הוצע כי פסיכופתיה קשורה לתוקפנות 'אינסטרומנטלית' הידועה גם כתוקפנות פרו-אקטיבית, או תוקפנות 'קרה', צורה של אלימות המאופיינת ברגש מופחת שנועדה לגרום נזק באופן מתוכנן על-מנת להרוויח דבר מה. אלימות זאת נלווית בעוררות רגשית נמוכה יותר, ויסות רגשי גבוה, והיעדר ביטוי רגשי במהלך הוצאתה לפועל, והיא נושאת בתוכה מאפיינים בולטים של פסיכופתיה, למשל, תוקפנותו של רוצח שכיר, או אדם הפוגע באחר במטרה להשיג את כספו, או עבירה של שחקן כדורסל בעקבות הוראה של המאמן הם דוגמאות לתוקפנות אינסטרומנטלית. משום כך זכתה אלימות זאת לכינוי "דם קר". אף על פי שפסיכופתיה אינה סינונימית עם אלימות – כלי האבחון הדומיננטי בתחום – רשימת הפסיכופתיה המעודכנת – מדגישה מספר תכונות שעשויות לנבא אלימות.
המושג אלימות פרו-אקטיבית יכול להיות מוסבר באמצעות תאוריית הלמידה החברתית, שבבסיסה עומדת הטענה כי התנהגות אלימה ואגרסיבית נרכשת ומתעצבת על רקע ציפייה לחיזוקים שהסביבה מעניקה להתנהגות אלימה. לפיכך, אלימות פרו-אקטיבית נוצרת בעקבות תגמולים חיוביים המוענקים להתנהגות האלימה, כגון מקרים שבהם הפעולה האלימה מסייעת לילד לשמור על הצעצוע שלו או לבסס עמדה של כוח ושליטה בקרב חבריו. כמו כן נמצא כי עוברי חוק הנוהגים באלימות פרו-אקטיבית נוטים לצדד באלימות ולהאמין כי היא מועילה להם, ובאופן כללי הם נתונים בסיכון גבוה יותר לעבריינות בכלל ולעבירות אלימות בפרט. הסבר תאורטי נוסף על תאוריית הלמידה החברתית, הנשען על מקורות רגשיים לאלימות פרו-אקטיבית, מבוסס על תאוריית היעדר הפחד (Fearlessness theory). על פי תיאוריה זאת, אדם הנעדר יכולת לתחושת פחד מותאמת לאירוע ולסכנות הכרוכות בו, יהיה מעורב ביותר מקרי אלימות קשים. הקשר בין תאוריית היעדר הפחד לבין תאוריית הלמידה החברתית הוא שלמידה חברתית מאופיינת בהיעדר סוציאליזציה לתחושת פחד וחשש מפני סנקציה או ענישה כלשהי בעקבות המעורבות בהתנהגות האלימה, ולכן מתפתחת נטייה להתמקד בתוצאות החיוביות וברווחים של האלימות ולהתעלם מהיבטיה השליליים.
מסקנה אחת בעניין נעשתה במחקר על הריגה משנת 2002 נמצא כי כמעט כל הפסיכופתים שנבדקו (93.3%) הרגו כאמצעי לשם השגת מטרה אחת. כלומר, הסיכוי שפסיכופת יהרוג לשם השגת מטרה אחרת גבוה פי שניים מהסיכוי שעבריין לא-פסיכופת יפעל כך (48.4%). עם זאת, יותר משליש ממקרי הרצח שבוצעו על ידי פסיכופתים עירבו גם מרכיב של עוררות רגשית. כלומר, חלק מהרציחות כללו גם מרכיב תגובתי. על פי קנט קיהל, הפסיכופת הממוצע יבצע או יורשע בארבע עבירות אלימות חמורות עד גיל 40.
וודוורת' ופורטר (2007) ציינו כי פסיכופתים אשר ביצעו עבירות רצח משמיטים לעיתים קרובות פרטים גדולים על מקרי הרצח שביצעו, בתקווה שיתפתח מרדף של חתול ועכבר בינם לבין המשטרה. השמטת מידע היא היבט שמודגש בדרך כלל בספרות המקצועית שכן היא מדגימה את השימוש בשתי תכונות פסיכופתיות קלאסיות: חיפוש אחר ריגושים באמצעות הונאה. כאשר פסיכופתים מתייחסים בהתנהגות כה קלת דעת למעשיהם, הדבר מעודד את הרעיון שהם אינם בעלי אחיזה חזקה על ההשלכות הקטלניות על מעשיהם. כמו כן, נמצאו הוכחות נוספות לכך שאלימות מצד פסיכופתים היא טורפנית יותר מזו של עבריינים רגילים. מקרי רצח אינסטרומנטליים היו נפוצים יותר פי 2 (88.9%) בהשוואה לעבריינים אחרים (42.1%). למרות האימפולסיביות הכללית שלהם, פסיכופתים היו בעלי סיכון גבוה יותר לתכנן ולהוציא לפועל רצח אינסטרומנטלי, אולי מתוך אמונה שהם לא ייתפסו בגין רצח שתוכנן בקפידה.
מחקר משנת 2009 מצא כי ציון גבוה ברשימת הפסיכופתיה של הייר קשור באופן מובהק לבריחה מזירת הרצח (32.4%, עם התוצאה הגבוהה ביותר), הכחשת אישומים בבית המשפט (10.4%), קבלת עונש מופחת בגין עבירות רצח (40.4% הורשע בעבירות הריגה, 0.6% בגרימת מוות ברשלנות, 1.8% בגין תקיפה), וערעור בהצלחה לבית משפט גבוה. יתר על כן, אלה עם ציונים גבוהים בפריטים הקשורים למאפיינים הבינאישיים והרגשיים של פסיכופתיה היו בעלי סיכוי גבוה יותר מאשר עבריינים אחרים לטעון להגנה עצמית כסיבה העיקרית לרצח. מחקר זה מדגים בהצלחה את יכולתם של פסיכופתים לתמרן ולשקר במהלך ההליכים הפליליים נגדם.
האינסטרומנטליות של ההתנהגות הפסיכופתית נצפית גם במעבדה באמצעות "דילמת האסיר". בדילמה זו מוצגים שני שחקנים, אשר בוחרים, באופן עצמאי אך בו-זמני, אם לשתף פעולה עם האחר או לערוק. קיימות ארבע אפשרויות: (א) שחקן 1 ושחקן 2 משתפים פעולה; (ב) שחקן 1 משתף פעולה ושחקן 2 עורק; (ג) שחקן 1 עורק ושחקן 2 משתף פעולה; (ד) שני השחקנים עורקים. שיתוף פעולה הדדי מזוהה עם חברות, אהבה, אמון ומחויבות, בעוד עריקה משותפת משויכת לרגשות של שנאה ודחייה. שיתוף פעולה של אחד ועריקה של האחר מולידים תחושת כעס את משתף-הפעולה, וחרדה, אשם או התרוממות-רוח אצל העורק, בשל הצלחתו בניצול האחר לתועלתו האישית.
האסטרטגיה המיטבית במשחק חוזר ונשנה ממין זה היא מידה כנגד מידה: בתחילה משתפים פעולה, ואז פשוט גומלים לאחר על בחירתו מהסיבוב הקודם. אסטרטגיה זו מניבה תוצאות חיוביות שמוכיחות כי שיתוף הדדי מועיל לאורך זמן. יש משתתפים שמרגישים כי יש להעניש על עריקה ולגמול על שיתוף, בעוד אחרים מחשבים את פעולותיהם לפי מקסום שכר כולל. נמצא כי משתתפים בעלי ניקוד גבוה בכלי המאבחן פסיכופתיה, בעיקר גברים, ערקו לעיתים קרובות יותר ושיתפו פעולה לאורך זמן קצר יותר. נוסף על כך, ההסתברות שמשתתף בעל ניקוד פסיכופתי גבוה יערוק לאחר שיתוף-פעולה מצד שותפו הייתה גבוה באופן משמעותי בהשוואה למשתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי נמוך. כמו כן נצפתה אצל משתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי גבוה פעילות פחותה באזור האמיגדלה כתגובה על עריקה של שותף, כלומר התניה אוורסיבית פחותה לתוצאות אלה.
פרופילאים מה-FBI מציינים כי פגיעה חמורה בקורבן היא בדרך כלל מתוך תוקפנות תגובתית, התנהגות שמונעת על ידי רגשות של כעס ועוינות, מספר מחקרים תומכים בכך, לפחות בכל הנוגע לעבירות מין. למרות הקשר המשמעותי של פסיכופתיה לתוקפנות אינסטרומנטלית, פסיכופתים מונעים על ידי שתי סוגי התוקפנות ומשתמשים בשניהם.
מחקר אחד מצא שיעור עבריינות חמור יותר של עבריינים שאינם פסיכופתים בממוצע מאשר עבריינים עם פסיכופתיה (למשל יותר מקרי רצח אצל עבריינים "רגילים" לעומת שוד מזוין ועוד עבירות רכוש אצל פסיכופתים).
מחקרים שנערכו על מבצעי אלימות במשפחה מצאו כי יש למתעללים שיעור גבוה של פסיכופתיה, עם שכיחות שמוערכת סביב 15-30%. יתר על כך, לאלימות במשפחה יש מתאם עם גורם 1 בשאלון PCL-R שכולל מאפיינים בינאישיים ורגשיים של פסיכופתיה ומתואר כשימוש אנוכי ואכזרי בזולת. שכיחות הפסיכופתיה בקרב מבצעי אלימות במשפחה מעידה על כך שתכונות הליבה של פסיכופתיה; קשיחות, היעדר חרטה, היעדר קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, מניעות את אלו עם פסיכופתיה לבצע עבירות אלימות במשפחה, ומעידה שהעבריינות שמבוצעת על ידי עבריינים אלו מבוצעת מתוך תוקפנות אינסטרומנטלית ולא מתוך תוקפנות תגובתית, ולכן היא אינה מושפעת מגורמים פסיכו-סוציאליים (מצבים רגשיים נלווים שמשפיעים על אורח החיים) שבדרך כלל ניתן למצוא אצל מתעללים שאינם פסיכופתים.
ה-FBI מדווח כי התנהגות פסיכופתית היא שכיחה בקרב רוצחים סדרתיים. למשל, חיפוש אחר ריגושים, העדר אשמה או חרטה, אימפולסיביות, צורך בשליטה על אחרים, והתנהגות טורפנית. כמו כן, נמצא כי רוב הקורבנות של פסיכופתים אשר ביצעו עבירות רצח היו נשים, בהשוואה לעבריינים שאינם פסיכופתים. עם זאת, לא ניתן להסיק מנתונים אלה שכל רוצח סדרתי הוא פסיכופת, או שכל פסיכופת הוא עבריין אלים.
עבריינות מין.
פסיכופתיה קשורה לעבריינות מין, וכמה חוקרים אף טענו כי היא מתואמת עם העדפה להתנהגות מינית אלימה. מחקר שפורסם ב-2011 אשר בחן גברים משוחררים על תנאי מצא כי פסיכופתיה אצל עברייני מין הייתה קשורה לעבר פלילי מגוון שכלל בתוכו עבירות אלימות ולא-אלימות נוספות. ואילו אצל גברים שביצעו התעללות מינית בילדים פסיכופתיה הייתה קשורה גם לעבירות מין נוספות. על פי רוברט ד. הייר בספרו ללא מצפון כמחצית מהאנסים הסדרתיים והעבריינים אשר חוזרים לאנוס לאחר שחרור הם פסיכופתים. מחקרים נרחבים על אנסים סדרתיים חושפים עקביות בין דפוס פעולתם לאלו של פסיכופתים. רוב הקורבנות הם נשים זרות, שנבחרות על בסיס קרבת מקום, זמינות, וגישה לבתיהן.
מחקר שנערך על הקשר בין ניקוד בשאלון PCL-R לסוגי התוקפנות במדגם של רוצחים שרצחו על רקע מיני, מצא כי 82.4% מהעבריינים עם ציון של מעל 30 ומעלה ברשימת הפסיכופתיה של הייר היו מעורבים באלימות סדיסטית (שאבו הנאה מביצוע המעשה), לעומת 52.6% מבין אלו עם ציונים של מתחת ל-30. בסך הכל לציון גבוה בפריטים של גורם 1 ברשימת הפסיכופתיה של הייר יש קשר משמעותי לאלימות סדיסטית. למרות זאת, זה מדווח כי לעבריינים עם פסיכופתיה (הן עברייני מין ולא עברייני מין) יש סיכוי גבוה פי 2.5 לקבל שחרור על תנאי.