ברוב הצמחים נפתח המאבק לאורך סדקים שבין שני שקי האבקה של אותו חלל. כל סדק כזה מכונה פיה (stomium). לפני הפתיחה מתפרק בדרך כלל חלק מהמחיצה המבדילה בין שני שקי האבקה של אותו חלל. לאחר מכן נשארת באזור הסדק רק שכבת תאים קטנים מאוד, והם נקרעים בנקל לעת הבשלת המאבק. במשפחת האברשיים טיפוס אחר של פיה דרכה האבקה נשפכת. הוא מתהווה רק בראשו של המאבק. ובנוסף בכל ראש מאבק קיימות שתי בליטות זעירות וכפופות (קרניים) בעלי תפקיד חשוב. זבובי רחף ודבורים נמשכים אל הצוף הרב, שפרחי הקטלב מפיקים, בדרכם אל הצוף הם חייבים ללחוץ על זוג הקרניים שבראש המאבק, ואז מתהפכים שקי האבקה, ותוכנם נשפך דרך הפתח שבראשן על גב החרק (תמונה משמאל).
דבש קטלב נמכר מכוורות המצויות ליד ריכוזי עצי קטלב.
פירות והפצה.
פרי הקטלב הוא ענבה כדורית קטנה שקוטרה כסנטימטר אחד ומכילה זרעים קטנטנים רבים. גודל הפרי הבשל מותאם לרוחב מפתח המקור של הציפורים העיקריות, שנמשכות אל הפירות, שמבשילים בסוף עונת הקיץ, בחודשים ספטמבר ואוקטובר. קליפת הפרי מחוספסת, ציפת הפרי צהבהבה, מתוקה ועסיסית וטובה למאכל אדם. צבעו האדום של הפרי בולט על הרקע הירוק של נוף העץ. פרי בשל ניכר בצבעו הנוטה לשחור ובמגעו הרך. פרי קשה וכתום מקהה את השיניים. ניתן להכין מהפירות הבשלים ליקר וקציפה.
בית הגידול.
הקטלב גדל היטב בתנאים הבאים:
משקעים - הקטלב המצוי גדל היטב בחורש ים תיכוני עם כמות משקעים מעל 600 מ"מ לשנה. לעץ נדרש סוג קרקע הספוג במים רבים אשר יספיקו לשבעת חודשי יובש וחום באקלים ים תיכוני.
סוג קרקע - קטלב מצוי בדומה לאורן ירושלים גדל על סלעי חוואר צהבהב רך (תערובת של חרסית וקירטון (סלע משקע גירי) מתקופת קרטיקון עליון) שהתפתחה עליהם קרקע רנדזינה חווארית צהבהבה-לבנבנה. סלעים חוואריים, בניגוד לסלעים קארסטיים, הם נקבוביים אך אינם חדירים. עם רדת הגשמים סופג הסלע כמות מים ניכרת, החרסית שבו תופחת והוא נהפך לשכבה רוויית מים, אטומה, בלתי מחלחלת ואוצרת מים עם אוורור לקוי. וכך חרף השיעור הגבוה של הגיר בסלע ובסיסיותו - נוצרים תנאים של חוסר חמצון ותנאי חיזור ליצירת יון אמוניום בעקבות התמוססות אמוניה. לקרקע רנדזינה שמעל החוואר תכונות הדומות לאלו של המסלע, והיא לרוב שטוחה ורדודה. הקרקע והסלע מכילים מים שזמינים לצמחים כמעט עד סוף הקיץ, לעומת סלע הטרה רוסה, למשל המתייבשת במהירות. בכמות משקעים קטנה מ-600 מ"מ סלעי קירטון חווארי מכוסים בנארי (קרום גירני קשה), והקרקע שעליהם היא רנדזינה חומה ולא רנדזינה חווארית בצבע צהבהב-לבנבן.
מדד חומציות - קטלב מצוי גדל בקרקע בסיסית, בשונה מקטלב משונן (arbutus unedo) הגדל גם בקרקע חומצית. קרקעות ההרים בארץ ישראל נייטרליות עד בסיסיות משום שהן מכילות כמות גדולה של קטיוני סידן ומגנזיום, שמקורם בסלעי המשקע של הגיר והדולומיט השולטים בנוף ההרים. חלק מן היסודות המינרליים המצויים בקרקע בסיסית, ש-pH נמוכה מ-7, יוצרים תרכובות קשות תמס ונעשים בלתי זמינים לצמחים.
