טתיסבאנה (שם מדעי: "Tethysbaena") סוג במשפחה Monodellidae מקבוצת הסרטנאים. המין "Tethysbaena relicta " זוהה בישראל במעיין חם בשנת 1962.
לפי מקומות הימצאותם מניחים כי בעידן המיוקן הם חיו בתחום הים טתיס. הם צאצאים לבעלי חיים שחיו בים הפתוח.
ייחודם של הסרטנים הוא בכך שהם נושאים את ביצי הרבייה בצידי הגוף ולא צמוד לבטן או לגב כשאר הסרטנים.
כריכה רכה
כריכה קשה
גולש
ניקולאוס סטנו
נִיקוֹלַאוּס סְטֶנוֹ (בדנית: Niels Stensen (נילס סטנסן), בלטינית: Nicolaus Stenonis או Steno; 11 בינואר 1638 – 5 בדצמבר 1686) היה מלומד דני, מחלוצי האנטומיה והגאולוגיה.
לימודים ותגליות ראשונות.
סטנו נולד בקופנהגן. סיים לימודי רפואה ואנטומיה בקופנהגן ובליידן שבהולנד ולאחר מכן נדד בין מקומות שונים באירופה, והמשיך בכך כל חייו. בצרפת, ובאיטליה נפגש עם בכירי הפיזיקאים והמדענים, והודות ליכולת בולטת בניתוח והבנה של תצפיות גילה כמה תגליות חשובות. בתקופה בה חפשו תשובות לשאלות מדעיות בפנייה למקורות קדומים היה סטנו נועז מספיק על מנת לסמוך על עיניו, גם אם תצפיותיו סטו מהדוקטרינות המסורתיות.
ב-1660 בהיותו בן 22 החל ללמוד אנטומיה באמסטרדם, וב-1662 כשנתיים לאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "תגליות אנטומיות" שבו דיווח על גילוי צינור העובר מבלוטת הפרוטיד לחלל הפה (ductus parotideus) המכונה צינור סטנו על שמו. בהמשך לימודיו התמקד סטנו במערכת השרירים וטבעה של התכווצות השרירים. הוא השתמש בגאומטריה על מנת להראות כי שריר מתכווץ משנה את צורתו, אבל לא את נפחו. את סיכום מחקריו בנושא פרסם סטנו ב-1664 בספרו השני "על שרירים ובלוטות", וב-1667 במחקר בשם "האלמנטים של תורת השרירים" שבו קבע כי התכווצות השרירים היא פעולה מכנית בניגוד לדעה אחרת שטענה כי השריר המתכווץ מתעבה בשל זרימת "מיצים".
התרומה לפלאונטולוגיה.
ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו. סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שהמלומדים בני זמנו של סטנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר "לשונות אבן" שנמצאו בסלעים מסוימים. מקורות קדומים, כגון פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historiae), העלו השערה שאבנים אלו נפלו מהשמיים או מהירח. אחרים, בעקבות המקורות הקדומים, היו בדעה כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים. לדוגמה, אתנסיוס קירכר, מלומד גרמני ישועי בן זמנו של סטנו, ייחס את המאובנים ל"תכונת ההתאבנות המופצת בכל גוף הגאוקוסמוס", המיוחסת למאפיין פנימי של כדור הארץ, ובכך ייצג את הגישה האריסטוטלית.
בניגוד לגישה זו טען סטנו כי הגלוסופטראה נראים כמו שיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש" שהגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה. היו הבדלים בין הרכב הגלוסופטראה ושיני כרישים חיים, אבל סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה. סטנו לא היה הראשון שזיהה שמקורם של המאובנים באורגניזמים חיים. רוברט הוק וג'ון רי, בני זמנו של סטנו, טענו אף הם כי מאובנים הם שאריות מאורגניזמים שחיו פעם.
פיתוח תורת הסטרטיגרפיה והקריסטלוגרפיה.
