בתוניסיה לא קמה קונסיסטוריה, וזאת למרות העובדה שתוניסיה חסתה בצילה של צרפת. הסיבה לכך קשורה למאבקי השליטה שהיו בתוניסיה בין איטליה וצרפת. כל מדינה רצתה להרחיב את שליטתה בתוניסיה. ידוע היה לכולם שהקהילה האיטלקית היא המשכילה מבין השניים. לפיכך, יהודי צרפת הניחו שאם תוקם קונסיסטוריה מי שיעמוד בראשה יהיו האיטלקים וכוחם במדינה ייחלש. לכן, בחרו שלא להקים קונסיסטוריה בתוניסיה.
מאז הצו של נפוליאון מ-17 במרץ 1808, בוצעו מספר שינויים בשיטת בחירת הנציגים, וכמה מהדרישות שהקצו לרבנים תפקיד של מלשינים בוטלו. השינויים החשובים ביותר היו החוקים של לואי פיליפ (25 במאי 1844) ושל נפוליאון השלישי (15 ביוני 1850 ו-29 באוגוסט 1862), והחוק של ה-12 בדצמבר 1872, שקבע מערכת שבה יש זכות הצבעה לכל בבחירות לקונסיסטוריות. בראשית המאה ה-20 פעלו שתים-עשרה קונסיסטוריות: פריז, נאנסי, בורדו, ליון, מרסיי, באיון, אפינאל, ליל, בזאנסון, אלג'יר, קונסטנטין ואוראן. בכל אחת היה רב ראשי של המחוז הקונסיסטוריאלי ושישה חברים חילונים, יחד עם מזכיר. לכל קונסיסטוריה היה נציג בקונסיסטוריה המרכזית, שהייתה מורכבת משנים-עשר חברים ומלבדם, הרב הראשי של פריז. מושבה היה בפריז.
אקדמיה.
במילה "קונסיסטוריה" (Konsistorium) נעשה שימוש במובן של "דירקטוריון האוניברסיטה" בחלק מהאוניברסיטאות בגרמניה, סקנדינביה ופינלנד (konsistori). במדינות אחרות נותנים לגוף זה שמות חלופיים כדוגמת "סנאט" בישראל.
מוטי ארואסטי
מוטי ארואסטי (נולד ב-11 ביולי 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הרכז בקבוצת מכבי תל אביב כ-16 עונות, 10 עונות מתוכן שיחק בחמישייה הראשונה. הוא נחשב לאחד השחקנים הישראלים הטובים בתולדות מכבי תל אביב, והיה שותף לזכייה בשתי אליפויות אירופה בעונות ו-. היה פעיל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ונחשב לאחד השחקנים הגדולים בתולדות הכדורסל הישראלי.
ביוגרפיה.
ארואסטי נולד בשכונת רמת ישראל בתל אביב למשפחה שמוצאה מסלוניקי שביוון. אביו הפעיל חנות לצורכי ספורט במרכז גבעתיים. ארואסטי החל את דרכו במכבי תל אביב בגיל 15 בקבוצת הנערים. ב-1971 נשלח לקבוצת הבת מכבי דרום תל אביב ששיחקה בליגה השנייה. בשנת 1973 הצטרף לקבוצת הבוגרים, ובמהלך 17 עונות זכה עמה ב-17 אליפויות, ב-13 גביעי מדינה, בשני גביעי אירופה ובגביע בין יבשתי אחד. עם נבחרת ישראל זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-1979.
בשנת 1988 פרש ממכבי תל אביב ומכדורסל מקצועני, ולאחר כשנה חזר לשתף פעולה עם מיקי ברקוביץ' במדי מכבי ראשון לציון.
לאחר פרישתו אימן במכבי רחובות, בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, במכבי דרום תל אביב ובמכבי גבעת שמואל. לאחר מכן היה לעוזר המאמן במכבי תל אביב.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאיים בכדורסל קיבל ארואסטי אות הוקרה מטעם היורוליג, כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
השרפה הגדולה של לונדון
השרפה הגדולה של לונדון (באנגלית: Great Fire of London) הייתה שרפה שכילתה את מרבית הסיטי של לונדון, בירת ממלכת אנגליה, בין ה-2 ל-5 בספטמבר 1666, והייתה אחד האסונות הגדולים ביותר בהיסטוריה של לונדון.
