הוא נעצר שוב ב-1913 ונשלח לצפון, אך הצליח להימלט והגיע לסנקט-פטרבורג, שם המשיך את פעילותו המפלגתית תחת שם העת ל. וייסנברג. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת סוציאל-דמוקרטים שרצו בניצחונה של רוסיה במלחמה, יחד עם הנריק ארליך הם היו חברי מועצה צבאית-תעשייתית שנוצרה לצורך הספקת צרכים צבאיים. בינואר 1916 הוא עמד בראש משלחת הבונד בוועידה של אורט. באמצע 1916 הוא נאסר ושוחרר רק לאחר מהפכת 1917. הוא היה נציגה של הבונד באספה המכוננת הרוסית. הוא היה אחד המארגנים של הוועדה הכלל-ארצית של יהדות רוסיה. הוא נשלח על ידי הבונד לקייב כדי לעמוד בראש נציגות התנועה במקום, כנציג התנועה הוא היה חבר הממשלה האוקראינית. הוא תמך בהתנגדות לבולשביקים, אך עם הזמן הפך לאחד מתומכיה של התנועה ונכנס לוויכוחים עם המנשביקים וגרם לפיצול בבונד וב-1 במרץ 1919 הכריז על הקמתו של קאמבונד. באותה שנה הוקם קאמפארבאנד ורפס עמד בראשו, כמו כן הוא החל לעסוק בתעמולה כנגד ארגונים יהודיים אחרים והאשים אותם בציונות ולאומנות. הוא עמד בראש ארגון החיסול של אותם ארגונים יהודיים. באוגוסט 1919 קאמפארבאנד הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה. הוא השתתף בוועידה השלישית של היבסקציה, מצד אחד הוא התנגד לחיסולה המיידי של היבסקציה, כיוון שהיה לה תפקיד חשוב ברחוב היהודי, אך מצד שני הוא התנגד גם להפיכת היבסקציה לארגון אוטונומי, לדעתו הארגון חייב היה להיות יותר מעורב במפלגה הכלל-ארצית. לאחר מכן רפס נטש כל פעילות יהודית.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא נשלח לווילנה כדי שם פיקח על פינוי חברי המפלגה והממשלה מהעיר. יותר מאוחר הוא עבד בשירות החוץ של ברית המועצות ובין השנים 1926–1927 הוא עבד בסין. בין השנים 1927 - 1928 הוא ניהל את המחלקה הבינלאומית של הסוכנות הטלגרף הרוסית. לאחר מכן עבד בתעשיית הקולנוע הסובייטית. רפס היה חבר מערכת וערך מספר כתבי עת ועיתונים ביידיש, כמו כן הוא כתב מספר ספרים, בין היתר כתב ספר על תולדות הבונד שיצא לאור בקייב בחמישה כרכים בשנת 1929.
במאי 1938 הוא נעצר ונשפט לעשר שנים ב-1940 ונפטר בגולאג ב-1942.
מחברת לוזיה
מחברת לוּזְיֶה היא רשימה של 913 ילדים שעלו ב-1945 מסוריה במסגרת מבצע האלף. את הרשימה הכין מנחם לוזיה מקיבוץ אפיקים שהיה פעיל במוסד לעלייה ב' והיה שותף בהעלאת אותם ילדים ארצה. המחברת היא מקור חשוב למחקר על העלייה הבלתי לגלית לפני קום המדינה.
רקע.
במהלך שנות השלושים ושנות הארבעים סייעו פעילי עליה ליהודים תושבי סוריה להשיג אישורי עליה (סרטיפיקט) ולעלות, בזרם איטי, ארצה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה התחזקו הרוחות הלאומניות בסוריה דבר שהביא לצמצום מתן אישורי העלייה. הועלה חשש לגורל יהודי מדינה זאת ולכן, ב-1945, הורתה הנהגת היישוב למוסד לעלייה ב' להאיץ את קצב הוצאת היהודים מסוריה גם בצורה לא חוקית. בשלב ראשון הוחלט על העלאה של הילדים וזאת במסגרת של מבצע שנקרא "מבצע האלף" שנתמך על ידי ארגון עליית הנוער. ראשי המבצע היו נפתלי גולומב, עקיבא פיינשטיין ויעקב אבידוב ובמהלכו הועברו ארצה, בדרך היבשה, כ-1300 ילדים שפוזרו ב-61 קיבוצים ו-21 מושבים בארץ.
ההיסטוריה של המחברת.
אחד הפעילים במבצע היה מנחם לוזיה. מנחם נולד ב-1910 בדמשק, עלה ארצה ב-1931 והתיישב בקיבוץ אפיקים. מנחם היה זה שקלט את הילדים שהגיעו והקפיד לרשום את פרטיהם במחברת אישית. מתאריך 3 במאי 1945 עד 25 בדצמבר 1945 רשם במחברת 913 ילדים. מתוך דאגה לילדים המשיך מנחם לעקוב אחריהם ולרשום מידע על מעבר של ילדים בין יישובים. המחברת נשמרה ברשות בעליה עד לקראת פטירתו ב-1997 אז העביר אותה לילדיו. לאחר פטירתו הסכימו אלו לפרסם את תוכן המחברת והיסטוריונים העלו את הרשומות לאינטרנט.
מבנה הנתונים במחברת.
המידע על הילדים כלל את הנתונים הבאים:
הערך ההיסטורי של המחברת.
חשיפת המחברת לציבור עזרה לילדים שנרשמו בה למצוא ילדים נוספים שהגיעו איתם. כמו כן נחשף במחברת הקשר האישי של אנשים ידועים או קרובי משפחתם (למשל אימו של גבי אשכנזי, משפחתו של ישראל חסון, חה"כ יצחק גלנטי ועוד).
יוסי שלי
יוסי שלי אברהם (נולד ב-15 באוקטובר 1957) הוא שגריר ישראל בברזיל. שימש בתפקיד מנכ"ל עיריית באר שבע, חבר מועצת העיר באר שבע, מנכ"ל החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, יו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס" ומנכ"ל רשות הדואר.
ביוגרפיה.
שלי התגייס לצה"ל באוגוסט 1976 והשתחרר במרץ 1983, לאחר שירות קבע בתפקיד קצין שלישות בחטיבת שריון. הוא בוגר הנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1988–1989 כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים שלה.
ב-1990 מונה על מינהל הכנסות עיריית באר שבע וב-1991 מונה למנהל משאבי אנוש בעיריית באר שבע. בשנים 1991 – 1993 שימש כיו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס".
ב-1994 מונה שלי למנכ"ל עיריית באר שבע תחת כהונתו של ראש העיר יצחק רגר. בתפקיד זה שימש עד למותו של רגר ב-1997. עם סיום תפקידו עבד כמנכ"ל חברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי עד 1998.
בשנת 2002 מונה לתפקיד מנכ"ל דואר ישראל ובינואר 2004 מונה רשמית למנכ"ל רשות הדואר, לאחר שנה וחצי שבה שימש מנכ"ל בפועל ויו"ר הרשות.
בשנת 2005 סייע שלי לבנימין נתניהו בבחירות המקדימות בליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בנובמבר 2008 התמודד שלי לראשות עיריית באר שבע בראש רשימה עצמאית מטעם הליכוד וקיבל 3295 קולות שהם 9.43% מהקולות הכשרים. הרשימה שלו קיבלה 2748 קולות, שהקנו לו מנדט אחד במועצת העיר.
ב-2008 הואשם בשבועת שקר וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לאחר שהציג תצהיר כוזב לוועדת המינויים בשירות הציבורי כי אין לו זיקה פוליטית לאף מפלגה, על אף שהיה פעיל ליכוד. ב-2012 חתם על הסדר טיעון שבו הודה בעבירה של הפרת חובה חקוקה, מבלי שהורשע בביצועה. לפי ההסדר, נאסר עליו לכהן בשירות המדינה עד ליוני 2015.
ב-2010 שימש כמנכ"ל בקבוצת התשתיות י.ש. האחים יעקבי (YSB).
ראש הממשלה נתניהו שהיה מעוניין בשלי כמנכ"ל הליכוד החליט במאי 2013 לדחות את המינוי, בשל הביקורת הציבורית וזאת על אף שהיועץ המשפטי לממשלה בחן את הסדר הטיעון וקבע שאין מניעה למנותו לתפקיד המנכ"ל.
ב-2016 החליט נתניהו למנות את שלי לשגריר ישראל בברזיל, מינוי שאושר ב-17 בינואר 2017 על ידי ממשלת ברזיל. בפברואר 2021 הודיע שהוא עתיד לסיים את תפקידו ושהדיפלומט דני זונשיין צפוי להחליף אותו; לאחר ההודעה שר החוץ הברזילאי ארנסטו אראוז'ו העניק לו על שירותו המוצלח את עיטור מסדר הצלב הדרומי .
