בכנס אושרה תוכנית פעולה הקוראת לכינוס מיידי של כל המדינות הנייטרליות המעוניינות בשלום באופן מיידי, בהגבלת החימוש, בהתנגדות מאורגנת נגד המיליטריזם באמריקה, בתהליכי דמוקרטיזציה של מדיניות החוץ, בהסרת המניע הכלכלי במלחמה והרחבת זכות הבחירה עבור נשים. הזכות של נשים להצביע נתפסה על ידי נשי הארגון כגורם בלתי נפרד שיביא לקידום השלום, טיעון זה מבוסס על ההנחה כי נשים מטבען נטו יותר (לעומת גברים) לקידוש הערך חיי אדם. המועצה המייסדת גם אישרה את "תוכנית בונה שלום", אשר עיקרה מתמקד בדרישה מהממשל האמריקאי לכנס ועידה של מדינות נייטרליות ובנוסף להכריז כי גם הארגון עצמו יכנס וועידה לא רשמית של שוחרי שלום מכל העולם כדי לקבוע דרכי פעולה. על מנת להבטיח כי המלחמה הנוכחית אינה רק הקדמה לאחת נוספת, התוכנית קוראת לשלום מלא שאינו מבוסס על העברות שטחים ללא רצון משותף של שני הצדדים, נגד פיצויים שאינם עולים בקנה אחד עם החוק הבינלאומי ולא להסכמים בין מדינות ללא אישורם על ידי רוב בפרלמנט.
מפגש הסיכום של הכנס נערך באולם האירועים החדש של מלון ווילארד ביום ראשון, 10 בינואר, והיה מלא עד אפס מקום. כ-500 נשים שהיו מעוניינות להשתתף נאלצו להישאר בחוץ בשל חוסר מקום. הנואמת המרכזית במפגש הייתה ג'יין אדמס. בנוסף נאמו פמיניסטיות אקטיביסטיות ממדינות נוספות בעולם, כגון אמליין פת'יק-לוורנס מאנגליה, רוזיקה שווימר מהונגריה ועוד נוספות.
קונגרס הנשים הבינלאומי ב-1915.
המלחמה המתמשכת באירופה אילצה לבטל את הוועידה המתוכננת של "הכנס הבינלאומי לזכות ההצבעה של הנשים", שהייתה אמורה להתכנס בברלין בשנת 1915. ביטול הכנס בגרמניה נתן הזדמנות לתנועת נשים לשלום לקיים כנס בינלאומי משלהן, וקראה לכל ארגוני הנשים להשתתף בוועידה שתתקיים בהולנד הנייטרלית. ג'יין אדמס, נשיאת מפלגת נשים לשלום, והטוענת לכתר "האישה החשובה והמשפיעה ביותר באמריקה", הוזמנה לעמוד בראש הוועידה.
באפריל 1915, עלו 47 נשים, רבות מתוכן חברות מפלגת נשים לשלום, יחד עם נציגות של ארגונים אחרים, על ספינת ההפלגה ההולנדית "גב' נורדאם" (MS Noordam) למסע המסוכן להאג. בין אלו שעברו את המסע במים הסוערים היו העובדת הסוציאלית גרייס אבוט, חוקרת המגפות אליס המילטון וזוכת פרס נובל לשלום - אמילי גרין באלץ'.
המסע לא היה נטול מחלוקות. למרות המעמד הנייטרלי הרשמי של ארצות הברית, בחר הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להכריז על שליחות הנשים כ"מטופשת וחסרת בסיס", וכינה את הנשים המשתתפות כ"פחדניות המבקשות שלום בלי להתחשב בצדק". הנשים האמריקניות לא נרתעו, והפליגו חרף הסכנה עם כרזה בצבעי כחול-לבן שהכינו בעצמן ונשאה עליה את המילה היחידה: "שלום". המסע נעצר במשך ארבעה ימים בתעלה האנגלית על ידי הצי המלכותי, אבל בסופו של דבר הורשה להמשיך להאג. הספינה הגיעה בקושי רב במועד המתוכנן לתחילת הוועידה (בת שלושת הימים) בערב 28 באפריל 1915. על אף ניסיונותיה של בריטניה לשלול את דרכוניהן של הנשים שהיו על הספינה - פעולה שהייתה מונעת מהן להשתתף בוועידה, האירוע היה גדוש במשתתפים. 1,366 נציגות רשמיות השתתפו בוועידה ובנוסף היו מעל ל-2,000 מבקרים.
