פרץ מרקיש נולד בעיירה פּוֹלוֹנוֹיֶה (Polonnoye) שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (במחוז חמלניצקי באוקראינה). אביו היה מלמד בחדר. בגיל צעיר עזב פרץ את הבית, תחילה לברדיצ'ב ולאחר מכן לאודסה, שם עבד בעבודות מזדמנות. מגיל 17 החל לכתוב שירים, תחילה ברוסית. בשנת 1916 גויס לצבא הרוסי ולחם בקרבות מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1917 נפצע קשה בקרב ושוחרר מהצבא. הוא התיישב בקייב, ומאוחר יותר ביקטרינוסלב דנייפרופטרובסק והחל לפרסם שירים אקספרסיוניסטיים וסיפורים קצרים בעיתון יהודי. בשנת 1920 הוציא אוסף שירים ביחד עם שני משוררים יידיים, דוד הופשטיין ולייב קויטקו. בשנת 1921 עזב את רוסיה ובמשך כחמש שנים חי ועבד בפולין, בגרמניה ובצרפת. בשנים 1922–1924 הוציא לאור עם אורי צבי גרינברג, עוזר ורשבסקי ומלך ראוויטש את כתב העת הספרותי "כאַליאַסטרע" (יידיש: "כנופיה").
בשנת 1926 חזר מרקיש לברית המועצות, כבר כמשורר מפורסם, התיישב במוסקבה ועסק בפעילות ספרותית. כתב שני רומנים ("אחד על אחד" ו"דור הולך ודור בא"), מחזות ("האדמה" ו"משפחת עובדיה") ומאות שירים.
שיריו תורגמו בין השאר לרוסית על ידי אנה אחמטובה. חלק מהמבקרים הספרותיים ביקרו את מרקיש על כך שיצירותיו "לאומניות מדי" ואינן עומדות בקנה המידה של "האינטרנציונליזם הסוציאליסטי".
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, היה מרקיש בין מייסדי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ומן החברים הבולטים בו.
פרץ מרקיש נעצר בינואר 1949 יחד עם עסקנים יהודים רבים, סופרי יידיש, משוררים ואנשי תיאטרון. ב-12 באוגוסט 1952 הוא הוצא להורג עם יתר אנשי הרוגי המלכות בברית המועצות. בשנת 1956, לאחר שינויים בממשל של ברית המועצות, טוהר שמו. שיריו נדפסו מחדש, הן ביידיש והן בתרגום לרוסית.
בערים חיפה וקריית ים רחובות הקרויים על שמו.
משפחתו.
לפרץ מרקיש היו בת ושני בנים:
אשתו אסתר נפטרה בישראל בחודש אפריל 2010 בגיל 99.
אנרי הראשון, דוכס גיז
אנרי הראשון, דוכס גיז (בצרפתית: Henri Ier de Lorraine; 31 בדצמבר 1550 – 23 בדצמבר 1588), היה אציל צרפתי. ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים. ניסה לרשת את אנרי השלישי שיורשו (אנרי מלך נווארה) היה הוגנוטי. לשם כך ארגן את הליגה הקתולית. הוא הצליח לגרום למלך להוציא את הכפירה ההוגנוטית אל מחוץ לחוק, מה שגרם לפריצת מלחמת שלושת האנרים. במהלך המלחמה הוא נהרג על ידי אנשי משמר המלך.
ביוגרפיה.
אנרי נולד ב-31 בדצמבר 1550, והיה בנו בכורו של פרנסואה, דוכס גיז (על שם העיר גיז בחבל פיקרדי שבצפון צרפת). בשנת 1563 נרצח אביו בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה, ואנרי קיבל את חינוכו אצל דודו, שארל, קרדינל לורן, ששלח אותו למסעות באירופה כדי לרכוש ניסיון צבאי.
ב-1565 לחם נגד הטורקים בהונגריה, וכאשר שב לצרפת הפך לאחד ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים. הצטיין בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ובקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה). בשנת 1570 ביקש להינשא למרגריט דה ולואה, בתה של קטרינה דה מדיצ'י ואחותו של שארל התשיעי, מלך צרפת, אך ללא הצלחה. באוקטובר של אותה שנה נשא לאישה את קטרינה מקלב, בתו של פרנסואה דוכס נבר. בעצת דודיו תכנן את רצח מנהיג ההוגנוטים, אדמירל גאספאר דה קוליני, שבו ראה את האחראי לרצח אביו. מאורע זה היווה את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (24 באוגוסט 1572), שבו נרצחו אלפי הוגנוטים. בשנת 1575 נפצע בקרב ובשנת 1576 ארגן את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
אנרי הראשון דוכס גיז טען לכתר צרפת כצאצא של השושלת הקרולינגית. בשנת 1582 כרת ברית עם פליפה השני, מלך ספרד, שמימן את פעולות הליגה הקתולית. בשנת 1584 נפטר פרנסואה דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של אנרי השלישי מלך צרפת ויורש העצר, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי מלך צרפת) שעמד בראש ההוגנוטים, כיורש העצר הצרפתי. אך פריז הקתולית לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, ובשנת 1585 נאלץ המלך, שהיה חולני וחלוש בגופו, לחתום על צו שעל פיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק, על פי דרישתם של אנרי הראשון הדוכס מגיז ושל האפיפיור סיקסטוס החמישי, שנידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר.
עקב זאת, פתח אנרי, מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון, דוכס גיז, והביס אותם בקרב קוטרה בשנת 1587. הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז ופתחו במשא ומתן עם פליפה השני מלך ספרד שמטרתו הייתה לפלוש לאנגליה ולצרפת ולהדיח את המלך. אנרי הראשון, דוכס גיז נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד הראשי של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר). משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר (23 בדצמבר 1588). למחרת ניתן צו מאסר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
מאורעות אלה גרמו לכך שמרבית הצרפתים האשימו את המלך ברצח. הפגנות רחוב קראו להדחתו, והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי. המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, ומינה אותו ליורשו. כוחותיהם משותפים הביסו את צבא הליגה הקתולית, והם עשו הכנות לעלות על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589 בעת שהמלך הכין את צבאו להתקפה על פריז, הוא נפצע אנושות בידי מתנקש ומת ביום המחרת.
משפחתו.
ב-4 באוקטובר 1570 התחתן אנרי בפריז עם קתרין דה קלווה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
דוד מרקיש
דוד מרקיש (נולד ב-24 בספטמבר 1938) הוא סופר ועיתונאי ישראלי הכותב ברוסית ובעברית.
ביוגרפיה.
דוד פרצוביץ' מרקיש נולד במוסקבה בשנת 1938. אביו, המשורר היידי הנודע פרץ מרקיש, נאסר על ידי השלטונות הסובייטיים בשנת 1949, הואשם ב"לאומנות יהודית" ובאוגוסט 1952 הוצא להורג. אמו היא הסופרת אסתר מרקיש. לאחר מאסר האב הוגלתה משפחתו לקזחסטן ורק בשנת 1956 הורשתה משפחת מרקיש לחזור למוסקבה. דוד מרקיש סיים לימודי ספרות באוניברסיטה ע"ש גורקי במוסקבה בשנת 1962, ואת המכללה האקדמית לתסריטאות וקולנוע במוסקבה בשנת 1968.
בראשית דרכו עסק דוד מרקיש בשירה בלבד, אך בשנות השלושים לחייו חדל ממנה ומאז הוא מקדיש עצמו לכתיבת פרוזה. עסק גם בתרגום ותרגם לרוסית יצירות של פאוליוס שירביס.
בשנת 1972 עלה מרקיש לישראל. במסגרת עבודתו היה גם כתב בעיתון מעריב.
מרקיש כיהן כיושב ראש איחוד הסופרים דוברי הרוסית בישראל בשנים 1982–1985 וכיועצו לענייני הקהילה הרוסית של ראש הממשלה יצחק רבין בכהונתו השנייה. הוא ערך את העיתון בשפה הרוסית "24 שעות" בשנים 1995–1998, ונבחר בשנת 2000 לנשיא התאחדות הסופרים והמשוררים דוברי הרוסית בישראל.
בשנת 2008 הופק בקזחסטן הסרט "מתנה לסטלין" המבוסס על סיפור ילדותו של מרקיש.
בשנת 2016 היה מרקיש בין מייסדי עמותת מעלות - המרכז למורשת יהדות ברית המועצות.
למרקיש שני בנים. אחד מהם הוא פרץ דניאל מרקיש.
פרסים והוקרות.
מרקיש זכה בכמה פרסים ספרותיים בישראל, ביניהם: פרס אריה דיסנצ'יק, פרס גלבוע ופרס ריכנשטיין. כן זכה בפרס ליגת הספר הבריטית, פרס הספרות הבינלאומי של אוקראינה ופרס מצ'בלי, גאורגיה.
מולן רוז' (פירושונים)
בצרפתית: Moulin Rouge – "טחנת הרוח האדומה"
גריים סונס
גריים ג'יימס סונס (Graeme James Souness; נולד ב-6 במאי 1953 באדינבורו שבסקוטלנד) הוא שחקן ומאמן כדורגל לשעבר. הוא היה הקפטן של קבוצת ליברפול המצליחה מתחילת שנות ה-80 והפך מאוחר יותר למאמן הקבוצה. כיום סונס משמש פרשן בטלוויזיה האירית וכן מופיע לעיתים תכופות כשדרן בשידורי סקיי ספורטס בבריטניה. הוא ידוע בכינוי "סואי".
קריירת משחק.
סונס הוא בנו של זגג וגדל בשכונה ענייה באדינבורו, רקע שעשוי היה להשפיע על צורת המשחק של סונס, שנודע כשחקן אגרסיבי ש'לא לקח שבויים'. גישתו הזו של סונס באה לידי ביטוי גם בהיותו מאמן, בתקרית הידועה לשמצה עם השחקן קרייג בלאמי, שבסופו של דבר מצא את עצמו מחוץ לקבוצה. סונס היה אחד השחקנים המתמידים והנחושים בדורו. הוא זכה בסך הכול בחמש אליפויות, שלושה גביעים אירופאיים וארבעה גביעי ליגה במשך שבע עונותיו בליברפול.
סונס החל את קריירת המשחק כשחקן עתודה במדי טוטנהאם הוטספר תחת ביל ניקולסון. הוא חתם על חוזה מקצועני בשנת 1968 בגיל 15. סבלנותו של סונס פקעה מאחר שלא קיבל הזדמנויות בקבוצה הראשונה, ואף על פי שעדיין היה נער פנה למאמנו בטענה כי הוא השחקן הטוב ביותר בסגל ועליו להיות בקבוצה הראשונה. בקיץ 1972 סונס שיחק בליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית במדי מונטריאול אולימפיק, שם הופיע בעשרה מתוך 14 משחקי הקבוצה ונבחר לקבוצת האולסטאר של הליגה באותה העונה.
לאחר חזרתו לאנגליה ב-1972, הספיק סונס לשחק פעם אחת בלבד עבור טוטנהאם לפני שעבר למידלסברו תמורת 30,000 ליש"ט. במידלסברו נודע סונס כקשר מוערך, חזק ומעורר יראה שהוליך את הקבוצה במשך חמש עונות. את הופעת הבכורה שלו במידלסברו ערך סונס ב-6 בינואר 1973 בהפסד ליגה 2:1 לפולהאם בקרייבן קוטג'. את שערו הראשון כבש סונס ב-11 בדצמבר באותה שנה בניצחון ליגה 0:3 על פרסטון נורת' אנד באיירסום פארק.