ב- 1934 עבר לצרפת, שם נישא לסופרת אמריקאית בשם יאן גבריאל. מאוחר יותר הלך אחריה לארצות הברית, שם ניסה לראשונה את כוחו בכתיבת תסריטים למסך הגדול, והתמוטט שנתיים מאוחר יותר מהתמכרותו לאלכוהול. נישואי השניים היו סוערים, ובניסיון כושל להצילם הם עברו ב- 1936 לספרד. שנה מאוחר יותר התגרש לאורי מאשתו, ולאחר תקופה נוספת של התמכרות כבדה גורש מספרד.
ב-1939 עבר להתגורר בקנדה, שם נישא לאשתו השנייה, מרגרי בונר, שחקנית וכותבת. על אף נדודיהם ברחבי העולם ושתייתו הלא נגמרת, הייתה זו תקופה שקטה בחיי לאורי, שנמשכה עד ל-1954.
ב-1957 מת כתוצאה מצריכה אלכוהול מוגזמת, שככל הנראה שולבה עם מנת יתר של כדורי שינה.
יצירות מאוחרות.
בהשוואה לכמות שכתב, לאורי פרסם רק כמות קטנה מכתביו. משני הרומנים שפרסם בולט "מתחת להר הגעש" כיצירת המופת שלו וכאחת מפסגות היצירה הספרותית של המאה העשרים. בספר זה הצליח לאורי להציג מערכות יחסים מורכבות על הרקע המסוגנן של מקסיקו, תוך שימוש ברור בסגנונו האישי, המשלב יסודות אוטוביוגרפיים עם רבדים סימבוליים חמקמקים. הסרט זכה לגרסה קולנועית מרשימה בבימויו של ג'ון יוסטון ועם אלברט פיני בתפקיד הראשי.
Ultramarine הוא רומן שפרסם עוד בזמן שהיה סטודנט לתואר ראשון, ומציג את מסעו הימי הראשון של נער וניסיונותיו להתקבל לחברת הימאים.
אסופת הסיפורים Hear Us, O Lord from Heaven Thy Dwelling Place פורסמה לאחר מותו של לאורי בעריכתו של אירל בירני, שאף ערך את האסופה Selected Poems of Malcolm Lowry. אירל גם עבד יחד עם אלמנתו של לאורי על עריכת הנובלה Lunar Caustic, לקראת פרסום מחודש, שנבנה משילוב של קטעים שונים שכתב בעודו בחיים. אלמנתו עבדה גם יחד עם הביוגרף הראשון שלו, ויחד הם פרסמו את Dark as the Grave Wherein my Friend is Laid ואת October Ferry to Gabriola מכתביו הנותרים.
The Selected Letters of Malcolm Lowry, פורסם ב-1965, ואחריו ב-1995-6 פורסמו שני הכרכים של Sursam Corda! The Collected Letters of Malcolm Lowry. מהדורות ספרותיות של עבודות אותן לא השלים פורסמו לספרו La Mordida, ולעיבודו הקולנועי לספרו של פיצג'רלד "ענוג הוא הלילה".
הסרט דוקומנטרי אודותיו Volcano: An Inquiry Into the Life and Death of Malcolm Lowry היה מועמד לפרס האוסקר לשנת 1976.
להקת הפיתויים
קשר (כתב עת)
קשר הוא כתב עת אקדמי לחקר תולדות העיתונות והתקשורת היהודית בעולם היהודי ובישראל.
כתב העת מתפרסם על ידי המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית ע"ש אנדראה וצ'ארלס ברונפמן, הפועל במסגרת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. כתב העת יוצא לאור פעמיים בשנה בעברית, עם תקצירי מאמרים באנגלית. בחורף 2021 יצא לאור גיליון מס' 57, שעסק בין השאר בהיבט המגדרי בתקשורת.
היסטוריה.
כתב העת נוסד בשנת 1987, על ידי המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית ע"ש אנדראה וצ'ארלס ברונפמן באוניברסיטת תל אביב. העורך הראשון של "קשר" היה ד"ר מרדכי נאור.
בשנת 2003 הופסק פרסום כתב העת, לאחר פרסום 33 גליונות. בשנת 2006 חודש פרסומו של כתב העת תחת עורך חדש, פרופ' גדעון קוץ, המכהן כראש המגמה לתקשורת והיסטוריה יהודית באוניברסיטת פריז 8.
תוכני כתב העת.
מטרת כתב העת, מתוך אתר המכון:
ד'מי
אוצר ישראל
קתדרלת שארטר
קתדרלת שָארְטְר, או בשמה המלא קתדרלת נוטרדאם ("גברתנו") דה שארטר (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame de Chartres), היא קתדרלה קתולית בשארטר שבצרפת, כ-80 ק"מ דרומית-מערבית לפריז. לפי ארגון אונסק"ו, שהגדיר את אותה בתור אתר מורשת עולמית, הקתדרלה היא "יצירת מופת" ו"נקודת שיא של האדריכלות הגותית הצרפתית". היא מציגה את מיטב האמנות והפיסול הגותיים. הקתדרלה, ששרדה אסונות, שרפות ומלחמות לאורך ההיסטוריה, היא מושב הדיוקסיה של שארטר, ומהווה אתר עלייה לרגל לצליינים רבים.
היסטוריה.
בעיר שארטר הייתה קתדרלה כבר מהמאה ה-5 לספירה, ובה התפתח פולחן המדונה. במאה ה-11 שיפץ את המבנה הבישוף פולברט, בסגנון רומנסקי. בניית המבנה החדש על היסודות הרומנסקיים החלה ב-1145, עם החזית שנבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם. שרפה שפרצה ב-1194 כילתה את רוב הקתדרלה וחלק ניכר מהעיר. שאר הקתדרלה נבנתה בין 1194 ל-1220 בסגנון גותי בשל (High Gothic). משך הבנייה היה קצר יחסית לקתדרלות אחרות מימי הביניים, שבנייתן נמשכה לעיתים מאות בשנים.
לפי האגדה, מאז 876 שמורה בקתדרלה טוניקה שנאמר עליה שהייתה שייכת למרים, אם ישו. שריד קודש זה, הנקרא Sancta Camisia ("הכתונת הקדושה"), ניתן כביכול לקתדרלה בידי קארל הגדול (שרלמאן) שקיבל אותה כמתנה בזמן מסע לירושלים. למעשה, שריד זה היה מתנה משארל הקירח, ונטען שהאריג בא מסוריה ונארג במאה ה-1 לספירה. במשך מאות שנים הייתה שארטר אתר צליינות חשוב, וגם היום באים מאמינים מרחבי העולם לכבד את השריד הקדוש.
הקתדרלה הייתה בעיקרה כנסייה לצליינות במאה ה-12. בירידים שנערכו סביב הקתדרלה בימי החג למריה הקדושה ביקרו צליינים רבים, שבאו לראות את הכותונת הקדושה. ארבעה ירידים שנתיים גדולים נערכו בימי החגים הקשורים לציוני דרך בחייה של מרים - ההיטהרות, הבשורה על לידת ישו, העלייה לגן עדן והולדת ישו. האטרקציה העיקרית בירידים אלה, שהתקיימו בסמוך לכנסייה, הייתה הכתונת הקדושה, וחיי העיירה וכלכלתה נסמכו עליהם.
בימי הביניים תפקדה הקתדרלה גם כבית ספר קתדרלי חשוב. במאה ה-11 נשלטה מערכת החינוך בידי הכמורה בקתדרלות כמו זו שבשארטר, והקתדרלה עצמה סימלה את בית הספר. לבתי ספר קתדרליים רבים היו התמחויות, ובית הספר הקתדרלי בשארטר נודע בתחום לימודי הלוגיקה. הלוגיקה החדשה שנלמדה בשארטר נחשבה למתקדמת ביותר, אף יותר מזו של פריז. עם בוגרי החינוך בשארטר נמנה ג'ון מסולסברי, פילוסוף וסופר אנגלי, שלמד שם לימודים קלאסיים.
עד לבניין המבנה הרומנסקי של הקתדרלה מילאו מספר מבני עץ גדולים את תפקיד הקתדרלה, אך לא שרד מהם דבר, ואין להם חשיבות היסטורית. לאחר שנשרפה הקתדרלה ב-1020 (כקודמותיה) נבנתה מחדש כבזיליקה בסגנון הרומנסק עם קריפטה מסיבית, תחת פיקוחו של הבישוף פולברט משארטר.
