במקור המושג יוחס למערות קבורה נוצריות שהתגלו בויה אפיה ברומא. אולמות קבורה באיטליה מצויים באזורי טוף געשי, הנוח לחציבה. הכניסה לאולם או לאולמות הקטקומבות היא בדרך כלל מאמצע מדרון של גבעה. כאשר מתגלה הכניסה יורדים במדרגות, ואז מתגלה פתח, שלעיתים היה מוסתר - מחשש לשודדי קברים. מאולם הכניסה מסתעפים מסדרונות ראשיים ומשניים, על פני קומות אחדות. לעיתים מעל הקבר החצוב או מצידו חרוטה כתובת, ובו רשום שמו של הנפטר, ייחוסו, מקצועו ופרטים נוספים.
מאז המאה ה-9 המושג מתייחס גם לכל אולמות הקבורה התת-קרקעיים באיטליה ומחוצה לה. בימי הביניים ידוע רק על הימצאות קטקומבות של נפטרים נוצריים. בעידן המודרני התגלו גם קטקומבות של נפטרים יהודים. שם זה מקובל היום לכל סוגי אולמות הקבורה התת-קרקעיים.
מקורו של המנהג.
מנהג קבורת נפטרים באתרים תת-קרקעיים הוא מזרח תיכוני, ומופיע בתרבויות שונות כמו בכנען (ראו לדוגמה:"מרזח"). גם בדת המצרית הקדומה ניתן לראות מאפיינים של קבורה תת-קרקעית כמו בעמק המלכים וכן אזורים ייעודיים נוספים (ראה: נקרופוליס). נוהג זה, מוזכר גם במקרא והתגלגל אל היהדות. בארץ ישראל נמצאו מערות קבורה החל מימים קדומים. האתר הידוע ביותר הוא מערת המכפלה. בסביבות ירושלים, במורדות הר הזיתים מצויה מערת הנביאים הבנויה כדוגמת אולמות הקטקומבות. מערות הסנהדרין במערב ירושלים נושאים אופי דומה. האדריכל קונרד שיק גילה בירושלים קטקומבות שהחלו בחציבתם יהודים והושלמו על ידי נוצרים. קיים הבדל מהותי בין אולמות הקבורה בירושלים לבין הקטקומבות ברומא: המערות העבריות לא היו נוחות לגישה.
ברומא היהודים בקשו לשמור על מנהג אבותם, קבורה בקרקע. ממצאים דומים של קבורה יהודית נמצאו בדרום איטליה בוונוסה (ראו להלן), קרתגו וקירני (לוב). הקטקומבות העתיקות ברומא היו של נוצרים. בדיקות מעבדה העלו כי הקטקומבות היהודיות, שחלק ניכר מהן באתר "מונטה ורדה", הן מהמאה ה-4.
ברומא.
ברומא שבאיטליה נמצא הריכוז החשוב של הקטקומבות, הן הנוצריות והן העבריות. הנוצרים הראשונים ברומא והיהודים היו בעלי נוהגי קבורה אחרים מאשר תושבי רומא, אשר נהגו לשרוף את מתיהם. הנוצרים והיהודים נהגו לקבור את מתיהם באדמה. הקטקומבות המפורסמות הן של הנוצרים. הן מצויות בדרומה של רומא בוויה אפיה (via Appia). כיוון שחלק מהנוצרים הראשונים שהוצאו להורג, בין השאר בצליבה, נקברו בקטקומבות, אלו הפכו לאתרים קדושים לנצרות.
בפריז.
הקטקומבות של פריז (בצרפתית: Les catacombes de Paris) נפרשות כרשת מחילות וחדרים תת-קרקעיים בפריז, בירת צרפת. הקטקומבות נמצאות באזור ששימש כמחצבת אבן גיר בתקופת האימפריה הרומית, והומר לאתר קבורה המוני בסוף המאה ה-18. אורך המחילות הפתוחות לציבור הוא 1.7 ק"מ בערך. הן מצויות כעשרים מטרים מתחת לפני האדמה, וניתן להיכנס לתוכן מכיכר דנפר-רושרו (place Denfert-Rochereau). מסלול הביקור התיירותי עובר תחת אזור הרובע הארבעה-עשר של העיר בלבד, אולם מחילות דומות נמצאות גם מתחת למרבית הרבעים שבגדה השמאלית; הרבעים החמישי, השישי, השנים עשר, השלושה עשר, הארבעה עשר, החמישה עשר והשישה עשר של העיר.
