אנדרס קיווה שצבאו יוביל את הכוחות שישחררו את פולין. אולם חילוקי הדעות הפוליטיים הביאו לכך שצבא אנדרס לא לחם בחזית הרוסית. על פי הסכמה בין סטלין, צ'רצ'יל והממשלה הפולנית הגולה, צבא אנדרס שמנה כ־100,000 חיילים ופליטים אזרחיים לצידם, הועבר דרך פרס והוצב במזרח התיכון. באמצע ספטמבר 1942 דיווח אנדרס לשיקורסקי שצבאו ערוך במזרח התיכון תחת פיקוד בעלות הברית. בעלות הברית הועידו לצבא אנדרס את המשימה להילחם בחזית איטליה, ואכן, לאחר מספר חודשים בפרס יצא צבא אנדרס לכיוון המזרח התיכון בדרכו לחזית האיטלקית.
עיראק וטורקיה סירבו לאפשר מעבר בשטחן, ועל כן הפליגו הכוחות בים דרך קראצ'י (אז בהודו, כיום בפקיסטן) לפורט סעיד שבמצרים ומשם יצאו ברכבת לארץ ישראל, אליה הגיעו ב־18 בפברואר 1943.
בעת שהייתם בארץ ישראל עברו באזור תל מרשה (הידוע כיום כבית גוברין), נכנסו לאחת המערות וחרטו שם את המילה "POLONIA". עקב כך נקראת אותה מערה כיום "המערה הפולנית". מספר קצינים פולנים שותפו על ידי הבריטים בחיפוש הנשק ברמת הכובש בנובמבר 1943. בכירים בצבא אנדרס הצהירו שלא ישתתפו בעוד מבצעים כאלה.
קרבות צבא אנדרס.
צבא אנדרס הפך להיות כוח קרבי לכל דבר ועניין. במאי 1943 פורסם שהצבא חמוש ומאומן ומוכן לקרב. בפברואר 1944 הגיע לאיטליה, בה זכה לניצחונו הגדול בקרב על מנזר מונטה קאסינו ב־17-18 במאי 1944. אנדרס כבש את המנזר, שהפך למבצר מוגן היטב, לאחר ששלושה ניסיונות קודמים של בעלות הברית לכבוש אותו כשלו. בהמשך השתתף הצבא בקרבות בחוף הים האדריאטי ובטיהור עמק הנהר פו. הוא שחרר את הערים אנקונה ובולוניה, שבפאתיה הוקם בית קברות שבו קבורים החיילים הפולנים שנפלו באותם קרבות, בנוסף לבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו. אנדרס קיבל אזרחות של כבוד בשתי הערים כאות הוקרה על פועלו.
אחרית הצבא.
הצבא המשיך להתקיים באיטליה ובאנגליה תחת פיקוד בריטי, אל תוך 1946. כ-125,000 חיילים שהו באיטליה ועוד כ-75,000 חיילים היו בבריטניה. השלטונות הקומוניסטיים דרשו את החזרת הצבא כולו לפולין למרותם, תוך התחייבות שרק אלו שהיו נאצים לשעבר יועמדו לדין. ממשלת בריטניה בראשותו של אטלי הודיעה שהחיילים המעוניינים לכך יוכלו לשוב לפולין והאחרים יורשו להישאר מחוץ לפולין. בתחילת 1946 הודיעה ממשלת בריטניה על פירוק הצבא, אולם הדבר נדחה. באוגוסט 1946 הגיעו כ-70,000 חיילים מצבא אנדרס לבריטניה והצבא המשיך להתקיים עד אמצע 1947.
היהודים בצבא אנדרס.
בין המתגייסים לצבא אנדרס היו אלפי יהודים, שחיפשו דרך להשתחרר ממחנות הכפייה ולעזוב את ברית המועצות. מספרם הרב של היהודים, בעיקר ביחידות הראשונות, עורר חשד והתנגדות מצד הפולנים. בשנת 1942 אמר הגנרל אנדרס שבשלבים הראשונים כלל צבא אנדרס 60% יהודים. במאי 1942 דווח ש-15% מהצבא הפולני הם יהודים. לעיתים קרובות היו יחסים מעורערים בין החיילים היהודים לבין קציני הצבא והופנו נגדם טענות הגובלות באנטישמיות, כמו על "התנהגות בלתי לויאלית" של היהודים בזמן הכיבוש הסובייטי. בתחילת 1942 הוצאה פקודה מיוחדת האוסרת על גילויי אנטישמיות בשורות הצבא. יהודים רבים שביקשו להתקבל לצבא נדחו בטענות שונות, לרוב על ידי וועדה רפואית. הצעה להקים במסגרת הצבא "לגיון יהודי" נדחתה. דווח שלצבא יגויסו רבנים צבאיים.
