ממשלת כל פלסטין (ערבית: حكومة عموم فلسطين, תעתיק: חֻכּוּמַת עֻמוּם פלסטין) הייתה ישות פוליטית אשר הוקמה ברצועת עזה בספטמבר 1948, בניסיון לתת מענה לשאיפות הלאומיות הפלסטיניות בישות פוליטית עצמאית שאינה תלויה בממלכת ירדן או כפופה לה, וזאת בתגובה לתוכניתו של עבדאללה מלך ירדן לספח את שטחי הגדה המערבית לממלכתו ולהעניק אזרחות ירדנית לתושביה הפלסטינים, תוכנית שנתפסה כמנוגדת לשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית ועצמאית. ישות זו התקיימה במשך כעשור כניסיון מצד מדינות ערב בראשות מצרים להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, ובוטלה ב-1959.
היסטוריה.
רקע.
ב-7 באוקטובר 1947 נפתח המושב החצי שנתי של הליגה הערבית בעאליה שבלבנון. אמין אל-חוסייני הגיע לעאליה, אך לנוכח התנגדותן של משלחות עבר הירדן ועיראק, הוא לא הורשה להשתתף בדיוני מועצת הליגה, ונאלץ להעלות את תביעותיו בפגישות לא רשמיות עם המשלחות הערביות. אחת מדרישותיו העיקריות הייתה תמיכה בהקמת ממשלה פלסטינית זמנית בהנהגתו, שתהיה אחראית לניהול המאבק הצבאי בפלסטין ותגשים את הריבונות הפלסטינית באזורים שיהיו בראשותה. בקשה זו זכתה אמנם לתמיכתן העקרונית של מצרים ומדינות אחרות, אך נדחתה על ידי מועצת הליגה בעקבות התנגדותם התקיפה של ראשי ממשלות עיראק ועבר הירדן. בעקבות התפרצות מעשי האיבה לאחר החלטת החלוקה, ב-8 בדצמבר 1947 התכנסה בקהיר הוועדה המדינית של הליגה, וגם הפעם נמנע שיתופו של אל-חוסייני בדיונים, עקב התנגדות ראשי ממשלות עיראק ועבר הירדן. הוא נאלץ להסתפק בפגישות עם ראש ממשלת מצרים ועם מזכיר הליגה, ודרש להפקיד בידי הפלסטינים בראשותו את האחריות לניהול הפעולות הצבאיות והאזרחיות בפלסטין. אולם חרף עמדתם החיובית של רוב נציגי המדינות, קיבלה הוועדה המדינית את התנגדותן הנחרצת של ממשלות עבר הירדן ועיראק. אלא שהפעם אפשרות הקמתה של ממשלה פלסטינית כלל לא נידונה, מחשש שפעולה כזאת תתפרש כהשלמה עם החלטת החלוקה.
בתחילת ינואר 1948 נמסר כי הוועד הערבי העליון החליט על הקמת "המינהל הפלסטיני הכללי" בהנהגתו, שאמור להכריז על עצמאות פלסטין כמדינה עצמאית ודמוקרטית, למן ה-15 במאי 1948 ואילך – מועד הפינוי הבריטי. במינהל זה יפעלו נשיא, מועצה לאומית וועד פועל. המועצה הלאומית אמורה לכלול את חברי הוועד הערבי העליון, ראשי העיריות והמועצות המקומיות, וראשי "הוועדות הלאומיות". הנשיא ייבחר על ידי המועצה הלאומית, ויטיל על מנהיג מפלגת הרוב להרכיב את הוועד הפועל, שיכהן כממשלה. כמו כן, תוקם אספה מכוננת לאישור חוקה. חברי הוועד הערבי העליון הודיעו כי הוועד הפועל אמור להתכנס לכל המאוחר בתחילת פברואר 1948, כלומר לפני כינוס הוועדה המדינית של הליגה. תוכנית זו של אמין אל-חוסייני לא עוררה עניין רב בציבור הפלסטיני. ההנהגה החוסיינית ייחסה חשיבות עליונה להשגת תמיכתן של מדינות ערב בכינון המוסדות הפלסטיניים וראתה בה תנאי הכרחי למימוש תוכניתה, אולם רוב מדינות ערב הסתייגו מרעיון הקמתה של ממשלה פלסטינית וגם נמצאו תחת לחץ בריטי שלא לאשר את תוכניתו של אל-חוסייני. ב-7 בפברואר התכנסה הוועדה המדינית של הליגה בקהיר, ואל-חוסייני השתתף לראשונה בדיוניה, אך