ב־1 בדצמבר 1909 הוחלפו תקנות הבחינות הקודמות של הגנן הראשי בבחינה לתואר אומן גינות מוסמך (diplomierten Gartenmeister). זמן הלימוד נמשך ארבעה סמסטרים, לפיהם תלמידי כיתת המוסמך נאלצו לסיים חניכות מעשית בגננות שנתיים ולפחות שנתיים של שוליות כדי להתקבל לבית הספר לגינון. הכשרות מוצלחות בסיום הלימודים במוסד החינוכי, בשילוב עם תעודת שנת שירות צבאי, זיכו באפשרות ללמוד בכל אוניברסיטאות ברלין.
לאחר חידוש ההוראה לאחר ההפסקה שנגרמה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הכשיר המכון את הבוגרים משנת 1919 להיות טכנאי גננות מוסמכים ממלכתיים (בחינת מדינה ראשונה); משנת 1920 הוענק תואר מפקח גננות מוסמך ממלכתי (בחינת מדינה 2).
אף על פי שהמכון לא זכה למעמד אוניברסיטאי, ניתן היה להכיר בשנות הלימודים שהושלמו בו לצורך המשך לימודים.
ארתור נכט סמבורסקי
מקשתת
לאיוש פורייס
לאיוש פורייס (בהונגרית: Purjesz Lajos; נאג'יטוטיפוסטה, 4 בספטמבר 1881 – בודפשט, 7 בינואר 1925) היה פובליציסט, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
לאיוש פורייס נולד במשפחה יהודית. למד משפטים בבודפשט. כסטודנט הוא היה כתב בכתב העת "ההסכמה" (Egyetértés) וכבר היה בעל טור פוליטי בגיל 19. לאחר מכן הפך לכתב של "הונגריה העצמאית" (Független Magyarország). בשנים 1904 עד 1913 היה העורך האחראי של ה"הסכמה". עם מאמרי המערכת שלו, השפיע משמעותית על המדיניות של "מפלגת העצמאות וארבעים ושמונה". בשנים 1913 עד 1920 הפך פורייס לעורך הראשי של ה"עולם" (Világ). העולם שיחק תפקיד מרכזי בפיתוח התוכנית של "המפלגה הרדיקלית האזרחית" והפך לעיתון הרשמי שלה מ-1914. בנוסף לפורייס, אוסקר יאסי, גזה פלקי (מקודם:פיקסל-Füchsl), פאל איגנוטוש ואנדרה אדי היו הפובליציסטים המשמעותיים ביותר בעיתון. עורכיו היו יוז'ף ניטראי, אדן גרה (מקודם: גרינהוט-Grünhut), גזה פלקי, רז'ה רוז. אחרי מלחמת העולם הראשונה, לאיוש פורייס היה העורך הראשי של ה"עולם" בין השנים 1921 לבין 1924. בניהולו הפך העיתון של רדיקליות הבורגנית (אזרחית), לגורם בחיים הפוליטיים ההונגריים. זמן רב, עד לפירוק התאים, ערך גם את העיתון הרשמי של הבונים החופשיים ההונגרים, "המזרח והאורינט" (Kelet és az Orient). הוא נאבק למען זכות בחירה כללית ודרישות אחרות של הדמוקרטיה האזרחית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאיוש פורייס היה העיתונאי האזרח הראשון שהחל להפיץ תעמולה פציפיסטית. בשנת 1918 השתתף בהקמת "המועצה הלאומית ההונגרית" (Magyar Nemzeti Tanács). הוא היה מעורב בהקמת קופת החולים וקופת האלמנות והיתומים של אגודת העיתונאים של בודפשט. בין השנים 1907–1918 הוא היה המזכיר הכללי של BÚE (אגודת העיתונאים של בודפשט).
בתחילת שנת 1919 השיק עיתון בשם "עולם חדש" (Uj Világ) מגזין הנוער הרדיקלי, שפורייס הייה עורכו הראשי, מרצל בנדק היה הכתב הראשי וגזה שופקה היה העורך האחראי. המהדורה הראשונה הופיע עם כתבותיהם של מיהאי באביץ', מרצל בנדק, אלאדר שופלין, ז'יגמונד מוריץ, לאיוש ברטה וקלמן סטרוקאי. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית פורייס נקט עמדה כנגד נקמה. לאיוש פורייס הובא למנוחת עולמים בגיל 43 בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מרלן בג'אלי
מרלן בג'אלי (נולדה ב-1946) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון, קולנוע ומדובבת.
