המועדון גדל בהדרגה. בתחילת הדרך אנשים סיפרו בדיחות לחברי המועדון אולם לאחר שהחלו לספר בדיחות סקסיסטיות וגזעניות שבחלקם כבר לא היו מצחיקות לאחר פעמים רבות, גילה ד"ר קטריה שעל פי ה-NLP הגוף איננו יכול להבדיל בין צחוק אמיתי לצחוק טכני, ולפי תאוריה זו הגה שיטה שהתבססה על נשימות יוגיות, מתיחות ותרגילי צחוק. ד"ר קטריה הצליח לסחוף אחריו את האנשים שרצו לעזוב את הקבוצה הראשונית וכך החלו להתגבש קבוצות רבות בהם אנשים הדביקו אחד את השני דרך קשר עין, וכך הצחוק הטכני הפך למידבק.
ד"ר מדן גילה שהמחסום הגדול ביותר העומד בפני מצטרפי המועדון היה ביישנות. על מנת להתגבר על הביישנות, החל לגבש קבוצות גדולות כיוון שככל שהקבוצה גדולה יותר כך קל יותר לצחוק, ויש סיכוי טוב יותר ל"הידבק בצחוק". בהמשך פיתח מדן שיטה לשילוב נשימות עמוקות מתחום היוגה על מנת לסייע בהפחתת המתח, שיפור הנשימה ושחרור קל יותר של הצחוק.
בשנת 1998 הגיעה השיטה לארצות הברית בעזרת הקומיקאי והפסיכולוג סטיב וילסון ומיד לאחר מכן הגיעה השיטה לגרמניה ודנמרק משם זה התפתח הלאה אל העולם המערבי.
השיטה זכתה תוך זמן קצר להצלחה רבה ברחבי העולם.
יוגה צחוק בישראל.
השיטה הגיעה רשמית לישראל ב-2004. חלוצי השיטה בארץ היו ד"ר אוטה לימנט, רופאה קונבנציונלית והומאופטית העוסקת בריפוי עצמי ו"חכמת הגוף" שהתוודעה לשיטה ב-2002 בהמבורג שבגרמניה ואלכס סטרניק, תזונאי קליני שתרגל ולמד יוגה צחוק בהודו באביב 2003, במסגרת מועדוני הצחוק המקומיים ואחר כך נסע לאתיופיה על מנת לחפש עבודה בתחום האקדמי אותו למד (תזונה קלינית). לאחר חזרתו של סטרניק לארץ מאתיופיה לאחר שהיה שם של 8 חודשים ובהודו חצי שנה לפני כן, פגש את לימנט (שכבר הנחתה סדנאות בישראל) והשניים החליטו להביא לארץ לראשונה את ד"ר קטריה מאדאן הוגה השיטה.
קטריה ביקר בארץ בדצמבר 2004. ובעקבות ביקור זה פתחו לימנט וסטרניק את שני מועדוני היוגה צחוק הראשונים בישראל במהלך ביקורו של קטריה, הוכשרו כ-60 מנחים חדשים בשיטה, ובמאי 2005 יצאו ארבעה מהם, נילי דור האלה, גליה מורל, ד"ר אוטה לימנט ואלכס סטרניק לשווייץ והוסמכו כמורים בכירים בשיטה מטעם בית הספר הבינלאומי ליוגה צחוק .
בשנת 2006 נפתח לראשונה מועדון צחוק בבית חולים. המועדון שנקרא "החופש לצחוק" פועל במרכז הסרטן בתל השומר על ידי רות חי אשר זכתה בפרס הבינלאומי "שגרירת הצחוק" ברלין 2006 על פעילותה זו.
באותה שנה ניתן הפרס שגרירי הצחוק הישראלי בברלין לחלוצי השיטה ד"ר אוטה לימנט, אלכס סטרניק (על פועלו לקירוב בין יהודים וערבים), נילי דור האלה, אריה תבל בשל פועלו הייחודי בזמן מלחמת לבנון השנייה ולמריאלה נץ בשל פועלה הרב להפצת תחום היוגה צחוק בארץ ובעולם.
במסגרת הפרויקט "רוש מושיטה יד" פועלים כיום מועדוני צחוק גם בבית החולים "איכילוב" שבתל אביב ובבית החולים "מאיר" שבכפר סבא וכן במרכזי יום לקשיש.
מאז שנת 2004 החלו לפעול עשרות מועדוני יוגה צחוק ברחבי הארץ.
