קנגורו אילני סרי (שם מדעי: Dendrolagus stellarum), הוא מין יונק כיס בסוג קנגורו אילני שאנדמי למרכז האי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1990 בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה, וקיבל מעמד של מין נפרד בשנת 2005 בעקבות מחקר פילוגנטי. הוא קרוי על שמו של הזואולוג לסטר סרי.
תיאור.
קנגורו אילני סרי דומה מבחינה חיצונית לקנגורו אילני דוריה, אך קטן ממנו משמעותית. יש לו ראש גדול ועבה, עיניים ואוזניים קטנות, ואף גדול ורחב. מבנה גופו מוצק, זנבו קצר יחסית ומסתיים בציצת-שיער גדולה וזרועותיו ורגליו עבות. הוא מתאפיין בכפות רחבות עם טפרים גדולים וחזקים, ובתחתיתן כריות ספוגיות. הדו-צורתיות הזוויגית מתבטאת אצל מין זה בעיקר במידות הגוף: משקל הזכר 9.5 קילוגרם, ומשקל הנקבה: 6.8 קילוגרם; אורך גופו של הזכר עד 70 סנטימטרים, ושל הנקבה עד 61 סנטימטרים. אורך הזנב זהה פחות או יותר אצל שני הזוויגים (58-49 סנטימטרים).
לקנגורו אילני סרי פרווה קצרה וצפופה. הפרווה בצבע חום כהה עד חום שחרחר, כאשר באזור הכתפיים ובזרועות היא שזורה בשערות לבנות המקנות להם מראה כסוף וחיוור. הבטן חיוורת במעט, והאזור שסביב הזנב בעל גוון צהבהב. הגורים של קנגורו זה נולדים עם זנב צהוב בוהק וגוף כהה במיוחד, אך ככל שהם מתבגרים הזנב מאפיר והגפיים והירכיים מקבלות גוון צהבהב מעט. הראש זהה לצבע הגוף עם גוון אדמדם או צהבהב, כשהפנים והאוזניים כהים יותר. הצבע החום-כסוף של פרוות הבוגרים, משתלב בצורה יוצאת מן הכלל עם צבע הטחבים, האפיפיטים והחזזיות שבבית גידולו, ומספק לו הסוואה מושלמת.
תפוצה.
קנגורו אילני סרי אנדמי לאי גינאה החדשה. הוא נפוץ לאורך רכס מאוקי במרכז האי שנופל ברובו בשטחה של אינדונזיה, ומצוי במידה פחותה גם בפפואה השכנה. בקצה המזרחי של תפוצתו הוא מוחלף באיפולה, ובקצה המערבי, ישנה אוכלוסייה ייחודית שמעמדה הטקסונומי לא היה ברור במשך שנים רבות, עד שקיבלה בשנת 2019 מעמד של מין נפרד הקרוי קנגורו אילני הוזר. בית הגידול של קנגורו אילני סרי הוא ביערות עננים בגבהים יוצאי דופן של 4,000-2,600 מטר מעל פני הים. סביבת מחיה זו נבדלת ממרבית קנגוריי העצים השוכנים בבתי גידול נמוכים יותר; לא ברורה הסיבה לכך, ובייחוד עם מתחשבים בכך שקרובו האיפולה שכיח באזורים נמוכים בהרבה. סיבה אפשרית, היא צפיפות האוכלוסייה האנושית על המדרונות הנמוכים בצד האינדונזי אשר גורמת לקנגורו אילני סרי לנדוד למרומי הרכס במטרה להתחמק מהציד האינטנסיבי לבשרו.
