ב-15 בפברואר מפקד הארמייה השלישית נתן הוראה לתפוס את זילונה גורה. בעיר נותרו כ -4,000 איש. תושביה. עד מהרה מונה מפקד מלחמה, שלקח את מלוא השלטון בזילונה גורה. זה היה מייג'ור דמיאן ש 'וויצ'וטורוב מקייב. הוא מינה את ראש עיריית קארל לאובה, שהיה עד 1933 חבר מועצה מטעם המפלגה הקומוניסטית בגרמניה ובמשך השנים הבאות כאסיר של מחנה דכאו. עד מהרה הוטל על קרל לאובה להשלים את מועצת העיר החדשה. מנהל עירוני החל לתפקד, הודפס העיתון "גרונברגר שבועבלאט". ראש העיר דיווח ישירות למפקד. כמעט כל יום דיווח לו על המצב בעיר. המשימות הנוכחיות נדונו והועברו הוראות. השלטונות הרוסיים השאירו מאפייה לרשות הגרמנים. עד מהרה פעלה תחנת הכוח העירונית. העיר חולקה ל 43 שכונות ובכל אחד מהם מונה זקן (אובמן) שהיה אחראי על הסדר והמשמעת על פי חוקי המלחמה. כל הגברים בגילאי 14 עד 50 נצטוו להתייצב מדי יום מול בית העירייה. ב-17 בפברואר ברחוב פודגורנה אספו השלטונות 926 גרמנים והם הובלו לעבר מילסק. בקרוב הוקמו קבוצות נוספות. הם יוצאו לברית המועצות. חלק מהאנשים שנותרו עבדו על אספקה, וחטיבות אורגנו גם להעלאת מכונות והתקנים על קרונות. באותה תקופה, כרכוש "שנתפס", הם נלקחו ממפעלי זילונה גורה: כולל שמפניה ממפעל Grempler (רחוב Moniuszki), ציוד יציקה (לימים Falubaz), מכונות דפוס מחנויות גרפיות (ב-Plac Pocztowy), ציוד ממפעלי רדיו (נוכח Mera Lumel), יריעות מלא גדולות ממפעל לבד (רחוב Piaskowa), 540 מכונות ממפעל העגלות (לימים זסטאל), נולים וטחנות מסתובבות מבית בד הצמר (ul. Wrocławska). נשים הועסקו כדי לאסוף ולארוז מכשירי חשמל ביתיים מיוצאים, בדים, בגדים וכו'.
ב-26 בפברואר הוקם בעיר סניף תנועה וסחר PKP עם מושב זמני בוולשטיין. המפקד שלה היה אנג. ואצלאב אנדרז'בסקי. בינתיים, כמה פליטים חזרו מעבר לנהר ניסא לוז'יקה, מכיוון שהרעב השורר שם לא נתן להם שום סיכוי לשרוד.
בתחילת אפריל כבר היו בז'ילונה גורה כ-9,000 איש גרמנים ומשבוע לשבוע מספרם גדל. לא היה שום אינדיקציה לשינוי פתאומי במצב. ב-8 במאי קבוצה מבצעית של הוועדה הכלכלית של מועצת השרים, בראשות המהנדס קז'ימייז 'פשינסקי, הגיעה לז'ילונה גורה, ובמשך כמעט חודש הייתה הנציגה היחידה של הרשויות הפולניות בעיר. המפקד הקצה לו מגורים במלון "קייזרוף" ("שרודמיסקי"). הקבוצה תפסה רכוש מצד הרשויות הצבאיות ואבטחה מפעלים ועסקים, דאגה לאוכלוסייה הפולנית, שמרה על הסדר בעיר, ארגנה את החיים החברתיים והפוליטיים, ייצגה רשויות אזרחיות פולניות בפני רשויות הצבא והכינה תנאים להתיישבות פולנית. ב-12 במאי הקבוצה הראשונה המקצועית והמאורגנת של הפולנים הגיעה לעיר; הם היו אנשי רכבת מוולשטיין. ב-15 במאי הגיעה קבוצת מומחים בתעשיית הטקסטיל מלודז'. ב-4 ביוני בטרז'בניצה, על ידי הממונה על ממשלת הרפובליקה של פולין במחוז שלזיה התחתונה, מונה יאן קלמנטובסקי לנציג המחוז מספר 20 בזילונה גורה; במקביל - הסטרוסטה הפולני הראשון של זילונה גורה. ב-6 ביוני מעשה ההשתלטות על ראש העיר זילונה גורה על ידי ראש העיר