הקונגרס גיבש שורה של החלטות ובנו תוכניות מפורטות לשלום ולצדק עולמי, הקוראות לפירוק כללי מנשק ולסילוק מניע הרווח הכלכלי באמצעות ייצור נשק, והדגשת היתרונות של הסחר החופשי וחופש ניווט בים הפתוח. בנוסף, התקבלה החלטה הקוראת לתהליך גישור מתמשך בין מדינות מסוכסכות על ידי ועידה של מדינות נייטרליות, אך בסופו של דבר לא יצאה אל הפועל. מאוחר יותר, משלחת בראשות ג'יין אדמס נשלחה לבירות של המעצמות הלוחמות, אך גם היא הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה.
לפני סיום הוועידה, הקונגרס הקים ארגון בינלאומי חדש בשם "הוועידה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע". מפלגת נשים לשלום ראתה את עצמה בתור השלוחה האמריקאית של ארגון זה. בשנת 1921 השם שונה ל"ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות" ונשאר כך עד לסיום הפעילות של הארגון.
מורשת.
ארכיון הרשומות של מפלגת נשים לשלום משנת 1915 עד 1920 נמצא במכללת סווארת'מור, פנסילבניה, ארצות הברית, כחלק מאוסף מיוחד תחת הנושא שלום.
אפליה סטטיסטית
אפליה סטטיסטית (בהקשרים ביטחוניים נקראת גם פרופיילינג) היא אפליה הנובעת מכך שהאדם או הגורם המפלה, מודע לכך שלקבוצה א' באוכלוסייה (קבוצה אתנית, גזעית, מגדרית וכו') יש תכונות שונות בממוצע מאשר לקבוצה ב', וכתוצאה מכך מפלה בין הקבוצות.
למשל, אם מעסיק חושב שלקבוצה א' יש כישורי עבודה טובים יותר בממוצע מאשר לקבוצה ב', והעלות של מבחנים פרטניים לכל מועמד למשרה היא גבוהה והמעסיק רוצה להימנע ממנה (או שהמבחנים לא מסוגלים לבדוק את כל הכישורים בצורה טובה), המעסיק יעדיף להעסיק עובד המשתייך לקבוצה א' מאשר עובד המשתייך לקבוצה ב', על אף שייתכן שהעובד מקבוצה ב' הוא בעל כישורי עבודה טובים יותר. כך אפליה סטטיסטית תעסוקתית תיווצר באופן טבעי על ידי כוחות השוק על סמך התאוריה הכלכלית.
אפליה סטטיסטית היא סוג של גזענות ממסדית. אף על פי שאפליה זו היא "רציונלית", עדיין נהוג להתייחס גם אליה כאל בעיה חברתית וכאל דבר שיש לנסות להימנע ממנו כמה שניתן, שכן היא מקשה על לכידות חברתית ועל יצירת שוויון הזדמנויות, במיוחד בחברות הטרוגניות.
תאוריה כלכלית.
המושג "אפליה סטטיסטית" (Statistical Discrimination) הוצג לראשונה בתור תאוריה בתחום הכלכלה, על ידי הכלכלנים אדמונד פלפס וקנת' ארו, במאמרים אקדמיים אותם פרסמו בשנים 1972 ו-1973.
השניים פיתחו תאוריה כלכלית לפיה במציאות של היעדר מידע ישיר לגבי עניין עובדתי מסוים, עשוי מקבל החלטות רציונלי להשתמש בממוצע במקום בערך עצמו, שאינו ידוע לו. למשל, אפליה בשוק העבודה עשויה להיגרם מכך שהמעסיקים לא יודעים בוודאות את כישוריהם של העובדים, ולפיכך אין להם ברירה אלא לבסס את החלטתם לגבי אילו עובדים להעסיק על תכונות הנראות בקלות בעין, כגון שיוך לקבוצה אתנית, דתית או חברתית מסוימת. המעסיקים במקרה זה ישתמשו בכך שיש קורלציה מסוימת בין התכונות הרצויות למעסיק לבין השיוך לקבוצה זו או אחרת, על מנת לקבל החלטה מושכלת ככל האפשר, בהיעדר מידע לגבי העובד הספציפי.
