לסירוגין ⁹שתי הממלכות הפיקו תועלת הדדית רבה מהברית, במיוחד לאחר פרוץ מלחמת מאה השנים, אך שימושה היה רחוק מהדדי. אנשים רבים בסקוטלנד הטילו ספק אם נבון לצאת למלחמה באנגליה אך ורק מתוך אינטרסים צרפתיים.
בשנת 1468 התרחבה ממלכת סקוטלנד משמעותית בפעם האחרונה, לאחר שג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד, התחתן עם מרגרט, בתו של קריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, וקיבל את איי שטלנד ואורקני כנדוניה.
בתקופת מלכותו של ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד (מלך 1488 - 1513) סקוטלנד פרחה מבחינה תרבותית. בתקופה זאת החל הרנסאנס הארופאי לחדור לסקוטלנד. סקוטלנד התקדמה רבות בתחום החינוך במאה ה-15 לאחר הקמתן של אוניברסיטת סנט אנדרוז בשנת 1413, אוניברסיטת גלאזגו (Glasgow) בשנת 1450, ואוניברסיטת אברדין (Aberdeen) בשנת 1494. יחד עם הקמת האוניברסיטאות הועבר חוק החינוך של 1496, אשר ציווה על כל אנשי האצולה ובעלי האחוזות החופשיים לשלוח את בניהם הבכורים לבית ספר ללימוד לטינית, בדרך כלל בגילאי 8-9; לאחר שלמדו לטינית, הילדים נשלחו לבתי-ספר למשפטים או לאמנות למשך לפחות שלוש שנים.
במאה ה-16 התרחשה בסקוטלנד הרפורמציה הפרוטסטנטית, בהשפעת תורותיהם של מרטין לותר וז'אן קלווין. למרות הוצאתם להורג של מטיפים פרוטסטנטים ולותרנים על כפירה, המשיכה המהפכה.
לבסוף בוצעה הרפורמציה על ידי הפרלמנט בשנת 1560 אשר קבע את האמונה הפרוטסטנטית כדתה הרשמית של סקוטלנד במקום האמונה הקתולית. למעשה הזרם הקתולי לא נמחק לגמרי בסקוטלנד, ונשאר חזק במיוחד באזורים ההרריים (Scottish Highlands).
בשנת 1603 מתה מלכת אנגליה אליזבת הראשונה מבלי שהותירה אחריה יורשים לכתר. למרות היריבות בין שתי הממלכות, לעיתים קרובות חלו נישואים בין ממלכת אנגליה לממלכת סקוטלנד. לכן, בהיעדר יורש ישיר למלכה אליזבת, קרוב המשפחה והיורש הקרוב ביותר היה לא אחר מג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, אשר בעלייתו לכס המלוכה האנגלי נקרא גם ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. באותה תקופה מלכי אנגליה נודעו גם כמלכי אירלנד, ולכן בנוסף לכל היה גם ג'יימס הראשון, מלך אירלנד. איחוד זה נודע בתור איחוד הכתרים (Union of the Crowns) על אף ששתי הממלכות (או שלוש הממלכות, יחד עם אירלנד) המשיכו להתקיים עד היווצרות ממלכת בריטניה הגדולה.
המאה ה-17 הייתה תקופת תסיסה בסקוטלנד. צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, פתח בהתעמתות דתית כאשר כפה ספרי תפילה בסגנון אנגלי על הכנסייה הסקוטית, מה שבסופו של דבר גרם לייסוד תנועת הברית הלאומית (National Covenant) אשר נלחמה במלך בגלוי. מאורעות אלו הביאו ישירות לפתיחת מלחמת הבישופים (Bellum Episcopale - Bishops' Wars), ולפתיחת מלחמת שלוש הממלכות (Wars of the Three Kingdoms). בשנים 1651-1660 סקוטלנד הייתה תחת שלטונו הצבאי של אוליבר קרומוול.
בשנת 1688 המהפכה המהוללת הייתה בעיצומה, ובעקבותה הודח ג'יימס השביעי הקתולי ובמקומו עלתה לשלטון מרי השנייה יחד עם בעלה, ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
רוב הסקוטים קיבלו את הזוג המלכותי החדש, אך סקוטים רבים, בייחוד באזורי ההרים, נשארו נאמנים לג'יימס השביעי. קבוצה זו יצרה את זרם היעקוביטים (השם James הוא צורתו האנגלית של "יעקב"), שעיקריה היו החזרת הדת הקתולית לסקוטלנד והחזרת יורשו של ג'יימס השביעי כמלך סקוטלנד.
