החל מדצמבר 2016 עלה מופע חדש של שי טוחנר וחברים, שוב בהפקת "רעות קשרי תרבות", בשם "מהצ'לסי לווילאג'" שהוא מחווה לבוב דילן, לאונרד כהן, סיימון וגורפינקל וזמרים יוצרים נוספים שמרבית פעילותם הייתה בניו יורק החל משנות השישים של המאה העשרים. גם מופע זה רץ בהיכלי התרבות הגדולים בארץ, הזמרת הראשית היא גבריאלה לואיס ומתארח הזמר אהר"לה סייקס.
החל משנת 2019 מבצע טוחנר עם להקתו כנגן רב כלי וכמפיק את המופע "קאנטרי לנצח" במסגרת "רעות קשרי תרבות" בהשתתפות שתי הזמרות, גבריאלה לואיס ומיה יוהנה, יונתן מילר ונגנים נוספים. המופע רץ בהיכלי התרבות הגדולים ברחבי ישראל ובמספר פסטיבלים נחשבים. טוחנר נחשב כאחד מ-"סנדקי" הסצנה של הזמרים היוצרים הצעירים בעיקר באזור תל אביב, ומאז פרישתו מעבודתו העיקרית בתחום המחשבים מנגן איתם, מייעץ להם ומסייע לקידומם שלא למטרות פרנסה או רווח אישי שלו.
עם חזרתו לישראל של יונתן מילר, חברו של טוחנר ללהקת הפונדקאים, בשנת 2013, לאחר שהות בת כתשע שנים בארצות הברית, הוא חבר שנית לטוחנר והצטרף להרכבים ולהופעות השונות ברחבי הארץ.
בנוסף לפעילותו המוזיקלית, עסק טוחנר בתחום ההיי טק שמוגדר אצלו כמקצועו העיקרי. בסוף שנת 2014 פרש טוחנר מעבודתו בתחום ההייטק לאחר 44 שנים של פעילות בתחום.
דיסקוגרפיה.
טוחנר ניגן באלבומים הבאים שהופקו בישראל (רשימה חלקית):
טוחנר ניגן באלבומים לא מעטים של יוצרים ישראלים צעירים, כמו מורן מגל, דלית קלמר, נועם אקוטונס, שירי גולן, גיטלה יוסוב ואחרים, באלבומו של הזמר החרדי הבינלאומי אברהם פריד ובאלבומה של וירטואוזית החלילים חפציבה זר אביב.
כן ניגן טוחנר באלבומים של אמני פולק רבים בבריטניה, בעיקר בסקוטלנד.
ווליס ופוטונה
זהר ליבה
זוֹהר לִיבּה (נולד ב-20 בספטמבר 1977) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה.
ליבה נולד במושב נביעות שבסיני וגדל בישראל. מוצאו טורקי וצ׳יליאני, אביו היה חקלאי ואמו הייתה מורה. ב-1979 בהיותו בן שנתיים הוריו התגרשו ואמו היגרה לצ'ילה.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם ביחידת דובדבן. עם שחרורו, בגיל 23, לאחר שאביו נפטר נסע ליבה לחו"ל ועבד כדוגמן במשך מספר שנים, שלאחריהן חזר לישראל והחל גם בקריירת משחק.
ליבה נשוי למאמנת והשחקנית אורית שר, והתגורר במושב חרות, אך היגר לספרד. לזוג ארבעה ילדים. לליבה עסק לעבודות בעץ.
דוגמנות.
ליבה דגמן במסעי פרסום שונים עבור חברות "דלתא", "המשביר לצרכן", "מתאים לי" (לגברים) ועוד. בעבר היה גם פרזנטור של רשת סקופ, יחד עם רותם סלע, בנוסף היה גם פרזנטור של חברת ההלבשה ML.
טלוויזיה.
בטלוויזיה הוא הופיע לראשונה בסדרה "ג'וני", שם גילם את יעקב, בן זוגו של ג'וני (יונתן קוניאק). בשנת 2005 גילם את דמותו של עילי ב"טלנובלה בע"מ" בבימויו של שי קפון, ושודרה בערוץ הוט 3.
בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הנוער "השמינייה" בה גילם את דמותו של עומרי, חבר במועצה, בן זוגה של נטשה (עדי הימלבלוי) והמשיך לשחק ב"השמיניה הדור הבא" למשך 2 עונות נוספות.
בשנים 2007–2010 ליבה שיחק בסדרת הנוער "האי" במשך 3 עונות, בתור צ'יף בעלה של ג'יני (יעל גרובגלס) ואבא של דילן (יון תומרקין).
