ב-21 באוקטובר 1941, פגשה מקסימוביץ' את שכנה, שבמהלך השיחה איתו סיפר לה על כך שהחיילים הנאצים הגיעו לבית ספר תיכון באזור והתחילו לירות על התלמידים, ועל התושבים שבכפר שבו היה בית הספר. לדבריה:
כאשר בסופו של דבר הגיעה מקסימוביץ' הביתה, החלה לכתוב את השיר. השיר הוא הבעת מחאה חריפה נגד הנאצים והחיילים הגרמנים, ששלטו בסרביה במהלך המלחמה. לפיכך, מתוך חשש לחייה, העזה מקסימוביץ' לפרסמו רק לאחר המלחמה.
השפעה על ספרות נשית.
הייתה ברוב תקופת חייה המשוררת היחידה באזור מדינות יוגוסלביה. מצב זה השתנה לאחר מלחמת העולם השנייה, בעיקר בזכותה. מקסימוביץ' הצליחה לגרום לניתוק הקשר המוחלט והברור עד אז בין גברים, לקרבות ופטריוטיות. היא עשתה זאת באמצעות כך שכתבה על נשים הנלחמות כתף אל כתף עם הלוחמים הפרטיזנים הגברים. למרות שלאחר המלחמה נוספו עוד יוצרות רבות, היא נשארה הבולטת ביניהן, בעיקר משום שהייתה הראשונה.
הנצחה.
פרסים.
זכתה בפרסים רבים, ביניהם: פרס אוקטובר לקראגוייבאק על השיר "אגדה מדממת" ב-1963, פרס "השביעי", 1964, פרס אבנוג, 1970, פרס ווקוב, 1974, פרס החיים של איגוד סופרי סרביה, 1984 ופרסים רבים אחרים.
מורשת.
לאחר מותה ב־11 בפברואר 1993 החליטה ממשלת סרביה ב־12 בפברואר, יום לאחר פטירתה, על הקמת קרן לאומית שתנציח את זכרה בסרביה.
ב־3 באוקטובר 1997, נוסדה רשת בתי ספר יסודיים על שמה. הרשת כללה 18 בתי ספר על אדמת סרביה, ופעלה עד ל-1999, אז נפרדו בתי הספר מהרשת והחלו לפעול באופן עצמאי.
ב־23 באוגוסט 2007, הועמד פסל ברונזה שלה בפארק בבלגרד. הפסל נחנך בפסטיבל מרשים בו שחקנים מקצועיים הקריאו ושיחקו את שיריה וסיפוריה.
לואיז נבלסון
לואיז נבלסון (באנגלית: Louise Nevelson; 23 בספטמבר 1899–19 באפריל 1988) הייתה ציירת ופסלת אמריקאית. נחשבה לאחת הפסלות המובילות של המאה ה-20 והתמחתה ביצירת פסלים בנויים ממערכת של חפצים מצויים צבועים. זכתה במספר פרסים, בניהם פרס art USA ופרס מכון האמנות של שיקגו. אחת מיצירותיה, "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל בשנת 1965.
למדה בבית הספר לאמנות מודרנית של הנס הופמן בגרמניה.
קורות חיים.
חיים אישיים.
לואיז נבלסון נולדה בעיר פריאסלאב שבאוקראינה בשנת 1899 להורים יצחק ברליווסק ומינה סאדי.
בשנת 1905 היגרה יחד עם משפחתה למיין בארצות הברית שם למדה בתיכון רוקלנד. חמש עשרה שנה לאחר מכן נישאה לצ'ארלס נבלסון וכעבור שנתיים נולד בנם מיירון. ב-1931 התגרשה לואיז מצ'ארלס, אך מעולם לא חזרה לשם נעוריה או התחתנה שנית.
קריירה אמנותית.
עד סוף שנת 1934 הספיקה נבלסון ללמוד מגוון אומנויות כגון דרמה, פיסול, מחול מודרני ואף עבדה כעוזרת של הצייר המקסיקני דייגו ריברה בהכנה של ציור הקיר "דיוקנה של אמריקה."
בשנת 1943 החלה לראשונה להציג עבודות עצמאיות בגלריות בניו יורק.
בין השנים 1969 ל-1984 הציגה נבלסון מספר תערוכות במקומות שונים ברחבי העולם כמו מסצ'וסטס, יוסטון, איראן, טוקיו, מילאנו, הודו וקליבלנד וזכתה במספר תוארי כבוד ממוסדות אמנות שונים ברחבי ארצות הברית.
נבלסון המשיכה ליצור במשך שנים עבודות אמנות שקצרו פרסים רבים ונפטרה בביתה בשנת 1988.