הפולני תומאש סובקוביאק, שסגנו היה קלמנס מיקולסקי, וצ'סלב וילגוש כמזכיר. זה נמסר לו על ידי מפקד אזורי של הצבא האדום. הטקס אורגן על פי טקס צבאי. בתום הטקס נתלה על מגדל העירייה דגל לבן ואדום. עד מהרה הוקמה מועצת עירייה חדשה. סטפן דודז'ינסקי מונה לסגן ראש העירייה, צ'זלאב וילגוש מונה למזכיר. כמה פקידים גרמנים עדיין נשמרו בתפקידיהם. ב-8 ביוני יאן קלמנטובסקי הגיע לזילונה גורה עם קבוצה של כמה פקידים. הוא היה נציג הפוביאט של ממשלת פולין ובמקביל היה אמור לבצע את תפקידיו של הסטרוסטה. למחרת פורסמו בעיר הודעות על תפיסת השלטון על ידי הממשל הפולני. נכון ל-10 ביוני בזילונה גורה, (אז נכתב השם "זיאלונגורה") התגוררו כ -10,000 תושבים (1,000 רוסים, כמה עשרות פולנים, כ- 8,000 גרמנים).
ברית-הארבע
ברית-הארבע (באנגלית: "Quadruple Alliance") הוא השם שניתן לברית שנכרתה בין ארבע מדינות (גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, איטליה ורומניה) קודם מלחמת העולם הראשונה, ביוזמתו של ביסמרק הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית. היוזמה באה במטרה למנוע שיתוף פעולה בין צרפת לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובכך לשמר את כוחה של גרמניה, ואת יתרונה על פני צרפת.
רקע.
לברית-הארבע קדמו הסכמים נוספים. מלחמת צרפת–פרוסיה, בשנים 1870–1871, הסתיימה בניצחון גרמני, אך הותירה חשש כבד בלב המנהיגות הגרמנית, כי צרפת, מתוך רגשות נקם, תשוב ותתקוף את גרמניה. ב- 16 באוקטובר 1879, נחתם הסכם בין גרמניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, וב- 18 במאי 1881, נחתם הסכם שלושת הקיסרים (בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ורוסיה. הסכמים אלו באו להבטיח, כי בכל מקרה שתפרוץ מלחמה בין אחד הצדדים, ובין מעצמה גדולה אחרת, ישמרו הצדדים האחרים על נייטרליות.
הברית.
ב- 20 במאי 1882, נחתם הסכם תלת-צדדי, בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית ואיטליה, וב- 30 באוקטובר 1883 הצטרפה גם רומניה לברית. לכל אחת מארבע חברות הברית היה אינטרס ברור וסיבה להצטרפותה לברית.
ברית-הארבע, היוותה את הציר העיקרי, סביבו התפתחה מדיניות החוץ של המעצמות הגדולות בסוף המאה ה-19, ותחילת המאה ה-20. כל עוד שימש ביסמרק כקנצלר, מילאה הברית את התפקיד המקורי לו הועיד אותה בעת הקמתה. אך עם פיטוריו של ביסמרק, מראשות הממשלה, על ידי הקיסר וילהלם השני, קיבלה הברית אופי אנטי רוסי בעליל. דבר שהוביל לכך שתוך שני עשורים, כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
שעת מבחן.
שעת מבחן למידת איתנותה של ברית-הארבע, נוצרה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה. איטליה ורומניה לא שמרו אמונים לחברות הברית. אמנם בתחילה הן הכריזו על נייטרליות, כפי שחייבה אותן נאמנותן לברית. אך לאחר שניהלו משא ומתן טריטוריאלי עם כל אחד מהצדדים הלוחמים הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה-הונגריה במאי 1915, ורומניה עשתה כן באוגוסט 1916.
