העשור השלישי עמד בצל מלחמת העולם השנייה והפעילות הצבאית והמדינית כנגד הבריטים. ההכרזות של ועידות ההסתדרות מעשור זה נראות כהכרזות מדיניות: עידוד גיוס לצבא הבריטי, גינוי לשלטון הבריטי וכדומה. משאבי היישוב המאורגן גויסו למאמצים המלחמתיים. עם זאת, התפתח בעשור זה האגף לאיגוד מקצועי. מועצות הפועלים האזוריות ייצגו את הפועלים מול מעסיקיהם באותו אזור. כתוצאה מכך הפכו המועצות, ובמיוחד לשכות העבודה המקומיות, לגוף רב עוצמה. הן קלטו את העולים, הן קבעו את חלוקת העבודה, הן ניהלו משא ומתן מול מעסיקים ויכלו אף להכריז על סכסוך עבודה מקומי והן שגבו את דמי החבר ותיווכו בין החבר לבין בית הספר וקופת חולים. האיגוד המקצועי עד שנות הארבעים ייצג ענפים מקצועיים מסוימים במבנה ארצי בעוד שרבים מחברי ההסתדרות היו פועלים זמניים בעיקר בענפי המטעים והבניין. רק לאחר מלחמת העולם השנייה חלה התפתחות של ממש בתעשייה בארץ ישראל ומעמדם של האיגודים המקצועיים וועדי העובדים הלך והתחזק.
איגודים מקצועיים הוקמו בתעשייה כגון "הסתדרות המהנדסים" (1941), "איגוד פועלי הדפוס, הכריכה והקרטונאז'" (1942), "איגוד הימאים" (1943), "ארגון פועלי החרושת ההסתדרותית" (1945) ועוד. אבן דרך חשובה בהתפתחות ההסתדרות כארגון מקצועי הייתה ב-1940 עת נחתם לראשונה הסכם עבודה קיבוצי כללי במשק העברי עם התאחדות בעלי התעשייה. ההסכם כלל תשלום תוספת יוקר לעובדים בהתאם להתייקרות הממוצעת במשק. ההסתדרות ראתה בהסכם ערך מעבר להישג המיידי, הייתה בו הכרה רשמית בצורך לרתימת המעסיקים והעובדים כאחד לאידיאל הציוני הגדול יותר של בניין החברה. ההסתדרות החלה בונה לעצמה מעמד של גוף מדיני-ממלכתי הממתן דרישות פרועות מ"השטח" ("טריידיוניוניסטיות") ומגשר על הפערים מתוך הדגשת שותפות הרעיון.
בעשור זה חל מהפך בהרכב ההסתדרות ומספרם של הפועלים העירוניים עלה על זה של הפועלים החקלאיים. הפועלים העירוניים, בני העלייה הרביעית והחמישית היו שכירים החרדים למעמדם ולא הפועלים החקלאים של דור העלייה השנייה והשלישית שראו לנגד עיניהם הקמת חברה מתוך שיקולים לא-אנוכיים. רבים מהם ראו בהסתדרות כלי למאבק מעמדי בעל גוון מיליטנטי ולא עוד כלי לסוציאליזם קונסטרוקטיבי. מאידך, חברי הקיבוצים ביססו במסגרת הקיבוץ המאוחד והקיבוץ הארצי את המסגרות המקבילות למסגרות ההסתדרותיות, הן בתחומי החינוך והתרבות (תנועות הנוער המחנות העולים והשומר הצעיר, בהתאמה, הוצאות לאור ומערכות חינוך) והן בתחום הארגוני, כחלופה ל"מרכז החקלאי" ההסתדרותי המסורבל.
חברי ההסתדרות מנו בשנות הארבעים כ-75% מהשכירים היהודים, אך רובם ראו בחברות בהסתדרות תועלת אישית יותר מאשר התפקדות מתוך זיקת רעיונית.
ניתן לסכם את פעילותה של ההסתדרות במשך 28 שנות המנדט ואת חשיבותה היחסית בשאלה אותה מעלה יעקב שביט:
ההתנגדות להסתדרות ביישוב.
התחזקות ההסתדרות בקרב המוסדות הציוניים היוותה איום של ממש על הציונים הלא-סוציאליסטיים. זאב ז'בוטינסקי הגדיר את ההסתדרות כפיצול נאמנות. ההסתדרות, לדבריו, מניפה שני נסים (שני דגלים): הדגל הציוני מחד והדגל האדום של הסוציאליזם העולמי מאידך. לשיטתו, אין שני הדגלים יכולים לדור יחד בכפיפה אחת ועל הציונות להניף דגל אחד: "חד-נס", דגל הציונות בלבד. התקפותיו על ההסתדרות הלכו וצברו תוקף בייחוד על רקע האווירה האלימה של שביתות ומאמצי שבירת שביתה. אחד ממאמריו המצוטטים ביותר בנושא הוא "יאָ, ברעכען! ('כן, לשבור!'), שפורסם בשער ביטאון בית"ר "חזית העם" ב-1932, הקורא לשבירת ההסתדרות. בעיני השמאל הייתה זו הכרזת מלחמה על העבודה המאורגנת בארץ ישראל, מאמרים אחרים מאותה תקופה נשאו שמות כגון "שלטון האגרוף בארץ ישראל" ו"צלב הקרס האדום".
שביתות שארגנה ההסתדרות נתפסו בעיני הרוויזיוניסטים כ"בולשביזם" ועוררו מורת רוח רבה בקרב מעסיקים. ההתקפות באו על רקע ההתנגשות בין עולי העלייה הרביעית והחמישית, בהם בורגנים ובעלי הון שביקשו לפתוח בארץ עסקים לבין המשק ההסתדרותי המאורגן ופועלים לא-סוציאליסטים. בעלי ההון נדהמו מעוצמת ארגון הפועלים המאורגן וממה שתפסו כהצרת צעדיהם על ידי שביתות חוזרות ונשנות, והפועלים סירבו לקבלת עבודה רק דרך הלשכות ההסתדרותיות וביקשו להתקדם בזכות עצמם וללא "פטרון". זאב ז'בוטינסקי רמז שיש בשביתות משום חבלה במעשה הציוני ושיתוף פעולה עם אויבי הציונות. דרישתו הייתה להקים מוסד לאומי-ציוני לבוררות בין מעסיקים לפועלים בכל סכסוך פרטי (כעין "בית דין לעבודה") ולהוציא את המשא-ומתן מידי ההסתדרות. ההסתדרות התנגדה לדרישה זו עקב היותה סותרת את עקרון השוויון ומחלישה את הפועל או קבוצת הפועלים הבודדת כשהיא באה להתדיין מול מעסיק ללא ה"גב" החזק של הסולידריות הכללית של כלל הפועלים.
מלבד לרוויזיוניסטים, בהם תלו ראשי תנועת העבודה את האשם ברצח ארלוזורוב ונידו אותם, נטו מוסדות ההסתדרות לשתף פעולה עם גורמים קרובים לה בהשקפתם כהפועל המזרחי והסתדרות המורים ואף עם הציונים הכלליים במפעלים לאומיים (כמו הנהגת "ההגנה"). עם התחזקות ההסתדרות מחד וארגוני המעסיקים מאידך הבינו שני הצדדים את הצורך במשא ומתן ביחסי עבודה והחלו לגבש מנגנונים שימנעו שביתות פרועות, כגון פיתוח מוסדות לבוררות מוסכמת ושיטת ההסכמים הקיבוציים.
בשנות השלושים הופיעו התאגדויות מקבילות של עובדים שכירים, מעסיקים, עצמאים ובעלי מקצועות חופשיים כגון הפועל המזרחי, הסתדרות העובדים הלאומית ("הסתדרות עובדי בית"ר") והתארגנויות "מכבי" (מועדון הספורט, תנועת הנוער מכבי צעיר וקופת חולים מכבי) של הציונים הכלליים. משק התעסוקה היה לשדה מאבק פוליטי ואידאולוגי. ההסתדרות התמקדה בביסוס ועדים חזקים במפעלי חרושת גדולים כגון "נשר" (מלט), "פניציה" (זכוכית), "שמן" (מוצרי שמן), "אתא" (טקסטיל), בהתיישבות העובדת ובקואופרטיבים כבסיסי כוח.
ההסתדרות הותקפה תמיד על היותה גוף מסורבל ובעל פונקציות כפולות וסותרות. גם מבית, מעל דפי "דבר" ו"קונטרס", הביטאון הרשמי של ההסתדרות, נשמעו קריאות לגבי הירידה המוסרית של ההסתדרות ומנגנונה המנופח מדי. אריה שנידרמן, רוויזיוניסט שקיבץ מאמרי עמדה ומכתבים למערכת בשנת 1933 סיכם:
משמאל בוקרה ההסתדרות על התבדלותה מצבור העובדים הערבי, נציג הפק"פ אמר בוועידת היסוד כי "כל עוד יישאר הפועל הערבי מחוץ להסתדרות, לא יימצא פתרון גם לפועל העברי". הקומוניסטים דרשו גם להפריד את האיגוד המקצועי מהארגונים הכלכליים כדי שלא לטשטש את תפקיד ההסתדרות כמייצגת פועלים מול המעסיקים ובעלי ההון
תשתית למדינה.
ערב קום המדינה היוותה ההסתדרות, על ארגוניה השונים, תשתית למדינה וכללה פונקציות ביצועיות רבות של "המדינה שבדרך". מוסדות ההסתדרות איפשרו את המעבר מיישוב למדינה, על בסיס תשתיות לאומיות עצמאיות. ההסתדרות הקפידה גם על סמלים ייחודיים כהנפת הדגל האדום במקביל לדגל התכלת-לבן ושירת שירו של ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה") כהמנון ייחודי, לצד האינטרנציונל והתקווה.
בין השנים 1948–1994.
העשור הראשון.
רקע.
בעשור הראשון למדינת ישראל התמודדה המדינה עם אתגרים עצומים ובראשם קליטת העלייה ההמונית. עשור זה מתאפיין מבחינת ההסתדרות בזהות בין חברי הממשלה ממפלגת השלטון, מפא"י, לבין ראשי ההסתדרות. ההסתדרות היוותה בתקופה זו זרוע מבצעת של הממשלה לקידום יעדים לאומיים: קליטת עלייה, פיתוח המשק, פיזור אוכלוסין ופיתוח אזורי הספר והפריפריה. כל זאת תוך שמירה על עצמאות ההסתדרות ומבלי להלאים את מוסדותיה (על אף שבכנסת נשמעו קריאות להלאים את קופת חולים ואת בנק הפועלים, למשל). עם זאת במהלך העשור הפכו פונקציות שמילאה ההסתדרות לפונקציות ממלכתיות, בכלל זה ביטול זרם העובדים לטובת החינוך הממלכתי (1953) והפיכת שירות התעסוקה לממלכתי (1959). קופת חולים לא הפכה לשירות ממלכתי ונותרה עוגן כוח מרכזי של ההסתדרות.
מספר השכירים חברי ההסתדרות עלה מ-181,000 ב-1949 ל-640,000 ב-1959 והגיע בשנת 1955 לשיעור של 86% מכלל השכירים בישראל. מספר חברי קופת חולים, שמנה 328,000 נפש ב-1948 הגיע ב-1955 למיליון וחמישים אלף, זאת כיוון שקופת חולים כללית הייתה היחידה שביטחה עולים חדשים מיד עם הגיעם לארץ. היקף הפעילות של כל החברות ההסתדרותיות גדל במאות אחוזים (למשל, המשביר עבר מפדיון של 8 מיליון ל"י ב-1948 ל-128 מיליון ל"י ב-1957). בין השנים 1949 - 1957 הקימה סולל בונה 154,000 יחידות דיור, כ-75% מתוכן לעולים וסללה כבישים באזורי הספר והפיתוח, דבר שאיפשר הן הקמת מקומות יישוב והן תעסוקה. כ-80% מכלל פעילות הבינוי לקליטת עלייה בוצע על ידי סולל בונה.
ההסתדרות נשלטה על ידי מפא"י, ששלטה גם בממשלה. הדבר מנע מצד אחד את ההתנגשות הבלתי נמנעת בין מדינת ישראל ל"מדינת הסתדרות" ותרם לשיתוף פעולה בין שני הגופים. מאידך גרם הדבר להחלשה ניכרת של כוח ההתאגדות של הפועלים, שהפך לכפוף לשלטון, ועליית המרכיב הפוליטי בהנהגה, על חשבון היחס האישי ויכולת ההשפעה של היחיד. אל מסגרת האיגוד המקצועי הצטרפו במהלך העשור סיעות "הפועל המזרחי" ו"פועלי אגודת ישראל", מבלי להצטרף לוועידת ההסתדרות, תהליך שיקרה רק בשנות השישים.
קליטת עלייה.