בעונת הייתה רמת השרון הקבוצה הישראלית היחידה שהעפילה לשלב שמינית גמר היורוקאפ מבין 4 הקבוצות הישראליות שהשתתפו במפעל זה. בשלב זה הדיחה את ברצלונה, אך ברבע הגמר נתקלה שוב ביריבה רוסית, דינמו מוסקבה, והודחה מהמפעל. זמן קצר לאחר מכן הפסידה גם בגמר גביע המדינה לאליצור רמלה, שבהמשך גם ניצחה אותה בסדרת גמר הפלייאוף. בסיום העונה הודיע זימנד על הפסקת תמיכתו בקבוצה. את הקבוצה אימצה חברת מכשירי החשמל "אלקטרה", והקבוצה החליפה את שמה פעם נוספת, ל"אלקטרה רמת השרון".
עונת אופיינה באי יציבות. פתיחת העונה הייתה חלשה, עם הפסדים לבנות השרון ולאליצור חולון. בהמשך התאוששה הקבוצה, ובראשית 2008 גברה על אליצור רמלה פעמיים בתוך שבועיים. לקראת סיום העונה שוב נחלשה הקבוצה. היא הודחה בחצי גמר הפלייאוף, על אף יתרון ביתיות, כאשר במשחק החמישי ניצחה אותה אליצור רמלה באולם אורנים. באותה עונה הגיעה גם לגמר גביע המדינה, שגם בו נוצחה בידי רמלה. ביורוקאפ הודחה רמת השרון בשלב רבע הגמר, לאחר שהודחה בידי גלאטסראיי מטורקיה.
בעונת הפסידה בפעם השלישית ברציפות בגמר גביע המדינה, הפעם למכבי רמת חן, אך זכתה באליפות ראשונה מזה שש שנים, לאחר שגברה על אליצור רמלה בסדרת הגמר בארבעה משחקים. ניצחונה היחיד של רמלה הושג בהארכה, ושני הניצחונות הביתיים של רמת השרון היו בהפרשים גדולים.
בעונת העפילה לגמר גביע המדינה בפעם השישית ברציפות, ולראשונה מזה ארבע שנים גם זכתה בתואר, לאחר שגברה על אליצור רמלה, וכן זכתה באליפות לאחר 1:3 בסדרה על מכבי אשדוד והשלימה דאבל נוסף.
בעונה הבאה, עונת , הפסידה רמת השרון את שני תאריה. במשחקי הפלייאוף הודחה בידי מכבי אשדוד בשלב חצי הגמר, לאחר שהפסידה בשלושה משחקים, אף שהיה לה יתרון ביתיות. בגביע המדינה הודחה כבר בשלב חצי הגמר, בידי אליצור רמלה.
בעונת הדיחה את אליצור רמלה בחצי גמר גביע המדינה, אך הפסידה למכבי אשדוד בשלב הגמר. בשנת 2012 אימצה את הקבוצה חברת הרבלייף העולמית העוסקת בתחומי תוספי מזון, מוצרי דיאטה ואמצעי טיפוח והקבוצה נקראה "הרבלייף רמת השרון".
בעונת 2014/2015 הגיעה רמת השרון לגמר אך הפסידה 46:58 לבנות הרצליה וסיימה סגנית בפעם השביעית.
כיום משתפת הקבוצה פעולה עם עמותת ל.כ.ן, שמה הוא "א.ס. רמת השרון".
עמותת ל.כ.ן..
אגודת הספורט מנוהלת בידי עמותת ל.כ.ן. ("לקידום כדורסל נשים"). מלבד ניהול הקבוצה, פועלת העמותה למען השוואת תנאיו של כדורסל הנשים בישראל לכדורסל הגברים, בין היתר במישור המשפטי. העמותה רואה בפעילות הקבוצה חלק מהמאבק הפמיניסטי.
העמותה הוקמה ב-1985, על רקע החלטת מארגני המכביה ה-12 להעביר את משחק הגמר של כדורסל הנשים מהיכל הספורט יד אליהו לאולם הספורט של כפר המכביה. נבחרות ישראל וארצות הברית, שהעפילו לגמר, החליטו במחאה להחרים אותו. בתגובה, החליט איגוד הכדורסל על פירוק הנבחרת. מספר פעילות בענף עתרו לבית המשפט נגד הענישה הקולקטיבית שהפעיל האיגוד, והפירוק בוטל.
