יש מי שטען, שרב אחאי מבי חתים הוא אחד משני "רב אחאי" אחרים שמוזכרים בהמשך איגרת רב שרירא גאון בציון שנת פטירתם, רב אחאי בר רב הונא ורב אחאי בריה דרבה בר אבוה (ראו להלן); אלא שלא ידוע מי מהם הוא. יש מי שסבר שהוא סתם "רב אחאי" המוזכר בתלמוד, והוא רב אחאי בר הונא המוזכר באיגרת רב שרירא גאון.
רב אחאי בר הונא.
רב אחאי בר רב הונא מוזכר באיגרת רב שרירא גאון בשם זה. ב"ספר הקבלה" להראב"ד מוזכר בשם "רב אחי בר הונא".
לפי הנאמר באיגרת רב שרירא גאון, נפטר רב אחאי בר הונא ביום ראשון, ד' באדר ד'רס"ו (506). ב"ספר הקבלה" מובא שנפטר בשנת ד'רע"ה (515), והיה ראש ישיבה שנה אחת בפומבדיתא, אחרי פטירתו של רבה יוסי, בפתח הדור השני של הסבוראים.
בזיהוי של רב אחאי בר הונא עם "רב אחאי" (הסתמי) תומך רבי זאב וולף רבינוביץ' בספרו "שערי תורת בבל". לדעתו, רב אחאי היה אחיו של רבינא בר רב הונא, הוא רבינא האחרון
רב אחאי בריה דרבה בר אבוה.
רב אחאי בריה דרבה בר אבוה, (או: רב אחא בריה דאבוה, רב אחא רבה), מוזכר אף הוא באיגרת רב שרירא גאון. לפי הנאמר באיגרת, נפטר רב אחאי זה ביום הכיפורים ד'רע"א (510).
בספר "תקופת הסבוראים וספרותה", לר' יעקב אפרתי, זיהה אותו עם רב אחאי; וכן כתב שם: "וייתכן אפוא שהוא רב אחאי שהאיר עיני הגולה".
רב אחא (חברו של רבינא).
בתלמוד מוזכרות כמה וכמה מחלוקות בין רבינא האחרון לבין רב אחא, והתלמוד אף מביא כלל, שבכל מקום שבו נחלקו רבינא עם רב אחא, רבינא הוא המקל ורב אחא מחמיר; וההלכה - מוסיף התלמוד - נפסקה כדעת רבינא, להקל. לכלל זה מציין התלמוד שלושה יוצאים מן הכלל - שמסומנים במילים הארמיות "אומצא, ביעי ומזרקי" - בשלוש הלכות אלו רבינא הוא זה שהחמיר ורב אחא היקל, וההלכה בהן נפסקה כדעתו של רב אחא, לקולא.
זיהוי של רב אחא עם רב אחאי הוצע גם כן, כבר על ידי רבי יהודה ברבי קלונימוס משפירא, מבעלי התוספות, בספר "יחוסי תנאים ואמוראים". בדבריו, שצוטטו גם על ידי פרופ' חנוך אלבק, נאמר שרב אחאי החולק עם רב שמואל בריה דרב אבהו בעניין "עיזא כרכוז" הוא רב אחא חברו של רבינא. אם לא נאמר שבעל "יחוסי תנאים ואמוראים" מתייחס לנוסחה אחרת בתלמוד ("רב אחא" במקום "רב אחאי"), הרי שמזוהה רב אחא חברו של רבינא עם רב אחאי.
רב אחא בר רב.
רב אחא בר רב נזכר כתלמיד לפני רבינא הראשון, ומוזכר גם במחלוקת עם רבינא האחרון, שבעניינה באו לשאול את מר בר רב אשי.
נכדו, רב משרשיא, נמנה אף הוא על החכמים ומוזכר בתלמוד שבא להסביר את דברי סבו.
לפי הרב פרופ' אליהו רחמים זייני, בספרו "רבנן סבוראי וכללי ההלכה", הוא "רב אחא" שמוזכר בשם הסתמי כבר הפלוגתא של רבינא האחרון; ומאחר שרב אחא זוהה לעיל עם רב אחאי, הוא רב אחא בר רב.