זמינות אמוניום - בניגוד למרבית הצמחים העילאיים, המסוגלים לקלוט חנקן רק בצורת יון חנקה (ניטרט), קטלב מצוי ניזון מן החנקן בצורת אמוניום וסובל מעקה כאשר האמוניום מוחלף בחנקה. העקה מתבטאת בדיכוי צמיחה, לעיתים עד כדי ניוון ומוות. אמוניום מתקבל כאשר האמוניה מתמוססת בתמיסת הקרקע. האמוניה נוצרת בקרקע בסיוע חיידקים אשר מבצעים קיבוע חנקן או פירוק תרכובות חנקן אורגניות של רקבובית. יון החנקה מתקבל מאמוניה בנוכחות חמצן ועל ידי חיידקי קרקע אווירנים (אאירובים) בלבד.
מיקרוזיה - הצלחתו הרבה של הקטלב על מסלע חוואר עם אחוז גבוה של חרסית תלויה כנראה בקיום של פטריות שורש החיות בקשרי הזנה הדדיים בינן ובין הקטלב (מיקוריזה). משורשי הקטלב עוברים אל הפטריות חומרים אורגניים הנוצרים במהלך הפוטוסינתזה. ובתמורה עוברים מהפטריות אל השורשים יסודות מינרליים שזמינותם לקטלב נמוכה בקרקע עשירה בגיר (סידן פחמתי), כגון: ברזל. ובלתי זמינים לקטלב בקרקע בסיסית בה חלק מן היסודות המינרליים המצויים בה, יוצרים תרכובות קשות תמס.
תפוצה.
תפוצתו של הקטלב המצוי משתרעת במזרח התיכון בלבד. בארץ ישראל, הוא נפוץ בחורשים בגליל, בכרמל, בהרי יהודה ובשומרון בעיקר על קרקעות חוואריות. קצה גבול תפוצתו הדרומי הוא בשמורת עדולם, ליד נחושה. עומדים יפים של קטלב מצוי גדלים גם בהר חזון בגליל התחתון ובנחל דולב בשומרון. ריכוז גדול ויפה במיוחד של קִטְלָבים מצוי סביב האנדרטה בהר הטייסים שבהרי יהודה (בין צובה לאשתאול), הר כרמילה ובמורדות רמת רזיאל. בהר הצופים בירושלים, בבית הקברות האנגלי גדל עץ קטלב מבריק. בגן הבוטני בירושלים בהר הצופים גדלה קבוצת קטלבים מרשימה בחורש הים תיכוני. עצים יפים במיוחד נמצאים בפסגת הר גיורא ושמורת נחל קטלב בהרי יהודה. ממערב לכפר עין קיניה שבדרום השומרון, ליד קברו של שייח אבו אל-עויון, גדלה קבוצת עצי קטלב הגדולים בארץ. שלושה ארבעה איש נדרשים כדי להקיף את גזעו של כל אחד. ריכוז אחר גדל "בחלקת הסחלבים" בהר מירון, בשולי הכביש המעפיל לפסגה (נ.צ. 1872/2673). הוא גדל בשפע "בחניון הקטלבים" בכרמל ליד אוניברסיטת חיפה.
מספר עצי קטלב, שהתאוששו יפה משרפה, גדלים במרכז קריית שמונה, עץ שגובהו מעל 7 מטר גדל בחצר בית בקריית שמונה (תמונה משמאל).
הצומח של חברות הקטלב המצוי מצטיין בקווי אופי בולטים ומוגדרים היטב של כיסוי נמוך, לפעמים אף היעדרות גמורה של צמחים חד-שנתיים, ועושר גדול של בתה ובני משפחת הסחלביים בעיקר לוטמיים ושפתניים. הקטלב משתלט על הנוף ודוחק את אורן ירושלים כאשר אחוז החרסית גבוה בקרקע החוואר.
בשל כריתה מאסיבית של העץ במאות קודמות, עד שנות השמונים של המאה הקודמת נדיר היה למוצאו ממזרח להרי אדיר ומירון, באזור דובב ובהרי נפתלי שם קיימים בתי גידול האופייניים לבית גידולו, עם מסלע חוואר ובהם בתה וסחלבים. לאחר שהוקצו שמורות טבע באזור הים תיכוני, וצומצמה הכריתה לצורכי בניה, החלה התפשטות מחודשת של הקטלב במקומות שיש בהם מקורות לזרעים למשל בהר נזר.
