משנת 1969 ואילך, תעשיית האופנה במידה רבה חזרה לחצאיות מידי וגם "מקסי". העיתונאי כריסטופר בוקר, נתן שתי סיבות התגובה הזו: ראשית, בחצאיות מיני אי אפשר לקצר יותר ושנית, לדעתו, נשים במיני הפכו לאובייקטים. הארכת אורך החצאית הגיעה בד בבד עם הצמיחה של התנועה הפמיניסטית  עם זאת, ב-1960 המיני היה נחשב סמל של שחרור גם על ידי הפמיניסטיות ולבשו אותו נשים כמו Germaineז'רמיין גריר ובעשור הבא, גלוריה סטיינם.
חצאיות מיני אף פעם לא דעכו לגמרי. למשל, דבי הארי מקבוצת Blondie לבשה מיני במהלך "גל חדש" של שנות ה-70 המאוחרות. השיר "אני לא רוצה ללכת צ'לסי" (1978), על ידי האמן אלביס קוסטלו, מכיל את השורה: "There's no place here for the mini-skirt waddle".
ב-1973 הוציא הרב עובדיה יוסף פסק הלכה האומר שעל אף האיסור לבנות ללבוש מכנסיים, יש להעדיף לבישת מכנסיים על פני חצאית מיני.
1980 ו-1990.
באביב 1982 (ראה "מגזין יוני של הטיים") חצאיות קצרות החלו להופיע, בעיקר בצורה של "rah-rahs". חצאיות הנלבשות על ידי מעודדות בספורט. ב-1985.המעצבת הבריטית ויויאן ווסטווד, עיצבה את ה- "מיני-crini," גרסה מקוצרת של קרינולינה. ויקטוריאנית המיני שלה כלל צללית נפוחה של חצאית מיני. היא קיבלה השראה מחצאיות שהוצגו על ידי מעצבים כמו כריסטיאן לקרואה. . ב-1989, ה מיני-crini של ווסטווד תואר כבעל שני אידיאלים סותרים – קרינולינה, המייצגת את "המיתולוגיה של הגבלה" ובאותה מידה מיתולוגיה של שחרור המזוהה עם חצאית מיני.
משנת 1980, נשים רבות החלו לשלב חצאית מיני גם בלבוש עסקי. מגמה זו התחזקה במהלך המשך המאה. הדמות הראשית בתוכנית הטלוויזיה ב-1990 "אלי מקביל", היא עורכת דין אותה משחקת קליסטה פלוקהארט, והיא מופיעה בחצאית מיקרו.
חצאית קצרה מאוד היא גם אלמנט של תלבושת יפנית לבית הספר, אשר מאז 1990 הן חלק מ- "kogal" (או "gyaru") . "Gyaru" בכוונה לובשות חצאיות קצרות מספיק כדי לחשוף תחתונים (למעשה זוג שני של מכנסונים מעל התחתונים). זהו סוג של אקסהיביציוניזם הידוע כ-"panchira".
המאה ה-21.
בתחילת המאה ה-21 מיקרו-מיני קם שוב לתחייה. ב-2003 טום פורד, אמר כי מיקרו-חצאיות יהיה שיא האופנה לאביב/קיץ 2003. בראשית המאה ה-21 microskirts היו לעיתים קרובות נלבשים עם חותלות או גרביונים על מנת להימנע מלחשוף יותר מדי. בזמן הזה, הופיעה גרסה של מיקרו-מיני שתוארה כ "חגורת חצאית."
ה-BBC במאמר ב-2014 כתב שחצאיות מיני נשארו בגדי צעירים. ב-2010 כלבו "דבנהאמס" מצא כי הנשים המשיכו לקנות חצאיות עד גיל 40, אך ב-1983 מחקרים הראו כי האישה הממוצעת הפסיקה לקנות חצאיות מיני בגיל 33. הדו"ח של דבנהאם הגיע למסקנה כי ב-2020 חצאיות מיני יהיו חלק ממלתחת האישה הבריטית בגילאים 40 ו-50. כיום גם נשים מבוגרות מאוד לובשות מיני, לרוב עם גרבונים.
