פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, בחר בטבריה, לצד תל אביב וחיפה, להקמת תחנת כוח על אף שהיא לא הייתה בין הערים המרכזיות בארץ ישראל. הבחירה נבעה משני טעמים מרכזיים: האחד, קשור בהקמת תחנת הכוח בנהריים. התחנה בטבריה נועדה לשמש כגיבוי וחיזוק לתחנה שתוכננה בנהריים. השני קשור לכך שבטבריה, בה היה רוב יהודי, כיהן ראש עיר יהודי, יצחק זכי אלחדיף, מה שהקל על רוטנברג לקדם את הקמת התחנה בעירו.
על אף זאת, גם בטבריה, הייתה התנגדות ערבית, לחשמל של רוטנברג, בדומה להתנגדות שהתרחשה, שנתיים קודם, בקרב ערביי יפו, עם הקמת תחנת הכוח הראשונה של תל אביב.
העבודה על התחנה החלה באיתור מגרש שהיה בבעלות המופתי של טבריה, עבד אל-סלאם טברי, שהיה מעשירי האזור. יצחק חייט, שהיה ממקימי התחנה ומונה למנהלה, מסר בעדותו שרוטנברג שנתקל בקשיים במסגרת המשא ומתן בני משפחתו של המופתי. כדי להתגבר על המכשול, גייס חייט שני אנשי מפתח בעיר: מושל המחוז, גרו קריצ'בסקי ומהנדס העירייה, יצחק חוט. השלושה ערכו ביקור אצל המופתי והתקבלו כאורחים נכבדים עם קבלת הפנים המסורתית. עוד סיפר חייט ש"בין יתר הדברים, התפתחה השיחה גם בעניין המגרש של חוג'ה רוטנברג. המופתי כשלעצמו הושפע משיחה זו. ניצלנו את ההזדמנות שבנו, סודקי אפנדי, נעדר מהבית בגלל לימודיו בקולג' בבירות שבלבנון, כי הוא היה המתנגד העיקרי למכירה, העסקה נעשתה והמגרש נרשם בטאבו לשביעות רצונו הגמורה של רוטנברג".
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1924 ונמשכו כשלושה חודשים עד לפתיחה שנקבעה ל-10 ביוני 1925, ובה נכחו מושל המחוז הבריטי, ראש העיר, נכבדי המקום ועובדי התחנה. במקביל החלה הפעלת תחנת הכוח בחיפה וכך, שלוש התחנות הראשונות נחנכו ב-10 ביוני בהפרש של שנתיים ושלושתן יחד ייצרו פחות מ-2 מגוואט. בטקס הופעל הדיזלגנרטור של התחנה אך לאחריו כובה, ולא פעל עד סוף השנה בשל התנגדות ערביי טבריה שהשתמשו בחשמל שסופק על ידי הגנרטור הישן של העירייה, שסיפק כ - 25 קילוואט. החוזה בין העירייה לחברת החשמל נחתם רק לאחר שאירעה תקלה בגנרטור הישן, שלא ניתן היה לתקנה. חייט שהיה אחראי לפעולת הגנרטור, במקביל לעבודתו בתחנת הכוח של רוטנברג, הואשם כאחראי לתקלה ואף פוטר מעבודתו בעירייה, וזו חתמה על החוזה עם חברת החשמל. מאותה עת, התחנה פעלה עד הפעלת תחנת הכוח בנהריים, ביוני 1932.
התחנה שבה לפעול למשך כשנה לפני קום המדינה, אך מאז 1948 אינה מייצרת עוד חשמל.
חברת החשמל שיקמה את מבנה התחנה בשנת 1995 והפכה אותו למבנה משרדים. באולם הגדול נותרו כמה שרידים מייעודו הקודם, ביניהם פסי הברזל הצמודים לתקרה, עליהם נע בשעתו מנוף ענק. החלונות שהוגדלו בעבר - הושבו לממדיהם המקוריים. מעל לבניין השאירו את מגדל המים שנוסף במהלך השנים. אגף חדש שנוסף לבניין נבנה בסגנון תואם למבנה ההיסטורי, עד כי קשה להבדיל בין השניים.
תכנון התחנה.