עבודתו של סטנו על שיני הכריש הובילו אותו לשאלה כיצד קורה שגוף מוצק אחד מצוי בשלמותו בתוך גוף מוצק אחר, כדוגמת סלע או שכבת סלעים. ה"מוצקים בתוך מוצקים" שעוררו את התעניינותו של סטנו כללו לא רק מוצקים כפי שהם מוגדרים כיום, אלא גם מינרלים, גבישים, ציפויי אבן, עורקים ואפילו שכבות סלע בשלמותן. את תוצאות מחקריו בגאולוגיה סיכם ב-1669 בספר הנחשב אבן דרך חשובה בתולדות הגאולוגיה - "De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus" - "דיון מקדים לעבודת המחקר על גוף מוצק המוכל באופן טבעי בגוף מוצק אחר".
עקב עבודתו ב"דיון מקדים" זוקפים לזכותו של סטנו כמה עקרונות יסוד במדע הסטרטיגרפיה (תורת השכבות):
בנוסף הניח ספרו של סטנו את היסודות למדע הקריסטלוגרפיה. סטנו ניסח עקרון נוסף הידוע בפשטות כ"חוק סטנו", או "חוק הזוויות הקבועות של סטנו". כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ קבע סטנו שהזוויות בין פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר. עקרון זה היווה פריצת דרך מהותית והוא מונח בבסיס המחקרים שנעשו אחר כך על מבנה הגביש.
תוך שימוש והרחבה של עקרונות אלו פיתח הגאולוג הצרפתי ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל את המסה שלו על קריסטלוגרפיה ב-1772.
לימודי הדת וההסמכה.
סטנו היה הראשון שהבין כי ניתן לפענח את ההיסטוריה של כדור הארץ על ידי בחינת שכבות הסלע והמאובנים שבתוכה, אבל בהיותו אדם דתי נאלץ להתמודד עם הדוגמה הדתית ולכן נאלץ לדחוס את כל ההיסטוריה הגאולוגית לתקופת זמן של 6,000 שנה כפי שהאמינה הכנסייה בימיו.
דפוס המחשבה המדעי של סטנו נגע גם להשקפותיו הדתיות. סטנו חונך אומנם על ברכי האמונה הלותרנית, אך למרות זאת הטיל ספק בעקרונותיה, עובדה שהייתה בעלת חשיבות מכרעת לגביו כשפגש בנצרות הקתולית כשלמד בפירנצה. לאחר מחקרים תאולוגיים שכללו גם קריאה בכתביהם של אבות הכנסייה החליט שהדת הקתולית ולא הלותרנית היא הכנסייה האמיתית, וב-1667 המיר את דתו לקתוליות.
שינוי זה גם גרם לו לחדול בהדרגה מהמחקר המדעי. ב-1675 הוא הוסמך ככומר וב-1677 כבישוף, ומונה כשליח אפיפיורי (קרי, אחראי על פעולות המיסיון הקתולי) בצפון גרמניה ובסקנדינביה הלותרניים. תחילה פעל בעיר הנובר שם פגש בגוטפריד וילהלם לייבניץ ואחר כך עקר להמבורג. לאחר שנים בהן נטל על עצמו משימות קשות הוא מת בייסורים בעיר שוורין בירתה של דוכסות מקלנבורג-שוורין (כיום בירתה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה), שבגרמניה ב-1686.
מורשתו.
חייו ועבודתו נחקרו ביסודיות, בייחוד מסוף המאה ה-19, ובמיוחד הוערכו אדיקותו הדתית ומוסריותו במטרה להכריז עליו כקדוש נוצרי. ב-1987 הוא הוכרז מבורך, הצעד הראשון בדרך לתואר קדוש, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הקתולים מכנים אותו כיום "ניקולאוס סטנו המבורך".
"מוזיאון סטנו" באורהוס שבדנמרק קרוי על שמו. המוזיאון כולל מוצגים על ההיסטוריה של המדע וההיסטוריה של הרפואה. המוזיאון גם מפעיל פלנטריום וגן צמחי מרפא. בנוסף קרויים לכבודו של סטנו מכתשים על הירח ועל מאדים.