השרפה פרצה לאחר שאופה המלך נרדם באמצע האפייה. היא כילתה יותר מ-13,200 בתים, 87 כנסיות, 6 קפלות, 44 אולמות גילדות, את הבורסה המלכותית, בית המכס, קתדרלת סנט פול, הגילדהול, ארמון בריידוול, ארבעה גשרים על נהר התמזה ושלושה משערי העיר, והפכה מאה אלף אנשים לחסרי בית - למעלה משישית מתושבי העיר באותה עת. לא ידוע כמה אנשים נהרגו בשרפה. בעבר חשבו שמספרם היה מועט, ועומד על שישה עד שמונה, אולם מחקרים חדשים משערים שמספר ההרוגים היה כמה מאות ואף אלפים, מאחר שלא נכללו חולים, זקנים ואנשים מהמעמד הנמוך שלא הספיקו לברוח.
לפני שרפה זו, נקראה שרפה קודמת משנת 1212 אשר כילתה את מרבית הסיטי באותו שם.
אירועי השרפה.
השרפה פרצה ביום ראשון בבוקר, ה-2 בספטמבר 1666 במאפייה בסימטת פודינג, אשר הייתה שייכת לאופה תומאס פארינור (Thomas Farriner or Farynor), האופה המלכותי של צ'ארלס השני מלך אנגליה. ככל הנראה פארינור שכח לכבות את תנורו בטרם הלך לישון. על פי עדותו של סמיואל פיפס, שכן שהתפרסם ביומן שכתב, גחלים לוחשות מן התנור הדליקו ערימת עצים קרובה סמוך לחצות. פארינור הצליח להימלט מביתו הבוער עם משפחתו דרך חלון בעליית הגג. המשרתת שלו שהתגוררה בקומה התחתונה לא התעוררה בזמן, והייתה הקורבן הראשון של השרפה.
תוך שעה מפרוץ השרפה, העירו את הלורד ראש העיר של לונדון, סר תומאס בלודוורת' ודיווחו לו על פרוץ הלהבות. הוא לא התרשם ואמר: "זו שרפה? אישה יכולה להשתין עליה".
מאחר שרוב בתיה של לונדון היו עשויים עץ וקש, הלהבות מביתו של פארינור הציתו במהירות את הבתים השכנים. בשל הרוח החזקה, ובשל הקרבה בין הבתים התפשטה האש במהירות. תיאור תקופתי מספר על השרפה:
ניתן לשער כי אילו ראש העיר לא היה מסרב לתת הוראות להרוס חלק מהבתים על מנת לעצור את התפשטות האש "בלא הסכמה של בעליהם", היקף השרפה היה קטן בהרבה. בשל הקרבה בין הבתים לא ניתן היה לעצור את האש בשימוש בדליי מים בלבד.
התפשטות השרפה.
השרפה התפשטה ואיכלה כ-13,200 בתים, 87 כנסיות (בהם גם קתדרלת סנט פול הישנה). עד לאחרונה סברו כי מספר ההרוגים בשרפה היה בין 9 - 16, אולם החוקר ניל הנסון בספרו "The Dreadful Judgement" סבור כי מספר ההרוגים היה בין כמה מאות לכמה אלפים, אשר גופתיהם נשרפו עד שלא ניתן היה לזהות בכלל שמדובר בגופות.
סמיואל פיפס מספר ביומנו כי משרתו, אשר הבחין בשרפה באזור בילינגסגייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 בספטמבר 1666 העיר אותו. פיפס ציין ביומנו חשב שהשרפה אינה רצינית ושב למיטתו. בהתעוררו בבוקר, דיווח לו המשרת כי 300 בתים עלו באש, וכי האש מתקרבת לגשר לונדון. פיפס הלך למצודת לונדון על מנת לראות את השרפה מנקודת מבט גבוהה, ולאחר מכן שכר סירה והפליג בנהר התמזה על מנת לצפות בשרפה במשך כשעה, וכך כתב ביומנו:
לאחר שראה שהאש מתקדמת מערבה בשל הרוח החזקה, הורה פיפס למשיט הסירה להפליג לעבר וייטצ'אפל והיה הראשון שעדכן את המלך אודות השרפה. המלך הורה לפיפס להיפגש עם הלורד ראש העיר, תומאס בלדוורת' ולהורות לו להתחיל להרוס בתים על מנת ליצור מחסום לאש. פיפס נסע בכרכרה עד קתדרלת סנט פול הישנה והמשיך ברגל בעיר הבוערת. בפוגשו את הלורד ראש העיר, השיב לו ראש העיר: "מה אוכל לעשות? אני מותש. אנשים אינם מקשיבים לי. אני מורה על הריסת בתים אולם האש משיגה אותנו בטרם אנו מספיקים לעשות זאת".
בצהרי היום שב פיפס לביתו, אכל ארוחת צהרים איכותית, ושב אל הסיטי לצפות בשרפה. אחר הצהרים שב לווייטהול, ושם פגש את רעייתו בפארק סנט ג'יימס, ובשעות הערב הם צפו בבערה מבנקסייד (בגדתו הדרומית של התמזה - אתר צפייה ממנו לא נשקפה להם כל סכנה). פיפס מציין ביומנו כי בכה בראותו את השרפה.
בהמשך מספר פיפס ביומנו כי בשובו לביתו פגש פיפס את מזכירו, תום הייטר אשר איבד את כל רכושו בשרפה. כאשר שמע שהאש מתקרבת מזרחה החל לארוז את רכושו לאור הירח.
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-3 בספטמבר, הגיעה עגלה לביתו ופיפס בלה את שארית היום באריזת רכושו. חפצי הערך, ויומנו של פיפס נשלחו לביתו של חבר ממשרד הימיה בבת'נל גרין. פיפס מספר כי בשעות הערב אכל את שאריות ארוחת הערב של היום הקודם, באשר לא הייתה לו אש לחמם את האוכל וצלחות לאכול בהן. למחרת המשיך פיפס לארוז את חפציו, ואף סבר שהאש מתקרבת לרחוב סית'ינג, הציע להרוס את בתי הרחוב על מנת להגן על מצודת לונדון הנמצאת ממזרח.
ביומנו כתב:
השרפה כילתה כחמש שישיות מבנייני העיר.
מודדים שמונו על ידי עיריית לונדון לסקור את הנזקים קבעו בדו"ח שהגישו לעירייה:
אחת התוצאות החיוביות של השרפה הייתה סופה של המגפה הגדולה של לונדון, אשר הרגה עשרות אלפים מתושבי העיר.
תוצאות השרפה.
לשריפה הייתה השפעה תרבותית עזה על החברה האנגלית באותה עת.
סברות רבות על מקורות השרפה הסתמכו על השנה בה אירעה שמספרה 1666 מזכיר את "מספר החיה" 666, וכן בשל הכיתוב הלטיני של השנה - MDCLXVI בו ערכן המספרי של האותיות יורד. התושבים חשבו שהשרפה הייתה עונש אלוהי, הבא בשל חטאי התושבים, והשוו אותה להפיכת סדום ועמורה. יש שחשבו שקץ העולם מגיע, שכן הגיעו לגבי דידם שלושה מארבעת פרשי האפוקליפסה - מלחמה, מגפה, והשרפה נחשבה כמעשי ידי הפרש השלישי.
לאחר השרפה נפוצו בעיר שמועות כי השרפה הייתה מעשי ידי קתולים ובפרט צרפתים, וצרפתי בשם רוברט "בר מזל" יוברט (Robert "Lucky" Hubert) הודה כי הצית את האש בשליחותו של האפיפיור. בתחילה טען שהצית את האש בווסטמינסטר, אולם לאחר שהתגלה מקור האש, שינה את גרסתו וטען כי הצית אותה בסימטת פודינג. הוא הורשע (על אף שהיו ראיות רבות לחפותו) וניתלה בטייברן ב-28 בספטמבר.
כריסטופר רן מונה לשקם את העיר. תוכניתו כללה בניית העיר בבתי לבנים, אשר יבנו לאורך רחובות ישרים, שדרות וכיכרות, אבל בשל העובדה שמרבית ממרתפי הבתים שרדו, לא התאפשרה הפקעת השטחים בשל בעלותם של התושבים על שרידים ותוכנית השדרות והכיכרות הרחבים נזנחה. על מנת לממן את השיקום הטיל הפרלמנט הבריטי בשנת 1666 מס על פחם במסגרת חוק הבנייה מחדש של לונדון 1666. החוק הורה על בניית העיר מחדש בלבנים ובאבן (במקום עץ), על פי תוכנית הרחובות שהייתה קיימת קודם לכן, אולם חלק משטחי הבתים הופקע על מנת להרחיב את הרחובות (ולמנוע התפשטות שרפות בעתיד) וכן נבנו מערכות ביוב וסנטציה. מסיבה זו הסיטי של לונדון בנויה עד היום בתוכנית רחובות של ימי הביניים.