פרופ' מַסַאנוֹרִי אוֹגַאטָה (ביפנית: 緒方正規, 5 בדצמבר 1853 - 30 ביולי 1919) היה רופא ובקטריולוג, מחלוצי תורת ההיגיינה והבקטריולוגיה ביפן.
קורות חייו.
מסאנורי אוגאטה נולד ב-5 בדצמבר 1853 ביַאטְסוּשִׁירוֹ (Yatsushiro) שבמחוז קוממוטו, צאצא לשבט אוגאטה, לאוגאטה גֵּנְקוּן (Ogata Genkun) רופא במקצועו. בתום לימודיו בבית הספר התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה החדשה שהוקמה במחוז קוממוטו, אולם באוקטובר 1871 החליט לעבור לטוקיו על מנת להשלים את לימודיו. ב-12 ביולי 1880 סיים את לימודי הרפואה ובנובמבר אותה השנה, תודות למלגה אשר קיבל מממשלת יפן, יצא להשתלמות בגרמניה. תחילה בחר להשתלם בנושא ההיגיינה תחת הנחייתו של מקס פון פטנקופר באוניברסיטת מינכן, ובשנת 1882 בבקטריולוגיה תחת הנחייתו של רוברט קוך באוניברסיטת הומבולדט שבברלין. בשנת 1883, עם חזרתו ליפן, קיבל מינוי במחלקה להיגיינה באוניברסיטה הקיסרית בטוקיו ובמקביל פתח מעבדה לבריאות הציבור בעיר. בהמשך אותה השנה קיבל את קיטסאטו שיבסבורו לעבודה בתור עוזר מחקר במעבדתו והיה זה אשר שכנע אותו לנסוע להשתלמות אצל רוברט קוך.
אוגאטה נודע ביפן בתור חלוץ בתחומי בקטריולוגיה, היגיינה ומניעת מחלות זיהומיות, ובמשך הקריירה שלו חקר מחלות ומגפות רבות ביפן ומדינות השכנות לה. כך למשל בשנת 1890 טען לראשונה כי לנסיוב הדם, שמקורו בפרטים העמידים למחלת הגחלת, קיימות סגולות רפואיות בטיפול בפרטים החולים במחלה. בשנת 1897 נסע לטאיוואן על מנת לחקור את האפידמיולוגיה מאחורי התפרצות מגפת הדבר באי. במהלך עבודתו הצליח להפיק את חיידקי ה-"Yersinia pestis", מחוללי המחלה, מתוך פרעושי החולדה ("Xenopsylla cheopis") שזה עתה ניזונו מדמה. על מנת לבדוק את השערתו כי פרעוש החולדה מהווה וקטור להעברת חיידקי הדבר, ריסק אוגאטה את הפרעושים הנגועים ואת התמיסה הזריק לעכברים בריאים. זמן קצר לאחר מכן פיתחו אותם העכברים תסמינים של דבר. אוגאטה היה לראשון שאפיין והדגיש את הקשר של פרעוש החולדה להפצת המחלה בסביבה ובקרב בני האדם ובמאמר שפרסם בעקבות עבודתו בטאיוואן כתב:
בשנת 1901 פרסם מאמר אודות מחלת השחפת ובו טען כי אין כל קשר בין סטטוס חברתי לבין התפשטותה בקרב האוכלוסייה, מנגד טען כי קיים קשר גנטי אשר גורם לקבוצות מסוימות באוכלוסייה להיות פגיעות הרבה יותר בהשוואה לאחרות. באותו המאמר אף תקף ישירות את ממשלת יפן על אוזלת היד שהיא מפגינה בהתמודדותה עם המחלה שלטענתו מהווה גורם סיכון בריאותי מרכזי ביפן.
יחסיו של אוגאטה עם קיטסאטו שיבסבורו עלו על שרטון בעקבות פרסום מאמר בשנת 1885, בו טען אוגאטה כי הגורם למחלת הבריברי, מחלה מטבולית הנגרמת כתוצאה מחסר בוויטמין B1, הוא זיהום חיידקי. אוגאטה אף טען כי הצליח לבודד ולאפיין את אותם החיידקים. התאוריה הזאת נתקלה בהתנגדות לרבות מצד קיטסאטו שטען מנגד כי "חיידקי הבריברי", שלכאורה בודדו, הם לא אחרים מאשר חיידקים השייכים לסוג "Streptococcus" ואינם גורמים למחלה הזאת כלל. טענה זאת גרמה לעוינות רבה במישור המקצועי בין השניים והובילה לסירוב קבלתו של קיטסאטו לסגל האוניברסיטה הקיסרית בטוקיו ובהמשך, במהלך מחקרו של אוגאטה בטאיוואן, להדגשת שגיאתו של קיטסאטו באפיון מחולל מחלת הדבר בעת עבודתו בהונג קונג בשנת 1894.
