האואר נולד בוינר נוישטאדט ומת בווינה. השכלתו המוזיקלית המוקדמת כללה סיטאר, צ'לו, ניצוח מקהלה ועוגב, אבל לא כללה, כמסתבר, תאוריה וקומפוזיציה, שכן האואר הציג את עצמו כאוטודידאקט. בשנת 1918 פרסם את עבדתו הראשונה בתאוריה של המוזיקה (תאוריית גון-צלילים, מבוססת על זו של גתה, ובאוגוסט 1919 המציא את השיטה שלו לחיבור מוזיקה בשנים עשר טונים. טכניקות ההלחנה של האואר מגלות גיוון יוצא מן הכלל, החל בטכניקות של אבני בניין לשיטות המשתמשות בסדרת אקורדים, שמקורה בשורת שנים עשר הטונים ("מלוס"). למעשה, שיטות ההלחנה שלו משתנות כמעט מיצירה ליצירה. 44 מה שמכונה "טרופ'ס" והשימוש שעושים בהם בקומפוזיציה ("trope-technique") מהותיים לשיטות שנים עשר הטונים של האואר. בניגוד לשורת שנים עשר הטונים שמכילה רצף קבוע של שנים עשר טונים, טרופ מורכב משני הקסאכורדים משלימים, שאין בהם רצף טונים קבוע. הטרופים משמשים לעיון בשיטת שנים-עשר הטונים מבחינת המבנה והמרווח.
כתיבתו של האואר הייתה פורייה, הן במוזיקה והן בתיאור שיטותיו, עד 1938, כשהנאצים צירפו את המוזיקה שלו לרשימה של מוזיקה מנוונת. הוא השכיל לשמור על פרופיל נמוך ונשאר באוסטריה כל שנות מלחמת העולם השנייה, בלי לפרסם דבר; אבל גם לאחר המלחמה הייתה תנובת פרסומיו זעומה, אם כי כתב, קרוב לוודאי, כמה מאות יצירות, שנשארו בכתב יד.
משנות ה-20' השתמשו כמה סופרים בדמותו של האואר כמודל, למשל ב-"Die Sonnenmelodie" של אוטו שטוסל וב"ורדי" של פרנץ ורפל (מטיאס פישבק). עוד נמצא שהוא שימש - יחד עם ארנולד שנברג ותאודור אדורנו - גם כמודל לדמותו של אדריאן לוורקין ברומן "דוקטור פאוסטוס" של תומאס מאן. באחרית ימיו דיבר האואר על מאן, כמו גם על אדורנו, במרירות רבה, כיון שהרגיש שהשניים לא הבינו אותו נכונה. אדורנו כתב על האואר, אבל בנימת זילזול,
כל יצירותיו הרבות של האואר לאחר 1940 כונו "Zwölftonspiel" או "Zwölftonmusik" (משחק שנים עשר הטונים, או מוזיקת שנים עשר הטונים).
אואנומאוס
אואנומאוס מגדר (ביוונית: Οἰνόμαος ὁ Γαδαρεύς; המאה ה-2 לספירה) היה ציניקן בתקופה הרומאית המאוחרת.
חייו.
אואנומאוס היה תושב העיר גדר בה התקיימה קהילה הלניסטית.
שמו נזכר בכרוניקות של הירונימוס וגאורגיוס סינקלוס כפילוסוף חשוב. ידוע בעיקר בשל כתיבתו כנגד האורקלים המופיעים בכתבי אוזביוס מקיסריה.
היו חוקרים שהציעו לזהותו עם אבנימוס הגרדי המוזכר בדברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים כפילוסוף המיודד עם רבי מאיר. על אף שהצעה זו אינה בלתי אפשרית אין לה הרבה מקורות מובהקים המשכנעים בצדקתה.
כתביו.
על פי סודא אואנומאוס כתב מספר כתבים פילוסופיים:
אואנופיון
תפילת גשם
תפילת גשם (או תיקון הגשם) היא תפילה ובקשה מן ה' שיוריד גשמי ברכה בימות החורף. התפילה נאמרת בתפילת מוסף של שמיני עצרת, המועד בו מתחילים להזכיר את הגשמים בתפילה באמירת "משיב הרוח ומוריד הגשם" בברכת גבורות ('הזכרת גבורות גשמים'), או בסמוך לה.
