היא הייתה סופרת פורה וכתבה 20 מחזות ושירים רבים. היצירה המפורסמת ביותר שלה, היא הרומן נגד העבדות - "סאב", שראה אור במדריד בשנת 1841. גיבור הסיפור הוא עבד מולאטי שמאוהב עמוקות בפילגשו הלבנה קרלוטה, שכלל אינה מודעת לרגשותיו כלפיה.
מהלך חיים.
ראשית חייה.
חרטרודיס גומס דה אוויינדה אי ארטאגה נולדה ב־23 במרץ 1814, בסנטה מריה דה פוארטו פרינסיפה, שלעיתים קרובות כונתה בפשטות בשם פוארטו פרינסיפה, ונקראת כיום קמגואיי. זו הייתה בירתה של פרובינציה במרכז קובה בימיה של אוויינדה, וקובה הייתה מושבה ספרדית. אביה, מנואל גומס דה אוויינדה אי חיל דה טאבואדה, הגיע לקובה בשנת 1809 בתוקף משימתו כקצין ימיה ספרדי האחראי על נמל נוביטאס . אמה, פרנסיסקה מריה דל רוסאריו דה ארטאגה אי בטנקורט, הייתה מקומית עם שורשים בחבל הבסקים ובאיים הקנריים, בת למשפחת ארטאגה אי בטנקורט העשירה, שהייתה אחת מהמשפחות המכובדות והחשובות בפורטו פרינסיפה. אוויינדה הייתה הבכורה מבין חמשת הילדים שנולדו להוריה, אך רק היא ואחיה הצעיר מנואל שרדו את גיל הילדות.
אביה נפטר בשנת 1823 כשהייתה בת תשע, ואמה התחתנה בשנית עשרה חודשים לאחר מכן לגספר איזידורו דה אסקאלדה אי לופז דה לה פניה, שהיה סגן אלוף ספרדי שהוצב בפוארטו פרינסיפה. אוויינדה לא אהבה אותו, וחשבה שהוא קפדן ונוקשה מדי; ושמחה בכל פעם שהוצב הרחק מהבית. מרגע שאמה התחתנה בשנית ועד שעזבה את קובה לספרד, אוויינדה ראתה את אביה החורג רק חודשיים-שלושה בשנה. היו לה שני אחים למחצה בוגרים יותר, מנישואיו הראשונים של אביה, מנואל וחרטרודיס שמם, שהתגוררו במקום אחר, אח צעיר יותר ששמו אף הוא מנואל, שהיה החביב עליה ביותר, ושלושה אחים למחצה מנישואיה של אמה לאסקאלדה: פליפה, חוספה ואמיליו. בהם אהבה לטפל.
כשמלאו לה 13 היא התארסה לקרוב משפחה רחוק שהיה אחד הגברים העשירים בפורטו פרינסיפה. סבה מצד אמה הבטיח לה חמישית מעיזבונו אם תבטיח להתמיד בנישואין אלה, אותם הסדיר בעצמו. בגיל 15 היא בחרה לבטל את אירוסיה, בניגוד לרצון משפחתה, וכתוצאה מכך נושלה מצוואתו של סבה. (סבה נפטר בשנת 1832, כשהייתה בת 17 או 18.) נהוג לחשוב שהחוויה הטראומטית הזו תדלקה את שנאתה למוסד הנישואין ולסמכות פטריארכלית וגיבשה בה את אמונתה שנשים נשואות הן למעשה שפחות. סלידתה מנישואין נבעה גם מנישואיה האומללים של בת דודתה אנחליטה, שנותרה חברתה היחידה לאחר שסירבה להנשא לאיש שמשפחתה בחרה עבורה.
אוויינדה הייתה, על פי הודאתה, ילדה מפונקת, מאחר שהעבדים שהחזיקה משפחתה עשו את כל המטלות, נותר בידה הרבה זמן פנוי, בו נהגה לקרוא ברעבתנות. אחד ממוריה הפרטיים היה המשורר חוסה מריה הרדיה, הנחשב למשורר הלאומי של קובה.
מעבר לספרד.
בשנת 1836 מצא עצמו אסקאלדה, אביה החורג של אוויינדה, מודאג מאפשרות התפרצותו של מרד עבדים, עד כדי כך ששכנע את אשתו למכור את רכושה ואת העבדים שלה, לעזוב את קובה ולעבור עם המשפחה לספרד. אוויינדה, שהייתה כבר בת 22, תמכה ברעיון מכיוון שרצתה לפגוש את קרובי משפחתו של אביה באנדלוסיה. המשפחה הפליגה לאירופה ב־9 באפריל 1836 ולאחר מסע של קרוב לשלושה חודשים הגיעו לעיר לה קורוניה בגליציה, ספרד, שם התגוררו במשך שנתיים עם משפחתו של אסקאלדה. בהיותה שם, הוזמנה אוויינדה לכמה מעגלים חברתיים מכובדים ובשנת 1837 התארסה עם פרנסיסקו ריקאפורט, בנו של מריאנו ריקאפורט, הקפטן הכללי של גליציה באותה תקופה. עם זאת, היא לא נישאה לו, מכיוון שהחליטה שלא להתחתן עד שלא תגיע לעצמאות כלכלית. כתוצאה מכך, מנע ממנה אביה החורג את ירושתה. כשנשלח פרנסיסקו להילחם במלחמות הקרליסטיות, (סדרת מלחמות אזרחים שהתפרצו בספרד באותה תקופה) היא עזבה את גליציה ונסעה לסביליה עם אחיה הצעיר מנואל. היא שמחה לעזוב את גליציה, הן מכיוון שספגה ביקורת מצד נשים גליציאניות על סירובה לעסוק בעבודות כפיים ועל אהבתה ללימודים, והן מאחר שלא אהבה את האקלים הלח ואת היעדר חיי התרבות.
בשנת 1839, זמן קצר לאחר בואה לסביליה, היא התאהבה עמוקות באיגנסיו דה ספדה אי אלקאלדה (Ignacio de Cepeday Alcalde), צעיר עשיר, משכיל ומקובל חברתית. ספדה הפך למושא רבים מכתביה, בעיקר מכתבי אהבה (40 מכתבים שנכתבו בין השנים 1854–1939, אותם פרסמה לאחר מותו). בנוסף היא גם כתבה עבורו אוטוביוגרפיה, ביולי 1839. ביוגרפים של אוויינדה הסתמכו מאוד על מכתביה אלו, כמקור מידע על שנות חייה הראשונות, שנכתבו מתוך רצון להרשים את ספדה. כך לדוגמה, היא כתבה שהיא צעירה מכפי שהייתה בפועל, שכן ספדה היה צעיר ממנה בשנתיים, והיא רצתה להראות צעירה ככל האפשר. בגלל הסתמכות יתר על המקור המוטה הזה, מעטים הפרטים הידועים בוודאות בנוגע ל־22 שנות חייה הראשונות. האוטוביוגרפיה שנכתבה עבור ספדה הייתה השנייה מתוך ארבע אוטוביוגרפיות שכתבה במהלך חייה; השלוש האחרות נכתבו בשנים 1838, 1846 ו- 1850, בהתאמה. אף על פי שהיא אהבה מאוד את ספדה, הוא לא היה מעוניין להנשא לה. אחת הסיבות בהן תרץ זאת הייתה שהיא אינה עשירה דיה. הוא גם טען שהיא אינה נשית דיה, מילולית מהמקובל ולעיתים קרובות אגרסיבית מדי לאישה בת המאה ה -19. לאחר שמערכת היחסים שלה עם ספדה הסתיימה, היא נסעה למדריד.
במדריד היו לה מספר פרשיות אהבה סוערות, חלקן עם סופרים בולטים הקשורים לרומנטיקה הספרדית, וגברים נוספים אחרים. כך בין היתר, היא ניהלה רומן עם גבריאל גרסיה טסארה, משורר מסביליה. בשנת 1844 נולדה להם בת מחוץ לנישואין. זמן קצר לאחר שנולדה התינוקת נטש טסארה אותה ואת התינוקת, וסירב להכיר בה כבתו. התינוקת נפטרה לאחר מספר חודשים. זה הותיר את אוויינדה שבורת לב בשיא הקריירה שלה.
כשנתיים מאוחר יותר, ב־10 במאי 1846, נישאה אוויינדה לגבר צעיר, דון פדרו סבאטר, שעבד עבור משפחת קורטז והיה עשיר מאוד. בנוסף הוא גם היה סופר וכתב שירים רבים לאשתו. סבאטר היה חולה מאוד במה שקרוב לוודאי היה סרטן. הוא נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם והותיר את אוויידנה שבורת לב. כתוצאה מכך היא נכנסה למנזר מיד לאחר מותו וכתבה מחזה בשם "אגילונה" שלא זכה לביקורות טובות כפי שזכה המחזה האחרון שלה.
בינואר 1853, היא ניסתה להירשם לאקדמיה המלכותית לאחר שהתפנה מקומו של המשורר חואן ניקאסיו גאייגו, שנפטר. אף על פי שרבים העריצו אותה, עצם היותה אישה, היווה מכשול בפניה, שכן, הכתיבה והפרסום הנלווה לה לא נתפסו כמקום ראוי לאשה. על אף שהייתה בת למשפחה עשירה ומוכרת מהמעמד הגבוה, היא לא זכתה בקלות בתהילה אותה שאפה להשיג מכתיבתה. בעוד שכל הגברים באקדמיה היו מודעים ליצירותיה והוקסמו מהן, הם לא העניקו לה את הזכות להצטרף לאקדמיה, רק בשל היותה אישה.
חזרה לקובה.
היא נישאה בשנית ב־26 באפריל 1855 לקולונל, דון דומינגו ורדוגו אי מסייו. בשנת 1859, עקב פציעת בעלה, הם עברו ממדריד בחזרה לקובה, בה נולדו שניהם. הם היו קרובים לפרנסיסקו סרנו, שהיה אז הקפטן הכללי של קובה. כשהגיעה לקובה, התקבלה אוויינדה בחום עם קונצרטים, מסיבות ומוזיקה. זמן קצר לאחר בואם, החמיר מצבו הבריאותי של ורדוגו והוא נפטר לבסוף ב־28 באוקטובר 1863. זה הותיר אותה במצוקה קשה, ואחרי שורת ביקורים בניו יורק, לונדון, פריז וסביליה, היא החליטה לחזור למדריד.
שנים אחרונות ופטירה.
היא התגוררה במדריד בשנותיה האחרונות. אחיה מנואל נפטר בשנת 1868. היא פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיה הספרותיות (בספרדית: "Obras literarias"), שלא כלל את הרומנים "סאב" "ודוס" .
בגיל 58 נפטרה אוויינדה ב־1 בפברואר 1873 במדריד, אך נקברה בסביליה, לצד אחיה מנואל.
יצירות ספרותיות.
Al Partir &lt;poem&gt;¡Perla del mar! ¡Estrella de Occidente!
¡Hermosa Cuba! Tu brillante cielo
la noche cubre con su opaco velo
como cubre el dolor mi triste frente.
¡Voy a partir!...La chusma diligente
para arrancarme del nativo suelo
las velas iza, y pronto a su desvelo
la brisa acude de tu zona ardiente.
¡Adiós, patria feliz, edén querido!
¡Doquier que el hado en su furor me impela,
tu dulce nombre halagará mi oído!
¡Adiós¡... Ya cruje la turgente vela…
El ancla se alza... el buque,
estremecido,
las olas corta y silencioso vuela!
&lt;/poem&gt; Al partir עם היציאה לדרך &lt;poem&gt;Pearl of the sea! Star of the Occident!
Beautiful Cuba! Night’s murky veil
Is drawn across the sky’s refulgent trail,
And I succumb to sorrow’s ravishment.
Now I depart! …As to their labors bent,
The crewmen now their tasks assail,
To wrest me from my home, they hoist the sail
To catch the ardent winds that you have sent.
Farewell, my Eden, land so dear!
Whatever in its furor fate now sends,
Your cherished name will grace my ear!
Farewell!... The anchor from the sea ascends,
The sails are full…. The ship breaks clear,
And with soft quiet motion, wave and water fends. 4
&lt;/poem&gt; גומס דה אוויינדה זכתה הן לשבחים והן לנידוי בשל עבודותיה הספרותיות. היא כתבה שירים, אוטוביוגרפיות, רומנים ומחזות. במהלך שנות ה -40 וה-50 של המאה ה-18 היא הגיעה לשיא התהילה והפרסום בזכות כתביה. היו לה מתחרות בכתיבה כמו קרולינה קורונאדו ורוזליה דה קסטרו, אך אף אחת מהן לא זכתה לשבחים רבים כל כך כפי שזכתה גומס דה אוויינדה. היא העניקה השראה לגברים ונשים כאחד בסיפורי אהבה, פמיניזם ועולם משתנה.