הוא נולד באנטוורפן, אחד מבין ארבעת ילדיהם של פיטר דה פוס ואנה דה חרה. אביו נולד בליידן ועבר להתגורר באנטוורפן ושם תועד בגיל 17 כסטודנט של ירום סקולנס. מרטן ואחיו, המכונה גם פיטר, התאמנו לראשונה עם אביהם. כמה היסטוריונים אומרים כי למד עם הצייר ההיסטורי המוביל באמצע המאה ה-16 פרנס פלוריס, אולם אין שום עדות תיעודית לכך.
הוא נסע לאיטליה ושם התגורר בין 1550 ל-1558. ייתכן שהוא לפחות היה בחלק מהנסיעה שלו בדרום, בחברתו של פיטר ברויגל האב. הוא כנראה התגורר ברומא, פירנצה וונציה. עבודתו של דה פוס מראה השפעה חזקה של הצבעים הוונציאנים. הביוגרף האמן האיטלקי מהמאה ה-17 קרלו רידולפי כתב כי דה פוס עבד בסטודיו של טינטורטו בוונציה, מה שמסביר את ההשפעה הזו.
עם שובו לאנטוורפן בשנת 1558 הפך דה פוס לחבר בגילדת אנטוורפן של סנט לוק. ייתכן שהוא חזר לאנטוורפן מוקדם יותר. הוא התחתן עם יואנה לה בוקץ', שמשפחתה במקור מולנצ'נס בצרפת. לזוג היו חמש בנות ושלושה בנים. באותה תקופה פרנס פלוריס היה צייר ההיסטוריה המוביל בפלנדריה והוא הפעיל בית מלאכה גדול באנטוורפן. שליטתו בתחום ההיסטורי, הקשה על אמנים אחרים למצוא עבודה. דה פוס היה בר מזל והשיג בשנת 1564 עבודה מהסוחר העשיר מאנטוורפן גיליס הופמן.
בשנות ה -60 של המאה ה-16 סבלה פלנדריה ממהומות הדת ״סופת בלדן - הזעם האיקונוקלסטי״ שהגיע לשיאו בשנת 1566. במהלך תקופת זו, אמנות קתולית, אביזרי כנסייה וקישוטים בכנסיות נהרסו על ידי ההמונים הפרוטסטנטיים הקלוויניסטים. היה זה חלק מהרפורמציה הפרוטסטנטית. פרנס פלוריס, שהיה אז צייר ההיסטוריה הפלמית המוביל, מעולם לא התאושש מההלם כשראה את יצירות האמנות שלו נהרסות. פלוריס עצמו התדרדר בענייניו האישיים והמקצועיים כאחד. כאשר פלוריס כמעט והפסיק לצייר אחרי 1566, דור צעיר של אמנים ניצל את ההזדמנות להשתלט על תפקידו החשוב בציור ההיסטוריה בהולנד הבסבורגית. בין האמנים הללו הפך מרטין דה פוס לבולט ביותר.
דה פוס קיבל בשנת 1570 את המשימה לקשט את הקפלה הפלאטית של ויליאם, הדוכס מבראונשווייג-לינבורג בסל, גרמניה. המוניטין שלו גדל ובשנת 1572 מונה לדיקן הגילדה באנטוורפן. דה פוס התנצר בתחילה לאמונה הלותרנית, אך הוא המיר את אמונתו לאחר נפילת אנטוורפן ותבוסת המהפכה הפרוטסטנטית בהולנד הבסבורגית. הקריירה שלו המריאה כשזכה בעבודות חשובות מהאחוות והגילדות של אנטוורפן. דה פוס היה דיאקון של גילדת אנטוורפן של סנט לוק בשנים 1572-1573.
המוניטין שלו היה כזה שבשנת 1589 ביחד עם אמברוסיוס פרנקן מונה על ידי שופט השלום בגנט להעריך את ציור ״המשפט האחרון״ על ידי רפאל קוקסי. רפאל קוקסי היה מעורב בסכסוך עם שופט השלום בגנט, שהזמין את הציור, אך שקוקסי הרגיש שהוא מציע סכום שהיה נמוך מדי ליצירת המופת שלו. מרטן דה פוס ואמברוסיוס פרנקן נבחרו גם כמעצבים הראשיים של הקישוטים לאנטוורפן בשנת 1594 של מושל דרום הולנד שמונה באותה העת, הארכידוכס ארנסט מאוסטריה. מרטן דה פוס היה ממקימי גילדת הרומאים שהוקמה בשנת 1572 בקתדרלת גבירתנו באנטוורפן. הגילדה הכניסה אמנים, מצטיינים שנסעו לרומא והעריכו את התרבות ההומניסטית. החברות בגילדה הזאת, נתנה לאמנים הזדמנות טובה להתחבר עם לקוחות פוטנציאליים. כדי לענות על הביקוש הרב לעבודותיו, כולל מצד פטרונים זרים, פיתח דה פוס סדנה יעילה. והיו לו 11 תלמידים בין 1564 ל -1599.
