בתקופת מעבר האימפריה הרומית מהדת הפוליתאיסטית לנצרות, אוגוסטינוס כתב את ספרו הגדול "עיר האלוהים". גם כאן היו התייחסויות רבות לאפלטון, אריסטו וקיקרו, ולדעותיהם על המדינה האידיאלית. אוגוסטינוס עצמו ניסה גם הוא להציב מודל של "העיר האידיאלית", לפיו - ירושלים הנצחית.
אוטופיות.
תומאס מור, בכותבו את "אוטופיה", המציא את טכניקת השימוש ב"אוטופיה" לביטוי מחשבותיו על החברה האידיאלית ועל חברתו שלו.
לדיס-אוטופיה האורוולית שמתוארת ברומן 1984 יש הרבה מן המשותף עם אלגוריית המערה של אפלטון, כשווינסטון סמית' מנסה לשחרר את עצמו ממדינה שמנסה להכתיב לו את האמת, על ידי מציאת מקור חיצוני לה.
חברה פתוחה או סגורה?
הפרשנים הפוזיטיביסטיים של המאה ה-20 מציעים שלא לקרוא את "המדינה" כמדריך לממשל טוב בימינו, שכן צורות הממשל המתוארות ב"מדינה" אינן מתארות חברה פתוחה ויש רק מעט מן המשותף בינן לבין שיטות הממשל הנהוגות בימינו. העיר המתוארת ב"מדינה" נראתה למבקרים כקשוחה ומנוגדת לחירות האדם, למעשה, כסוג של מקדימה את הטוטליטריות נוסח המאה ה-20. קרל פופר ביטא את הדעה הזו בספרו מ-1945, "החברה הפתוחה ואויביה".
מצד שני, לפרשנים ריאליסטיים כמו קורנפורד, גדמר, הילדברנדט, ווגלין ושטראוס היו דעות אחרות. הנס גאורג גדמר, בספרו מ-1934 "אפלטון והמשוררים", וכן בכמה חיבורים אחרים, ראה את "המדינה" כאוטופיה מומצאת, שאין להשתמש בה כמודל ממשי או אפילו כנקודת-אוריינטציה לפוליטיקה אמיתית. לדעתו, המטרה של הדיאלוג היא להראות כיצד היה צריך לפעול, ומה היה קורה, אילו היו מנסים ליישם עקרונות מסוימים בצורה רצינית. פרשנות זו טוענת שפסקאות רבות מהספר נאמרו באירוניה. על פי פרשנות זו, יצירתו של אפלטון אינה טוטליטרית: היא משנה את הפרשנות של עירו של אפלטון מאוטופיה אופטימיסטית לדיס-אוטופיה חלקית.
פרשנים אחרים בני המאה ה-20 גם כן טענו שלא מדובר כאן בעיר אמיתית, אלא בניסיון של אפלטון לשאת מסר מסוים או לחנך וללמד את הנוער באקדמיה שלו.
אליזבת קוצ'ריין
לואיג'י פיראנדלו
לואיג'י פּירַאנְדֶלּוֹ (איטלקית: Luigi Pirandello; 28 ביוני 1867 - 10 בדצמבר 1936) היה סופר ומחזאי איטלקי, זוכה פרס נובל לספרות ב-1934.
ביוגרפיה.
נולד באַגְרִיגֶ'נְטוֹ שבסיציליה. אביו היה קבלן אמיד. לאחר לימודיו בבית ספר תיכון למד פיראנדלו לתואר בבלשנות רומית באיטליה ובהמשך באוניברסיטת בון בגרמניה, בה קיבל תואר דוקטור ב-1888. זמן קצר שימש כמרצה באוניברסיטה זו. בשנת 1890 חזר לאיטליה ועסק זמן מה בעסקי אביו.
בשנת 1893 נשא אישה. בשנת 1904 יצא לאור הרומן הידוע ביותר שכתב, "מתיא פסקל המנוח", שתורגם לשפות רבות. באותה שנה חווה תקופה קשה לאחר שאביו פשט רגל ולא יכול היה לתמוך בו עוד, ואשתו חלתה במחלת נפש קשה. הוא החל לעסוק בהוראה בסמינר למורות. במקביל המשיך לעסוק בכתיבת ספרים ומחזות. פיראנדלו היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב-1934 הוענק לו פרס נובל לספרות. בנימוקים נכתב שהפרס הוענק לו "על חידוש נועז ומזהיר של הדרמה ושל הבימה".
