לשון היבשה נמצאת לגדתו המערבית של מדף הקרח רוס.
היסטוריה.
גילוי לשון היבשה.
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת הבריטית האנטארקטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם.
לשון היבשה נקראת על שמו של סר אדווין ריי לנקסטר (Edwin Ray Lankester), מנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבלונדון (שבאותה עת היה חלק מהמוזיאון הבריטי), בין השנים 1898–1907, והמייסד של האגודה הביולוגית הימית, בשנת 1884.
לקריאה נוספת.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 251
גיימפליי של פוקימון
סרגיי גולובקין
סרגיי אלכסנדרוביץ' גולובקין (ברוסית: Сергей Александрович Головкин; 26 בנובמבר 1959 – 2 באוגוסט 1996) היה רוצח סדרתי ופדופיל סובייטי-רוסי, קורבנותיו, על פי חומרי בית המשפט, היו 11 נערים בין 1986 ל-1992. כל מקרי הרצח, למעט הראשון, בוצעו על בשטח מחוז אודינצובו במחוז מוסקבה. לפני שנתפס הוא קיבל פרסום אנונימי נרחב תחת הכינוי "פישר". סרגיי ביצע את מרבית הפשעים במרתף המוסך האישי שלו, שם באופן אכזרי ביותר עינה, אנס, הרג את קורבנותיו וביתר את גופותיהם. גזר הדין שנקבע הוא עונש מוות וגולובקין הוצא להורג בשנת 1996. הוא היה האדם האחרון שמערכת המשפט של הפדרציה הרוסית הוציאה להורג.
תחילת סדרת מעשי רצח 1986.
הרצח הראשון בוצע באפריל 1986. לאחר שעזב את הרכבת בתחנת קטואר מכיוון סביולובסקי, הוא נכנס ליער, שם פגש את אנדריי פבלוב בן ה-15, ואז, באיומי סכין, גרר אותו ליער, אנס, חנק והתעלל בגופתו.
הרצח השני הוא יולי 1986. לאחר שגנב במחנה החלוצים זבזדני (כפר אוגריומובו, מחוז אודינצובו) אנדריי גוליאייב בן ה-12, גולובקין, באיומי סכין, קשר אותו, הכניס אותו ליער, אנס אותו, ואז חנק אותו ואז העביר עם הגופה מניפולציות שונות (הוא כרת את אברי המין, ראש, חתך את חלל הבטן, הסיר את האיברים הפנימיים).
ארבעה ימים לאחר רצח גולייאב במחוז אודינצובו, נמצאה גופתו של נער בן 16. על גופתו ספרו 35 פצעי דקירה. הגופה בותרה. בהמשך הודה גולובקין שלא אשם במעשה, והוא לא הופיע בבית המשפט.
פישר.
במהלך החקירה באחת מהחקירות, סיפר חברו של אחד הקורבנות כיצד פגש אדם שהציג את עצמו פישר והיה בידו הימנית קעקוע בצורת פגיון המשולב בנחש וכיתוב "פישר". עם הזמן התברר שמדובר בפנטזיה של נער, אך החקירה פיתחה רמז מזויף במשך זמן רב, והכינוי "פישר" ניתנה לרוצח סדרתי, ששמועות עליו החלו להתפשט במהירות במוסקבה ובמחוז מוסקבה. פרסום רחב אילץ את גולובקין להפסיק את ההרג למשך זמן מה.
בהמשך, גולובקין עצמו הציג את עצמו בפני הקורבנות כפישר.
ג'ון וייט אלכסנדר
ג'ון וייט אלכסנדר (באנגלית: John White Alexander; 7 באוקטובר 1856 – 31 במאי 1915) היה צייר דיוקנאות, וצייר ומאייר דקורטיבי אמריקאי.
ראשית חייו.
אלכסנדר נולד באלג'ני, פנסילבניה, בהווה חלק מפיטסבורג, פנסילבניה. הוא התייתם בינקותו, וגודל על ידי סבו וסבתו, ובגיל 12 הפך לנער טלגרף בפיטסבורג. אדוארד ג'יי אלן הפך לפטרונו המוקדם של ג'ון אלכסנדר, ואימץ את אלכסנדר היתום בזמן שעבד ב"פסיפיק ואטלנטיק טלגרף ושות" כאיש צעיר. אלן הביא את אלכסנדר לביתו באדג'יל שם צייר אלכסנדר את בני המשפחה השונים של משפחת אלן, כולל קולונל אלן. הכישרון שלו לציור משך את תשומת ליבו של אחד המעסיקים שלו, שעזר לו לפתח אותם.
