יחסיו של הארלי עם מחלקת המדינה לא השתפרו. הוא העסיק שני נספחי עיתונות שידאגו לשיפור תדמיתו, עיתונאים אמריקאים ששהו בסין וניסו להעביר עליו דיווחים שליליים שנפסלו על ידי הצנזורה. הארלי פיטר את רוב חברי צוותו, שהבולט ביניהם היה פייטון דייוויס. כאשר ערך הארלי ביקור בוושינגטון, שלחו כל הדיפלומטים הבכירים בשגרירות בצ'ונגצ'ינג מברק משותף למחלקת המדינה, בו הם דרשו שהארלי יפוטר על רקע אי כשירותו ואי שפיותו. כשנודע להארלי על המברק הוא זעם. אף על פי שהוא החל את דרכו בסין ב-1944 כמי שהאמין ב"חזית מאוחדת" של הקומוניסטים והקוומינטנג, ב-1945 הוא תמך בקוומינטנג והתייחס לכל מי שרצה להיות בקשר עם הקומוניסטים בינאן כאויבו האישי. האלרי פיטר את הדיפלומטים שחתמו על המברק והמשיך להאשים את "הממשלות האימפריאליסטיות של צרפת, בריטניה והולנד" כאלו שהיו אחראיות לבעיותיה של סין.
יתר על כן, ועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945 בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין, הובילה להסכם סודי על פיו הוענקו לברית המועצות זיכיונות בסין שהאימפריה הרוסית איבדה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. מבחינתו של הארלי היה זה תחילת הקץ של סין הלא-קומוניסטית. הארלי, שסלד מהבריטים, ביקש לחסל את השפעתם בסין. ב-1945 הוא הציע שוב ושוב שארצות הברית תאיים בהפסקת הסכמי השאל-החכר עם בריטניה עד אשר זו תתחייב לא לכבוש מחדש את הונג קונג, שלאמונתו האנטי-אימפריאליסטית של הארלי הייתה שייכת לסין. כאשר הנספח הצבאי האמריקאי רמז במברק ממרץ 1945 שהסינים עשויים לבקש את העברתה של הונג קונג לידיהם כאשר זו תשוחרר מידי היפנים על ידי הבריטים, כתב הארלי לוושינגטון ש"זו הייתה תעמולה בריטית אימפריאליסטית, ובעוד שתומכי תעמולה כזאת עשויים להביע את דעותיהם בהבטחות שהם נותנים, לא ידועה לי שום סיבה מדוע קצינים אמריקאים המשרתים בסין צריכים לתמוך בתעמולה כזאת או להפיץ אותה בחוגי הממשל האמריקאי". יחסיו של הארלי עם הגנרל סר אדריאן קרטון דה ויארט, שהיה שליחו המיוחד של צ'רצ'יל לסין, היו גרועים, שכן הארלי ראה בדה ויארט כדמות מרושעת שתומך בקיומה של האימפריה הבריטית, שהארלי רצה לראות בחיסולה. הנשיא רוזוולט שלח את הארלי לסין כדי "לפקוח עין על האימפריאליזם האירופאי", הנחיה שהארלי לקח על עצמו לקיימה ברצינות רבה, בהאמינו שלאמריקה תפקיד מיוחד לשים קץ להשפעתן של כל המעצמות האירופאיות באסיה.
הארלי קיווה שלאחר מותו של רוזוולט, יכיר הנשיא הארי טרומן במה שהוא ראה כטעויות של ועידת יאלטה ויתקן את המצב, אך מאמציו בכיוון זה היו לשווא. לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, הציע צ'יאנג לקיים פגישה עם מאו בצ'ונגצ'ינג. מלחמת האזרחים הסינית הייתה צפויה להתחדש וצ'יאנג רצה להתקבל על ידי העם הסיני כמי שעשה הכלל להימנע מחידושה. מאו אמר שהוא לא יטוס לצ'ונגצ'ינג אלא אם כן יתלווה אליו הארלי לטיסה, שכן הוא האמין שללא הארלי על המטוס, ציאנג יפיל אותו. ביומנו כתב צ'יאנג: "איזה מצב קומי! מעולם לא דמיינתי שהקומוניסטים יכולים להיות כה פחדנים וחסרי בושה. רק לפני שלושה ימים העיתונים הקומוניסטים ותחנות הרדיו שלהם גינו את הארלי כאימפריאליסט ריאקציונרי. אותו אימפריאליסט הפך לערב לביטחונו של מאו".
