אביטל סיימה את לימודיה לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת בן-גוריון, למדה פסיכולוגיה לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, והחלה להעניק טיפולים דמויי הילינג ללקוחות בביתה בשדרות רוטשילד. בשנת 1987 הקימה בביתה את "מכון מעיין" להפצת תורתה. בשנת 1990 העתיקה את המכון לבית פרטי בהרצליה מאז פטירתה נוהל המכון על ידי בנה ויורשה ישי אביטל ומזכירתה בעבר, עידית סרנה.
אביטל תיארה עצמה כצינור המעביר מידע ולא מעבר לכך. למעשה, ניסתה להתרחק מהיחס אליה כאדם, מיעטה להצטלם, לא מסרה פרטים אישיים על עצמה והעבירה את השיעור הרחק מעיני תלמידיה. היא הסבירה שהיא עושה זאת על מנת למנוע תלות וקשר בין המעביר (כלומר אביטל) לבין התלמידים, על מנת שיתרכזו בעבודה הפנימית שלהם ולא יאדירו את דמותה.
ימימה אביטל נפטרה ב-1999, בגיל 69. נטמנה בבית העלמין בבאר שבע.
תורתה.
תורתה של אביטל, המזכירה רכיבים מתחום הפסיכולוגיה והקבלה, מנגידה בין מצב של "עומס" רגשי וסגירות פסיכולוגית, ומצב של היעדר עומס, בו יש התקרבות אל המהות האמיתית, אל הטוב שבאדם ולשמחה. הלימוד מבקש לתת כלים לחשיבה הכרתית המקרבת את האדם למהותו. מדובר בכלים מעשיים לקרב את האדם אל עצמו ולא באינפורמציה, או במילותיה של אביטל - "ידיעות".
אף שאביטל הייתה דתייה, ואף שהתורה שלה כוללת מושגים אמוניים, אין קשר בין יישום תורתה לבין שמירת מצוות. רעיונותיה על "הילד הפנימי" המנהל את האדם, ההשתנות המתמדת, הבחירה בטוב, אי ההזדהות, השחרור מאחיזה ועוד, הם רעיונות אוניברסליים המופיעים בתורות שונות במזרח ובמערב, ואין הם מחייבים כל קשר לדת. ייחודה של השיטה בשפה המדויקת והייחודית לה; המילים עצמן מהוות כלי ליצירת מבנים חדשים בתודעה.
במהלך השיעורים מסרה אביטל טקסטים שמכונים "חלקים". בהמשך, תלמידים שפנתה אליהם היו אומרים בקצרה הבנה שיש להם מהחלק שניתן, ואביטל הייתה עונה, מרחיבה או מסבירה. אותם חלקים נרשמו על ידי תלמידיה ומהווים בסיס להמשך הוראת השיטה.
השיעורים לגברים ולנשים היו מועברים מאחורי מחיצה.
אביטל לא הסמיכה בחייה תלמידים נאמנים שיעבירו את השיטה. היא נפטרה בפתאומיות. לאחר פטירתה החלו
תלמידים שלה להעביר שיעורים תחת השם "שיטת ימימה"; חלקם ספגו ביקורת נוקבת מבנה ישי אביטל שמיסד את משנתה והוציא לאור את ספריה וקיבל קביעת זכויות יוצרים מביהמ"ש המחוזי והעליון וכן הסתייגות מרבנים שטענו ששיטותיהם דרושות בירור.
פרולוג
הפילהרמונית המלכותית
פיצויים (חוק התכנון והבנייה)
פיצויים על פי חוק התכנון והבנייה נועדו לפצות בעלי מקרקעין שנפגעו וערכם ירד עקב אישור אחת מהתוכניות לפי פרק ג בחוק התכנון והבנייה והם:
עקרון הפיצויים.
על פי חוק, זכות הקניין קובעת שאין פוגעים בקינינו של אדם אם בצד הפגיעה לא עומד פיצוי.
יסודות הפגיעה.
פגיעה ישירה.
לדוגמה הפחתת אחוזי הבנייה, שינוי יעוד של קרקע בתוכנית בניין עיר משטח למגורים לשטח ציבורי.
פגיעה עקיפה.
לדוגמה פגיעה בקרקע שסמוכה לקרקע של בעליו על ידי כך שנבנה בניין שמסתיר את הנוף או את השמש.
