ב־25 באפריל 1981, השתתפה רעייתו שרה בסעודה השנתית של תא כתבי הבית הלבן בבית הלבן. היא זכתה למחווה בדמות תשואות ומחיאות כפיים סוערות מקהל הנוכחים שנעמד על רגליו. ב־4 ביולי 1981 עזב בריידי לראשונה את בית החולים כדי להשתתף בחגיגות יום העצמאות האמריקאי בבית הלבן. ב־9 בנובמבר 1981, כשבעה חודשים לאחר ניסיון ההתנקשות, הוא שב לביקור במשרד דובר הבית הלבן, שם התקבל בתשואות על ידי עובדי המשרד, כתבי הבית הלבן והנשיא רייגן. ב־23 בנובמבר 1981 עזב סופית את בית החולים ושב הביתה, בדיוק בזמן לחג ההודיה.
משפטו של ג'ון הינקלי ג'וניור.
לקראת סוף אפריל 1982 החל משפטו של היורה, ג'ון הינקלי ג'וניור. במהלך המשפט צוטט בריידי באומרו על היורה: . סמוך ליום השנה לירי ועם פתיחת המשפט, חלה התדרדרות במצבו של בריידי לאחר שהצטברות של קרישי דם ברגלו הובילה לזיהום בריאותיו שהקשה על נשימתו ולמחלה במערכת העיכול שגרמה לו לבחילות תכופות. בעקבות החמרה במצבו הובהל בשנית לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון, שם טופל במשך כארבעה שבועות.
גזר הדין קבע כי הינקלי לא אשם מחמת הגנת אי-שפיות והוא נשלח לאשפוז בבית החולים הפסיכיאטרי, סנט אליזבת' בדרום מערב וושינגטון די. סי.. הוא שוחרר לחופשי כשנתיים לאחר מותו של בריידי, ב־10 בספטמבר 2016. עם מתן גזר הדין ב־21 ביוני 1982 הגיש עורך הדין, ג'ייקוב שטיין בשם הזוג בריידי תביעה אזרחית בגובה 46 מיליון דולר כנגד הינקלי. בכך הצטרף לשוטר מחוז קולומביה לשעבר, תומאס דלהאנטי שנפצע גם הוא בכתפו, שתבע את הינקלי ב-12 מיליון דולר. תביעה נוספת בגובה 100 מיליון דולר הוגשה ביולי 1982 כנגד החברות שייצרו והרכיבו את הרובה בו השתמש היורה. באפריל 1986 דחה בית משפט פדרלי את התביעה כנגד החברות בטענה כי אין בסיס לטענות עורכי דינו של בריידי. בשנת 1995 הסכים הינקלי לשלם לבריידי, דלהאנטי ומקארתי שנפצעו מיריות אקדחו את הרווחים שקיבל ממכירת סיפור חייו כפשרה בעניין תביעת הפיצויים.
השילוב שבין המשפט ותוצאותיו לנסיגה הרפואית עמה התמודד בריידי, נתן את אותותיו. על פי דברי ד"ר קוברין: . שמונה ימים לאחר מתן גזר הדין הוא אושפז פעם נוספת, כשהוא סובל מפלביטיס. הוא עבר הליך כירורגי קבוע בבית החולים, בו שאבו הרופאים את עודפי נוזל המוח שהפעילו לחץ על מוחו. תוצאות הניתוח גרמו לשינוי דרמטי חיובי. הוא הגיב יותר לסביבתו, דיבר יותר ואף התבדח יותר מבעבר. עם השנים ולאחר שיקום ארוך טווח, חזר אליו כמעט כל תפקודו הקוגניטיבי.
ביולי 1982 השיק הנשיא רייגן ביחד עם רעייתו ננסי את "קרן בריידי" שמטרתה לספק סיוע כספי לאנשי ממשל שנפגעו כתוצאה ממעשי התנקשות. ב־20 בנובמבר 1982, כשנה וחצי לאחר הירי, שב בריידי רשמית למשרד דובר הבית הלבן. בשל הפציעה, הוא לא היה מסוגל להמשיך לעבוד בפועל כדובר הבית הלבן. עם זאת הוא נותר בתפקיד מבחינה רשמית לפחות עד סוף ממשל רייגן. לארי ספיקס ומרלין פיצווטר מילאו את התפקיד בפועל על תקן "דובר בפועל" או "סגן דובר". בכל יום שישי מרגע החזרה לעבודתו בבית הלבן, היה נערך מעין טקס קבוע בו היה ממלא מקומו מפנה את חדר דובר הבית הלבן עבורו והוא היה קורא את הדואר והמכתבים, עונה עליהם ואף מקבל פני אורחים, אך לא עסק בדברור הממשל והיה מבודד מן האירועים המעסיקים את הנשיא רייגן ואת התקשורת.
