ב-9 בספטמבר 1991, הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של ליטא. ב-1 בינואר 1993 פורקה צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה, וליטא המשיכה את קשריה עם צ'כיה. כיום, שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובכלל זה בתחומי ההגנה, החקלאות, התרבות והתיירות.
הצלם של מאוטהאוזן
הצלם של מאוטהאוזן (בספרדית: El fotógrafo de Mauthausen) הוא סרט ספרדי שיצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 2018 ומבוסס על אירועים אמיתיים. הוא מספר את סיפורו של פרנסיסקו בויס, לוחם וצלם רפובליקני ספרדי שנכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלילה.
בויס הוא צלם שלאחר לחימה בצבא הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד נתפס ונכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן. שם הוא משתמש בעבודתו במעבדת הצילום של האס אס כדי להסתיר תשלילים המוכיחים את הפשעים וההתעללויות המתרחשים באזורים הכפריים עם סיום המלחמה. בויס צילם גם צילומים רבים של מאוטהאוזן לאחר השחרור והיה עד במשפט נירנברג.
הפקה.
הצילומים, שהחלו ב-30 באוקטובר 2017, התקיימו בטרסה ובודפשט. כשנעשה שימוש באותם נופים ששימשו בסרט הנער בפיג'מת הפסים. השחקן מריו קאסאס השיל 12 קילוגרם ממשקלו כדי לגלם את בויס הכלוא.
בימת מיקרוסקופ
בימת המיקרוסקופ (בהונגרית: Mikroszkóp Színpad) היה תיאטרון קברט עם 180 מושבים בבודפשט ברובע 6, שפעל מאוקטובר 1967 ברחוב נאג'מזה 22–24 (Nagymező utca). כתיאטרון הוא הציג קברט פוליטי בן זמנו. במשטר יאנוש קאדאר, הוא פיתח קברט פוליטי סוציאליסטי מיוחד, של מה ש"מותר לומר". ליד שחקנים קבועים מועטים שיחקו שחקני אורח. ההנחיה הייתה של מנהל התיאטרון ומייסדו יאנוש קומלוש המערכונים הוצגו על ידי גזה הופי, התפקידים והסצינות נכתבו על ידי גזה בונץ וגם הקריירה של צמד הקומיקאים מארקוש (מרקשטיין) - נאדאש התחילה שם. שמו של בימת מיקרוסקופ התייחס לגודל הבמה: זה היה התיאטרון הקטן ביותר בבודפשט. מנהלו ומייסדו הראשון משנת 1967 היה כאמור יאנוש קומלוש. הבמאי הראשי היה פרידייש מרטון בין השנים 1970 לבין 1980 שגם ניהל את המוסד אחר כך בין השנים 1980 לבין 1985,[5] מאז 1985 ירש אותו יוז'ף שאש (פולאצ'ק) כמנהל. התיאטרון התמזג עם תיאטרון תאליה בשנת 2012 ואחר כך חדל להתקיים מאוקטובר.
היסטוריה.
הבניין.
הבניין נבנה על ידי לואיזה וואביץ' בשנות העשרים של המאה העשרים. האולם נתן מקום תחילה למפעל הבושם דורשאי, ואחר כך משנת 1920 לקזינו של טרזווארוש, לימים הפך למועדון קלפים, אך בשלושים השנים הראשונות לקיומו פעל במקום גם מועדון ראטקאי.
המוסד.
הקמתו של תיאטרון קברט עצמאי התגבשה בשנת 1967 בראשו של יאנוש קומלוש, שהיה באותה תקופה בעל דסק התרבות של נפסאבדשאג (העיתון הנפוץ בהונגריה באותה עת). קומלוש היה כבר מנחה קברט ידוע ברחבי הונגריה באותה עת באמצעות "הרדיו קברט" והטלוויזיה. קומלוש, השתייך למעגל האמון העליון של המפלגה הקומוניסטית השלטת, ובתמיכת ג'רג' אצל השיג את אישור המפלגה להקמת תיאטרון קברט עצמאי. כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על מיאקובסקי (עלתה 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט). הצגת הפתיחה של בימת מיקרוסקופ הועלתה ב־13 באוקטובר 1967, בשם "מדליה בתיאטרון" שהייתה עיבוד והתאמה של המלך ליר של ויליאם שייקספיר.
תקופת קומלוש 1967–1980.
בעידן הראשון של בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו. ההנחיה הפוליטית האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית ובין קטעי ההנחיה להקת השחקנים ביצעה סצינות קברט. כמנהל הקברט קומלוש היה מעודכן במיוחד: כראש מיקרוסקופ הוא קיבל מהוועד המרכזי של המפלגה את הדיווחים הסודיים היומיים שהגיעו רק למנהיגי האומה ולעורכי העיתון נפסאבדשאג, כי אלה היו נחוצים לו להפקת הומור פוליטי.
השחקנים המרכזיים של התקופה הראשונה של בימת מיקרוסקופ היו אנדרה הרקאני, זולטן גרא, אדית שוש וז'וז'ה גורדון (גרטנר). טמאש מאיור וגאבור אגארדי היו חברי להקה חיצוניים. קומלוש השתמש בהשפעתו גם לרכישת שחקנים במידת הצורך. הוא ראה את הרקאני הצעיר בהופעה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הוא דיבר במיניסטריון התרבות על העברתו של הרקאני לבימת מיקרוסקופ, ומנהל תיאטרון הקומדיה, זולטאן וארקוני, שלא הייתה לו השפעה פוליטית ונחשב ל"אזרח", נאלץ להעביר את הרקנאי, שנאלץ לשנות קריירת משחק לקברט במקום תפקידים דרמטיים.
לבקשתו של ג'רג' אצל הוא מינה תחילה את פטר גאל לבמאי ראשי, אך מהר ככל שהתאפשר לו, אחרי שלוש שנים, מינה את פרידייש מרטון, שעזר בעבודתו המעשית גם קודם. איתו עבד במשך 10 שנים, עד למותו. בסביבות 1970, על פי הצעתו של מרטון, הוא התקשר עם גזה הופי, שהפך פופולרי יותר ויותר באמצעות הופעותיו ברדיו ובטלוויזיה כשחקן צעיר עצמאי, אם כי קומלוש היה מסויג תחילה מההומור של הופי, הופי הפך לכוכב המכונן של התיאטרון, הופעותיו היו מוצלחות בעליל יותר מההנחיה של קומלוש, עם זאת קומלוש תמך בו, וחיזק בכך את הצלחת בימת מיקרוסקופ. יחסי קומלוש-הופי הידרדרו בשנים שקדמו למותו של קומלוש.
הקברט הפוליטי הסוציאליסטי.
בהנחיה הרטורית רחבת ההיקף, החל קומלוש לבקר פגמים מסוימים בתפקודה המעשי של המערכת הסוציאליסטית, אך הגן תמיד על המערכת עצמה. עם קברט הרדיו ובימת מיקרוסקופ, יצר קומלוש את הקברט הפוליטי כ"מערכת שסתומים". לדברי טיוודאר פרקשהאזי, "קומלוש אמר דברים אמיצים לכאורה, אך במציאות תמיד היה להם הצלצול האחרון, [...] שהמערכת הסוציאליסטית בעצם ממש טובה, היו רק אנשים מטופשים והוא נלחם נגד טיפשות." התנאים הפוליטיים בסוף שנות השישים העדיפו את קברט הרדיו ואת ההומור אצל קומלוש. ניסיונות הרפורמה החלו, רמת החיים השתפרה בהונגריה במידה מסוימת וחיי היומיום של האנשים נעשה נוח יותר. המנהיגות פוליטית הבינה אט אט שהומור עוזר להכשיר ולייצב את המערכת על ידי ניקוז מתחים, "לצחוק על עצמנו, זה לא משהו נגד הסוציאליזם". לפיכך, מנהיגים בעלי השפעה על מדיניות התרבות המפלגתית וההונגרית - במיוחד ג'רג' אצל - תמכו בפעילותו של קומלוש. משנות השבעים ואילך, תפקידו של קומלוש הפך יותר ויותר ל"גישה מאושרת מלמעלה אל הציבור" והפך פחות ופחות אמין לציבור, אך גזה הופי לעומת זאת הגיע לשיאו בשנים אלה.
התיאטרון נוהל על ידי יוז'ף שאש בין השנים 1985–2009
לאחר חילופי השלטון.
בימת המיקרוסקופ פסקה להתקיים ב--1 באוקטובר 2012 והפכה חלק של תיאטרון תאליה בשם בימת מיקרו אף על פי שהשם החדש וגם המופע נושאים את זכרם של 45 שנה של תיאטרון קברט עצמאי, הוא התפתח למדיום תיאטרון סטודיו.
תוכנית פרסים ליוצרים של יוטיוב
תוכנית "פרסים ליוצרים" של יוטיוב (באנגלית: YouTube Creator Awards), המכונה גם "הכפתורים של יוטיוב", היא סדרת פרסים שיוטיוב מעניקה לערוציה הפופולריים. הזכאות לפרס מתבססת על כמות המנויים של הערוץ (ועם זאת כפופים לשיקול דעתה של יוטיוב). לפני הנפקת הפרס הערוץ עובר בדיקה על מנת לוודא שעומד בהנחיות הקהילה של יוטיוב. יוטיוב שומרת את הזכות לא להעניק את הפרס, בעיקר בערוצים המכילים אימה, תוכן פוליטי או ביקורת בתחומים שונים.
הטבות ופרסים.
הטבות.
הטבות אלו לא כוללות פרסים פיזיים או הכרזה מיוחדת, אלא מספקות לזוכה פונקציונליות נוספת לשימוש באתר:
פרסים.
כשערוץ יוטיוב מאומת עובר נקודות ציון מסוימות ונמצא זכאי לתוכנית 'פרסים למנויים' של יוטיוב, הערוץ זוכה בגביע. הגביע הוא בצורה שטוחה מלבנית ועטוף מתכת עם סמל כפתור ההפעלה של יוטיוב עליו. הגביעים מגיעים בגדלים שונים: עם גודל ההישג גדלים המלבן והכפתור בתוכו. פרס הכסף והזהב הושקו ב-2012, בעוד פרס היהלום הושק ב-2015. הפרסים מיוצרים על ידי החברה הניו-יורקית, "Society Awards".
ישנן שלוש רמות פרסים שונות, ורמה רביעית וחמישית שהוענקו פעמים בודדות בלבד.
This Love
שקרנות פתולוגית
שקרנות פתולגית היא הפרעה נפשית שמתבטאת בשקרים כפייתיים או שנאמרים מתוך הרגל.
ההפרעה תוארה לראשונה בשנת 1891 על ידי הפסיכיאטר הגרמני אנטון דלבריק. אף על פי שמדובר בנושא שנוי במחלוקת שקרנות פתולוגית הוגדרה ב-1915 כ"סילוף חסר התאמה למצב, מנופח מעבר לגבולות ההיגיון והסיטואציה, ללא מניע ברור, עשויה להיות נרחבת וסבוכה מאוד, ועשויה להתבטא לאורך שנים או לאורך חייו של האדם, בהיעדר אי-שפיות, אפילפסיה, או מוגבלות שכלית."
מאפיינים.
המשפט למטה מהווה שקר ומשפטים כמוהו מאפיינים שקרנות פתולוגית
כאמור הנושא שנוי במחלוקת ועדיין אין הסכמה בקהילה הפסיכיאטרית לגבי ההגדרה המדויקת, אם כי קיים קונצנזוס קטן לגבי חלק מיסודות הליבה של ההפרעה.
בניגוד לשקרים יומיומיים, בשקרנות פתולוגית לא ניתן להבחין במניע חיצוני להתנהגות: למשל, סחיטה או אלימות במשפחה עלולה לגרום לאדם לשקר שוב ושוב מבלי שהשקר הוא סימפטום פתולוגי.בשקרנות פתולוגית השקרים הם חסרי פרופורציה וללא מניע ברור, כך שהם עשויים להיראות חסרי טעם או אפילו מגוחכים. עם זאת, הם נבדלים מהזיות והאדם מסוגל להכיר בשקר, או לפחות בחלק ממנו, כאשר מעמתים אותו עם המציאות. לשקרים עשויים להיות אלמנטים אמיתיים, אך לעיתים קרובות הם מאוד יוצאי דופן ולא סבירים.
בניגוד לשקרים רגלים, שקרנות פתולוגית היא בדרך כלל אימפולסיבית ולא מתוכננת מראש. לרוב, השקרים מציגים את האדם כגיבור או כקורבן. לעיתים יש בשקרים גם מרכיב של הכשלה עצמית. השקרים יכולים להיות כה חמורים כך שהם יכולים להוביל לחוסר אמון מצד הסביבה, לבעיות ביצירת מערכות יחסים, ואפילו לעבירות הונאה ובעיות משפטיות.