החוקרים חלוקים בשאלה האם תרבות פרימונט מייצגת קבוצה מגובשת יחידה, הדוברת שפה אחת, שבניה ממוצא משותף, ואורח חייהם זהה. על פי הממצאים הארכאולוגיים נקטו בני תרבות פרימונט במגוון של אסטרטגיות השגת מזון שללא ספק היו שונות ממקום למקום ומתקופה לתקופה. הם תרו אחר מקורות מזון מהבר, אבל גם גידלו לפחות שלושה זנים של תירס. עדויות לכך מצויות בערימות הפסולת במרבית אתרי הכפרים ומחנות הקבע שכללו מקבצים של עצמות, בעיקר של איילים וארנבות, שרוסקו, בושלו ואז הושלכו, קלחי תירס חרוכים כשהגרגירים שלהם הוסרו, ושרידים של צמחי בר אכילים. בין זני התירס שגידלו בני פרימונט היה "פרימונט דנט" (Fremont dent) המצטיין בעמידות לבצורת, כפור, וטמפרטורות קיצון ומבשיל בתקופה קצרה. בני פרימונט גידלו את התירס בחקלאות בעל שהסתמכה על השיטפונות בנחלי האכזב בקיץ, אם כי קיימות גם עדויות לשימוש בהשקיה בעזרת הקמת סכרים קטנים.
בני פרימונט לא בנו פואבלו מורכבים, שלא כמו שכניהם מדרום כדוגמת אנשי הפואבלו הקדומים. הם התגוררו בבתים קטנים שלעיתים קרובות קובצו לכפר קטן. לעיתים הם עשו שימוש במערות או במחסה סלעים. על הרמות כללו כפרי בני הפרימונט מבני אחסון ומעט בתים חפורים. שכוסו במוטות ומעליהם הונח סבך צמחייה. עבור המבנים השתמשו בני פרימונט באבן לא מסותתת, שהונחה בדרך כלל ללא טיט מחבר. הם גם השתמשו בלבני חמר.
מרבית בני פרימונט חיו ביחידות קטנות של משפחה מורחבת שכללו כפרים, ובהם בין שניים לתריסר מבנים של בתים חפורים, שרק מעטים מהם היו מיושבים בפרק זמן מסוים. עם זאת, קיימים יוצאי דופן לכלל זה (סיבה חלקית מדוע בני פרימונט זכו למוניטין של עם שקשה מאוד להגדירו), כולל כפר גדול במידה יוצאת דופן בעמק פרוואן (Parowan) בדרום-מערב יוטה, הכפר הגדול שנחפר בצורה מקיפה ברכס פייב פינגר (Five Finger Ridge) בפארק המדינתי האינדיאני פרימונט (ראו בהמשך) ואחרים. כולם יוצאי דופן בכך שהתקיימו במשך זמן רב, או שהתגוררו בהם תושבים רבים, 60 או יותר בכל רגע נתון, או שניהם.
כמה היבטים משותפים של תרבותם החומרית מחזקים את ההשערה שבני תרבות זו היו בני קבוצה אתנית אחת:
היסטוריה.
האתרים העתיקים ביותר של בני פרימונט שוכנים בעמק פרוואן (Parowan) בדרום-מערב יוטה, והם מתוארכים סביב שנת 450 לספירה. הם כוללים מספר מבנים גדול יחסית (בין 10 ל-20) בהשוואה לכפרי פרימונט אחרים מאוחרים יותר. המבנים כוללים בתים חפורים קרובים שנחפרו לעומק של 60 סנטימטרים מכוסים בסבך שכוסה בטיח, ומבני אחסון מלבני חמר.
סביב שנת 650 לספירה, כבר שכנו בני פרימונט באזור שהוא כיום המונומנט הלאומי דינוזאור והופיעה קבוצה חדשה של בני פרימונט ביוטה וקולורדו המכונה קבוצת יואינטה (על שם הרי יואינטה). האתרים שלהם שוכנים במקומות גבוהים על רכסים. ייחודם בכך שלא ייצרו צלמיות אנושיות. הם עסקו מעט בחקלאות, אבל הסתמכו בעיקר על ציד ולקטנות. סביב שנת 800 לספירה עברה קבוצת יואינטה שינויים משמעותיים: כפרים גדולים יותר שכללו עד 20 מבני מגורים ואחסון מאבן או מלבני חמר שנבנו סמוך לעמקים גדולים שאפשרו חקלאות נרחבת.
