הם צדים עכבישים אחרים במספר שיטות. עכבישים אלה נחשבים לבעלי אינטליגנציה גבוהה מאוד ביחס לחסרי חוליות ויכולים לראות את העולם באופן תלת-ממדי, כך שכשהם נפגשים עם עכביש בקורים הם יכולים לקפץ מעלה העומד מעל הקור היישר אל העכביש שבמרכז הרשת, אך דרך זו נרכשת במהלך דרך של ניסוי וטעייה. כמו כן הם יכולים לפתות את העכביש על ידי התחזות לחרק הנלכד בקור. כשהעכביש בא לצוד את ה"חרק" הוא נטרף. הם יכולים להתחזות למשך זמן רב עד שהעכביש מתפתה לחקור את הפיתיון. הם יודעים לצוד אפילו עכבישים מהמשפחה יורקניים (Scytodidae) שהורגים את טרפם באמצעות יריקת קורים דביקים מפיותיהם על טרפם שבמקרים רבים כולל עכבישים קופצניים. הפורטיות צדים אותם על ידי מעקב מאחוריהם וקפיצה עליהם כשדעתם מוסחת.
כמו הרבה מיני עכבישים הפורטיות הם קניבלים והנקבות הענקיות טורפות את הזכרים לאחר ההזדווגות או אף לפניה.
אליהו כרמיאלי
אליהו כרמיאלי (1893 – 30 ביוני 1960) איש ציבור וביטחון ישראלי, שכיהן כראש המועצה האזורית "יזרעאל" (לפני שאוחדה עם המועצה האזורית קישון להמועצה האזורית עמק יזרעאל) בשנים 1941 – 1951.
חייו.
כרמיאלי נולד באימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו). הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1912. הוא עבד כפועל חקלאי וכשומר ברוחמה, בית שמן ומושבות נוספות. הוא התחתן עם חנה והתגרש ממנה, כשגר במנחמיה.
הוא הצטרף לקיבוץ דגניה ג', ממנו יצאו מייסדי גניגר. בקיבוץ דגניה ג' הוא גר בצריף עם בנו הפעוט, שנולד ב-1916. בהמשך בנו גודל כילד חוץ בקיבוצים שונים, בלא נוכחות קבועה של אמו או אביו. ב-1928 התחתן כרמיאלי עם מלכה ונולדו להם שלושה ילדים.
כרמיאלי כיהן משנת 1929 כיושב ראש ועד גוש המושבים, שהבריטים עמדו להכיר בו כמועצת יזרעאל. בעת ההכרה במועצה, ב-1941 הוא מונה לכהן כראש המועצה הראשון שלה. ב-27 בינואר 1942, מליאת המועצה הנבחרת אשררה את המינוי בהצבעה.
בעת שהיה ראש מועצה, היה חבר גם בארגון המועצות האזוריות. בתקופת הצנע היה מפקח על המזון במחוז הצפון. בהמשך חזר לעבוד במזכירות הקבוצה, ופרסם גם מאמרים פובליציסטיים בעיתונות.
כרמיאלי נפטר מהתקף לב, בבית החולים העמק. הותיר אישה וארבעה ילדים.
אנה (סרט קצר)
אנה הוא סרט גמר קצר משנת 2015 שכתבה וביימה אור סיני. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. זוכה תחרות ה-הCinéfondation לסרטי סטודנטים בפסטיבל קאן, ציון לשבח בפסטיבל טורונטו ופרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2016.
תקציר העלילה.
יום קיץ חם ובפעם הראשונה מזה שנים אנה נשארת לבד, בלי ירדן, הבן שלה. אנה יוצאת למסע קטן בתוך העיירה בה היא חיה, ומנסה למצוא גבר שיכול להעניק לה מגע, גם אם רק לרגע אחד קצר.
הרעיון של הסרט נבע מתוך הרצון של הבמאית לדבר על צורך מיני נשי, והרצון לעשות חיבור בין בדידות ומיניות נשית.
הפקה.
הסרט נכתב במהלך לימודיה של סיני בסם שפיגל. הוא הופק בתמיכתו ובסיוע של קרן רבינוביץ.
