ב-1876 מונתה אוקטביה היל לאוצרת של חברת Kyrle , שנוסדה באותה שנה על ידי אחותה הבכורה, מירנדה, כ"החברה להפצת יופי". תחת הססמה "להביא את היופי הביתה לעניים". מטרת החברה הייתה להנגיש אמנות, ספרות, מוזיקה ושטחים פתוחים עבור העניים העירוניים. לתקופה קצרה החברה שגשגה והתרחבה, ואך שאיבדה מכוחה לאחר מספר שנים. אולם, היא היוותה את המודל לבניית "הקרן הלאומית עבור מקומות בעלי חשיבות היסטורית או אתרי טבע" (National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty) עשרים שנה מאוחר יותר.עוד לפני כן, כבר בשנת 1883, הייתה היל מעורבת בניסיון ציבורי לעצירת בניית מסילות ברזל מן המחצבות באזור פלס המשקיף על באטרמרי, באזור האגמים, כדי למנוע פגיעה בנוף. הקמפיין הובל על ידי Canon Hardwicke Hansley ונתמך על ידי ג'ון רסקין, אוקטביה היל וסר רוברט האנטר אשר היה יועץ משפטי של החברה הבריטית לשימור.
מ-1875 ואילך, האנטר היה היועץ המשפטי של היל לגבי על הגנה על השטחים הפתוחים בלונדון. גם הוא וגם Rawnsley, שפעלו על סמך רעיון שהוצע על ידי רסקין, יצרו קרן נאמנות שתקנה ותשמר שטחי טבע יפים ואתרים בעלי ערך היסטורי לאומה.
ב-16 בנובמבר 1893, היל, הנטר וראונסלי נפגשו במשרדי החברה לשימור והסכימו להוציא אל הפועל את רעיון הקרן לשימור אתרים. בשם הקרן הנאמנות לאומית. הקרן נחנכה בשמה המלא "הקרן הלאומית עבור מקומות בעלי חשיבות היסטורית או אתרי טבע" כשנה לאחר מכן, ועסקה בעיקר בעיקר בהגנה על שטחים פתוחים ומבנים היסטוריים בסכנת הריסה.
שנים מאוחרות.
מספר הבתים המנוהלים על ידי היל המשיך לגדול. אף על פי שרסקין, התומך העיקרי של הפרויקט, קם נגדה בהתקף של אי -שפיות, יצרה קשר עם גורמים דתיים אשר העבירו לידיה את הניהול של מגורי עניים במספר אזורים של דרום לונדון שהיו בבעלותם. עד סוף המאה התשע עשרה, הנשים שעבדו אצל היל כבר היו כולן עובדות מקצועיות מיומנות בשכר. הרעיונות שלה שוכפלו, בתמיכתה הנלהבת, באירופה ובארצות הברית של אמריקה. ביאטריס ווב, סוציאליסטית וכלכלנית בריטית, אמרה על אוקטביה היל כי היא "הראשונה שהייתה מודעת למשמעות העוני עבור העניים", כשביקרה אצל אחותה של היל, ששימשה כגובת שכר דירה בEast End. ביתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה אליס מהסה-דרמסטדט, נלקחה בעילום שם לסיור במספר בנייני מגורים של היל, ותרגמה את הספר של היל "בתיה של היל עבור עניי לונדון" "לגרמנית". בין הנשים שהדריכה היל הייתה מוד ג'פרי, ששימשה עוזרת ומזכירה שלה. מאוחר יותר ג'פרי נבחרה על ידי הנציבים של אדמות הכתר לנהל תוכניות הדיור החדשות בלונדון על פי המודל של היל. אפילו כמה רשויות מקומיות, למרות העובדה שהיל לא נתנה בהם אמון, הלכו בדרכה: כמה מהמודלים הראשונים בקנזינגטון וקמברוול, עבדו בדרכה: הם רכשו בתי מגורים לפועלים ושיפצו אותם באופן הדרגתי ללא פינויי תושבים או הריסות.
