חסידי הריאליזם החברתי, כזרם משני שנגזר מקודמו, ביקשו לעשות להכוון החינוך וניתובו כמסדרון הכנה לעולם המציאות. אחד המובילים שבהם היה מישל דה מונטן (1592-1533), בבחינת יציר כפי ההומניזם הצפון-אירופי, אשר בשונה מהאינדיבידואליזם האיטלקי נשא זה אופי יותר חברתי ומוסרי. מלומד צרפתי זה דגל בסיסמה: "אנו רוצים לחנך את האדם!" וחיבר ספר בשם "ניסיונות" בו הציע דרך לחסן את הנוער מפני חילופי מזג האוויר ולהרגילו לחיי פשטות וסבלנות באמצעות מערכת מעניינת של תרגול גופני. בדומה למישל דה מונטן פעל בהולנד ההומניסט דיסדריוס ארסמוס (1563-1466).
חסידי הריאליזם החושי, בעקבות הגילויים השונים בתחומי המדע, הטכנולוגיה והגאוגרפיה, ביקשו לטפח את השיפוט העצמי והצפייה בטבע ככלים הנחוצים לאיתור האמת. הבולטים באסכולה זו היו פרנסיס בייקון (1626-1561) ויאן עמוס קומניוס (1670-1593). הללו דרשו כי ידיעת החיים תושג אך ורק על ידי חוקי הטבע וכוחותיו ועל דרך טיפוח חושי האדם וחידודם. ריאליסטים אלה ביקשו לשלב את החינוך למדעים בין הפעילות הגופנית לבין השיעורים העיוניים. קומניוס המליץ למשל לפצל את היממה לשלושה חלקים: שליש ללימוד, שליש לתרגולת גופנית ושליש לשינה.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס.
גורמי תנופה.
כמה גורמים חברו יחד והביאו לתנופה כלשהי בשדה התרבות הגופנית בקרב יהודי ימי הביניים והרנסאנס כדלקמן:
גישת המנהיגים הרוחניים.
מעניינת במיוחד היא גישתם של הרבנים, מנהיגיה הרוחניים של הקהילה היהודית, כלפי תרבות הגוף. הללו הוציאו תחת ידם שורה ארוכה של היתרים לטובת העיסוק בפעילות הגופנית. היתרים אלה התבססו על הטעמים הבאים: ראשית – למען "עונג שבת" ושמחת "יום טוב" התירו לבחורים לרוץ, לקפוץ, ללכת, להיאבק ואף לשחק בכדור; שנית – ל"הצלת נפשות" עודדו הרבנים את הסיוף ואת אמנות הרכיבה; שלישית – למען "שמחת חתן" התירו הרבנים עריכת "טורנירים" יהודים בסגנון האבירי ואף ריקודים מעורבי-מין; רביעית – ל"שעשוע וגילה" הניחו ליהודים את העימול, משחקי הכדור וההיאבקות; חמישית – למען בריאות הגוף הציעו הרבנים שורה של תרגילי התעמלות.
מניפת הקלות והיתרים אלה, שיצאו מבית מדרשם של ענקי הדור, שימשו בחינת עידוד חשוב לעיסוקם של יהודים בנושא הנידון, והכלל שננקט בידי ההנהגה – אין גוזרים על הציבור, אלא אם כן רוב הציבור יכול לעמוד בגזירות – שקול, היסטוריוסופית, לסרטוט תמונת-מצב רווחת משהו של פעילות גופנית יהודית, ומכלול ההקלות רק חיזק את התודעה החיובית היהודית כלפי הנושא הנידון והעמיקה.
היחס לגוף האדם.
אסף הרופא, בן המאה השישית ביסס אמנם את שיטת הריפוי על הרפואה המונעת, המושתתת על הנהגת הגוף ושמירתו ורבי שבתי דונולו הרופא בן איטליה (982-913) העמיד על נס את השפעת הגומלין בין הגוף והרוח, אולם מכולם מזדקרת אישיותו של הרמב"ם – רבי משה בן מימון (1204-1135) – פוסק הלכה, רופא, פילוסוף ואיש מדע, ממוביליה של ההנהגה היהודית והגותה בימי-הביניים, שמשנתו התפרשה על פני שורה ארוכה של חיבורים, שהמפורסמים שבהם היו "משנה תורה" ו"מורה נבוכים", וזו שימשה מצפן ומורה דרך ליהדות ימי-הביניים גם הרבה מעבר לזמנו ולמוקדי פעילותו הגאוגרפיים.
