בגלותו הראשונה מרוסיה החל להשתלב בתנועה הציונית, ויצא למסע באירופה ובארצות הברית לגיוס תמיכה בהקמתם של הגדודים העבריים. בהגיעו לארץ ישראל בשנת 1919, החל לעסוק בפעילות ציבורית ודיפלומטית מקומית. הוא פעל מטעם ועד הצירים וההסתדרות הציונית מול שלטונות המנדט הבריטי להקמת תחנות כוח ומפעלי מים לצורך פיתוח הארץ, והקים את "חברת החשמל לפלשתינה" ואת תחנת הכוח הראשונה של תל אביב, את תחנת הכוח הראשונה בחיפה, את תחנת הכוח בטבריה, וכן את תחנת הכוח בנהריים, שהמריצה את היישוב היהודי וזיכתה אותו עוד בחייו בכינוי "הזקן מנהריים".
היה יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי בשנים 1929–1931, ונשיא הוועד בין 1939 עד התפטרותו בשנת 1940 בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי. פעל לצמצום ושינוי הנהלת הוועד לגוף טכנוקרטי ולביטול שיטת הזרמים בחינוך. במישור המדיני פעל רבות מול השלטון הבריטי למען פיתוח היישוב, התנגדות לספר הלבן וטיפול בפרעות הערבים. כמו כן פעל להשגת הסכם בין היהודים והערבים החיים בארץ לסיום הסכסוך, וסבר שמשטר של הסכמה בין יהודים וערבים יביא לשיתוף פעולה ביניהם. רוטנברג היה אישיות על-מפלגתית שמעולם לא היה חבר באף מפלגה שפעלה ביישוב, ופעל כמתווך למען איחוי הקרע בין הציונות הסוציאליסטית והציונות הרוויזיוניסטית.
על שמו ועל שם אחיו אברהם קרויה תחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
קורות חייו.
ילדות ונעורים.
פנחס–פיוטר מואיסייביץ רוטנברג נולד בעיר רומְנִי שבאוקראינה. אביו, משה (מואיסיי), היה סוחר מהגילדה השנייה (דרגת עושר יחסי שהייתה נהוגה באימפריה הרוסית; רק יהודים מעטים התקבלו לגילדה השנייה), ואמו הייתה בתו של הרב פנחס מרגולין מקרמנצ'וג. הוא עצמו למד תחילה ב"חדר".
בגיל 11 נשלח ללמוד בגימנסיה הריאלית בעירו, בה התגלו כישוריו במדעים המדויקים. לאחר מכן למד במוסד הפוליטכני בסנקט פטרבורג, אותו סיים לאחר השעיה והגליה ליקטרינוסלב, בעקבות השתתפותו במהומות סטודנטים.
הוא נישא לאולגה חומנקו, חברת התנועה המהפכנית, שהייתה פרבוסלבית, ולשם כך התנצר. לזוג נולדו שלושה ילדים.
פעילותו המהפכנית ברוסיה.
כסטודנט היה חבר תחילה באגודות מהפכניות שנטו למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, התקבל לעבודה כמהנדס במפעל פוטילוב בבירת האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג, שייצר נשק ובנה אוניות (כיום מפעל קירוב). הפועלים שהיו תחת פיקוחו סיפרו לו על הפעילות המהפכנית המתחוללת במועצות הפועלים בעיר, והוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. באמצעות הפועלים במפעל, הכיר את האב גאורגי גפון. בתחילת ינואר 1905 הוכרזה במפעל שביתה, שהייתה גורם ישיר למצעד ב-9 בינואר. רוטנברג שמע מהפועלים על קיום תהלוכת ההמונים, דיווח עליה למפלגתו, ובהוראתה הצטרף להפגנה, בניסיון לפקח עליה. כאשר החלו הקוזאקים לירות במפגינים, הציל רוטנברג את חייו של גפון, שהיה מבוקש על ידי השלטונות: הוא קיצץ את זקנו, גילח את שערות ראשו, הלביש אותו בבגדי אישה, הבריח אותו מאזור ההפגנה, העביר אותו בין דירות מסתור, ולבסוף החביא אותו בדירת מקורבו, הסופר מקסים גורקי. בהוראת המפלגה הבריח אותו אל מחוץ לרוסיה ונסע איתו לערים שונות באירופה, בהן נפגשו עם אישים שונים ממגוון מחנות תנועת המהפכה הרוסית. ביום המצעד, הוא "יום ראשון העקוב מדם", החלה מהפכת 1905 ברוסיה.
