בהצעת הקודיפיקציה (או בשמה הרשמי תזכיר חוק דיני ממונות), בכל הנוגע לעוולת הרשלנות המוגדרת בסעיף 461, נראה שאין שינוי משמעותי שכן מבחן הצפיות עדיין נשאר המבחן לקביעת חובת הזהירות. אך ישנו שינוי שיכול להיות משמעותי לעניין הרחבת מעגל הניזוקים. סעיף 439 קובע את האחריות הכללית בנזיקין על-פי מבחן הסיכון (וכפי שהוסבר זהו מבחן רחב יותר ממבחן הצפיות), וזה נקבע על-פי מספר קריטריונים. כלומר, מבחן הסיכון ישמש לקביעת האחריות כמעט בכל העוולות. ואם נזק מסוים שנגרם לניזוק עקיף יהיה בתחום הסיכון, הניזוק יהיה זכאי לפיצוי.
על גבולות ההכרה בנזקי ריקושט.
כפי שהצגנו לעיל, ההכרה בנזקי ריקושט בישראל מצומצמת ביותר. כיום, רק נזק ריקושט נפשי יהיה בר-פיצוי, וזאת רק בתנאי שנסיבות המקרה מתאימות לארבעת הקריטריונים שנקבעו בעניין אלסוחה. השימוש בקריטריונים אלו על ידי בתי-המשפט משקפים את הבעיה המרכזית של הכרה בנזקי ריקושט. מצד אחד, הגנה על נפגעי ריקושט, ומצד שני, האינטרס הציבורי למנוע הרחבת יתר של מעגל הנפגעים הזכאים לפיצוי. המתנגדים להרחבת מעגל הזכאים לפיצוי טוענים שהרחבתו תפגע ביעילות המשפטית בכך שבתי-המשפט יוצפו בתביעות ויגרם עומס רב על המערכת; קיים חשש מפני תביעות סרק; לגבי נזקים משניים נפשיים קיים חשש מפני הגשת תביעות מופרזות עקב אופיו הספקולטיבי של נזק זה; הקושי בהערכת הנזק על ידי בתי-המשפט כאשר מדובר בנזקים בלתי ממוניים; ולבסוף, חשש להרתעת יתר של מזיקים פוטנציאלים מעשיית פעולות רצויות, שכן אם ימצאו חייבים הם אף עלולים להגיע למצב של פשיטת רגל. בהקשר זה נכנסת גם סוגיית הביטוח. גם אם אחריותו של המזיק תהיה מבוטחת, בהרחבת מעגל הזכאים לפיצוי יעלה מחיר הביטוח עקב הגדלת הסיכון, וייתכן שלחברות הביטוח כלל לא יהיה כדאי לספק ביטוח שכזה. מצב זה יביא לפגיעה חברתית ופעולות מועילות לא יבוצעו, מכיוון שלא יתקיים פיזור נזקים. המצדדים בהרחבת מעגל הניזוקים דוחים את מרבית טענותיהם של המתנגדים. לגבי החשש מהצפת בתי-המשפט בתביעות בכלל ובתביעות סרק בפרט, הם טוענים שאינו מבוסס. במקרים דומים בהם הועלתה טענה זו החשש לא התממש, וחשש זה אינו ייחודי לסוגיית נזקי הריקושט. בנוסף, חשש זה אינו מצדיק שלילת פיצוי מאדם זכאי, וכדי לשלול פיצוי שכזה יש לתמוך זאת בשיקולים מהותיים לגופו של עניין. לגבי הטענה להפרזה בהערכת הנזק הבלתי ממוני על ידי התובע גם אין ייחוד בנזק ריקושט, שכן הערכה מופרזת יכולה להיות גם במקרים של ניזוקים ישירים; כך גם לגבי הערכת הנזק הבלתי ממוני על ידי בתי-המשפט (כמו נזק נפשי), שקשיי הערכתו מאפיינים גם נזקים ישירים מסוג זה. לגבי הפגיעה בתועלת החברתית, טוענים התומכים בהרחבת מעגל הזכאים שיש לצמצם פעולות החורגות מן הראוי כדי למנוע פעולות מזיקות.
