בפעילותו הפוליטית התמודד עטר במהלך השנים על תפקידי יו"ר ומזכ"ל מפלגת העבודה וכן בבחירות המקדימות לקביעת רשימות מועמדי המפלגה לכנסת. בפעילותו הציבורית הוא נמנה בין התומכים בהקמת גדר ההפרדה והיה שותף להקמת חלקה הצפוני, ביוזמה פרטית.
כראש מועצה מעורבת גיבש עטר מודל מעשי לחיי דו קיום בין יהודים לערבים, ובין היתר השווה תקציבים והשקיע רבות בכפרי הערבים בגלבוע בתשתיות ובחינוך. הוא פעל להקמת ההיפודרום הראשון באזור לקיום מרוצי סוסים, וקידם הקמת מתחם תיירות הכולל מסעדות ואתר סקי מלאכותי. פעולות נוספות בתקופת כהונתו כללו שינוי סטטוס העדיפות הלאומית, אשר הביא להקמת מפעלי תעשייה רבים לאזור, והכרה באזור התעשייה "פארק מבואות הגלבוע" כפיילוט בתחום פארקי התעשייה בחסות משרד התעשייה והמסחר. כמו כן קיימה המועצה תחתיו תכנון משותף עם הרשות הפלסטינית להקמת אזור תעשייה משותף לגלבוע ולנפת ג'נין שמעבר לגבול.
במהלך כהונתו הוכפלה האוכלוסייה בגלבוע מ-16,000 ל-32,000 באמצעות הרחבה מסיבית ביישובים. עטר יזם והקים את היישוב האקולוגי המתכונן הראשון בארץ - נורית.
באוגוסט 2008 הפסיד בבית המשפט המחוזי בנצרת בתביעת דיבה על סך 50 אלף ש"ח מול רו"ח יעל אשל אשר חשפה שחיתויות במועצה האזורית שתחתיו. המבקרת פוטרה מעבודתה ומבקר המדינה השופט אליעזר גולדברג הורה להשיב אותה לתפקידה. בדצמבר בשנה העוקבת נעצר עטר בחשד לביצוע עבירות מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר במרמה. המשטרה העבירה לפרקליטות המלצה להעמיד לדין את עטר, אך פרקליטות מחוז צפון סגרה את התיק.
בבחירות המקדימות להרכבת רשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) נבחר במקום ה-16, ונותר מחוץ לכנסת כשהרשימה קיבלה 15 מנדטים. עם פרישתו של ח"כ בנימין בן אליעזר בדצמבר 2014, כשלושה חודשים טרם מועד הבחירות לכנסת העשרים (שהוקדמו), הודיע עטר כי הוא מוותר על מקומו, משום שאין ברצונו "לקבל משכורת למשך 3.5 חודשים בלי לעשות דבר". למשכן נכנס הבא אחריו ברשימה, ראלב מג'אדלה.
דני עטר היה חבר בוועד המייעץ של ארגון קול אחד - One Voice.
ב-14 בינואר 2015, נבחר עטר במקום ה-15 של רשימת המחנה הציוני (במקום המשוריין לנציג הקיבוצים ומושבים) לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
ב-31 במרץ 2015, הושבע עטר לכנסת העשרים ואילו במקומו לראשות מועצה אזורית הגלבוע נבחר עובד נור.
ב-19 באוקטובר 2015 נבחר למועמד מפלגת העבודה לתפקיד יו"ר קק"ל וב-19 בנובמבר נבחר רשמית לתפקיד. כעבור 4 ימים הגיש את התפטרותו מהכנסת. הוא שימש בתפקיד עד 15 בנובמבר 2020, אז נבחר במקומו אברהם דובדבני.
עטר הוא תושב גן נר. בשנת 2016 התגלו חריגות בנייה בביתו. על שטח ציבורי נבנתה בריכת שחייה בחצר משפחתו של עטר. עטר ניסה להכשיר את חריגות הבנייה, וקיבל את הסכמת הוועדה המקומית לתכנון ובנייה. ערעור שהגישה רשות מקרקעי ישראל התקבל והכשרת חריגות הבנייה נדחו. בספטמבר 2019 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמיד לדין את עטר, בכפוף לשימוע, בגין עבירות בנייה, אך לאחר השימוע הסתפקה בהליך מנהלי שבמסגרתו יבטל עטר את חריגות הבנייה.
