מוזיקולוגים רבים בימינו, שהנודעת בהם היא סוזאן מקלארי, ביקרו את מושג "המוזיקה האבסולוטית" בטענה, שכל מוזיקה, אם תוכניתית במפורש ואם לאו, מכילה תכנים משתמעים, שמשקפים את הטעמים, הפוליטיקה, הפילוסופיות של האסתטיקה והעמדות החברתיות של המלחין ואת הסיטואציה ההיסטורית שלו. מלומדים אלה טוענים, שרק לעיתים רחוקות מוצאים מוזיקה קלאסית ש"איננה עוסקת בשום דבר". המוזיקה משקפת טעמים אסתטיים, המושפעים מצדם מתרבות, פוליטיקה ופילוסופיה. מלחינים שבויים לא פעם ברשת של מסורת והשפעה, שבתוכה הם שואפים למקם את עצמם במודע ביחס למלחינים וסגנונות אחרים.
מקלארי גורסת, שאפילו לצורה מוזיקלית יש משמעות. לדוגמה, בספרה משנת 1991, "סיומים נשיים", היא טוענת, שבצורת הסונאטה (שבה נושא אחד "מנצח" את האחר) צפון תוכן פוליטי, המשקף את הפוליטיקה המגדרית של המאה ה-17 והמאה ה-18.
סליה קרוז
סליה קרוז (ספרדית: Celia Cruz; 21 באוקטובר 1925 - 16 ביולי 2003) הייתה זמרת סלסה ממוצא קובני. היא זכתה שלוש פעמים בפרס גראמי וארבע פעמים בפרס גראמי הלטיני, ומכרה 23 אלבומים שהגיעו למעמד של אלבום זהב.
חייה.
קרוז נולדה בהוואנה בשנת 1925 בשם אורסולה הילאריה סליה קארידאד קרוז אלפונסו. בנעוריה לקחה אותה דודתה להופיע כזמרת במופעי קברט, אך אביה התעקש שתמשיך בלימודיה כדי שתהפוך ביום מן הימים למורה לספרדית. בסופו של דבר היה זה דווקא מורה של קרוז שעודד אותה לפתח קריירה מוזיקלית בנימוק שכך תוכל להרוויח יותר. היא החלה להופיע בתחרויות של כישרונות צעירים ולהקליט שירים ברדיו.
הפריצה של קרוז נרשמה בשנת 1950 לאחר שנקראה למלא את מקומה של הזמרת המלווה את הלהקה הקובנית סונורה מאטאנסרה. בתחילת דרכה הקהל לא קיבל אותה בהתלהבות, אך חברי הלהקה דבקו בהחלטתם להעניק לה את ההזדמנות, והחלטה זו השתלמה בסופו של דבר. קרוז התפרסמה ברחבי קובה ומאוחר יותר במדינות נוספות באמריקה הלטינית שבהן ערכה הלהקה סיבובי הופעות. סמלה המסחרי היה הקריאה "¡Azúcar!" ("סוכר"), שבתחילה היה הפאנץ' ליין בבדיחה שסיפרה במהלך ההופעות, עד שבשלב מסוים ויתרה על הבדיחה, ופתחה את הופעותיה עם הקריאה בלבד.
לאחר המהפכה הקובנית עזבה קרוז את קובה והגיעה לארצות הברית. ב-1961 החלה להופיע עם להקתה בניו יורק. ב-1962 נישאה לחצוצרן הלהקה, פדרו נייט, וב-1965 עזבה עמו את הלהקה. בעוד שקריירת הסולו של קרוז צברה תאוצה הקריירה של נייט דעכה, והוא הפך למנהל ההופעות שלה. בשלב זה היא כבר הייתה לאזרחית ארצות הברית ולפיכך נאסר עליה לחזור לקובה.
בשנים שלאחר מכן הקליטה קרוז מספר אלבומים שלא זכו להצלחה מרובה. ב-1974 שיתפה פעולה עם ג'וני פאצ'קו באלבום "סליה וג'וני", ובעקבות זאת הוזמנה להצטרף להרכב חדש, "פאניה אול סטארס", שכלל אמני סלסה מכל ההרכבים שיוצגו בחברת התקליטים פאניה. ההרכב יצא לסיבוב הופעות ברחבי העולם והופיע, בין היתר, באנגליה, בצרפת ואף בזאיר. בשנות ה-80 הגבירה קרוז את פעילותה במדינות אמריקה הלטינית. לעיתים הופיעה לבד ולעיתים שיתפה פעולה עם אמנים שונים.