פרסים ופסטיבלים נוספים.
בשנת 2016 זכה 'אנה' בפרס הראשון במסגרת סרטי הסטודנטים של פסטיבל קאן. הסרט זכה בפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לסרט הקצר הטוב ביותר, 2016, ובפרס הסרט הטוב בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי- ת"א.
פרסים:
דנה בלנקשטיין כהן
דנה בלנקשטיין-כהן (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא מנהלת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במאית קולנוע ויזמית תרבות ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1981 בכפר איינזידל שבשווייץ לבמאית התיאטרון דדי ברון ולרופא אלכסנדר בלנקשטיין. לה שלוש אחיות.
בשנת 1983 חזרה משפחתה לישראל והיא גדלה בתל אביב-יפו. בהיותה בת שמונה התגרשו הוריה.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת קולנוע.
שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך וכקצינת חינוך.
בשנת 2003 הייתה עוזרת אישית של הבמאי שבי גביזון בסרטו "האסונות של נינה", ובעקבות זאת בחרה בלימודי קולנוע. ביימה וצילמה את סרט המייקינג אוף על סרטו של גביזון "אבידות ומציאות". בשנת 2008 סיימה בהצטיינות יתרה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל. במסגרת לימודיה ביימה שני סרטים קצרים — "קמפינג", שהשתתף בפסטיבל ברלין 2007, וסרט הגמר "כאבי גדילה". הייתה עוזרת במאי של רנן שור בסרטו "הבודדים".
לאחר לימודיה שימשה כמורה לקולנוע בתיכון אלון רמת השרון; כחונכת הפקה בבית הספר סם שפיגל, וכעורכת תסריט בחברת ההפקות אפיקים מאוחדים; יסדה וניהלה את מחלקת קולנוע וטלוויזיה בחברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא. המחלקה בראשותה עסקה בין היתר בעידוד וקידום הפקות שצולמו בעיר כפר סבא, בהקמת מיזמי תרבות וכן בפעילות בתחום החינוך והקהילה.
ביימה שני פרקי פיילוט לסדרת טלוויזיה חדשה, "תל אביביות", שהפיק יורם גלובוס בשנת 2012 ושודרו בערוץ 10.
שימשה מנכ"לית האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז 2016 ועד סוף 2019.
באוגוסט 2019 נבחרה למנהלת בית הספר סם שפיגל, במקומו של רנן שור, מייסד בית הספר ומי שעמד בראשו במשך 30 שנה, ונכנסה לתפקידה באוקטובר 2019. חודשים אחדים לאחר כניסתה לתפקידה פרצה מגפת הקורונה, שהביאה למעבר ללמידה מרחוק. בין השאר ישמה את מיזם "סיפורים מהבידוד", תחרות סיפורים קצרים שהזוכים בה קיבלו מענק פיתוח כדי להפוך את הסיפור לתסריט.
חיים אישיים.
מתגוררת בתל אביב-יפו. נשואה לבמאי הקולנוע ואמן הווידאו יואב כהן, אותו הכירה במסגרת לימודיה בבית הספר סם שפיגל, ולהם שני ילדים.
אלחנן ריינר
אלחנן ריינר (נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב והמנהל האקדמי של הספרייה הלאומית. מחקריו מתמקדים בשני ענפים מרכזיים: תרבות יהדות אשכנז בעת החדשה המוקדמת, בדגש על מזרח אירופה וההיסטוריה הדתית והתרבותית של ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים. בפרט חקר את תופעת העלייה לרגל ואת השלכות המעבר מכתיבה ידנית לדפוס על תהליכי תקשורת בקרב אליטות המשכילים.
תולדות חייו.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה וראש הישיבה הקטנה של אותה הישיבה. אחיהם של הרב שמואל ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיסו של פרופסור ישראל יובל. בין 1960 ל-1965 למד בכמה ישיבות: ישיבת קול תורה, מרכז הרב, פוניבז' וחברון. בשנת 1988 קיבל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא עלייה לרגל ועלייה לרגל לארץ ישראל בין השנים 1099–1517. מאז 1990 חבר סגל אוניברסיטת תל אביב.
