בשנת 1994, שנה לאחר עליית הערוץ השני המסחרי, בנתה חברת הטלוויזיה וזכיינית השידור "טלעד" פורמט חדש בשם "השימשונים". הסדרה תוכננה כסדרת מעברוני שידורים, כך שבשעות מסוימות בימי שני וחמישי שודר קטע אנימציה יחיד וקצר מתוכה. את הסדרה כתב, צייר וערך צייר הקומיקס והמאייר דודו גבע, שהיה מוכר בזכות סדרות ספרי הקומיקס שלו (עם קובי ניב וחנוך מרמרי) ובזכות טורי האיור העיתונאיים שלו בעיתונים "חדשות" ("שירת הברווז") ו"העיר" ("יוסף ואחיו"). בתחום האנימציה יצר גבע את הקליפים הישראליים הראשונים (לשירי אריק איינשטיין), מספר אנימציות לתוכנית "ניקוי ראש", סרט אנימציה עצמאי בשם "כוכב קטן" ואת האנימציות לאירוויזיון 1979 שנערך בישראל.
סדרת "השימשונים", כמו רוב עבודותיו של גבע, הייתה בנויה במסגרת קבועה. הסדרה הציגה את "משפחת שמשון" (השמשונים), שלה אם, אב ושני ילדים. משפחת השימשונים תוארה כמשפחה ממוצעת. בסדרה הוצגו מספר סיטואציות קבועות; ביניהן צפיית האב בחדשות, אקט בישול הברווז של האם והארוחה המשפחתית; יחד עם אלמנטים הומוריסטיים משעשעים (למשל האנשת הברווז, שמדבר עם האם דרך סיר הבישול). יש שהשוו את משפחת השמשונים למשפחת סימפסון. גבע אמר בראיון: "השמשונים זו משפחה לא כל כך ישראלית. יותר שייכת לדור הישן. האנונימיות היא סמלם המשפחתי. יש בהם משהו קצת יוספי. מין קבלה מובנת מאליה של כל מיני דברים מטורפים".
בספטמבר 1994 החליט מנכ"ל "טלעד", עוזי פלד, למרות אהבת קהל הצופים, להוריד את תוכנית המעברונים. בתגובה כתב גבע מכתב למנכ"ל: "אני לא יודע אם המדד שלי נכון, אבל יש נתק קבוע בין בעלי הממון, מו"לים, זכיינים ואחרים לבין הקהל. בכל מה שקשור לאגף הזה של ההומור והסאטירה". לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005 שודרו בערוץ הראשון ובערוץ השני לקטים אהובים של הסדרה.
קו אנזים
קו-אנזים
ליצן רפואי
אבא בנדויד
אַבָּא בֶּנְדָּוִיד (פָאיֶרְשְׁטֵין, י"ב בכסלו ה'תרע"א, 3 בדצמבר 1911 – כ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994) היה חוקר הלשון העברית, יועץ הלשון של קול ישראל בשנים 1959–1982. בתפקיד זה עיצב את הנורמות הלשוניות הנהוגות בשידורי הרדיו בישראל, הן בניסוח הן בהגייה. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשכ"ז.
קורות חייו.
בנדויד נולד בשם אַבָּא פָאיֶרְשְׁטֵין (קרא: פוירשטיין) בדצמבר 1911. למד בבית הספר "תחכמוני" בוורשה, ושם קיבל השכלה יהודית רבנית משולבת בחינוך כללי. ב-1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בתחילה שימש מודד קרקעות וסייע במיפוי אזור ים המלח. ב-1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת ביחידת הנדסה באיטליה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שב לירושלים ועבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט. במלחמת העצמאות סייע להכין מפות ומדידות שסייעו לחיילים בחזית.
ב-1952 פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו, "לשון מקרא או לשון חכמים", ולשם כך עברת את שמו ל"בנדויד", על שם אביו, דוד. הספר עוסק בהשוואה בין לשון המקרא ולשון חז"ל ובעמידה על הדומה והשונה ביניהן. הספר נחשב לספר יסוד במחקר לשון חכמים; ואף על פי שהוא כתוב במתכונת שונה מספרי הדקדוק והמחקר הבלשני המקובלים, הוא מלא בתובנות מקוריות שאין למצוא במחקרים האחרים. המחבר כָּלל בסוף הכרך הראשון תשעה פרקים שכותרתם "בדרך לעברית אחידה", ובו התווה את השקפתו על דמותה הרצויה של העברית בימינו – החלק הזה הוא מקור חשוב לחקר הנורמטיביזם בעברית החדשה. מהדורה שנייה של הספר יצאה ב-1967 בכותרת "לשון מקרא ולשון חכמים". על ספר זה זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תשכ"ז. ב-1972 יצא ספרו "מקבילות במקרא", שבו העמיד זה כנגד זה פסוקים דומים מחלקים שונים במקרא (כגון הפסוקים המקבילים בספר מלכים ובדברי הימים).