אוגאטה נשא בתואר פרופסור חבר מטעם האוניברסיטה הקיסרית בטוקיו, ומ-10 בספטמבר 1898 ועד ל-17 בספטמבר 1901 כיהן בתור דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
מסאנורי אוגאטה נפטר ב-30 ביולי 1919 מסיבוך שנגרם כתוצאה מסרטן הוושט ממנו סבל.
הודו הפורטוגזית
הודו הפורטוגזית (בפורטוגזית: Índia Portuguesa, או Estado da Índia – מדינת הודו, או Estado Português da Índia – המדינה הפורטוגזית של הודו) הייתה אחת ממדינות האימפריה הפורטוגזית שנוסדה שש שנים לאחר גילוי הנתיב הימי בין פורטוגל לבין תת-היבשת ההודית כדי למשל כגוף שלטוני על שרשרת של מצודות ומושבות פורטוגזיות בתת-היבשת.
המשנה למלך הראשון של הודו הפורטוגזית, פרנסישקו דה אלמידה, קבע את מושבו בקוצ'י. המושלים הפורטוגזים הבאים לא נשאו תמיד דרגת משנה למלך. לאחר 1510 הועברה בירת ממלכת המשנה לגואה. עד המאה ה-18 הייתה למושל הפורטוגזי בגואה סמכות על כל נחלותיה של פורטוגל באוקיינוס ההודי בין אפריקה הדרומית לבין דרום-מזרח אסיה. ב-1752 הופרד הממשל של מוזמביק וב-1844 הופרד גם הממשל של מקאו, סולור וטימור ותחום שלטונו של מושל הודו הפורטוגזית הוגבל לנכסים הקולוניאליים של פורטוגל בחוף מלבר שבהודו של ימינו.
עם פירוקו של הראג' הבריטי ב-1947 חולק שטחה של הודו הפורטוגזית לשלושה מחוזות על חופה המערבי של הודו, שלעיתים כונו באופן קולקטיבי "גואה". שלושת המחוזות הללו היו גואה, דאמאן ודיו. ב-1954 איבדה פורטוגל את השליטה על המובלעות של דאדרה ונאגר הבלי ובדצמבר 1961 את השליטה על שארית נחלותיה בהודו בעקבות פעולה צבאית של הודו. למרות זאת, הכירה פורטוגל בריבונותה של הודו על נחלותיה לשעבר רק ב-1975, לאחר מהפכת הציפורנים.
היסטוריה מוקדמת.
הגעתו של ואסקו דה גאמה.
הפורטוגזי הראשון שהגיע לתת-היבשת ההודית היה ואסקו דה גאמה שהגיע לקליקוט ב-20 במאי 1498. כשהם עוגנים ליד חופי קליקוט, הזמינו הפורטוגזים לספינתם כמה דייגים מקומיים ומיד החלו בסחר בפריטים שונים. אחד מחברי המשלחת התלווה עם הדייגים לנמל ושם פגש במוסלמי תוניסאי. בעצתו של איש זה שלח ואסקו דה גאמה שניים מאנשיו לפונאני, כדי לפגוש שם את שליט קליקוט, הזמורין. למרות התנגדותם של סוחרים ערבים, הצליח ואסקו דה גאמה להשיג מכתב הרשאה מהזמורין על זכויות סחר, אך הפורטוגזים לא היו מסוגלים לשלם את חיובי המכס ואת מחירי הסחורות בזהב.
בהמשך החזיקו שליטי קליקוט את אנשיו של דה גאמה באופן זמני כערבון לתשלום. מהלך זה הרגיז את דה גאמה שלכד בכוח כמה מקומיים ו-16 דייגים. על כל פנים, מסעו של ואסקו דה גאמה היה מוצלח מעבר לכל הציפיות, כאשר שווי הסחורה שהוא הביא איתו עמד על פי שישים מהוצאות הנסיעה.
