מבצע הר געש הידוע גם בשם פעולת הסבחה או קרב לילי היה מבצע צבאי של צה"ל בליל 2-3 בנובמבר 1955, נגד עמדות הצבא המצרי בתוך ומסביב לאזור המפורז פתחת ניצנה. הקרב היה קצר, והסתיים בגירוש המצרים מהשטח, לביטולו דה פקטו של הסכם האזור המפורז ולסיפוח ניצנה לישראל.
רקע.
על פי תוכנית החלוקה שהתקבלה כהחלטה 181 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, וחילקה את ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית ולמדינה ערבית, הייתה פתחת ניצנה או בשמה הערבי עוג'ה אל חפיר, חלק מהנגב שהיה אמור להיות במדינה הערבית, כהמשך של רצועת עזה. האזור נמצא במיקום אסטרטגי לאורך גבול ישראל-מצרים, משום שבתוכו עוברת רשת של ארבע דרכים עיקריות: אחת מהן מובילה ישירות לתוך ישראל באזור באר שבע ושלוש אחרות מובילות לסיני שבמצרים. במהלך מלחמת העצמאות מצרים פלשה לאזור, אולם בדצמבר 1948, במסגרת "מבצע חורב", גירשה ישראל משם את הכוחות המצריים. במסגרת הסכם שביתת הנשק הישראלי-מצרי, שנחתם בשנת 1949, נקבע כי אזור ניצנה יהיה מפורז ולא תותר הכנסת כוחות צבא אליו. עם זאת, ההסכם הופר בהדרגה הן על ידי ישראל והן על ידי מצרים, ושני הצדדים הכניסו כוחות צבא לאזור. כמו כן נקבע כי לא תהיינה עמדות מצריות שיהיו קרובות לניצנה יותר מאבו עגילה ואל-קוסימה.
בספטמבר 1953 הקימה ישראל באזור את היאחזות הנח"ל קציעות, שנודעה גם בשם "גבעת רחל". היאחזות נוספת, שנודעה כ"גבעת רות", התפצלה ממנה למשך כחודשיים. לכאורה, מבחינה טכנית הייתה הקמת ההיאחזות הפרה של הסכם שביתת הנשק, ומשום כך נדחה פרסום העלייה לקרקע בשנתיים עד לאחר מבצע הר געש, אולם אז הגיעו גורמי הביטחון למסקנה שמה שנראה כלפי חוץ כמשק חקלאי אינו עומד בסתירה להסכם הפירוז ובכל מקרה הצעד הוכיח עצמו כיעיל נגד הברחות הבדווים וחדירת פדאיון בחסות מצרית. שתי האחזויות אלו היו הבסיסים הישראליים היחידים בשטח המפורז.
סימון מסודר של הגבולות החל ביוני 1955, בתיאום עם גורמים מצריים. עם זאת, עדיין אירעו תקריות בהן היו נפגעים משני הצדדים. ב-13 ביוני פתחו כוחות מצריים באש מרגמות על אזרחים ישראלים. נטען גם שהחיילים המצריים במוצבים הסמוכים קיבלו הוראה לירות ללא הבחנה, אפילו במשקיפי או"ם. ב-15 ביוני חצה ג'יפ צבאי מצרי את הגבול. הג'יפ נצפה בידי אזרחים ישראלים, שלקחו את הג'יפ ושחררו את הקצין המצרי שבתוכו. בהודעה רשמית מטעם האו"ם גונתה הגנבה. התקריות המשיכו לאורך כל החודש, נמשכו גם אל חודש יולי.
סימון הגבולות הושלם ב-5 באוגוסט, וישראל ראתה גבולות אלו כקבועים. אלא שאז התברר ששתי עמדות מצריות עדיין נמצאות בשטח ישראלי. מאוחר יותר הגדילה מצרים לעשות, ובספטמבר חיילים מצריים עקרו במזיד את סימני הגבול. בשל כך, הפרה גם ישראל את ההסכם בגלוי, ויחידות צה"ל נכנסו לניצנה בהודעה שלא ייסוגו עד שיתפנו המוצבים המצריים. במהלך הפלישה נפצעו שני חיילים מצריים. בהמשך החודש נכנעה ישראל ללחץ הבינלאומי והוציאה את הכוחות מניצנה. בהמשך יצאו גם המצרים.
בהדרגה החל צבא מצרים לבסס את מערכות ההגנה שלו בסמוך לגבול. המצרים בנו כשבעה מוצבים מחופרים על מצוקי הצבחה וראס-סירם, ושיכנו בהם גדוד חיילים סדירים אשר תוגבר בתותחים. המקום גם זכה לחיפוי מצד חיל האוויר המצרי. כדי להשלים את מערך ההגנה, פלשה מצרים לשטח הישראלי ממש, ובנתה את מוצב ההגנה "לילי" בתוך שטח ישראל (כיום גבעת סלעית). ישראל שלחה בקשות לממשלת מצרים לפנות את המוצבים, אולם המצרים התעלמו. לפיכך, החליטה ממשלת ישראל להורות לרמטכ"ל משה דיין להגיב במהירות האפשרית על הפרת הסכם שביתת הנשק.
תוכניות.
התקפה על המוצבים המצריים באזור חייבה הכנות מדוקדקות וריכוז כוחות גדול, לפיכך הורה הרמטכ"ל על ביצוע פעולת הסחה שזכתה לכינוי "מבצע אגד". במסגרת המבצע פשטו כוחות צה"ל על מחנה מצרי בכונתילה. המבצע אפשר להמשיך ולרכז ללא הפרעה את הכוחות בניצנה, ופעולת ההסחה תרמה רבות להפתעת מבצע הר געש.
מפקד פיקוד הדרום, מאיר עמית, הטיל את ביצוע המשימה על מפקד חטיבת גולני חיים בן-דוד. לצורך המשימה, הוכפף תחת פיקודו של בן-דוד גם גדוד 890 של הצנחנים בפיקוד אריאל שרון. עם זאת, בזמן המבצע עצמו, הקשר בין שרון לבין בן-דוד היה מועט, ובפועל כל יחידה פעלה באופן עצמאי.
מטרתם העיקרית של כוחות הצנחנים הייתה כיבוש שלושת "מוצבי הסבחה". סדר הכוחות של הצנחנים בעת הקרב היה כדלהלן:
כוחות גולני שהשתתפו במבצע היו תחת פיקודם של חיים בן-דוד ואורי בר-רצון. המטרה העיקרית של גולני הייתה כיבוש שלושת מוצבי ראס-סירם.
הרכב הכוח המצרי כלל את הגדוד ה-11, אשר כלל ציוד מגוון תוצרת שלל מדינות וכן תותחים, ג'יפים ומרגמות. הגדוד חולק ל-5 פלוגות, 3 מהן בסבחה ו-2 בראס-סירם. הגדוד היה מחופר היטב, ועל פי חלק מהמקורות הסביבה גם הייתה ממוקשת.
הקרב.
בבוקר 2 בנובמבר יצאו יחידות הצנחנים ממחנה נתן, והתכנסו באזור נחל עזוז. יחידות גולני יצאו משבטה והגיעו לניצנה בערך ב-17:45. בשעה 19:00 החלו הכוחות לנוע אל עבר עמדות האויב. בשעה 22:00 פתח צה"ל בהפגזה ארטילרית לריכוך מוצבי האויב. לאחר ההפגזה פתחו יחידות הצנחנים בהתקפה על מוצבי הצבחה ועל המוצבים "לילי" ו"טובה", בעוד גולני תקפו את "רבקה 1", "רבקה 2" ו"תמר".
ההפתעה הייתה מושלמת. המוצבים נכבשו עם מעט נפגעים יחסית, תוך 25 דקות נשברה ההתנגדות המצרית, אולם סריקת השטח ואבטחתו ארכו שעתיים. בשעה 23:00 שיירת טנקים מצריים נעה מקוסיימה לכיוון ניצנה במטרה לעזור לכוחות המכותרים. האזור אובטח בידי "פלוגה ד'" של הצנחנים בפיקודו של טוביה שפירא, והם כבר הספיקו להיערך בכביש המוביל מקוסיימה לניצנה. כאשר הגיעו הטנקים פתחו הצנחנים באש ממטולי רקטות בזוקה וממקלעים. שני טנקים מדגם M4 שרמן נהרסו, והשאר נסוגו חזרה לקוסיימה. עם סיום המשימה נפרשו הכוחות בעמדות מגננה, ובשעה 03:30 לפנות בוקר נתקבלה הוראה לפנות את השטח.
בקרב נהרגו לכל הפחות 70 חיילים מצריים, ונשבו לפחות 48, בכללם שני קצינים. כמויות גדולות של אמצעי לחימה מצריים נפלו לידיים ישראליות כולל 22 כלי רכב צבאיים מסוגים שונים (רובם תוצרת ברית המועצות), נשק נגד מטוסים ותותחים נגד טנקים, מקלעים כבדים, ארבעה תותחים, שש מרגמות, נשק קל וציוד קשר. במחנה נתן ליד באר שבע נערכה תצוגה של השלל, ובה נכחו מרבית קציני המטכ"ל והפיקוד. לצה"ל היו 6 הרוגים ו-37 פצועים. 4 לוחמים קיבלו את עיטור העוז על גבורתם במהלך המבצע: קלמן מגן, ישי צימרמן, דן שלף ו.
סיכום ותוצאות.
בהודעה מצרית רשמית נאמר שבהתקפה הישראלית השתתפו למעלה מ-3,000 איש, וכי הכוח המצרי מנה רק 100 איש. לטענת המקורות המצריים, הקרב נמשך כל הלילה ובסופו כבשו הישראלים את המוצבים לאחר שאיבדו 200 איש לעומת 70 הרוגים מצריים. כמו כן, לטענת אותם מקורות, בהמשך חזרו המצרים וכבשו את מוצבי הסבחה. נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, אף טס לאזור הקרב, וניסה, ללא הצלחה, לשכנע כתבים זרים כי הגופות המצריות הפזורות הן למעשה גופות של ישראלים.
מצרים וסוריה הגישו תלונה משותפת על המבצע. ראש ממשלת סוריה סעיד אל-גזי הודיע כי בשל "התוקפנות הישראלית" ממשלתו אינה רואה עצמה יותר ככפופה להסכם שביתת הנשק. דובר משרד החוץ הבריטי הודיע כי ממשלת בריטניה מצטערת על כך "שישראל נטלה את העניינים לידיה". אך הוסיף כי לעת עתה אין בכוונת ממשלתו לעשות דבר בנושא.
מבצע הר געש ידוע עד היום גם כ-פעולת הסבחה או קרב לילי. מבצע הר געש היה המבצע הנרחב ביותר שערך צה"ל מאז מלחמת העצמאות, בפעם הראשונה הופעלו כוחות ברמה חטיבתית הכוללת סיוע ארטילרי נרחב ופלוגות צנחני מילואים. פרשנים שונים שהתרשמו מהמבצע המהיר, העריכו אז שישראל מסוגלת כעת להביס כל מדינה ערבית. תרחיש שהתגשם רק 12 שנה מאוחר יותר במלחמת ששת הימים. לאחר הקרב סופחה פיתחת ניצנה, דה פקטו, לישראל, והיא מוכרת כשטח בריבונות ישראל על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים. גבעת שריונים, גבעת רגלים וגבעת קשרים הן גבעות הסמוכות למקום הקרב וככל הנראה מנציחות בשמן את היחידות שלחמו באזור. אבן זיכרון לחללים הוצבה בגבעת סלעית במקום בו עמד מוצב לילי.
איפו שפר
איפו שפר (בהולנדית: Ivo Schöffer; 1922, אמסטרדם - 2012, ליידן) היה פעיל המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ליידן וחסיד אומות העולם מהולנד.
קורות חיים.
אביו, קונרד שפר, ייבא סחורות מגרמניה. המשפחה חייתה בבית אמיד באמסטרדם, באזור בו גרו גם יהודים רבים. עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה החליטה המשפחה להפסיק להיות מעורבת בעסקים עם גרמנים. קונרד החל לייצר רהיטים עם אשתו שרה, ובני הזוג הכניסו דיירי משנה לדירתם, לשם סיוע בהכנסתם.
פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, היה איפו סטודנט להיסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם. אחד מידידיו של איפו היה סילבן קאן (Sylvain Kahn), לימים גדעון יערי. אביו של יערי, ברנרד ארנולד קאן (Bernard Arnold Kahn), היה מנהיג ציוני הולנדי ונעצר על ידי הגרמנים. לאחר מעצרו של האב הציעה משפחת שפר למשפחת קאן סיוע וכן הסתירו את חפצי הערך של המשפחה.
עם הידיעה על מותו בבוכנוואלד של ברנרד קאן במאי 1941 הציעו בני משפחת שפר לסילבן קאן להיכנס למסתור. בשתי תקופות נפרדות הוסתר סילבן קאן בביתם של קונרד ושרה. באוגוסט 1942 נאלץ סילבן קאן להימלט מאמסטרדם, ובני משפחת שפר מצאו לו מסתור באיינדהובן. בקיץ 1942, כשהחל גרוש היהודים, הסתירו בני משפחת שפר את שני בני דודיו של סילבן קאן.