בשנת 1912, האנייה הבריטית, הטיטניק, טבעה בצפון האוקיינוס האטלנטי. אירוע זה זכה לתשומת לב תקשורתית גדולה במיוחד, וסיפורים על אודות פינוי האנייה שימשו כדוגמה להתנהגות אבירית: במהלך הפינוי, קפטן האנייה, אדוארד סמית', הורה על קיום הנוהג 'נשים וילדים תחילה' לפיו לילדים ולנשים ניתנה עדיפות לתפוס מקום בסירות ההצלה, וקצינים ירו בגברים שלא צייתו לפקודה זו. שיעורי ההישרדות של הנשים והילדים היה גבוה פי שלושה מהגברים: 70% מהנשים ומהילדים שהיו על האנייה שרדו לעומת 20% גברים.
למרות האתוס שהתפתח סביב הקוד 'נשים וילדים תחילה', ניתוח סיסטמטי מראה כי באסונות ים, הנוהג 'כל אדם לעצמו' דומיננטי הרבה יותר מהנוהג 'נשים וילדים תחילה', וכי שיעורי ההישרדות של נשים וילדים באסונות ימיים קטנים הרבה יותר משיעורי ההישרדות של גברים. לדוגמה: כשהאונייה SS Arctic טבעה בשנת 1854, רק 88 שרדו מתוך 400 נוסעים, וכל הנשים והילדים שהיו על הספינה מתו.
ניתוח ויישום.
ההצדקה של הקוד המוסרי 'נשים וילדים תחילה' מתבססת ככל הנראה על ההנחה לפיה לגברים יש סיכוי גדול יותר לשרוד במצבים מסכני חיים זאת משום שהם בממוצע חזקים יותר מנשים. הישרדות עשויה להיות קשורה ביכולות פיזיות כמו ריצה מהירה יותר ומסת שריר גדולה יותר שיכולה להועיל בפינוי מכשולים מדרכי המילוט, וכן בתכונות מנטליות כמו אגרסיביות ותחרותיות שהן שכיחות יותר בקרב גברים.
מאז טביעת אניית הטיטניק בשנת 1912, רווחת האמונה לפיה הקוד המוסרי 'נשים וילדים תחילה' מעניק יתרון לנשים ולילדים במצבי חירום ימיים על פני גברים, אולם ניתוח 18 אסונות ימיים שהתרחשו בין השנים 1852–2011 ובהם היו מעורבים 15,000 אנשים משלושים לאומים שונים מראה כי לנשים ולילדים יש חסרון לעומת גברים במצבי חירום ימיים ששורדים בשיעורים הרבה יותר גבוהים. מהנתונים עולה כי במקרי חירום ימיים רווחת יותר הנורמה לפיה 'כל אדם לעצמו' מאשר 'נשים וילדים תחילה': מתוך 18 אסונות ימיים, רק בשני אסונות (בטיטניק ובאה"מ בירקנהד) לנשים היה יתרון הישרדותי על פני גברים. ב-11 מקרים נמצא שלגברים היה יתרון הישרדותי, ובחמישה מקרים לא הייתה עדות ברורה להבדלי הישרדות בין גברים לנשים. מתוך 18 מקרים, רק בחמישה ניתנה ההוראה 'נשים וילדים תחילה'. נמצא כי 17.9% מהנשים שרדו לעומת 34.6% מהגברים. בנוסף נמצא כי לילדים יש את הסיכוי הנמוך ביותר לשרוד. עוד נמצא כי שיעורי הישרדותם של נשים וילדים עולים במצבי חירום בהם הקפטן מורה על הנוהג 'נשים וילדים תחילה'. עזרה של אנשים לאחרים לא מעידה בהכרח על ההעדפות האישיות שלהם. מחקרים מצאו כי אנשים מכפיפים את עצמם לנורמות אם הפרה של אותן הנורמות טומנת בחובה ענישה (לרבות ענישה מגורם שלישי כמו גינוי מוסרי וחרם). בניגוד לאסונות אחרים (כמו פיגועי טרור, צונמי ורעידות אדמה) אסונות ימיים מאופיינים בנוכחותו של מנהיג, ולו יש את הכוח להכפיף את אנשי הצוות והנוסעים למרותו במצבי חירום. מבחינת חברתית, קיימת צפייה גדולה יותר מגברים לנהוג בגבורה ולעזור במצבי חירום, ומנשים קיימת הצפייה לטפל במצבים ארוכי טווח (לסעוד למשל). במצב בו עזרה לזולת עלולה להגדיל מאוד את הסיכוי למות – רבים עשויים להעדיף להציל את עצמם במקום לעזור לאחרים. ייתכן כי מעשי גבורה והקרבה של גברים באסונות ים היו תופעה רגילה במאה ה-19 ובתחילת מאה 20, בהם גורל הילדים והנשים הוכרע בידי הגברים, אולם עם עליית חברות שוויוניות, נשים יותר ויותר הצליחו לשרוד באסונות ים בזכות תושייתן שלהן.
