סופו של אדמירל הצי האיטלקי איניגו קמפיוני היה טרגי. הוא מונה למפקד האיים הדודקאנזים. לאחר פרישת איטליה מהמלחמה הוא סירב לשתף פעולה עם הגרמנים. כאשר נכבש רודוס במערכת הדודקאנז הוא נתפס על ידי הגרמנים והועבר לאיטליה. ממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית של בניטו מוסוליני החליטה לשפוט אותו כבוגד והוא הוצא להורג ביריות בכיכר העיר פארמה ב-24 במאי 1944.
הבריטים שינו את צורה תקיפת מפציצי הטורפדו בגלל רדידות המים בנמל. הטייסים אומנו להטיל את הפצצות נמוך יותר. פתרון זה ועוד נלמדו על ידי היפנים שיישמו אותם בהתקפתם על פרל הארבור שנה לאחר מכן.
תוצאות הקרב הראו שכוח קטן של מטוסים מסוגל להסב נזקים כבדים לאוניות מערכה.
הקרב הראה בפעם הראשונה את כוחה האמיתי של נושאת המטוסים, והוביל רבים להאמין ש"אוניות התותחים הכבדים" יפסיקו להיות הכוח הימי הדומיננטי.
העץ הנדיב
העץ הנדיב (באנגלית: The Giving Tree) הוא ספר ילדים, ספרו המפורסם ביותר של המשורר והמאייר האמריקאי-יהודי, שֶל סילברסטיין. הספר המקורי יצא לאור בשנת 1964 ותורגם ליותר מ-30 שפות. גרסתו העברית של הספר הוצאה על ידי "אדם" הוצאה לאור, בירושלים, בשנת 1980, בתרגומו של יהודה מלצר.
עלילת הספר.
עלילת הספר נסבה אודות אהבתו הגדולה של עץ כלפי ילד ונכונותו של העץ להעניק ללא תנאי. העץ פונה אל חברו כ"ילד" גם כאשר הילד גדל, מתבגר ומזדקן.
כאשר הילד היה קטן, הוא שיחק עם העלים של העץ, טיפס על הגזע, התנדנד על הענפים ואכל את פרותיו של העץ. כשהילד היה מתעייף, הוא היה נרדם בצלו של העץ. אך כשהילד גדל, הוא חדל לבקר את העץ לתקופה ארוכה.
כשהוא חוזר כנער מתבגר, מזמין אותו העץ שוב לאכול מתפוחיו ולהתנדנד על ענפיו; אך הילד רוצה כסף כדי לקנות דברים וליהנות. העץ מציע לו למכור את תפוחיו בעיר, וכך להרוויח כסף. הילד קוטף את תפוחיו של העץ כדי למכרם.
אחרי תקופה ארוכה נוספת חוזר הילד כאדם מבוגר; הוא עסוק מדי מכדי לטפס על העץ ולשחק בענפיו, ורצונו הוא לבנות בית לעצמו כדי שיוכל להקים משפחה. העץ מציע שייקח את ענפיו כדי לבנות מהם בית, וכך עושה הילד.
הילד חוזר אל העץ פעם נוספת כגבר בגיל העמידה, עצוב ומריר; הוא מבקש לעצמו סירה כדי לשוט בה למקום אחר. העץ מציע שיכרות את גזעו כדי לבנות ממנו סירה, וכך עושה הילד. מהעץ נותר רק גדם. כמו מפגשים קודמים ביניהם כשהעץ נתן מעצמו לילד, גם מפגש זה מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
הילד מגיע אל העץ בפעם האחרונה כאדם זקן מאוד. העץ אומר לו בעצב שלא נותר לו דבר לתת, כי כעת הוא רק גדם; אך הילד לא מבקש לעצמו דבר מלבד מקום לשבת ולנוח - ואת זה הגדם יכול לתת. גם מפגש זה, והסיפור כולו, מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
סמליות הסיפור.
מערכת היחסים הנרקמת בין העץ המעניק לבין הילד הפכה סמל לאהבה ללא תנאי.
בגרסתו האנגלית המקורית של הספר, ההתייחסות אל העץ היא בלשון נקבה (she, her וכו'), כלומר, הזכר (ילד, נער, גבר) הוא הלוקח והמקבל, והאישה היא המעניקה הנותנת והמקריבה עד לכליונה. עובדה זו עוררה תרעומת בקרב פמיניסטיות שראו בו ספר מאצ'ואיסטי, המאפיין את המנטאליות הגברית כלקיחה ואת זו הנשית כנתינה.