ב-1989 זכתה קרוז בפרס גראמי הראשון שלה על המופע המשותף שלה ושל ריי בארטו, "Ritmo en el Corazon", בקטגוריית "האלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר". ב-1994 העניק לה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, את המדליה הלאומית לאמנות. ב-2002 וב-2003 זכתה שוב בפרסי גראמי, הפעם בקטגוריית אלבום הסלסה הטוב ביותר, על אלבומיה "La Negra Tiene Tumbao" ו-"Regalo Del Alma". בנוסף, זכתה קרוז ארבע פעמים בפרס גראמי הלטיני - בקטגוריות מופע הסלסה הטוב ביותר (2000), האלבום הטרופי המסורתי הטוב ביותר (2001) ואלבום הסלסה הטוב ביותר (2002 ו-2004).
בשנת 2001, השתתפה בשיר "". ב-2003 הלכה קרוז לעולמה לאחר שלקתה בסרטן המוח. לאחר מותה עבר ארונה בערים אמריקניות בעלות אוכלוסייה קובנית גדולה כדי לאפשר למעריציה לחלוק לה כבוד אחרון. היא הובאה למנוחות ברובע הברונקס, ובהתאם לבקשתה נקברה עימה אדמה שהביאה מגואנטנמו, המקום היחיד בקובה שבו יכלה לבקר.
אלבומה האחרון של קרוז, "Regalo del Alma", יצא לאחר מותה, ב-2004.
ישראל
יִשְׂרָאֵל היא מדינה במזרח התיכון, במערב יבשת אסיה, השוכנת על החוף הדרום־מזרחי של הים התיכון. ישראל הוקמה בשטחי ארץ ישראל, ביתו הלאומי וארץ מולדתו של העם היהודי. המדינה הכריזה על עצמאותה בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, והיא בעלת משטר מסוג דמוקרטיה פרלמנטרית.
שטחה של המדינה, עליו הכריזה ריבונות, הוא 22,072 קמ"ר (כולל מזרח ירושלים ורמת הגולן, ללא אזור יהודה ושומרון שבו 5,790 קמ"ר), והשטח עליו שולטת המדינה הוא 27,862 קמ"ר. אוכלוסייתה מנתה בתחילת 2022, על־פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 9,449,000 תושבים. מבחינה דמוגרפית, רוב הישראלים הם יהודים (73.9%), אך יש בה מיעוט ערבי גדול (כ־21.1%, מרביתו מוסלמי) וקבוצות מיעוט אחרות (5.0%). ישראל גובלת בים התיכון ובמצרים במערב, בים האדום בדרום, בירדן במזרח, בסוריה בצפון־מזרח ובלבנון בצפון. בין ישראל ומצרים, לחוף הים התיכון, נמצאת רצועת עזה, שבשליטת חמאס. באזור ההר המרכזי והבקעה שבין ישראל לירדן נמצאים שטחי יהודה ושומרון, המוחזקים בידי ישראל תחת תפיסה לוחמתית.
במהלך המאה ה־19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי אירופה שהביאה להקמת התנועה הציונית ולגלי עלייה לארץ ישראל. ב־1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה האימפריה הבריטית את ארץ ישראל מידי העות'מאנים ופורסמה הצהרת בלפור. בתקופת המנדט הבריטי מאבקים ממושכים בין היישוב היהודי וערביי ארץ ישראל הביאו את בריטניה למסור את שאלת המנדט בארץ לאו"ם, שהמליץ ב־1947 לחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית. התוכנית התקבלה על ידי הסוכנות היהודית, אך נדחתה בידי ההנהגה הערבית; עימות צבאי שניצת בין הצדדים התפתח למלחמת העצמאות, שבמהלכה הוכרזה הקמתה של מדינת ישראל. בתום המלחמה והסכמי שביתת הנשק, שלטה ישראל במרבית שטח המנדט לשעבר, אף מעבר למה שהוקצה למדינה היהודית בתוכנית החלוקה. יהודה ושומרון ורצועת עזה נכבשו על ידי ירדן ומצרים, בהתאמה. המדינה הערבית לא הוקמה, ומאות אלפי ערבים־פלסטינים נסו או גורשו מבתיהם במסגרת הנכבה. במקביל עלו לישראל מאות אלפי פליטים יהודים ממדינות ערב.