סביב שנת 700 לספירה הופיעה קבוצה חדשה של בני פרימונט המכונה קבוצת סן רפאל (על שם קמר סן רפאל) שבניה שכנו ביוטה וקולורדו. בכפרים של קבוצה זו היו בתים חפורים שרוצפו בלוחות אבן, מבני אבן שכללו מספר חדרים ואסמים בנויים לבני חמר בצורת כיפה. קבוצה זו שמה דגש על יצירת דמויות אנוש הן בצלמיות החרס והן באמנות הסלע. הדמויות כוירו וצוירו תוך הקפדה על פרטים כדוגמת הבעות פנים, סגנון שיער, תכשיטים וביגוד, וניתן להבדיל בין דמויות גברים ונשים.
סביב שנת 780 לספירה עקרו בני פרימונט לאזור הנהר סווייר ביוטה ונבדה. הם חיו בכפרים קטנים על מניפות סחף בסמוך למקורות מים קבועים. בנוסף לכפרים הם הקימו מחנות ארעיים שימשו לציד ולליקוט צמחי בר. עובדה המוכיחה שכמו בני תרבות פרימונט אחרים הם לא הסתמכו על חקלאות בלבד.
התרבות והמסורות של בני פרימונט נעצרה סביב שנת 950 לספירה בצפון-מזרח יוטה. הגורם לכך היה שינוי האקלים באזור שבני פרימונט לא היו מסוגלים להסתגל אליו בקלות ופגע במחייתם שהתבססה חלקית על חקלאות. התרבות מצאה אז בית חדש והמשיכה לשגשג בחלק הצפון-מערבי של יוטה.
סביב שנת 1000 התפתחה תרבות פרימונט בקניון ריינג' קריק בדרום-מזרח יוטה. נתגלו בו צלמיות חרס באורך 15 סנטימטרים שגופן טרפזי ומהן ניתן ללמוד כי הנשים קלעו את שערן בצמות קטנות מגולגלות ולבשו סינרים והגברים לבשו אזור חלציים. מהצלמיות גם ניתן להסיק שהגברים והנשים נהגו לצבוע את פניהם. את היבול נהגו התושבים לאחסן באסמים שנבנו בנקיקים בקירות הקניון בגובה של יותר מ-30 מטרים. האסמים הוסוו באמצעות בניה מלבני חמר אדומות שהשתלבו בגוון של קירות הקניון. בני הפאיוט הדרומיים שהתיישבו במקום שנים אחר-כך האמינו שננסים בנו את האסמים וכינו אותם "בקתות מוקי" (Moki Huts), כשמוקי הוא ננס בשפתם, כינוי מקובל באזור למבנים אלה גם כיום.
מבני המגורים בריינג' קריק היו בתים חפורים גבוה בקירות הקניון. קרקעית הבית נחפרה לעומק של 60 סנטימטרים. במרכזו הוצבו ארבעה מוטות מאשוח או אשוחית, שלקצותיהם חוברו קורות במאוזן אליהם חוברו מוטות באלכסון ועליהם הונחו בולי עץ, ענפים וסבך צמחייה והכל כוסה בטיט. צורת הבית הייתה חרוטית כשבגג היה חור ששימש הן לכניסה לבית באמצעות סולם והן כארובת עשן.
סביב 1200 הקימו בני פרימונט כפר גדול של בתים חפורים עגולים או כמעט רבועים ברכס פייב פינגר ביוטה. הם גם חרתו ציורים רבים על קירות הסלע.
סביב שנת 1250 החלו בני פרימונט להתיישב במערת מנטל (Mantle's Cave) בצפון-מערב קולורדו. בתוכה הם בנו כ-40 חדרי אחסון, אסמים מאבן, בתים חפורים שרצפתם מרוצפת באבן. בין השאר נתגלה כיסוי ראש עשוי מ-370 נוצות של נקר.
החל בשנת 1250 החלה תרבות פרימונט להיעלם באזור ריינג' קריק. בתקופה זו החל שינוי אקלים אקלימי המכונה "תקופת הקרח הקטנה" שבאזור זה התבטא בבצורת ממושכת. הממצאים הארכאולוגיים מתחילים לגלות קדרות, חודי חצים וסגנון סלים שדומים לבני השבטים דוברי השפות הנומיות: יוט, פאיוט ושושני שהיגרו למקום מהמערב. ב-1350 נעלמה תרבות פרימונט לחלוטין מאזור ריינג' קריק.
בקולורדו הוחלפה תרבות פרימונט על ידי בני היוט שעקרו לקולורדו מאזור המישורים הגדולים סביב שנת 1300 לספירה. בני פרימונט גורשו או נטמעו בקרבם.
מה עלה בגורלם?
מחקרים אחרונים הראו שבני פרימונט היו בין אבותיהם הקדמונים של כמה שבטי אינדיאנים של ימינו במערב ארצות הברית, אבל לאן נעלמו וכיצד הם השתלבו במסורות אחרות הן שאלות שהתשובות הנוכחיות עליהן הן בגדר ספקולציות. ייתכן שחלק מאנשי פרימונט עקרו לדרום-מרכז איידהו, בעוד שאחרים היו אולי בין האבות הקדמונים של תרבות דיסמל ריוור (Dismal River culture) המאוחרת יותר בנברסקה וקנזס. אלו שחיו קודם בדרום יוטה אולי היגרו דרומה והצטרפו לקהילות אנשי הפואבלו הקדמונים, שגם הם כבר היו במצוקה. אחרים אולי נטמעו בחבורות הציידים-לקטים דוברי השפות הנומיות שהיגרו לאזור מדרום-מערב.
אתרים.
בין האתרים הבולטים של תרבות פרימונט מצויים:
פער סייסמי
פער סייסמי (או מרווח סייסמי) הוא מקטע בתחומו של העתק פעיל אשר לא אירעה בו רעידת אדמה לאורך פרק זמן ארוך יחסית, בהשוואה למקטעים אחרים בהעתק. ישנה תאוריה כי לאורך זמן, התזוזה לאורך ההעתק צריכה להיות דומה בכל המקטעים. לפיכך, סביר יותר שתתרחש רעידת אדמה במקטע שקיים בו "פער סייסמי", שכן חל בו תהליך ארוך של צבירת מאמצים שטרם השתחררו בצורה של רעידת אדמה. על כן, זו צפויה להגיע בהקדם יחסי.
אין תמימות דעים בקרב גאולוגים לגבי נכונותה של תאוריה זו.
הפילוסופיה שמאחורי התאוריה.
הניסיון מלמד, שהיכן שהיו בעבר רעידות אדמה, יהיו כאלה גם בעתיד. זאת מכיוון שמנגנון התנועה היחסית בין הלוחות הטקטוניים קיים, ויש על כך עדויות סייסמיות או סטרטיגרפיות. על כן, יש להתייחס לכל תקופה של שקט סייסמי, המתאפיינת בהיעדר רעידות אדמה לאורך מקטע של מערכת העתק גאולוגי גדול, כאל תקופה בה מצטברים מאמצים בקרום כדור הארץ לאורך מקטע זה. ככל שתקופת השקט ארוכה יותר, כך מצטברת יותר אנרגיה, וממילא הסיכון להתרחשות רעידת אדמה גדולה גדל.
טיידמאן (Tiedemann) פרסם בשנת 1992 מחקר שחישב את כל כמות האנרגיה שהשתחררה מרעידות אדמה שהתרחשו בכדור הארץ משנת 1900 והיו גדולות מ־8 בסולם ריכטר. הוא העלה את הנתונים על עקומת התפלגות יחסית מצטברת כך שנקודת האפס היא מעט לפני שנת 1900 (על ציר הזמן X) ו-100% האנרגיה שהשתחררה (על ציר Y - הכמות היחסית המצטברת) מגיעה סמוך לשנת 1980, שנת סיום תקופת המחקר. על פי זווית הצטברות האנרגיה, ניתן היה לחלק את 80 השנים הראשונות של המאה ה-20 לתקופות "סוערות" של רעידות אדמה גדולות ורבות בכדור הארץ ולתקופות של שקט יחסי. בתקופה הקצרה שמשנת 1897 ועד שנת 1911 (14 שנים שכללו את רעידת האדמה הגדולה בסן-פרנסיסקו בשנת 1906) השתחררו 45% מכמות האנרגיה הכוללת שהשתחררה ב-80 השנים שנסקרו. זוהי כמות של פי 20 כמעט מהכמות שהשתחררה ב־20 השנים האחרונות של המחקר (בין 1960 לערך ל-1980). תקופת הביניים שבין שתי התקופות המוזכרות הייתה בהחלט תקופת ביניים גם מבחינת הכמות היחסית של האנרגיה שהשתחררה בה - פי 5.5 פחות מהתקופה של תחילת המאה.
ספקות.