ברנדה וויאט, מומחית למתכות ועובדת במעבדה לזיהוי פלילי, מוצאת בצווארו של פאסיל את שברי חרבו של מקלאוד, ולא מבינה איך הם מגיעים מחרב יפנית שמתוארכת לסביבות 600 לפני הספירה, כשהפלדה של החרב נעשתה ככל הנראה בשיטות של ימי הביניים. וויאט עדה להתקפה של קורגן על "נאש" שנכשלת עקב הגעת המשטרה, ומתחילה להבין שמשהו מוזר קושר את כל האירועים הללו. היא נפגשת עם "נאש" פעמיים אחר כך בתקווה ללמוד יותר על החרב הפרדוקסלית ומפלרטטת עימו. מקלאוד מחבב אותה, אבל מבקש ממנה להשאיר אותו לבדו.
קונור נפגש עם איש נצח בשם סונדה קסטגיר, הם שניהם חברים טובים שלא מעוניינים להילחם האחד בשני ומעלים זכרונות מהעבר יחדיו. לאחר שהם נפרדים, קסטגיר נכנס לדו-קרב עם קורגן ומפסיד. וויאט, שמשוכנעת שיש תעלומה בכל הסיפור של נאש חוקרת את עברו ומוצאת ראיות לכך שהוא חי במשך מאות שנים ומדי כמה עשרות שנים מאמץ זהויות בדויות של ילדים שמתו בגיל צעיר.
ביום ההולדת של הת'ר, מקלאוד מדליק נר לזכרה בכנסייה קתולית. קורגן מגיע למקום, ומספר למקלאוד שהם כעת בני האלמוות האחרונים שנותרו. קורגן גם מגלה למקלאוד שהוא אנס את הת'ר לאחר שהרג את רמירז. מקלאוד מתרגז, אבל לא יכול לפגוע בקורגן על אדמה קדושה, ולכן עוזב את המקום.
ברנדה מתעמת עם מקלאוד, שמסביר לה את זהותו האמיתית. לאחר שבילו את הלילה יחד, הם נפרדים, (בגלל רצונו של מקלאוד להימנע מלגרור את וויאט למלחמה שלו עם קורגן.) אך קורגן מוצא את ברנדה וחוטף אותה כדי לאלץ את מקלאוד להילחם קרב אחד אחרון. מקלאוד מחליט שהגיע הזמן להשאיר אחריו את זהותו של "ראסל נאש", ללא קשר לתוצאות העימות עם קורגן. הוא נפרד מרייצ'ל והולך להילחם עם קורגן באולפני סילברקאפ בקווינס. לאחר דו-קרב ארוך, קונור מצליח להרוג את קורגן וזוכה בפרס.
קונור חוזר לסקוטלנד עם ברנדה, ומגלה שהוא עכשיו גבר בן תמותה שיכול להזדקן ולהביא ילדים לעולם. ברנדה שואלת את מקלאוד מהו הפרס? ועל כך הוא משיב כי הפרס הוא למעשה היכולת לקרוא את מחשבותיהם ורגשותיהם של אנשים ברחבי העולם ולהניע אותם כרצונו. מקלאוד מקווה לעודד שיתוף פעולה, הבנה ושלום למין האנושי.
הפקה ופיתוח.
פיתוח ראשוני.
גרגורי וויידן כתב את התסריט להיילנדר, כמשימה כיתתית בזמן שהיה סטודנט לתואר ראשון בתוכנית לתסריטאות באוניברסיטת UCLA. וויידן השתמש בסרטו של רידלי סקוט, "הדואליסטים" מ-1977 כהשראה לסיפורו. לאחר קריאת התסריט, המורה של ווידן המליץ לו לשלוח אותו לסוכן. וויידן מכר את התסריט תמורת 200 אלף דולר. התסריט שלו היה לטיוטה הראשונה של מה שיהיה בסופו של דבר התסריט לסרט "איש הנצח" מ-1986.
לדברי וויידן, "הרעיון של הסיפור היה בעצם שילוב של רעיון מ"הדואליסטים" - הבחור רוצה לסיים דו-קרב לאורך שנים - וביקור שערכתי הן בסקוטלנד והן בתצוגת השריון של מגדל לונדון, שם חשבתי, "מה אם היית הבעלים של כל זה? מה אם היית לובש את זה לאורך כל ההיסטוריה והיית עושה למישהו סיור בחייך דרכו?" הסצנה הזו היא בעצם בסרט.