היה חבר באקדמיה האיטלקית מיום היווסדה ועד מותו.
פיראנדלו נפטר ברומא בשנת 1936. כיום נקרא כפר הולדתו על שמו, 'כפר פירנדלו'.
יצירתו.
בהתחלה כתב שירים ולאחר מכן הרחיב את תחומי כתיבתו גם לרומנים, נובלות ומחזות. בכמה מספריו תיאר את החיים הבורגניים כפי שתפס אותם, אך כמה מספריו חוזרים אל הנופים הכפריים של מחוזות הולדתו בסיציליה. בכתיבתו מתבטאת לעיתים מרירות, באמצעותה מוצגים החיים באור ריאליסטי, אך מאידך גיסא הוא נוהג תדיר להתהלך על הגבול שבין דמיון ומציאות. גם בעיסוקו באנשים פשוטים מן השורה הוא מבקש להראות את המורכבות של האופי האנושי ושל נסיבות החיים. יצירותיו עסקו בפסיכולוגיה של האדם, אחדות האישיות והתפוררותה, והגבולות בין הזיה למציאות.
פיראנדלו כתב מחזות שהוצגו על במות אירופה ואמריקה, בין השאר גם על ידי להקת שחקנים שייסד בעצמו ב-1925. מחזותיו עוררו עניין ויצרו ויכוחים סוערים. המחזות יצאו לאור ב-31 כרכים בין השנים 1922 — 1936.
מחזותיו כללו לעיתים חידושים שונים וחריגה מהמקובל, הן בתחום הנושא והן בתחום טכניקת הכתיבה. ניכרת במחזותיו השפעתו של ג'ורג' ברנארד שו.
"שש נפשות מחפשות מחבר" ו"אנריקו הרביעי" נחשבים מפסגות הדרמה המודרנית ומוצגים עד היום ברחבי העולם.
פירנדלו בקולנוע.
על פי חלק מסיפוריו של פירנדלו הוסרטו סרטים. הבולט שבהם הוא הסרט קאוס של האחים טביאני, עם המוזיקה המופלאה של ניקולא פיובאני, שיש הרואים בו את אחד הסרטים המיוחדים, העדינים, המרגשים והמתוחכמים ביותר בתולדות הקולנוע. בקטע האחרון של סרט זה מופיעה דמותו של פירנדלו עצמו, בדיאלוג מדומיין עם אמו. גם המחזה 'אנריקו' הוסרט, וכיכבו בו שחקנים דגולים דוגמת מרצ'לו מסטרויאני. הסרט 'לך תדע' מעובד אף הוא מסיפור של פירנדלו.
דואר היום
דואר היום (בכתיב חסר: דֹאר היום באנגלית: Palestine daily mail) היה יומון עברי שהופיע בארץ ישראל בין השנים 1919–1936, בעריכתו של איתמר בן-אב"י.
הקמת העיתון.
העיתון הוקם בירושלים על ידי קבוצה של פעילים מילידי הארץ, שהתנגדו להשפעה הרוסית על עיתון "הארץ", וביקרו את חוסר הדינמיות של עורכיו. עם הקבוצה המיסדת נמנו מנחם אשר ספיר, אלכסנדר אהרונסון, פרץ קורנפלד-דגן, ישעיהו קרניאל ועובד בן עמי שהיו אשכנזים בני המושבות הוותיקות. איתם היו גם בני העדה הספרדית הוותיקה כמו שלמה קלמי, יצחק עבאדי ואברהם אלמליח. הרוח החיה בייסוד העיתון היה איתמר בן-אב"י, בנו של אליעזר בן-יהודה, שהשתתף בעריכת עיתוני אביו לפני מלחמת העולם הראשונה. הוא בילה כמה שנים בצרפת ובגרמניה, ושם התוודע מקרוב לעיתונות הרחוב האירופית. הוא ניסה להביא לעיתוני משפחתו את קלילותן של "שדרות פריז": סנסציות, סיפורים אישיים, רומנים בהמשכים ואפילו שירי אהבה. כאשר בחר את שם העיתון, שיווה לנגד עיניו את העיתון העממי הגדול של לונדון, ה'דיילי מייל' ("דואר היום" הוא תרגום מילולי של שמו).
