אספת העם הראשונה מקיץ 1784, שהורכבה דאז מנציגי ארבעת המחוזות, לא הצליחה להסכים על מאפייני החוקה. בוועידה נוספת שהתקיימה בג׳ונסבורו, בדצמבר של אותה שנה, הוחלט על אימוץ זמני של חוקת צפון קרוליינה, ״אשר תהיה נתונה לאשרורה או דחייתה של ועידה עתידית שתבחר על ידי העם, ושתפגש ב-14 בנובמבר בגרינוויל״. ביומה הראשון של הוועידה החוקתית המתוכננת, ב-14 בנובמבר 1785, סמואל יוסטון, כומר ומנהיג מקומי ותיק, העלה להצבעה את נוסח החוקה שחיבר ביחד עם מורו, הכומר וויליאם גרהאם. החוקה שהציג הייתה בעלת מאפיינים דמוקרטים וליברלים יוצאי דופן לאותה תקופה, אשר הגבילו את כוח השלטון ואפשרו דריסת רגל רחבה של האזרחים בענייני המדינה. בהקדמה שהוסיף לנוסח החוקה, מתאר יוסטון בפני האזרח את מטרתה: ״…קורא יקר, הנח בצד דעות קדומות, וחפש בכנות אחר האמת, ולא אחר עוקץ והתפלפלות, ובסבלנות תשקול כל קטע כחלק מההקשר הכללי, וסביר מאוד שתבחין בבירור, שעיקר התוכן של מסמך הוועדה מכיל עקרונות, הוראות, והגבלות אשר מגנים על העניים והנשלטים מלהירמס על ידי העשירים והמושלים; כמו גם על רכושם וכספם מלהינטל מידיהם לטובת פזרנותם של אנשים גדולים…״.
חוקתו הייחודית של יוסטון עוררה מחלוקת גדולה בקרב האספה ולבסוף נפסלה מלהיבחר לאחר שזכתה למיעוט של 19 תומכים כנגד 24 מתנגדים. פרופסור קווין בארקסדייל, חוקר היסטוריה של אמריקה, טוען כי מנהיגי מדינת פרנקלין, בראשותו של סויר, איחדו מאמצים להכשלת חוקת יוסטון-גרהאם על מנת לשמר לעצמם את הסמכות לקבוע את זהותם של פוליטיקאים, שופטים, ובכירי צבא. מיד עם תום הפסילה, אישרה האספה את הצעתו של ג׳ון סויר לאמץ את נוסח החוקה של צפון קרוליינה עם מספר שינויים והתאמות.
תוצאות הוועידה החוקתית עוררו עימות חברתי סוער, ונוצר מצב שאזרחים רבים אשר התרעמו על האליטיזם שמאחורי בחירת החוקה, חברו לשורותיה של תנועת הנגד בראשותו של ג׳ון טיפטון, וזאת על אף שקודם לכן עוד נמנו מתומכי השלטון המקומי. החרפת המאבק הפוליטי, ביחד עם תחושת האי-ודאות הגוברת בקרב האוכלוסייה בעקבות כישלונה הדיפלומטי להשגת חסות הממשל הפדרלי, הביאו את החברה בעמק-טנסי למשבר עמוק אותו ידעה ממשלת צפון קרוליינה לנצל.
ריצ׳רד קאסוול, מושל צפון קרוליינה, התנצל בפני חברו ג׳ון סויר על כך שמחויבותו הנובעת ממעמדו קודמת לחברותם, וב-1786 החל לנצל את חוסר היציבות של מדינת פרנקלין בשיטת ״הפרד ומשול״. הוא אפשר לנאמני צפון קרוליינה, הטיפטונים, לראשונה לצבור כוח פוליטי מקומי על ידי קיום בחירות לראשויות המקומיות בפרנקלין תוך התעלמות מריבונותה, ומקביל הציע חנינה מלאה לבדלנים אשר יצהירו נאמנותם לצפון קרוליינה. כתוצאה מכך התקיימו בפועל שתי רשויות שלטון במקביל על אותה אוכלוסייה מה שיצר בקרבה בלבול רב.
מכאן ואילך ג'ון סויר והנהגת פרנקלין לא הצליחו לבסס מחדש שליטה יציבה על מדינתם. בין 1786-1787 התחוללו קרבות דמים בין הטיפטונים לפרנקלינים אשר גבו עשרות קורבנות. שפיכות הדמים עוררה את עניינם של מנהיגים אמריקאים בולטים, אמנם גם בשלב זה לא הצליחו הפרנקלינים לגייס את תמיכתם. בלית ברירה, בספטמבר 1787, פנה ג'ון סויר בחשאיות לגורמי ממשל בממלכת ספרד על מנת לשכנע את המלך לקחת את מדינת פרנקלין תחת חסותו. ניסיון זה נכשל בשל חוסר אמון של ספרד כלפי פרנקלין שנבע בעיקר מהפערים התרבותיים.
ג'ון סויר נעצר בהאשמות של בגידה אמנם קיבל חנינה מלאה ואף תפקד כנציג בבית הנבחרים של צפון קרוליינה. ב-1796 הוא היה ממקימי מדינת טנסי והיה למושלה הראשון.
קרב מורגרטן
קרב מורגרטן (בגרמנית: Schlacht am Morgarten) התרחש ב-15 בנובמבר 1315, במעבר סאטן למרגלות רכס מורגרטן, במרכז שווייץ המודרנית. הצבא ההבסבורגי, בהנהגת הדוכס לאופולד אחיו של פרידריך מלך גרמניה, שהיה בדרכו לתקוף את הקנטונים המיוערים (Waldstätten), אורי, , ואונטרוולדן, הותקף על ידי מארב מתוכנן מראש של הכוחות השווייצרים. הניצחון המוחץ של השווייצרים נתפס כתחילת מאבק העצמאות של שווייץ, אשר בסופו השיגו את הסכמים שגיבשו את תחילתה של שווייץ כיחידה פוליטית נפרדת. ה"ברית הנצחית של שלושת הקנטונים המיוערים" מהווה מאז את הגרעין של שווייץ המודרנית.
רקע.
האימפריה הרומית הקדושה עברה תקופה ארוכה של אינטרגנום (העדר רציפות שלטונית) שבה התקיימה בפועל אוטונומיה לקנטונים המיוערים (1254–1273). סיומה של התקופה זו ובחירתו של רודולף הראשון מבית הבסבורג, איימו על החופש של קהילות רבות ובהן גם הקנטונים המיוערים - אורי, שווייץ, ואונטרוולדן.
לצורך העמקת השליטה של ממלכתו במרכז שווייץ ודרומית לנהר הריין, רודולף הראשון חידש את ההתערבות השלטונית של הממלכה באזורים הללו, ובהתאם נפגעה האוטונומיה המעשית של הקנטונים המיוערים. מנקודה זו החלה המגמה לאיחודם של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן תחת ברית, אשר נבעה מהצורך המשותף של קהילות אלו להבטיח קיום ומסחר, ולהתאחד כנגד השלטון המלוכני לאחר שנהנו מחופש פעולה בזמן האינטרגנום. התיעוד הראשון שקיים המאשר איחוד זה הוא משנת 1291, שנת מותו של רודולף הראשון.
אלברכט הראשון, בנו של רודולף הראשון, ירש את הכתר שמונה שנים לאחר מות אביו (1298) כשהביס את מתחרו לכתר אדולף מנסאו. בעשר שנות שלטונו עד רציחתו ב-1308, נשמר שקט יחסי בין האימפריה לקהילות השווייצריות, וזאת למרות מתחים גוברים ובמרכזם מרות רוחם של האיכרים המקומיים נגד הפטור של המנזרים שבשטחם מתשלום מיסים על ידי בית הבסבורג.
לאחר רציחתו של אלברכט הראשון, היינריך מלוקסמבורג, נבחר למלך האימפריה הרומית הקדושה. היינריך חידש את ההכרה באמנת הזכויות של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן, ויחד עם זאת מינה נציג מטעמו שישלוט על משולש הקנטונים, מהלך שניתק אותם משליטת בית הבסבורג. עם מותו של היינריך, תוך כדי מאבקם לשלטון של בניו של אלברכט הראשון, הדוכסים פרידריך ולאופולד מאוסטריה, נגד הדוכס לודוויג מבוואריה עליונה, שלטון בו זכו ב-1314, החל המרד של הברית השווייצרית נגד בית הבסבורג שחששו מביטול החופש השלטוני שניתן להם.
בליל 6 בינואר 1314 תקפו לוחמים משווייץ תחת הנהגתו של המושל המקומי (Landamann) ורנר שטאופכר את מנזר איינזידלן שהיה תחת חסות בית הבסבורג, ולקחו את הנזירות כבנות ערובה. בית הבסבורג ראו בהתקפה זו של השווייצרים הכרזת מלחמה והחל להתכונן למערכה נגדם, כאשר במקביל הם החילו עליהם את חרם האימפריה.
הקרב.
במהלך סתיו 1315, הדוכס לאופולד, אחיו של המלך פרידריך, איגד סביבו צבא בארגאו שבצפון שווייץ, אשר גודלו שרוי במחלוקת היסטוריונים, והחל בהכנות לתקיפת הברית השווייצרית. יוהאנס ויטודוראנוס מווינטרתור, המתעד האמין ביותר של קרב מורגרטן, כתב אודות הדוכס לאופולד וצבאו: "אנשי הצבא הזה התאחדו סביב מטרה אחת, והיא להכניע ולהשפיל את אותם איכרים שהתבצרו בין הרים וחומות".
הדוכס לאופולד וחייליו יצאו לקרב עם ציפייה לניצחון קל. הוא תכנן לתקוף את שווייץ דרך מעבר סאטל תוך שהוא מגיע עם כוחו העיקרי ממרומי רכס מורגרטן מדרום, כאשר במקביל כוח משני יתקוף את אונטרוולדן. במקביל, אנשי הקונפדרציה השווייצרית, אשר תבעו, עתה יותר מתמיד, את דרישתם לחסינות מפני האימפריה והתערבותה הפוליטית בשטחם, החלו בהכנות משלהם לקרב. הם היו ידועים בטכנולוגיות הצבאיות הייחודיות להם ובתעוזתם בקרב. הם פיתחו רומחים מיוחדים שהיו יעילים במיוחד בהפלת פרשים מסוסיהם, והיו מתורגלים היטב בטכניקות לחימת גרילה שאפשרו להם להתמודד בקרב כמעטים מול רבים.
ב-15 בנובמבר 1315, כוחות של שווייץ, מתוגברים בכוחות מאורי ואונטרוולדן, התמקמו במארב מעל למעבר סאטן על מנת להפתיע את הכוחות האוסטרים, תוך שהם בוחרים את האתר בו הקרב עתיד להתרחש בקפידה. האבירים האוסטרים, כבדים ומסורבלים כתוצאה מהציוד הכבד שסחבו, החלו לטפס במעבר, שהיה צר במיוחד, מאגם אאגרי לכיוון רכס מורגרטן. ההיסטוריון וויליאם דניסון מקקראקן מתאר רגע זה כך: "מאחוריהם היה המעבר הצר והתלול שממנו טיפסו, באגף הימני שלהם הייתה תלולית מפרידה, ומשמאלם רכס מורגרטן. כאן היה על הקרב להתרחש, וזאת אם לתיעודים המוקדמים של אותם אירועים יש משמעות".
האוסטרים הופתעו למשמע צעקות הקרב של השווייצרים ממרום רכס מורגרטן, שהחלו לדרדר עליהם סלעים ובולי עץ. השווייצרים ניצלו את גורם ההפתעה ואת ההלם והבלבול ששררו בקרב האוסטרים והחלו לתקוף אותם תוך שהם עטים לכיוונם עם רומחיהם. לאופולד ולוחמיו החלו בנסיגה חזרה לכיוון האגם, שם רובם נטבחו והוטבעו על משקלם הרב במי האגם, כאשר רק מעטים מהם הצליחו לברוח לערי מקלט שהיו תחת חסות אוסטרית.
המעבר במורגרטן נתפס כשטח מפתח בשליטה האזורית משום שיחסית לטופוגרפיה המצויה באלפים השווייצרים הוא אזור נמוך יחסית שאפשר מעבר של צבאות ושל מסחר. באותו מקום ב-1798 בלם וניצח הצבא של רפובליקת שווייץ את הפלישה הצרפתית. בהתאם, קיבל אתר זה את התיאור "תרמופילאי של שווייץ".
לקרב מורגרטן מקום בספרי הטקטיקה הצבאיים, וזאת משום שהושג בו אחד מהניצחונות הראשונים בימי הביניים של כוח איכרים רגלי על צבא של אבירים ופרשים, ניצחון שהושג באמצעות יצירתיות בשדה הקרב שהצליחה לייצר עדיפות לכוח הנחות והקטן יותר.
השלכות הקרב.