ב־1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, רצועת עזה וחצי האי סיני ואת רמת הגולן. מלבד סיני, שהחזירה ישראל למצרים במסגרת הסכם השלום ביניהן, ורצועת עזה, שממנה נסוגה באופן חד־צדדי ב-2005, המשיכה ישראל לשלוט בשאר השטחים האמורים. חוקי המדינה הוחלו במלואם על מזרח ירושלים ורמת הגולן, ובאופן חלקי על יהודה ושומרון. בעקבות הסכמי אוסלו, ניתנה אוטונומיה חלקית לרשות הפלסטינית בכ־40% משטחי יהודה ושומרון ובעבר גם על רוב שטח רצועת עזה. מאמצים לפתור את הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא הבשילו לכדי הסכם שלום סופי; ברם, נחתמו הסכמי שלום ונורמליזציה אחרים בין ישראל למדינות ערביות.
על פי , בירת ישראל היא ירושלים. למדינות רבות יש הסתייגויות לגבי מעמדה של ירושלים כבירת ישראל, ועל כן רוב השגרירויות הזרות בישראל נמצאות בגוש דן ובפרט בתל אביב, המרכז הכלכלי והטכנולוגי של המדינה.
בחוקי היסוד שלה מוגדרת ישראל כ"מדינה יהודית ודמוקרטית". ישראל היא דמוקרטיה ייצוגית, עם מערכת פרלמנטרית, ייצוג בשיטה היחסית וזכות בחירה אוניברסלית. ראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת והכנסת היא הרשות המחוקקת. ישראל היא מדינה מפותחת וחברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD). כלכלת המדינה דורגה ב־2022 במקום ה־29 בעולם, על פי תוצר מקומי גולמי נומינלי. לישראל כוח עבודה מיומן, והיא אחת המדינות המשכילות בעולם, על פי אחוז אזרחיה בעלי תואר דוקטור. רמת החיים בישראל היא הגבוהה ביותר במזרח התיכון, ובמדד הפיתוח האנושי של האומות המאוחדות היא מדורגת במקום ה-19, תוחלת החיים בה היא אחת הגבוהות בעולם.
שם המדינה.
במגילת העצמאות נאמר: "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ־ישראל, היא מדינת ישראל". הצירוף "מדינת ישראל" נמצא בשימוש נרחב, והוא מופיע, בין השאר, על עטיפת הדרכון הישראלי. בסמל המדינה מופיע מראשיתו השם "ישראל". במרץ 2016 נקבע בתיקון לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה כי שם המדינה הוא "ישראל", וכך נקבע גם ב.
השם "ישראל" מופיע בתנ"ך יותר מאלפיים פעמים, תחילה כשמו החדש של יעקב אבינו כאשר מלאך אלוהים (שלפי חז"ל מדובר במלאך מאת עשו) עוצרו בחזרתו לכנען, נאבק איתו, נכנע לו, ומשנה את שמו לפי מדרש השם: "כי שרית עם אלוהים ואנשים ותוכל". על מסמכים רשמיים של המדינה מופיע שם המדינה גם בערבית, שפה שיש לה מעמד מיוחד בישראל. שם המדינה בערבית, إسرائيل (תעתיק: אִסְרָאאִיל), נלקח מהאופן שבו מופיע השם "ישראל" בקוראן ובמקורות המוסלמיים, ומהאופן שבו מתועתק השם "ישראל" בתרגומי התנ"ך לערבית. על שטרות כסף, מטבעות ובולים מופיע שם המדינה בעברית, בערבית ובאנגלית: Israel.
שמה של המדינה נקבע סמוך להקמתה על־פי הצעתו של דוד בן-גוריון, ראש ההנהגה של "המדינה שבדרך", שהיה לראש הממשלה הראשון. השם מייצג את אופייה היהודי של המדינה, בלי ליצור בעיות קשות לזהותם של אזרחים לא־יהודים ובלי להתחייב לאידאולוגיה או למציאות פוליטית מסוימת.
הצעות אחרות לשמה של המדינה שתוקם היו "ציון", "עבר", "צבר" "יהודה" ועוד.
המדינה, ערכיה וסמליה.
סמלים.