בשנת 1917 פרסם מבקר-התרבות וילארד הנטינגטון רייט את "Misinforming a Nation" ("מטעים אומה"), ביקורת בת למעלה מ-200 עמודים המונה אי-דיוקים והטיות שנמצאו במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה. לדבריו, הבריטניקה "מתאפיינת בסילופים, השמטות בלתי-נסלחות, דעות קדומות קנאיות ופטריוטיות, איבות אישיות, טעויות עובדתיות צורמות, בערות אקדמית, הזנחה דוחה של תרבויות לא-בריטיות, אגוצנטריות מדהימה ובוז לא מוסתר לקידמה האמריקאית."
איימוס ארבן שירק, שקרא את המהדורות האחת-עשרה והארבע-עשרה בשלמותן במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, אמר שהוא מוצא במהדורה הארבע-עשרה "שיפור גדול" בהשוואה לזו האחת-עשרה, בהצהירו ש"רוב החומר שוכתב לגמרי".
רוברט קוליסון, בספרו "Encyclopaedias: Their History Throughout The Ages" (שנכתב בשנת 1966), כתב שהמהדורה האחת-עשרה "הייתה ככל הנראה המהדורה האיכותית ביותר של הבריטניקה מאז ומעולם, והיא עומדת בשורה אחת עם האיטליאנה והאספאסה כאחת משלוש האנציקלופדיות הגדולות שראה העולם. הייתה זו המהדורה האחרונה שהפקתה הופקדה כמעט בשלמותה בידיים בריטיות, ומיקומה בהיסטוריה כסיכום הידע האנושי רגע לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא בעל חשיבות מיוחדת."
סר קנת קלארק, בספרו "Another Part of the Wood" (משנת 1974), התייחס למהדורה האחת-עשרה: "הקורא מנתר מנושא לנושא, מרותק על ידי משחקי-המחשבה והמאפיינים הייחודיים לכל כותב, לא פחות משהוא מרותק על ידי העובדות והתאריכים. תהיה זו לבטח האנציקלופדיה האחרונה שתמשיך את מסורתו של דני דידרו שהניח כי המידע יכול להיזכר רק כאשר הוא נצבע קלוֹת בגונה של הסובייקטיביות. כאשר ת"ס אליוט כתב 'נפש הסתלסלה על מושב החלון בקוראה את אנציקלופדיה בריטניקה', המהדורה האחת-עשרה ודאי הייתה במחשבותיו."
הבריטניקה של 1911 במאה ה-21.
המהדורה האחת-עשרה כבר איננה מוגנת בזכויות יוצרים, והיא זמינה במספר אמצעים לאחסון מידע. בעוד שאפשר להניח שהיא תארה באמינות את הקונצנזוס הכללי בתקופתה, הרי בעבור הקורא בן-זמננו, המהדורה האחת-עשרה כוללת כמה שגיאות צורמות, חיוויים אתנוצנטריים וקשיים אחרים, בהם:
המהדורה האחת-עשרה הפכה למקור המצוטט רבות, הן על שום המוניטין שקנתה לה הבריטניקה באותם הימים והן משום שכעת היא פרסום המצוי ברשות הציבור וזמין בחופשיות מעל גבי האינטרנט. אנציקלופדיה בריטניקה של 1911 היוותה מקור למיזמים רבים בני-זמננו, דוגמת ויקיפדיה והאנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג.
האנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג.
האנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג היא למעשה המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, ששמה שונה בשל בעיות משפטיות הנובעות משימוש בסימן המסחר של אנציקלופדיה בריטניקה. נכון לנובמבר 2006, ברשות פרויקט גוטנברג מצויות גרסאות אלקטרוניות של כרך 1 (בקידוד ASCII בלבד), חלקו הראשון של כרך 2, וחלק מכרך 4. קבוצת "Distributed Proofreaders" שוקדת על הפקת גרסה אלקטרונית מלאה למהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, גרסה שלכשתושלם תהיה זמינה מעל גבי אתר פרויקט גוטנברג. שלב ההגהה הסתיים בכרכים אלה, כרכים 2 עד 5 נמצאים בשלבי-גימור ואילו כרך 6 נמצא תחת הגהה.