22 שנים לאחר מותה הונצחו עבודותיה בחמישה בולים של דואר ארצות הברית.
עבודות אמנות.
בתחילת הקריירה האמנותית שלה עבודותיה של נבלסון נעשו בעיקר על ידי גרפיט על דפי נייר. בשנת 1942 הציגה נבלסון לראשונה את היצירה 'הקרקס, אוסף חיות' 3, בו השתמשה לראשונה בחפצי עץ מצויים כדי ליצור את עבודתה, סגנון שאת השראתו שאבה מעצי ההסקה שנאלצה לאסוף לחורף שנים רבות קודם לכן. סגנון זה הפך מאפיין לעבודותיה הבוגרות וחזר בעוד רבות מעבודותיה בהמשך. בין יצירותיה הבולטות של נבלסון נמנות "קתדרלה שמימית" שיצרה ב-1958, ו"גן ירח" שנוצר ב-1957. שתי העבודות נבנו באמצעות חפצי עץ מצויים שנצבעו בשחור. פסליה הבאים, כמו "מחווה אמריקנית לאנשי בריטניה" נעשו אף הם ברוח אותו עיקרון אך נצבעו בלבן. לצד בחירתה לפסל בעץ נבלסון יצרה אף פסלי מתכת כגון "אטמוספירה וסביבה" שנוצר ב-1966. ב-1965 עבודתה "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל.
פעילות פמיניסטית.
לואיז נבלסון היוותה גורם מרכזי לפיתוח התנועה האמנותית הפמיניסטית נבלסון הייתה אמנית שאהבה לקחת השראה לעבודותיה מכל יצירה, תופעה או חפץ שראתה, דבר שהעניק לה ידע וניסיון בתחומי האמנות השונים. בשנות ה-70, תקופתה של נבלסון, היה מקובל שגברים בלבד יוצרים פסלים ויצירות בקנה מידה גדול, ואילו נשים אמניות עוסקות בעיקר בציור ורישום. פסליה הגדולים של נבלסון, שהיו מאוד יוצאי דופן בעת ההיא, ערערו מאוד את התפיסה הזאת והשפיעו על אמנים רבים  בזרם האמנות הפמיניסטית.
פטרישיה פרנסס גרייס
פטרישיה פרנסס גרייס (באנגלית: Patricia Frances Grace; נולדה ב-17 באוגוסט 1937) היא סופרת ילדים ומבוגרים מניו זילנד, הנחשבת לדמות עיקרית ודומיננטית בתהליך פיתוח ספרות בדיונית מאורית. גרייס זכתה לשבחים רבים, בעיקר על תרומתה לתרבות המאורית ועל קידומה של תרבות זו דרך ספריה. גרייס זכתה לפרסים רבים על עבודותיה, ביניהם: פרס הוברט צ'רץ' - פרוזה (1976), פרס ניו זילנד לספרות בדיונית (1987) ופרס נוישטט לספרות בינלאומית (2008). ספריה הידועים ביותר הם: "פוטיקי" (Potiki) מ-1986, "דוג-סייד סטורי" (Dogside Story) מ-2001, ו"תינוק אין-עיניים" (Baby No-Eyes) מ-1998.
קורות חיים.
גרייס נולדה בעיר וולינגטון שבניו זילנד בשנת 1937 לאב נצר לשלושה שבטים מאוריים (נגאטי טואה, נגאטי ראוקאווה ותה אטיאווה), ואם אירית. שמה המלא בעת לידתה היה פטרישיה פרנסס גנסון.
בילדותה בילתה גרייס את חופשותיה עם משפחת אביה בחלקתם בפלימרטון (Plimmerton), שם הכירה את מנהגי העם המאורי ואת מסורותיו. גרייס הייתה לתלמידה המאורית היחידה שלמדה בבית ספר היסודי "סנט אנה", וחשה תמיד רגשות ניכור והתבדלות. היא אף ציינה באחד מראיונותיה שהייתה תלמידה שקטה יחסית בכיתה.
כשסיימה את שנות היסודי והתיכון שלה, למדה במכללת וולינגטון להכשרת מורים, ולאחר מכן קיבלה תעודת הוראה לאנגלית כשפה שנייה מאוניברסיטת ויקטוריה של ולינגטון.