גם בתחילת המאה ה-21, חצאיות מיני עדיין כפופים לאיסורים ותקנות. ואלרי סטיל דיווחה ל-BBC ב-2014 שאף על פי שחצאיות מיני כבר לא נתפסות כמזעזעות ברוב תרבויות המערב, הרי עדיין מהססים ללבשם ברוב חלקי העולם. היא מתארת את חצאית המיני כסמל של עתיד ושל חופש. היא מציינת כי שמרנות ופונדמנטליזם דתי מובילים בקורתיות נגד לבוש המיני וראייתו כלבוש לא צנוע. בשנת 2010 ראש העיר של Castellammare di Stabia  באיטליה הזמין את המשטרה לקנוס נשים בלבוש "קצר מאוד" ובחצאיות מיני. בשנות ה-2000 היה איסור על חצאיות מיני למורות של מכללת Kemerovo ברוסיה. עורכי הדין טענו שזה נוגד את התנאים של שוויון וזכויות אדם, כפי שנקבע על ידי החוקה הרוסית. בצ'ילה, אשת השר, קרוליינה שמידט, תיארה איסור על עובדי ציבור ללבוש חצאיות מיני ו סטרפלס  כמו "שטות מוחלטת", וטענה כנגד הזכות להסדיר בחוק לבוש של נשים. ביולי 2010, מועצת העיר של סאות'המפטון ניסתה לווסת את המלתחה של עובדות המועצה באמרה להם להימנע מחצאיות מיני, ולהתלבש כראוי.
חצאיות מיני באופן קבוע הופיעו באפריקה כשנויות במחלוקת, שנמשכה מאז 1960. בתחילת המאה ה-21 הוצע איסור על חצאיות מיני ב אוגנדה בטענה כי הן מהוות הסחת דעת מסוכנת לנהגים וגם יגרמו תאונות דרכים.
בסוף פברואר 2010, קבוצה של כ-200 נשים אוגנדיות הפגינו נגד מה שנקרא "חוק חצאית מיני", חקיקה אנטי-פורנוגרפית אשר אסרה באופן ספציפי על נשים להתלבש "בצורה שנועדה מינית לרגש", או ללבוש בגדים אשר חושפים את הירכיים או חלקי גוף אחרים. בשנת 2009 Joice Mujuru, סגן הנשיא של זימבבואה היה צריך להתמודד עם האיסור ללבישת חצאיות מיני ומכנסיים לנשים באפריקה.
אחת הבעיות העיקריות עם חצאית מיני מאז 1960 הוא שלבוש זה נראה כמו מחאה נגד בעיקר נגד סמכות גברית.
כיום נשים לובשות מיני ברחבי העולם.
Castle Bravo
קרב מאגר צ'וסין
קרב מאגר צ'וסין או קרב אגם צ'אנגג'ין (באנגלית: Battle of Chosin Reservoir; בקוריאנית: 장진호 전투; בסינית: 长津湖战役; בפין-יין: Cháng Jīn Hú Zhànyì) היה קרב מכריע במהלך מלחמת קוריאה. זמן קצר לאחר החלטתה של סין להצטרף למלחמה, כוחות של הארמייה התשיעית של צבא המתנדבים העממי חדרו לצפון-מזרח קוריאה הצפונית והחלו במתקפת פתע נגד הקורפוס ה-10 האמריקני באזור מאגר צ'וסין. מתקפה זו הובילה לקרב אכזרי במזג אוויר קיצוני שנמשך 17 יום; בין 27 בנובמבר ו-13 בדצמבר (1950) היו 30,000 חיילים מכוחות האו"ם (UN) תחת פיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד אלמונד מכותרים על ידי כ-120,000 חיילים סינים תחת פיקודו של סונג שילון, אך אף על פי שהכוחות הסינים היו בעדיפות מספרית הצליחו כוחות האו"ם לפרוץ את הכיתור תוך שהם מסבים אבדות כבידות לצבא הסיני. פינויו של הקורפוס העשירי מנמל הונגנאם ציין את השלמת נסיגתם של כוחות האו"ם מצפון קוריאה.
רקע.
תנאי השטח והאקלים.
מאגר המים צ'וסין הוא אגם מלאכותי הממוקם בצפון-מזרח חצי האי הקוריאני. השם "צ'וסין" הוא למעשה צורת ההגיה היפנית של מקום זה, אשר בקוריאנית נקרא "צ'אנגג'ין" ("장진"), ושם זה נשתרש הודות למפות היפניות שהיו בידי כוחות האו"ם. הקרב התרחש באזור הכביש בן 126 הק"מ המחבר את מאגר צ'וסין אל עיר הנמל הונגנאם, שהיה מסלול הנסיגה האפשרי היחיד של כוחות האו"ם. הכפרים יודאם-ני וסינהאנג-ני, שממוקמים בגדה המערבית והמזרחית בהתאמה, התחברו לצומת המזלג שליד הגארו-רי (בקצהו הדרומי של המאגר), ומשם המשיך הכביש בכיוון דרום-מזרח דרך קוטו-רי, מאג'ון-דונג, אודו-רי, האמהונג ולבסוף הונגנאם. האזור שמסביב למאגר היה מיושב בדלילות.