בסתיו 1905 היה גפון מעורב בתוכנית להבריח ספינת נשק למהפכנים ברוסיה. הספינה הייתה אמורה לפרוק את מטענה בקרבת הגבול עם פינלנד. רוטנברג הגיע לשם בחשאי כדי לקבל את פניה, אולם לאוכרנה (המשטרה החשאית) נודע על כך, והוא נאסר על ידי המשטרה. לאחר מכן שוחרר בעקבות מנשר אוקטובר.
רצח האב גפון.
תמורת חזרתו של גפון לרוסיה וחידוש פעולתן של אגודות הפועלים שהקים, דרש ממנו פיוטר רצ'קובסקי , מראשי האוכרנה, שיסייע לו בגיוס פעילים מהפכנים למשטרה החשאית ושישכנע את רוטנברג לשמש כמודיע שלה תמורת 25,000 רובל (סכום גדול באותה עת). גפון סיפר על כך לרוטנברג וניסה לשכנעו לשמש יחד עמו כסוכן כפול. אלא שקשריו של גפון עם המשטרה כבר פורסמו בעיתונות, ורוטנברג חשש כי יחסיו עם גפון, שקודם לכן רוממו את קרנו במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, עלולים עתה להחשידו בעיני ראשיה, ולכן נאלץ לספר על כך לוועד המרכזי שלה. על פי דרישתו, נפגש עם יונה אזף, ראש הארגון הלוחם הסוציאל-רבולוציונרי, ועם סגנו, בוריס סבינקוב. אלא שגם אזף עצמו היה סוכן של האוכרנה. בתקופה מסוימת התגורר גפון בדירתו באירופה ואזף חשש, ככל הנראה, שהכומר יספר לרצ'קובסקי, המפעיל המשותף שלהם, דברים שרצה להסתיר, ולכן פסק כי יש לחסל את גפון. לאחר מכן הוחלט על ידי ראשי המפלגה, כי יש לחסל יחד איתו גם את רצ'קובסקי, כאשר שניהם נמצאים יחד, כהוכחה לבגידתו. משימת החיסול הוטלה על רוטנברג.
ב-4 במרץ 1906 נועדה להתקיים פגישה משולשת בסנקט פטרבורג בין רוטנברג, גפון ורצ'קובסקי, אולם אזף סיפר לרצ'קובסקי על התוכנית לרצוח אותו ולכן הוא לא הגיע לפגישה. בהמשך דרש רצ'קובסקי מרוטנברג מידע מסגיר על חבריו, כהוכחה לנכונותו לשתף פעולה עם האוכרנה, אולם רוטנברג דחה את ההצעה, הודיע לאזף כי נכשל במשימתו, וביקש לשחררו ממשימת החיסול. בתגובה לכך האשים אותו אזף במורך-לב ובאי-ציות להוראות המפלגה, והורה לו לרצוח את גפון בלבד, בטענה כי מדובר בהוראות הוועד המרכזי שלה. לצורך המשימה גייס רוטנברג שלושה מאנשי הארגון הלוחם של המפלגה וקבע עם גפון פגישה בדאצ'ה באוזרקי, עיירת חוף קטנה הסמוכה לגבול פינלנד. ב-28 במרץ 1906 הגיע גפון לפגישה ונתלה במקום. גופתו נמצאה רק כעבור חודש ימים. המפלגה סירבה לדרישת רוטנברג שתצהיר כי הרצח בוצע בשמה ובהחלטתה. היא אף ערכה לו בירור וסירבה לטהר את שמו. אזף גם איים על חייו, אם יעז להאשים אותה בפרשה. ב-1907 כתב רוטנברג רשימה, בה סיפר את גרסתו. הוא טען כי הרצח בוצע לאחר שערך לגפון משפט חברים: הוא הסתיר את שותפיו מאחורי פרגוד, ובשיחה עם גפון גרם לו לספר על קשריו עם האוכרנה. בתום השיחה חשף את "השופטים" מאחורי הפרגוד, ולטענתו, הפקיד בידיהם את ההכרעה בגורלו ועזב את המקום, וכששב לשם מצא את הכומר תלוי ומת.
יחסיו של רוטנברג עם המפלגה הורעו מאוד, והוא חשש לחייו מפני אזף והאוכרנה. בעקבות האשמות עיתונות הימין על היותו גם כן סוכן כפול, נאלץ רוטנברג לעזוב את רוסיה.
