משימות מאוישות לאסטרואידים, הם תוכנית מוצעת של נאס"א כחלק מתוכנית קונסטליישן. במסגרת התוכנית המוצעת, יונחתו אסטרונאוטים על אסטרואיד שקרוב לכדור הארץ ויבצעו עליו את משימתם, בין אם זו חקירה מדעית של האסטרואיד או אולי אף משימה להגנה על כדור הארץ מפני פגיעת אסטרואיד בו. משימה לאסטרואיד תתחיל דומה מאוד למשימות מאוישות לירח, עם שני שיגורים שונים - ארס 1 שישגר את החללית אוריון וצוות של 3 אסטרונאוטים (בניגוד ל־4 במשימה לירח ו־6 לתחנת החלל הבינלאומית), וארס 5 שישגר את שלב העזיבה של כדור הארץ ומודול נחיתה שיהיה מבוסס על החללית אלטאיר. לאחר ההתחברות של אוריון עם מודול הנחיתה ושלב העזיבה של כדור הארץ, השלב יטיס את החללית אוריון ומודול הנחיתה אל עבר אסטרואיד קרוב לכדור הארץ, עם ההגעה לאסטרואיד, אוריון תנחת על האסטרואיד כשהיא על גבי מודול הנחיתה, והאסטרונאוטים יבצעו את משימתם. עם סיום משימתם על האסטרואיד, החללית אוריון תתנתק מהאסטרואיד ותשוב לכדור הארץ. עם ההגעה לכדור הארץ, תא הנוסעים של החללית אוריון יתנתק משאר החללית וממודול הנחיתה ויכנס לאטמוספירה לנחיתה על האוקיינוס.
משימות מאוישות למאדים.
תוכנית קונסטליישן כללה בתוכה גם כוונה להנחית אסטרונאוטים על מאדים. משימות מאוישות למאדים היו במקור המטרה המרכזית של נאס"א בתוכנית השאפתנית שלה להמשך תוכנית אפולו בסוף שנות ה־60, תוכנית שלא יצאה בסוף לפועל. משימות מאוישות למאדים היו אמורות לנצל את מרכיבי תוכנית קונסטליישן החללית אוריון וארס 5. שיטות וטכנולוגיות נוספות שיעזרו לתכנון והוצאה לפועל של משימה מאוישת למאדים הם טכנולוגיות ושיטות שפותחו ומתפתחות על תחנת החלל הבינלאומית ובבסיס המאויש העתידי שנאס"א מתכוונת לבנות על הירח עד שנת 2024. אף על פי שאין היום תוכניות מפורטות למשימות למאדים, ונאס"א לא אישרה תוכנית כזו, משימה למאדים ככל הנראה תתבצע על פי התכנון שפותח על ידי רוברט זוברין. על פי הצעתו של זוברין, רכב־חלל לא מאויש שיקרא "רכב החזרה לכדור הארץ" ישוגר למאדים, שם מכונה מיוחדת ברכב תשתמש בתגובת סבטייה על מנת ליצור חמצן נוזלי ומתאן שישמשו כדלק לאסטרונאוטים בדרכם חזרה לכדור הארץ. לאחר נחיתת רכב החזרה לכדור הארץ, ישוגרו האסטרונאוטים בשיגור נוסף וינחתו על מאדים. הם יחקרו את מאדים לתקופה של לפחות שנה אחת. בזמן שהייתם של האסטרונאוטים במאדים, ישוגר "רכב חזרה לכדור הארץ" נוסף למקרה שבו הרכב הראשון יתקלקל. לאחר סיום משימתם, האסטרונאוטים ייכנסו לרכב החזרה לכדור הארץ, שישגר אותם למסלול נמוך סביב מאדים, שם הם יתחברו עם טיל שיגור שיחכה להם במסלול אורביטלי, ושיטיס אותם חזרה לכדור הארץ, במסע של בערך ארבעה חודשים.
משימות מאוישות למאדים ייערכו לא לפני שנות השלושים של המאה ה־21.
ויכוח לגבי המשך מימון התוכנית.
ב־2009, לאחר גידול בתקציב הנדרש לפיתוח תוכנית קונסטליישן, הורה ממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לבצע בדיקה מחודשת של התוכנית. ממצאי הבדיקה הראו שלפי התקציב הנוכחי של התוכנית, לא ניתן יהיה לבצע טיסות מאוישות לירח ולמאדים.
ממשל אובמה העדיף לבטל את הפיתוח של ארס 1 ולפתח רק את ארס 5, שבמקום שיגור המטען בלבד, ישגר גם את האסטרונאוטים. העדפה זו נבעה מתוך שיקולי תקציב. אולם שימוש בארס 5, שהוא טיל מאסיבי הדורש כמויות דלק עצומות, למשימות מאוישות למסלולים נמוכים סביב כדור הארץ (למשל לתחנת החלל הבינלאומית), יהיה יקר מאוד ובזבזני. המתנגדים לשינוי בתוכנית קונסטליישן, טוענים שהדבר לא יוזיל את העלויות ולא יהפוך את המשימות לבטוחות יותר. לפי מייקל גריפין, לשעבר מנהל נאס"א, תקציבה של נאס"א פחת בכ־20% מאז שנת 1993.
ביטול התוכנית.
בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2011, שהוצגה לציבור ב־1 בפברואר 2010, נמסר על ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן, ביטול מיזמי הפיתוח של ארס 1 ו־5, ביטול פיתוח החללית אוריון CEV, ונטישת התוכנית לחזרה של אסטרונאוטים אמריקניים לירח בשנת 2020. ארצות הברית מתעתדת להסתמך על חלליות מאוישות שיפותחו על ידי המגזר הפרטי, וכן על שימוש מוגבל בחלליות סויוז רוסיות, לצורך שינוע צוותים אל תחנת החלל הבינלאומית וממנה.
במקום התוכנית לחזור אל הירח, הציע הממשל לפתח חללית רב תכליתית חדשה - האוריון MPCV - שתשמש את תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית ותחליף את האוריון CEV. הממשל הציע גם לפתח משימה שתנחית אסטרונאוטים על אסטרואיד על ידי האוריון MPCV, ולהקציב כספים לפיתוח מערכות הנעה חדשות, שיוכלו להביא אסטרונאוטים אל מאדים בזמן קצר יותר.
עבר הבאיקל
עבר הבאיקל (ברוסית: Забайка́лье, "זבאיקליה") או דאוריה (ברוסית: Даурия) הוא חבל ארץ בחלקה המזרחי של רוסיה, מזרחית לימת באיקל, וחלקים קטנים ממנו נמצאים גם במונגוליה ובסין. שטחו הרוסי מחולק בין חבל עבר הבאיקל ורפובליקת בוריאטיה.
ב-2017 הוכרזו חלקים מהחבל ברוסיה ובמונגוליה, ובכללם שמורת הטבע הדאורית , כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
צא וראה
צא וראה (ברוסית: Иди и смотри) הוא סרטו של הבמאי הסובייטי אלם קלימוב משנת 1985, העוסק במוראות הכיבוש הנאצי בבלארוס בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה.
הפקה.
התסריט לסרט נכתב בידי קלימוב בשיתוף פעולה עם אלס אדמוביץ'. הכותרת "צא וראה" נלקחה מפסוק ב' בחזון יוחנן בברית החדשה - "וָאֶשְׁמַע אַחַת מֵאַרְבַּע הַחַיּוֹת מְדַבֶּרֶת וְקוֹלוֹ כְּקוֹל רַעַם לֵאמֹר בֹּא וּרְאֵה". (ברוסית - "...и я услышал одно из четырех животных, говорящее как бы громовым голосом: иди и смотри.")
הפקת הסרט החלה בשנת 1976 ונמשכה תשע שנים. במהלך ההפקה חווה קלימוב אובדן אישי קשה כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקוב, נהרגה בתאונת דרכים. עם זאת, נחשב הסרט ליצירתו הגדולה ביותר של הבמאי, וזכה לשבחים הן במולדתו, ברית המועצות, והן במערב, וכן בישראל, שבה הוקרן בשנת 1989. הסרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים של מוסקבה לשנת 1985.
