נירוונה נחשבת ללהקה האחראית לפריצתו הגדולה של הז'אנר לתודעת עולם המוזיקה ב-1991. הפופולריות שלה זכה שירה של נירוונה "Smells Like Teen Spirit", מתוך האלבום " Nevermind", הפתיעה את כל תעשיית המוזיקה. האלבום הגיע למקום הראשון במצעדי המכירות של מדינות רבות, וסלל את הדרך להצלחתן של להקות אחרות, ובראשן פרל ג'אם. פרל ג'אם הוציאו למעשה את אלבום הבכורה שלהם "Ten" חודש אחד קודם לכן, באוגוסט 1991, אך מכירות האלבום החלו לצבור תאוצה רק לאחר יציאתו של "Nevermind". עבור קהלים רבים מן התקופה ההיא ועד היום, גראנג' הפך להיות מזוהה כמעט לחלוטין עם שתי להקות אלה ועם גישתן הפאנקית והמרדנית כלפי המנהגים המקובלים בזרם המרכזי וכלפי מוסדות תרבותיים וחברתיים. היו להקות נוספות שפעלו בסיאטל וזכו לפופולריות ולהצלחה גדולה, בעיקר אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן. להקות מאזורים אחרים שאימצו את הז'אנר, כגון סטון טמפל פיילוטס מסן דייגו, סילברצ'ייר האוסטרלית ובוש הבריטית הפכו לפופולריות גם הן. גם הלהקה הול שהוקמה על ידי קורטני לאב, אשתו של קורט קוביין, זכתה להצלחה בסצנת הגראנג' עם אלבומה "Live Through This" שהראה שינוי בסגנון הלהקה לסגנון יותר מושפע גראנג'.
בישראל נקשר שמו של הז'אנר עם מספר אלבומי ולהקות רוק. בין השאר האלבומים "שוטר פושע והענק הלוחש" של האחים פורטיס, "מפלצות התהילה" של משינה ואלבומי איפה הילד? ומופע הארנבות של ד"ר קספר תוארו על ידי המבקרים כמכילים אלמנטים של גראנג'.
רובם של מעריצי הגראנג' ומבקרי המוזיקה מאמינים כי הפיכתו של הגראנג' לז'אנר פופולרי והעובדה שהזרם המרכזי אימץ אותו לחיקו מהוות תגובה לירידה במעמדו של גלאם מטאל. להקות גלאם מטאל כגון מוטלי קרו, פויזן ווואראנט שלטו במצעדים במהלך שנות השמונים (במיוחד בארצות הברית) למרות שזכו לזילזול מצד מבקרי המוזיקה. גלאם מטאל מאופיין בטקסטים מאצ'ואיסטיים (שתוארו לעיתים כנגועים בשנאת נשים), המנוני-אצטדיונים שתוארו כמגלומניים, וחוסר מופגן במודעות חברתית, לשם השגת פופולריות מצידו של הזרם המרכזי. אספקטים אלה היו פופולריים במהלך שנות השמונים, אך לקראת סופו של העשור הם החלו לגרום להשפעה הפוכה. מבקרים רבים תוהים אם כתוצאה מן השפל הכלכלי שעבר על ארצות הברית בתחילת שנות התשעים, רבים משוחרי המוזיקה דחו את גישתן העליזה של להקות גלאם מטאל ואימצו את הגישה הרצינית שהוצגה על ידי להקות הגראנג'. בניגוד לגלאם מטאל, לרוב נמנע הגראנג' מביטויים מצ'ואיסטיים ונקט בגישה פשוטה יותר בדומה לפאנק. ברגע שבו ניתנה לזרם המרכזי אלטרנטיבה מוצקה לגלאם מטאל, החלה הפופולריות של הגראנג' לעלות וזו של הגלאם מטאל לרדת.
הסיקור התקשורתי.