משל לקיימות.
תחום נוסף שבו לספר יש משמעות סמלית הוא האיזון הביולוגי וחמדנותו של האדם לסביבתו. בעולם קיימים מינים מסוג הטרוטרוף ומינים מסוג אוטוטרוף. ההטרוטרופים מוכרחים לצרוך מזון באמצעות תרכובת אורגנית, מן החי ומן הצומח, כדי להתקיים. לעומתם האוטוטרופים מייצרים את מזונם בכוחות עצמם ובכמה שיטות. העצים והצמחים הם אוטוטרטפים. הצומח ובכללם העצים מספק לאדם מזון, כלי עבודה, חומרי בנייה, מחסה בפני כוחות הטבע וגם חומרי הסקה ובעירה. העצים בטבע אינם דורשים דבר מבני האדם, ההטרוטרופים. כאשר האדם עושה שימוש בחלקים צנועים ומדודים ולפרקי זמן מרווחים, העץ יכול לרפא את הפגיעה, שנעשתה דרך השימוש, בעצמו. בכל נקודת גיזום נוצרים ענפים חדשים או תפרחת חדשה. בכל קטיף של פרי נוצרת המשכיות לפרי של השנה הבאה. כל עוד האנושות הייתה צעירה הדרישות לקבל מהעץ את פרותיו ולעשות שימוש בענפיו היו מדודים. בהתנהלות אנושית כזו, העץ ידע לטפל בפגיעה הקלה ולהחלים. עם השנים ידעה האנושות גידול דמוגרפי. גידול זה הביא את האנושות לחפש פתרונות לצרכים הטבעיים של האדם. לאכול, לחסות במחסה, להדליק אש או לבנות כלים ומכשירים. בני האדם הבינו כי העץ יכול לתת, והכל. הוא לא ידרוש דבר בתמורה. הטכנולוגיה וההתפתחות המדעית הגבירה את השימוש במשאבי הטבע, אותם מייצג בסיפור העץ. ככל שהתבגרה האנושות, השימוש הפך לאגרסיבי ובפרקי זמן שלא אפשרו לטבע לשקם את עצמו. השימוש האגרסיבי גרם למשאבי הטבע להפוך ליבשים ובלתי יעילים, כדוגמת גדם העץ אשר יכול לשמש רק כמקום ישיבה, אך שאר יכולותיו ופרותיו המרובים הושחתו. השימוש שעושה הסופר בעץ נועד להציג את דרכה המורכבת של האנושות באופן בו היא מחסלת את משאבי הטבע, כדי לספק את דרישותיה הבלתי מוגבלת של האנושות. הסופר עושה שימוש בעץ מכיוון שעץ הוא מרכיב המוכר לכל אחד והכחדתו נראית לעין כל אדם. הגדם יכול להוות משל לכל משאב טבע שהשימוש האגרסיבי חיסל אותו.
העץ הפולני.
"העץ הפולני" הוא פרודיה בעברית שכתב דניאל גולדשטיין על בסיס עלילת הספר "העץ הנדיב". בפרודיה נוהג העץ בסטריאוטיפיות המיוחסת בתרבות הישראלית לנשים פולניות: הוא מגלה דאגה לילד ומבקש ממנו להתלבש ולנעול את נעליו, מפציר בו לאכול כי הוא "נראה עייף" וקובל כי אינו מבקרו. בספר המקורי מסתיים כל מפגש ב"העץ היה מאושר", אך בפרודיה העץ נותר מריר; רק בסוף הסיפור, למרבה האירוניה, העץ מאושר.
העץ שקובע גבולות.
תפנית פארודית בעלילה מופיע בספר "העץ שקבע גבולות בריאים".
מתמטיקה ביוון העתיקה
אחת מתרומותיה החשובות לאנושות של יוון העתיקה היא פיתוח המתמטיקה.
מהותה של המתמטיקה היוונית.
עד תקופת יוון העתיקה היה העיסוק במתמטיקה תכליתי בלבד: היא שימשה כאוסף של נוסחאות לחישוב קרקע, אוכלוסין וכו'. פריצת הדרך של היוונים, פרט לתרומותיהם הגדולות לידע המתמטי, הייתה בלימוד המתמטיקה כשלעצמה, מתוקף ערכה הרוחני. יחסם של חלק מהיוונים הקדמונים למתמטיקה היה דתי - למשל, הכת שאסף סביבו פיתגורס האמינה כי המתמטיקה היא הבסיס לכל הדברים. היוונים נחשבים ליוצרי מושג ההוכחה המתמטית, וכן לראשונים שעסקו במתמטיקה לשם עצמה, כלומר כתחום מחקרי עיוני ומופשט ולא רק כעזר שימושי. עם זאת, לצדה של המתמטיקה הטהורה התפתחה מתמטיקה שימושית, ששימשה לצרכים יומיומיים ולקידום המדע (ובמיוחד האסטרונומיה).
היוונים המשיכו לדון ולפתח את המתמטיקה במובנה הפילוסופי, ובכך הניחו את היסוד למתמטיקה כפי שהיא נתפסת בעולם המודרני. הם פיתחו את הגאומטריה (מכיוון שהשימוש העיקרי במתמטיקה באותה התקופה היה חישובי קרקע), ולמעשה יצרו את המבנה המתמטי הראשון. שיאה של התפתחות זו בחיבורו של אוקלידס, "יסודות" אשר עסק בצורה אקסיומטית בגאומטריה, אלגברה ותורת המספרים. אוקלידס, תושב אלכסנדריה, היה אחד מבין המשכילים שעשו שימוש בספרייה המפורסמת שנבנתה בעיר מתוקף החלטת בית המלוכה המצרי, ובכך נחשב לראשון שקיבץ באופן שיטתי את החוקים המתמטיים הידועים של זמנו.
לאורך רובה המוחלט של ההיסטוריה של המתמטיקה ביוון, היוונים נהגו לבטא כמעט את כל המתמטיקה במונחים גאומטריים; לדוגמה, מספרים אי רציונליים (שהיוונים היו הראשונים לעסוק בהם) נקראו "קטעים חסרי מידה משותפת".
המונח מתמטיקה יוונית קלאסית מתייחס למתמטיקה שהייתה קיימת עוד לפני התקופה ההלניסטית, כאשר מתמטיקה נכתבה בשפה היוונית רק בתחומי יוון דאז. מאז תחילת התקופה ההלניסטית, בסוף המאה הרביעית לפני הספירה, התפשטה השפה היוונית, ומלומדים כתבו בשפה זו בכל חלקו המזרחי של אגן הים התיכון. זרימת הרעיונות הביאה לכך שהמתמטיקה היוונית ספגה ובלעה את המתמטיקה המצרית והבבלית; המתמטיקה בת תקופה זו נקראת מתמטיקה הלניסטית.
רוב הטקסטים המתמטיים שנכתבו ביוונית נמצאו ביוון, מצרים, מסופוטמיה, אסיה הקטנה, סיציליה ודרום איטליה.
המתמטיקה ביוון העתיקה היא שלב חשוב בהיסטוריה של המתמטיקה, שבמהלכו נוצר מושג ההוכחה, והתפתחו תחומים מרכזיים כמו הגאומטריה, תורת המספרים ומתמטיקה שימושית, והתגלו רעיונות שהובילו בהמשך לאנליזה המתמטית. המתמטיקה היוונית הגיעה לרמה שאפשרה לתלמי לנסח מודל גיאוצנטרי של מערכת השמש, שהסביר את התצפיות האסטרונומיות עד למאה ה-17.
התפתחותה של המתמטיקה היוונית.
שיטת הספירה הראשונה בה השתמשו היוונים מבוססת על בסיס עשרוני. הסמל של כל מספר היה האות הראשונה של אותו מספר ביוונית, אלא אם כן המספר היה מורכב מיותר מיחידת בסיס אחת (יחידות הבסיס היו המספרים בין 1 ל-9). כך למשל, המספר 5 (ביוונית: Πέντε) סומן באות פאי. שיטה זו נקראה השיטה האטית, על שם האזור ממנו השיטה התפתחה - אטיקה.
בתקופה מאוחרת יותר, השתמשו היוונים בשיטת סימון מתקדמת יותר, שבה הוצגו המספרים לפי 22 אותיות האלפבית היווני. לסימון המספרים בין 1 ל-9 נקבעו תשע האותיות הראשונות, בתוספת גרש ( ' ) בצד ימין של האות, למעלה; תשע האותיות הבאות ייצגו את העשרות מ-10 עד 90, והבאות את המאות. לסימון הספרות בין 1000 ל-900,000, השתמשו היוונים באותן אותיות, אך הוסיפו לאותיות את הגרש דווקא מצד שמאל של האותיות, למטה. ממיליון ומעלה, כנראה השתמשו היוונים בשני תגים במקום אחד.