בשנת 2014, במסגרת אירועי יום הצחוק הבינלאומי, החליט בית הספר הבינלאומי לריגולוגיה Rigology בצרפת להעניק לאלכס סטרניק, את אות ה GOLDEN LAUGHTER AWARD על עבודתו בישראל בקירוב בין יהודים, פלסטינים וירדנים באמצעות שפת הצחוק. האות מוענק כל שנה (מאז2003) למומחה אחר בתחומי ההומור, הצחוק או הפסיכולוגיה חיובית שפועל מתוך חזון ה Joie De Vivre.
בעיות רפואיות.
מומלץ לאנשים בעלי מצב בריאותי מסוים להימנע מהשיטה:
רוק קל
רוק קל או רוק רך הוא סגנון מוזיקלי שמשתמש בטכניקות הרוקנ'רול להלחנה רכה יותר, באופן ערב יותר להאזנה. לרוק הקל בדרך כלל קטעי שירה עם פיטץ' גבוה יותר, ומילות השירים נוטות להתמקד בנושאים אוניברסליים כגון אהבה, חיים יומיומיים ומערכות יחסים. הז'אנר נוטה לעשות שימוש רב בפסנתרים, סינתיסייזרים ולעיתים סקסופונים.
רוק קל הוא מונח רב משמעויות שלעיתים משתמשים בו להגדרת המוזיקה הפופולרית גם כן.
אמני רוק קל אשר בלטו במיוחד במהלך שנות השבעים והשמונים, כוללים בין היתר את אלטון ג'ון, דון מקליין, קט סטיבנס, הבי ג'יז, דן פוגלברג, להקת שיקגו, להקת Air Supply, להקת טוטו, להקת REO Speedwagon וסימפלי רד.
במהלך שנות השמונים הטעם המוזיקלי של קהל המאזינים השתנתה והפורמטים של תחנות רדיו שיקפו שינוי זה - ז'אנר הרוק הקל התפתח לז'אנר אשר מוכר עד היום בשם "Adult contemporary" ונשאה פחות השפעות רוק מאשר סגנון הרוק הקל.
יצחק אור זרוע
טיילת האס
יוסף משיתא
יוסף משיתא היה יהודי שחי בזמן חורבן בית המקדש השני, ידוע מהמעשה המסופר עליו במדרש בראשית רבה. בעקבות סיפורו, משמשת דמותו של יוסף משיתא, בספרות התורנית לדורותיה, כדוגמה וסמל ל"נקודה היהודית" שמפעמת בלבו של כל יהודי.
סיפור המעשה.
על פי המסופר במדרש רבה, כשנכנסו "שונאים" (הכוונה לרומאים) לבית המקדש, רצו שיהודי ייכנס ראשון ויתחיל בביזה. לשם כך קראו ליוסף משיתא והבטיחו לו שיקבל במתנה כל כלי שיבחר.
נכנס יוסף משיתא והוציא את המנורה. כשראו במה בחר, אמרו לו: "אין דרכו של הדיוט להשתמש בזו"; היכנס שוב וקח לך חפץ אחר. יוסף משיתא סירב לעשות זאת שוב. על פי רבי פנחס המוזכר שם, הציעו לו אויבי ישראל כי יקבל תחת המנורה כספי מכס של שלוש שנים, והוא עמד בסירובו. כנראה שהחוויה של הוצאת המנורה והצורך למוסרה לרומאים גרמו לו לשינוי דעתו.
יש מציינים שמכאן רואים את כוחה של כניסה לבית המקדש (אף שהיא בחורבנו) והיא הייתה הגורם לשינוי דעתו עד כדי מסירות נפשו במיתה משונה. אמר: "לא דיי שהכעסתי לאלוהי פעם אחת, אלא שאכעיסנו פעם שנייה?!".
שונאי ישראל ראו סירוב זה בחומרה והענישוהו על כך בעונש מוות בייסורים: "נתנו אותו בחמור של חרשים והיו מנסרים בו. היה מצווח ואומר: 'ווי אוי אוי שהכעסתי לבוראי'".
DotNetNuke
DotNetNuke (ראשי תיבות: DNN) היא מערכת בקוד פתוח ליצירה וניהול של אפליקציות אינטרנט, הכתובה בשפת VB.NET לשרתי ASP.NET.
המערכת תוכננה להיות קלה לתפעול, לתחזוקה ולהרחבה, על ידי שימוש במודולים וסקינים, וניתן לנהל באמצעותה מערכות אינטראנט, אקסטראנט ואינטרנט.
מערכת DotNetNuke משוחררת תחת רישיון BSD, אולם יש לתוכנה גם מהדורות קנייניות.
