בעקבות הכיבוש הסורי נכנסו ללבנון פועלים סורים רבים, מרביתם עובדי עבודות פיזיות כגון עבודות בניין. מספרם אינו ברור והוא נע בין 300 אלף למיליון וחצי (לפי הימין הלבנוני שמתנגד לנוכחותם). ב-1994 העניקו הרשויות הלבנוניות לחלקם (כמו גם לחלק מהפלסטינים) אזרחות לבנונית. מספרם של הסורים אשר קיבלו אזרחות אף הוא איננו ברור והוא נע בין 100 אלף לחצי מיליון. רוב הסורים בלבנון הם מוסלמים סונים.
על פי ההערכות במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הגיעו כ-2 מיליון פליטים ללבנון, והם מהווים כשליש מאוכלוסיית המדינה. רבים בהם מתגוררים במחנות פליטים זמניים.
מיעוטים אחרים.
כמו כן ישנם בלבנון מהגרים ממדינות ערביות אחרות, בייחוד מצרים. בשנים האחרונות התפתחה מגמה של הגירה מדרום-מזרח אסיה, בעיקר מאינדונזיה, מלזיה והפיליפינים. רובם מועסקים באותן עבודות כמו הפלסטינים והסורים.
חוץ מהפלסטינים יש בלבנון כ-180,000 תושבים חסרי אזרחות, רובם כורדים מטורקיה ומסוריה וסורים אחרים.
קבוצות דת.
ההתפלגות הדתית בלבנון היא מורכבת ביותר והייתה מקור לסכסוכים במשך מאות שנים שנמשכים עד היום. מפקד אוכלוסין לא נערך במדינה מאז 1932 ולכן אין נתונים מהימנים לגבי ההתפלגות הדתית. כל אחת משלוש הקהילות הראשיות - הסונים, השיעים והמארונים - נוהגת לטעון שהיא הרוב במדינה, אף כי לפי טענות מסוג זה ניתן להגיע למסקנה ששלוש הקהילות יחדיו מהוות למעלה מ-150% מאוכלוסיית המדינה וזאת מבלי לקחת בחשבון את הקהילות הקטנות יותר. על כל פנים ברור שלבנון היא בעלת האחוז הגבוה ביותר של נוצרים מכל מדינה ערבית אחרת. הרוב הנוצרי אבד ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20. במפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-1932 אחוז הנוצרים היה 52%.
18 הקהילות המוכרות.
החוקה הלבנונית שהתקבלה ב-23 במאי 1926 מכירה באופן רשמי ב-18 קהילות דתיות במדינה:
אף אחת מקהילות אלו אינה מהוות רוב במדינה, אך ברור שלכלל המוסלמים יש רוב שעשוי להגיע ל-70%. השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר. ב-1990 חלקם באוכלוסייה נאמד בכ-35% ומספרם הולך וגדל בשל הריבוי הטבעי המהיר, בעוד שמספרם של בני הקהילות האחרות הולך ופוחת בשל עזיבת המדינה (בעיקר הנוצרים).
מוסלמים.
המוסלמים השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר בלבנון. מעריכים כי הם מהווים כ-40% מאוכלוסיית המדינה. הם הקהילה הענייה ביותר במדינה, להוציא פלסטינים. בשנות השמונים צמחו במדינה תנועות שיעיות כגון אמל וחזבאללה. השיעים מתרכזים בעיקר באזורים הכפריים בדרום המדינה, אך ישנם גם שיעים רבים המתגוררים בדרום הבירה ביירות. (להרחבה ראו מתואלים)
המוסלמים הסונים מהווים הקהילה המוסלמית השנייה בגדלה במדינה (קרוב ל-25% מכלל התושבים). בפוליטיקה הלבנונית הם נוהגים לכרות ברית עם המארונים. המוסלמים הפלסטינים גם הם סונים.
הדרוזים מהווים כ-5% מאוכלוסיית המדינה ומקורם באסלאם השיעי. מצבם הפוליטי מסובך, מאחר שאין להם בעלי ברית טבעיים, הם נוהגים לכרות בריתות עם העדות הגדולות השונות.
המוסלמים העלווים והשיעים האסמאעילים מהווים כאחוז אחד מאוכלוסיית לבנון.
נוצרים.
המארונים הם הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר בלבנון. למרות הקשר ההדוק שלהם לכנסייה הרומית הקתולית יש להם פטריארך משלהם. יש להם יחסים טובים עם העולם המערבי, במיוחד עם צרפת ועם הוותיקן. בהתאם לחוקה הלבנונית, נשיא לבנון הוא תמיד מארוני. המארונים מהווים כ-20% מאוכלוסיית המדינה וריכוזיהם העיקריים הם הר הלבנון וביירות.
הקהילה הנוצרית השנייה בגדלה משתייכת לכנסייה היוונית-אותודוקסית. הערבים המשתייכים לכנסייה זו מפוזרים ברחבי העולם הערבי (וגם בישראל) והם יותר מזוהים עם האומה הערבית מאשר המארונים. הנוצרים היוונים-אורתודוקסים מהווים כ-5% מכלל האוכלוסייה הלבנונית (לא כולל פליטים פלסטינים).
שאר הקהילות הנוצריות מאוד זעירות ומהוות יחדיו כ-5% מאזרחי המדינה.
דתות אחרות.
יש כיום מעט מאוד יהודים בלבנון (בביירות), רובם של בני הקהילה היהודית עזבו את המדינה אחרי קום מדינת ישראל ב-1948. כמו כן ישנם בין אזרחי לבנון מעט בהאים, בודהיסטים והינדים.
לבנונים בגולה.
מעריכים כי מספר הגולים הלבנונים וצאצאיהם הוא כ-15 מיליון נפש, רובם נוצרים והם יושבים בעיקר באמריקה הלטינית ובארצות הברית. הקהילה הלבנונית הגדולה ביותר נמצאת בברזיל. בישראל מתגוררים כ-3500 אנשי צד"ל ובני משפחותיהם בעלי אזרחות ישראלית. מעריכים שכמיליון לבנונים עזבו את ארצם בין השנים 1975 ו-1990, בעקבות מלחמת האזרחים.
סטטיסטיקות.
אוכלוסייה
אנדרו קרנגי
אנדרו קרנגי (באנגלית: Andrew Carnegie; 25 בנובמבר 1835 - 11 באוגוסט 1919) היה איש עסקים ונדבן אמריקאי.
ביוגרפיה.
קרנגי נולד בסקוטלנד להורים חקלאיים. בגיל 14 בערך, עזב את סקוטלנד ועבר לארצות הברית שבאותן שנים פתחה את שעריה למהגרים מרחבי העולם. קרנגי היה מראשוני תעשייני הפלדה.
בדומה לג'ון ד. רוקפלר, היה קרנגי תעשיין רב עוצמה ששלט בצורה אנכית על תעשיית ייצור הפלדה, החל מכרייתה (כברזל גולמי) ובדרכי הובלתה למפעליו ועד לשליטה ברוב מפעלי הפלדה בארצות הברית. בשנת 1900 ייצרו מפעליו כמות פלדה גדולה יותר ממה שיוצר בבריטניה כולה.
קרנגי לא רק היה בין העשירים הגדולים, אלא היה בין הנדבנים הגדולים בארצות הברית. בין השאר תרם כספים לבניית אוניברסיטת קרנגי מלון, אולם הקונצרטים קרנגי הול וכן ספריות ציבוריות, בתמורה להתחייבות הרשות המקומית לממן את תחזוקתן. בדרך זו הוקמו בזכותו כ-1,600 ספריות.
קרנגי היה חבר קרוב של מתיו ארנולד. הוא דבק באמונה שלמה בשיפור החינוך, והקדיש חלק ניכר מהונו הפרטי להפצת משנתו של ארנולד בארצות-הברית.
אסטרואיד 671 Carnegia נקרא על שמו.
קרנגי הול
קרנגי הול (באנגלית: Carnegie Hall) הוא אולם קונצרטים בניו יורק, ברחוב 57 פינת השדרה השביעית. הוא נבנה על ידי איל הפלדה והנדבן אנדרו קרנגי בשנת 1890, ונחשב לאחד מאולמות הקונצרטים הידועים והחשובים בעולם.
המקום נועד לשמש משכן להופעות של אגודת האורטוריה של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של ניו יורק, שקרנגי היה חבר במועצת המנהלים שלהן.
הבניה החלה ב-1890. בתחילה נקרא המקום מיוזיק הול (Music Hall), ורק ב-1893 הסכים קרנגי שהמקום ייקרא על שמו.
קונצרט הפתיחה.
הפתיחה הרשמית של האולם הייתה ב-5 במאי 1891. באותה תקופה שהה צ'ייקובסקי בניו יורק. מרכבה מיוחדת הביאה אותו למיוזיק הול. על הבמה היו ארבע מאות חברי אגודת האורטוריה ומאה נגנים של האגודה הסימפונית. האולם היה מואר וגדוש באנשים מִשַמְנָהּ ומסוֹלתהּ של ניו יורק. בתחילה השמיעה המקהלה את השיר אמריקה ואחרי נאום בשבחו של קרנגי, תפס את השרביט המנצח הצעיר וולטר דאמרוש וניצח על הפתיחה לאונורה מספר 3 של בטהובן. לאחר מכן עלה צ'ייקובסקי על הבמה וניצח על "מארש ההכתרה" שחיבר עבור עיריית מוסקבה, כתרומתו לחגיגת ההכתרה של הצאר אלכסנדר השלישי. מוזיקה נעימה שבתוכה ההמנון הרוסי. צ'ייקובסקי נאלץ לחזור מספר פעמים לבימה כדי לקוד קידה. בחלק העיקרי של הקונצרט בוצעה היצירה טה דיאום של ברליוז.
התפתחות המקום.
משפחת קרנגי החזיקה במקום עד שנת 1925. בשנה זו נמכר המקום לרוברט סימון, יזם נדל"ן. באמצע שנות החמישים החל המשבר. התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, שקרנגי הול היה משכנה, הודיעה על כוונתה לעבור ללינקולן סנטר. אובדן ה"דייר" העיקרי של המקום הביא את הבעלים להחלטה למכור את המקום ולבנות במקומו גורד שחקים מסחרי.
כאשר שמע הכנר אייזק שטרן על הכוונה להרוס את המקום, הוא כינס בביתו מספר אמנים ששיגרו מברק לראש עיריית ניו יורק:
"הריסת קרנגי הול עכשיו "מסיבות מעשיות", היא מעשה חסר אחריות הפוגע בארצות הברית וביוקרתנו בעולם התרבותי כולו". על המסמך חתמו פבלו קזאלס, ליאונרד ברנשטיין, גרגור פיאטיגורסקי, יאשה חפץ, ולדימיר הורוביץ, יוג'ין אורמנדי, סל, פריץ קרייזלר, מישה אלמן, שארל מינש ואייזק שטרן.
אורגנו קונצרטים לאסוף כסף ובאפריל 1960 התקבל אישור להפקיע את המקום תמורת חמישה מיליון דולר. נוסדה אגודת המנהלים של קרנגי הול ואייזק שטרן נבחר לנשיאה. ב-1964 הוכרז המקום כאתר לאומי היסטורי.
מבנה המקום.
במקום שלושה אולמות:
בשנת 1991, לרגל חגיגות ה-100 למקום, נפתח בו ארכיון עם פוסטרים ופרטים רבים הנוגעים להיסטוריה של קרנגי הול.
תהילת המקום.
בקרנגי הול הופיעו וממשיכים להופיע גדולי הנגנים בעולם. הופעת בכורה בקרנגי הול הייתה פריצת דרך חשובה בקריירה של מוזיקאים רבים, בהם יצחק פרלמן, ליאונרד ברנשטיין, יאשה חפץ, סלים עבוד-אשקר ועוד רבים.
באולם זה נערכו הופעות הבכורה של יצירות רבות, כגון: סימפוניית "העולם החדש" של דבוז'אק, "אמריקני בפריז" של ג'ורג' גרשווין ועוד.
בדיחה מפורסמת שהפכה לחלק מפולקלור האולם מספרת על מוזיקאי מפורסם שנשאל להוראות הגעה, "כיצד להגיע לקרנגי הול"? המוזיקאי השיב לשואל: "תתאמן!". המוזיקאי נשוא הבדיחה משתנה מגרסה לגרסה. הגרסה המקובלת מצטטת אותה בשמו של יאשה חפץ, אך אלמנתו של מישה אלמן טענה כי בעלה הוא המקור לבדיחה והיא מבוססת על מקרה אמיתי שאירע לו.
שאול ויוהאנה
שאול ויוהנה הוא טרילוגיה, רומן בן שלושה חלקים, שכתבה הסופרת נעמי פרנקל, המתאר את יהדות גרמניה ערב עליית הנאציזם. חלקו הראשון של הספר יצא לאור בשנת 1956, וחלקו השלישי ב-1967.
הרומן הוא דגם מובהק של "הסיפורת ההיסטורית" בנושא השואה. היצירה מושתתת על רצף כרונולוגי, כאשר ליחידות הזמן בו יש סימוכין היסטוריים.
הספר נכנס לפנתיאון התרבות הישראלית, הביא לזכיית המחברת בפרס רופין ובפרס אוסישקין, וכלול בתוכנית הלימודים לבגרות בספרות של בתי הספר בישראל.
סיפור העלילה.