ביוגרפיה.
בג'אלי נולדה בירושלים. בצעירותה שיחקה בתיאטרון חובבים, במקביל עבדה כמזכירה בימק"א. בשנת 1968, החלה לעבוד בתסכיתים של קול ישראל בערבית ועם הקמת הטלוויזיה הישראלית ניגשה למבחן בד והתקבלה לשידורי הטלוויזיה בערבית. השתתפה כשחקנית ומגישה במספר רב של תוכניות ילדים ודרמה. במקביל לעבודתה בטלוויזיה שיחקה בהצגות תיאטרון במזרח ירושלים, בעיקר בתיאטרון אל-קאסבה. בשנת 1979 שיחקה לראשונה בסרט קולנוע, כשהשתתפה בקומדיה "אמי הגנרלית" בתפקיד אמו של המפקד המצרי אותו גילם מכרם ח'ורי. עם צמצום שידורי הטלוויזיה בערבית בשנות ה-90, החלה לעבוד גם ברדיו וכמדובבת.
זכתה לפרסום כאשר שיחקה בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "המסעדה הגדולה", וכן בסדרה "שכנים".
קריירה.
תוכניות טלוויזיה בהן שיחקה.
במשך כ-25 שנים, עבדה בשידורי הטלוויזיה בערבית של רשות השידור, בין תוכניות טלוויזיה בהן שיחקה היו:
מצטערת, אם אני אוהבת אותך (סרט, 2008)
מצטערת, אם אני אוהבת אותך (באיטלקית: Scusa ma ti chiamo amore, באנגלית: Sorry if i love you) היא קומדיה רומנטית, שיצאה לאקרנים ב-2008.
הסרט בוים על ידי פדריקו מוסיה, בסרט מככב ראול בובה, בתור גבר בן 37 שעקב פרידה מחברתו, מכיר נערה שמשנה את חייו.
ב-2010 יצא לאקרנים סרט המשך- "מצטער, אם אני רוצה להתחתן איתך".
עלילה.
אלכסנדרו בלי(ראול בובה) עובר פרידה מבת זוגו, אלנה, באופן פתאומי. הוא נעשה מדוכא ועצוב בתחילת הסרט ותמיד חבריו מנסים לעודד אותו.
בבוקר יום עבודה רגיל באמצע נסיעתו לעבודה הוא מתנגש בקטנוע. על הקטנוע רכבה ניקי.
כשגילתה ניקי שלא יכולה לנסוע על הקטנוע מכיוון שהוא נהרס בהתנגשות, היא הכריחה את אלכס לתת לה טרמפ לבית הספר.
-אלכס נתן לה כרטיס ביקור למקרה ויהיו לה בעיות נוספות, ניקי לא זנחה את הקשר ביניהם והתקשרה אליו כדי שישים אותה במוסך יום למחרת.
מאוחר יותר התגלה כי המוסך סגור, וניקי רצתה בסך הכל לבלות עם אלכס, בהמשך הסרט הזוג מתאהב לו.
הסיפור הכללי מדבר גם על דמויות נוספות-
לדוגמה: אנריקו שחושד באשתו שבוגדת בו ומבקש מאלכס שישכור עבורו חוקר פרטי, או למשל סיפור האהבה של חברותיה של ניקי.
לבסוף, בת זוגו של אלכס חוזרת ומנסה לגרום לאלכס להבין שהיא טעתה, אלכס נפרד מניקי, ניקי עוברת ימים קשים עקב הפרידה.
אלכס מגלה, שבת זוגו אלנה שיקרה לו וכי הייתה סיבה אמיתית לכך שעזבה אותו.
אלכס זורק את אלנה ומנסה לגרום לניקי לסלוח לו, ניקי סולחת לו והשניים הולכים לגור במגדלור כמו החלום שרצו לממש.
השירות הפדרלי לבקרה טכנית וייצוא
השירות הפדרלי לבקרה טכנית וייצוא (ברוסית: Федеральная служба по техническому и экспортному контролю, בראשי תיבות: ФСТЭК России) הוא סוכנות צבאית של הפדרציה הרוסית, תחת משרד ההגנה של רוסיה, האחראית לרישוי ייצוא של כלי נשק ופריטים טכנולוגיים דו-שימושיים ואחראי גם על אבטחת המידע הצבאי הרוסי.