ב-2007, שיחק גם בטלנובלה "בובות" של חברת HOT. ליבה גם הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה "האלופה", שם גילם את דמותו של סגן מאמן קבוצת לאציו בכדורגל.
ב-2007 השתתף בסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 (רשת) לצד יעל פוליאקוב, ישראל פוליאקוב, איתי תורג'מן ויוסי מרשק. בסדרה גילם את ליאור סממה, בן זוגה של הדמות שמגלמת יעל. לאחר מכן, הצטלם לקליפ "עליך ועליי" של הזמרת שרית חדד.
ב-2008 השתתף ליבה בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" והיה למודח השישי. באותה שנה שיחק בסדרת המערכונים "אין בעיה" ששודרה בערוץ 2. ב-2009 שיחק בתפקיד אורח בתפקיד ג'קו בסדרה הקומית "החברים של נאור" שמשודרת בערוץ 10. ב-2010 הופיע במחזמר על פי שיריו של שלמה ארצי "לילה לא שקט".
ב-2011 השתתף ליבה בעונה השנייה של הסדרה "עספור" של חברת HOT, בתפקיד חוויאר. ב-2012 השתתף בסדרות של Yes כמו "נויורק" (3 עונות), "שביתה" (2 עונות).
ב-2014 השתתף בסדרה "עממיות" ששודרה בערוץ 2 ונוצרה על ידי נאור ציון. ב-2015 השתתף בתוכנית "גולסטאר" שמשודרת ב-HOT.
ב-2016 השתתף בסדרה "נעלמים" ששודרה בערוץ ניקלודיאון בתור גיורא גולדין, מפקד המשטרה ואבא של איתי (דניאל ליטמן).
ב-2018 השתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" ששודרה בערוץ כאן 11.
ב-2020 השתתף בסדרה הספרדית ״El Cid” המשודרת באמזון פריים.
בקולנוע.
ב-2006 גילם את דמותו של גולן בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
ב-2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן וב-2011 שיחק בסרט הדרמה "עדות" של הבמאי שלומי אלקבץ.
ליבה הצטלם לצד מירב פלדמן ומורן רוזנבלט לסרט הישראלי-אוסטרי "באומשלאגר" שעלה לאקרנים ב-2017 ושנתיים לאחר מכן, שיחק בסרט הקומי "מבצע שלאגר".
ב-2019 השתתף בסרט "פול גז".
פילמוגרפיה.
קולנוע
אייזיק שטרן
ז'ורז' סורל
ז'ורז' אֶזֶ'ן סוֹרֵל (בצרפתית: Georges Eugène Sorel; 2 בנובמבר 1847 - 29 באוגוסט 1922) היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי, תאורטיקן חשוב בזרם הסינדיקליזם המהפכני.
ביוגרפיה.
סורל נולד בשרבור ב-2 בנובמבר 1847 לאב סוחר שירד מנכסיו ולאם קתולית אדוקה. הוא למד באקול פוליטקניק בפריז והפך למהנדס במחלקה לעבודות ציבור. ב-1892, בגיל 45, הוא פרש לגמלאות ממשרתו בפרפיניאן והתיישב בפריז עם מארי אפראזי דויד, בת לאיכרים קתולים שלא נישא לה לעולם, ייתכן שבעקבות התנגדות אמה. מאוחר יותר עבר הזוג לבולון סיר סן. לאחרי מותה של מארי ב-1897 הוא הקדיש לה את ספרו הרהורים על האלימות.
מסוף שנות השמונים הקדיש סורל את חייו להגות פילוסופית, פוליטית, כלכלית וחברתית. עד 1893 היה סורל מלוכן ושמרן; אז הכריז על עצמו כסוציאליסט ומרקסיסט.
סורל קרא רבות בכתבי פרודון, קרל מרקס וג'אמבטיסטה ויקו, ומאוחר יותר הושפע מאנרי ברגסון. הוא ניהל התכתבות ענפה עם הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה ועם הסוציולוג וילפרדו פרטו. בוויכוח הגדול על המרקסיזם בתחילת המאה העשרים הוא לקח את צדו של אדוארד ברנשטיין נגד קרל קאוטסקי. יחד עם יובר לגארדל הוא תרם ב-1905 לפיתוחו התאורטי של הסינדיקליזם המהפכני.
לאחר שהתאכזב מזרם זה סורל התקרב שוב לתקופה מסוימת, בין 1909 ו-1910, למלוכנים בהנהגת שארל מוראס, אך לא הסכים עם לאומנותם או עם מטרותיהם הפוליטיות. לאחר מכן פלירטט עם השמרנים של אקסיון פראנסז והשתתף בין 1911 ו-1913 בכתב העת "ל'אנדפאנדאנס" שייסד ז'אן ואריו. בכתב עת זה אימץ סורל את גישתו של מורה, שלפיה "מי שלא היה אנטישמי מתוך פטריוטיות, היה צריך להפוך לאנטישמי רק מטעמים של יעילות פוליטית". ברוח גישה זו הוא שילב במאמריו אמירות אנטישמיות חריפות. הוא טען כי היהודים הם כובשים "הרוצים לשלוט בכל", סרטן בגוף האומה הצרפתית, ואף עסק בהפצתן של עלילות הדם הקתוליות שכוונו נגד היהודים.
אף על פי כן תמך סורל במשפט חוזר לדרייפוס. הוא גינה את הברית הקדושה של 1914 וקיבל בברכה את המהפכה הרוסית. לנין, לדעתו, היה "התאורטיקן הגדול ביותר של הסוציאליזם מאז מרקס."
סורל היה מיודד עם אנטוניו לבריולה וכתב הקדמה לתרגום הצרפתי של מסות על התפיסה המטריאליסטית של ההיסטוריה. על אף שלבריולה תקף את עבודתו של סורל, הוגים איטלקים אחרים כגון וילפרדו פרטו ובנדטו קרוצ'ה שיבחו את ספריו, והוא השפיע רבות על התנועה הסינדיקליסטית-לאומית, ממבשרות הפשיזם באיטליה. הוא מת בבולון סיר סן ב-29 באוגוסט 1922. הוא היה בן-דודו של ההיסטוריון אלבר סורל.
הגות.
בכתביו הפוליטיים הראשונים ביקש סורל למלא חללים בתאוריה המרקסיסטית, אך התורה שיצר הייתה הטרודוקסית ביותר. הוא ביקר את נטיותיו הרציונליסטיות של מרקס, והשווה לעיתים את הפסימיות המרקסיסטית לזו של הנצרות המוקדמת. הוא לא ראה בניתוח המרקסיסטי אמת מדעית, באותו מובן שבו הבינו אותו המרקסיסטים האורתודוקסיים. על פי סורל, המרקסיזם היה "אמיתי" בשל התפקיד הגואל שהעניק לפרולטריון בתוך החברה הקפיטליסטית הדקדנטית.
סורל היה קרוב לאנרכו-קומוניזם של באקונין. כפרודון בשעתו, הוא ראה בסוציאליזם סוגיה מוסרית בראש ובראשונה. בדומה, הושפע סורל מאנרי ברגסון, שפיתח את מושג המיתוס וביקר את המטריאליזם המדעי, מפולחן הגדולה והשנאה לבינוניות שמצא אצל ניטשה, ומזיהוי השחיתות האינהרנטית בדמוקרטיה הליברלית אצל שמרנים ליברלים כטוקוויל, טן ורנאן. סורל ביקר את התפיסה שהייתה נפוצה בקרב המרקסיסטים של האינטרנציונל השני, לפיה הסוציאליזם יגיע באמצעות תהליך אבולוציוני בלתי-נמנע; הוא הדגיש את חשיבותו של הרצון ושל טקטיקות פעולה ישירה כגון שביתות כלליות, חרמות וחבלה (ייתכן שמקור הביטוי 'פעולה ישירה' הוא בסורל). מטרת הפעולה הישירה היא להפריע ישירות לתפקוד היומיומי של הקפיטליזם ולהעביר ישירות את אמצעי הייצור לשליטת הפועלים. מושג בעל חשיבות מרכזית בהגותו של סורל הוא המיתוס. סורל האמין שעל התנועה המהפכנית ליצור במכוון מיתוסים – בראש ובראשונה את מיתוס השביתה הכללית – כדי לעורר את ההמונים לפעולה. חשוב להדגיש את מעמדו האפיסטמי של המיתוס: הוא אינו נמדד לפי הסבירות האובייקטיבית של התגשמותו, אלא על פי המסקנות המעשיות של הדבקות בו. בעיני סורל, מיתוס השביתה הכללית היווה כלי חשוב ליצירת סולידריות, תודעה מעמדית והתלהבות מהפכנית בקרב מעמד הפועלים. עם זאת, הפשיסטים השתמשו בהגותו כדי לקדם את מיתוס האומה.