ב-4 באוגוסט 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לרגימנט הרגלים המתנדבים ה-24 של ויסקונסין כלוטננט והשתתף בקרבות שונים. על שירותו כשליש ביחידתו במהלך הקרב על מיסיונרי רידג' ב-25 בנובמבר 1863, הוא קיבל את עיטור מדליית הכבוד. מקארתור נפצע קשה בקרב פרנקלין, כשהוא ספג פציעות כדור בחזהו וברגל מאקדחו של קצין צבא הקונפדרציה, אך בסופו של דבר שרד את הפציעה. ב-25 בינואר 1864 הועלה לדרגת מייג'ור וכשנה וחצי לאחר מכן, ב-18 במאי 1865, הועלה לדרגת לוטננט קולונל - זמן קצר לפני ששוחרר ב-10 ביוני 1865. כהוקרה על אומץ ליבו הועלה לדרגת לקולונל מתאריך 15 במרץ 1865.
לאחר תום מלחמת האזרחים, הוא החל ללמוד משפטים ביוני 1865, אך הצטרף מחדש לצבא הסדיר בפברואר 1866 כלוטננט סדיר. הוא הועלה במהירות שוב בשנת 1866 ללוטננט ראשון וקפטן. ב-1889 הועלה לדרגת מייג'ור ובשנת 1896 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-30 השנים הבאות הוא שימש במקומות שונים ובשנת 1885 הוא השתתף במלחמה נגד ראש שבט האפאצ'י ג'רונימו.
מלחמת ארצות הברית–ספרד.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, הוא הוצב בטריטוריית דקוטה וביוני 1898 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים ומונה למפקד חטיבה 1, דיוויזיה 2, הקורפוס ה-8, והוביל אותה לניצחון בקרב מנילה ב-12 באוגוסט 1898, בעקבותיו הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ב-13 באוגוסט 1898.
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
הוא הוביל את הדיוויזיה ה-2 של הקורפוס ה-8 במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים בקרב מנילה השני, במערכה של מאלוס ובמתקפה הצפונית. כשהכיבוש האמריקאי בפיליפינים הפך מקרבות קונבנציונליים ללוחמת גרילה, פיקד מקארתור על דיוויזיית צפון לוזון. בינואר 1900, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר ומונה למושל הצבאי של הפיליפינים על ידי הנשיא ויליאם מקינלי, יחד עם הפיקוד על הקורפוס ה-8, במקום הגנרל אלוול ס. אוטיס.
הוא אישר את המשלחת, בפיקודו של גנרל פרדריק פונסטון, שהביאה ללכידתו של אמיליו אגינלדו. מקארתור שכנע את אגינלדו שנלכד להפסיק להילחם ולהישבע אמונים לארצות הברית. הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בצבא הסדיר ב-5 בפברואר 1901. עם זאת, ב-4 ביולי 1901, ויליאם הווארד טאפט מונה למושל (האזרחי). שיתוף הפעולה בין השניים התאפיין בוויכוחים מתמידים, כך שמקארתור הוחזר לארצות הברית מתפקידו כמפקד צבאי בפיליפינים. הסלידה מפוליטיקאים ומעובדים אזרחיים של הכוחות המזוינים עברה גם לבנו דאגלס מקארתור, כאשר מקארתור שימש מאוחר יותר כמפקד עליון באוקיינוס השקט ובמהלך מלחמת קוריאה.
מלחמת רוסיה-יפן.
בשנים הבאות הועסק במספר משרות בארץ הולדתו. בשנת 1905 הוא נשלח למנצ'וריה כדי לצפות בשלבים האחרונים של מלחמת רוסיה-יפן. לאחר מכן שירת במשך שנה כנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית ביפן. כשחזר שוב לארצות הברית ב-1906, חידש את תפקידו כמפקד הדיוויזיה הפסיפית.
באותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל, עם זאת, נמנע ממנו תפקיד הרמטכ"ל מאחר שהמחלוקות שהחלו בפיליפינים נמשכו, ולכן מקארתור לא יכל להגשים את חלומו לפקד על כל צבא ארצות הברית.
