בין חלוצי השיבה לביצוע אותנטי הייתה הצ'מבליסטית הפולניה ונדה לנדובסקה. התעניינותה העמוקה במוזיקולוגיה, ובעיקר ביצירותיהם של באך, קופרן וראמו הובילה אותה לסייר במוזיאונים של אירופה בחיפוש אחר כלי מקלדת מקוריים; היא רכשה כלים עתיקים והזמינה כלים חדשים, שיוצרו לבקשתה אצל פלייל ושות'. היו אלה צ'מבלי גדולים, בעלי מבנה כבד, שהסתמך במידה רבה על מבנה הפסנתר. כלים אלה יצאו במידה רבה מן האופנה בארבעת העשורים האחרונים והזיקו לא מעט להערכה המודרנית של הקלטות לנדובסקה. בשנת 1925 ייסדה את בית הספר למוזיקה עתיקה בפריז. משנת 1927 היה ביתה בסן-לו למרכז ביצוע וחקר מוזיקה עתיקה. בין שותפיה של לנדובסקה להחייאת הביצוע האותנטי היה הצ'לן הגרמני פאול גרימר, שהיה חבר ברביעיית בוש ועשה רבות להשבתה לרפרטואר החי של הוויולה דה גמבה. הוא יצר מתודה לביצוע בכלי, השתתף בקבוצות של מוזיקה עתיקה וניגן עם לנדובסקה. כמו כן עיבד לוויולה דה גמבה יצירות מן המאות ה-17 וה-18 וערך סוויטות ללא ליווי של באך (וינה, 1944).
מוזיקאי אחר שתרם רבות בתחום זה הוא המנצח כריסטופר הוגווד. בשנת 1967 ייסד הוגווד את "קבוצת נגני המוזיקה העתיקה" (Early Music Consort) עם דייוויד מונרו ובשנת 1973 הקים את האקדמיה למוזיקה עתיקה, שהתמחתה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק וראשית התקופה הקלאסית בכלים אותנטיים לתקופה. קבוצת נגני המוזיקה העתיקה התפרקה לאחר התאבדותו הטראגית של מונרו בשנת 1976, אבל הוגווד המשיך לנגן ולהקליט עם האקדמיה למוזיקה עתיקה ואף ניצח בהופעות אורח על מספר רב של תזמורות אחרות. הזמרות קתרין בוט ואמה קרקבי התמחו בשירת מוזיקה עתיקה ומרבות להופיע בביצועים אותנטיים של מוזיקה ווקאלית.
עוד מוזיקאי שהתמחה בביצוע אותנטי הוא ניקולאוס הרנונקור, שייסד את "קונצנטוס מוזיקוס וין" עם אשתו, אליס הופלנר, בשנת 1953, בתקופה שהיה צ'לן בתזמורת הסימפונית של וינה. קבוצה זו התמקדה בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים ובשנות ה-70' התפרסם מאוד בעבודתו עמה. בתקופה זו ניגן בויולה דה גמבה בנוסף לנגינתו בצ'לו. הארנונקור הקליט לחברת טלפונקן (טלדק) מגוון רחב של רפרטואר מתקופת הבארוק, החל במוזיקה לויול של הנרי פרסל והמשך ביצירות הכוללות את המנחה המוזיקלית של יוהאן סבסטיאן באך, "הכתרת פופיאה" של קלאודיו מונטוורדי ו"קאסטור ופולוקס" של ז'אן-פיליפ ראמו.
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים.
כלים.
כאמור, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי מנגנים במידת האפשר את היצירות בכלים שעבורם הן נכתבו. בימי הביניים, למשל, כתבו המלחינים לפידל, שהוא אבי הכינור המודרני, ללאוטה, לפסלטר, כלי פריטה עתיק, דומה ללירה, ולכלי מקלדת כמו הצ'קרס האנגלי, אביו הקדמון של הצ'מבלו. כך, למשל, את שלוש הסונאטות של באך, אשר בביצועים מודרניים נוהגים לנגן בצ'לו ופסנתר, מנגנים אנשי האסכולה האותנטית בויולה דה גמבה וצ'מבלו. כלים נוספים שחזרו לבמות הקונצרטים בזכות עבודתם של חברי התנועה הם הארפג'ונה, אבוב הציד, הקורנטו, החלילית, השאלומו , הקלמית, הויולה ד'אמורה ועוד רבים אחרים.