על פי העדויות הנפרשות בעבודת המרכז למחקר מורשת הארכיטקטורה של הטכניון בחיפה, עולה כי הארכיטקט אלכסנדר ברוולד תכנן את מבנה תחנת הכוח בטבריה, והאדריכל ריכרד קאופמן היה מעורב בתכנון התחנה בשלבים המוקדמים. קאופמן תכנן תחנה כוח מסיבית אך תכנונו לא התקדם מעבר למספר שרטוטים מצומצם. אין עדות להמשך הטיפול בעבודתו והתכנון הועבר לברוולד. צילום של התחנה מופיע במאמר על האדריכלות של ברוולד שפורם במגזין אדריכלות – Zentralblatt der Bauverwaltung" . קביעת החוקרים בנוגע לזהות המתכנן נשענת גם על מספר שרטוטים בארכיון חברת החשמל, ששורטטו במשרד התכנון של החברה וחתומים על ידי מהנדס הבניין שלה – ס.ד. סורסקי. בשרטוטים אלו מופיעה תוספת "על פי הארכיטקטורה של אלכס ברוולד". כמו כן, חתם סורסקי על התכנון הכולל והסופי והוסיף לו הערה: "אלכס ברוולד, ארכיטקט". הקרדיט המוזר והבדלים הסגנוניים בין אדריכלות התחנה המודרניסטית במובהק, לפרויקטים אחרים של ברוולד שאופיינו באקלקטיקה סגנונית המשלבת מוטיבים אירופאים עם מזרחיים, הביאו את החוקרים לקבוע שברוולד לא היה מתכנן האתר בפועל, אולם מעמדו המקצועי הביא לקבלת ההכרה על התכנון. נראה שהיה מעורב בפרויקט ונחשף לתכנון של האדריכל אריך מנדלסון לתחנת הכוח בחיפה והושפע ממנו. כאשר תוכניותיו עברו תהליך עיבוד נוסף על ידי סורסקי, כפי שקרה עם תוכניותיו של קאופמן לאתר בחיפה. עיבוד שיצר דמיון מובהק בין תחנת הכוח בחיפה לזו שבטבריה.
בקומה השנייה של מבנה התחנה המקורי הוקמה דירת מגורים ששימשה את חייט, מנהל התחנה ומשפחתו עד שנות השישים. מדובר בעדות היחידה להמצאות דירת מגורים במבנה של תחנת כוח בישראל.
יחסי דרום אפריקה–סנט וינסנט והגרנדינים
יחסי דרום אפריקה–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין סנט וינסנט והגרנדינים
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין סנט וינסנט והגרנדינים כוננו לראשונה ב-1 בספטמבר 1995, לאחר סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. הסחר של סנט וינסנט והגרנדינים ודרום אפריקה אינו משמעותי, ובשנים הראשונות ליחסים הדיפלומטיים הוא היה עוד קטן מדי על מנת להיכנס לסטטיסטיקות הסחר הרשמיות של דרום אפריקה. ב-24 במרץ 1999 הנציבה העליונה הלא תושבת הראשונה של דרום אפריקה לסנט וינסנט והגרנדינים הציגה את כתב האמנתה למושל סנט וינסנט והגרנדינים (הנציג הרשמי של המלוכה במדינה) בקינגסטאון, בירת המדינה. יינות דרום אפריקאים הפכו באותה העת זמינים לרכישה בסנט וינסנט והגרנדינים.
נערכו שיחות עם בכירים מסנט וינסנט והגרנדינים בנוגע לשיתוף פעולה עם דרום אפריקה בתחומי השמירה על הטבע, התרבות והתיירות.
גרטרוד ונדרבילט ויטני
גרטרוד ונדרבילט ויטני (באנגלית: Gertrude Vanderbilt Whitney; 1875-1942) הייתה פסלת אמריקאית, פטרונית ואספנית, ומייסדת בשנת 1931 של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק. היא הייתה אשת חברה ומארחת בולטת, שנולדה למשפחת וונדרבילט העשירה ונשואה למשפחת ויטני.
ילדות.
גרטרוד ונדרבילט נולדה ב־9 בינואר 1875 בעיר ניו יורק, בתם השנייה של קורנליוס ונדרבילט השני (1843–1899) ואליס קלייפול גווין (1852–1934), ונכדתה של קורנליוס ונדרבילט. אחותה הגדולה נפטרה לפני שנולדה גרטרוד, אך היא גדלה עם כמה אחים ואחות צעירה. ביתה של המשפחה בניו יורק היה אחוזה מפוארת בשדרה החמישית 742–748. כילדה צעירה, גרטרוד בילתה את הקיץ שלה בניופורט, רוד איילנד, בבית הקיץ של המשפחה. היא התחנכה על ידי מורים פרטיים ובבית הספר לנשים בעיר ניו יורק. היא שמרה רישומים קטנים וציורי צבעי מים האישיים שלה שהיו הסימנים הראשונים שלה להתעניינותה באמנות.