יופיו של העץ מבין עצי החורש ירוקי עד הניע גננים לנסות לאקלימו בגינות נוי, אך רוב ניסיונותיהם נכשלו בשל הצורך במכלול תנאים: בקרקע אנאירובית, בהזנת חנקן בצורת אמוניום המלווה במיקוריזה של פטריות על שורשיו, כאלה המותאמות לתנאים של חוסר אוורור. תנאים, שכמעט קשה להשיגם בגינות נוי במיוחד בעת התבססות הנבט בשנותיו הראשונות.
קטלב בספרות.
מאיר שלו מספר בספרו "גינת בר" על תלאותיו כדי להציל קטלב שנטע בגינתו ונטה למות.
עזריה אלון מספר בספרו "טבע ואדם": "...ואילו בשנת 2008 לכבוד תשעים שנותי, ערכו לי הסטודנטים מסיבה בסיום הקורס ונטעו לכבודי עץ קטלב בגן הבוטני של הטכניון. קשה לי לחשוב על מתנה מרגשת יותר. אולי אלון?".
שמות העץ.
קיימות מספר אגדות עממיות המסבירות את שמו של העץ בעברית ומתייחסות לצבעו האדום של הגזע. אחת האגדות מספרת כי רועה רב עם אביו. תוך כדי המריבה הניף הבן מטה על אביו והרגו. הענף הוכתם בדם והצמיח עץ שגזעו אדום וחלק. מכאן "קטלב" - קטל-אב. שם דומה מופיע גם בלשון הסורית למין הקטלב השני במזרח התיכון לקטלב המשונן (arbutus unedo) ܩܛܠ ܐܒܘܗܝ (בתעתיק "קטל אבוהי") שפירושו "קטל אביו". בפקודת היערות משנת 1926 (נרשם בעברית: "הורג-אביו"). השם "הורג אביו" מופיע גם בילקוט הצמחים משנת 1930 ולצדו נאמר ר' קטלב (סעיף 202).
בערבית: קֵייקאבּ או קַטְלִיבּ.
באנגלית הקטלב נקרא "עץ תות השדה" (Eastern Strawberry tree) בשל פירותיו.
מארק סייקס
מארק סייקס (באנגלית: Mark Sykes; 16 במרץ 1879 – 16 בפברואר 1919) - או בשמו הרשמי סר טאטון בנוונוטו מרק סייקס, הברון השישי מסלֶדמֶר - היה דיפלומט בריטי שייצג את בריטניה במשא ומתן שהביא לחתימת הסכם סייקס–פיקו.
ביוגרפיה.
מארק סייקס נולד בשנת 1879, בן יחיד למשפחת אצולה בריטית ממוצא קתולי, מחבל יורקשייר. הוא למד בקיימברידג'. במלחמת הבורים (1899–1902) שירת בצבא הבריטי בדרום אפריקה. לאחר המלחמה היה המזכיר הפרלמנטרי של איש המנהל הראשי באירלנד ונספח כבוד בשגרירות בריטניה בקונסטנטינופול.
סייקס הרבה לטייל ברחבי האימפריה העות'מאנית וכתב על כך ספרים. בשנת 1911 נבחר סייקס בבחירות הביניים לפרלמנט הבריטי מהמפלגה השמרנית ממחוז הָאל מרכז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סייקס לא נקרא לשירות, אף על פי שהיה בעל דרגת סגן-אלוף ומפקד יחידת מילואים בצבא הבריטי. כיוון שהיה חבר פרלמנט ורכש מוניטין כבעל ידע באזור, מינה אותו שר המלחמה, לורד קיצ'נר, ליועץ לוועדת בונסן (Bunsen), שהתבקשה להנחות את הקבינט בענייני המזרח התיכון. הוא התגלה כחבר הבולט בוועדה, ומשנת 1916 שימש כאחראי לענייני ערב וארץ ישראל במשרד החוץ הבריטי.
סייקס ייצג את בריטניה במשא ומתן שקדם לחתימת הסכם סייקס–פיקו, שנחתם ב-16 במאי 1916 ונועד לקבוע את אזורי השליטה של בריטניה וצרפת בנחלה של האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון (לרבות ארץ ישראל) לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה. ההסכם נקרא על שמו של סייקס ושמו של הדיפלומט הצרפתי שארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו שייצג את צרפת במשא ומתן.