שינויים גדולים במצב המדיני העולמי, שהובילו לפרוץ המלחמה הקרה, גרמו לבריטניה ולארצות הברית להחליט על הפסקת העברת הספינות האיטלקיות. חלק מהן כבר פורקו בלה ספציה בין השנים 1948–1955 כולל ספינת הדגל, נושאת המטוסים "אקווילה" (Aquila). יחד עם זאת, ברית המועצות דרשה את העברתן של הספינות שיועדו לה. שתי ספינות הועברו לצי הצרפתי וספינה אחת הועברה לצי היווני. לאחר הפסקת העברת הספינות רק חלק קטן מספינות הצי המלכותי נותר. עם העברת תשומת הלב של המערב כלפי פעילותה של ברית המועצות בים התיכון, הימים שמקיפים את איטליה הפכו להיות זירת העימות בין שתי מעצמות-העל ובכך עלתה מחדש חשיבותה של איטליה בזירה הימית הודות למיקומה האסטרטגי החשוב.
לאחר הבחירות של שנת 1946 הפכה ממלכת איטליה לרפובליקה ושמו של הצי המלכותי האיטלקי שונה להצי האיטלקי (Marina Militare). כאשר במסגרת תוכנית מרשל החלה אירופה להיבנות מחדש, וחולקה במהירות לשני גושים גאו-פוליטיים מקוטבים, איטליה החלה בדיונים עם ארצות הברית על הבטחת הסדרי ביטחון ראויים. הממשל בוושינגטון, שאף להמשיך ולהשתמש בבסיסים בחצי האי האיטלקי ומיתן את המגבלות של חוזה השלום על ידי צירופה של איטליה ל"תוכנית הסיוע הביטחוני ההדדי" (MDAP). ב-4 באפריל 1949 הצטרפה איטליה לנאט"ו וכדי שהצי האיטלקי יוכל לתת תרומה משמעותית לארגון, בוטלו כל המגבלות של הסכם השלום עד לסוף 1951, בהסכמת כל מדינות המערב.
במסגרת פעילותו בנאט"ו קיבל הצי את האחריות על מרחב הים האדריאטי ועל מצר אוטרנטו וכן על ההגנה על נתיבי השיט בים הטירני. עבודת מטה נרחבת בוצעה כדי להפוך את הצי האיטלקי לצי מודרני וחייבה השקעה כלכלית נרחבת בעיקר של ארצות הברית. תהליך זה בוצע גם על רקע הקשיים הכלכליים שלאחר המלחמה ועל רקע החששות של הציים של מדינות המערב.
הנס הימי.
הנס של הצי האיטלקי הוא דגל איטליה בצבעים אדום-לבן-ירוק מושחת בסמל הצי המחולק לארבעה רביעים המתייחסים לרפובליקות הימיות (Repubbliche Marinare) מימי הביניים:
בראש הסמל ניצב כתר זהוב שהוא מבדיל את הספינות של הצי מספינות צי הסוחר והוא מסמל את שורשיו של הצי בתקופת האימפריה הרומית.
מבנה פיקודי.
הצי האיטלקי מחולק לשבע קבוצות:
ציוד.
כלי השייט הקרביים.
כיום הצי האיטלקי הוא צי מודרני עם מגוון של ספינות. הצי נמצא בהתפתחות מתמשכת ונכון לשנת 2013 ספינות הים הפתוח של הצי כוללות: שתי נושאות מטוסים, שלוש אוניות סער אמפיביות, ארבע משחתות, שבע פריגטות ושש צוללות תקיפה. יחידות הסיור בקו החוף מפעילות: שלוש פריגטות קלות, שש קורבטות, ו-14 ספינות סיור. כמו כן מפעיל הצי 10 שולות מוקשים ומגוון של ספינות ליווי. בעתיד הקרוב מתוכננות להיכנס לשירות לפחות שש פריגטות רב תכליתיות שיחליפו את הפריגטות הישנות שבשירות וכן שתי צוללות נוספות.
כלי שיט מנהלתיים.
בנוסף מפעיל הצי ספינות סיוע נוספות:
קישורים חיצוניים.
אתר הבית של הצי
ז'אן טינגלי
זָ'אן טינגֶלי (Jean Tinguely; 1925 – 30 באוגוסט 1991) היה צייר ופסל שווייצרי.
לרוב, יצירותיו הן מסוגת האמנות הקינטית המודרנית. בין יצירותיו המפורסמות: המזרקה ברחבת מרכז פומפידו בפריז.
