ב-1920 עלה לארץ ישראל עם רעייתו מרים ובנו ליאוניד, והתיישב בירושלים. עבד מספר שנים ככירורג ראשי בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים.
לאחר שהסתכסך עם הנהלת בית החולים מפני שלא קיבלו את דרישתו לבצע חידושים במחלקתו עבר לנהל מחלקה כירורגית בבית החולים ביקור חולים.
במאורעות תרפ"ט הגדיל המוסד את מספר המיטות הכירורגיות. בפצועים טיפלו ד"ר גרשון (ג'ורג') גרי, ד"ר פליקס דנציגר ומנהל המחלקה הכירורגית פרופ' דולז'נסקי.
ב-1924 התמנה כעורך ראשי ל"הרפואה", לאחר שהעורך הראשון ד"ר יוסף צבי שטיין נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בישראל. דולז'נסקי השקיע מכספו הפרטי כדי לחדש את הופעת כתב העת.
היה ממייסדי המחלקה הרפואית של הספרייה הלאומית.
מות רעייתו מרים היה עבורו מכה קשה.
נפטר ב-1928 בירושלים לאחר שנותח מספר חודשים קודם לכן בדרכי המרה בברלין.
בנו, פרופ' ליאוניד דולז'נסקי (1898–1948), שניהל את המחלקה לפתולוגיה ניסיונית באוניברסיטה העברית, בבית רנטוף בהר הצופים עלה ביום ד' בניסן תש"ח (13.4.1948) בשיירת הדסה שעלתה להר הצופים ובה מצא את מותו.
לורי פטי
לורי פטי (באנגלית: Lori Petty; נולדה ב-14 באוקטובר 1963) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית. ידועה בשל התפקידים טיילר אנדיקוט בסרט "נקודת פריצה" (1991), קיט קלר בסרט "ליגה משלהן" (1992), נערת הטנק בסרט "פצצה על טנק" (1995), ולולי ווייטהיל בסדרה "כתום זה השחור החדש".
תחילת דרכה.
פטי היא הבכורה מבין שלושה ילדים, נולדה בצ'טנוגה, טנסי שבארצות הברית, בתו של מנהיג דת נוצרי-פנטקוסטלי. היא סיימה תיכון בסו סיטי, איווה, ב-1981, ועבדה במשך מספר שנים באומהה, נברסקה בתור מעצבת גרפית לפני שהחלה את קריירת המשחק שלה.
קריירה.
התפקיד המוכר הראשון של פטי היה בתור הגולשת שלימדה את דמותו של קיאנו ריבס כיצד לגלוש במותחן הפעולה "נקודת פריצה", ב-1991. סרט זה הגיע בעקבות פריצת דרכה לעולם המשחק בסדרה בוקר, ברשת פוקס, לצידו של ריצ'רד גריקו.
ב-1992, פט זכתה בתפקיד קיט קלר בסרט "ליגה משלהן", מול טום הנקס, ג'ינה דייוויס ומדונה. תפקיד זה הביא אותה לידיעת הציבור. לאחר מכן שיחקה את התפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי של קומיקס הקאלט הבריטי "נערת הטנק", ב-1995. סרטים אחרים שהשתתפה בהם כוללים את "לשחרר את וילי", "בית הפוקר", ו-"In the Army Now". היא גם כיכבה בסדרת הטלוויזיה "החיים הטובים" עם חברתה קרין פרסונס, אך הסדרה בוטלה אחרי חמישה פרקים בלבד. היא הצטרפה לקאסט של התוכנית Brimstone ב-1998 בתור בעלת המלון.
פטי ידועה גם בתור המדבבת את קולו של נבל-העל "לייבוואייר" בסדרות של האחים וורנר "סופרמן: סדרת האנימציה", ו"באטמן ההרפתקאות החדשות". היא הייתה אמורה במקור לגלם את תפקיד סגן לנינה האקסלי ב"איש ההרס", אך חילוקי דעות על התפתחות דמותה גרמו למפיק ג'ואל סילבר ללהק את סנדרה בולוק במקומה. ב-2009 פטי שיחקה את תפקיד "דדי", אסירת האלפא בסרט "נמלטים: הבריחה האחרונה", סרט טלוויזיה שהוא המשך לסדרת נמלטים.
החל מ-2014, פטי הצטרפה לקאסט של הסדרה "כתום זה השחור החדש", בדמות לולי וייטהיל, אסירה פרנואידית המאמינה בתאוריות קונספירציה.
בכורת הבימוי של פטי הייתה ב-2008 בסרט "בית הפוקר", דרמטיזציה של הילדות הקשה שלה—עבורו זכתה בפרסים בפסטיבל הקולנוע בלוס אנג'לס.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד שרה במיני-סדרה הפוסט-אפוקליפטית "תחנה אחת-עשרה"; המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2014 מאת הסופרת הקנדית אמילי סנט ג'ון מנדל.
היסטוריה של גיאנה הצרפתית
ההיסטוריה של גיאנה הצרפתית מתחילה בשנת 1498 כאשר חוקר הארצות הספרדי כריסטופר קולומבוס גילה אותה. קודם לכך לא הייתה היסטוריה כתובה במקום. שבמקור היה מיושב על ידי מספר עמים אינדיאנים, ביניהם: הקלינה (הקריבים), ארוואק, גליבי, פאליקור, טקו, וויאמפי (הידוע גם בשם אויאמפי) וויאנה.
ניסיונות ליצור מושבות בגיאנה הצרפתית.
בשנת 1498 גילה כריסטופר קולומבוס את האזור לאחר מסע שלישי לאמריקה והדביק למדינה את הכינוי "ארץ מנודים".