יצירתו.
מרטין דה פוס היה בעיקר צייר של סצנות דתיות. הוא היה גם צייר דיוקנאות מיומן. הוא הכין מספר איורים להדפסים עבור ספרים. החל בסגנון מאנסטריזם, והתפתח לסגנון בהיר ותיאורי, שתאם בצורה מושלמת את רעיונות הקונטרה רפורמציה.
אחיו פיטר דה פוס היה גם צייר ומספר עבודות שיוחסו בעבר למרטן דה פוס יוחסו לאחיו, או קבלו את הכינוי "פסאודו דה פוס".
ציורים.
בעקבות מאורעות האיקונוקלסטיקה של ״סופת בלדן״, שהגיעה לשיאה בשנת 1566 והביאה להרס של חלק גדול מהאמנות בכנסיות בפלנדריה, הפך דה פוס לאחד האמנים שהוטל עליהם לשחזר את הכנסיות הפגועות עם יצירות חדשות. רבים מאלה, דוגמת הציור של ״סנט לוקס המצייר את הבתולה״ (1602), ציירו לקתדרלת גבירתנו באנטוורפן, כדי להחליף ציור באותו נושא שצייר קווינטן מטסי והושמד עשרים שנה לפני כן. ציור אחר ״הנישואין בקאנה״ (1597), שצויר עבור גילדת סוחרי היין, הוזמן על ידי ארגונים מובילים באנטוורפן. מרטן דה פוס לא הייתה אמן חדשני אלא אקלקטי שהשאיל באופן חופשי מאמנים איטלקים. עבודותיו היו מבוססות על אחד או יותר מהציירים האיטלקיים: ורונזה, טינטורטו ומיכלאנג'לו, כמו גם לציירים פלמיים כמו פיטר ארסן, והציירים הפלמיים שהושפעו מאמנות איטלקית שהיו בגילדת הרומאים, כמו למברט לומברד, פרנס פלוריס ומישאל קוקסי.
הסגנון שלו היה מזוהה מאוד והאיקונוגרפיה שלו ונושאיו היו ברוח קונטרה-רפורמציה מובהקת. בתקופה מאוחרת לוח הצבעים שלו נעשה רך וטונלי יותר.
הדפסים ורישומים.
דה פוס היה אומן פורה מאוד והייתה לו תפוקה גדולה שהופצה באופן נרחב באמצעות חריטות שנעשו על ידי רפאל סאדלר, אחים וייריקס ואחרים.
דה פוס עיצב גם איורים להוצאת פלנטין באנטוורפן. אלה כללו עיצובים ל- Breviarium Romanum ו-Missale Romanum, הוא גם עיצב את האיורים ל"טריומפוס מרטירום", סדרה של 13 הדפסים המראים קדושים מ״הברית הישנה״. פרסומים אחרים עליהם עבד כללו סדרות על חמשת החושים, שבעת החטאים הקטלניים, המעלות הנוצריות, 12 חודשי השנה, ארבע העונות ושבעת פלאי העולם.
דה פוס סיפק 78 רישומים לציורי התנ"ך המאויר שהתפרסם בשנת 1585 על ידי ג'רארד דה ג'וד. הפצת התנ"ך המאויר הזה מאת דה ג'וד, כמו גם פרסומו באמסטרדם במהדורה מתוקנת, תרמו לפופולריות של איורי דה פוס ברחבי אירופה.
עיצובים שלו נחקקו על ידי חרטים מובילים באנטוורפן ופורסמו על ידי העיתונות המקומית. דה פוס יצר בערך 1600 הדפסים. רישומיו של דה פוס ידועים באופיים התוססים והחיוביים בדרך כלל, ונופים רומנטיים מופיעים לרוב ברקע.