ב"מוזיאון ז'אן טינגלי" לאומנות מודרנית, שהוקם לאחר מותו בעיר בזל, נמצאות רבות מיצירותיו, אותן תרמה אלמנתו.
ביפוביה
ביפוביה היא פחד, רתיעה, ביטול או אפליה נגד ביסקסואלים. רוב צורות ההומופוביה והלסבופוביה משפיעות גם על ביסקסואלים אך ישנם סטראוטיפים ספציפיים לביסקסואליות.
צורות של ביפוביה.
חלק מהצורות של ביפוביה קיימות בכלל החברה חלק רק בקרב הקהילה הגאה וחלק רק בקרב הטרוסקסואלים. ביפוביה בקרב הטרוסקסואלים מבטאת סלידה כלפי הסטייה מנורמות המגדר. ביפוביה בקרב הומוסקסואלים ולסביות מזהה ביסקסואלים כמשמרים את זכויות היתר של הציבור ההטרוסקסואלי בעודם נהנים גם מההטבות של שייכות לקהילה הלהט"בית.
מחיקת זהות.
הומוסקסואלים והטרוסקסואלים נכללים יחד תחת קטגוריית המונוסקסואליות וישנה תפיסה כי ביסקסואליות איננה נטייה מינית אמיתית או לגיטימית.
מחיקת הזהות מתבטאת במגוון אופנים; התייחסות למישהו שהצהיר על ביסקסואליות כהומו, לסבית או הטרוסקסואל, העלמת הביסקסואליות מפעילות של הקהילה הגאה, התייחסויות לקהילה הגאה בתור הקהילה ההומו לסבית, או אי הנגשת מידע בנושאים שונים הקשורים ליחסי מין וזוגיות.
מיניות יתר.
ישנן מספר תפיסות מחשבתיות ביפוביות שקשורות בתפיסה שהם מיניים יתר על המידה, לדוגמה שביסקסואלים הם מופקרים מינית, פוליגמים או פוליאמורים. ההנחה בעיקר כלפי נשים ביסקסואליות שהיו מעוניינות להשתתף בסקס עם זוג סטרייטים "שלישייה" והצעות חוזרות לכך. העברת מחלות מין ובמיוחד איידס מהקהילה ההומוסקסואלית לציבור ההטרוסקסואלי או לקהילה הלסבית, וכו'. סטראוטיפ נפוץ הוא שביסקסואלים נמשכים לשני המינים, ועל כן מוכנים לקיים יחסי מין ללא אבחנה. לעיתים אף מצוירת הדמות של הביסקסואל כחלק מתאוות כוח וניצול. ייצוג זה מופיע בשלל ייצוגים בהן הדמות הרעה משתמשת במיניות ביסקסואלית כחלק מהיכולת לשלוט בשאר הדמויות. לדוגמה מופע הקולנוע של רוקי.
למרות שחלק מהביסקסואלים אכן אינם מונוגמיים או נהנים מפעילויות כגון שלישיות אין אלו מרכיבים של הקהילה והרבה פעמים ההפרזה בשכיחות של התופעות האלו גורמת לדעות קדומות כלפי חברי הקהילה.
אופנת הביסקסואליות.
חלק מהביקורת נגד ביסקסואליות מתייחסת לאופנת הביסקסואליות (bisexual chic) שנפוצה בשנות השבעים בקרב גברים, ובשנות התשעים והאלפיים בקרב נשים. מבקרים טוענים שהיקף הביסקסואליות מנופח על ידי בני נוער וצעירים שאינם אלא מחקים סלבריטאים ביסקסואלים, בעיקר מוזיקאים ושחקנים, או שביסקסואליות היא שלב חולף בהתפתחות המינית, בו צעירים מתנסים בחוויות מיניות שלא יחזרו עליהן בבגרותם. לטענת חברי הקהילה התופעה נובעת דווקא משחרור יחסי בקרב בני הנוער ביחס למיניות שלהם כמו גם עליית המודעות לאופצייה להיות ביסקסואל או ביסקסואלית.
נזקי הביפוביה.
בין נזקי הביפוביה ניתן למצוא: מתקפות פיזיות והשפלה שמסכנים את חייהם של חברי הקהילה. בריאות לקויה עקב חוסר הנגשת מידע ביחס למחלות מין וגם עקב פגיעה במצב הנפשי הנובעת מחוסר קבלה ותחושה שגם בתוך הציבור הכללי וגם בקהילה הגאה אין לביסקסואלים מקום. כמו כן נמצא שלביסקסואלים יש יחסית הרבה בעיות במציאת עבודה במשרה מלאה, אחוזי דיכאון ואובדנות גבוהים גם יחסית לשאר הקהילה הגאה ובהרבה מקרים ביסקסואלים מרגישים שהם חייבים להישאר בארון.
