טיפול פמיניסטי מניח כי התפתחות האדם ועיצוב זהותו, קשורים באופן בלתי נפרד להקשר החברתי-תרבותי בו הוא חי, וכי מציאות חברתית מגדרית-דכאנית מופנמת אצל נשים וגברים ונתפסת כקולות העצמי. מציאות של דיכוי, החלשה ואפליה הופכת למבנים נפשיים על ידי תהליכי הפנמה והזדהות עם הדיכוי. ההנחה היא כי יחסי כח חברתיים מייצרים מגוון בעיות וקשיים אצל נשים (ולא רק), אשר בהצטלבות עם קטגוריות נוספות (מוצא, לאום, דת, נטייה מינית, מצב בריאותי ועוד) מאפשרות להבין רבות ממצוקותיהן של הפונות לטיפול. בשונה מתיאוריות טיפול מסורתיות, אשר מפרשות מצוקות כנובעות מקשיים תוך נפשיים, הטיפול הפמיניסטי (ברוח האידאולוגיה הפמיניסטית), רואה את הקשיים גם כמקור של מציאות חברתית-תרבותית-פוליטית שמייצרת ומשמרת את הבעיות.
עקרונות מרכזיים בטיפול.
האישי הוא הפוליטי.
הטיפול הפמיניסטי מניח כי "האישי הוא הפוליטי". זהו עקרון יסוד בכל התערבות פמיניסטית, על פיו חוויתן של נשים, אשר בעבר נחוו והובנו כנובעות מלקות אישית או קושי פרטי, הן למעשה בעיות כלליות (או כלל נשיות), אשר נשים רבות סובלות מהן ומתמודדות איתן. מקורן של בעיות אלה הוא ביחסי כוחות חברתיים, בכח הגמוני פוליטי שמייצר או משמר את הבעיות. תפיסת הבעיה כאישית (על ידי נשים) משמרת את בדידותן, האשמתן את עצמן, ולקיחת אחריות אישית על פתרונה, במקום תפיסת הבעיה כבעיה חברתית אשר פתרונה טמון ותלוי בשינוי חברתי פוליטי ביחסי הכח החברתיים. הטיפול הפמיניסטי יעסוק בבירור וניתוח של האופנים בהם ציפיות חברתיות-תרבותיות ויחסי כוחות מעצבים את החוויה האישית.
יחסים שוויוניים בקשר הטיפולי.
המבנה החברתי הרווח הוא היררכי, כאשר אנשים בעמדות מיעוט, במיקומי שוליים ונחיתות ביחס לתרבות הדומיננטית לרוב מופלים וחווים דיכוי. טיפול פמיניסטי רואה ביחסים היררכיים ופטריארכליים חלק מהפתולוגיה החברתית. על כן, אחד מערכי הפמיניזם הוא מערכות יחסים שוויוניות, בחברה ככלל וכך גם בחדר הטיפול. מתוך השקפה הזו השאיפה שהיחסים בחדר הטיפול לא ישחזרו יחסי כוחות היררכיים פוגעניים, אלא יהוו מודל אפשרי ליחסים שאינם מבוססים על מבנה היררכי ושאינם מייצרים דיכוי. יחסים טיפוליים אינם שוויוניים במהותם וטיפול פמיניסטי אינו מתיימר להיות נייטרלי. עם זאת טיפול פמיניסטי מכיר בכך, טוען לצורך במודעות מלאה למצבים של היעדר שוויון ושואף לשיח פתוח במקומות בהם בא לידי ביטוי היעדר השוויון. כמו כן מבוסס על אמונה בהימצאותם של שני סובייקטים בחדר, ושואף לאפשר למטופלות להביא את חוויתן ואמיתותיהן כפי שהן. ישנן טכניקות מגוונות לצורך ביסוס יחסים שוויוניים בטיפול, ביניהן דה-מיסטיפיקציה של תהליך הטיפול ושיתוף המטופלת בתהליך, דה-מיסטיפיקציה של המטפלת בעזרת חשיפת אישיותה והקפדה על שקיפות בעבודתה, הכרה במטופלת כשותפה מלאה בטיפול וכמומחית לחייה, והכרה בכוחה היחסי של המטפלת ומודעות מלאה שלה לשימוש העודף שהיא עלולה לעשות בכוח זה.
העצמה.
העצמה היא אחת מהמטרות המרכזיות בטיפול פמיניסטי. משמעותה רחבה, והיא מכוונת לשחרור מדיכוי שהופנם וחיזוק היכולת להתמודד עם חסמים במציאות החיצונית והחברתית. מאחר שהן המטופלת והן המטפלת חיות ומושפעות מחברה פטריארכלית, תהליך הטיפול כולל גילוי עמוק, עדין ומתמשך של האופנים בהן הנחות חברתיות, פטריארכליות ויחסי כוחות השפיעו על האדם המגיע לטיפול. למשל יישאלו שאלות שעוסקות ביחסי הכוחות בסיטואציה מסוימת, בדיקה מתי הנחה פטריארכלית מובנת מאליה או נראית כמו אמת מוחלטת, ולפעמים אלה יהיו שאלות שיעסקו למשל במהי המשמעות של המילה "מטופלת" בתוך יחסי הכוחות שבחדר הטיפול.
תהליכי העצמה פמיניסטיים מקודמים על ידי הבנה מגדרית-פוליטית-חברתית של ההתנסות האישית של המטופלת, באמצעות התבוננות על הקשר שבין האישי לפוליטי, הבנת מערכות הכוח ביחסים בינאישיים, העלאת מודעות ליחסים לא שוויוניים ועידוד לשינוי מצבים מגבילי כוח, הסרת חסמים פנימיים וקידומם של משאבים אישיים ותחושת שליטה ויכולת של המטופלת. מטפלות פמיניסטיות יעשו שימוש זהיר בתוויות ואבחנות, והדגש יהיה בהקשר בו נוצרה ההתנהגות ה"בעייתית" ולא בפתולוגיה אישית (כך למשל מטופלות שמאובחנות עם "הפרעת אישיות גבולית" הן פעמים רבות נפגעות טראומה ממושכת ותקיפה מינית בילדות).
לא לנשים בלבד.
טיפול פמיניסטי התפתח במהלך השנים למודל אינטגרטיבי פוסט-מודרני, ששם דגש על הבנת קשיי האדם המגיע לטיפול בהקשר של מגדר, מיקום חברתי, תרבות, מוצא אתני, יחסי כוחות, מעמד.העמדה הפמיניסטית כי תהליכי סוציאליזציה משתיקים, מצמצמים ומחלישים עבור נשים, נכונה ורלוונטית גם לגברים ולאוכלוסיות רבות נוספות. כך טיפול פמיניסטי יכול לסייע גם לגברים הפונים לטיפול, להעלאת מודעות על האופנים בהם סוציאליזציה לתפקידי מגדר משפיעה עליהם, מקבעת, מצמצמת ומשתיקה חלקים בעצמם. על כן טיפול זה אינו מיועד לנשים בלבד, כפי שנהוג לחשוב, אלא זוהי פרקטיקת התערבות שיכולה להתאים עבור אנשים בכל זהות מגדרית ומינית, וכן לזוגות, ילדים ומשפחות.
בישראל.
המרכז הוותיק בישראל המציע פסיכותרפיה פמיניסטית לנשים, הוא מרכז ייעוץ לאישה, שהוקם בשנת 1988, ומציע טיפול בגישות טיפול מגוונות (כמו טיפול פסיכודינאמי, קוגניטיבי, התייחסותי ועוד) תוך דגש על עקרונות טיפול פמיניסטיים. בשנת 2009, הקימה פרופסור ג'ולי צוויקל את מרכז אישה ב-שלה, לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במסגרת המרכז ניתן טיפול רגשי הרגיש לסוגיות של מגדר ורב תרבותיות. מרכז טיפולי נוסף המציע מגוון טיפולים וכן הדרכה והכשרה למטפלים הוא חוכמת נשים בהנהלת ד"ר ענת גור.
מטפלות ומטפלים בגישה פמיניסטיים מגיעים מדיסיפלינות וגישות טיפול שונות – עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, טיפול באומנויות ועוד.
מגבלות וביקורת.
