כשקרל מתעתד להעביר את הכסף מחשבונו הפיקטיבי, הוא מגלה אותו ריק. סם מתגרה בו כשהוא מזיז חפצים במשרד, שלעיני קרל נראה כאילו הם זזים מעצמם, ומקיש על המחשב את המילים "רוצח" ו"סם". קרל מבין שסם רודף אותו כרוח רפאים ומאיים להרוג את מולי אם לא יקבל בחזרה את הכסף באותו ערב. לאחר מכן יוצאים וילי וקרל אל המכון של אודה מיי, שקרל גילה שהיא אחראית להוצאת הכסף מחשבונו, כדי לנקום בה ולמצוא את הכסף. אודה מיי ואחיותיה נמלטות לפני הגעתם לאחר שהוזהרו על ידי סם.
בעוד וילי וקרל הופכים את דירתה של אודה מיי בחיפושיהם, מצליח סם להפריד ביניהם ולהפחיד את וילי על ידי השלכת חפצים עליו, חפצים שכביכול מושלכים לעברו מעצמם. וילי המפוחד נמלט מהדירה ונדרס למוות על ידי מכונית. רוחו של וילי עולה מגופתו והוא רואה לראשונה את סם. סם מבשר לו שהוא מת, ולאחר מכן רוחו של וילי נלקחת על ידי דמויות הנראות כצלליות שדים, ונעלמת.
סם ואודה מיי חוזרים לדירתה של מולי כדי להזהיר אותה מפני קרל, אך מולי מסרבת לדבר עם אודה מיי. סם משכנע אותה שהוא אמיתי כשהוא נכנס לדירה דרך הדלת ומרים מטבע מול עיניה. מולי מכניסה את אודה מיי לדירה, וכשהם מחכים למשטרה מאפשרת אודה מיי לסם להשתלט על גופה כדי לרקוד ריקוד אחרון עם מולי.
כאשר פורץ קרל לדירה נאלץ סם להפסיק את הריקוד ולצאת מגופה של אודה מיי בפתאומיות. קרל רודף אחרי מולי ואודה מיי לדירה נטושה, בעוד סם, המוחלש מההשתלטות על גופה של אודה מיי, חסר אונים ואינו יכול להגן עליהן. קרל דורש את הכסף מאודה מיי, ומולי, שמצילה אותה, נתפסת על ידי קרל המאיים עליה באקדחו. סם, שהתאושש, פורק את קרל מנשקו. קרל מנסה לפגוע בסם בעזרת וו כבד הנמצא בדירה הנטושה, אך הוא אינו יכול לראות את סם ומשליך את הוו בצורה עיוורת. כאשר הוו, התלוי על שרשרת מהתקרה, מחטיא את סם, הוא חוזר למקום ממנו הושלך ופוגע בשמשת חלון דרכו מנסה קרל להימלט. חלקו השבור של החלון נופל במסילתו ומשפד את קרל, שנהרג. רוחו, שעולה מגופתו, נלקחת על ידי אותן דמויות שדים שלקחו את רוחו של וילי.
כשסם מברר את מצבן של אודה מיי ומולי, מצליחה מולי לשמוע אותו. אור ממלא את החדר והופך את סם, בפעם הראשונה והאחרונה, לנראה למולי ואודה מיי. סם מביט לאחוריו ומגלה שער מוקף במאות דמויות, הממתין לו, כעת, כשמשימתו על פני האדמה הושלמה. הוא נפרד ממולי, מודה לאודה מיי על עזרתה, ועולה השמיימה.
הפסקול והשיר Unchained Melody.
את הפסקול לסרט כתב המוזיקאי הוותיק מוריס ז'אר. הפסקול היה מועמד לפרס אוסקר, אך לבסוף לא זכה.
