בתום מלחמת האזרחים החליט ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי לשקם את בית הכנסת ולהקיף אותו בגן, אולם התוכנית לא יצאה לפועל. בשנת 2003 בית המדרש הסמוך (תלמוד תורה) נהרס וכן מספר מבנים אשר היו שייכים בעבר ליהודי העיר. בשנת 2010 יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ, ביניהם משפחת הבנקאים ספרא, תרמו ושיפצו את בית הכנסת אשר הוכר על ידי שלטונות לבנון כמבנה דת לשימור. ב-4 אוגוסט 2020 בית הכנסת נפגע (אך לא נהרס) כתוצאה מההדף שיצר הפיצוץ העצום שהיה בנמל ביירות, מרחק אווירי של פחות משני ק"מ מבית הכנסת.
איציק ספורטא
בסיס לטופולוגיה
חומת סין
קור
פיברינוגן
דיר תת-קרקעי
דיר תת-קרקעי (בראשי תיבות: דת"ק; באנגלית: Hardened Aircraft Shelter, כלומר - מחסה מטוסים ממוגן) הוא מבנה העשוי לרוב מבטון מזוין, המיועד להגן על כלי טיס ואנשי צוות אוויר, בעת שהוא חונה על הקרקע, מפני התקפה אווירית בעזרת פצצות או טילים.
למעשה, כפי שניתן להבין מהשם באנגלית, במרבית המקרים דת"ק הוא מבנה עילי, ולא תת-קרקעי. בעוד מחסה עילי לא מאפשר הסוואה, מחסה תת-קרקעי מוסווה בגובה פני הקרקע בעזרת רשתות הסוואה ובנייה ייעודית, וקשה יותר לזיהוי מהאוויר.
עקב עלויות הבנייה ומעשיות השימוש בדת"ק, מוגבל השימוש בו למטוסי קרב בלבד.
רקע.
דת"ק, או מחסה מוגן, הוא אמצעי הגנה סביל, המשלים הגנה אווירית פעילה, כגון תותחים נגד מטוסים או טילי קרקע אוויר.
את ראשית השימוש בדת"קים ניתן לזקוף לזכות הלופטוואפה הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. בעוד באותה תקופה חנו מטוסי הקרב בהאנגרים או בשדות פתוחים, החל חיל האוויר הגרמני - שהוכה קשות בתקיפות אוויריות - להגן על מטוסיו באמצעות מחסות תת-קרקעיים או בשדות מוסווים בתוך שטחים מיוערים.
בדומה למרבית אמצעי הלחימה המודרניים, השימוש בדת"קים התפתח והתפרש ברחבי העולם בזמן המלחמה הקרה, שבה פרסו מדינות נאט"ו, בהובלת ארצות הברית מאות דת"קים ברחבי אירופה על מנת להגן על מטוסי הברית מפני תקיפה אווירית סובייטית. באותה תקופה נבנו דת"קים רבים גם בבסיסי הטיסה המרכזיים של חיל האוויר הישראלי, וכך נכנס חיל האוויר למלחמת ששת הימים בעוד מטוסיו מוגנים היטב, ואילו מטוסי חילות האוויר הערביים נתפסו ללא מחסה, ורבים מהם הושמדו על הקרקע בשני ימי הלחימה הראשונים, ב"מבצע מוקד" (כמחצית מהמטוסים הערביים נפגעו על הקרקע, והמחצית השנייה נפגעה בקרבות אוויר). סביר להניח שלו היו המטוסים מוגנים בדת"קים, כמות המטוסים השורדים הייתה גבוהה יותר (הפצצות שבהן השתמש חיל האוויר הישראלי בתקיפות היו לרוב במשקל של כ-250 ק"ג, שאותן דת"ק ממוצע יכול לספוג).
מיד לאחר מלחמת ששת הימים החלו הסובייטים בסיוע מקיף למצרים ולסוריה, שכלל גם בניית דת"קים בשדות התעופה, והוספת אמצעי הגנת נ"מ. על פי הדעה הרווחת, זו הסיבה המרכזית לכך שלא נפגעו כמעט מטוסים ערביים על הקרקע במהלך מלחמת יום הכיפורים - בסך הכול נפגעו בתקיפת שדות התעופה המצריים 14 מטוסים על הקרקע, ועוד 24 באוויר; הסורים איבדו 13 מטוסים על הקרקע, ו-21 בקרבות אוויר במהלך תקיפת שדות התעופה שלהם במלחמת יום הכיפורים.
מבנה כללי.
