יוסף דוידי (זהר ליבה), בן ה-24 המתגורר בעיירת פיתוח, מובטל מאז שסיים את שירותו הצבאי. את מרבית זמנו הוא מבלה ב"כיכר הברזלים" של העיירה, ובלילות הוא רוקד בדיסקוטק היחיד בעיירה, יחד עם חברו המוסכניק שרוקד ברייקדאנס, עם נער דתי המכונה "שלומי-דוס" שרוצה להיות רקדן, ועם חברו הספר (המגולם על ידי עומר ברנע), שעושה חיקויים של אלביס פרסלי. תום (מיכל אמדורסקי) בת ה-23, מוכרת דגים בשוק במקצועה, מאוהבת ביוסי. אנאבל (אליענה בקייר), בת ה-19, ממוצא שווייצרי, לומדת בלט ורוצה להיות כאימה המנוחה - רקדנית בלט ידועה ולנצח בתחרות ריקודים. יוסי ואנאבל נפגשים בתחרות "אלופי הריקוד" ומתאהבים.
מחשוב במגזר העסקים הקטנים והבינוניים
רגליים קרות (סרט)
"רגליים קרות" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דורון ערן, שהופק בשנת 2006 ויצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של הסופר אורי אדלמן "חתונה" ומוקדש לזכרו.
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקרו. בין השאר תיאר אותו מבקר הקולנוע מאיר שניצר כ"סוג של סרט המתחנן לתחרות כלל-ארצית, שבה יתמודדו רבים וטובים על ניסוח עלבונות ודברי גנאי כלפיו." ואורי קליין כ"סרט חובבני ומרושל".
תקציר העלילה.
חתן (המגולם על ידי רון שחר) ננטש על ידי כלתו (המגולמת על ידי הילה וידור) בערב החתונה, כאשר המוזמנים החלו להגיע לטקס החתונה באולם האירועים. החתן יוצא לחפש את הכלה, המגיעה למסעדה ומתלבטת האם היא אוהבת את החתן.
הפקה.
המוזיקה בסרט הולחנה על ידי המוזיקאית קרני אלדד.
כרמית גלעדי-פולארד
כרמית גלעדי-פולארד היא מאיירת, גרפיקאית ומורה לאמנות.
מנהלת בית הספר בן-גוריון בוגרת ויצו קנדה, חיפה במגמת עיצוב גרפי (1984), וחברת קיבוץ מרחביה.
איירה למעלה מ-30 ספרי ילדים ונוער, זכתה בפרס גוטמן לאיור (1986). הציגה בביאנלה לאיור בברצלונה (1996) ובתערוכות קבוצתיות רבות בארץ וברחבי העולם. חברה באגודת המאיירים הישראלית, מלמדת אמנות לצד עבודתה באיור, מדריכה בסדנאות יצירה, עוסקת בפיתוח דרכי חשיבה ויצירה בתחומי האמנות הפלסטית לילדים.
יהדות טריפולי
ארניס
ארניס (ידוע גם בשמות אסקרימה או קאלי) הוא שם המתאר את סגנונות אמנויות לחימה המסורתיות הפיליפיניות.
אמנות לחימה ייחודית זו, שהתפתחה עם השנים בשבטים הפיליפינים, מושפעת גם מתורות לחימה שהגיעו לאיים הפיליפינים, הן מהכובשים השונים והן מאלו שהגיעו לאיים במהלך מסעם. בלחימה הפיליפינית ניתן למצוא שימוש בכלי נשק רבים, אמנויות הלחימה הפיליפיניות מתמחות בלחימה במוטות עץ קצרים, בלוחמה בסכין ושילוביהם השונים (שני מקלות, מקל וסכין, חרבות וכו').
בפיליפינים הסגנון הנפוץ ביותר הוא שימוש במקלות (מקל בודד, שני מקלות, מקל וסכין וכו'), מספר שיטות מתמחות בסכינים או חרבות, אך הדגש לרוב הוא עבודת המקל.
אמנויות לחימה פיליפיניות כוללות:
מקלות, סכינים, חרבות, דולו ויד ריקה (הכולל גם היאבקות).
לוחם בשיטה זו מכונה "ארניסדור" או "אסקרימדור".
היסטוריה.
שיטות הארניס הושפעו רבות מסגנונות יפנים. מאסטרים ורבים ממתאמני ומייסדי הסגנונות למדו בעבר קראטה, ג'ודו, ג'ו ג'יטסו, קנג'יטסו.
היו גם השפעות רבות מהכובש הספרדי בכל הנוגע לשימוש בכלי נשק להביים, מסייף ועד מגוון רחב של שימוש בחרבות ופגיונות שהיו מאוד מגוונים מאזור אירופה. וכן מהסינים וכל העמים שבאו במגע עמם.
לוחמי ארניס עושים כיום שימוש נרחב בלימוד לחימה בשילוב כלי נשק שונים, כגון מקל קצר, שני מקלות, לחימה בסכין, לחימה בשני סכינים, סכין מול סכין, סכין מול מקל, מקל עם סכין ועוד.
שיטת הארניס חייבת את עושרה הלחימתי לגישה הפתוחה של אנשיה ולמגוון האתני והתרבותי הרב שלה.
המצב שבו הפיליפינים היא מדינת איים אשר מפוזרים ומנותקים זה מזה, יצרה הפרדה בין הסגנונות השונים של הארניס והתפתחות של סגנונות רבים ושונים זה מזה.
המצב הכלכלי והחברתי בפיליפינים, האלימות הקשה והפשיעה הרחבה בנוסף למלחמות השבטיות חייב את הפיליפינים להתאים את עצמם וליצור שיטות יעילות וחזקות להגנה עצמית.
תור הזהב של האסקרימה היה בשנות ה-50, אז נפתחו בתי ספר רבים ללימוד אסקרימה בפיליפינים.
מספר המתאמנים גדל בצורה משמעותית.
קבוצות של מאסטרים ומתאמנים שיתפו פעולה והתאחדו ויצרו איגודים וסגנונות חדשים רחבים ומגוונים.
תחרויות רבות וקרבות רחוב ללא חוקים התקיימו כדי לבחון את יעילות הסגנונות ולמשוך את הקהל לבתי הספר של המנצחים בתחרויות.
למשל, במהלך התחרויות הללו נוצר סגנון חדש אשר נקרא באלינטאווק, שהוא איחוד של מספר שיטות אסקרימה.
האסקרימה החלה להיות מופצת במערב הודות למספר מהגרים פיליפינים אשר היגרו לארצות הברית בשנות השבעים כגון אנחל קבאלס מייסד שיטת הסראדה האסקרימה אשר מתמחה בלחימה עם מקלות קצרים,
לאו גירון מייסד הגירון אסקרימה שלחם כנגד הכיבוש היפני בעזרת סגנונו בידיים ריקות,
ג'ון לאקוסטה, דוסה פארס, לייטנינג סיינטיפיק ארניס ועוד.
פאמבואן ארניס.
שיטת הפאמבואן ארניס, זוכה כיום לפופולריות רבה, הן בקרב אמני הלחימה בארצות הברית והן בישראל.
ראש השיטה כיום הוא אמה-גורו (ראש שיטה) רפי פמבואן, דור שישי לשיטת פמבואן ארניס, הביא את השיטה לארצות הברית כאשר היגר אליה בשנת 1983. אמה-גורו רפי מחויב לשימור השיטה והפצתה בחוג המשפחה וגם לאנשים נבחרים מחוץ לה, כאלה המגלמים את ערכיה: עבודה קשה, מחויבות ורצון ללמוד.
המשפחה שנקראה במקור סאן-בואנאוונטורה, נאבקה כמחתרת בכובש הספרדי ששלט בפיליפינים ונאלצה להתחבא ולשנות את שמה ל-פמבואן, כשם העיר שבסביבתה פעלה. מורשת זו נזכרת במספר עקרונות הנלמדים כיום, כמו: Tulisan-Caballero ("התנהג כג'נטלמן, הילחם כשודד")
ובאמרה “Do not open your umbrella unless it is raining” כלומר, אל תחשוף את הידע שלך בארניס אלא אם כן אתה חייב להגן על עצמך או על הקרובים לך.
אמה-גורו ליקט את הידע המשפחתי מאביו, איזידרו פמבואן ומקרובים נוספים בעירם סנטה-קרוז שבאי לגונה והשתלם גם באיגרוף ובקראטה. לאחר בואו לארצות הברית המשיך לפתח את השיטה תוך כדי אימוניו עם טאטאי בלתזר 'בו' סאיוק.
כיום, מורכבת השיטה משמונה תחומים הקשורים ומשפיעים זה על זה:
ארניס מודרני.
פותח על ידי רמי פרס (Remy Presas) במטרה ליצור סביבת אימון נטולת פציעות תוך שמירה על עקרונות הארניס המסורתי. לשם כך נעשה שימוש באימונים במקל קצר, שאורכו כ-70 ס"מ.
רמי פרס העביר את אימון הארניס מודרניזציה כדי לשמר את אמנות הלחימה הפיליפינית והחליף את שיטת האימון מ"מקל מכה ביד" ל"מקל מכה במקל" על מנת שיותר אנשים יוכלו להתנסות באמנות זו.
כיום ארניס מודרני מופץ על ידי מספר ארגונים בכל העולם, ביניהם הפדרציה הבינלאומית לארניס מודרני (IMAF) וכמו כן על ידי התאחדות לארניס מודרני (WMAA).
בנוסף הארניס מופץ במדינות בהם הארניס מאוד פופולרי כגון: ארצות הברית, קנדה, גרמניה וכמובן בפיליפינים.
לייטנינג סיינטיפיק ארניס.
לייטנינג סיינטיפיק ארניס היא אמנות לחימה פיליפינית מסורתית, אשר נוסדה בשנת 1937 בפיליפינים.
הסגנון מתמקד בשימוש בכלי נשק: מקל בודד, שני מקלות, סכינים, חרבות, חרב/מקל ופגיון ביחד (אספדה אי דגה), ואף לחימת יד ריקה (לא חמושה) ועוד.
זוהי שיטת "אספדה אי דגה סראדה" (מספרדית - חרב/מקל וסכין) והעיקרון המרכזי בה הוא לחימה תוך כדי יציאה מטווח הראייה של היריב ("סראדה"). השיטה מתמקדת בשימוש מהיר ועוצמתי בכלי נשק ובעיקר במקלות.
זוהי שיטה הדרגתית, הבסיס נלמד עם מקל ומתקדמים בהדרגה לכלים נוספים.
תועלות האימון בלייטנינג סיינטיפיק ארניס מפתח כושר גופני, זריזות, כוח, קואורדינציה, סיבולת, תנועת גוף, שליטה בגוף ועוד. ארניס טוב למטרות ספורט וכושר, הגנה עצמית, יחידות אכיפת חוק, ואפילו רק עבור כיף או היופי שבאמנות.
שיטות הלחימה
קונסטנטין, מלך גאורגיה
קונסטנטין מלך אימרתי
הממלכה הגאורגית
תל חיים
תל חיים היא שכונה בדרום תל אביב על גבול גבעתיים ממוקמת ממזרח לנחל האיילון ושכונת יד אליהו.
היסטוריה.
השכונה נקראה על שם ד"ר חיים חיסין. בנו, אלכסנדר חיסין, קנה את קרקעות השכונה בשנות השלושים וביקש שתיקרא על שם אביו, שהיה ממייסדי אחוזת בית. המילה "תל" היא משום שבמרכז השכונה היה בעבר תל גדול.
השכונה נוסדה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך עד שנות השישים היו בה בתים בודדים בלבד. במאורעות 1936–1939 ועד למלחמת העצמאות ובמהלכה שימשה השכונה כעמדה קדמית ומקום אימונים עבור ארגוני ההגנה והנוטרות כאשר פורעים ערבים מכפר סלמה הסמוך התנכלו לתושבי השכונה ולשכונות יד אליהו והתקווה.
ביום הכרזת המדינה החלה לפעול בשולי השכונה תחנת שידור של קול ישראל וממנה שודר בשידור ישיר ובגלים קצרים טקס הכרזת המדינה שהיה לשידור הראשון של קול ישראל. מתל חיים נקלטו השידורים בארץ ובעולם כולו. המשדר בהספק של 2.5 קילוואט בתחנת תל חיים נבנה במחתרת והותקן במבנה תת-קרקעי, למשדר זה ייחוס היסטורי; הוא הביא לעולם את הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ולמעשה היה זה השידור הראשון של קול ישראל כתחנה ממלכתית. הבניין נמצא כיום במפגש הרחובות יצחק שדה ודרך משה דיין ויש תוכניות לשמרו כאתר מורשת לדורות הבאים. תחנת שידור תל חיים פעלה עד לשנת 2004.
מסוף שנות השישים ובעיקר בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הייתה בשכונה תנופת התפתחות, וכיום היא נחשבת לשכונת יוקרה באזורה. למעט מספר רבי קומות בכניסה לשכונה, רובה מאופיינת בבנייה נמוכה של שתי קומות.
גבולות השכונה הם: רחוב הורודצקי בצפון, הרחובות דרך השלום ודרך הטייסים במזרח, רחוב לה גוארדיה בדרום ודרך משה דיין במערב.
בגידת הדימויים