היא דחתה את כל הדרישות שהעלתה בפניה משלחת הוועד הערבי העליון, ובראשן הקמת ממשלה פלסטינית זמנית, מסירת השלטון באזורים שיפונו על ידי הבריטים לידי "הוועדות הלאומיות", ומתן מלווה כספי לוועד הערבי העליון להקמת מינהל ערבי בפלסטין. בכינוס הוועדה המדינית של הליגה באמצע אפריל 1948, שוב נדחתה הצעת הוועד הערבי העליון להקים מינהל פלסטיני, וכך הסתיים המנדט מבלי שהוקם מינהל כזה. בעקבות פלישת מדינות ערב לארץ ישראל ב-15 במאי 1948, הציע אמין אל-חוסייני להקים מדינה ערבית בכל שטח פלסטין, שתוכר על ידי מדינות ערב, אולם הצעה זו נדחתה בהתנגדות עיראק ועבר הירדן. במקום זאת כוננו הצבאות הערביים ממשל צבאי לטיפול בענייני המינהל האזרחי בשטחי הכיבוש הצבאיים, שנועד להיות סידור זמני, עד לחיסול הכוח היהודי ולהגדרת עתידה הפוליטי של הארץ, אולם הוא הפך מהר מאד לחלק מהמאבק הבין-ערבי על שליטה בשטחים הללו.
ב-8 ביולי אישרה הוועדה המדינית של הליגה את הקמתו של מינהל אזרחי זמני בפלסטין, אולם ללא סמכויות מדיניות. הליגה החליטה כי בראש המינהל תעמוד מועצה המורכבת מיושב ראש ותשעה חברים, וסמכות השיפוט שלה תוחל על כל השטחים שנמצאים תחת כיבוש צבאות ערב ועל השטחים שייכבשו בעתיד, עד שתוחל בסופו של דבר על כל שטחי פלסטין. המינהל האזרחי הפלסטיני הוכפף למוסדות הליגה הערבית: מינוי חברי המועצה המינהלית וקביעת סמכויותיה; מתן הנחיות שוטפות לגוף המינהלי ועיבוד חוקה; ומימון פעולת המינהל עד שיהיה מסוגל לגבות מיסים. בראשות הרכב מועצת המינהל האזרחי הועמד אחמד חילמי. בין חברי המועצה שניים מבני משפחת חוסייני ועוד אחד מתומכיה, אולם היה בה משקל מכריע לאנשי מפלגת אל-איסתקלאל (חלמי ועבד אל-האדי) והאופוזיציה. הוועד הערבי העליון לא היה שותף להתייעצות או להחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, וראה בו הבעת אי-אמון במעמדו שלו כנציג החוקי של העם הפלסטיני. לכן גם נמנע מנקיטת עמדה רשמית בעד או נגד המינהל הזה.
בתקופה זו גברה הנטייה בחצר המלוכה המצרית ובממשלת עבר הירדן לעבר פתרון של חלוקת השטחים הערביים של הארץ ביניהן. המצרים רצו עתה לשמור בידם את השטח שכבשו בארץ, כהישג של המלחמה, המצדיק בדיעבד את הכניסה אליה, אך גם למנוע מעבר הירדן את האפשרות לספח את השטח שבשליטתה. מאחר שלא היה ביכולתה של מצרים לספח את כל השטח הערבי של ארץ ישראל, היא העדיפה בסופו של דבר הקמת ממשלה פלסטינית מטעמה ובחסותה, שתפעל לערעור על מעמדו של עבדאללה באזור שהחזיק בו. לקראת המאבק הדיפלומטי הצפוי בזירה הבינלאומית, ביקשו מדינות ערב להגיע להחלטות שיצביעו על דבקותן באחדות פלסטין ודחיית עובדת קיומה של ישראל. בכינוס הוודעה המדינית של הליגה ב-9–11 בספטמבר 1948 עשו עזאם וראשי ממשלות לבנון וסוריה מאמץ להביא ליישום ההחלטה בדבר הקמת ממשלה פלסטינית במימון הליגה, שתהיה אחרית בפני מועצה מייצגת, אולם ההצעה נתקלה בהתנגדות חריפה מצד מצרים, עבר הירדן ועיראק, וסכם להשאיר את הנושא להכרעת הפלסטינים עצמם, בתנאי שראש ממשלת פלסטין יהיה מקובל על מדינות ערב. התניה זו שיקפה את התנגדותן של ממשלות ערב ובראשן עבר הירדן ועיראק לאפשרות שאמין אל-חוסייני יבקש לעצמו את התפקיד.