מעמד משפטי והתייחסות ציבורית.
באופן כללי, במדינות המפותחות אפליה סטטיסטית מחמת שיוך לקבוצה אתנית או דתית, מחמת מין, גיל, נטייה מינית, עמדה פוליטית וכו' היא אסורה, למעט במקרים חריגים בהם האפליה הגיונית ומתבקשת (כמו תחום הביטוח), או במקרים בהם יש צורך ביטחוני שלא ניתן לספקו באופן אחר.
התחום בו האיסור על אפליה סטטיסטית הוא כנראה הרופף ביותר, הוא תחום הביטוח. חברות ביטוח רשאיות בדרך כלל להפלות בין מבוטחים שונים במחירי הפוליסה אותם הם נדרשים לשלם, וזאת על סמך הערכת סיכונים עבור כל מבוטח לפי ניתוח סטטיסטי המתחשב בגילו, מינו, מקום מגוריו ועוד. עם זאת, במדינות שונות בעולם פסקו בתי משפט שגם בתחום הביטוח יש איסור בסוגים מסוימים של אפליה סטטיסטית; למשל, בשנת 2012 פסק בית הדין האירופי לצדק שאפליה במחירי פוליסה על רקע מגדרי היא אסורה ואילו בארצות הברית אסורה אפליה במחירי פוליסה על בסיס גזע, על אף שהוכח סטטיסטית שישנם הבדלים בתוחלת החיים בין לבנים לבין אפרו-אמריקאים.
ישנן גישות שונות לגבי השימוש באפליה סטטיסטית. גורמים מסוימים, בהם האו"ם, האגודה לזכויות האזרח בישראל ועוד, מחזיקים בדעה שאפליה על בסיס שיוך אתני, גזעי או דתי, גם אם יש לה הצדקה סטטיסטית, היא פסולה מיסודה ולעולם לא ניתן להצדיקה.
גישה אחרת היא שאמנם אין להפלות בהקשרים כלכליים (הפליה של לקוח, צרכן או עובד שכיר), אך מותר לעשות זאת על מנת להתמודד עם פשיעה, במיוחד כשמדובר במניעת פשיעה אלימה ופעולות טרור, והאפליה עשויה לאפשר הצלת חיי אדם. כך במדינת ישראל חוק איסור הפליה במוצרים אוסר על אפליה בהקשרים כלכליים, אבל חוקים אחרים מאפשרים שימוש בפרופיילינג בהקשרים ביטחוניים. גם בבריטניה קיימים חוקים המאפשרים לשוטרים במקרים מסוימים להתחשב בלאום או במוצא אתני של אדם, אם כי בארצות הברית אין חוק המאפשר זאת.
יש הגורסים כי כשיש קשר כמעט הדוק בין קבוצה מסוימת לבין תכונה שהמעסיק לא מעוניין בה, השימוש באפליה סטטיסטית עשוי להיות מוצדק. מאידך יש הגורסים כי דווקא במקרה שכזה הפגיעה בכבוד האדם היא קשה ביותר, עקב ייחוס התכונה באופן אוטומטי לכל חברי הקבוצה, ולכן לדעתם אפליה סטטיסטית על ידי מעסיקים אסורה בכל מצב. עם זאת, ישנה הסכמה גורפת שבמקרים בהם הקשר בין הקבוצה לבין התכונה לא הדוק במיוחד, מדובר באפליה אסורה.
אחת הביקורות על השימוש באפליה סטטיסטית היא שעל אף שהמשתמשים בה אינם מונעים על ידי רצון להפלות, כלומר הם אינם בהכרח מונעים מגזענות, שוביניזם או דעה קדומה אחרת, עדיין התוצאות בפועל אינן שונות מכל סוג אחר של אפליה. האנשים המופלים לרעה עדיין סובלים את אותו הנזק כמו של אפליה רגילה, ומרגישים פגיעה, השפלה והדרה חברתית באותה המידה.