במסורות הכתובות הנביא הכריז כי כבר בטיפת הדם הראשונה של השהיד, אין הוא מרגיש את הכאב של המוות ומיד מגיעות אליו שתי עלמות שחורות עין (חור אל-עין) אשר מסירות את העפר ממצחו ומברכות אותו בשירה. עם זאת, לאל יש את היכולת לדעת את הכוונה האמיתית של הלוחם, ועל כן אם האמונה והכוונה אינן אמיתיות, לא יקבל את הגמול בגן עדן. בחדית'ים מהימנים נאמר כי שמעו את הנביא טוען כי לכל מי שזיכה להגיע לגן עדן, יחכו 80,000 משרתים ו72 נשים איתן יוכל להתחתן. עוד מתואר על שחורות העין כי הן לבנות עור ועדינות, וכי שחור עיניהן שחור משחור ולבן עיניהן לבן מלבן. "ואצלם קצרות המבט, יפות העין כאילו הן ביצים חבויות". "בגינות ומעיינות ילבשו בגדי משי וקטיפה, זה לעומת זה כך, ונשיאם בתולות צחורות עור ושחורות עין". כמו כן, ברגע שהן מחייכות הן מאפילות על השמש והירח, וטיפה מהרוק שלהן מספיקה כדי להפוך אוקיינוס שלם למים מתוקים. נאמר כי לא חוללה וטומאה לא על ידי גברים ולא על ידי יצורים אחרים. על מנת לתאר את יופיין, הקוראן מתאר אותן כאבני ספיר ופנינים בערכן, בצבען ובטהרתן. תאורן כפנינים בתוך צדפותיהן בא לידי ביטוי מכיוון ששום יד לא נגעה בהן, ויתרה מכך הן שמורות לבעליהן המרטירים. "בהן קצרות המבט, שלא חלל את תומתן לפניהם, בן אנוש ולא שד [...] כאילו הן האודם והאלמוגים [...] בהן טובות ויפות [...] עלמות צחורות עור, חבויות באוהלים [...] ישענו על כרים ירוקים ושטיחים נאים". על פי הקוראן, רוב רובן של הנשים נוצרו בגן עדן אך חלקן הגיעו מהעולם הקיים כ"שחוקות" ואללה חידש אותן לטובת בעלן והתאים אותן לגילו. "ובתולות צחורות עור ושחורות עין כפנינים החבויות כגמול על מה שהיו עושים לא ישמעו בהן, לא דברי הבל ולא חטא אלא דברי שלום [...] הנה בראנו אותן בריאה ויצרנו אותן בתולות נעימות, רעות לבעלי הימין רבים מן הראשונים ורבים מן האחרונים". "והשאנו אותם לשחורות העין" הוא הפסוק המאשש למאמינים על כך שמטרתן של שחורות העין להעניק לתושב גן עדן נחת, לשרתו, לענגו אותו ולספק את צרכיו לצד אשתו מהעולם הקיים. עם זאת, לא נאמר בפירוש שהשהידים יקיימו יחסי מין עם שחורות העין. ההסקה נעשתה בעקבות הפסוק כי בגן עדן "יש בו כדי להשביע את הנפש וכדי לשובב את העין, ואתם בו חיים חיי נצח." הרעיון הושרש עמוק בתודעה הדתית, עד כי האמונה טוענת שלאחר שהשהיד יבעל את שחורת העין, יופיע קרום בתוליה בכל בוקר מחדש. לטובת כך, מקבל הצדיק אשר הגיע לגן עדן זקפה נצחית אשר תענה על כל צרכיו.
מקורות אפשריים לאמונה בבתולות גן עדן.
טרום אסלאם.
האוכלוסייה שאפיינה את חצי האי ערב לפני הופעת האסלאם הייתה ברובה עובדת אלילים, לצד יהודים ונוצרים שחיו במקום. האוכלוסייה האלילית הייתה בעלת סדר חברתי שבטי אשר קידשה והעריצה את דמות הלוחם הגברי (מורואה). על כן, המוות היה לחלק אינטגרלי בסדר השבטי בעוד שנקמת דם היה לבסיס חברתי איתן. כמו כן, טקסים אליליים אופיינו בהעלאת קורבן כמנחה לאל לו סגדו. לכן ניתן לשער כי קידוש המוות בעיניי הנביא כסמל לאמונה אמיתית נבע דווקא מסימביוזה של הערכים שקדמו לאסלאם הן מהדתות המונותאיסטיות והן מעבודת האלילים. העובדה כי הנביא אהב נשים, שופכת אור אחר על סוגיית הבתולות ומאפשרת מקום לשיח מיני בזמנים מאוחרים יותר.
