גם שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הם מטיפוס אטי, כלומר חיקוי לדרכמה האתונאית. העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות מטיפוס זה וכאלה היו בדרך כלל גם מטבעות "יהד".
תהליך ההתייוונות של ארץ ישראל.
בתקופה ההלניסטית הייתה התיישבות יוונית-מוקדונית ניכרת בארץ ישראל ודפוסי משטר של הפוליס ההלניסטית הוכנסו לערי החוף, לעבר הירדן המזרחי ולכמה מקומות בפנים הארץ, שהמשיכו להתקיים עד לתוך התקופה הרומית. המעמדות הגבוהים של ערי הארץ נטמעו בתוך שכבת המתיישבים היוונים המוקדונים וכתוצאה מכך נתגבשה שכבת עלית מייוונת, שנבדלה מהתושבים המקומיים שכונו ביוונית "לַאוֹי". הפיניקים היו גורם חשוב בתהליך ההלניזציה של ארץ ישראל ולא רק בערי החוף, אלא גם במקומות מסוימים בפנים הארץ, כמו באידומאה, כאשר בקרב האוכלוסייה האדומית, השמית דוברת הארמית, קמו שתי ערים הלניסטיות: אדורים ומרשה. כמו האדומים, גם השומרונים המשיכו לשמור על ייחודם האתני והתרבותי ולאחר שעירם שומרון הפכה בראשית התקופה למושבה צבאית מוקדונית, התרכזו עתה סביב מקדשם בהר גריזים. השליטה המוצקה של חוקי התורה על אדמת יהודה בתקופה הפרסית נתאשרה על ידי השליטים ההלניסטיים, אולם גם ביהודה החלה נטייה מצד המעמדות הגבוהים ובתי הכהונה, להפוך לחלק מן השדרה ההלנית הכללית (הפיניקית-סורית) של הארץ ולהינתק מהשכבות הנמוכות שכתוצאה מכך נשארו ללא הנהגתן המסורתית.
תהליך היווּן של ארץ ישראל כלל הגירה של יוונים מחלקים שונים של העולם היווני וליסודן של ערים יווניות. המתיישבים היו בחלקם מוקדונים ובראשם ותיקי הצבא המוקדוני שהתיישבו בראשית התקופה ההלניסטית בסמריה (שומרון) ובעבר הירדן. לשם חיזוק שלטונם, יסדו התלמיים בארץ ערים חדשות או שינו את שמותיהן של הישנות לשמות יווניים, ולשם הגנת הארץ יסדו בה גם קאטויקיות (מושבות של חיילים), ששימשו כחיל מצב מיושב וקבוע, כאשר לחיילים ניתנו חלקות אדמה לעיבוד, שלא יכלו למכור ואף לא להחכיר.
בתקופה התלמיית נמסרו אחוזות קרקע גדולות למקורבים לשלטון ומתוך אחד הפפירוסים של זנון מתברר שארץ ישראל הייתה מלאה אז פקידים יווניים.
הרשת הצפופה של הערים היווניות שהקיפו את ארץ ישראל הפכה את האזור לאחד האזורים העירוניים ביותר במזרח. בדרך כלל, יסוד ערים הלניסטיות בארץ ישראל משמעותו הייתה תוספת אוכלוסייה למקום היישוב והקצאת קרקעות למתיישבים. על ידי העיור ההלניסטי הצעידה השושלת התלמית את ארץ ישראל אל ההלניזציה.
על אדמת יהודה לעומת זאת, לא הייתה התיישבות יוונית או מייוונת עד לזמנו של אנטיוכוס אפיפנס, ואם התגוררו בה נוכרים, היו אלה רק אנשי חיל המצב של מצודת החקרא, פקידי מנהל, או סוחרים עוברי אורח.
לשונות.
שלוש שפות היו מדוברות בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית ובכלל זה במדינה החשמונאית: עברית, ארמית ויוונית קוינה.
השבטים הערביים.