בית הספר הקתדרלי תחת פיקוחו והנהגתו של הבישוף ז'ופרואה דה לב (Geoffroy de Lèves) זכה לפריחה חסרת תקדים והגיע לשיאו, וכלל פילוסופים ותאולוגים בעלי שם כמו תיירי משארטר, ברנאר, גילברט, גיום מקונשה ורישאר לבק. האסכולה האפלטונית של שארטר היוותה גורם חשוב בקידום ההשקפות האסתטיות של ברנאר מקלרבו והולדת האדריכלות והאמנות הגותית. ז'פרואה היה חבר טוב של סוגריוס מסן דני, ברנאר מקלרבו ואנרי הארכיבישוף של סנס ואימץ בעקבותיהם את התפישות האסתטיות והאדריכליות של ברנאר מקלרבו. הבזיליקה שרדה שרפה שהכחידה את מרבית העיירה ב-1134, אך חזיתה נהרסה. ז'פרואה, שנכח בחנוכת בזיליקת סן-דני הושפע מחזית הכנסייה ולכן החליט לבנות מחדש את החזית המערבית של שארטר בסגנון גותי. תחת פיקוחו נבנתה החזית בסגנון גותי מוקדם, כאשר בולטים בה שלישיית חלונות ויטראז', חלון רוזטה (שנוסף מאוחר יותר), שלושה שערי כניסה עטורי פיסול גותי חדשני לתקופתו ושני מגדלים עטורי צריחים. החזית של ז'פרואה נחשבת עד היום ליצירת מופת גותית.
למרות זאת, אסון נוסף הכה: בלילה שבין 10 ביוני ל-11 ביוני 1194 פגע ברק במבנה והצית שרפה שהרסה את מרביתו, אך החזית המערבית והקריפטה שרדו. המאמינים נתקפו ייאוש כאשר הייתה סברה שהשריד הקדוש, ה-Sancta Camisia, נשרף גם הוא. אבל שלושה ימים לאחר מכן נמצא השריד שלם וללא פגע באוצר הכנסייה, יחד עם הכמרים, שעם פרוץ השרפה נטלו אותו עמם כדי להבטיחו ונעלו עצמם מבפנים מאחורי דלתות מתכת. נציג האפיפיור שביקר שם, הקרדינל מליור מפיזה, הטיף למאמינים, שהישרדותו של הפריט הקדוש מהווה סימן ממרים עצמה, ושעל כן יש להקים קתדרלה מרהיבה ומפוארת יותר בשארטר.
את בנייתה של קתדרלה חדשה ומלאת אור יזם ודחף הבישוף רנו דה מוקון (Renaud de Moucon) בעידודו של הקרדינל מליור מפיזה. חזונו כלל מבנה בסדר גודל שלא נראה כמותו קודם, גבוה ותמיר אך קל ומלא אור. לשם כך השתמש רב-הבנאים של שארטר בטכנולוגיות חדשות ומהפכניות לתקופתן, שפיתחה האדריכלות הגותית: קשת מחודדת - שהקטינה את כוחות הפישוק על העמודים התומכים בקשת, קמרון צלעות שהייתה שיטה קלה להחזיק את הגג, ותמיכות דואות - שספגו את כוחות הפישוק והעומס הצידי המופעל על קירות הקתדרלה הגבוהים. הוא ניווט את הבנייה בין משברים קשים שכללו מחסור באבן - נפתרה על ידי מציאת מחצבת אבן גיר במרחק 8 ק"מ מהעיר, פשיטת רגל - נפתרה על ידי מכירת כתבי מחילה (אינדולגנציה) והגדלת המיסים, ומהומות של תושבי שארטר עקב הגברת מיסוי הכנסייה וחרחור ריב ומדון שהציתה הרוזנת מבלואה - שבסופם פוצתה הכנסייה על הנזק שנגרם. למרות משברים אלה, הצליח רנו לדחוף את הקמת הקתדרלה והבנייה התקדמה בהדרגה. רנו מת ב-1217, כאשר קירות המבנה הושלמו, אך לא היה יכול לחזות בחלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית שהיו חלק מרכזי בחזון שלו.