ב-1989 שוב פנתה העמותה לבית המשפט, הפעם בדרישה לאפשר שיתוף שחקניות זרות בסגלי הקבוצות, בדומה לקבוצות הגברים. השופט אורי גורן קיבל את טענות העמותה. איגוד הכדורסל ערער על פסק הדין, ואף שערעורו התקבל בנימוק שיש למצות קודם את המשא ומתן, המליץ לו בית המשפט לקבל על עצמו את פסק דינו של השופט גורן. בסופו של דבר, הסכים האיגוד לשתף שחקניות כדורסל זרות, החל מהעונה שלאחר מכן.
ב-1994 היו נציגי העמותה שותפים בוועדה הציבורית לקביעת תבחינים ואופן חלוקת כספי המועצה להסדר ההימורים בספורט בראשות השופט מרדכי בן דרור ("ועדת בן-דרור"). הוועדה המליצה על חלוקת כספים שוויונית בין ספורט הנשים לספורט הגברים, וכן המליצה על העדפה מתקנת לספורט הנשים.
בשנת 2004 זכתה העמותה בעתירה שהגישה לבג"ץ נגד המועצה המקומית רמת השרון, בדרישה להשוות את המימון אותו היא מקבלת למימון אותו מקבלות קבוצות הגברים. בעקבות עתירה שהוגשה ב-2005 נגד רשות השידור, גיבשה הרשות קריטריונים לשידור משחקי קבוצות כדורסל הנשים במסגרות האירופיות.
בעלי תפקידים.
יו"ר הקבוצה היא רחל אוסטרוביץ', אדריכלית במקצועה, ופעילה פמיניסטית שהייתה בין מייסדות כתב העת הפמיניסטי נגה ואחת מעורכותיו. אוסטרוביץ' זכתה בפרס הוקרה משדולת הנשים בשנת 2000.
מאמנת הקבוצה מאז הקמתה היא אורנה אוסטפלד, שכיהנה גם כחברת מועצת רמת השרון מטעם מרצ בין 2003 ל-2008. בשנת 2005 העניק לה הוועד האולימפי הבינלאומי את תואר האישה המשפיעה ביותר בספורט הנשים האירופי, ובשנת 2008 נכנסה להיכל התהילה של הספורט היהודי.
בשנת 2007 הצטרפה לקבוצה דורית קרן-צבי, עיתונאית ששימשה בעבר כעורכת המקומון "צומת השרון" של רשת שוקן. קרן-צבי מכהנת כמנכ"ל הקבוצה.
בתחילת עונה 2014/2015 מונה ראובן נייברגר למאמן הקבוצה אך פוטר כעבור 10 מחזורים עקב חוסר הצלחה ובמקומו מונה המאמן עדני דגן.
מחלקת הנערות והילדות.
אגודת הספורט מפעילה גם בית ספר לכדורסל, בו פעילות כ-400 תלמידות מגיל 6 עד 19. לבית הספר קבוצות המשחקות בליגות הגילאים השונות לנערות וילדות. בעבר, שיחקו בקבוצות הנוער של רמת השרון כדורסלניות כשי דורון, נעמי קולודני, שרון זאבי וקטיה לויצקי. בספטמבר 2012, עם פרישתה של המנכ"לית דורית קרן צבי, נכנסה לתפקיד המנהלת שירה אופיר גוליק.
עבדות ביוון העתיקה
העבדות הייתה מרכיב חשוב בכלכלת יוון העתיקה. תושבי יוון העתיקה ראו את העבדות לא רק כהכרחית לכלכלת המדינה, אלא כדבר טבעי ומקובל אשר אין לערער עליו (למעט ביקורות בודדות שלא זכו לפופולריות - ביניהן שהושמעו על ידי אפלטון, במאה הרביעית לפנה"ס). האסכולה הסטואית ואף הנוצרים הראשונים לא התנגדו לעבדות.
לא נשתמר תיעוד רב על סוגיות העבדות, ועיקר העדויות שנשתמרו קשורות לעיר אתונה ולא לערים אחרות ביוון. מרבית המסמכים המשפטיים הנוגעים לעבדות שנותרו עד ימינו נוגעים לשאלות של חוזים ורווחיות הקשורים לעבדות ולא לשאלות המוסריות העולות מהעבדות.
מונחים.
ביוון העתיקה היו מינוחים רבים לתיאור העבדים והשפחות. ביצירותיו של הומרוס מתואר העבד במונח "דמוס" (δμώς) שמשמעו למעשה "אסיר" או "שבוי מלחמה" - שכן מדובר בעבד שנלקח כשלל.
בתקופה הקלאסית נעשה שימוש במונח "אנדראפודון" (ἀνδράποδον - שמשמעו: "אחד עם רגלי אדם"), בניגוד ל"טטראפודון" (τετράποδον - שמשמעו "אחד עם ארבע רגליים" - היינו בקר או צאן).
