היה פעיל ציבור מנעוריו, לאחר קום המדינה היה פעיל במסגרת המאבק החרדי נגד שירות לאומי וגיוס בנות לצה"ל. היה מתגנב למחנות העולים כדי לרשום ילדים לחינוך העצמאי. פרסם כרוז בחתימת הרבנים צבי פסח פרנק, זליג ראובן בנגיס ואיסר זלמן מלצר והרב מטשיבין הכוללת קריאה לבנות שההתגייסות לשירות לאומי הוא באיסור "יהרג ואל יעבור" וכרוז נוסף תחת הכותרת "אינקוויזיציה". בעקבות זאת הוא נעצר והואשם בקשירת קשר להכשלת החוק והמרדה. לאחר שנאסר נסעו הרבנים לבית הסוהר על מנת לדאוג לשחרורו ואף טענו שיש לאסור אותם במקומו שהרי הם כתבו את המכתב, הוא נידון למאסר של שלושה חודשים דבר שהביא לביקורת ציבורית מצד יהודים חרדים בעולם. בערעור הומר עונש המאסר בקנס כספי.
בשנת תש"ט בגיל 27 מונה על ידי רבי יוחנן פרלוב מקרלין לעמוד בראש ישיבת קרלין בירושלים. בתמוז תשי"ח מונה לראש ישיבת תומכי תמימים בלוד (שאחר כך עברה לכפר חב"ד), במקומו של הרב ברוך שמעון שניאורסון, והמשיך לשמש בתפקיד גם לאחר שעברה הישיבה לכפר חב"ד שם היה ראש ישיבה במשך עשרים שנה. משהוקמה בסוף שנות ה-80 חסידות פינסק-קרלין כחצר נפרדת, הוצב הרב גרוסמן בראשות הישיבה של החסידות. הוא היה חבר בגרעין ההקמה של ישיבת חב"ד במגדל העמק ושימש ראש הישיבה במשך כחצי שנה. את ייסוד הישיבה יזם בנו, הרב יצחק דוד, שהקים בעיר את מוסדות מגדל אור.
בכמה מקרים שימש כשליח של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק ושל הרב זליג ראובן בנגיס גאב"ד העדה החרדית בירושלים. באוקטובר 1952, יומיים לפני פגישת החזון איש עם דוד בן-גוריון, שלחו אותו שני הרבנים אל החזון איש עם מכתב ובו בקשה שלא יתפשר על גיוס בנות.
כיהן כדיין בבית הדין של אגודת ישראל בירושלים ושימש כבורר. היה חבר בנשיאות מפעל הש"ס.
לאחר פטירת רבו רבי יוחנן מקרלין, הצטרף לקבוצת החסידים שקיבלו את מרותו של האדמו"ר מלעלוב, רבי משה מרדכי בידרמן. לאחר שנפטר קיימו החסידים בחירות לבחירת מנהיג חדש. הרב גרוסמן היה אחד המועמדים, אולם בבחירות נבחר רבי אהרן הכהן רוזנפלד.
לא רצה שבנו הרב יצחק דוד יהיה רב ראשי שסבר שעבודתו של בנו עם ילדים זה התפקיד לו הוא נולד.
נפטר באדר תשס"ז ונקבר בהר הזיתים.
משפחתו.
הרב גרוסמן היה נשוי לפערל, בת הרב יוסף גוטפרב מירושלים (נפטרה בתשע"ב, 2012). יש לו שישה בנים וארבע בנות. מבניו: הרב יצחק דוד גרוסמן - רבה של מגדל העמק וראש מוסדות 'מגדל אור', הרב בן ציון גרוסמן, משפיע בקהילת חב"ד במגדל העמק, והרב אליעזר יחזקאל - ראש ישיבת 'מגדל אור' ומו"צ בקהילת סערט ויז'ניץ. בין חתניו: הרב נפתלי נוסבוים - ראש ישיבת 'חיי משה', דיין בירושלים, הרב שמואל צבי פריד - חבר בית הדין הרבני באשדוד, הרב בן ציון ליבוביץ', מנהל חינוכי של מוסדות ויז'ניץ בירושלים, הרב ברוך לוריא דיין בירושלים וראש כולל טעפליק בעיר.
באר היטב
באר היטב הוא חיבור על השולחן ערוך, שנדפס עם השולחן ערוך בכל המהדורות הנפוצות.
היסטוריה.