טום ווטסון
טום ווטסון (אפריל 1859 - מאי 1915) היה מאמן כדורגל שאימן את סנדרלנד ואת ליברפול.
ווטסון אימן את סנדרלנד במשך 6 עונות, משנת 1889 עד 1896. במהלך כהונתו כמאמן הקבוצה, הוליך את הקבוצה לליגת הפוטבול ליג, לאחר ניצחון על קבוצת החובבים סנדרלנד אלביון במשחק על ההעפלה לליגה הבכירה. תחת הדרכתו, זכתה סנדרלנד ב-3 אליפויות, בעונות 1891-92, 1892-93 ו- 1894-95, שהפכו אותו למאמן המצליח בתולדות המועדון.
ווטסון עבר לאמן את ליברפול בשנת 1896 וזכה להצלחה יחסית עד מותו ב-1915. ליברפול בזמנו של ווטסון זכתה באליפות הליגה בעונות 1900-01 ו- 1905-06, וכן הגיעה לגמר גביע ההתאחדות הראשון שלה ב-1914, בו הפסידה 1-0 לברנלי.
ווינזיפ
הפחד הגדול
הפחד הגדול (בצרפתית: Grande Peur) היה גל של היסטריה ומהומות אלימות ששטף את האיכרים בחלק ניכר ממחוזות הכפר של צרפת ביולי-אוגוסט 1789, בימיה המוקדמים של המהפכה הצרפתית. מקובל לתארך את "הפחד הגדול" מ-20 ביולי ועד 6 באוגוסט. האיכרים התקוממו על רקע כינוס האספה הלאומית, החדשות על נפילת הבסטיליה ושמועות על כך שהאצולה מתכוונת להרעיב ולשדוד אותם, ו"הפחד" נרגע עם הרפורמה המקיפה בסדרי הכפר שהובטחה בליל 4 באוגוסט 1789.
רקע.
במהלך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית צרפת, לפי אומדנים, מ-22.4 מיליון ב-1705 ל-27.9 ערב המהפכה ב-1789. מבנה המשק והכלכלה הזרים את מרבית ההכנסות מכך לכיסיהם של בעלי הקרקעות והסניורים, פשוטי עם, אצילים וכמרים כאחת; האריסים, מעבדי הקרקע, האיכרים הזעירים, החוכרים ודומיהם נעשו בדרך כלל עניים יותר. מוערך שרמת החיים והשכר שלהם ירדו בעקביות לאורך השנים, אם כי השונות הרבה בתחום זה מקשה על קביעה חד-משמעית. מה שאיים באמת לפגוע קשות במעמד הכלכלי של המעמדות הנמוכים לא היה גורמים ארוכי-טווח כי אם משברים פתאומיים שנבעו מהתייקרות חיטה עקב מחסור ובצורת. משפחה ממוצעת הוציאה 60% מכספה על לחם; בתקופות משבר, שיעור זה יכל לטפס ללמעלה מ-90% ולרושש אותה כליל. תופעות של מקבצי נדבות ונוודים עניים התרבו.
במקביל, הממשל המרכזי ניסה להחיל רפורמות כדי להמריץ את הכלכלה המדשדשת. המדיניות המסורתית של הכתר הייתה מעורבות עמוקה בשוק החיטה כדי להבטיח לחם זול ובשפע בכל אזור; לשם כך נאכפו בנוקשות חסמי סחר סבוכים ועשרות מיליוני ליבר הוצאו על ידי כל רמות הממשל כדי לסבסד לחם ואף לחלקו בחינם בעת הצורך, על מנת למזער את הסיכויים לרעב. חלק חשוב ביותר מהלגיטימציה של המלך לשלוט נבע מראייתו כ"אב לנתיניו" שהיה אחראי על רגולציה של הסחר בדגנים. אבל ההכרה שהגבלת שוק מרכזי כל כך מונעת התייעלות מסחרית והכנסות מס רבות מהאוצר הובילה כמה שרי כספים לנסות ולערוך ליברליזציה בתחום – יחד עם רפורמות אחרות שנועדו לשנות את המבנה הקורפורטיבי והמרקנטיליסטי של המשק הצרפתי לקפיטליסטי יותר.