בשנת 2011, הוזמן טאוורס לישראל ונפגש עם 55 מתוך 700 הילדים שהיו על הרכבת שהציל. את המפגש ארגנה ורדה וייסקופף, שחקרה את הנושא ופרסמה בכתב העת "הרפואה" מאמר מקיף על הצלת הרכבת ובית החולים שהקימו החיילים האמריקאים כדי לטפל בניצולים.
טאוורס נפטר ב-4 ביולי 2016 בביתו בברוקר שבפלורידה. הותיר אחריו את אשתו מרי, שלוש בנות ובן.
משה אשקר הכהן
ר' משה יוסף אשקר הכהן (באנגלית: Ashkar או Ashear; 1877 – אוקטובר 1940, י"ז בתשרי ה'תש"א) היה מפייטני יהדות חלב במאה ה-19 וה-20.
קורות חיים.
נולד בשנת 1877 בעיר חלב שבסוריה. כשהיה בן שש, בשנת 1883 התייתם מאביו, ור' רפאל ענתבי, מגדולי פייטני חלב, לקח עליו את חסותו, והוא הפך לתלמידו הקרוב. מאחר שענתבי היה עיוור, אשקר העלה על הכתב רבים מפיוטיו של רבו. ממנו למד את המוזיקה הערבית ואת הכתיבה הפיוטית בלשון העברית. כשהתחתן אשקר חיבר ענתבי פיוט, "מלך רחמן", ובו מוזכרים תלמידו משה, ואבי הכלה יעקב: .
בשנת 1903 מונה לחזן ולבעל הקורא של בית הכנסת הגדול של העיר חלב. בשנת 1912 היגר לניו יורק שבארצות הברית עם אמו. תחילה חי במנהטן ולאחר מכן בברוקלין, שם שימש כחזן בית הכנסת מגן דוד במשך 28 שנים. הוא הביא לניו יורק את מסורת השירה החלבית ואת הפיוטים שחיבר, וכן חיבר בעיר פיוטים חדשים, וכך ייסד את מסורת השירה החלבית בארצות הברית. פעל לשמר ולהעביר הלאה את מסורת ה"פזמונים".
נהג להאזין ללחנים מצריים, טורקיים וחלביים, ואף ללחנים אירופיים, ועל פיהם לכתוב את שיריו. השתדל לשמור על המצלול המקורי של מילות השיר הערבי, ולמרות מגבלה זאת, שיריו מצטיינים בכתיבה איכותית. חיבר פיוטים רבים, שחלקם מושרים עד היום בקהילות ישראל השונות. בין שאר הפיוטים שחיבר "אל מאד נעלה".
נפטר ביום השני של חול המועד סוכות ה'תש"א, 1940.
צינוק
צינוק הוא סוג של תא מאסר קטן וחסר חלונות, בעיקר מתחת לפני הקרקע. צינוק משמש כיום בעיקר לכליאה בבידוד, צורת ענישה שבה מונעים מאסיר כל מגע עם אנשים מלבד סוהרים ואנשי רפואה. צורת ענישה זאת נחשבת לבין הקשות ביותר בכלא. בדרך כלל החזקת אדם בצינוק מוגבלת בזמן. למשל החוק הסיני מתיר שהייה בצינוק עד 3 שבועות, עם זאת גאו ג'י-שנג הוחזק בצינוק במשך 3 שנים.
היסטוריה.
תאי צינוק מקושרים כיום בדרך כלל עם טירות ימי הביניים, שם לעיתים שימש, בנוסף לתא כליאה, גם כחדר עינויים. הסוג הידוע ביותר מימי הביניים של צינוק הוא אובליאט, שבו הדלת היחידה היא בתקרה.
לא נשמרו טירות נורמניות רבות מימי הביניים המכילות תאי צינוק, הן היו נפוצות יותר בסקוטלנד. מאסר לא היה עונש מקובל בימי הביניים כמו שהוא מקובל כיום, רוב האסירים היו ממתינים למשפט, פסיקה או פשרה. בימי הביניים, אסירים אצילים לא חיו כלל במרתפים, הם חיו בנוחות בחדרים שמורים בטירה.
אטימולוגיה.
