הומיננאים (Homininae), תת-משפחה במשפחת הומינידיים, הכוללת את הגורילות, השימפנזות והאדם, ועוד מספר מינים שנכחדו, כמו האוסטרלופיתקוס, הפראנתרופוס ועוד, שהופיעו לאחר פיצול ההומיננאים משאר ההומינידיים (האורנגאוטן ומינים נוספים שנכחדו).
עד שלהי המאה העשרים, כללה משפחת ההומינידיים את הסוג אדם, כאשר שאר ההומינידיים היו כלולים במשפחת הפונגידים. גילויים חדשים הביאו לשינוי במיון הטקסנומי, ולאיחוד משפחת הפונגינאים לתוך משפחת ההומינידיים, כשאר הם מסווגים בה כתת-משפחות, תת-משפחה פונגינאים ותת משפחה הומיננאים.
ממצאים הראו שהגורילות והשימפנזות קרובות יותר לאדם מאשר לאורנגאוטן, ומשום כך הם סווגו יחד עמו בתת-המשפחה "הומיננאים".
תת המשפחה "הומיננאים" מחולקת אף היא לשני שבטים:
מינים קדומים נוספים שהתגלו אשר משוער כי מהם התפצלו האדם והשימפנזה, או הגורילה, מסווגים אף הם לתת משפחה זו. אחד מהם הוא סהלאנתרופוס צ'אדנסיס אשר משערים כי הוא היה האב הקדום של השימפנזה והאדם, ואולי גם של הגורילה. על פי האומדנים המעודכנים ביותר מהשוואות מולקולריות של גנום האדם, השימפנזה והגורילה, ההתפצלות בין האדם לשימפנזה התרחשה כחמישה עד שישה מיליון שנה לפני זמננו וההתפצלות בין שניהם לגורילה לפני כשישה עד שבעה מיליוני שנה לפני זמננו, בשלהי המיוקן.
מיון טקסונומי.
תת משפחה: הומיננאים
פונגינאים
פונגינאים (שם מדעי: Ponginae; בעבר היו קרויים "פונגידים") היא תת-משפחה במשפחת הומינידיים אשר כיום מכילה רק סוג אחד - אורנגאוטן ("Pongo") בו 3 מינים, שלושתם מצויים בסכנת הכחדה גדולה בטבע.
מינים אלה נחשבים לפרימיטיבים ביותר מבני משפחת ההומינידיים והם מותאמים לחיים בין העצים. מוצאם החל מהמיוקן והם חיים אך ורק בדרומה של יבשת אסיה, שונים בכך מכל שאר קופי האדם למעט הגיבונים. כיום הם מהקטנים שבקופי האדם אך בעבר היה ביניהם מין ענקי - הגיגנטופיתקוס שהיה גדול מכל פרימט מודרני והגיע לגובה של 3 מטרים ולמשקל 500 ק"ג בקירוב.
הומיניניים
הומיניניים (שם מדעי: "Hominini"), שבט בתת-משפחת הומיננאים, שהתפתח מהמין אורורין טוגננסיס (Orrorin tugenensis) וכולל את:
כל ההומיניניים חסרי בלוטה במצח (זאת בניגוד לשבט הגורילניים).
ימי אוגוסט החמים ברינו
ניתוח שלאחר המוות
העברה
בנק אנגלו פלשתינה
מזוספירה
המזוספירה (מזוס ביוונית פירושו אמצע) היא שכבת האטמוספירה הנמצאת מעל הסטרטוספירה ומתחת לתרמוספירה.
גובה המזוספירה הוא בממוצע בין 50 ל-100 ק"מ מעל פני שטח כדור הארץ.
בשכבה זו הטמפרטורות יורדות ככל שעולים בגובה.
עלי אבן אבו-טאלב
ניסים עזיקרי
ניסים עָזיקְרי (7 באוגוסט 1939 – 3 בפברואר 1990) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, תסריטאי וצייר ישראלי.
ביוגרפיה.
עזיקרי נולד בקיץ 1939 בעיר וארנה, בולגריה. בגיל שבע הופיע לראשונה בתיאטרון. ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בלוד. בגיל 13 עבר עם משפחתו ליפו. בנעוריו למד בסטודיו הדרמטי של "תיאטרון האהל" בתל אביב, בהדרכת משה הלוי.
בשירותו הצבאי נמנה עם מייסדי להקת גייסות השריון, שם גם הכיר את אשתו לעתיד, הזמרת עליזה מלול. לאחר סיום שירותו בצה"ל התקבל לתיאטרון "הבימה" ב-1961, וצורף לקולקטיב ב-1966.