האיחוד עם אנגליה.
ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד הוכתר בשנת 1603 כמלך על אנגליה. איחוד זה היה חלקי בלבד, איחוד אישי (personal union). על-אף שחלקו אותו ראש מדינה, סקוטלנד ואנגליה המשיכו להתקיים כשתי מדינות נפרדות אשר לכל אחת פרלמנט וממשל משלה.
שלושה ניסיונות פוליטיים נעשו (בשנים 1606, 1667 ו-1689) במטרה לאחד את שתי המדינות לפי חוק. אלו היו הפעולות הראשונות שמאחוריהן עמדו התנועות הפוליטיות של שתי המדינות, על-אף שסיבותיהן היו שונות. מבחינת האנגלים, מטרת האיחוד הייתה להתוות קו ירושה פרוטסטנטי לכס המלכות.
תוכנית דריין שבה סקוטלנד ניסתה ליצור קולוניה במצר פנמה נכשלה. חלומות סקוטלנד להפוך למעצמת סחר עולמית נפלו. התוכנית נכשלה באופן סופי בשנת 1700 והיא השאירה את סקוטלנד מרוסקת חסרת כסף. דבר זה דרבן את סקוטלנד להתאחדות עם האנגלים בכדי לא לפשוט רגל.
שני חוקים נחקקו במטרה לאחד את שתי הממלכות. הראשון בשנת 1706 על ידי הפרלמנט האנגלי, והשני חודשים ספורים לאחר מכן בשנת 1707 על ידי הפרלמנט הסקוטי. שני החוקים נקראים יחדיו חוק האיחוד של 1707, ושניהם באו לידי ביטוי ב-1 במאי 1707. חוק האיחוד איחד את שתי הממלכות כממלכת בריטניה הגדולה. בנוסף, חוק האיחוד ביטל את הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, וייסד את הפרלמנט של בריטניה הגדולה.
דגל סקוטלנד.
דגל סקוטלנד מורכב מצלב אנדרו הקדוש. דגלים נוספים נוצרו בהתאם לאיחודים ולשינויים בהרכב הממלכה. בכל הדגלים, הרקע הכחול והצלב האלכסוני הם אלו שייצגו את סקוטלנד באיחוד.
פנגולין
פַּנְגּוֹלִין (שם מדעי: Manis) הוא סוגם של רוב מיני הפנגולינאים - סדרה קטנה של יונקים מכוסי שריון אצטרובלי ואוכלי חרקים קטנים הנפוצים באסיה. בני סוג זה חיים רק ברחבי דרום-מזרח אסיה ובהודו באזורים הטרופיים וחלקם נמצאים בסכנת הכחדה, בייחוד בשל הצייד הלא חוקי של חיה זו למטרות קולינריות ורפואיות.
יש הקושרים אותו אל מגפת הקורונה, כיוון שאותר בהם וירוס בעל רצף שדומה מאוד לזה שנמצא בבני אדם.
מינים.
בעבר נכללו בסוג זה גם המינים פנגולין ענק ופנגולין הכף, שסווגו מחדש לסוג פנגולין גדול ("Smutsia") והמינים פנגולין עצים קטן ופנגולין עצים גדול, שסווגו מחדש לסוג פנגולין עצים ("Phataginus").
משפחת אלישר
משפחת אלישר היא משפחת רבנים ועסקנים חשובה ממוצא ספרדי, שבניה שימשו כרבנים, כאישי ציבור וכעסקנים מפורסמים.
מוצא המשפחה.
דעות החוקרים בנוגע למוצא המשפחה חלוקות. הגרסה הראשונה מתבססת על מגילת יוחסין שכתב הרב חיים הלוי פולאקו עבור הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה"), לפיה סבו של זה האחרון, הרב יעקב אלישר, היה בנו של הרב חיים ירוחם וילנא בן הרב יעקב וילנא בן הרב בנימין זאב מווילנא. לפי גרסה זו, הכינוי "אלישר" דבק בו בשל ישרותו, והוא הראשון שנשא את השם "אלישר". סופרים כדוגמת אריה לייב פרומקין ומשה דוד גאון הסתמכו על מגילת יוחסין זו, וכתבו כי מוצא המשפחה אכן מווילנה.