ונדל
ונדאל
Action Comics מס' 1
יוסף יהודה מרטון
יוסף יהודה מרטון (כ' בסיוון ה'תרצ"ג, 1933 – כ"ט בכסלו ה'תשע"ד, 2013) היה מוזיקאי, מנצח, מתזמר, מעבד ומנהל מוזיקלי, מלחין, חזן, כותב תווים, עורך, היסטוריון, מאייר, מעצב גרפי, מחנך ומנהל. עסק במחקר, בהוראת, בהנחלת ובביצוע טעמי המקרא, נוסחאות התפילה, מוזיקה יהודית וניגוני חב"ד. מייסד, מנצח, מעבד, מפיקה ומנהלה המוזיקלי של מקהלת ניח"ח של חסידות חב"ד ומחלוצי הזמר החב"די בישראל. נודע כמחבר הניגון ופרצת.
ביוגרפיה.
נולד בסיגישוארה שברומניה ליעקב וביילא מלכה. בהיותו בגיל 14 בה'תש"ז העפיל עם קבוצת ילדים באניית המעפילים פאן יורק. חיל הים הבריטי כלא את יושבי האנייה בקפריסין ולאחר 3 חודשים נכנסו לישראל.
למד אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מעלה, שירת בצה"ל בחיל ההנדסה ולמד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון חיפה.
בתחילה עסק בהוראה והמשיך לעסוק במוזיקה בחיפה.
בה'תשי"ז התקרב לחסידות חב"ד, ביקר בישיבת תומכי תמימים ויצר קשר עם הרבי מלובביץ'. היה מורה בתיכון בית חנה בירושלים משנת הקמתו. בה'תשי"ט התמנה למנהל בית הספר רשת אהלי יוסף יצחק הראשון בלוד. בהמשך ניהל את בית הספר בעיר גנים בירושלים.
נשא את חנה גולדברג, והיה ממייסדי קהילת חב"ד בשיכון פאג"י בירושלים. בהמשך נפטרה אשתו, נשא את שיינדל והתגורר בשכונת בית וגן שם היה ממייסדי קהילת חב"ד. בבתי כנסת אלו ובבית הכנסת "חסידים" בבית וגן היה בעל-הקורא ובעל-התפילה.
פעילות.
בתחילת דרכו השתתף בפעילות המקהלה הקאמרית של עיריית חיפה ומקהלת הפועלים של ההסתדרות, שימש מורה למוזיקה בבית הספר הריאלי, וניצח על מקהלת בית הספר ומקהלת בני עקיבא בחיפה. כן היה ממארגני המופעים המוזיקליים של חגיגות העשור למדינת ישראל. מרטון אחראי לעיבודים המוזיקליים של "אירוע העשור" הגדול שהתקיים באצטדיון ייעודי שהוכשר לכך, בסמוך למערת אליהו בחיפה. בהשתתפות המקהלה הקאמרית של חיפה, מקהלת קול ישראל ותזמורת חיפה, בניצוח איתן לוסטיג.
עסק בהוראה, ניהל שני בתי ספר והיה מנהל בית הספר הראשון ברשת חינוך חב"ד.
לעיתים עסק בחזנות ושירת סולו, בין היתר בקונצרט להוצאת האנתולוגיה למוזיקה חסידית של אליהו שלייפר, במופע כנס חנוכה למוזיקה דתית ב-1968, ובהקלטות שונות מטעם צעירי אגודת חב"ד ועוד. היה בעל קורא, חזן ובעל תפילה מבוקש, בין היתר באופן קבוע בשבתון ועידת רבני ישראל השנתית של מכון אריאל.
בה'תשכ"ג בבקשת משה צבי סגל והרבי מלובביץ' הקים את מקהלת ניח"ח - המקהלה הראשונה שביצעה ניגוני חב"ד, אותה ניהל. וכן היה מנצח ומעבד המקהלה. היה מראשי מנחילי הניגונים בחב"ד במסגרת חברת ניח"ח. ב-1967 כתב את הספר "אנעים זמירות" שהיה אנתולוגיה ראשונה מסוגה לחלק מניגוני חב"ד, עם ביאורים מאת הרב טוביה בלוי וזכה לתפוצה בחסידות חב"ד אודות לכמה ניגונים שהופיעו בו לראשונה. בהמשך סייע בכתיבת התווים ל-3 כרכי ספר הניגונים החב"די בהוצאת ניח"ח.
ב-1958 חיבר את מילות הפסוק "ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה" עם ניגון עתיק ובלתי-מוכר, שהפך לניגון ופרצת והושר רבות בחסידות חב"ד ומחוצה לה. ב-1988 הלחין את הניגון "הקהל" שהתפרסם ב-2015 לרגל שנת הקהל ובוצע על ידי שמחה פרידמן ועמי כהן.