ב-1950 הוקמה הגימנסיה על שם נילס סטנסן במנזר ישועי שנילס סטנסן (סטנו) היה בין מייסדיו.
אסטריד ורניי
איבויקה מריה אסטריד ורניי (במקור: ורנאי) (בהונגרית: Ibolyka Astrid Maria Varnay; 25 באפריל 1918 - 4 בספטמבר 2006) הייתה זמרת סופרן אופראית ממוצא הונגרי, ילידת שוודיה, שפעלה רוב שנותיה בעיקר בארצות הברית ובגרמניה.
ילדות ולימודים.
הוריה היו שניהם הונגרים, אך היא נולדה בסטוקהולם, שוודיה. אמה, מריה יאבור, הייתה סופרן קולורטורה נודעת, שהנציחה את שירתה בהקלטות אקוסטיות ואביה, אלכסנדר ורניי, היה טנור ספינטו. אופרה הייתה עיסוק משפחתי וורנאי גדלה מאחורי הקלעים בבתי אופרה ברחבי העולם. אביה ייסד וניהל יחד עם אמה את תיאטרון האופרה קומיק בקריסטיאניה (אחר כך אוסלו, נורווגיה. אסטריד הקטנה הושכבה פעם במגירה התחתונה של השולחן בחדר ההלבשה של קירסטן פלגסטד הצעירה.
המשפחה עברה לארגנטינה ומשם לניו יורק, שם מת אביה של אסטריד בגיל 35, בשנת 1924. כעבור שנתיים נישאה אמה לטנור פרטונאטו דה אנג'ליס. ורניי למדה לקראת קריירה של פסנתרנית אך בגיל 18 החליטה להיות לזמרת והשתלמה בפיתוח קול אינטנסיבי אצל אמה.
כעבור שנה הסדירה בשבילה קירסטן פלגסטד לימוד והכנת תפקידים אצל המנצח ומאמן הלהקה במטרופוליטן אופרה, הרמן וייגרט. בגיל 22 ידעה הונגרית, גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית והרפרטואר שלה הכיל חמישה-עשר תפקידי סופרן דרמטי, אחד-עשר מהם תפקידים וגנריים.
ראשית הקריירה.
אסטריד ורניי ערכה את הופעת הבכורה הסנסציונית שלה במטרופוליטן אופרה ב-6 בדצמבר 1941 בהופעה משודרת. היא הופיעה בתפקיד זיגלינדה ב"ולקירה" של וגנר, כמחליפה ללוטה להמן שחלתה, כמעט ללא חזרת הכנה. הייתה זו הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי, והיא נחלה בה הצלחה רבתי. כעבור שישה ימים החליפה את הלן טראובל שחלתה בתפקיד ברונהילדה באותה אופרה. ורניי ווייגרט התקרבו ובשנת 1944 נישאו. בתקופה זו גם קיבלה שיעורים אצל הטנור לשעבר במטרופוליטן אופרה, פאול אלטהאוז.
בשנת 1948 הופיעה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובשנת 1951 בפירנצה כליידי מקבת. באותה שנה הופיעה לראשונה גם בפסטיבל ביירוית אחרי שפלגסטד, שדחתה הזמנה לפסטיבל, המליצה לווילנד וגנר להזמין את ורניי. ורניי המשיכה לשיר בביירוית במשך שבע-עשרה השנים והופיעה בקביעות במטרופוליטן עד 1956.
התפתחות הקריירה.
ורניי עזבה את המטרופוליטן משהתברר לה שהמנהל רודולף בינג איננו מעריך אותה, ובהמשך דרכה הייתה לעמוד התווך בבתי אופרה אחרים מן הגדולים והחשובים בעולם, בייחוד בגרמניה, ביצירות וגנר ושטראוס אך גם בכמה מן האופרות של ורדי ואחרים. אז קבעה כבר את משכנה במינכן, שקהל המאזינים שלה ראו בה אלילה.