טייס רכב הנחיתה הירחי וגאולוג. לפני הצטרפותו לנאס"א, עבד האריסון במרכז לאסטרוגאולוגיה של המכון הגאולוגי של ארצות הברית (U.S. Geological Survey). הוא פיתח מספר שיטות גאולוגיות שמאוחר יותר שימשו את הצוותים בתוכנית אפולו. לאחר בחירתו לנאס"א, הוא אימן את צוותי אפולו לזהות משטחים גאולוגיים בזמן שהותם במסלול סביב הירח ובזמן נחיתתם על פני הירח. לאחר כל משימה שנחתה על הירח הוא השתתף בבחינת הממצאים שצילמו ואספו האסטרונאוטים.
במרץ 1970 נבחר האריסון להצטרף אל ריצ'רד גורדון וונס ברנד לטוס במשימת אפולו 18 ולשמש כצוות גיבוי באפולו 15. לאחר ביטול משימת אפולו 18 בספטמבר 1970, אנשים רבים ציפו שיצורף למשימת אפולו 17, משימה האחרונה לירח. ההחלטה לצרפו לאפולו 17 הוכרזה באוגוסט 1971.
אפטלינג
אפטלינג (בהולנדית: Efteling) הוא פארק שעשועים הנמצא בהולנד, מהפופולריים והמובילים באירופה.
הפארק נפתח ב-31 במאי 1952 וכיום הוא מונה 37 מתקנים (בהם 6 רכבות הרים ו-2 מתקני מים). הפארק הציג סיפורי אגדות כמו שלגיה ושבעת הגמדים, היפהפייה הנרדמת ועוד.
בשנת 1992 זכה הפארק בתואר הפארק הטוב ביותר בעולם.
הפארק נמצא 105 ק"מ מאמסטרדם ו-85 ק"מ מאנטוורפן.
בעונת הסתיו נסגרים מספר מתקנים ומתווספים קישוטי חורף, הצגות ופעילות בידור רבות ורחבת החלקה על קרח.
מתקנים.
רכבות הרים.
בפארק 6 רכבות הרים:
מתקנים שונים.
זוהי רשימה חלקית של המתקנים בפארק.
Xtra Hot
עיניים (מגזין לילדים)
עיניים הוא כתב עת לילדים בעריכת תמיר ראונר.
הגיליון הראשון, שנושאו היה נייר, יצא לאור בנובמבר 1994, כ"אח צעיר" לכתב העת "משקפיים". שלושת הגיליונות הראשונים של המגזין יצאו לאור בשיתוף עם אגף הנוער של מוזיאון ישראל, ולאחר מכן יצר המו"ל ראונר שותפות עם קבוצת הארץ להוצאת המגזין לאור.
המגזין מודפס על 64 עמודים באיכות חזותית ומילולית גבוהה, והוא מלווה בתצלומים, בציורים ובאיורים רבים. כל גיליון של המגזין מוקדש לנושא מסוים, כגון "אוויר", "התחלות", "פרטיות", "שמחה", וכן יש במגזין מדורים קבועים. המאמרים במגזין מנוקדים בניקוד חלקי.
פינות.
סיפורים קבועים.
איש הפנדה: סדרת סיפורי קומיקס שהחלה כבר בגיליון הראשון: עלילות הדמות המצוירת פנד האדום. את פנד יצר ילד (בסיפור) בשם יואב ירדן בנובמבר 1994, על מפית נייר. משפחת ירדן כוללת את: יואב (הבן), נגה (האם), דוד (האב) חלילה (אחותו של פנד, נוצרה בגיליון 78 בנושא 'צהוב'), חבריו של פנד הם: רותי, עודד, תמר ויאיר. את הקומיקס יוצרים: תמיר ראונר (טקסט) ונעם נדב (ציור).
לולו וקופיק: עלילותיהם של לולו ואחיה הצעיר קופיק. העלילות החלו בגיליון 37 בנושא "חג" והמשיכו להופיע גיליונות רבים אחריו. את "לולו וקופיק" כתבה ואיירה רותו מודן.
המכשפה מניירה: סדרת סיפורים שכותבת רונית הד. הגיבורה הראשית בסדרת הסיפורים, שהחלה כבר בגיליון 1 בנושא "נייר", היא מכשפה בשם "מניירה".
משפחת גורגלי: סדרת סיפורים מאת בר חיון. הסדרה העוסקת בחייהם של בני משפחה קצת מוזרה ובכלב שלהם, החלה להתפרסם בגיליון 81 בנושא "מקום" והסתיימה בגיליון 87 בנושא "שחור-לבן".
עלילות ממה צחיקה, התאומים ומיקי הסמור: סדרת סיפורים מאת הסופר עמית ויסברגר שאוירה על ידי דורון זהרי ועומר הופמן (לסירוגין), המספרת על הרפתקאותיהם ומסעם בעולם של התאומים שאול ושאולה, סבתם העשירה ממה צחיקה ומיקי הסמור החכם. הסדרה החלה להתפרסם בגיליון 88 בנושא "קנאה" והסתיימה בגיליון 101 בנושא "רוח", אבל עלילות ממה צחיקה המשיכו להתפרסם.
ג'חנון הגמל המנשנש: סדרת סיפורי קומיקס שכותב ומצייר האמן זאב אנגלמאיר. הסדרה ההומוריסטית החלה בגיליון 108 בנושא 'סיפורי קומיקס'.
ספרים.
ספרים אחדים יצאו לאור בעקבות מדורים במגזין:
מרכז כלל
מרכז כלל הוא מתחם של מסחר ומשרדים בלב ירושלים הממוקם במרכז רחוב יפו, סמוך לשוק מחנה יהודה. המרכז כולל בקומותיו הראשונות מרכז מסחרי שהיווה את הניסיון הראשון להקמת מרכז קניות מקורה בירושלים, עוד בטרם נטבע בישראל המושג קניון.
אדריכלות.
הבניין בן 15 קומות ומאופיין באדריכלות מודרנית (בשונה מסביבתו). הוא מצופה באבן נסורה (בהתאם לחוק העזר העירוני הוותיק שמחייב ציפוי באבן ירושלמית) והאלמנט הבולט בו הוא שורה רציפה של חלונות. הבניין נמצא בכיכר הדוידקה, חזיתו גובלת ברחוב יפו, ואחוריו ברחוב אגריפס. קונספט הבניין היה חדשני יחסית לשנות ה-70 בישראל, במבנה המשלב מרכז מסחרי גדול בקומותיו הראשונות וקומות משרדים מעליו. במבנה הוקם גם חניון תת-קרקעי עם 400 מקומות חנייה.
את מרכז כלל תכנן האדריכל דן איתן, שהכריז בעצמו על המרכז כאחת העבודות הפחות מוצלחות שלו. דוד קרויאנקר, מחשובי האדריכלים והמשחזרים של מרכז ירושלים הגדיר גם הוא את הבניין ככשל ארכיטקטוני בספרו "רחוב יפו". ביקורת ארכיטקטונית נמתחה גם על שילובו של המבנה במרקם העיר בטעון לחוסר ההתאמה בין הבניין לבין סביבתו ומתמקדת בבעייתיות של בנייה מודרנית גבוהה בתוך מרקם עירוני היסטורי. האדריכל דן איתן טען שהיה ניהול כושל ורשלני של חברת כלל כבר בזמן בניית הפרויקט: "הלכתי למנכ"ל כלל ואמרתי לו שאני חושב שמשהו לא טוב קורה בפרויקט הזה, שמי שמנהל אותו מוביל אותו בכיוון הלא נכון, ואפילו הבאתי לו דוגמאות שהיו קשורות לבחירת הפונקציות, לבחירת השימושים, לבירת החומרים, לאיכויות הגמר, לכל דבר".
התוכנית המקורית של המתחם כללה 6 מגדלים בני 18—16 קומות, סביב כיכר ספירלית, המשמשת מקום מפגש של מערכת רחובות פנימיים בחצאי קומות והמטפסת במפלסים ל-4 קומות מסחר ומרתף המשמש כמרכז למבנה. בגלל תנאי הטופוגרפיה, מתאפשרת כניסת הולכי הרגל במפלסים שונים מהרחובות מסביב. אולם במשך שנים רבות הפרויקט לא הושלם. רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה הבנייה כאשר התווסף למרכז כלל בניין חדש עם שטחי משרדים ומסחר בשם בניין כי"ח (כל ישראל חברים) בחלקו הפונה לרחוב אגריפס. בראשית שנות האלפיים נבנה החלק המזרחי של המתחם, מבנה מסחר ומגורים גדול שנקרא בנין "חלון לירושלים", שלא על פי התוכנית המקורית בסגנון אדריכלי שונה.
ביקורת מתחום שימור המבנים.
