המדרש דורש את פסוקי התורה והנביאים, מתחיל בבריאת העולם, אדם הראשון, אבות האומה, השעבוד במצרים וכן הלאה, ומתגלגל מעניין לעניין כדרכם של מדרשים. הספר מטיף לעשיית צדקה וחסד, למידות טובות, לזהירות בקיום המצוות, להתרחקות מעמי הארצות, לכיבוד הורים, לשימוש תלמידי חכמים ועוד. כמו כן מתוארים בו הגן עדן והגיהנם, ימות המשיח, תחיית המתים ועוד. החיבור משתמש במשלים ובסיפורים רבים כדי להמחיש את תביעותיו. פה ושם מצויים בו גם הלכות שונות, וכמה מהן אף נכללות בשולחן ערוך כמחייבות הלכה למעשה.
מהדורות.
דפוס ונציה.
לראשונה נדפס המדרש בוונציה בשנת ה'שנ"ח (1598-1597). בשנת ה'תל"ו נדפס הספר מחדש בפראג על ידי המקובל רבי שמואל הידא שהגיה את החיבור בצורה נרחבת ביותר עד כדי כך שניתן לומר שהוא פשוט שיכתב את הספר מתחילתו עד סופו. בהקדמה למהדורתו אומר הידא שמכיוון שראה שהספר משובש מאוד והצטער בהבנתו, עמד לפני הקב"ה בתעניות ותפילות שיזכהו להבין ולהגיה נכונה את המדרש, ולדבריו, ענה לו הקב"ה לתפילותיו ונגלה אליו אליהו הנביא בחלום הלילה להדריכו כיצד להגיה ולתקן את השיבושים שבספר. עוד הוסיף רבי שמואל ופירש בפירוש ארוך ורחב את כל המדרש, וקרא את שמו זיקוקין דנורא וביעורין דאשא.
מהדורת איש שלום.
בשנת ה'תר"ס הדפיס מאיר איש שלום בווינה נוסחה אחרת של המדרש על פי כתב יד רומי משנת ד'תתל"ג. וגם כתב פירוש מאיר עין על המדרש, הכולל ביאורים הערות והארות, וצירפו למדרש שבמהדורתו.
כתב יד פארמה.
מאיר איש שלום הוסיף להדפיס בהוצאתו תיאור של כתב יד פרמא משנת ה'נ' הכולל חלק מסדר אליהו זוטא, אך נוסחא זו אינה שונה כמעט במאום מנוסחת דפוס וינה שאותה הדפיס מאיר איש שלום.
נספחים למדרש.
בנוסחת דפוס וינה "סדר אליהו זוטא" מסתיים בפרק ט"ו שבסופו נכתב לסיום המדרש: "הדרן עלך סדר אליהו זוטא בסיוע משכיל הילול מבטא ברוך נותן ליעף כח". ולעומת זאת, בנוסחת דפוס ונציה נוספים עוד עשרה פרקים שלמים למדרש. לאמתו של דבר, שבעת הפרקים האחרונים הם חיבור נפרד: שבעת פרקי רבי אליעזר אלא שחיבור זה נספח בטעות למדרש זה. ושלשת הראשונים מהווים קובץ מדרש אחר, שהוא בוחר לכנותו בשם "פרקי דרך ארץ".המחקר העדכני של החיבור פרקי דרבי אליעזר העלה שעל אף השם הזהה אין שום קשר בין שבעת הפרקים הנזכרים ובין החיבור המפורסם הידוע בשם זה.
קדמות המדרש שבידינו.
החיבור על שני חלקיו, נזכר לכאורה כבר בתלמוד בבלי, שם מסופר המעשה הבא על כתיבת המדרש:
תרגום: רב ענן, היה רגיל אליהו לבוא אליו ולשנות לו את "סדר אליהו". כיון שעשה רב ענן כך (המעשה שמסופר קודם לכן, שהיטה דין שלא בכוונה), הסתלק אליהו. ישב רב ענן בתענית וביקש רחמים ושב אליהו. כשבא אליהו היה מפחיד את רב ענן, עשה רב ענן תיבה וישב בתוכה לפני אליהו עד שסיים אליהו ללמדו. וזהו ששנינו שיש "סדר אליהו רבה" (מה שלימדו קודם המעשה) ו"סדר אליהו זוטא" (מה שלימדו בתיבה לאחר המעשה).
