בארצות הברית פועל ארגון AFYBA - ידידי ישיבות בני עקיבא המסייע בגיוס משאבים בעיקר למטרות בנייה. המרכז פועל גם בישראל לגיוס משאבים הן לבניית ולשיפוץ מבני המוסדות והן להקמת קרן מלגות לתלמידים נזקקים.
במסגרת אירועי השבעים לרשת, בשנת ה'תש"ע, התקיימו אירועים מגוונים, בהם הפקת ספר בשם האור הגדול המספר את סיפור הקמת כל מוסדות הרשת, תולדות הרבנים המרכזיים ומאמרים עיוניים העומדים על סדר היום החינוכי במרכז.
חוסה וסקונסלוס
חוסה וסקונסלוס קלדרון (José Vasconcelos Calderón; נולד ב-28 בפברואר 1882 באואחאקה, מקסיקו; נפטר ב-30 ביוני 1959 במקסיקו סיטי) היה הוגה דעות, סופר ופוליטיקאי מקסיקני. וסקונסלוס היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו.
חייו.
לאחר שסיים את חוק לימודיו כעורך דין בשנת 1907, ייצג את "המועדון נגד הבחירה מחדש" בוושינגטון, ארצות הברית, ותמך במהפכה המקסיקנית שפרצה בשנת 1910 בראשותו של פרנסיסקו מדרו. לאחר גלות בת כחמש שנים (1915–1920) בארצות הברית, בעקבות חילוקי דעות עם ונוסטיאנו קאראנסה (Venustiano Carranza), חזר וסקונסלוס למקסיקו ועמד בראש האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) וכן הקים את משרד החינוך המקסיקני.
וסקונסלוס כיהן כשר החינוך הראשון של מקסיקו בתקופת נשיאותו של אלברו אוברגון בין השנים 1920–1925. במהלך כהונתו זו פעל למען חינוך להמונים והנהיג חינוך חילוני, אזרחי ופאן-אמריקני. הוא עודד חינוך לאוכלוסייה האינדיאנית, לאוכלוסייה הכפרית וכן הנהיג חינוך טכני ועירוני. הוא הקים ספריות רבות, מרכזים תרבותיים ובתי ספר. הוא תמך ביצירותיהם של המורליסטים הראשונים.
בשנת 1925 כתב את ספרו החשוב הגזע הקוסמי, בו הציע את התאוריה שהחלה לקרום עור וגידים בקרב מספר אינטלקטואלים מקסיקניים אודות קיומו של גזע קוסמי באמריקות, שנוצר מעירובם של בני כל הגזעים האנושיים.
וסקונסלוס התמודד למשרת נשיא מקסיקו בשנת 1929, אך הפסיד בבחירות לטובת פסקואל אורטיס רוביו (Pascual Ortiz Rubio) ועזב את מקסיקו בשנית. לאחר חזרתו ניהל את הספרייה הלאומית של מקסיקו (1940) והיה נשיאו של המכון המקסיקני לתרבות היספאנית (1948).
הנצחה.
על שמו הוקמה בשנת 2006 ספריית וסקונסלוס במקסיקו סיטי, שנבנתה כאחת הספריות הגדולות והמודרניות בעולם.
תורכים מסכתים
הגזע הקוסמי
הגזע הקוסמי (בספרדית: La raza cósmica) הוא מונח המגלם את הטענה כי ניתן להתעלות על תפיסות מסורתיות של גזע ולאומיות בשם הגורל המשותף לאנושות כולה.
המונח נטבע בידי חוסה וסקונסלוס קלדרון, מי שהיה שר החינוך של מקסיקו, בספרו משנת 1925 שנשא את אותו השם: "הגזע הקוסמי". במשמעותו הראשונית ציין המונח את הטענה שהושמעה בקרב חוגים אינטלקטואליים שונים בשנות ה-20 של המאה ה-20 במקסיקו אודות התעלותם של המקסיקנים על פני שאר האנושות הודות למוצאם הגזעי המעורב.
מונח חלופי בו עשה וסקונסלוס שימוש לציון אותה המשמעות הוא "גזע הברונזה".
גרפיקה תלת-ממדית
תקנות אושא
תקנות אושא הן תקנות שתיקנה הסנהדרין בעיר אושא, אחרי שגלתה מירושלים בעקבות חורבן בית המקדש השני ושינתה את מיקומה מספר פעמים.
