בובי גיב גדלה בפרברי בוסטון, מסצ'וסטס בשנות ה-40 וה-50. היא למדה אמנות, אך אהבה ריצה, ונהגה לרוץ ביער סמוך למגוריה עם כלבי השכונה. בשנת 1962, היא פגשה אצן מאוניברסיטת טאפטס בשם ויליאם בינגיי, לו נישאה ב-1966 בקליפורניה, שם התגוררו. היא המשיכה לפתח את כושר הריצה שלה, ואף הייתה רצה כ-13 ק"מ כל כיוון ללימודים וחזרה. היא הייתה רצה בנעלי אחות לבנות של הצלב האדום, מכיוון שבאותה תקופה לא היו נעלי ריצה לנשים.
מרתון בוסטון.
לפני 1966, המירוץ הארוך ביותר המאושר על ידי איגוד האתלטים החובבנים (AAU) היה 1.5 מייל (כ-2.4 ק"מ). ועד 1972, מרתון בוסטון היה באופן רשמי מרוץ גברים. בין 1966 ל-1972, כאשר דיוויזיית הנשים אושרה לראשונה, רצו מספר נשים במרתון כמשתתפות לא מוכרות, ובינן בובי גיב.
גיב התאמנה במשך שנתיים כדי לרוץ במרתון בוסטון, כשהיא רצה עד 40 ק"מ ביום. בתגובה לבקשת ההשתתפות שהגישה למרתון בפברואר 1966, היא קיבלה מכתב ממנהל המירוץ, ויל קלוני, שהודיע לה שלנשים אין את היכולת הפיזיולוגית לרוץ מרחקים של מרתון, וכי על פי הכללים שנקבעו על ידי ה-AAU, אין אישור לנשים לרוץ באירועים תחרותיים מרחק העולה על מייל וחצי. לאור הצהרות אלו, היא החליטה כי החשיבות שבריצתה במרתון אינה טמונה רק בהישגיה האישיים, אלא שיש להשתתפותה משמעות חברתית.
גיב הגיעה לבוסטון לקראת המרתון בנסיעה של ארבעה ימים באוטובוס מקליפורניה. ביום התחרות, 19 באפריל 1966, אמה הסיעה אותה לנקודת ההתחלה. היא לבשה למירוץ שורטס ברמודה של אחיה וקפוצ'ון טרנינג, מעל גופיית רחצה, והתחבאה בין השיחים סמוך לקו הזינוק. כשנורתה יריית הפתיחה, היא חיכתה עד שכמחצית המתחרים עברו על פניה, ואז זינקה לתוך התחרות, ביניהם.
הגברים סביבה הבינו עד מהרה שהיא אישה, והביעו את תמיכתם. מעודדת מכך, היא הסירה את האימונית שלה, ולהפתעתה, זכתה לתרועות מאנשים בקהל שהתלהבו למראה אישה מתחרה. התקשורת התחילה לדווח על התקדמותה בתחרות.
דיאנה צ'פמן וולש, לימים נשיאת מכללת ולסלי, כתבה את זכרונותיה מיום זה:
כשהגיעה גיב לקו הסיום בבוסטון, מושל מסצ'וסטס, ג'ון וולפי, חיכה שם כדי ללחוץ את ידה. היא סיימה את המסלול בשלוש שעות, עשרים ואחת דקות וארבעים שניות, בשליש העליון מבין הרצים. למחרת בבוקר, כיכב ההישג שלה בעמוד הראשי של העיתון. בכתבה בגוף אותו עיתון, Record American, כינה הכתב ג'ק קנדל את הריצה של גיב "מהפך" וצפה שבזכותה החוקים לגבי השתתפות נשים באתלטיקה ישונו, ואף ציטט פקיד מהאיגוד האתלטי שהצהיר שייקח על עצמו לבדוק כיצד אפשר להתיר השתתפות נשים תחת הכללים.
במהדורת מאי 1966 של ספורטס אילוסטרייטד נכלל מאמר שציין לשבח את העובדה שלא רק שגיב סיימה את מסלול התחרות, אלא שגם סיימה לפני 290 מתוך 415 מתחרים במירוץ.
ב-1967, גיב שוב השתתפה במרתון, ללא אישור. היא סיימה תוך שלוש שעות, עשרים ושבע דקות ושבע עשרה שניות, כמעט שעה לפני המתחרה האישה הנוספת, קתרין שוויצר. שוויצר התפרסמה בשל ניסיונה לרוץ במרתון, בגלל ניסיון כושל של מארגן המירוץ להסיר אותה בכוח. שוויצר הצליחה, לכאורה דרך טעות בירוקרטית, להירשם לתחרות ולקבל מספר. כשהפקיד ראה אותה רצה עם מספרים, הוא נדחף משולי המסלול אל בין הרצים כדי למשוך אותה משם. המתחרים סביבה הפריעו לו, ושוויצר הצליחה לסיים את המסלול. גיב, לעומת זאת, רצה מלכתחילה באופן לא רשמי, ללא מספרים, ועשתה זאת באין מפריע. ב-1968, גיב רצה במרתון פעם שלישית, הפעם בזמן סיום של שלוש שעות ושלושים דקות, שוב הראשונה מבין מספר הולך וגדל של נשים, אשר בשנה זו כלל בין היתר את קרול אן פנקו, איליין פדרסון ומרג'ורי פיש. בשנים 1969, 1970 ו-1971, שרה מיי ברמן הייתה הזוכה מבין המתחרות, וב-1972, נינה קוסצ'יק היה הזוכה הרשמית הראשונה, במרתון הראשון שכלל דיוויזיית נשים באישור ה-AAU.