אין ספק שגם לתומכים בהרחבת מעגל הזכאים לפיצוי וגם ולמתנגדים טענות חזקות שמשקפות את הקושי בסוגיית נזקי הריקושט. אך בכל מקרה, ישנה הסכמה כללית שיש להציב גבול ברור בקביעת הזכאים לפיצוי ולא ניתן לפצות את כל שרשרת הנפגעים העקיפים; הוויכוח הוא בשאלה היכן יעבור הגבול.
יהדות אוברלנד
יהדות אוברלנד (כתיב מיושן: אויבערלאנד) הוא כינוי לקהילות היהודיות שהתקיימו בצפון-מערב ממלכת הונגריה ההיסטורית, ובאותו חבל ארץ לאחר שהועבר לצ'כוסלובקיה ולאוסטריה, מסוף המאה ה-17 ועד לשואה.
'אוברלנד', או 'הגליל העליון', הוא מונח הלקוח מן ה"טרמינולוגיה ההיסטוריוגרפית היהודית-הונגרית", ולא היה בשימוש כלל האוכלוסייה. אין להתבלבל בינו לבין 'הונגריה עלית', מונח המציין, באופן גס, את שטחי סלובקיה ורותניה הקרפטית אך לא את בורגנלנד.
מקור המושג בהבדלים בין המהגרים היהודים לממלכה: בצפון-מזרח הונגריה התיישבו בעיקר יוצאי גליציה, ובצפון-מערב המדינה התיישבו יהודים ממוראביה ומאוסטריה. במחוזות שבתווך נאסרה התיישבות יהודים, משפסיג ועד האידו . הגבלות אלה הוסרו על ידי הפרלמנט רק ב-1840. אזור החיץ בידל בין שתי האוכלוסיות ומנע מיזוג ביניהן. המזרחים נודעו כיהודי אונטרלנד (או 'גליל תחתון'), והמערביים כיהודי אוברלנד ('גליל עליון'). המינוח נותר רווח גם לאחר הסרת הגבלות ההתיישבות. הקו הגאוגרפי שתיחם בין השתיים נמתח מהרי טאטרה לכיוון דרום-מזרח, עד קלוז'-נאפוקה. אלה שישבו בבורגנלנד, מרכז ומערב סלובקיה ומרבית מחוז אונג נמנו עם קהילות האוברלנד. הם חלקו גם ניב משותף של היידיש המערבית. קהילות הגליל העליון היוו חטיבה תרבותית נפרדת גם מהיהודים שהיגרו לאזורים דרומיים יותר במרכז הממלכה, אף על פי שאלה באו ברובם מאותן ארצות מוצא. בעוד שהאחרונים אימצו את השפה ההונגרית, תרבות החולין באוברלנד הייתה בדרך כלל גרמנית. כמו כן, הם נותרו ברובם אורתודוקסים והושפעו פחות מהנאולוגים, שהיו דומיננטיים באזורי ההגירה בדרום. הנהגתם הרבנית ישבה בפרשבורג, משכנם של החת"ם סופר ויורשיו.
ראשוני יהודי אוברלנד הגיעו לאחר שהקיסר לאופולד הראשון גירש את יהודי אוסטריה ב-1670. המגורשים התקבלו על ידי פאול אסטרהאזי, נסיך גלנטה, שנתן להם כתב חסות ואפשר להם לייסד "שבע קהילות" בנחלותיו. יהדות אוברלנד גדלה באופן משמעותי לאחר החלת צו קיסרי שהגביל את מספר המשפחות היהודיות שניתן להן להתגורר בבוהמיה ל-8,541, ול-5,106 במוראביה. החוק נותר בתוקף, בשינויים קלים, עד 1848. מרבית היהודים שנאלצו לעזוב את הארצות הללו פנו להונגריה.
לחסידות לא הייתה השפעה באזור; זאת בניגוד לאונטרלנד, לשם חדרה בהדרגה במאה ה-19. במקרים רבים הובילו רבנים ילידי אוברלנד את ההתנגדות לתנועה בחבל השני. תושבי הגליל העליון התאפיינו במסורת ובמנהגים ייחודיים שחלקם קשורים למנהגי אשכנז במערב, כגון הנוהג ללבוש טלית לפני החתונה.
ליהודי אוברלנד נוכחות משמעותית בקהילות החרדיות בישראל ובצפון אמריקה. חלקם הקימו קהילות שהפכו לימים לחסידיות או מעין חסידיות, כמו חסידות ערלוי, חוג חתם סופר, חסידות דושינסקיא, קהילת נייטרא, חסידות פאפא, קהילת וויען, קהילת צעהלים וקהילת קרסנה. מיהדות אוברלנד יצאו רבנים מוכרים, כגון מאיר איזנשטטר, משה שיק, אברהם שמואל בנימין סופר, הלל ליכטנשטיין ויונתן שטייף.
סנדק (יהדות)
ביהדות, סַנְדָּק הוא האיש המחזיק על ברכיו את הנימול בעת ביצוע המילה (ובמקרה של נימול בוגר, תומך בו).
מקור המנהג.
קיימים מספר מקורות למנהג הסנדקאות בכמה מדרשים.
במדרש תהילים ("שוחר טוב", סימן לה) מבואר שהקב"ה שימש כסנדק הראשון. כאשר אברהם אבינו היה ירא למול את עצמו, הקב"ה אחזו וסייע לו, ובכך הפך לסנדק של אברהם אבינו.
מקור מוקדם נוסף מופיע בתרגום יהונתן בן עוזיאל, הכותב על הפסוק "גם בני מכיר בן מנשה יולדו על ברכי יוסף", מבאר: בני מכיר בן מנשה כד אתילידו גזרינון יוסף". המפרש מפרש: "רוצה לומר שיוסף היה סנדק, שעל ברכי יוסף היו נימולים".
לפי ספר הערוך, מקור המילה בלשון יוון ורומי ופירושה "פטרין (מלשון פטרון) ופרקליט".
תפקיד הסנדק.
בתלמוד הירושלמי נאמר שהסנדק הוא בחזקת שליח בית דין ונטען שבזמן ברכה האב עצמו צריך להחזיק בילד ולא שליח. הסנדק מכונה גם "בעל הברית". וחכמי ישראל אמרו שהסנדק דומה למקטיר קטורת, וכמו שהקטורת מביאה לעושר לכהן המקטיר אותה, כך הסנדקאות מביאה עושר לסנדק. ומטעם זה לא נותנים לאותו אדם להיות סנדק שוב ושוב, אלא מחלקים את הכבוד בין אנשים שונים, כמו שלא נתנו לכהן אחד להקטיר פעמיים קטורת, כדי לזכות את כולם בברכת העושר.
ישנן קהילות בהן בוחרים שני סנדקים, האחד מביא את הילד מידי הנשים אל הסנדק השני, שמחזיק אותו בשעת המילה. יש גם מקומות בהם הכבוד מחולק בין גברים רבים שמעבירים את הילד מיד ליד. מנהג זה מכונה בקרב יהודי אשכנז "חייקעס".
בקבלה מיוחסת השפעה לזהות הסנדק על התינוק. רבי יצחק מווינה כתב בספרו אור זרוע .
יש נוהגים שהסנדק נותן מתנות ליולדת ולילד בהגיע הילד לגיל שנה.
קוואטר.
ביהדות מזרח אירופה, האדם אשר מגיש את התינוק לסנדק לפני הברית מכונה "כפאטיר" או "קוואטער". הרב שמואל פנחס גלברד מציע שתי אטימולוגיות אפשריות:
אפידוט
אפידוט הוא מינרל השייך לקבוצת האפידוט – קבוצה של מינרלים סורוסיליקטיים (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) – המורכב מסידן, אלומיניום, ברזל, וסיליקט שנוסחתו (Ca2(Al, Fe)3(SiO4)3(OH המתגבש במערך מונוקליני. גבישים מפותחים היטב של אפידוט נפוצים למדי וצורתם פריזמטית. כיוון אורך הגביש ניצב למישור הסימטריה היחיד. ברוב המקרים פני הגביש מקווקווים ונוצרים גבישים תאומים לעיתים קרובות. רבות מתכונות המינרל משתנות בהתאם לתכולת הברזל. למשל, הצבע, הקבועים האופטיים, והמשקל היחסי. הפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט והצבעים המופיעים הם בדרך כלל ירוק, צהוב וחום. קלינוזואיסיט הוא סוג של אפידוט בגוון לבן או אדום חיוור המכיל מעט מאוד ברזל, ונוסחתו זהה למינרל האורתורומבי זואיסיט.
מאפיינים.
מקור השם הוא מיוונית - "אפידוסיס", כלומר "תוספת". את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי רנה הואי (René Hauey) ב-1801 על מנת להבדילו מקבוצת הטורמלין שבה נחשב חבר עד אז.