מעבר לים כיהנה מקאלדוני כשגרירת ארצות הברית בבולגריה בין השנים 2008–2009, כמו גם כסגנית ראש המשלחת האמריקאית בטורקיה (2008-2005) ובאזרבייג'ן (2004-2001). בשנת 2009 עוטרה במדליית הכבוד של מסדר סטרה פלנינה (Stara Planina) מידי נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב. בתשע פעמים שונות זכתה בפרס הביצועים הבכיר של מחלקת המדינה האמריקאית ואת פרס הכבוד המצטיין בחמש הזדמנויות. היא קיבלה את פרס הביצועים הבכיר של משרד החוץ בתשע הזדמנויות ואת פרס הכבוד המצטיין בחמש הזדמנויות.
בין השנים 2011–2013 הייתה נשיאה זמנית וסגנית נשיא בכירה באוניברסיטה לביטחון לאומי. קודם לכן, מ-2009 עד 2011, הייתה הסגנית הראשית לעוזר מזכירת המדינה של ארצות הברית לעניינים אירופיים.
בראשית פברואר 2013 החלה את כהונתה כמנהלת מכון שירות החוץ . במסגרת תפקיד זה, שימשה מקאלדוני כקצינת הלימוד הראשית של מחלקת המדינה האמריקאית. מכון שירות החוץ מספק הכשרה מקצועית לדיפלומטים אמריקאים בנושאים הנעים בין שפות זרות לכישורי מנהיגות, כולל מיומנויות ליבה דיפלומטיות כגון ניהול משא ומתן והסברה. בשנת 2013 קיבלה את פרס השירות האזרחי המצטיין מאת יושב ראש המטות המשולבים.
בנובמבר 2020 מונתה מקאלדוני לחברה מתנדבת בצוות המעבר הנשיאותי של הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן לתמיכה במאמצי המעבר השלטוני הקשורים למחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-3 בדצמבר 2020 הוכרז כי תהיה היועצת לביטחון לאומי של סגנית נשיא ארצות הברית הנבחרת קמלה האריס. ב-21 במרץ 2022 התפטרה מהתפקיד והוחלפה בפיליפ גורדון.
ז'וז'ה מאניאי
ז'וז'ה מאניאי (במקור שמה הפרטי היה אנה קלרה, (בהונגרית: Mányai Zsuzsa; בודפשט, 25 ביולי 1949 – בודפשט, 9 בינואר 1999) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה.
אנה קלרה מאניאי נולדה במשפחה יהודית. אביה היה השחקן לאיוש מאניאי, ואמה השחקנית ז'וז'ה שימון.
על פי עדותה מפיה:
"אני ילדה טובה גם היום, אני יודעת שההורים שלי גידלו אותי נורא בקפדנות. למשל, אם נכנסתי הביתה ברעש ובצלצולים, לא בירכתי לשלום, או אולי שכחתי לדפוק על דלת החדר של אבי, האוויר בבית קפא. כשהייתי בת ארבע כבר היה לי שעון, אך על אף שידעתי מה השעה שהוא מראה כל העת, עדיין איחרתי. אמא שלי קיבלה אותי במקרים אלה במילים: 'פגעת בי'. כאב לי לשמוע את זה. בסוף, אם כן, היה תמיד שבקביעת פגישה כלשהי אני הייתי שם ראשונה. דרך אגב, אהבתי את ההורים שלי. עד כמה? הנה זה: בגיל שבע הרגשתי שקרה לי עוול משום שלא ירשתי דבר משמה של אמי כי קראו לי קלרה מאניאי והיא ז'וז'ה שימון. לא תאמינו: כתבתי מכתב למשרד הפנים וביקשתי לשנות את שמי הפרטי. קרה נס: כמה ימים אחר כך כבר קראו לי בשמה של אמי. אהבתי להיות בבית. לא התעניינתי במגרש המשחקים, ברחוב, בשיטוטים, רק חיכיתי וחיכיתי שהורי יחזרו הביתה. אבי שיחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט, אמי לימדה, ביימה או שיחקה. אמנים כה גדולים הגיעו אלינו הביתה מפעם לפעם שהרגשתי לידם כל דקה כמתנה. ובנוסף לכל זה הייתי ילדה יחידה במשפחה שקיבלה כמות אהבה וטיפול שלא ניתנים למדידה."