התוכנה פותחה במקור על ידי חברת Perpetual Motion הקנדית, אולם החל משנת 2006 מפותחת על ידי בעיקרה על ידי חברת DotNetNuke שהוקמה למטרה זו.
טיפון
טיפון או טיפאוס (ביוונית, Τυφάων או Τυφωεύς) היא מפלצת אגדית מן המיתולוגיה היוונית.
תיאורו.
המשמעות המקורית של המפלצת, כסופה, השתמרה, ואילו דמותו של טיפאוס תוארה כבן הזקונים של טרטרוס וגאיה (או של הרה לבדה, עקב זעמה על זאוס שאתנה נולדה ממצחו). פינדרוס מתאר את טיפאוס כמפלצת בעלת מאה ראשים, עיניים מטילות אימה וקול מבעית.
טיפון מתואר לעיתים כסופה מחריבה ולעיתים כענק יורק אש. טיפון מוזכר אצל הומרוס ואילו אצל הסיודוס מתוארים טייפאון וטיפאוס כשתי ישויות נפרדות. טייפאון מוצג אצל הסיודוס כבנו של טיפאוס וכסופה מבעיתה, שיחד עם אכידנה הוליד את הכלבים אורתוס וקרברוס, את ההידרה, כימרה ואת הספינקס. פרטים אלו מתוארים גם ב"ביבליותקה" של פסבדו-אפולודורוס. בסיפורים אחרים מתואר טיפון כדרקון ענק נושף אש, שמכתפיו יוצאים נחשים ויצורים בעלי מאה ידיים.
המלחמה עם האלים.
לפי הסיודוס ביקש טיפאוס לקנות לו שליטה בכל האלים, אך הוכנע על ידי זאוס במכת ברק. לפי תיאורים אחרים, מת טיפאוס אחרי הקרב עם זאוס ונקבר בטרטרוס, תחת הר אטנה, נפחייתו של הפייסטוס, אך תיאורים אחרים גורסים כי הוא גר במערה בסיציליה.
טיפאוס נחשב אבי הרוחות המזיקות ואבי ההרפיות, אך הרוחות המיטיבות לא נחשבו בניו. אצל המשוררים המאוחרים יותר מקושר טיפאוס לעיתים תכופות עם מצרים, שם אין האלים מסוגלים להתמודד עמו ועל כן הם הופכים, בפחדם, לבעלי חיים (מלבד זאוס ואתנה).
במצרים התלמיית זוהה טיפון עם האל המצרי סת, אשר תואר בתקופה זו כחמור. על פי עלילת החמור, זוהה טיפון-סת גם כאלוהי היהודים.
לפי אחד המיתוסים, הוא תוקף את האולימפוס ורק זאוס נשאר להתמודד מולו. טיפון לוקח את זאוס למערתו, מנקר את עיניו וכובל אותו, עד שהרמס ואיגיפן באו לעזור לו ויחד הם מביסים אותו וכולאים אותו מתחת להר אטנה.
בתרבות הפופולרית.
בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס מוזכר טיפון כענק שגופו בעננים ורגליו באדמה ובני האנוש אינם מסוגלים לראותו והם חושבים שהנזק שטיפון גורם הוא סופה טרופית חריגה. טיפון כמעט ומשמיד את האולימפוס לאחר שקרונוס מתעורר, אך הקיקלופים, ובניהם אחיו למחצה של פרסי, טייסון, מפילים אותו.
הסימפוניה הפנטסטית
הסימפוניה הפנטסטית (Symphonie Fantastique), אופוס 14 היא סימפוניה שנכתבה על ידי המלחין הצרפתי הקטור ברליוז בשנת 1830, והיא היצירה המוכרת ביותר של מלחין זה.
כמו כן, היא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של התקופה הרומנטית המוקדמת, ומבוצעת תכופות בקונצרטים ברחבי העולם.
מבנה.
הסימפוניה כתובה כיצירת מוזיקה תוכניתית. היא מספרת את סיפורו של אמן צעיר ורגיש - ברליוז עצמו - הרואה בדמיונו מראות שונים תחת השפעת אופיום. ביצירה חמישה פרקים, מבנה אשר נחשב לבלתי רגיל באותה תקופה (ראו: סונאטה), וכל פרק מייצג חיזיון שונה:
המוטיב המרכזי (idée fixe) חוזר בכל אחד מהפרקים בצורה שונה, ומייצג את אהבתו הנכזבת של האמן.
פרק ראשון: Rêveries - Passions.