אצל ברי סחרוף, אחד מאמני הרוק המצליחים והמוערכים ביותר בישראל, החלו להתפתח בהדרגה אלמנטים מזרחיים מאז שהחל את קריירת הסולו שלו, אשר היו ניכרים עוד בלהקה "מינימל קומפקט" בה היה חבר בשנות ה-80. הרוק האתני והאלמנטים המזרחיים מופיעים בבירור בכל אלבומיו האחרונים, והפכו למזוהים עם המוזיקה שלו.
דודו טסה התפרסם בשנת 1990 כאשר שר את הלהיט "אני שר" כשהיה בן 13 בלבד, וסומן כילד הפלא של המוזיקה המזרחית. בד בבד החל טסה ללמוד לנגן על גיטרה ובעשור הבא חזר ליצור מוזיקה, הפעם בתור מוזיקאי רוק פופולרי. באלבומו "בסוף מתרגלים להכל" משנת 2009 מתארח בנגינה ג'וני גרינווד גיטריסט רדיוהד (בשיר "איזה יום"), לצד גרסת כיסוי לשיר של אהובה עוזרי ("אמי אמי", מתוך פרויקט עבודה עברית). בשנת 2011 הוציא את האלבום "דודו טסה והכוויתים" המכיל ביצועים חדשים בשילוב הקלטות מקוריות לשירים של סבו ואחיו של סבו, דאוד וסאלח אל-כוויתי, שהיו מוזיקאים מפורסמים בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20. האלבום והמופע זכו להצלחה מסחרית ואמנותית, וב-2015 יצא האלבום השני של דודו טסה והכוויתים. מאז השפעות המוזיקה המזרחית ניכרות ביתר שאת ביצירתו של דודו טסה, למשל באלבומו משנת 2016, "הגולה".
כמו כן טפטפו השפעות של מוזיקת רוק לאמני מוזיקה מזרחית (כדוגמת עמיר בניון,יהודה סעדו,בועז מעודה, עידן עמדי, מאיה בוסקילה,מירי מסיקה,יובל דיין,בית הבובות, קובי אפללו והראל מויאל) והשפעות מוזיקה מזרחית לאמני רוק (כדוגמת אביב גפן, בשיר שתיקה, רוני דלומי בשיר תן, קרן פלס בשיר רחוב 92, בני בשן בשיר אחלה חמודה ונתן רביץ בשיר "פתח לנו שער").
רוברט פרוסט
רוֹבֶּרְט לִי פְרוֹסְט (באנגלית: Robert Lee Frost; 26 במרץ 1874 - 29 בינואר 1963) היה משורר אמריקני הנחשב בעיני רבים כאחד מחשובי המשוררים בשפה האנגלית. במהלך חייו זכה בארבעה פרסי פוליצר והשתתף בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי. ידוע בסגנונו הפשוט והישיר ובתיאוריו המרגשים של נופי ניו-אינגלנד שבצפון-מזרח ארצות הברית.
מבין שיריו המוכרים ביותר הם "הדרך שלא נבחרה" ו"תיקון חומה" (ראו "גדרות טובות יוצרות שכנים טובים").
ביוגרפיה.
ילדות.
פרוסט נולד בשנת 1874 בעיר סן פרנסיסקו לאיזבל מודי, בת למשפחה ממוצא סקוטי ולוויליאם פרסקוט פרוסט הבן, צאצא למהגרים אנגלים שנחתו בניו המפשייר בשנת 1634. לאחר מות אביו כשפרוסט הצעיר היה בן 11, משפחתו העתיקה את מגוריה ללורנס שבמדינת מסצ'וסטס בקרבת הורי אביו.
בגרות.
פרוסט התחיל לימודים במכללת דרטמות' בשנת 1892 אך עזב לאחר פחות מסמסטר וחזר למסצ'וסטס, שם הוא התפרנס מהוראה ומעבודות מזדמנות. בשנת 1894 הוא מכר את השיר הראשון שלו, "פרפר שלי" (My Butterfly), לשבועון בניו יורק תמורת $15. בעקבות הצלחה זו, הוא ביקש מחברת-נעוריו אלינור מרים וייט להינשא לו. היא סרבה מפני שרצתה לסיים את לימודיה, ובדיכאונו נסע פרוסט לביצה הגדולה שבמדינת וירג'יניה, אולי במחשבה להתאבד שם. הוא חזר לאחר זמן קצר, ולבסוף פרוסט ווייט נישאו בדצמבר 1895. נולדו להם שישה ילדים, אשר ארבעה מהם נפטרו במהלך חייו של פרוסט.