על בנייתו של מרכז כלל נמתחה ביקורת רבה במהלך השנים שמזכירה במידה רבה את הביקורות סביב בניית מגדל שלום בתל אביב. המגדל נבנה על מגרש היסטורי חשוב במרכז העיר בו שכן עד אז תיכון אליאנס במשך 90 שנה. בניית המגדל הביאה להריסתו של המבנה ההיסטורי כשהשריד היחיד שנותר ממנו הוא שחזור חלקי של השער הראשי שלו. מדובר ב"פשרת שימור" בנוסח שהיה מקובל באותה תקופה ודוגמה מפורסמת נוספת שלה נמצאת במרחק קצר משם בבית טליתא קומי (רחבת המשביר).
היסטוריה.
בניית המבנה הוחל בשנת 1972 על ידי חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" (ששינתה את שמה אחר כך ל"אור ים בינוי ופיתוח בע"מ") שהייתה שותפות של חברת "אזורים", חברת ההשקעות "עוז" של גרשון רוזוב ואיש העסקים ויקטור קרטר. בשנת 1978 יצא רוזוב מהחברה ומכר את חלקו ל"אזורים", ששלטה עתה ב-75% מהחברה. "אזורים" הייתה חברת בת של קונצרן כלל ומכאן שם הבניין.
ביולי 1974 הוקפאה כל הבנייה הציבורית בישראל וגם בניית המרכז הוקפאה עד מאי 1975. בתחילת 1976 רכש משרד האוצר שלוש קומות, שכללו 4500 מ"ר, עבור רשות המיסים בבניין. המרכז נחנך ב-3 בינואר 1978 בנוכחות ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, עוד טרם הושלמו קומות המשרדים. במרכז היו 150 חנויות שמתוכם 130 כבר נמכרו. במקום השתכנו שלושת הבנקים הגדולים, בנק טפחות, רואי חשבון וחברות ביטוח. קומות נוספות של משרדים הושכרו לממשלה. שלוש קומות למשרד התחבורה וקומה למשרד המשפטים. מכירת החנויות הנותרות התקדמה באיטיות וגם באפריל 1980 חלקם לא אוכלסו. גם לא כל קומות המשרדים נמכרו.
חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" מכרה את רוב השטחיים המסחריים, אך המשיכה להחזיק בחלק מהמשרדים במתחם, ובזכויות בנייה בשאר המתחם שעוד לא נבנה. בנובמבר 1980 הוכרז על תחילת שלב ב' של הפרויקט בו יוקם מלון, בנוסף הוחלט על הקמת גג שקוף מעל המתחם המסחרי. בניית שלב ב' התעכבה במשך שנים רבות, שבחלקו הושלם רק החניון התת-קרקעי. בשנת 1981 עברה גם הנהלת רשות השידור לבניין (עד שעזבה אותו ב-1999 לטובת בניין שערי צדק הישן).
בשנות ה-80 השטח המסחרי פעל בתפוסה גבוהה, ובין היתר פעלה בו חנות הדגל של מפעל "רהיטי ירושלים - רים", בה עבד כמנהל שיווק ראש הממשלה לעתיד בנימין נתניהו. בנוסף פעל בו בית קולנוע "כפיר" שהיה בבעלות משה דדש. הקולנוע פעל בשבת, והיה מוקד למחאות נגד מצד העדה החרדית. אולם לקראת סוף שנות ה-80 סבל המרכז המסחרי ממעבר של חנויות וקונים לאזור התעשייה תלפיות שהפך לאזור מסחרי, אחר כך גם לקניון האחים ישראל וקניון מלחה. השטח המסחרי גם סובל מהעובדה שהחנויות נמכרו לעשרות בעלים שונים, הן בשטח קטן יחסית ואין לו ניהול מרכזי יעיל בידי בעלים יחיד, דוגמת הקניונים החדשים יותר.
בשנת 1984 שידר "גלי צה"ל" ידיעה לפיה חברי "כנופיה מספר 1", ארגון פשע שחבריו נעצרו באותה עת, קברו אדם שרצחו ביסודות "מרכז כלל". משטרת ישראל שללה את הידיעה כשמועה חסרת בסיס. ייתכן וחברי הכנופיה הפיצו בכוונה את השמועה, במטרה לשבש את חקירת המשטרה. בכל מקרה חברי הכנופיה נחשדו ואחר כך הורשעו במקרי רצח שאירעו ב־1979 וב-1980, לאחר שהבניין נבנה. חברי הכנופיה, גבי בן-הרוש ומיכה אסלן, חשפו אחר כך שקברו שניים מקרבנותיהם בחולות אשדוד, במסגרת עסקת טיעון.