אחד הגלים בחדירת השבטים הערביים לאזור במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס הוא הופעת הנבטים. לא ידוע על הימצאותם בדרום הארץ בתקופה הפרסית ורק החל מסוף המאה ה-4 לפנה"ס הם הופיעו כגורם חשוב בדרום ומזרח ארץ ישראל. כבר בתקופה זו היו אלה הנבטים שהשתלטו על ארץ אדום המקראית (ובירתם הייתה פטרה), בזמן שהאדומים כבר התרכזו בשטחה של ארץ יהודה המקראית. אף על פי שנמצאו מחוץ לתחום שלטון התלמיים והסלאוקים, לנבטים הייתה עוצמה רבה בתקופה ההלניסטית, שנבעה משליטתם על דרכי השיירות שהובילו סחורות יקרות מארץ ערב הדרומית ומהודו לנמלי ארץ ישראל (בעיקר עזה) או לכיוון דמשק בצפון. מספרם של הנבטים לא עלה על 10,000 ואף על פי שהוגדרו כערבים, לשונם הכתובה הייתה ארמית. גם הנבטים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית והם הקימו מדינה לאורך גבולותיה המזרחיים והדרומיים של מדינת החשמונאים. בזמן מרד החשמונאים היו הנבטים בני ברית של המורדים היהודים, אולם עם כינון הממלכה החשמונאית הפכו שתי הממלכות לאויבות - מצב שנמשך גם בתקופת הורדוס ויורשיו.
מלבד היהודים והנבטים, גם היטורים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית. שבט ערבי זה הקים מדינה בדרום הלבנון והשתלט גם על הגליל.
בספר חשמונאים נזכרים גם "בני בעון", שארבו ליהודים בדרכים ויהודה המקבי התנקם בהם לאחר שהכה באדומים. על פי יוסף קלוזנר צריך להיות "בני מעון", שבט אדומי-ערבי מדרום לים המלח.
היהודים.
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הגלה תלמי הראשון 100,000 יהודים למצרים, גייס 30,000 מתוכם לחיל המצב המקומי, ואת השאר מכר לעבדות. ההיסטוריון הקטאיוס כתב שאוכלוסיית ירושלים מנתה 120,000 תושבים.
מלחמות הדיאדוכים (301-323 לפנה"ס), והמלחמות הסוריות (198-301 לפנה"ס) הביאו הרס וחורבן, מעשי טבח בתושבים, לקיחת שבויים ומכירתם לעבדות, ובריחת אוכלוסייה מהארץ. האוכלוסייה המקומית התמעטה, ובעקבות הקולוניזציה האוכלוסייה ההלניסטית גדלה. ביהודה שהייתה מחוץ לאזור הקרבות ונפגעה יחסית פחות, היה גידול מהיר של האוכלוסייה כבר מראשית התקופה הלניסטית, תופעה שצוינה אצל סופרים יווניים. החוקרים מעריכים כי אוכלוסיית יהודה מנתה בין 200,000 ל-240,000 נפש.
אף על פי כן, נשארה האוכלוסייה היהודית ביהודה רבה מאוד בהשוואה לשטחו הקטן של אזור מושבם. אוכלוסייה זו מנתה כמה מאות אלפי נפש ומשום כך יכולה הייתה במרד החשמונאים להוציא צבא בעל עדיפות ברורה בהתמודדות עם האוכלוסייה הלא-יהודית ואף לעמוד מול כוחות גדולים של הממלכה הסלאוקית. בנוסף על הריכוז היהודי ביהודה ובדרום השומרון, היו יישובים יהודיים גם באזורים אחרים של ארץ ישראל. יש אזכור מפורש ליהודים שישבו בצפון מערב השומרון ובגליל המערבי בזמן המרד החשמונאי, שכוונו נגדם פעולות איבה מצד תושבי הערים ההלניסטיות הסמוכות. על ישוב יהודי ביפו נודע בקשר לפעולותיו הצבאיות של יהודה המקבי. יהודים במצב דומה היו גם בצפון הגלעד. ישוב יהודי בדרום הגלעד ובארץ עמון ("ארץ טוביה") היה הגרעין של היישוב היהודי הגדול בפראיה בהמשכה של התקופה.
תחום יהודה בשלטון המעצמות ההלניסטיות היה מוגבל לסביבת ירושלים. מרד החשמונאים הביא בהדרגה להתפשטות יהודה כמעט על כל ארץ ישראל והשם "יהודה" ("יודיאה") הפך לשם הרשמי של הארץ כולה.
שינויים דמוגרפיים במלחמות החשמונאים.
בתקופה החשמונאית (63-142 לפנה"ס) גדל מספר היהודים בארץ ישראל בשל הריבוי הטבעי הגדול, העלייה מהתפוצה היהודית, ופעולות הגיור של השליטים החשמונאים. האוכלוסייה היוונית-מוקדונית ברחה, גורשה, או נרצחה ברובה, והארץ הייתה בעלת רוב יהודי.
הריכוזים היהודיים בארץ ישראל היו מוקפים אוכלוסייה נוכרית, שהייתה רב-גונית מבחינת הרכבה האתני. בתקופה ההלניסטית קיבלו אוכלוסיות אלו מעין הנהגה בעלת אופי אחיד ומיוון, שהתגבש לגוש סורי-יווני.
בשובו מהקרב המכריע בו ניצח את תימוטיאוס, הביא עמו יהודה המקבי פליטים יהודים מהגלעד והעביר אותם ליהודה כדי להבטיח את שלומם. באותו הזמן העביר גם אחיו שמעון פליטים יהודים מהגליל ליהודה, אולם היהודים בגליל, בעמק הירדן ובעבר הירדן היו אז מעטים כל כך, עד שיהודה ושמעון יכלו לקחת אותם ולהוליכם לארץ יהודה.
לאחר שקיבל שמעון את ההנהגה, הוא שלח צבא יהודי ליפו, גירש את תושביה הנכרים והושיב במקומם יהודים. מאוחר יותר כבש את גזר וגם ממנה גירש את הנכרים והושיב בה יהודים.
יוחנן הורקנוס כבש את אדום וכפה על האדומים לקבל את היהדות. האדומים התגיירו והפכו לחלק מהאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. צעד זה היה שינוי משמעותי ממדיניות הגירוש של אביו, ויוחנן נקט בו מכיוון שהעדיף להגדיל את כוחם המספרי של היהודים בארץ ישראל ומשום שהאוכלוסייה האדומית הייתה שמית וקרובה ליהודים בגזע ובלשון.
האדומים קיבלו את התנאי שהציב יוחנן הורקנוס להישארותם בארצם, אולם היו אדומים שלא קיבלו את הצעת הגיור והעדיפו לצאת לגלות במצרים, ואלה היו אוכלוסייה שתרבותה הלניסטית לחלוטין.
אחרי ניצחונות החשמונאים נסוגה היוונות באדום לגמרי. במראשה למשל, במחצית השנייה של המאה-2 לפנה"ס חוזרים ומתבלטים שמות שמיים מקומיים.
מתוך ידיעות מקוטעות עולה שבחלק מהערים ההלניסטיות שנכבשו הייתה מדיניות יהוד מכוונת, אולם לאחר הכיבוש הרומי רוב אזורים אלה לא נחשבו יהודים והם הופרדו מהתחום היהודי של הארץ. כך התעורר מחדש המתח בין שני חלקי האוכלוסייה של ארץ ישראל: היהודים והסורים המיוּונים.
בזמן שלטונו של יהודה אריסטובולוס, אחיו אנטיגונוס הדף את היטורים מהגליל וסיפח את כולו ליהודה, תוך גיור תושביו.
קשה למדוד את האהדה שרכשה האוכלוסייה הכפרית השמית ודוברת הארמית לחשמונאים, אולם קשה גם להניח שחופש התנועה של חילות החשמונאים הרחק מיהודה היה מתאפשר בקרב אוכלוסייה עוינת. החשמונאים נלחמו מלחמת חורמה נגד ערים הלניסטיות, אך באדום ובגליל לעומת זאת הספיקה פקודת גיור להפוך את תושביהן ליהודים, ואלה נשארו יהודים גם כאשר כבשו הרומאים את הארץ, אף על פי שיכלו להסתלק מיהדותם. תוך דור אחד מאז התייהדותם השתלבו האדומים בחברה היהודית, כאשר בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אחד מהם, אנטיפס, להיות מושל אדום. מאוחר יותר, בתקופה הרומית, מונה בנו אנטיפטרוס לנציב בארץ יהודה כולה ולאחר מכן הורדוס נכדו שם קץ לשלטון בית חשמונאי והפך למלך יהודה.