מאז ההחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, עשה אמין אל-חוסייני מאמץ לכונן ממשלה פלסטינית לאומית, שתתבסס על הוועד הערבי העליון. הוא הצליח לקבל תמיכה לרעיון הזה מצד מלך מצרים פארוק, נשיא סוריה קוותלי, מזכיר הליגה עזאם, ראש ממשלת לבנון ריאד א-סולח והמדינאי העיראקי ג'מיל אל-מדפעי. תמיכתם של שני האחרונים נבעה מההערכה כי ממשלה פלסטינית תשפר את עמדת הערבים בדיון הצפוי בעצרת הכללית של האו"ם נגד חלוקת הארץ והכרה בקיומה של המדינה היהודית. אולם יריביו של עבדאללה ראו בממשלה הפלסטינית מכשיר שנועד לטרפד את תוכניותיו של המלך לספח חלקים מן הארץ. בעקבות החלטת הוועדה המדינית, החל בעיתונות המצרית דיון אוהד כלפי הקמתה של ממשלה ערבית פלסטינית, ששיקף את תמיכת חוגי הממשלה, חצר המלוכה והאופוזיציה. באמצע ספטמבר דנו אנשי הוועד הערבי העליון ואחמד חילמי בקהיר בפרטי הקמת הממשלה הפלסטינית, בהרכבת האספה הלאומית הפלסטינית ובחוקה. הובהר כי הממשלה תוכרז על "כל פלסטין", כביטוי לדחיית חלוקת הארץ, וכי אמין אל-חוסייני אמנם ישתתף בדיונים המקודמים, אך לא יהיה חבר בממשלה, וזאת כדי לצמצם ככל הניתן את התנגדותן של עבר הירדן ועיראק. הממשלה המצרית ביקשה להצניע ככל האפשר את חלקם של אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון ב"ממשלת כל פלסטין", אולם עבדאללה התנגד באופן חד משמעי, והודיע לעזאם ולאחמד חילמי, כי לא ירשה לשום גורם להתערב בשטחים הנתונים תחת שליטת הלגיון. לקראת הכינוס בעזה, הפעיל עבדאללה לחץ שגרם לכמה אישים בולטים שנועדו לכהן כשרים בממשלה המיועדת נסוגו מהסכמתם להצטרף אליה.
הקמת הממשלה בעזה.
ב-22 בספטמבר 1948 הודיע הוועד הערבי העליון על הקמתה בעזה של "ממשלת כל פלסטין". עבדאללה בתגובה, האשים את הליגה בהקמת גוף חלש ומלאכותי שנועד לשחרר אותה מאחריות, וכפר בלגיטימיות של הממשלה הפלסטינית בטענה כי היא "הוקמה בניגוד לרצון ערביי פלסטין", היא מזיקה לעניין הערבי, ויש להקים אותה רק לאחר שחרור כל פלסטין. טענת עבדאללה בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, הדגישה מבחינת אל-חוסייני וחילמי את הצורך בכינוסה של אספה מכוננת בהשתתפות אישי ציבור ונכבדים פלסטינים, שתעניק להקמת הממשלה אופי דמוקרטי ותבליט את מעמדה כנציגות לאומית נבחרת ובלעדית.
לאספה המכוננת הוזמנו 151 צירים, בהם חברי הוועד הערבי העליון; חברי הממשלה הפלסטינית; ראשי העיריות, המועצות המקומיות והכפריות; ראשי לשכות המסחר, המפלגות, "הוועדות הלאומיות" והאיגודים המקצועיים; ראשי העדות הדתיות; מנהיגי השבטים; ואישים שמילאו תפקיד במשלחות מדיניות.