מנגד, סופרים וחוקרים רבים התנגדו לגרסה זו, ובהם אברהם יערי, יוסף ריבלין, אברהם אלמליח, הרב יעקב משה טולידאנו ומאיר בניהו. אחת מהוכחות המתנגדים לגרסה המייחסת את מוצא המשפחה לווילנה היא "מגילת פרס" שחוברה על ידי הרב יעקב אלישר, סבו של הרב יעקב שאול אלישר. לפי החוקרים, סגנון הניסוח, הניבים והמליצות במגילה מעידים על מוצאו הספרדי של הכותב.
הוכחה נוספת המפריכה את הגרסה הראשונה – שכאמור, לפיה, הרב יעקב אלישר היה בנו של הרב חיים ירוחם וילנא והראשון שנשא את שם המשפחה אלישר – היא חתימתו של הרב יעקב אלישר בראש "מגילת פרס" שחיבר, ושם ציין את שם אביו "חיים יוסף", ולא "חיים ירוחם". אמנם ניתן היה לשער שישנה טעות בחתימת שמו של אביו, אך ישנו תיעוד היסטורי לאדם בשם הרב חיים יוסף אלישר, שבצעירותו היה תושב ירושלים ולאחר מכן התגורר בחברון, ויצא למדינות שונות בשליחויות כשד"ר.
מאיר בניהו מביא הוכחה נוספת כנגד הגרסה הראשונה, ומוכיח כי בני המשפחה נשאו את השם "אלישר" שנים רבות לפני בואו של הרב יעקב וילנא לארץ ישראל, ולא כפי הטענה שהרב יעקב אלישר היה הראשון לשאת את שם זה, שכן בשער הספר "נגיד ומצוה" שהודפס באמסטרדם שבהולנד עוד בשנת ה'תע"ב על ידי הרב חיים יוסף (הנ"ל), מזכיר זה האחרון את שם אביו, הרב אברהם אלישר, שכבר הלך לעולמו ונושא את השם "אלישר".
בניהו מצביע על העיר אישר שבספרד כמוצא המשפחה, שממנה ככל הנראה הגיעו בני המשפחה לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, ומציין כי כ-200 שנים לפני שחי הרב יעקב וילנא, כבר בשנת רס"ד, מוזכרת העדות הראשונה לאחד מבני המשפחה בארץ ישראל, והוא הרב יוסף אליסר שעלה מספרד לצפת, וחתום על איגרת מצפת בשנת ה'רס"ד (1504), בין 17 החכמים שעלו ראשונים מספרד לארץ ישראל.
יעקב גליס ניסה להסביר את הטעות בייחוס השגוי למשפחת וילנא בעזרת הבאת עובדת נישואיו של הרב חיים יוסף אלישר עם בתו של הרב יעקב וילנא, מה שככל הנראה גרם במרוצת השנים לבלבול בין שני שמות המשפחה.
אברהם אלישר.
לאחר הרב יוסף אליסר, בן המשפחה הבא שישנה עדות לגביו הוא אברהם אלישר. ייתכן שהשם אברהם ניתן לו כיוון שהיה ככל הנראה אנוס שחזר ליהדות, כפי שהיה ר' יעקב צמח (מחבר הספר נגיד ומצווה שהוציא לאור הרב חיים יוסף אלישר, בנו של אברהם).
שנת פטירתו המשוערת בחברון היא 1710.
הרב חיים יוסף אלישר.
בנו של אברהם אלישר היה הרב חיים יוסף אלישר, שנישא לבתו של הרב יעקב וילנא. ייתכן ובשל נישואים אלו נבעה הטעות בקשר למוצא המשפחה, המייחסת אותה לווילנא.
בשנת 1712 (ה'תע"ד) ביקר באמסטרדם במסגרת שליחות כשד"ר הכוללות ביחד עם הרב אברהם יצחקי, והדפיס שם את ספרו של הרב יעקב צמח, "נגיד ומצווה", וחתם בהקדמתו "תושב עיה"ק י-ם".
משהורע המצב בירושלים עבר לחברון, שמנתה אז כ-40 בעלי בתים אשר גרו בחצר אחת, ונמנה עם חכמיה.
בשנת 1730 יצא בשליחות קהילת חברון לטריפולי שבצפון אפריקה יחד עם הרב אליהו בן ארחא. מצפון אפריקה עברו לאיטליה ובשנת 1733 (כ"ב בטבת ה'תצ"ג) קיבלו תרומה בווירונה, כפי שנרשם בפנקס הקהילה, כסיוע לפדיון שבויים (קיבלו 50 דוקטים קורינטי).
כתבי השד"רות (שהוא חתום על לפחות אחד מהם) מלמדים על מצבם הכלכלי הקשה של יהודי חברון, שהיו מצויים אז בחובות גדולים.