לפי האמור בתלמוד, ראש הסנהדרין בתקופת אושא היה ככל הנראה רבי ישמעאל, וכאשר רבי יוחנן מסר לתלמידיו "שמעתי מהולכי אושא" הכוונה היא לרבי ישמעאל. רושמי הדורות התחבטו כיצד ייתכן שרבי יוחנן שהיה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ילמד תורה מפי רבי ישמעאל שהיה שלושה דורות לפניו, אך ככל הנראה רבי יוחנן לא שמע את הדברים מפיו אלא משמו.
גלות הסנהדרין לאושא.
בזמן שהיה בית המקדש קיים, ישבה הסנהדרין הגדולה בלשכת הגזית. סנהדרין זו הייתה בית הדין הגדול והראשי של עם ישראל, ושם נקבעו חוקי המדינה. משגלתה הסנהדרין ממקומה בלשכת הגזית, בטלו דיני נפשות מכל סנהדרין קטנה שבכל עיר ועיר.
לפני חורבן הבית השני החל מצב העם להדרדר. הצדוקים החלו להגביר את השפעתם על העם והכהנים גדולים היו לרוב מהצדוקים. כמאה ושמונים שנה לפני חורבן הבית גברה השפעת הקיסרות הרומית על מלכות ישראל, ודבקות העם במצוות הדת ירדה באופן משמעותי. ארבעים שנה לפני החורבן, כאשר התרבו שופכי דמים והסנהדרין לא רצתה לדונם על פי הכלל שיש למעט ככל האפשר בדיני נפשות החמורים מכול, הגלתה הסנהדרין את עצמה ממקומה בלשכת הגזית ל"חנויות", במטרה להתחמק מדיני נפשות. יש המפרשים שכוחה של הסנהדרין לדון דיני נפשות חל רק בלשכת הגזית, וככתוב בתלמוד על הפסוק "וקמת ועלית אל המקום" - מלמד שהמקום גורם, אך יש המבטלים פירוש זה ומפרשים שדין זה הוא דווקא על הפרשה הכתובה שם אודות זקן ממרא שהמראתו חשובה המראה רק בלשכת הגזית ורק שם נידון למיתה אם פסק נגד פסקם של רוב חברי הסנהדרין, וייתכן שצעד זה היה במטרה לעבור מלשכת הגזית ששם היה המרכז הרוחני של העם ובו התקבצו כל העם בשלוש רגלים, למקומות מרוחקים וצדדיים.
למקומה של הסנהדרין הייתה משמעות רבה, ובתלמוד מיוחסת השראת השכינה שבחלקו של שבט יהודה כנגד זו שבחלקו של שבט בנימין, לכך שהסנהדרין שבלשכת הגזית הייתה בחלקו של יהודה, ואילו השכינה עצמה הייתה בקדש הקדשים שהיה בחלקו של בנימין. כך גם יש משמעות רבה לגלות שגלתה הסנהדרין ולמשמעות גלות זו, ובתלמוד הושוו עשר הגלויות שגלתה הסנהדרין לעשר הגלויות שגלה השכינה ממקום למקום, ובמדרש אף מובא שיעקב אבינו הקדים ובירך את זבולון מיד אחרי יהודה בנו, מכיוון שאחת מהגלויות של הסנהדרין הייתה בציפורי שהיא חלקו של זבולון: במדרש זה אף מובאת גרסה אחרת לסדר שבו גלתה הסנהדרין, ולפי סדר זה המקום השני היה באושא .
ספקות טומאה.
שש מהתקנות הן אודות דיני ספקות בהלכות טומאה וטהרה:
ספק בית הפרס.
בית הפרס הוא שדה בגודל 2304 מ"ר שהיה קבור שם אדם וכשנחרשה השדה התפזרו העצמות, במקרה זה כל השדה במצב טומאה ייחודי. בשונה מההלכות האחרות
אין הכוונה שהגזירה היא באופן שספק אם מדובר ב"בית הפרס", אלא הכוונה היא שהספק הוא "בית הפרס" שהיא התקנה האוסרת את השטח מחמת הספק.
עפר הבא מארץ העמים.
טומאת עפר ארץ העמים התפתחה הלכתית בשלושה שלבים:
ספק בגדי עם הארץ.
בגדי עם הארץ, טמאים מספק שמא ישבה עליהן אשתו נדה. דין זה קיים רק לתלמידי החכמים שהיו נוהגים בזמן שבית המקדש היה קיים לשמור על טהרה תמידית (ולא רק כאשר נכנסו לבית המקדש) והקפידו על הלכות טומאה וטהרה (חולין על טהרת הקודש). עמי הארצות והבורים לא ידעו לשמור על הלכות טומאה וטהרה, ולכן תיקנו חכמי אושא שכל בגדי עם הארץ יחשבו לטמאים מספק,
ספק כלים הנמצאים.
