סיבפנתר (שם מדעי: Sivapanthera) הוא סוג חתול נכחד מתת-משפחת החתולים הקטנים שחי באירואסיה במשך תקופת הפליסטוקן. סוג זה הוגדר ב-1929 בידי החוקר ההונגרי מיקלוש קרצוי ונכללו בו 5 מינים. המאובנים הראשונים בסוג זה התגלו במחוז גאנסו בסין וברכס סיבאליק שלמורדות ההימלאיה בפקיסטן. ממקום זה נקרא הסוג בשמו (מילולית: "הפנתר של סיבאליק" או אולי "הפנתר של שיווה"), זאת על אף שמדובר בסוג נפרד לפנתר. חלק מהחוקרים משייכים סוג זה לברדלס למרות מספר הבדלים במבנה השלד.
הסיבפנתר היה חתול בעל קרבה לברדלס ולפומה אשר הגיע לאורך מטר וחצי ולמשקל 90 קילוגרם בקירוב. הוא היה מעט גדול מהברדלס המודרני וממבנה רגליו הארוכות כנראה היה טורף אצן מהיר בדומה לברדלס. עם זאת מראהו מזכיר מעט גולגולת של נמר או של פנתר קרוב, בעצמות הרחבות יותר שלה. הוא היה בעל ניבים קדמיות בקדמת הלסת ובעל חוטם קצר יחסית.
החתול הקדום היה טורף של פרסתנים קטנים כמו פריים, אייליים, גורי סוסים וטרף דומה, אותם צד באמצעות ריצה מהירה.
אקסלרטור
אקסלרטור (תוכנית האצה, באנגלית: Startup Accelerator) הוא תוכנית עבור חברות הזנק (סטארט-אפים) בתחילת דרכן. האקסלרטור מסייע לחברות בתחומים שונים, כגון ייעוץ טכני ומשפטי, פיתוח מוצר, חשיפה למנטורים, למשקיעים ולקוחות, במטרה להוות ״מאיץ״ לקידום תהליכים בחברה. ישנם אקסלרטורים שגם משקיעים הון התחלתי בחברות. רבים מהאקסלרטורים מתנהלים במחזורים של מספר חודשים, בסיומם מתקיים אירוע שבו מוצגות החברות למשקיעים ובכירים מהתעשייה ("Demo Day").
הסיבות להקמת אקסלרטור עשויות להיות מגוונות, כשהמרכזיות שבהן: לקיחת אחוזים ובעלות חלקית על החברות, שיתופי פעולה טכנולוגיים ושיתופי פעולה אסטרטגיים.
תהליך הקבלה לתוכנית האצה באקסלרטורים הוא תהליך סלקטיבי ולרוב מתקבלות אליו רק חברות מועטות בכל מחזור.
רשת המנטורים באקלסטורים מורכבת מבכירים, משקיעי הון סיכון ואנג'לים, יזמים ומומחים בתעשייה מתחומים מגוונים.
היסטוריה.
החברה הראשונה שהשתמשה במונח אקסלרטור הייתה Colorado Venture Centers בשנת 2001.
שהתחילה את דרכה בקיימברידג' (מסצ'וסטס) על ידי פול גרהאם, הקימה את האקסלרטור בשנת 2005. תוכניות אקסלרטור נוספות הוקמו ברחבי ארצות הברית, ביניהן Techstars (Boulder, CO), (Mountain View, California), and (Boston, Massachusetts).)
באותה השנה, תוכניות אקסלרטור נוספות בדרום מזרח אסיה, ביניהן Chinaccelerator (Shanghai, China) שהוקמה בסין ב-2009.
ב-2011 החלו לקום תוכניות אקסלרטורים באירופה, ביניהן שהוקמה בלונדון ו-Startupbootcamp עם נציגויות בקופנהגן, אמסטרדם, ברלין, ישראל, איינדהובן, איסטנבול ולונדון.
על פי ניתוח שפורסם על ידי Forbes ב-2012, מאז 2010 היה גידול עקבית בתוכניות אקסלרטור שמומנו על ידי ארגונים, אך הונחו על ידי אותם קווים מנחים לפיהם פעלו האקסלרטורים המקוריים.
ב-2015, שליש מהסטארטאפים בארצות הברית השתתפו באקסלרטור.
