פרופסור קרצ'מר מצטרף לדעתו של בית המשפט ומקבל את הפרשנות המרחיבה לחוק למניעת מפגעים. לעומת זאת, מעיון בסעיף 12 להצעת החוק למניעת מפגעים, עולה דווקא כי הפרשנות המצמצמת היא זו שעולה בקנה אחד עם כוונת המחוקק, מפני שהסיפא של הסעיף קובעת כי הפרת החוק למניעת מפגעים היא בגדר מטרד ליחיד, אפילו לא נתמלאו התנאים שנקבעו בפקודת הנזיקין.
לסיכום נקודה זו, נראה כי סעיף 13 לחוק למניעת מפגעים אינו מיותר. אם נותיר את עוולת המטרד ליחיד ככלי הבלעדי בידי התובע, עלולים אנו ליצור מצב, בו נפגע לא יצליח עובדתית להוכיח לבית המשפט את הנזק וכך יוותר ללא פיצוי או ציווי. במקרים כאלו, בא לעזרתו של הניזוק החוק למניעת מפגעים, שמהווה סוג של רשת ביטחון לניזוק, שיכול בהסתמך על הוראות חוק זה לקבל פיצויים, אם אכן הנתבע עבר על הכללים שקבע השר בתחום המדובר.
ביולי 2013 אישרה הכנסת תיקון לחוק לפיו בסמכותו של שוטר להיכנס למקום שבו יש חשש סביר לכך שמתבצעת עבירה של גרימת רעש, לצורך הפסקתו. השוטר רשאי לבקש להפסיק את העבירה ולנקוט אמצעים לשם כך. על השוטר להזדהות בפני השוהים במקום בשמו ולהציג תעודת שוטר.
חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, סעיף 17.
סעיף 17 לחוק המקרקעין וסעיף 44 לפקודת הנזיקין הם הוראות מקבילות, אך קיימים הבדלים בין השניים, עליהם עומד פרופסור קרצ'מר בספרו "מטרדים":
סעיף 17 מגן על מחזיק במקרקעין, כלומר גם על בעלים שלא שולט שליטה ישירה במקרקעין. סעיף 44 לעומתו, מגן רק על בעל אינטרס ישיר במקרקעין.
סעיף 17 אינו כולל הגנה על בעל אינטרס שאינו מחזיק במקרקעין, בעוד סעיף 44 מגן על כל בעל אינטרס במקרקעין, גם אם אין מדובר בהחזקה בהם.
סעיף 17 מגן רק על שימוש במקרקעין, ואילו סעיף 44 מגן על הנאה ממקרקעין.
סעיף 44 יכול לתת לנפגע פיצויים, לעומת סעיף 17 שמאפשר לקבל רק סעד של צו.
סעיף 44 מגן מפני "הפרעה של ממש לשימוש סביר", לעומתו סעיף 17 מגן מפני כל הפרעה, גם אם ההפרעה אינה משמעותית.
סעיף 29 לפקודת הנזיקין – הסגת גבול במקרקעין.
בעבר ההבדל היה בין גרימת נזק ישיר לבין גרימת נזק לא ישיר. הסגת גבול כללה את הנזק הישיר ואילו המטרד את הנזק הלא ישיר. דוגמה זו הומחשה היטב על ידי פרופסור קרצ'מר בעזרת פסק דין אנגלי משנת 1725 בעניין Reynolds v. Clarke: אם הנתבע שופך מים לתוך חלקתו של התובע הוא אחראי בהסגת גבול, אך אם הוא בונה תעלה שדרכה יזרמו מים לתוך חלקת התובע, הוא אחראי בגין מטרד.
כיום עוולה הסגת הגבול מגינה על מחזיק במקרקעין החזקה ייחודית, ואילו עוולת המטרד ליחיד מגינה על כל בעלי הזכויות במקרקעין. הבדלים נוספים בין שני הסעיפים:
הסגת גבול דורשת חדירה פיזית למקרקעין, כפי שניתן לראות לדוגמה, בפסק הדין בעניין נגר נ' דהרי. בעוד המטרד ליחיד מסתפק בחדירה של רעש, ריחות ואף מצבים ללא חדירה כלל, כמו הסתרת חלון ראווה, כפי שניתן להיווכח בפסק הדין בעניין נכסי משפחת מלקינד בע"מ נ' החברה הכללית להספקה.