דני עטר נשוי לחיה ואב לשלושה.
פרופסור אורח
מחשבי קצין
מקור חיים (שכונה)
מקור חיים היא שכונה קטנה בדרום העיר ירושלים באזור עמק רפאים. השכונה גובלת בשכונות בקעה וגוננים ובאזור התעשייה תלפיות.
היסטוריה.
הקמה והשנים הראשונות.
שכונת מקור חיים הוקמה בשנת 1924 על ידי קרן קיימת לישראל, מדרום למושבה הגרמנית, וסמוך למסילת הברזל הישנה. היא נקראת על שם חיים כהן מחרקוב אשר מכספו נרכש חלק ניכר מקרקעותיה. את הכסף תרמו בניו של חיים כהן לרגל חתונת הזהב של הוריהם. הם תרמו לחובבי ציון על מנת שתירכש בירושלים חלקת קרקע על שם אביהם. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורקה חובבי ציון והכסף הועבר לקק"ל על ידי מנחם אוסישקין. השכונה תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן עם רחוב אחד מרכזי, וחלקות קרקע מאחורי הבתים אשר יועדו למשקי עזר. מקור חיים אמורה הייתה להיות שכונה דתית, והסתדרות "המזרחי" הייתה אחראית בשנים הראשונות על קבלת תושביה, והרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי התמנה בה לרב השכונה. תושביה הראשונים היו בעיקר עולים מפולין בני העלייה הרביעית. למרות התכנון המקורי להקים שכונה שבה בתים מודרניים ומשוכללים, המתיישבים הראשונים של השכונה היו דלי אמצעים וחלקם אף בנו את בתיהם במו ידיהם. ישנם מוותיקי השכונה שטוענים שחלק מהמתיישבים קיבלו את הבתים בחינם.
בין המתיישבים הראשונים והפעילים שהקימו את ביתם בשכונה ניתן למנות את בוכוייץ ישראל ששימש מזכיר השכונה עם הקמתה.
בירחון "הפועל המזרחי" אייר תרפ"ד – 1924 גיליון חמישי,קוראים על התקדמות הבניה של שכונת מקור חיים.
הירחון מציין כי בשכונה התכנסה אספה כללית של חברי השכונה.
מזכיר וועד השכונה מר ישראל בוכוייץ מסר דוח לחברים בחודש תמוז תרפ"ד והודיע כי :"עוד חודש ימים יסיימו את עשרת הבתים הראשונים".
על פי ספרו של יונה כהן, בחודש אב תרפ"ד כבר הוקמו בשכונה בתים ורפתות.המיוחד בשכונה היה שהמתיישבים חשבו לנטוע בה עצי נוי אשר ישתלבו בסביבה בה קיים אוויר הרים צח ומקום שקט.אכן הוקם במקום פנסיון רוזנבוים ועוד בתים ששמשו אחר כך לריפוי חולים.
בי"ז מנחם אב נערכה חגיגה לחנוכת השכונה החדשה ונורתה אבן פינה לבנין בית הכנסת.
לחנוכה הגיעו הרבה נכבדים וגם שייכים מכפרי הסביבה.
עד מלחמת העצמאות הייתה זו שכונה יהודית מבודדת, המוקפת בשכונות ערביות; בקעה, בית צפאפא וקטמון, ומצפון לה המושבה הגרמנית. במאורעות תרפ"ט סבלה השכונה מהתקפות מהכפר בית צפאפא שמדרום, תושביה אף פונו באופן זמני, אך היא לא סבלה מהרוגים. לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי השכונה בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי במהלך המאורעות. במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא. כשנה לאחר מאורעות תרפ"ט נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות. הסכם זה ספג ביקורת רבה מהצד הערבי. במאורעות 36-39 צלפו הערבים על השכונה ולפעמים אף התקיפו את הבאים אליה.
בשנת 1940 הוקמה בה ישיבת "מקור חיים" על ידי רב השכונה השני - הרב ברוך יצחק לוין, והיא פעלה במקום עד 1962. במלחמת העצמאות הותקפה השכונה פעמים רבות מכיוון הכפר בית צפאפא אך לוחמי "ההגנה" הצליחו להדוף התקפות אלו, וגם להוציא התקפות נגד הכפר.. עם כיבוש קטמון במבצע יבוסי באביב 1948, חברו אליה כוחות "ההגנה" וחיברו אותה עם השכונות במרכז העיר. אנדרטה לזכר הלוחמים שנהרגו על הגנת השכונה נמצאת בסמוך לבית הכנסת הישן.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
במהלך השנים מאז קום המדינה, ובעיקר בשנים האחרונות, נהרסו רבים מבתי השכונה המקורית, ובמקומם נבנו בתים בעלי סגנון מודרני.
