בשנת 1914 נטש אלויס היטלר הבן את משפחתו וחזר לגרמניה. אשתו נשאה לבדה בנטל גידול הבן ויליאם פטריק. בגרמניה נשא אלויס היטלר הבן, בעודו נשוי לברידג'ט, אישה נוספת. בשנת 1920 נולד לו בגרמניה בן נוסף, היינץ היטלר .
בשנת 1924 הועמד אלויס הבן לדין באשמת ביגמיה ונדון על ידי בית משפט בהמבורג לשישה חודשי מאסר. בהמשך שנות העשרים כתב אלויס הבן לברידג'ט וביקש ממנה לשלוח את ויליאם פטריק לביקור בגרמניה. היא לא הסכימה לכך, אך לבסוף נעתרה והסכימה שהבן יבקר את אביו בהגיעו לגיל שמונה עשרה, ואכן, בשנת 1929, כאשר מלאו לו שמונה עשרה שנים, הגיע ויליאם פטריק היטלר לגרמניה.
בגרמניה נפגש ויליאם פטריק מחדש עם אביו וטייל ברחבי גרמניה. אביו לקח אותו לעצרת של המפלגה הנאצית בנירנברג, בה ראה לראשונה את דודו אדולף היטלר. בשנת 1930 ביקר ויליאם פטריק שוב בגרמניה והפעם פגש את דודו אדולף היטלר וקיבל ממנו תצלום הנושא את חתימתו. בשובו לאנגליה פורסמו שורת כתבות וראיונות עמו על דודו, שנמצא אז בתהליך מהיר וראוותני של התעצמות תנועתו לקראת עלייתו לשלטון, והפך נושא להתעניינות בדעת הקהל האירופית ובארצות הברית. הוא כונה בהן "האחיין האנגלי של היטלר". כתבות אלה לא נשאו חן בעיני דודו והוא זימן את ויליאם פטריק לברלין, והורה לחדול מפרסום כתבות אודותיו. לדברי בריג'יט, אמו של ויליאם, היטלר רתח על אחיינו ובין היתר אמר לו: "מה סיפרת לעיתון? מי נתן לך רשות לעסוק בעניינים הפרטיים שלי?"... "אף אחד לא צריך לדבר על העניינים הפרטיים עם התקשורת. מעולם לא אמרתי מילה אחת שיוכלו להשתמש בה, ועכשיו יש להם את ה"אחיין" שמספר להם את כל הפרטים הקטנים והאומללים שהם רוצים לדעת".
ויליאם פטריק לא פרסם מאז כל כתבה נוספת על דודו.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 חזר ויליאם פטריק לגרמניה בניסיון להפיק תועלת מעליית דודו לשלטון. הדוד סידר לו משרה באחד הבנקים בברלין. לאחר מכן הוא עבד במפעל אופל לייצור מכוניות ומשם עבר לעסוק במכירת מכוניות. מאוכזב מתפקידים אלה הוא פנה בדרישה להסדיר לו תפקיד ראוי ב־1935. היטלר השיב לו כי אם יוותר על אזרחותו הבריטית הוא ייעתר לבקשתו. ויליאם פטריק חשש כי בהצעה זו טומן לו היטלר מלכודת, זאת מאחר שידע שבפניותיו במרוצת השנים לדודו הייתה מידה של סחטנות. כך למשל הנס פרנק המושל הכללי של הגנרלגוברנמן, שטחי פולין הכבושה, סיפר בזיכרונותיו שהוכתבו בתא הכלא בנירנברג בזמן שהמתין להוצאה להורג בתלייה, כי ב-1930 זימן אותו אדולף היטלר אליו והראה לו מכתב מאת אחיינו המאיים לחשוף את העובדה שבעורקיו של אדולף היטלר זורם דם יהודי. פרנק, לדבריו, בדק את העניין עבור היטלר ולטענתו הפריך את הטענה בדבר המוצא היהודי של הפיהרר.
בשל החשש לגורלו, עזב ויליאם פטריק ב-1939 את גרמניה וחזר לאנגליה. עם הגיעו ללונדון פרסם ב-4 ביולי 1939 מאמר במגזין האמריקאי לוק (Look) , שהיה נפוץ באותה עת, תחת הכותרת "מדוע אני שונא את דודי" (המאמר הוצע למכירה פומבית ב-2017):
בין היתר, הוא תיאר ביקור אחד בבית דודו ב-1936: .
