ב-30 באוקטובר 1983 נערכו הבחירות בהן זכה מועמד הרדיקאלים ראול ריקרדו אלפונסין (Raúl Ricardo Alfonsín) עם 51%, לעומת 40% לנציג הפרוניסטים.
המדיניות כלפי הפרת זכויות האדם.
אלפונין הורה לשפוט את ראשי המשטר הצבאי למעט האחרונים שהעבירו את ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה, וכן את ראשי ארגוני הגרילה משנות ה-1970.
הוקמה ועדת חקירה שפרסמה דוח תחת הכותרת "לעולם לא עוד" (Nunca más) שתיעדה את הפרות זכויות האדם, וניסתה לברר מה עלה בגורלם של עשרות אלפי הנעלמים.
ראשי השלטון הצבאי נדונו לתקופות מאסר שונות, שהחמורות ביניהן הגיעו למאסר עולם; זאת בניגוד למדינות אחרות שעברו לשלטון דמוקרטי בסוף המאה ה-20 ושבהן המעבר כלל חנינה לראשי המשטרים הקודמים.
עם זאת, בשל התקוממויות הצבאיות בשנים 1987–1990, הוגבלו ההליכים המשפטיים וחלק מהנאשמים לא נשפטו. חנינות אלו בוטלו ב-2003.
המדיניות הכלכלית.
במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית החוב החיצוני של ארגנטינה גדל מ-7.7 מיליארד דולר ל-45 מיליארד דולר, ועם זה אלפונסין היה צריך להתמודד.
כתוצאה מכך החלה האינפלציה לעלות, ואלפונסין יזם תוכנית לאומית בשיתוף המעסיקים הגדולים במשק בשם "תוכנית אאוסטרל" (Plan Austral התוכנית הדרומית), שהצליחה לבלום את האינפלציה, אך לא לפתור את הבעיות המבניות במשק.
הקפאת השכר הובילה אותו לעימות עם ארגוני העובדים המזוהים עם האופוזיציה הפרוניסטית, ולאחר שורת שביתות - הוא נכנס למשא ומתן איתם והגיע לפשרה שהתבטאה בחוק חדש שהחליף את החוק מימי הדיקטטורה שהגביל את כוחם של הארגונים.
אלפונסין העניק אוטונומיה לאוניברסיטאות, זו שניטלה בשנות ה-1960 על ידי השלטון הצבאי, וקידם חוקים חברתיים שנועדו להקטין את האנאלפביתיות, להבטיח תזונה נאותה, ולאפשר גרושים.
בתחום מדיניות החוץ אלפונסין חתר ליישוב המחלוקות עם שכנותיה של ארגנטינה, ובעיקר עם צ'ילה שהמחלוקת איתה לגבי מיקום הגבול בארץ האש הובילה אותן אל סף מלחמה ב-1978. בתיווכו של האפיפיור הושג הסכם ידידות בין שתי המדינות שפתר את המחלוקת הטריטוריאלית, ושזכה לתמיכה גורפת בקרב האוכלוסייה.
בברזיל, שגם איתה היחסים היו מעורערים - עוד מהימים שהיו מושבות של ספרד ופורטוגל, הוחזרה הדמוקרטיה זמן קצר לאחר ארגנטינה - ב-1985, והדבר הוביל לפגישה וחתימת הסכם בין מנהיגי שתי המדינות; הסכם שהוביל בהמשך להקמת המרקוסור יחד עם אורוגוואי ופראגוואי שגם בהן הושבה הדמוקרטיה.
היפראינפלציה.
לקראת סוף שנות ה-1980 האינפלציה הרקיעה שחקים, ורמת העוני הגיע לרמת חסרת תקדים של קרוב ל-50%.
במציאות זו נערכו הבחירות לנשיאות בהן זכה קרלוס מנם נציג מפלגת האופוזיציה הפרוניסטית.
אלפונסין שנותאו לו מספר חודשים לסיום התפקיד, העדיף להתפטר ולהעביר את השלטון למנם מוקדם מהמתוכנן תוך שהוא מטיח האשמות ביריביו, ומותיר גל של שמועות לגבי נסיבות התפטרותו.
קרלוס מנם (1989-1999).
קרלוס סאול מנם (Carlos Saúl Menem) היה נשיא ארגנטינה מיולי 1989 ועד דצמבר 1999 בשתי קדנציות נשיאותיות, כנציג הפרוניסטים.