בלבול שנוסף לפרשה זו היא קיומו של אמורא נוסף, תלמידו של רב אשי, בשם רב אחא בריה דרבא. היה מי שזיהה אותו עם רב אחא חברו של רבינא, והיה גם מי שניסה לזהותו עם רב אחא בריה דרב. השמות הדומים יצרו בלבול לא קטן בזיהוי, תרמה לכך גם העובדה ששני חכמים היו בשם רבינא והניסיון לקבוע את תקופתו של חכם מסוים לפי רבותיו וחבריו נעשה קשה יותר.
אחא מבי חתים
אחאי מבי חתים
אחאי מבי חוזאה
אחא בר רב
אחאי בר הונא
חגי הוברמן
חגי הוברמן (נולד בכ"ד בניסן ה'תשי"ט, 2 במאי 1959 בחיפה) הוא עיתונאי ישראלי.
קורות חייו.
חגי הוברמן גדל בחיפה. היה חניך תנועת בני עקיבא בעיר, ובוגר בית הספר התיכון "יבנה" בעיר. שירת בגרעין נח"ל בכפר עציון, לאחר שירותו הצבאי נשאר להתגורר ביישוב.
היה ממקימי קיבוץ נצרים בגוש קטיף וחבר המועצה האזורית חוף עזה בשנים 1987-1986. לאחר נישואיו התגורר מספר שנים במושב בני דרום. לאחר מספר שנים של עבודה בקיבוץ, עבד במושב בני-דרום לאחר חתונתו ולאחר מכן החל לעבוד כעיתונאי, בתור כתב בעיתון "הצופה". לאחר 18 שנות עבודה בעיתון, התאחד הצופה עם מקבילו השבועי "מקור ראשון". עם איחודם הסופי של העיתונים, מונה הוברמן לכתב הצבאי של העיתון.
הוברמן שימש שנים רבות ככתב לענייני יש"ע בעיתון "הצופה". בין ינואר 2009 למאי 2010 שימש הוברמן ככתב הצבאי של עיתון "המבשר", שם הוא כתב תחת שם העט ח. בן אפרים. הוא פוטר בעקבות ביקורת קשה שמתח על חבר הכנסת יעקב ליצמן בשל מאבקו על קברים של בית החולים ברזילי מאשקלון. לדעתו ליצמן היה צריך לפעול באותה מידה ולהאבק על בתי קברות שפונו במהלך תוכנית ההתנתקות.
מאז 2009 משמש כעורך השבועון הדתי "מצב הרוח". כמו כן שימש ככתב המדיני והצבאי בשבועון החרדי "בקהילה".
ב-2010 זכה הוברמן בפרס עמינח לחקר תולדות ההתיישבות הציונית דתית, על ספריו "שורשים בחולות" ו"כנגד כל הסיכויים".
מ-2018, הוא משמש ככתב הצבאי בשבועון החרדי "יום ליום".
הוברמן נשוי ואב לחמישה. מתגורר כיום באלקנה. דודו היה העיתונאי יונה כהן.
פרסומים.
כמו כן ערך מספר ספרים ("סמבטיון", "גוש-אמונים - הסיפור שמאחרי הקלעים" ואחרים).
סורת אל-פלק
סורת אל-פַלַק (בערבית: سورة الفلق), או סורת השחר הבוקע, היא סורה מספר 113, בקוראן. סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיאַת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-פיל ולפני סורת א-נאס. הסורה מבקשת את הגנתו של אללה מפני רשעותו של השטן.
תוכן.
סורה זו מבקשת את הגנתו של אללה מפני רעות של יצורים שונים, כגון זו של "האופל" או מפני קנאתו של הקנאי. הפסוק הרביעי מתייחס לרעתן של "נושפות בקשרים" - מונח המתייחס לנשים שנשפו או ירקו על קשרים לצרכים מאגיים. יש הרואים ב"רעתו של הקנאי בקנאתו", המוזכרת בפסוק החמישי, התייחסות לעין הרע, אולם ניתן גם להבין פסוק זה כפשוטו.
סורת א-נאס, הסורה העוקבת לסורת אל-פלק, עוסקת גם היא באותו הנושא, ועל כן לעיתים מתייחסים לשתיים כצמד בשם "השומרות" (מפני השטן) (المعوذتين אל-מֻעַוַדַ'תַין). קיימת סונה (מנהג) הגורסת כי יש לקרוא סורות אלו מעל למיטתו של חולה בטרם ישכב לישון. מנהג אחר הוא קריאת "השומרות", יחד עם סורת אל-פאתחה (סורת הפתיחה) שבע פעמים ביום שישי כסגולה להגנה שתוקפה יפה לשבוע ימים, עד ליום השישי הבא.
