למזאמה האדומה יש תקופת הריון של 200–225 ימים, ומדי שנה מתרחשת המלטה אחת. הנקבה מגיע לבגרות בגיל 13 חודשים לעומת הזכרים שמגיעים לבגרות בגיל 12 חודשים. ברוב המקרים נולד עופר יחיד, אך תיתכן לידה של תאומים (בעיקר אצל נקבות צעירות). בימיו הראשונים, העופר שוהה ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה עד שהוא גדול מספיק כדי ללכת לצד אימו, כשהפרווה הבהירה והמנוקדת שלו מתמזגת עם הסביבה המיוערת והסבוכה. האיילה מניקה את העופר עד הגמילה שמתרחשת בגיל 6 חודשים, ואפילו במקרים של זוגות מונוגמיים, הזכר לעולם לא יסייע בטיפול בצאצא. לקראת הגמילה, העופר מצטרף עם אימו בהליכתה ביער, והוא לומד ממנה ללקט מזון ומסתגל בהדרגה לאכילת מזון מוצק.
תוחלת החיים של המזאמה האדומה בטבע היא 7–12 שנים. בשבי פרט אחד חי עד 16 שנים.
מצב.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של המזאמה האדומה לאור חוסר ודאות טקסונומית. ניתן יהיה להעריך את מצבו רק לאחר הגדרה ברורה של התפוצה והאוכלוסיות של המין, שכן אוכלוסיות מסוימות נמצאות בסכנה ואילו אחרות לא, וטרם ניתן לדעת ברור אילו אוכלוסיות משתייכות למין זה. בשל כך, עד שיהיה מידע ברור אודות הטקסונומיה של המזאמות באמריקה הדרומית, המזאמה האדומה עדיין תסווג כמין חסר נתונים (DD). מגמת האוכלוסייה אף היא אינה ידועה.
ללא ספק, הציד, ובירוא יערות מהווים איום מרכזי על המין. המזאמה ניצודת לאורך הטווח שלה לבשר או בשל היותה "מזיק לחקלאות", ובאזורים מסוימים כמו באמזונס בפרו מדובר בפעולה חוקית לכל דבר. אין כמעט פעולות שימור ספציפיות עבורה, וכרגע ההגנה היחידה על אוכלוסיות של מזאמות אדומות מתבטאת בנוכחותן באזורים מוגנים כדוגמת הפארק הלאומי מנו או הפארק הלאומי אמאס.
מזאמה אפורה
מזאמה אפורה (שם מדעי: "Mazama gouazoubira"; נקראת גם מזאמה חומה או שיפוד אפור), היא מין של אייל בינוני בסוג מזאמה שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החיה ברחבי אמריקה הדרומית. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1814 על ידי הזואולוג הרוסי-גרמני גוטהלף פישר פון ולדהיים, והיא השנייה בגודלה בסוג לאחר המזאמה האדומה. מספר מיני מזאמה נחשבו בעבר כתת-מינים שלה כדוגמת מזאמה אמזונית ומזאמה יוקטנית. המזאמה האפורה היא אחת מהמזאמות הנפוצות ביותר בדרום אמריקה.
אטימולוגיה.
האטימולוגיה של השם המדעי שלה הוא כדלהלן: "Mazama" - מקורו במילה "מאקאמה" (macame) ששימשה ככינוי לאיילים הללו במקסיקו לפני מאות שנים. "gouazoubira" הוא הכינוי שניתן למין על ידי חוקר הטבע הספרדי פליקס דה אזרה. אזרה שהיה החוקר הראשון אשר סיפק מידע אודות האיילים הקטנים הללו, העניק למזאמה האדומה את השם גוואזופיטה ולמזאמה האפורה את השם גוואזובירה. שמה הרשמי מרמז על הצבע העיקרי של פרוותה חום-אפרפר. השם "שיפוד", נועד לציין את מבנה הקרן הייחודי לסוג.
תיאור.
אנטומיה ותכונות פיזיות.
המזאמה האפורה היא פרסתנית קטנה למדי, אולם היא הגדולה ביותר בסוגה לאחר המזאמה האדומה. התנוחה של הגב שלה זקופה ומקנה לה מראה דומה יותר לאייל רגיל לעומת חלק מהמינים המזכירים בתנוחה השפופה שלהם מונטיאק או צביון. בעוד שהיא נבדלת מהמזאמה האדומה בפרוותה הבהירה ובהיותה קטנת קומה יותר, ההבחנה בינה לבין המזאמה האמזונית כמעט בלתי אפשרית ומסתכמת בעיקר בטווח התפוצה השונה שלהן. הבדלים מינוריים בין השתיים מתבטאים בכך שהמזאמה האפורה גדולה יותר, יש לה אוזניים מעוגלות יותר עם בולה שמיעתית רחבה, עיניה קטנות יותר והאחוריים שלה כתמתמים. מבנה גופה ארוך ורזה, יש לה צוואר צר ואורך וראש משולש וקטן. הזנב שלה קצר ורחב, והרגליים ארוכות ודקות. אורך ראשה וגופה של המזאמה האפורה הוא 85–105 ס"מ, גובהה בכתפיים כ-65 ס"מ, ומשקלה 11–25 ק"ג.
הזכרים והנקבות זהים לגמרי, והדו-צורתיות הזוויגית מתבטאת בכך שלזכרים יש קרניים. הקרניים הדקות הללו צומחות בזווית אלכסונית מהמצח, ובדרך כלל הן חסרות סיעופים ומסתכמות במחט חדה ופשוטה. כתוצאה מכך, לקרניים יש פוטנציאל לגרום לחתכים עמוקים בעור במאבק בין יריבים. אורך הקרניים הוא 7–10 ס"מ בממוצע.
כסות.
הפרווה של המזאמה האפורה דקה וקצרה מאוד. צבע הפרווה נע מאפרפר בהיר או כהה לחום-אפרפר, חום כתמתם או אפילו חום כהה. במקרים מסוימים, היא עשויה להיות אדמדמה בדומה לקרובתה המזאמה האדומה. צבע הפרווה עשוי להיות תלוי בבית הגידול: מזאמות המצויות באזורי מרעה, נוטות להיות חומות יותר, בעוד שהמזאמות המצויות ביער נוטות להיות אפורות. ניתן לראות וריאציה משמעותית בצבע מפרט לפרט ומאוכלוסייה אחת לאחרת. הצוואר נוטה להיות אפרפר חיוור הבהיר יותר משאר הגוף, ואזור הכתפיים עשוי להתכהות. על החלק הקדמי של כל רגל יש לעיתים פס שחור. הגחון, החזה והמפשעה בצבע כתמתם בהיר, והאחוריים כתומות במיוחד ומשמשות לזיהויה של המזאמה. הצדדים הפנימיים של הרגליים והגרון בצבע צהבהב קרמי או לבן. צידו העליון של הזנב כתמתם-חום, וצידו התחתון לבן בוהק.
הצבע של הראש הוא אפרפר בהיר בלחיים ובבסיס האוזניים, בעוד שהפנים ססגוניות יותר: החזית שלהם חומה, והחרטום והמצח בולטים היטב בשל הצבע החום-שוקולד כהה שלהם. במרכז המצח הכהה, יש לרוב משטח שיער ארוך בצבע חום בהיר או כתמתם, ואין זה נדיר שאף הוא יהיה כהה לחלוטין. מעל העיניים יש גבות לבנות קטנות בדומה לאייל הפמפס, ולעיתים יהיו משקפיים לבנים במקום זאת. האוזניים אפרפרות בצד החיצוני, ובצד הפנימי הן קריחות לגמרי לבן מקווצת שיער לבנות קטנות. הסנטר והשפה התחתונה לבנים בדרך כלל.
תפוצה ובית גידול.
המזאמה האפורה מצויה בחלק הדרום-מרכזי של אמריקה הדרומית. טווח התפוצה שלה משתרע על פני דרום, מרכז ומזרח ברזיל, דרום ומרכז בוליביה, מרבית פרגוואי ואורוגוואי, וצפון ומרכז ארגנטינה.
הטווח הגאוגרפי שלה הוא לאורך הסוואנות הטרופיות והיבשות של דרום אמריקה, ותפוצה נעצרת ביער האמזונס בצפון, הרי האנדים במערב, המישורים הצחיחים של מרכז הפטגוניה בדרום והאוקיינוס האטלנטי במזרח.
בית הגידול של מזאמה זו נוגד באופן מובהק את קרובותיה האדומה או האמזונית: בעוד שהן נמצאות ביערות טרופיים עבותים, המזאמה האפורה חיה ביערות דלילים, חורשים, ואפילו בסוואנות גבוהות המנוקדות בכתמי עצים. דוגמה בולטת לכך היא הימצאותה באזור הסראדו, הגראן צ'אקו או הקאטינגס שמתאפיינים בעיקר בכיסוי של שיחים ופחות של עצים, וכן באזור הפמפס המתאפיין בסוואנות. עם זאת, לרוב היא לא תהיה נוכחת בבתי גידול פתוחים מדי ההופכים אותה לפגיעה עבור טורפים וציידים.
בתי הגידול שלה נמצאים לרוב באזורים מישוריים, אך היא מצויה גם על המורדות של הרי האנדים. הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
המזאמות האפורות הם לרוב סולטריות, ולעיתים נדירות הן נצפות בקבוצות של 3 פרטים. במשך היום הם מרבים לשהות באזורי סבך צפוף וגבוה המסווה אותם מפני הטורפים, בעוד שבמהלך הלילה הן מבקרות באזורים פתוחים וחשופים. בשבי, המזאמות נוטות להיות מפוחדות אם לא מסופק להן אזור מסתור. המזאמות הן טריטוריאליות, ובשבי נצפו עימותים בהיקף נמוך בין זכרים בתור הגנה על השטח מפני היריב. השטח הביתי של הנקבה חופף לרוב לשטחן של נקבות אחרות ואף זכרים, בעוד ששטחו של הזכר הוא בלעדי עבורו, ורק נקבות יוכלו לשהות בו.
אחת דרכים העיקריות שבהן המזאמה משתמשת לתקשורת עם בני מינה היא התקשורת הכימית באמצעות חוש הריח; המזאמה מפרישה מגוון של ריחות על ידי הטלת שתן וצואה או שפשוף המצח בצמחייה, והריח אשר מגיע לנחיריהן של מזאמות אחרות באזור מלמד אותן על נוכחות באזור של מזאמה ממין זכר או נקבה. יש הבדל בתדירות הפרשת הריחות בין הנקבות לזכרים, ובין זכרים צעירים למבוגרים. נקבות נוטות לסמן את שטח הליבה שלהן, לעומת הזכרים אשר מסמנים אף את הגבולות. בדומה ליונקים רבים, סביר להניח שהתקשורת בין המזאמות נעשית גם באמצעות תקשורת קולית, וכן באמצעות תקשורת חזותית של תנועות גוף. הטורפים העיקריים של המזאמה האפורה הם יגוארים, פומות, אוצלוטים, זאבי רעמה וכן מספר עופות דורסים. כלבי בית עשויים גם הם להרוג מזאמות לעיתים קרובות.
תזונה.
באופן כללי, המזאמה האפורה היא יונק אוכל פירות, והדבר בא לידי ביטוי במיוחד בעונת הגשמים הנמשכת מנובמבר עד פברואר. היא נוטה להתמקד בפירות בשרניים מעצים דמויי שיח הנגישים ליונק קטן קומה כמוה. במהלך העונה היבשה, התזונה מתחלפת בפירות מעצים כדוגמת שיזף וקסאלפיניים; העצים הללו מייצרים פירות יבשים וקשים אשר אינם מצויים בעונת הגשמים. באזורים צחיחים כמו הגראן צ'אקו והקטינגס, לחץ המים ניכר במיוחד במהלך העונה היבשה, וכתוצאה מכך, המזאמה אוכלת כמויות משמעותיות של פירות קקטוסים וברומליים העשירים בנוזלים, וכן עלים בשרניים ושורשים במקרה הצורך.
אף על פי שהמזאמה אוכלת פירות בעיקר, היא אינה מתנזרת ממזונות צמחיים אחרים. היא תאכל גם שורשים, ענפים, פרחים, ניצנים, קליפות, דגנים, אגוזים, זרעים, ועלים של עצים ושיחים שונים, חלקם עונתיים וחלקם מצויים לאורך השנה. למזאמה האפורה תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת זרעי עצים ושיחים.
רבייה ומחזור חיים.