סביבת המחיה של קנגורו אילני סרי מתאפיינת באדמה בוצית ורטובה, בשפע של טחב, אפיפיטים וחזזיות, ובטמפרטורות קרות למדי. בגבהים מתחת ל-2,600 מטר, הטחב והחזזיות הופכים לנדירים יחסית, כך שהקנגורו אינו יורד מתחת לגובה זה. אף על פי שקנגורו אילני סרי חי באזורים גבוהים, הוא נראה לעיתים רחוקות באחו התת-אלפיני שמעל קו העצים חרף הצמחייה הנמוכה והמגוונת שבו. על פי הזואולוג האוסטרלי , ייתכן שקנגורו אילני סרי נמנע במכוון מאזורים הללו כדי לא להתחרות עם הדינגיסו על מקורות המזון; בצד הפפואני של הרכס שבו הדינגיסו נעדר, ניתן לצפות בקנגורו אילני סרי גם באחו תת-אלפיני. אין עדיין בנמצא מידע אודות האקולוגיה והרבייה של קנגורו אילני סרי, אך מאחר שכל הפרטים שניצודו היו בגפם, נראה שהוא פעיל בגפו בניגוד לקנגורו דוריה החי בקבוצות משפחות. הרבייה ומחזור החיים דומים למינים אחרים בסוג.
מצב.
קנגורו אילני סרי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס ההערכה שהוא חווה ירידה בשיעור של 30% במספריו בשלהי המאה ה-21, כתוצאה מציד וירידה באיכות בית הגידול. האיום העיקרי על קנגורו אילני סרי הוא ציד על ידי האדם למזון, שנעשה בסיועם של כלבי ציד. האוכלוסיות בטווח התפוצה המזרחי הושפעו לרעה משריפות שפרצו על ההרים כתוצאה מתופעת אל-ניניו בשנת 1998. קנגורו אילני סרי מצוי בלפחות שני אזורים מוגנים, ובית גידולו ההררי והבלתי נגיש מגן עליו באזורים רבים מפני הציד. נדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה, טווח התפוצה וגודל האוכלוסייה שלו.
קנגורו אילני שפלתי
קנגורו אילני שפלתי (שם מדעי: Dendrolagus spadix), הוא מין יונק כיס בסוג קנגורו אילני שאנדמי לדרום-מזרח האי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1936 בתור תת-מין של מינים אחרים, וקיבל מעמד של מין נפרד בשנת 1990. נכון לשנת 2020, רק שבעה פרטים נצפו בחיים על ידי זואולוגים מערביים מאז גילויו של המין.
מידע כללי.
אף על פי שהוא שונה למדי מבחינה חיצונית, הקנגורו השפלתי קרוב ביותר מבחינה גנטית ומורפולוגית לקנגורו הואון וקנגורו גודפלו, ובעבר נחשב לסירוגין כתת-מין של שניהם. לקנגורו השפלתי גוף כבד ומוצק, ראש קצר וזנב ארוך במיוחד. הפרווה שלו דלילה, דקה וקצרה. צבעה הוא אדום-ערמוני אחיד, והיא נוטה להיות חיוורת יותר באזור הבטן, החזה והראש. מלבד זאת, הווריאציה היחידה בצבע, היא מראה צהבהב סביב בסיס הזנב, ולעיתים שני פסים צהבהבים חיוורים באמצע הזנב. להוציא את המראה החדגוני יחסית של הפרווה, הקנגורו השפלתי דומה בכל מאפייניו הפיזיים לקנגורו גודפלו. אורך ראשו וגופו: 74-50 סנטימטרים ואורך זנבו: 72-61 סנטימטרים; רק שני זכרים בוגרים נשקלו אי פעם, וטווח המשקל היה 7–9 קילוגרם. גורי הקנגורו השפלתי נבדלים מהבוגרים בפרוותם הצפופה ובבטנם הצהובה.
הקנגורו השפלתי אנדמי לאי גינאה החדשה. תפוצתו מוגבלת לדרום-מזרח האי בשטחה של פפואה, בתחומי מחוז פלאי ומחוז המפרץ. כפי שמרמז שמו, הקנגורו השפלתי הוא המין היחיד מבין קנגוריי העצים אשר חי בשפלות נמוכות, לעומת שאר קרוביו המאכלסים רכסים הרריים גבוהים; טווח הגובה המקסימלי שלו הוא 800 מטר מעל פני הים בלבד. מאחר שבית גידול זה נגיש מאוד לציידים, הקנגורו השפלתי הפך לנדיר מאוד באזור התפוצה המקורי שלו, והוא מוגבל יותר ויותר לרכסי הקרסט הבלתי נגישים בשפלה הפפואנית ובמספר יערות מנגרובים ויערות ביצתיים לא מיושבים על נהר פלי ודרומית לאגם מארי. במקומות מסוימים הוא נמצא גם בקרבת החוף.
אין שום מידע אודות הביולוגיה והאקולוגיה של מין זה. על פי אמונות עממיות של הילידים הפפואנים באזור השפלה, ישנו אזור גדול דרומית-מזרחית לאגם מארי שאינו מיושב על ידי האדם מפחד הקנגורו השפלתי; לטענת המקומיים, הקנגורו השפלתי הוא יונק מסוכן שמנסה לצוד את האדם באותה דרך שמנסים לצוד אותו. האמונה העממית הזאת שאמיתותה מוטלת בספק, היא ככל הנראה פרט המידע היחיד שידוע כיום אודות מין זה.
מצב שימור.
הקנגורו השפלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס ההערכה שאוכלוסייתו חוותה ירידה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21. תופעת בירוא היערות הפכה לשכיחה יותר ויותר בעשורים האחרונים של המאה ה-20, והיא מתרחשת כעת בלא פחות מ-75% מטווח התפוצה המקורי של המין. ככל הנראה בירוא היערות הוא הגורם העיקרי לירידה באוכלוסיית הקנגורו השפלתי, אולם לא ניתן לקבוע זאת בבירור בטרם יהיה מידע מפורט יותר על סוגי בתי הגידול שהמין תופס.
בעוד שבעבר הצפיפות האנושית בתחומי המחייה שלו הייתה נמוכה כתוצאה מרכסי הקרסט הבלתי נגישים וגרמו לו להיות מוגן מפני ציד, כריתת העצים לצד קידוחי נפט וגז, הובילו לסלילת כבישים לתוך יערות השפלה ולרכסי הקרסט, והפכו את בית גידולו של הקנגורו לנגיש יותר עבור ציידים. המשך חדירת הפעילות האנושית לבית גידולו, צפויה לסכן בעתיד את מרבית האוכלוסיות ברכסי הקרסט. ארגון IUCN ממליץ לחקור בדחיפות את האקולוגיה והביולוגיה של המין, ולהעריך את האיומים הנשקפים לו מצד הפעילות האנושית בשביל לקבוע אסטרטגיית שימור עבורו.
קנגורו אילני עטוי-זהב
קנגורו אילני עטוי-זהב (שם מדעי: Dendrolagus pulcherrimus; מוכר גם בכינוי הפפואני וימאנג), הוא מין של כיסאי ססגוני ונדיר בסוג קנגורו אילני, האנדמי ליערות הגשם ברכסי ההרים של צפון גינאה החדשה. לצד קנגורו אילני וונדיוואי והטנקיל, הוא נחשב לאחד מקנגוריי העצים הנדירים בעולם, עם אוכלוסייה של מאות בודדות.
גילוי.
בשנת 1988, ארגנו הזואולוגים האוסטרלים , לסטר סרי, וירי קולה ופאוול גרמן, משלחת לאזור החוף הצפוני של פפואה במטרה לחקור את המגוון הביולוגי באזור, שלא היה מוכר עדיין דיו לעולם המערבי. במהלך 5 השנים הבאות, ביקרה קבוצת הזואולוגים בכל פסגה הררית גבוהה באזור הצפוני במטרה לגלות מינים לא מוכרים. בשנת 1990, הגיעה לאוזנם שמועה מפי ציידים פפואנים מקומיים, על יצור בשם "וימאנג" החי ברכס הרי טוריצ'ילי אשר על פי התיאורים דמה לקנגורו אילני. הזואולוגים שהראו למקומיים ספר תמונות של מינים שהתגלו, שמעו מפיהם שהווימאנג דומה מאוד לקנגורו אילני גודפלו שתמונתו הופיעה בספר, אך נבדל ממנו בפניו לבנות. במהלך ראיונות עם ציידים ותושבים מקומיים, הסתבר שרק זקנים ספורים במספר כפרים צפו בפרטים חיים לפני מספר עשורים, והזואולוגים הגיעו למסקנה שהווימאנג הוכחד מהאזור לפני כ-60 שנה. עד אותה עת, היה ידוע על שני מיני קנגורו אילני החיים על הרכס: קנגורו אילני אפרורי, והטנקיל הכהה והנדיר שהתגלה שנה קודם לכן על ידי טים פלנרי.