על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית משנת 1991, המילה העברית "זמריר'" משמשת תרגומה של המילה הלועזית "ג'ינגל", שנשתרשה בעברית. Jingle באנגלית שימש כתיאור קול שקשוק מתכתי, כמטבעות קטנים המתחככים זה בזה, או כקולו של הפעמון. מכאן הורחב השימוש לשיר קצר וקליט, ולאחר המצאת הרדיו הורחבה המשמעות לשיר קצר המשמש למטרות פרסומת. התרגום העברי "זמריר" מלביש את השורש ז־מ־ר על המשקל קַטְלִיל, המעניק משמעות של הקטנה והקלה. אם כן זמריר הוא מעין זמר קטן וקל.
היסטוריה.
לידתו של הזמריר בעידן הרדיו כאמצעי תקשורת המוני. הזמריר המוכּר הראשון נוגן ברדיו בארצות הברית והיה פרסומת של דגני הבוקר "Wheaties" של חברת ג'נרל מילס (General Mills). עד מהרה הפך הזמריר לאמצעי פרסום מקובל, בימים שבהם היה הרדיו אמצעי תקשורת ההמונים הביתי והנפוץ, בשנות ה־20, בשנות ה־30 ובשנות ה־40.
נוכחותו של הזמריר הרדיופוני בתרבות האמריקנית באותן שנים הייתה משמעותית. הבמאי וודי אלן מתאר בסרטו הנוסטלגי "ימי הרדיו" את התרבות האמריקנית הסובבת סביב שידורי הרדיו בתקופה זו. בסרט מושמעים זמרירים רבים, ובין היתר מתוארת בו גיבורת הסרט, שאותה מגלמת מיה פארו, בסצנה ארוכה שבה היא מקליטה זמריר המשבח את מעלותיו של חומר משלשל.
עם עלייתה של הטלוויזיה פינה התשדיר הרדיופוני את מקומו לתשדיר הטלוויזיוני, המורכב יותר, שנוסף למנגינה כולל אף תמונה ותנועה, ולעיתים אינו כולל מוזיקה כלל. עם זאת מסעי פרסום רבים עדיין נסמכים על זמריר קליט, החוזר על סיסמה קצרה, על מספר טלפון או על מסר פרסומי אחר.
כיום ישנם מסעות פרסום רבים המסתמכים על זמרירים ומוותרים על נוכחות בטלוויזיה או באינטרנט, וזאת בשל עלותו הנמוכה יחסית של הזמריר. בארצות הברית ישנן חברות רבות המתמחות בכתיבת זמרירים ובעיבודם לתשדירים רדיופוניים. עם זה מסעות פרסום טלוויזיוניים רבים, או מסעות פרסום המסתמכים על יותר ממדיום אחד, משתמשים אף הם בזמריר.
זמריר מצליח משאיר את חותמו לשנים רבות לאחר שהסתיים שידורו.
הזמריר בישראל.
בישראל נפוץ מאוד הזמריר עד ימינו, ויש זמרירים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המקומית. כך למשל הזמריר המפרסם תפוזים שכתבה בשנות ה־60 נעמי שמר – "התפוזים, התפוזים, טובים באלף אחוזים...", או הזמריר המפרסם את ספוג המטבח "ננס" – "ננס, ננס, אל המטבח נכנס / עושה לך טוב, עושה לך קל / ננס, ננס" (על פי לחן השיר "Heigh-Ho" מהסרט "שלגיה ושבעת הגמדים"), והזמרירים הקלאסיים "לכלב שלי קניתי דוגלי, האו האו, דוגלי מזון לכלבים" ו"ביצים ביצים". סרטון הפרסומת לסבון "נקה 7" הפך לקאלט בזכות הזמריר משנת 1963 שליווה אותו ("הוא ירוק, הוא כחול, הוא לבן / הוא עדין, הוא נעים, רענן / ולבן לתינוק הוא הצבע / אלסבון מצוין, נקה 7") והקהל באולמות הקולנוע הצטרף לזמריר ומחא כפיים במקומות המתאימים. זמרירים אלו הצטיינו במנגינה קליטה, והיותו של הרדיו המדיום הפרסומי הביתי הבולט עד תחילת שנות ה־70 העניק להם יכולת לחשיפה מקסימלית.
