כהן הוא מוותיקי תחום הדיבוב בישראל. הוא תרם את קולו לדיבובים של סרטים וסדרות רבים, בהם: "רחוב סומסום" (דיבב דמויות שונות בגרסה המקורית בשנות השמונים, ביניהן מר סופר ומומו טלפז), "פיטר פן" (מר סמי בגרסה של אולפני דיסני), "תומס ומסילת הקסמים" (בתפקיד טובי), "מסיפורי המלך בבר", "דני שובבני", "איפה אפי?" (הקוסם צחורזקן), "היה היה - החלל", "בילבי", "שרק 2" (המלך הארולד - אביה של פיונה), בסדרת סרטי "הארי פוטר", עם החלפת השחקן לדמותו של אלבוס דמבלדור, החל כהן לדבבה לעברית, "החרב באבן" (בתפקיד מרלין המכשף), "חתולים בצמרת" (בתפקיד וולדו גע גע), "אגדות אנדרסן" (בתפקיד דמויות נוספות), "מרי פופינס" (בתפקיד דוד אלברט), ב"סדריק" (בתפקיד סבא ליאופולד), "קובי קובי" (בתפקיד סבא שאול), "צבי הנינג'ה" - הסרט מ-2007 (בתפקיד ספלינטר), "רנגו" (ראש העיר), "בית ספר למפלצות" (פרופסור נייט), "סרט לגו" (וויטרוויוס), "מטוסים" (בולדוג), "" (שיפו), "קסם של בית" (לורנס), "גיבורי התנ"ך הגדולים" (דמויות שונות) ועוד רבים. כהן מוסיף להשתתף בשלל דיבובים, ולעיתים קרובות משתף פעולה עם בנו, במאי הדיבוב שרון כהן. בשנת 2015 דיבב את כעס מהסרט "הקול בראש". ב-2018 דיבב את מר מקגרגור בסרט "פיטר ראביט" וכן נתן את קולו לסרט הישראלי "אגדת המלך שלמה". באותה שנה דיבב את לורד אדום-בריק בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה".
חיים אישיים.
אלברט כהן היה נשוי לרות מנזה, פסנתרנית בתזמורת הפילהרמונית. נולדו להם שני בנים: עדי כהן, מלחין וזוכה פרס אופיר, ושרון כהן, מדבב ובמאי דיבוב. רעייתו נפטרה מטרשת נפוצה ב-1988 וכהן נישא בשנית לפסנתרנית דעה לבונטין בתחילת שנות ה-90.
כהן מתגורר ברמת גן מאז 1960
מישל וולבק
מישל וולבק (בצרפתית: Michel Houellebecq; נולד ב־26 בפברואר 1956) הוא סופר, איש קולנוע ומשורר צרפתי. זכה בפרסים רבים, בהם פרס אנטראלייה ופרס גונקור.
קורות חייו ויצירתו.
מישל וולבק נולד בראוניון. אביו, רנה תומאס, היה מדריך טיפוס הרים וסקי, ואמו, לוסי סקאלדי, ילידת אלג'יריה, הייתה רופאה מרדימה שהפכה בילדותו להיפית. מגיל חמישה חודשים ועד שנת 1961 התגורר באלג'יריה אצל סבתו מצד אמו, ולאחר מכן אמו עברה לברזיל כדי לחיות עם החבר שלה ומישל עבר להתגורר בצרפת אצל סבתו מצד אביו, שהייתה קומוניסטית. שם הנעורים של סבתו מצד אביו היה וולבק, ומישל אימץ אותו לעצמו. לאחר לימודים בפנימייה ובמכינה אקדמית, למד הנדסת אגרונומיה עד שנת 1980 ולאחר מכן החל לעבוד כאיש מחשבים בפרלמנט הצרפתי. כבר בתקופת הלימודים פרסם מדור של ביקורת ספרות בשם 'קראמזוב' וכתב שירה. לאחר סיום לימודיו התחתן ונולד לו בן, לאחר מכן התגרש. שיריו הראשונים התפרסמו בשנת 1985.
את ספרו הראשון פרסם ב-1991. היה זה ספר עיון על אודות סופר האימה האמריקני הווארד פיליפס לאבקרפט בשם "ה"פ לבקראפט, נגד העולם, נגד החיים". באותה שנה ראה אור הספר "להישאר בחיים, שיטה", המכנס מסות קצרות ומאמרים, ולאחר מכן פרסם קובץ שירה בשם "הרדיפה אחר האושר".
