וילסון חתמה חוזה הקלטות עם הלייבל העצמאי הגרמני JMT. היא הוציאה את האלבום הראשון בו היא מובילה את ההרכב, Point of View, ב-1986. אלבומיה ב-JMT כללו חומר מקורי שלה, וכן יצירות שנכתבו על ידי, או בשיתוף עם מוזיקאים כמו קולמן, ז'אן-פול בורלי, וג'יימס ויידמן, כמו גם מספר סטנדרטי ג'אז. הקונטרלטו העמוק שלה התפתח עם הזמן, ונהיה לסימן היכר.
בתקופה זו היא נהייתה מוכרת יותר כמוזיקאית רצינית, וקיבלה הכרה רחבה ב-1988 עם צאת אלבומה Blue Skies, אשר זכה לשבחים מידי המבקרים והקהל. ב-1993, היא חתמה עם חברת Blue Note Records, מה שסימן תפנית משמעותית בקריירה שלה, ואיפשר לה להגיע לקהלים אחרים מקהלי הג'אז, ואלבומיה הגיעו למכירות של מאות אלפי עותקים.
החל באלבומה משנת 1993, Blue Light 'Til Dawn, הרפרטואר של וילסון התקדם לכיוון סינתזה בין בלוז, פופ, ג'אז, מוזיקת עולם, וקאנטרי. אף על פי שהיא המשיכה לשיר את סטנדרטי הג'אז והחומר המקורי שלה, היא גם יצאה בגרסאות כיסוי למגוון רחב של שירים, כולל "Come On in My Kitchen" של רוברט ג'ונסון, "Black Crow" של ג'וני מיטשל, "Last Train to Clarksville" של המאנקיז, ו-"I'm So Lonesome I Could Cry" של האנק ויליאמס.
אלבומה מ-1996, New Moon Daughter, זכה בפרס גראמי להופעת הג'אז הווקאלית הטובה ביותר, וב-1997 היא הקליטה עם וינטון מרסליס את הקומפוזיציה שלו זוכת פרס הפוליצר, Blood on the Fields.
מיילס דייוויס היה אחד מהשפעותיה הגדולות של וילסון. ב-1989 היא הופיעה כמופע הפתיחה שלו בפסטיבל הג'אז של JVC בשיקגו, וב-1999 היא הפיקה את האלבום Traveling Miles כמחווה לו. האלבום כלל מספר הקלטות ממופעים שלה בלינקולן סנטר שהיו מוקדשים לדייוויס, כולל שלושה עיבודים שלה לקומפוזיציות מקוריות שלו.
חיים אישיים.
וילסון הייתה נשואה לאנתוני וילסון בין השנים 1981–1983.
יש לה בן, ג'ריס, שנולד בסוף שנות השמונים. שירה "Out Loud (Jeris' Blues)" אשר נכלל באלבום She Who Weeps מוקדש לו.
בשנת 2000, נישאה וילסון לשחקן אייזק דה בנקולה, אשר ביים את סרט המופע שלה Traveling Miles: Cassandra Wilson (2000). הזוג התגרש בשנת 2003.
זירת קרב מרובת משתתפים
זירת קרב מרובת משתתפים (באנגלית - MOBA - Multiplayer online battle arena), ידועה גם כאסטרטגיית פעולה בזמן אמת (ARTS - action real-time strategy) היא תת-סוג של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת, המהווים סוגה של משחקי וידאו, בו כל שחקן שולט בדמות אחת מבין שתי קבוצות ומטרתו היא להרוס את המבנה העיקרי של הקבוצה היריבה. לצורך ביצוע משימה זו השחקן נעזר בדמויות הנשלטות על ידי מחשב הצועדות ישר לאורך שביל קבוע ובתכונות ייחודיות הקיימות בדמות אותה בחר השחקן, תכונות שלרוב ניתן לשפר בזמן משחק. שלא כמו בסוגת משחקי הפעולה ומשחקי אסטרטגיה בזמן אמת, השחקן לרוב לא יוצר מבנים או יחידות.
סוגת משחקים זו החלה עם המשחק Aeon of Strife, מפה ייחודית של המשחק סטארקראפט. בגרסה זו ארבעה שחקנים, כל אחד שולט ביחידה רבת עוצמה אחת ונעזר ביחידות חלשות יותר הנשלטות על ידי מחשב, התמודד כנגד מחשב.
