לאחר שנתיים (1918, 1919) בהן שיחקו רק ארבע קבוצות בליגה, שתיים מסטוקהולם ושתיים מגטבורג, חזרו בעונה זו הקבוצות נורשפינג, גאיס, הלסינגבורג ואסקילטונה, זאת בנוסף להמרבי, שרשמה את עונת הבכורה שלה בליגה. קבוצה נוספת שהצטרפה בעונה זו הייתה מאלמה ממחוז סקונה הדרומי, וכך בעונה זו התקיים לראשונה משחק ליגה בין גטבורג ומאלמה (שנכון לשנת 2016, הן הקבוצות החזקות והמעוטרות בשוודיה אי-פעם) משחק שלימים (מאז 18 ביוני 1922) ייקרא "התנגשות האלופים" (Mesta Mästarmötet).
לאחר עונה זו הופסק המפעל זמנית למשך שנה אחת (עונת 1921–1922). המפעל חודש בעונת 1922/1923, וכשנה ושבועיים לאחר מכן החלה ליגת העל השוודית כפי שהיא מוכרת היום.
הכוחות המזוינים של סלובניה
הכוחות המזוינים של סלובניה או צבא סלובניה (בסלובנית: Slovenska vojska; SAF/SV) הם הכוחות המזוינים של סלובניה. מאז 2003 כוח האדם בהם מבוסס על מודל צבא קבע מלא. מפקד הכוחות הוא נשיא סלובניה בורוט פאחור, בעוד המפקד המבצעי הוא קצין בדרגת בריגדיר המשמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של סלובניה.
היסטוריה.
ההיסטוריה הצבאית הסלובנית מתפרשת על פני פחות ממאה שנים. בהמשך לקריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, דוכסות שטיריה חולקה בין המדינות החדשות שנוסדו בגרמניה, אוסטריה ומדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. רודולף מייסטר, קצין לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי, כבש את העיר מריבור בנובמבר 1918 והפך אותה לחלק ממדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. לאחר קרב קצר עם יחידות גרמניות-אוסטריות נקבע קו הגבול הנוכחי אשר שורטט ברובו על ידי החלוקה האתנית-לשונית בין סלובנים לגרמנים בשטיריה.
הקמה.
הכוחות המזוינים הנוכחיים הם המשך לכוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים (Teritorialna Obramba Republike Slovenije), אשר הוקמו ב-1991 ממיזוג שלכוחות ההגנה הטריטוריאלית (נוסדו ב-1968 ככוח צבאי השימש השלמה לצבא הסדיר של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשעבר, בתוך שטחה של סלובניה) עם מבנה פיקודי סודי חלופי, הידוע כמבנה התמרונים של ההגנה הלאומית (Manevrska struktura narodne zaščite), אשר היה מוסד מיושן (ייחודי לסלובניה), ומטרתו הייתה ליצור מבנה הגנה אחיד לרפובליקה, בדומה ל"משמר הבית". הוא היה בעל חשיבות קטנה עוד קודם ל-1990, עם כלי נשק מיושנים וכוח קטן.
כאשר סלובניה הכריזה על עצמאותה במהלך מלחמות יוגוסלביה ב-1991, כוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים וכוחות משטרת סלובניה היוו את מרבית הכוחות שפעלו כנגד הצבא העממי היוגוסלבי במהלך מלחמת עשרת הימים. הכוחות המזוינים של סלובניה הוקמו רשמית ב-1993 כחלק מרה-ארגון של כוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים. הם התבססו על גיוס חובה, כאשר המגויסים קיבלו 6–7 חודשי אימון.
בשנת 1995 חתמה סלובניה הסכם חשאי עם מדינת ישראל לאספקת ציוד צבאי מודרני, כולל ציוד תקשורת, ארטילריה, מרגמות ותחמושת (כך על פי השבועון "דיפנס ניוז"). בנוסף סופקה ספינת סיור מדגם "דבורה", תוצרת מפעל רמתא של התעשייה האווירית. יישום ההסכם נדחה כשנתיים בגלל התנגדות משרד החוץ הישראלי, עקב הרגישות הדיפלומטית של התערבות במלחמות יוגוסלביה.
בסוף אוקטובר 1997 ביקר בישראל שר ההגנה של סלובניה. במטרה לדון בפרטי תוכנית, שלפיה תשביח ישראל טנקים מדגם טי-55 של צבא סלובניה.
בשנת 1998 חברת ראדום הישראלית סיימה השבחה של 10 מטוסי אימון עבור חיל האוויר של סלובניה. על פי פרסומים זרים, חבילת ההשבחה כללה מערכות אוויוניקה, מחשב משימה, תצוגה עילית לטייסים ואמצעי שליטה למערכת החימוש עבור מטוסי האימון מסוג "פילאטוס".
בשנת 2003, ממשלת סלובניה ביטלה את גיוס החובה והחל מיולי 2004 הכוחות אורגנו מחדש ומבוססים על צבא מקצועי על בסיס מתנדבים. עם סד"כ של כ-7,300 חיילים פעילים וכ-1,500 חיילי מילואים, בהשוואה ל-55,000 כאשר היה גיוס חובה. השינויים בכוחות נמשכים מתוך מטרה להפוך אותם ליעילים וזולים יותר. קרוב למחצית מהמפקדות פורקו, וכך הפך הפיקוד על היחידות הכפופות קל יותר ומהיר יותר. חיילים משובצים קרוב לביתם מתוך מטרה לצמצם הוצאות נסיעה.
חברות בנאט"ו.
כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשעבר, סלובניה לא הייתה מעולם חברה בברית ורשה. עם הקמת סלובקיה מדיניות החוץ של חברות בנאט"ו שאפה לצרף את סלובניה למערב. בשנת 1996 מדינות רבות הסירו את האמברגו על סחר בנשק מעל סלובניה, ומאותה עת פעלה המדינה באמצעות תוכנית רכש צבאית לבסס את עצמה כמועמדת לנאט"ו וככוח סיוע נייד. כוחות סלובנים פעלו בבוסניה והרצגובינה כחלק מכוחות שמירת השלום, סלובניה גם חתומה על שותפות לשלום. סלובניה הצטרפה רשמית לנאט"ו במרץ 2004. במסגרת נאט"ו חיילים סלובנים שירתו כחלק מכוחות בינלאומיים בבוסניה והרצגובינה, קוסובו, אפגניסטן, עיראק, צ'אד ולבנון. כמו כן הם שירתו ברמת הגולן כחלק מאונדו"ף.
בשנת 2007 זכתה חברת אלביט מערכות, בשיתוף עם חברת Patria AMV, הנמצאת בבעלות ממשלת פינלנד וחברת האווירונאוטיקה, הביטחון והחלל האירופאית EADS בחוזה בהיקף מוערך ב-40 מיליון דולר לשדרוג הרכב המשוריין של צבא סלובניה לתקן נאט"ו. הוחזה כלל אספקת עמדות נשק, צריחים בלתי מאוישים ורכיבים ומערכות אלקטרוניות ואלקטרו-אופטיות.
מבנה.
הכוחות המזוינים של סלובניה מאורגנים כזרוע אחת עם צבא יבשה כמרכיב העיקרי שלהם. החיילים מורכבים מ:
ציוד.
כוח היבשה.
עיקר הציוד של כוחות היבשה של סלובניה הוא: כ-50 טנקים באחסון, 18 תותחים 155 מ"מ תוצרת ישראל, 45 מרגמות 120 מ"מ תוצרת ישראל, כ-180 נגמש"ים (חלקם חמושים) ועוד סוגים שונים של כלים כבדים.
כוח האוויר.
חיל האוויר הסלובני כולל 9 מטוסי תקיפה קלים, 4 מטוסי תובלה קלים, 16 מסוקים ו-10 מטוסי אימון.
לצי הסלובני יש רק שני כלי שיט בעלי יכולת קרבית (להוציא סירות גומי וסירות קלות) והם: ספינת הסיור סופר דבורה וספינת הסיור הרוסית שקיבלה את השם פרויקט 10412, עם הגעת כלי השיט לחיל הים ניתנו להם שמות מקומיים.
פטמירה באיירמאיי
עונת 1922/1923 בסדרה השוודית
עונת 1922-1923 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל האחת-עשרה בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1922-1923. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות.
בעונת 1922-1923 חולקה הליגה לשניים: בית המזרח (Östra grupp) ובית המערב (Västra grupp). בבית המזרח היו שלוש הקבוצות מסטוקהולם, שתי הקבוצות מנורשפינג וכן אסקילטונה. בבית המערב היו שלוש הקבוצות מגטבורג, שתי הקבוצות ממאלמה וכן הלסינגבורג. כמו כן, העונה חולקה ל-2: משחקי סתיו (החל מאפריל 1922) ומשחקי אביב (הסתיימה במאי 1921).
"זוכת הסדרה" (Seriemästare) הייתה גאיס, בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שניצחה את AIK סולנה בשני משחקים בפלייאוף האליפות. גאיס היא הזוכה השלישית בכל הזמנים לאחר גטבורג.
עונה זו הייתה האחת לפני האחרונה של המפעל. כשנה ושבועיים לאחר מכן החלה ליגת העל השוודית כפי שהיא מוכרת היום.
מסדר תשעת המלאכים
נאו-פגאניזם
נאו-פגאניות
מייגן קלי
33 כנגד כל הסיכויים
33 כנגד כל הסיכויים (באנגלית: The 33, בספרדית: Los 33) הוא סרט אסונות ביוגרפי בשפה האנגלית של הבמאית המקסיקנית פטריסיה ריגן ושנכתב על ידי מיקו אלן, קרייג בורטן וחוסה ריברה. הסרט מבוסס על האירוע האמיתי של תאונת המכרה בצ'ילה שאירעה ב-2010 ובה קבוצה של 33 כורים נלכדה בתוך מכרה סן חוסה במשך יותר מחודשיים. בסרט מככב אנטוניו בנדרס בדמותו של מריו ספולבדה, שהנחה את קטעי הווידאו שבהם צולמו הכורים הלכודים ושנשלחו כדי לדווח לצוותי החילוץ ולבני משפחות הכורים על מצבם.
עלילה.
עשרות מתושבי העיר קופיאפו שבמחוז אטמקה שבצ'ילה עובדים במכרה סן חוסה. בעלי המכרה מתעלם מהאזהרות על ההחמרה ביציבותו של המכרה, שזמן קצר לאחר מכן קורס. פיר הכניסה היחיד אל המכרה נחסם ו-33 כורים מצליחים להיחלץ למקום מקלט בתוך המכרה. הם מגלים שמכשיר הרדיו שברשותם חסר כל ערך, ערכת העזרה ראשונה ריקה, בפתחי האוורור לא מותקנים סולמות חילוץ כנדרש, ומלאי מזון החרום לא מספיק. מריו ספולבדה הופך להיות מנהיג הקבוצה. הוא מחלק את מנות המזון ועוצר את התפרצויות האלימות והייאוש שמתרחשות בקרב הכורים. חברת הכרייה בעלת המכרה לא מנסה לבצע שום ניסיון חילוץ וקרובי משפחותיהם של הכורים מתאספים ליד שערי המכרה.
ממשלת צ'ילה מחליטה להתערב בנעשה ומורה לבצע קידוחים כדי להגיע לחלל בו שוהים הכורים. קידוחי הגישוש הראשונים מחטיאים את מטרתם, אך בסופו של דבר מצליח אחד הקידוחים לחדור למקלט של הכורים. הכורים מצמידים פתק אל קצה המקדח כדי ליידע את צוותי החילוץ על כך שהם שרדו את המפולת. הם מקבלים אספקת מזון מחודשת ובגדים, ונוצר קשר וידאו בינם לבין הצוותים על פני הקרקע. לאחר מכן מובא מקדח גדול כדי ליצור פיר שדרכו מחולצים הכורים בזה אחר זה.
ההפקה.
עלילת הסרט מבוססת על אירועי תאונת המכרה בצ'ילה. במאית הסרט היא פטריסיה ריגן והוא נכתב על ידי מקו אלן וחוסה ריברה. מפיק הסרט הוא מייק מדווי, שגם הפיק את הסרט אפוקליפסה עכשיו. מדווי עבד בשיתוף פעולה עם הכורים, עם בני משפחותיהם ועם כל המעורבים בפרשה. ב-13 באוגוסט 2014 הוכרז שהסרט יהיה הראשון שיקבל תמיכה ממועצת הסרטים של קולומביה.