נצרות.
בשנים הראשונות לנצרות, המאמינים והתומכים של ישו נרדפו ונטבחו. על כן, מרטיריות הייתה לגורם מרכזי בחייו של המאמין הנוצרי על ידי שמירה על דתו ואמונתו. סוג חדש של מרטיריות התפתח במאות הראשונות, אשר לא התאפיין בשפיכת דמים והתנגדות; התנזרות מיחסים מיניים, סגפנות מינית ובתולין. שמירה על הבתולין, אולי כחלק מההערצה השמימית של מריה הקדושה, קיבלה מידת טוהרה גבוה מאוד בקרב המאמינים הנוצרים, עד כי במאה הרביעית נכתב ז'אנר ספרות חדש אשר עסק בבתולין ובטהרתם. השיח המיני התבסס בעיקרו סביב הדוקטרינה הסטואית, אשר טענה כי על האדם בחייו להתגבר על התשוקה בעזרת ההיגיון. דרך התגברות על היצר והתשוקה, עם מותן יכלו נשים להפוך לדמות מלאכית בגן עדן, ולזכות באהבתו של ישו ובקדושה וטוהרה על היותן בתולות. עקרון זה שימש גם ככלי להתגבר על אובדן והצער, דבר אשר מרמז על האפולוגטיקה של חתונתו של השהיד בגן עדן עם הבתולות.
המדינה האומיית.
גם בתקופה האומיית נעשה שימוש צבאי באפולוגטיקה של נשות גן עדן; בספרות האומיית מתואר כיצד יזיד אבן שג'רה, שר הצבא של הח'ליפה האומיי הראשון מעאוויה, אמר בנאומיו לפני הקרבות כי החורי יורדות אל שדה הקרב, מעודדות את החיילים להילחם ונוזפות בהן כאשר מתנהגים כמוגי לב. הוא תיאר כיצד עם מותם, יגיעו שתיים מנשות גן עדן וייקחו את השהידים אל השמיים. כמו כן, חיילים יצרו מערכת יחסים בעלת סממנים מיניים עם החורי דרך חלומות, מפאת גודל הציפייה עקב השימוש בהן.
שיעה.
במסורת השיעית השהיד לא בהכרח לוקח חלק פעיל במערכה, ושהידים יכולים להיות חלק מהמשפחה של האימאם, או צאצאיו של עלי. מי שנלחם נגד מתנגדיו של האימאם ומי שמת בעבור שימור החברה והאמונה השיעית נחשב גם כן לשהיד. בזרם השיעי, החורי יהיו לפיצוי בגין מעשים טובים והן ינקטו במעשים טובים כלפי המאמינים. החוורא הן ההתגלמות האנושית למידות טובות, אשר לא יעלמו עם הזמן, ויהיו מסורות ונאמנות למי שנמסרו.
צופים.
הצופים, כאמור, מאמינים בהתקרבות לאל דרך סגפנות, התנזרות ממין ומהחיים החומריים כשלעצמם. השקפתם בסוגיית השהיד, אם כן, שונה מהזרמים המוסלמים האחרים ומתאפיינת בטוהר מידות המאמין על ידי התקרבות רוחנית מקסימלית לאל. הם רואים ביחסי גבר-אישה כגורם מעכב מבחינה דתית, ועל כן רואים בנשים כדמות רוחנית יחסית נחותה ומושא הערצה מיני יחסית פסול. סוגיה זו יצרה בנייה של מודל תשוקה חדש, אהבת נערים לא מזוקנים וראייתם כדמות מינית נחשקת. סוגיה זו התפתחה בעיקרה באזור טורקיה ואיראן, והאמונה היא כי נער צעיר יכול להזכיר ביופיו את הדמות המלאכית שהנביא ראה בחזיונותיו. הם מאמינים כי נער יפה, אשר טרם צמח זקנו, הוא התגלמות האל בעולם הקיים, והוא הדמות הטהורה של שהיד. קיימים אזכורים בספרות ובשירה הצופיות להתגלמות ואף נאמר כי דמותו היפה ביותר של האל היא דמותו של נער צעיר. הם מאמינים כי הסגידה ליופי אלוהי כל כך טהור, המתגלם בצורה האנושית של צעיר יפה תואר, ללא כל יחסים מיניים ותשוקה מחייבת ומצדיקה כל סבל וגם את המוות בעצמו. המוות לו הצופים מייחלים, היא הכניעה האולטימטיבית לרצון האל, והמוות הוא ביטוי הכמיהה למות כקדוש מעונה למימוש האהבה האפלטונית שעל כדור הארץ. הצופים לא מתייחסים לגמול שלהם בדמות הבתולות, אלא לכל המוטיבים מהתקופה המוקדמת (נחיצות הכאב והתקיימות האהבה) כאשר הם מעורבבים בצורה הרמונית יחד עם אהבתו של האל ודמותו של הנער הצעיר.
חשישיון.
כת החשישיון האיסמעילית אשר התבססה באזור פרס וסוריה והיוותה אופוזיציה להגמוניה הסונית במאות ה-11 עד ה-13. מאמיניה היו יוצאים למשימות התאבדות באמונה כי לאחר מכן יזכו להיכנס לגן עדן. חסן אלצבאח, מנהיג הכת אחריו הלכו באמונה עיוורת משום שראו בו כאימאם, היה משקה את המאמינים בחשיש על מנת להגביר את הלהט הדתי שדבק במאמינים ובשליחים. מרקו פולו, בביקורו, טען כי אלצבאח נהג להשקות את המאמינים ולאחר מכן להוציא אותם אל גן המצודה בה ישבו. תחת השפעת החשיש מלווים בנשים אשר האכילו אותם, שרו להם ורקדו, חשבו המאמינים שהם נמצאים בגן עדן. לאחר מכן היה משיב אותם אלצבאח לחדרם כאשר הם ישנים ואומר להם כי על מנת לחזור לגן עדן הנכסף, אותו הגן בו בילו תחת השפעת החשיש, עליהם לצאת למשימה ממנה לא יחזרו. על כן, המתנקשים שיצאו למשימות אשר קיבלו, לא רק שלא פחדו מהמוות אלא רצו וקיוו למות במשימה על מנת שיוכלו להיכנס לגן עדן.
היום.
מיתוס 72 הבתולות הוא גורם מניע משמעותי בגיוס מאמינים למשימות במות קדושים. גופי טרור רבים ותנועות מיליטנטיות רבות לוקחות חלק פעיל במערכה הגלובלית באמונה כי זהו כרטיס הכניסה לגן עדן. עקרונות אלו נשענים על דבריו של מוחמד שגרס כי "גן עדן בצל החרבות", ועל כן מניחים ארגוני הטרור העולמיים כי שהיד יכנס לגן עדן לאחר שלקח חלק במערכה למען אללה. דוגמה לכך היא תנועת החמאס, אשר מחנכת בבתי הספר לעקרון זה כבר מגיל צעיר מאוד. החינוך ברוח זו יוצר ציפייה ומעודד צעירים לפעולות התאבדות והתנגדות הנובעים מהציפייה הגדולה להתאחד עם הבתולות. על כך מעידים דבריו של ד"ר יונס אל-אסטל, מרצה במחלקה להלכה אסלאמית באוניברסיטה האסלאמית בעזה: מעבר למחילה על כל החטאים, והייחוס המשפחתי שבא בעקבות פעולת ההתאבדות, הורים רבים מאמינים כי זה הוא הגורל הטוב ביותר לילדיהם. אימהות רבות שרואיינו לאחר שבניהן מתו במות הקדושים, לא התאבלו על ילדיהם ומעבר לכך, שמחו על כך שילדיהן מתחתנים עם נשות גן עדן. גם התנועות המיליטנטיות אשר שולחות את המאמינים לפעולת השהיד, מברכות על חתונת השהיד עם שחורות העין, ולא מוסרות תנחומים למשפחה.
נשים בגן עדן.
נשים צדיקות אשר מגיעות לגן עדן יהיו עליונות לחורי 70 אלף פעמים, לא יישאו בנטל אשר מיוחס לנשים בעולם הקיים, ויבלו את זמנן נהנות מתענוגות גן עדן.