ב-15 במרץ 1933, מונה לראש אחת מיחידות שומרי הראש, שתכליתן המרכזית הייתה להעניק הגנה לפיהרר. חבריה המקוריים היו שוטרי FSK) "Führerschutzkommando," משטרה פלילית בווארית), שהיו אחראים להגנה על הפיהרר רק באזור בוואריה. אולם, באביב 1934 הורחב תפקידו של ה- "Führerschutzkommando" והחליף למעשה את ארגון הליווי האישי של היטלר, שעד אז נקרא SS - Begleitkommando des fuhrers בכל רחבי גרמניה . ב־1934 סופח הארגון לגסטאפו וב־1935 הפך שוב לארגון עצמאי. ב-1 באוגוסט 1935, הוחלף ה- FSK ל- RSD, שירות הביטחון של הרייך. עד אז, היה הביטחון של הקנצלר בידי שומרי ראש אישיים ומעתה היו השומרים תחת ראש ה- RSD, היינריך הימלר, שהוכרז רשמית ב-1935. רטנהובר נשאר בפיקוד ונשמע לפקודותיו הישירות של היטלר. הימלר קיבל שליטה מנהלית על ה- RSD. אין להתבלבל בין ארגון ה-SD הידוע לשמצה לבין ה- RSD, שכן, חברי ארגון ה- SD קיבלו מדי SS עם יהלום על שרוול שמאל. בנוסף, ארגון ה- RSD הוקם במטרה ייחודית: להגן על היטלר בברלין ועל מגוריו ולהיות אחראי ישירות על היטלר. לשם כך, נדרש היה מנהיג, והישגיו של רטנהובר במהלך החיים הפכו אותו למסוגל לפקד על הארגון. רטנהובר היה גם אחראי על מטה השדה שהגן על היטלר ובו אנשים מיומנים שסרקו את משכן הקנצלר עם פנסים ואקדחים. אנשיו של רטנהובר נשארו בצללים עד שמלחמת העולם השנייה פרצה ב-1939. רטנהובר היה אחראי על ביטוח מסילת רכבת ונתן לשיטור פקודות הכוללות שמירה על כל הכניסות, היציאות, המעברים, הגשרים והמדרגות. הביטחון של היטלר סופק על ידי שני ארגונים- הראשון, של רטנהובר והשני של מאג׳ור ברונו גשה - חבר בפמלייתו של היטלר. במהלך טיול של היטלר- רטנהובר היה בפיקוד וגשה התנהג כסגן שלו. כחלק מההגנה על היטלר, רטנהובר דאג ששלוש נקודות ציון יהיו מפוקחות על ידי ארגונו בזמן ששהה במקום מסוים, מתוך ידיעה, שאין היטלר רוצה ביותר מדי שומרים, אך הפקרת הביטחון תהיה קריטית ומסוכנת.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו ב- RSD כ־200 פקודים. היחידה של רטנהובר סיפקה ביטחון אישי לפיהרר, לחברי המפלגה ובכירי הממשל הנאצי. רטנהובר היה אחראי על אבטחת מטה השדה של היטלר, זה כלל את מערך הזאב , המטה הצבאי הראשון של החזית המזרחית. רטנהובר נסע לויניצה במערב-מרכז אוקראינה, שם היה בונקר בשלבי בנייה על מנת לסקר את האזור. בינואר 1942, רטנהובר נפגש עם מנהיגי משטרת ה- SS והרשויות האזרחיות והורה על פינוי היהודים באזור לפני הגעתו המתוכננת של היטלר בקיץ. ב-10 בינואר 1942 השתתפו יחידות ה- RSD בפיקודו של רטנהובר בירי המוני של 227 יהודים ב-סטריז'בקה. פרטים על ההוצאה להורג דווחו לרטנהובר על ידי סגנו. טבח נוסף של יהודי ויניצה ועובדי השבויים שעבדו בבניית מטה התרחש בערב הגעתו של היטלר ביוני 1942.
בינואר 1945, ליווה רטנהובר את היטלר לבונקר שלו, מתחת לגן הקנצלרים. רטנהובר הועלה בדרגה ל-אס אס גרופנפיהרר ("Gruppenführer") ב-24 בפברואר 1945. ב-1 במאי באותה שנה, רטנהובר הוביל את אחת מקבוצות הבריחה מן הבונקר. רוב הקבוצות, כוללת זאת של רטנהובר, נתפסו ונכלאו על ידי הסובייטים. רטנהובר נלקח למוסקבה, שם העיד בעיקר בכל הנוגע לימיו האחרונים של היטלר ושל ההנהגה הנאצית בבונקר. עדויות אלו נשמרו בארכיונים של רוסיה, ולא שוחררו עד פרסום ספר על מות היטלר, ב - 2000.