מאוחר יותר נחשפו הפרטים לגבי היותו של אזף סוכן כפול. ב-15 בפברואר 1909 הודיעה המפלגה על ביטול הטענה כי רוטנברג רצח את גפון על דעת עצמו ממניעים אישיים, אולם לא הודתה בכך שהרצח בוצע על ידי חבריה, ובהם רוטנברג. רוטנברג דבק בגרסתו במשך כל חייו והכחיש כל מעורבות ישירה ברצח.
1906–1919.
באירופה.
רוטנברג יצא לגלות באיטליה, שם נמצאו אז מהפכנים נוספים שנמלטו מרוסיה. בעת שהותו באירופה קשר קשרים עם ראשי השמאל בפוליטיקה האיטלקית. באיטליה החל לעבוד כמהנדס מים, והחל מ-1906 עסק שם במפעלי השקיה ובניית גשרים. לדברי רוטנברג, בתקופה זאת, בהשפעת הלאומיות האיטלקית, התקרב לבעיות העם היהודי ובראשן האנטישמיות, והגיע למסקנה כי הפתרון להן טמון בהתארגנות לאומית.
בעקבות מפגשו עם החוגים הציוניים הסוציאליסטיים של פועלי ציון בתקופת המלחמה, ובהם עם דב בר בורוכוב, נדבק רוטנברג ברעיון הקמתם של הגדודים העבריים שיילחמו לצד מדינות ההסכמה, כחלק מעסקה מדינית: בתמורה לכך יזכו היהודים לחסות המעצמות לבניית בית לאומי. בכך גם יוכל להתממש החזון הציוני, וגם ניתן יהיה לרתום את דעת הקהל היהודית לטובת מדינות ההסכמה, דבר שעשוי להועיל לדמוקרטיזציה המיוחלת של רוסיה.
רוטנברג יצא לעשות נפשות לתוכניתו בבירות אירופה המערבית. ב-23 בספטמבר 1914 הוסר איסור הכניסה שלו לבריטניה, והוא נפגש בלונדון עם ראשי הקהילה היהודית ומנהיגי הציונים, וכן עם ראשי המדינה ובהם מנהיג מפלגת הלייבור, רמזי מקדונלד, אולם הוא נכשל בניסיונותיו וחזר לאיטליה. הוא שלח מכתבים לזאב ז'בוטינסקי, שעמל בעצמו על הפצת רעיון הגדודים, ובאפריל 1915 נפגש עמו בברינדיזי והגיע איתו לחלוקת עבודה בנושא.
בארצות הברית.
בשלהי מאי 1915 הגיע רוטנברג לארצות הברית, כדי לקדם בקרב הקהילה היהודית בארצות הברית את רעיון הגדודים העבריים, אולם הרעיון לא זכה לתמיכה. הוא התגייס לטובת מחנה פועלי-ציון והסוציאליסטים, ויחד עם חיים ז'יטלובסקי עבר בין הקהילות היהודיות כחלק מקמפיין למען הקמת קונגרס יהודי-אמריקני, שאמור היה לייצג את כל חוגי הציבור היהודי בארצות הברית ולדרוש בשמו את תביעות העם היהודי לאחר המלחמה. בין היתר, השתתף רוטנברג בהוצאתו לאור של העיתון "דער יידישער קאנגרעס" ("הקונגרס היהודי"), שמטרתו הייתה להפיץ את עמדת החוגים הסוציאליסטיים בשאלה זו. מספר שבועות לאחר הגעתו לארצות הברית, פרסם את עיקרי השקפתו בחוברת "תחייתו הלאומית של העם היהודי". הוא כתב אותה עוד באיטליה (ברוסית), וניסה לקדם באמצעותה את רעיון הגדודים, אולם בארצות הברית הוצאו ממנה כל הקטעים שעסקו בנושא בלחצם של יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון. לרוטנברג היה חלק מכריע בהפצת הרעיון ובהכשרת הקרקע להתגבשותו ולהוצאתו אל הפועל בסופו של דבר בשלהי המלחמה. במהלך שהותו בת השנתיים בארצות הברית פרסם גם מאמרים בעיתונות, וכתב: "כל יהודי הוא לאומי או עשוי בהכרח להיות לאומי, בין שהוא רוצה בכך ובין שאינו רוצה. העולם הלא יהודי סביבנו כופה זאת עלינו בלא רחם, ואפילו האנטי-ציונים הנוקשים ביותר חולמים במעמקי לבם את החלום הנהדר של ארץ ישראל". מאמריו הפכו אותו לשותף בפולמוסים ציבוריים ולביקורת, שגרמה לו להסתלק בהדרגה ממוקד הפעילות בשאלת הקונגרס היהודי.