למרות התנגדותה להתערבות ממשלתית או מקומית במתן דיור, נאלצה אוקטביה היל להתמודד עם מעורבות מועצת המחוז לונדון וגורמים שלטוניים מקומיים אחרים באספקת דיור עבור העניים. בשנת 1884הוקמה ועדה ממלכתית ממונה על הדיור של מעמד הפועלים אך ראש הממשלה, ויליאם גלדסטון, ושרים עמיתים הטיל וטו על ההצעה לכלול את היל בין חברי הוועדה. עד מהרה עלה מספר הנכסים בניהולם על זה שאצלה. א.ס. ואהל מציין כי בשנת 1880 היה שווי הרכוש תחת ניהולה כ-£70,000, ובסוף הקריירה שלה היא סיפקה דיור לכ"שלושה או ארבעת אלפים איש לכל היותר." למועצת מחוז לונדון, לעומת זאת, היה תקציב של £1,500,000 בתוכנית ההשמה בדיור של עניי לונדון בשנים 1901-02.
אוקטביה היל התנגדה לרפורמות אחרות אשר התרחשו בתחילת המאה ה-20. היא התנגדה לתנועה למען הצבעת נשים על בסיס הטענה כי "גברים ונשים מסייעים אלו לאלו משום שהם שונים, ויש להם יתרונות שונים ותחומים שונים". היא גם האמינה כי מתן שירותים חברתיים ומענקי זקנה על ידי המדינה מזיקים יותר מאשר מסייעים, בפגעם בעיקרון של התקדמות מתוך הסתמכות האדם על כוחותיו.
היל נפטרה ממחלת הסרטן ב-13 באוגוסט 1912, בביתה, במרילבון, בגיל 73.
מורשת ואתרי זיכרון.
כאשר דיוקן שלה שצויר על ידי ג'ון סינגר סרג'נט הוצג על ידי עמיתיה, ב-1898, נשאה אוקטביה היל נאום בו אמרה: "כאשר אני אעלם, אני מקווה שהחברים שלי לא ינסו לפעול בשיטה מסוימת או ללכת בעיניים עצומות בדרך שסללתי. נסיבות חדשות דורשות מאמצים שונים, ורוח הדברים, לא התבנית המתה, היא שצריכה להיות מונצחת... נשאיר אחרינו כמה בתים משופרים, כמה מהם בנויים מחדש, התחשבות וניהול אוהב, כמה שטחים פתוחים..." אבל, היא אמרה, יותר חשוב יהיה "עין מהירת ראות, נשמה אמיתית, תקווה גדולה לימים חדשים וטובים יותר. אידיאלים גדולים יותר, יותר תקווה, וסבלנות כדי להבין את שניהם."
קרן רחוב הוראס (Horas Street fund) שנוסדה על ידי היל, הפכה למודל עבור עמותות דיור רבות אחריה ופותחה לכדי הקרן הנושאת את שמה היום "דיור אוקטביה" (Octavia Housing). היום יש לקרן זו מספר בתים, שתוכננו על ידי אליג'ה הול (Eliga Hoole), שעבד עם היל במשך שנים רבות. את נחישותה של היל לספק מרחב קהילתי ניתן לראות עדיין בין היתר, בחלל של בניין הצלב האדום בסאות'וורק ( Southwark-1888). האתר של אגודת אוקטביה היל קובע כי מרכיבי יסוד לתכנון עיר הם מרכז קהילתי, ובתים נאים מתוחזקים היטב, ובכך אכן חזתה את הבסיס לתכנון ערים ל-15 שנה הבאות.
תנועת ההתיישבות, אשר יצרה קהילות אינטגרטיביות מעורבות של עשירים ועניים, צמחה ישירות מתוך עבודתה של היל. עמיתיה סמואל (Samuel) והנרייטה ברנט ( Henrietta Barnett), ייסדו את טוינבי הול,( Toynbee Hall) היישוב הראשון שנתמך על ידי אוניברסיטה, אשר יחד עם יישוב נוסף שנתמך על ידי אוניברסיטת הנשים (ונקרא מאוחר יותר Blackfriars) ממשיכים לשרת את הקהילות המקומיות. ברחבי העולם, הונצח שמה של אוקטביה היל בארגון
בפילדלפיה, המחזיק נכס קטן שיועד לספק דיור בר השגה לתושבי העיר בעלי הכנסה נמוכה ובינונית.