המונח המקובל ביותר לעבדים בכל התקופות הוא "דולוס" (δοῦλος) המופיע כבר בתקופה המיקנית שמשמעו - אדם שהוא קניין, בניגוד לאלאותרוס (ἐλεύθερος) - אדם חופשי.
מונח נוסף בו נעשה שימוש הוא "אויקטס" (οἰκέτης, שמשמעו - "מי שגר בבית" או "ביתי").
מקורות העבדות.
היסטוריונים מצאו עדויות לכך שכבר בתקופה הקדומה של יוון המיקנית הייתה הכלכלה מבוססת על העבדות. מסמכים מתקופה זו מבדילים בין שתי קטגוריות של עבדים - "עבדים פשוטים" (דו אה רו) ועבדי האל (טה או ג'ו דו אה רו - θεοιο) - ככל הנראה עבדי אל הים פוסידון.
העבדים הגיעו (בהסתמך על שמותיהם) מקיתירה, כיוס, למנוס והליקרנסוס וככל הנראה נחטפו לעבדות על ידי שודדי ים. על פי תיעוד שנשתמר, נישואים בין עבדים לשאינם עבדים היו מקובלים. כמו כן, עבדים היו יכולים להפוך לאמנים עצמאיים ולרכוש אדמה. ההבדל העיקרי בין התושבים בתקופה המיקנית לא היה בין אנשים חופשיים לעבדים - אלא בין מי שהיה עצמאי למי שעבד עבור ארמון המלוכה.
בתקופת הומרוס שונתה הטרמינולוגיה, ועבדים שכונו דמוס באיליאדה ובאודיסיאה היו בעיקר נשים שנלקחו כשלל מלחמה (בשעה שהגברים, לרוב, נהרגו בשדה הקרב). נשים אלו שימשו כמשרתות וכפילגשים. בתקופה זו היה העבד חלק בלתי נפרד מהאויקוס - התא המשפחתי, אולם הסטטוס החברתי של עבד היה הנמוך ביותר.
לא ברור מתי התחיל הסחר בעבדים. ב"מעשים וימים" של הסיודוס מהמאה השמינית לפנה"ס מוזכרים עבדים אולם לא ידוע מקורם. גם חוקי המחוקק דרקון משנת 620 לפנה"ס דנים בעבדים, וחוקיו של סולון (594 - 593 לפנה"ס) אוסרים על עבדים לעסוק בהתעמלות ולקיים יחסי מין עם קטינים (דבר שהותר לאזרחים החופשיים).
בתקופת הדמוקרטיה האתונאית העבדים כבר הפכו לחלק בלתי נפרד מהכלכלה, ובמאה השישית לפנה"ס כבר החל הסחר בעבדים בין הערים היווניות - וזאת מבלי שהדבר עומד בסתירה למגמות הדמוקרטיות של תקופה זו.
תפקיד כלכלי.
לעבד הותר לעסוק בכל פעילות כלכלית, למעט בפוליטיקה, שהייתה נחלתם של האזרחים החופשיים בלבד.
הפעילות העיקרית של העבדים הייתה בתחום החקלאות, שהיוותה את בסיס הכלכלה ביוון העתיקה. ספרות רבה שנכתבה ביוון העתיקה מתארת את אופן ניהול המשאבים של בעלי האדמות והשימוש בעבדים (כגון "הכלכלה" של קסנופון). בעוד שבכפרים בעלי האדמות (בעלי חלקות קטנות) הסתפקו לרוב בכוח האדם המשפחתי, באחוזות הגדולות שהצריכו שימוש בכוח אדם רב - התבססו, כמעט תמיד על עבדים ולא שכירים. יחד עם זאת, לא היו ביוון העתיקה אחוזות בסדר גודל של הלטיפונדיות של רומא העתיקה.
תחום כלכלי נוסף בו נעשה שימוש רב בעבדים היה תחום הכרייה. המכרות היו בבעלות פרטית של אזרחים עשירים ומרבית הכורים היו עבדים. כך לדוגמה הסטרטגוס ניקיאס חכר אלפי עבדים שיעבדו עבורו במכרות הכסף של לאוריון שבאטיקה. קסנופון במאמרו "על ההכנסות" ציין כי הוא קיבל אובולוס אחד ליום עבור כל עבד, היינו 60 דרכמאות לשנה. קסנופון העריך כי למעלה מ-30,000 עבדים עבדו במכרות לאוריון, והוא מציין כי אם לעיר יהיו שלושה עבדים לכל אזרח, די בהחכרתם כדי לתקצב את פעילות העיר עבור כל אזרחיה.