את סצנת הריקוד האחרון של סם ומולי, שנחשבת לאחת הסצינות המרכזיות בסרט, מלווה השיר "Unchained Melody" בביצוע הצמד "The Righteous Brothers". השיר, שנכתב ב-1955, הפך ב-1965 ללהיט ענק בביצועו של הצמד. עם הופעתו בסרט התגלה השיר לדור חדש של מאזינים, והפך בשנית ללהיט ענק לאחר 25 שנה.
הצלחה קופתית וביקורתית.
הסרט היה הצלחה קופתית אדירה והכניס למפיקיו, כבר בשנה הראשונה להפצתו, למעלה מ-505 מיליון דולר לעומת תקציב של כ-22 מיליון. הוא היה הסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר ב-1990.
הסרט הצליח גם בביקורות, עם ציון של 74% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes". במיוחד גמרו המבקרים את ההלל על משחקה של וופי גולדברג, ששילב בין יכולותיה הקומיות והדרמטיות.
פרסים.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשניים מהם.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב וזכה באחד.
וופי גולדברג זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וברוס ג'ואל רובין היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר, אך לא זכה.
חוק יסוד מקרקעי ישראל
חוק יסוד כבוד האדם וחירותו
חוק יסוד חופש העיסוק
עליית תלמידי הגר&quot;א
עליית תלמידי הגר"א או עליית הפרושים הוא גל עליות של מספר קבוצות עולים מליטא שהתיישבו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19.
עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים והתיישבו תחילה בעיקר בצפת ובטבריה. עלייה זו מכונה "עליית תלמידי הגר"א" מפני שכמה ממנהיגי העלייה הבולטים הכירו את הגר"א והיו קרובים למשנתו.
עליה זו נתמכה כמו כל היישוב בארץ גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים, ומנהיגים מעלייה זו אף יצאו בעצמם לחו"ל כשד"רים.
אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים". העולים בעלייה זו השפיעו בצורה דרמטית על היישוב היהודי ב"ארבע ערי הקודש", ובין השאר נטלו חלק משמעותי ביציאה מן החומות ובהקמת פתח תקווה.
תולדותיהם ומפעלם.
גלי העלייה.
הגל הראשון של העולים, היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב, הגיע לחיפה ביום ח' באלול תקס"ח (1808). משך כחודשיים התגוררו בטבריה ומשם עברו להשתקע בצפת, על מנת להימנע ממחלוקות עם החסידים שהגיעו ארצה כ-30 שנה קודם לכן והתגוררו בטבריה. אך גם בצפת לא הצליחו להשתלב בקהילה האשכנזית המקומית, שהייתה ברובה חסידית.
בעקבות כך נוצר הצורך בהקמת קהילה אשכנזית נוספת, ולשם כך זירזו את עלייתם של מתכנני עלייה. בגל השני בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809) הגיעה שיירה נוספת בראשות הרב סעדיה משקלוב. השיירה השלישית שהגיעה לארץ בתשרי ה'תק"ע (1809), הייתה בראשותם של הרב חיים כ"ץ והרב ישראל משקלוב, הצטרפה לקהילה החדשה בצפת. ר' חיים כיהן בפועל כרב הקהילה, ור' ישראל משקלוב הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
בשנת תקע"ו (1815) לאחר תכנון של מספר שנים, עזב הרב מנחם מנדל משקלוב יחד עם קבוצה מהעולים את צפת ועלה לירושלים, שם ייסד מחדש את הקהילה האשכנזית. בתחילה נמנעו אנשי הקהילה מלהזדהות בגלוי כאשכנזים, בין השאר, בשל החובות שהשאירו אנשי עליית רבי יהודה החסיד, בשנת 1700. הם נאלצו לשנות את מלבושיהם וגינוניהם כלפי חוץ כבני העדה הספרדית. חלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור). רק לאחר עשר שנים חלה התיישנות ובוטל החוב, בין היתר בזכות שתדלנות הקהילה הספרדית, והותר להם לשבת בעיר. הפרושים, תלמידיו של הגאון מווילנה ייסדו את הכולל האשכנזי הראשון בירושלים, "כולל הפרושים", שכונה גם "כולל וילנא".
במהלך העשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו לעלות משפחות רבות מליטא והצטרפו לקהילות האשכנזים בצפת וירושלים.
פעולות ויוזמות.
הקהילה בצפת הונהגה על ידי הרב ישראל משקלוב. בשנים אלו סבל היישוב בצפת מצרות רבות שדלדלו אותו מאוד. לאחר מרד הפלחים (1834), ורעידת אדמה (1837) בה נהרגו למעלה מאלפיים איש הגיעו שרידי הפרושים מהגליל בראשות רבי ישראל משקלוב לירושלים. באותה שנה נחנך בית הכנסת הפרושי "מנחם ציון" בחצר חורבת רבי יהודה החסיד, ולאחר שנתים הוקם גם בית הכנסת "סוכת שלום" של רבי ישעיה ברדקי חתנו של רבי ישראל משקלוב.
ב-ה'תקצ"ו, (1836) השיג הרב אברהם שלמה זלמן צורף בעזרת הקונסולים של רוסיה ואוסטריה, פירמאן (צו מלכותי) ממוחמד עלי באשא, שליט מצרים (ששלט באותה עת בארץ ישראל), אישור לאשכנזים להתיישב בירושלים ואסר לתבוע מהם את חובות אבותיהם.
ב-ה'תקצ"ט (1839), רכש מרדכי סלומון יחד עם שותף מהעדה הספרדית 6 שוורים והציבם בכפר חכור על ידי נוצרי, כדי לעשות רווחים מתשומת ההון (לפי שיטת החומש המתוארת במכתבו למונטיפיורי). על סמך התנסות זאת חיבר תזכיר בצירוף תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל בשטח הכפר הערבי כזאזה (בקרבת צומת ראם). את התזכיר העביר לשר משה מונטיפיורי בעת שהשר ביקר בירושלים. למעשה ביקש סלומון ממונטיפיורי עזרה לביצוע תוכנית התיישבותית במיוחד על ידי קבלת רישיון מאת אבראהים פאשא ממצרים, השליט בארץ ישראל באותן שנים, ובהעמדת שומרים חמושים להגן מפני שודדים. תוכנית זו לא התממשה בין היתר גם מפני שאבראהים פאשא איבד את שלטונו שחזר לידי העות'מאנים.
בשנת ה'ת"ר, (1840) הזמינה קהילת הפרושים בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה על העדה. לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב הקהילה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה. לאחר פטירת רבי יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא רשמי לרב הקהילה ולרב העיר ירושלים כולה, תפקיד בו כיהן כ-45 שנים, עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר, ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות שסרו גם הם למרותו.
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, שכונה: "הרב מבריסק". אף שלא נשא בתפקיד רשמי, הרי ששימש כדמות מפתח מרכזית בעיר וחצרו הייתה הסמן הקיצוני בין הפרושים. הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, נגד הציונות ונגד "היישוב החדש", מאבקים שנכרכו בפולמוסים סוערים, חרמות ונידויים.
הישגי העולים.
למרות הקשיים העצומים לקחו העולים חלק במפעלות וזכו להישגים רבים בירושלים ובארץ ישראל.
הם לקחו חלק בהקמת יישוב יהודי גדול בעיר העתיקה בירושלים, וכן בהקמת השכונות שמחוץ לחומות בעיר החדשה, בהקמת בית החולים ביקור חולים (1857), מוסדות חינוך (כמו תלמוד תורה עץ חיים).
הפרושים וצאצאיהם השתתפו בקניית אדמות נבי סמואל, ופתח תקווה (1877), והקמת המושבות גיא אוני, מוצא ופתח תקווה.
היסטוריוגרפיה.
בין החוקרים קיים דיון הנמשך עשרות שנים בדבר מניעי גל העלייה ומשמעות הישגיו.