סמואל ג'ון "למורנה" בירץ' (באנגלית: Samuel John "Lamorna" Birch; 7 ביוני 1869 – 7 בינואר 1955) היה אמן אנגלי בצבעי שמן וצבעי מים. על פי הצעתו של האמן העמית סטנהופ פורבס, בירץ' אימץ את הכינוי "למורנה" כדי להבדיל את עצמו מליונל בירץ', אמן שעבד באותה תקופה באזור.
ביוגרפיה.
למורנה בירץ' נולד באגרמונט, צ'שייר, אנגליה. הוא היה אוטודידקט כאמן, למעט תקופת לימודים קצרה באקדמיה קולארוסי בפריז במהלך 1895.
בירץ' התיישב בכפר למורנה, קורנוול בשנת 1892, והתגורר בתחילה בחווה סמוכה. רבות מתמונותיו המפורסמות ביותר מתוארכות לתקופה זו ומפרץ למורנה היפה היא בדרך כלל הנושא שלהן. הוא נמשך לקורנוול על ידי קבוצת האמנים מאסכולת ניולין, אך בסופו של דבר הקים קבוצה שנייה שהתבססה סביב ביתו בכפר למורנה. הוא התחתן עם הוטון אמילי ויויאן, בתו של סוכן מכרות מקמבורן והם התגוררו בקוטג' פלאגסטאף, בלמורנה.
תערוכות.
הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1893, נבחר כעמית (ARA) בשנת 1926 וקיבל תואר חבר האקדמיה (RA) בשנת 1934, והציג שם יותר ממאתיים ציורים.
הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה בחברה לאמנות יפה בשנת 1906. כמו אמנים אחרים מבני דורו, הוא הוגדר כ"אמן חשוב" ("Artist of Note") במגזין "האמן", מאת ריצ'רד סדון, במהדורת יוני 1944.
"למורנה בירץ' וחוגו" הייתה תערוכה במוזיאון ורינגטון ובגלריה לאמנות בקומת הביניים באוקטובר 2004. התערוכה הציגה את קשריו של בירץ' עם הנרי סקוט טיוק ותומאס קופר גוטץ' ואמנים רבים אחרים שהתיישבו במושבת האמנים ניולין בשנים 1880–1890. בקטלוג התערוכה נאמר כי "ציירים אלה סייעו בשינוי פני האמנות הבריטית. הדגש שלהם על צבע ואור, אמת וריאליזם חברתי הביאו למהפכה באמנות הבריטית."
בנים ואוהבים (סרט, 1960)
בנים ואוהבים (באנגלית: Sons and Lovers) הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1960, עיבוד קולנועי לספר "אבות ובנים" של ד.ה. לורנס משנת 1913.
ב-1981 הפיק ה-BBC סדרת טלוויזיה על הספר עם איילין אטקינס וקארל ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בנוטינגהאם ובאולפני פינווד בבריטניה. בתפקידים הראשיים - דין סטוקוול, טרוור הווארד, ונדי הילר, מרי יור והת'ר סירס.
נעימת הנושא של הסרט זכתה לפרסם בביצוע תזמרתו של פרסי פיית'.
תקציר העלילה.
עיירת הכורים בסטווד נמצאת ליד עיר המחוז נוטינגהאם בבריטניה. רוב תושביה מוצאים את פרנסתם בעבודה במכרה פחם וממשיכים את מסורת משפחתם. וולטר מורל (טרוור הווארד) עבד כל ימיו במכרה. את תסכולו הוא מוציא על שתיית אלכוהול ומכות לאשתו גרטרוד (ונדי הילר). הבן הבכור ויליאם, עזב את הבית ללונדון, הצליח בעבודה, נשא אישה וניצל מהחיים בעיירה. הבן הצעיר המשיך לעבוד עם האב ונהרג בתאונה במכרה.
הבן האמצעי פול (דין סטוקוול) הוא בעל נפש פיוטית וחובב ציור. כשחלק מציוריו הוצגו במוזיאון בנוטינגהאם, מבקר אחד התרשם מהם והציע לו מלגה להשתלמות בציור בלונדון אך לאחר ריב קשה בין הוריו הוא החליט להישאר במקום ולהגן על אמו.
