ממוצא רוסי, טורהאן סולטאן, נולדה בשנת 1627 בדרום-מזרח רוסיה. היא נלכדה באחת מפשיטות הטטרים ונמכרה לעבדות. היא נשלחה להרמון הקיסרי בארמון טופקאפי כמתנה מח'אן קרים. היא הוכשרה על ידי אטיקה סולטאן, בתו של הסולטאן אהמט הראשון, וטופחה על ידי קסם, שהציגה אותה בפני בנה אבראהים.
לטורהאן נולדו שני ילדים, שהזאדה מהמט (לימים מהמט הרביעי) נולד ב־2 בינואר 1642, ופאטמה סולטאן (1642–1657). לידתו של מהמט עוררה שמחה גדולה גם בתוך הארמון וגם מחוצה לו. אף על פי שהיא ילדה לסולטאן את בנו הראשון, הוא התעלם ממנו במידה רבה. שכרה היומי כהאסקי היה 1,000 אקצ'ה.
בשלב מסוים אברהים חיבב מאוד את בנו התינוק משפחתו האחרת, עד כדי שהעדיף אותו על פני בנו החוקי מהמט. טורהאן, קינאה מאוד והוציאה את כעסה על אבראהים, וכתוצאה מכך, הוא תפס בזעם את בנו והשליך אותו למזרקה. מהמט היה טובע לולא המשרת לא היה מציל אותו. הוא נותר עם צלקת קבועה במצחו.
עלייתו של מהמט למלכות.
ב-8 באוגוסט 1648, הודח אבראהים מכס המלוכה, וכעבור מספר ימים נרצח. יורשו, מהמט, היה עדיין ילד, וככזה, תפקיד ואלידה סולטאן היה צריך לעבור לטורהאן הדיג'ה. אך באמתלת גילה הצעיר וחוסר ניסיונה, נטלה על עצמה את התפקיד אמו של אבראהים, קסם סולטאן, ששירתה כולידה סולטאן בעת שלטונו של בנה.
אך טורהאן הדיג'ה סירבה לוותר על מעמדה, וערכה מאבק כוחות מול קסם סולטאן, בעזרתם של הסריס הראשי, מפקד שומרי ההרמון ותפקיד בעל השפעה גדולה בארמון הסולטאן, וכן של הווזיר הגדול. בקסם סולטאן תמך חיל היניצ'רים, ועל אף שהחזקתה בתפקיד נתפש באופן נרחב כטוב לממשלה, הייתה הרבה טינה מהעם ביחס להשפעת היניצ'רים. קסם סולטאן תכננה להדיח את מהמט, ולהחליפו באחד מנכדיה האחרים - תוכנית שכפי הנראה נועדה בעיקר לסכל את מעמדה של טורהאן הדיג'ה. היא לא הצליחה. לא ידוע אם יש קשר בין הדברים, אך קסם סולטאן נרצחה כעבור שלוש שנים.
תפקידה כולידה ועוצרת.
עם מותה של יריבתה, טורהאן הדיג'ה הייתה לולידה סולטאן, ולעוצרת בשם בנה מהמט. בתפקידה זה, היה לה כוח רב. היא ליוותה את בנה למפגשים חשובים, ואף הייתה מדברת בהם, אם כי מאחורי וילון. בנה אהב אותה מאוד וראה בה שותפה למלוכה, ונתן לה סמכויות רבות, עד להחשבתה כסולטאנית הרשמית של האימפריה. היא הייתה הולידה היחידה בהיסטוריה העות'מאנית לחלוק באופן שווה את ניהול האימפריה עם בנה, והחזיקה ביותר כוח אפילו מקסם סולטאן בזמנה בתפקיד. עם זאת, טורהאן נשענה מאוד על עצתם של חברי ממשל אחרים, ובמיוחד הווזיר הגדול.
שני נושאים הכתימו את תקופת עוצרותה: המלחמה עם הוונציאנים על האי כרתים, והמשבר הכלכלי שעריכת מלחמה זו גררה. שורה של וזירים גדולים חלשים לא סייעו לשיפור המצב. אך כשמונה בשנת 1656 וזיר גדול חדש בשם קפרילי מהמט פאשא, הוא הסכים לקבל על עצמו את התפקיד רק אם יקבל סמכויות רחבות יותר מקודמיו, וטורהאן הסכימה לכך. קפרילי ביצע רפורמות שהחזירו לצבא העות'מאני את עוצמתו.
המשך חייה.
בהעבירה כוח כה גדול לווזיר הגדול, הגבילה טורהאן הדיג'ה בעצם את הסמכויות שלה עצמה, אך היא הקדישה בעקבות כך את כוחותיה לפרויקטים אחרים בהם היה בידה להשפיע, כגון יוזמות אדריכליות גדולות.
המיזם הגדול הראשון שלה, אולי בעקבות מלחמת הציים עם ונציה, היה בשנת 1658, בבניית שתי מצודות בפתח מיצרי הדרדנלים. המצודות, אחת בצד האסייתי ואחת בצד האירופי של המצרים, קיימות עד היום. יוזמה זו מציבה את טורהאן הדיג'ה כשווה בין שווים עם מהמט הכובש וסולטאנים אחרים הידועים על ביצורים באזור.
אך ההצלחה הגדולה שלה הייתה בניית מסגד ולידה סולטאן (מסגד יני) החדש באסטנבול. הבנייה החלה בסוף המאה הקודמת על ידי הוואלידה סאפיה סולטאן, ברובע של העיר בה חיו תושביה הלא-מוסלמים. היא חשבה שבכך תסייע באסלאמיזציה של האזור. השטח עליו נבנה המסגד הופקע מידי תושבים לא-מוסלמים. אך הבנייה פסקה כשנפטר ב-1603 בנה של ספייה סולטאן, מהמט השלישי, והיא כבר לא הייתה ולידה. כמעט 60 שנים מאוחר יותר, טורהאן הדיג'ה החליטה לסיים את הפרויקט, אחרי שהרובע נהרס בשריפה הגדולה של 1660. היא סיימה את הבנייה ב-1665. בסיום הפרויקט, נבנו במתחם, בנוסף למסגד, גם בית ספר, מזרקות ציבוריות, שוק, ומאוזוליאום. היה זה המסגד הקיסרי הראשון שנבנה על ידי אישה.
טורהאן הדיג'ה נפטרה בשנת 1683, ונקברה במאוזוליאום במסגד יני; לצדה קבורים בנה וצאצאיה שאחריו. היא הייתה האישה האחרונה להחזיק בכוח כה רב באימפריה, ולשמש כעוצרת ליורש.
פלורנס בייקר
פלורנס, ליידי בייקר (באנגלית: Florence, Lady Baker) או מריה פריין פון סאס; ברברה סאז; ברברה מריה סאז (בהונגרית: Sass Flóra – פלורה שאש; 6 באוגוסט 1841 – 11 במרץ 1916) הייתה מגלת ארצות וחוקרת ממוצא הונגרי–בריטי. היא נולדה בטרנסילבניה (אז האימפריה האוסטרית), התייתמה, ונמכרה כשפחה לסמואל בייקר. יחד הם יצאו לחפש את מקורו של נהר הנילוס, וגילו את אגם אלברט. מאוחר יותר היא חזרה לאפריקה עם בעלה כדי לנסות לשים קץ לסחר העבדים.
ילדותה.
מקורות מסוימים אומרים כי פלורנס ברברה מריה פון סאס נולדה בנאג'אנייד (Nagyenyed; כיום איוד (Aiud) שברומניה) ב-1841. לפי המסורת המשפחתית, היא הייתה בתו של קצין סקלרי ממשפחת אצולה הונגרית, בעלת אחוזות בטרנסילבניה, שנקרא פון שאש (von Sass). בילדותה, במהלך המהפכה ההונגרית של 1848 "אביה ואחיה נהרגו לנגד עיניה" על ידי הרומנים. בגיל ההתבגרות היא דיברה הונגרית, גרמנית, רומנית וטורקית. ייתכן שהייתה בת ארבע עשרה כאשר נמכרה כשפחה בוידין, עיר נמל מבוצרת על גדת נהר הדנובה, באזור שהיה אז בשליטת האימפריה העות'מאנית (כיום בבולגריה) בינואר 1859. לפי מקורות מסוימים, היא נועדה להיות בבעלות הפאשה של וידין, אבל אז הבחין בה סמואל בייקר. הוא והמהרג'ה דוליפ סינג היו במהלך מסע ציד משותף. סמואל בייקר שיחד את השומרים והם הבריחו את פלורנס עבורו.
אפריקה.
סמואל בייקר לקח אותה לאפריקה, שם הוא הוביל משלחת למצוא את מקורותיו של נהר הנילוס. הם נסעו במעלה הנילוס עד גונדוקורו, שם הצילה פלורנס את המשלחת. בגלל חוסר הגמישות של בעלה ובגלל חוסר נאמנות של אנשי הצוות, פרץ סכסוך שאיים להשבית את המשלחת. פלורנס הצליחה לתווך בין הניצים ולהגיע להסכמה משותפת. גונדוקורו היה בסיס לסחר בשנהב ובעבדים, וגם הנקודה שבה סירות לא יכלו להמשיך יותר. משם היה עליהם להמשיך ברגל. שם הם גם נפגשו עם ג'ון הנינג ספיק ועם ג'יימס גרנט, שסיפרו להם אודות מסעותיהם. הם הציעו לחקור ערוץ אחר של הנילוס. כאשר ספיק וגרנט כתבו על מסעותיהם בהמשך, אף אחד מהם לא הזכיר את פלורנס, דבר שנעשה לפי הסכם שעשו עם סמואל בייקר.
פלורנס ובייקר גילו את מפלי מרצ'יסון ואת אגם אלברט (כיום באוגנדה).
כשהגיעו לאנגליה, בני הזוג חיו בנורפוק. הם התחתנו ב-4 בנובמבר 1865. כאשר סמואל בייקר קיבל תואר אבירות, פלורנס הפכה לליידי בייקר. פרטי פגישתם היו אמורים להישמר בסוד, אולם הסיפור הופץ, והדבר הביא את המלכה ויקטוריה להרחיק את ליידי בייקר מחצר המלוכה.
בשנת 1869 הוזמן סמואל על ידי אסמאעיל פאשא, השליט הטורקי של מצרים, לחזור לאפריקה כדי לעזור למנוע או להפחית את סחר העבדים באזור גונדורוקו. בייקר מונה למושל הכללי של הנילוס המשווני. בני הזוג קיבלו את ההזמנה וחזרו לאפריקה.
מאוחר יותר בחיים.
בשנת 1873 התגוררו בני הזוג בייקר בביתם בדבון. גנרל גורדון הגיע בפברואר 1883 וביקש מסמואל לסייע לו בפינוי אנשים מח'רטום הנצורה במהלך המלחמה המהדית במצרים. פלורנס נתבקשה לצאת למסע, אך סירבה לחזור לאפריקה, ובעלה סירב לנסוע בלעדיה. סר סמואל בייקר נפטר בשנת 1893. פלורנס בייקר מתה בדבון כעשרים שנה מאוחר יותר, אך הם נקברו יחד.
מורשתה.
בני הזוג בייקר מופיעים בציור בשם "סמואל בייקר (1821-93) והגילוי של אגם אלברט" של סוורינו ברלדי.
פלורנס בייקר היא אחת מחמש הדמויות (יחד עם דיליה אקלי, כריסטינה דודוול, מרי קינגסלי ואלכסנדרין טינה) שנבחרו לספר העוסק בנשים חוקרות באפריקה.
חציל רומני
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח ( – ) נוסד בשנת 1959 והחל לפעול באופן רשמי בשנת 1961. בבנק חברות 48 מדינות כאשר רק 26 מתוכן זכאיות להלוואות והשקעות של הבנק. הבנק מפעיל משרדים בכל מדינות אמריקה הלטינית והקאריביים החברות בבנק ושבהן מיישמים את השקעות המדינה, בעוד ההנהלה הראשית יושבת בוושינגטון.
יעדיו העיקריים של הבנק הם צמצום העוני וקידום ופיתוח כלכלי-חברתי של מדינות אמריקה הלטינית והקאריביים. הבנק פועל להשגת מטרותיו באמצעות מתן הלוואות לממשלות, גופים ציבוריים וחברות פרטיות מהאזור, אשר ישמשו לטובת חיזוק יכולת התחרותיות שלהן בכלכלה הגלובלית. כחלק ממאמצי הבנק, הפרויקטים שהוא מבצע מגיעים להעלות את השקיפות והיעילות של המוסדות הציבוריים, תמיכה בתוכניות חברתיות שירחיבו את ההזדמנויות לעניים וקידום אינטגרציה אזורית בסחר ובשירותים.
פעילות הבנק.
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח הוא מקור המימון הגדול ביותר באמריקה הלטינית והקאריביים והיקף ההלוואות השנתי של הבנק עמד בשנת 2015 על 11.3 מיליארד דולר ובשנת 2016 עלה ל-11.7 מיליארד דולר. הרכב הלוואות הבנק בשנת 2015 התחלק לפי הפעילויות הבאות:
הבנק מעניק שלושה סוגי הלוואות:
מגופים לווים שאינם ממשלתיים או בנקים מרכזיים, הבנק דורש ערבות ממשלתית בגובה סכום האשראי. לחלופין, הלוואות לגופים פרטיים ללא ערבות ממשלתית (עד 10% מכלל ההלוואות של הבנק) מחייבות עמידה במספר מגבלות של ערבות וגיוס הון עצמי. בנוסף, לבנק יש מדיניות של אי-מחיקת הלוואות לסקטור הציבורי.