בשאלה האם לפסוק כרבי זכריה במה שאמר שהבן והבת שוין בנכסי האם, הייתה מחלוקת גדולה בין האמוראים, שכללה דברים חריפים שאמר רב נחמן לרבי טבלא ורב הונא בר חייא שרצו לפסוק כרבי זכריה. הכרעת הגמרא היא כדברי האמורא שמואל שאמר "אפס זכריה", ופירש הרשב"ם: "אין הלכה כמותו".
מקום קבורתו.
על פי מסורת מתלמיד הרמב"ן (כ-1200 שנה אחרי מותו), רבי זכריה בן הקצב נקבר במערה בכפר ענן (כיום: כפר חנניה) שבגליל התחתון. על פי ספר טוב ירושלים נקברו לצידו גם תלמידיו. במשך כמה שנים, עד לשנת 2007 קברו היה מצוין במקום אחר מתיאורי עולי הרגל, המקום המדויק נמצא וסומן על ידי אגודת אהלי צדיקים. תוצאות המחקר פורסמו בספר מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל.
טומאת ביאה
טומאת ביאה היא טומאה הנוצרת כתוצאה מקיום יחסי אישות הכוללים הוצאת שכבת זרע. טומאה זו חלה על שני השותפים בביאה, האיש והאשה, ומחשיבה את שניהם לראשון לטומאה, ובעקבותיה חל על שניהם איסור לאכול תרומה ובקודשים ולהיכנס להר הבית כדין אדם הטמא בטומאה היוצאת מגופו. משך טומאה זו הוא עד טבילת האיש או האשה במקווה, ולאחר מכן המתנה עד הערב. אמנם כבר משעה שטבלו במקווה, הפכו לטבול יום, וכניסתם להר הבית מותרת.
מקור הדין.
מקור דין טומאת ביאה הוא בפסוק בפרשת מצורע: . ופירש רבי שמעון בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, שאין טומאת האשה המשמשת מיטתה משום מגע בשכבת זרע, שהרי מגע בית הסתרים אינו נחשב למגע, אלא זוהי גזירת הכתוב שזוג המקיים יחסי אישות תוך יציאת זרע - נעשו טמאים:
הגדרת הטומאה.
טומאת ביאה אינה חלה אלא על משכב שיש בו הוצאת זרע, שיכול להביא להריון, שנאמר: "אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אִישׁ אֹתָהּ שִׁכְבַת זָרַע". אך עצם כניסת האבר בהעראה, או אף ביאה גמורה ללא הוצאת זרע - אינה מחילה טומאה זו. טומאה זו חלה על כל משכב עם אשה, נערה או ילדה, ובלבד שמלאו לה שלוש שנים, שאז יש על המשכב עימה שם 'ביאה'.
טומאה זו חלה רק על ביאה כדרך כל הארץ, שיכולה להביא להריון, אך ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הזוג טומאת ביאה, אך האיש טמא משום יציאת הזרע מגופו, ומשיצא הזרע אל מחוץ לגופה של האשה, היא תטמא מדין נוגעת בשכבת זרע, שטומאתה קלה מטומאת ביאה.
בתלמוד הבבלי בארו שהפסוק שממנו למדו את טומאת הביאה עוסק במציאות שבה לאחר יחסי האישות האשה נותרה במיטתה מבלי לזוז, שאז הזרע שבקרבה אינו מטמאהּ, הואיל והוא בבית הסתרים. אך אם קמה ממיטתה, הטבילה לא תועיל לטהר אותה מטומאתה, שכן היא טמאה מחמת שהיא פולטת שכבת זרע:
אמנם כמה ראשונים בארו שניתן להעמיד את הפסוק במציאות יותר שכיחה, בה האשה כיבדה את ביתה (ניקתה את הנרתיק מזרע) לפני שטבלה, והסיבה שבתלמוד הובא מקרה כה נדיר היא כדי לחדש דין זה של אשה שהזרע עוד בתוכה ואף על פי כן יכולה להיטהר מטומאת ביאה.
כניסה להר הבית.
אחת המשמעויות המרכזיות של הטומאה, על סוגיה השונים, היא הגבלת האדם הטמא בכניסה לחלקים שונים של מתחם הר הבית ובית המקדש, ואכילת בשר קרבנות. על פי ההלכה, אדם הנטמא בטומאה שאינה יוצאת מגופו, כגון שנגע באחד משמונת השרצים במותו, או שנטמא למת, או שנגע באחד הטמאים המטמאים אדם וכלים, רשאי להיכנס להר הבית, שנחשב למחנה לויה, אך הוא מנוע מן התורה מלהיכנס לעזרה המקודשת של בית המקדש, וחכמים גזרו הרחקות נוספות לטמאים אלו בתוך שטח הר הבית.
אולם אדם הנטמא בטומאה היוצאת מגופו, כגון: זב, זבה, נדה, יולדת ובעל קרי, מנוע מן התורה מלהיכנס לתוך מחנה לויה, כלומר, אסור לו להיכנס לכל שטח הר הבית המקודש. אמנם בעל קרי שטבל, אף שעוד לא נטהר מטומאתו עד הערב, ואסור באכילת קדשים ותרומה עד אז, רשאי להיכנס להר הבית עד העזרה המקודשת, ומדברי חכמים עד עזרת נשים, כדין טבול יום.
טומאת ביאה נחשבת לטומאה היוצאת מגופו של האדם המטמאה את הנטמא בה בדרגת ראשון לטומאה שאינו מטמא אדם וכלים בנגיעתו, וכדין בעל קרי. לכן אסור לאיש ולאשה שקיימו יחסי אישות באופן שנטמאו בטומאת ביאה להיכנס להר הבית מן התורה עד שיטבלו. ולאחר שטבלו, מצד טומאת ביאה הם רשאים בכניסה להר הבית, אולם כל זמן שהאשה מוגדרת כפולטת שכבת זרע, היא נחשבת כמו אדם הרואה קרי, שמנוע מלהיכנס להר הבית עד שיפסיק מלראות ויטבול.
ביאת כלה.
בתלמוד הבבלי הובאה מחלוקת תנאים בין חכמים לרבי יהודה, האם בבעילת המצווה, שהיא יחסי האישות הראשונים שמקיים זוג הנישא, קיימת טומאת ביאה, או לא. לדעת רבי יהודה, הואיל ואשה אינה יכולה להרות מביאה ראשונה, אין ביאה זו מטמאת טומאת ביאה. אמנם לדעת חכמים גם ביאה זו מטמאת ככל ביאה אחרת:
להלכה לא נפסקה דעתו של רבי יהודה, וגם ביאת כלה מטמאת בטומאת ביאה.
בוגדן ז'רייץ'
בוגדן ז'רייץ' (בסרבית: Богдан Жерајић; 1 בפברואר 1886 - 15 ביוני 1910) היה סטודנט בוסני סרבי מאוניברסיטת זגרב אשר ניסה להתנקש בחייו של מושל בוסניה והרצגובינה מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית, מריאן ורשנין. חרף העובדה שז'רייץ' נכשל, מעשהו שימש השראה לצעירים בוסנים רבים אשר התנגדו לאימפריה, ובין היתר השפיע על מבצעי רצח פרנץ פרדיננד.
ביוגרפיה.
ז'רייץ' נולד ב-1 בפברואר 1886 בעיר נבסיניה בבוסניה והרצגובינה אשר באותה עת נשלטו בידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת זגרב, בקרואטיה אשר גם כן נשלטה בידי האוסטרו-הונגרים. הוא היה חבר בתנועה המחתרתית "חופש" (Слобода) אשר שמה לה למטרה לשחרר את כל העמים הסלאבים משלטון האוסטרו-הונגרים, לאחד אותם עם ממלכת סרביה ולהקים את "יוגוסלביה". נטען שז'רייץ' גם היה חבר בארגון "היד השחורה", אולם הדבר לא הוכח.
בז'רייץ' גמלה ההחלטה להתנקש בחייו של פקיד אוסטרו-הונגרי בכיר כדי לזעזע את האימפריה. הוא תכנן להתנקש בפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה כאשר זה ביקר במוסטר ב-3 ביוני 1910, אולם מסיבה לא ידועה לא עשה זאת. במקום זאת, החליט ז'רייץ' לרצוח את מושל בוסניה והרצגובינה הברון ורשנין. ז'רייץ' החליט זאת לאחר שקרא מאמר של העיתונאי ריסטו רדולוביץ' אשר טען כי החיים הציבוריים של בוסניה והרצגובינה שקועים בדיכאון, וכי רק טרגדיה תעורר אותם. כאשר ז'רייץ' קרא מילים אלו, הוא זעק "תהיה טרגדיה!". ב-15 ביוני הוא הגיע לטקס פתיחת הפרלמנט הבוסני בסרייבו, וירה בוורשנין חמש פעמים באמצעות אקדח בעל ששה כדורים. לאחר שהאמין שוורשנין מת, הוא ירה בעצמו את הכדור האחרון והצהיר שהוא מצפה שהסרבים ינקמו את מותו.
למעשה ז'רייץ' לא הצליח להרוג את ורשנין אלא רק לפצוע אותו. המשטרה האוסטרית כרתה את ראשו של ז'רייץ' ושימרה אותו במוזיאון הפשיעה שלה. העיתונות באימפריה וגם בסרביה השכנה תיארה את מעשהו של ז'רייץ' כמעשה של מטורף מופרע, אולם בפועל הוא השפיע על דור שלם של בוסנים צעירים שחפצו להשתחרר מהעול האוסטרו-הונגרי. בין היתר הוא שימש השראה לחלק מהחולייה שביצעה את רצח פרנץ פרדיננד.
פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו
פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו (בצרפתית: Florestan I; 10 באוקטובר 1785 - 20 ביוני 1856), היה נסיך מונקו משנת 1841 עד מותו.
ביוגרפיה.
פלורסטאן הראשון נולד בפריז ב-10 באוקטובר 1785, לאונור הרביעי, נסיך מונקו ולואיז ד'אומון, בתם של לואי מארי ד'אומון, דוכס אומון השישי ולואיז ז'אן דה דורפור, דוכסית מזארין.
בשנת 1816 התחתן פלורסטאן עם השחקנית מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי, ונולדו להם שני ילדים.
בצעירותו היה פלורסטאן שחקן בתיאטרון "דה ל'אמביגו-קומיק" בצרפת. בשנת 1819 מת אחיו אונור החמישי, נסיך מונקו ללא צאצאים חוקיים, ובעקבות כך עלה פלורסטאן לשלטון במקומו.
בתקופת שלטונו הכוח האמיתי התנהל בידי אשתו מארי קרוליין, אשר הצליחה להביא להקלה במצב הכלכלי הקשה ששרר במדינה, בעקבות מעמדה החדש של מונקו באותה עת כבת חסות של ממלכת סרדיניה, דבר אשר עורר זעם בקרב התושבים וגרם לתסיסה פוליטית ומתח רב בנסיכות. הנסיך פלורסטאן ניסה לבצע רפורמות דמוקרטיות והציע שתי חוקות למדינה, אך אלו נדחו על ידי תושבי הערים מנטון ורוקברון. כאשר הבין פלורסטאן שכל מאמציו ולרצות את התושבים נידונו לכישלון, התכוון הנסיך להתפטר ולהעביר את השלטון לבנו שארל. אך דבר זה היה מאוחר מדי מכיוון שתושבי הערים מנטון ורוקברון התקוממו והכריזו על עירם כישויות נפרדות ממונקו, הם ניסו להסתפח לממלכת סרדיניה אך הדבר לא עלה בידם. בשל כך ביטל פלורסטאן את תוכניותיו להתפטר, והוא נשאר בשלטון.
ב-20 ביוני 1856 מת פלורסטאן בפריז, ובנו שארל השלישי, נסיך מונקו עלה לשלטון במקומו. גם לאחר מותו נשארה מונקו מפולגת עם כאוס רב. בנו שארל הוא זה שהביא בשנות שלטונו לרגיעה ולשיפור המצב במדינה.
משפחתו.
בשנת 1816 התחתן פלורסטאן עם השחקנית מארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
בוסניה הצעירה
בוסניה הצעירה או הבוסנים הצעירים (בסרבית: Млада Босна) הייתה תנועה מהפכנית שהייתה פעילה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי בבוסניה והרצגובינה. התנועה תמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים הנתונים תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ואיחודם עם ממלכת סרביה (סרביה הגדולה) ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה (יוגוסלביזם).
היסטוריה.