קטקומבות יהודיות.
הסיבות לקבורת יהודים בקטקומבות היו אלה:
ברומא.
הקטקומבות היהודיות ברומא הניבו ממצאים טובים על היקפה של הקהילה היהודית ברומא ומשלוחי היד של חבריה. על המצבות שנמצאו בקטקומבות, 534 במספר, נחרטו שמות בתי הכנסת, שאליהם היו שייכים הנפטרים. כך ניתן לקבל עדות על קיום 12 קהילות יהודיות בעיר. בנוסף לכך, פיזורן של הקטקומבות ברחבי העיר מצביע על כך שהאוכלוסייה היהודית בעיר הייתה גדולה, וייתכן כי הגיע לפי ההערכה ההיסטורית ל-40,000 תושבים לפני חורבן הבית, ומספר גדול בהרבה בשנים לאחר מכן.
מחקר, שנערך על ידי קלאס ואן דאר בורג (Klaas van der Borg) מאוניברסיטת אוטרכט שבהולנד, מעלה את ההשערה כי השימוש בקבורה בקטקומבות היהודיות בווילה טורנוליה החלו כבר במאה הראשונה, מאתיים שנה לפני המועד שהיה משוער עד כה.
בוונוסה.
הקטקומבות היהודיות בוונוסה מהוות אוסף שמור של קטקומבות. הן התגלו כשני ק"מ צפונית לעיר בנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, איטליה. הקטקומבות התגלו בשנת 1853. הן זוהו ברובן כקטקומבות של נפטרים יהודים ומקצתן כקטקומבות של נפטרים נוצרים. מספר הקטקומבות נאמד במאות אחדות. רוחב הפרוזדורים מגיע עד לשני מטר, יותר מהמקובל במערכות דומות ברומא. הכתובות על הקברות הן בלטינית או ביוונית. מעריכים כי הקטקומבות הן משתי תקופות: חלקן מתוארכות בין המאה הרביעית למאה הששית וחלקן האחר משויך לתקופה יותר מאוחרת - המאה התשיעית.
הקטקומבות שנשתמרו היטב פתוחות לביקור הקהל בתיאום מוקדם.
בסנט'אנטיוכו.
בסנט'אנטיוכו שבסרדיניה צפונית מהאזור קטקומבות קטנה התגלתה התגלו שתי קטקומבות עם כתובות האפייניות לקבורה יהודית.שם נמצא ציור של המנורה בעלת שבע זרועות וכן הכתובת: "“Beronice in pace iuvenis moritur, vir bonus in pace bonus”,
“salom”. התיארוך הוא מהמאה ה-4.
בקטקומבה אחרת, צפונית מהקודמת, "של ברוניקה" (di Beronice), נמצאו שלוש מנורות מעוצבות בצורת שעון חול, כתובות עבריות, ביניהן "שלום", ".. משכבו בשלום", "ישראל".
בקטקומבה נוספת נמצאו כתובות, חלקן בעבריות וחלקן בלטינית, החלק העברי כולל מילים אלה: "שלום על ישראל" ו"אמן אמן". החלק הלטיני כולל משפט זה "Iud(a)... onti / T(v/a)anoroplusm enusanoroLX" . מועדה המשוער של הכתובת היא המאה ה-3.
כירורגיה של היד
ענף הכירורגיה של היד עוסק הן בטיפול כירורגי והן בטיפול בלתי כירורגי של מצבים ובעיות ביד או בגפיים העליונות (מקצה האצבעות ועד לכתף). ניתוח של היד יכול להתבצע על ידי מנתחים כלליים, מנתחים אורתופדיים או מנתחים פלסטיים.
כירורגים של היד מבצעים מגוון רחב של ניתוחים כגון: תיקון שברים, הפחתת לחץ בעצבים ושיקום פציעות או פגמים מולדים.
כענף נפרד ועצמאי בכירורגיה הופעלה הכירורגיה של היד בראשונה במלחמת העולם השנייה על ידי ד"ר סטרלינג באנל, מנתח מסן פרנסיסקו, שהגיע ראשון למסקנה מרחיקת לכת כי ריבוי הפגיעות המלחמתיות מחייב להקדיש תשומת לב מיוחדת לשיקום היד, איבר חשוב אצל האדם.
ביוזמתו של ד"ר באנל הוקמו בארצות הברית מרכזים רפואיים לריכוז הטיפול בנפגעי היד, בפיקוח מומחים שבחרו להתמסר לטיפוח ענף חדש זה בכירורגיה.
שיקום היד הפגומה כולל תיקון גידים פגומים, כלי-דם, עצבים, עצמות ורקמות. אחרי המלחמה הואץ פיתוחו של ענף זה בעולם, אולם בארצות רבות נעשה עדיין שיקום היד הפגומה במסגרת המחלקות הכירורגיות הכלליות או הפלסטיות.
היחידה הראשונה בישראל לכירורגיה של היד הוקמה במחלקה האורתופדית בבית החולים קפלן ב-1967, על ידי פרופסור איזידור קסלר, בעקבות המקרים הרבים של הפגיעה ביד בקרבות מלחמת ששת הימים. ב-1973 הייתה היחידה למחלקה מיוחדת בהשפעת הריבוי של פגיעות מלחמתיות במלחמת יום הכיפורים.
פרופסור קסלר (1926 - 2007), יליד בולגריה ובוגר אוניברסיטת סופיה שהשתלם בפינלנד וארצות הברית, נחשב לאבי הכירורגיה של היד בארץ, והיה לפרופסור בעל שם עולמי. פרופ' קסלר ראה בענף זה את אחד האתגרים הגדולים של הכירורגיה המודרנית. פרופסור קסלר אף פיתח מכשיר רפואי, הקרוי על שמו, אשר בכל רחבי העולם נעשה בו שימוש והיווה פריצת דרך - "דגם קסלר" - מכשיר מתיחה להארכה של חלקי יד חסרים. כמו כן המציא את אחד מהקשרים החזקים לתפירת גידים ה- "Grasping Suture" הנושא את שמו.
קסלר איזידור
וילי ון דר קרקוף
רנה ון דר קרקוף
רוברט פיצו
רוברט פיצו (בסלובקית: Robert Fico; נולד ב-15 בספטמבר 1964) הוא פוליטיקאי סלובקי שכיהן כראש ממשלת סלובקיה.
פיצו משתייך למפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית בסלובקיה. הוא כיהן כראש הממשלה מ-4 ביולי 2006 עד 8 ביולי 2010. ב-4 באפריל 2012 שב לכהן כראש הממשלה, ובמרץ 2018 התפטר מתפקידו.
תולדות חייו.
פיצו נולד בשנת 1964 בעיר טופולצ'אני. אביו היה מפעיל מלגזה, ואמו שימשה זבנית בחנות נעליים.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה, בעת שהייתה עדיין מוסד צ'כוסלובקי ועבד במכון למדינה ולמשפט של האקדמיה הסלובקית למדעים. בשנת 1987 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. לאחר מהפכת הקטיפה, בשנת 1989, והתמוטטות המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, פיצו הצטרף למפלגת השמאל הדמוקרטי (בסלובקית: Strana demokratickej ľavice, SDĽ), ממשיכת דרכה של המפלגה הקומוניסטית בסלובקיה. בין השנים 1994–2000 הוא יצג את סלובקיה כיועץ משפטי לבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
בשנת 1999, כאשר דעכה התמיכה הציבורית במפלגת SDĽ מתחת לאחוז החסימה, פיצו עזב את המפלגה ויסד את תנועת
"כיוון - סוציאל-דמוקרטיה" (סלובקית: Smer – sociálna demokracia, Smer-SD). הוא הפך לאופוזיציונר אהוד
אשר מתח ביקורת על הרפורמות של ממשלת הימין הסלובקית בראשות מיקולש דזורינדה. עם עליית כוחה של מפלגתו, היא מיזגה לתוכה את מפלגת SDL.
בשנת 2014 הציג את מועמדותו לנשיאות סלובקיה תחת הסיסמה "מוכן בעד סלובקיה", אף על פי שדחה מועמדות פוטנציאלית לנשיאות ב-2009, כשאמר למראיין: . בבחירות הוא נוצח בסיבוב השני ב-29 במרץ 2014 על ידי המועמד העצמאי הטירון אנדריי קיסקה עם 59% מול 41% מהקולות.