במהלך 1946 חולצה הספינה מהשרטון עליו עלתה בחוף נהריה בעת הורדת המעפילים. החילוץ בוצע על ידי חברת 'העוגן' בבעלות סולל בונה שהמשיכה ושיפצה את הספינה במספנתה בחיפה במגמה להכשירה כספינת-משא. בסוף אפריל 1948 היא נחכרה על ידי 'השירות הימי' שהיה תחילתו של חיל הים. ערב פלישת צבאות ערב במלחמת העצמאות, בשלהי המצור היבשתי על העיר נהריה באביב 1948, היא העבירה נשק ותגבורת לחוף העיר ופינתה ילדים. שירתה בחיל הים תחת השם אח"י חנה סנש עד מאי 1951, אז נרשמה במרשם האזרחי הישראלי א.מ. 52. ב-1956 היא נמחקה מהרישום וב-1996 היא נגרטה לאחר שרות ממושך תחת דגל יווני.
אנסלדו
קלאוס וורמן
מתקפת אנתרקס 2001
כביש 784
כביש 784 הוא כביש אורך אזורי בצפונה של ישראל, המשמש כעורק תחבורה ראשי לתושבי משגב ומחבר בדרך הקצרה ביותר את עמק יזרעאל עם יישובי הגליל. הכביש מתחיל במחלף יפתחאל בדרום ומסתיים במחלף כרמיאל מערב בצפון. מצומת יובלים עד צומת משגב הכביש חופף לכביש 805. אורך הכביש הוא 26 ק"מ.
תולדות הכביש.
הכביש מופיע כבר בתוכנית חומש לפיתוח הגליל משנת 1966, ככביש לחיבור נצרת-כרמיאל-מעלות-בירנית. בתוכנית החומש הוצע להתחיל את הסלילה בקטעים, שהראשונים שבהם יהיו:
קטעים אלו יועדו להתחבר עם קטעי כבישים קיימים.
קטע הכביש הראשון שנסלל, זה המחבר את כביש 7955 עם כביש 805, נסלל כדי לספק גישה ליודפת בשנים 1967-1968.
הקטע הדרומי של הכביש, מכפר מנדא לכביש 79, נפתח לתנועה ביולי 1970.
עבודות על הקטע הצפוני של הכביש, בין כרמיאל וכביש 805 החלו בשנת 1982.
חיים קוגל
חיים קוּגֶל (כ"ג בניסן תרנ"ז, 25 באפריל 1897 – 4 בפברואר 1953) היה חבר הפרלמנט הצ'כוסלובקי, מפעילי תחיית הלשון העברית, נשיאהּ הראשון של המועצה המקומית של חולון ועם הכרזתה כעיר – ראש העירייה הראשון שלה.
קורות חיים.
נעוריו.
חיים קוגל נולד ב-1897 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בירת בלארוס) לנחום ורייזל קוגל.
על הוריו של קוגל ידוע כי היו פעילים בתנועת חובבי ציון אשר ניהלו אורח חיים דתי. כשהיה חיים בן 13, גיל המצוות, ביקש מאביו לשלחו ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" שביפו, אביו נעתר לבקשתו, וב-1912 החל את לימודיו כתלמיד מן המניין בגימנסיה "הרצליה".
ב-1914 חזר חיים לביקור הוריו במינסק, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחסמה דרכו חזרה ארצה ולכן המשיך את לימודיו באוניברסיטאות קאזאן ויקטרינוסלב ומוסקבה. עם סיום המלחמה, סיים את לימודיו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שם קיבל תואר דוקטור לכלכלה ופילוסופיה.
פעילות ציבורית בגולה.
חיים קוגל החל את דרכו בחיים הציבוריים עוד בתקופת לימודיו האקדמיים בפראג, שם היה מעורב בחיי הסטודנטים היהודים ובהגשת עזרה בתחומים שונים. לימודיו בגימנסיה "הרצליה" העלו את קרנו בעיני הקהילה היהודית בפראג והוא נתפס כמנהיג מוערך.
כמנהל הגימנסיה העברית.
בגיל 27 הגיע קוגל לעיר מונקץ' ושם מונה לאחר זמן קצר למנהל הגימנסיה העברית בעיר. כמנהל הגימנסיה הפגין קוגל טוב לב ואכפתיות. בפורים 1926 הוזמנו מורי הגימנסיה לחגוג את החג בביתו של קוגל, מנהל הגימנסיה. אף על פי שלא קיבלו המורים את משכורתם זמן רב, שמחה רבה הייתה בביתו, ומבין החוגגים היה מורה אחד שפניו קדרו מאוד מכוון שעליו היה לשלם שטר מסוים וכסף לא היה לו. כשנשאל המורה מדוע קדרו פניו ענה כי "הרי לא רק אני שלא קיבלתי משכורת, כולנו לא קיבלנו, השעה היא שעת דחק...". האותיות "דחק" הן ראשי תיבות: ד"ר חיים קוגל. קוגל עצמו, שהבין את הרמז הדק, הלך למחרת ופרע את שטרו של אותו מורה.
חרף האהדה מבית, היה עליו להאבק במתבוללים ובאנטי-ציונים. האנטי-ציונים היו יהודים חרדים מזרם האורתודוקסיה הקיצונית, שהטילה חרם על הגימנסיה מכוון שראתה בה "בית-טומאה שעלול להמיט שואה על בני ישראל כשרים בגלל חילול קודשי תורתנו".
דוגמה לקשיים מבית נמצא בעת נאום שנשא, בו דרשו הדתיים שיחבוש כובע לראשו. אולם קוגל סירב לחבוש כובע כיוון שדגל בחופש מצפון דת. מאז נאום זה, התמיד קוגל בסירובו לחבוש כובע בעת נאומיו.
פרשת הכובע הייתה תחילתה של עוינות ממושכת בין הציונים לחרדים במונקץ'. מקרה נוסף היה החרם שהטילו החרדים על הגימנסיה, כאשר הונחה אבן הפינה לבניין הקבע ב-17 באוגוסט 1924. חסידי הרבי ממונקץ' ששהו בבית הכנסת, תקעו בשופרות והדליקו נרות שחורים, הרב חיים אלעזר שפירא הכריז חרם על הגימנסיה ועל ההורים של הילדים שעזרו לציונים.
כעבור 8 שנים החל קוגל לראות את פירות עבודתו הרבה, עם צאת החוברת המיוחדת לציון המחזור הראשון בגימנסיה כתב:
בפרלמנט הצ'כוסלובסקי.
ב-1931 נבחר קוגל כחבר מרכז "המפלגה היהודית" וכארבע שנים לאחר מכן נבחר כציר לפרלמנט הצ'כוסלובקי בפראג כנציג המפלגה. גם בתפקידו זה התבלט קוגל כמגן הציונות וזכויות היהודים. מנגד התקוממו רבים למינוי זה כמו הרבי ממונקץ', הרוויזיוניסטים וההונגרים הלאומנים שיצאו נגד "המפלגה היהודית" ובייחוד נגד קוגל עצמו. במשך כהונתו בפרלמנט חשף קוגל את העוני הרב בקארפאטורוס (חבל ארץ בצ'כוסלובקיה) ובמיוחד את העוני היהודי, לאור העובדה שהיהודים עצמם הואשמו במצב הקשה.
קוגל תמך בעלייה לארץ ישראל, הוא פעל למען הכשרת הנוער היהודי בחקלאות ובהתיישבות יהודית בארץ ישראל. את עמדתו בנוגע לעליה ארצה הביע בנאום אותו נשא בפרלמנט הצ'כוסלובקי:.
בארץ ישראל.
ב-1938 נחתם הסכם מינכן ולאחר מכן אף סופח חבל הסודטים על ידי גרמניה הנאצית. ב-15 במרץ 1939 פלש הצבא ההונגרי, בעידודה של גרמניה לחבל קארפאטורוס, והיהודים בחבל זה סבלו מהשפלות והתנכלויות עד 1944, בה הועלו כל יהודי הקהילה על רכבות לעבר מחנות ההשמדה שבפולין. סיפוח קארפאטורוס להונגריה שם קץ לחינוך היהודי בחבל ארץ זה. קוגל ומשפחתו החליטו לעבור לבירה פראג. הציר הרוסי בפרלמנט הצ'כי היה ידיד וחבר קרוב של קוגל, הוא זה שהזהיר אותו בפני פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה וביקש ממנו להגר למקום אחר, משם עלו ארצה בפברואר 1939.
בהגיעם ארצה התגוררו תחילה בתל אביב, לאחר מספר חודשים בחוסר מעש החל קוגל לעבוד בהסתדרות הפקידים, בנו שמואל, העיד לא פעם כי אביו חש חוסר סיפוק מעבודה זו. מי שבא לעזרתו של קוגל היה יוסף שפרינצק, מזכיר ההסתדרות דאז ולימים יושב ראש הכנסת הראשונה, שהביא את קוגל להיות נשיא המועצה המקומית חולון.
כינון החוקה.
בראשית ימיה של המועצה, עוד לפני שנבחר קוגל, החליטו חבריה על כינון חוקה לחולון שבין השאר תנהיג מיסוי פרוגרסיבי מהתושבים ותגדיל את מספר התושבים להם ניתנת זכות בחירה. לחוקה זו קמו מתנגדים רבים מימין הפוליטיקה שכן עד עתה היו השכונות חופשיות מכל מיסוי, ואילו הזרמים מהשמאל יצאו להגנתה של חוקה זו. הגוש האזרחי במועצת כפר סבא הגיש תזכיר בנדון לשלטונות המנדט, העיתונות יצאה במאמרי מערכת, חלקם בעד וחלקם נגד. העיתון "הבוקר" יצא נגד החוקה בטענה כי זו נתקבלה על ידי השמאל, ששוללת את הזכות האוטונומית של נבחרי התושבים וכי שיטת המיסוי החולונית "מטרתה לערער את היסודות הצודקים הקיימים של המושבות". מנגד, עיתון "דבר" יצא להגנת חולון בטענה כי חוגי הימין מתנגדים לחוקה זו מכוון שהיא תרחיב את חוג התושבים הרשאים להשתתף בבחירות, תנהיג מיסוי פרוגרסיבי ותגביל את סיכויי המיעוט לשלוט ברוב בעזרת גורמי חוץ. חוגי הימין חששו מכך שבעקבות חולון יאמצו רשויות מקומיות אחרות חוקה זו ועל כך התנגדו לה.
עם השלמת החוקה ולקראת הקמת המועצה ב-8 ביולי 1940 התקיימו בחירות לנשיאות המועצה, והוחלט כי האיש המתאים לתפקיד זה הוא חיים קוגל מפאת היותו איש עבודה שאינו מעורה במאבקים הבין-שכונתיים. ישיבה חגיגית של המועצה התקיימה ב"קפה סבוי" בחולון, ב-8 ביולי 1940. המועצה החלה בעבודתה המעשית ב-20 באוגוסט 1940 והעבירה לרשותה את כל השירותים מה-1 באוקטובר אותה שנה.
קוגל נפטר בראשית חודש פברואר 1953, לאחר שלקה בשטף דם במוחו. בן 56 במותו. הוא הותיר את אשתו שרה רבקה לבית גרינוואלד, שלה היה נשוי מ-1926, ושלושה ילדים: אסתר שפיכלר, שמואל בנימין ויהודה.
נכדו, ד"ר חן קוגל הוא רופא משפטי, מנהל המכון לרפואה משפטית.
קישורים חיצוניים.
הנצחתו:
לפני הספירה
תשי&quot;ב
תשכ&quot;א
מונקץ'
ביקורת מסעדות
מבקר מסעדות הוא אדם שמתוקף תפקידו מתארח במסעדות שונות, נותן להן ציון על פי קריטריונים מקובלים ומפרסם את ממצאיו. מבקר מסעדות מתייחס בדרך כלל לטעם למחיר ולשירות אך גם לפעמים לעיצוב המסעדה.
פעילות.
מבקר המסעדות יכול לפעול מטעם עיתון, אתר אינטרנט, תוכנית טלוויזיה או מגזין. בדרך כלל ביקורת המסעדות היא עיסוק נוסף ולא העיסוק המרכזי של מבקר המסעדות (במקרים רבים מבקר המסעדות הוא עיתונאי) אך לרוב מבקרי המסעדות השכלה קולינרית כלשהי או לפחות הבנה מעמיקה בנושא.
מבקר המסעדות יכול להיות מוכר או אלמוני, וישנם מבקרי מסעדות המעדיפים לפרסם את ביקורתם תחת שם עט, וזאת כיוון שמבקר המסעדות אמור לתת ביקורת ללא משוא פנים, אך במידה ובעל המסעדה או צוות העובדים יזהו אותו - עלולה המסעדה לתת לו יחס מועדף ולהקפיד במיוחד על המזון המוגש לו, וכך תאבד הביקורת מהאמינות שלה.
ישנם מקרים לא מעטים של "ביקורת מסעדות מוזמנת" או אף פרסומת המתחזה לביקורת מסעדות.
היסטוריה.
מבקר המסעדות הראשון הוא גרימו דה לה רנייר שנולד ב-1758 ובשנת 1803 הוציא לאור את "אלמנך הגרגרנים" (בצרפתית: l'almanac des gourmands), מדריך מסעדות שמיפה את בתי האוכל הטובים ביותר בפריז.
מבקרי מסעדות בעולם.