בשנת 1957 עברה גרייס לגור בפלימרטון שבניו זילנד יחד עם בן-זוגה, קארהי ויארקי, שם גידלו את שבעת ילדיהם. בזמן חייה בפלימרטון, מעבר להיותה מורה לאנגלית, החלה לעסוק בכתיבה ספרותית כשהצטרפה לקבוצת כתיבה, בה כתבה סיפורים קצרים אותם שלחה לכתבי עת. סיפוריה הראשונים, כדוגמת ספרה הראשון, "וואיאריקי וסיפורים אחרים" (Waiariki And Other Stories) - מבוססים בעיקר על חוויותיה וזיכרונותיה מילדותה כנערה מאורית.
בשנת 1985, הוענקה לגרייס מלגת כתיבה מאוניברסיטת ויקטוריה. גרייס החליטה שהיא תוותר על עבודתה כמורה, ותקדיש את מרב זמן לעבודתה כסופרת. מאז החלטה זו, גרייס פרסמה ספרים רבים נוספים - רובם ככולם מנקודת המבט התרבותית-מאורית. חלקם תורגמו לשפות אחרות, כגון: גרמנית, ספרדית, הולנדית, פינית, צרפתית וכמובן מאורית.
נכון ל-2017, ספרה האחרון של גרייס הוא צ'אפי (Chappy), ספר אשר יצא לאור בשנת 2015.
פעילות מקצועית.
פטרישיה פרנסס גרייס נחשבת לדמות דומיננטית ביותר בפיתוח התחום הספרותי של בדיון מאורי. כל אחד מספריה מתייחס לדיונים וקשיים מרכזיים בתרבות המאורית, כגון: קונפליקטים בין ערכים מודרניים למסורתיים, יחסים במשפחה המאורית המודרנית וההשלכות של קולוניאליזם תרבותי. ספריה של גרייס מהווים מצד אחד, שופר לתרבות המאורית ומצד שני, מאפשרים לעולם המערבי להיחשף לתרבות ייחודית זו.
ספרה הראשון של גרייס הוא "ואיאריקי וסיפורים אחרים" (Waiariki And Other Stories), פורסם בשנת 1975 וכולל אוסף סיפורים קצרים שכתבה על זיכרונותיה וחוויותיה כילדה מאורית. "ואיאריקי וסיפורים אחרים" נחשב לספר הראשון שסופרת ממוצא מאורי פרסמה, וזכה ב-"פרס הוברט צ'רץ' - פרוזה, המוענק ל-"ספר הבדיוני המשובח" ביותר בשנת 1976.
לאחר הוצאת שני ספרים נוספים שנועדו לגיל המבוגר יותר, גרייס החליטה לעבור לתחום הספרות לילדים. ספרה הראשון בתחום זה היה "הקויאה והעכביש" (The Kuia And The Spider), ספר תמונות שעליו עבדה במשותף עם האמן רובין קאוקיווה, ושיצא לאור בשנת 1981. ספר תמונות זה זכה בפרס "ספר הילדים של השנה" והיה פריו הראשון של שיתוף פעולה פורה בין גרייס לקאוקיווה, במסגרתו נכתבו, עד כה, שני ספרים.
בשנת 1986 חזרה שוב לספרות מבוגרים, והוציאה ספר ששמו "פוטיקי" (Potiki) שזכה להוכרה רבה ותורגם לשפות רבות אחרות. "פוטיקי" זכה לאחר מכן בפרס ניו זילנד לספרות בדיונית.
בשנת 1992, גרייס הדפיסה את הרומן השלישי שלה, בשם "בני דודים" (Cousins), ובו עסקה בנושא הפמיניזם בקרב תרבות עמה. באחד הראיונות שלה על הספר, גרייס אמרה:
בשנת 2006, גרייס זכתה בפרס "סופרים מובילים שמונו על ידי ראש הממשלה להצלחה ספרותית", פרס המוקיר סופרים אשר תרמו תרומה משמעותית לספרות הניו זילנדית. בעת קבלת הפרס, ראש הממשלה - הלן קלארק, אמרה:
בשנת 2008, גרייס הוציאה לאור ספר שאחיה - בריאן גנסון - אייר, בשם "מריאה והאלבטרוס". באותה שנה, גרייס גם זכתה ב "פרס ניושטט לספרות בינלאומית".
סוניה לואיז הארטנט
סוניה לואיז הארטנט (באנגלית: Sonya Louise Hartnett; נולדה ב-23 במרץ 1968) היא סופרת מבוגרים, נוער וילדים. מבקר הספרות האוסטרלי פיטר קרייבן כינה אותה "הסופרת האוסטרלית הטובה ביותר בדורה". על תרומתה לקידום ספרות הילדים זכתה הארטנט בשנת 2008 בפרס אסטריד לינדגרן, מטעם המועצה השוודית לאומנויות.
קורות חיים.