ז'וז'ה מאניאי סיימה את לימודיה בשנת 1971 באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. היא החלה מיד לשחק בתיאטרון הלאומי של בודפשט ובבמה העליזה. במקביל, הפכה לחברה בחברת הפקת הסרטים ההונגרית. עד מותה שיחקה בתיאטרון האופרטה של בודפשט. קיבלה על עצמה בעיקר תפקידים קומיים, אך שיחקה גם בתפקידי אופי.
ב-9 בינואר 1999, בגיל 49, שמה קץ לחייה במו ידיה. היא הובאה למנוחת עולמים בבודפשט ליד הוריה.
Orange is the New Black
Harder Than Ever
Harder Than Ever הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי ליל בייבי. האלבום יצא לאור ב-18 במאי 2018, על ידי חברות התקליטים 4 פוקטס פול, וולף-פאק מיוזיק גרופ, קוואליטי קונטרול מיוזיק גרופ, מוטאון רקורדס וקפיטול רקורדס. האלבום מכיל הופעות אורח של סטארליטו , דרייק, מאניבאג יו, גאנה, יאנג ת'אג, ליל עוזי ורט, אופסט והוד-ריץ' פאבלו ג'ואן. בנוסף, האלבום מכיל הפקות מוזיקליות של סאות'סייד , ויזי , טיי קית' , קוואי גלובל וטורבו , בין היתר.
סינגלים.
הסינגל המוביל של האלבום, "Southside", יצא להורדה דיגיטלית ב-8 במאי 2018, יחד עם וידאו קליפ. השיר הופק על ידי סאות'סייד. את הקליפ ביים אדגר אסטבס.
הסינגל השני מתוך האלבום, "Yes Indeed", בהשתתפות דרייק, יצא לאור ב-15 במאי 2018. את השיר הפיק ויזי.
ביקורת.
האלבום זכה בעיקר לביקורות חיוביות. באתר Album of the Year, זכה האלבום לציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על שתי ביקורות.
אוון ריטלבסקי מפיצ'פורק העניק לאלבום ביקורת מעורבת ונתן לו ציון של 6.6 מתוך 10. אף על פי שסיים את תיאור אלבום הבכורה של ליל בייבי במילים: "מרשים מבחינה טכנית: מלוטש, יעיל, אך גם סוג של תיאור חסר תואר", הוא גם הצהיר כי "הראפ של בייבי אינו מהבהב יותר מחושו האופנתי. הוא מתחרז בזרם מחשבה מכוון וחצי מושר, כמו מעין ניואנס של ריץ' הומי קוואן. ברמה הטכנית גרידא, הוא מרשים".
הצלחה מסחרית.
האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הבילבורד 200, וצבר 71,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון שלו. האלבום הפך להוצאה הראשונה של ליל בייבי שהגיעה לעשירייה הפותחת במצעדי הבילבורד. בשבוע השני, ירד האלבום למקום השביעי במצעד וצבר 45,000 יחידות נוספות. בשבוע השלישי, ירד האלבום למקום התשיעי וצבר 37,000 יחידות נוספות. בשבוע הרביעי, נותר האלבום במקום התשיעי והרוויח 34,000 יחידות, תוך שצבר 184,000 יחידות שקולות לאלבום סך הכל בארבעת השבועות הראשונים לצאתו. נכון לדצמבר 2018, האלבום צבר 717,000 יחידות שקולות לאלבום בארצות הברית. ב-28 בפברואר 2020 קיבל האלבום את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מכירות של כמיליון עותקים בארצות הברית סך הכל.
סימקה אריאן
סימקה אריאן (בצרפתית: Simca Ariane) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה, שיוצרה בין השנים 1957–1963 בצרפת.
נוסף על כך, דגם "סימקה אריאן" יוצר בין השנים 1965–1967 בארגנטינה.
זכויות להט&quot;ב בטורקיה
להט"ב בטורקיה מתמודדים עם מספר אתגרים משפטיים שלא חווים אזרחים שאינם להט"ב במדינה.