טיפול בגישה פמיניסטית רואה במצוקות וקשיי האדם אינטראקציה שבין גורמים תוך נפשיים וגורמים חיצוניים, אחת הביקורות על גישה זו היא הנטייה להדגיש את המקורות החיצוניים לבעיה ולעיתים לצמצם או להתעלם מגורמים פסיכולוגיים או ביולוגיים (למשל ADHD, אוטיזם, סכיזופרניה ועוד.). רוב המטפלות הפמיניסטיות יסכימו כי גם היבטים אלה צריכים לקבל מקום בטיפול, אך יראו גם בהם בעיות ואבחנות המושפעות מההקשר החברתי-תרבותי. כך למשל יסבירו, שגם מגבלה פיזית הופכת להיות בעיה מאחר שהסביבה אינה מספקת תנאים ראויים ומותאמים לאנשים עם מגבלה פיזית, וכן האופן בו החברה והתרבות תופשת מגבלה פיזית למול שלמות הגוף. כמו כן, יש שטוענים, כי הדגש על ההקשר החברתי-תרבותי ביצירת והתהוותן של בעיות איתן מגיעים מטופלים לטיפול, עלול לגרום לאי לקיחת אחריות של האדם על חלקו בהתהוות הבעיה ועל תהליכי שינוי עצמיים. ביקורת נוספת על גישה טיפולית זו, מתייחסת לכך שהגישות הפמיניסטיות התפתחו בעיקר ביחס לקבוצות מוחלשות, וכי חסרה התייחסות לאנשים מקבוצות חברתיות פריווילגיות.
מנזר זאווארא
מנזר "זאוורה" או "זאווארא" (בערבית: حعر "الزّوارا" للرّاهبات الكرمايّات), המוכר גם בשם מנזר הנזירות הכרמליתיות הישן או "בית האבן" בבית החולים רמב"ם), הוא מבנה הנמצא ברחוב העלייה השנייה 8 בשכונת בת גלים בחיפה, והיה בעבר מנזר, וכיום משמש למשרדים בבית החולים רמב"ם.
פירוש השם.
השם "א-זאווארא" נגזר מהמילה זיארה (בערבית: زِيارة), שפירושה "מקום עולי הרגל".
היסטוריה.
הקרקע עליה עומד מנזר "זאווארא" נרכשה בשנת 1882 על ידי זוג אחיות ממנזר "כרמל" באקולי הסמוכה לליון, במקום שבו הייתה בעבר העיירה "חיפה אל-עתיקה" (חיפה העתיקה).
בשנת 1882 תכננה את המבנה האדריכלית הצרפתייה, מרי דה סקרהקר. אולם התחלת הבנייה התעכבה במשך שש שנים התעכבה בשל ביורוקרטיה מצד הממשל העות'מאני, שעיכב את מתן רישיון הבנייה למנזר. לדברי ד"ר צבי בן-ישי, היה זה הפטריארך הארמני מירושלים שתיווך בין הנזירות לבין השלטון.
בשנת 1888 החלה בניית מבנה לנזירות הכרמליתיות המשתייכות למסדר תרזה מאבילה, שהוקם בשנת 1568 בספרד. הבנייה הושלמה בשנת 1894. המבנה כולו עשוי רק אבנים, ללא מוטות ברזל. המבנה כלל שלושה נדבכים: מרתף לאיגום מים שתקרתו נתמכת בקשתות אבן גדולות, קומת קרקע לחדרי אכילה, חדר לביקור אורחים וקתדרלה לצורכי תפילה. בקומה העליונה היו חדרי הנזירות, חדר ה"דיבור" (פרלור) ומרפסות.
המבנה כולו ערוך סביב חצר פנימית וסטואה, כנהוג במבנים מהתקופה הביזנטית ואילך, וסביבו ניטע גן על שטח של 30 דונם.
הנזירות, שהגיעו בשנת 1892, גורשו מן הארץ בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. באותה התקופה שימש המנזר את הצבא העות'מאני כבית חולים צבאי. לאחר המלחמה, שבו הנזירות למנזר ב-1919 ושהו בו עד שנת 1933, עת העתיקו את מקומן למנזר "גבירתנו שעל הכרמל" ברחוב טשרניחובסקי 2 בכרמל צרפתי, לאור בניית הנמל ובית החולים הממשלתי.
בשנת 1934 תכננה ממשלת המנדט הבריטי להפוך את המנזר לבית חולים, אך התוכנית נזנחה ובית החולים החדש נבנה בסמוך, אולם אוסטין הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי בארץ ישראל, התנגד להסבת המבנה לבית חולים.
בשנים שלאחר מכן פעל במבנה בית ספר לאחיות שליד בית החולים רמב"ם.
במלחמת העצמאות פונו למנזר ילדי קיבוץ גשר ושהו בו למעלה משנה.
כיום משמש המבנה למשרדים של בית החולים רמב"ם. המרתף משמש כארכיון לאחסון מסמכים ובחצר הפנימית נותרו שני עצים שניטעו עוד עם הקמת המנזר.
האימפריה הטיבטית