ע"פ תקדימים- ניתן לתבוע פיצויים מהרשות המקומית גם במידה ונמסר לקונים של קרקע מסוימת מידע תכנוני מוטעה, והם פעלו על פיו בשיקולי הקנייה. אם מסתבר כי לא ניתן לבנות על הקרקע את אחוזי הבניה המופיעים ב"דף המידע" אותו הנפיקה הוועדה או הרשות המקומית, פתוחה הדרך בפני היזם לתבוע פיצוי בהתאם.
התיישנות.
על פי חוק התכנון והבנייה סעיף 197ב קובע שהתביעה לפיצויים תוגש לועדה המקומית לתכנון ובנייה תוך שלוש שנים מיום אישור התוכנית (תוכנית לפי פרק ג לחוק התכנון והבנייה).
אי זכאות לפיצויים.
חוק התכנון והבנייה קובע בסעיף 200 לחוק שלא ניתן לתבוע פיצויים בעקבות אחת מהפגיעות המפורטות בסעיף (למעשה מפורט שם כמעט הכל), בית המשפט הסתייג מסעיף זה והגביל אותו בכך שקבע שהפגיעות בסעיף 200 צריכות להיות מצטברות, והפגיעה צריכה להיות סבירה עד 10% מערך המקרקעין תלוי בשיקול הדעת של השופט בבית המשפט.
הליכי תביעת פיצויים.
הגשת התביעה לועדה המקומית לתכנון ובנייה. במידה והוועדה לא מקבלת את התביעה ניתן להגיש תביעה לוועדת ערר שיכולה למנות שמאי מקרקעין מטעמה שיקבע את גובה הפיצוי אם בכלל. אם עדיין יש חוסר הסכמה בין הצדדים ניתן למנות שמאי מכריע כאשר החלטתו היא סופית וניתן לערער על החלטתו רק בבית המשפט.
קיריום
ישראל דושמן
ישראל דוּשמַן (1884, וילנה, ליטא - 14 ביולי 1947, כ"ו בתמוז תש"ז, תל אביב) היה משורר עברי, פזמונאי, סופר, מתרגם ומורה.
ביוגרפיה.
נולד בטבת תרמ"ד לשאול אהרן ולבת-שבע בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. למד ב'חדר' ובישיבה, וכמו כן למד לימודים כלליים. נטש את הדת, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל. היה בין ראשוני המורים שלימדו בבתי הספר הראשונים בעברית. הוא לימד בגליל בתחילה, במושבות ראש פינה ומטולה, וכשנוסדה הגימנסיה העברית הראשונה בארץ, "גימנסיה הרצליה", היה בין המורים הראשונים בה במקצועות העברית, הלשון והספרות. דושמן היה מורה בגימנסיה ממש עד ימיו האחרונים.
דושמן נתן מכוחו גם לתיאטרון העברי, היה בין מייסדי אגודת "חובבי הבמה העברית", תרגם כחמישים מחזות מספרות העולם, בעיקר מרוסית, וזכה לראותם מועלים על הבימה. הוא נמנה בין מייסדי ספרות הילדים העברית החדשה בארץ, והרבה ליצור שירים, סיפורים מחורזים, מעשיות ותרגומים. שיריו, שהפכו לימים לשירי זמר, התפרסמו מאוד, ומושרים בארץ עד היום. ביניהם נתפרסמו במיוחד: "פה בארץ חמדת אבות", "החלוצים" ו"השקדיה פורחת". הוא נחשב בין חלוצי מחדשי הזמר העברי בארץ.
סיפור השיר "פה בארץ חמדת אבות" מלמד כיצד היו נוצרים שירי העלייה השנייה באותן שנים: בשנת 1912 יצאו תלמידי הגימנסיה העברית הרצליה לטיול לצפון הארץ. מנהל הגימנסיה ד"ר בוגרשוב פנה אל דושמן ואל חנינא קרצ'בסקי המורה לזמרה, וביקש מהם לכתוב יחד שיר לכת שאותו יוכלו התלמידים לשיר ולהפיץ במהלך הטיול ברחבי הארץ. הם בחרו את הלחן היידי הידוע "מארש הגלות", שכתב המלחין הרמן צבי ארליך למילים מאת מוריס רוזנפלד, וללחן זה כתב דושמן מילים שיהוו ניגוד גמור למילות הייאוש והעצב של השיר היידי. השיר נפוץ בכל הארץ, ואף הגיע לארצות הגולה, אך בגולה הוא הושר: "שם בארץ חמדת אבות".
רבים מייחסים לדושמן את כתיבת מילות שיר הילדים המוכר יונתן הקטן, אך יש גם סברה שהשיר נכתב על ידי המחנכת שושנה צ'נסטנוחובסקה.
כך נוצרו שירים בתקופת העלייה השנייה: מילים פונקציונליות המותאמות ללחן מוכר.
סיפוריו ושיריו נדפסו ברובם בעיתונות הילדים העברית, בעיתונים: "דבר לילדים", "אלומות", ו"עתוננו". הוא הוציא בעצמו כמה סדרות של ספרות לילדים, כגון "רימונים לילדים", "רימונים לנוער", ו"ספריה לילדים". גם תרגומו ל"פינוקיו", אחד מתוך תרגומים רבים מהסופר האיטלקי קרלו קולודי, התקבל באהבה רבה על ידי דורות של קוראים עבריים צעירים.
ישראל דושמן לקה בלבו ונפטר בשנת 1947 בתל אביב. נטמן ב בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו את רעייתו, לאה לבית קרמן, בן (ראובן), ושתי בנות (עפרה ושולמית).
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה זאב בבאר שבע.
מספריו.
תרגומיו
ארנסט בוין
המעופפים הנועזים
המעופפים הנועזים (קרואטית: Mali leteći medvjedi) היא סדרת אנימציה יוגוסלבית בשפה הקרואטית בת 39 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1990- 1991. בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1992–1993, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור.
הסדרה מציגה בפני הצופים הצעירים את החשיבות שבהגנה על הסביבה. הסדרה מציגה את ההשפעות המזיקות של זיהום האוויר ושל שרפות וכן את תפקידה החשוב של המערכת האקולוגית.
את שיר הפתיחה והסיום של התוכנית בגרסה העברית ביצעה חני נחמיאס.
עלילה.
הסדרה מתמקדת בזן נדיר של דובים קטנים בעלי כנפיים, החיים ביער קסום חיי קהילה שיתופיים אוטופיים. המעופפים הנועזים יחד עם הידידים שלהם, לקחו על עצמם את המשימה להגן על היער שלהם מזיהום. אף על פי כן, המאמצים שלהם, לעיתים קרובות, מופרעים על ידי שני סמורים, חמי וסמי, אשר משתדלים לזהם את היער. מדי פעם הסמורים מקבלים עזרה מחיליק הנחש. שלושתם תמיד משתדלים למצוא דרכים להפריע להרמוניה של היער אבל תמיד בסוף הדובים מסכלים את תוכניותיהם.
הדובים תמיד קשובים לעצותיהם של הדוב הזקן, צור (אשר זקן מדי בשביל לעוף) וחברו שוף הינשוף.
סביבה
בסיס 16
דובניום
דּוּבְּנִיוּם (באנגלית: Dubnium) הידוע גם בשם האניום (באנגלית: Hahnium) הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר שסמלו הכימי Db ומספרו האטומי 105. זהו היסוד השני בקבוצת היסודות העל-כבדים וה-13 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים. הדובניום רדיואקטיבי ביותר, ולאיזוטופ היציב ביותר שלו, 268Db, זמן מחצית חיים של קצת יותר מיממה, דבר המקשה מאוד על חקר היסוד.
דובניום אינו מופיע באופן טבעי בכדור הארץ והוא מיוצר באופן מלאכותי. המכון המאוחד למחקר גרעיני (JINR) הסובייטי היה הראשון לגלות את היסוד באפריל 1970, ומיד לאחר מכן, המעבדה הלאומית לורנס ברקלי (LBNL) האמריקאית הכריזה על גילויו ביוני 1970. שתי הקבוצות הציעו שמות משלהם ליסוד והשתמשו בשמות אלו מבלי הסכמה עולמית, ורק בשנת 1993 נפתר הסכסוך על הגילוי וצוות חקירה רשמי מארגון ה-IUPAC החליט לתת קרדיט לשתי הקבוצות, ובשנת 1997 קבע הארגון את שם היסוד להיות דובניום, על שם העיר דובנה, מקום מושבו של המכון המאוחד למחקר גרעיני.