משה העליון (נולד ב-26 בפברואר 1925) הוא ניצול שואה, משורר, מתרגם וסופר. הוא נולד בסלוניקי, יוון, ב-26 בפברואר 1925. הוא שרד את אושוויץ, צעדות המוות, מאוטהאוזן, מלק ואבנזה. הוא מחבר ספר זיכרונות, "מיצרי שאול" (Meizarey Sheol), שנכתב במקור בעברית ותורגם לאנגלית כ"מיצרי הגיהנום": כרוניקה של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה הנאצים אושוויץ, מאוטהאוזן, מלק, אבנזה". הוא כתב שירים בלדינו שהתבססו על קורותיו במחנות הריכוז וההשמדה ובצעדות המוות: "La djovenika al lager", "Komo komian el pa" ו-"En marcha de la muerte", שפורסמו בלדינו ועברית תחת הכותרת "En los Kampos de la Muerte". העליון תרגם את אודיסיאה מאת הומרוס ללאדינו.
ביוגרפיה.
משה העליון נולד בסלוניקי, יוון, ב-26 בפברואר 1925. הוא הגיע ממשפחה יהודית ספרדית מהמעמד הבינוני. סבו של משה היה רב. אביו של משה אליהו עבד כמנהל חשבונות בחנות. אמו רחל הייתה עקרת בית. המשפחה דיברה בבית לאדינו. מחוץ לבית הם דיברו יוונית. משה למד גם עברית. משה למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה" של הקהילה היהודית בסלוניקי. (מנהל בית הספר היה דודו של משה). לאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה יוונית ציבורית בסלוניקי.
בקיץ 1942 החלו הנאצים לעצור את יהודי סלוניקי. ב-11 ביולי 1942 הצטוו כל הגברים היהודים בגילאי 18 עד 45 להתרכז בכיכר העצמאות בסלוניקי לצורך "רישום". בכיכר סבלו היהודים מהשפלות. הגרמנים אילצו אותם להתעמל במזג האוויר החם ולא אפשרו לשתות מים. משה ושאר קהילת יהודי סלוניקי קיבלו הודעה כי הם יגורשו ליישוב מחדש בפולין. אחר כך נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב ונאלצו להיכנס לשני הגטאות בעיר, אחד במזרח סלוניקי ואחד במערב, שנקרא הברון הירש, בסמוך לקווי הרכבת.
באושוויץ.
ב-4 באפריל 1943 משה ומשפחתו (אמו ואחותו, שני סבו מצד אמו של משה, דודו עם אשתו וילדם בן השנה) הצטוו להגיע לגטו הברון הירש. הם ארזו את המזוודות שכללו ביגוד חם שקנו במיוחד למגורים בפולין, השאירו את המפתחות אצל שכניהם הלא יהודים ועברו לגטו הברון הירש.
ב-7 באפריל 1943 הועברו משה ומשפחתו בקרונות משא עמוסות באנשים לאוושוויץ. הם נסעו שישה ימים ולילות. את הגירוש הוא מתאר בשירו "La djovenika al lager". בלילה של 13 באפריל הם הגיעו לאושוויץ. אמו ואחותו של משה נרצחו בתאי הגזים מיד עם הגעתם. סבו וסבתו מצד משה, אשת דודו ובנו בן השנה נרצחו גם הם עם ההגעה. דודו של משה נרצח באושוויץ כעבור כמה חודשים.
משה העליון קועקע באושוויץ וקיבל את המספר 114923 על זרועו השמאלית. הוא עבד בעבודות כפייה באושוויץ כ-21 חודשים, עד 1945. "אושוויץ היה גיהנום... זה היה מקום שמעולם לא ידעת אם אתה עומד להיות בחיים ברגע הבא. מקום בו ילדים לא יכלו לחיות... הם נידונו למות, כמו גם אמהותיהם. רק אלה שיכולים לעבוד יכלו לחיות זמן מה. השאר, עד מוות", אמר.
צעדות המוות.
ב-21 בינואר 1945 נאלץ משה יחד עם אלפי אסירים לצעוד בצעדות הממות. הוא מתאר את צעדת המוות בשירו "En marcha de la muerte". מדי פעם יכול היה משה לשמוע את הרובים שהורגים את הקורבנות שלא יכלו ללכת יותר. ביום השני הם הגיעו לתחנת רכבת. האסירים הוכנסו לקרונות משא ללא מים או אוכל. אחרי שלושה ימים הם הגיעו למאוטהאוזן.
