רבים מכותריה של הדר עוסקים בתנועת ז'בוטינסקי, בהוגי הדעות וביצירה התרבותית שלה, בארגונים העבריים החמושים והחשאיים ביישוב מאז תחילת המאה ה-20, ובדמויות מרכזיות של מנהיגיה וחבריה, כמו גם סדרת הכותרים "המרד", אשר תיעדה והנגישה עדויות לוחמים ותיאורי מבצעים צבאיים של אנשי אצ"ל ולח"י. כמו כן, תנועת ז'בוטינסקי ראתה בכמה מהארגונים ומנהיגים שפעלו בתנועה הציונית וביישוב עד מלחמת העולם הראשונה, ובטרם הקמתה, כגון מיכאל הלפרין, יוסף טרומפלדור ומחתרת ניל"י וחבריה אהרן אהרנסון ושרה אהרנסון, כאבותיה הרוחניים, שמהם יש לקחת מופת והשראה למעשי ההווה. וכך, טיפחה הוצאת הדר את מורשתם, כלומר יצרה כותרים על תולדותיהם, שנכתבו בסוגות אחדות: זיכרונות, מחקר הספרות וההיסטוריה, וספרות יפה: שירה וסיפורת.
הכותרים של הדר היו גם סוג של הסברה לדרך הפוליטית של מפלגת חרות בשנות המדינה הראשונות, ובמידה רבה קראו תגר על הכוח הפוליטי והתרבותי של מפלגת מפא"י, שלרשותה עמדו ערוצי תקשורת והוצאות ספרים גדולות, ופעילותן נמשכה כסדרה בדרך כלל, בתקופת המנדט למרות העימות עם הבריטים, בשנות השלושים והארבעים, כמו גם על הסיפר (נרטיב) שלה את אירועי תקופת המנדט הבריטי שהובילו להכרזה על מדינת ישראל ומלחמת העצמאות.
הדר יצרה ערוץ ובמה תקשורתית לממשיכי תנועת ז'בוטינסקי, לחברי מפלגת חרות וליוצאי המחתרות: אצ"ל ולח"י, לספר את זיכרונותיהם ולחלוק את חוויותיהם מתקופת המנדט הבריטי, שבו התחוללו המרד והמאבק עקוב הדמים בבריטים מחד גיסא, וההתמודדות, האלימה בחלקה, עם אותו חלק ביישוב שהתנגד למחתרות, מאידך גיסא. ספרי הזיכרונות וטיפוח המורשת סייעו להעצמתם החברתית והנפשית של רבים מחברי התנועה, שנאלצו עד הכרזת המדינה להסתתר ולהתחבא אף מבני משפחה ושכנים, ולעודד את רוחם בשנות המדינה הראשונות, כאשר סבלו מאפליה בשוק העבודה ומנידוי חברתי חלקי בחברה הישראלית, שבה מפלגת מפא"י הייתה בעלת הגמוניה פוליטית בלתי-מעורערת בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20.
תפקידיה אלה זכו להערכתם של מנהיגי תנועת חרות, כמו גם לאהדתם של חברים מהשורה; כך למשל, כתבה גאולה כהן בהקדמה לביבליוגרפיה שימושית, כי הגם שהדר היא הוצאה לאור שהוקמה כעסק כלכלי, "הוא אכן מו"ל, אבל הדחף הראשוני והאחד שעמד מאחורי הנכונות שגילה להירתם למלאכת חיבור הביבליוגרפיה הזו הוא חלוצי-לאומי, טהור מכול שקול עסקי ומסחרי... רק מסירות לנושא והכרה בחיוניותו... יכלו לעמוד למר יעקב עמרמי (יואל) - מי שהיה בשעתו גם חבר מפקדת האצ"ל - להתגבר על מערכת הקשיים והבעיות המיוחדות...".
חלק מהספרים שראו אור במסגרת הדר היו לספרי יסוד בתולדות התנועה, מורשתה והביבליוגרפיה שלה; בהם:
ספרות יפה והגות בעברית.
חיבוריו של יונתן רטוש.
היוצר יונתן רטוש (אוריאל הלפרין) היה ידידו הקרוב של יעקב עמרמי המו"ל, וידידות זו הובילה להוצאתם לאור של רבים מחיבוריו של רטוש בהוצאת הדר, בהם:
הגות וספרות יפה מתורגמת.
לצד ספרים העוסקים במורשת התנועה, ראו במסגרת הדר ספרי הגות וספרות יפה שתורגמו משלל שפות, בהם:
היסטוריה של חברות ותרבויות.
