כך לדוגמה, ביטאונה של אגודת ישראל "המודיע" מופיע ברציפות מאז 1950 ואף המפלגות החרדיות החדשות הקפידו לפתוח עיתונים משלהן ששימש כשופר להשקפות מנהיגיהן: דגל התורה הקימה את "יתד נאמן", הקבוצות החסידיות הקטנות הקימו את המבשר וש"ס את "יום ליום". עיתונאות זו לא מוגבלת למפלגות הרשמיות בלבד וקבוצות משנה שונות, בעיקר חצרות חסידיות, מוציאות ביטאונים משלהן כגון "המחנה החרדי" של חסידות בעלז וכפר חב"ד ומתחרהו בית משיח של חסידות חב"ד.
עם זאת, החל משנות ה-80 החלו גם להופיע עיתונים בלתי מפלגתיים כמו "משפחה" ו"בקהילה".
במגזר הדתי לאומי בלט עיתון "הצופה" שנוסד ב-1937 ושייך לתנועת המזרחי על גלגוליה עד מכירתה לגורמים פרטיים ב-2003. כיום אוחד העיתון בתוך מקור ראשון.
רוברט ביטקר
רוברט ביטקר (1907–1977), נציב בית"ר בסין ומפקד האצ"ל בשנת 1937.
ביטקר נולד ברוסיה הקיסרית. בבגרותו שירת כקצין בצבא הלבן בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה שאחרי מהפכת אוקטובר. לאחר שנכנעו "הצבאות הלבנים" היגר אל שאנגחאי בסין. שם מילא תפקיד של מפקד גדוד בדרגת קולונל באזור השליטה הבריטי. כמו כן כיהן כנציב בית"ר בסין.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל. ביטקר לא ידע עברית, ולא הכיר את המציאות ביישוב היהודי. עם זאת ניסיונו הצבאי ודרגתו הגבוהה הביאו את זאב ז'בוטינסקי לאשר את בחירת מפקדת הארגון למנותו למפקד האצ"ל במפגש שנערך באלכסנדריה.
אולם כאשר נכנס לתפקידו "לא מצא מסילות אל לב פקודיו". במשך מספר חודשים פיקד על הארגון וארגן אותו מחדש לאחר "הפילוג הראשון". לאחר מכן הודח מתפקידו. הסיבה הישירה הייתה מעורבותו בגיוס כספים לארגון על ידי ניסיון כושל של שוד סניף בנק הפועלים בתל אביב ביום ה-12 בספטמבר 1937. המשתתפים בפעולה לא היו אנשי אצ"ל, וההסכם נעשה עימם ללא ידיעת מפקדת הארגון. כך לאחר השוד הכושל הועמד האצ"ל באור מביש. ביטקר נקרא לבירור בוורשה ואולץ להתפטר מתפקידו. תחתיו התמנה למפקד הארגון משה רוזנברג אשר כיהן לפני כן כ"ראש המפקדה" ומפקד מחוז תל אביב.
ביטקר עבר להתגורר בארצות הברית ובה נפטר.
וורלדווייד פלאזה 1
בניין וורלדווייד פלאזה 1 (באנגלית: One Worldwide Plaza), אשר נבנה בשנת 1989, הוא אחד מקבוצה של שלושה גורדי שחקים ברובע מנהטן של העיר ניו יורק בארצות הברית. המבנה הוא בניין משרדים, בעוד ששני המבנים הסמוכים לו הם מבני מגורים.
שלושת המבנים יחד תופסים בלוק המצוי בין השדרה השמינית, השדרה התשיעית, רחוב 49 ורחוב 50. המבנה בנוי על האתר ששימש בעבר את המדיסון סקוור גארדן השלישי שהיה בעיר ניו יורק.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דייוויד צ'יילדס ממשרד סקידמור, אווינגס ומריל, והקמת המבנים לוותה על ידי ה-BBC ו-PBS אשר הפיקו סידרה תיעודית על הקמת המבנה שנקראה "גורד שחקים: הקמת בניין" ("Skyscraper: The Making of a Building") ואף הוציאו ספר על הקמת המבנה, שנכתב על ידי קארל סאבג (Karl Sabbagh)
המבנה הוא בן 49 קומות ויש בו 139,355 מ"ר של שטחי משרדים. בסיסו של הבניין בנוי גרניט ובטון שניצוק מראש. חזית המגדל בנוי לבנים, ובראש המבנה פרמידה מצופה נחושת המכונה "היהלום של דייוויד" ("David's Diamond") על שם האדריכל.
במרכז המבנים מצויה רחבה ציבורית פתוחה. רחבה זו נבנתה בתמורה להסכמת רשויות התכנון שלמבנה יתווסו מספר קומות מעבר למותר על פי תוכנית המתאר. במרכז הרחבה מזרקה שתוכננה על ידי סידני סיימון וקרויה "ארבע העונות". בכל אחת מקצוות המזרקה פסל של אישה המחזיקה כדור המייצג עונה מעונות השנה.
מתחת למבנה היו בעבר ששה בתי קולנוע. כיום בשטח זה ממוקמים חמישה תיאטראות.
חדר התה הרוסי
חדר התה הרוסי (באנגלית: The Russian Tea Room) היא מסעדה מפורסמת בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. המסעדה שוכנת ברחוב 57 מס' 150 מערב, בין מגדל קרנגי הול לבין מגדל מטרופוליטן.
המסעדה נפתחה בשנת 1926 על ידי חברי הבלט הרוסי הקיסרי שברחו מרוסיה בשל המהפכה הבולשביקית, והפכה עד מהרה מקום מפגש לגולים מרוסיה.
בשנת 1955 נרכשה המסעדה על ידי סידני קיי (Sidney Kaye), וכאשר קיי נפטר בשנת 1967, אלמנתו, פית' סטיוארט גורדון (Faith Stewart-Gordon) המשיכה לנהל את המסעדה. בשנת 1996 רכש ורנר לירוי את המסעדה בסך של 6.5 מיליון דולרים, וסגר אותה לשיפוצים שעלו 36 מיליון דולרים. בשנת 2000 נפתחה המסעדה, אולם לא שבה לפופולריות בקרב החברה הגבוהה הניו יורקית שהייתה לה קודם לסגירתה. ב-28 ביולי 2002 נסגרה המסעדה בשל פשיטת רגל.
בנובמבר 2006 נפתחה המסעדה מחדש. הבעלים הנוכחי מתכנן להקים מאחוריה מגדל דירות.
סצנות מסוימות מהסרטים מנהטן וטוטסי צולמו במסעדה.
אוניית הקרב פוטיומקין (סרט)
אוניית הקרב פוטיומקין (ברוסית: Броненосец Потёмкин) הוא סרט ראינוע שבוים על ידי סרגיי אייזנשטיין בשנת 1925 והופק על ידי אולפני הסרטים של גוסקינו במוסקבה (שלימים נקראו מוספילם). הסרט עוסק במרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-1905. "אוניית הקרב פוטיומקין" הוכתר כסרט הטוב ביותר של כל הזמנים בתערוכה העולמית של בריסל (1958). הוא נלמד עד היום בבתי ספר לקולנוע בזכות טכניקת העריכה שלו, שהייתה אבן דרך בהתפתחות הקולנוע המוקדם.
בשנת 1995 בעזרת הקרן הממלכתית לסרטי קולנוע של הפדרציה הרוסית בסרט בוצעו שינויים והוא הוחזר לגרסתו המקורית של הבמאי.
רקע.
הסרט הוזמן בידי הרשויות הסובייטיות כדי להנציח את השורשים שמהם צמח המשטר הסובייטי החדש, והוא קיבל לשם כך תקציב נכבד ותמיכה מלאה. לנין אמר כי: "מכל האמנויות, החשובה לנו ביותר היא אמנות הקולנוע". מהפכת הנפל של שנת 1905 נתפשה כחזרה גנרלית לקראת המהפכה של שנת 1917. במקום לשחזר אירועים כבירים מ-1905, בחר אייזנשטיין לקחת אפיזודיה היסטורית זניחה, ודרכה ליצור דרמה סוחפת רגשות.
תקציר העלילה.
קציני הצאר האכזריים על סיפון האונייה נוגשים במלחים הרעבים והמדוכאים. האוכל המזוויע מניע את המלחים להתקומם, ומוטל עליהם עונש מוות. הדבר מוביל לסירוב פקודה ולמרד כללי. תושבי אודסה מזדהים עם המתקוממים. על מדרגות העיר הצופות אל הים מתרחש טבח עקוב מדם בתומכי המרידה השלווים (סצנה שלא התרחשה באמת בהיסטוריה). רק התערבות תותחי פוטיומקין על החוף מפסיקה את שפיכות הדמים. אוניות הצי מוכנות מתוך סולידריות לתת לאוניית הקרב פוטיומקין להפליג לדרכה והסרט מסתיים.
טכניקת המצרף (מונטאז').
אייזנשטיין השתמש בסרט כדי לבחון עליו את תאוריית המונטאז' (Montage). קולנועני רוסיה הסובייטית, יוצאי הסדנא של לב קולשוב בבית הספר הרוסי לקולנוע, ערכו ניסיונות בהשפעה שיש לסרטים על קהל הצופים ואייזנשטיין ערך את הסרט כך שהוא יחולל את התגובה הרגשית המרבית, כך שהצופה יחוש סימפתיה למלחים המורדים ושנאה כלפי הנוגשים בהם. הסיפור נכתב באורח תעמולתי ובצורה פשוטה ככל האפשר, כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים.
הפסקול.
המוזיקה המקורית הולחנה בידי אדמונד מייזל. תזמורת סלון שבוצעה בהצגת הבכורה בברלין ב-1926. הכלים בהם השתמשו היו חליל/פיקולו, חצוצרה, טרומבון, הרמוניום (עוגב קטן), כלי הקשה ומיתרים ללא ויולה. מייזל חיבר את הפרטיטורה בתוך תריסר ימים ולילות, היות שהוא קיבל לכך אישור בשלב מאוחר מהצנזורה. מחמת בעיה זו חזר מייזל על חלקים נכבדים בתכליל ללא שינוי, במאמץ להביא את המשימה אל תומה. המלחין והמנצח מרק אנדראס שלינגנשיפן ניצח מחדש ושיפר את התכליל בהתבסס על פרטיטורת הפסנתר המקורית והתאים אותה על מנת שתתאים לגרסה המנוצחת מחדש של הסרט שמופץ כיום.
בגרסה המסחרית (למשל ב-DVD) מלווה הסרט על פי רוב בקטעי מוזיקה קלאסית שהוספו לאחר מכן; דמיטרי שוסטקוביץ' וניקולאי קריוקוב הם שני מלחינים שהשתמשו בחומרים מעבודתם. בניסיון להפוך את הסרט לרלוונטי למאה ה-21, הלחינו הפט שופ בויז פסקול חדש בשנת 2004, המלווה על ידי התזמורת הסימפונית של דרזדן. הפסקול שלהם יצא כאלבום בשם אוניית הקרב פוטיומקין בשנת 2005, והושמע לראשונה בספטמבר 2004 בקונצרט חי בכיכר טרפלגר שבלונדון.
התגובות לסרט.
הסרט לא נחל הצלחה בברית המועצות, אולם למרבה האירוניה דווקא במערב קנה לו אוהדים רבים, בעיקר בקרב אינטלקטואלים בברלין, פריז ולונדון. הסרט קנה את לבם משלוש סיבות שחברו יחדיו: כמיהתם למדיה העולה - הקולנוע, הצדק החברתי שעמד בבסיס תפישת עולמם, וכישרונו הנדיר של אייזנשטיין לחולל יצירה דרמטית סוחפת. שלטונות צרפת חששו שהסרט יגרום למרידה צבאית, ולמשך תקופה מסוימת הוא נאסר להקרנה בצרפת. בשנות ה-60 הוציאה ברית המועצות בול לזכר הסרט.
סצנת "מדרגות אודסה" שבסרט נחשבת עד היום למופת של עריכה, ומאוזכרת בסרטים רבים, לעיתים באופן פרודי.
יאן מטייקו
יאן אלויזי מטייקו (פולנית: Jan Alojzy Matejko; 24 ביוני 1838, קרקוב – 1 בנובמבר 1893) היה צייר פולני. נחשב מגדולי הציירים ההיסטוריים של פולין. עבודותיו כוללות בעיקר תמונות היסטוריות פטריוטיות.
חייו.