עזיקרי נישא לעליזה מלול ונולדה להם בת - פאני. באמצע שנות ה-60 הכירה עליזה את הזמר אריס סאן והתפתח ביניהם שיתוף פעולה מקצועי וגם רומן שכיכב בטורי הרכילות באותה עת. בעקבות הרומן נפרדו בני הזוג עזיקרי, אולם המשיכו להתגורר בסמיכות בתל אביב. ניסים עזיקרי נטל חלק בגידול הבת המשותפת פאני ואחותה הצעירה סאני, בתם של עליזה ואריס סאן, עד שעליזה עזבה את הארץ עם בנותיה בתחילת שנות ה-70.
עזיקרי שיחק ב"תיאטרון זירה", "תיאטרון האהל" ו"תיאטרון הבימה" והשתתף בין השאר בהצגות: "מחכים לגודו", "הארכיטקט והקיסר", "ז'אן ד'ארק", "הלילה השנים עשר", "יתוש בראש", "הכתובה" ו"גן הדובדבנים".
כמו כן, השתתף בסרטים: "הם היו עשרה", "תעלת בלאומילך", "הצד השני", "פנטסיה על נושא רומנטי", "חצי חצי", "אהבה גנובה" ו"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב". בסרט "המובטל בטיטו" השתתף בכתיבת התסריט עם זאב רווח על-פי מחזהו של טומי לפיד "תפוס את הגנב".
עזיקרי הגיש פינה בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", ביחד עם בנו גורי, וכן הוציא תקליט אודיו בו הוא מקריין עיבוד בחרוזים ליצירתו של סרגיי פרוקופייב, "פטר והזאב".
בשנת 1975 הציג ציורים בתערוכה קבוצתית בגלריה 123 בתל אביב.
בשנת 1988 יצא לאור ספרו של עזיקרי "רשמים בלי מסכות" בהוצאת משרד הביטחון במסגרת האוניברסיטה המשודרת. הספר מכיל אוסף של שיחות, בהן הוא מסביר את איך ניגש לגלם דמויות שונות במהלך הקריירה שלו.
לאורך שנות חייו, לקה פעמיים בהתקף לב ובפעם השלישית נפטר מהתקף לב בשנתו והוא בן 50. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו, מנישואיו הראשונים לזמרת עליזה עזיקרי, את בתו פאני, ומנישואיו השניים, את אשתו חמדה ושני ילדים.
לאחר מותו החליט יעקב אגמון, מייסד פסטיבל "תיאטרונטו" להצגות יחיד, כי הפרס להצגה הזוכה בפסטיבל יקרא "פרס נסים עזיקרי".
באוקטובר 2010 הוצב לוח זיכרון על הבית בו התגורר ברחוב ביל"ו בתל אביב.
נסים עזיקרי
אדם זקוף
אדם מיומן
איוואן פרנקו
איוואן פרנקו (באוקראינית: Іва́н Я́кович Франко́; "פרנקו" מבטאים עם דגש על ההברה האחרונה; ברוסית: Иван Яковлевич Франко́; 1856 – 1916), סופר ומשורר לאומי אוקראיני. אחד ממייסדי הספרות האוקראינית המודרנית ביחד עם טאראס שבצ'נקו. כמו כן היה פעיל בתנועות פוליטיות בגליציה, במיוחד בתנועה הסוציאליסטית.
ביוגרפיה.
פרנקו נולד בכפר נהויביצ'י, אשר ליד דרוהוביץ', אוסטרו-הונגריה, חבל לבוב, שבאוקראינה של היום, למשפחת איכרים. אביו היה נפח ממוצא גרמני ושם משפחתו המקורי היה פרנק. אביו ואמו נפטרו בצעירותו. פרנקו למד בבית ספר מקומי וסבל מדיכוי מצד ילדים ממשפחות אמידות. בתקופת לימודיו בבית הספר החל בכתיבה בשפה האוקראינית.
בשנת 1875 החל ללמוד באוניברסיטת לבוב, בפקולטה לשפה ולספרות אוקראינית. הוא הצטרף לחוג סטודנטים בשם מוסקבופילים - קבוצה שדגלה בהכרה טובה יותר של התרבות הרוסית וסופריה. הוא נמנה גם על הכותבים הקבועים בעיתון של הקבוצה "דרוה", והתחיל לפרסם בו את פרסומיו הראשונים באוקראינה. פעילותם של הצעירים בחוג זה הייתה למורת רוחם של זקני החוג, שכתבו בשפה הרוסית והטיפו נגד סוציאליזם. הזקנים הלשינו על הצעירים לשלטון האוסטרי וכל חברי הקבוצה, כולל פרנקו, נעצרו ב-1877. פרנקו ישב בבית הסוהר כ-9 חודשים עם אסירים משולי החברה, אך רוחו לא נשברה. לאחר ששוחרר המשיך לכתוב באוקראינית על אי-צדק חברתי.
