כחלק מהליך הגירוש, תכנן הממשל הסובייטי להטמיע את המגורשים הטטרים באוכלוסייה של מרכז אסיה. הוא עשה זאת באמצעות הרס של סמלי תרבות של הקהילה דוגמת פסלים, ספרים. מסגדים הוסבו לבתי קולנוע ולמחסנים, מצבות נותצו ונעשה בהם שימוש חוזר כחומר לבניין. כמן כן, הוסר כל זכר למורשת ולהיסטוריה של אוכלוסיית הטטרים ממסמכים וטקסטים סובייטים רשמיים דוגמת "האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה". בבואם של הטטרים להנפיק דרכון, בוטלה האפשרות לבחור בטטרים כקבוצה אתנית וכן כל מי שדרש זאת נדחתה בקשתו לדרכון.
כחלק מהדיכוי התרבותי והניסיונות למחיקת הזהות הטטארית, נקט הממשל הסובייטי ב"דיכוי טופונומי", שהתבטא במספר צווים שהוציא הממשל הסובייטי שהורו על שינוי כל שמות המקומות בשפה הטטארית, גרמנית ויוונית לרוסית.
תעמולה סובייטית.
כחלק מהניסיון להסוות את אופיו של הגירוש, טען הממשל הסובייטי כי המעבר של האוכלוסייה הטטארית מחצי האי נעשה מרצון וכי יש לראות בכך כ"התיישבות מחדש".
הסיבות לגירוש.
לפי ההיסטוריון פול, המטרה המרכזית של הממשל הסובייטי בגירוש הוא טיהור אתני של הטטרים מחצי האי. על מנת להעניק לגיטימציה לגירוש, האשים הממשל את התושבים הטטרים בבגידה בשל סיוע שהעניקו לטענתו לנאצים. לדעתו, היו מספר סיבות שזירזו את ההחלטה להורות על כיבוש חצי האי וגירוש הטטרים, ובהן מיקומו האסטרטגי של חצי האי קרים על חוף הים השחור ובקרבת טורקיה, כמו גם מאבקם המתמשך של הטטרים לאוטונומיה בחצי האי.
סיבה נוספת שציין פול היא קשרי הידידות שבין הטטרים בחצי האי לטורקיה, בה היה לממשל הסובייטי תוכניות לסיפוח שטחים דוגמת נפות ארדהאן בקרבת הגבול עם גאורגיה וקארס כמו גם הקמת בסיס ימי במיצרים הטורקיים. יש הרואים בגירוש כחלק מתעמולה אנטי טורקית רחבה יותר ובהתחשב בדעת הממשל הסובייטי כי במקרה של סכסוך עתידי בין המדינות, יהיו הטטרים לצידה של טורקיה.
שיקום וחזרה לאי קרים.
ב-28 באפריל 1956, לפי צו שהוציא הממשל הסובייטי, שוחררו הטטרים מהמחנות בהם שהו וזכויות האזרח הושבו להם. באותה שנה, החלו הטטרים בניסוח עצומה לשם חזרתם לבתיהם בחצי האי. כחלק ממאבק זה ארגנו הטטרים הפגנה גדולה באוקטובר 1966, אך זאת דוכאה באלימות על ידי הצבא הסובייטי.
ב-21 ביוני 1967, נערכה פגישה בין נציגי הטטרים לבין נשיא הק.ג.ב, שר הפנים ונציגי ממשל נוספים, במהלכה הודו השלטונות כי הטטרים לא שיתפו פעולה עם הנאצים והבטיחו לנציגי הטטרים כי יתאפשר להם לחזור לחצי האי - הבטחה שלא קוימה. בעקבות כך, נערכו ב-27 באוגוסט וכן ב-2 בספטמבר 1967, הפגנות המוניות בעיר טשקנט בירת אוזבקיסטן.
על אף העובדה כי השלטון הסובייטי הוציא צו ב-5 בספטמבר 1967, אשר מנקה את הטטרים מכל האשמות קודמות כנגדם, לא נעשה כל מאמץ לקדם את חזרתם של הטטרים לחצי האי כמו גם לקבוע מנגנון פיצויים על הנזק הרב שנגרם לאוכלוסייה, הן הפיזי והן הכלכלי, בעקבות הגירוש. ב-1968, הורשו 300 משפחות לחזור לחצי האי, אך זאת רק למטרות הסברה. חזרה המונית של הטטרים לחצי האי התאפשרה רק באמצע שנות ה-80, עם תחילתה של תקופת הפרסטרויקה בברית המועצות.
ב-1991 חוקק בפרלמנט הרוסי חוק שהסדיר את זכותן של הקבוצות האתניות שנרדפו והוגלו על ידי הממשל הסובייטי לשיקום ולחזרה למקום מושבן המקורי. ב-21 באפריל 2014, עם כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה, הוציא נשיא המדינה פוטין צו (שתוקן אחר כך ב-12 בספטמבר 2015), המסדיר את מעמדם של תושבי חצי האי אשר סבלו מרדיפות בתקופת שלטונו של סטלין, ובניהם הטטרים, שגורשו מחצי האי וחזרו אליו בהמשך. בהקשר זה, הגדיר הפרלמנט הרוסי את ההיסטוריה של הטטרים בחצי האי במאה ה-20 כ"גורל טראגי".
משפחות רבות שחזרו לחצי האי במהלך השנים גילו כי בביתן גרות משפחות רוסיות או אוקראיניות, ולרבים מהחוזרים לא התאפשר לקבל את רכושם ואדמותיהם בחזרה.
בחצי האי מתגוררים כ-250,000 טטרים, והם מהווים כ-12% מאוכלוסיית האי כולה.
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה.
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה מידי אוקראינה במרץ 2016, הוביל לפי הנטען במקורות רשמיים של המיעוט הטטארי, להפרות של החוק הבינלאומי ופגיעה שיטתית בזכויות אדם. לפי הנטען, סבלו התושבים הטטרים מרדיפות והטרדות מטעם הממשל הרוסי. בהקשר זה צוין כי 21 נציגים טטרים נחטפו, שלושה מהם מתו וכ-130 תיקים פליליים נפתחו כנגד תושבים טטרים. בנוסף, כ-10,000 טטרים גורשו מחצי האי ונאלצו להעתיק את מקום מגורם לחלקים אחרים באוקראינה.
המחאה באירוויזיון 2016.
בתחרות אירוויזיון 2016, זכה השיר המחאתי "1944" שאותו ביצעה הזמרת האוקראינית בת המיעוט הטטארי סוזנה ג'מאלדינובה ("ג'מאלה"). השיר, הנחשב לאחד מהשנויים ביותר במחלוקת בתולדות התחרות, הוקדש לסבתא רבתא של ג'מאלה אשר הייתה מבין המגורשים הטטרים למרכז אסיה. ג'מאלה ציינה כי השיר בנוסף יוצא במחאה כנגד סיפוח חצי האי על ידי רוסיה והרדיפות, לטענתה מהן סובלים טטרים בחצי האי בשל התנגדותם לסיפוח הרוסי.
עצמון יניב
עצמון ד. יניב (פוחצ'בסקי) (נולד ב-1951) הוא עורך דין, משורר, צייר ואיש ציבור.
ביוגרפיה.
עצמון יניב נולד בראשון לציון ובה גדל. במקצועו הוא עורך דין, בורר, ומגשר.
שירת כקצין בחיל שריון בסדיר ובמילואים, לחם במלחמת יום הכיפורים בגזרת התעלה, כמפקד מחלקת טנקים, בקרב על מתחם חמוטל. הטנק שלו ספג פגיעה ישירה, שניים מאנשי צוות הטנק שלו נהרגו, והוא ואיש צוות נוסף נפצעו. השתחרר משירות המילואים בצה"ל בדרגת רב-סרן.
למד משפטים באוניברסיטה העברית, הוסמך כחבר לשכת עורכי הדין ב-1978 ומאז הוא בעל משרד פרטי לעריכת דין בתחום האזרחי. הוסמך כמגשר ב-2001. סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ב-2003.
החל לכתוב שירים בגיל צעיר. ספר שיריו הראשון ראה אור ב-2001, ומאז יצאו לאור עוד שלושה ספרי שירה שלו. בנוסף לכך, ערך עם בת דודתו, אורה עשהאל, שני ספרים, אחד מהם רומן של סבתא רבתא שלו נחמה פוחצ'בסקי, והשני ספר שירים של סבו עשהאל פוחצ'בסקי.
חבר באגודת הסופרים ובאיגוד סופרים כללי. שיריו פורסמו בכמה וכמה אנתולוגיות וכתבי עת.
יניב אוסף אומנות זה שנים רבות, וב-2015 החל לצייר בעצמו. בפרק זמן של שנה צייר כ-400 ציורי שמן. נכון ליוני 2016 עבודות שלו הוצגו בתערוכת יחיד אחת ובארבע תערוכות קבוצתיות. צילומים של ציוריו מופיעים על כריכת ספר שיריו החדש של יחיאל חזק ועל כריכת גיליונו הראשון של כתב העת "בין סגול ובין תכלת". חבר בעמותה לאמנות חזותית ראשון לציון.
יניב הוא נינם של בני העלייה הראשונה, נחמה פוחצ'בסקי ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי, ונינו של שמואל נתן וילסון, ממקימי תל אביב.
מילא תפקידים ציבוריים רבים, החל מהיותו נער ועד היום.
מתגורר בכרמי יוסף.
ועידת לטראנו הראשונה
ועידת לטראנו הראשונה היא ועידה אקומנית שכונסה על ידי הכנסייה הקתולית בזמן כהונתו של האפיפיור קליקסטוס השני בשנת 1123. עיקר הדיונים בה נגעו לקונקורדט וורמס אשר נחתם בין האפיפיור לקיסר הגרמני; הסכם אשר נועד לסיים את המאבק בין כס האפיפיור לבין הקיסרות החילונית. בנוסף, אסרה הוועידה על אנשי הכנסייה להינשא, וקבעה תקנות אשר ימנעו התערבות חילונית במינוי בישופים. ועידה זו היא הראשונה מבין הוועידות האקומניות שכונסו בידי האפיפיור במערב, והיא מהווה את תחילתו של תהליך צבירת הכוח הפוליטי של האפיפיור.
רקע היסטורי.
לאחר הוועידות של המאה ה-4 וה-9 אשר נוהלו בידי הכנסייה הביזנטית, ועידת לטראנו הראשונה היא ועידה אקומנית שכונסה לראשונה בידי האפיפיור ברומא. החל מן המאה ה-11, התחזק מעמדו של האפיפיור הן כעומד בראשה של הכנסייה והן כישות עצמאית ביחס לשלטון החילוני. כחלק ממגמת התחזקות זו, האפיפיור גרגוריוס השביעי, נושא בשורת הרפורמה הגרגוריאנית, קבע כי הסמכות לכנס ועידה אוניברסלית היא בלעדית לאפיפיור; קביעה אשר נכנסה לחוק הקאנוני של הכנסייה הקתולית. הראשון לממש את הסמכות הזו הוא האפיפיור קליקסטוס השני אשר כינס את ועידת לטראנו הראשונה בשנת 1123. בכך מסמלת ועידה זו את מעבר כובד המשקל של קביעת הדוגמה הנוצרית מהכנסייה הביזנטית לכס הקדוש ברומא. בוועידה זו באה לידי ביטוי סמכותו הבלעדית של האפיפיור, דבר שאינו מאפיין כלל ועיקר את הוועידות האקומניות הקודמות אשר התקיימו בשיתוף עם השלטון החילוני של הקיסר הביזנטי.
ועידת לטראנו הראשונה נתקיימה על רקע מאבק האינווסטיטורה בין הכס הקדוש לבין השלטון החילוני, בעיקר מול קיסר גרמניה. עליית כוחו של המוסד האפיפיור גרם לשליטים החילונים לחשוש מפני עליית כוח פוליטי חדש באירופה. מאבק זה התמקד במידת המעורבות של השליטים החילוניים בנעשה בכנסייה אשר הייתה רבה מאוד ולעיתים אף מוחלטת, ובייחוד בתהליך מינויים של בישופים (שמו של המאבק נושא את שמו של טקס המינוי). בה כוחו הפוליטי והדתי של האפיפיור היה מבוסס דיו על-מנת לחתור לסיומו של המאבק עם השלטון החילוני, אך מידת השפעתו רחוקה מלהגיע לשיאה. מצד אחד, קליקסטוס השני, אשר עלה לכס האפיפיור ב-1119, חתם על קונקורדט וורמס עם קיסר גרמניה היינריך החמישי ובכך שאף להביא לפיוס בין הכס הקדוש לקיסרות הגרמנית. מצד שני, כהונתו של קליקסטוס השני לא הביאה לסיומו המוחלט של המאבק. ועידת לטראנו הראשונה שימשה את האפיפיור להפצת המונרכיה האפיפיורית ברחבי אירופה תוך חיזוק מעמדו הפוליטי. הוועידה התרחשה כשנה לאחר חתימת ההסכם עם מלך גרמניה והיא מהווה חלק מתהליך הפיוס שכן בה הובא ההסכם לאישור בפני ראשי העולם הקתולי באירופה המערבית.
הוועידה והחלטותיה.