ב-1953 החל לעבוד ביד ושם במחקר ותיעוד של השואה, וניסה בלא הצלחה למצוא פרטים על גורל משפחתו שנספתה בשואה.
בסוף 1959 הזמינה אותו האקדמיה ללשון העברית לשמש יועץ לשון מטעמה בשידורי קול ישראל, ושימש בתפקיד עד 1982. ב-1971 החל לערוך את הפינה "רגע של עברית", וב-1974 זכה בפרס רשות השידור על פינה זו. באותה שנה הוציא עם הדסה שי את הספר "מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", ובו פירוט נרחב של כללי ההגייה והניסוח שקבע בשידורי קול ישראל. המדריך משמש עד היום את שדרי קול ישראל וקרייניו. ביולי 1982 פרש לגמלאות, ואז החליפה אותו רות אלמגור-רמון. עם פרישתו זכה בפרס מנהל הרדיו על פועלו.
ב-1983, כאשר כבר לא היה עובד האקדמיה ללשון העברית, נבחר לחבר האקדמיה, והשתתף בישיבותיה ובהחלטותיה.
בנדויד הלך לעולמו בכ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994.
קול ישראל.
כאמור, בשנים 1959–1982 שימש בנדויד יועץ הלשון של קול ישראל מטעם האקדמיה ללשון העברית. בנדויד ניסח את הכללים שחייבו את כל הדוברים בשידורי קול ישראל מבחינת ההגייה, הדקדוק והניסוח.
הגייה.
בנדויד ניסח את כללי ההגייה הנהוגים בפי שדרני הרדיו וקרייני החדשות. הוא קבע ארבע רמות שונות של הגייה הנדרשות מן הדוברים בקול ישראל:
במשך השנים הלכו ופחתו הדרישות, וכיום הן כבר אינן חובה לקריינים ולכתבים, וּודאי שלא למרואיינים. אצל הקריינים הוותיקים עדיין אפשר לשמוע הגייה של ר' מתגלגלת ושל ח' וע' לועיות.
ניסוח.
בנדויד השגיח בקפדנות על ניסוח החדשות, הכתבות והידיעות בשידורי קול ישראל. הוא דחף לשפת שידורים ברורה, מדויקת וקצרה, ועם זאת לא משובשת. בקיאותו במקורות עמדה לו להתיר צורות שנחשבו עד אז לשגיאות; הוא לא התעקש לפסול כל צורה חדשה או "עממית", אלא רק לוודא שיש כדוגמתה במקרא, בתלמוד או במקורות קדומים אחרים. ברור היה לו, שהלשון הנשמעת בשידורי הרדיו (ולימים בטלוויזיה) יש לה השפעה עצומה על הלשון בפי הדוברים בקהל הרחב, ומכאן החשיבות שנודעת לתקינות לשון השידור.
הוא קבע שגם לשון הפרסומות תחויב לעמוד במבחן התקינות הלשונית. עם זאת הוא הבחין בין פרסומות שנקטו לשון רשמית ובין פרסומות שהשתמשו בסלנג, והתיר בהן לעיתים חריגות מן הנורמה. על פי רוב התיר חריגות דקדוקיות מטעמים של חריזה ומשקל.
באחת הישיבות של מליאת רשות השידור אמר: .
בנדויד ספג ביקורת רבה ונטען שהוא מגזים בתיקוני לשון, ואולם הכללים שאסף ב"מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", וכן במאמר ששמו "לתקנת לשון העיתונים", שפורסם בכתב העת "לשוננו לעם", עומדים גם היום לנגד עיניהם של עורכי החדשות.
לקריאה נוספת.
ביבליוגרפיה של כתביו:
שלוש עשרה המושבות (ארצות הברית)
צ'ארלס סנדרס פירס
יורופ
יורופ (Europe - אירופה) היא להקת גלאם מטאל והארד רוק משוודיה.
היסטוריה.
