עידוד רדיקלי משמש בהפגנות, וכן באירועים פמיניסטיים ורדיקליים. באמצעות שיטה זו מועבר מסר רדיקלי בצורה ידידותית ולא אלימה כלפי אנשים וכלפי אמצעי התקשורת. בעזרת חוש ההומור והאירוניה שבדרך העברת המסר, מופחת באופן משמעותי המתח שנוצר במהלך ההפגנות.
אחת ההצלחות הבולטות של עידוד רדיקלי היה במצעד "March for Women's Lives" שנערך בוושינגטון למען זכויות נשים ולמען הזכות להפלה מלאכותית באפריל 2004. במצעד השתתפו כאלפיים מעודדות, אשר ביקשו לעורר את המודעות לזכות להפלה מלאכותית בקרב נשים בעלות הכנסה נמוכה.
שירי המעודדים הרדיקליים מבוססים לעיתים על שירים פופולריים או היסטוריים, ולפעמים המפגינים כותבים ומלחינים את השירים בעצמם. תלבושות המעודדות הן מגוונות, אך לרוב הן כוללות את הצבעים ורוד או אדום ושחור, המקושרים עם אנרכו-פמיניזם ואנרכיזם.
גמאל מובארכ
גמאל (ג'ימי) מובארכ (בערבית: جمال مبارك, תעתיק: גָמַאל מֻבּארכּ; נולד ב-27 בדצמבר 1963) הוא בנם הצעיר של נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ ואשתו סוזן מובארכ.
ביוגרפיה.
גמאל הוא בנם הבכור של חוסני וסוזאן מובארכ. הוא נקרא על שם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. מובארכ סיים תואר שני בעסקים באוניברסיטה האמריקאית בקהיר ושימש כראש הענף המצרי של בנק אמריקה.
על פי פרסומים לא-מצריים, חוסני מובארכ ייעד את גמאל לרשת אותו בתפקיד נשיא מצרים. במסגרת זו מונה גמאל ב-2002 לכהן כראש הוועדה הפוליטית של המפלגה השלטת במצרים, ונחשב לאדם השלישי בכוחו במפלגה. לשם חיזוק נוסף במעמדו, הועברו במרץ 2007 שלושים וארבעה תיקונים בחוקה המצרית אשר יאפשרו את העברת השלטון מהאב לבנו במדינה שבאופן רשמי היא רפובליקה. צורת שלטון זו כונתה גומלוכיה וזכתה למחאות עם הקמת תנועת כפאייה. היו שטענו כי ארצות הברית תמכה בצעדים אלו כי הייתה מעוניינת לראות את מובראכ הבן מחליף בנשיאות את אביו, כיוון שהיה אלטרנטיבה מתונה יחסית לתנועות האופוזיציה המוסלמיות במצרים.
בפברואר 2011, לאחר הימשכות המחאה במצרים, אמר סגן נשיא מצרים עומר סולימאן כי גמאל מובארכ לא יתמודד על הנשיאות.
באפריל 2011, האשים אותו משרד התובע הכללי המצרי בשחיתות והוא נעצר, יחד עם אביו ואחיו עלאא והועמד לדין על עבירות שחיתות. ביוני 2012 הסתיים משפטו בזיכוי מחמת התיישנות, אך בתחילת 2013 הורה בית המשפט לבטל את הזיכוי ולהעמידו למשפט חוזר הוא שוחרר מהכלא בינואר 2015.
פר (סוג)
פר או גם בקר אמיתי הוא סוג בר או מבוית של בקר. הפר הוא יונק גדול מעלה גרה ואוכל עשב. פרה היא מין מבוית ידוע ונפוץ של סוג זה. ישנם כמה ממיני הפר שנכחדו.
מינים בני זמננו של פר נחשבים כבעלי אב קדמון אחד, שור הבר ("B. primigenius"). מין זה שרד עד סביבות המאה ה-17, אז ניצוד עד כדי הכחדתו. כיום מיני הפר הם מבין סוגי היונקים הנפוצים ביותר בעולם, כאשר קיימים כ-1.3 מיליארד פרים מבויתים. פרטים של סוג זה מצויים באפריקה, אסיה, מזרח אירופה וצפון אמריקה. מקומות המחיה שלהם מגוונים ביותר, ותלויים במינים השונים. ניתן למצאם בערבות, יערות גשם, אזורי ביצה, סוואנה ויערות ממוזגים.
משך חיי פרטי פר שאינם מבויתים הוא כ-18–25 שנים, ובשבייה התיעוד מצביע על עד ל-36 שנים. תקופת ההיריון עומדת על 9–11 חודשים, תלוי במין המדובר. לרוב נולד ולד אחד, לעיתים נדירות שניים. רוב המינים חיים בעדרים שגודלם בין 10 פרטים ועד למאות.
באופן כללי הפר הוא בעל חיים בעל סדר יום "יומי" - חלקי היום החמים מוקדשים למנוחה, בעוד הבוקר ואחר הצהריים מכילים פעילות. באזורים שבסמוך אליהם הגיעו בני אדם, עשויים הפרטים לעבור לפעילות לילית. ישנם מינים אשר נודדים בעדריהם בעקבות זמינות של מזון ומים.
רוב המינים רועים, והם בעלי לשונות ארוכות ושיניים גדולות המשמשות אותם לאכילת הצמחים. רוב המינים מעלי גירה.
מיון.
מיני הפרים החיים:
חבייר מסצ'ראנו
נגאסאקי
הנס כריסטיאן גראם
הנס כריסטיאן גראם (בדנית: Hans Christian Joachim Gram; 13 בספטמבר 1853 - 14 בנובמבר 1938) היה רופא ובקטריולוג דני, שעל שמו קרויה צביעת גראם, שיטה המשמשת להבדלה ראשונית בין חיידקים ואחת השיטות השכיחות ביותר שפותחו במדע המיקרוביולוגיה עד היום.
ביוגרפיה.
הנס כריסטיאן גראם היה בנו של פרדריק טרקל יוליוס גראם (Frederik Terkel Julius Gram), פרופסור למשפטים ולואיז כריסטיאן רולונד (Louise Christiane Roulund).
גראם למד בוטניקה באוניברסיטת קופנהגן והיה עוזר בתחום הבוטניקה לזואולוג יפטוס סטיינסטרופ (Japetus Steenstrup). תוך כדי מחקריו על הצמחים הוא התמחה ביסודות הפרמקולוגיה ובשימוש במיקרוסקופ.
הוא החל ללמוד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קופנהגן וקיבל את תואר הרופא (MD) בשנת 1878.
בין השנים 1878 ל-1883 עבד כרופא מתמחה בבית החולים העירוני של קופנהגן (Kommunehospitalet).
גראם טייל ברחבי אירופה בין 1883 ל-1885, כשהוא לומד פרמקולוגיה בשטרסבורג, מרבורג וברלין. עבודת המחקר הראשונה שלו עסקה במחקר תאי דם אדומים בגברים. הוא היה בין הראשונים להבחין שמקרוציטים היו מאפיינים של אנמיה ממארת.
ב-1884, כאשר עבד בבית החולים העירוני של ברלין יחד עם קרל פרידלנדר (Carl Friedländer; 1887-1847) הוא פיתח שיטה להבחנה בין שתי מחלקות עיקריות של חיידקים. שיטה זו, צביעת גראם ממשיכה להיות פרוצדורה תקנית במיקרוביולוגיה רפואית.
ב-1891 החל לעבוד במרצה בפרמקולוגיה, ומאוחר יותר באותה שנה מונה לפרופסור באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1900 הוא התפטר ממשרתו כפרופסור בפרמקולוגיה, על מנת לקבל משרת פרופסור לרפואה.
לאחר מינויו לפרופסור לרפואה ב-1900, פרסם גראם ארבעה כרכים של הרצאות קליניות, בהם נעשה שימוש נרחב בדנמרק.
ב-1923 הוא פרש לגמלאות.
צביעת גראם.
העבודה שפרסמה אותו בעולם הייתה פיתוח השיטה לצבוע חיידקים. הצביעה מילאה אחר כך תפקיד מרכזי בסיווג חיידקים. גראם היה איש צנוע, בפרסום הראשון של השיטה הוא ציין "משום כך פרסמתי את השיטה, אם כי היא עדיין לקויה מאוד ופגומה, אך אני מקווה גם שתחת ידיהם של חוקרים אחרים היא תהפך למועילה". צביעת גראם נעשית בעזרת גביש סגול. חיידקים הנצבעים בסגול מכונים "חיידקים גראם-חיוביים", וחיידקים שאינם נצבעים מכונים חיידקים גראם-שליליים (-g) כלומר בעלי דופן-תא עבה או דקה, בהתאמה. הצביעה הנגדית, המאפשרת לראות גם את החיידקים הגראם-שליליים באדום, הוספה מאוחר יותר.
האנס כריסטיאן גרם
האנס כריסטיאן גראם
שמעון צבר
שמעון צבר (5 במרץ 1926 - 19 במרץ 2007) היה סופר, מאייר, קומיקסאי, צייר, קריקטוריסט ופובליציסט ישראלי. היגר ללונדון עקב התנגדותו למדיניות ישראל.
ביוגרפיה.
צבר נולד בתל אביב בשם שמעון הרטפלד למשפחה של בעלי מלאכה. כשהיה פעוט בן כשנתיים היגרו הוריו חזרה לפולין, והשתקעו בעיר לודז'. המשפחה שהתה בפולין כמה שנים ושבה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריו היו מוכרי עופות בשוק הכרמל. שמעון הצעיר למד תחילה במסגרת דתית, בבית הספר העממי דתי ביל"ו בשדרות רוטשילד (כיום הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן), ואחר כך בבי"ס תיכון חילוני. כישרונו לציור נתגלה בגיל צעיר מאוד, ובצד לימודיו הכלליים למד ציור במכון אבני הישן. צבר, שגדל כנער חבר בית"ר, היה חבר מחתרת הלח"י, ואף היה במשך כשנה (1945-1946) אסיר במחנה המעצר בלטרון. לאחר מכן גויס לפלמ"ח, השתתף בקרבות על ירושלים, ואף נפצע בשכונת שייח' ג'ראח. לאחר שחרורו שירת בצבא הקבע כצייר המערכת והעורך הגרפי של "במחנה". באותה עת מבחר מהקריקטורות והאיורים שלו פורסמו בעיתונים "דבר", "דבר השבוע", "על המשמר", "בשער", "ניב לנוער חבר הקבוצות" ו"במחנה", ונאספו לספר תחת השם "קוצו של צבר", שיצא לאור ב-1951. בין השנים 1954-1960 פרסם טור קבוע בעיתון "הארץ", "בעיני צבר", שבו שילב גם קריקטורות ואיורים. בשנים 1960-1962 כתב טור ופרסם קריקטורות בעיתון העולם הזה. עד מלחמת ששת הימים נתנה מערכת עיתון "הארץ" גיבוי מלא לדעותיו השנויות במחלוקת, אך לאחר המלחמה, התרבו מספר הקוראים שביטלו את מנוים על העיתון במחאה על כתיבתו מעוררת המחלוקת של צבר.
הוא היה לחבר ב"קבוצת העשרה", קבוצה בת עשרה ציירים צעירים בוגרי "הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, שקראה תיגר על האומנות המופשטת של חברי הקבוצה השלטת באומנות בארץ דאז, "אופקים חדשים", וקראה ליצור אומנות ריאליסטית ובעלת סממנים מקומיים של החיים בארץ. עבור צבר, האומנות המופשטת של "אופקים חדשים" הייתה אומנות של האינטליגנציה הזעיר-בורגנית, אומנות המנותקת מהמציאות ומההמונים. בשנת 1953 הצטרף למק"י. מאוחר יותר פרש מן המפלגה כשהבין שהוא אדם א-פוליטי במהותו.
בשנת 1954 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. אחת מעבודותיו הבולטות בתל אביב משנות ה-50, על אף הזנחתה, היא בריכת נוי שתכנן ועיצב בפתח גן העצמאות, בקצה רחוב נורדאו. במשך השנים התמלאה הבריכה בחול והעיטורים הייחודיים על דפנותיה נשחקו, אולם ב-2009 היא שופצה במסגרת שיקומו של גן העצמאות, ועיטורי הפסיפס של צבר שוחזרו בנאמנות לעיצובו המקורי.