מדענים, ישנה מחלוקת בקשר למעמדו הטקסונומי והאם הוא אכן היה תת-מין נפרד. באופן כללי ניתן לומר כי הכחדתו של יעל הפירנאים היא כישלון השימור הגדול ביותר באירופה המודרנית.
טקסונומיה וגנטיקה.
תוקפם של 4 תת-המינים של היעל האיברי נחקר ונידון על ידי מספר טקסונומים. החלוקה שלהם מוטלת בספק מכיוון שהיא מבוססת רק על שני קריטריונים מורפולוגיים המשתנים בין האוכלוסיות - צבע הפרווה וצורת הקרן. עם זאת, ניתוח גנטי שנעשה בעבר מראה כי היעל הפירנאי ככל הנראה שונה מורפולגית גם בגולגולת כך שסיווגו כתת-מין נפרד נראה נכון. ישנן מספר תאוריות בקשר למקורו של היעל הפירנאי; אחת מהתאוריות הרווחות גורסת כי היעל הפירנאי היה נפוץ בתחילה בהרי האלפים הצפוניים ולאחר מכן היגר לאזור הרי הפירנאים ואז התערבב עם היעל הספרדי; עם אכן זה המקרה הרי שהוא שונה לגמרי משאר תת-המינים. החוקרים והמדענים אינם בטוחים כלל לגבי זה, בין השאר משום שבעקבות כך היעל הפירנאי אמור למעשה להיות קשור יותר מבחינה גנטית ליעל אלפיני וליעל קווקזי מערבי. מאידך מנקודת מבט פילוגנטית, היעל הפירנאי נראה כקרוב יותר ליעל האלפיני בהתחשב במאפיינים הזהים של בית הגידול, כמו גם ההתאמה שלו לאקלים ההררי בפירנאים בניגוד לתת-המינים האחרים שהניסיונות לשחרורם באזור זה נחלו כישלון.
ליעל הפירנאים יש 60 כרומוזומים בדומה לשאר מיני היעל.
אנטומיה ומראה.
הקרניים הספירליות של היעל הפירנאי היו גדולות ועבות מאוד בצורת נבל, והן היו הארוכות ביותר מבין תת-המינים של היעל האיברי. הקרן צמחה לכיוון מעלה והתעגלה לצדדים, ולאחר מכן המשיכה להתעגל לאחור ואז חזרה פנימה עם התעקלות קטנה כלפי מעלה. לאורך קרני היעל היו עשרות חריצים דקים, וכן חוליות בולטות אחת למספר ס"מ. אמונה עממית גורסת שכל חוליה בקרן ייצגה שנה בחייו של היעל; למרות שבהחלט יש קשר בין מספר החוליות לגיל היעל - המתבטא בכך שככל שהיעל מתבגר מספר החוליות עולה, בכל אופן אין התאמה מדויקת בין החוליות לגיל. בקרן זכר מקסימלית היו לפחות 10 חוליות כאלו. קרני הזכר התבלטו גם בכך שהן היו מפולחות לאורכן בשידרה בולטת.
לנקבת היעל היו קרניים קצרות ביותר לעומת הזכר, וצורתן הייתה מעין פגיון מעוקם וגלילי. הקרניים שלה גם היו שונות לגמרי אפילו מקרני זכרים צעירים בכך שלא הייתה להן כלל שידרה לאורך הקרן. לנקבה לא היו חוליות אלא חריצים קטנים לכל אורך הקרן. צבע הקרניים של הזוויגים היה שחור, חלודה ואפור כהה.
יעל הפירנאים התאפיין בפרווה קצרה מאוד שהייתה מורכבת משיער דליל וזיפי בקיץ, בעוד שבחורף השיער היה הופך לעבה מאוד - כמעט צמרי, ומעליו הייתה צומחת שכבת שערות משנית וארוכה. בכל עונות השנה שערו של יעל הפירנאים היה ארוך יחסית מעל הצוואר ויצר רעמה קצרה ונוקשה. סמוך לכף היד היה קטע חסר שערות. הפרווה העבה של היעל בחורף הייתה מותאמת במיוחד למזג האוויר ההררי והקפוא.