החיבור שבידינו מחולק לשני חלקים:
בתלמוד הבבלי מובאים בתשעה מקומות ציטוטים בשם "תנא דבי אליהו", וכולם מצויים במדרש שלפנינו מלבד שני מאמרים. כמו כן מאמרים רבים בשם המדרש מוזכרים בכל ספרות הראשונים, כדוגמת ספרו של רבי נתן מרומי "הערוך", ספר "הרוקח" של רבי אלעזר מוורמס, הרמב"ן, הרא"ש ועוד רבים. לעומת זאת, ישנם כמה ראשונים ואחרונים המצטטים מ"סדר אליהו" אך במדרש שלפנינו לא נזכרו הדברים המצוטטים, כדוגמת מחזור ויטרי, ראשית חכמה ועוד.
על פי המסורת רב ענן שמע את הדברים המופיעים בחיבור מפי אליהו. אבל כמה מגדולי הדורות היו סבורים שהמדרש שלפנינו לא יצא מתחת ידי רב ענן מפי אליהו הנביא, בהם רבי יצחק אברבנאל, רבי יששכר בר איילנבורג בספרו "באר שבע" והרשב"ץ שטען שלא ייתכן שאליהו הנביא יצטט תנאים. החיד"א והרב יוסף זכריה שטרן השיבו על טענותיהם.
במחקר המודרני, זמן חיבורו של המדרש "תנא דבי אליהו" שנוי במחלוקת במשך תקופה ארוכה, כאשר טווח השנים נע מהמאה השלישית (תחילת תקופת האמוראים) ועד המאה העשירית (סוף תקופת הגאונים). אף על פי שהמחלוקת על זמן המדרש טרם הוכרעה באופן סופי, המגמה במחקר כיום היא לאחר את המדרש עד המאה התשיעית.
תנאי בני גד ובני ראובן
תנאי בני גד ובני ראובן הוא שם כולל לסדרת פרטים הצריכים להתקיים על פי ההלכה בכל תנאי, כדי שתנאי זה יהיה בר תוקף, וכאשר יעדרו פרטים אלו מהתנאי יחול המעשה גם אם התנאי לא יתקיים.
הדינים.
מקור הדינים.
מקור הדינים הוא בחומש במדבר:
בחומש מתואר אודות תנאי שהתנה משה עם בני שבט גד ובני שבט ראובן, בנוגע לקבלתם אחוזת נחלה בעבר הירדן המזרחי, זאת בתנאי שיצאו חלוצים למלחמה לפני אחיהם בעבר הירדן המערבי:
במשנה נלמדו דינים אלו לכל תנאי:
במשנה יש מחלוקת בין רבי מאיר שלומד שכל תנאי צריך להיות כתנאי בני גד ובני ראובן, משום שהוא לומד את סדר הדברים הכתובים כך, ואילו רבי חנינא בן גמליאל לא לומד זאת משום שהוא מבין שסדר הדברים לגבי בני גד ובני ראובן הוא הכרחי משום שאם לא היה כתוב כך אז היה נראה כאילו אף בארץ כנען לא ינחלו. השולחן ערוך פסק כדעת רבי מאיר.
נלמדו מספר פרטים מתנאי זה, רובם בדברים שנראו לחכמים כמהותיים לצורך הבהרת דעתו של עושה התנאי, ונקטו חכמים שאם לא תובהר דעתו של עושה התנאי די הצורך ייתכן ועושה המעשה רוצה בקיומו גם אם לא יתקיים התנאי, ואף שבנוסף הוא רוצה גם בקיומו של התנאי, אין הוא כורך חלות המעשה עם קיום התנאי.
פרטי הדינים.
פרטי הדינים הנלמדים מתנאי בני גד ובני ראובן הם:
א. שיהיה המעשה דבר שניתן לבצעו גם על ידי שליח, וכל תנאי שאי אפשר לעשותו על ידי שליח, אין בו גרימה של מעשה ותוצאה, אלא סיבה וחלות דין, ולכן גם אין אפשרות לבטל את חלות הדין על ידי תנאי.
ב. שיהיה התנאי כפול, ויפרש עושה התנאי שאם יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים ואם לא יתקיים התנאי יהיה המעשה בטל, ולא יסתפק בפירוש אחד מהצדדים בלבד.
ג. שיהיה הן קודם ללאו: שתחילה יפרש עושה התנאי את הצד החיובי, שאם יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים, ורק אחר כך יפרש את הצד השלילי, שאם לא יתקיים התנאי יהיה המעשה בטל.
ד. שיהיה תנאי קודם למעשה: שקודם יפרש עושה התנאי את התנאי ואחר כך יפרש את המעשה, לדוגמה: "אם תתני לי מאתיים זוז יהיו קידושייך קידושין" - צורה תקנית, "קידושייך יהיו 'קידושין אם תתני לי מאתיים זוז" - צורה לא תקנית.