הוא משל במהלך סיום המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות, ותחילת עידן הגלובליזציה; וניהל מדיניות כלכלית נאו ליברלית בהתאם לעקרונות קונצנזוס וושינגטון; והוביל את תהליך ההפרטה והפחתת הרגולציה הגדול באמריקה הלטינית.
הנשיאות הראשונה של מנם (1989-1995).
התפרצותה של היפר אינפלציה בשנת 1990 ופרשת שחיתות סביב הקמת מפעל של Swift Armour S.A שעלולה הייתה לפגוע ביחסי ארגנטינה - ארצות הברית, הובילה למינויו של שר החוץ דומינגו פליפה קוואז'ו (Domingo Felipe Cavallo) לתפקיד שר הכלכלה.
מדיניות כלכלית.
קוואז'ו נקט בשלושה צעדים עיקריים:
כל זה הוביל לייסוף המטבע המקומי, ולהגדלת החוב החיצוני פי שניים ויותר.
בשנת 1991 הוקם המרקוסור - השוק המשותף הדרום אמריקאי, שהוביל להגדלת הסחר בין המדינות החברות בו, ובמקרה של ארגנטינה - בעיקר עם ברזיל.
הפרטות.
בין 1990 ו-1994 הופרטו כל החברות הממשלתיות הגדולות: הרכבות, הדלק, התקשורת, הדואר, הטלוויזיה, ואף קרנות הפנסיה.
חנינות.
מנם המשיך במדיניות החנינות למוערבים בפשעים נגד האנושות במהלך המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983), כולל אנשי צבא וחברי החונטות שנשפטו ב-1985, ולוחמי גרילה. בסה"כ 1200 איש זכו לחנינה.
חנינות אלו קוממו ארגוני זכויות אדם, והן בוטלו לבסוף ב-2003.
פיגועי טרור.
בשנים 1992 ו-1994 התרחשו הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בהתאמה, ונהרגו בהם מעל 100 איש.
רבים, וביניהם הנשיא מנם, הועמדו לדים ב-2015 בשל שיבוש מהלכי משפט.
בשנת 1995 פוצץ מפעל צבאי כדי להסתיר מכירת נשק לקרואטיה ואקוודור (שבה מנם הורשע).
הסכם אוליווס.
מבשנת 1995, מנם ואלפונסין חתמו על הסכם אוליווס (Pacto de Olivos) לביצוע רפורמה בחוקה שהתקבלה 40 שנה קודם לכן - בתקופת הדיקטטורה הצבאית.
בהמשך השנה מנם נבחר עם 50% תמיכה בסיבוב הראשון.
הנשיאות השנייה של מנם (1995-1999).
קריסת המצב החברתי.
המצב החברתי התדרדר ושכבות נרחבות נפגעו מכך. האבטלה עמדה כל הזמן על רמה דו ספרתית, ורק ב-2006 היא ירדה לרמה חד ספרתית. חלק גדול מהמועסקים עבדו מבלי לדווח.
עסקים רבים קרסו ואיתם רמת התצרוכת.
במקביל, רמת הפשיעה עלתה במאות אחוזים במהלך תקופתו של מנם .
ארגוני העובדים הכריזו על שביתות כלליות מספר פעמים במהלך נשיאותו של מנם. ארגוני הגמלאים היו הראשונים ללמות בדרך של חסימות שבועיות של כבישים, והצטרפו אליהם בהמשך גם ארגוני העובדים.
שני מקרי מוות של מפגינים ב-1995 וב-1997, לראשונה מאז נפילת הדיקטטורה הצבאית, ציינו את עליית המדרגה בדיכוי המחאות.
העיתון קלארין הפך לתאגיד ששלט גכתבי עת, תחנות טלוויזיה ורדיו, אתרי אינטרנט, ועוד. הם השתלטו על גופים מתחרים ובכך הפכו למונופול בתחום העיתונות ומנעו תחרות.
ב-1998 מנם הוזמן לנאום בפני קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי, כהערכה למדינותו הכלכלית.
בשעה שהמשבר הכלכלי בארגנטינה העמיק והפך למיתון שנמשך 4 שנים, ארצות הברית העניקה לה מעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו, היחידה עד אז מאמריקה הלטינית.
ב-1999 נערכו הבחירות לנשיאות, וזכה בהם פרננדו דה לה רואה (Fernando de la Rúa) שגיבש קואליציה שבראשה עמדו הרדיקאלים.
פרננדו דה לה רואה (1999-2001).
פרננדו דה לה רואה (Fernando De la Rúa) החל את כהונתו כנשיא בדצמבר 1999, כנציג קואליציית מפלגות שבמרכזה המפלגה הרדיקלית ושחלקו מעט מהמשותף ביניהן. כתוצאה מזה נוצרו חיכוכים פנימיים שהובילו להחלשותו של דה לה רואה.
