ההיסטוריון המזרחן היהודי-בריטי-אמריקאי ברנרד לואיס, כתב בספרו החשוב "צמיחתה של טורקיה המודרנית" (1962), כי עם התפתחותה של תנועה לאומית ארמנית במאה ה-19, החלו הארמנים המפוזרים על פני טורקיה להוות איום על המדינה הטורקית ובין שני העמים החל מאבק "שהסתיים בשואה האיומה של 1915, בה נספו מיליון וחצי ארמנים". אולם כעבור מספר שנים שינה לואיס את דעתו. ב-1985 חתם על עצומה שנשלחה לקונגרס האמריקני נגד התוכנית להפוך את ה-24 באפריל ליום זיכרון לאומי ארמני-אמריקני. בראיון שהעניק לעיתון הצרפתי לה מונד, טען לואיס כי "רצח העם" הוא "הגרסה הארמנית של היסטוריה זו" והסביר כי "הארמנים נעשו בעיה לטורקים" בזמן מלחמת העולם הראשונה, משום שהם רצו עצמאות ואהדו בגלוי את הרוסים שהתקדמו מהקווקז אל עבר טורקיה. לדבריו, "מבחינת הטורקים, היה הכרח לנקוט צעדי ענישה וצעדי מניעה נגד האוכלוסייה הלא־יציבה באזור שהיה נתון לאיום של פלישה זרה". כמו כן, "שני המחנות הסכימו שהדיכוי היה תחוּם גאוגרפית" וש"המלחמה לא השפיעה על הארמנים שחיו באזורים אחרים של האימפריה העות'מאנית. אין ספק שהתרחשו דברים נוראים ושארמנים רבים - וגם טורקים - נספו. אך לא תמיד אפשר לדעת את הנסיבות המדויקות של מותם". לואיס קבע כי אמנם מאות אלפי ארמנים מתו מרעב ומקור במהלך גירושם לסוריה, אולם הטיל ספק בכך "שהייתה החלטה שיטתית להשמיד את האומה הארמנית...מסמכים טורקיים מוכיחים כוונת גירוש, לא כוונת השמדה". מאוחר יותר, בספרו החשוב "המזרח התיכון, אלפיים שנות היסטוריה מעליית הנצרות עד ימינו" (1995), כתב לואיס כי ב-1915 "החליטה הממשלה העות'מאנית על גירוש ויישוב מחדש של האוכלוסייה הארמנית של אנטוליה". הוא כתב כי "המגורשים סבלו ייסורים מחרידים...ותפקיד ליווי המגורשים הוטל על קבוצות מתנדבים מקומיים... אין כל ספק שמאות אלפים לפחות, ואולי יותר ממיליון, נספו. רבים מתו ברעב, במחלות ובקור; רבים נרצחו באכזריות, או בידי כפריים ואנשי שבטים מקומיים... או בידי המלווים האלה עצמם". לדבריו, "הממשלה העות'מאנית המרכזית עשתה מאמץ מסוים לשים קץ למעשי הזוועה האלה. בארכיונים מצויים מברקים מרשויות עות'מאניות גבוהות בעניין מניעת מעשי אלימות נגד ארמנים או הטלת עונשים על מעשים שכאלה". הוא הוסיף כי בארכיונים מצויים גם מסמכים של כמעט 1,400 משפטים צבאיים, שבהם נשפטו אנשי צבא ואזרחים על פגיעה במגורשים.
בתגובה לדבריו של לואיס, הגישה הקהילה הארמנית נגדו ונגד העיתון תביעה פלילית בצרפת על הכחשת רצח העם הארמני. ב-21 באוקטובר 1994 כתב לואיס לנשיא בית הדין הפלילי שדן בעניין:
ב-18 בנובמבר 1994 נדחתה התביעה. בית המשפט הצרפתי קבע שהחוק הצרפתי (חוק גייסו, Gayssot) מ-1990, האוסר על הכחשת שואת היהודים, אינו ישים במקרה הארמני. בעקבות זאת, פנו הארמנים לבית משפט אזרחי ותבעו את לואיס על פגיעה ברגשות הארמנים בכך שהכחיש שהארמנים הושמדו באופן שיטתי. ביוני 1995 פסק בית המשפט שלואיס הכחיש את רצח העם הארמני וקבע שבהכחשותיו התעלם במכוון מעדויות ופסיקות של מוסדות חשובים שאישרו את עצם קיומו של רצח העם. ההיסטוריון נמצא אשם ב"הסתרת גורמים הסותרים את התזה שלו" ולפיה "הג'נוסייד הארמני קיים אך ורק בדמיונם של בני העם הארמני". לואיס נקנס ב-10,000 פרנק והעיתון לה מונד חויב לפרסם את פסק הדין.