מטרד דורש הפרעה של ממש לשימוש במקרקעין ואילו בעוולת הסגת הגבול אין נפקא מינא אם החדירה גרמה לנזק או לא.
בעוולת הסגת הגבול ניתן לקבל פיצויים רק אם נגרם נזק ממוני, ואילו בעוולת המטרד ליחיד ניתן לקבל פיצוי גם במקרה של נזק לא ממוני.
עוולת הרשלנות.
לכאורה שתי העוולות מגינות על אינטרסים שונים. עוולת המטרד ליחיד מגינה על אינטרס השימוש הסביר בקרקע ואילו עוולת הרשלנות באה למנוע צורת התנהגות - רשלנות של הנתבע. עם זאת, קיימים מקרים בהם העוולות נפגשות, וזאת כאשר המטרד ליחיד נגרם כתוצאה מהתרשלות. דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא בפסק הדין בעניין חברת מפ"י בע"מ נ' משק אשר אשכנזי, בו נתבע מתרשל בהשקיית שדותיו ומים חודרים לחלקת התובע וגורמים שם נזק.
כלל Rylands v. Fletcher.
שהובא בספרו של Street קובע כי: "אדם אשר תוך כדי שימוש לא טבעי במקרקעין שלו, מכניס למקרקעין ואוגר בהם כל דבר העלול לגרום נזק בהימלטו, יהיה אחראי לנזק שייגרם כתוצאה מהימלטותו של דבר זה. מעיון בכלל זה אנו למדים כי אדם אחראי גם לנזק שנגרם כתוצאה מדבר מה ש"נמלט" מן המקרקעין שלו, ואין נפקא מינה אם מדובר בחיה שנמלטה בפועל או במים ש"נמלטו". גישה אחת לסוגיה גורסת כי כלל זה הוא חלק מעוולת המטרד ליחיד ואין לעשות הבחנה בין מקרה שנופל תחת כלל ה לבין מקרה "רגיל" של מטרד ליחיד (Newark, The Boundaries of Nuisance). לעומת גישה זו, יש הטוענים כי קיימים הבדלים בין המצבים השונים, אחרת לא היה טעם לקיומו של הכלל הנ"ל (Eekelaar, Nuisance and Strict Liability). קרצ'מר מציין כי כלל זה לא אומץ בחקיקה הישראלית, אלא במקומו חוקק הכלל בסעיף 38 לפקודת הנזיקין, המעביר את נטל הראיה למחזיק במקרקעין, שעליו להוכיח שלא הייתה התרשלות מצידו, הגוררת אחריות במקרה של נזק שנגרם "על ידי שנמלט דבר העלול לגרום נזק בהימלטו". יוצא שאין בישראל כלל המכיר באחריות ללא אשמה במקרה של נזק שנגרם כתוצאה מכך ש"נמלט דבר העלול לגרום נזק בהימלטות". הכלל הקבוע בסעיף 38 לפקודת הנזיקין שייך לתחום הרשלנות ולא למטרד ליחיד.
הפרעה לאור שמש.
קרצ'מר מציין כי קיימת הפרדה בין זכויותיו של אדם להנאה מהמקרקעין שלו לבין הזכות להנאה מאור שמש. שוני זה הוא תולדה של המשפט האנגלי. לפי המשפט האנגלי, זכות להנאה מאור שמש יכולה להירכש רק בדרך של הסכם או מכח שימוש במשך שנים. הווה אומר, אין החזקה בקרקע נותנת זכות טבעית לשמש. בניגוד להפרעות אחרות, בהן הגנה מכח שימוש בשנים באה דווקא לטובת הנתבע, בכל הנוגע בהנאה מאור שמש, הנאה מכח שנים באה לעזרתו של הנפגע. לא כל הפרעה לאור שמש היא בגדר עוולה אזרחית, אלא רק הפרעה שעולה לכדי פגיעה בהנאה הסבירה של בעל הזכות במקרקעין, תסווג כעוולה.
מניעת תמיכה.
לפי המשפט המקובל האנגלי, זכאי בעל מקרקעין לתמיכה למצבם הטבעי של מקרקעין, ממקרקעין שכנים (Clerk and Lindsell, on Torts).לפני חקיקת חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, קבע בית המשפט העליון שמניעת תמיכה ממקרקעין שכנים נחשבת כמעשה של מטרד ליחיד. (ראו פרשת בית משותף פתח תקווה נ' למברט).