הטקסט עם תעתיק ותרגום לעברית הוא כדלקמן:
بِسْمِ اللّهِ الرَّحْمـَنِ الرَّحِيم
113:1قُلْ أَعُوذُ بِرَبِّ الْفَلَقِ
113:2 مِنْ شَرِّ مَا خَلَقَ
113:3 وَمِنْ شَرِّ غَاسِقٍ إِذَا وَقَبَ
113:4 وَمِنْ شَرِّ النَّفَّاثَاتِ فِي الْعُقَدِ
113:5 وَمِنْ شَرِّ حَاسِدٍ إِذَا حَسَدَ
סורת השחר הבוקע
שוסון
אהרון גרשווין
רגמ&quot;ה
מצ'מון הנגיד
מצ'מון בן יפת (חסן) בן בונדאר (נפטר בשנת ד'תתקי"ב, 1151) היה נגיד ארץ תימן ו"פקיד-הסוחרים" במאה ה-12. ישב בעיר עדן.
חייו.
נולד למשפחת נגידים וסוחרים עשירים, שייתכן שמוצאה בפרס. ההשערה נשענת בין היתר על השם הפרסי של הסב, בנדאר. אביו יפת היה אף הוא "פקידי הסוחרים", ומשפחתו תרמה רבות לישיבות הגאונים בבבל וכן לישיבות ארץ ישראל ומצרים. נוהג זה לתרום לישיבות הגאונים בבבל היה קיים בקהילת יהדות תימן במשך מאות שנים: במאות ה-10 וה-11 נזכרים במכתבי הגאונים שמות של חכמים מתימן שהיו אחראים על גביית הכספים המיועדים לצורכי ישיבות בבל, כמו עמרם בן יהוחנן מהעיר צעדה, ידידיה "אלוף" מצנעא, משה ושלמה בר סעיד מהעיר ירים ועוד.
כאבותיו, היה מצ'מון "פקיד הסוחרים" – בא-כוחם של סוחרים זרים בעיר עדן, שטיפל בסחורות ששלחו לו ומכר וקנה עבור הסוחרים שהיה בא-כוחם. הוא החזיק ב"בית פקידות" (בערבית "דאר וכאלה"), שבו קבץ את הסחורות והכספים שנשלחו אליו, ובו התקיים עיקרו של המסחר בעיר, כמעין בורסה. הוא ניסח חוזים וביתו היה כעין משרד דואר עבור הסוחרים. הוא היה ממונה על נמל עדן ושותפו המסחרי של מושל העיר, וביחד פתחו שירות אוניות ישיר בין עדן לאי סרי לנקה. חלק חשוב בתפקידו היה גם הטיפול בעזבונם של סוחרים שטבעו בים. תפקיד "פקיד הסוחרים" היה רב עוצמה שכן בתקופתו פרח הסחר הבינלאומי בעיר.
בנוסף היה "נגיד ארץ תימן", שמונה בידי ראשי הישיבות היהודיות לאיסוף תרומות ושאלות שיועברו לישיבות, ולהנהגת הציבור במדינתו. בגניזה הקהירית נמצאו מכתבים רבים ממנו ואליו העוסקים בענייני חוק ומשפט, וכן שירים שנכתבו לכבודו. הוא מתואר כך: "ממונה מן ראשי גלויות ומן ראשי ישיבות על כל ישראל, ונאמן השליטים אשר הם במדינת הים ואשר הם במדבר". משמעות הדבר שקיבל אישור לנגידותו מראש הגולה חזקיה בן דוד, מראש ישיבת פומבדיתא רב האי גאון, מראש ישיבת סורא רב ישראל בן רב שמואל בן חפני גאון ומהרב מצליח הכהן גאון, ראש ישיבת גאון יעקב שהועתקה מארץ ישראל למצרים והיה ראש הקהילה היהודית באימפריה הפאטמית. את התפקיד קיבל מאביו, אך הרחיב את סמכותו באמצעות פעילות ענפה והסכמוֹת ראשי הגולה וראשי הישיבות. היה בעל השפעה על כל יהודי תימן, עד לצעדה שבצפון.