בשנת 1986 נקבע לראשונה הנוהל לשינוי מין בישראל של משרד הבריאות שהיה יוצא דופן ומתקדם לתקופתו - היות שהסדיר לראשונה את הטיפול הרפואי הנחוץ לרבים מהקהילה הטרנסג'נדרית המעוניינים לבצע שינויים בגופם, ואף מימן אותו מתוך סל הבריאות. הנוהל נקבע בעקבות תביעה שהגישה טרנסג'נדרית שניתוחה נכשל והותיר אותה למעשה ללא איברי מין במשך שנתיים. ב-2014 עודכן הנוהל בהתאם להתקדמות שחלה בתפישה הקלינית של טרנסג'נדרים ובצרכיהם. הגיל המינימלי לביצוע הניתוח הורד מ-21 ל-18, תקופת האכשרה במהלכה המועמד נדרש לחיות בזהות המגדרית החדשה קוצרה משנתיים לשנה ונקבע גם נוהל לשינוי המין בתעודת הזהות ללא ניתוח. קיימת ועדה ציבורית שתפקידה לאמת את הצורך ואת ההתאמה של הפונה אליהם לניתוח, המורכבת מפסיכיאטרית בכירה, מנתח פלסטי בכיר, פסיכולוגית קלינית, אורולוגית ואנדוקרינולוגית, יחד עם נציגה מהקהילה הטרנסג'נדרית. נכון לשנת 2020, הוועדה היחידה ממוקמת במרכז הרפואי על-שם שיבא - תל השומר, שם גם מתבצעים הניתוחים התחתונים להתאמה מגדרית מזכר לנקבה. במקרה של גברים טרנסג'נדרים, כיוון שאין בארץ מנתח פלסטי המוסמך לבצע את הניתוחים, הם ממומנים לביצוע מחוץ לישראל. בשנת 2022 נוסף לסל הבריאות מימון לטיפולי נישוי קול לנשים טרנסג'נדריות.
התחרטות על ניתוח לשינוי מין.
https://journals.lww.com/prsgo/fulltext/2021/03000/regret_after_gender_affirmation_surgery__a.22.aspx?campaign_id=9&amp;emc=edit_nn_20220615&amp;instance_id=64091&amp;nl=the-morning&amp;regi_id=100092180&amp;segment_id=95173&amp;te=1&amp;user_id=e165797c4aa1ca028604d2c15026bd1c
מרינה אברמוביץ
שיער הערווה
בוומור
בוומור או באומור (באנגלית: Bowmore) הוא ויסקי מסוג סינגל מאלט אשר מיוצר בסקוטלנד באי איילה אשר ידוע בארומות הויסקי המעושנים והכבולים שלו. מזקקת בוומור ממוקמת במרכז האי בעיירת בוומור. המזקקה קרויה על שם העיירה.
היסטוריה.
בוומור היא אחת המזקקות הוותיקות והחוקיות הראשונות בסקוטלנד, היא הוקמה בשנת 1779 על ידי סוחר מקומי בשם דייוויד סימסון. סימסון עבר לכפר בוומור בשנת 1766 ועיסוקיו היו שונים הוא מגוונים. הוא היה חקלאי, סוחר, מנהל-דואר, ימאי ויותר מכל היה מומחה לויסקי. כאשר הגיעה לאי איילה החליט לפתוח מזקקה בהשראת האנשים המקומיים ובהשראת דניאל קמפבל שככל הנראה היה חברו.
התיעוד ההיסטורי להקמת המזקקה הראשונה החוקית באי איילה היא מזקקת בוומור אשר תועד הקמתה בשנת 1779, אך רבים נוטים להאמין כי המזקקה כבר הייתה פעילה מאז שנת 1766. כמו כן באותה תקופה ויסקי בוומור היה כבר המפורסם ביותר באי איילה וגם כן בעולם כולו.
מאוחר יותר המזקקה נלקחה על ידי ג'יימס מתר ומשפחתו. מתר היה גם כן היה חקלאי ומומחה לויסקי אך בניגוד לדייוויד היה סגן קונסול עות'מאני, ברזילאי ופורטוגזי שהתגורר קודם לכן בעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
ג'יימס מתר הרחיב במידה ניכרת את שיווק המזקקה והעלה את המסחר שלה עם הזמן, עד לשנת 1887 כשמשפחתו מכרה את המזקקה לג'ון שהיה השריף של קמבלתטאון. ג'ון הפך את המזקקה באופן רשמי לחברה בשם 'מזקקת בוומור'. ב-1963 מזקקת בוומור נרכשה על ידי סטנלי פ. מוריסון.
על אף שמוריסון שיפץ וחידש את המזקקה הוא שימר את רצפת הליתות. בניגוד לרב המזקקות כיום שקונות לתת מונבט מזקקת בוומור מגדלת את הלתת במזקקה עד היום, מה ששומר על מסורת של מאות שנים.
כיום המזקקה שייכת לתאגיד 'מזקקות מוריסון בוומור בע"מ' שנקנה על ידי תאגיד הענק היפני 'סונטרי בע"מ'.
Maximum Transmission Unit
בתקשורת מחשבים, המונח Maximum Transmission Unit (בקיצור MTU) מציין את גודל המנה המקסימלי (בבתים) ששכבה נתונה בפרוטוקול מסוים יכולה להעביר. ערכי ה-MTU יכולים להיקבע מראש (לדוגמה, ברשת Ethernet) או ברגע ההתקשרות (כמו בחיבור PPP). ככל שה-MTU יותר גבוה, כך רוחב הפס מנוצל בצורה יעילה יותר. כשה-MTU גבוה מדי, הזמן הדרוש להעברת מנה אחת גורם לעיכוב בהעברה של המנות הבאות אחריה (ראו: לאג). לדוגמה, מנה של 1,500 בתים - המנה הגבוהה ביותר המותרת בשכבת הקו של פרוטוקול Ethernet ומכאן המנה הגבוהה ביותר ברוב אזורי האינטרנט - תחסום מודם של 14.4k למשך כשנייה אחת.
פרוטוקול IP.
חבילת פרוטוקולי TCP/IP תוכננה כך שתוכל לקשר בין רשתות רבות מסוגים שונים. בדרך כלל, כל צומת ברשת מכיר רק את ה-MTU שלו ושל הצמתים הסמוכים לו, לכן ייתכן שמנה שנשלחת מצומת אחת לצומת אחרת תעבור דרך צמתים שה-MTU שלהם נמוך מגודל המנה.
כדי לפתור בעיה זו, פרוטוקול IP מחלק את המנה לתתי-מנות בגודל המקסימלי שמאפשר אותו צומת (המנה האחרונה תהיה בגודל השארית של אותה חלוקה). לשיטה זו מספר חסרונות:
קביעת ה-MTU של נתיב (Path MTU).
ה-Path MTU מוגדר כגודל המנה המקסימלי שיכול לעבור בנתיב נתון, מבלי שזו תצטרך להתפצל לתת-מנות. כדי לקבוע את ערך ה-Path MTU בפרוטוקול IP, מסמנים את האופציה DF (Don't Fragment) בפתיח של החבילה. כאשר החבילה מגיעה לצומת שה-MTU שלה נמוך מגודל החבילה, נשלחת בחזרה חבילת ICMP עם ה-MTU של הצומת. התהליך נמשך עד שמגיעים לשרת היעד. הבעיה בשיטה זו היא, שכיום מספר גדול של שרתים חוסמים את התעבורה של חבילות ICMP כדי למנוע התקפת מניעת שירות. בנוסף לכך, בפרוטוקול IP הנתיב משתנה באופן דינמי בעקבות אירועים שונים, ולכן ה-Path MTU עשוי להשתנות.
מנוע אנליטי
מנוע אנליטי הוא התכנון הראשון של מחשב מכני, שנהגה על ידי המתמטיקאי צ'ארלס בבג' לראשונה ב-1832, במהלך עבודתו על מנוע ההפרשים. בבג' המשיך לעבוד על תכנון המנוע האנליטי עד מותו ב-1871, הגם שהיה ברור לו שמנוע זה לא ייבנה בחייו.
המנוע הוא מתקן מכני לחלוטין, שמונע על ידי מנוע קיטור, ובנוי מגלגלי שיניים, גלי זיזים, מוטות מקשרים ומתקנים מכניים נוספים. ההוראות והנתונים להפעלתו מוזנים מכרטיסים מנוקבים, ותוצאות החישוב מודפסות במדפסת.
המנוע פועל בבסיס ספירה עשרוני, ומורכב מארבע יחידות מרכזיות: "טחנה" (mill), "מחסן" (store), קורא (reader), ומדפסת (printer). היחידות קושרו ביניהן במערכת מוטות מקשרים שמהווים מקבילה מכנית לאפיק נתונים.
הטחנה דומה בעיקרה ליחידה אריתמטית-לוגית במחשב מודרני, המחסן הוא זיכרון המחשב, והקורא והמדפסת הם אמצעי קלט/פלט. בכך בישר המנוע לא רק את הרעיון המרכזי, כלומר מכונה כללית שיכולה לבצע חישובים מסוגים שונים לפי תוכנית המוזנת אליה, אלא גם את החלוקה הפונקציונלית שנשמרה בתכנון מחשבים במאות הבאות.
תכנון המנוע לא הושלם מעולם. בבג' החל לתכנן אותו ב-1837, והמשיך לעבוד על שיפורים ותוכניות מפורטות יותר ליחידות שונות במחשב, עבודה שלא הושלמה. בנו של בבג', הנרי, בנה דגם של חלק מה"טחנה".
הזיכרון שהקצה בבג' למנוע - 1,000 מספרים בני 50 ספרות היה שאפתני, וכנראה לא ראלי. לשום מחשב שנבנה לפני 1960 לא היה זיכרון בגודל כזה.
אחת התכונות של המנוע האנליטי, קפיצה מותנית, יכולת מרכזית במחשב, חסרה בכמה מהמחשבים הראשונים.
למרות שבישר את המחשב ואת יחידותיו המרכזיות, השפעתו של המנוע האנליטי על תכנון המחשבים שנבנו במאות הבאות לא ברורה, וככל הנראה אינה גדולה.
עדה לאבלייס, בתו של לורד ביירון, כתבה מספר מאמרים על המנוע, ובאחד מהם פירטה איך ניתן להשתמש במנוע לחישוב מספרי ברנולי, ובזכות תוכנית זו היא נחשבת בדרך כלל לראשונת המתכנתים, כבוד שזיכה אותה בקריאת שפת המחשב Ada על שמה. לאבלייס גם הדגישה במאמריה את נושא סט הפקודות של המנוע, והצביעה על חשיבותו.
המחשב לא נבנה בימי חייו של בבג' בשל חוסר מימון, העובדה שהתכנון מעולם לא הושלם, ומגבלות טכנולוגיות בשיטות היצור של התקופה.
התכנון, שכאמור לא הושלם, לא פורסם מעולם בצורה מסודרת. שנים רבות היו המאמרים של לאבלייס המקור העיקרי למידע על המנוע. החל במחצית הראשונה של המאה העשרים חקרו היסטוריונים של המחשב חלקים מניירותיו של בבג' ומסמכים נוספים שתיארו את המנוע, כשחלק מעבודתם פורסם.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 אזכורים מעטים בספרות למנוע, שהעניין בו גבר בהדרגה עם התפתחות המחשב, ובפרט עם גידול העניין בהיסטוריה של המחשוב. מתכנני המחשבים הראשונים לא הכירו את עבודתו, ובדרך כלל לא ידעו עליה כלל, והוצרכו להמציא מחדש חלק מהמצאותיו של בבג'.
צוזה, Z1 ו-Z3.
ב-1937 תכנן ובנה ממציא גרמני צעיר, קונראד צוזה, מחשב ספרתי מכני, Z1, הדומה למנוע האנליטי בחלוקה הפונקציונלית שלו. כמו במנוע, המידע הוזן משני "סרטים מנוקבים" - אחד לתוכנית ואחד לנתונים, עם אפיק נתונים וזיכרון מכני.
צוזה היה צנוע בהרבה מבבג' בגודל הזיכרון, ובדיוק החישוב: לעומת מספרים עשרוניים בני חמישים ספרות אצל בבג', השתמש צוזה בייצוג בינארי בנקודה צפה, עם 22 סיביות. המעבר לשימוש בשיטה הבינארית אפשר פישוט בזיכרון, באפיק הנתונים, וביחידת העיבוד, עבורה המציא שערים לוגיים מכניים, הייתה הקפיצה שחסרה לבבג', ואפשרה לצוזה לממש את המחשב באמצעים צנועים. מאוחר יותר, צוזה העתיק את התכנון למחשב אלקטרומכני, בו ממסרים החליפו את המכניקה. מחשב זה, בשם Z3, היה כנראה המחשב הראשון בעולם שביצע חישובים מועילים. הוא הושמד בהפצצה על ברלין ב-1943.
אייקן, Harvard Mark I.
ב-1937 הגיש הפיזיקאי האמריקאי הווארד אייקן הצעה לחברת IBM לבניית מחשב ספרתי. במהלך העבודה, הוצגה לו עבודתו של בבג', ובהמשך הוסיף אזכורים והתייחסות לעבודתו של בבג' להצעת המחקר, למרות שלא הכיר את פרטי התכנון של המנוע האנליטי עצמו, והמחשב לא מבוסס על עבודתו של בבג'.