דוד פרלוב (9 ביוני 1930 – 13 בדצמבר 2003) היה במאי קולנוע ישראלי, מחשובי היוצרים הדוקומנטריים בישראל, זוכה פרס ישראל לקולנוע.
ביוגרפיה.
פרלוב נולד בריו דה ז'ניירו אשר בברזיל ב-9 ביוני 1930 כצאצא למשפחה חסידית (ממשפחת אדמו"רי קרלין-סטולין) שהתיישבה בצפת בשנת 1857.
גדל בבלו הוריזונטה ובגיל 10 עבר לגור בסאו פאולו.
את אביו שעבד כקוסם ראה לעיתים רחוקות והוא גדל בעיר אצל סבו שהיגר לברזיל מארץ ישראל.
בשנת 1952 עבר לפריז, שבה ביים את סרטו הראשון, "דודה צ'יינה הזקנה", שהתבסס על ציורים מתוך ספר ילדים ישן. בשנת 1958 עלה לישראל. בשלוש השנים הראשונות לאחר עלייתו ארצה, הוא גר עם משפחתו בקיבוץ ברור חיל בצפון הנגב. הוא החל ביצירת סדרה של סרטים ישראליים, שהבולט בהם הוא הסרט הדוקומנטרי "בירושלים" (1963), שנחשב לאחד הסרטים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי. כמו כן ביים פרלוב שני סרטים עלילתיים: "הגלולה" (1972) על פי תסריט של נסים אלוני, ו-"42:6" (1969) – ביוגרפיה של דוד בן-גוריון. ניסיון חדשני, מקורי, לשלב קטעי עלילה ביומנים דוקומנטריים ושימושים נועזים בצבע. הסרט כשל מסחרית וסתם את הגולל על הקריירה של פרלוב כבמאי עלילתי.
בשנת 1973 לאחר שנתקל בקשיים במימון יצירותיו באמצעות הממסד הקולנועי הישראלי פנה לדרך חדשה של עשייה אינטימית וחדשנית, והחל לעבוד על יצירתו החשובה ביותר, "יומן". סרט זה, אותו צילם פרלוב בעצמו במהלך עשר שנים עד ל-1983 נחשב כיום לאחת מהיצירות החשובות בקולנוע הישראלי וכאבן דרך בעשייה הדוקומנטרית בקולנוע העולמי. הסרט מתעד את חייו של פרלוב עצמו ושל בני-משפחתו על רקע אירועים משמעותיים מחיי מדינת ישראל, תוך-כדי קריינותו של פרלוב על הצילומים. הסרט נחשב למופת הן ברמה הצילומית, הן ברמת שילוב פסקול ותמונה והן בהיותו פורץ דרך לעשרות יוצרים שבקשו לחרוג מהשבלונות המוכרות בעשייה דוקומנטרית וליצור קולנוע אישי ופיוטי.
במקביל לצילומים החל פרלוב ללמד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והעמיד מאות תלמידים ומעריצים שהושפעו מדרכו, עד פרישתו לגמלאות. ב-1989 החל ללמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם לימד עד 1995. דיתה גרי רואה בו מורה דרך בתחום הקולנוע.
לקראת סוף שנות התשעים יצר את ה"יומן השני". ארבעה פרקים שהמשיכו את "יומן" ואופיינו גם הם בשילוב נדיר בין המבט האישי והפנורמי, הכול דרך פריזמה פיוטית. באחד מפרקי היומן השני חוזר פרלוב לארץ הולדתו, ברזיל, במעין מבט מתוק אך מפוכח על ילדותו.
בערוב ימיו עשה את הסרט "תצלומי 1952–2002". בסרט זה כלל פרלוב את הרהוריו על מהות ומשמעות הצילום, והציג בו תמונות שצילם בחמישים השנים האחרונות לחייו, כמו גם תמונות של צלמים שהוקיר.
ב-1985 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי. ב-1995 זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) למפעל חיים וב-1999 זכה בפרס ישראל לקולנוע. נחשב על ידי רבים לחשוב ביוצרי הקולנוע הישראלים, וכמי שיצירתו חרגה מגבולות המקום והזמן.
בשנת 2002 הציג מיצירות הווידאו והצילום שלו בתערוכה בגלריה "שלוש", בתל אביב.
ב-13 בדצמבר 2003 נפטר פרלוב בתל אביב בגיל 73 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הותיר אחריו את רעייתו, מירה, שתי בנות ונכדים.