סיפר, . על המפגש האחרון עם אדולף, כתב: .
ויליאם ביקש אז להתגייס לצבא הבריטי, אך בקשתו נדחתה בשל קרבת המשפחה שלו לאדולף היטלר. לפי היסטוריונים, דודו התייחס אליו כ"אחיין המגעיל שלי".
בארצות הברית.
בהמשך שנת 1939 יצא ויליאם פטריק, בלוויית אמו, לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט לשאת סדרת הרצאות על דודו ועל המשטר הנאצי. כשפרצה מלחמת העולם השנייה כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939 ובריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, נתקעו ויליאם פטריק ואמו בארצות הברית, ומאז הוא לא שב יותר לאירופה.
בשנת 1940 התיישב ויליאם פטריק בעיר ניו יורק. הוא הגיש בקשה להתגייס לצבא ארצות הברית, אך בקשתו נדחתה בשל היותו האחיין של אדולף היטלר. הוא לא נרתע וחודשים אחדים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה שיגר ב-6 במרץ 1942 מכתב לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ובו הפציר בנשיא להורות על גיוסו. במכתבו הארוך נאמר בין היתר:
הנשיא העביר את המכתב לידיו של ראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר שתיחקר את ויליאם פטריק ובסופו של דבר העניק לו זיכוי ביטחוני לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית. למרות זאת הגיוס התמהמה ורק לקראת סוף המלחמה, ב-3 במרץ 1944, גויס ויליאם פטריק לצי ארצות הברית והוצב בשירות הרפואי של הצי. במהלך המלחמה הוא נפצע והוענק לו עיטור לב הארגמן, המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב. חרף פציעתו המשיך ויליאם פטריק לשרת בצי גם לאחר סיום המלחמה ושוחרר מהשירות בשנת 1947.
בחזרה לאלמוניות.
לאחר שחרורו מהצי ולקראת שובו לחיים האזרחיים, החליט ויליאם פטריק היטלר להיפטר משם המשפחה "היטלר", שנשא משמעות כה שלילית ועלול היה למשוך תשומת לב, ומקור לתגובות עוינות בכל אשר יפנה, תחילה החליף אותו לשם "הילר", ובהמשך לשם האנגלו סקסי "סטיוארט-יוסטון", אותו נשא עד סוף חייו, וילדיו נושאים אחריו.
ויליאם פטריק נשא לאשה בחורה ילידת גרמניה, והזוג התיישב בעיירה בלונג איילנד, שם הוא הפעיל מעבדה לבדיקת דם בביתו. לזוג נולדו ארבעה בנים. ויליאם פטריק מת בשנת 1987. בנו האוורד נהרג בתאונת דרכים בשנת 1989, שנתיים לאחר מותו. האוורד נישא אך לא הספיק להביא ילדים. שלושת הבנים האחרים, אלכסנדר אדולף, בראיין, ולואיס, לא הביאו ילדים לעולם. הם מתגוררים באלמוניות בלונג איילנד.
חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר
חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר התרחשו בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1977. שלאייר, ממנהיגי התעשיינים בגרמניה המערבית, נחטף ב-5 בספטמבר 1977 על ידי אנשי סיעת הצבא האדום, תוך הריגת ארבעה אנשים נוספים. חוטפיו דרשו תמורת שחרורו את שחרורם מהכלא של חברים בארגונם. לאחר שממשלת גרמניה המערבית סירבה להיענות לדרישותיהם ושלושה מאנשי סיעת הצבא האדום נמצאו מתים בכלאם נרצח שלאייר על ידי חוטפיו ב-18 באוקטובר. היה זה אחד מסדרת אירועי טרור בגרמניה המערבית בשנת 1977 שכונו לימים "הסתיו הגרמני".
החטיפה.
הנס מרטין שלאייר (Hanns Martin Schleyer), בן 62 בעת החטיפה, היה תעשיין גרמני אמיד. בשנות השלושים היה חבר המפלגה הנאצית וקצין זוטר באס אס ולאחר מלחמת העולם השנייה היה כלוא במחנה שבויים של בעלות הברית. בגרמניה המערבית החל לעבוד בחברת דיימלר בנץ עד שהיה לחבר מועצת המנהלים של החברה. בעת חטיפתו היה נשיא הקונפדרציה של ארגוני המעסיקים בגרמניה וכן נשיא פדרציית התעשיות הגרמניות. הוא היה לסמל של קפיטליזם בגרמניה ועקב כך הפך למטרה לאנשי סיעת הצבא האדום והוענקה לו הגנה משטרתית.
