ברשימת המורים המצטיינים בבית הספר לרפואה בשנים 2014–2000.
פרס הפקולטה למורה מצטיין (2015).
פרס הפקולטה להמשך הצטיינות בהוראה לאחר פרישה (2019).
פרס החברה הבינלאומית להיפוקסיה כלייתית, אופסלה, שוודיה (2017).
מערת לה פסייגה
מערת לה פסייגה (בספרדית: Cueva de La Pasiega) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
המערה שוכנת על המדרון הדרומי של הר קסטיו, באמצע עמק הנהר , והיא אחת מהמערות במכלול המכונה "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo) הכולל גם את מערת אל קסטיו, מערת לאס מונדאס ומערת לאס צ'ימנאס. מערות מונטה קסטיו מהוות סדרה שלמה להפליא, הן מבחינת התרבות החומרית של התקופה הפלאוליתית והן מבחינה אמנותית. לה פסייגה היא בפועל גלריה גדולה, באורך של יותר מ-120 מטר, ששיפועה פחות או יותר מקביל למדרון ההר, ונפתחת לפני השטח בשישה מקומות שונים: שישה פתחים קטנים שרובם, למעט שניים, חסומים. הגלריה הראשית היא באורך של כ-70 מטר ונפתחת לגלריות משניות עמוקות יותר, מפותלות ויוצרות מבוכים, שבמקומות מסוימים מתרחבות ליצירת תאים גדולים. כך מתייחסים ל"חדרים II-VIII", החדר המכונה "גלריה B", או "חדר 11" של "גלריה C", כולם עם עיטורים פלאוליתיים. שני החדרים האחרונים מכילים כמה מקומות מקודשים שמוזכרים בהמשך.
השרידים המתועדים שייכים בעיקר לשלהי תקופת התרבות הסולוטרנית ותחילת תקופת התרבות המגדלנית, אם כי נתגלו גם פריטים ישנים יותר. בשנת 2018 חשף תיארוך אורניום-תוריום שסמל בצורת סולם (סקלריפורם) במערה הוא בן 64,000 שנה ולכן נוצר על ידי ניאנדרטלים. ברחבי המערה יש קירות רבים עם ציורים ועם דמויות חקוקות או חרותות. הם מייצגים סוסים, איילים (זכר ונקבה) ובקר. ישנם גם הרבה סמלים מופשטים (אידיומורפים).
גילוי המערה.
את הגילוי המדעי של מערת לה פסייגה ניתן לזקוף לזכות הארכאולוגים הגרמנים ורנר ו. בזמן שחפרו את מערת אל קסטיו בשנת 1911, הם קיבלו ידיעות כי העובדים יודעים על מערה אחרת בסביבה, שהכפריים כינו אותה "לה פסייגה". החוקרים אישרו במהרה כי המערה מכילה ציורי סלע. מאוחר יותר, החלו הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי (Henri Breuil; 1961-1877), הוגו אוברמאייר והארכאולוג הספרדי ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río, 1947–1866) במחקר שיטתי על המערה. עם זאת, המחקר לא הסתיים בשל העבודה המתמשכת של ברוי על המגנום אופוס שלו. נדרשה מונוגרפיה נפרדת, והיא התפרסמה ב-1913. המחקר היה קריטי לקידום המדע הפרהיסטורי בספרד.
בשנת 1903 גילה אלקלדה דל ריו את מערת אל קסטייו, וכאמור, אוברמאייר ביצע בה חפירות בין 1910 ל-1914. החפירות בה נמשכו בתקופות שונות, לסירוגין, עד לתקופתנו על ידי ארכאולוגים מוסמכים. החפירה האחרונה נערכה על ידי הארכאולוגים רודריגו דה בלבין ברמן (Rodrigo de Balbín Behrmann) וססאר גונסאלס סאינס (César González Sainz). לאחר גילוי "לה פסייגה" והחפירות הראשוניות, כמעט שלא ביקרו באזור, בעיקר בגלל הנסיבות ההיסטוריות הקשות של ספרד בשנות השלושים. לאחר מכן, בשנת 1952, בזמן שהכינו את השטח לנטיעה של חורשת אקליפטוסים, נמצאה מערה נוספת עם אוצר מטבעות קטן מהמאה ה-17 ולכן המערה החדשה נקראה מערת לאס מונדאס (מערת המטבעות). עם זאת, נמצא בה מקום מקודש עם שרטוטים וציורים חשובים. לאור זאת, הסיק המהנדס אלפרדו גרסיה לורנסו (Alfredo García Lorenzo) כי בהר מונטה קסטיו יש סודות נוספים. לפיכך הוחל בסקר גאולוגי שהביא שנה שלאחר מכן לגילוי מערה אחרת עם ציורי סלע, מערת לאס צ'ימנאס ("הארובות"), וגם מערות קטנטנות אחרות בעלות חשיבות פחותה כמו "לה פלצ'ה", "קסטניירה", "לאגו" וכו'.