מתחילת המאה העשרים ואחת הגיעו לשכונה עולים רבים מצרפת, צפון אמריקה ודרום אפריקה. בינוי מואץ משך לשכונה משפחות ישראליות ותיקות רבות והיא מורכבת מפסיפס ירושלמי עשיר.
השכונה כלולה כיום במנהל הקהילתי בקעה רבתי.
רחובות ובניינים בעלי חשיבות.
רחובה הראשי של השכונה נקרא "מקור חיים" ושני רחובותיה האחרים הם צרת ואביטל.
גורית אקסלרוד בר נתן
גוּרית אַקסלרוד–בר נתן (נכתב גם אקסלרד, אכסלרד) (31 באוקטובר 1929 – 8 בפברואר 2007) הייתה סופרת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה.
אקסלרוד נולדה בווינה בירת אוסטריה בשם גרטרוד אקסלרוד למשפחת כובענים אמידה. בשנת 1939 נמלטה, יחד עם משפחתה, מאימת השלטון הנאצי. היא התגוררה בעיר שאנגחאי שבסין במשך עשר שנים, ולמדה שם בבית הספר האנגלי.
בשנת 1949 עלתה לישראל. בעקבות היכרותה עם יעקב אשמן, שהיה אז עורך עיתון הילדים "הארץ שלנו", החלה לכתוב את סיפורי הילדים הרבים שנהגה לספר. אשמן גם הציע לה לעברת את שמה לגורית. שנים רבות עסקה בכתיבת ספרי ילדים ובכתיבה לעיתוני ילדים. בשנת 1956 (תשט"ז הוענק לה פרס יציב לסופרים צעירים, על מדורהּ "הכתב הנודד", שהתפרסם בקביעות ב"דבר לילדים".
באותה שנה זכתה בפרס למדן על ספרה הראשון, "סין, סונג ואני".
גורית אקסלרוד נסעה לשנים אחדות לאפריקה עם בעלה, אלי בר נתן, שליח מטעם המדינה במסגרת פעולות הסיוע ליבשת השחורה, וכתבה ספרים אחדים על חייה שם: "החמור המעופף", "ציפאנגו" ו"כובע טמבל בג'ונגל". בשנת 1964, אחרי שובם לארץ, התיישבו עם בתם נעמי (לימים לביא) במושב עשרת שליד גדרה, ושם כתבה את הספרים "הרפתקה לילית" ו"תעלומת האגרטל הסיני". רבים סיפוריה שודרו כתסכיתים ב"קול ישראל".
בשנת 1964 עברה להתגורר בעשרת יחד עם בעלה אלי בר נתן. בשנת 1977 הקימה את חדר העיון בבית הספר היסודי "גדרות", בו המשיכה לעבוד עד ימיה האחרונים. בזכות גישתה המיוחדת ושיטות הלימוד הלא שגרתיות התחבבה אקסלרוד על ילדים רבים והפכה לדמות מוערכת ביישובי גדרות. פיתחה את חדר העיון שבראשותה למקום מיוחד, שעודד וטיפח את יכולת הביטוי, צבירת הידע והסקרנות של הילדים, אם בכתיבת חיבורים, שהמצטיין שבהם נבחר מדי חודש על ידי ועדת תלמידים, ואם בחידוני ידע בתולדות ישראל. למתקשים שבהם סייעה בשיחה, באוזן קשבת, בסיפורים ובמוזיקה.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
הגירת עבודה
משה דוד ואלי
רבי משה דוד ואלי (~1697 - 17 בדצמבר 1776, ז' בטבת ה'תקל"ז) היה פרשן מקרא, רופא, מלומד, ומקובל יהודי מאיטליה. חי בעיר פדובה. היה תלמיד חבר של הרמח"ל. לפי החוקר יוסף אלמנצי, היה הרמ"ד ואלי רבו של הרמח"ל בקבלה בתחילת לימודו.
ביוגרפיה.