תפילת הגשם כיום מורכבת, בכל המנהגים, מפיוטים שונים המבקשים על הגשם המשולבים בחזרת הש"ץ או נאמרים לפניה. פיוטי גשם שונים משמשים את העדות השונות בנוסחי תפילה שונים. לא פעם הבקשה נשענת על זכות שלושת האבות ומזכירה את ההקשר של כל אחד ואחד מהם למים.
התפתחות תפילת הגשם.
על פי המשנה, בתפילות מוסף של שמיני עצרת ופסח מתחילים ומפסיקים (בהתאמה) להזכיר את גבורות הגשמים ("משיב הרוח ומוריד הגשם"), אולם במקורות חז"ל לא נזכרת כל תפילה מיוחדת אותה אומרים במועד זה. תפילת הגשם היא אם כן התפתחות מאוחרת יותר במנהגי התפילה של עם ישראל, ומקורה כנראה בראשית תקופת הגאונים.
כיום, במנהגי כל העדות, תפילת הגשם נאמרת באמצעות פיוטים, ואין בידינו נוסח של תפילת גשם שאיננו פיוט. אולם, על פי מנהגי הפיוט הקדום, טוענים החוקרים כי לא סביר כלל שהפייטנים יחדשו מנהג שלא היה קיים עד זמנם. לכן, משערים שהייתה תפילת גשם כלשהי בנוסח לא פייטני שנהגה קודם לתקופת הפיוט, שעל בסיסה כתבו הפייטנים את פיוטיהם.
בהתאם להשערה זו, מצא עזרא פליישר בגניזת קהיר דף שכותרתו "פואסק לגשם" (פסוקים לגשם) ואחריו רשימת פסוקים העוסקים בגשם. ככל הנראה, מדובר בגרסה הלא-פיוטית של תפילת הגשם, בה נהוג היה לומר רשימת פסוקים המזכירים גשם, בדומה למה שקובעת ההלכה במלכויות זכרונות ושופרות. עוד הוא משער, כי גם סיום תפילת הגשם בימינו: ההכרזה "שאתה הוא ה' אלקינו משיב הרוח ומוריד הגשם. לברכה ולא לקללה..." הוא שריד לתפילת הגשם הלא-פיוטית שנשתמרה גם לאחר כתיבת הפיוטים.
פיוטי הגשם הם בבסיסם "שבעתא" רגילה לחג (פיוט ובו שישה בתים קצרים, אחד לכל שש הברכות הקבועות של תפילת העמידה, וקטע ארוך יותר לברכת קדושת היום במוסף), כאשר הקטע המתאים לברכת גבורות בשבעתא הורחב ונוספו בו פיוטי הגשם. שבעתות הגשם הן בדרך כלל בעלות מבנה אחיד (פחות או יותר): לאחר הקטע הקצר ששייך לשבעתא הבסיסית, ישנו פיוט "רשות" בו מבקש הש"ץ רשות להאריך בפיוטי הגשם. לאחר הרשות מופיע פיוט המכונה "סדר עולם". לרוב זהו פיוט ארוך, המפייט את תולדות העולם למן בריאת העולם תוך קישור למים וגשם. לאחריו מופיע הפיוט המקיף ביותר, "סדר פסוקים" המבוסס על המנהג שתואר לעיל לומר רשימת פסוקים בתפילת הגשם. במקום לומר רשימת פסוקים סתמית, בונים הפייטנים בתי פיוט המעבירים מפסוק לפסוק ומפייטים אותם. פעמים רבות נהגו הפייטנים בפסוק זה להזכיר זכות אבות ולרמוז לאבות האומה, שנים עשר השבטים, שמות חודשי השנה, גלגל המזלות, אבני החושן וכדומה. לאחר סדר הפסוקים, בא מספר לא קבוע של פיוטים קצרים ופשוטים יותר המבקשים גשם המכונים "רהיטים". לעיתים כתובים הפיוטים במבנה דומה לזה של פיוטי סליחות. לבסוף מגיעה ההכרזה .
מבנה זהה ומקביל משמש בתפילת טל.
בתקופות מאוחרות יותר, בחלק מהנוסחים (ברוב קהילות נוסח הספרדים כבר מסוף ימי הבינים, בחלק ממנהגי נוסח אשכנז במאתים השנים האחרונות) פסקו לומר פיוטים בתוך חזרת הש"ץ. מאחר שלא רצו לוותר על אמירת תפילת גשם החלו לומר אותה לפני תפילת מוסף. במקום זה, לא אמרו את השבעתא, שכמוכן שייכת לחזרת הש"ץ, והחלו לומר רק חלק מהפיוטים, ללא שמירה על המבנה המקורי של תפילות הגשם. עם זאת, במחזורי אשכנז עדיין מופיעה תפילת הגשם בשלמותה, וישנן קהילות בהם אומרים אותה בחזרת הש"ץ כפי מבנה המקורי.