בנותיו של פרלוב הן עורכת הקולנוע יעל פרלוב והמורה למחול נעמי פרלוב, נכדתו היא השחקנית אלמה בן זאב.
לאחר פטירתו.
לאחר מותו זכתה יצירתו הקולנועית של דוד פרלוב לחשיפה בינלאומית רחבה. בשנת 2005 הקדיש לו מרכז ז'ורז' פומפידו בפריז רטרוספקטיבה מקיפה שנאצרה על ידי פיליפ-אלן מישו ואריאל שוייצר. בעקבות האירוע הוצגו סרטיו של פרלוב בשנים הבאות באיטליה, בספרד, בפורטוגל, באוסטריה, בבלגיה, בגרמניה, וכן בברזיל ובארגנטינה.
בשנת 2013 יצא הסרט "עקבות בירושלים" – סרט מחווה לסרט "בירושלים" של פרלוב. בסתיו 2014 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה סרטה הביוגרפי של הבמאית רות ולק "פרלוב", בעריכת ובהפקת יעל פרלוב. הסרט הוקרן גם בערוץ 8.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של פרלוב בתל אביב.
בשנת 2004, כחודש לאחר מותו של דוד פרלוב, נוסדה "קרן פרלוב" במטרה לעודד ולתמוך בסטודנטים צעירים העוסקים ביצירה תיעודית ולשמר את משנתו הקולנועית של דוד פרלוב, שראה בעשייה הדוקומנטרית את תכלית חייו.
הקרן נוסדה על ידי משפחת פרלוב, שידורי קשת וקרן רבינוביץ' לאומנויות. כך מדי שנה מתקיימת תחרות שנתית במסגרתה מגישים סטודנטים צעירים מבתי הספר הגבוהים לקולנוע ואמנות, הצעות לסרטים דוקומנטריים, כאשר הזוכה מקבל מענק מהקרן, עבור הפקת הסרט, העומד על שווי של 40,000 ש"ח.
זוכי תחרות פרלוב לאורך השנים:
תרבות ישראל
תרבות מונגוליה
האד בנגינג
הד בנגינג
קליצבוס
קליצבוס שנודע בעבר כטיטי (שם מדעי: Callicebus) הוא סוג של קופים מתת-משפחת הטיטים שבמשפחת הצבוסיים, תת-סדרת קופים רחבי אף. במקור סוג זה היה היחיד ששרד בתת-משפחת הטיטים (Callicebinae) - תת-משפחה שהכילה עוד 6–7 סוגי קופים שנכחדו. בשנת 2016 הפרידו חלק מהחוקרים את חלק מהמינים לשני סוגים חדשים - כרצבוס ("Cheracebus") ופלקטורוצבוס ("Plecturocebus").
מאפיינים.
קופי הטיטי נפוצים באמריקה הדרומית, מקולומביה עד ברזיל, פרו וצפון פרגוואי.
המינים השונים בסוג נבדלים זה מזה בגודל ובצבע, אך דומים ברוב שאר המאפיינים הגופניים. כולם קטנים יחסית - 30–42 סנטימטרים ללא הזנב, שארוך מעט מהגוף. משקלם מגיע עד 600 גרם. פרוותם ארוכה, צפופה ורכה, והצבעים הנפוצים הם אדמדם, חום או שחור עם צד תחתון בהיר יותר. לחלק מהמינים קולר בהיר או פסים שחורים על הראש. הזנב לעולם פרוותי ואינו יכול לשמש לאחיזה.
קופי הטיטי הם יומיים ושוכני עצים, המעדיפים יערות סבוכים הסמוכים למקורות מים. הם מנתרים בקלות מענף לענף, ולכן נקראים בגרמנית 'קוף קופץ'. בבוקר ובערב הם עוסקים באכילה ללא הרף, המופסקת רק לצורך מנוחת הצהריים ושנת הלילה.
מיון.
מספר מיני הטיטי הידועים לאדם הוכפל מסוף המאה ה-20, לאחר שמינים רבים חדשים התגלו באגן האמזונאס. לכן, המיון להלן שונה במידה רבה מהמיון שהיה מקובל לפני 20 שנה. מין שנתגלה ב-2004, "Callicebus aureipalatii", טרם קיבל סיווג. שמו של מין זה נובע מהעובדה שהזכות לתת לו שם נמכרה במכירה פומבית, שההכנסות ממנה הוקדשו לקרן המתחזקת את שמורת הטבע מאדידי שבבוליביה, בה התגלה המין.