יחסיו של רטנהובר עם היטלר.
רטנהובר קיבל פקודות ישירות מהיטלר והעביר אותן לאנשיו. חלק מהפקודות שמילא היו שליחתם של 19 שומרים ו-106 אנשי צבא להגן על קומפלקס ריק כחלק מהסחה. כמו כן, לרטנהובר הייתה הרשאה להיכנס לקומפלקס האישי של היטלר. לאחר תקופה, בנובמבר 1937, הפחית מכמות השומרים, וזאת גם בעקבות פקודה של היטלר, שפקד זאת כי לא אהב שראו אותו מוגן על ידי שומרים, כך טען רטנהובר.
בפן המבצעי, היחסים בין היטלר לרטנהובר היו עכורים ולא מובנים, אך בזמן שחיכו חברי הבונקר לתשובות לגבי המצב בברלין, זימן היטלר את חבריו הקרובים, רטנהובר ביניהם.
רטנהובר היה אחד מן היחידים שאליו היטלר אמר, שמעדיף הוא להתאבד מאשר ליפול בשבי אצל הסובייטים. רטנהובר בעדותו סיפר איך יום לפני שהתאבד, היטלר אמר לו:
רטנהובר ניסה לשכנע שהישרדותו חשובה לגרמניה ושעדיין יש סיכוי להינצלות, אך היטלר השיב בשאלה:
יום אחרי, צפה מהצד וראה איך גופתו של היטלר נשרפת.
הסיק רטנהובר כשראה את גופתו של היטלר, שקודם נטל רעל ואחר כך נורה על ידי גרמני ממלא הוראות. רטנהובר התבקש להשיג עוד בנזין כדי לשרוף את גופות היטלר ואווה בראון (אשתו). רטנהובר הגיע יחד עם בורמן אל פתח הבונקר. נכתב על רטנהובר שכאשר הגיע אל מקום השריפה פרץ בבכי כיוון שהיה עצוב על מות הפיהרר. בהמשך, חזר רטנהובר אל הבונקר יחד עם קצינים אחרים כדי לשרוף מסמכים ותכנן את הבריחה אחרי ההצתה של המקום. כל מידע על החקירות של רטנהובר לא שוחרר לשימוש ולא פורסם עד שנת 2000, כשפורסם הספר "".
אחרי המלחמה.
באוגוסט 1951, הואשם על ידי המשרד לביטחון המדינה הסובייטי כי "עוד מימייה הראשונים של הדיקטטורה הנאצית בגרמניה בשנת 1933 ועד 1945, הוא הבטיח את ביטחונם האישי של היטלר ומנהיגי הרייך האחרים". רטנהובר נידון למאסר של 25 שנה על ידי בית הדין הצבאי במוסקבה. בספטמבר 1955, הוא שוחרר ונמסר לשלטונות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שאיפשרו לו לצאת למערב גרמניה. הוא נפטר במינכן בשנת 1957.
פליקס לנדאו
פליקס לנדאו (גרמנית: Felix Landau 21 במאי 1910 וינה, שבאוסטריה - 4 באפריל 1983, וינה, אוסטריה), היה קצין SS אוסטרי, בדרגת האופטשארפיהרר, חבר איינזאצקומאנדו במלחמת העולם השנייה. לנדאו תואר על ידי העיתון האוקראיני "The Day" כדמות מרכזית ביישום התוכנית הנאצית להשמדת יהודי הגליציה. במסגרת תפקידו, נשלח לראשונה ללבוב, ואחר כך לדרוהוביץ', פולין (אוקראינה של היום). בנוסף, לנדאו היה מי ששמר על מריה אלטמן, שעל סיפורה האישי מתבסס הסרט אישה בזהב.
תחילת הקריירה.
בשנת 1925, בעקבות הצטרפותו של לנדאו לנוער הלאומי-סוציאליסטי הוא גורש מפנימיית חניכים המנוהלת על ידי קתולים שהיה חלק ממנה.
