במלזיה הוא מצוי בחלק היבשתי שבחצי האי המלאי, במחוזות: קדה, קלנטן, פרק, פרליס, טרנגנו, פהנג, סלנגור ונגרי סמבילן.
בתאילנד הוא מצוי באזור הדרומי במחוזות: קראבי, נאקון סי-טמרט, פהטהלונג ותראנג. דיווחים של סרו זה במחוזות הצפוניים יותר בתאילנד כמחוז סוראט-טהאני מתייחסים כבר לסרו הסיני. במחוז קארבי הסרו הסומטרי מצוי במזרח המחוז בעוד שהסרו הסיני נמצא במערב המחוז - מה שמצביע על חפיפה ביניהם בעבר.
בית הגידול של הסרו הסומטרי הוא יערות גשם ממוזגים - ראשוניים ומשניים, יערות עננים, יערות הרריים בגבהים של 300 עד 3,000 מטר מעל פני הים, וכן רכסי הרים, צוקים וסלעים המחופים בצמחייה עבותה ולחה. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000–4,700 מילימטר לשנה.
אקולוגיה.
התנהגות ופעילות.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים בודד וביישן, ומדי פעם ניתן לצפות בקבוצות סרואים קטנות של עד 7 פרטים. הוא פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות. השבילים בצמחייה שנראים בסביבת הסרו מצביעים על כך שהסרו משתמש בנתיבים קבועים על מנת להגיע לאזורי מנוחה ואכילה קבועים. אף על פי שהסרו הסומטרי בעל חיים יבשתי הוא גם שחיין מצוין, ובמלזיה הוא אף מסוגל לשחות מאי לאי. הסרו אמנם פחות מיומן מעיזי בר בטיפוס והוא בעל הליכה מעט איטית ומסורבלת, אך עדיין הוא זריז מאוד והוא נע במהירות על פני מדרונות תלולים וסלעיים.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים טריטוריאלי. הם נוהגים לסמן את הגבולות של שטחם באמצעות הפרשות מבלוטות הריח הגדולות שבפנים, וכן על ידי ערימות גללים שממוקמות באזור שאינו בולט אך גם אינו מוסתר כדי שסרו פולש יבחין בכך. אין מידע על גודל שטחם של סרואים אלה, אך ככל הנראה שטחם של הזכרים גדול משל הנקבות. מפגשים בין סרו טריטוריאלי לסרו פולש יגררו גילויי תוקפנות מצד הראשון, ולרוב הוא ירדוף ויניס את הפולש משטחו.
מפגשים אגרסיביים בין יריבים לא תוארו באופן מלא. עם זאת סביר להניח שבדומה לשאר בני המשפחה הוא משתמש בקרניו כנשק עיקרי, והלחימה בן הזכרים כוללת דקירות בבטן ובמותניים עם הקרניים החדות. הסרו הסומטרי יוצא דופן בכך שכאשר דוחקים אותו לפינה הוא גם בועט ברגליו מלבד נסיונותיו לנגוח, וכאשר הוא אינו מסוגל להשתמש בהם הוא אף משתמש בנשיכות כמוצא אחרון.
אזורי המנוחה של הסרו הסומטרי כוללים מערות, צוקים וסלעים, והם ממוקמים בדרך כלל באזור שמוגן מרוח; הם נוטים להימנע מאזורים מבודדים עם גישה קשה כדי למנוע מטורף להפתיעם. בכל הספרות המדעית אין שום מידע לגבי הטורפים של הסרו הסומטרי, אך סביר להניח שהוא נטרף על ידי חתולים גדולים בבית גידולו כטיגריס סומטרה, טיגריס מלאי ונמר ערפילי מצוי. חתול זהוב וחתול שיש יטרפו כנראה גדיים. לא נראה שלטריפה יש השפעה ממשית על אוכלוסיית הסרו. בעת הסכנה הסרו משמיע קריאת אזעקה צורמנית.
תזונה.
הסרו הסומטרי הוא בעל חיים צמחוני, והוא מעדיף צמחייה שעשירה בחומרים מזינים; עם זאת, הוא מסוגל לאכול כמעט כל סוג של צמחייה כאשר אין מזון אחר זמין. באזורים שעשירים בצמחייה נצפו מדי פעם מספר פרטים. התזונה שלו מורכבת בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, שיחים, עלים, זרדים, ענפים, פרחים ופירות.