באישיות רבת פעלים זו התמזגו, כאמור, סגולות של רופא (המכיר בערך בריאות הגוף), פילוסוף (המבקש להתאים את הפילוסופיה האריסטוטלית ליהדות ולפתח באמצעותה מידה של התייחסות מעניינת לגופו של האדם) ושל פוסק הלכה (המבקש למצוא את שביל-הזהב בין ההלכה היהודית לבין הסביבה).
תרומתו המיוחדת לתרבות הגופנית שוקעה בספריו כגון "על הנהגת הבריאות" ו"פרקי משה ברפואה". מתוך שאימץ את הרעיונות האריסטוטליים אודות חלוקת השלמויות הנמצאות באדם ושמנה את שלמות תבנית הגוף בתוכן, ומכאן שכל שלמות מהווה אמצעי להגיע למטרה הנשגבת, והיא שלמות המידות, הרי רק אדם הבריא בגופו, כך הדגיש, עשוי להגיע למעלת מוסר גבוהה ולהתברך במידות טובות. שלמות הגוף כאמצעי לשלמות המידות בולטת בחיבורו "שמונה פרקים". עם זאת חרד הרמב"ם מהמגמה שראתה בתרבות הגוף תכלית בפני עצמה, ואשר-על-כן, עת אימץ לעצמו את דרך המיצוע, האריסטוטלית כל-כך, העלה על נס את שביל הזהב בין הזלזול בשמירת הגוף לבין טיפוחו כתכלית בפני עצמה.
תורת השלמות שהעמיד הרמב"ם הייתה מיוסדת על הדינמיקה, שבה כל אחת מהשלמויות, לרבות שלמות הגוף, קבלה משמעות חיובית ודינמית. כלומר, כל פעילות חייבת להיות תכליתית, כזו שתביא, בסופו של דבר, לפסגת יעדו של האדם. משקלה וחשיבותה של כל פעולה אינם תלוים בה עצמה, אלא בתפקוד שלה ביחס לתכלית האדם באשר הוא. השלמויות כולן אינן אלא סטטיות והדינמיקה הערכית, או השלמות הדינמית, תושג רק כאשר יועיד האדם לכל פעולה את תכליתה.
תאוריה זו עמדה בסימן הקדמתו למסכת אבות (פרק ה'): "אבל הנכון שישים תכלית כל מה שיתעסק בו בבריאות גופו והמשך מציאותו על השלמות, כדי שיישארו כלי כוחות נפשו, אשר הם אברי הגוף, שלמים, ותתעסק נפשע מבלי מונע במעלות המידות והמעלות השכליות".
משנתו זו של הרמב"ם עשתה לה כנפיים ונפוצה בקרב קהילות רבות באירופה והגותו שימשה בסיס לתלמידיו ולתלמידי-תלמידיו שהרבו לעשות לה נפשות. עם זאת נמצאו רבים שהתקוממו כנגד התפשטותה של הפילוסופיה הרמב"מית בקרב הקהילות היהודיות. הללו לא בחלו באמצעים ונקטו, בסופו של דבר, בהטלת חרם על כתביו. חרם זה שיצא מבית דינו של הרשב"א ב-1305, ושקבע במפורש, כי מנוע אדם מישראל ללמוד פילוסופיה וחוכמות חיצוניות טרם מלאו לו 25 שנה, עשוי להעמידנו על כך שלכתבי הרמב"ם היה הד ניכר הרבה מעבר לזמנו.
על יסוד התפתחות הרפואה והפילוסופיה באיטליה במאות ה-15 וה-16, הונחלה חשיבות ערך גוף האדם בקרב הקהילה היהודית. בתקופה זו טען רבי יוחנן לוריא (1510-1453) כי "אדם צריך למדוד כוחות גופו ונפשו ולפיהם לקבל עליו התשובה במידה הנכונה".
המהר"ל מפראג (1609-1512) דן בכובד ראש בזיקה שבין הגוף לנפש וטען כי הפעילות הגופנית משמשת מצע ורקע לפעילות האינטלקטואלית.
התעמלות.