חיים אישיים.
שלי נשוי ואב לשניים.
דאשט-אי יהאוד
יגאל נזרי
יגאל נזרי (נולד ב-1973) הוא אמן ישראלי, חוקר היסטוריה יהודית מזרחית ומרצה ללימודי יהדות באוניברסיטת טורונטו.
ביוגרפיה.
יגאל נזרי הוא בן למשפחה דתית בת שבעה ילדים. אמו, אסתר, נולדה בישראל להורים יוצאי מרוקו ואביו, אליהו, עלה בשנת 1963 ממרוקו. נזרי נולד וגדל ברחוב סטאנטון בחיפה, על גבול ואדי סאליב. בוגר הישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה. שירת בצבא כמש"ק דת ברבנות הצבאית. אחרי רצח רבין הרגיש חוסר קשר מוחלט לחברה הציונית הדתית, הפסיק ללכת עם כיפה סרוגה, עבר לכיפה בוכרית ולבסוף עזב את העולם הדתי.
סיים את לימודי האמנות בבצלאל ב-1998, והשתתף במהלכם במסגרת חילופי סטודנטים בסמסטר בבית הספר קופר יוניון (Cooper Union) ניו-יורק ארצות הברית. כשחזר ב-1998 לישראל זכה בפרס הצטיינות מטעם "בצלאל" על תערוכת בוגרים. בתקופת לימודיו בבצלאל למד בקבוצה דתית עיונית בבית מדרש "יקר" יחד עם המשוררים בנימין שבילי ומשה בן אורות. במקביל היה פעיל חברתי בקשת הדמוקרטית המזרחית, ובתא הסטודנטים צ"ח — "סטודנטים למען צדק חברתי" שהקימו סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בראשות משה בהר.
עם סיום לימודיו הציג תערוכת יחיד בגלריה המדרשה לאמנות של המכללה האקדמית בית ברל, שאצרה נעמי סימן-טוב. ב-1999 הציג בתערוכה הקבוצתית, "האמנות משפיעה", יחד עם אדם רבינוביץ ומיכל הלפמן.
זכה בפרס קיפר בציור/פיסול של קרן וולף ב-1999, ושהות בסטודיו במרכז העסקים בניו-יורק, ובאפריל 2001 השתתף ב- World Views Open Studio "תערוכת אמנים חברתיים במגדל החירות".
בעקבות התערוכה "שפת אם", שאצרה טל בן צבי, במשכן לאמנות בעין חרוד, והכנס והפסטיבל שהתקיימו באביב 2002 בסינמטק תל אביב, ערך את הספר "חזות מזרחית / שפת אם: הווה הנע בסבך עברו הערבי", שראה אור בהוצאת בבל. הספר כולל 12 מאמרים העוסקים במורשת התרבותית של המזרחים בישראל. בספר עולות לדיון שאלות כמו מידת ההשתייכות והזרות של מזרחים בני הדור השני והשלישי להגירה, מקומו הלשוני של המזרחי בעברית והנסיגה מן השפה הערבית.
ב-2002 הוצגה בגלריה דביר תערוכתו "חיים צומחים" שעסקה בשייכות ובשורשים תרבותיים. נזרי הציג על קירות הגלריה מיצב ציורי שמתייחס לשבעת המינים וכולל דימויים של פירות לצד דימויים של חיות.
עבודתו "טייגר" שיצר ב-2001, מיצג שהוא שמיכת צמר מפוליאסטר, צמר וליקרה, הגזורה ופרושה כפרוות חיה שניצודה, נרכשה על ידי מוזיאון ישראל ב-2005.
יגאל נזרי השלים את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה ובלימודי יהדות באוניברסיטת ניו יורק, והוא מרצה להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2015 יצאה לאור ספרה של שרה חינסקי, "מלכות ענווי ארץ: הדקדוק החברתי של שדה האמנות הישראלי", בהוצאת הקיבוץ המאוחד, אותו ערך וכתב בו פתח-דבר.
קימקו
קימקו (KYMCO - Kwang Yang Motor Company ר"ת "חברת המנועים קואנג יאנג"), היא חברה טאיוואנית ליצור מנועים, קטנועים, אופנועים, רכבי שטח קטנים וכלי רכב חשמליים קטנים.
היסטוריה.