מאמציו הדיפלומטיים של קבילה צלחו, ותקיפות המורדים נרגעו לזמן מה. המדינות הראשונות שנענו לבקשותיו של קבילה היו חברות ב"קהילת הפיתוח של דרום אפריקה", SADC. למרות שהמדינות החברות בארגון היו חתומות על אמנת הגנה משותפת במצב של תקיפת חיצונית, הרבה מהן לקחו צד נייטרלי בסכסוך. ב-19 באוגוסט, נפגשו נציגי הממשלות של נמיביה, זימבבואה ואנגולה, והודיעו על תמיכה בממשלתו של קבילה. מדינות נוספות הצטרפו ועמדו לצידו של קבילה: צ'אד, לוב וסודאן. כוחות זימבבואים נכנסו לתוך קינשאסה ועצרו את המורדים. בנוסף, כוחות אנגולים תקפו את המורדים מצפון לגבול. התערבות המדינות הצילה את ממשלת קבילה והרחיקה את המורדים מקינשאסה, אך הם לא הובסו ונוצר סכסוך ישיר עם הצבאות האוגנדים והרואנדים.
ב-18 בינואר 1999 רואנדה, אוגנדה, אנגולה, נמיביה וזימבבואה הסכימו על הפסקת אש בוועידת פסגה שהתקיימה בווינדהוק, נמיביה. ה-RCD לא הוזמנו לוועידה, מה שגרם להמשך הלחימה.
1999-2000.
ב-5 באפריל 1999 המתיחות בתוך ה-RCD בכל הנוגע לשליטת הבניאמולנגים הגיעה לנקודת שיא. מנהיג ה-RCD, ארנסט וואמבה העביר את המפקדה שלו מגומה שבקונגו לקיסנגני, שהייתה בשליטת אוגנדה. בנוסף, חתימתם של קבילה ונשיא אוגנדה על הפסקת אש ב-18 באפריל הגבירה את המתיחות. רואנדה וארגון RCD סירבו להשתתף בהסכם הפסקת האש. ב-16 במאי וואמבה סולק מתפקידו כראש ה-RCD לטובת נציג פרו-רואנדי. שבעה ימים לאחר מכן, סיעות שונות של ה-RCD נאבקו על שליטה בקיסאנגני. ב-8 ביוני קבוצות של מורדים נפגשו על מנת להתאחד כנגד קבילה. למרות המאמצים, אוגנדה יצרה מחוז חדש, "איטורי", שהוביל להתנגשות אתנית, אשר הובילה לקונפליקט האיטורי, שנמשך מ-1999 עד 2003.
קונפליקט ה"איטורי" היה מורכב מאוד בשל מעורבותן של קבוצות חמושות רבות, כמויות גדולות של נשק באזור, משאבי טבע חשובים ומתיחות אתנית רבת שנים.
הסכסוך היה אלים מאוד וכלל טבח בקנה מידה גדול. בשנת 2006, דיווח ה-BBC כי 60,000 אנשים נהרגו מאז 1998. מאות אלפי בני אדם נעקרו מבתיהם, והפכו לפליטים.
בסופו של דבר מאמצים דיפלומטיים הם אלה שהובילו להפסקת האש הראשונה של המלחמה.
ביולי 1999 נחתם הסכם השלום לוסאקה על ידי שש המדינות הנלחמות – קונגו, אנגולה, נמיביה, זימבבואה, רואנדה ואוגנדה. ב-1 באוגוסט הצטרפה להסתכם גם ה-MLC. לפי תנאי ההסכם כוחות צבאיים של כל הצדדים, ישתפו פעולה בניסיון לאתר, לנטרל ולתעד את כל קבוצות המורדים בקונגו, בעיקר את אלו שמזוהים עם רצח העם הרואנדי של שנת 1994. המתח של אוגנדה ורואנדה הגיע לנקודת שבירה בתחילת אוגוסט, בעקבות עימות בקיסאנגני בין הצבא הפטריוטי של רואנדה וכוחות ההגנה של אנשי אוגנדה. כוחות מורדים רואנדים ניסו ליזום מתקפה גדולה והתקרבו לקינשאסה, אבל הודחו בסופו של דבר.
ב-24 בפברואר 2000, האו"ם הותיר לכוח הצבאי "MONUC", ארגון של האו"ם שפעל בקונגו, לפקח על הפסקת האש. עם זאת, הלחימה בין המורדים וכוחות הממשלה, ובין הרואנדים לאוגנדים, נמשכה.
