ממשלת סוריה פיתחה את הגולן בעיקר לצורכי הצבא, סללה כבישים, ומתחה קווי חשמל וטלפון. מפיתוח זה נהנתה בעקיפין גם האוכלוסייה האזרחית, אך בעיקר זו היושבת לאורך הצירים הראשיים. ל-50 מיישובי הגולן הייתה אספקת מים סדירה, פרי פיתוחם של מפעלי המים הסוריים. שאר היישובים השתמשו עדיין במי מעיינות, מי נחלים ומי גשמים.
סדר הכוחות.
צבא סוריה.
הצבא הסורי כלל 12 חטיבות חי"ר (חצי מהן בסדיר וחצי במילואים) שלכל אחת מהן גדוד טנקים, שתי חטיבות שריון, חטיבה ממוכנת אחת, ו-17 גדודי תותחנים. כמו כן כלל הצבא הסורי חמישה גדודים של המשמר הלאומי (מה"ל). בסך הכל מנה הצבא הסורי כ-50,000 חיילים. צבא סוריה אומן וצויד בעשור שקדם למלחמה על ידי ברית המועצות ותוכנית המלחמה שלו הוכנה על פי תורת הלחימה הסובייטית.כוחות השריון הסוריים כללו בעיקר טנקים ישנים ממלחמת העולם השנייה: טנקי פאנצר 4 גרמניים, טנקי T-34 ותותחי סער SU-100 מתוצרת ברית המועצות, וטנקי AMX-13 צרפתיים. אמנם גם לרשות צה"ל עמדו טנקי שרמן ממלחמת העולם השנייה, אך אלו שופרו והיו מתקדמים יותר. כמו כן היו ברשות הסוריים טנקי T-54 מתקדמים יחסית אך בכמות מצומצמת. חיל האוויר הסורי כלל בעיקר מטוסי מיג-21 שנחשבו לטובים מאוד והשתוו למטוסי המיראז' 3 שהיו ברשות צה"ל. בנוסף היו ברשותו גם מטוסי מיג-17 ומיג-19 שנחשבו מיושנים.
פטריק סיל, מי שהיה הביוגרף של אסד, כתב כי הצבא הסורי לא היה מוכן למלחמה. לדבריו, הצבא היה לא מאומן, חסר קצינים ומצויד בכלי נשק מיושנים. למרות זאת, נהנה הצבא הסורי מעדיפות טופוגרפית ומספרית לעומת כוחות פיקוד הצפון.
הצבא הסורי היה ערוך בכ-30 מוצבים מבוטנים שהשקיפו על עמק החולה והכנרת. המוצבים היו מצוידים ברשת מחילות ותעלות קשר מחופות, ומוקפים גדרות תיל ושדות מוקשים. כוח האש של המוצבים כלל מקלעים כבדים, מרגמות, ארטילריה וטנקים.
צה"ל.
כוחות פיקוד הצפון כללו ארבע חטיבות חי"ר, חטיבת שריון וחטיבה ממוכנת:
ב-30 במאי הוקצו לזירה הירדנית חטיבות 45 ו-9 במלואן וחלק מחטיבה 2. עם פרוץ המלחמה ב-5 ביוני הועבר גם עיקר הכוח של חטיבות 1 ו-37 לחזית ירדן. בגזרת סוריה נותרה החטיבה המרחבית 3, שני גדודי חי"ר של חטיבה 2, גדוד אחד של חטיבה 1, גדוד טנקי שרמן 377 של חטיבה 37, וגדוד השריון הפיקודי.
ההכנות למלחמה.
כבר עם ראשית המתיחות בתקופת ההמתנה היה ברור כי החזית הסורית נדחקה הצידה מפני החזית המצרית. כאשר חתמו ירדן ומצרים על הסכם הגנה דו-צדדי ביניהן ב-30 במאי היה ברור כי גם החזית הירדנית קודמת כעת לחזית הסורית. הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בשלוש חזיתות בו זמנית הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה. אמנם פיקוד הצפון שקד על בניית תוכניות התקפה, אולם לא ניתן אישור להפעלתן. ב-4 ביוני, בעת ביקור בפיקוד הצפון, אמר שר הביטחון משה דיין לאלוף הפיקוד דוד אלעזר ("דדו") כי המלחמה תהיה בחזית המצרית ולא בחזית הסורית. הכוחות המדוללים בחזית הסורית נערכו להגנה על הגבול. נראה היה כי פיקוד הצפון יאלץ להסתפק בקרבות בחזית משנית מבחינתו בשומרון מול צבא ירדן.
בפיקוד הצפון הוכנו כאמור תוכניות התקפיות. תוכנית "מלקחיים" הוכנה עוד בנובמבר 1966 ויועדה לכיבוש רמת הגולן עד קוניטרה בתוך 36 עד 48 שעות. שתי אוגדות יועדו לפרוץ בשני אזורים שונים בצפון ומרכז הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה. בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את רמת הבניאס בצפון הרמה ולעלות לאזור פיק בדרום הרמה.
מהעבר השני, כבר ב-13 במאי, עם עליית המתיחות באזור, החל הצבא הסורי בגיוס כוחות המילואים כדי להיערך לפי תוכנית ההגנה "ג'יהאד-1". ב-24 במאי הוציא המטכ"ל הסורי את תוכנית המתקפה "נצר" (ניצחון), במסגרתה היו אמורים שני מאמצים דיוויזיוניים לפרוץ לעומק של בין 10 ל-20 ק"מ לשטח ישראל. הצבא הסורי זנח את תוכנית המגננה והחל נערך להתקפה שתוכננה ל-6 ביוני.
הימים הראשונים למלחמה.
5 ביוני.
בצהרי 5 ביוני, היום הראשון למלחמה, הפציצו מטוסים סוריים מטרות צבאיות ואזרחיות בצפון ישראל. בתגובה יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי, החל מהשעה 12:45, לתקיפת שדות תעופה בסוריה, כחלק מהגל השלישי של מבצע מוקד. שדה תעופה סורי אחד שותק וארבעה אחרים נפגעו קשה אך המשיכו לפעול. חיל האוויר הסורי איבד 53 מתוך 112 מטוסיו. משלב זה של המלחמה נהנה חיל האוויר הישראלי מעליונות אווירית מוחלטת בשמי סוריה.
הצבא הסורי נערך כאמור להתקפה ב-6 ביוני על פי תוכנית "נצר". תנועת הכוחות הסוריים ב-5 ביוני זוהתה בצד הישראלי והתקבלו ידיעות רבות על תכונה מוגברת של הכחות הסוריים ועל ריכוז כוחות וארטילריה לאורך הגבול. סמוך לחצות הלילה שבין 5 ו-6 ביוני הוחלט בפיקוד העליון הסורי לבטל את ההתקפה, ככל הנראה עקב הידיעות שהתקבלו על הצלחת צה"ל בסיני וחשש מתבוסה דומה.
6 ביוני.
בבוקר 6 ביוני החלה הפגזה סורית כבדה על אצבע הגליל, במהלכה נהרגו שמונה חיילים מחטמ"ר 3 בעקבות פגיעה ישירה של פגז ארטילריה במפקדת החטיבה בראש פינה.
בהמשך להרעשה הארטילרית פתחו הסורים בשתי התקפות מקומיות מתוך תוכנית המתקפה הגדולה שבוטלה. הראשונה הייתה התקפה על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) שהחלה בשעה 6:00 ונהדפה רק לעת ערב, לאחר שהכוח הישראלי קיבל סיוע טנקים וארטילריה. המתקפה השנייה הוטלה על גדוד חי"ר של חטיבה 11 הסורית, שאליו צורפו כשישה טנקי T-34. כוח זה ירד מרמת הבניאס לכיוון קיבוץ דן ותל דן. מולם עמד כוח חי"ר ומחלקת טנקים על תל דן, פלוגת טנקים מגדוד 377 בשטח סמוך לקיבוץ, וכוח המגן של חברי הקיבוץ שמנה כ-110 חברים. הכוחות הסוריים נהדפו תוך שהם סופגים אבדות כבדות. טנק סורי מהתקפה זו שהתהפך לתוך הבניאס נותר במקום עד היום וטנק נוסף שנפגע מוצג בקיבוץ דן. לצה"ל היה הרוג אחד ושמונה פצועים.
7 ביוני.
ב-7 ביוני תקף חיל האוויר את הצבא הסורי החל מאור ראשון ובמקביל הנחית צה"ל אש ארטילרית כבדה על הצבא הסורי. הסורים הגיבו בהפגזה ארטילרית, שכוונה בעיקר על היישובים האזרחיים בעמק החולה ועמק הירדן. בתל קציר נהרס חדר האוכל אך מלבד זאת לא נגרמו נזקים כבדים. התקבלו ידיעות רבות על כוחות סוריים הבורחים לכיוון דמשק וכן על נטישת כפרים.