בישראל הסרט עודו מוצג לעיתים בסינמטקים, ולעיתים בהקרנות מיוחדות בערוצי הטלוויזיה הישראלים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
עלילת הסרט מספרת את סיפורו של פלורה (פלוריאן), נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. אל מול עיני הצופה מתבגר פלורה, הנראה בתחילת הסרט כצעיר מגילו, ובמהלך כמה ימים ספורים, שבהם נרצחת משפחתו - למרות שטרם הבין זאת, הוא נחשף לזוועות שלא תתוארנה, הופך פלורה לאדם זקן, בעל הבעה עייפה ומותשת, ועיניים המראות על ניסיון חיים קשה ואכזרי. אין זה תעלול מצלמה או איפור, כי אם הישג ראוי לציון של השחקן אלכסיי קרבצ'נקו, אשר תחת הדרכתו של קלימוב מפגין כאן רמה גבוהה ביותר של משחק קולנועי. קרבצ'נקו סיפר בראיונות לעיתונות כי הרובים שבהם השתמש קלימוב בצילומי הסרט היו טעונים בכדורים חיים, וכי אלו נורו לעיתים כעשרה סנטימטרים מעל ראשו, כך שהפחד אותו הפגין בסרט היה אמיתי ככל האפשר.
פלורה מצטרף לפרטיזנים לאחר שמצא רובה בקבר רדוד של חייל רוסי מת. תחילה נראה כי המדובר בסרט חניכה הוליוודי כמעט, על החיים ביערות, החברות הפרטיזנית הצומחת מתוך הקרב, והאהבה הראשונה. אך מהר מאוד הופך הסרט לסיוט. הכפר אליו הוא נמלט הופך למטרה לנאצים, המרכזים את תושביו (ובהם פלורה, הנמלט בשנייה האחרונה) באסם, ושורפים אותו על יושביו והוא נחשף לאמת שמאחורי התדמית ההרואית שסיפרו לו על המלחמה.
פסקול הסרט הוא אחד מן האמצעים החשובים שבהם מעביר קלימוב את המסר הקולנועי בסרט. לאורך כל הסרט רואים הצופים ושומעים את המתרחש מבעד לעיניו ואוזניו של פלורה, ומשזה נפגע מפצצה המתפוצצת בסמוך לו, ומאבד את שמיעתו, הופך הפסקול לסיוט בפני עצמו, המשלים את המראות הקשים שמוצגים על המסך. זמזום הנמשך דקות ארוכות, דקות ארוכות של שקט, המופר בהתפרצויות אלימות של צעקות ויריות, ממחישים את האירועים באופן שהתמונות כשלעצמן אינן יכולות להמחיש. בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ראיין" נעשה שימוש דומה מאוד בפסקול, והשפעת סרטו של קלימוב על ספילברג ניכרת במובנים רבים אף מעבר לכך.
בנוסף לאפקט זה מלווה הסרט במוזיקה מקורית שהולחנה על ידי אולג יאנצ'נקו. מוזיקה זו היא קצבית ואמורפית, ולעיתים משולבת בקטעי מוזיקה מוכרים כ"דנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס, או נעימת "דהרת הוולקירות" של ריכרד וגנר. בסוף הסרט מושמעת היצירה "לאקרימוזה", קטע מן הרקוויאם של מוצרט.
לצופה הישראלי, הרגיל לאזכורה של שואת היהודים בימי מלחמת העולם השנייה מזכיר הסרט כי הגזענות הנאצית פגעה לא רק ביהודים, אלא גם הייתה מופנית כנגד הסלאבים, שהיו אף הם, על פי התאוריות הגזעניות, בבחינת "תת-אדם" - דמם היה מותר, וכפרים בלארוסים ואוקראינים שלמים נשרפו על יושביהם, באופן שמתואר בסרט מבלי לחסוך מן הצופה את הזוועה. במובן זה הסרט הוא יצירה אוניברסלית, באותו מובן שהסבל האנושי הוא אוניברסלי. קלימוב מטיל את האשמה בזוועות על ראיית העולם הגזענית המבדילה בין הגזעים הנחותים והגזעים העליונים, כפי שמסביר למפקד הפרטיזנים הקצין הגרמני השבוי, בנאום בלתי נשכח, המתמצת את השקפת העולם הגזענית, בטרם לוקח אחד הפרטיזנים, שמשפחתו נשרפה באסם, את החוק לידיו, ויורה בקצין הנאצי, על מנת שלא להוסיף ולשמוע את המלל הגזעני.