נשים שהתמחו אצל היל הקימו ארגון דיור לנשים עובדות ב-1916, ששינה את שמו מאוחר יותר ל "חברת מנהלי הדיור" ב-1948. לאחר המיזוג עם "המכון למנהלי דיור" בשנת 1965, החברה שינתה את שמה ב-1994 לשמה הנוכחי - Chartered Institute of Housing. ה-CIH הוא גוף מקצועי עבור עובדי הדיור המקצועי בבריטניה ובחו"ל. ההכשרה שנתנה היל לעובדי ארגוני צדקה מתנדבים תרמה לפיתוח של עבודה סוציאלית מודרנית, וה-COS המשיך לשמש כבעל תפקיד חשוב בפיתוח העבודה הסוציאלית כמקצוע במשך המאה העשרים. ה-COS עדיין פעיל ומוכר כיום כ-Charity Family Action.
בשנת 1907, עברה בפרלמנט אמנת הקרן הלאומית הראשונה (National Trust Act) שקידשה את מטרת הקרן ונתנה לה את הסמכות והכלים לפעול על מנת להגן על רכוש לטובת האומה. הקרן אחראית עתה על מגוון רחב של חופים, כפרים ובניינים היסטוריים. על פי אתר האינטרנט של הקרן יש "צוותים מקצועיים, מתנדבים ודיירים שעסוקים מדי יום בהנגשת שטחים פתוחים להנאת הציבור, תוך פיתוח אזורי מחיה לחי ולצומח ושיפור הסביבה "לנצח, בשביל כולם"."
אוקטביה היל עצמה מונצחת בנקודת נוף בסארי על פסגת גבעה שנקראת Hydon Ball "כדור הידון" (עכשיו בבעלות הקרן הלאומית). זמן קצר לאחר מותה, המשפחה הקימו מושב אבן, ממנו יכולים הולכי רגל ליהנות מצפייה בנוף הכפרי. אגודת אוקטביה היל הוקמה בשנת 1992 "כדי לקדם את המודעות לרעיונות ואידיאלים של אוקטביה היל, משפחתה ועמיתיה לעבודה והרלוונטיות שלהם בחברה של היום ברמה לאומית ובינלאומית". בחסות האגודה הפך בית הולדתה למוזיאון. ב-1995, לציון מאה שנה של הקרן הלאומית, נקרא זן חדש של ורד בשם "אוקטביה היל" לזכרה.
וייסוורסט
ברוך מזרחי (לוחם המוסד)
ברוך זכי מזרחי (1927 – ינואר 2005) היה לוחם ביחידת המבצעים של "המוסד". הוא יצא לפעילות מול יעדי טרור פלסטיני בתימן במאי 1972, נלכד בידי שירותי הביטחון התימניים והוסגר למצרים. מזרחי הוחזר לישראל במסגרת עסקת חילופי אסירים במרץ 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ברוך מזרחי הוא אחד מלוחמי המוסד המעטים שפעלו בזהות בדויה במדינות אויב ונלכדו במהלך פעילותם.
קורותיו עד גיוסו למוסד.
ברוך מזרחי נולד בקהיר שבמצרים בשנת 1927. ב-1948 סיים לימודי מסחר באוניברסיטת קהיר והחל לעבוד כמורה בבית ספר תיכון של העדה הקופטית, ובשנת 1957 עלה לישראל. לאחר עלייתו התגייס למשטרת ישראל ושירת כבלש בתחנת רמת גן עד מלחמת ששת הימים. ב-1967 התגייס לשירות הביטחון הכללי, ולאחר תקופה קצרה הושאל למוסד, עבר הכשרה קצרה והחל לפעול כלוחם בארגון.
במהלך עבודתו במוסד, הכיר את אשתו, מרגרט, גם היא ילידת מצרים, ולהם שלושה ילדים.
פעילותו במוסד.
מזרחי פעל במוסד כלוחם בכיסוי ערבי ביחידת המבצעים של הארגון (אז נקראה "מצדה" בפיקודו של מייק הררי), כלומר, איש מבצעים הפועל מול יעדים במדינות אויב ובמדינות אחרות בזהות בדויה של ערבי. סייעה לכך שליטתו בשפה ובתרבות הערבית כמצרי שהיגר לישראל בגיל 30. מקורות תעמולה מצריים טענו, לאחר מעצרו, גם כי לפני המשימה בתימן פעל מול יעדים מצריים בבלגיה וביצע משימות גם בתימן, ובקניה, באתיופיה ובמפרץ הפרסי. גם על פי מקורות ישראליים, ביצע משימות רבות במדינות יעד, כולל משימה אחת לפחות בתימן, לפני המשימה שבה נלכד.
הפעולה בתימן.