בספטמבר 1945 נחת מטוס בצ'ונגצ'ינג והראשון שיצא ממנו היה הארלי שלדברי העיתונאי הבריטי ג'ונתן פנבי "עטה חיוך רחב על פניו כאשר הוא נופף בכובע הפדורה שלו לאות ניצחון", ובעקבותיו יצא מאו.
הפסגה בצ'ונגצ'ינג לא הייתה מוצלחת, שכן מאו וצ'יאנג רצו שניהם לקבל את הסמכות הבלעדית לעצמם, ועד מהרה התחדשה מלחמת האזרחים. בנובמבר ביקר הארלי בוושינגטון כדי להתלונן בפני הנשיא טרומן שיותר מדי "ידיים סיניות" במחלקת המדינה רחשו אהדה כלפי הקומוניזם הסיני או האימפריאליזם האירופאי באסיה.
התפטרותו.
ב-26 בנובמבר 1945, שעתיים לאחר פגישתו עם טרומן, הגיש הארלי מכתב התפטרות נוקב. במכתב כתב הארלי: "ביקשתי להחליף את אלו שהתנגדו למדיניות האמריקאית בזירה הסינית במלחמה. דיפלומטים מקצועיים אלו שבו לוושינגטון ומונו לתפקידים בחטיבות המזרח הרחוק וסין במחלקת המדינה כמפקחים עלי. חלק מאותם אנשים שאותם החלפתי מונו כממונים על המפקד העליון באסיה. בתפקידים אלו רובם המשיכו לצדד בקומוניסטים ובחלק מהזמן צידדו בגוש האימפריאליסטי בניגוד למדיניות האמריקאית". בנוסף לדבריו נגד דיפלומטים אלו, השתלח הארלי במעצמות "האימפראיליסטיות" של צרפת, בריטניה והולנד, שאותן הוא האשים בשמירה על שלמות האימפריות שלהן על חשבון האינטרסים האמריקאים.
שנותיו האחרונות.
אף על פי שהארלי ניסה ב-1944 ליצור "חזית מאוחדת" בסין ובזמנים מסוימים חש אהדה כלפי מאו עצמו, כל זאת נשכח כאשר הוכר הארלי מחדש כחבר האגף הימני של המפלגה הרפובליקנית שמיד הפך מבחינתם של השמרנים באמריקה ל"קדוש מעונה", דיפלומט הגון ששותפיו לשליחותו חתרו תחתיו ביחד עם הסוכנים הסובייטים שהסתננו למחלקת המדינה ושלטו במדיניות האמריקאית בסין. השמרנים האמריקאים קיבלו לחיקם את הארלי, שכן הוא הציג את עצמו כדיפלומט רפובליקני מהימין הקיצוני שנאבק כנגד אותם גורמים במחלקת המדינה והיה להם נוח לשכוח את מאמציו להתיידד עם מאו, שכן הארלי הפך מבחינתם למכשיר בידיו של הממשל הדמוקרטי של טרומן.
תבוסת הלאומנים מידי הקומוניסטים במלחמת האזרחים ב-1949, תפסה את ארצות הברית בהפתעה וכך הפכה שאלת "אובדן סין" לסוגיה שגורה בהאשמות כנגד פקידי מחלקת המדינה שהיו אמונים על הקשרים עם סין. ב-1950, כאשר האשים הסנאטור ג'וזף מקארתי את מחלקת המדינה על היותה שורצת מרגלים סובייטים שהיו כולם "קומוניסטים והומואים" ושהיו אלו האחראים על כך שארצות הברית "איבדה" את סין, שיבח הארלי את מקארתי בנאום שנשא באותה שנה. הוא ציין שמאמציו לסייע לצ'יאנג קאי שק חובלו על ידי רוזוולט שאותו תיאר הארלי כבובה של המרגל הסובייטי אלג'ר היס. הארלי אמר שבפגישתו האחרונה עם רוזוולט במרץ 1945 הוא היה "קצת יותר משק עצמות" שלא גילה עניין בטענתו שמחלקת המדינה העבירה מידע ל"כוחות הקומוניסטים הסינים". הארלי סיים את נאומו בטענה שסטלין לא הפר שום הסכמים "מפני שבפחדנותנו נתנו לו כל מה שהוא רצה ועשינו זאת בסודי סודות... יאלטה הייתה התוכנית של מחלקת המדינה לכיבוש הקומוניסטי של סין!".