הניסיון הראשון להקים מושבה בגיאנה הצרפתית היה בשנת 1608, כשמשלחת מהדוכסות הגדולה של טוסקנה בשם משלחת ת'ורנטון, ניסתה להקים באזור מושבה איטלקית, אך מותו הפתאומי של פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, עצר את הניסיון.
בשנת 1624 ניסו גם צרפתים להתיישב באזור, אך הפסיקו בגלל עוינות מצד הפורטוגזים, שראו בפלישת צרפת הפרה של חוזה טורדסיאס, שקבע את חלוקת יבשת אמריקה. למרות זאת, מתיישבים צרפתים ניסו לחזור בשנת 1630 אך נכשלו.
בשנת 1643 הצליחו הצרפתים להקים שם מושבה צרפתית בשם קאיין, שמאוחר יותר הפכה לעיר הבירה של גיאנה הצרפתית. הצרפתים גם הצליחו להקים עיר בשם סינאמארי (Sinnamary).
בשנת 1658 כבשה חברת הודו המערבית ההולנדית את קאיין והקימה במקומה מושבה הולנדית עם שם דומה. בשנת 1664, צרפת חזרה עוד פעם לגיאנה הצרפתית והצליחה להקים שם עוד מושבה מטעמה. בשנת 1667 השפה האנגלית נקלטה באזור.
בעקבות חוזה ברדה, שהסדיר את חילוקי השטחים באזור אמריקה, כל גיאנה הצרפתית עברה לידי צרפת. למרות זאת, למשך תקופה קצרה ב-1676 הולנד שלטה על האזור, אך לאחר מעט זמן האזור הוחזר עוד פעם לשלטון צרפת.
בשנת 1809 שייטת אנגלית ופורטוגזית כבשה את גיאנה הצרפתית לטובת הפורטוגזים, אך בסוף האזור הוחזר לצרפת עם השגחה פורטוגזית עד 1817.
תחת שלטון צרפת.
גיאנה הצרפתית היוותה מקור כלכלי חשוב למדינות ששלטו בה, הן בזכות אלפי הילידים ששימשו כעבדים והן בזכות כל אוצרות הטבע שהמושבה סיפקה. עיקר היצוא שלה היה סוכר, עץ, פלפל ותבלינים אחרים, וקאיין הבירה הייתה מוקפת מטעים. בשנת 1848 הצרפתים ביטלו את העבדות באזור וחלק מן העבדים ברחו ליערות. ב-23 ביולי 1886 התגלה לראשונה זהב באזור.
בגיאנה הצרפתית הייתה מושבת עונשין בשם אי השדים, ששימשה לכליאה ובה הוחזקו אסירים, המפורסמים שביניהם היו אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי. בחודש מרץ 1943 הוחלף שלטון וישי במושבה בהפיכה לא אלימה, בידי ועדה שתמכה בצרפת החופשית, שנתמכה על ידי קציני הצבא במושבה.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת, ב-19 במרץ 1946. הכלא באי השדים נסגר ב-1951.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה. סוסטל הסכים. פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו.
המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור. לדבר היו מספר מתנגדים, פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה". גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה. ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל. גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען שזהו היה רעיון גדול.
דיוויזיית הפאנצר השנייה (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר השנייה הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, הקרב על יוון, המערכות בחזית המזרחית והמערכות בחזית המערבית.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1935, יחד עם הדיוויזיה הראשונה והשלישית, בתור שלוש דיוויזיות השריון הראשונות בצבא הגרמני תחת סמכות זרוע השריון הצעירה בורמאכט והועמדה תחת פיקוד היינץ גודריאן. הדיוויזיה השתתפה באנשלוס ולאחר מכן גם בסיפוח חבל הסודטים בשנת 1938. בתחילת דרכה הורכבה הדיוויזיה מחטיבת רובאים (חי"ר ממוכן) וחטיבת שריון - כל חטיבה עם שני רגימנטים, בנוסף לרגימנט ארטילריה ומספר יחידות סיוע דיוויזיוניות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין בספטמבר 1939, הייתה הדיוויזיה אחת מבין שש דיוויזיות משוריינות בוורמאכט והיא השתייכה במהלך המערכה לקורפוס ה-18, כחלק מהארמייה ה-14, קבוצת ארמיות דרום, והשתתפה בלחימה במרכז פולין.
במאי 1940 הדיוויזיה לחמה תחת הקורפוס ה-19 בפיקודו של היינץ גודריאן, שנועד לפרוץ את קו ההגנה הצרפתי באזור חבל הארדנים ולהתקדם לכיוון חופי תעלת למאנש באזור קאלה. הקורפוס הצליח להבקיע את מערך ההגנה הצרפתי באזור סדן והתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב. באמצע מאי הגיעו יחידות הדיוויזיה לכ-25 ק"מ מחוף הים באזור דנקרק, שם קיבלו פקודה לעצור את התקדמותם, בעוד חיל המשלוח הבריטי בצרפת עורך מבצע פינוי המוני מחוף הים בדנקרק חזרה לאי הבריטי. בשלב השני לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן.
לאחר ניצחון המערכה בצרפת וארצות השפלה, איבדה הדיוויזיה את רגימנט השריון השני שלה, שצורף לדיוויזיה משוריינת חדשה (דיוויזיית הפאנצר ה-13), וקיבלה במקומו את רגימנט הרובאים (חי"ר ממוכן) ה-304. מהלך דומה התרחש ברוב דיוויזיות הפאנצר - שכן הפיקוד הגרמני העדיף להגדיל את מספר דיוויזיות הפאנצר על חשבון החלשת מרכיב השריון בדיוויזיות הקיימות.