עוצמה סייסמית
עוצמה סייסמית (יש שהשתמשו בעבר במונח "עצימות" – באנגלית: Seismic Intensity) היא מיון תאוצת הקרקע המקסימלית באתר מסוים בעת רעידת אדמה על בסיס חומרת האפקטים הסייסמיים שנצפו בו, למשל: שכונה קטנה בעיר. העוצמה מוערכת באמצעות סולמות סייסמיים מאקרוסייסמיים, להבדיל ממדידה שמתקיימת בסולמות מיקרוסייסמיים כמו גודל (מגניטודה בסייסמולוגיה) רעידת האדמה לפי סולם ריכטר או דומיו.
התפתחות סולמות ההערכה.
ניסיונות ראשוניים לכמת אפקטים סייסמיים נעשו כבר במחצית השנייה של המאה ה־18, כאשר תיאר בשנת 1783 אפקטים סייסמיים ברעידת האדמה שהתרחשה בקלבריה, איטליה באותה שנה. בשנת 1814 התרחשה רעידת אדמה ליד העיר מור , הונגריה, ומפת האפקטים הסייסמיים שפורסמה באותה שנה, נחשבת לניסיון הראשון בהיסטוריה למפות אפקטים אלה. הבא אחריהם בניסיון לכמת אפקטים סייסמיים של רעידת אדמה היה אגאן (Egen) אחרי רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1828 בגבול בין בלגיה לגרמניה. אולם, ראשיתה של העוצמה הסייסמית כפי שהיא מוכרת היום, התרחשה באמצע המאה ה-19. מהנדס בריטי בשם רוברט מאלט סקר ומיפה בשנת 1857 את הנזקים שנגרמו ביישובים רבים כתוצאה מרעידת האדמה בנאפולי שבדרום איטליה. כאשר העלה את הנתונים על מפה לפי דרגות חומרה שקבע לעצמו ראה, שאם יחבר בקו את כל היישובים בעלי דרגת חומרת אפקטים סייסמיים דומה, יקבל מפת קווי מתאר - "קונטורים" של אזורים שווי עוצמה סייסמית. לקווי המתאר שתחמו אזורים אלה קרא קווים איזוסייסמליים (Isoseismal Lines) והמפה נקראת מפה איזוסייסמית .
המיפוי נתן למאלט, בהיעדר מדידות סייסמיות ממכשירים סייסמוגרפים שהחלו רק בסוף המאה ה־19, מושג על אזור המוקד (אפיצנטר) של רעידת האדמה, ואודות מידת הניחות של העוצמות הללו עם המרחק מאזור המוקד. מאז, מתודולוגיה זו של הערכת העוצמה הסייסמית, החלה להיות בשימוש יותר ויותר. סולם העוצמות הסייסמיות הראשון פורסם בשנת 1874 על ידי איטלקי בשם וסולם נוסף בשנת 1881 על ידי שווייצרי בשם . שניהם חברו יחד מיד לאחר פרסום הסולם של פורל, ויצרו סולם משותף בעל 10 דרגות עוצמה סייסמית שנקרא סולם רוסי-פורל, והוא הסולם הסייסמי הראשון שנעשה בו שימוש נרחב בעולם.
סולם זה שופר בשנת 1902 על ידי הוולקנולוג האיטלקי ג'וספה מרקאלי שהוסיף לכותרות של רוסי-פורל תיאורים מפורטים יותר של אפקטים סייסמיים. לפני כן, בשנת 1883, ניסה מרקאלי לייסד סולם בעל 6 דרגות, אך לא נעשה בו שימוש רב. בשנת 1904 הציע איטלקי אחר בשם אדולפו קָנכַּני סולם בן 12 דרגות, זאת מכיוון שהתברר, שכשמדובר ברעידות אדמה חזקות, 10 דרגות אינן מספיקות לתאר האפקטים החזקים ביותר ברזולוציה הנדרשת, והדבר תוקן על ידי הוספת 2 דרגות בקצה העליון של הסקאלה: דרגה 11 (XI) ודרגה 12 (XII). בסולם זה דרגה 1 (I) סימנה מצב שרעידת האדמה כלל לא הורגשה באתר הנתון, בעוד שדרגה XII סימנה מצב של הרס טוטלי בו. גם לסולם זה הייתה מגבלה גדולה, מכיוון שקנכני ויתר על תיאור מפורט בכל דרגה של עוצמה סייסמית, והסתפק רק בכותרות כמו: "הרס, "פחד" וכיוצא באלה, וכן הערכה של מידת תאוצת הקרקע שגרמה לאפקטים הללו.
רק בשנת 1912 התפרסם סולם בן 12 דרגות, עם תיאורים מפורטים, על ידי הגאופיזיקאי הגרמני אוגוסט היינריך זיברג. סולם זה, היווה את הבסיס לכל סולמות הערכת העוצמה הסייסמית בעלי 12 הדרגות שנעשה בהם שימוש עד היום. סולם זה, בתיקונים קלים, נקרא אז סולם מרקאלי-קנקני-זיברג. בשנת 1931 הסולם הזה תורגם לאנגלית, על ידי הארי ווד ופרנק ניומן ומסיבה בלתי ידועה הם קראו לו סולם מרקאלי המתוקן (Modified Mercalli Scale ובקיצור MMS) שזהו שמו עד היום. לא ידוע מדוע שמותיהם של זיברג וקנכני הודרו משם הסולם הזה.
בשנת 1956, צ'ארלס ריכטר שיפר בצורה משמעותית את הסולם. הוא נמנע מלתת לסולם את שמו, כיוון שלא רצה שהציבור יתבלבל בין סולם ריכטר למדידת כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד, לבין הסולם להערכת העוצמה הסייסמית. השיפור העיקרי והחשוב של ריכטר בסולם זה היה תלות הערכת העוצמה הסייסמית באיכות המבנה, ולא רק בדרגת הנזק. הגדרת איכות המבנה הגדירה בו זמנית את הפגיעוּת שלו, ומשתנה זה נותן את המימד הכמותי לסולמות להערכת עוצמה סייסמית. כך, הערכת העוצמה הסייסמית קיבלה משנה תוקף ואמינות. עם הזמן, ובעקבות מחקרים מודרניים אודות רעידות אדמה רבות, הסולם של מרקאלי שופר עד כדי כך, שניתן היה להסיק על מתאם בין דרגת העוצמה הסייסמית לבין תאוצת הקרקע המקסימלית שיצרה את האפקטים הסייסמיים שעל פיהם הוערכה דרגת העוצמה הסייסמית.
עם זאת, אפיון איכות המבנים לסוגיהם בסולם מרקאלי המתוקן (להלן נמשיך לקרוא לו לשם הנוחיות בלבד "סולם מרקאלי") מתייחס לסוגי הבנייה השכיחים בארצות הברית. אפיונים אלה אינם מתאימים למבנים השכיחים באירופה (בעיקר מבני מגורים), ונוצר קושי להעריך עוצמות סייסמיות לרעידות אדמה באירופה בעזרת סולם מרקאלי. בעקבות קושי זה, נוסח בשנת 1964 באירופה סולם המתאים יותר לאפיוני המבנים בה (בעיקר לאלה שבמרכז אירופה). סולם זה נקרא "MSK 64" . מחבריו היו שלושה סייסמולוגים ממרכז אירופה: סרגיי מדבדב (רוסי ממוסקבה), וילהלם ספונהר (מזרח גרמני) וויט קרניק (צ'כי). שלוש האותיות המופיעות בשם הסולם מבטאות את האות הראשונה של שם משפחתו של כל אחד מהם. המכון הגיאופיסי לישראל, והאגף לסייסמולוגיה בו, כגופים הממשלתיים הממונים על ניתור רעידות האדמה במדינה וסביבתה, אימצו (בזמנו) את סולם MSK 64 כסולם שעל פיו מעריכים עוצמות סייסמיות בישראל. זאת מכיוון שאופי הבנייה הסטנדרטית במרכז אירופה מתאים יותר לאופי הבנייה בישראל מאשר אופי הבנייה בארצות הברית. בשנות ה־70 שופר סולם MSK בשתי גרסאות נוספות: MSK-76, ו־MSK-78 אשר שימשו באירופה עד שנות ה־90 של המאה ה־20 (ראו להלן בפרק "סולם מודרני להערכת "עוצמה סייסמית" שמומלץ לשימוש בישראל").
הסולמות היפני והפיליפיני החריגים.
בשנת 1884 הוחל בפיתוחו של סולם להערכת עוצמות סייסמיות ביפן. בתחילת קיומו של סולם זה נעשה שימוש ב־4 יחידות שינדוֹ (מיפנית: 震度, דרגת רעד) – 微 לקלושה, 弱 לחלשה, 強 לחזקה ו־烈 לאלימה. סולם שינדו המשיך להתפתח, ובשנת 1898 הפך הסולם לסולם אורדינלי מדרגה 0 עד דרגה 7. בשנת 1908 הוגדר פירוט לדרגות הרעד השונות.