משפחותיהם של כמה מאות מהחיילים היהודים הצטרפו לצבא במסעו לארץ ישראל, איתם גם באו 716 ילדי טהראן. בהגיעם לארץ ישראל ערקו חיילים יהודים רבים ונשארו בארץ ישראל באופן לא חוקי. אחרים עלו לארץ ישראל עם פירוק הצבא בשנת 1947.
אחד החיילים בצבא אנדרס היה מנחם בגין. בהגיעו לארץ ישראל קיבל חופשה מצבא אנדרס ונתמנה למפקד ארגון האצ"ל. הפולנים קראו לו לחזור לשירות ואילו חבריו באצ"ל קראו לו לערוק, אך הוא סירב וחזר לשירות. רק לאחר ששוחרר כדין חזר לשמש מפקד האצ"ל.
חייל נוסף היה ד"ר מירון שסקין המפקד הראשי של ברית החייל.
כוחות פולנים נוספים.
לאחר צאתו של צבא אנדרס משטחי ברית המועצות הוקמו יחידות צבאיות נוספות של חיילים פולנים אשר הצטרפו ללחימה של הצבא האדום. בניגוד לצבא אנדרס, יחידות אלה היו בעלות אוריינטציה קומוניסטית והיוו את הבסיס למשטר הקומוניסטי שהתהווה בפולין לאחר המלחמה. הארמייה הפולנית הראשונה בפיקודו של זיגמונט ברלינג לחמה בחזית המזרחית והתשתתפה בשחרור פולין ובכיבוש ברלין.
עקרון פתיחות/סגירות
בתכנות מונחה-עצמים, עקרון פתיחות/סגירות (באנגלית: Open/Closed Principle ובקיצור OCP) הוא עיקרון בעיצוב תוכנה, הקובע כי על רכיב תוכנה להיות "פתוח" ו"סגור" בכל רגע נתון. כלומר, הרכיב צריך לאפשר את הרחבתו ("פתוח") ובה-בעת לא לאפשר שינויים בו, מלבד דרך ההרחבות ("סגור"). אם נרצה להרחיב את הרכיב בפונקציונליות נוספת, נוכל לעשות זאת ללא שום שינוי ברכיב עצמו. שמירה על עיקרון זה מבטיחה פיתוח יעיל הלוקח בחשבון תוספות עתידיות.
לדוגמה, על מנת לממש את העיקרון ברמת המחלקה, יש להשתמש בפולימורפיזם. בניגוד למצב הקלאסי שבו קוד חדש יכול להשתמש בקוד ישן, פולימורפיזם מאפשר גם לקוד ישן להשתמש בקוד חדש, ובאופן כללי יותר - הופך את הקוד הישן לניתן להרחבה.
מק22
יאיר רוה
יאיר רוה (נולד ב-21 באפריל 1968) הוא מבקר קולנוע, יוצר ותסריטאי ישראלי, לשעבר חבר המועצה הישראלית לקולנוע.
ביוגרפיה.
רוה נולד וגדל בראשון לציון למד בבית הספר אשכולות.
החל את דרכו כמבקר הקולנוע של מקומוני רשת שוקן, "צומת השרון" ו"ערים". הוא עבר לתפקידי עריכה וכתיבה ב"זמן תל אביב", "תרבות מעריב" ו"סופשבוע". ב"זמן תל אביב" החל לכתוב בינואר 1996 את מדור הקולנוע "סינמסקופ", שאיתו הוא ממשיך עד היום בכל עיתון שבו הוא כותב. משם עבר למגזין "העיר", שם שימש גם כעורך התרבות, סגן עורך המגזין ועורך מוסף עכבר העיר.
בין יולי 2005 למאי 2014 היה רוה מבקר הקולנוע של ב"פנאי פלוס", וכתב ב"ידיעות אחרונות" וב"עלמה".
מינואר 2006 הוא בעליו של בלוג הקולנוע "סינמסקופ" (בעבר תחת מיזם "orange time" שבבעלות פרטנר תקשורת וכיום תחת חסות ״מאקו״). כדי להעמיק את הקשר עם קוראיו מפעיל רוה גם חשבון טוויטר.
