אחד מסעיפי ההצהרה דרש מפיסארו גיוס 250 אנשים אשר ישמשו כצבאו בעת הכיבוש תוך שישה חודשים כתנאי לתמיכת הכתר במשלחת. סעיף זה יצר לפיסארו זמן אותו הוא ניצל לביקור בעיר מולדתו שם שכנע את אחיו הצעיר ארננדו וכמה חברי ילדות שלו להצטרף אליו למסעו אל פרו. בתקופה זו הצטרף אל פיסארו פרנסיסקו דה אוריאנה אשר עתיד לחקור ולגלות את כל אורכו של נהר האמזונאס. אחיו האחרים של פיסארו החליטו גם הם להצטרף למסע.
כאשר הייתה המשלחת מוכנה לצאת לדרכה כעבור שנה מיום הגעתו של פיסארו לספרד, היא מנתה שלוש ספינות, מאה ושמונים איש ועשרים ושבעה סוסים. מאחר שפיסארו לא עמד במכסת האנשים אותה דרש הסכמו עם המלך, הוא הפליג בינואר 1530 עם ספינתו בחשאי מספרד לעבר האיים הקנריים, שם פגש את אחיו ואת שתי הספינות הנותרות. לאחר איחוד המשלחת יצאו פיסארו ואנשיו בדרכם אל פנמה.
המשלחת השלישית והאחרונה בראשותו של פיסארו הפליגה דרומה מפנמה אל פרו ב-27 בדצמבר 1530.
כיבוש פרו (1532).
בשנת 1531 נחת פיסארו בחופי אקוודור, שם מצא כמויות זעירות של כסף, זהב ואיזמרגד. הוא דיווח על כך לאלמגרו שנשאר בפנמה לגיוס אנשים נוספים. על אף שכוונתו הראשונית הייתה להפליג ללא הפסקה לטומבס ושם להחל בכיבוש, הוא נאלץ להתמודד מול הילידים בני הפונה. בקרבות נהרגו 3 ספרדים וכ-400 ילידים נהרגו או נפצעו באורח אנוש. לאחר שוך הקרבות המשיכה משלחתו של פיסארו דרומה והגיעה לחופי טומבס. להפתעתם הרבה העיר הייתה חרבה ונטושה. לשני הספרדים שנשארו בה בשנת 1528 לא היה זכר. הפליטים הבודדים מקרב הילידים אשר פגשו בפיסארו הסבירו כי שבטי הפונים פלשו לאזור ובזזו את העיר כחלק ממלחמת האחים שהתרחשה באותה עת בממלכה.
לאור התגלית לגבי מצבה העגום של טומבס החליט פיסארו לשנות את תוכניותיו המקוריות ולצאת במסע יבשתי אל פנים היבשת, מסע שבקיצו יקימו אנשיו את ההתיישבות הספרדית הראשונה בפרו (והשנייה בכל דרום אמריקה, לאחר יסוד "קדיז החדשה" בוונצואלה בשנת 1521). ביולי 1532 הונחה אבן הפינה לעיר סן מיגל דה פּיוּרה. לאחר הקמת היישוב יצאו קומץ מאנשיו של פיסארו, בהנהגת הקונקיסטדור ארננדו דה סוטו, לתור את הארץ. הם שבו כעבור ימים אחדים כשבידיהם מספר תשורות מוזהבות, שליח של מלך האינקה ובפיו הזמנה אישית לפגישה שברצונו לערוך עם הספרדים.
מלחמת האזרחים שנערכה בממלכת האינקה העלתה לשלטון במדינה את המלך אטוואלפה לאחר שהאחרון הדיח את אחיו הואסאקר מהשלטון. לאחר שוך הקרבות בחר אטוואלפה שלא לחזור לבירת הממלכה קוסקו אלא להישאר בעיירה קחאמרקה במטרה לפגוש באנשים הלבנים שעוררו את סקרנותו. לאחר מסע רגלי של כחודשיים הגיע פיסארו עם חייליו לעיר והחל במגעים לתיאום הפגישה עם מלך האינקה. משימת תיאום המפגש הוטלה על ארננדו דה סוטו יחד עם נזיר ספרדי ומתרגם מקומי. אולם, על אף כוונותיו המוקדמות סירב אטוואלפה להפגש עם הספרדים בטענה שהוא לעולם לא ישמש כמשנה לשליט אחר. אמירה זו הביאה למתקפה של הספרדים על צבאו של המלך, התקפה שהפכה לקרב הנודע בשם קרב קחאמרקה, אשר נערך ב-16 בנובמבר 1532.
לאורך כל הקרב הייתה ידיהם של הספרדים בעלי הנשק החם על העליונה. פיסארו לכד והוציא להורג את 12 חברי משמר הכבוד המלכותי ושבה את המלך עצמו. המלך הוחזק בחדר אשר נודע כ"חדר הכופר", לאחר שאטוואלפה התחייב למלאו בזהב בתמורה לשחרורו. אף על פי שהמלך קיים את הבטחתו וניפק את כמות הזהב המדוברת, הוא נשפט בפני הספרדים ונמצא אשם בהריגת אחיו המלך החוקי ובקשירת קשר נגד פיסארו וכוחותיו. אטוואלפה הוצא להורג על ידי הספרדים בחניקה ב-26 ביולי 1533.
שנה לאחר הריגתו של מלך האינקה האחרון פלש פיסארו בראש כוחותיו לקוסקו הבירה ובכך השלים את הכיבוש הספרדי של פרו. בירת ממלכת האינקה יצרה רושם עז על פיסארו ובאמצעות חייליו הוא כתב מסר למלך ספרד לפיו: "עיר זו היא הגדולה והמרשימה ביותר מבין הערים אשר נמצאו במדינה זו או בהודו כולה. בטוחני, הוד מעלתך, כי יופייה של העיר ובניניה יהיו יוצאי דופן אפילו בספרד". קוסקו נבזזה על ידי הספרדים עד היסוד.
למרות הערכתו הרבה לבירת האינקה, החליט פיסארו כי מיקומה ההררי של העיר וריחוקה מהים ימנעו ממנה לשמש נאמנה כבירת פרו הספרדית. מאחר שלא נמצאה בממלכה עיר אחרת שתוכל לשאת בתואר ייסד פיסארו את העיר לימה, בירתה הנוכחית של פרו, ב-18 בינואר 1535.
מותו.
ניסיונם של בני האינקה לשקם את המלוכה בבירתם נמנע על ידי התערבות צבאית של כח ספרדי ברשותו של אלמגרו. לאחר הכנעת המרידה פרץ ויכוח בין פיסארו לאלמגרו בנוגע לחלוקת השטח שכבשו הספרדים. הסכסוך התגלע לכדי קרב מזוין, בו הובס אלמגרו והוצא להורג, אולם הריגתו של אלמגרו לא שמה קץ לסכסוך, וב-26 ביוני 1541 נקם בנו של אלמגרו מאשתו האינדיאנית את מות אביו ורצח את פיסארו.
פיסארו נקבר בחצר הקתדרלה של לימה, אולם מאוחר יותר נקבר תחת רצפת הקתדרלה.
פרנסיסקו פיזארו
פרנציסקו פיזרו
פרנציסקו פיזארו
קונקיסטדור
קונקוויסטדור
הפסיון של ישו
הפסיון של ישו (בלטינית: Passio Christi, על דרך היוונית: παθεῖν, "עֱנוּת, סבל") הוא השם המקובל למסכת הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה, אירוע מרכזי בנצרות. ישו עבר דרך זו בירושלים, במסלול הקרוי ויה דולורוזה. תיאור הפסיון חוזר פעמים אחדות בברית החדשה, והוא בעל משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות. לאורך הדורות שימש סיפור הפסיון השראה ליצירות אמנות רבות.
הפסיון בברית החדשה ובתאולוגיה הנוצרית.
הפסיון מתואר בכל ארבע הבשורות של הברית החדשה. התיאור כולל את מאסרו של ישו בידי היהודים לאחר הסעודה האחרונה וחקירתו על ידי הסנהדרין, משפטו אצל הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס, צליבתו, מותו על הצלב ביום שישי וקבורתו.
הברית החדשה מתארת את הניסיון של פילטוס לשכנע את ראשי היהודים לשחרר את ישו, כיוון שהמנהג איפשר חנינה של אסיר אחד לכבוד החג (אין שום עדויות היסטוריות שאכן מנהג כזה היה קיים, וזו העמדה המקובלת במחקר בימינו), ואת סירוב היהודים לעשות כן. חלק מהבשורות מתארות את ההלקאה של ישו על ידי החיילים הרומאים, ההשפלות שעבר עת הכתירו אותו בכתר הקוצים וקראו לו בלעג "מלך היהודים", וצליבתו לצד שני גנבים.
בכל הבשורות מסופר גם על תחייתו של ישו כעבור שלושה ימים, ביום ראשון.
למותו ותחייתו של ישו משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות.
דמותו של ישו כמשיח נבנית בדרכים רבות בארבע הבשורות של הברית החדשה. המשיח, במסורת היהודית של ימי הבית השני, נתפס כמלך שיבוא וישחרר את עם ישראל מעולה של רומא, או כדמות בעלת מאפיינים אלוהיים (לדוגמה "בר אנש" בספר דניאל) שתבוא באחרית הימים ותגאל את העם, ובכל מקרה הוא נתפס כדמות רבת הוד ועוצמה. תפיסה מעין זו לא יכולה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב. מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי. ממשיכי דרכו של ישו עברו בעקבות מותו מאמונה לישו לאמונה בישו. דווקא מותו על הצלב ותחייתו לאחר שלושה ימים הפכו לעיקרי האמונה של הנצרות. מותו של ישו נתפס כמוות המנקה את האנושות מהחטא הקדמון של אדם וחוה. ישו הוצג כקורבן מרצון הלוקח על עצמו את חטאי האנושות והמביא על ידי כך לאדם את החסד האלוהי ואת אפשרות הגאולה.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה כבר באגרות פאולוס, הכתבים הנוצריים העתיקים ביותר שנמצאים בידנו, יש דגש על מותו ותחייתו של ישו ולא על חייו או פועלו. מכל מעשיו של ישו רק לידתו, צליבתו ותחייתו מופיעים ב-credo, עיקרי האמונה שנוסחו בוועידת ניקיאה ב-325 לספירה. לא פלא, אם כן, כי רגעיו האחרונים של ישו, האתרים בהם נשפט, הובל אל הצלב, נצלב, נקבר וקם לתחייה, ריתקו את הנוצרים כבר מראשית המאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת מותרת. הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, הגיעה לארץ הקודש והניחה את הבסיס לזיהוי המקומות בהם פעל ישו, לבניית כנסיות באתרים אלו ולהפיכתם למקומות הקדושים.
הפסיון באמנות.
הפסיון של ישו (ומכאן, התחנות בוויה דולורוזה) הונצח במוזיקה, באמנות פלסטית, בספרות ואף בקולנוע.
היצירות המוזיקליות הקלאסיות המפורסמות העוסקות בנושא כוללות את המתאוס פסיון (הפסיון על פי מתי) והיוהנס פסיון (הפסיון על פי יוחנן) מאת יוהאן סבסטיאן באך, המתאוס פסיון של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי ועוד.
נושא הפסיון ודרך הייסורים תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית. החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וה-Maestà של דוצ'ו (Duccio di Buoninsegna).
להלן מספר דוגמאות מני רבות, לעיסוק בנושא ייסורי ישו באמנות הפלסטית לאורך הדורות:
מחזות פסיון.
למן ימי הביניים רווח באירופה המנהג של העלאת "מחזות פסיון" - המחשה דרמטית של יסורי השעות האחרונות בחייו של ישו, בהשתתפות שחקנים ולעיני קהל. מחזות אלה הציגו בהבלטה את חלקם של היהודים במסירת ישו לידי הרומאים ואת אחריותם לגורלו המר, ובכך ביססו וחיזקו תפיסות אנטישמיות חריפות. במקומות רבים רווח עד היום המנהג של "מחזות פסיון", במיוחד סביב אירועי חג הפסחא.
מחזה הפסיון הגדול והמפורסם ביותר הוא זה המתקיים בכפר אובראמרגאו שבבוואריה. מחזה זה, שאורכו שבע שעות ומשתתפים בו כ-2,000 שחקנים, מועלה בהפקת ענק פעם בעשר שנים (בשנה הראשונה של כל עשור) מאז שנת 1634, לאחר שתושבי הכפר נדרו שאם יינצלו ממגפת הדבר יעלו מדי עשור את המחזה בהפקה מרשימה. על פני חודשים אחדים בהם מוצג המחזה צופים בו כחצי מיליון איש, המגיעים לאוברמרגאו מכל רחבי העולם הנוצרי. לקראת מופע המילניום של מחזה הפסיון של אוברמרגאו בשנת 2000 הגיעה הליגה נגד השמצה להידברות עם מארגני המחזה על שיכתוב קטעים ממנו למיתון הטונים האנטי-יהודיים שבו.