באמצע שנות השמונים (בסביבות 1985) לימד ממשל וכלכלה באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי. ב־20 בינואר 1989 עם השבעתו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לנשיאות, סיים רשמית את תפקידו כדובר הבית הלבן.
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק.
רקע.
לג'ון הינקלי ג'וניור בן ה־25 שירה בבריידי היה עבר של הסתבכויות בכל הנוגע להחזקת נשק. בשנים 1979 ו־1980 רכש בסך הכל שישה אקדחים: 3 בדאלאס, 2 בלאבק ועוד אחד נוסף, כולם בבתי עבוט. ב־9 באוקטובר 1980 נעצר על ידי משטרת נאשוויל, טנסי בנמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל. הוא נעצר לאחר שעבר בגלאי המתכות בטרם ניסה לעלות על טיסה של חברת התעופה אמריקן איירליינס מנאשוויל לניו יורק ושוטר הבחין בקנה של אחד האקדחים שנשא על גופו. באותו היום שהה הנשיא ג'ימי קרטר בנאשוויל, וכמו הינקלי ג'וניור פניו היו מועדות לניו יורק. הרשויות האמריקאיות סבורות כי ככל הנראה יעדו של הינקלי ג'וניור היה בעצם רייגן, שביטל את ביקורו בנאשוויל יומיים קודם לכן. הוא הודה בעבירה פחותה בחומרתה והורשע בהחזקת נשק בתוך רכוש עירוני, נקנס ושוחרר ממעצר. ארבעה ימים לאחר מכן וכשישה חודשים לפני ניסיון ההתנקשות רכש את אקדח ה־Röhm RG-14 בקליבר 5.6 מ"מ ואקדח נוסף תמורת ארבעים ושבעה דולרים עבור כל אחד מהם, מבית העבוט "רוקי" בדאלאס, בבעלותו של יצחק גולדשטיין בן ה־70 (שהרשומות מראות כי ביצע את המכירה של כלי הנשק בצורה חוקית ובהתאם לחוקי הנשק הפדרליים הנהוגים בזמנו). בבקשת הרכישה שמילא בטרם קיבל לידיו את אקדח התופי, הוא רשם מידע כוזב אודות מקום מגוריו. כדי לספק למוכר "הוכחה" כי הוא אכן מתגורר שם הוא הראה לו רישיון נהיגה ישן של מדינת טקסס. מעשה זה מהווה עבירה פלילית. בנוסף על כל אלו שיקר שוב כאשר השיב בשלילה בטופס הרכישה, לשאלה "האם נשלח אי פעם למוסד פסיכיאטרי?" ו"האם השתמש בסמים או הורשע בעבר?". הוא השיב על סעיפים אלו בשלילה, על אף שכן היה נתון לטיפול פסיכיאטרי ליד בית הוריו בדנוור וכן טופל בואליום (המוגדר כסם) והורשע בעבירת החזקת נשק בתוך רכוש עירוני. הינקלי היה חבר במשך כשנה אחת במפלגה הנאצית האמריקנית עד שסולק ב־1979 על פי מנהיגי המפלגה כי היה "קיצוני מדי" וחשדו כי מדובר בסוכן סמוי שהוחדר לארגון. מאז קבע בית המשפט כי הוא אינו אשם מטעמי הגנת אי-שפיות במעשה ניסיון ההתנקשות ברייגן שממנו נפגע בריידי ושלח אותו לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי, הוא הודה בראיונות שהעניק לכלי התקשורת כי אם הייתה קיימת תקופת המתנה בין רכישת הנשק לקבלתו הוא מאמין כי הוא וכי המציאות בה אין חיוב לקיום תקופת המתנה על פי חוק בעת רכישת נשק – . שרה בריידי טענה כי תקופת המתנה ובדיקת רקע בטרם רכישת הנשק הקבועות בחוק פדרלי, היו מונעות את מכירת הנשק להינקלי ג'וניור ובכך גם את פציעתו של בעלה. מכיוון שהיו חושפות את עברו המפוקפק של הינקלי ג'וניור שלא עומד בקריטריונים הקבועים כיום בחוק לרכישת נשק ובכך מונעות את מכירת הנשק. כפי שהעיד, תקופת המתנה ובדיקה רקע היו כנראה גורמות לו לחדול ממאמציו לירות בנשיא רייגן.