היחסים בין פול ואמו הם הדוקים וכמעט אדיפלים היא דורשת אותו לעצמה ומתנגדת לכל בחורה שהוא יוצא אתה. הוא מתאהב במרים לייברס (הת'ר סירס) שגרה עם אמה בחווה סמוכה לעיירה. אמה של מרים היא אדוקה ושמרנית, מתנגדת ליחסים לפני הנישואים ומחשיבה נישואים רק למטרות רבייה ולא לתאוות בשרים. מרים מושפעת ממנה אך לבסוף מסכימה לקיים יחסים עם פול והוא מסתייג ממנה כי היא עושה זאת רק למענו.
פול מתקבל לעבודה בבית מלאכה לתפירת בגדי נשים. המנהל (דונלד פלזנס) מציג אותו לפני הבחורות המגחכות ומרכלות ומבטו נופל על קלרה דווס (מרי יור) המבוגרת ממנו ופרודה מבעלה בקסטר (קונרד פיליפס) העובד באותו מקום. קלרה היא אישה ליברלית המשתתפת בהפגנות למען זכויות בחירה לנשים. הוא מתחיל במערכת יחסים איתה ושניהם יוצאים לנופש. אמו גרטרוד מתנגדת לקשר הזה כמו לשאר קשריו עם נשים. כשהם חוזרים לנוטינגהאם פוגש בו בקסטר ומכה אותו כדי שיעזוב את אשתו.
לבסוף מחליטה קלרה לחזור לבעלה. אמו של פול גוססת והוא אתה ברגעיה האחרונים כשאביו מתנהג בחוסר אכפתיות.
לאחר ההלוויה הוא נפגש שוב עם מרים שרוצה להתחתן אבל הוא לא מוכן לקבל מרות מאף אחד ומסרב לה.
הבנק הדיגיטלי בישראל
האמר H1
האמר H1 (באנגלית: Hummer H1) הוא רכב שטח ו-SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד AM General משנת 1999 בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 1992–2004 ובשנת 2006.
היצרנית AM General נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת ג'נרל מוטורס.
אפאצטורנה
אפאצטורנה (בהונגרית: Apácatorna) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באפאצטורנה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 217 תושבים, ובשנת 2019 רק 137 תושבים.
יהודי אפאצטורנה.
באפאצטורנה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
פרנק בראמלי
פרנק בראמלי (באנגלית: Frank Bramley; 6 במאי 1857 – 9 באוגוסט 1915) היה צייר ז'אנר פוסט-אימפרסיוניסטי אנגלי מאסכולת ניולין.
חיים אישיים.
בראמלי נולד בסיבסי, לצ'ארלס ברמלי מפיסקרטון בלינקולנשייר.
בין השנים 1873–1878 למד בראמלי בבית הספר לאמנות בלינקולן. לאחר מכן למד בין השנים 1879–1882 באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות, שם היה צ'ארלס ורלט המדריך שלו. הוא התגורר בוונציה בין השנים 1882–1884 ואז עבר לניולין, קורנוול.
בראמלי התחתן עם האמנית קתרין גרהאם, בתו של ג'ון גרהאם מהאנגסטיל, ווסטמורלנד, בשנת 1891. בני הזוג התגוררו בקוטג' אורצ'רד, שנקרא באותה תקופה קוטג' בל ויו, בין השנים 1893–1897. בשנת 1895 הם עברו לדרויטוויץ' שבווסט מידלנדס, ובשנת 1900 התיישבו בגראסמר בלייקס דיסטריק.
בראמלי נפטר בצ'לפורד היל, גלוסטרשייר באוגוסט 1915.
קריירה.
לאחר שחזר לאנגליה מוונציה בשנת 1884 או אחריה, התיישב בראמלי במושבת האמנים של אסכולת ניולין. יחד עם וולטר לנגלי וסטנהופ פורבס הוא נחשב לאחת ה"דמויות המובילות" של אסכולת ניולין.
בניגוד לחברים אחרים שם, בראמלי התמחה בציור חללי פנים בתים ועבד על שילוב של אור טבעי ומלאכותי בציוריו.
במהלך שהותו בניולין, בראמלי העריך את 'טכניקת המכחול המרובע', והשתמש במברשת מרובעת כדי להניח את הצבע על הבד בתבנית פאזל של משיכות מכחול, מה שנתן "תסיסה" מסוימת למשטח הצבע. בראשית שנות ה-90 של המאה הקודמת, לוח הצבעים שלו נעשה בהיר יותר וההתייחסות שלו לצבע הייתה רופפת יותר וקלה יותר, באותה העת מגוון הנושאים שלו הצטמצם לדיוקנאות וציורי ז'אנר כפריים.