בשנות ה־70 החל הערוץ הראשון, והיחיד עד אז, לשדר תשדירים טלוויזיוניים שכונו "תשדירי שירות". כמה מאלו לוו בזמריר קליט והפכו אף הם לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית. מתוכם זכורים, בין היתר, הזקנה המזמרת "תרמתי דם" למנגינת הנושא של האופרה כרמן, הזמריר בעל הניחוח של להקת התרנגולים "קח עוד תפוז, אתה יודע למה", ו"אשכוליות או לא להיות".
עם תחילת שידוריו של ערוץ 2 בתחילת שנות ה־90 ופתיחתו של שוק הפרסומות הטלוויזיוניות המסחריות, צבר נושא הפרסום בכל ערוצי המדיה תאוצה, והזמרירים הפכו מתוחכמים וקליטים יותר ויותר. חלק ניכר מתשדירי הפרסום מלווים בשיר באנגלית, שלא נכתב במקור כזמריר, אך משרד הפרסום בחר בו ללוות את מסע הפרסום (דוגמה בולטת היא השיר "Creep" של להקת רדיוהד, שליווה את מסע הפרסום המוצלח של קסטרו. בתשדיר חשפה את עצמה יעל אבקסיס לפני ליאור מילר). בפעמים אחרות נכתב זמריר המלווה את מסע הפרסום בטלוויזיה וברדיו, כגון "אין, אין, אין כמו במבה" או "תעמיס לי ביסלי". שימוש נפוץ במיוחד בזמריר הוא במסעות פרסום הדורשים מן הצרכן שיזכור מספר טלפון, כמו הזמריר הידוע מהעשור הראשון של המאה ה־21, שפרסם את חברת הביטוח AIG ומספר הטלפון שלה. מסע פרסום זכור במיוחד מאמצע שנות ה־90 היה ל"נודלס תלמה". ללחנו של Dil To Pagal Hai, להיט בוליוודי ידוע, חוברו מילות ג'יבריש: "נודלס תלמה קה, נשנש בליסטיקה...". השיר הקליט הצליח להחדיר לשוק את המוצר, שהיה עד אז לא מוכר.
הרי הגילבוע
הנצרות כתופעה היסטורית
חוסניה ג'בארה
חוסניה ג'בארה (בערבית: حسنية جبّارة; נולדה ב-11 באפריל 1958) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מרצ.
ביוגרפיה.
ג'בארה נולדה וגדלה בטייבה למשפחה מוסלמית מרובת ילדים. בוגרת מכון וינגייט בפיזיותרפיה.
ג'בארה נבחרה לתפקיד יו"ר נעמת טייבה (1990–1994). עד בחירתה לכנסת עבדה במכללת "בית ברל". לאחר הקמת מפלגת מרצ ב-1992, החלה לפעול מטעמה.
בשנים 1999–2003 כיהנה בכנסת והייתה בכך לאישה המוסלמית והערבייה הראשונה בכנסת. פעלה בוועדת העבודה והרווחה, בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה לקידום מעמד האישה, הייתה יו"ר הוועדה לקידום האישה הערבייה. כמו כן נבחרה לוועדה למינוי קאדים שרעיים.
חוסניה ג'בארה הפרה את המשמעת הסיעתית בהצבעה על גובה קצבאות הילדים והצביעה למען הגדלת הקצבאות בצורה לא שוויונית ופרוגרסיבית על פי מספר הילדים למשפחה.
בחירתה של חוסניה ג'בארה למקום ריאלי ברשימה לכנסת התאפשרה במידה רבה בגלל שיטת השיריונים שהונהגה במרצ באותה תקופה. השיטה חייבה קידום מועמד ערבי למקום ריאלי וקידום מועמדות נשים - חוסניה ג'בארה ששילבה את שתי התכונות, אישה וערביה, "חסכה" בכמות המקומות המשוריינים, לכן קואליציה של מועמדים גברים, לא ערבים, דחפה לבחירתה. סיסמת הבחירות של ג'בארה במירוץ בקרב ועידת מרצ הייתה: "חוסניה גבארה - גם אישה גם ערבייה", רמז עבה לכך שהיא חוסכת מקום בשיריונים במפלגה. לאחר שמרצ ירדה בכמות המנדטים שלה המשיכה ג'בארה לזכות בשריון הנ"ל (במקום התשיעי שהפך ללא ריאלי). אולם לאחר מאבק של מספר פעילים ערבים בולטים ובראשם עיסאווי פריג', לקראת הבחירות ב-2013, בוטל השריון לערבים - ואכן פריג' הצליח לנצח ולסיים רביעי בפריימריז (ולהיות מוצב במקום החמישי ברשימה הכוללת של מרצ ולהיות חבר כנסת).
מאשה לובלסקי
מאשה לובלסקי (נולדה ב-25 בדצמבר 1936) היא לשעבר מזכ"ל נעמת וחברת הכנסת מטעם העבודה.
ביוגרפיה.
לובלסקי נולדה בהרצליה ובסיום לימודיה התיכוניים הוכשרה בהוראה.
17 שנים עסקה בתחום ההוראה והחינוך, במהלכן נבחרה ליו"ר מחוז חיפה בהסתדרות המורים.
בשנת 1973 חזרה להתגורר במרכז הארץ והחלה לעבוד כראש מחלקה בנעמת. בשנים 1981–1992 כיהנה כמזכ"ל נעמת.
בשנת 1992 נבחרה לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה ובה כיהנה עד 1996. בתחילה שימשה כחברה בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובהמשך מונתה לתפקיד סגנית שר המסחר והתעשייה מיכאל חריש.
לאחר שיבוצה ברשימת מפלגת העבודה כנסת ה-14 במקום לא ריאלי, התמודדה לתפקיד מנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות. מינויה אושר במהלך תקופת הבחירות וגרר ביקורת גדולה מצד חוגים פוליטיים. לאחר הבחירות בוטל המינוי על ידי השר הנכנס, נתן שרנסקי.
בשנים 1996–1999 שימשה יועצת לנושא מעמד האישה עבור השר אביגדור קהלני במשרד לביטחון פנים.
בשנת 1999 הצטרפה לאשת העסקים וחברת הכנסת לשעבר, פנינה רוזנבלום, והתמודדה עמה בבחירות לכנסת ה-15 כמספר 3 ברשימתה העצמאית "פנינה רוזנבלום". הרשימה לא זכתה להיכנס לכנסת ולובלסקי פרשה מהחיים הפוליטיים.
עם פרישתה, החלה לעסוק בתחום זכויות הגמלאים. כיום היא משמשת כיום יו"ר מרחב השרון בהסתדרות הגמלאים. משמשת גם כדירקטורית בחברת אוצר התיישבות היהודים וכחברת ההנהלה הציונית העולמית של הסוכנות היהודית. היא גם משמשת כנשיאת קרן המלגות של ויצו.
בבחירות לכנסת ה-24 שובצה במקום סמלי ברשימת מפלגת העבודה בראשות מרב מיכאלי.
יהודית שמחוני
יהודית שמחוני (לעיתים: שמחונית) (ט"ז בשבט תרס"ב, 24 בינואר 1902 – כ"ז בכסלו תשנ"ב, 4 בדצמבר 1991) הייתה חברת אספת הנבחרים הרביעית והכנסת הראשונה מטעם מפא"י. פעילה בתנועת הפועלות ובארגוני הנשים של הסתדרות העובדים הכללית.
ביוגרפיה.
שמחוני נולדה במושבה החקלאית היהודית נהר טוב שבפלך חרסון, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בתם השנייה של בתיה ומשה יבזורי (יבזריכין), מהעיירה ראסנה שבפלך מוהילוב ברוסיה הלבנה אשר הפך לציוני נלהב. לבד מיהודית היו לזוג עוד ששה ילדים. מאוחר יותר עברה המשפחה לעיירה בריז'נגוואטה (Bereznegovatoe) הסמוכה וחיה לסירוגין בעיירה זו ובנהר טוב. שמחוני למדה בגימנסיה בעיר חרסון, אותה סיימה עם תעודת בגרות חיצונית בהצטיינות יתרה. לאחר סיום לימודיה בגימנסיה החלה ללמוד בבית הספר הגבוה לחקלאות בחרסון, לימודים שהופסקו לאחר שנה וחצי משום ניסיונותיה לעלות ארצה.