מרבית הדת"קים בנויים כך שהכוח האווירי המוצב בהם יכול לתפקד עצמאית. הם כוללים חדרי צוות שבהם גרים אנשי הצוותים הטכניים, מטבח, חדרי כלים, עמדות להרצת מטוסים, עמדות תדלוק ועוד. בחדרים מיוחדים הצמודים לדת"ק ממוקם ציוד נתיק (כגון מכלי דלק נתיקים או טילי אימונים), ובחדרים מרוחקים יותר ממוקמים כלי נשק שונים - פצצות (אלו נמצאות לרוב בדיר פצצות - דפ"ץ), טילים, נורי הטעיה וכן הלאה.
דת"ק יירוט ימוקם על קצה מסלול הטיסה ויאפשר המראה מיידית ישירות מהדת"ק, ואילו דת"ק המיועד רק להגן על המטוסים ייבנה לעיתים קרובות כרצף פרוש של מבנים נפרדים, על מנת להשיג עוד עמידות בעזרת מניעת פגיעה כפולה מפצצה בודדת.
בתוך המחסה ממוקמות נקודות חשמל בעוצמות שונות, ומסט מיוחד המיועד להרחקת גזי הפליטה ממנוע הסילון של כלי טיס קרביים.
דת"ק ממוצע יהיה עמיד בפני פגיעה מרסיסים או מפצצת מצרר, ומפגיעה ישירה של פצצת 250 ק"ג. במהלך המלחמה הקרה תוכננו גם דת"קים המיועדים לעמוד בפני תקיפה גרעינית, נשק ביולוגי ונשק כימי.
בועז פייפר
בועז פייפר (נולד ב-8 ביוני 1968) הוא שחקן, זמר, במאי תיאטרון, מפיק ומעצב גרפי ישראלי.
ביוגרפיה.
פייפר הוא יליד רמת השרון.
לאחר שירות סדיר בחיל השריון המשיך לשירות מילואים בחטיבת מרכבות הפלדה.
פייפר למד עיצוב תיאטרון בחוג לאמנויות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם פגש את חבריו ללהקת הדראג "בנות פסיה". שם הבמה שלו היה "רות צסנה". הלהקה פעלה בין השנים 1995–2001, וזכתה לפופולריות רבה' לאחר שהופיעה בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה השבועית "סוגרים שבוע" עם אמנון לוי, בערוץ הראשון. יחד עם "בנות פסיה" ומיכל ינאי השתתף במחזמר "הכל אגדה" (בימוי: אורי פסטר), שזכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 1998. במקביל ל"בנות פסיה", השתתף כשחקן וזמר במופע "צלילי המיוזיקל", אשר שודר בערוץ הראשון ועלה מספר פעמים בתיאטרון ירושלים ובבריכת הסולטאן.
בשנת 2001 השתתף במופע "האישה באדון", שגם זכתה בפרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2002 יזם, הפיק ושימש תחקירן ראשי של הסרט התיעודי "מייק ברנט-לס מואה טמה", על חייו של הזמר מייק ברנט. באותת שנה פייפר השתתף באופרה "חילול הקסם" עם קבוצת "אופרה אחרת". קבוצת "אופרה אחרת" ביקשה להציב אלטרנטיווה להפקת אופרה בגרסאות צנועות, עם תזמורת קטנה.
בשנת 2003 השתתף במופע "בכל זאת יש בה משהו"- שירי תל אביב הקטנה- עם נחום היימן, דורית פרקש ובמופע "מעבר לתכלת" - משירי סשה ארגוב - שודר ברשת ג' וצולם לטלוויזיה. בנוסף השתתף במופע "אספחו- Espejo " של להקת הפלמנקו הישראלית.
מופעים נוספים בהם השתתף, הפיק, כתב וביים היו:
בשנת 2010, ערך וביים את המופע "הדיוות", שבו נפגשו לראשונה על במה אחת השחקניות-זמרות רמה מסינגר, חני נחמיאס ורבקה רז לביצוע מיטב השירים המזוהים עם הקריירות שלהן.
בדצמבר 2010, ערך והגיש מופע הצדעה לזמרת יפה ירקוני לציון יום הולדתה ה-85.
באוקטובר 2011 הופיע, ערך הגיש ושר בערב מחווה לזמר שמעון ישראלי, במועדון "צוותא" בתל אביב.
החל משנת 2013 פייפר מתגורר רוב הזמן בגרמניה, ועובד כמדריך טיולים לתירים ישראלים בברלין, ובהמבורג. במקביל ממשיך להופיע בישראל מדי פעם.