פדרו קברל.
פדרו קברל הפליג להודו, ציין בדרכו את הגעתם של האירופאים לברזיל, ייסד את סחר התבלינים וניהל משא ומתן על הקמתה של פייטוריה (תחנת סחר) בקליקוט, לשם הוא הגיע ב-13 בספטמבר 1500. המצב החמיר כאשר תחנת הסחר הותקפה בהפתעה על ידי המקומיים, וכתוצאה מכך נהרגו יותר מחמישים פורטוגזים. קברל זעם על ההתקפה ולכד עשר ספינות סוחר ערביות שעגנו בנמל, הרג כ-600 איש מצוותי הספינות והחרים את מטענן לפני שהעלה אותן באש. קברל גם הורה לספינותיו להפציץ את קליקוט במשך כל היום כנקמה על הפרת ההסכם. בקוצ'ין ובקננור עלה בידו של קברל לחתום על הסכמים יעילים עם השליטים המקומיים. קברל יצא למסע חזרה הבייתה ב-16 בינואר 1501 וב-23 ביוני הוא הגיע לפורטוגל עם 4 מתוך 13 ספינותיו.
ב-30 באוקטובר 1502 הגיע לקליקוט ואסקו דה גאמה במסעו השני עם צי של 15 ספינות ו-800 אנשים והשליט המקומי הסכים לחתום איתו על חוזה. הפעם העלה דה גאמה דרישה לגרש את כל המוסלמים מקליקוט, אך דרישתו זו סורבה בתוקף. הוא הפגיז את העיר ולכד כמה ספינות שנשאו מטען של אורז. בספטמבר 1503 הוא שב לפורטוגל.
פרנסישקו דה אלמידה.
ב-25 במרץ 1505 מונה פרנסישקו דה אלמידה להיות המשנה למלך הודו, וזאת בתנאי שיעלה בידיו להקים ארבעה מבצרים על החוף הדרום מערבי של הודו: על האי אנדג'יבה, בקננור בקוצ'ין ובקווילון. דה אלמידה יצא מפורטוגל בראש צי של 22 ספינות ו-1,500 איש. ב-13 בספטמבר הוא הגיע לאי אנג'דיבה, שם הוא החל מיד בתהליך הבנייה של מבצר אנדג'יבה. ב-23 באוקטובר, בהסכמתו של השליט הידידותי של קננור, הוא החל בבנייתו של מבצר סנט אנג'לו בקננרו והשאיר את לורנסו דה בריטו כאחראי במקום עם 150 איש ושתי ספינות.
ב-31 באוקטובר 1505 הגיע דה אלמידה לקוצ'ין עם 8 ספינות. שם נודע לו שהסוחרים הפורטוגזים ובקווילון נרצחו. הוא החליט לשלוח לשם את בנו, לורנסו דה אלמידה, עם 6 ספינות. הם השמידו 27 כלי שיט של קליקוט בנמל קווילון. דה אלמידה קבע את מושבו בקוצ'ין וחיזק את הביצורים של מבצר מנואל.
הזמורין הכין צי גדול של 200 ספינות כהתנגדות לפורטוגזים, אך במרץ 1506 ניצח לורנסו דה אלמידה בקרב ימי בכניסה לנמל קננור שהיה תבוסה לציר של הזמורין. באותה עת חקר לורנסו דה אלמידה את מימי החופים דרומה עד לקולומבו (כיום בירת סרי לנקה). בכל אופן, בקננור, השליט החדש, שהיה עוין את הפורטוגזים ומיודד עם הזמורין, תקף את חיל המצב הפורטוגזים והטיל עליו מצור.
ב-1507 תוגברה משלחתו של דה אלמידה עם הגעת הכוח בפיקודו של טרישטאו דה קוניה. עוד קודם לכן התפצל כוח זה וחלקו, בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי יצא באופן עצמאי לכבוש טריטוריות במפרץ הפרסי.
במרץ 1508 הותקף כוח בפיקודו של דה אלמידה בדבול ובצ'אול על ידי צי משולב של הסולטנות הממלוכית ושל סולטנות גוג'אראט. לאחר לחימה עזה נהרג בקרב לורנסו דה אלמידה. בכל אופן, ההתנגדות הממלוכית-הודית הוכנעה באופן סופי בקרב דיו ב-1509.
אפונסו דה אלבוקרקי ומושלים נוספים.