לאחר משחק זה, ולפי המפה אותה יצר המשחק, נוצרה DotA, מפה ייחודית למשחק Warcraft 3 The Frozen Throne, והפכה לאחד המשחקים המצליחים בהיסטוריה ולמשחק המוכר כהשראה הראשית למשחקי זירת קרב מרובת משתתפים אשר נוצרו בהמשך. משחק זה היה הראשון מסוגה זו, ואחד הראשונים בכלל מסוגת משחקי האסטרטגיה בזמן אמת, בו בוצעו טורנירים נושאי פרסים כספיים משמעותיים. בעקבות משחק זה הופיעו כותרים מצליחים באותו הסגנון, כמו League of Legends, ו-Heroes of Newerth ולבסוף גם המשך ישיר, Dota 2, שהפכו כל אחד מהם למשחקים מהמשוחקים ביותר בעולם.
יוסי טרון
יוסף (יוסי) רון (במקור טרון) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה ששירת כטייס מסוקים ומפקד כנף 15 בחיל האוויר.
ביוגרפיה.
רון גדל בקיבוץ שפיים. הוא בוגר קורס טיס מס' 47 ב-1965. שירת כטייס מסוקי סיקורסקי S-58 בטייסת 124 ולאחר כשנתיים עבר לטייסת 114 ושירת כטייס מסוקי סופר פרלון. הוא השתתף בחילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת באוקטובר 1967. ב-1969 נבחר לצוות ההסבה למסוקי יסעור והיה חבר במשלחת לארצות הברית. עם שובה של המשלחת וקליטת המסוקים הראשונים בחיל האוויר, השתתף במבצע תרנגול 53 כטייס משנה של נחמיה דגן. במלחמת ההתשה השתתף בפשיטות מוסקות ובמבצעים לחילוץ טייסים במצרים.
ב-1975 עבר לשרת כטייס ניסוי במרכז ניסויי טיסה ופיתח את תחום הנחתת המסוקים על ספינות הטילים סער 4.5 חוחית. לאחר מכן פיקד על טייסת 114, טייסת מסוקי יסעור והשתתף בחילוץ אח"י געש במבצע הולנדי מעופף. בתפקידו הבא פיקד על מרכז ניסויי טיסה בחיל האוויר, הוא עמד בראש המשלחת שבחנה את רכש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י מול דגם משופר של ה-AH-1 קוברה והמליצה על בחירה באפאצ'י. בהמשך שירותו פיקד על כנף 15 (בסיס שדה דב) והשתחרר ב-1992. במילואים המשיך לשרת כטייס ניסוי בחיל האוויר עד 2005.
חזיית הנקה
חזיית הנקה היא חזייה ייחודית המאפשרת לנשים מיניקות להחזיק את התינוק, ליזום הנקה ללא מאמץ ולספק תמיכה מרבית לשד. ייחודיותה של חזיית הנקה הוא בעיצובה המורכב משני גביעים וכן דשים הצמודים לכל גביע על ידי וו או אבזם. עיצוב המאפשר לאישה לפתוח ביד אחת את החזייה ולחשוף את הפטמה של השד על מנת להניק.
ההיסטוריה של החזייה.
ההיסטוריה של החזייה היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של התפתחות מעמד האישה, המקפלת בתוכה, הן את התפתחות האופנה הנשית והן את השינויים בנקודת המבט העולמית על הגוף הנשי.
לאורך ההיסטוריה, קיימות עדויות רבות המציגות את השימוש של נשים באביזרים שונים כדי לכסות, להחזיק, לחשוף ולהתאים את החזה שלהן לדרישות האופנה החברתיות של זמנן. החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19 נשות העולם המערבי נהגו להרים את החזה שלהן כלפי מעלה, באמצעות מחוך, בהתאם לדרישות החברתיות של אותה תקופה. החזייה הפכה לפריט לבוש שכיח, בצרפת, באנגליה ובארצות הברית מעט לפני מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו נשים הפסיקו ללבוש מחוך, מכיוון שהוא נתפש על ידן - כלא רלוונטי וכפחות נוח בזמן עיסוק בספורט. "נטישת" המחוך קשורה ברוח הזמן והרצון להתלבש באופן שונה ולהיראות אחרת ממה שהיה מקובל באותה תקופה. עם סיום מלחמת העולם השנייה רוב נשות אירופה וצפון אמריקה לבשו חזייה. בהשפעת נשים אלו, החזייה אומצה גם על ידי נשות אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
התפתחות החזייה חלה במקביל להתפתחות הרפואה והתפשטותה בארצות הברית במהלך המאה ה-20, כאשר לאורך העשורים של מאה זו, ניתן לראות כי החזייה הרימה, הגדילה, תמכה, השטיחה, חשפה, הצניעה ודאגה לשדיה של האישה הן מבחינה רפואית והן בהתאמתה לצווי האופנה של כל תקופה.