ב-5 בספטמבר 1977 אחר הצהריים נסע שלאייר במכונית מרצדס בעיר קלן. עמו במכונית היו נהג ושוטר. מאחוריהם נסעה ניידת משטרה שאיבטחה את שלאייר ובה שני שוטרים. אנשי סיעת הצבא האדום שארבו לשלאייר גרמו למכוניתו לעצור כאשר הסיעו לכביש לפניה בפתאומיות עגלת תינוק. ניידת המשטרה שמאחורי מכוניתו של שלאייר לא הספיקה לבלום והתנגשה בה. אז הסתערו ארבעה או חמישה אנשים על שתי המכוניות כשהם יורים מכלי נשק אוטומטיים. 119 קליעים נורו בתוך דקה וחצי. מהאש נהרגו נהגו של שלאייר והשוטר שישב במכוניתו וכן שני השוטרים שבניידת. שלאייר, שלא נפגע, נגרר ממכוניתו לרכב מילוט של החוטפים והוסע מהמקום.
לאחר החטיפה.
החוטפים העבירו את שלאייר לדירת מסתור ששכרו בבניין רב-קומות בעיר ארפטשטדט (Erftstadt) שמדרום-מערב לקלן. הם דרשו מממשלת גרמניה המערבית לשחרר 11 מחבריהם לארגון שהיו כלואים בבתי כלא בגרמניה תמורת שחרור שלאייר. ממשלת גרמניה המערבית בראשות הקאנצלר הלמוט שמידט סירבה להיענות לדרישה.
במהלך החיפושים אחרי שלאייר חשדו אנשי המשטרה המקומית כי הוא מוחזק בבניין בארפטשטדט שבו אכן נמצא, אך משום מה מידע זה לא הועבר למנהלי משבר החטיפה ולא נעשה בו שימוש. בהמשך העבירו החוטפים את שלאייר לעיר האג שבהולנד ומשם לבריסל שבבלגיה.
ב-13 באוקטובר נחטף מטוס של חברת לופטהנזה על ידי מחבלים אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין. אלו דרשו כנגד שחרור יושבי המטוס את שחרורם של עשרה כלואים מאנשי סיעת הצבא האדום ושניים מחברי ארגונם שלהם שהיו כלואים בטורקיה וכן סכום של 15 מיליון דולר. ב-18 באוקטובר, בעוד המטוס החטוף חונה במוגדישו שבסומליה, תקפו אותו אנשי GSG-9, יחידה ללוחמה בטרור של גרמניה המערבית, הרגו שלושה מארבעת החוטפים ושחררו את הנוסעים ואנשי הצוות. סמוך לאחר מכן נמצאו שלושה מאנשי סיעת הצבא האדום - אנדראס באדר, גודרון אנסלין ויאן-קארל ראספה - מתים בתאיהם בכלא בגרמניה. אפשר שהם התאבדו בעקבות כישלון פעולת החטיפה, אך נסיבות מותם נותרו מעורפלות.
לאחר מות שלושת חבריהם בכלא החליטו חוטפיו של שלאייר להמית אותו והוא נרצח ביריות ב-18 באוקטובר, לאחר 43 ימי שבי. גופתו נתגלתה למחרת בתוך מכונית בעיר מילוז בחבל אלזס שבמזרח צרפת. היא נתגלתה לאחר שארגון סיעת הצבא האדום פרסם הודעה על רציחתו של שלאייר ועל מיקום המכונית.
בשנת 2007 נקב חבר לשעבר בארגון סיעת הצבא האדום בשמותיהם של שני חברים אחרים בארגון שלפי טענתו הם שרצחו את שלאייר. עם זאת עד היום לא נעצר ונשפט איש בקשר לרצח.
לאחר מותו של שלאייר נשכח עברו בגרמניה הנאצית וזכרו הונצח בגרמניה על ידי פרס, קרן מחקר והיכל ספורט בעיר שטוטגרט, שנקראו כולם על שמו.
יחסי זמביה–ישראל