לדברי ויליאם פנצר, מפיק היילנדר: הסדרה, "וכאן הכל נפל על מקומו - הרעיון שיש בני אלמוות והם היו מסוכסכים זה עם זה, והובילו חיים סודיים שכולנו לא מודעים להם."
בראיון שנערך בשנת 2006 עם "עלית הפעולה", העיר גרגורי וידן, "תמיד נדהמתי שפרויקט שכתבתי כסטודנט באוניברסיטת UCLA התפתח לחיים משל עצמו. אני חושב שהמשיכה של הסיפור היא הייחודיות של סיפור שיש לו לב רגשי, ונקודת מבט מעניינת על חיי נצח."
הטיוטה המקורית של וידן לתסריט נבדלה משמעותית מהסרט. הסיפור הראשוני היה אפל יותר ואלים יותר. קונור נולד בשנת 1408, ולא בשנת 1518. הוא גר עם אמו ואביו. הת'ר לא קיימת; קונור מובטח לילדה בשם מארה, הדוחה אותו כאשר היא מגלה שהוא בן אלמוות. קונור עוזב את הכפר שלו ברצון, במקום להיות מגורש. השם הבדוי שלו בציר הזמן של ההווה הוא ריצ'רד טופין וכלי הנשק שלו הוא חרב רחבה בהתאמה אישית. רמירז הוא ספרדי יליד 1100, במקום מצרי קדום שנולד יותר מאלפיים שנה קודם לכן. קורגן ידוע בשם האביר, המשתמש בכינוי קרל ויליאם סמית'. הוא לא פרא, אלא רוצח בדם קר. ברנדה היא ברנה קרטרייט.
תחנה אחת-עשרה (סדרת טלוויזיה)
תחנה אחת-עשרה (באנגלית: Station Eleven) היא מיני-סדרה מדע בדיונית פוסט-אפוקליפטית אמריקאית המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2014 מאת אמילי סנט ג'ון מנדל. הסדרה עלתה לשידור בשירות HBO Max ב-16 בדצמבר 2021.
תקציר עלילת הסדרה.
בעקבות התפרצות מגפת שפעת המוחקת את מרבית אוכלוסיית העולם, נוצרים תנאים חדשים לגמרי של מחייה עבור חבורת שורדים.
הפקה.
פיתוח.
ב-25 ביוני 2019 הוזמנה הסדרה על ידי שירות הסטרימינג HBO Max. פטריק סומרוויל אמור היה לכתוב את הסדרה, בבימויו של הירו מוראי. שניהם שימשו גם כמפיקים בפועל.
ליהוק.
באוקטובר 2019 לוהקו מקנזי דייוויס, הימש פאטל ודייוויד וילמוט לככב בסדרה. מטילדה לולר הצטרפה בנובמבר 2019. בינואר 2020, גאל גרסיה ברנאל לוהק לתפקיד משני. בפברואר 2020 הצטרפה דניאל דדווילר לצוות השחקנים כשנבהאן ריזוואן ופיליפין ולג' הצטרפו לצוות במרץ 2020.
צילומים.
הצילומים החלו בשיקגו בינואר 2020. בעקבות מגפת הקורונה, ביום 1 בפברואר 2021 הועברו הצילומים למיסיסוגה בקנדה. הצילומים הסתיימו ב-9 ביולי 2021.
תיאונים
תיאונים (מיוונית: תיאוס (Θεός), "אל" "," אונומה (όνομα), "שם") הוא שמו התקין של אלוהות.
תיאונימיה, חקר שמות אלוהיים, הוא ענף של אונומסטיקה; הוא עוזר בפיתוח הבנה של התפקוד וההשקפות החברתיות של אלים מסוימים ועשוי לעזור בהבנת מקורותיה של שפת החברה.
ניתוח תיאונים היה שימושי בהבנת הקשרים של שפות הודו-אירופיות, ואולי גם הדת שלהן. בכל השפות, ניתוח המקור האטימולוגי האפשרי של תיאונים יכול לשמש בסיס לתיאוריות על מקורו ההיסטורי. משמעויות מטאפיזיות ומיסטיות מובחנות גם בתיאונים, כמו בקבלה. מילים תיאוניות יכולות להופיע גם כשם או חלק משם עבור אדם, בעל חיים, דבר או מקום.
אביזאורוס
אביזאורוס (שם מדעי: Avisaurus; משמעות השם: "עוף לטאה/זוחל") הוא סוג של עוף קמאי מקבוצת האננטיאורניתים, שחי באמריקה הצפונית במשך הקרטיקון העליון שלפני 70.6 עד 66 מיליון שנה מזמננו, בסמוך לחופי הים הפנימי המערבי הקדום, באזור בו התרוממו הרי הרוקי בעתיד. הוא נכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לצד אחרוני הדינוזאורים.
האביזאורוס היה עוף קטן מהמשפחה אביזאוריים, שהיה קרוב לקונכואורניס, לסורואביזאורוס ("Soroavisaurus") ולנאוקנורניס וכמותם היה בעל מאפיינים דומים לעופות בתראים אך עם מאפיינים זוחלים מסוימים כמו שיניים בלסתותיו וזנב ארוך וחלול. אורך הדוגמה שנמצאה הגיעה לאורך 73.9 סנטימטרים כולל זנב, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבבני קבוצתו.
העוף התגלה בתצורת הל קריק במונטנה ונאסף בשנת 1975. הוא הועבר לאוסף המאובנים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושם תואר למדע ב-1985 בידי החוקרים מייקל ק. ברט-סורמן (Michael K. Brett-Surman) וגרגורי ס. פאול . הסוג כלל מין אחד - "Avisaurus archibaldi", על שם החוקר המגלה שלו - ג'יי דייוויד ארצ'יבלד מאוניברסיטת ברקלי.
עוף זה היה עוף ימי שדומה מעט לשחף או חופמאי שאולי ניזון מדגים ואולי קינן בקבוצות גדולות כמו עופות ימיים קדומים נוספים מתקופתו.
אף יהודי
אף יהודי הוא מונח אנטישמי וגזעני המתייחס לאף בולט או עם גשר, אף קמור אם עם סיבוב כלפי מטה של קצה האף שסומן כקריקטורה עוינת כלפי יהודים החל מאמצע המאה ה-13 באירופה, ומאז הפך למרכיב מכונן בסטריאוטיפ היהודי. אף על פי שנמצא לאורך ההיסטוריה שסוג אף זה נפוץ בקרב האוכלוסייה הכללית כמו בקרב יהודים במדינות בהן סוג האף הנפוץ ביותר, כמו באזור הים התיכון, ייצוג האף היהודי נמשך בקריקטורות אנטישמיות לאורך ההיסטוריה והוא אומץ על ידי יהודים רבים כחלק מזהותם האתנית.
תפיסה.
בסביבות אמצע המאה ה-19 ונמשך יותר ממאה שנה, המונח "אף יהודי" היה נפוץ בספרות המדעית לתיאור צורה מסוימת של אף שנחשבה לעיוות מבוסס גזע האופייני לאנשים ממוצא יהודי. רוברט נוקס, מדען מהמאה ה-18, תיאר זאת כ"אף גדול ומסיבי". מדען נוסף, ג'רום וובסטר, תיאר זאת בשנת 1914 כאף בעל "עקשת קלה מאוד, רחבה מעט ליד הקצה והקצה מתכופף." מאמר בשם "הערות על האף" משנת 1848 שנכתב על ידי עורך הדין ג'ורג 'ג'בט תחת שם בדוי עדן וורוויק מציע תיאור שונה לחלוטין, ומציין כי אף על פי שאף זה מזוהה כיהודי, יש להגדירו כ"אף סורי". הוא כותב שהאף "קמור מאוד, ושומר על קמרותו כמו קשת, לכל אורכו מהעיניים ועד לקצה. הוא דק וחד."
הסטטיסטיקה המצוטטת בפרק "אף" של האנציקלופדיה היהודית (1901–1905) מאת ג'וזף ג'ייקובס ומוריס פישברג, מוכיחה כי בניגוד לסטריאוטיפ של האף ה"יהודי", או "אף קמור", נמצא באותה תדירות בקרב אנשים ממוצא יהודי בדיוק כפי שהוא מצוי בקרב אנשים שאינם יהודים מאזור הים התיכון בדרך כלל. הנתונים שנאספו על ידי ג'ייקובס ופישברג הראו כי סוג האף הזה נמצא במיעוט היהודים (20-30%) וכי לרוב המכריע יש אף ישר. בשנת 1914, בחן פישברג את האף של 4,000 יהודים בניו יורק ומצא כי ניתן לתאר רק 14% מהנבדקים כבעלי אף קמור. בשנת 1906, הציע פליקס פון לושן כי האף הקמור אצל יהודים אינו קשור למוצא כזה או אחר אלא הוא תוצאה של התערובת החתים באסיה הקטנה, וציין כי לגזעים אחרים עם דם חתי, כמו הארמנים, יש אף דומה. את אותה התיאוריה החזיק ההוגה והסופר הגזעני יוסטון סטיוארט צ'מברלין בשנת 1910.