מתחילת ינואר נרשמו חיכוכים רבים בין לבנים לשחורים במקומות שונים בארצות הברית. המצב החריף ב-13 באפריל, במהומות במחוז ג'נקינס בג'ורג'יה, בהן נהרגו 6 שחורים, וכן הוצתו בתיהם של שחורים וכנסייה ששימשה אותם.
במאי, יוני ויולי אירעו מקרים דומים בערים בקרוליינה הדרומית, טקסס, אריזונה ואינדיאנפוליס. בחלק מהמקרים נחקרו האירועים על ידי כוחות משטרה ואותרו פעילי עליונות לבנה שהחלו את המהומות ופגעו בשחורים.
ב-19 ביולי החלו ארבעה ימי מהומות בוושינגטון די. סי. לאחר שנפוצה שמועה על גבר שחור שאנס אישה לבנה. גברים לבנים רבים, חלקם חיילים במדים, התפרעו ברחובות, תקפו בתי עסק של שחורים, הכו אנשים שחורים שעברו ברחוב, והורידו נוסעים שחורים מאוטובוסים על מנת לפגוע בהם. אנשי ה-NAACP מחו על התקיפות בפני נשיא ארצות הברית וביקשו את עזרת המשטרה, אך זו סירבה להתערב, והאוכלוסייה השחורה נאלצה לתקוף בחזרה. כעבור ארבעה ימים שלח הנשיא וודרו וילסון את כוחות המשמר הלאומי להשבת הסדר. כשהסתיימו המהומות נמנו 15 הרוגים: 10 לבנים, בהם שני שוטרים, וחמישה שחורים. זו הייתה אחת הפעמים הבודדות במהומות הקיץ האדום שבה מספר ההרוגים הלבנים עלה על מספר השחורים.
ב-21 ביולי, בנורפוק (וירג'יניה) ביצעו אנשי עליונות לבנה פיגוע ירי בטקס שנערך לחיילים אפרו-אמריקאים ששבו ממלחמת העולם הראשונה. לפחות 6 אנשים נהרגו.
ב-27 ביולי פרצו מהומות הגזע בשיקגו, שנמשכו שבועיים. בחופים של אגם מישיגן, הסמוך לשיקגו, הונהגה הפרדה גזעית. נער שחור נכנס בטעות לאגם בצד של הלבנים. הוא נסקל באבנים וטבע למוות. משטרת שיקגו סירבה לחקור את המקרה, והחלו קטטות המוניות בין שחורים ללבנים, בעיקר ממוצא אירי. קבוצות של לבנים הרסו מאות בתים ועסקים של שחורים בשיקגו. לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים כדי להשיב את הסדר. במהומות נהרגו 23 שחורים ו-15 לבנים, ואלף משפחות שחורות נותרו חסרות בית.
באוגוסט פרצו מהומות באוסטין, בירת טקסס, ובנוקסוויל, טנסי.
בספטמבר פרצו מהומות באומהה, נברסקה, לאחר זיכויו ושחרורו של וויל בראון, אסיר שחור שהואשם באונס אישה לבנה. אספסוף לבן של 10,000 איש ביצעו בו לינץ', תלו אותו ושרפו את גופתו. לאחר מכן תקפו אנשי הקבוצה שכונות וחנויות של שחורים בעיר, והציתו את מבנה בית המשפט בו זוכה בראון.
ב-30 בספטמבר התרחש , במחוז כפרי בארקנסו, על רקע סכסוך עבודה. אספסוף לבן תקף שחורים ברחבי המחוז במשך יומיים. מספר ההרוגים השחורים נאמד בין 100 ל-240, וכן נהרגו חמישה לבנים.
ועדת חקירה שמינה מושל ארקנסו קבעה שהשחורים אחראים לאירועים האלימים, ועצרה 79 שחורים שהועמדו לדין. חבר המושבעים היה מורכב מלבנים בלבד. מתוך הנאשמים, 12 נידונו לעונש מוות, והשאר קיבלו עונשי מאסר של עד 21 שנה. חלקם ערערו לבית המשפט העליון, ו-6 מהערעורים התקבלו.
בנובמבר פרצו מהומות בעיר וילמינגטון (דלאוור). לאורך שנת 1919 נרשמו ברחבי ארצות הברית מהומות נוספות בהן לבנים תקפו שחורים.
תגובות.
ארגוני זכויות אדם רבים פנו לנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ולנציגי ממשל נוספים בקריאה להגן על המיעוט האפרו-אמריקאי. באחד המכתבים לנשיא נכתב: "אנו מצפים שארצות הברית תגן על המיעוט הגזעי כפי שהיא אילצה את פולין ואוסטריה להגן על המיעוטים הגזעיים בארצם.”
וילסון לא הגיב וכלל לא התייחס למקרי הרצח. הוא דיבר אמנם נגד מעשי לינץ' באופן כללי, אך לא הפעיל את משאבי הממשל הפדרלי נגד האלימות.
באוקטובר 1919 הוגש דו"ח היינס בנושא המהומות לוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית. הדו"ח פורסם בהרחבה ובהבלטה בעיתונים, והעלה את המודעות לנושא הלינץ' שנעשה בשחורים. היינס ציין כי הלינץ' הוא בעיה לאומית, וכי משנת 1889 עד 1918 נהרגו יותר מ-3,000 איש במעשי לינץ', רובם שחורים. לדבריו, התעלמות השלטונות ממעשים אלה הייתה בין הגורמים למהומות.
ועדת חקירה נוספת שהוקמה במדינת ניו יורק ניסתה לטעון שמהפכנים מאירופה משפיעים על השחורים וגורמים למהומות, ויש לעצור סוציאליסטים ואנרכיסטים ולמנוע מהם להפיץ כתבי עת. חלק מהמלצות הוועדה אומצו עד ידי מושל ניו יורק, אך בוטלו לאחר זמן קצר.
המשורר , יליד ג'מייקה, כתב סונטה בשם "אם נגזר עלינו למות" בעקבות אירועי הקיץ האדום. הסונטה זכתה לפופולריות ברחבי העולם. להלן השורות הראשונות בסונטה, בתרגום לעברית של שחר-מריו מרדכי:
Cyanide and happiness
הקיץ האדום של 1919
דניאל קארש
דניאל קארש (נולדה ב-4 באפריל 2001) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הרכזת בקבוצת הנשים של א.ס. רמת השרון ושחקנית נבחרת ישראל.
ביוגרפיה.
דניאל נולדה וגדלה בראשון לציון. היא בתה של עידית קארש מורה לספורט ושרון קארש המנהל המקצועי של מחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון ואחות של איתי קארש שהוזכר לראשונה על ידי אחותו השנייה הילה בראיון של ערוץ one. החלה לשחק כדורסל מגיל 6 במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון שבהמשך, בעונת 2014/15 אוחדה עם מחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
בעונות 2013/14 ו- 2014/15 זכתה בגביע ילדות, בעונת 2015/16 זכתה באליפות נערות ב'. בעונת 2016/17 נבחרה לחמשיית העונה ובעונת 2018/19 זכתה בגביע ובאליפות נערות א.
עם נבחרת התיכון הגימנסיה הריאלית זכתה פעמיים באליפות ליגת התיכונים. בשנת 2017/18 ניצחה הגימנסיה את אוסטרובסקי רעננה וקארש נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 11 נקודות, קלטה 10 ריבאונדים, מסרה 4 אסיסטים וחטפה 3 כדורים. בעונה העוקבת ניצחה שוב הגימנסיה את אוסטרובסקי וקארש שוב נבחרה למצטיינת לאחר שקלעה 18 נקודות וקלטה 10 ריבאונדים. בעקבות הזכייה נסעה הקבוצה להשתתף בטורניר ISF הבינלאומי.
קבוצות בוגרות.
במקביל למשחקיה בנערות א, שיחקה בעונת 2017/2018 בקבוצת המשנה של הפועל ראשון לציון בליגה הלאומית לכדורסל נשים. בתום העונה הקבוצה זכתה באליפות הליגה הלאומית ובגביע הליגה וקארש נבחרה לשחקנית העונה ושחקנית ההגנה של העונה. במהלך אותה עונה עברה לשחק גם עם הקבוצה הבכירה ושיחקה לראשונה בליגת העל. בעונת 2018/2019 שותפה קארש בממוצע 25 דקות למשחק, קלעה 6.2 נקודות ומסרה 2.7 אססיטים. בעונת 2019/2020 שותפה קארש בממוצע 27 דקות למשחק, קלעה 6 נקודות ומסרה 3.7 אססיטים. הליגה הופסקה עקב משבר הקורונה כאשר הקבוצה ממקומת במקום הרביעי. בתום העונה חתמה בא.ס. רמת השרון.
נבחרות ישראל.
ב-2016 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך ברומניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.1 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו 2.3 אססיטים. ב-2017 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 16 דרג ב' שנערך במקדוניה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 12 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו 4.1 אססיטים. ב-2018 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג ב' שנערך אוסטריה. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 9.6 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו 5.8 אססיטים (שנייה בדירוג הכולל). הנבחרת עלתה לדרג א' בתום הטורניר לאחר שסיימה במקום השלשי. ב-2019 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 18 דרג א'.קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות. באותו הקיץ השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 20 דרג ב'. קארש סיימה את הטורניר עם ממוצע של 7.3 נקודות.
החל משנת 2018 קארש היא חלק מסגל נבחרת ישראל.
בנג'מין ויליאמס לידר
בנג'מין ויליאמס לידר (באנגלית: Benjamin Williams Leader; 12 במרץ 1831 – 22 במרץ 1923) היה צייר נוף אנגלי.
שנים ראשונות.
לידר נולד בווסטר, ילד שלישי מתוך 11 של אדוארד לידר ויליאמס (1802–1879) ושרה ויטינג (1801–1888). אמו הייתה קווייקרית ונישאה לאביו בכנסייה אנגליקנית.
אביו של לידר היה מהנדס אזרחי ואמן חובב - חברו של ג'ון קונסטבל. בנג'מין כילד היה לעיתים קרובות מלווה אותו בטיולים לרישום לאורך גדות נהר סוורן. אחיו, אדוארד לידר ויליאמס, הפך לימים למהנדס אזרחי בולט וזכור בעיקר כמי שעיצב את תעלת השייט מנצ'סטר - שהייתה נושא הציור הגדול ביותר של לידר. המשפחה הגיעה בסופו של דבר להתגורר ב"בית דיגליס" - שמתפקד עכשיו כבית מלון.
לידר התחנך בבית הספר רגיל ועבד בתחילה במשרדו של אביו כצייר בזמן שלמד אמנות בערבים בבית הספר לעיצוב בווסטרצ'טר. בזמנו הפנוי יצר גם הרבה ציורי נוף בטבע.
בשנת 1854, בגיל 23, הוא התקבל כסטודנט לבית הספר של האקדמיה המלכותית בלונדון. בשנתו הראשונה, התקבלה תמונה שלו לתערוכה שם, "ילדים מפריחים בועות", שנמכרה לאחר מכן לקונה אמריקאי תמורת 50 פאונד - סכום גדול באותם ימים. בהמשך, עבודותיו הופיעו בכל תערוכת קיץ באקדמיה עד שנת 1922, אז היה לידר בן 91. היו לו גם כמה עבודות מוקדמות שהוצגו במכון הלאומי לאמנויות יפות, בשנים 1857–1858.
קריירה.
ההשראה ליצירות המוקדמות הייתה הסביבת הכפרית בווסטר עצמה, "הקוטג'ים, בתי החווה, השבילים, הגדרות, הכנסיות, כולן היו ציוריות ויפות להפליא." עם זאת, לידר לא סיים את מסלול לימודיו באקדמיה המלכותית, וגם הוא לא היה זקוק לכך - ציוריו היו מבוקשים מאוד על ידי קונים עשירים והוא השיג הצלחה מסחרית תוך שנים ספורות.
בשנת 1857 שינה את שמו לבנג'מין ויליאמס לידר, כדי להבדיל את עצמו מציירים רבים אחרים בעלי שם המשפחה ויליאמס.
בסתיו של אותה שנה הוא נסע לסקוטלנד, וצייר "בריכה שקטה בגלן פאלוך" - שהוצג בשנת 1859. אותה שנה הייתה המוצלחת ביותר שלו עם יצירה של ארבעה ציורים שנתלו באקדמיה וכולם נמכרו, כאשר אחד הקונים היה סוחר האמנות אגנו שקנה חלק ניכר מעבודותיו במהלך חייו.