לאחר חקיקת חוק המקרקעין התבטל הצורך לראות מעשה של מניעת תמיכה ככלול בעוולת המטרד ליחיד, מכיוון שחוק זה הכניס לפקודת הנזיקין את סעיף 48א, המגדיר מניעת תמיכה כעוולה נפרדת.
הצעת הקודיפיקציה.
בהצעת הקודקס האזרחי (הקודיפיקציה), ישנה התייחסות גם לעוולת המטרד ליחיד. סעיף 397 בהצעת החוק אומר שמטרד ליחיד הוא הפרת הזכויות בסעיף 505 בהצעת החוק, שלשונו היא: "בעלים של נכס, המחזיק והמשתמש בו, זכאים לכך שאדם אחר שאין לו זכות לכך, לא יפריע הפרעה של ממש לשימוש הסביר בנכס או להנאה הסבירה ממנו, בהתחשב במיקומו ובטיבו". מעיון בנוסח ההצעה, ניתן לראות כי אין הבדל משמעותי בין נוסח ההצעה לבין נוסח הסעיף בפקודה הקיימת, אך עם זאת ישנו חידוד בנוגע לזהות הטוען למטרד – בעלים, מחזיק ומשתמש. ככל הנראה, הדבר בא לאחר שבפסיקה התעוררו מחלוקות בנוגע לזהות האדם הזכאי לטעון למטרד, והצעת הקודיפיקציה קובעת בבירור שאין צורך בבעלות במקרקעין, אלא כל בעל אינטרס בהם זכאי להגנה ממטרד.
מבט לעתיד.
נראה כי המגמה היא הרחבת גבולות עוולת המטרד ליחיד בשני אופנים: מחד, הרחבת מעגל הזכאים לתבוע בגין מטרד ליחיד, כלומר לא רק מחזיקים במקרקעין אלא גם אנשים שרק נהנים מהמקרקעין. ומאידך, הרחבת המאורעות הנופלים תחת הגדרת המטרד. לשון החוק אינה מספקת לנו מבחן חד-משמעי לגבי גבולות המטרד אלא נוקטת במושגי שסתום כגון "הפרעה של ממש". עמימות זו של לשון הסעיף נותנת יד חופשית לבתי המשפט לפרש מושגים אלו כראות עיניהם, דבר אשר עלול להוביל לתוצאות שאינן בהכרח רצויות. השאלה המתבקשת היא, עד כמה ראוי למתוח את גבולות העוולה, מבלי שזו תאפיל על זכויות אחרות? האם פגיעה בשקט נפשי היא מטרד? האם פגיעה בנוף היא מטרד?
כל אלה הן שאלות מהותיות שעליהן בית המשפט טרם נתן את הדעת. שאלות אלה חשובות לא רק לאותם מקרים ספציפיים אליהן הן מתייחסות, אלא התשובות עליהן יבחנו את מגמת בתי המשפט לעתיד, מתיחה מוגזמת של גבולות העוולה עלולה להוביל ל"פיצוץ", כלומר הגעה למצב בו העוולה מכסה ספקטרום רחב מדי של מקרים ורמת הזהירות הנדרשת בכל פעולה תהיה גבוה מדי מחשש מתביעה בגין מטרד. חשש נוסף הוא מפני סחטנות של תובעים פוטנציאליים. בהיעדר גבולות ברורים של העוולה, כל בעל אינטרס במקרקעין יראה עצמו כתובע אפשרי בגין כמעט כל פעילות שיש לה נגיעה כלשהי במקרקעין שלו, אף שאין היא בהכרח מסיבה לו נזק ממשי. מאידך, פירוש מצמצם של ביהמ"ש עלול לרוקן את העוולה מתוכן ולצמצמה למספר מקרים מוגבל, שיקל על מטרידים להתגונן מפני תביעה ולטעון שמעשיהם לא עונים על דרישת הסעיף. מעיון בפסקי הדין הבאים שיינתנו בבית המשפט בנושא המטרד ליחיד, ניתן יהיה לנסות וללמוד לאיזה כיוון נוטה מגמת בתי המשפט, האם לכיוון הפרשנות המרחיבה, או שמא היצמדות להלכות הקיימות מבלי להרחיב יתר על המידה את קשת המקרים הנופלים תחת ההגדרה "מטרד ליחיד".
מבט ביקורתי מנקודת מבט של הניתוח הכלכלי של המשפט.