חינוך.
בעת ביקור באירופה בראשית המאה העשרים גילתה גרטרוד ויטני את עולם האמנות המתפתחת של מונמארטר ומונפרנס בפריז. מה שראתה עודד אותה להמשיך ולהפוך לפסלת.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל הנדריק כריסטיאן אנדרסן וג'יימס ארל פרייזר. בפריז היא למדה אצל אנדרו אוקונור וקיבלה גם ביקורות מאוגוסט רודן בפריז. הכשרתה בעיצוב אנדרטאות ציבוריות השפיעה על כיוון עבודתה מאוחר יותר. אף על פי שהקטלוגים שלה כוללים פסלים קטנים היא ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המונומנטליות.
העבודה הציבורית הראשונה שלה הייתה ״השראה״ - פסל של עירום גברי בגבס בגודל טבעי, שהצב מחוץ לביתן מדינת ניו יורק בתערוכה הפאן-אמריקאית בבופלו, ניו יורק, בשנת 1901.
היא חששה שיתייחסו אליה עקב מעמדה החברתי ולא יתייחסו לעבודתה ברצינות. משפחתה ובעלה לא תמכו ברצונה להיות אמנית. היא האמינה כי לאמנים גברים מתייחסים יותר ברצינות, וכי עושרה מעמיד אותה במצב של רווח והפסד. הייתה כלפיה ביקורת של אמנים, כי היא לא קיבלה תשלום תמורת עבודתה, ולפיכך העדיפו לתת לה עבודה, והיא שיבשה את השכר בעולם האמנות.
בשנת 1907 הקימה ויטני סטודיו בגריניץ' וילג׳. והקימה סטודיו בפאסי, שכונה פריזית אופנתית ברובע ה-16.
עד שנת 1910 היא הציגה את עבודותיה בפומבי תחת שמה האישי. פסל של ילדה צעירה יושבת על סלע עם זרועות מושטות, לצד דמות גברית, הוצגה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910. הפסל ״איכר ספרדי״ התקבל בסלון של פריז בשנת 1911, וה״מזרקה האצטקית״ זכתה במדליית ארד בשנת 1915 בתערוכת סן פרנסיסקו. תערוכת היחיד הראשונה שלה התרחש בעיר ניו יורק בשנת 1916. תערוכת הצדקה הראשונה שארגנה הייתה בשנת 1914.
מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקדישה גרטרוד ויטני חלק ניכר מזמנה ומכספה למאמצי סיוע שונים, תוך הקמת ותחזוקה של בית חולים מבצעי לחיילים פצועים בג'ולי, כ -35 ק"מ צפונית-מערבית לפריז בצרפת.
בהיותה בבית החולים, גרטרוד ויטני ציירה את החיילים, ציורים שסייעו לתוכניותיה העתידיות לאנדרטות בעיר ניו יורק. עבודתה לפני המלחמה הייתה בסגנון הרבה פחות ריאליסטי, ממנו הסתלקה כדי להעניק ליצירה תחושה רצינית יותר.
היא השלימה סדרה של עבודות קטנות יותר המתארות חיילים בזמן מלחמה, אך עבודותיה הקטנות לא נתפסו כמשמעותיות במיוחד במהלך חייה.
פסלים ציבוריים.
לאחר תום המלחמה, ויטני היה מעורבת גם ביצירת מספר פסלי הנצחה. במהלך שנות העשרים עבודותיה זכו לשבחים הן באירופה והן בארצות הברית, ובמיוחד יצירותיה המונומנטליות. במהלך שנות השלושים פחתה הפופולריות של יצירות מונומנטליות. היצירות האחרונות של ויטני לאומנויות הציבוריות היו ליריד העולם של ניו יורק בשנת 1939, ואנדרטת פיטר סטיובסנט בעיר ניו יורק.
״אנדרטת הטיטאניק״ של ויטני נחשבת בעיני המבקרים כהישג החשוב ביותר בקריירה האמנותית שלה. הפסל נבנה מפרס של 50,000 $ בתחרות בה זכתה בשנת 1914.