רבי חנינא בן גמליאל חולק על הצורך בתנאי כפול, ונחלקו הראשונים בדעתו אם הוא חולק גם על הצורך בשאר הפרטים הנזכרים.
סריס חמה
בהלכה, סריס חמה הוא כינויו של אדם שנולד כסריס או שהפך כזה בדרך טבעית (ולא על ידי אדם). סריס חמה מותר לנישואין לכל אדם.
אישה שאין ביכולתה להרות עקב פגם מולד, בדומה לסריס חמה, נקראת בהלכה "איילונית".
סריס אדם הוא כינויו של אדם שנהפך לסריס על ידי מעשה אדם, ובניגוד לסריס חמה, נאסר עליו 'לבוא בקהל' - נאסר עליו לשאת אישה כשרה, אך מותר לו לשאת גיורת.
מקור וטעם.
נאמר בתורה:
בתלמוד במסכת יבמות ביארו את הפסוק:
בטעם האיסור של סריס אדם לבוא בקהל כתב הרמב"ם: . כלומר, לשיטת הרמב"ם מפני שבנישואים כאלה אין אפשרות להעמיד צאצאים, (פריה ורבייה), הם אסורים.
בשאלה מדוע לסריס חמה מותר להתחתן בעוד שלסריס אדם אסור, כתב בעל ספר החינוך: . כלומר, האיסור לשאת סריס אדם נועד להרחיק ולהמאיס את מעשה הסירוס, בידיעה שלאחריו ייפסל המסורס מלבוא בקהל. זו הסיבה שאנו לא אוסרים על סריס חמה לבוא בקהל, מכיוון שסירוסו נעשה בידי שמיים, ולא במעשה אסור.
איסור נישואים בסריס אדם.
כאמור, על סריס אדם נאסר לבוא בקהל, ולהינשא לישראלית. עם זאת, מבואר בתלמוד שהוא מותר בגיורת ושפחה שנשתחררה, מאחר שהן אינן נחשבות 'קהל ה'.
הסריס אינו עובר על האיסור בנישואין לבד, אלא רק כאשר הוא בועל את האישה. בספר החינוך הביא שיש הסבורים שאף בביאה ללא נישואין עובר על איסור זה.
סריס שעבר ובא על בת ישראל לוקה, ככל שאר איסורי לא תעשה שהעובר עליהם חייב מלקות.
בחז"ל.
בתלמוד נזכרו דיני סריס בעיקר בייחס לדיני ייבום וחליצה, כך למשל נזכר במשנה במסכת יבמות:
במשנה זו נחלקו התנאים; האם סריס אדם מתחייב לייבם וסריס חמה לא, או להפך; סריס חמה מתחייב לייבם וסריס אדם לא.
סימני סריס חמה.
לדעת התלמוד אדם שהגיע לגיל עשרים וטרם הביא שתי שערות בשער הערווה, הרי הוא כסריס:
לאחר מכן מונה התלמוד את הסימנים הנוספים המלמדים על כך שאדם הוא סריס חמה:
סריס על ידי מחלה.
הראשונים נחלקו בנוגע לאדם שנפצע בידי שמים (כלומר לא בסירוס ישיר על ידי אדם) לאחר לידתו, (לדוגמה, על ידי מחלה) האם סריס כזה נחשב לסריס חמה למרות שכשנולד לא היה סריס, משום שסירוסו התרחש באופן טבעי, או שנחשב לסריס אדם, מפני שהדבר קרה לאחר לידתו.
להלכה, בשולחן ערוך הובאו שתי הדעות, אך הפוסקים ובכללם בעל הפתחי תשובה פסקו להקל להחשיבו כסריס חמה, ולאפשר לו לבוא בקהל.
לשון נקייה
לשון נקייה או יופמיזם (גם איפמיזם; מלעז: Euphemism, במקור מיוונית: ευ, "טוב", ו-φήμη, "דיבור") היא מינוח חליפי למושג שאזכורו נחשב כמביך, פוגע, או מטריד באופן אחר (לדוגמה: מושגים שחל עליהם טאבו, ניבולי־פה, מושגים שמעוררים תגובה רגשית חריפה וכולי). כאשר לשימוש בלשון נקייה מניע פוליטי, שכוונתו להציג פעולה שלילית כנייטרלית ואף כחיובית, נהוג לכנותו מכבסת מילים.
מקור הביטוי.