לאחר שהסתיימו ההכנות להקמת הגדוד, עזב טרומפלדור את לונדון לרוסיה, להקים שם לדבריו: "צבא עברי – לא גדוד סתם, אלא צבא ממש בן 100 אלף איש או יותר – ועם זה מסוג אחר של נוער... וצבא זה יצטרך ללכת אל החזית הקאַווקאַזית – ומשם יבקיע לו אולי את הדרך על-פני אַרמניה וארם-נהריים אל עבר-הירדן". בשיחת פרידה שקיים עם ז'בוטינסקי בדירתו בלונדון גולל "את הרעיון הפשוט והנשגב של ה"חלוציות".
– חלוץ פירושו "צועד בראש", – אמרתי. – באיזה מובן? פועלים?
– לא, זהו מושג הרבה יותר רחב. כמובן, דרושים גם פועלים, ואולם לא זהו המובן של המלה "חלוץ". לנו יהיו דרושים אנשים מוכנים "לכּל", לכל מה שתדרוש ארץ־ישראל. ל"פועל" יש האינטרסים הפועליים שלו, לחיילים ה- esprit de corps שלהם; לרופא, למהנדס ולכל השאר יש הרגלים משלהם, אם אפשר לומר כך. אולם אנחנו צריכים להקים דור, שלא יהיו לו לא אינטרסים ולא הרגלים. מטיל-ברזל סתם. גמיש – אבל ברזל. מתכת, שאפשר לחשל ממנה כל מה שיש צורך בו בשביל המכונה הלאומית. חסר גלגל? – אני הגלגל. חסרים מסמר, בורג, גלגל-תנופה? קחו אותי. צריך לחפור אדמה? אני חופר, צריך לירוֹת, להיות חייל? אני חייל. משטרה? רופא? עורכי-דין? מורים? שואבי-מים? בבקשה, אני עושה את הכל. אין לי פרצוף, אין פסיכולוגיה, אין רגשות, אין לי אפילו שׁם: אני – – האידיאה הטהורה של שירות, מוכן לכל, אני קשור בשום דבר; אני יודע רק ציווּי אחד: לבנות.
– אין בני אדם כאלה, – אמרתי.
– יהיו.
שוב טעיתי, והוא צדק. הראשון מבני-אדם אלה ישב לפני. הוא בעצמו היה כזה: עורך-דין, חייל, פועל במשק חקלאי. אפילו לתל-חי בא לחפש עבודת-אדמה, מצא שם את מותו מכדור של רובה, אמר "אין דבר" ומת כבן-אלמות".
חלק נכבד ממגויסי הגדוד היו מהגרים ובני מהגרים ממזרח אירופה מלונדון ובריטניה. לאחר ההכנות הרבות, "ב-2 בפברואר שנת 1918 צעד בסך עם רובים מכודנים הבּאַטאַליון העברי הראשון ברחובות הראשיים של לונדון".
"והמון של רבבות ברחובות, בחלונות, על הגגות. דגלים תכולי-לבנים היו תלויים מעל כל חנות קטנה; נשים בכו ברחובות משמחה; ועבדקנים זקנים נענעו בזקניהם השׂבים וּברכו בלחש: "ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה"; פאטרסון רכב על סוסו, כשהוא מחייך ופורס בשלום כולם, עם שושנה בידו, שזרקה לו בחורה מאחת הגזוזטראות והוא תפס אותה בעצם טיסתה באוויר. והחיילים, ... כתף אל כתף, הכידונים בשיפוע מקביל ומדויק".
בבוקר שלמחרת המצעד, יצא הגדוד מסאַוּתהמפּטון לצרפת – למצרים ולארץ-ישראל.
הפרק הרביעי: "המחנה ומעון המטה".
הפרק מספר על הובלת הגדוד מבריטניה אל החזית הארצישראלית. תחנתו הראשונה במזרח התיכון הייתה באלכסנדריה שבמצרים, ואחר כך בקהיר. בשתי הערים התקבל הגדוד במאור פנים ובחגיגות על ידי הקהילה היהודית המקומית ונכבדיה. לגדוד הוקם מחנה בחלמיה, בסמוך לקהיר שם נערכו אימונים לחיילים. ז'בוטינסקי נסע לחזית הארצישראלית ונפגש עם הגנרל אלנבי. אולם אלנבי התייחס אל הגדוד "בקרירות גדולה – הן אל הבאטאליון הלונדוני והן אל המתנדבים המקומיים", להרגשתו.
הפרק החמישי: "שמחת היישוב העברי".