כמו כן, ייתכן כי גורם הזמן משפיע על הנוהג 'נשים וילדים תחילה' במצבי חירום ימיים. בשנת 1915, אניית לוסיטניה טובעה על ידי צוללת גרמנית. על אף הקריאה לפנות קודם נשים וילדים, הוראה זו לא מומשה, וההתנהגות לפיה 'כל אדם עצמו' הייתה דומיננטית. אנייה זו טבעה תוך 18 דקות בלבד, זאת לעומת זמן הטביעה של הטיטניק שארך שעתיים וארבעים דקות, ובה הנוהג התקיים.
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב היא מלחמת אזרחים בחוף השנהב שהחלה ב-28 בנובמבר 2010, והלחימה בה הסלימה בחודש מרץ 2011, זאת בעקבות החרפת המשבר הפוליטי במדינה. בעקבות המשבר הפוליטי נוצר מצב של שני נשיאים: אלאסן ואטארה הוכר כנשיא על ידי הקהילה הבינלאומית, אך לורן גבאגבו הוא זה שעמד בראש המדינה. הצדדים הנצים היו כוחות הנאמנים ללורן גבאגבו, נשיא חוף השנהב משנת 2000, ותומכי אלאסן ואטארה.
במלחמה שהסתיימה ב-11 באפריל 2011 נהרגו כ-3,000 אנשים. במהלך המלחמה ארגונים בינלאומיים דיווחו על הפרות זכויות אדם בהיקפים נרחבים, בפרט בעיר דואקואה (Duékoué). כוחות האו"ם וצבא צרפת נקטו בפעולה צבאית, תוך הגנת אזרחיהם. לורן גבאגבו, הנשיא המודח, נעצר ומואשם בפשעי מלחמה. משפטו, אשר מתנהל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נפתח ב-28 בינואר 2016.
רקע.
מלחמת האזרחים הראשונה.
חוף השנהב חוותה את מלחמת האזרחים הראשונה בשנים 2002–2004. הצדדים הלוחמים היו כוחותיו של הנשיא לורן גבאגבו (Laurent Gbagbo) וכוחות המורדים ה-FN (הכוחות החדשים; New Forces) שייצגו את המוסלמים מצפון המדינה. המורדים חשו מופלים לרעה ומודרים מהסביבה הפוליטית והאזרחית על ידי קבוצת הרוב הנוצרית מהדרום, שהונהגו על ידי אלאסן ואטארה (Alassane Ouattara). עיקר המשבר במלחמה הראשונה התנהל סביב סוגיית האזרחות בחוף השנהב- המושג 'אייבוריות' (Ivority) שימש להבחנה בין ילידי חוף השנהב ובעלי זיקה למדינה לבין אלו שלא והדרתם של האחרונים. בשנת 2002 צרפת שלחה כוחות לחוף השנהב לצורך תיווך והשכנת פיוס בין המורדים לכוחות גבאגבו, אך אלו נחלו כישלון. בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוחות האו"ם לפעילות בחוף השנהב ;United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כגוף שנועד להסדיר ולקיים את הסכמי השלום שנחתמו בין המורדים לבין גבאגבו ואנשיו. רוב הלחימה התקיימה עד שנת 2004. בתקופה זו הצפון היה בשליטת המורדים ואילו הדרום בחזקת הממשלה.
בבחירות שתוכננו לאוקטובר 2005 ואטארה התמודד מול גבאגבו על הנשיאות. התקרבות תאריך הבחירות ואי-הסכמת המורדים להתפרק מנשקם לאחר המלחמה הראשונה הוביל להחלטת האו"ם להעמיד את גבאגבו לנשיאות לשנה נוספת, בסופה יתקיימו בחירות. כישלון בעמידה בזמנים של הסכם זה גרר הסכמי שלום נוספים. ב-2007 נחתם הסכם ואגדוגו. הסכם זה נגע במהות הבעיה שגרמה למלחמת האזרחים- טיפול בסוגיית האזרחות. ההסכם כלל את שינוי חוק האזרחות, וכך לאפשר לאזרחים חסרי גיניאלוגיה של חוף השנהב להתמודד לנשיאות. הסכמים נוספים קראו לבחירות בשנת 2008, אך הבחירות נדחו שוב ל-2010.