גם בכלים שהשימוש בהם לא הופסק מעולם, קיימים הבדלים חשובים בין הכלים המודרניים והכלים האותנטיים. בין השאר:
כלי קשת - כינור הבארוק ושאר כלי הקשת מן המאה השמונה עשרה שונים באופן משמעותי מן הכלים המוכרים לנו כיום. השחיף שלהם קצר יותר, הגשר נמוך יותר (מה שמביא למתח מיתרים נמוך יותר) והמיתרים אינם ממתכת כי אם ממעי חיה או מעי מלופף חוט מתכת (מה שנקרא לעיתים בעברית "מיתרי גיד"). מקל הבאס המודבק בתוך הכלי מתחת לגשר קטן יותר. כל אלה מעניקים לכלי צליל כהה וחם יותר, ובעל פחות עוצמה וברק. בכינורות וויולות בארוק אין משתמשים בסנטרית ובמשענת הכתף, ובצ'לו בארוק אין רגלית, והכלי נשען על שוקיו של הצ'לן; כתוצאה מכך משתנה אופן הנגינה והמעבר לפוזיציות גבוהות קשה יותר וחלק פחות. גם אופן יצירת הוויברטו שונה.
קשת הבארוק והקשת הקלאסית שונות מן הקשת המודרנית, קצרות וקלות יותר ממנה, ופחות קעורות (קשת הבארוק בדרך כלל קמורה, הקשת הקלאסית ישרה). כתוצאה מכך שונה מאוד גם הצליל וגם הטכניקה, ומתאפשר מגוון רחב של צבעים וארטיקולציה. בעוד בקשת המודרנית יש רק הבדל קטן בין הצליל המופק בעליית הקשת ובירידתה, בקשת הבארוק ובקשת הקלאסית ההבדל מודגש יותר.
כלי נשיפה - כלי הנשיפה המודרניים הגיעו לעיצובם הנוכחי רק בתחילת המאה העשרים. חליל הבארוק, הידוע גם בשם טְרָבֶרְסוֹ, היה עשוי מעץ, וכך רוב החלילים עד סוף המאה התשע-עשרה. האבובים היו בעלי קֶדַח רחב בהרבה, וכך גם הבסונים. החומרים מהם היו בנויים היו שונים מאלו של ימינו, והיו מבוססים כולם על מערכת בת שבעה חורים, שלא ככלים המודרניים המבוססים על 12 חורים, ויש בהם צורך במפתחות רבים. כמו כן, יש שונות גדולה בקרב כלי הנשיפה העתיקים לא רק בין מדינה למדינה אלא אפילו בין עיר לעיר. האבובים בתזמורת שעליה ניצח בראהמס בווינה היו שונים מאוד מהכלים שהכיר ברליוז בפריז.
כלי הנשיפה ממתכת היו טבעיים עד לשלב מאוד מאוחר (בגרמניה עד סוף המאה ה-19), כלומר ללא שסתומים. הצלילים היחידים בשימוש היו סדרת הצלילים העיליים, אבל חצוצרנים ונגני קרן בתקופת הבארוק יכלו לנגן גם רפרטואר וירטואוזי במיוחד, כמו זה של באך, בטכניקה שאבדה מאוחר יותר. לכלי נשיפה טבעיים צליל מאנפף אופייני, ועוצמתם נמוכה מזו של הכלים המודרניים (ראו גם: חצוצרת בארוק, קרן טבעית).
כלי מקלדת וכלי הקשה - הפסנתר (ראו גם פורטה-פיאנו) שהתפתח במחצית השנייה של המאה ה-18 עבר שינויים עצומים לאורך השנים, ועימם השתנו גם טכניקות הנגינה וסגנון הכתיבה. לדוגמה, הפסנתר שעבורו כתב בטהובן את הקונצ'רטו הראשון שלו, שקל רק כמחצית ממשקלו של הפסנתר שעבורו נכתב הקונצ'רטו החמישי. הצליל של כלים אלו עדין ושקוף בהרבה מזה של הכלים המודרניים, יש להם רגיסטר תחתון צלול ובהיר והם משתלבים היטב עם כלי מיתר (שילוב בעייתי הרבה יותר בכלים מודרניים).
הטימפני היו כלים קטנים יותר מתופי הדוד המודרניים, והיו מחופים בעור ולא בפלסטיק. צלילם חד וממוקד יותר מצליל הטימפני המודרני.
טכניקה ואינטרפרטציה.
ככלל, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי שמים דגש על קשר בין מוזיקה לטקסט. מוצאה של המוזיקה מן השירה, ועד סוף המאה השמונה עשרה נחשבה המוזיקה הקולית נעלית על-פני המוזיקה הכלית, בין השאר בגלל הקשרה הכנסייתי. גם בכתיבה הכלית ניכרת השפעתה של מוזיקה קולית. נגנים וזמרים של מוזיקה עתיקה מקדישים תשומת-לב רבה לארטיקולציה ול-phrasing (חלוקה למשפטים) בסגנון המושפע מן השירה, הפרוזודיה והדיבור. דגש רב מושם גם על אומנות הרטוריקה, אשר הייתה חלק מחינוכו של כל בן תרבות באירופה. ממצאים היסטוריים רבים מצביעים על הקשר ההדוק בין הרטוריקה והמוזיקה, במיוחד במוזיקה הגרמנית.
ידוע לנו היום שבמוזיקה העתיקה יוחס משקל רב לאלתור, ולעיתים קרובות התווים הכתובים הם רק בסיס, עליו הנגנים או הזמרים אמורים לאלתר, לשנות ולקשט. מוזיקאים מן האסכולה האותנטית כיום חוזרים למסורת זו, ומגלים את ההבדל העצום שבין ביצוע מאולתר המשתנה מקונצרט לקונצרט לבין ביצוע שבו כל פרט מוחלט מראש.
עוד מאפיין בולט הוא השימוש בוויברטו (הרטטת הקול או הצליל) - מוזיקאים רבים מאסכולת המוזיקה העתיקה מתנגדים לשימוש מופרז ואוטומטי בוויברטו, ומעדיפים להשתמש בו רק במקומות בו הוא נדרש, תוך דגש על סוגים שונים ומהירויות שונות של ויברטו.
מחקרים מוזיקולוגיים בסוגיית הטמפו הביאו למהפכה בתפיסת המוזיקה המסורתית. מבצעים באסכולת המוזיקה העתיקה שרים ומנגנים בטמפי שונים מאוד מאלו של הביצועים המודרניים; לעיתים קרובות פרקים מהירים מבוצעים במהירות רבה יותר.
מוזיקאים רבים באסכולה האותנטית מתנגדים לשאיפה לביצוע "חלק" ו"הומוגני", ורואים בה אידיאל אסתטי של סוף המאה התשע-עשרה. כלי נגינה מודרניים התפתחו מתוך רצון לאפשר נגינה יפה בצליל חזק בכל הרגיסטרים ובכל הצלילים, אך בכלים העתיקים היו הבדלים מוחשיים בין רגיסטרים וסולמות, ונראה כי הדבר הלם את האידיאלים האסתטיים של התקופה. מבצעים בכלים היסטוריים כיום שואפים לגלות אסתטיקה חדשה, שבה יש ערך למגוון ולחספוס הצלילי על פני האחדות.
אנסמבל.
מחקר מוזיקולוגי ענף מתנהל בנושאים הקשורים למספר הכלים והזמרים בתזמורות היסטוריות, במיוחד בתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית. כיום ברור שהתזמורות בתקופות אלו היו קטנות בהרבה מהתזמורות הסימפוניות של ימינו (בין השאר בגלל העלייה המהירה שחלה בגודלם של החללים המשמשים לביצוע מוזיקה תזמורתית). בתזמורות אותנטיות גוף המיתרים המהווה את מרכז הכובד של התזמורת קטן בהרבה, ובכך מאפשר נוכחות חזקה יותר לכלי הנשיפה. הצליל של תזמורות אותנטיות (כתוצאה מקוטנן, ומצלילם השונה של הכלים ההיסטוריים) קטן ועדין יותר, שקוף ומאפשר שמיעת פרטים קטנים, ומצד שני פחות רך ועוטף מצלילן של תזמורות סימפוניות מודרניות.
גם מקהלות בביצוע היסטורי קטנות בהרבה מן המקובל בביצועים מודרניים, ולפעמים הן מונות רק זמר או שניים בכל קול.
כוונון.
בכלים מודרניים נהוג כיום הכיוון Hz A=440-442, כלומר גובהו (תדירותו) של הצליל לה 440 עד 442 רטיטות בשנייה. אך ידוע לנו כי בעבר היו נהוגים כוונונים שונים, על פי רוב נמוכים מ-440. מבצעים רבים של מוזיקת בארוק, לדוגמה, מנגנים ב-A=415Hz, כלומר נמוך בכחצי טון מן המקובל בביצועים מודרניים, ובמוזיקת בארוק צרפתית נמוך בכחצי טון A=392Hz, יש המצדדים בביצוע חלק מהיצירות מאת באך, למשל הקנטטה המוקדמת "אקטוס טרגיקוס", בכיוון זה. יש להדגיש כי כיוון אינו כוונון.