חוזה ההקלטות הראשון שהשיגה הלהקה היה בחברת Thin Line עם הסינגל So Young. הסינגל זכה לביקורות פושרות וחברי הלהקה החליטו להפסיק להקליט, אך חזרו בהם לקראת סוף אותה שנה. הסינגל Sally Cinnamon עורר עניין מסוים בחברות תקליטים בתוך מנצ'סטר ולבסוף נחתם חוזה לשמונה תקליטים עם חברת "סילברטון". הסינגל הבא שלהם, Elephant Stone, זכה להצלחה רבה אך עדיין לא הצליח לפרוץ את השוק המקומי. באפריל 1989 יצא אלבומם הראשון שנשא את שם הלהקה.
אלבום הבכורה של הסטון רוזס, The Stone Roses, זכה לביקורות נלהבות ונחשב כפורץ דרך בזכות סגנון הפופ-רוק הפסיכדלי שבו. שנים לאחר יציאתו לאור, הוא הוכתר על ידי NME כאלבום הבריטי הטוב ביותר בכל הזמנים והשפיע על להקות כמו אואזיס, בלר וארקטיק מאנקיז.
האלבום זכה לביקורות נלהבות. בשלב הזה סגנון הלהקה התגבש כאינדי משולב עם מקצבי אסיד-דאנס. הלהקה הפכה במהרה ללהקת פולחן עם מיליוני מעריצים ברחבי העולם ובבריטניה בפרט. הסגנון שלהם, שלא היה מוכר לפני כן, הוביל להקות חדשות לאמץ את הסגנון הבריטי הייחודי הזה, שלעתיד "התחרה" בגראנג' האמריקאי בשם בריטפופ.
האלבום השני של הלהקה, Second Coming, שיצא בשנת 1994 בלחץ חברת התקליטים שלהם (האלבום היה אמור לצאת ב-1991), כבר נבלע בין אין ספור האלבומים והלהקות שהחיו את סצנת הבריטפופ בבריטניה. עקב כך פרש רני מהלהקה, דבר שכמעט פירק את הלהקה. שנתיים לאחר מכן פרש הגיטריסט ג'ון סקוויר ובכך קבע את ההתמוטטות הסופית של הלהקה.
לאחר פירוק הלהקה איאן בראון יצא לקריירת סולו מצליחה. ג'ון סקווייר הקים את להקת Seahorses, שהוציאה אלבום אחד מצליח, אך התפרקה זמן קצר לאחר מכן. הבסיסט מאני הצטרף ללהקת פריימל סקרים.
הלנה כגן
הלנה כגן (25 בספטמבר 1889 – 21 באוגוסט 1978) הייתה רופאת ילדים ישראלית - האישה הראשונה בארץ ישראל במקצוע זה, פעילה חברתית ומראשי ויצו. כלת פרס ישראל לשנת 1975. לאורך השנים טיפלה כגן וריפאה דורות של ילדים יהודים, נוצרים ומוסלמים. נודעה במקצועיותה ובמסירותה.
קורות חיים.
נולדה בשנת 1889 בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן (אז בתחומי האימפריה הרוסית), למרים ומשה כגן. אביה של כגן היה כימאי שנשלח לטשקנט כדי להקים ולפקח על מפעלים לייצור זכוכית.
ב-1905 נסעה כגן לשווייץ ללמוד פסנתר בקונסרבטוריון. באותו זמן התחילה ללמוד רפואה, תחילה בלימודי חוץ, ולאחר מכן בלימודים מן המניין. ב-1910, בהיותה בת 21, השלימה כגן את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברן והתמחתה ברפואת ילדים.
ב-1914 עלתה כגן לארץ ישראל יחד עם אמהּ. תחילה גרו ביפו ובתל אביב, ומאוחר יותר עברו לירושלים, לבית ברחוב הנביאים, סמוך למאה שערים. כגן פתחה מרפאה בביתה בירושלים והייתה לרופאת הילדים הראשונה בארץ. היא גרה באותו בית כל ימיה.
רופא העירייה של ירושלים, הד"ר כמאל ביי אל חוסייני, קרוב משפחה של המופתי הירושלמי, הנפיק לאמה של כגן תעודה שאסור לה לנסוע עקב סיבות בריאות. בזכות טענה רפואית זו הצליחה כגן להישאר בירושלים בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשללא מסמך זה הייתה מגורשת עם אמה לרוסיה. בנוסף, הד"ר אל חוסייני נתן לכגן הלוואה של 100 נפוליאונים למשך שמונה חודשים. ההלוואה נעשתה בצורת בקשה שכגן תשמור לו על הכסף.