ב-16 בינואר 2001, נורה לורן קבילה על ידי שומר הראש שלו, ראשידי מוזאליין, בארמון הנשיאותי בקינשאסה. קבילה הוטס לטיפול רפואי בזימבבואה, הממשלה מסרה כי הוא נפצע אבל עדיין חי. לאחר יומיים הממשלה מסרה הודעה שהניסיונות הנואשים של הצוות הרפואי בזימבבואה להציל את קבילה כשלו, ושהוא מת מפצעיו. גופתו הוחזרה להלוויה ממלכתית ב-26 בינואר.
ג'וזף קבילה, בנו של לורן קבילה, נבחר פה אחד על ידי הפרלמנט של קונגו לנשיאות. הנשיא החדש נפגש בארצות הברית עם נשיא רואנדה, פול קאגאמה. רואנדה, אוגנדה והמורדים הסכימו לתוכנית הנסיגה של האו"ם. אוגנדה ורואנדה התחילו לסגת מהחזית.
בשנה זו מצבה של רואנדה במלחמה התחיל להחמיר. רבים מחברי ה-RCD ויתרו או הצטרפו לממשלתו של קבילה. בנוסף, הבניאמולנגים, שהיו המרכיב העיקרי בכוחות המיליציה של רואנדה, החלו להתעייף מלשלוט בקיגאלי ולקחת חלק בסכסוך. חלקם החלו למרוד, מה שהוביל למתקפות אלימות בינם ובין הצבא הרואנדי.
באותו הזמן, הפכה מערב קונגו לבטוחה יותר תחת שליטתו של ג'וזף קבילה, אשר הצליח להשתלט על האינפלציה, ומדינות זרות המשיכו לשלוח עזרה.
ב-19 באפריל גובש בדרום אפריקה הסכם סאן סיטי, שבמסגרתו, קונגו קיבלה את האפשרות לבחירות דמוקרטיות, מאוחדות, ומרובות מפלגות. עם זאת לא היו תנאים שנגעו לאיחוד הצבא, וזאת הייתה חולשת ההסכם. בעקבות ההסכם חלה ירידה בלחימה.
ב-30 ביולי רואנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו חתמו על "הסכם פרטוריה", זאת לאחר משא ומתן בן חמישה ימים בפרטוריה, דרום אפריקה. המשא ומתן עסק בעיקר בשתי סוגיות: יציאת הצבא הרואנדי מקונגו, ומיזוג בין החיילים הרואנדים לשעבר, ופירוק מיליציית ההוטו.
לאחר 11 ימים, החיילים הרואנדים הראשונים החלו לסגת ממזרח קונגו. ב-5 באוקטובר רואנדה הכריזה על סיום הנסיגה, וMONUC אישר את עזיבתם של חיילים רואנדים רבים.
ב-6 בספטמבר נחתם הסכם השלום "לואנדה" בין קונגו ואוגנדה. ההסכם כלל את פינוי צבא אוגנדה ממזרח קונגו ונועד לשפר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-21 באוקטובר, פרסם האו"ם דו"ח בנוגע לשוד המשאבים של קונגו על ידי קבוצות המורדים. גם רואנדה וגם אוגנדה הכחישו את הטענות שבעלי תפקידים פוליטיים וצבאיים בכירים היו קשורים בסחר בלתי חוקי במשאבים.
ב-17 בדצמבר, כלל המפלגות בקונגו חתמו על הסכם כללי. ההסכם תיאר תוכנית עבור ממשלת מעבר, שבסופו של דבר תוביל חקיקה חדשה ובחירות נשיאותיות תוך שנתיים מחתימתו. ההסכם קבע את הסיום הרשמי של מלחמת קונגו השנייה.
2003 והלאה.
ב-18 ביולי 2003, הוקמה ממשלת המעבר, כפי שסוכם בהסכם בין המפלגות בקונגו. ההסכם חייב את המפלגות לבנות תוכנית שתאחד את המדינה, לפרוק את נשקן ולהתאחד, ובסופו של דבר לקיים בחירות.
הגורם העיקרי לחולשה המתמשכת של ממשלת המעבר הייתה סירוב המפלגות הנלחמות לוותר על כוחן. ב-30 ביוני 2006, התושבים הצביעו לטובת חוקה חדשה, והתקיימו בחירות ראשונות בקונגו.