כשיצא לחופשי הוחרם על ידי מוסקבופילים ועל ידי לאומנים אוקראינים, כתוצאה מכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה רק 15 שנה מאוחר יותר. הוא נאסר פעמיים נוספות ב-1880 וב-1889 והוחזק שוב באותם תנאים. מאסריו היוו מקור לסיפוריו על אסירים עלובי חיים, שחוסר מקורות פרנסה הביאם לידי גנבות ורציחות בבית הסוהר (שמות הספרים הללו ושנת הוצאתם לאור: "דווין", "מולוט" (מקבֶת), "גרומדסקי דרוג" (חבר אזרחי) ב-1878, "סביט" (העולם) ב-1880, "נרוד" (עם) ב-1890). בשנות ה-80 כתב גם סיפורים על חיי היהודים. סיפורים אלה זכו לפרסום רב ותורגמו למספר שפות. ב-1881 חזר לנהויביצ'י והחל לכתוב רומן היסטורי בשם "זכר ברקוט" על תקופת פלישות הטטרים. הרומן זכה לפרס של המגזין "זריה", ועזר לפרסומו ההולך וגדל של פרנקו בקרב העם האוקראיני. לאחר מכן תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה ואת "דויטשלנד" של היינריך היינה. כמו כן כתב מאמרים ספרותיים על טאראס שבצ'נקו. ב-1886 נשא את אולגה חורונז'ינסקיה, לה הקדיש את אוסף שיריו "ז ורשין אי ניז'ין" (מהפסגות והעמקים). אשתו סבלה מפיגור.
בשנת 1889 כתב בעיתון "פרבדה", שהוצא לאור על ידי לאומנים אוקראינים, והקים את המפלגה הרותנית-אוקראינית הקיצונית. פרנקו נבחר גם להיות מועמד המפלגה לפרלמנט האוסטרי, אך הפסיד בבחירות. בעקבות פעילות זו נאסר שוב. ב-1891 למד באוניברסיטת צ'רנוביץ וכתב תזה על איוואן וישנסקי, שאותה סיים באוניברסיטת וינה בהדרכתו של וטרוסלב יגיץ', מומחה לתרבות סלאבית. ב-1894 התמנה למרצה לספרות אוקראינית באוניברסיטת לבוב, אך ראשות המחלקה נמנעה ממנו בשל התנגדותם של חברי סגל אחרים. ב-1898 פרסם מאמרים נגד תורתם החברתית של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ובהם טען שהם מנסים לפתח דת חדשה המבוססת על שנאה בין מעמדות חברתיים.
עוד ב-1899, לאחר פילוג במפלגה האוקראינית הקיצונית אותה ייסד, הקים את המפלגה הלאומית-דמוקרטית בה פעל עד 1904, שנה שבה עזב את הפעילות הפוליטית.
ב-1902 תלמידיו של פרנקו, שהבחינו במצבו הכלכלי הקשה, קנו עבורו בית, שלאחר מותו הפך למוזיאון לזכרו.
ב-1914 פרסם פרנקו כמה קובצי סיפורים - "פריוויט איוואנובי פרנקובי" (ד"שים מאיוואן פרנקו) ו"איז ליט מויי מולודוסטי" (משנות צעירותי).
ב-1916 פרנקו מת בעוני ונקבר בבית קברות ליצ'קיבסקי שבלבוב.
הנצחתו.
למרות היותו נרדף בחייו, זכה פרנקו לתהילה באוקראינה לאחר מותו. דיוקנו מופיע על שטר כסף של 20 הריבניה. על שמו נקראים רחובות רבים ברחבי אוקראינה, וכן העיר איוואנו-פרנקיבסק.
תרמוספירה
התרמוספירה היא השכבה החיצונית, הגבוהה ביותר של האטמוספירה.
נמצאת מעל המזוספירה. בשכבה זו הטמפרטורה עולה עם העלייה בגובה.
שכבת התרמוספירה נמצאת החל מ-80 ק"מ מעל פני כדור הארץ ועד סוף האטמוספירה.