ב-1936 נישאה כגן לאמיל האוזר, כנר מחונן, שהקים את הקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים ב-1933. הוא גם ניהל את הקונסרבטוריון בשנותיו הראשונות, והלנה עצמה נשאה בתפקיד של כבוד במוסד זה בין 1938–1946. ביתם של הזוג היווה מרכז למוזיקה ותרבות, ומקום מפגש למנהיגים ציוניים.
קריירה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הרשויות לא התירו לכגן לעבוד כרופאה. בין 1914–1916 היא עבדה כאחות בבית החולים העירוני. כמו כן היא הכשירה בתקופה זו נערות יהודיות וערביות לעבודה כאחיות. היא גם עבדה עם אחיות ציבור שנשלחו על ידי ההסתדרות הציונית הדסה (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה) להקמת תוכנית מלווה לטיפול באם וביילוד.
בקיץ 1914, לפני כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה, באו לארץ קצינים גרמנים כדי לסייע לטורקים במלחמתם נגד הבריטים במצרים; לשם כך גויסו לשירות צבאי רוב הרופאים היהודים, ובירושלים נשארו לפעול הרופאות הלנה כגן ומרים נופך.
כגן המשיכה להעניק טיפולים רפואיים מביתה וסייעה לפתור בעיות תת-תזונה אצל תינוקות. היא השיגה פרה ונתנה את החלב לילדים חולים שהגיעו למרפאתה. עם השנים רכשה כגן את אמון הקהילות היהודית והערבית, חרף היותה אישה, צעירה וחסרת ניסיון.ב-1917 גויס ד"ר אלברט טיכו לצבא הטורקי-גרמני-אוסטרי, כקצין מילואים וכרופא עיניים, ושירת תקופה של כשנתיים בדמשק. בתקופה זו העביר את מרפאתו ואת הציוד שבה לידי כגן. היא הפכה את בית החולים לבית החולים היהודי הראשון בארץ ישראל לטיפול בילדים, באמצעות תקציב דל שקיבלה מ'המשרד הארצישראלי'.
ב-1919 עבר בית החולים לילדים לבית החולים מאיר רוטשילד (גלגולו הראשון של מרכז רפואי הדסה). כגן ניהלה את מחלקת הילדים עד 1925. במקביל המשיכה לקבל ילדים חולים אצלה בבית וייסדה מרפאות טיפת חלב מטעם ויצו, הראשונה שבהם ברובע היהודי ב-1921. במרפאות טיפת חלב היא נתנה הדרכה לאמהות כיצד לטפל בילדיהן, על רקע קשיי החיים בירושלים.
כגן הקימה את מחלקת הילדים בארגון ויצו ועמדה בראש המחלקה עד 1966 והייתה חברת הנהלת ויצו העולמי.
ב-1924 הקימה כגן בית יתומים בשכונת שערי חסד, והייתה המנהלת הרפואית במקום. ב-1925 התחילה לעבוד גם במעון לילדים ערבים בעיר העתיקה - שם הייתה המנהלת הרפואית עד 1948, כשנאסר על היהודים להיכנס לחלק זה של העיר.
ב-1936 היא הקימה את מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, אותה ניהלה עד שנת 1975 (ב-1962 נקראה על שמה מחלקת הילדים החדשה שנפתחה בבית החולים.)
בשנות ה-30 הייתה חברת הוועד הלאומי מטעם הציונים הכלליים.
במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות מונתה כגן לאחראית של המחלקה הרפואית בקהילה היהודית בירושלים, ודאגה לכל המרפאות והמערכות התברואתיות בעיר. עבודתה כללה גם טיפול בפליטים מהשכונות הערביות. היא לקחה תינוקות רבים מאזורי סיכון ושיכנה אותם בבית התינוקות של ויצו, שנוסד ביוזמתה.
ב-1937 מונתה כחברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים; ב-1965 מונתה לסגן יו"ר הוועד. כגן הייתה פעילה בארגון רפואת הילדים של ירושלים, בתקופת המנדט, ושמשה כיו"ר מ-1926 ועד 1943; כן שימשה בתפקיד זה ב-1951 וכן ב-1958. כמו כן היא הייתה יועצת בענייני רווחת ילדים במשרד הבריאות בין 1953–1956.