דוד גוטמן (פרופסור)
דוד גוטמן (נולד בשנת 1932) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה, לשעבר ראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, מוכר בעולם כמומחה ללוגותרפיה וכידיד אישי של פרופסור ויקטור פרנקל. עסק בהוראה, במחקר, בהכשרה ובייעוץ בלוגותרפיה במשך שנים רבות. כתב, ערך ותרגם עשרים ספרים ופרסם קרוב למאה מאמרים ועבודות מחקר בכתבי עת מקצועיים.
קורות חיים.
נולד בהונגריה. ניצול השואה לאחר שהיה בגטו בודפשט. עלה לישראל על סיפון אניית המעפילים "אקסודוס", הוחזר לגרמניה למחנות מעצר בריטיים, ועלה שוב לישראל בשנת 1948. למד באוניברסיטה העברית בירושלים עבודה סוציאלית, וקיבל תואר בוגר בשנת 1962. שימש כשליח תרבות לקהילה היהודית בסוונה, מדינת ג'ורג'יה, ואחר כך עשה את הדוקטורט ואף לימד באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון, ארצות הברית. בשנת 1987 התמנה לראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה וכיהן בתפקיד זה חמש שנים. בשנות השבתון שלו, ב-1992–1994 ובשנת 2000 עבד בהתנדבות כיועץ לראש הג'וינט בבודפשט, בפיתוח שירותי רווחה לקהילה היהודית בכלל, ולניצולי השואה בפרט.
פרופסור גוטמן מוכר בעולם כמומחה ללוגותרפיה וכידיד אישי של פרופסור ויקטור פרנקל. עסק בהוראה, במחקר, בהכשרה ובייעוץ בלוגותרפיה במשך שנים רבות. הוא כתב, ערך ותרגם עשרים ספרים ופרסם קרוב למאה מאמרים ועבודות מחקר בכתבי עת מקצועיים. בשנת 2003, קיבל את הפרס היוקרתי על מפעל חייו ותרומתו ללוגותרפיה ולניתוח קיומי, מטעם קרן ויקטור פרנקל ועיריית וינה. אחדים מספריו תורגמו לאנגלית, לספרדית, לגרמנית, להונגרית, לסינית. בשנים האחרונות תרגומיו הורחבו בעולם ושני ספרים תורגמו לרוסית ואחד לפרסית, וכיום ספריו מתורגמים גם לשפה הקוריאנית ולשפת קאנדה בהודו. פרופסור גוטמן נבחר בשנת 2010 כאחד מחמישים "הגיבורים למען צדק חברתי" על ידי אוניברסיטת מרילנד.
פרופ` דוד גוטמן משמש שנים רבות כמחנך וחוקר בתחום העבודה הסוציאלית, הגרנטולוגיה, הלוגותרפיה וההכשרה של עובדים מקצועיים ב עבודה סוציאלית. גוטמן משתתף פעיל בכנסים בינלאומיים רבים בעולם, מחברם של ספרים רבים בתחום העבודה הסוציאלית, הטיפול, הגרנטולוגיה ומתרגמם של ספרים ומאמרים מתחום אלו.
גוטמן הניח בעבודותיו תשתית לשילוב תפיסת הלוגותרפיה בישראל וספרו "לוגותרפיה למטפל" נלמד על ידי מטפלים רבים בישראל ומחוצה לה, והתפרסם בקרב מטפלים ועובדים סוציאליים רבים בארץ ובעולם כולו. עבודותיו של גוטמן משלבות בין גישת הלוגותרפיה ובין ניתוח קיומי של חיי אדם וההשלכות הפילוסופיות והמעשיות, תוך שילוב גישות שונות מתחומי הפסיכולוגיה, הפסיכותרפיה והדת. בעבודותיו מציע גוטמן דרכים שונות מעשיות ויצירתיות להתמודדות מוצלחת עם השאלות שהחיים מעמידים בפני האדם. כידידו הטוב של פרנקל מייסד הוא נהג להיפגש איתו רבות ואף אירח אותו ואת רעייתו בישראל וליווה אותו בביקורו בכותל המערבי. בעשורים האחרונים עסק במחקר פיתוח והפצת הידע הקשור בסוגיות אתיות בסיסיות בקרב העובדים הסוציאליים, עובדי הסיעוד והרפואה ופיתח ידע בתחום שאלות כגון מה מותר ומה אסור בטיפול פרטני, כיצד על עובד סוציאלי, אחות או רופא להתנהג בסיטואציות של קונפליקט וניגוד אינטרסים.
משפחה ועבודה.