ה"באר היטב" המודפס כיום במהודורות השולחן ערוך והמשנה ברורה, חובר (על חלק אורח חיים ואבן העזר) על ידי רבי יהודה אשכנזי רבה של טיקטין (המכונה בפוסקים 'מהרי"ט'), והושלם על ידי ר' זכריה מנדל בן אריה לייב מבעלז (על חושן משפט ויורה דעה).
חיבור זה משלים ונסמך על חיבור קדום יותר בעל שם זהה שחיבר רבי ישעיה בן רבי אברהם הלוי.
נכתבו חיבורים נוספים בשם "באר היטב", שלא זכו להיות נפוצים כמוהו. רבי משה פרנקפורט חיבר אף הוא "באר היטב" על חלק "חושן משפט", ור' יהודה אשכנזי חיבר אף הוא "באר היטב" על חלק "יורה דעה". אך חיבורים אלו נפוצים פחות, ואינם מודפסים בשולי השולחן ערוך מהדפוסים המצויים.
הפסיקה היא לפי המנהגים ונוסח התפילה באשכנז, אך ישנם חצרות חסידיים הלומדים את הבאר היטב על הסדר, ומעירים על ההבדלים בין מנהגיהם לאלו הרשומים.
סקירת המהדורות.
קודם לחיבורו של רבי יהודה אשכנזי, הוציא לאור באמסטרדם בשנת תס"ח רבי ישעיה בן רבי אברהם, מצאצאיו של הט"ז, חיבור בשם זה, שמטרתו לסכם בתמציתיות את פסקי ההלכה המבוארים בחיבורים מגן אברהם וטורי זהב (הט"ז), בהשמטת הפלפולים ההלכתיים הנלוים, בשילוב פסקי הלכה מספרים אחרים, ומתוך מגמת קיצור. המחבר היה שרוי בעוני, ולכן הדפיס את חיבורו בקיצור גדול מדי. חיבור זה זכה לפופולריות רבה בזמנו, ונדפס בשמונה מהדורות. חיבור זה אינו מצוי כיום.
רבי יהודה אשכנזי נטל על עצמו את המשימה להשלים את מפעל הבאר היטב, ברוח החיבור המקורי, ובהשלמת מקורות חדשים רבים שריכז מספרי השו"ת. במקומות רבים הוא חולק על מחבר הבאר היטב הקודם. החיבור נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת תק"ב. חיבור זה הוא בין הבודדים המקיפים את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
בשנת תקי"ג נדפס החיבור פעם נוספת באמסטרדם, בשילוב הוספות בשם "אבן העוזר" מתוך חיבורו של רבי עוזר מקלמינטוב, ועוד הוספות מאת המגיה שהוכנסו בסוגריים מרובעים.
בשנת תקכ"ט נדפס החיבור פעם נוספת באמסטרדם, והפעם גם בשילוב הוספות בשם "אשל אברהם" מאת רבי אברהם אופנהיים, שחלקן שולבו בגוף הטקסט של הבאר היטב וחלקן נדפסו בנפרד, בשוליים.
בדנציג נדפסה מהדורה נוספת בשנת תר"ה ובה שולבו בתוך הבאר היטב כמה הוספות מתוך החיבור בית מאיר של רבי מאיר פוזנר.
במהדורות שלפנינו, לרוב לא ניתן להבחין בין המקור שיצא מתחת ידו של רבי יהודה אשכנזי, לבין הוספותיהם של האבן העוזר, האשל אברהם והבית מאיר. במהדורות השולחן ערוך המוהדרות לאחרונה, כמו זו הנדפסת על ידי מכון ירושלים, באה בעיה זו על תיקונה, ובסיום כל הוספה מצוין מי הוא מחברה.
הרמן ברוך
הרמן בְּרוֹך (Hermann Broch; 1886–1951) הוא סופר אוסטרי-יהודי, הנחשב לאחד מגדולי המודרניזם ספרותי. בצעירותו המיר את דתו לנצרות קתולית, אך לעת זקנתו התחרט על כך.
חייו.
ברוך נולד ב 1 בנובמבר 1886 ליוהנה ויוזף ברוך, משפחה וינאית יהודייה אמידה. בתחילה התחנך ברוך באופן פרטי. לאחר מכן במספר בתי ספר כשבמקביל עבד במפעל הטקסטיל המשפחתי ואף ניהל אותו במשך 20 שנה, בין השנים 1907 ו-1927. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצלב האדום האוסטרי.
בשנת 1927 החליט לנטוש את עבודתו הישנה, ולהתמסר לכתיבה. ברוך מכר את המפעל, למד במשך 4 שנים מתמטיקה פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וינה ואף התנצר. במשך שנות לימודיו התוודע לסופרים אוסטרים מהשורה הראשונה, ביניהם רוברט מוזיל, ריינר מריה רילקה, אליאס קאנטי ופרנץ בליי, ואלה השפיעו עמוקות על כתיבתו. בווינה פגש גם בעיתונאית אה פון אלש (Ea von Allesch), ולטובתה התגרש מאשתו הראשונה. הודות לסיוע של פון אלש זכה ברוך במשרת מבקר בעיתון "מודרנה ולט" ("עולם מודרני"). בשנת 1932, בהיותו בן 45, פרסם את ספרו הראשון, "הסהרורים".
באותה שנה בה פרסם את ספרו הראשון, עם התפשטות הפשיזם באוסטריה (האוסטרופשיזם), עצר ברוך את עבודתו הספרותית ולחם נגד הפשיזם. עם סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי הנאצים בשנת 1938 נעצר ברוך, אך הודות לסיועם של ידידיו, ובהם ג'יימס ג'ויס, השתחרר והיגר לבריטניה, משם לסקוטלנד ולאחר מכן לארצות הברית.
ברוך נפטר ב-30 במאי 1951 מהתקף לב בניו הייבן אשר שוכנת במדינת קונטיקט שבארצות הברית, מעט לפני שתכנן לבקר באירופה. על אף שבצעירותו המיר את דתו, תכנן לפני מותו לשוב ליהדותו.
יצירות נבחרות.
מיצירותיו הנבחרות של ברוך:
איסור עשיית פסל
איסור עשיית פסל ביהדות כולל שתי מצוות לא תעשה מהתורה: איסור עשייה או קניה של פסל עבור עצמו, ואיסור עשיית פסל בידיו, אפילו עבור אחרים. האיסור הראשון הוא הדיבר השני בעשרת הדיברות. מטרת איסורים אלו להרחיק את האדם מעבודת אלילים.
מלבד איסורים אלו, מצווה התורה גם שלא להשתחוות לפסלים ולא להרשות את קיומם בארץ ישראל.
מקור המצוות.
המצווה הראשונה נלמדת מהפסוק בספר שמות: . איסור זה מופיע מיד לאחר האיסור הראשון במקרא על עבודה זרה בכללותה. חכמים הבינו איסור זה כאיסור עשייה של פסל עבור עצמו, ואפילו כשהעשייה נעשית על ידי אדם אחר. לאחר איסור עשיית פסל, מופיע איסור השתחוויה לעבודה זרה ואיסור השתתפות במנהגי עבודה זרה.
המצווה השנייה נלמדת מהפסוק בספר ויקרא: . חכמים הסבירו שאיסור זה כולל עשיית פסל בידיו, ואפילו עבור אחרים.
דיני המצווה.
העבירה נעשית עוד במהלך בניית הפסל, אף-על-פי שהוא עדיין אינו פסל של עבודה זרה. מכיוון שכך, הראשונים סוברים שעל כל פעולה של בניית הפסל אדם צריך לקבל עונש מלקות בנפרד. לפי הרמב"ם הטור והשולחן ערוך, אסור לאדם לבנות פסל, הן לעצמו והן לאחרים. עוד מחלוקת היא, האם נלמד מכאן רק איסור עשיית פסל או גם איסור קניית פסל.
טייסת 131
טייסת 131, המכונה גם "טייסת אבירי הציפור הצהובה" (כונתה בעבר: "טייסת הציפור הצהובה"), היא טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי. הטייסת מפעילה מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף") מבסיס נבטים.
היסטוריה.
הטייסת הוקמה במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-14 באוקטובר 1973 בבסיס לוד, בעקבות קליטת 12 מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), שהוצאו מסדר הכוחות של חיל האוויר האמריקאי ונמסרו לרשות חיל-האוויר הישראלי כסיוע מלחמתי. 12 המטוסים הנ"ל הצטרפו אל שני "קרנפים" שהופעלו קודם למלחמה על ידי טייסת 120 ("טייסת הבינלאומית") של חיל האוויר. מפקדה הראשון של הטייסת היה סא"ל דוד פורת. הקרנפים נכנסו מיד למעגל הלחימה. בשלב ראשון ביצעו "רכבת אווירית" להעברת נגמ"שים לסיני ההטסה החלה בליל ה-15 באוקטובר והסתיימה בבוקר ה-16 באוקטובר. הצוותים ביצעו 26 גיחות בפרק זמן קצר, בתוכן משימות תובלת כוח אדם וציוד, ופינוי נפגעים.