המשבר הפוליטי – משבר שני הנשיאים.
תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות שנערך ב-31 באוקטובר 2010 העלו כי יש צורך בסיבוב שני בין שני המועמדים הבולטים, גבאגבו וואטארה. הסיבוב השני נקבע ל-28 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, נשיא ה-IEC (הוועדה החוקתית של חוף השנהב; Independent Electoral Commission), יוסוף באקאיוקו (Bakayoko Youssouf), הכריז על ואטארה כמנצח ברוב של 54.1% לעומת 45.9% לגבאגבו. גבאגבו טען כי ל-IEC אין סמכות להצהיר על התוצאות והגדיר אותן כבטלות וחסרות משמעות. יום למחרת הוצהר על ביטול ההצבעות בתשעה מחוזות בצפון בשל חשד לסילוף הצבעות, ובכך גבאגבו הוכרז כמנצח בבחירות עם רוב של 51.5%.
בימים לאחר מכן, מדינות כצרפת, ארצות הברית, וארגונים כמו האיחוד האפריקאי והקהילה הכלכלית של מערב אפריקה (ECOWAS) הכירו באופן רשמי בוואטארה כנשיא הלגיטימי של חוף השנהב, וקראו לגבאגבו לפנות את כסאו באופן מידי. בתגובה, גבאגבו דרש את יציאתם המידית מחוף השנהב של כל הכוחות הזרים לרבות UNOCI, בשל העדפתם לכוחות המורדים, לטענתו. האו"ם הצהיר על חוסר הלגיטימיות בהצהרותיו של גבאגבו וטען כי זה מכוחה של מועצת הביטחון בלבד להחליט על הוצאתו או הארכת שהותו של כוח ה-UNOCI. יתרה מכך, האו"ם הכיר ועודד פעולות שנעשו בידי האיחוד האפריקאי ו-ECOWAS כגון סנקציות והשעיה של חוף השנהב מארגונם. ההסלמה בחוף השנהב אילצה את ואטארה לברוח למלון באביג'אן, שם שהה לאורך רוב מלחמת האזרחים. כוח ה-UNOCI איבטח את המלון באמצעות טנקים וכ-800 חיילים והגן על האזור מפעולות של תומכי גבאגבו.
לחימה.
הלחימה בין נאמניו של גבאגבו לתומכי ואטארה התקיימה תחילה באופן ספורדי. הלחימה הסלימה בתחילת מרץ 2011 לאחר תקיפות על אזרחים: ב-3 במרץ תומכי ואטרה הותקפו בנשק כבד בידי כוחות הביטחון. כתגובה, ב-7 במרץ, קבוצת "המפקדים הבלתי-נראים" (Invisible Commandos) – ארגון חמוש התומך בוואטארה – תקף את הקבוצה האתנית אברי (Ebrie) תומכי גבאגבו. במקרה אחר, ב-17 במרץ, הותקף שוק של תומכי ואטארה הנמצא בפרברי אביג'אן וכ-30 אנשים נהרגו. נציג האו"ם בחוף השנהב דיווח לוועדת הביטחון של האו"ם בסוף מרץ כי כ-100,000 פליטים ברחו לליבריה ועד כמיליון אנשים היו נפקדים בתוך המדינה. בחודש פברואר ה-UNOCI תיגבר את כוחותיו בשטח לכ-11,000 חיילים.
ב-30 במרץ אימצה ועדת הביטחון של האו"ם בפה אחד את החלטה 1975 אשר "מבקשת מכל מפלגות חוף השנהב ושאר הערבים לעניין לכבד את רצון העם ובחירתו של אלאסן ואטארה כנשיא חוף השנהב כפי שמוכר בידי ECOWAS, האיחוד האפריקאי ושאר הקהילה הבינלאומית". בנוסף, אותה החלטה מציינת כי ה-UNOCI רשאי להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי למלא את חובותיה האזרחיות להגנת המנדט. עם זאת, על אף ההחלטה בפה אחד, היו קריאות לוודא כי כוח ה-UNOCI יתפקד כגוף נייטרלי. ההודים טענו באו"ם כי אי אפשר להפוך את UNOCI כאמצעי שליטה.
הקרב באביג'אן.