המשך קיבוע שער החליפין.
בניגוד ליריבו במסע הבחירות, הפרוניסטי אדוארדו דואלדה (Eduardo Duhalde), שתמך בנטישת הצמדת הפסו לדולר; דה לה רואה התנגד לכך.
כתוצאה מהחוב החיצוני הגבוה ודרישות קרן המטבע הבינלאומית, הוא נאלץ לבצע התאמות תקציביות: העלאת מיסים, הקטנת משכורות, ופגיעה בקצבאות.
ניסיון של השלטון לשחד סנטורים שיתמכו בחוק שיאפשר הרעה בתנאי העבודה, הוביל להתפטרותו סגן הנשיא צ'אצ'ו אלוורס (Chacho Álvarez) ולפיצול בקואליציית המפלגות.
המשבר בשנת 2001.
בדצמבר 2000, בשל אי יכולתה לעמוד בתשלומי הריבית על החוב החיצוני, סוכם עם קרן המטבע הבינלאומית על מתן כ-40 מיליארד דולר הלוואות לארגנטינה, בתמורה לליברליזציה והרעת תנאי ההעסקה בשוק העבודה. קיצוץ בתקציב, והעלאת גיל הפרישה.
החל מפברואר 2001 החלה זרימה של כסף אל מחוץ למדינה, המצב הכלכלי הורע, וסגן הנשיא נאלץ להתפטר. גם זה שהחליף אותו התפטר בשל המחאות בעקבות קיצוץ תקציב החינוך שהוא הציע.
במרץ 2001 התמנה דומינגו קוואז'ו (Domingo Cavallo) לשר הכלכלה. קוואז'ו טיפל ב-1982 בחוב החיצוני של ארגנטינה; ובשנות ה-1990, כשר בממשלתו של קרלוס מנם היה בין יוזמי מדיניות הקפאת שער החליפין. קוואז'ו הוביל תוכנית קיצונית של אפס גירעון תקציבי. בשנת 2014, בתקופתה של כריסטינה קירשנר הוא הועמד למשפט על כך.
באוקטובר נערכו הבחירות לרשות המחוקקת, בהן זכו הפרוניסטים - יריביו של דה לה רואה, כולל 25% שהביעו את מחאתם בהטלת פתקים לבנים.
כך נותר הנשיא ללא תמיכה מקואליציית המפלגות מחד, וללא תמיכת הקונגרס מאידך גיסא.
בדצמבר 2001, בעקבות הפסקת התמיכה של קרן המטבע הבינלאומית, דה לה רואה (הנשיא) וקוואז'ו (שר הכלכלה) פרסמו שורת צעדי חירום כלכליים שכללו הגבלות על משיכת מזומנים (כדי לשלוט טוב יותר בכלכלה דרך המערכת הבנקאית), וזאת בשעה שקרוב ל-45% מהעובדים במשק קיבלו כך את שכרם באופן לא חוקי.
באמצע דצמבר החל גל של מהומות בערים רבות ברחבי ארגנטינה, ובשכונות המצוקה החלו לבזוז חנויות.
הממשלה האשימה את הפרוניסטים בארגון המהומות.
לאחר מספר ימי מהומות בהם נהרגו 7 מהמשתתפים בידי כוחות הביטחון ובעלי חנויות, הודיע דה לה רואה בשידור טלוויזיה על הטלת עוצר. בתגובה, מיליוני ארגנטינאים פתחו ב-"קסרולאסו" (Cacerolazo) - חבטו בסירים מהמרפסות וברחובות בתור מחאה רועשת, ומול הבית הוורוד המפגינים דרשו מהנשיא להתפטר, תוך שהם משמיעים את הסיסמה שתהפוך בהמשך לתנועת מחאה - "שילכו כולם (לעזאזל)" (¡qué se vayan todos!). עוד באותו הלילה התפטר שר הכלכלה קוואז'ו.
למחרת נמשכו המהומות, ובהתנגשויות בפלאסה דה מאז'ו נהרגו 9 אזרחים ומאות נפצעו.
דה לה רואה נשא אחר הצהריים נאום בו קרא לאחדות לאומית, הציע לפרוניסטים לשתף פעולה, ושעות ספורות לאחר מכן התפטר מתפקידו ועזב במסוק את ארמון הנשיאות.
אי יציבות פוליטית (2001-2003).
5 נשיאים ב-10 ימים.