הסרו הסומטרי חופף עם מספר אוכלי עשב בתחומי מחייתו; ביניהם ניתן למנות את אייל סמבר, חזיר בר, חזיר מזוקן, מונטיאק מצוי, קרנף סומטרה וטפיר אסייתי. ייתכן כי יש ביניהם תחרות מסוימת על מקורות המחייה.
רבייה ומחזור חיים.
הסרו הסומטרי הוא ככל הנראה בעל חיים מונוגמי - כלומר, הזכר והנקבה מתרבים אחד עם השני בלבד. כל זוג סרואים עלול להישאר יחד באותו השטח כ-4.6 שנים, כשכל פרט מגן על השטח מפני אותו הזוויג - זכרים יסלקו זכרים ונקבות יסלקו נקבות. לעיתים כאשר השטח של הזכר חופף למספר שטחי נקבות הוא עלול להיות פוליגמי.
עונת הרבייה של הסרו הסומטרי חלה בין חודשי אוקטובר ונובמבר. ההיריון נמשך כ-7 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד בצבע שחור - בדרך כלל בחודשי האביב. לידה של 2 גדיים מתרחשת לעיתים נדירות ביותר. זמן קצר לאחר הלידה הגדי כבר מסוגל ללכת אחר אימו במהלך חיפושה אחר מזון. לעיתים הנקבה והגדי נשארים באזור הלידה במשך מספר ימים. הגדיים ככל הנראה עשויים מדי פעם להסתתר בצמחייה, אם כי לא למשך זמן ארוך כאנטילופות. הגדי מתקשר עם אימו באמצעות קולות.
אין מידע רב על התפתחות הסרו. ככל הנראה הוא נגמל לאחר 5–6 חודשים ונשאר קרוב לאימו במשך שנה. אף על פי שלאחר מכן הוא הופך לעצמאי, הוא עדיין יישאר בשטחה של האם עד גיל 2 או 4 שנים. הזכר עלול לסלקו בתקופה מוקדמת יותר. הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 30 חודשים, והזכר לאחר 36 חודשים.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא 4–6 שנים.
מצב שימור.
הסרו הסומטרי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה בשיעור של 30% על פני 21 שנים, שמקורה באובדן בית גידול נרחב יחד עם רמות גבוהות של ציד לא חוקי ברחבי התפוצה שלו. הוא רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון, והמשמעות לכך היא שחסר בינלאומי במין זה או במוצריו אסור לחלוטין. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבית תפוצתו, להלן חלק מהם:
אינדונזיה: הפארק הלאומי בוקיט-טיג'פולו, הפארק הלאומי באטאנג-גאביס, הפארק הלאומי בוקיט-דואבאלס, שמורת היער טאראטאק, הפארק הלאומי גונונג לאוסר, הפארק הלאומי קרינצ'י סבלאט, הפארק הלאומי בוקיט-באריסאן-סלטאן (ה-3 האחרונים מהווים חלק ממורשת יער הגשם הטרופי של סומטרה).
מלזיה: הפארק הלאומי טאמאן-נג'ארה, הפארק הלאומי אנדאו-רומפין, הפארק הלאומי ג'ונונג-לדנג.
תאילנד: הפארק הלאומי האט קאנהום, הפארק הלאומי קהאו-לואנג, והפארק הלאומי קהאו-פהנדום בנצ'ה.
להלן נתונים מפרטים של IUCN על תפוצת הסרו הסומטרי במדינות הנזכרות (לבד מתאילנד), כולל איומים, סיבות ירידה, וצעדי שימור מוצעים:
אומדנים.
המספר הכולל של הסרו הסומטרי באינדונזיה אינו ידוע כרגע ועומד כנראה על מספר אלפים. במלזיה, המספר הכולל של הסרואים הוא 500–750 פרטים, ובתאילנד סביר להניח שיש לא יותר מ-100 פרטים.
סרו טאיוואני
סרו טאיוואני (שם מדעי: "Capricornis swinhoei"; קרוי גם סרו פורמוסני), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה יחסית בסוג סרו שבשבט הצפירים, האנדמי לאזורים ההרריים של האי טאיוואן. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1862 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. מין זה הוא הקטן שבמיני הסרו, ודומה מאוד בצבעי פרוותו ובממדי גופו למיני הגוראלים; בשל כך הוא היה קרוי בתקופה מסוימת "גוראל טאיוואני" (Naemorhedus swinhoei). מבחינה גנטית המין הקרוב אליו ביותר הוא הסרו היפני האנדמי ליפן הסמוכה, והיו זמנים שבהם אף הסרו הטאיוואני נחשב לתת-מין שלו. שמו המדעי של מין זה נגזר כנראה מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שקרניו זהות לקרני העיזים. "Swinhoei" הוא על שמו של מגלהו - הביולוג והקונסול הבריטי בטאיוואן, רוברט סווינואי.
תיאור.
קרניים.
לסרו הטאיוואני יש זוג קרניים-חרוטיות מעוקלות, קצרות וקטנות יחסית, אם כי למרות ממדי גופו הקטנים הקרניים שלו שוות לעיתים באורכם לקרני הסרואים הגדולים. ולהם שני מבני צמיחה עיקריים: 1. הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מועטת לצדדים, ומתעקלת בחדות לאחור כקשת. 2. הקרן ישרה ואלכסונית לגמרי. מיקום הקרניים הוא בחלק הקדמי של המצח - סמוך יותר לעיניים מאשר לאוזניים. הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי ומשתנה מעט בין הבסיס לקצוות, ולעיתים קרובות המרחק ביניהן זהה לגמרי לכל אורך הקרן. הקרניים רחבות באזור הבסיס והופכות בהדרגה לצרות וחדות ביותר; בבסיס הקרן עגולה והיא הופכת לשטוחה בצד האחורי ככל שהקרן גדלה. באזור הבסיס יש כ-6 חריצים עבים דמויי טבעות ושאר הקרן חלקה לגמרי. צבע הקריים הוא אפרפר חלודה בבסיס, ושחור כחלחל בשאר הקרן. לשני המינים יש קרניים ושל הזכרים ארוכים ועבים במעט.
מראה חיצוני.
הפרווה של הסרו הטאיוואני קצרה, רכה ומתולתלת, ולמרות המראה הסבוך שלה היא דקה ודלילה יחסית לסרו היפני למשל. צבע הפרווה הכללי הוא אחיד ברובו, ומשתנה בין חום שוקולד כהה לחום קפה עמוק, חום מהגוני כהה, חום אפור כהה, ולעיתים עם גוונים אדמדמים או כתמתמים. הגחון נוטה להיות אפרפר מעט, בעוד שהרגליים בצבע אדמדם או קפה בהיר עם כתמים שחורים מעל הברכיים ומעל הפרסות. בניגוד לסרואים היבשתים - לסרו הטאיוואני אין רעמה בולטת וארוכה בגב ובעורף, ותחת זאת יש לו פס דק של שיער בולט לאורך הגב - מהעורף עד לזנב - בצבע שחור. השיער סומר בתגובה לסכנות, התרגשות או איום על פרט אחר. הזנב בצבע כהה מעט מן הרגיל, ואילו הפרסות שחרחרות, כחלחלות או אפרפרות.
צבע ראשו של הסרו הטאיוואני משתנה בין חום שוקולד דהוי במצח ובחרטום, לחום אפרפר כסוף בלחיים. לעיתים קרובות הראש כולו עלול להיות בצבע אחיד - כהה או בהיר. סביב העיניים יש עצמות בולטות היוצרות שקע כהה באזור הסמוך לעיניים, ומתחת לכל עין ישנה בלוטת ריח בולטת ועגולה המאפשרת לזהותו בקלות ממיני הגוראלים. השפתיים לבנבנות וסמוך לאף יש זיפים לבנים. המאפיין הבולט ביותר של הסרו הטאיוואני הוא כתם גדול דמוי סינר סביב הסנטר והחלק העליון של הגרון הבולט בשל הרבגוניות שלו; צבעו של הסינר כתמתם, זהוב או צהבהב ובמרכזו יש לעיתים כתם לבן. האוזניים בצבע אפרפר\חום כהה בצד החיצוני ולבנבנות בצד הפנימי, כשהקצוות שחורות לרוב.
מבנה ומידות גוף.