מעריצי גראנג' בצפון-מערב הפסיפי האמינו כי התקשורת העניקה תשומת-לב מופרזת לסגנון הלבוש של מוזיקאי ושוחרי הגראנג', וכן לאספקטים אחרים של תרבות הגראנג' המקומית. פרטי לבוש שהיו נפוצים בקרב המעריצים תושבי הצפון-מערב בימי הגראנג' המוקדמים היו תערובת של אופנת פאנק עם פרטי הלבוש הנפוצים באזור סיאטל (בעיקר חולצות פלנל). "אופנה" זו לא התפתחה מתוך רצון מודע ליצור אופנה המושכת את העין, אלא בגלל העובדה שבגדים אלו הם זולים ומתאימים לאקלים הקר של האזור. התקשורת העניקה חשיפה רבה לאופנה זו, במקום להתרכז במוזיקה, ובתחילת שנות התשעים נוצר בידי תעשיית האופנה שוק חדש בשם "אופנת גראנג'". פרטי לבוש שחברות האופנה הניחו שהם פופולריים בסיאטל נמכרו במחירים גבוהים יחסית. בדומה, התקשורת סיקרה את הגראנג' כתופעת תרבות בפני עצמה, שתוארה רבות כניסיון של דור ה-X ליצור תרבות הדומה לתרבות-הנגד של ההיפים מן העשור הקודם. במקום להתרכז במוזיקה, התרכזו חלקים נרחבים מן התקשורת באספקטים השטחיים שבהם התאפיינו המוזיקאים והמעריצים. דוגמה בולטת של תגובתה של הסצנה למה שהם ראו כשטחיותה של התקשורת היא תרמית "שפת הגראנג'", שגרמה לניו יורק טיימס להדפיס רשימה מזויפת של מונחי סלנג שהיו נפוצים לכאורה בקרב סצנת הגראנג'. הרשימה נחשפה מאוחר יותר כמתיחה שלה הייתה אחראית מגאן ג'ספר מסאב פופ. ההגזמות שהיו נהוגות בהתייחסויותיה של התקשורת לסצנה תועדו בסרט התיעודי הייפ! מ-1996.
למרות רתיעתם של מעריצי הגראנג' מסיאטל משטחיות תקשורתית שכזו, רוב מוזיקאי הגראנג' מן האזור המשיכו להתלבש באותו סגנון בו התלבשו לפני עלייתם אל הכותרות. גם מוזיקאים מאזורים אחרים החלו להתלבש בצורה דומה ובגדי מעצבים יקרים פינו את מקומם לפרטי לבוש פשטניים יותר, תופעה שהתפשטה אל תרבות הרוק כולה. פרטי הלבוש שהיו פופולריים באותה תקופה היו פלנל, ג'ינס, מגפיים (לעיתים קרובות של "ד"ר מרטנס") ונעלי התעמלות של "קונברס". מעריצים צעירים רבים מחוץ לסיאטל אימצו סגנון פשטני זה, שאותו ראו כניגוד לנורמות השטחיות והנשלטות בידי החברות הגדולות של התרבות הפופולרית. באנגליה, נערים שהתלבשו בסגנון הגראנג' זכו לכינוי "גראנג'רס", בעוד שהכינוי הרווח בארצות הברית היה "גראנג'יז". החזות השחצנית המסורתית של כוכבי הרוקנרול הפכה להיות מעליבה עבור שוחרי מוזיקה רבים, מה שיצר בין השאר טרנד של רתיעה מתעשיית האופנה. נוצרה תופעה משונה, כאשר רתיעה זו סייעה לתעשיית האופנה לדחוף את קו "אופנת הגראנג'" עוד יותר, כשהיא מנצלת את תיעובם של המעריצים מתעשיית האופנה על מנת למכור את מרכולתה לאותם מעריצים עצמם. כתוצאה מכך, מעריצי גראנג' רבים חדלו מלהתלבש באופן "מסורתי" במהירות יחסית, והתעשייה חדלה אף היא מלשווק פרטי לבוש אלה זמן קצר לאחר מכן.
ההשפעות על עולם המוזיקה.
במהלך תקופת הגראנג' במוזיקה התרחשו אירועים רבים שלא היו מתרחשים אלמלא עלתה הפופולריות של הגראנג'. הרוק האלטרנטיבי, שבא לידי ביטוי קודם לכן כמעט אך ורק במועדונים מקומיים, בתחנות רדיו של מכללות ותחת חברות תקליטים עצמאיות, פרץ אל הזרם המרכזי כאשר חברות התקליטים הגדולות הסכימו להפיץ סגנונות מוזיקה חדשניים יותר אל הציבור הרחב. בעקבות מהפך זה נולד פסטיבל המוזיקה לולפלוזה, כאשר להקות גראנג' מהוות חלק נכבד ממנו ב-1992 וב-1993 למעשה גם פסטיבל האוזפסט לא היה מתקיים משום שלולהפלוזה לא רצו לארח את אוזי אוסבורן. בעיני התקשורת הגראנג' הפך לחלק מתרבות הפופ, כאשר דוגמה בולטת הוא סרט הקולנוע "סינגלס" מ-1992, שבפסקול שלו כיכבו מספר להקות גראנג', שזכה לפופולריות גדולה. ז'אנר הפאנק נהנה מתחייה מחודשת, כאשר להקות כגרין דיי ואופספרינג זכו להצלחה גדולה. חברות תקליטים עצמאיות, בעיקר סאב פופ ואפיטף רקורדס, הצליחו בפעם הראשונה למכור כמות שווה או דומה של אלבומים לזו של החברות הגדולות.