ארצ'יבאלד קונסטבל
ארצ'יבלד קונסטייבל
ואדי סודר
ואדי סודר (בערבית: وادي سدر), הוא נחל במערב חצי האי סיני המנקז את האזור שממזרח לחלקו הצפוני של מפרץ סואץ. אגן הניקוז של הנחל כולל את ג'בל א-רחה וג'בל א-זרפה מצפון וג'בל בודיע ממזרח. אפיק הנחל הוא בכיוון כללי של צפון מזרח - דרום מערב. בחלקו העילי הוא מתפתל ובעל אופי קניוני ובהגיעו בסמוך למפרץ סואץ הוא מישורי ורחב. שפכו נמצא בסמוך לעיירה ראס סודר.
לאורך הנחל עובר הכביש המוביל מצומת פרקר - הנמצאת בצידו המזרחי של מעבר המיתלה - לראס סודר.
באפיק הנחל נובעים מספר מעיינות (סדר הרשימה מצפון מזרח לדרום מערב):
כ-20 ק"מ מדרום למעבר המיתלה, על גדת אפיק הנחל נמצאת מצודת קלעת אל ג'ונדי (בערבית: מצודת החייל) שנבנתה על ידי צלאח א-דין ב-1180 בקירוב. המצודה הייתה חלק ממערך הביצורים שבנה הכוח המוסלמי במלחמתו בצלבנים.
בחלקו המערבי של הנחל, מעל גדתו הדרומית, נמצא ג'בל סין בשר הבולט מעל סביבתו ומתנשא לגובה של 618 מטר מעל פני הים. החוקר מנשה הראל הציע לזהותו כהר סיני. הראל אף סבר כי נתיב המסע בסיני של יציאת מצרים עבר בוואדי סודר.
באזור העיירה ראס סודר, הנמצאת בשפכו של הנחל, נתגלו בעבר בארות נפט, דבר אשר הביא לפיתוח האזור.
לקריאה נוספת.
מנשה הראל, קלעת אל ג'ונדי, ב"נופים ואתרים" עמ' 293-297, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973
עסקת טיעון
סולם טורינו
סולם טורינו הוא שיטת דירוג סיכון של פגיעת גופים קרובי ארץ בכדור הארץ. גופים אלה יכולים להיות אסטרואידים או שביטים. הסולם משמש את האסטרונומים להערכת סיכויי ההתנגשות ולחיזוי הסכנה הצפויה ממנה, וזאת על ידי צירוף של ההסתברות לפגיעה יחד עם פוטנציאל ההרס הטמון באנרגיה הקינטית של הגוף, אשר נמדד ביחידות שקולות לפיצוץ של מגהטון TNT. ביחד, מקבלים את רמת הסיכון בסולם של 0 עד 10.
נכון לאוקטובר 2018, אין שום גוף בעל דרגה בסולם טורינו הגדולה מאפס.
סקירה כללית.
בסולם יש 11 דרגות מ-0 עד 10. דרגה 0 מציינת גוף בעל סיכוי אפסי להתנגשות עם כדור הארץ, או גוף קטן מדי שאינו יכול לחדור דרך אטמוספירת כדור הארץ מבלי להישרף. דרגה 10 מציינת התנגשות ודאית עם כדור הארץ של גוף גדול בעל פוטנציאל הרס עולמי. ההתנגשות יכולה ליצור שינויי אקלים משמעותיים שעלולים לגרום להכחדה המונית ולאיים על עתיד התרבות האנושית כפי שאנו מכירים אותה, בין אם יפגע ביבשה ובין אם יפגע בים. הסולם מורכב ממספרים שלמים בלבד.
היסטוריה.
סולם טורינו הומצא על ידי ריצ'רד בינזל שמשמש כפרופסור ב-MIT, בעקבות החשש שעלה בשנת 1992 להתנגשות עתידית של שביט סוויפט-טאטל בכדור הארץ (חשש שהופרך מאז). הגרסה הראשונית, שנקראה בקיצור "מדד הסיכון", הוצגה בכנס בארצות הברית ב-1995 ופורסמה מאוחר יותר. גרסה מעודכנת יותר הוצגה ביוני 1999 בטורינו שבאיטליה בכנס של מדענים העוקבים אחרי גופים קרובי ארץ. המשתתפים החליטו לאמץ את הגרסה המעודכנת והעניקו לה את השם סולם טורינו, מתוך הכרת תודה לשיתוף הפעולה הבינלאומי שהוצג בכנס והרצון לעבודת מחקר משותפת להבנה ומניעה של סיכונים הטמונים בגופי חלל אלה. ב-2005 נוסח הסולם מחדש כדי לשקף בצורה טובה יותר את הסיכון לציבור.