במאי 1996 הכריז ראש עיריית תל אביב, רוני מילוא, על כוונתו להעניק ללואיס אזרחות כבוד של העיר. אולם בעקבות "פרשת פריז", התקיימו מחאות נגד לואיס, אך גם התקבלו מכתבי תמיכה רבים בו מאנשי אקדמיה ישראלים. לאחר שנערכו דיונים בעניינו, הוא לא קיבל בסופו של דבר את אזרחות הכבוד. במהלך ההליכים נגד לואיס, הוא נבחר בצעד הפגנתי מצד הקהילה האינטלקטואלית בצרפת לעמית כבוד של המכון של צרפת (Institut de France), ובתגובה לתוצאות התביעה האזרחית השלישית נגדו, כתב ההיסטוריון הבריטי פרנסיס רובינסון כי מדובר ב"פסק דין שערורייתי נגד היסטוריון המתמצא בתוכן הארכיונים העות'מאנים יותר מכל בית משפט פריסאי, או אפילו מהארמנים עצמם, שאיש אינו מכחיש את סבלותיהם".
הוויכוח האקדמי בעיתון "הארץ", 1997.
במשך ארבעה שבועות באוגוסט-ספטמבר 1997, התנהל ויכוח ציבורי אקדמי למחצה במדור התרבות והספרות של עיתון "הארץ" על רצח העם הארמני. ב-5 בספטמבר 1997 כתב המזרחן יהושע פורת על "הג'נוסייד שעשו כביכול הטורקים העותמאנים", כי "אין ספק כי מדובר כאן בטרגדיה נוראה, אך בשום פנים ואופן...אין לדבר על ג'נוסייד, אלא על אמצעים קשים שנקטה האימפריה העותמאנית נגד מיעוט לאומי שהצטרף בעת מלחמה אל אויבי המדינה, ואשר במשך כשלושים שנים לפני כן ניסה להשיג עצמאות לאומית על חשבון טריטוריות עותמאניות". פורת הוסיף כי לואיס "חקר את הפרשה הארמנית לעומק" ו"ביושר ובאומץ הגיע למסקנה כי לא נעשה רצח־עם בארמנים". לדברי פורת, הטורקים לא הביעו אידאולוגיה גזענית נגד הארמנים והם לא ניסו להשמיד את כולם, אלא רק את הארמנים במזרח אנטוליה, שתמכו ברוסיה והיוו גיס חמישי. לטענתו, מסיבה זו הם הוגלו בשיטתיות מהאזורים הסמוכים לגבול ורבים מהם מתו מרעב ומחלות ואילו אחרים נהרגו על ידי בני השבטים הכורדים. פורת סבור כי תועמלנים ארמנים הפיצו ידיעות על רצח של שני מיליון ארמנים, ומוסיף כי ההיסטוריון-הדמוגרף האמריקאי ג'סטין מקארתי חקר את הנושא "והראה כי מספר הארמנים שמתו בשנות המלחמה היה כחצי מיליון, כרבע עד שליש ממספר הארמנים באנטוליה ערב המלחמה". בתגובה למאמר של פורת, כתב ג'ורג' הינטליאן, היסטוריון ארמני מירושלים, כי השגרירות הטורקית בתל אביב מספקת לאוניברסיטה העברית ספרות הכחשה ו"נראה כי ד"ר פורת מוצא שספרים אלה אובייקטיביים למדי".
