מוטיב הדלת הנעולה: המוטיב מופיע בפעם הראשונה באקספוזיציה כאשר פרנהיים חוזר לביתו ומוצא אותו נעול. אינגה נעלה את הבית ולא חזרה, כך שפיזית, בנוסף לנפשית, הוא איננו יכול לחזור לחיו הקודמים. מוטיב זה מופיע גם בפגישה שלו עם גרטרוד שטיינר, גיסתו, כאשר דלת פנימית נפתחת בביתה והיא אומרת לו שאינו רשאי לעבור דרכה. בפעם השלישית שבה מופיע המוטיב, בסיום הסיפור, אינגה עוזבת את החדר והוא זה שסוגר את הדלת מתוך השלמה והתפכחות שלזוגיות שלהם אין סיכוי להצליח.
מוטיב הסיגריה: פרנהיים מעשן לקראת סוף השיחה עם גרטרוד. העישון מאפשר לו לחשוב ולהירגע, ורומז על חוסר התקשורת ביניהם גם אם זה באופן עקיף. היינץ שטיינר מעשן סיגריה טובה וגרטרוד נענית מיד לבקשתו למאפרה - ברור מי שולט בבית.
מוטיב הנעליים: אינגה, אשתו של פרנהיים, מביטה בנעליו הישנות והוא מתנצל ומסביר לה שלא היה לו די זמן לרכוש נעליים חדשות. בכך היא רומזת לו שבחיים יש דברים ישנים שמחליפים אותם בחדש - אנלוגיה ליחסיהם ולכך שהיא שבה לבעלה החדש-ישן, קרל נייס.
הדמויות והאפיון שלהן.
כמו ברבים מסיפורי עגנון הדמויות מאופיינות בעזרת מבע משולב ואפיון עקיף. נוסף על כן לשמות בסיפור יש משמעות רבה, והם מרמזים על משמעות נסתרת בדבר האישיות של הדמויות.
סיפורם של שניים (או שלושה) זוגות.
הסיפור מציג שני זוגות שמסלול חייהם מנוגד: מחד הזוג וורנר ואינגה פרנהיים, שזוגיותו נפגעה מחמת היעדרותו הממושכת של וורנר עקב גיוסו לצבא ונפילתו בשבי, ומאידך הזוג גרטרוד והיינץ שטיינר - היינץ לא גויס, ולכן הזוגיות שלו לא ניזוקה מהמלחמה. חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת בסיפור זוג נוסף: קרל נייס ואינגה פרנהיים, ומציינת: "העבר הקרוב, שבו פרנהיים ואינגה היו זוג, מעומת עם עבר רחוק ועם עתיד, שבהם קרל נייס ואינגה היו זוג ועתידים לשוב ולהיות זוג."
השמות כאמצעי מאפיין.
לשמות בסיפור זה, כמו ברבים מסיפורי עגנון, יש משמעות. שמו של גיבור הסיפור, פרנהיים, פירושו בתרגום חופשי מגרמנית הוא "רחוק מהבית". השם מתאר באופן ישיר את הרקע לסיפור. שם המשפחה של גיסו וגיסתו של פרנהיים, שטיינר (שנגזר מהמילה "שטיין", שפירושה אבן), משקף את יחסם הקשה אל פרנהיים.
דמות הגיבור.
וורנר פרנהיים הוא דמות פסיבית, המתואר בעיקר בעזרת דבריהן ומחשבותיהן של הדמויות האחרות. לדוגמה גרטרוד, גיסתו שמשווה אותו בראשה להיינץ. האפיון של פרנהיים ייחודי מאוד, כיוון שכל הדמויות מדברות, וחושבות עליו דברים שליליים, ואף על פי כן, הוא מתואר בעיני הקורא בצורה חיובית. דמותו הולכת ומתפתחת עם התפתחות העלילה ונשאלות שאלות רבות שאין עליהן תשובות. פרנהיים מתגלה כאדם מנומס המנסה לשמור על חזות מכובדת - על אף שהשוערת מתנהגת אליו בזלזול הוא נותן לה תשר. דמותו נחשפת יותר בעימות בינו לבין שטיינר, שם מתגלה כי פרנהיים מעל בכספי העסק המשפחתי. בנקודה זו של הסיפור, הקורא מבין את הסיבה להתנהגותם הקרה והמרוחקת של בני המשפחה ופרנהיים מואר באור שלילי. פרנהיים מוצג כאדם ערמומי אשר ניצל את בני משפחתו ומעל באמונם. עגנון משתמש במעט מאוד כלים לאפיון ישיר של פרנהיים. אחד הדברים היחידים שמאפיינים אותו באופן ישיר הוא הדרך שבה הוא מגיב לשוערת: "חש פרנהיים שצריך לומר דבר, עד שלא תתרתר עליו שאר דברים קשים. דחק עצמו להשיב לה, ולא השיב אלא אמירה קצוצה ומעוכה שלה היה בה כדי כלום." כבר בתיאור זה ניתן ללמוד רבות על הדמות הפסיבית של פרנהיים.