מהתורה כלים נטמאים אם נגע בהם אב הטומאה. כלי שנמצא במקום ציבורי הוא טמא מספק מחשש שמא נגע בו טמא, וזאת בניגוד לכלל הרגיל כל ספק טומאה ברשות הרבים טהור.
ספק הרוקין הנמצאים.
ההלכה היא שכל המשקין (=הנוזלין) היוצאים מגופו של הזב בכוח (רוק, שתן וזיבה) מטמאים במגע ובמשא מהתורה. גזרו סנהדרין באושא, שכל הרוקין הנמצאין במקום ציבוריים יהיו טמאים מספק, שמא הם של זב.
ספק מי רגלי אדם שהם כנגד מי רגלי בהמה.
ספק זה הוא בעצם הקל מכולם, ולמרות זאת החמירו בו חז"ל. המדובר הוא במים רגלים שנמצאו ולא ידוע של מי הם, כך שיש ספק ספיקא להקל - רוב צדדים להקל, שמא של אדם הוא ושמא של בעל חיים הוא (שאין בו טומאה), וגם אם של אדם הוא - שמא של אדם טהור הוא ואינו מטמא, ולמרות זאת החמירו חכמי אושא שהוא יטמא מספק.
תקנות אחרות.
אדם זן את בניו הקטנים.
"שיהא אדם זן את בניו ואת בנותו כשהן קטנים" - לפי תקנה זו אדם חייב לפרנס את צאצאיו עד שיגיעו לבגרות הלכתית. להלכה נפסק כי אי אפשר לכפותו בכוח כדי להוציא ממנו את התקציב לילדיו, אך יש לביישו ולהכלימו ברבים כדי שייתן. כאשר היו באי מלפני רב יהודה הוא היה מתבטא על האיש בזלזול וברבים "התנין ילד ואת מזון ילדיו מטיל הוא על אנשי העיר" כשהוא משווה אדם שאינו זן את ילדיו לחיית טרף ובכך מביישו. כאשר באו לפני רב חסדא הוא הורה להכריז ברבים כי "עורב רוצה בנים, ואילו אדם זה אינו רוצה ילדים!"
הורים ניזונים מנכסים שהורישו.
הורים שעוד בחייהם הורישו את כל רכושם לבניהם, אף-על-פי שהנכסים כעת אינם שלהם הם ניזונים מנכסיה אלו. ייתכן כי ההסבר לזה הוא שאם לא יזונו יפלו למעמסה על הציבור כתקנה הקודמת.
המבזבז אל יבזבז יותר מחומש.
תקנה זו מוזכרת במסכת כתובות דף נ עמוד א. התקנה היא שאדם לא יתן לצדקה יותר מחומש (20%) מנכסיו לצדקה כדי לא לגרום שהוא עצמו יצטרך לקחת צדקה. עם זאת, היו שנהגו לתת צדקה גם בכמות גדולה עד שפיזרו את כל נכסיהם, בטענה שדברים אלו אמורים רק על דין צדקה מכוח חיוב מצוות צדקה, אבל לא לאדם הנותן צדקה כדי לכפר על נפשו כמו שיעץ דניאל לנבוכדנצר "וחטאיך בצדקה פרוק", שמכיוון שהצדקה ניתנת בזה כדי לכפר על החטאים ולהנצל מעונש הגיהנום, הרי הם בכלל גדר צורכי רפואה שעליהם כתוב ש"כל אשר לאדם יתן בעד נפשו", ובגדרי רפואה אין הגבלה זו.
כמה לדחוק בבן שילמד.
באושא תקינו שיהא אדם מתגלגל עם בנו עד שתים עשרה שנה, מכאן ואילך יורד עמו לחייו"
תקנה זו קובעת שבשנים הראשונות של לימוד התורה יש לנהוג עם הילד בנחת, אך לאחר מכן יש לדחוק בו קשה על מנת שילמד תורה. בתלמוד מוסבר כי הוראתו של רב לרב שמואל בר שילת לא לדחוק על הילד רק עד גיל שש אך מגיל שש והלאה "ספי ליה כתורא" אין כוונתה לרדת לחייו של הילד, אלא רק ללמוד איתו בעל כרחו. החיוב להסתמר לילד בדרכי נועם אך גם בעונשים היא רק מגיל שנים עשר. לפי פירוש אחר החילוק הוא בין לימוד המקרא שגילו כבר מגיל שש לבין לימוד משנה שחיובו מאוחר יותר (גיל שנים עשר).
עם זאת ההלכה אוסרת בחומרא על הכאה אכזרית לילד ושוללת זאת בתוקף: