שאלת מעמדן של ממלכות אוגנדה, ובמיוחד של בוגנדה כגדולה, המגובשת והחשובה שבהן, המשיכה לטלטל את אוגנדה גם לאחר העצמאות. המתח בין אובוטה למוטסה החריף, ואובוטה החל לנקוט בצעדי דיכוי חריפים בבוגנדה. ב-24 במאי 1966 הותקף ארמונו של הקבקה על ידי כוחות צבא אוגנדה בפיקוד אידי אמין. מוטסה נמלט מן הארמון ומן המדינה ללונדון, שם מת בנסיבות לא ברורות כעבור שלוש שנים. ב-1967 קבע אובוטה חוקה חדשה, שבה הפכה המדינה לרפובליקה וכל הממלכות בטלו. עלייתו לשלטון של אידי אמין בהפיכה בשנת 1972 לא שינתה מצב זה, וגם לא חזרתו של אובוטה בשנות השמונים. ב-1986 השתלטה על אוגנדה חזית ההתנגדות הלאומית, ה-NRM, בהנהגת יוורי מוסווני. עמדת ה-NRM בשאלת קיום המלוכה הייתה מעורבת - מחד התנהלה עיקר מלחמת הגרילה של החזית כנגד שלטון אובוטה משטח בוגונדה, ורבים מפעיליה היו בגנדה. מאידך, כבעבר, קיומה של ממלכה אזורית אתנית התנגש עם השאיפה לאוגנדה מאוחדת, ועורר התנגדות ברחבי אוגנדה. באמצע אוגוסט 1986 התיר מוסבני לבנו של מוטסה, המלך המיועד רונלד מוּאֶנדָה מוּטֶבִּי, לשוב לאוגנדה, וב-1993 הוחלט להחזירו לכס המלוכה.
פוליטיקה.
מאז 1993 מהווה בוגנדה ממלכה חוקתית. הקבקה (המלך) הנוכחי הוא רונלד מוּאֶנדָה מוּטֶבִּי השני (Ronald Muwenda Mutebi II), שנחשב למלך ה-36 על-פי ההיסטוריה שבעל פה של הממלכה. חוקת אוגנדה מ-1995 מגבילה את המנהיגים המסורתיים (בכלל זה מלכים של ממלכות שבטיות) לתפקידים מסורתיים ותרבותיים בלבד ואוסרת עליהם מעורבות בפוליטיקה. נוסף על המלך, לבוגנדה יש כעין פרלמנט משלה, הקרוי לוקיאיקו (Lukiiko).
בוגנדה, כמו שאר הממלכות באוגנדה, אינה מהווה רכיב פדרטיבי באוגנדה. השלטון המרכזי חותר לתחום את קיומה של הממלכה לתחומים המסורתיים והטקסיים, שאליהם מוגבלות סמכויותיה כיום, ואילו בקרב הבגנדה תומכים רבים במעבר לשיטת ממשל פדרטיבית שבה יוענקו לממלכה סמכויות של ממש.
ברירת שמשון
נווה תירצה
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה (השם הרשמי ברוסיה: המבצע להשבת הסדר החוקתי ברפובליקת צ'צ'ניה) היא מלחמה שהתרחשה בשטחי צ'צ'ניה ובאזורי צפון הקווקז בין כוחות צבא ומשטרה רוסיים לבין הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה שהכריזה על עצמה באופן חד צדדי כמדינה עצמאית בשנת 1991 ותבעה להיפרד מהפדרציה הרוסית. המבצע נועד להשתלט על המחוז הבדלני ולהשיבו לשליטת הממשלה הפדרלית.
המלחמה ארכה שנתיים ובמהלכה נהרגו אלפי חיילים רוסים ואלפי חמושים צ'צ'ניים ורבים ראו במלחמה כטיהור אתני שרוסיה ביצעה כנגד האוכלוסייה האזרחית בצ'צ'ניה לאחר שעשרות אלפי אזרחים צ'צ'נים נהרגו ומאות אלפים הפכו לפליטים. המלחמה אומנם הסתיימה בתבוסה צבאית גדולה לכוחות הרוסים שנכשלו בהשגת מטרת המבצע, אך הצבא הרוסי לא בחל באף אמצעי לזריעת הרס חסר הבחנה במחוז המורד.
רקע.
בתחילת הפרסטרויקה הוקמו במספר רפובליקות בברית המועצות, לרבות הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית תנועות לאומיות שביקשו לתבוע לעצמן יתר עצמאות. בשנת 1990 הוקמה ברפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית "הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני", ששם לו למטרה להפריד את צ'צ'ניה מברית המועצות ולהקים מדינה צ'צ'נית עצמאית. בראש התנועה עמד גנרל לשעבר בחיל האוויר הסובייטי דז'וחאר דודאייב.
ב-8 ביוני 1991, במהלך הישיבה השנייה של "הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני", דודאייב הכריז על עצמאות הרפובליקה הצ'צ'נית נוחצ'י-צ'ו ובכך נוצר מצב של שטח ובו שלטון כפול. במהלך הפוטש של אוגוסט דודאייב הכריז על פירוק גופי השלטון הרפובליקניים והאשים את הממשל הרוסי במדיניות קולוניאלית. יותר מ-40 חברי הפרלמנט המקומי הוכו ויושב ראש המועצה העירונית ויטאלי קוצנקו (מי שכיהן בפועל כראש עיריית גרוזני) נזרק אל מותו מחלון הבניין.
לאחר התפרקות ברית המועצות הכריז דז'וחאר דודאייב על עצמאותה של צ'צ'ניה מהפדרציה הרוסית. ב-27 באוקטובר 1991 כוחות הבדלנים ניהלו את מערכות הבחירות לנשיאות ולפרלמנט. דודאייב נבחר לנשיא צ'צ'ניה, אך הבחירות לא הוכרו לא על ידי ממשלת רוסיה ולא על ידי בית המשפט לחוקה של רוסיה, בזמן זה, ב-7 בנובמבר 1991, נשיא רוסיה בוריס ילצין הנפיק אוקאז על הכרזת מצב חירום ברפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית.
כוחות הבדלנים בראשות דודאייב השתלטו על מבנה המשטרה ומשרד הפנים בצ'צ'ניה ובניין הקג"ב וחסמו את מסילות הברזל והגישה האווירית לצ'צ'ניה. מצב החירום שילצין הכריז על המחוז בוטל כעבור 3 ימים, לאחר מגעים סוערים שניהל עם הסובייט העליון. כל כוחות המשטרה והצבא הונחו לצאת את צ'צ'ניה ולסיים את נסיגתם משם עד לקיץ 1992. במקום היחידות הנסוגות נכנסו הכוחות הבדלנים שהשתלטו על מצבורי הנשק והתחמושת שהצבא הרוסי הותיר מאחוריו בנסיגה החפוזה.
ביוני 1992 שר ההגנה של רוסיה פאבל גרצ'וב הציע להעביר לכוחותיו של דודאייב מחצית מהתחמושת הפזורה בצ'צ'ניה, זאת בעיקר לאחר שחלק נכבד מהנשק נלקח על ידי הבדלנים ולא נותרו די חיילים כדי להסיג גם את כלי הנשק.
לאחר שהבדלנים לקחו את מקומם של זרועות הצבא, הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית החלה להתפרק כאשר מחוזות מלגובק, נזראן, וחלק גדול ממחוז סונז'ן התאגדו תחת הרפובליקה האינגושטית וחזרו לחיק הפדרציה הרוסית ועד ה-9 בינואר 1993 כבר חדלה הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית מלהתקיים.
בנובמבר 1992 היה ברור שיש צורך בהכנסת כוחות פדרליים לצ'צ'ניה על מנת לסיים את העצמאות המעשית שלה, אך כל ניסיונות שכאלה נדחו באותה עת על ידי ראש הממשלה, ייגור גאידר.
צ'צ'ניה הפכה למדינה עצמאית בפועל, לרפובליקה היה סמל, דגל, המנון, נשיא משלה, פרלמנט, ממשלה ובתי משפט, אך אף מדינה לא הכירה בה. באותה עת אף החלו בהקמת צבא וכוחות מזוינים ואפילו הוכנס הילך חוקי נפרד, הנחאר. ב-12 במרץ 1992 התקבלה חוקה נפרדת לפיה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה (בשמה הרשמי) אופיינה כ"מדינה חילונית עצמאית". ברם, המדינה החדשה נכשלה בהשלטת סדר במחוזותיה, לאחר יציאת הכוחות הפדרליים וזרועות השיטור ואכיפה הפדרליים, רמת הפשיעה במחוז עלתה מאוד; בשנים 1992–1993 בוצעו למעלה מ-600 רציחות אלימות. רק בשנת 1993 עצמה הותקפו מסילות הברזל של צפון קווקז על ידי כנופיות חמושות ששדדו 559 רכבות ורכוש בשווי מיליארדי רובלים. בשמונת החודשים הראשונים של שנת 1994 בוצעו 120 מתקפות אלימות על הרכבות, שבמהלכן נהרגו 26 עובדי רכבת. המצב הכאוטי אילץ את משרד הרכבות של רוסיה להפסיק את תנועת הרכבות אל צ'צ'ניה, החל מאוקטובר 1994.
חטיפות תמורת כופר הפכו לשם דבר בצ'צ'ניה, בד בבד עם ירידת מעמד השלטון המרכזיולפי נתונים רשמיים, משנת 1992 נחטפו 1,790 איש בצ'צ'ניה. גם לאחר שדודאייב הורה לשלטונות צ'צ'ניה לחדול מלשלם מיסים לשלטון הפדרלי ואסר את כניסת השירותים והארגונים הפדרליים הרוסיים לצ'צ'ניה, השלטון המרכזי בצ'צ'ניה המשיך בניסיון להעברת תקציב למחוז והנפט הרוסי המשיך לזרום לצ'צ'ניה עבור ייצוא.
בסתיו 1993 פרץ משבר פוליטי בין הנשיא דז'וחאר דודאייב לפרלמנט המקומי. ב-17 באפריל 1993 הוא הכריז על פיזור הפרלמנט, בית המשפט לחוקה ומשרד הפנים. ב-4 ביוני צבאו של דודאייב בפיקודו של שאמיל בסאייב פרצו לבניין עיריית גרוזני שבו התכנס הפרלמנט ובית המשפט החוקתי. הוכנסו שינויים בכוח בחוקת צ'צ'ניה והוכרז על מצב חירום במדינה, שנמשך עד אוגוסט 1994, אז הושבו לפרלמנט סמכויותיו. לאחר שדודאייב תפס את השלטון בכוח בכל זרועות השלטון בצ'צ'ניה, במחוזות הצפוניים של צ'צ'ניה החלו להתקומם כנגד שלטונו, הוקמו ארגונים מתנגדים והחל מאבק מזוין בין אותם ארגונים לשלטונו של דודאייב. אחד מאותם ארגונים הייתה הוועדה להצלה לאומית שפתחה במספר פעולות חמושות, אך לא הייתה חזקה דיה כדי לאיים על שלטונו. במקומה הוקמה המועצה הזמנית של הרפובליקה הצ'צ'נית בראשותו של עומאר אבטורחאנוב, שהכריז על עצמו בתור השלטון החוקי היחיד בצ'צ'ניה, המועצה זכתה לגיבוי השלטונות הפדרליים שהעניקו מימון ונשק.
מקיץ 1994 פרצו עימותים אלימים בצ'צ'ניה בין כוחותיו של דודאייב לכוחות המזוינים של המועצה הזמנית של צ'צ'ניה, שזכתה לתמיכה לא רשמית מרוסיה. ב-26 בנובמבר 1994 כוחות המועצה הזמנית פרצו אל העיר גרוזני אך נכשלו בכיבושה ובמהלך מבצע מנע של כוחות דודאייב נפלו בשבי הצ'צ'ני מספר קציני צבא רוסיים, שניהלו מבצעי תמיכה במתנגדיו של דודאייב בסיוע השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה.
מהלך הקרבות.
הכוחות הרוסים נכנסו לצ'צ'ניה בדרך לגרוזני הבירה ב-11 בדצמבר 1994 ונתקלו בהתנגדות עיקשת כבר מהשלבים הראשונים, שגבתה מהם אבדות רבות. כשהגיעו הרוסים לגרוזני הם הקיפו אותה ממזרח, ממערב ומצפון ולא כיתרו את העיר לגמרי, מה שאיפשר לבדלנים הצ'צ'נים גישה לעיר והזרמה של אספקה ותגבורות.