זיגי.
על אף היותו דמות משנית, יש לזיגי, ילדם של בני הזוג שטיינר, משמעות קריטית בפענוח הסיפור. זיגי מתואר בעזרת מבע משולב, "עמד לו התינוק כשהוא תוהה, באיזו מטה דיברה אמו? ואם הזיז את המטה למה לא היה צריך להזיזה? אבל הרי אין כאן מטה. ואילו באמת הייתה מטה והיה הוא מזיז אותה, הרי צריכה אמו לשמוח, שגברתן גדול הוא ובעל כוח, שאם הוא רוצה, הוא מזיז מטה." זיגי, בהיותו תמים וילדותי, נותן תיאור גרוטסקי וברור לביקורת החברתית.
חוקר הספרות גדעון שונמי ציין כי: "יש חשיבות מיוחדת לדמותו של התינוק זיגי (שכבר יצא מכלל תינוקוּת ולכלל ילדות בוגרת טרם הגיע) להארת הגיבור המרכזי, שעל שמו גם נקרא הסיפור – פרנהיים. במבט ראשון נדמה שזיגי אינו אלא דמות משנית שבמשניות, ותפקידו היחיד הוא לשמש חלק זעיר מהמסגרת החברתית המוצקת, שפרנהיים נתקל בה, וחושף אגב כך את חולשתו האישית. אולם במבט נוסף מסתבר שזיגי בגישתו הנאיבית והפשטנית מרמז לעולמו רב־האנפין של פרנהיים, כשם שהוא חושף בתגובותיו את מניעיהם של הוריו."
השוערת.
השוערת מייצגת את הקהילה האירופאית ואת הציניות והזלזול שבה היא מקבלת את החיילים השבים מן המלחמה. השוערת היא הדמות שמתאפיינת באופן הכי ישיר בסיפור, היא מאופיינת בעיקר בעזרת הדברים שהיא אומרת לפרנהיים והדרך בה היא אומרת לו אותם, לדוגמה הצורה הגרוטסקית שבה היא מודיעה לו על מות בנו.
המשכו של הסיפור.
בתו של עגנון, אמונה ירון, מצאה בעזבונו המשך לסיפור, שאותו בחר עגנון שלא לפרסם. היא פרסמה המשך זה בעיתון "הארץ" מיום 25 בפברואר 1972. ההמשך מוסיף פרטים על התקופה שקדמה לאירועים המתוארים ב"פרנהיים", ומתוארת ב"פרנהיים" רק ברמזים:
על המשך זה העירה ניצה בן-דב: "לדעתי חיבל לא רק במבנה המושלם של פרנהיים אלא גם בקסם סיומו הפתוח, וטוב עשה עגנון שלא הכלילו
בפרנהיים".
עיבודים.
הסיפור זכה לעיבודים אחדים:
יחסי סין-האומות המאוחדות
אליבא דהלכתא
דניאל ארפ מוי
יום שבת
נמל התעופה הבינלאומי ג'ומו קנייטה
המפלגה הדמוקרטית (טורקיה, 1946)
המפלגה הדמוקרטית (בטורקית Demokrat Parti) הייתה מפלגה ימנית מתונה שפעלה בטורקיה בין 1946 ו-1961.
היסטוריה.
המפלגה נוסדה על ידי ג'לל באייר, אדנאן מנדרס ואחרים לקראת מערכת הבחירות שהתקיימה בטורקיה ב-1946, ואשר היו הבחירות הראשונות בתולדות המדינה שבהן השתתפה יותר ממפלגה אחת. המפלגה הדמוקרטית הייתה למפלגה הראשונה בתולדותיה של טורקיה אשר הוכרה כחוקית לאורך זמן ואשר היוותה משקל נגד ויריב של ממש למפלגת העם הרפובליקאית. מצע המפלגה הדמוקרטית היה מתון משל יריבתה, אך היא תמכה בעקרונות הכמליזם של חילון המדינה והפיכתה למערבית.
בבחירות שהתקיימו ב-1946 נותרה מפלגת העם הרפובליקאית בשלטון הודות לחוק הטופס הכללי, שקבע כי כל המנדטים באזור בחירה יזקפו לזכות המפלגה הזוכה ברוב הקולות באותו אזור; ארבע שנים מאוחר יותר, בבחירות שערכו ב-14 במאי 1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית תוך שהיא זוכה ב-53.3% מסך קולות הבוחרים, ואלה תורגמו לפי החוק ל-408 מ-550 המושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה. ב-22 במאי 1950 היה מנהיג המפלגה, ג'לל באייר לנשיא טורקיה ואדנאן מנדרס לראש ממשלתה.
המפלגה הדמוקרטית נותרה בשלטון במשך עשר שנים. למרות הפתיחות והסובלנות שגילה מנדרס בעניינים מסוימים, הוא לא סבל ביקורת והחמיר את מגבלות הצנזורה על העיתונות וכן התנכל ליריביו הפוליטיים. גורמים צבאיים שחששו לגורלם של עקרונות הכמליזם ולמורשת אטאטורק, תפסו את השלטון ב-27 במאי 1960. מנדרס, באייר ואחרים נעצרו והמפלגה פוזרה ב-29 בספטמבר 1960 וקיומה נאסר.
ממשיכות דרכה.
מפלגת הצדק שקמה ב-1961 והתקיימה עד ההפיכה הצבאית השלישית במדינה, בספטמבר 1980, נחשבה לממשיכת דרכה של המפלגה הדמוקרטית. בשנת 1983 הוקמה מפלגת הדרך הנכונה שנחשבה גם היא לממשיכת המפלגה הדמוקרטית. ב-27 במאי 2007 שינתה מפלגת הדרך הנכונה את שמה ל"מפלגה הדמוקרטית".
ב-1992 יסד בנו של מנדרס, מפלגה בשם "המפלגה הדמוקרטית" שפעלה עד שהבן נפגע בתאונת דרכים שנתיים לאחר מכן. מפלגה זו לא זכתה לתמיכה של ממש בקרב הציבור.
כוח השוויון בכלכלה - המשק הישראלי בשנות ה-80
יועד נבו
יועד נבו הוא מפיק מוזיקלי ישראלי, טכנאי מיקס ומאסטרינג ומפתח וממציא בתחום האודיו. אחד המשפיעים והחשובים בתעשיית המוזיקה הישראלית
ובתעשיית המוזיקה הבריטית.
ביוגרפיה.
נבו גדל בירושלים והחל לנגן גיטרה בגיל עשר, ואחר כך הקים הרכב עם המתופף גדי סרי. בנוסף הקים אולפן מוזיקה ביתי עם טייפ סלילים בעל ארבעה ערוצים. בגיל 16 החל ללמוד במכללת סאונד יואב גרא, והחל את דרכו כעוזר הטכנאי הצעיר ביותר באולפני טריטון. בגיל 19 כבר היה חתום כטכנאי וכשותף בהפקה המוזיקלית של האלבום "אפר ואבק" של יהודה פוליקר ויעקב גלעד. האלבום הצליח באופן יוצא דופן ונחשב עד היום לאחד מאלבומי הרוק המצליחים והמוערכים בישראל ואף לאלבום העברי החשוב ביותר בעיני רבים.
בסוף שנות השמונים הציג נבו סאונד חדשני שלא נשמע עד אז במוזיקה הישראלית.
בשנת 1988 הקים נבו עם זאב נחמה ותמיר קליסקי את להקת אתניX והפיק את אלבומם הראשון, בו שילב לראשונה בין מוזיקה עם השפעות מזרחיות לבין מוזיקת פופ מערבית ויצר את מה שהפך לימים לשילוב מוכר ומצליח. האלבום הנפיק להיטים רבים וזכה בפרס אקו"ם על 'תרומה למוזיקה הישראלית'.
ב-1989 הפיק עם קליסקי את אלבום הבכורה של להקת מנגו, שהציע סאונד פופ-דאנס בינלאומי וזכה להצלחה גדולה ברדיו.
ב-1997 הפיק את אלבום הבכורה של עברי לידר, "מלטף ומשקר" וב-1999 הפיק את האלבום השני של לידר, "יותר טוב כלום מכמעט". שני האלבומים הגיעו למעמד פלטינה וביססו את מעמדו של לידר כאומן מצליח.