יחסי מין חד מיניים אושרו עוד באימפריה העות'מאנית - קודמתה של הרפובליקה הטורקית של ימינו - בשנת 1858, ובטורקיה המודרנית, פעילות הומוסקסואלית הייתה תמיד חוקית מיום הקמתה ב-29 באוקטובר 1923. ללהט"בים יש זכות לבקש מקלט בטורקיה במסגרת אמנות ז'נבה מאז שנת 1951, אך לזוגות חד מיניים לא ניתנת אותה הגנה משפטית העומדת לרשות זוגות הטרוסקסואלים.
טרנסג'נדרים הורשו לשנות את המין שלהם באופן חוקי מאז 1988. אף על פי שההגנה לאפליה בנוגע לנטייה מינית וזהות מגדרית או ביטוי נדונה באופן חוקי, הם עדיין לא חוקקו. דעת הקהל על הומוסקסואליות הייתה בדרך כלל שמרנית, ואזרחים להט"בים חוו אפליה, הטרדה ואף אלימות בשנים האחרונות.
היסטוריה.
בשנות השמונים, הממשלה הלאומית, בין אם נבחרה באופן דמוקרטי ובין אם כתוצאה מהפיכה, התנגדה לקיומה של קהילת להט"ב גלויה, במיוחד בהקשר הפוליטי. ייתכן כי החשש מזנות באותה תקופה שימש כעילה להתנכלות להומוסקסואלים וטרנסג'נדרים. באותה תקופה בילנט ארסוי נאלצה לעזוב את המדינה וחזרה רק לאחר שינוי חוקים.
עם זאת, מספר גברים הומואים מוצהרים הצליחו בקריירה שלהם בשנות השמונים. מורתן מונגן היה הומוסקסואל גלוי לאורך כל חייו המקצועיים כמשורר וסופר מצליח. עם זאת, גברים הומוסקסואליים וביסקסואליים רבים שחיו בתקופה זו אמרו מאז בראיונות כי הם חשים בפחד, מהעמדות החברתיות ומדיניות הממשלה, וכתוצאה מכך נאלצו לשמור בסוד על זהותם המינית. בשנות השמונים הביעה המפלגה הירוקה הדמוקרטית הרדיקלית תמיכה בזכויות הומוסקסואלים, כולל במחאות של טרנסג'נדרים על אכזריות המשטרה כלפיהם. עם זאת, רק בשנות ה-90 החלו רבים מחברי קהילת הלהט"ב בטורקיה להתארגן ולמחות למען זכויות האדם שלהם.
בשנת 1993 הוקם הארגון למען זכויות להט"ב בטורקיה, "Lambda Istanbul" בשנת 1994, מפלגת החירות והסולידריות (SOL Parti) אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתוך המפלגה והעמידה את דמט דמיר, כקול מוביל של הקהילה בפוליטיקה, שהפך בהצלחה למועמד הטרנסג'נדר הראשון לבחירות למועצה המקומית באיסטנבול.
ב-1993 נשלל ממארגנים אישור לערוך מצעד גאווה באיסטנבול. התנגדות דומה הביעה הממשלה ב-1995 וב-1996 לפסטיבל להט"בי ולכנס אקדמי. פקידי ממשל ציטטו חוקים מנוסחים במעורפל שנועדו להגן על המוסר הציבורי כהצדקה לסרב לאפשר לאירועים ציבוריים אלה להתקיים.
ב-1996 ביטל בית המשפט העליון את פסיקתו של בית משפט קמא והרחיק ילד מאמו הלסבית בטענה שהומוסקסואליות היא "לא מוסרית".
במהלך שנות התשעים, דיווחים של IHD, האגודה לזכויות האדם של טורקיה וכן ארגוני זכויות אדם בינלאומיים כמו אמנסטי אינטרנשיונל הצהירו כי טרנסג'נדרים הוטרדו והוכו לעיתים קרובות על ידי שוטרים טורקיים. מאמר אחד גם טען כי המשטרה הציתה דירות עם מספר רב של טרנסג'נדרים ששהו בהן.