בן-אב"י רצה ליצור עיתון שישמש כשופרם של "ילידי הארץ". הוא התכוון לבני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ולבני הדור השני של העלייה הראשונה. האוריינטציה הפוליטית של קבוצה זו הייתה ימנית מתונה בענייני פוליטיקה וכלכלה. בעקבות כך מצאה קבוצה זו את עצמה בעמדה של אי-הסכמה גוברת עם הנטיות הסוציאליסטיות המתחזקות של הנהגת היישוב.
המערכת ותפוצת העיתון.
משרדי דואר היום עמדו ברחוב הסולל בירושלים. "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" היה שמה של חבורת מייסדי העיתון, וזו הייתה הפעם הראשונה בה רחוב נקרא על שם עיתון. בן-אב"י היה גאה מאוד בראשוניות הזו, ותיאר את הרחוב בהגזמה כ"פליט סטריט" הארצישראלי.
בדואר היום התחילו את דרכם עיתונאים רבי השפעה, כאורי קיסרי, ששימש כתב בפריז ואחר כך היה מזכיר המערכת. כן פעל שם עובד בן עמי, שהתחיל ככתב בפתח תקווה, ולימים שימש כיושב ראש הנהלת מעריב וראש עיריית נתניה, העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן בן הגליל העליון, לימים כתב הארץ ומעריב, העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא, ששימש שנים רבות כעורך האחראי (בשמו י.ד. דרורי), והעיתונאי, המשורר והמתרגם עובדיה קמחי, שתרגם לצרפתית את ספרו של בן-אב"י, "המצילה". בין חברי המערכת היה גם משה בר-נסים, שהיה עוזרו ויד ימינו של אליעזר בן יהודה במשך 22 שנים (1904-1926).
הפובליציסט הוותיק, ישעיהו קרניאל, בן דור המייסדים של המושבה זכרון יעקב, שהחל את דרכו בעיתוניו של אב"י: "הצבי", "האור" ו-"השקפה" כתב בעיתון דאר היום מדי שבוע פיליטון סאטירי-ביקורתי משנת 1920 ועד 1928 ברציפות תחת הכותרת "מבעד למסווה שיעורים בהסתכלות" בחתימתו הספרותית עזמות. בתחילת שנות ה-30, עם חזרתו של בן-אב"י לעמדת העורך, מונה יחד עם נ. לאהר לנהל את העיתון וכתב במשך 3 שנים מאמרי ביקורת בעניינים שוטפים תחילה בשם "רפרופים בני יומא" ובהמשך "אמר עזמות" ו-"בפנים שוחקות" עד לפרישתו הסופית מן העיתון, ככל הנראה באוגוסט 1933.
תפוצתו היומית של העיתון בשיאו הגיעה לכ-7,000 עותקים, מספר ניכר בהתחשב בכך שמספר היהודים בארץ ישראל עמד אז, בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, על 150,000 נפש ואף פחות.
ייחודו של דואר היום.
דואר היום הנהיג כמה חידושים דרמטיים בעיתונות העברית: הוא הופיע בבוקר, בשעה ש"הארץ" הופיע אחר הצהריים; הוא עלה רק חצי גרוש, בשעה שהארץ (ואחר כך דבר) עלה גרוש שלם. בן-אב"י ייבא ארצה את מכונות הסְדָר הראשונות, הלינוטייפ, שטבע עבורן את המושג העברי "אתנוע". הוא הגיש לקוראיו חדשות בעמוד הראשון - לא עניין מובן מאליו באותה עת - עם כותרות דרמטיות, לפעמים עד כדי הגזמה, וכתבות מלאות פאתוס.
במקביל הפך בן-אב"י את עמודי דואר היום למעבדה לשונית, ופרסם בהם כבדרך אגב מספר עצום של חידושי לשון. חידושים אלה נבעו לעיתים מן הצורך לקצר כותרת, כמו למשל החידוש "כייס", שהחליף את "גנב-כיס" שהגה אביו. בעמודים ההם נולדו גם המילים מכונית ועצמאות. נאמן להתנגדותו הנחרצת של אביו למלים זרות, העמיד בן-אב"י בראש העיתון את המשפט: "אליעזר בן יהודה היה אומר: דבר עברית והבראת". על התחרות בין דואר היום להארץ אמר בן-אב"י: "הארץ הוא אולי עיתון הגון, אבל איננו עיתון; דואר היום אולי אינו הגון, אבל הוא עיתון".