בשנים 1946, 1952 ו-1958 היה הארלי מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו, אך בכל שלוש מערכות הבחירות הללו הוא הפסיד מול המועמד הדמוקרטי דניס צ'אווס. הוא ייסד את "חברת המינרלים המערבית המאוחדת" בסנטה פה. חבר זו הייתה מעורבת במאמצים לכריית האורניום באזור אגם אמברוזיה בניו מקסיקו בשנות ה-50.
פטריק הארלי נפטר בגיל 80 ב-30 ביולי 1963 בסנטה פה ונטמן בבית הקברות הלאומי שם.
מורשתו.
הן בני זמנו והן היסטוריונים מודרניים לא מציירים את דמותו של הארלי בחיוב. ההיסטוריון מייקל ברלי כתב,
להוציא את הרברט הובר עצמו, היה הארלי אחרון חברי הקבינט שלו שנותרו בחיים.
Waste Management Remixes
Waste Management Remixes הוא אלבום הרמיקס השני של צמד זמרות הפופ הרוסיות ט.א.ט.ו.. אלבום הרמיקסים יצא לאור ב-29 במרץ 2011, על ידי חברת התקליטים ט.א. מיוזיק.
ישראל כאומת הזנק
אומת הזנק (באנגלית: Start-Up Nation) הוא תיאור לפיתוח, חדשנות והצלחה עסקית מהירה בתחומים רבים לצד הון אנושי איכותי במדינה מסוימת.
מדינת ישראל זכתה בכינוי אומת הזנק בעקבות הצלחתן של חברות הזנק ישראליות רבות אשר ביססו את מעמדן בזירה הבינלאומית כפורצות דרך במספר רב של תחומים, ביניהם: תקשורת, אינטרנט, תוכנה, מערכות רפואיות, חקלאות, ביוטכנולוגיה, ביטחון, התפלת מים, דפוס דיגיטלי ועוד.
ההון האנושי האיכותי, היכולות הטכנולוגיות, התרבות היזמית והחדשנות הנועזת לצד המחויבות הממשלתית לתמיכה בפעילות מו"פ פורצת דרך, ממצבים את ישראל בפסגת עולם היזמות הטכנולוגית, כל זאת בתנאי אי-ודאות ביטחונית תוך ניהול מספר מלחמות, בעוד אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר.
הובלה עולמית במחקר ופיתוח.
ישראל ניצבת במקום הראשון בעולם בהוצאה הלאומית למו"פ אזרחי כשיעור מהתמ"ג, משקל המגזר העסקי בפעילות המו"פ בישראל הוא הגבוה ביותר מבין מדינות ה-OECD והוא משקף את סביבת החדשנות המשגשגת במגזר הפרטי.
תמיכה ממשלתית אפקטיבית בחדשנות טכנולוגית.
פעילות החדשנות הישראלית השוקקת, מושכת אליה משקיעים מכל העולם וחברות ענק הניצבות בחזית הטכנולוגיה העולמית. פעילות זו הולידה לאורך השנים סיפורי הצלחה רבים, הן של חברות הזנק ישראליות אשר עשו מכירות ענק והן של יזמים שהצמיחו חברה גדולה ומובילה על בסיס פיתוח טכנולוגי חדשני.
כיום, ישראל ניצבת במקום הראשון בעולם בהיקף השקעות הון סיכון כשיעור מהתמ"ג, ופועלות בה כ-5,000 חברות הזנק, כאשר מדי שנה גדל מספר חברות ההזנק הפעילות בכ-500.
בנוסף, ישראל ממוקמת במקום השלישי בעולם במספר החברות הרשומות בה שנסחרות בנאסד"ק, אחרי המעצמות ארצות הברית וסין.
מעורבות של חברות רב-לאומיות.
במהלך העשורים האחרונים, למעלה מ-300 תאגידים רב-לאומיים בחרו להקים מרכזי מו"פ בישראל, מרכזי המו"פ של תאגידים אלו אחראיים לכ-50% מהוצאות המו"פ האזרחי בישראל.
לאורך השנים, חברות רב-לאומיות המפעילות מרכז מו"פ בישראל רכשו במצטבר יותר מ-100 חברות ישראליות. תאגידים כמו אינטל, מיקרוסופט, סיסקו ועוד רכשו, כל אחת, עשרות חברות מקומיות בשנות פעילותם בישראל.
תמיכה ממשלתית בחברות הזנק ישראליות.