מאז 1994 עמית מחקר במרכז הרברט כץ ללימודים מתקדמים ביהדות באוניברסיטת פנסילבניה. חבר המרכז הישראלי ללימודים מתקדמים.
בין 1994 ל-2010 חבר מערכת בכתב העת גלעד: לתולדות יהודי פולין ותרבותם. מ-1996 ואילך חבר מערכת בכתב העת Polin: Studies in Polish Jewry היוצא לאור באוקספורד.
כיהן כיו"ר המוקד להגנת הפרט.
מורן איפרגן
מורן איפרגן (נולדה ב-14 בספטמבר 1982) היא במאית סרטי תעודה ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה.
ילידת 1982, נולדה וגדלה בשכונה ד' בבאר שבע בבית דתי, בת זקונים רביעית להורים ילידי מרוקו. אחרי התיכון יצאה בשאלה. שירתה בצה"ל בחטיבת דובר צה"ל ולאחר שחרורה עבדה כמפיקה בNrg / מעריב.
ב-2004 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וסיימה בהצטיינות ב-2009.
סרט הביכורים שלה, "אחותי ריקי", זכה בפרס ההפצה של פסטיבל הנשים הבינלאומי רחובות ושודר ביס דוקו ברצועת סרטי ביכורים. סרט הגמר שלה "שחורים: KMS", זכה בפרס הסרט המצטיין של המחזור. זהו סרט תיעודי באורך 49 דק', בו היא מתעדת שנה בחייהם של שלושה צעירים, חברי ילדות, אתיופים הגרים בשכונת קריית משה ברחובות, הגטו השחור של מרכז ישראל. הסרט מתבונן בשגרת חייהם של השלישייה, להקת הראפ KMS, ולוכד מציאות חיים של דור שחור המנסה למצוא את עצמו בישראל הלבנה, הרחוקה. הסרט הוקרן בתחרות בפסטיבל דוקאביב וכן בפסטיבל שפילד היוקרתי, אנגליה.
קריירה.
לאחר סיום לימודיה השתתפה איפרגן ב"עקבות בירושלים" (2013), פרויקט הדגל של בית הספר לציון 50 שנה לסרט הקצר "בירושלים" של דוד פרלוב, במסגרתו ביימה את הסרט הקצר "חופשת לידה". הסרט הוקרן בMOMA מוזיאון לאמנות בניו-יורק וב -50 סינמטקים, פסטיבלים, מוזיאונים ובתי ספר לקולנוע באותו יום.
ב-2016 ביימה פרק בסדרת התעודה של רון כחלילי "אכלו לי שתו לי – הדור הבא" (2016), אנתולוגיה דוקומנטרית של 3 במאים/פרקים המתבוננים במציאות החדשה בעיניים מזרחיות ביקורתיות. הסדרה שודרה בערוץ 8 ועוררה דיון ציבורי.
מורן איפרגן ביימה והפיקה (יחד עם מיכל ויץ) את הסרט התיעודי "הקיר" (2017). הסרט הוקרן בבכורה בינלאומית בפסטיבל CINEMA DU REEL בפריז וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הישראלית של פסטיבל דוקאביב 2017. ה"קיר" הוא סרט תעודה אוטוביוגרפי על אישה המפרקת את נישואיה, נמלטת אל עזרת הנשים בכותל המערבי בירושלים ומתעדת משם במשך שנה את המתרחש בחייה האישיים ואת המתרחש במקום. "הקיר" עוקב אחר תהליך "חורבן הבית" של הבמאית דרך מערכות היחסים הטלפוניות שלה עם הנשים החשובות בחייה – אמא שלה, אחותה הגדולה וחברתה הטובה. בו בזמן הסרט מתעד את המתרחש במקום שהוא הסמל היהודי המשמעותי בעולם, ומביט בתהליכים הדתיים והלאומיים שעוברים על החברה הישראלית.
חיים האישיים.
היא אם לבן מנישואיה לשף אסף גרניט, ממנו התגרשה. מתגוררת עם בנה בתל אביב.
תצורת מרשה
האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה