במהלך 2005 החלו לוי, סיון וברגמן לפתח את הקונספט שיצר לוי, כאשר השלב הראשון בפיתוח הסדרה היה עיצוב עולמה של כל דמות של מטופל באמצעות התאמה הדרגתית בין הזהויות של השחקן, הכותב והדמות. סיון השווה שלב זה להברגה הדרגתית של בורגי גלגל מכונית בעת החלפת גלגל. השלב הבא אופיין בשילוב הדרגתי בין השפעות שונות, כמו זו של השחקן על הכותב, וזו של התהליך הנפשי שחווה הכותב במהלך העבודה על אופייה של הדמות. בין הקשיים גדולים של תהליך הכתיבה היו הניסיונות להימנע מיצירת קשת מגוונת וקלישאתית מדי של דמויות מן החברה הישראלית, וכן מנפילה של הסדרה בין הכיסאות בניסיון להיות אותנטית ודרמטית בעת ובעונה אחת. ליהוק צוות השחקנים נעשה זמן רב לפני תהליך הכתיבה הממשי, וכתיבת הדמויות הותאמה לשחקנים, כאשר איילת זורר הייתה השחקנית שלוהקה ראשונה.
סיון טען שייחודה של "בטיפול" נעוץ באופייה המנוגד לזה של הנוף הטלוויזיוני של תקופתה:
פיתוח העונה השנייה.
הסדרה תוכננה מלכתחילה להימשך עונה אחת בלבד.
משהוחלט על הפקתה של עונה שנייה, תוכננה להחליף את דמותו של ראובן דגן דמות של פסיכולוגית שנמצאת בהיריון ושוקלת אם לבצע הפלה. בין השחקניות שנשקלו לתפקיד הן מיכאלה עשת, שרה אדלר שהייתה אז בהיריון מתקדם, ואסי לוי.
הכוונה הייתה שראובן יחליף את גילה כמדריך של הפסיכולוגית החדשה. בסופו של דבר הוחלט להשאיר את דיין כדמות המרכזית של המטפל, שינוי שהצריך שינויים בעלילה וגרם לדחיית הצילומים בחודשים רבים. במקום כמטפלת, הצטרפה אסי לוי לסדרה כמטופלת של יום ראשון.
הפרק הראשון של העונה השנייה הוקדש לזכרו של ישראל פוליאקוב, שסצנת הפתיחה של העונה הייתה האחרונה לה צולם בחייו.
ייעוץ פסיכולוגי.
כותבי הסדרה נעזרים ביועץ פסיכולוגי מקצועי, ד"ר רוני באט. באט סיפר בריאיון לקראת העונה השנייה שבתחילה סירב להצעה משום שחשב שפסיכולוגים מוצגים באופן גרוע וקיצוני בתוכניות טלוויזיה. לאחר שבפרק הפיילוט הוצג לבאט מטפל תוקפני, הוא הציע ליוצרים לעשות שימוש בקשר חזק שנוצר בין מטפל למטופל וב"העברה" שגורמת למטופל לחשוף את התנהגותו האמיתית, במקום ליצור מטפל בעל אופי תוקפני.
בריאיון לרגל סיום העונה הראשונה סיפר באט שהעבודה עם כותבי הסדרה דומה להדרכה שהוא מעביר למתמחים ולפסיכולוגים, כאשר כל מודרך מגיע עם תיעוד כתוב של מהלך הטיפול. בגלל ריבוי הכותבים של דמותו של ראובן נוצרה תחושה של אדם מעט שונה בכל יום, דבר שבעיניו של באט היה "מאוד אמיתי". באט טען כי חשוב היה לו שראובן יהיה מטפל טוב, ושהוא לא השלים עם התנהגותו של ראובן בסצנה בה ראובן מתבטא בנוגע לאהבתו לנעמה ואז מתיישב לצדה, אבל גם שבנושא היחסים בין ראובן לנעמה, הכותבים "תמיד הגיעו עד המצוק, והשתדלו לא ליפול". עוד מרכיבים בסדרה שבאט לא הזדהה אתם הם ההדרכה המקצועית של גילה שהופכת בשלב מסוים לטיפול של גילה בראובן, והחלון הגדול שבקליניקה של ראובן בעונה הראשונה (בעונה השנייה אכן עולה בגלוי האפשרות שגילה תטפל בראובן כבר בשבוע השני, וראובן עובר לטפל בתוך סלון ביתו). ראובן, לגרסתו של באט, הוא מטפל אנושי ואמפתי שהצופה מרגיש שהוא נאבק על המטופלים שלו, אבל הוא לא "סוג של אידיאל". באט טען שהפער בין גישתו לזו של הכותבים הצטמצם בעונה השנייה של הסדרה.
בנוסף שיבח באט את חגי לוי ותסריטאי "בטיפול" על כך שיצרו סדרה שבנויה מדיאלוגים אישיים ומצליחה ליצור עניין.
פתיח ופרטי הפקה נוספים.
הפסקול ונעימת הפתיחה של "בטיפול" הם פרי יצירתו של אבי בללי. הסדרה האמריקאית עושה שימוש בגרסה מקוצרת של אותה נעימת פתיחה. הפתיח בעיצובם של אורי סוכרי, יעל בורשטיין ורונן שעיה, כולל אנימציה של כתמים שחורים או שחורים-שקופים למחצה על נייר לבן המדמים התזות דיו, עשן מיתמר או עצים ומבחני רורשאך, עם דמויות מטושטשות של בני אדם בתוך הכתמים, כשלבסוף מופיע שם הסדרה בלבן ובמטושטש כשהוא מרצד על גבי כתם שחור. במדור הביקורת "משמר המרקע" של ידיעות תל אביב הושווה הפתיח של הסדרה לאלה של הסדרות האמריקאיות "עמוק באדמה" ו"עקרות בית נואשות".
ביולי 2007 סיפר אסי דיין על שיטת צילום הסדרה על כך שהוא והשחקן שמגלם את המטופל מצולמים לחוד, כאשר דיין קורא את הטקסט שלו מתוך טלפרומפטר, ומאוחר יותר מצטלם השחקן השני בצילומי "מעל הכתף".
שיערו של דיין נצבע לשחור על מנת שראובן ייראה צעיר די הצורך מגילו. אחד מפרקי העונה השנייה בו מעלה ראובן זיכרונות מעברו מציג תמונות מתוך הסרט הראשון שביימה מיכל בת-אדם, "רגעים" (1977), בו היא גם כיכבה לצדו של דיין.
מכירת הסדרה ל-HBO.
ביולי 2006 החליטה רשת הטלוויזיה האמריקאית היוקרתית HBO להפיק גרסה אמריקאית של "בטיפול" בשם "In Treatment", כאשר בפרקי הפיילוט משתתפים בין השאר כוכבי הקולנוע גבריאל ביירן ודיאן ויסט בתפקידים המקבילים לאלה של דיין ואלמגור. הסדרה משודרת גם היא בפורמט יומיומי (שני עד שישי), ולדברי חגי לוי, שמפיק את הסדרה האמריקאית, התסריט מבוסס כמעט באופן מוחלט על התסריט המקורי בעברית. עוד מפיקה היא נועה תשבי שתיווכה בעסקת המכירה. כמו כן הוחלט לעשות שימוש בנעימת הפתיחה המקורית של אבי בללי. בינואר 2007 הוחלט על הזמנת 45 פרקי העונה הראשונה, שעובדו ל-43 פרקי עונתה הראשונה של הסדרה האמריקאית. בכותרות הסיום של כל פרק מופיע שמו של התסריטאי הישראלי שכתב את הפרק המקורי בעברית.
"בטיפול" היא סדרת הדרמה הישראלית הראשונה שנמכרה לשוק האמריקאי. המכירה נחשבת להישג גדול, בין השאר מכיוון שרובן המוחלט של תוכניות הרכש שנרכשות בארצות הברית הן תוכניות בריטיות, וסדרת המקור אינה דוברת אנגלית, וכן בשל הפורמט היומיומי שקהל הצופים האמריקאי אינו מורגל אליו. "בטיפול" האמריקאית עלתה לשידור ב-28 בינואר 2008, וזכתה לביקורות חיוביות בדרך כלל. ביוני 2008 הוכרז על הפקת עונה שנייה. לאחר העונה שלישית הוחלט לא להפיק עונה נוספת.
עונתה הראשונה של הסדרה זיכתה אותה בשני פרסי אמי מתוך ארבע מועמדויות ובפרס גלובוס הזהב אחד מתוך חמש מועמדויות, ועונתה השנייה ששודרה במהלך 2009 זיכתה אותה בשלוש מועמדויות נוספות לפרסי אמי.
בשנת 2021 העלתה רשת HBO חידוש של הסדרה בכיכובה של אוזו אדובה.
ביקורות.
"בטיפול" התקבלה היטב בקרב רובם הגדול של מבקרי הטלוויזיה בישראל במשך כל תקופת שידורה ועד היום. רובן של הביקורות הראשונות בארצות הברית על הסדרה של HBO, המבוססת על התסריט של הסדרה הישראלית, גם הן היו חיוביות מאוד.
רענן שקד מ-ynet כינה את הפרק החמישי של העונה הראשונה "אחד הדיאלוגים הצלולים והנפלאים שהוחלפו על מסך ישראלי".
שקד גם כינה את הפרק משלהי העונה הראשונה בו ראובן דגן נפגש עם מנחם ירושלמי "האירוע הטלוויזיוני הקריטי של אמש, ושל השבוע ואולי החודש והשנה כולה... חביות חומר נפץ אדירות, מסודרות בשורה, כולן מתוצרת ישראלית מקורית – ובהן שואה ודור שני, מאצ'ואיזם, זהות מינית, זהות עדתית, יחסי אבות-בנים, אלימות והדחקה – התפוצצו בזו אחר זו על המסך תוך חצי שעה קצרה, במפגן מרהיב ועוצמתי".
במדור "משמר המרקע" של ידיעות תל אביב נכתב ש"בטיפול" היא "אחת מסדרות הדרמה היותר מושקעות וטובות שנעשו פה מעולם", ושהסדרה מעסיקה את בעלי המקצוע המוכשרים ביותר בארץ בתחומי התסריטאות, הבימוי והמשחק.
אופיר ארצי מבידור msn טען שהסדרה היא החשובה ביותר שנעשתה בישראל בתקופתה וכינה אותה "מופת טלוויזיוני".
על פרקי הפתיחה של העונה השנייה כתב אורי קליין מעכבר העיר שהם "מוכיחים שיוצרי הסדרה פסעו על חבל דק בניסיונם לשמר את העניין שהסדרה עוררה בעונתה הראשונה, והצליחו שלא להישמט ממנו", וגדעון לוי כתב שהסדרה "זוהרת בעונתה השנייה אולי אף יותר מקודמתה... איפה יש עוד בטלוויזיה טקסט שיצטט מספרו של עזריאל קרליבך על הודו, כמו אמש?".
אהוד אשרי מ"הארץ", באחת מהביקורות המסתייגות הבודדות על הסדרה, טען שסופה של העונה הראשונה היה בלתי נמנע מבחינה אידאולוגית, מכיוון ש"הגיבור האמיתי של הסדרה הוא 'הטיפול' (כלומר הפסיכולוגיה בכבודה ובעצמה)", אך הדרמה לא נפגעה אלא רק סבלה מהגבלת אופקיה ומהצגה סכמטית מפני שהדיאלוגים של הסדרה הם "אמינים להפליא, מלאכת מחשבת של תסריטאות צוות". בסיום דבריו של אשרי, הוא מסכם: "אחרי שהבנת את הפרינציפ, הכל נראה קצת צפוי ופסיכולוגיסטי. הסדרה העמידה את המקצוע למבחן שסופו ידוע מראש - הטיפול עובד. נקודה. כל המטופלים, איש איש בדרכו, זוכים לסוג של תיקון. הלוואי".
ריאליזם.
בכתבה ב-nrg מעריב, שהביאה את דעותיהם של פסיכולוגים שונים על הסדרה, טען הפסיכולוג הקליני יואב ברושי שהסדרה "עושה דבר גדול ותקדימי" בהתמודדות עם תיאור עבודת המטפל. לדבריו מקובל בקולנוע ובטלוויזיה להציג מטפלים באורח שאיננו מחמיא או מעוות, בעוד ש"בטיפול" מציעה התבוננות מציאותית יותר. על פגישותיו של ראובן עם גילה, בהן גילה התנגדות מתמשכת לדבריה של מדריכתו, נאמר שראובן "הוא מטופל קלאסי". עם זאת הביעו בראיון פסיכולוגים שונים מספר הסתייגויות מאירועי הסדרה, חוסר תשומת הלב של ראובן לאהבה האירוטית המתמשכת של נעמה כלפיו, והעובדה שאיילה החלה לחשוף בשלב מוקדם פרטים טראומטיים שעלולים היו להזיק לה מבחינה משפטית.
באופן כללי הובעה ביקורת על ההתקדמות המהירה של הטיפולים ועל כך שטיפול שנמשך 50 דקות נדחס לתוך חצי שעה בה מוצגים לעיתים תהליכים שמתרחשים בטיפול אמיתי במפגשים אחדים.
אסי דיין.