ב-12 בספטמבר טען המזרחן אמנון כהן כי הארכיונים העות'מאניים הרשמיים נפתחו בשנים האחרונות לחוקרים מהעולם, וישנם מסמכים שנמצאו המעידים על היבטים אחרים של אירועי 1915, ואילו מסמכים אחרים, שבעבר התבססו עליהם במחקר, כגון מברקי טלעת פאשה, התגלו כזיוף. לדבריו, לא נמצאו עדיין (1997) עדויות מהימנות על מעורבות עות'מאנית רשמית בפשעים שבוצעו בארמנים ולכן לא ניתן להכריע לגבי קיומה של תוכנית, כוונה או מעורבות של המדינה או ראשיה בפשעים הללו. ב-12 בספטמבר הסביר המזרחן מרטין קרמר את השינוי בעמדתו של לואיס בפתיחת ארכיונים ופרסום מסמכים מתוכם בשנות ה-80 של המאה ה-20. המסמכים הללו הראו שהשלטונות העות'מאניים ערכו 1400 משפטים צבאיים שדנו בפשעים נגד הארמנים - מה שמשמש ראיה לקיומו של טבח. אולם לדברי קרמר, עובדה זו שוללת את הגרסה לפיה הייתה לטורקים תוכנית גדולה לרצח עם, ובנוסף לכך, "מברקי ארם אנדוניאן" (הם "מברקי טלעת פאשה" או "מסמכי נעים ביי", פקיד טורקי שפרסם את זיכרונותיו ב-1920), ששימשו הוכחה לכך שמנהיגי "הטורקים הצעירים" הורו על השמדת הארמנים, התבררו ב-1986 כזיוף.
בעקבות דבריו של ברנרד לואיס לבית המשפט הצרפתי, ב-19 בספטמבר 1997 כתב גם יעקב גורן, היסטוריון של תנועת העבודה, ש"אם נצמצם את הוראת המונח ג'נוסייד למעשה השמדת עם באופן מוחלט, כלומר הריגת כל מי שנמנה עם בני אותו עם הנמצא בהישג יד הרוצחים, אפשר להגדיר את מעשיהם של הטורקים בארמנים במלחמת העולם הראשונה כטבח, ולא כג'נוסייד".
מינה רוזן.
מינה רוזן, פרופסור לתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, שלחה ב-1997 מכתב-מאמר בן עשרה עמודים לרוני מילוא, תחת השם "טבח הארמנים ומקצועו של ההיסטוריון". רוזן כתבה שבפרוץ מלחמת העולם הראשונה הציעו הרוסים לארמנים למרוד באימפריה העות'מאנית תמורת הקמת מדינה ארמנית לאחר ניצחון מדינות ההסכמה. לדבריה, הארמנים סומנו, לכן,"כאויבי האימפריה" ו"כסכנה מוחשית ביותר לקיומה". לדבריה, גם בתום המלחמה, "המשיכו כוחות גרילה ארמניים להילחם בטורקים" וגם המשיכו את מאמציהם לזכות במדינה עצמאית. לדבריה, בתקופה זו "נולדה 'ההוכחה' לתכנון טבח של כל הארמנים באימפריה בדמות שורה של מברקים שכביכול נשלחו מטעם ממשלת 'הטורקים הצעירים' לפונקציונרים שונים במזרח אנטוליה". מברקים אלה ידועים בשם "מברקי טלעת פאשא" או "מברקי אנדוניאן", על שם ארם אנדוניאן, האיש שפרסם אותם. לדבריה, אנדוניאן כתב בעצמו שפרסם אותם "למטרות תעמולה ולחיזוק העניין הארמני", אולם למרות זאת, "הם הפכו לאבן פינה ממשית ואמיתית בתודעה הארמנית". לדבריה, שני חוקרים טורקים הוכיחו את דבר הזיוף ב-1983 ושההוכחות לכך "הן כה מוצקות, שאף הארמנים פסקו מלהשתמש במברקים הללו כדי להוכיח את טענותיהם", אלא ש"התודעה לא השתנתה". רוזן עברה לטפל גם ביומניו של הנרי מורגנטאו, שפורסמו גם הם באותה תקופה של פרסום המברקים, וגם הם שימשו להוכחה לקיומה של תוכנית להשמדת הארמנים. אלא שלטענתה, "בדיקה של יומניו שבכתב יד, מכתביו האישיים ודיווחיו לממשלת ארצות הברית...מוכיחים למעלה מכל צל של ספק שהיומנים הנדפסים שוכתבו כדי להצדיק את כניסתו של וודרו וילסון למלחמה".