היסטוריונים רבים טוענים, כי הייתה זו מרי פלפס ג'ייקוב, בת ה-19 אשר המציאה את רעיון החזייה המודרנית, והפיצה אותו בעולם, כאשר בשנת 1913 רשמה על כך פטנט בארצות הברית וקבעה לו את השם "Brassiere". החזייה אותה יצרה ג'ייקוב הייתה עשויה משתי ממחטות, רצועת גומי ורודה ומיתר ברזל.החזייה שיצרה ג'ייקוב הייתה הדוקה על גופה של האישה ו"שיטחה" את השדיים, בדומה לחזייה המוכרת במאה העשרים כחזיית סטרפלס. חזייה זו תאמה את רוח התקופה שאהדה את הגוף הנשי בסגנון ה"נערי". שנה לאחר מכן, מכרה ג'ייקוב את פטנט החזייה לחברת וורנר ברד'רס, חברה שהתמחתה בייצור מחוכים. חברת וורנר ברד'רס הייתה זו אשר יצרה, פרסמה ומכרה את החזייה לנשים בשנות ה-20 של המאה העשרים.
פיתוח נוסף של החזייה נוצר על ידי הזוג אידה ווילאם רוזנטל בשנת 1925 בארצות הברית. בני הזוג רוזנטל יצרו את החזייה המורכבת משני גביעים ורצועה המחברת ביניהם. הם היו הראשונים שהשכילו להבין את הצורך במציאת חזיות שונות לגודלי החזה השונים.
בשנת 1932 החזייה עברה שדרוג נוסף, על ידי חברת קאמפ אנד קומפני. קאמפ אנד קומפני היו הראשונים שיצרו את החזיות לפי גודל גביע החזייה, בסדר עולה של האותיות הלועזיות (A,B,C,D,Eׁׁׂׂׂׂ), כל אות מייצגת גודל אחר. בנוסף, חברה זו פיתחה שיכלול נוסף בחזייה והוא התאמתה להיקף בית החזה באמצעות וו/קרס, שאיפשר לסגור את החזייה במספר היקפים, התואמים למידות גוף שונות. פיתוחים אלו אפשרו לחזייה התאמה אופטימלית לגוף האישה, בנוחות מרבית שהפכה אותה להיות פריט חיוני בלבושה של כל אישה. בשנה זו 1932, נוסף גם הלטקס לבד החזייה על ידי אברם נתניאל ספאנל.
צבע החזייה שהיה מקובל עד לשנות ה-40 של המאה העשרים היה לבן, עד לחזיות שפותחו על ידי פרידריק מלינגר בשנת 1946. מלינגר העז לצבוע את החזיות בצבעים נועזים כמו אדום, צהוב, שחור. נשות החברה הגבוהה של ארצות הברית התאהבו בצבעים אלו והחלו לרכוש חזיות צבעוניות וכך, אט אט, חדרו צבעים נוספים לייצור ההמוני של החזיות בשאר העולם.
החזייה השתרשה כפריט לבוש חיוני עבור כל נשות העולם, לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הפמיניסטית שהתחוללה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1985 הוקם מוזיאון החזיות הראשון מסוגו בעולם, על ידי פרדריק אשר מהוליווד בארצות הברית.
תופעת הבייבי בום שהתרחשה בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה את נשות העולם המערבי לחפש פתרון עבור חזה האישה, שגדל במהלך ההיריון וההנקה. אלברט גלזר, נתן לכך פתרון ויצר את "חזיית התמיכה". ייחודה של חזייה זו, היה ביכולת להגדיל את גודל הגביע של החזייה באמצעות וו/קרס שהיה מחובר לגביע החזייה. פיתוח זה, אפשר לנשים במהלך ההיריון והנקה ללבוש חזייה דינאמית, כזו אשר מתרחבת ומצטמצמת בהתאם לגודל החזה, המשתנה במהלך ההיריון וההנקה.