הירידה בפופולריות.
אף על פי כן, הפופולריות הגדולה של הגראנג' הייתה קצרת-ימים. היו מספר גורמים שגרמו לכך, כאשר למרות שכל אחד מהם היה יכול לסיים לבדו את תקופת הזוהר של הז'אנר, רבים מאמינים שיותר מגורם אחד היה אחראי לירידה בפופולריות שלו.
רוב המעריצים והיסטוריוני המוזיקה טענו, שלהקות גראנג' רבות היו מנוגדות מדי באופיין לחברות התקליטים הגדולות בהן הן היו חתומות, ולכן לא היו מסוגלות לשרוד למשך תקופת זמן ארוכה יותר תחת מטרייתן של חברות אלה. להקות גראנג' רבות סירבו לשתף פעולה עם החברות הגדולות ביצירת להיטים בעלי צליל קליל יותר על מנת להרחיב את קהל היעד שלהן, בין השאר מחשש שיאבדו את מעריציהן הוותיקים, והחברות פנו ללהקות אחרות שהסכימו לכך. סיבה נוספת עשויה להיות הירידה במכירות התקליטים ב-1996 שגרמו לחברות לחפש להקות שניגנו בסגנונות מעט פופולריים יותר מהגראנג'. מצד שני, ייתכן כי הירידה במכירות עצמה נגרמה מהחתמתן של הלהקות הקלילות יותר.
גורם נוסף שייתכן ותרם לירידה בפופולריות של הגראנג' הוא עלייתו של ז'אנר הפוסט-גראנג'. פוסט-גראנג' היה גרסה נוחה יותר לאוזן של הגראנג', והוא נמנע מן הצליל ה"מלוכלך" שמעריצי הגראנג' התרגלו אליו. רבים מאמינים כי תת-הז'אנר הוא פיתוח של מנהלי חברות התקליטים שרצו למכור גרסה של גראנג' שתמכור לקהלים גדולים יותר כתוצאה מכך שהצליל שלה יהיה קרוב יותר למוזיקת הפופ. באמצע שנות התשעים החלו חברות התקליטים להחתים מספר להקות שפיתחו צליל כזה והעניקו להן חשיפה נרחבת. למרות שחלק מלהקות אלה, כגון סילברצ'ייר ובוש, זכו להצלחה גדולה, מעריצי גראנג' רבים דחו אותן כחלק מן הז'אנר, בטענה שהן "מכרו את עצמן בזול". דוגמאות בולטות ללהקות כאלה הן קנדלבוקס וקולקטיב סול, שנדחו בתקיפות על ידי מעריצי הגראנג'. גם להקות פוסט-גראנג' מאוחרות יותר כגון קריד וניקלבק, שהופיעו לאחר שהגראנג' נעלם כליל מן הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי וזכו להצלחה גדולה, נדחו מכל וכל על ידי מעריצי הגראנג' הוותיקים.
שימוש בהרואין בקרב מוזיקאי גראנג' היווה גם הוא מכשול גדול להמשך פעילותן של להקות גראנג' אחדות. מותו של אנדרו ווד ממנת יתר ב-1990 היווה את הטרגדיה הראשונה של סצנת הגראנג', וגרם לקיצה של מאת'ר לאב בון. רבים מאמינים כי שימושו של קורט קוביין בהרואין הוא הגורם העיקרי למותו. מותם של קריסטן פפאף מהול ב-1994 ושל ליין סטאלי מאליס אין צ'יינס ב-2002 נגרמו אף הם ממנת יתר של הרואין. רבים מאמינים כי שקיעתו של הגראנג' החלה עם מותו של קוביין באפריל 1994. אנקדוטה מפורסמת מספרת כי קוביין נצפה פעמים רבות כשהוא לובש חולצת טי-שירט שעליה הכיתוב "הגראנג' מת".