בבחירות אלה קבילה התמודד מול מנהיג ה-MLC ז'אן פייר במבא. שניהם טענו לניצחון והתחילו להילחם. עקב כך, השתלט כח האו"ם על הבירה. באותה שנה, התקיימו שוב בחירות וקבילה ניצח. הכוחות המורדים שולבו בצבא.
תוצאות המלחמה.
המלחמה גבתה את חייהם של כ-5.4 מיליון בני אדם (בין השנים 1998–2008), בעיקר כתוצאה מרעב וממחלות שבאו בעקבותיה והייתה אחת המלחמות הקטלניות ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. מיליוני בני אדם נוספים נעקרו מבתיהם או מצאו מקלט במדינות שכנות.
א. בריז הארפר
איימי "בריז" הארפר (באנגלית: Amie "Breeze" Harper; נולדה 30 במאי 1976) היא פמיניסטית ותאורטיקנית אפרו-אמריקאית החוקרת ומחברת ספרים על טבעונות ועל גזענות, וכן נואמת ויועצת בפרויקטים לגיוון גזעי. האנתולוגיה שערכה, "Sistah Vegan", מכילה אוסף של כתבים מאת נשים שחורות טבעוניות.
קריירה.
הארפר התעניינה לראשונה בטבעונות בהשפעת עבודתו של דיק גרגורי, שחיבר בין תזונה למאבקי השחרור של קבוצות שוליים, וכן בהשפעתה של קווין אפואה, פעילת תזונה אפרו-צנטרית הדוגלת בתזונה נאה.
ב-2007, התזה של הארפר, "Cyberterritories of Whiteness: Language, 'Colorblind' Utopias, and 'Sistah Vegan' Consciousness", זכתה בפרס הדיקן של המכללה האקסטרנית של אוניברסיטת הרווארד.
ב-2013, הרפר סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. בעבודת הדוקטורט שלה," Vegan Consciousness and the Commodity Chain: On the Neoliberal, Afrocentric, and Decolonial Politics of “Cruelty-Free”", היא השוותה את אפיון המסגרת האתית של טבעונות בין שלוש תנועות: התנועה הנאו-ליברלית הלבנה, טבעונות אפרו-צנטרית, וארגוני דה-קולוניזציה.
ב-2014 יסדה את הארגון הטבעוני-פמיניסטי-שחור, Sistah Vegan Project, כדי לקדם פרויקטים, פרסומים, חינוך וכנסים על ההצטלבות של מודעות מגוזענת, אנטי-גזענות, וצריכה אתית (טבעונות, סחר הוגן, וכדומה). במסגרת זו, ב-2015, הארפר ארגנה כנס, "The Vegan Praxis of Black Lives Matters", כדי לדון בסוגיות המצטלבות בין טבעונות לבין תנועת חיי שחורים חשובים. גם ב-2015, הארפר הצטרפה לוועד המנהל של הארגון "Black Vegans Rock". הארפר קיבלה את פרס ליסה שפירו לגיבורי הטבעונות.
ב-10 ביוני 2016, הארפר הוכרזה כמועמדת לסגן הנשיאות של המפלגה ההומנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ב-2018 צפוי לצאת ספרה "Black. Mama. Scholar: On Black Feminism, Food Ethics, and Toddler Tantrums in a ‘Post-Racial’ Era".
הארפר משמשת כיועצת בהפקת הסרט הדוקומנטרי "Pursuit of a Green Planet" של קית טאקר, העוסק באספקטים של מעמד וגזע בנושאי מזון ובריאות אצל דור ההיפ-הופ. בנוסף, היא בדירקטוריון של המכון ללימודי חיות ביקורתיים (Institute for Critical Animal Studies) ומבקרת עמיתים של כתב העת האקדמי של המכון.
חיים אישיים.
הארפר נשואה ולה ארבעה ילדים. היא חיה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ומתרגלת בודהיזם מעורב על פי תורתו של טיך נהאט האן.
ציסטות בשחלות
הצלת הילדים בבסלניי
באוגוסט 1942 אימצו תושבי האאול הצ'רקסי-מוסלמי בסלניי (באדיגית: Бэслъыный, ברוסית: Бесленеевцы) ילדים יתומים, רובם יהודים אשר נמלטו מאזורי הקרבות בלנינגרד, ושמרו על חייהם במהלך תקופת השואה. הם הצליחו לזייף מסמכים במטרה להערים על הכיבוש הנאצי שהמדובר בילדים מקומיים, תוך סיכון חיי כלל תושבי הכפר.