במסגרת הדר ראו אור ספרי מחקר בהיסטוריה של העולם ובתרבויות העמים, חלקם נכתבו בעברית וחלקם תורגמו משפות העמים; בהם:
הארי מקניש
הנרי מקניש באנגלית: Harry McNish 11 בספטמבר 1874 - 24 בספטמבר 1930), שנודע בדרך כלל כהארי מקניש או בכינוי החיבה שלו צ'יפי, היה הנגר במשלחת הטראנס אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון
, בשנים 1914–1917. הוא היה אחראי לחלק גדול מן העבודה, שהצילה את חיי הצוות כשספינתם, אנדיורנס נמחצה בין גושי הקרח, שכלאו אותה בים ודל. הוא תיקן והכשיר את סירת ההצלה "ג'יימס קיירד", כדי שארנסט שקלטון ועמו חמישה אנשי צוות (כולל מקניש) יוכלו לצאת למסע של מאות מילין להביא עזרה וחילוץ לשאר אנשי הצוות, שנשארו על אי הפיל.
אחרי המשלחת חזר מקניש לעבוד בצי הסוחר של הממלכה המאוחדת ולאחר זמן היגר לניו זילנד, שם עבד במבדוקים של ולינגטון, עד שמחלה אילצה אותו לפרוש. הוא מת חסר-כל בבית המחסה אוהירו בוולינגטון.
חייו.
הארי "צ'יפי" מקניש נולד ב-1874 בפורט גלאזגו, סקוטלנד. הוא גדל במשפחה גדולה, כילד השלישי מבין אחד-עשר ילדים. אביו היה סנדלר אומן. מקניש היה סוציאליסט בלב ובנפש, חבר בכנסייה החופשית המאוחדת של סקוטלנד, וסלד מניבולי פה. הוא נישא שלוש פעמים: ב-1895 לג'סי סמית, שמתה בפברואר 1898; באותה שנה לאלן טימותי, שמתה בדצמבר 1904; ולבסוף לליזי ליטלג'ון, ב-1907.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
"אנדיורנס".
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הציבה לה כמטרה, להיות הראשונה שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצדה האחד אל צדה האחר. מקניש נמשך כנראה אל המודעה של שקלטון לגיוס אנשים למשלחת (אף כי קיימים ספקות בשאלה, אם המודעה התפרסמה בכלל ברבים).
בגיל 40, היה מקניש אחד המבוגרים ביותר בצוות ה"אנדיורנס" (אם כי שקלטון היה מבוגר ממנו בשבעה חודשים). הוא סבל מטחורים ומשיגרון ברגליו. הוא נחשב למוזר ומחוספס מהו בדרכיו, אך זכה גם לכבוד רב כנגר - פרנק וורסלי, רב החובל של "אנדיורנס", מדבר עליו כ"נגר ספינות נהדר". עם זאת, הסקוטי עם מקטרתו העשנה היה האדם היחיד, ששקלטון "לא היה בטוח לגביו לחלוטין". המבטא הסקוטי שלו תואר כחורק כמו "חוטי מתכת של כבל פרום".
במשך השלב הראשוני של המסע לאנטארקטיקה מבואנוס איירס עסק מקניש בשורה של משימות שגרתיות. הוא עבד על הדוגית "ננסי אנדיורנס"; התקין שידת מגירות קטנה לשקלטון, מדפי דגימות לביולוג הרברט קלארק ותיבות מכשירים ללאונרד האסי, המטאורולוג. הוא הציב מחיצות רוח להגן על ההגאי ובנה סיפון-דמה, שנמתח מסיפון הירכתיים אל חדר המפות לספק כיסוי לעודפי הפחם, שהספינה לקחה לדרך. הוא תפקד גם כספר הספינה. ככל שה"אנדיורנס" נדחקה אל תוך הקרח הדחוס של ים ודל, כן קשתה יותר ויותר מלאכת הניווט. מקניש בנה מגדל איתות עשוי עץ בגובה 1.80 מ' על הגשר, כדי שהקצין המנווט יוכל להעביר הוראות להגאי, ובמה קטנה מעל הירכתיים, כדי שאפשר יהיה להשגיח על המדחף ולהרחיק אותו מן הקרח הכבד.