תחילת הפעילות.
בקיץ 1985, במהלך ביקור של משפחת בריידי בעיר הולדתו של ג'יימס באילינוי, חבר של המשפחה הסיע את בנם בן ה־6 של הזוג בריידי, סקוט, בטנדר שלו. סקוט מצא והרים אקדח טעון שמצא במושב, במחשבה כי מדובר בצעצוע. הוא ניגש לאימו עם האקדח וכיוון אותו לעברה. היא חילצה ממנו בזהירות את האקדח ואף אחד לא נפגע. לאחר מכן העידה כי זהו הרגע בו החליטה להצטרף לוועד המנהל של ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", (ארגון ללא מטרות רווח ששם לו למטרה להיאבק באלימות הנגרמת מכלי נשק ולמען פיקוח על הנשק) ולצאת למאבק ביחד עם בעלה ג'יימס כדי למנוע ממשפחות נוספות לחוות טרגדיה כפי שחוותה משפחתה. בריידי עצמו קיבל הצעה להצטרף לתנועת המאבק לפיקוח על הנשק כבר ב־1982, אך נאלץ לדחות את ההצעה כי שימש עדיין רשמית כדוברו של הנשיא רייגן, חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי (NRA), אותה מטרה ששמה לה שרה להילחם כנגדה. כך נשאר למעשה מנוע למשך שארית כהונתו של הנשיא רייגן, בא בעת שרעייתו הפכה לאחת הפעילות הבולטות במאבק למען הפיקוח על הנשק. המטרה הראשונה ששמה לה לנגד עינייה הייתה להיאבק בחוק הגנת בעלי נשק (1986) של הנשיא רייגן, שעדכן וביטל חלק מסעיפי חוק הפיקוח על הנשק (1968) של הנשיא לינדון ג'ונסון ותואר כידידותי יותר ללובי הנשק בארצות הברית. היא הופיעה ברשתות הטלוויזיה ונאמה, תוך שהיא משתלחת בחברי הקונגרס . למרות מאמציה החוק עבר ונחתם על ידי הנשיא ב־19 במאי 1986.
בשנת 1988 נחלה בריידי הצלחה ראשונה בהעברת חוק מדינתי האוסר על מכירת אקדחים זולים, קטנים יחסית, בקליבר נמוך ואיכות נמוכה (כמו האקדח ששימש את הינקלי בניסיון ההתנקשות) במדינת מרילנד, אקדחים שזכו לכינוי "ספיישל ערב שבת" (Saturday Night Special ). החקיקה המוצלחת שעברה ברוב של 95 מול 41 בבית הנציגים של מרילנד וברוב של 35 מול 10 בסנאט של מרילנד היוותה לדבריו של יושב ראש בית הנציגים של מרילנד, הדמוקרטי רוי קלייטון מיטשל ג'וניור: . על אף שבריידי שימש עדיין בתפקיד רשמי כדובר הבית הלבן בממשלו של חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי, הנשיא רייגן, צילומים לאחר מעבר החוק מראים את בריידי לצד רעייתו, חוגג את הניצחון על ה-NRA, אותו כינה לראשונה לאחר ניצחון זה כ-"אימפריית הרשע". בתגובה למעבר החוק, פצח ה-NRA בקמפיין מתוקצב היטב שמטרתו הבלעדית והמוצהרת היא למחוק את החוק החדש מספר החוקים של מדינת מרילנד. כנגדם התייצב ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", שבעזרת תקציב פָּחוּת משמעותית ובעזרת הזוג בריידי הצליח במאבקו להותיר את החוק על כנו.
חוק בריידי.