הרומן הראשון של וולבק, "הרחבת תחום המאבק", שראה אור ב-1994 בהוצאת מוריס נאדו (העורך הספרותי שגילה את ז'ורז' פרק), הציב אותו כאחת מהדמויות המרתקות והשנויות במחלוקת בספרות הצרפתית. הספר, המתאר את קורותיו של איש מחשבים צעיר ואפור, הפך לספר פולחן שנתן ביטוי ריאליסטי ונוקב לגיהנום של חיי היומיום ולמועקותיהם של "האנשים הרגילים", וסימן את וולבק כ"סלין החדש" וכסופר זועם וקודר, ביקורתי ופרובוקטיבי.
ספרו השני, "החלקיקים האלמנטריים" שפורסם ב-1998, מתאר את קורותיהם של מישל וברונו, שני אחים למחצה. הספר הפך בין לילה לרב מכר ענק בצרפת ובעולם כולו, והציב את וולבק כאחת מהדמויות החשובות והבולטות בספרות זמננו. בספר זה וולבק בא חשבון עם כל התנועות האנטי ממסדיות, מתנועת ההיפיז ועד לניו אייג' של ימינו.
ברומן השלישי שלו, "פלטפורמה" (2001), עוסק וולבק בתיירות מין ובמפגש בין המזרח והמערב, בין הקפיטליזם הפרוע ובין האסלאם הקיצוני. בעקבות דבריו בספר ואמירותיו כנגד האסלאם, נתבע וולבק על ידי ארגונים אסלאמיים באשמת הסתה לגזענות, אך בסופו של משפט מתוקשר זוכה.
הרומן הרביעי של וולבק, "אפשרות של אי" (2005), עוסק בתופעת ההזדקנות. הספר מתאר את סיפורו של דניאל 1, קומיקאי ציני ופרובוקטיבי היוצר קשר עם כת מסתורית, על סיפורו של דניאל נוספים פרשנותם של דניאל 24 ודניאל 25, שיבוטים של דניאל 1. הספר זכה בפרס אנטראלייה היוקרתי והיה לרב-מכר.
בשנת 2010 יצא ספרו החמישי "המפה והטריטוריה", המתאר את קורותיו של צייר צרפתי בודד. דמותו של מישל וולבק עצמו נוטלת בעצמה חלק בספר זה כדמות משנה חשובה. על ספר זה זכה וולבק בפרס גונקור. מגזין סלייט האשים אותו בהעתקת פסקאות מוויקיפדיה הצרפתית בספר זה, וולבק לא הכחיש את הדברים וטען כי אין בעיה להעתיק פסקאות מוכנות כל עוד עושים זאת למטרות אמנותיות.
ב-7 בינואר 2015, מועד הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", פורסם הרומן שלו Soumission (שראה אור בעברית בשם "כניעה"). הספר מתאר מצב עתידי בצרפת (בשנת 2022), כאשר מוסלמי העומד בראש מפלגה מוסלמית עולה לשלטון בצרפת.
בינואר 2019 יצא לאור ספרו סרוטונין, עליו נאמר שניבא את מחאת האפודים הצהובים. יציאתו של הספר לוותה בהענקת אות לגיון הכבוד לוולבק.
בינואר 2022, יצא לאור ספרו "לחסל", מותחן פילוסופי מתרחש במהלך מערכת בחירות בדיונית לנשיאות בשנת 2027, עם דמויות הבעלות דמיון ברור לפוליטיקאים בצרפת, כמו עמנואל מקרון.
שני ספריו הראשונים, "הרחבת תחום המאבק" ו"החלקיקים האלמנטריים", זכו לעיבודים קולנועיים. "אפשרות של אי" זכה אף הוא לעיבוד קולנועי ב-2008, בבימויו של הסופר עצמו. "הרחבת תחום המאבק" ו"פלטפורמה" זכו גם לעיבודים לתיאטרון. וולבק ביים גם סרט ארוטי קצר בשם "הנהר".
לאחר משפטו, בשל חשש לחייו עבר וולבק לגור באירלנד, וחזר לאחר מכן לצרפת.
ביקורת והשפעה.
ספריו של וולבק כתובים לעיתים בסגנון המזכיר פורנוגרפיה ומתארים באופן גרפי מין ואלימות. הוא מלעיג את תרבות ההיפים של שנות השישים, את הניו אייג' ואת תרבות הבידור. הוא אף מתבטא בספריו נגד הפמיניזם, האסלאם, ההומניזם והדמוקרטיה הייצוגית (באחד הראיונות אמר "אני בעד דמוקרטיה ישירה ואין לי שום רצון לבחור נציגים"). חלק מדבריו עוררו עליו ביקורת, ולצד שבחים הוא זכה גם לתגובות שליליות על ספריו מצד מבקרים, בעיקר בינלאומיים. עם זאת, בעיני רבים וולבק הוא סופר נחשב ומוערך, וספריו זוכים לפופולריות רבה בצרפת ובעולם ומתורגמים לשפות רבות.
חיים פרטיים.
וולבק נשוי בשלישית. ב-1980 נישא לדודנית של חברו הטוב ביותר. לאחר גירושיו, התחתן ב-1998 עם מארי-פייר גוטייה. ב-2010 התגרש וב-2018 נישא לליסיס לי.
בעת ביקורו בישראל במרץ 2011 הוא הצהיר כי תמיד היה פרו-ישראלי.
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
רוזינה קמבוס
רוזינה קמבוס (17 בדצמבר 1951 – 4 בדצמבר 2012) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית, זוכת פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה.
קמבוס נולדה לווסילה ולורי קמבוס בעיר בקאו בחבל מולדובה שברומניה לאם יהודייה ואב נוצרי. אמה הייתה שחקנית ידועה ואביה היה מנהל בית התרבות ובמאי בתיאטרון העירוני על שם "בקוביה" בבקאו.
לאחר שסיימה בהצטיינות את בית הספר התיכון על שם לוקרציו פטרשקאנו בעיר הולדתה, החלה קמבוס, על פי רצון הוריה, בלימודי רפואה, אולם לאחר שנה החליטה להפוך גם היא לשחקנית ונרשמה ללימודי משחק, קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לתיאטרון וקולנוע ע"ש י.ל. קאראג'יאלה בבוקרשט. היא סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1975.
לאחר הלימודים בבוקרשט, החלה את הקריירה כשחקנית ב"תיאטרון הצעירים" בעיר פיאטרה ניאמץ שהיה לשם דבר ברומניה. בהמשך הופיעה על במות התיאטראות "ג'ולשט" (באולם "מז'סטיק" לשעבר, בימינו תיאטרון "אודיאון"). השתתפה במספר רב של הצגות, בהן "מקבת'" (בתפקיד ליידי מקבת') ו"נשות טרויה" (בתפקיד הקובה).
לפני יציאתה את רומניה נמלט בעלה הראשון מן המדינה והשתקע בשווייץ.
בשנת 1983 עלתה לישראל עם בנה הראשון. בשנתיים הראשונות התגוררה במרכז קליטה באשדוד, שם הכירה את דורון, בעלה לעתיד. כארבעה חודשים לאחר עלייתה החלה בקריירת משחק בארץ. בשנים 1987-1984 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגות "חלום ליל קיץ" (בתפקידי היפוליטה וטיטניה), "הספר מסביליה" (בתפקיד רוזינה), "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "השטן במוסקבה" ו"אילוף הסוררת" (בתפקיד קתרינה).
בשנת 1987 עברה לתיאטרון הבימה, שם שיחקה ב"מעגל הגיר הקווקזי", "חתונת הדמים, "קברט", "יהוא" מאת גלעד עברון, "עסק משפחתי" מאת אלן אייקבורן, "כריתת ראש" מאת חנוך לוין בתפקיד המלכה, "אנה וייס" מאת מייק קאלן (בתפקיד אנה), "גן הדובדבנים".
החל משנת 1999 שיחקה בתיאטרון הקאמרי והשתתפה, בין היתר, בהצגות "קרום" (בתפקיד דופה), "טובים השניים" מאת ריי קוני (בתפקיד ליידי צ'טרטון), "כובע הקש האיטלקי" מאת לביש (בתפקיד הברונית), "קוויאר ועדשים" מאת סקרניצ'י וטאראבוזי, (בתפקיד מתילדה), "נתניה" (בתפקיד ריטה פון וייזל), תפקיד ראשי ב"פרי אהבה" מאת ג'ואנה מארי סמית, ב"עיר הנפט" (בתפקיד מדלן, הסרסורית שתומת העין), ב"דוניה רוסיטה הרווקה (בתפקיד הדודה), ב"הכתובה" (בתפקיד השכנה) וב"השיבה לחיפה" (בתפקיד מרים). כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגה "אנריקו" מאת פירנדלו.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.