פרוסט ואשתו עסקו בהוראה בבתי-ספר עד לשנת 1897. לאחר מכן, פרוסט החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, אך הוא עזב שוב לאחר שנתיים ערב לידת בנו השני. סבו קנה לו חווה במדינת ניו המפשייר, שם חי פרוסט למשך תשע השנים הבאות. פרוסט לא הצליח כחקלאי, אך בתקופה זו הוא כתב שירים רבים שהפכו אחר כך למפורסמים.
בשנת 1912, כשהיה בן 38, נסע פרוסט עם משפחתו לבריטניה, שם הוא פרסם את שני ספרי השירה הראשונים שלו והכיר לראשונה את עזרא פאונד. בשנת 1915 פרוסט חזר עם משפחתו להתיישב בחווה בפרנקוניה שבניו-המפשייר, לאחר שספריו הראשונים הקנו לו מידה מסוימת של פרסום. משנת 1916 עד שנת 1938 הוא עבד כפרופסור באוניברסיטת אמהרסט תוך כדי המשך כתיבה.
לאחר מות אשתו בשנת 1938, פרוסט התחיל מערכת יחסים מורכבת עם קיי מוריסון אשר שימשה לו כמזכירה וכיועצת.
ב-1960 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
בינואר 1961 הקריא פרוסט את שירו "המתת בשלמות" בטקס ההשבעה של הנשיא ג'ון פ. קנדי. קנדי העריץ את פרוסט, שכמוהו היה יליד ניו אינגלנד, על אף שפרוסט היה שמרן מוצהר בעמדותיו הפוליטיות והזדהה עם המפלגה הרפובליקנית, היריבה למפלגתו של קנדי. בשנת 1962 נסע פרוסט לברית המועצות כשליח אמנותי רשמי מטעם ארצות הברית.
פרוסט נפטר בינואר 1963 מסיבוכים בעקבות ניתוח פרוסטטה. הוא נקבר בבנינגטון שבמדינת ורמונט.
יצירות.
שיריו של פרוסט מתאפיינים בסגנון פשוט וטבעי, ונאמר עליו שהוא "הפך את שפתם של האנשים הפשוטים לשירה". הוא מרבה להשתמש בתיאור הנופים וההווי של אזור ניו-אינגלנד שם בילה את מרבית חייו. כמעט כל שיריו כתובים במקצב ורובם בחריזה. פרוסט לעג לסגנון החופשי שנקטו משוררים אמריקאיים בני תקופתו כגון קרל סנדברג.
מבין שיריו המפורסמים ביותר הם "אש וקרח", "הדרך שלא נבחרה", "החוצה, החוצה--", "עצי-לבנה", "עצירה ליד חורש בערב מושלג", ו"תיקון חומה".
קשרים לישראל.
ב-13 במרץ 1962, כשנה לפני מותו וכשנה לאחר השתתפותו בטקס ההשבעה של הנשיא קנדי, נשא פרוסט באוניברסיטה העברית את הרצאת החניכה בסדרת הרצאות פאליי בתרבות ובציוויליזציה של אמריקה, במסגרת החוג ללימודים אמריקנים באוניברסיטה העברית. בתחילת הרצאתו, הכריז פרוסט בבדיחות הדעת שהוא אינו מתכוון לדבר על תרבות אמריקנית, אלא להיות תרבות אמריקנית. פרוסט הרצה במשך כשעתיים, ובסופן זכה למחיאות כפיים סוערות.
בשנת 1999, ראש ממשלת ישראל דאז אהוד ברק התחיל במסע שכנועים בעד הקמת גדר בין ישראל לפלסטינים. כאסמכתא לרעיון, ברק נהג לצטט משירו של פרוסט "תיקון חומה" (שיר על שני חקלאים שכנים המתקנים ביחד חומה משותפת), אשר מופיעה בו האמירה "גדרות טובות יוצרות שכנים טובים". אמירה זו הוזכרה בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני כבר משנת 1989, אך הציטוט החוזר-ונשנה של ברק גרם לדיונים בעיתונאות ובמעגלים אחרים על השאלה: מהו תפקיד האמירה בשירו של פרוסט, או במילים אחרות: האם פרוסט מסכים או לא מסכים עימה? רבים ציינו שהדובר בשיר "תיקון חומה" הוא אמביוולנטי כלפי האמירה ומקשה עליה קושיות במשך כל החצי השני של השיר. פרוסט לא המציא את המשפט בעצמו, אלא השתמש בפתגם אמריקאי ידוע לפחות מאמצע המאה ה-19, ואכן גם בשיר מייחס שכנו של הדובר את הפתגם לאביו.
ממלכת שומרון
תקרית רוזוול
תקרית רוזוול היא אירוע שבו, כך נטען, התרסק עב"ם ליד העיירה רוזוול שבניו מקסיקו, ארצות הברית, ב-8 ביולי 1947. על פי הטענה, חולצו מן העב"ם שהתרסק בסמוך לעיירה גופות של חוצנים ופריטים אחרים שמקורם בטכנולוגיה חוצנית.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התעורר מחדש העניין בתקרית, והצית ויכוח עז. סביב האירוע נרקמו תאוריות קשר רבות, הדנות במהותו של החפץ שהתרסק לכאורה במקום. עמדתו הרשמית של צבא ארצות הברית היא שהשברים שנמצאו במקום הם שרידים של כדור פורח ניסיוני שמשימתו מעקב בגובה רב, פרויקט שנקרא "מוֹגוּל". לעומת עמדה רשמית זאת, יש המאמינים כי במקום אכן התרסק כלי טיס חוצני, ממנו חולצו גופות של חוצנים; התומכים בתפיסה זו סבורים שצבא ארצות הברית העלים מן הציבור את האמת על האירוע. הוויכוח הפך את רוזוול לתופעה נרחבת בתרבות הפופולרית, והשם "רוזוול" הפך לסמל לכלל נושא העב"מים והמפגש עם תרבויות חוצניות; זו אחת התקריות המפורסמות ביותר והשנויות במחלוקת בתחום זה.
מציאת השרידים ב-1947.
עדויות ראשונות על צלחות מעופפות.
ב-25 ביוני 1947 דיווח טייס בשם קנת' ארנולד (Kenneth A. Arnold) על חפצים מעופפים שראה בטיסה ליד הר ריינייר. הוא דיווח שהחפצים טסו "כמו אווזים" ונעו "כמו צלחות שמקפיצים על פני המים". דיווח זה הוליד את הביטוי "צלחת מעופפת". הדיווח התפרסם, והביא לגל של דיווחים על צפייה בחפצים בלתי מזוהים. דיווח אחד הגיע מחווה ליד קורונה, בניו מקסיקו. בני זוג, תושבי העיר רוזוול, דיווחו כי ראו ב-2 ביולי חפץ מעופף דמוי צלחת החולף בגובה נמוך מעל העיר (אם כי הם דיווחו על כך רק ב-8 ביולי, דיווח שהיה חלק מהידיעה העיתונאית בעיתון "רוזוול דיילי רקורד" על מציאה לכאורה של חללית חוצנית שהתרסקה, ראו להלן).
מאק ברייזל מוצא את השרידים.
בתאריך כלשהו בין אמצע יוני לתחילת יולי 1947 ראה ויליאם וייר ("מאק") ברייזל (William Ware "Mack" Brazel), חוואי שעבד באותו יום כמנהל עבודה במשק אחר, כמה ערימות של חומר משונה, כ-50 קילומטרים מצפון לרוזוול. תאריך גילוי השרידים על ידי ברייזל אינו ברור; מקורות משנות ה-80 של המאה ה-20 ציינו תאריך באמצע יוני, אך בהודעה של שלטונות הצבא (ראו להלן) שהתפרסמה ב-8 ביולי נאמר שהשרידים נמצאו כשבוע לפני תאריך ההודעה, כלומר בתחילת יולי.