בתקופה הנידונה חלו תמורות מרחיקות-לכת בעולמה של היהדות באשר לחשיבות עימול הגוף. רבי נתן בן רבי יחיאל מרומא הגדיר את ההתעמלות בראשית המאה ה-12 כדלקמן: "פושטין ומקפלין זרועותיהן לפניהם ולאחריהן, וכן רגליהם על גבי יריכותיהן ומתחממין ומזיעין, והוא כמין מעשה רפואה". עמנואל הרומי, איש המליצה היהודי המפורסם (1336-1261) שיקע באחת ממחברותיו את המסר הבא: "מה דרך העצל? כעבד ישאף צל. ואשר על גופו יחמול, יתרון לו שיעמול".
הרמב"ם בחיבורו "על הנהגת הבריאות" שופע באשכולות של הוראות, כללים ונהגים הנוגעים לעולמה של ההתעמלות על השלכותיה השונות, ובכללן הרפואיות והריפויות. עיקר חידושו ותרומתו התמצו ברצון להפוך את הפעילות הגופנית לחלק אינטגרלי מאורח חיי היהודי. הגדרת ההתעמלות על-פי הרמב"ם הייתה מדעית וכמו הקדימה בשנים רבות את זמנה, כאשר הבסיס להגדרה היה הרעיון האירובי. הרמב"ם שטח בפני הקורא הפוטנציאלי משנה מפורטת וסדורה לגבי העימול: משך הפעילות, מיקומה בלוח השעות היומי, סדריה, דרגות הקושי שבה ובעיקר מעלותיה: רפואה מונעת, חיזוק הנפש והנאה לשמה. הרמב"ם לא ויתר לא לקשישים ואף לא לחולים והמריצם לעסוק בפעילות בהתאם ליכולת. ניתן בהחלט להגדיר את מגמתו של הרמב"ם בנוסח של "עימול לכל", הכפוף להסתייגויות שונות, כגון זו המשקפת את ימינו אנו – טוב יעשו המתעמלים אם קודם לפעילותם יבדקו את כושרם הגופני על ידי רופא. הרמב"ם יעץ למתעמלים כדלקמן: "ראוי שתקדים ותחפוף הגוף ותמרחהו (בשמן עיסוי) קודם ההתעמלות. ואחר-כך יתעמל לאט וידריג, עד שיגיע לתכלית ההתעמלות וימשיך כל עת שתמצאו יפה המראה (כלומר רענן), ומהיר אל התנועה ותמצא חומו שווה וזיעתו נוזלת, ואולם מיד שישתנה דבר מאלה העניינים, יימנע מהתעמלות" ("פרקי משה ברפואה, יח, 14).
הרמב"ם זכה לשבחים על ידי מלומדים בני דורו, ואף זמן רב לאחר פטירתו. משנתו שימשה, למשל, נר לרגלי מרקוריאליס (1606-1530) בספרו המפורסם "על אמנות ההתעמלות" ב-1569.
בתקופה זו, שעמדה בסימן פריחתה של הקהילה היהודית באיטליה הרנסאנסית, עולה עדות מעניינת מדברי רבי דויד אבן-יחיא, מי שהיה חכם יהודי שהגיע לאיטליה מספרד בראשית המאה ה-16 ועסק בהוראה. וכך העיד על עצמו: "וזולת כל זאת אני הייתי הריפיטיטו"ר (מחזיר למוטב) אל התלמידים הקטנים ומתעמל עמהם עד עת האוכל". השימוש בהתעמלות כאמצעי חינוכי, ובשעות הבוקר, ואף התנהגותי תוך כדי שימוש בדוגמה אישית, שיקפו את ההוראות הרמב"מיות.
ענפי ספורט שונים.
מהאוצר הבלום של ספרות השו"ת עולה תמונה מעניינת, ולא מעט מאלפת, על פעילויות גופניות שונות שהתקיימו בקהילה היהודית האירופית של ימי-הביניים. נמצאו יהודים, עשירים בדרך-כלל, ששכרו לבניהם מורים יהודים המומחים באמנות הסיוף. על רקע הצטיינותם בענף זה אסר הקיסר רודולף השני במאה ה-16 על יהודי פראג להורות אותו ולהשתתף בתחרויות פומביות של סיוף. נודעו יהודים שיצאו למסעות ציד בעקבות השפעת האצולה האירופית, וספרות השו"ת עוסקת בהלכות כלאיים בזיקה לרצועה שנקשרה לקולר כלבי הציד.