השרידים הארכאולוגיים של מערת לה פסייגה.
במערה נתגלו שרידים מתקופות התרבות הסולוטרנית והתרבות המגדלנית הראשונות של קנטבריה, מה שהיווה את הבסיס לכרונולוגיה של ציורי הקיר. החפירות במערה ישנות, בפעם האחרונה הן נערכו על ידי ד"ר חסוס קרבאיו (Jesus Carballo) בשנת 1951. בשכבה התחתונה התגלו חפצים שתפקודם לא ברור, ושנראו, על פי מאפייניהם, קשורים לתקופה המוסטרית. מעל שכבה זו הייתה שכבה מהתרבות הסולוטרנית עשירה יחסית בכלים אופייניים כמו ראשי רומחים. ניתן לייחס שכבה זו בוודאות לשלהי התקופה הסולוטרנית. השכבה האחרונה הייתה גם היא עשירה יחסית, עם כלי אבן שונים, סיכות וחפצי עצם מחוררים שיכולים להיות שייכים לתחילת התרבות המגדלנית. אומנם בהשוואה לעדויות הסטרטיגרפיות של אל קסטיו יש בלה פסייגה רצף ארכאולוגי מאורגן פחות, בכל מה שקשור לחומרים שנתגלו, ועם זאת, אין ספק שאין להמעיט בערכה בשל כך.
ציורי המערות.
על פי השיטה שהציע הארכאולוג הצרפתי , ניתן להתייחס ל"לה פסייגה" כדוגמה טובה ל"מערה כמקום מקודש", או ליתר דיוק כאוסף מקדשים של תקופות שונות, מסודרים על פי דגמים מסוימים. למעשה רעיון זה התפתח במוחו של הפרהיסטוריון הצרפתי הנודע בדיוק כאשר ביקר במערות של קנטבריה, בזמן שהשתתף בקבוצת חוקרים זרים שחפרו במערת אל פנדו בשנות החמישים של המאה ה-20. "אני בהחלט יכול לאשר שמחקר אמנות הסלע בצפון ספרד היה מכריע ברעיונותיו של המאסטר, שמאז התפרסמו בזכות פרסומיו הרבים". עבור לרואה-גוראן, כוללת מערה מסוג זה היררכיה מרחבית או טופוגרפית מורכבת למדי שבה ניתן להבחין בקבוצות עיקריות של בעלי חיים ("bos" מול "equus", היוצרים דואליות), התופסים את האזורים הבולטים ביותר או המועדפים ביותר, המושלמים על ידי בעלי חיים משניים (איילים, עזים וכו') ועוד מינים מזדמנים אחרים שעם זאת הממלאים את תפקידם המשני: מצד שני מקובל שהסמלים האידיומורפיים מופיעים באזורים היקפיים או שוליים, או באלה שקשה להגיע אליהם.
על סמך חלוקה זו קבע לרואה-גוראן שיטה לסמל את הציורים בצורה הבאה:
נטען שיש חריגים לכלל זה, גרסאות שונות רבות התלויות באזורים ובתקופות, שמשמעותם אינה ברורה לחלוטין במתווה הכללי שלהן, אך ניתן להסביר בצורה מסוימת, גם בלה פסייגה.
חואקין גונסאלס אצ'גאראי, ומאוחר יותר עמיתיו, ערכו כמה פעמים ספירה של מיני בעלי החיים המיוצגים על ידי הציורים, אחד המניינים כלל יותר מ-700 ציורים במערה, ובהם בין היתר, 97 איילים (69 נקבות ו-28 זכרים), 80 סוסים, 32 יעלים, 31 מיני בקר (17 ביזונים ו-14 שור הבר), שני איילי הצפון, חיה טורפת, צפיר האלפים, מגלוצרוס, עוף ודג. כמו כן ייתכן שמצוירת ממותה, ו-40 יצורים בעלי 4 גפיים שלא זוהו בוודאות. יש גם סמלים, כדוגמת אלו דמויי גג וסמלים אחרים מגוונים באופן מפתיע (יותר מ-130), וכוללים לעיתים קרובות דמויי אנוש, ומאות סימנים ועקבות של סימנים מחוקים למחצה.