הסולם הנוכחי כולל גם צבעים על פי רמות הסיכון.
לאור החשיפה התקשורתית לסולם, בעקבות גילוי האסטרואיד אפופיס, מנסחים כעת מחדש את המלל הנלווה לכל דרגה בסולם.
הסבר לדרגות הסולם.
הניסוח המדויק של תיאור דרגות הסולם באנגלית, קיים באתר נאס"א.
ליאונור דה בורבון
ארמון מדאמה
ארמון מדאמה וקאזאפורטה דליי אקאיה (באיטלקית "Palazzo Madama e Casaforte degli Acaja") הם ארמונות בטורינו במכלול המעונות המלכותיים של בית סבויה. הארמון נמצא באחת הככרות המרכזיות של העיר "פיאצה קסטלו" ("Piazza Castello"). השם של הארמון, המורכב משני שמות: "מדאמה" ו"אקאיה", מבטא רציפות היסטורית לקיומו של מבנה שלטוני במשך תקופה של כאלפיים שנה. בארמון מצויים השלבים הבאים בתולדותיו: שער רומאי עם ארבע כניסות, מצודה קטנה מימי הבינים, מצודת בית אקאיה, ארמונות שתי השליטות - "כריסטין מרי מצרפת" ו"מרי ז'אן-בטיסט דה סבואה - נמור" (באיטלקית: מאריה ג'ובאנה באטיסטה) מבית סבויה, בהיותו מושב הסנאט הוצגה בו גלריית תמונות מלכותית. מאז 1934 הארמון מאחסן את המוזיאון לאמנות עתיקה.
תולדות המקום.
מתחילת המאה ה-1 לפנה"ס, נמצא באתר הארמון השער בחומה הרומאית של העיר, "אוגוסטה טאורינורום" ("Augusta Taurinorum"), השם ההיסטורי של טורינו ממנו יצא דקומנוס מקסימוס, ("decumanus maximus") הרחוב המרכזי בציר מזרח - מערב של העיר הרומית. בשני שערים ששוחזרו במיקום המקורי, היו ארבעה פתחים שהובילו לכיוונים הבאים: כניסה לעיר, יציאה ממנה, לדרך מזרחה ללומברדיה ולדרך לבירה רומא.
מאוחר יותר, מבני העיר הרומית, עברו לבעלות משפחת האצילים, "סבויה-אקאיה", ענף משנה של בית סבויה. בראשית המאה ה-13 הם הפכו את המבנים למצודה ("Castello"). במאה ה-14 "לודוביקו די אקאיה" בנה מחדש את המצודה בצורת ריבוע, עם חצר פנימית בתוכה, אולם כניסה ומגדלים גליליים בכל אחת מהפינות. אפשר להבחין במבנה זה מאחורי הארמון. המבנה עצמו היה לבית אירוח של בית סבויה.
בשנת 1637 העוצרת לדוכס קרלו אמנואלה ה-II, הדוכסית כריסטין מרי מצרפת, בחרה את הארמון למגוריה. היא החליטה על בניית תקרה לחצר ועל שיפוץ החדרים הפנימיים. לאחר ששים שנה, עוצרת נוספת "מרי ז'אן-בטיסט דה סבואה - נמור" ("Marie Jeanne Baptiste de Savoie-Nemours") כינתה את הארמון בשם החיבה "מדאמה" (בצרפתית "Madame"). היא הזמינה את האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה לעצב את הארמון בסגנון החדש של הבארוק כאשר ביקשה כי הקירות החיצוניים יצופו באבנים לבנות. האדריכל הספיק לצפות רק את חזית הארמון. הקומה התחתונה של המבנה בנויה מאבני גזית, שמעליהן חלונות גדולים, מחולקים על ידי עמודים עגולים ועמודים מרובעים, לפי הסדר. בחלק העליון של האולם יש "קורדונטה" ("Cordonata"), מקושטים באגרטלים ובפסלים בשיש לבן.
לאחר מכן היו לארמון שימושים אחדים:
מוזיאון העיר לאמנות עתיקה.