יורופ נוסדה ב-1979 על ידי יואקים לארסן (כסולן וכקלידן) וג'ון נורום (כגיטריסט) בני ה-17 בסטוקהולם. לשניים הצטרפו פיטר אולסון (כבסיסט) וטוני רינו (מתופף). ההרכב קרא לעצמו "Force" וקלטת הדמו הראשונה שנשלחה לחברות תקליטים בשוודיה נדחתה בנימוק שחברי הלהקה אינם שרים בשוודית. ב-1981 הוחלף הבסיסט פיטר אולסון על ידי ג'ון לוון, ולארסן אימץ את שם הבמה "ג'ואי טמפסט", על מנת להקל על דוברי אנגלית לבטא את שמו. לדבריו, שם הבמה נלקח מהמחזה "הסערה" (The Tempest) של שייקספיר, האהוב עליו במיוחד.
לאחר כמה חודשים עזב גם ג'ון לוון את הלהקה וחבר לווירטואוז הגיטרה השוודי אינגווי מלמסטין בתקופת האלבום "Rising Force", אך חזר מיד ל-"FORCE" לאחר שלא הסתדר עם הגיטריסט השתלטן. בשנת 1982 נכנסה הלהקה לתחרות להקות צעירות שנקראה "SM-ROCK". לכבוד האירוע שינתה הלהקה את שמה ל-"EUROPE". הלהקה גברה על 4000 להקות אחרות ודורגה במקום הראשון, שזיכה אותה בחוזה הפצה לאלבום ראשון. טמפסט זכה בפרס "הסולן הטוב ביותר" וג'ון נורום כגיטריסט הטוב ביותר. לאחר כמה חודשים הוקלט האלבום הראשון של אירופה, הופץ בשוודיה וביפן ונמכר היטב. הלהיט הראשון של הלהקה-"Seven Doors Hotel", הגיע ל-10 הגדולים ביפן.
לאחר שנה, הוקלט האלבום השני של הלהקה שנקרא "Wings of Tomorrow". מתוך האלבום יצא הלהיט "Open Your Heart" שגרם לחברת התקליטים CBS להתעניין בלהקה ולהציע לה חוזה. הלהקה ידעה שמשהו חסר למוזיקה שלה וצירפה את מיק מיכאלי לעמדת הקלידים. בהתחלה קלידים היו שימושיים רק להופעות אך אט אט הפך מיק להיות חבר קבוע בלהקה. בעקבות היעדרויות חוזרות ונשנות מהחזרות והפגנת חוסר מוטיבציה מצידו, טוני רינו המתופף פוטר מהלהקה והוחלף באיאן הוגלן. ב-1985 הקליטה הלהקה פסקול לסרט הקולנוע "On The Loose" ואף השתתפה בסרט.
בסוף שנת 1985 הצליח במקרה טמפסט לכתוב קטע לקלידים שנשמע לו קליט מאוד. ואכן, לאחר סיום הכתיבה וההלחנה הוא קרא ליצירה "The Final Countdown". באותו החודש נכנסה הלהקה לאולפן בפעם השלישית. האלבום "The Final Countdown" יצא בשנת 1986 ושיר הנושא הפך מיד ללהיט בכל העולם והגיע למקום הראשון ב-26 ארצות. הלהיט "Carrie" הגיע למקום 3 בארצות הברית. האלבום נמכר ביותר מ-6 מיליון עותקים בכל העולם.
בנובמבר 1986 החליט ג'ון נורום לעזוב את הלהקה לטובת קריירת סולו. הגיטריסט המצליח קיי מרסלו התבקש להחליף את נורום ואכן בהמשך הוא נענה לבקשה זו. הלהקה, בהרכבה החדש, יצאה לסיבוב הופעות מצליח שנמשך שנה.
בשנת 1988 יצא אלבום האולפן הרביעי של הלהקה שנקרא "Out of This World". הלהקה יצאה לסיבוב הופעות נוסף עם שלוש להקות גלאם מטאל אמריקאיות: דף לפרד, בון ג'ובי ו-Skid Row. בשנת 1991 יצא האלבום החמישי של הלהקה שנקרא "Prisoners in Paradise". האלבום הופק בצורה יוצאת דופן והלהקה נשמעת בו טובה מאי פעם, אך האלבום זכה לתגובות פושרות עקב עליית הגראנג' שנעשה מאוד פופולרי באותה שנה וגרם לירידה בפופולריות של הגלאם מטאל.