הקרב על מאגר צ'וסין התרחש בתוואי שטח קשה ללחימה, במהלך החורף בעל מזג האוויר הקיצוני ביותר במהלך מלחמת קוריאה. בגלל תוואי השטח ההררי הבעייתי למעבר, כלל מסלול הכביש עליות וירידות חדות. תלוליות שולטות, דוגמת מעבר פונצ'ילין ומעבר טוקטונג, השקיפו על מסלול הכביש כולו. איכותו של הכביש הייתה ירודה ובמספר מקומות נצטמצמה הדרך לנתיב אחד המכוסה חצץ בלבד. ב-14 בנובמבר ירדה על מאגר צ'וסין חזית קרה שהגיעה מסיביר והטמפרטורה צנחה למינוס 27 מעלות צלזיוס. למזג האוויר הקר נלוו תופעות של כבישים המכוסים קרח, קרקע קפואה שיצרה סכנה בולטת של כוויות קור וכן תקלות בתפעול כלי הנשק. האספקה הרפואית קפאה; את שפופרות המורפיום נדרשו הרופאים להפשיר בטרם יוכלו להזריקן, ומנות פלזמה קפואות היו בלתי שמישות לחלוטין בשדה הקרב. אפילו פעולה פשוטה כמו גזירת בגדי הפצועים על מנת לטפל בפציעה עלולה הייתה להביא לנמק ולכוויות קור. בנוסף, הסוללות בהן השתמשו למכשירי הקשר לא תיפקדו היטב בקור וחדלו מלפעול במהירות, וכלי נשק רבים ששומנו, נקרש השמן והללו הפכו לבלתי שמישים בקרב.
רקע היסטורי.
לאחר הניצחון המוחץ של כוחות האו"ם על צבא העם הקוריאני בקרב אינצ'ון בספטמבר 1950 והשמדתו, נדמה היה כי המלחמה עומדת לקראת סיום. כוחות האו"ם התקדמו במהירות אל תוך קוריאה הצפונית מתוך כוונה לאחד את הצפון והדרום עוד לפני תום השנה. בעקבות תנאי שטח בלתי עבירים באזור הרי טאיבייק התפצלו כוחות האו"ם; הארמייה ה-8 התקדמה צפונה דרך החוף המערבי של חצי האי הקוריאני ואילו הקורפוס ה-1 הדרום-קוריאני והקורפוס ה-10 האמריקני התקדמו צפונה דרך החוף המזרחי.
באותו הזמן החליטה סין להיכנס למלחמה לאחר ששלחה קודם לכן מספר אזהרות לכוחות האו"ם. ב-19 באוקטובר 1950, חצו את הגבול כוחות צבא סיניים גדולים שכונו "צבא המתנדבים העממי" ונכנסו אל תוך קוריאה הצפונית. סין לא הכריזה על מלחמה וניצלה את גורם ההפתעה; מטוסי הסיור של כוחות האו"ם לא הצליחו לאתר כוחות סינים שכן הללו נעו רק בשעות החשיכה (19:00–03:00). אחת מהיחידות הסיניות הראשונות שהגיעו אל מאגר צ'וסין הייתה הקורפוס ה-42, עליה הוטלה המשימה לעצור את התקדמות כוחות האו"ם בציר המזרחי. ב-25 באוקטובר יצר הקורפוס ה-1 הדרום-קוריאני מגע עם הסינים ונעצר במעבר פונצ'ילין, מדרום למאגר צ'וסין. את הדרום-קוריאנים החליפו חיילי דיוויזיית הנחתים הראשונה שנחתו בעיר הנמל וונסאן, וב-2 בנובמבר התפתח קרב בינם לבין הדיוויזיה ה-124 הסינית (שהשתייכה לקורפוס ה-42); הדיוויזיה הסינית סבלה אבדות כבידות בקרב זה. ב-6 בנובמבר קיבלה הדיוויזיה ה-124 פקודת נסיגה לכיוון צפון, כשהמטרה היא לנסות למשוך את כוחות האו"ם למאגר צ'וסין. עד ה-24 בנובמבר הצליחה דיוויזיית הנחתים ה-1 לכבוש את סינהונג-ני שבצידו המזרחי של המאגר ואת יודאם-ני שבצידו המערבי.