לאחר ניסיונות התנקשות כושלים רבים, ב-20 ביולי 1944 עצר הגסטפו את פופיץ' למרות קשריו עם היינריך הימלר. ב-3 באוקטובר 1944 גזר עליו מוות בית הדין העממי לצדק. עם זאת, פופיץ', כמו גודדלר, לא הוצא להורג מיד. הוא נעצר והכין מסמכים אנליטיים בנושאים כלכליים. ב-2 בפברואר 1945 נתלה בכלא פלצנזה.
ארנסט גרפנברג
ארנסט גרפנברג (בגרמנית: Ernst Gräfenberg; 26 בספטמבר 1881 אדלבסן ליד גטינגן, שבגרמניה - 28 באוקטובר 1957 ניו יורק, שבארצות הברית) היה רופא יהודי ומדען יליד גרמניה. הוא ידוע בפיתוח ההתקן התוך רחמי למניעת הריון (IUD) ובמחקריו על תפקיד השופכה של האישה באורגזמה. נקודת הג'י נקראת על שמו.
קריירה.
גרפנברג למד רפואה בגטינגן ובמינכן, והשלים את הדוקטורט שלו ב־10 במרץ 1905. הוא החל לעבוד כרופא לרפואת עיניים באוניברסיטת וירצבורג, אך לאחר מכן עבר למחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת קיל, שם פרסם מאמרים על גרורות סרטן ("תאוריית גרפנברג") והפיזיולוגיה של השתלת ביצית. בשנת 1910 גרפנברג עבד כגניקולוג בברלין, ובשנת 1920 היה כבר מפורסם, והייתה לו מרפאה בקורפורסטנדאם. הוא היה גינקולוג ראשי בבית חולים עירוני בבריטז, מחוז בברלין בשכונה של מעמד הפועלים, והחל במחקרים מדעיים על הפיזיולוגיה של הרבייה האנושית באוניברסיטת ברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה קצין רפואה והמשיך לפרסם מאמרים, בעיקר על פיזיולוגיה של נשים. בשנת 1929 פרסם את מחקריו על "טבעת גרפנברג", ההתקן התוך רחמי הראשון שיש תיעוד על השימוש בו.
במאה ה -17 תיאר הרופא ההולנדי רנייה דה גראף את השפיכה הנשית והתייחס לאזור ארוגני בנרתיק שהוא קישר עם הערמונית הגברית. מאוחר יותר דווח על אזור זה על ידי גרפנברג. המונח ״נקודת ג׳י״ (G-Spot) נטבע על ידי אדיגו ואחרים. בשנת 1981, ונקרא על שמו של ארנסט גרפנברג, אף על פי שמחקרי גרפנברג משנות הארבעים של המאה העשרים הוקדשו לגירוי השופכה. בשנת 1950 הצהיר גרפנברג, "תמיד ניתן היה למצוא אזור ארוטי על הצד הקדמי של הנרתיק לאורך השופכה."
כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, גרפנברג, יהודי, נאלץ בשנת 1933 להתפטר מתפקידו כראש המחלקה לגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים העירוני ברלין-בריטץ. בשנת 1934 ניסה הנס להפלדט לשכנע אותו לעזוב את גרמניה הנאצית. הוא סירב, והאמין שמאחר שבטיפולו היו גם נשים של פקידים נאצים גבוהים, הוא יהיה בטוח. הוא טעה, ונעצר בשנת 1937 מאחר שהבריח מגרמניה בולים נדירים. מרגרט סנגר הוציאה אותו מהכלא הנאצי, ולבסוף הורשה לו לצאת מגרמניה בשנת 1940, והוא נסע לארצות הברית ופתח מרפאה בעיר ניו יורק.
חיים פרטיים.
גרפנברג היה בנם של סלומון גרפנברג (1834–1918) ומינה גרפנברג (לאה אייכנברג; 1845–1910). [5] אביו של ארנסט היה בעל עסק של מוצרי ברזל באדלבסן, ושימש כראש הקהילה היהודית שם משנת 1868 עד 1882, וכחבר מועצת הקהילה של אדלבסן (Bürgervorsteher) משנת 1889 עד 1893. בשנת 1893 עברה המשפחה לגטינגן, שם למד ארנסט בבית הספר התיכון העירוני, או בגימנסיה, לימים המכונה גימנסיה מקס-פלאנק.
גרפנברג היה נשוי לזמן קצר לסופרת רוזי וולדק. הוא נפטר ב־28 באוקטובר 1957 בעיר ניו יורק.