בשנת 1930 הצטרף ל"Austrian Bundesheer", הצבא האוסטרי. ביוני 1933 הוא גורש מהבונדסייר לטובת הפעילות הנאצית. במרץ 1931 השתתף בתכנון חיסולו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס (שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1934) ונכלא.
עם שחרורו בשנת 1937 הוא חידש את הפעילות הנאצית ונאלץ לברוח כדי להימנע ממעצר נוסף. לאחר מכן, היה חבר בסטורמבטילונג, הזרוע הצבאית למחצה המקורית של המפלגה הנאצית. בהמשך, לנדאו התחתן ובעקבות כך הפך לאזרח גרמני, ועבד כעוזר משטרתי בגסטפו.
במהלך מלחמת העולם השנייה ושירותו באיינזצקומנדו.
בשנת 1941 הועבר ל- KdS/SD בראדום שנשלטה על ידי ה-General Government שם הוא פגש קלדנית בשם גרטרוד, שמאוחר יותר הפכה למאהבתו ומי שכתב לה את מכתביו.
ביוני 1941 התנדב פליקס לנדאו לשירות באיינזצקומנדו. גם את יומנו הוא החל לכתוב ביולי 1941, בו הוא שילב מכתבים סנטימנטליים לאהובתו ותיעד במפורט את השתתפותו בזוועות במה שנודע לימים בשם השואה. ביומנו הוא מתאר "תרגילי קליעה" ו"פעולות פראיות", שבהם הוא ואנשיו היו מוציאים להורג יהודים אקראיים שעבדו בקרבת מקום או עברו במקרה ברחוב.
לנדאו היה ידוע גם במתן "חסות זמנית" לברונו שולץ הצייר היהודי עליו כפה לצייר ציורי ילדים על קירות ביתו של לנדאו כדי לשעשע את ילדיו בעת שהיה כלוא בביתו. לנדאו היה נוהג לירות ביהודים ממרפסת ביתו ובאחד מה"מטווחים" ירה ביהודי שהיה "בן חסותו" של קצין SS אחר בשם קארל גינטר. כנקמה על כך רצח גינטר בנובמבר 1942 את "היהודי של לנדאו" – ברונו שולץ, ביריית אקדח. לאחר מכן, ציורי הקיר של שולץ נצבעו ונשכחו עד אביב 2001 שבו נחשפו ציורי הקיר של שולץ בבית בעיירה דרוהוביץ' שבאוקראינה. בעוד הרשות המקומית דנה בהקמת מוזיאון באתר, הוברחו הציורים לישראל על ידי צוות של מוסד יד ושם.
בסוף 1941 הוא גר עם גרטרוד בווילה אריסטוקרטית. הוא התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1942 והתחתן עם גרטרוד בשנת 1943 וגם ממנה התגרש בשנת 1946. עד מאי 1943 היה לנדאו אחראי על ארגון העבודה היהודית.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תחת שמו של רודולף יושקה הוא הקים פלוגה לעיצוב פנים בבוואריה. ב־1946 עובד לשעבר בפלוגה בלינץ' שבאוסטריה זיהה אותו. לנדאו נעצר על ידי האמריקאים אך הצליח להימלט מכלא גלסנבך באוגוסט 1947.
בשנת 1959 נעצר לנדאו והואשם במעשי הטבח. הוא נידון למאסר עולם בשנת 1962 בבית המשפט להפסקה בשטוטגרט. בשנת 1973 קיבל חנינה.
פרידריך ורנר פון דר שולנבורג
פרידריך-ורנר ארדמן מתיאס יוהאן ברנהרד אריך גראף פון דר שולנבורג (באנגלית: ) (20 בנובמבר 1875 - 10 בנובמבר 1944), היה דיפלומט גרמני ששירת כשגרירה האחרון של גרמניה הנאצית, בברית המועצות. הוא החל את הקריירה הדיפלומטית שלו לפני תקופת מלחמת העולם הראשונה כקונסול והיה שגריר בכמה מדינות. בתפקידו כשגריר גרמניה ברית המועצות פנה דר שולנבורג נגד המפלגה הנאצית והצטרף לקשר נגד היטלר. שולנבורג נתלה בגין בגידה בהיטלר ב-10 בנובמבר 1944.
קורות חיים.
פרידריך ורנר פון דר שולנבורג נולד בקמברג. משפחתו הייתה חלק מהאורדל, כינוי לאצולה הישנה בגרמניה.