המילה העברית "צינוק" היא מילה יחידאית במקרא: , ועל פי הקשרה היא קשורה לענישה ולכליאה, ויש ששיערו שהיא קשורה למילה דומה באכדית שמשמעה אגידה, ואף בלשון חז"ל מופיעה המילה במשמעות "אגודה".
שלמה אבן דנאן
הרב שלמה אבן דנאן (ט' בסיון ה'תר"ח, 10 ביוני 1848– כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט, 10 בנובמבר 1928) היה אב בית דין ורבה הראשי של פאס שבמרוקו. מחבר שו"ת 'אשר לשלמה' ו'ביקש שלמה', ומגדולי רבני יהדות מרוקו.
קורות חיים.
נולד בפאס שבמרוקו לרב משה ולחנה. אביו היה תלמיד חכם ומחבר ספרי הלכה. לאחר שהתייתם מאביו, שנפטר בגיל 30 ב-10 ביוני 1857 (י"ח בסיון ה'תרי"ז), גדל אצל סבו, הרב שמואל אבן דנאן.
בתחילה למד אצל אביו ואצל דודו, הרב יצחק אבן דנאן, ולאחר מכן למד אצל הרב אבנר ישראל הצרפתי. בגיל 16 החל ללמוד את תורת הקבלה, ובגיל 18 לימד תלמוד בישיבה המקומית. לאחר שנישא לקרובתו סולטנה בת הרב שאול אבן דנאן, הצטרף בגיל 21 לדיונים וההכרעות של רבני פאס.
במטרה לבדוק אפשרות להתיישב בארץ ישראל, בשנת 1875 (ה'תרל"ה) הצטרף לדודו הרב יצחק אבן דנאן לביקור בארץ. במשך שלושים ושלושה ימים שהו בארץ, וביקרו בכל המקומות הקדושים. בדרכם עברו באלכסנדריה שבמצרים, שם פגשו את הרב משה פארדו, רבה של אלכסנדריה, ודנו איתו בדברי תורה ופתרו לו שאלה שהתעוררה אצלו בתוספות.
כשחזר לפאס מונה לשמש כגזבר וכפרנס הקהילה, ובמסגרת התפקיד תמך ודאג לעניי העיר. שלוש שנים שימש בתפקיד זה, עד שהתמנה בשנת ה'תרל"ח לשמש כרב וכדיין של העיר. את תפקידו ניצל ליצירת קשרים בין קהילות מרוקו וקהילות אירופה, לגיוס כספים לקהילות שונות, ולגיוס דעת הקהל העולמית לטובת הקהילה היהודית בפאס.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) מונה לדיין. בחודש יולי 1879 (תמוז ה'תרל"ט) נבחר לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין הגדול, וישב בבית דינם של הרב יוסף סירירו, ודודו, הרב יצחק אבן דנאן.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נבחר בידי השלטונות הצרפתיים לתפקיד דיין בבית הדין הגדול לערעורים שבעיר רבאט, בראשותו של ידידו הרב רפאל אנקווה, בתפקיד זה כיהן כשנתיים. עקב הקושי שלו לעזוב את משפחתו בעיר פאס, ועל אף יחסי הידידות שהיו לו לחברי בית הדין הרבני, ביקש מהשלטונות לשחררו מתפקיד זה ולהחזירו לפאס.
בחודש ינואר 1921 (שבט ה'תרפ"א) שב לפאס, והתמנה לרב ראשי וראש בתי הדין.
השלטון הצרפתי העריכו מאוד, חיבב את פסקיו ההלכתיים, ואף העביר דיונים שהוגשו על ידי יהודים מבית המשפט לבית הדין שבראשותו. כן התייעצו איתו בשאלות שנגעו בענייני הקהילה היהודית, וקיבלו את חוות דעתו. בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי רבני מרוקו והיה המוסמך היחידי לענייני חליצה, בכל מרוקו. עד גיל מבוגר למד ופסק בסוגיות המורכבות שיותר שבאו לידו.
הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1928 (כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט) לאחר מחלה, ונקבר בפאס. נכדו הוא הרב ציון אבן דנאן ששימש אף הוא כדיין בפאס.
הקורפוס ה-52 (ורמאכט)
הקורפוס ה-52 (בגרמנית: LII. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הקורפוס הוקם ב-25 באוקטובר 1940, וכמפקדו מונה קורט פון בריזן. במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ואף לחם במערכה על יוון. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, עימה לחם בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-10 בדצמבר 1941 מונה אויגן אוט למפקד הקורפוס, ובאוגוסט 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות A, והשתתף עימה בקרב על קווקז. בפברואר 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17, והשתתף עמה בקרבות בגשר קובאן. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד פלגת הארמייה קמפף, והשתתף בקרב חרקוב השלישי, וביולי לחם הקורפוס בקרב קורסק כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 באוקטובר 1943 מונה הנס-קרל פון שלה למפקד הקורפוס, והקורפוס הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה. ב-20 בנובמבר 1943 מונה אריך בושנהאגן למפקד הקורפוס, ובינואר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרבות באוקראינה. ב-1 בפברואר 1944 מונה רודולף פון בינאו למפקד הקורפוס, וב-1 באפריל 1944 חזר אריך בושנהאגן לפקד על הקורפוס. באוגוסט כותר הקורפוס במהלך מבצע יאשי-קישינב ולבסוף הושמד, וב-27 בספטמבר הוכרז על פירוק הקורפוס.
סדר הכוחות.
המערכה בבלקן.
במערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה.
במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
קרב קורסק.
בקרב קורסק כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע יאשי-קישינב.
במבצע יאשי-קישינב כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
חיים פינטו (מרוקו)
הרב חיים פינטו (ט"ו בתמוז ה'תק"ג, יולי 1743 - כ"ו באלול תר"ה, ספטמבר 1845) היה מגדולי רבני יהדות מרוקו, רב, ראש ישיבה דיין ומקובל בעיר מוגאדור.
ביוגרפיה.
נולד באגאדיר שבמרוקו לרב שלמה פינטו. סבו היה הרב יאשיהו פינטו הראשון. בשנת ה'תקט"ו נפטר אביו. לאחר כשנה פקד משבר כלכלי חמור את עירו בעקבותיו עבר למוגאדור שם התגורר כל ימי חייו.
קרוב משפחתו הרב מאיר פינטו הכניסו ללמוד בישיבתו של הרב יעקב ביבאס רב הקהילה במוגאדור.
למד תורה והתפרסם כעילוי. לאחר פטירת הרב יעקב ביבאס מונה במקומו בשנת ה'תקכ"ט לרב הקהילה במוגאדור על אף גילו הצעיר, יחד עם המקובל הרב דוד חזן.
ייסד את בית הדין הרבני הראשון במוגאדור. עקב תקיפותו בענייני הלכה כינוהו "אביר לב" אך עם זאת היה קשוב לצורכי עדתו ולדאגת עניי עירו.
עמד בראש ישיבה בעירו. בנוסף כתב פיוטים כגון 'אלי ארוממנהו' לכבוד חנוכה וכן חיבורים בהלכה, בקבלה, באגדה וחידושים על הש"ס שאבדו במהלך מלחמת ספרד שהייתה בעיר אסווירה.
הקפיד לערוך מדי שנה את הילולת רשב"י רבי שמעון בר יוחאי ורבי מאיר בעל הנס ברוב עם ובחג השבועות למד תורה במשך שני לילות עד לשעות הבוקר.
זכה לגילוי אליהו הנביא ומגידי אמת והתפרסם כבעל רוח הקודש הפועל ישועות שברכותיו מתקיימות במלואן ויהודים מארצות אירופה ומברזיל שלחו לו נדרים ונדבות.
בספרי יהדות מרוקו מובאים סיפורי ניסים רבים המיוחסים לו.
נפטר בכ"ו באלול שנת תר"ה.
נטמן בבית העלמין הישן במוגאדור. הותיר אחריו ארבעה בנים: רבי יהודה, רבי יוסף, רבי יאשיה ורבי יעקב. נכדו הוא הרב חיים פינטו השני שהתגורר בקזבלנקה.
היקשרות
היקשרות או חיבור אנושי הוא תהליך בו מתפתח קשר של קרבה ביחסים בין-אישיים. קשר זה מתרחש לרוב בין בני משפחה או חברים, אך יכול להתפתח גם בקרב קבוצות, כגון קבוצת ספורט, ובכל מצב בו אנשים שוהים זה עם זה זמן מסוים ביחד. היקשרות היא תהליך הדדי ואינטראקטיבי, בשונה מתהליך של היווצרות חיבה כלפי אדם אחר.