בפרק זה מסופר על ההכנות לכניסת הגדוד לארץ ישראל והשתלבותו במערכה כנגד כוחות מעצמות המרכז. במקביל הגיע למזרח התיכון הגדוד ה-39 של קלעי המלך שהוקם בארצות הברית, והגדוד ה-40 של קלעי המלך, שהתארגן אז בארץ ישראל. גדודו של ז'בוטינסקי הגיע אל החזית בסמוך לעיר שכם בתחילת יוני 1918.
ז'בוטינסקי נפגש עם היישוב היהודי, מודע לכך ש"עברו זה לא כבר שנות-אימים אחדות. עד המלחמה נערך מספר-היהודים בירושלים כדי 60 אלף: עכשיו נשארו כעשרים ושנים אלף; לצאת מן הארץ הצליחו רק מועטים, השאר גוועו ברעב ובמחלות. עד עכשיו (אני מדבר על האביב של שנת 1918) הורגשה העניות בירושלים בכל צעד ושעל. הילדים היו ניגשים ברחוב ומבקשים: "אל תתן לי כסף, קנה לי לחם"... קודם-לכן אפשר היה לפגוש עניים יהודים על-יד הכותל המערבי בלבד, וגם אלה זקנים היו; אפילו מקבלי-ה"חלוקה", שהתפרנסו מנדבות מחוץ-לארץ, שלחו את בניהם ללמוד מבוקר עד ערב בבית-הספר, ובנותיהם ישבו בבית. ואולם עכשיו נמצאו הילדים ברחוב, ואומרים, לא רק כדי לבקש נדבות...". כוונתו של ז'בוטינסקי במילים האחרונות היא לתופעת הזנות בירושלים בשלהי תקופת מלחמת העולם הראשונה.
הפרק השישי: "החזית הראשונה".
בפרק זה מסופר על המערכות שבהן השתתפו הגדודים העבריים בארץ ישראל. על פי ז'בוטינסקי: "ההיסטוריה הצבאית הממשית של הבאטאליונים שלנו מתחלקת לשלושה חלקים: הקיץ בחזית-שכם, ההתקפה בעמק-הירדן, שביתת-הנשק".
הפרק השביעי: "שני צעדים מסדום ועמורה".
הפרק מספר על השתתפותו של הגדוד במערכה בעמק הירדן מאמצע 1918. ז'בוטינסקי מתאר כיצד חנה שם הגדוד חמישה שבועות. "ואחר-כך התחילה ההתקפה – עוד שבועיים של אש ושל הליכה ברגל. האש הייתה משני סוגים: אש-הקרב, שלא הייתה נוראה ואכזרית ביותר, ואש-השמש, שאי-אפשר לשאתה כלל במקום זה, כי הוא החור הלוהט ביותר בכל אזור הים התיכון". האנשים סבלו מאוד מהאקלים החם והלח. ורבים חלו בקדחת (מלריה).
הוא מספר כי "הבאטאליון שלנו בא למלחה [עמק הירדן וים המלח] בהרכב של 800 איש, בשעת התחלת ההתקפה נשארו כ-500, ואולם אחר הניצחון חזרו לנופש רק מאה וחמישים, ומשלושים קצינים – כמחצית: היו מעט הרוגים ופצועים (בכלל, הניצחון האחרון בחזית זו עלה בקרבנות-אדם מועטים) – קצרה בהם רק הקדחת: כארבעים איש מקרבנותיה לא קמו עוד מחלימים, ועכשיו הם ישנים בבית-הקברות הצבאי בירושלים, על הר-הזיתים, בצלו של מגן-דוד".
הכוחות הבריטים תפסו שבויים ועריקים רבים מהצבא העות'מאני; כך למשל, "בלילה אחד בסוף אבגוסט באו אלינו 13 עריקים, ביניהם חמשה סגני-קצינים".
הפרק השמיני: "בעבר הירדן".
הפרק מספר על התקדמות החזית הארצישראלית מאז שהחלה המתקפה הבריטית על כוחות מדינות המרכז ב-19 בספטמבר 1918. באזור יפו התקדם הצבא הבריטי במהירות והטורקים נסוגו מפניו. ואילו, באזור עמק הירדן ניסו הבריטים לתפוס את אום-אש-שרט, "מעברת-הירדן היחידה באותו מקום". קבוצת החיילים הראשונה שנשלחה לבצע את המשימה יצאה בשן ועין. חלק נפצעו או נהרגו וקצין נשבה. הקבוצה השנייה הייתה בפיקודו של ז'בוטינסקי. לדבריו, "שום מעשי-גבורה לא נדרשו. יצאנו בחצי-הלילה והפעולה נמשכה כשלוש או ארבע שעות. זכורני כי בנקודה אחת של המורד נתתי אות לקצין הפלוגה בארנס, אשר הסתתר למעלה בצוקי-הסלעים, שיפתח אש על איזה שדה-קוצים, אשר היה חשוד בעיני, ואולם איני בטוח, שאפילו בזה היה צורך. מכונת-יריה אחת הייתה עמנו, וכשעלה השחר הצבנו אותה על שפת-הירדן, – והמעברה נלכדה. פעולה זו נרשמה בהודעותיו של אלנבי: "ב-22 בספטמבר לכד הבאטאליון ל"ח לקלעי-המלך את מעברת-הירדן אום-אש-שרט"".