כשהספינה נלכדה בקרח הדחוס, נדרש מקניש לבנות מחסה זמני, ומשהתברר שגורלה של הספינה נחרץ, היה עליו להכניס שינויים במזחלות לצורך המסע על פני הקרח אל המים הפתוחים. הוא הקים מבנה שם סעדו אנשי הצוות את ארוחותיהם (מקום שזכה לכינוי "ריץ"), ותאים שבהם יכלו לישון. גם אלה זכו לכינויים משלהם; מקניש חלק את "מנוחת יורדי הים" עם אלפרד צ'יתאם, הקצין השלישי. בעזרת הצוות, בנה מלונות לכלבים על הסיפון העליון. אחרי שה"אנדיורנס" נכלאה בקרח והאנשים עשו את ימיהם על גבי הקרח, הקים מקניש עמודי-שער ומשחקי כדורגל היו לעיסוק יום-יומי לאנשים. כדי למלא את הזמן בשעות הערב, הצטרף מקניש לפרנק ויילד, טום קרין, ג'יימס מק אילרוי, פרנק וורסלי ושקלטון במשחקי פוקר בחדר הצוות.
לחץ הקרח גרם לדליפת מים אל תוך הספינה. כדי למנוע את הצפתה בנה מקניש סכר בגובה שלושה מטרים לפני התורן הקדמי. לשם אטימתו השתמש בקרעי שמיכות, שחיבר במסמרים מעל החיבורים, כשהוא עומד במשך שעות במים קפואים עד למותניו. עם זאת, נבצר ממנו למנוע את ריסוק הספינה בין מצופי הקרח והוא היה מנוסה דיו לדעת מתי לחדול. אחרי התרסקות הספינה מונה לפקד על הצלת מאגרי המזון מן האגף שכונה "הריץ". תחת פיקודו של מקניש די היה בשעות ספורות לפתוח את הסיפון די הצורך לחלץ חלק ניכר מן המצרכים.
על הקרח.
כשמקניש עמד על המשמר באחד הלילות, כשהצוות חנה על הקרח, ניתק חלק קטן של מצוף הקרח ומקניש ניצל רק הודות להתערבות המהירה של אנשי המשמרת הבאה, שזרקו אליו חבל ובכך איפשרו לו לקפוץ חזרה לאזור בטוח. שקלטון דיווח, שמקניש הזכיר בקור-רוח את הצלתו בעור שיניו למחרת היום, אחרי שסדקים נוספים נבעו בקרח. לאחר אובדן ה"אנדיורנס" לא הייתה ברירה אלא לירות במיסיס צ'יפי, החתול (שנחשב תחילה בטעות לחתולה ומכאן שמו), שמקניש הביא עמו לאונייה, משום שהיה ברור שהוא לא ישרוד בתנאים הקשים, שאילצו את האנשים לבחור רק במי שיכול לתרום להישרדותם הם. גורל דומה נגזר גם על גורי הכלבים, שהיו צעירים מדי לגרירת המזחלות. מקניש לא סלח מעולם לשקלטון על מתן ההוראה.
מקניש סבל מטחורים ומגעגועים הביתה כמעט מראשית המסע, ולאחר אובדן הספינה, הלך תסכולו וגבר. הוא פרק את רגשותיו ביומנו, ושם לו למטרה את התבטאויותיהם של חבריו לאוהל:
מקניש הציע לבנות ספינה קטנה יותר מהריסות האונייה, אך הצעתו נדחתה ושקלטון החליט תחת זאת להתקדם על פני הקרח אל מים פתוחים אגב גרירת שלוש סירות ההצלה של ה"אנדיורנס". מלאי המצרכים החל להצטמצמצם, והצוות החל לסבול רעב. מקניש מציין, שהיה מעשן עד לבחילה בניסיון להשקיט את צביטות הרעב ואף כי הצטער מעומק לבו על הצורך להרוג את הכלבים, שמח לאכול את בשרם וציין את טיב טעמו, לאחר תקופה ממושכת של אכילת בשר של כלבי-ים.
כאשר התפרקות המצוף אילצה לבסוף את האנשים להזיז את המחנה אל שולי הקרח הדחוס, החליט שקלטון לגרור שתיים מן הסירות, "ג'יימס קיירד" ו"דאדלי דוקר", עד שימצאו נתיב מים פתוחים להפליג בו. לאחר יום אחד של גרירת הסירות, הורה שקלטון לפרנק וורסלי לחזור למחנה ולהשאיר שם פתק בתוך בקבוק. בפתק סיפר על גורלה של "אנדריודנס" ועל יציאת חברי המשלחת מערבה בתקווה להגיע ליבשה. הפתק נחתם בתאריך 23 בדצמבר 1915. שקלטון דאג להשאיר את הפתק בבקבוק רק לאחר יציאת האנשים מן המחנה, כדי שלא יראו בכך אות לכך, שמנהיגם אינו מאמין בסיכוייהם לשרוד.