דוגמה לשימוש של ברמלי בטכניקת המברשת המרובעת הוא ציורו "דומינו!".
הציור "זריחה ללא תקווה" (1888) מוחזק על ידי גלריית טייט, לונדון לאחר שנרכש למען המדינה על ידי צ'נטרי והיא אחת היצירות המפורסמות ביותר על בראמלי. הציור זכה לשבחים באקדמיה המלכותית, ונאמר עליו: "ההבעה הרגשית והסיפור החזק של הציור, יחד עם המשיכה האסתטית וההרמוניה הטונאלית שלו, הופכים את הציור הזה לאחת מיצירות אסכולת ניולין המוערכות ביותר." האישה הצעירה האבלה בציור, היא דוגמנית האמן אפי ריינולדס ג'יימס.
בראמלי היה ממייסדי מועדון האמנות האנגלית החדש, אך עזב את הארגון לאחר שננזף על ידי ווולטר סיקרט.
בשנת 1894 הפך בראמלי לעמית האקדמיה המלכותית (ARA) ובשנת 1911 הפך לחבר מלא (RA). הוא היה גם זוכה מדליית זהב בסלון פריז.
עץ הרימון (שיר)
עץ הרימון (במילותיו הראשונות: עץ הרימון נתן ריחו) הוא שיר עברי שנכתב על ידי המשורר יעקב אורלנד בשנות ה-40. השיר הוגדר על ידי דן מירון "הפזמון המופתי, בחיר פזמוני ארץ ישראל של התקופה". אורלנד חיבר את השיר למנגינת חתונה יהודית-בוכרית, ובהמשך הולחנו בתים נוספים על ידי ידידיה אדמון (גורוכוב). לשיר המולחן ביצועים ווקאליים רבים משנות יצירתו ועד ימינו.
תולדות השיר.
בעת שירותו של אורלנד ‏‏בצבא הבריטי בשנות מלחמת העולם השנייה, הוא ביקר זוג ידידים ברחוב החבשים בירושלים. באותה עת נחגגה בחצר הבית חתונה של כלה בוכרית עם אברך אשכנזי. את אורלנד כבשו צליליה של נעימה בוכרית שחזרה על עצמה והתנגנה ללא הפסק. הוא חש צורך עז לחבר למנגינה זו מילים, והסתגר לשם כך בחדר האמבטיה. עוד באותו יום מסר את השיר והמנגינה לזמרת חנה רובינא, שבאותו ערב עצמו השמיעה אותו בהופעה בתל אביב. חודשים אחרים לאחר מכן אמר לו ידידו המלחין ידידיה אדמון שהמנגינה מונוטונית מדי, ועל כן הוא חיבר לבתים השני והרביעי (מתוך החמישה) ניגון מלודי ברוח הבית הראשון.
אף שהשיר חובר כשיר זמר, אורלנד כלל אותו בספר שיריו הליריים "שירים על עיט ועל יונה" (אחיאסף, 1946) תחת הכותרת "שיר הרימון" (ובלוויית הציון: "מותאם לנעימת-אהבים בוכרית עתיקה"). בספר מוקם השיר במחזור שירי האהבה "פלטיאל בן ליש".
מילות השיר ופרשנות.
רוב המילים וצירופי הלשון של השיר מבוססים על פסוקי שיר השירים, המבטאים אהבה בין גבר ואישה. כך המשפט הראשון, "עֵץ הָרִמּוֹן נָתַן רֵיחוֹ", הוא אלוזיה לפסוק "שְׁלָחַיִךְ פַּרְדֵּס רִמּוֹנִים עִם פְּרִי מְגָדִים כְּפָרִים עִם נְרָדִים" (ד יג), המקשר בין הרימון לריח עז של שיחי בושם. כך גם כל תיאורי הנערה – חומתי, תמתי, עינייך יונים, דגולה כנדגלות ועוד – לקוחים מפסוקיו של שיר השירים.
החוקר אבידב ליפסקר רואה במילות השיר ניסיון להחיות את צירופי הלשון המקראיים לשפה המודרנית, ניסיון ליצור שפה אותנטית המותאמת לתקופה המקראית (ניסיונות שכאלה נעשו באותה תקופה בעיקר בתחום האומנויות הפלסטיות במיוחד בקרב אומני בצלאל כזאב רבן, מאיר גור-אריה ואבל פן).