גלריה A, מקום מקודש ראשון.
כדי להיכנס לגלריה A יש צורך לרדת דרך בור, אך במקור אפשר היה להיכנס דרך כניסה אחרת, שכעת חסומה לחלוטין על ידי נטיפים ועל ידי התמוטטויות מבחוץ. הגלריה מגיעה לעומק של 95 מטר (מהכניסה הנוכחית), אך היא הולכת ומתכווצת ולא ניתן לדעת אם היא ממשיכה מעבר. אחרי הכניסה למערה עוברים כניסה חסומה מצד ימין, ובין עומק 60 עד 70 מטרים מופיע החיבור לגלריה B, מעט לפני אוסף התמונות המעניין ביותר.
ואז מעט מעבר ל-75 מטר מתחיל האזור המקודש, עם יותר מ-50 איילים (הרוב נקבות), סוסים (כמחצית המספר), והבקר (שור הבר וביזון) עוד פחות, ממוקמים במקומות הגלויים ביותר. במקדש זה נמצאו גם אנתרופומורף (דמות דמוית אנוש), פות, סמלים בצורות קווים ונקודות, ריבוע וכמות גדולה של טקטיפורמים (צורה מלבנית, עם או בלי תוספות, עם או בלי חלוקות פנימיות), בערך כמו כמות האיילים.
ניתן לחבר את הציורים לקבוצות שונות תוך שימת לב, בעיקר, לקריטריונים של תיארוכים, אך גם לרצף טכני ותמטי. נראה שקבוצות אלה תואמות למוסכמות הזואולוגיות שנחשפו על ידי לרואה-גוראן.
הקבוצה הגדולה הראשונה נמצאת על הקיר השמאלי של הגלריה, וכוללת דמויות מסודרות כאפריז כפול עם איילים רבים, בעיקר נקבות, וגם שפע סוסים וביזון שנמצא במרכז הקומפוזיציה. ביניהם סמלים המדגישים את הקשר בין הפות למוט, ההבחנה הזכרית-נקבית. הקבוצה מציגה את הנושא של ביזון-סוס שניתן לפרש גם אותו כסוג של דואליות. את הקבוצה משלימה קבוצה קטנה נוספת של סוסים, כאשר שאר החיות נמצאות במרכז ובחלק העליון של האפריז, שם יש רק איילות ואידיומורפים.
טכניקות הביצוע כוללות קווי מתאר לאיילות וביזון, רישום ליניארי (בין מתאר למודל) ורק בשני מקומות משתמשים במילוי סלקטיבי (לראשים של איילות מסוימות). הצבע הדומיננטי, ללא ספק, הוא אדום, אך בכמויות קטנות יש גם אדום סגלגל וצהוב. לא נעשה שימוש בחריתה בקבוצה זו.
אחרי קבוצה זו יש סדרה קבוצות של מאורגנות פחות, פחות או יותר קשורות, על הקיר השמאלי של הגלריה. בהן מופיעים כל סוגי הדמויות, שבהחלט משלימים את הקבוצה הבאה. בעלי החיים הבולטים הם איילים בשיתוף עם כמה אידיומורפים וכמה ראשי בקר (אולי שור הבר), שנראים כאילו הם עומדים ביחס לסוסים בקבוצה המופיעה בהמשך מעבר לפינה.
הקבוצה הגדולה השנייה מתחילה סביב עיקול שמאלה, באזור הקצה של הגלריה, שם היא נעשית צרה: היא מאגדת דמויות משני הצדדים. הפעם הסוסים והאיילים כמעט שווים במספרם. כרגיל בלה פסייגה, פחות, אך לא פחות חשובים הם הבקר, שניים מהם ביזון. כמו כן, ישנו אנתרופומורף (ציור דמוי אדם) נשי, וכשלושים סמלי טקטיפורמים מלבניים, הממוקמים באופן הנראה כדפוס רגיל בסוג זה של מקדש מערות: