בלאהור נמצאים משרדיה הראשיים של חברת הרכבות הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן ריילווייז. תחנת הרכבת המרכזית של לאהור נבנתה באמצע המאה ה-19 בזמן השלטון הבריטי והיא נמצאת בלב העיר. רשת מסילות ברזל מחברת את לאהור עם עריה המרכזיות האחרות של פקיסטן ומסייעת בשינוע נוסעים ומטענים.
מזרחית ללאהור נמצא נמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל המשמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת התעופה הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס. זהו נמל התעופה השני בגודלו במדינה. הוא נחנך ב-2003 והחליף את נמל התעופה הישן של לאהור. בנמל התעופה פועלים שלושה מסופים: מסוף אלמה איקבל, מסוף חג' (מיועד לעולי הרגל המקיימים את מצוות החג') ומסוף מטענים.
דמוגרפיה.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1998 מנתה אוכלוסיית העיר 6,318,745 נפש. אומדן ממשלתי שנערך ב-2006 אמד את אוכלוסייתה בכ-10 מיליון נפש. נתונים אלו מדרגים את לאהור כעיר השנייה באוכלוסייתה בפקיסטן וכאחת מ-30 הערים המאוכלסות בעולם.
השפה המקובלת בלאהור ובאזור הסובב אותה היא פנג'אבי. האורדו החלה להיות מדוברת אף היא בעיקר עקב היותה השפה הרשמית של פקיסטן. גם האנגלית הופכת לפופולרית עקב היותה אף היא שפת מדינה רשמית והשפה הבינלאומית המקובלת בעסקים. במפקד שנערך ב-1998 מנו דוברי הפנג'אבי 86.2% מהאוכלוסייה, דוברי האורדו 10.2%, דוברי פשטו 3% ו-0.4% דוברי סראיקי.
94% מאוכלוסיית לאהור היא מוסלמית (שיעים וסונים) (על פי המפקד ב-1998). ב-1941, לפני הקמת פקיסטן, עמד שיעור המוסלמים בעיר על 60%. הדת הנוספת בה מחזיק מיעוט משמעותי היא נצרות - 5.8%. מאמינים בדתות אחרות הקיימות בלאהור, בשיעורים מזעריים, הם: בהאיים, הינדים, סיקים וזורואסטרים.
תרבות וחינוך.
לאהור נחשבת כמרכז התרבותי החשוב של פקיסטן וכמרכז של השכלה גבוהה. בעיר נמצאת לוליווד, מרכז תעשיית הסרטים הפקיסטני. רוב הסרטים מופקים בשפת אורדו. העיר משמשת כמרכז מוזיקלי הן למוזיקה פקיסטנית מסורתית בסוגות ע'זאל וקאוואלי והן לסוגות של מוזיקת פופ פקיסטנית ורוק דרום אסייתי. והאירועים התרבותיים בעיר קשורים בחלקם במסורות הדתיות והתרבותיות, כגון: חגיגות עיד אל פיטר ועיד אל אדחא ופסטיבל בסאנט הנועד לציין את בוא האביב. בפסטיבל זה נהוג היה להעיף עפיפונים מעל גגות העיר, אך בשנות ה-2000 נאסרה העפת העפיפונים בחג בשל ריבוי הקורבנות בנפש כתוצאה מהתחשמלות ונפילה מגובה. גם ירי שמחה גורם לאבדות בנפש בחגים אלו. אירוע מרכזי נוסף המתקיים באביב הוא פסטיבל שנתי לסוסים ובקר הנערך במשך שבוע באצטדיון וכולל תצוגות של בעלי חיים, כמו גם מופעי פולקלור מכל רחבי המדינה. פסטיבל עולמי של אמנויות הבמה מתקיים מדי שנה במשך 10 ימים בסתיו. כ-80% מהמופיעים בפסטיבל הם אמנים מחוץ לפקיסטן.
לאהור היא העיר בעלת המספר הגדול ביותר של אוניברסיטאות ומכללות בפקיסטן. במיוחד בולטים בה מוסדות ההשכלה בתחומי מדעי הטבע ובתחומים הטכנולוגיים. מרבית מוסדות ההשכלה המובילים הם ציבוריים, אולם, ניכרת מגמה של גידול במספר ובהיקף מוסדות ההשכלה הפרטיים. בעיר נמצאים מוסדות ההשכלה הוותיקים במדינה; "אוניברסיטת המכללה הממשלתית" (Government College University) נוסדה ב-1864; "מכללת פורמן הנוצרית" (Forman Christian College) נוסדה אף היא ב-1864; אוניברסיטת פנג'אב ( University of the Punjab), האוניברסיטה הגדולה בלאהור ואחת הגדולות בפקיסטן, נוסדה ב-1882. רבים ממוסדות ההשכלה הוקמו בזמן השלטון הבריטי וחלקם משמרים את שמם ואת אופיים המקורי, כגון: "אייצ'יסון קולג'" (Aitchison College), "בית הספר סנט אנטוני" (St. Anthony's High School) ו"קולג' קיניירד" לבנות (Kinnaird College).
ערים תאומות.
ללאהור ברית ערים תאומות עם הערים:
יוסף צבי רימון
יוסף צבי (י"צ) רימון (י"ח בסיוון תרמ"ט, 17 ביוני 1889 – ו' בטבת תשי"ט, 17 בדצמבר 1958) היה משורר וסופר עברי דתי ישראלי.
חייו.
י"צ רימון נולד בעיירה ביז'ון (פולין). אביו, אפרים אליעזר רימון (גְרַנַט) היה למדן וסופר. נקרא על שם סבו, עליו כתב ש"היה איש קדוש". למד בישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס עד לעלייתו לארץ ישראל בגיל 20. מתוך לימודו בישיבה פתוחה יחסית, פנה עם אחיו, יעקב רימון, לכתיבת שירה. נישא לאסתר לבית שכטין.
בארץ נפגש עם הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר), וזה הביאו אל הרב קוק. משעה שנפגשו, התקרבו מאוד. י"צ רימון הצעיר הושפע ממנו עמוקות וחלק משיריו הם ממש פירושים או גרסה שירית לדברי הרב קוק. הרב קוק עצמו העריך מאוד את המשורר וכתב עליו "הגיע הזמן להתעורר, לתת כבוד למשורר המיוחד במינו בזמננו... הנהו העלול לפתוח מסלול הקודש בשירת ישראל המתחדשת... לחזק ולאמץ את ידיו הטהורות של האיש הטהור...".
רימון נדד ברחבי ארץ ישראל והתגורר בערים רבות, כולל תקופה בצפת בה למד גם את תורת הנסתר. גם אחר כך, כשהתגורר במקומות אחרים, היה הולך מדי פעם לצפת. מחוסר כסף היה עושה את המסע ברגל, כשהוא לוקח מפעם לפעם 'טרמפ' על עגלה, ועוצר בבתים של מכרים ביישובים שבדרך, בין השאר בביתו של קדיש לוז בדגניה ב'.
בשנת ה'תרפ"ג (11 באוקטובר 1922) נפצע קשה על גדות הירקון בידי פורעים ערבים. רימון הגלה עצמו מביתו למשך כ-15 שנים ועשה בעיקר בצפת ובגליל. החל משנת ה'תרצ"ו (1936) התגורר עם משפחתו בתל אביב. יש אומרים ש"ההגנה" נקמה את פציעתו, ופגעה קשות באלה שפצעוהו.
ביוני 1956 קיבל את פרס הנשיא יצחק בן-צבי.
נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
בשנת 1994 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת רמת בית הכרם (הרחוב הראשון בשכונה), שדרות יוצ"ר בתל אביב קרויות על שמו, וכן רחוב בבני ברק.
בנו הוא דוד רימון. נכדו, הרב יוסף צבי רימון, הוא רבה של המועצה האזורית גוש עציון וראש בית המדרש במרכז האקדמי לב.
שירתו.
שירתו זכתה להכרה רחבה ביותר, הן בציבור הדתי והן בציבור החילוני. היה בקשר עם סופרי ומשוררי התקופה, כביאליק, עגנון, ברנר ועוד, וכן גם שמר על קשר עם רבנים רבים ובראשם הרב קוק. שיריו פורסמו בעיתונים וכתבי עת רבים, החל מביטאונים חרדיים וכלה ב"הפועל הצעיר" ו"המשמר". אף רבנים חרדיים הכירו את שירתו, והרבנים יהודה עמיטל ואליעזר יהודה ולדינברג סיפר שהכיר רבים משיריו בעל פה. רוחב הציבור שאליו הגיעה שירתו מרשים, אך גם עצם היותו משורר החש בעוצמה בעת ובעונה אחת בכח הדתי ובכח השירה שבו ייחודית, ואין לה כל דוגמה נוספת בדורו.
מאפייני שירתו.
בשירים שכתב בצעירותו הוא מקפיד על משקל וחרוז, אך במהרה החל לחוש שלא בנוח במגבלות אלה. הוא החליט 'למרוד' בחרוזים וכתב על כך (בשיר השיר נתן בכלא):
בהימנעותו משימוש בחריזה ומשקל, הוא כתב בצורה מודרנית ביותר, בניגוד לרוב משוררי דורו אך בדומה לרבו, הרב קוק, שכתב גם הוא כי הוא חש שהחרוזים כולאים אותו ומגבילים את נפשו היוצרת.
פנייה לאלוהות.
הנושא הבולט בשיריו היא הפנייה לאלוהות על כל פניה וגילוייה. לעיתים הוא חש את מגעו של האל, לעיתים חש שהוא מרוחק, מחפש ולא מוצא ולפעמים הוא מגלה באיחור שהאל היה עמו אך הוא לא ידע. כך הוא פונה אל ה' (בשיר מי ומה אני...):
הכמיהה והרצון העז והגועש (בניגוד לביאליק למשל, שבשירו זוהר, שואף "כל ימי סתרים ודממה", ומעיד ש'לבבו אילם') לקשר עם האלוהות בולטת כאן. הוא חש כאן "מי ומה אני, כי אהבתני כה, אלי!" ואומר בשירו אלי אהבתיך, "אלי אהבתיך עד כלות נפש ואחריה".
תעוזת שירתו.
הוא מתלבט בשירו איכה אשיר: "איכה אשיר על יום ולילה - / ואלוהים הוא יצרם? / איכה אשיר על שמים וארץ - / ואלוהים הוא יסדם?" אך מתחזק ואומר: "אשיר ליוצר כל ונעלה על הכול / לאלוהים אשירה!". מתוך אהבתו הגדולה לאל, הוא מתגבר על חששו מן השירה, וכותב בהעזה רבה (בערו שערי אמנות... שיר ב'):
אלוהים ברא את האדם בצלמו ועל כן על האדם להדמות לו. אלוהים, לפי רימון "עשה הכול כאמן" ולכן, כפי ש"אלוהים אמן גילה כחו / ויהי שיר הערב..." אף המשורר אומר: "ואשיר שירי, / שיר אדם-אמן!".
כתביו.
לאחר מותו נערכו בידי פרופ' צבי לוז שני קובצי שירים:
בנוסף נדפסה לאחר מותו חוברת מכתב ידו בשם "דרך שירתי".
At the Gates
At the Gates (תעתיק: "אט דה גייטס", פירוש השם "בשערים") היא להקת דת' מטאל מלודי משוודיה. At the Gates, יחד עם In Flames ו-Dark Tranquillity, נחשבת לחלוצה בז'אנר שמכונה כיום דת' מטאל מלודי.
היסטוריה.
הלהקה הקומה בסוף שנת 1990 על ידי חברים לשעבר בלהקת הבלאקנד דת' מטאל Grotesque. הלהקה נקראה The Dwellers at the Gates of Silent Memory ("השוכנים בשערי הזיכרון השקט"), על שם שיר של להקת רוק גותי Fields of the Nephilim, במשך כשבוע, לפני שהחברים החליטו לקצר את השם.
האלבום המפורסם ביותר של את דה גייטס הוא "Slaughter Of The Soul", משנת 1995. יש הטוענים שאלבום זה, על אף ואולי עקב הצלחתו הגדולה, היה יותר קליט וניכר שהיה בו פחות מהצליל הלא מתפשר כמו באלבום "With Fear I kiss The Burning Darkness".
הלהקה הייתה חלק מגל הדת' מטאל המלודי שפרץ באותה התקופה וכלל להקות כמו In Flames ו-Dark Tranquillity. הלהקה גם השפיעה על הרבה להקות מטאלקור אמריקאיות, כמו As I Lay Dying ו-Darkest Hour.
חברי הלהקה יצאו לדרכים נפרדות ב-1996; המתופף אדריאן ארלנדסון, הבסיסט יונאס ביורלר ואחיו הגיטריסט אנדרס הקימו את להקת The Haunted. הסולן תומאס לינדברג, הידוע בכינויו טומפה, השתתף בלהקות שונות, בהן Skitsystem, Disfear, The Crown, Lock Up, Nightrage ו-The Great Deceiver. לאחר מכן אדריאן ארלנדסון עזב את דה הונטד ועבר אחרי זמן מה ללהקה קריידל אוף פילת'.