שלוש שעות לאחר שנתפס היעד, "באו אנזאקים מחיל-הפרשים [האוסטרלי] ועברו אל העבר השני של הנהר. כך התחיל כיבושו של עבר-הירדן: את המפתח אל שעריו תפס הגדוד העברי". ז'בוטינסקי וגדודו היוו את הכוח הבריטי הראשון אשר חצה את נהר הירדן במערכה כנגד הצבא העות'מאני. ועל כך הוענק לו עיטור כבוד של הצבא הבריטי.
הפרק התשיעי: "מדוע היה שקט בארץ ישראל?".
בפרק זה מסופר על תקופת שביתת הנשק שהוכרזה לקראת סיום המלחמה. ז'בוטינסקי סובר כי הייתה "התקופה החשובה ביותר של שרותנו". הגדודים העבריים היוו גורם מייצב באופן יחסי את שלטונם של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל; "הגדוד העברי [היה] חלק ניכר של הכוחות הבריטיים אשר שמרו על הסדר בארץ-ישראל". למעשה, מציין ז'בוטינסקי, "באותם החדשים שמרנו אנו על ארץ-ישראל. חוץ מירושלים בלבד (להלן אספר, כיצד לא נתנו לנו לבוא לירושלים), שמרו על כל המרכזים הראשיים ועל כל העורקים של הארץ החיילים היהודים. ביפו עמדו ה"אמריקנים" שלנו, בחיפה – הארצישראליים; כל המשמרות לאורך מסילות-הברזל, מרומאני במדבר עד רפיח על גבול מצרים-ארץ-ישראל, מרפיח דרך עזה עד יפו, מיפו דרך לוד עד חיפה, ומשם הלאה עד ים-כנרת, היו תפוסות בידי חיילינו".
גיבורי הספר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה פורקו הגדודים העבריים בהדרגה למגינת לבם של מנהיגים ביישוב ובתנועה הציונית. רוב חיילי הגדוד – כחמשת אלפים בני אדם חזרו לארצות מוצאם. בארץ ישראל התיישבו כמה מאות מהם והשתלבו ביישוב היהודי החדש בכפר ובעיר.
טרומפלדור נהרג בקרב תל-חי. במאורעות תר"פ בירושלים, ארגן ז'בוטינסקי כוח הגנה עברי שניסה לעצור את הפורעים הערבים בעיר העתיקה. על כך, נעצר עם חבריו בכלא עכו, נשפט ונידון לחמשה עשר שנות מאסר עם עבודת פרך. ואחר כך, קיבל חנינה ושוחרר.
ב-1921 התמנה ז'בוטינסקי כחבר ב"הנהלה הציונית" והיה ממייסדי "קרן היסוד". ב-1923 הקים את תנועת הנוער בית"ר (ראשי תיבות: ברית יוסף טרומפלדור), שנועדה לחנך את הנוער היהודי לתפיסת עולם לאומית וצבאית. ב-1925, התפטר ז'בוטינסקי מהנהלת ההסתדרות הציונית מכיוון שחלק על התנהלותה בעניינים מהותיים, כגון שטחה של ארץ ישראל המנדטורית, עלייה חופשית לארץ ישראל והקמת כוח מגן עברי.
מהדורות הספר.
הספר ראה אור במהדורות ובשפות אחדות מאז 1926.
מהדורה ראשונה ביידיש ראתה אור בהמשכים בשנים 1927-1926 בעיתון "היינט".
בתרפ"ט 1929 ראתה אור מהדורה עברית תחת הכותר: מְגִלַּת הַגְּדוּד, בתרגומו של ד"ר אב"א אחימאיר בירושלים בדפוס הסולל. בראש השער של הספר נכתב כי הוענק כמתנה מאת הנהלת העיתון "דאר היום" למנוייו. אחימאיר תיעתק את שם משפחתו של טרומפלדור באות תי"ו: תרומפלדור.