באותו היום הוחלט על העברת חטיבה ממוכנת 8 מהר הנגב לחזית הסורית כהכנה למתקפה. בנוסף, הוקצתה חטיבת הצנחנים 80 לפיקוד הצפון. בפיקוד הצפון התנהלה באותו היום פעילות קדחתנית בהכנות לתקיפה אפשרית ביום המחרת. התוכנית כללה את הפעלת תוכנית "מקבת" לכיבוש מוצבי הקו הראשון והשני של הסורים, תוך אפשרות לניצול הצלחה לעבר קוניטרה. באותו הערב הוצגה התוכנית למפקדי היחידות בקבוצת פקודות והוחל בתנועת כוחות אל עבר עמדותיהם, אולם בשעה 22:00 הודיע שר הביטחון דיין לרמטכ"ל יצחק רבין כי פעולה בגזרה הסורית מותרת רק עד קו הגבול הבינלאומי, והמתקפה בוטלה.
8 ביוני.
ביום זה שככו הקרבות בסיני ובגדה המערבית ובמועצת הביטחון של האו"ם צברו תאוצה הדיונים על הפסקת האש. גם ביום זה המשיכו ההפגזות של יישובי הצפון שנענו בהפגזות נגד ובתקיפות רבות של חיל האוויר הישראלי.
שתי חטיבות נוספות הועברו לגזרה הצפונית: חטיבת השריון 37 החלה את תנועתה בבוקר 8 ביוני מאזור שכם צפונה, והחטיבה הממוכנת 45 החלה בתנועה צפונה בשעות הצהריים. שתי החטיבות קיבלו הוראה לנוע לצומת גולני, דבר שגרם להסתבכות השיירות זו בזו ולעיכובים. תוכניות פיקוד הצפון שונו כדי לכלול את החטיבות החדשות.
ההחלטה על כיבוש רמת הגולן.
אף על פי שלפני המלחמה נראה היה כי צה"ל לא יזום פעולה התקפית מול הסורים, עם סיום הקרבות בגדה המערבית ובסיני נשמעו קולות הקוראים לניצול ההזדמנות כדי להסיר את האיום הסורי מעל יישובי אצבע הגליל. למעשה, המתנגד העיקרי למהלך כזה היה שר הביטחון משה דיין.
כאמור, ב-7 ביוני בשעות הערב הורה שר הביטחון דיין כי התקפה מול הסורים מותרת רק עד קו הגבול הבינלאומי. ב-8 ביוני בשעה 10:00 הוצגה לדיין תוכנית ההתקפה של פיקוד צפון אך הוא לא אישר אותה. הרמטכ"ל רבין עדכן את דדו בשיחת טלפון על הוראת שר הביטחון. עם סיום השיחה עזב דדו את הפיקוד ויצא לתל אביב כדי להשיג אישור לביצוע המתקפה. בשעה 12:15 נפגש דדו עם רבין בבניין המטכ"ל ורבין הסביר כי אינו יכול לאשר את התוכנית כיוון ששר הביטחון מתנגד לה. רבין הסדיר פגישה בין ראש הממשלה לוי אשכול לאלעזר, והשניים נפגשו בשעה 13:20. בפגישה הקצרה הסביר אלעזר כי יש בידו כוחות מספקים להתקפה. נראה היה כי אשכול תומך בעמדתו אולם הוא לא התחייב לפעולה כלשהי מלבד ההבטחה: "נשתדל". כשיצא אלעזר מהפגישה פגש את מרים אשכול, אשת ראש הממשלה, אשר אמרה לו: "יש לי בקרוב יום הולדת ואני רוצה את הבניאס". אלעזר השיב לה: "מרים, אני אעשה הכל כדי שיהיה לך בניאס, אבל תעשי גם את". אלעזר המתין לדיין אולם זה היה בסיור באזור חברון ואלעזר חזר לבסוף למפקדתו מבלי שהשניים נפגשו.באותו הבוקר קיבלו יישובי אצבע הגליל את ההודעה כי ההתקפה שתוכננה בוטלה. משלחת שכללה שלושה נציגים מהיישובים הגיעה לתל אביב כדי לפגוש את שרי הממשלה ולשכנעם בנחיצות המתקפה. בשעה 19:10 התכנסה בתל אביב ועדת השרים לענייני ביטחון לדון בהתקפה בחזית הסורית. באופן חסר תקדים אישר ראש הממשלה לוי אשכול למשלחת להופיע בפני ועדת השרים, אולם עמדתו של דיין לא השתנתה. דיין חשש מפתיחת חזית נוספת, ומכך שברית המועצות תצטרף למלחמה אם סוריה תותקף על ידי ישראל.