בקיץ, צבע הפרווה הכללי של הזכר היה חום-אפרפר בהיר, ולפעמים היה נראה לבנבן מעט בשל הבסיס הבהיר של השערות. העורף, הרעמה, ופס גבי רחב (שהתפשט לעיתים לשני צידי הכתפיים בצורת חצי יהלום), היו בצבע שחור פחם, עם שערות לבנבנות בודדות. הרגליים הקדמיות היו שחורות כמעט לחלוטין מלבד הברכיים, סביב הפרסה ואחורי הרגל. הצבע השחור של הרגליים הקדמיות התפשט לרוב גם כלפי מעלה על החזה והגרון, ואצל זכרים מבוגרים הצבע השחור היה מתפשט עד לכתפיים וסוגר צורת יהלום שחורה סביב הצוואר. הרגליים האחריות היו אף הן שחורות ברובן, והצבע השחור היה מתפשט מעלה יותר לאזור השוקיים ולעיתים מתחבר עם הפס הגבי השחור. על פני המותניים והצלעות התחתונות השתרע כתם שחור רחב בדומה לצבאים, ומתחבר לעיתים קרובות עם השוקיים והחזה השחורים. המפשעה והגחון היו בצבע לבן בוהק בניגוד גמור לצבע השחור שמעליהם, והזנב היה שחור בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון.
בחורף, צבע פרוותו של הזכר הפך לאפרפר יותר, בעוד שהסימונים השחורים הנזכרים היו דהויים יותר ובלתי מוגדרים. אזור הגרון היה הופך להיות בתקופה זאת בצבע חום כהה מאוד. צבע הראש של זכר היעל היה חום אפרפר בהיר עד כהה - בהתאם לעונה, כאשר המצח והזקן היו שחורים. האוזניים התחלקו בין שחור בצד החיצוני לבנבן בצד הפנימי.
נקבת היעל הייתה בצבע חום אדמוני כהה או בהיר בכל העונות, כשהמותניים, המפשעה והגחון ואחורי הרגליים היו בצבע לבן בוהק. החזית של הרגליים הייתה שחורה מלבד הברכיים. הנקבות נבדלו מהזכרים גם בכך שהן היו חסרות רעמה, ולא היה להן כלל סימונים שחורים בחלק האחורי, בגב או בחזה. הראש היה בצבע זהה לשאר הגוף עם מצח כהה ולחיים בהירות יותר. גדיי היעל היו בצבע זהה לנקבות בשנה הראשונה לחייהם. פרוותם של הזכרים הצעירים החלה לקבל מראה שחרחר ברגליים ובשידרה החל מגיל 3.
מרבית מידות הגוף של היעל הפירנאי נמדדו מפוחלצים. אורך ראשו וגופו היה 148 ס"מ, וגובהו בכתפיים היה כ-75 ס"מ. זנבו היה באורך של 13 ס"מ, אוזניו היו באורך של 12 ס"מ ואורך רגליו האחוריות היה כ-44 ס"מ. אורך הקרניים של הזכר היה כ-80 ס"מ, והמרחק ביניהן בקצוות היה 42 ס"מ. הקרניים הארוכות ביותר שתועדו הם של זכר מבוגר מפוחלץ במוזיאון דה אנייר שבצרפת; אורכן הכולל היה 102 ס"מ. הנקבה הייתה קטנה בהרבה מהזכר במידות גוף, והקרניים שלה היו כרבע מקרני הזכר. אורך הקרניים של הנקבה האחרונה שהייתה בחיים נמדד בכ-26.8 ס"מ, עם מרחק של 18.7 ס"מ בין הקצוות.
תפוצה ואקולוגיה.
היעל הפירנאי כשמו היה מצוי בעיקר לאורך רכס הרי הפירנאים הנמצא בתחומי המדינות: ספרד, צרפת ואנדורה. התפוצה ההיסטורית שלו בימי הביניים הייתה כנראה לאורך כל רכס הפירנאים ומערבה עד להרי קנטבריה - כולל החבלים הצרפתיים: לנגדוק-רוסיון, אקיטן, ומידי-פירנה ובקהילות הספרדיות האוטונומיות קטלוניה, אראגון, נווארה, חבל הבסקים וקטנבריה. עד אמצע המאה ה-19 הטווח של היעל הפירנאי הצטמצם למרכז הרכס הפרינאי, ובסופו של דבר עד סוף המאה ה-20 האוכלוסייה האחרונה של היעל נותרה רק בפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו הסמוך לעיר הואסקה שבצפון אראגון, בטרם הכחדתה סופית בתחילת המאה ה-21.