רוה מרצה לקולנוע בבית הספר לקולנוע "מעלה". בעבר לימד גם בבית הספר על שם סם שפיגל בירושלים ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
רוה כתב מספר תסריטים, בהם "ברונו" בערוץ השני, בכיכוב שלמה בראבא, "מותה של רקדנית דיסקו", דרמה לערוץ שלוש עם בראבא ו"נמוך", סרט תיעודי בבימוי עידן אלתרמן. רוה הוא אחד מיוצרי סדרת הדרמה "קטמנדו" ששודרה בערוץ 2 ב-2012.
רוה ביים את הסרט התיעודי "שרון עמרני, זכרו את השם" שהוקרן בבכורה בפסטיבל חיפה 2010.
רוה הוא אחד מיוצרי הסדרה הדוקומנטרית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", סדרה בת עשרה פרקים, שעלתה לשידור ביוני 2015 בערוץ הראשון. רוה היה עורך הסדרה ובמסגרתה ראיין במשך למעלה משנתיים כ-150 מאנשי תעשיית הקולנוע הישראלית לדורותיה.
עלמה (מגזין)
מגזין "עלמה" היה מגזין נשים מבית ידיעות אחרונות.
"עלמה", שיצא לאור לראשונה בנובמבר 2005, נחשב כ"אחות הקטנה" של מגזין הגברים "בלייזר".
את הירחון הקימה דריה שועלי, ולאחר פרישתה ערכו אותו עינב פלק ויפית פרץ. פרץ עזבה את תפקיד העורכת בתחילת שנת 2007, ופלק המשיכה בתפקיד עד סגירת המגזין.
העיתון נסגר בפברואר 2007, כאשר הגיליון שיצא ב-1 בפברואר היה האחרון שראה אור.
דיבור חדיש
אופליה שטראל
אופליה שטראל (7 בספטמבר 1940 – 4 באפריל 2022) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית. זוכת פרס כינור דוד. ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסרט "אסקימו לימון" בתפקיד "סטלה המגמרת".
ביוגרפיה.
שטראל נולדה בעיירה קטונה במולדביה הרומנית. בגיל 15 החלה להופיע בתיאטרון היהודי בבוקרשט והשתתפה גם בסרטים. לאחר שעשתה שורה ארוכה של תפקידים עלתה לישראל בשנת 1964.
קריירה מקצועית בישראל.
בשנת 1965 השתתפה לראשונה בהצגה "בלוז למיסטר צ'ארלי" בתיאטרון הבימה, ואחרי כן שיחקה בהצגות, "נשפי פרץ", "אנה פרנק", "גע בי בגעגועים", "השקיעה", "קארין", "מלאך השלג", "חברות", "הקוסם מלובלין", ועוד.
בשנת 1971 כיכבה בסרט האימה הישראלי הראשון, "המלאך היה שטן", בבימויו של משה גז, שיצא לאקרנים בשנת 1976. בשנת 1978 השתתפה בסרט "אסקימו לימון" בתפקיד "סטלה המגמרת", תפקיד עליו קיבלה את פרס כינור דוד לשנת 1979. להערכתה, תפקידה כ"סטלה המגמרת" פגע קשות בקריירת המשחק שלה. למרות זאת, היא לא מתחרטת על משחקה בסרט זה: "למה שאתחרט? 'אסקימו לימון' זה סרט שאנשים אהבו. הוא מכר שלושה מיליון כרטיס, וזה כשהיו כאן ארבעה מיליון אנשים. אהבו אותו ואהבו גם את הדמות שלי, הקהל מת על סטלה המגמרת. עד היום אני יכולה לקבל הנחות אם רק אבוא לחנויות ואגיד שאני סטלה המגמרת, אבל אני אשה תרבותית מכדי לעשות דבר כזה".
בשנים שאחרי כן השתתפה בסרטים "רובה חוליות", "הקוסם מלובלין", "טעות במספר" לצידם של זאב רווח ושייקה אופיר, "לא לעלות יותר" לצד זאב רווח, "האינסטלטור" לצד טוביה צפיר, ובסרט המתיחות הראשון בישראל "ישראלים מצחיקים".
בשנים 1983–1990 שיחקה בהצגות יחיד "נשים וזמנים קשים", "גן עדן" ו"הפילגש" וכן השתתפה בהצגות "בדלתיים סגורות", "כלאדם" (1984), "נשים בתיאטרון" (1986), "קין הענק" ועוד.
בשנת 1997 שיחקה בסדרה "שמש" בתור אמו של נחום שמש.
בשנת 2006 הופיעה בהצגת יחיד בשם "סיפורי אופליה", שבה תיארה את ילדותה והתפקידים השונים שגילמה בתיאטרון ובקולנוע.