משה ברמן נולד בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית למשפחה ציונית שעסקה בחקלאות, והאמינה שאקלימה של ארץ ישראל דומה לאקלימה של קרים וכי הם מכשירים עצמם לעלייה ולעבודת האדמה בארץ הקודש. הוא למד אגרונומיה בברלין ושם הכיר בשנת 1900 את אוטו ורבורג, שבדק באותה העת אפשרויות של התיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'ומנית, ובין היתר גידול כותנה באסיה הקטנה והקמת מושבה יהודית, בשם "מסילה חדשה" ליד קושטא, שתהווה תחנת מעבר והכשרה של עולים לארץ ישראל. עם סיום לימודיו עבד ברמן במושבה זו כשנתיים, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל בהשפעת גיסו, האגרונום ד"ר זליג סוסקין, שעלה לארץ ב-1896.
ברמן עלה לארץ בשנת 1905 ומונה כמומחה לחקלאות ב"וועדה לחקר פלשתינה-ארץ ישראל", שהקימה ההסתדרות הציונית. ברמן היה גבה קומה, אמיץ לב, בעל הופעה אישית מרשימה ובעל כישרון לכבוש נפשות, בעל כושר שכנוע רב וידע להטות אנשים לצידו, ולו לזמן קצר.
בשנת תרס"ח (1908) מינה רופין את ברמן כאחראי על הקמת משתלה בלוד לנטיעת יער הרצל על אדמות קק"ל בבן שמן והוא הזמין פועלים ערבים לנטוע שתילי זיתים. נטיעת יער על שמו של הרצל על ידי פועלים ערבים עוררה התמרמרות בקרב פועלים יהודים. ברמן טען שלא השיג פועלים יהודים. לאחר משא ומתן בין ברמן לפועלים סוכם על שילוב פועלים יהודים במשתלה, לצד פועלים ערבים. עם זאת, קבוצת פועלים מהמושבות באזור, שהגיעה לביקור במשתלה, התכנסה לאספה ובלהט ההתלהבות מספר פועלים עקרו כמחאה את השתילים שנטעו הערבים, וכדי לא לגרום נזק למשתלה נטעו אותם מחדש. אירוע זה של העסקת פועלים ערבים פגע בתדמיתו של ברמן בקרב הפועלים בארץ.
הרעיון של הקמת חוות כנרת.
אדמות דלייקה ואום ג'וני נקנו בשנת 1905 על ידי הקרן הקיימת, בשיתוף עם יק"א בתיווכו של חיים מרגליות קלווריסקי ובנוכחות ברמן, שייצג בעסקה את בנק אנגלו-פלשתינה. ההסתדרות הציונית חיפשה במשך שנתיים חוכרים יהודים לאדמות שרכשה אך לא מצאה. כדי למנוע את העברת האדמות לשלטון הטורקי שקבע שאדמות שלא מעובדות במשך שלוש שנים עוברות לשלטון, היא החכירה את השטח לערבים - מהלך שעורר תרעומת בציבור היהודי.
המוסדות הציוניים עסקו במהלך 1908-1906 בבדיקת האפשרויות ליישובן של אדמות דלייקה אום ג'וני והעניין נדון ב"וועדה לחקר פלשתינה-ארץ ישראל". ברמן שהתמנה כחבר בוועדה העלה לראשונה ביולי 1906 הצעה לשפץ את הח'אן שבמקום למגורים, להחכיר את המקום ולהעסיק בו פועלים יהודים מטבריה ומיפו, או להקים קבוצת רועים. ממכתביו ניכר שהוא חקר היטב את המקום ונעשו בו תצפיות מטאורולוגיות. הצעה ראשונה לייסד במקום חווה לניסיונות, ללימוד ולנטיעת עצי זיתים, העלה רופין ביוני 1907. הוא קיווה שתימצא חברה יהודית בארץ שתיאות לחכור את המקום, אך הוא עמד על הקשיים לבצע זאת, בהיעדר יהודים שהסכימו לחכור את השטח ולעבדו. ההצעות השונות ליישוב המקום מוכיחות, כי מלכתחילה לא חשבה ההסתדרות הציונית לממש את תוכניתה הראשונה לייסד במקום חוות לימוד לפועלים, אלא העדיפה להחכיר את האדמות ליהודים בעלי אמצעים, אבל אלה לא נמצאו.
ב-1908 הוקמה בהסתדרות הציונית חברת הכשרת הישוב, שתפקידה היה לקנות קרקעות ולבצע פעילות התיישבות. הגורם להקמתה הייתה רצון של ההסתדרות הציונית ליצור לראשונה את היכולת למכור את הקרקע שרכשה בארץ לאנשים פרטיים ולחכור את אדמות הקרן הקיימת ולעבדן, כדי שלא יעברו לידי השלטונות בשל שממונן. רופין הציע שחברת הכשרת היישוב תחכור את אדמות דלייקה אום ג'וני מהקרן הקיימת ותחכירן לפועלים.
בקונגרס הציוני השמיני (1907) שבו הוחלט על תחילת פעולה התיישבותית שיטתית בארץ ישראל ועל ייסוד המשרד הארץ ישראלי ביפו, דיבר דוד וולפסון לראשונה על ההצעה להקים חוות לימוד חקלאית באדמות דלייקה אום ג'וני. דוד ורבורג ניסח תוכנית מפורטת ראשונה לגבי מטרותיה המעשיות והחינוכיות של חוות הלימוד בדלייקה והיא הובאה לפני הוועד הפועל הציוני ולפני הקרן הקיימת בינואר 1908.
באותו הזמן הציע ברמן תוכנית כלכלית מפורטת לעיבוד חקלאי של קרקעות דלייקה בידי פועלים. על פי תוכניתו, יקבלו הפועלים שכר יומי קבוע בתוספת חלק כלשהו מרווחי החווה ויורשו גם לחכור דונמים אחדים ולשלם עבורם משכרם היומי. בראש החווה יעמוד אגרונום שיקבל שכר שנתי קבוע. לאחר שיוכיחו את עצמם בעבודה במשך כמה שנים, יתנו לפועלים הלוואה ויאפשרו להם לבנות את בתיהם. כך תהיה לחוכר הזדמנות ללמוד את העבודה ולהוכיח את עצמו לפני שהחלקה והבית יועברו לרשותו. באמצעות העבודה בחווה ילמדו הפועלים כיצד לנהל משק רציונלי, ירוויחו כסף ובעזרת הלוואות שיקבלו בעתיד יוכלו להתיישב כאיכרים. מטרת ההצעה של ברמן הייתה להוכיח, שהעבודה החקלאית בארץ היא רווחית וכי אף חברות אחרות תלכנה בעקבותיה. על פי חישובי ברמן, הרווח המובטח יהיה 11% מההשקעה. התוכנית שהציע ברמן עוררה ביקורת מצד גורמים רבים, שבהמשך התבררה כביקורת מוצדקת. זו התייחסה בעיקר לתכנון הכלכלי הלקוי וחוסר יכולת של החווה להיות רווחית, שיטת הניהול שצפויה לעורר ויכוחים בין המנהל לפועלים, וחוסר יכולתה של חברת הכשרת היישוב לעמוד בנטל ההפסדים של החווה.
בפועל, הקרן הקיימת החכירה בינואר 1908 את אדמות דלייקה אום ג'וני לחברת הכשרת הישוב שהוקמה באותה העת. לאור המלצותיו של ברמן החליטו חברת הכשרת היישוב וארתור רופין להקים במקום חוות לימוד לפועלים. הקמת החווה הייתה עבודתו היישובית הראשונה של המשרד הארץ ישראלי שנוסד באביב תרס"ח. אם כן, מטרתה של החווה הייתה להדריך את הפועלים בשנים הראשונות לעבודתם: להרגיל אותם לאקלים ולאדמה וללמד אותם שיטות עבודה מודרניות, לשלם להם שכר כדי שירגישו שותפים ויוכלו בהמשך לרכוש בהמות וזרעים, לחכור או לקנות בתשלומים אדמה וכך יהפכו לאיכרים עצמאים. אחד השיקולים לקביעת מיקום החווה היה הימצאותו של ח'אן הרוס חלקית במקום, שמנע את הטורח להשיג רישיון בנייה מהשלטונות. השגת רישיון זה גרמה בדרך כלל לקשיים רבים להתיישבות היהודית ולא תמיד הוכתרה בהצלחה.
ברמן כמנהל העבודה בחווה בשנת 1908.
בינואר 1908 ברמן מונה על ידי ארתור רופין, כנציג של חברת הכשרת הישוב, לתפקיד מנהל העבודה בחווה. ברמן החל לגייס עובדים לחווה ופנה לפועלים שעבדו במשתלה בלוד בנטיעות של יער הרצל, כי לדבריו עבודתם הוכיחה לו שיש פועלים יהודים שאפשר לסמוך עליהם. הפועלים קיבלו את הצעתו בהתלהבות. ברמן גייס שמונה פועלים לעבודה בדלייקה, שכונו ה"קומונה מרומני", על שם עיר מוצאם באוקראינה. כלומר, ברמן בחר את המובחרים שבפועלים שהוכיחו את ידיעותיהם וניסיונם בעבודה חקלאית ביהודה.
עם הגעת הפועלים למלחמיה, המושבה הקרובה ביותר לדלייקה, כינס ועד 'החורש' - ארגון של פועלי הגליל - אספה ביבנאל שבה השתתפו כ-40 פועלים. לאחר דיון סוער, החליטו הפועלים, כפשרה בין ההצעות שנדונו, על "בויקוט [חרם] פסיבי" נגד העלייה לאדמות דלייקה. הנימוקים שלהם, שהובאו במכתב ששלחו לרופין, היו אישיותו של האגרונום ברמן - על פי עבודתו בארץ במשך שלוש שנות ישיבתו בה, הם הסיקו שהוא התייחס לכסף ציבורי מתוך קלות דעת. יתר על כן, העובדה שהעסיק פועלים ערבים ביער הרצל, הצביעה, לדעתם, על היעדר הבנתו את השאיפות הלאומיות היהודיות בארץ. אופן עריכתו את תקציב החווה הצביע על אי ידיעתו את תנאי המקום. לדעתם, התנהגות ברמן כ'פקיד' תגרום לכך שאף הפועלים הטובים לא יתמידו בדרכיהם הטובות ואין לצפות שיעשו את מלאכתם נאמנה. הם טענו שהימצאות מנהל טוב ופועלים טובים - כרוכים זה בזה, ובלי האחד אין לצפות לשני. כמו כן הם העלו חשש שהתקציב של חברת הכשרת הישוב, שברמן הכין, שהבטיח רווחים נאים לבעלי המניות כבר בשנה הראשונה, מוגזם - מה שעלול להכשיל את המשרד הארץ ישראלי כבר בצעדיו הראשונים בארץ. בפועל, נראה ששיקול מרכזי בהחלטת אנשי 'החורש' על הטלת ה'בויקוט', היה התחרות בין פועלי הגליל לפועלי יהודה על מקומות עבודה מוגבלים ואולי גם הבעת מורת רוח על כך שהם לא נבחרו לעבוד בחווה. מנגד, הפועלים שברמן קיבל לעבודה טענו שבארץ יש תקופת שפל, כי לאחר הקונגרס הציוני השמיני ב-1907 נפסקה לחלוטין רכישת הקרקעות. כדי לצאת מאווירת היאוש, טענו, צריך לבצע עבודה מעשית ללא דיחוי, בעידודם של ד"ר רופין וד"ר טהון. לדבריהם, אין חשיבות לתקציב ומותר לברמן לתקן את טעותו ואין אגרונומים אחרים בארץ. בנוסף, התחלת העבודה בדלייקה עשויה להביא אחרים לפעול ומתוך העבודה יצמחו אנשים מנוסים יותר. נראה שהפועלים שנבחרו לעבוד בחווה ייחסו חשיבות רבה לעצם הפעולה הלאומית של הקמת התיישבות חדשה והם קיוו שהקמתה של החווה הראשונה תביא בעקבותיה עבודה נוספת.
ב-6 ביוני 1908 החל ברמן עם שמונה פועלים בעיבוד הקרקע של דלייקה. הם מצאו במקום חאן ערבי הרוס למחצה, מלא זבל, נחשים ועקרבים. הפועלים שיפצו את החאן והקימו במבנה מטבח, חדר אוכל ובית חולים. תנאי החיים במקום היו קשים ביותר: חדר השינה היה על הגג, בחום הלוהט ללא צל ומחסה. התזונה והתנאים הסניטריים הקשים גרמו לקדחת. ערבי דליקה קיבלו את הפועלים בפנים זועפות, שכן הפועלים פגעו בשלטונם הבלתי מוגבל באזור. ברמן שידע ערבית וטורקית ידע כיצד לנהוג בערבים ולשמור על קשרים טובים עם השלטונות וכך הפועלים יכלו להתבסס מעט ולהתקדם בעבודתם. ימים ספורים לאחר עלייתם לקרקע, בחרה הקבוצה לכנות את החווה בשם כנרת.