השכלה.
הוא עבר לעיר ניו יורק בגיל שמונה עשרה ועבד במשרד העיתון Harper's Weekly, שם היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי באותה תקופה בה עבדו שם מאיירים מפורסמים אחרים. לאחר חניכות של שלוש שנים, נסע למינכן להכשרה הרשמית הראשונה שלו. בגלל המחסור בכספים, הוא עבר אל הכפר פוללינג, בבוואריה, ועבד עם פרנק דובנק. הם נסעו לוונציה, שם הודרך על ידי ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, והמשיך את לימודיו בפירנצה, הולנד ופריז.
בשנת 1881 הוא חזר לניו יורק והשיג במהירות עבודת ציור דיוקנאות, כמו של אוליבר וונדל הולמס, ג'ון בורוז, הנרי ג' מרקנד, והנשיא מקוש מאוניברסיטת פרינסטון.
משפחה.
אלכסנדר היה נשוי לאליזבת אלכסנדר, אותה הכיר עקב שם המשפחה המשותף שלהם. אליזבת הייתה בתו של ג'יימס וודל אלכסנדר, נשיא האגודה לביטוח חיים הוגן. נולד להם ילד אחד, המתמטיקאי ג'יימס וודל אלכסנדר השני.
יצירתו.
רבים מציוריו נמצאים במוזיאונים ובמקומות ציבוריים בארצות הברית ובאירופה, כולל מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון האמנות בברוקלין, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מכון באטלר, ובספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
בנוסף, באולם הכניסה למוזיאון האמנות במכון קרנגי בפיטסבורג, סדרת ציורי הקיר של אלכסנדר שכותרתה "אפוטאוזה מפיטסבורג" (1905–1907) מכסה את קירות שלוש הקומות.
הערכה.
התערוכה הראשונה שלו בסלון פריז בשנת 1893 זכתה להצלחה. בשנת 1889 הוא צייר עבור הגברת ג'רמיה מילבנק דיוקנאות מוערכים של וולט וויטמן ואחד של בעלה, ג'רמיה מילבנק. בשנת 1901 הוא נבחר לחבר לגיון הכבוד, ובשנת 1902 הוא היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם שימש כנשיא בשנים 1909–1915.
הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות, ונשיא האגודה הלאומית לציירי קיר.
בין מדליות הזהב שקיבל היו גם מדליות בתערוכת פריז (1900) והיריד העולמי בסנט לואיס (1904).
ג'ון וייט אלכסנדר נפטר בניו יורק ב־31 במאי 1915.
הוצאת אש ביום טוב
איסור הוצאת אש ביום טוב הוא איסור ליצור אש חדשה ביום טוב. אף על פי שככלל מלאכת מבעיר מותרת ביום טוב, אסור להדליק אש חדשה, ומותר רק להבעיר מתוך אש קיימת. בגדר האיסור וטעמו נחלקו הראשונים.
מקור הדין.
ביום טוב התירה התורה להבעיר כל אש לצורך יום טוב. אף על פי כן, במשנה במסכת ביצה נאמר שאסור ליצור אש חדשה בדרכים שונות:
טעם האיסור.
בתלמוד הבבלי נזכר הטעם: , דהיינו שטעם האיסור הוא משום מוליד ביום טוב.
אולם, מהתלמוד הירושלמי משמע שאיסור הוצאת האש היא משום מכשירי אוכל נפש: . הירושלמי מחפש נפקא מינה בין שיטת רבי יהודה המתיר ביום טוב גם מלאכות שאינן לצורך אוכל נפש ישירות, אלא רק בגדר "מכשירים" לאוכל נפש, ובין שיטת חכמים שאסרו מלאכות אלה. נפקא מינה אחת שהוא מציע היא הוצאת אש חדשה מן האבנים, שלדעת רבי יהודה מותרת ולדעת חכמים אסורה. עולה מכאן, שלפי הירושלמי הוצאת אש חדשה ביום טוב נחשבת כ"מכשירי אוכל נפש".
שיטת רש"י – מוליד ובורא יש מאין.
בעקבות הטעם הנזכר בתלמוד הבבלי, הסבירו רש"י ועוד ראשונים שאיסור הוצאת האש החדשה ביום טוב הוא איסור דרבנן כחלק מאיסור מוליד. על פי רש"י, באיסור מוליד אסרו חכמים ליצור דברים חדשים גם שלא באמצעות מלאכה, משום שיצירת יש מאין דומה למלאכה. בשל כך, יצירת אש חדשה שלא הייתה קיימת נחשבת כיצירת דבר חדש, האסורה משום מוליד, בשונה מהדלקה מאש קיימת.
שיטת הרמב"ם – מכשירי אוכל נפש.
לעומתם, הרמב"ם לא התייחס לדברי התלמוד שהוצאת האש אסורה משום מוליד, ונימק את האיסור באופן אחר: ". העולה בפשיטות מדבריו, שטעם האיסור הוא משום שהיה אפשר להמציא את האש מערב יום טוב. והאיסור הוא כשאר מכשירי אוכל נפש שאסור לעשות ביום טוב כשאפשר לעשות מערב יום טוב.
יש אומרים שהרמב"ם סובר שאיסור הוצאת האש מדאורייתא, ורבים דחו דבריהם,
יצוין שהרשב"א שילב את שיטת רש"י ואת שיטת הרמב"ם. ויש שדייקו ממנו שסובר שרש"י והרמב"ם לא חולקים ואיסור מוליד תלוי בכך שלא היה יכול להוציא מערב יום טוב, אך אם לא יכול היה להוציא מערב יום טוב, גם רש"י וסייעתו מודים שלא גזרו חכמים איסור מוליד בנידון שכזה. יש הסבורים שהרמב"ם גם הוא מסכים לטעם מוליד, אלא שביאר מדוע חכמים ראו לנכון לגזור בזה, ואת זה הוא מנמק, מכיוון שהיה יכול להוציא את האש מבערב.
דעת רבי יוסף קארו כדעת הרמב"ם, וכן פסקו רוב הפוסקים. אולם בשולחן ערוך לא נימק את טעם האיסור.
שיטת הראב"ד.
בדברי הרמב"ם הנ"ל, לא נזכר מאומה אודות איסור מוליד הנזכר בתלמוד הבבלי, על כך השיג הראב"ד: . היוצא מדברי הראב"ד שטעם האיסור בגמרא הוא משום חסרון הכנה, דהיינו שהאש לא הייתה מוכנה, ועכשיו שמוליד את האש, עובר על איסור נולד.
הרב המגיד יצא להגן על דברי הרמב"ם כאשר הוא מחלק בין איסור מוליד לאיסור נולד. איסור מוליד הוא איסור על האדם להוציא אש חדשה ביום טוב. אך איסור נולד עניינו לאסור את החפץ שנולד. התלמוד הבבלי הטעים את האיסור משום מוליד ולא משום נולד, כדי להבהיר שאין איסור ליהנות מהאש הנולדת אלא שיש איסור עצמי להוליד אש חדשה. ואכן מסיים הרב המגיד, שאם הוציא אש בדיעבד מותר ליהנות ממנו, כי אין איסור נולד האוסר בהנאה.
העולה מדברי הרב המגיד, שגם הרמב"ם מסכים לטעם מוליד, אך הרמב"ם כתב את הטעם מדוע אסרו חכמים להוליד, שהוא משום מכשירי אוכל נפש שהיה אפשר לעשותם קודם יום טוב. ברם יש חולקים וסוברים שמכיוון שהרמב"ם לא הזכיר את טעם מוליד הוא לא סובר כטעם התלמוד הבבלי, אלא הולך בשיטת הירושלמי, שטעם האיסור הוא משום מכשירי אוכל נפש.
ויש שלא הבחינו בין מוליד לנולד ולדעתם הראב"ד סובר כרש"י.
הנאה מאש שהוציאוה באיסור.
לדעת רוב הפוסקים מותר ליהנות מהאש שהוציאו באיסור ביום טוב, משום שהאיסור הוא להוציא את האש בפועל, אך לא נאסרה ההנאה מהאש. ואין לאש החדשה דין של נולד מכיוון שהעצים והאבנים מהם יוצאת האש, היו מוכנים מערב יום טוב. ולדעת חלק מהפוסקים יש איסור ליהנות מהאש שיצאה באיסור בהתאם לשיטתם שבהוצאת אש חדשה כרוך איסור נולד.
האם מותר להוציא אש כשלא היה יכול להכין מערב יום טוב.