השירות מטפל באבטחת מידע צבאי ובהגנה על סודות מדינה, תוך מניעת זליגתו בערוצים טכניים, הוא גם מנהל את מאגר איומי אבטחת הנתונים, מאגר הפגיעות הלאומי של רוסיה ומחייב חברות טכנולוגיה מערביות להגיש קוד מקור וסודות מסחריים אחרים לפני שיאושר להן לייבא את מוצריהן לרוסיה. השירות משתף פעולה עם שירות הביטחון הפדרלי, המנהל את תחום הקריפטוגרפיה ברוסיה.
בשנת 2019, השירות העניקה לאסטרה לינוקס מעמד מיוחד לגבי השימוש בה בעיבוד מידע מסווג רוסי.
עוברת אורח בסן סוסי
עוברת אורח בסן סוסי (בצרפתית: La Passante du Sans Souci) הוא סרט קולנוע צרפתי – מערב גרמני משנת 1982 בבימויו של ז'אק רופיו, עם רומי שניידר ומישל פיקולי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חפשי ורופף על רומן בשם זה מאת הסופר היהודי-צרפתי ז'וזף קסל (1936).
הספר העלה בזמנו את בעיית דיכוי הפרט ומחנות הריכוז בגרמניה שרבים לא היו מודעים לה. התסריט מורחב ל-50 שנה לאחר העלילה הראשונה ומראה שגם לאחר השואה, האנטישמיות קיימת. רומי שניידר משחקת בתפקיד כפול. העלילה מתרחשת בפלאשבק בין ההווה לעבר.
סן סוסי (בלי דאגה) הוא פאב-מסעדה בפריז שאליו היו באים פליטים מגרמניה שנמלטו מהנאצים.
הנעימה "שיר הגולים" מושמעת בסרט בכינור ובשירה.
תקציר העלילה.
מקס באומשטיין (מישל פיקולי) נמצא בראש ארגון זכויות אדם בשם "סולידריות" אותו הקים ונלחם באמצעים לא אלימים למען זכויות אדם המופרות במדינות רבות. הוא מגיע לפריז להיפגש עם שגריר פרגוואי בצרפת כדי לדון איתו על שחרור אסירה הכלואה שם בגלל מלחמתה בדיכוי זכויות הפרט בפרגוואי.
הוא מתקבל אצל השגריר פדריקו לגו (מתייה קארייה) ושואל אותו אם הוא מכיר אישה בשם אלזה וינר ואם לא שירת כדיפלומט גרמני בפריז בשם רופרט פון לגארט?
השגריר משיב בהן מהוסס ואז שולף מקס אקדח. יורה והורג אותו. הוא נאסר ועומד למשפט. אשתו לינה (רומי שניידר) מבקרת אותו בכלא והוא מספר לה את הסיפור שהביא אותו לרצח.
1 במרץ 1933, הנער מקס באומשטיין (ונדלין ורנר) הולך עם אביו בברלין ושניהם מותקפים על ידי נאצים במדים. האב נהרג ומקס נפצע קשה ברגלו ונשאר כל חייו צולע וזקוק למקל הליכה. אלזה וינר (רומי שניידר) רואה זאת ממרפסת ביתה ומפרידה אותו מהתוקפים. אלזה ובעלה מישל (הלמוט גרים), מאמצים אותו, הם לא יהודים. מישל הוא בעל בית דפוס ששם מדפיסים ביקורת על הממשלה. הנאצים פורצים ומחבלים במכונות ומישל מציע לאלזה ולמקס לברוח לפריז.
בהתחלה הוא שולח להם כסף והם גרים במלון יקר ומקס מנגן בכינור בחדר האוכל לבקשתה של אלזה (נעימה שמזכירה את זו מרשימת שינדלר) אבל אחר כך הם נאלצים לעבור למקום זול יותר ואלזה שהייתה זמרת אופרה בברלין נאלצת להופיע במועדון לילה, לשיר ולהזמין את האורחים לשתיית אלכוהול. אחד מהאורחים הוא הדיפלומט הגרמני רופרט פון לגארט (מתייה קארייה) שחושק באלזה.
לפני שמישל נעצר, הוא מצליח לעלות על הרכבת לפגוש בסוחר יין צרפתי בשם מוריס בוייאר (ז'ראר קליין) ולדחוף לו שטרות כסף להעביר לאלזה. מתפתחת ידידות אפלטונית בין מוריס לאלזה. היא שולחת אותו לברר אצל עו"ד הלוויג בעניין שחרורו של מישל. הוא פוגש בברלין את אנה הלוויג (מריה של) אשתו, והיא מספרת לו כי בעלה נלקח לחקירה ואחר כך הוחזר כאפר בכד.