במחנות הריכוז מאוטהאוזן, מלק, אבנזה.
משה נאלץ לעבוד במחנה הריכוז מאוטהאוזן ואז הועבר למלק, שם היה לפועל כפייה בבית חרושת לחימוש, בתוך ההרים, במנהרות. כאשר בעלות הברית התקרבו למחנות, לקחו הגרמנים את האסירים דרך הדנובה בסירות קטנות לעיר לינץ ואז, לאחר ארבעה ימים ברגל, למחנה הריכוז אבנזה. בשירו "Komo komian el pan", כותב משה כי במהלך שנותיו כאסיר במחנות הריכוז הנאציים הבטן תמיד "בכתה".
לאחר השואה.
ב-6 במאי שוחרר. לאחר השחרור החליט משה העליון שלא לחזור לסלוניקי, והיגר באופן לא חוקי לארץ ישראל על סיפון אוניית המעפילים וודג'ווד ביוני 1946, לאחר שהייה של שנה אחת בדרום איטליה. האונייה נתפסה על ידי הצבא האנגלי והעליון נכלא עם המעפילים האחרים למשך חודש במחנה מעצר בריטי.
העליון התגייס לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים הוא שירת בסוללת תותחי 65 מ"מ ("נפוליאונצ'יק") בחזית הצפון במלחמת העצמאות. ב-1950 סיים בהצטיינות קורס קצינים. הוא שירת בגדוד מרגמות 332, בבה"ד 9, בעוצבת עמוד האש ושימש מפקד גדוד איכון. בשנת 1970 פרש מהצבא בדרגת סגן אלוף. בעת ששירת בכוחות המילואים, התקדם לדרגת אלוף-משנה.
משה עבד במשרד הביטחון הישראלי והיה תחילה עוזר ואז ראש יחידה מבצעית. לאחר מכן היה עובד ציבור.
משה קיבל את התואר ראשון באמנות (BA) ותואר שני (MA) במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב.
פעילותו בארגון עולי סלוניקי ויד ושם.
העליון היה נשיא "Asosiasión de los Reskapados de los Kampos de Eksterminasión, Orijinarios de Grecha en Israel" (ארגון ניצולי השואה מיוון בישראל) בין השנים 2001 עד 2015. לפני כן, ובמשך 25 שנה, הוא היה חבר באגודה וסגן נשיא. לאחר 2015 הוא קיבל את תואר נשיא הכבוד של האגודה.
העליון חבר במועצת המנהלים של יד ושם כבר למעלה מעשר שנים. הוא נשיא כבוד של מרכז מורשת הקהילות סלוניקי ויוון. משה העליון חזר לאושוויץ מספר פעמים במטרה להנציח את קורבנות השואה. במארס 1987 ביקר במוזיאון המחנה עם בתו, קבוצת ניצולים אחרים וצוות רדיו של תחנת הרדיו הישראלית "גלי צה"ל".
העליון היה בין מדליקי המשואה בטקס הדלקת שש המשואות בשנת 2017.
יצירתו.
בשנת 1992 פרסם העליון אוטוביוגרפיה בשם "מיצרי שאול", שנכתבה בעברית ותורגמה לאנגלית בשנת 2005 עם הכותרת "מיצרי הגיהנום", כרוניקה של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה הנאציים אושוויץ, מאוטהאוזן, מלק, אבנזה.
בשנת 2000 פרסם את En los Kampos de la Muerte, טקסט פיוטי ואוטוביוגרפי שנכתב בלדינו והורכב משלושה שירים גדולים מאוד: "La djovenika al lager" (המוקדש לאחותו); Komo komian el pan"; ו-"En marcha de la muerte" (שיר המתאר את צעדות המוות).
העליון הלחין גם מוזיקה לשירו הראשון של En los Kampos de la Muerte : "La djovenika al lager". En los Kampos de la Muerte הותאם למופע תיאטרון-מוזיקלי-פיוטי על ידי הרכב הבארוק רובאטו אפסיאנטו והשחקן גרי שוחט.
חיים אישיים.
אביו של משה נפטר ב-15 באפריל 1941, ימים ספורים לאחר פלישת הנאצים לסלוניקי (9 באפריל 1941). אמו ואחותו של משה הומתו בגז באושוויץ עם הגעתם (13 באפריל 1943). ב-2 בפברואר 1947 נישא משה לחנה וולדמן, אותה הכיר באיטליה. נולדה להם בת בשם רחל ובן בשם אלי. למשה שישה נכדים וחמישה נינים. אשתו חנה וולדמן נפטרה ב-1 בספטמבר 2010.
קתדרלת אאוגסבורג
קתדרלת אאוגסבורג (בגרמנית: Dom Mariä Heimsuchung) היא כנסייה קתולית באאוגסבורג, בוואריה, גרמניה. הכנסייה נבנתה במאה ה-11 בסגנון רומנסקי ובמאה ה-14 הורחבה הכנסייה בסגנון גותי. הכנסייה היא אחת האטרקציות המרכזיות באאוגסבורג.
היסטוריה.
הקתדרלה ממוקמת בבניין שקיים כבר מהמאה הרביעית, אך הכנסייה עצמה נוסדה בשנת 822. האתר נמצא בין החומות הרומיות העתיקות של "אוגוסטה וינדליקורום". המבנה ניזוק על ידי המדיארים ושוחזר בשנת 923 תחת הוראתו של הבישוף אולריך. בשנת 1565 הורחב המגדל הצפוני של הקתדרלה. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית איבדה הכנסייה את רוב יצירות האמנות הדתיות שלה, אם כי חלקן שוחזרו מאוחר יותר. פנים הכנסייה עוצב בסגנון בארוק במהלך המאה ה-17. לכנסייה נגרם נזק קטן במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר לקפלה של גבירתנו.
אמא סדרתית
אמא סדרתית (באנגלית: Serial Mom) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה וסרט פשע משנת 1994 שנכתב ובוים על ידי ג'ון ווטרס, עם קתלין טרנר וסם ווטרסטון בתפקידים הראשיים.
הסרט מגולל את סיפורה של עקרת בית במשפחה נורמטיבית, שהופכת לרוצחת סדרתית המחסלת את כל מי שמרגיז אותה.
בסרט משתתפת סוזן סומרס (הידועה מהסדרה "שלושה בדירה אחת)" בתפקיד עצמה וכן פטי הרסט בתפקיד אחת המושבעים.
הסרט קבל בתחילה ביקורות מעורבות אבל עם הזמן הוא הפך לסרט פולחן בארצות הברית.
תקציר העלילה.
משפחת סאטפין גרה בפרוור מטופח בבלטימור. האם בוורלי (קתלין טרנר) היא עקרת בית וצפרית. האב יוג'ין (סם ווטרסטון) הוא רופא שיניים והילדים צ'יפ (מת'יו לילארד) ומיסטי (ריקי לייק) הם תלמידי תיכון.
בוורלי אוהבת לצפות עם צ'יפ בסרטי אימה בטלוויזיה בהם יש רציחות והתעללויות. בבית יש לה אופי נוח אבל יש לה צד נוסף מאיים, היא מטרידה ואף מחסלת, כל מי שמרגיז אותה.
השוטרים חושדים בבוורלי שהיא רוצחת סדרתית אבל אין להם הוכחות מספיקות, עד שהם מוצאים את טביעות אצבעותיה אצל הזוג סטרנר. ביום ראשון בבוקר משפחת סאטפין הולכת לכנסייה. בשלב מסוים השוטרים עומדים לעצור את בוורלי, אך היא מתחמקת ומגיעה לספריית קלטות וידאו בה עובד צ'יפ.
במשפט מגינה בוורלי על עצמה ועושה צחוק מכל עדי התביעה. את הנערה שראתה את דריסת המורה היא פוסלת בטענה שהיא הייתה בהשפעת מריחואנה. היא מתגרה בדוטי וגורמת לה לקלל ולהיפסל באשמת בזיון בית הדין. את גב' אקרמן היא פוסלת בטענה שאינה ממחזרת אשפה. את האדם שראה אותה בחדר השירותים עם קרל, היא מגרה בתנועות רגליים מזמינות מתחת לשולחן והוא חוזר בו מעדותו.
לבסוף המושבעים מזכים אותה. בוורלי נגשת למושבעת מס 8 (פטי הרסט) ומעירה לה מדוע היא נועלת נעליים לבנות לאחר יום העבודה. היא עונה לה שכעת זה מותר ובוורלי חובטת בראשה בחוזקה בשפופרת טלפון.
יחסי גרמניה–סנט קיטס ונוויס
יחסי גרמניה–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט קיטס ונוויס.