דניאל מושקוביץ
דניאל (יז'י) מושקוביץ (בפולנית: Daniel Moszkowicz; 1905 - אוגוסט 1943) היה סמל יהודי בצבא הפולני ופעיל קומוניסטי. מראשי הארגון האנטי פשיסטי בגטו ביאליסטוק, סגנו של מרדכי טננבוים. מושקוביץ לקח חלק מרכזי במרידה בגטו כנגד הגרמנים. לאחר דיכוי המרידה התאבד יחד עם טננבוים.
ראשית חייו.
דניאל מושקוביץ נולד בוורשה בשנת 1905. הוא שירת בצבא הפולני בדרגת סמל באגף האספקה. בזמן שירותו הצבאי עסק גם בפעילות קומוניסטית לא חוקית. בשנת 1931 ארגן את בריחתם של מנהיגים קומוניסטיים פולנים, ששהו באותה העת כאסירים בבית החולים בכלא פולני. מושקוביץ נתפס, נאסר ונשלח למחנה הריכוז הפולני ברזה קרטוסקה, שם עונה תקופה ממושכת עד שהשתחרר מהכלא, חולה במחלת השחפת.
בגטו ביאליסטוק.
בשנת 1939, עם כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, הועבר מושקוביץ לגטו ביאליסטוק. על אף מחלתו, בסוף שנת 1941 הצטרף לוועד ההנהלה של הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי בגטו בעזרתו של העסקן הקומוניסטי הפולני, אנטוני יעקבובסקי, שהצליח לחדור לתוך הגטו. בתחילת פעילותו, סייע הארגון האנטי פשיסטי לשבויים סובייטים, ובמרוצת הזמן הורחבה תוכנית הפעולה של הארגון במטרה להקים קבוצות פרטיזנים ולהקים רשת תאי התנגדות בתוך הגטו ומחוצה לו.
תכנון המרד.
בפברואר 1943 התרחשה האקציה הראשונה בגטו. מרדכי (תמרוף) טננבוים, שפיקד על התנועות החלוציות, הסיק כי יהיו עוד אקציות ולכן ניצל את הרגיעה היחסית לשם הכנת המרד בו ייקחו חלק הארגון האנטי-פשיסטי והארגונים הציוניים. בחודש יולי 1943 נפוצה בגטו שמועה שהגרמנים מתכוונים לחסל בקרוב את אחד מבין שני הגטאות הגדולים שנשארו בפולין, לודז' וביאליסטוק, וכי לביאליסטוק עומדת להגיע ועדה חשובה שתכריע את גורל הגטו. בסוף יולי 1943, הארגון האנטי פשיסטי והמחנה הציוני דנו בשיתוף פעולה פוליטי צבאי. הוחלט כי מושקוביץ, יחד עם שלושה חברים נוספים, י. קאווה, ש. יעקובוביץ ול. מנדלבליט, ינהלו את המשא ומתן עם הגוש הציוני. עוד הוחלט כי מושקוביץ ימונה למפקד ההגנה של הגוש הקומוניסטי בתחום הגטו.
הארגון האנטי פשיסטי הציע שיתוף פעולה אך ורק אם הם ילחמו גם בגזרה הפרטיזנית. על אף הסתייגויות הגוש הציוני, קיבל טננבויים את ההצעה. מושקוביץ לא קיבל את עמדת הארגון האנטי פשיסטי והאמין שיש לבצע פעולות נקם רק בתוך הגטו. בין הארגונים הוחלט כי טננבויים, כמייצג הגוש הציוני, יהיה יושב הראש ומפקד הארגון המאוחד ומושקוביץ, כמי שייצג את הגוש הקומוניסטי האנטי פשיסטי, יהיה סגנו וממלא מקומו.
בלילה שבין 15 ל-16 באוגוסט 1943, בשעה שתיים אחרי חצות, הוקף הגטו בחיילים גרמנים לקראת פינוי וחיסול הסופי של גטו ביאליסטוק. כשהתברר למורדים שהגרמנים מתכוונים לחסל את הם החלו בהכנות למרד. טננבוים ומושקוביץ ועוד מספר פעילים, קראו ליושבי הגטו להצטרף למרד. אך לא הייתה היענות מצדם.
בזמן המרד מושקוביץ' וטננבוים נותרו במטה. קיימות שתי גרסאות בנוגע לשעותיהם האחרונות. הם פינו את היהודים ששרדו לבית החולים וחזרו לעמדותיהם שבמטה, שם גרמנים הקיפו אותם, והם שמו קץ לחייהם. לפי גרסה אחרת, שמו קץ לחייהם בבניין בית החולים עצמו לאחר פינוי היהודים הפצועים. שאר לוחמי המרד ושאר יושבי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ורק מספר קטן של לוחמים הצליח לחדור ליערות, שם המשיכו בלחימה בשורות הפרטיזנים.
שמעון דטנר
שמעון דטנר (2 בפברואר 1902–1989) היה ניצול שואה והיסטוריון פולני ממוצא יהודי.
דטנר נולד בקרקוב שבפולין. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו בעיר ביאליסטוק, לימד כמורה לחינוך גופני בחטיבה היהודית בגימנסיה העברית בביאליסטוק, והיה בעל תואר ד"ר.
בפרוץ המלחמה.
במהלך הכיבוש הגרמני על ביאליסטוק, שהתחיל ב-26 ביוני 1941, דטנר נכלא בגטו המקומי, יחד עם אשתו ושתי בנותיו, וגר איתן שם במשך שנתיים. ביוני 1943 הוא הצליח לברוח ליער שם הוא נלחם כפרטיזן. המשפחה שלו נשארה מאחור ונרצחה על ידי הגרמנים לפני שהספיק לחזור אליהם. דטנר היה חבר בארגון המחתרתי של "יודיטה" (יהודית נובוגרודסקי), ותפקד כראש חבורת לוחמים.
לדטנר היה קשה לשרוד לאחר הבריחה מהגטו, הוא סיפר שאת החורף של 1943/1944 דטנר שרד רק הודות למשפחות של חוות בכפר שסיפקו לו ולפרטיזנים החברים שלו אוכל ולפעמים מקלט. באוגוסט 1944 דטנר חזר לביאליסטוק, והתחיל לנסות ולשקם את הקהילה היהודית בעיר. בנובמבר 1944, דטנר הפך ליושב ראש הקהילה היהודית בביאליסטוק. בתור חבר באגודה להיסטוריה יהודית בקהילה, הוא השתתף באיסוף של חומרי מקור, הקלטות של עדויות וגם שלח עדויות של עצמו.
בתום המלחמה הוא שהה בישראל תקופה קצרה, ושב לפולין ושם התמנה לפרופסור באקדמיה הפולנית הלאומית. הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
המשימה האישית שלו.
דטנר הפך להיסטוריון של יהדות ביאליסטוק בזמן השואה כי האמין שמה שקרה לו ליהודים ברחבי העולם היה מקרה ייחודי וחד פעמי.
דטנר ידע שמתוך 50,000 יהודי ביאליסטוק רק בסביבות 100 שרדו את השואה. השורדים עדיין מצאו את עצמם במצב מסכן חיים, כשאלימות אנטישמית המשיכה גם אחרי השחרור. למרות התנאים הלא מאפשרים, הם לקחו על עצמם את המשימה המכבידה לכתוב ולפרסם מכתבים היסטוריים ומסמכים קשורים אל השואה, ודטנר לקח על עצמו כמשימה אישית לאסוף את כל המכתבים ההיסטוריים.
בתום המלחמה דטנר התמסר לחקר תקופת השואה וכתב מספר ספרים בנושא זה, בעיקר בפולנית וביידיש.
הנביא (ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן)
הנביא (באנגלית: The Prophet) הוא ספר שירה הבנוי מ-26 משלים שנכתב על ידי הסופר הלבנוני-אמריקאי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן. הספר פורסם לראשונה בשנת 1923, ותורגם ליותר ממאה שפות, כולל עברית. ספר זה הוא המוכר ביותר מספריו של ג'ובראן, ונחשב לאחד מרבי-המכר המצליחים ביותר עד ימינו.
תקציר העלילה.
הנביא אל-מוסטפא (פירושו בערבית הוא "הנבחר") חי בעיר אורפליז (Orphalese) במשך 12 שנה, וכעת ממתין לספינה שתשיב אותו לביתו. אך לפני שיוצא הוא למסעו, ניגשים אליו תושבי העיר ומבקשים שיחלוק עמם את חכמתו על אודות החיים וטבע האדם.
הספר מחולק לפרקים כך שכל פרק עוסק בנושא אחר; אהבה, נישואין, ילדים, נתינה, אכילה ושתייה, עבודה, שמחה ועצב, בתים, בגדים, קנייה ומכירה, פשע ועונש, חוקים, חופש, סיבה ותשוקה, כאב, מודעות עצמית, הוראה, ידידות, דיבור, זמן, טוב ורע, תפילה, עונג, יופי, דת ומוות.