בהגיעו לגיל 64 פרש מהצבא ב-2 ביוני 1909. ב-5 בספטמבר 1912, זמן קצר לאחר שנסע לטקס אזכרה של יחידת מלחמת האזרחים עבור יחידתו, הוא לקה בהתקף לב קטלני. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אריה אליאס
אריה (אלבר) אליאס (1 באפריל 1921 – 7 במאי 2015) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
זוכה שני פרסי אופיר: האחד על תפקיד ראשי בסרט והשני על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בבגדאד שבעיראק. על ילדותו סיפר:
"אלה היו ימים יפים מאוד, הייתי מאוד מאושר, היה טוב ליהודים לחיות שם. בגיל 12 באתי להורים ואמרתי להם שאני רוצה להיות שחקן והם שאלו למה אני מדבר שטויות. אחר כך הם ראו שאני מופיע בדברים עם כבוד והתחילו לתת לי גב. עזבתי את בגדאד כשהתחילו שם הבעיות, בניתי לי חיים אחרים ואמרתי לעצמי תודה לאל שעזבתי".
אליאס היה היהודי הראשון שהתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בפקולטה לדרמה בבגדאד שבעיראק בשנת 1941. בעקבות הפרעות ביהודים והיחס המפלה מצד השלטונות החליטה המשפחה, בשנת 1947, לעלות לארץ ישראל.
אחותו של אליאס הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק והצליחה לשחד נהג משאית שיבריח את אריה לארץ ישראל. הוא בילה חמישה ימים ולילות בתא המטען של המשאית, שהובילה תמרים מבגדאד, ולבסוף הגיע לנמל חיפה.
מיד לאחר עלייתו, שירת בפלמ"ח ובהמשך בצה"ל במלחמת העצמאות. אליאס נדחה מן הצ'יזבטרון בגלל מבטאו הכבד והצטרף ל"יחידת ש.מ. 2" - יחידת האזנה של המודיעין, שקדמה להקמת יחידה 8200. ביחידה הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, ילידת הארץ, שהוריה הגיעו לארץ בעלייה השנייה ממזרח אירופה.
בשנת 1949 הומלץ אליאס, ביחד עם עוד שישה חיילים מיחידתו, לקבלת צל"ש על ידי חיים הרצוג, ראש מחלקת המודיעין בצה"ל באותה עת, אך הצל"ש לא ניתן בעקבות טענתו של דוד בן-גוריון כי המצב בו הייתה שרויה מדינת ישראל היה רגיש מדי.
בסוף שנות החמישים שהה כשלוש שנים בפריז, שם למד קולנוע, עבד בתעשיית הסרטים בצרפת והשתלם באמנות התיאטרון אצל ז'אן-לואי בארו, מרסל מרסו, ז'אן וילאר ורנה סימון.
בתיאטרון.
לאחר שהשתחרר החל אליאס לשחק בתיאטרון, אך ללא הצלחה רבה - לטענתו, מבטאו המזרחי היה לו למכשול בעת מבחני הקבלה לתיאטראות הממוסדים: "הבימה", "הקאמרי" ו"האוהל" - בהם שלטו, באותה עת, המבטאים המזרח-אירופאיים.
יוצאת דופן הייתה השתתפותו, ב-1953, במחזה "תעלולי נאסר א-דין", שהועלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא. אליאס גילם את המואזין (בעל תפקיד המספר בהצגה), אולם כשהמחזה ירד מהבמות, חזר שוב לשולי הבמה לתפקידים משניים ביותר.
על פי מאגר אנשי במה בישראל, אליאס שיחק בתיאטרונים ובהפקות הבמה האלה:
בגלל חוסר הצלחתו להשתלב בתיאטראות הממוסדים באותן שנים, פנה לבימוי במגזר הערבי ועבד עם חובבים בעיילבון, כפר קאסם, כפר יסיף ונצרת. כמו כן, ביים ושיחק בתסכיתי רדיו בערבית בקול ישראל.
בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1954 שיחק בסרט "אבן על כל מיל", שכתבו חיים חפר ואריה להולה, שגם ביים.
בשנת 1963 ביים אליאס סרט בשם "אף מילה למורגנשטיין", שכתב אפרים קישון בתור מחזה.
ב-1965 גילם את לוי, אביו המובטל והאלכוהוליסט של נער צעיר בסרט "הילד מעבר לרחוב", שכתבו עדנה שביט ויוסף שלחין - שגם ביים. בסרט, בו גילם אליאס את אחד משני התפקידים הראשיים, על רקע העוני חסר המוצא, מתקשה האב להתאקלם ולתפקד במציאות הישראלית ומגיע לעימותים עם בנו המתדרדר לפשע. אליאס טען מאוחר יותר, כי הזדהה בכל ליבו עם התפקיד, דבר אשר סייע לו לגלם את האב באמינות רבה. הסרט זכה בביקורות מצוינות בעיתונות הישראלית והקהל נהר בהמוניו לסרט. הסרט אף השתתף וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאחר "הילד מעבר לרחוב", נפתחה הדרך בפניו של אליאס והוא זכה לתפקידים משמעותיים יותר: ב-1967 גילם את אהרון מזרחי בסרט "עליזה מזרחי", שביים מנחם גולן. ב-1968 השתתף בסרט "הגמל והילד", שביים משה גז. בשנת 1969 השתתף בסרטו של גולן "מרגו שלי" ובסרט "לפני מחר", שכתבו יורם קניוק ואלידע גרא, שגם ביימה.
ב-1971, גילם את דמותו של אלברט, באחד מהסרטים המשמעותיים בקריירה שלו - "השוטר אזולאי", שכתב וביים אפרים קישון. "השוטר אזולאי" היה בין המצליחים בסרטים בהם הופיע אליאס, והיה אחד מהסרטים הישראליים הבודדים שהיו מועמדים לפרס אוסקר וזכה בפרס גלובוס הזהב בארצות הברית, בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
באותה שנה כיכב בסרט "אריאנה", שביים ג'ורג' עובדיה. ב-1972 גילם את חנוכה בסרט נוסף שכתב וביים עובדיה - "נורית". באותה שנה כיכב בסרט האמריקאי "תיק ירושלמי", שביים ג'ון פלין.
בשנת 1973, גילם את מושיקו בביוף בסרטו של מנחם גולן "קזבלן". בשנת 1974, גילם את זכי בן-חנניה בסרט "צ'רלי וחצי", שכתב אלי תבור וביים בועז דוידזון. באותה שנה גילם במאי פרסומות בסרט "שרית", וזה היה שיתוף הפעולה השלישי שלו עם ג'ורג' עובדיה.
ב-1975 גילם את חכם חלפון בסרט "חגיגה בסנוקר", שכתבו אלי תבור ואורי דן וביים בועז דוידזון.
בשנת 1976 החל לגלם את יחזקאל בסדרה "הילדים משכונת חיים", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסדרה, אשר צפייתה הייתה חובה עבור תלמידי זרם החינוך הממלכתי, הכירה את אליאס לדור שלם של ילדים.
באותה שנה השתתף בסרט "רחוב 60", שכתב וביים ג'ורג' עובדיה, וזאת הייתה העבודה הרביעית של השניים ביחד. בשנת 1977, גילם את חממה בסרט "הרשלה", שכתבו דוד גורפינקל ויואל זילברג - שגם ביים, וגילם את חכם משיח בסרט נוסף של עובדיה - "בדרנית בחצות". ב-1978 שיחק בסרט "סוסעץ", שביים יקי יושע.
ב-1980 גילם את אליאס בסרט "כוכב השחר", שביים עקיבא ברקין. ב-1982 גילם את אבא של אליס (ענת עצמון), בסרט "כביש ללא מוצא", שכתב (לצד אלי תבור) וביים יקי יושע.
ב-1983 שיחק בסרט "נורית 2" (סרט ההמשך של "נורית") וגילם את אוסמאט בסדרה "הבית של פיסטוק", שביים מוטי אבירם. ב-1984 שיחק בסרט "כאסח", שכתב אהרון בכר וביים חיים גיל, וגילם את ר' אברהם בסרט "אריות בירושלים", שכתב וביים חיים גיל (ע"פ ספרו של שמואל הופרט).
ב-1987 גילם את זכי, בסרט "המובטל בטיטו", שכתבו (ע"פ מחזה מאת טומי לפיד) ניסים עזיקרי וזאב רווח - שגם ביים. ב-1988 שיחק בסרט הדרמה "משחקים בחורף", שביים רם לוי, וגילם מבקר מסעדות בסדרה "המסעדה הגדולה".