זמן אמירת הפיוטים.
מתחילים להתפלל על הגשם רק בשמיני עצרת, מכיוון שעל פי המסורת גשם בסוכות הוא סימן קללה. ביום שמיני עצרת מסתיימת מצוות סוכה ולכן מתחילים מיום זה לומר "משיב הרוח ומוריד הגשם" בתפילת שמונה עשרה בברכת גבורות.
בתום תקופת הגשמים, ביום הראשון של פסח, פוסקים מאמירת תפילת הגשם, וברוב העדות, אומרים את "תיקון הטל" או "תפילת טל".
פיוטים בעדות השונות כיום.
פיוטי ספרד ועדות המזרח.
פייטני הספרדים שמרו חלק מהמבנה המתואר לעיל של פיוטי הגשם הקדומים, אך שינו אותו בהתאם למקובל בשירת ספרד. במחזורי הספרדים ישנה קרובה שמיוחסת לרבי שלמה אבן גבירול, ובה החלקים הבאים: 'מגן' – "שפעת רביבים" עם פזמון למגן – "מכסה שמים" וכרוג' (מחרוזת מעבר לברכה) – "לשוני כוננת", 'מחיה' – "ישבעון ידידיך" ופזמון למחיה "אל חי יפתח". לאחר מכן ישנו רהיט "בגשמי אורה תאיר אדמה", ולבסוף מגיעה הכרזת הגשם.
לפי המנהג המקורי הפיוטים נאמרים במקומם בחזרת הש"ץ, וכך הם מודפסים במחזורים ישנים, וכן נוהגים בקצת קהילות עד היום. במאות השנים האחרונות, ברוב קהילות הספרדים העבירו את פיוטי הגשם כפי שהם אל לפני תפילת מוסף (ואז יש שויתרו על מחרוזות המעבר הקצרות). במנהג הירושלמי אומרים את התיקון עוד לפני אשרי יושבי ביתך שבתחילת התפילה, אך לפי מנהג קהילות מסוימות, בעיקר יוצאי מרוקו, פותחים את ההיכל בין הקדיש לתפילת העמידה עצמה ואומרים את התיקון.
פיוטי אשכנז.
במחזורי אשכנז ישנה "שבעתא" עם הרחבות, כפי שתוארה לעיל (מלבד השלמת השבעתא, שלא נהגה באשכנז מעולם), שנכתבה על ידי ר' אלעזר הקליר. השבעתא הנהוגה באשכנז היא אף ברי אותת, הפותחת בפיוט 'מגן' – "אף ברי אתת" ו'מחיה' – "יטריח לפלג". לאחריהם הרשות של הש"ץ "אפיק מען", ואחריו פיוטי 'סדר עולם' "אקשטה כסל" ו"תכנם לארץ", שיא הפיוטים ב'סדר פסוקים' יפתח ארץ לישע. לבסוף אומרים את הפזמון זכור אב לפי מנהג אשכנז המזרחי, ופזמון איום זכור נא לשואלי מים לפי מנהג אשכנז המערבי, ואת הכרזת הגשם. אך המנהג היום ברוב הקהילות הוא שלא לומר את פיוטי ההרחבה, אלא רק את המגן, המחיה, והפזמון.
בארץ ישראל המנהג בהרבה קהילות לומר את הפיוטים לפני תפילת מוסף, ולומר רק את הפיוט "זכור אב".
באותם קהילות שאומרים את הפיוטים בתוך התפילה, אזי ברוב הקהילות נוהג לומר את הפיוטים במקום שבדרך כלל מזכירים גשם, כלומר, לפני "מכלכל חיים בחסד". אולם במנהג פפד"מ, אומרים את הפיוטים לפני חתימת הברכה, במקום בו אומרים פיוטים בשאר המועדים.
מערכת כפולה (אסטרונומיה)
שפות אינדו-אירופאיות
הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
זיכרון קולקטיבי
זיכרון קולקטיבי (או זיכרון קיבוצי) הוא מונח שמשמעו זיכרון משותף לכלל החברה. את המונח טבע הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי מוריס האלבווקס בחיבוריו, שראו אור בשנות ה־20 של המאה ה־20, אולם השימוש הנרחב במושג החל רק באמצע שנות ה־70.