בשנת 2016 הופרדו חלק מהמינים לשני סוגים חדשים: "Cheracebus" ו-"Plecturocebus". הסוג המקורי נותר רק עם 5 מינים:
מטבע גואטמלה
מטבע מונגוליה
מטבע אוסטריה
מטבע איטליה
וילהלם פורטוונגלר
וילהלם פורטוונגלר (25 בינואר 1886 - 30 בנובמבר 1954), היה מנצח ומלחין גרמני.
חיים וקריירה.
פורטוונגלר נולד בברלין למשפחה מכובדת ואמידה. אביו, אדולף, היה ארכאולוג, אמו ציירת ואחיו פיליפ היה מתמטיקאי. רוב ילדותו עברה עליו במינכן, שם הרצה אביו באוניברסיטה. הוא קיבל חינוך מוזיקלי מגיל רך, ופיתח אהבה מוקדמת לבטהובן, מלחין שנשאר קרוב ללבו לכל אורך חייו.
במועד הופעת הבכורה של פורטוונגלר כמנצח, כבר היו בידו כמה יצירות מוזיקליות שחיבר. אלא שיצירות אלה לא התקבלו בהערכה ועובדה זו, יחד עם חוסר הביטחון הכלכלי הכרוך בקריירה של מלחין, הניעו אותו להתרכז בניצוח. בקונצרט הראשון שלו ניצח על תזמורת קאים (כיום הפילהרמונית של מינכן) בביצוע הסימפוניה התשיעית של אנטון ברוקנר. לאחר מכן שימש כמנצח במינכן, ליבק, מנהיים, פרנקפורט ווינה, לפני שהוזמן לנצח בקביעות ב"שטאאטסקאפלה" בברלין בשנת 1920 ואחר, בשנת 1922, על תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג (כמחליפו של ארתור ניקיש) ובמקביל על הפילהרמונית של ברלין רבת היוקרה. בהמשך התמנה למנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של וינה, של פסטיבל זלצבורג ושל פסטיבל ביירוית, משרה שנחשבה לרמה ביותר שיכול מנצח לתפוס בגרמניה של אותם ימים.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, דחה ארטורו טוסקניני את ההזמנה להופיע בפסטיבל זלצבורג ופורטוונגלר הסכים למלא את מקומו. פורטוונגלר הסכים לנצח על האופרה "המייסטרזינגרים" של וגנר, בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף בתפקיד הנס זקס. בליל הפתיחה חלה קרל קאמן, שהיה אמור לגלם את התפקיד וגרוסמן שר במקומו.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, תחת לחץ נוסף מן המפלגה הנאצית, נמלט פורטוונגלר לשווייץ. הוא חידש את ההופעות וההקלטות אחרי המלחמה ונשאר מנצח פופולרי באירופה, אם כי תמיד רבץ עליו צל מסוים. הוא מת בשנת 1954, בבאדן-באדן.
פורטוונגלר התפרסם ביותר בביצועי בטהובן, ברהמס, ברוקנר ווגנר שלו. עם זאת, עודד גם השמעת מוזיקה מודרנית ונודע כמי שניצח על קונצרטים של יצירות מודרניות בפירוש, כמו הקונצ'רטו לתזמורת של בלה בארטוק.
קשריו עם המפלגה הנאצית.
קשריו של פורטוונגלר עם אדולף היטלר ועם המפלגה הנאצית ועמדתו בעניינם היו נושא למחלוקת. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, היה פורטוונגלר ביקורתי מאוד כלפיהם. בשנת 1934 נאסר עליו לנצח על הצגת הבכורה של האופרה מאתיס הצייר מאת פאול הינדמית, ופורטוונגלר התפטר במחאה ממשרת המנצח על האופרה של ברלין. בשנת 1936, בעוד מורת רוחו של פורטוונגלר מן השלטון גוברת בהתמדה, הוצעה לו משרת המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק, כממשיכו של ארטורו טוסקניני. פרסום דבר ההזמנה עורר גל מחאה בקרב היהודים בניו יורק ופורטוונגלר נאלץ לוותר על התפקיד.
זלמן שזר תיאר את הסיבות למחאה היהודית נגד פורטוונגלר כך: