ההפלה הוודאית הראשונה נרשמה ב-1 בספטמבר 1955. באותו בוקר התקבלה התרעה מיחידת הבקרה המרכזית ברמלה על חדירת ארבעה מטוסי ומפייר מצריים בגובה נמוך, מצפון לרצועת עזה. בשעה 6:52 הוזנקו לעברם זוג מטוסי מטאור שהוטסו על ידי סרן אהרן יואלי וסרן יואש ("צ'אטו") צידון, שהיו בכוננות בחצור. יואלי הפיל שניים מהמטוסים המצריים, ועל כך עוטר בעיטור העוז. זו הייתה ההפלה הסילונית הראשונה במזרח התיכון.
במהלך 1956 הוחלט על הקמת טייסת נפרדת לקרב-לילה, ואולם בשל פתיחתו המתוכננת של מבצע קדש נדחה מועד פתיחתה.
ב-28 באוקטובר 1956, הלילה שלפני תחילת המבצע, יצא מטוס מטאור NF.13 שהוטס על ידי הטייס יואש צידון והנווט אלישיב ברוש למבצע שכונה מבצע תרנגול. מטרת הגיחה הייתה הפלת מטוס תובלה מסוג איליושין Il-14 שטס מדמשק לקהיר, ועל פי המידע המודיעיני היה אמור להיות בו הרמטכ"ל המצרי, מֻשׁיר (מקביל לפילדמרשל) עבד אל-חכים עאמר. צידון וברוש הצליחו להפיל את המטוס המצרי למרות קושי רב, אך הסתבר שאף על פי שבמטוס היו קצינים בכירים, חברי המטכ"ל המצרי, עאמר לא היה בו. הייתה זו ההפלה האחרונה של מטוס המטאור. לאחר המלחמה הוקמה הטייסת לקרב לילה, טייסת 119, "העטלף". בטייסת הוצבו שלושת המטוסים לקרב לילה (NF.13), ולאחר זמן צורפו אליה שני מטוסים נוספים מדגם זה. ב-12 בפברואר 1958 עברה הטייסת לבסיס תל נוף.
לקראת מבצע קדש פרסה טייסת 117 לתל נוף, שהיה קרוב יותר לזירת הלחימה. במלחמה עצמה הופעלו מטוסי המטאור בעיקר בתקיפת מטרות קרקע, במשימות אמנעה אווירית ובמשימות צילום. זאת, בשל החשש במפקדת חיל האוויר ממטוסי המיג 15 העדיפים. עם זאת, מטוסי מטאור ליוו את מטוסי הדקוטה בדרכם למשימת ההצנחה במעבר המיתלה, מבצע מכבש. בסך הכל ביצעו המטוסים במלחמה 77 גיחות.
במהלך השנים לא אבד אף מטוס מטאור בשל פעילות אויב, אם כי כמה סבלו נזקים, בעיקר מאש נ"מ. עם זאת, כמה מטוסים אבדו במשך השנים בתאונות אוויריות. ב-8 בפברואר 1957 התרסק בים התיכון, בין טירת כרמל לחיפה, מטוס מטאור מטייסת הסילון הראשונה שהיה בגיחת אימון. הטייס, סג"ם , הוכרז כחלל שלא נודע מקום קבורתו.
מטוסי המטאור שימשו כמטוסי היירוט המובילים במשך שנה אחת בלבד, עד שהחלו להגיע מטוסי האוראגן הראשונים, אם כי גם לאחר הגעתם המשיכו להיות בכוננות יירוט. עם הגעת מטוסי המיסטר IV ב-1956 וקליטתם בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") הפכה טייסת 117 לטייסת אימונים, ובה התקיים קורס האימון המתקדם. גם מטוסי קרב-לילה של טייסת העטלף הוסרו מתפקידים מבצעיים כאשר החלו להיקלט בטייסת מטוסי הווטור, באפריל 1958. מטוסי המטאור הפכו למטוסי אימון במערכות מכ"ם, ניווט ואלקטרוניקה ולאחר מכן הועברו לטייסת 117.
בפברואר 1962 החלה טייסת 117 להיערך לקליטת מטוסי הדאסו מיראז' 3, ומטוסי המטאור החד מושביים האחרונים הועברו לטייסת 110 ("אבירי הצפון"). המטוסים הדו-מושביים הועברו לטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"). ב-1964 נסגרה טייסת 107 והמטאורים שהיו בה הוצאו משירות. המטאורים האחרונים ששירתו בטייסת 110 הוצאו משירות בפברואר 1970. מטוס אחד מדגם NF-13 הועבר לתעשייה האווירית, בה שימש לפיתוח מערכות מד הגובה של הטיל גבריאל. לאחר מכן הועבר למוזיאון חיל האוויר. בסך הכל שירתו בחיל האוויר 35 מטוסי מטאור מ-5 דגמים.
נוקדנות
נוֹקְדָנוּת היא קפדנות יתרה, הכוללת היטפלות לפרטים קטנים וחסרי חשיבות. בקרב דוברי עברית מקובלים הביטויים "לדקדק בקטנות" ו"דקדקנות יתר" לתיאור התנהגות זו.
יש הרואים בנוקדנות מעשה שלילי, שכן היא מהווה התמקדות בטפל. לעומתם יש רבים הנהנים מנוקדנות ואף קיימים אתרי אינטרנט העוסקים בכך.
נוקדנות בענייני לשון.
נוקדנות בענייני לשון היא תיקון של שגיאות קלות כדוגמת בלבול בין סימני ניקוד, קיום דגש קל או היעדרו, וכן הלאה.
נוקדנות כזאת קיימת מקדמת דנא. דוגמה לכך מופיעה בתוספתא, המציינת בעניין זימון: . ואגב, אכן נהוג כיום שהאשכנזים והספרדים אומרים "נברך" והתימנים אומרים "ברכו".
בקריאת התורה נהוג להעיר על טעויות ואף להחזיר את בעל הקורא. וכך פוסק השולחן ערוך: . אולם לדעת הרמ"א אין להחזיר על טעויות שאינן משנות את משמעות המילה. נהוג למנות לבעל הקורא אדם שיתקן אותו הנקרא "סומך".
בימינו קיימות גישות שונות בנוגע ללגיטימיות של נוקדנות. הבלשן יצחק אבינרי כלל בספרו "יד הלשון" מאמר ארוך שכותרתו "חרמות יתרות", שבו הוא יוצא נגד נוקדנות מופרזת. לשיא בגישה השוללת את הנוקדנות הגיע הבלשן גלעד צוקרמן בספרו "ישראלית שפה יפה", שבו העביר את המסר "דובר ילידי אינו טועה".
נוקדנות בענייני סרטי קולנוע ותוכנית טלוויזיה.
נוקדנים של סרטים או סדרות טלוויזיה הם חובבים גדולים של הסדרה או הסרט אותה הם בוחנים, והנוקדנות מתבצעת על בסיס היכרות עמוקה, שמאפשרת את זיהוי השגיאות הקטנות.
נוקדנות מצביעה לעיתים על חוסר תאימות בין סרט ובין ספר שעליו הוא מבוסס, בפרט כשחוסר התאימות בא לידי ביטוי בשינויים קטנים בלבד.
דוגמאות לנוקדנות ביחס לסרטים וסדרות טלוויזיה:
בין סדרות הטלוויזיה המנוטפקות בולטת במיוחד הסדרה "מסע בין כוכבים", ובין הסרטים - "מטריקס", "מלחמת הכוכבים" ו"שר הטבעות".
סטריי קאטס
סטריי קאטס (אנגלית: Stray Cats) היא להקת רוקבילי אמריקאית אשר פעלה בתחילת שנות השמונים, פרסמה מספר להיטים וזכתה להצלחה מסחרית באנגליה ובארצות הברית. הלהקה ניסתה להחיות את סגנון הרוק'נרול הבסיסי והראשוני, עשרים שנה לאחר דעיכתו בארצות הברית.
תחילת הקריירה.
ב-1979, בעיירה מספקואה שבלונג איילנד בניו יורק שבארצות הברית, הקים בריאן סצר, יחד עם אחיו וחבר נוסף, שלישייה בשם "Tom Cats". הלהקה ניגנה גרסאות כיסוי ללהיטי רוקבילי משנות החמישים. בתחילת 1980 עזב סצר את הלהקה והקים יחד עם חבריו לבית הספר התיכון את הסטריי קאטס. סגנונם המוזיקלי, אשר חזר לשנות החמישים וסגנון לבושם, אשר חיקה גם הוא, במידה רבה, את ימיו המוקדמים של הרוק'נרול לא זכו להצלחה בארצות הברית והלהקה החליטה לנסות את מזלה בבריטניה. הם הגיעו לאנגליה בקיץ 1980, בעת שהזמר שייקין סטיבנס (Shakin' Stevens) ולהקות נוספות, יצרו התעוררות מחודשת, גם אם קצרת מועד, של סגנון הרוקבילי.
הגיטריסט והמפיק המוזיקלי, דייב אדמונדס הזדמן לאחת מהופעות הלהקה בלונדון והציע להם לעבוד איתו. הם חתמו על חוזה עם חברת התקליטים "אריסטה", נכנסו לאולפן ההקלטות ותוך חמישה ימים השלימו את הקלטת אריך הנגן הראשון שלהם. התקליט, אשר יצא לאור ב-1981, נשא את שם הלהקה וזכה להצלחה מסחרית. שני להיטים מן התקליט, "Runaway Boys" ו-"Rock This Town" הגיעו, כבר בסוף 1980, למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי והשיר "Stray Cat Strut" הגיע למקום ה-11. הלהקה שילבה בחומר לאלבום גם חידושים לשירי אמני רוקבילי ותיקים דוגמת אדי קוקרן וג'ין וינסנט, אך עיקר כוחה היה בשיריה המקוריים. סגנון הלהקה הושפע ממוזיקת הפאנק ושיריה המקוריים של הלהקה היו אגרסיביים ופרועים יותר משירי הרוקבילי המסורתיים. הן במקצב והן במלל. אחד משירים אלו היה השיר הפוליטי "Storm The Embassy". שיר מיליטנטי זה נכתב בתגובה לפלישה הסובייטית לאפגניסטן ולמשבר בני הערובה באיראן והטיף, כפי שניתן להבין גם משמו, להסתערות על שגרירות איראנית.
שני אלמנטים ייחודיים בהופעות הלהקה היו נגינת הקונטרבס של לי רוקר אשר נהג לרקוד יחד עם כלי הנגינה המסורבל והנגינה על התופים של סלים ג'ים פנטום אשר תופף בעמידה במשך כל ההופעה כשהוא מנגן על מערכת תופים בסיסית ביותר אשר כללה רק תוף סנר, קראש ותוף בס. בנוסף, סגנון הלבוש, התסרוקות וכתובות הקעקע שכיסו את זרועותיהם, היו כולם ייחודיים באותה תקופה ויחד עם המלל השובניסטי והנהנתני של השירים, הביאו גם לא מעט ביקורת, זלזול והתעלמות מהמוזיקה הייחודית של הלהקה.
תקליטה השני של הלהקה, "Gonna Ball", יצא אף הוא בשנת 1981. אלא שהפעם גם הביקורות וגם ההצלחה המסחרית היו פושרות בהרבה. חברת התקליטים החליפה את דייב אדמונדס כמפיק ופנתה ללהקה להפיק את התקליט בעצמה, בעזרתו של היין הובן. כאמור, התקליט לא הצליח במיוחד באנגליה והלהקה, אשר נפגעה גם מהביקורת על התקליט, החליטה לחזור לארצות הברית.
חזרה לארצות הברית.
עם שובה לארצות הברית, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים EMI America וב-1982 יצא אלבום הבכורה שלהם בארצות הברית "Built for Speed" אשר הכיל להיטים משני תקליטיהם שיצאו בבריטניה. האלבום זכה להצלחה מסחרית ושני הלהיטים "Rock This Town" ו-"Stray Cat Strut", אשר זכו לקידום מכירות באמצעות קליפים בערוץ הטלוויזיה MTV, הגיעו לעשרת הגדולים במצעד האמריקאי. כמו בבריטניה, כך גם בארצות הברית, תקליטם השני הצליח פחות מהראשון ורק השיר "(She's) Sexy + 17" הגיע לעשרת הגדולים. גם השיר "I Won't Stand in Your Way" זכה להצלחה, אם כי פחותה. שיר זה היה שיר שקט בסגנון הדו-וופ, סגנון אשר תפס מקום קבוע, בצורה של שיר או שניים, בכל תקליטי הלהקה.
בהמשך הדרך החלו להיווצר עימותים בין חברי הלהקה. סלים ג'ים פנטום זכה לפרסום כאשר נישא לשחקנית-דוגמנית בריט אקלנד ובריאן סצר פנה לעיסוקים צדדיים כנגן ליווי של בוב דילן, סטיבי ניקס ורוברט פלאנט. ב-1984 פרק סצר את הלהקה כשחבריה מטיחים האשמות הדדיות זה בזה.
קריירה לאחר הפירוק ואיחודים מחודשים של הלהקה.
לאחר הפירוק, התאחדה הלהקה שנית ב-1986 להקלטת אלבום ולאחר מכן התאחדה מספר פעמים נוספות לצורך הופעות ולהקלטת אלבומים נוספים שלא נחלו הצלחות גדולות.