עד שנותיה האחרונות המשיכה ד"ר כגן לקבל מטופלים בביתה.
היא נפטרה חשׂוכת ילדים, באוגוסט 1978, בגיל 89; היא נקברה בחלקת אישי ירושלים בהר המנוחות.
גיסתה רחל כהן-כגן (אשת אחיה, הרופא ד"ר נח כהן (כגן)) הייתה פעילה חברתית ופוליטית, חתומה על מגילת העצמאות, חברת הכנסת ויו"ר ויצו ישראל.
פראסין
פראסין (רומנית: Frasin), (גרמנית: Frassin an der Moldawa) עיר במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה.
העיר ממוקמת בהרי הקרפטים בין העיר גורה הומורולוי ממזרח (7 קילומטר מגורה הומורולוי) לבין קמפלונג ממערב (25 קילומטר מקמפלונג).
מרחק העיר מעיר המחוז סוצ'אבה 45 קילומטר.
פראסין הוקמה בראשית המאה ה-19 ככפר קטן, בדרום בוקובינה אז ארץ הכתר המזרחית ביותר באימפריה האוסטרו-הונגרית. והתיישבו במקום בעיקר חוטבי עצים גרמנים.
לאחרונה עם איחודה של פראסין עם הכפרים השכנים בוקשואיה, דורותיאה ופלוטניצה, הפך המקום לעיר.
היהודים בפראסין.
מאמצע המאה ה-19 התיישבו במקום יהודים. ב-1930 היוותה האוכלוסייה היהודית 7.3% מכלל האוכלוסייה המקומית עם 156 יהודים. הקהילה במקום הייתה קטנה ולא עמדה בפני עצמה, אלא הייתה מסונפת לקהילת גורה הומורה. בכפר היו שני בתי כנסת, שני חדרים ומקווה. בית הכנסת השני הוקם סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולמעשה כמעט ולא היה בשימוש. רוב יהודי המקום עסקו במסחר אך היו גם בעלי מקצועות זעירים כגון נגרים, סנדלרים, וכן היו בעלי מנסרות.
בספטמבר 1940 גורשו יהודי פראסין לגורה הומורה, ומאוחר יותר ביחד עם כל יהודי האזור גורשו לטרנסניסטריה.
דארת סידיוס
שושה
שלום, חבר
שָׁלוֹם, חָבֵר הוא צמד המילים העבריות שבהן בחר ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית ה-42, להיפרד מיצחק רבין בליל הירצחו, ב-4 בנובמבר 1995. את הביטוי חיבר כותב הנאומים שלו, אנתוני בלינקן, לימים מזכיר המדינה של ארצות הברית.
היסטוריה.
בהודעה קצרה שמסר מחצר הבית הלבן הביע קלינטון את צערו:
את המילים "שלום, חבר" ביטא קלינטון בעברית. הוא חזר עליהן גם בלווייתו של רבין, כעבור יומיים.
באומרו מילים אלה טבע קלינטון את צמד המילים הללו כביטוי המסמל את הרצח ואת זכרו. מילות הפרֵדה מיצו את תחושת האבל של רבים בישראל ובעולם, ובחירתו של קלינטון לומר אותן בעברית נתנה להן מעמד מיוחד. תפקידה הכפול של המילה "שלום" בעברית, הן במובן של אי-מלחמה והן במשמעות של מילת פרֵדה סופית (בשונה מ"להתראות", המרמזת על המשכיות), העצימו את כוחו של הביטוי ואת מעמדו הסמלי. המילה "חבר", המעידה על קרבה ואהבה הדדית העניקה לביטוי נופך סנטימנטלי.
עד להקמת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, הארגון העיקרי שעסק בהנצחת רבין היה העמותה "שלום, חבר".
השפעה תרבותית.
סטיקרים.
הביטוי "שלום, חבר" הפך למעין אמרת כנף ששימשה בהקשר של זכר הרצח. ימים אחדים לאחר הרצח הופצו והופקו 750,000 סטיקרים ועליהם הביטוי "שלום, חבר". הסטיקרים צורפו לעיתון ידיעות אחרונות. עם מלאת שנה לרצח הודפסו סטיקרים חדשים, ועליהם המילים "חבר, אני זוכר". לאחר שנה הופק סטיקר שלישי, ועליו המילים "חבר, אתה חסר".