פרסים והוקרה.
בשנת 2002 זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על סרטו "מייק ברנט-לס מואה טמה".
תורת האילוצים
תורת האילוצים (באנגלית: Theory Of Constraints או בקיצור: TOC) היא תורה בתחום הניהול והנדסת התעשייה אשר פותחה על ידי דוקטור אליהו מ. גולדרט, פיזיקאי ישראלי. בתורתו ניסה גולדרט ליישם שיטות חשיבה ומחקר הנהוגות בעולם המדע על עולם הניהול.
רבות מתורות הניהול שקדמו לתורת האילוצים נוצרו בעולם בו היצרנים היו הגורם הבולט בשוק, על כן שיטות הניהול שפותחו על פי תורות אלה שמו דגש על צמצום עלויות, העלאת נצילות, עלויות מלאי והוצאות ייצור. תורת האילוצים מנסה לתת מענה ניהולי למצב הקיים בשוק המודרני בו מעמדו של הלקוח התחזק ומאלץ את היצרן להיות גמיש יותר ולהתמודד עם תחרות רבה יותר.
על פי התורה לכל ארגון ישנה מטרה אחת, כאשר לרוב בארגון רווח המטרה היא להרוויח יותר כסף. בכל ארגון כזה קיימים מספר מצומצם (לרב אחד) של אילוצים, המכונים צווארי בקבוק, אשר מפריעים לארגון לממש את מטרתו. כדי להשיג מטרה זו על הארגון למצוא את האילוצים ולהשתמש בהם. ניתן לחלק את התורה לשני חלקים עיקריים. הראשון הוא תהליך חמישה שלבי שנועד למקד את ההנהלה באילוץ של המערכת, להתאים את המערכת אליו, ולנצלו על מנת לשפר את הארגון כולו. החלק השני הוא מקבץ של טכניקות ותהליכי חשיבה שיישומם מאפשר להנהלה להבין טוב יותר את הבעיות שעומדות בפניה ולפתור אותן.
חמשת השלבים למיקוד המערכת.
כפי שנאמר, TOC, מתבססת על ההנחה שבכל ארגון קיים צוואר בקבוק אשר מפריע בהשגת המטרה ורק איתורו ושיפורו ישפר את התפוקה של המערכת כולה. אם לדוגמה, קיימות במפעל פשוט שתי מכונות אשר פועלות בזו אחר זו לייצור מוצר מסוים, האחת יכולה לעבוד על 10 מוצרים בשעה והשנייה על 20, הרי שבמקרה זה האילוץ הוא המכונה הראשונה ושיפור המכונה השנייה לא יעזור במאום. כדי לטפל בצווארי הבקבוק קיים התהליך החמש שלבי למיקוד המערכת:
יישום בניהול פרויקטים.
עקרונות דומים לניהול ריצפת היצור קיימים גם בתחום ניהול הפרויקטים:
כל פרויקט בנוי משרשראות של פעילויות המחוברות ביניהן. נזהה את שרשרת הפעילויות הארוכה ביותר שמאלצת את משך הפרויקט ועליה נתמקד. כאשר מתייחסים לפרויקטים, בדרך כלל יש להחליף את מושגי החומר (כגון מלאי) במושגי זמן.
הרעיון בבסיס השיטה:
מנהלי פרויקטים מנכים את מקדמי הביטחון ממשכי הביצוע של הפעילויות השונות ומקבלים את זמני ה”נטו” (זמני חציון). זמנים אלו ישמשו בסיס לתכנון. מרווח הביטחון הוא מרכיב חיוני בפרויקט כיוון שבכל פרויקט קיימים מרכיבים של אי ודאות. הגישה הנהוגה בתורת האילוצים מנוגדת למצב הרווח בפרויקטים רבים בו לכל שלב (פעילות) בפרויקט ניתן מקדם ביטחון משלו. על פי התורה, כאשר ניתנים מקדמי ביטחון מקומיים רבים הטבע האנושי מוביל לכך שהם ינוצלו גם אם לא היו בעיות בלתי צפויות, וכך משך הפרויקט מתארך.
מנהלי הפרויקט בונים את תרשים פעילויות הפרויקט (תוך שימוש בזמני נטו) כאשר כל פעילות נדחית למועד המאוחר ביותר האפשרי. זוהי תוכנית הבסיס. במסגרת תוכנית הבסיס, מנהלי הפרויקט פותרים מראש בעיות של תחרות על משאבים (חפיפה).