ב-1996, באירועי 100 שנה למרתון בוסטון ויום השנה ה-30 לריצתה הראשונה של גיב במרתון, האגודה האתלטית של בוסטון הכירה באופן רשמי בריצותיה בשנים 1966, 1967, ו-1968, ואף העניקה לה מדליה. שמה נחרט יחד עם שמות המנצחים האחרים באנדרטה של המרתון הממוקם בכיכר קופלי בבוסטון.
ב-2016, גיב שימשה כמרשל המרתון. המתחרה הזוכה של 2016 בדיוויזיית הנשים, אטסד באיסה, נתנה לגיב את הגביע שלה. גיב הצהירה שהיא תבקר באתיופיה, מולדתה של באיסה, כדי להחזירו.
השכלה וקריירה.
גיב סיימה תואר B.sc. ב-1969 באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם השלימה את כל הדרישות לתואר קדם-רפואה, עם התרכזות בפילוסופיה ומתמטיקה. לטענתה, היא לא התקבלה לבית הספר לרפואה מסיבות של אפליה מגדרית. גיב אז שינתה כיוון, ונרשמה ללימודי משפטים ב-1974, ועבדה עם פרופסור ג'רום לטווין בתחום אפיסטמולוגיה וראיית צבעים במשך לימודיה. היא סיימה תואר JD ב-1978. היא עבדה כעוזרת פרלמנטרית בבית המחוקקים של מסצ'וסטס, ועסקה במשך תקופה זו גם בציור ופיסול. היא פיתחה קריירה משפטית עם התמחות בנדל"ן וקניין רוחני, חלק מהזמן במשרד בשיתוף עם עורך הדין ג'רי כהן, בחוק פטנטים.
גיב פיסלה דמות ברונזה של ילדה רצה עם שיער מתנופף שהוענקה כגביע לשלוש רצות המרתון המהירות ביותר במבחנים האולימפיים של ארצות הברית לשנת 1984 - ג'ואן בנואה סמואלסון, ג'ולי בראון, וג'ולי איספורדינג.
גיב כתבה את ספר זיכרונותיה בכותרת Wind in the Fire: A Personal Journey (הרוח באש: מסע אישי) שיצא ב-2011. ב-2017 ייצא הסרט המבוסס על הספר, באותו השם. היא נכללה ברשימות "מי ומי של נשים אמריקאיות", "מי ומי באמריקה", ו"מי ומי בעולם". ב-1982 היא הוכנסה להיכל התהילה לריצה למרחק, וראיונות איתה שודרו ברשתות ABC, CBS, NBC, ESPN, and HBO. סיפורה נכלל בסרט הדוקומנטרי של HBO "Dare to Compete: The Struggle of Women in Sports". בשנת 2000, היא הפיקה סרט דוקומנטרי משלה, בנושא האמנות והריצה שלה, בשם "Where the Spirit Leads". ב-2009 הוענק לה פרס הצטיינות באתלטיקה מטעם אוניברסיטת טאפטס. היא הוכנסה להיכל התהילה של המוזיאון לספורט של ניו אינגלנד ב-2011. בין יתר עיסוקיה, היא גם כותבת לעיתונים ומגזינים בנושאים מגוונים, כולל כלכלה, רוחניות, וחוויית התודעה הסובייקטיבית. היא גם עובדת כעמיתה במעבדה עצבית-שרירית על שם ססיל ב. דיי שם היא חוקרת ריפוי למחלות ניווניות של מערכת העצבים, ספציפית טרשת אמיוטרופית צידית.
היום הבין-לאומי לשפה הערבית באו&quot;ם
היום הבין-לאומי לשפה הערבית באו"ם (בערבית: اليوم العالمي للغة العربية) מצוין בכל שנה בתאריך 18 בדצמבר, היום בו התקבלה החלטה מס' 3190 של העצרת הכללית של האו"ם, שהפכה את השפה הערבית לאחת השפות הרשמיות ושפות העבודה של האו"ם. החלטה זו התקבלה בעקבות הצעות שהגישו מרוקו וערב הסעודית במהלך הכינוס ה-190 של הוועד המנהל של אונסק"ו.
היסטוריה.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, נעשו מאמצים רבים על ידי מדינות דוברות ערבית להפוך את הערבית לשפה רשמית של האו"ם. ב-4 בדצמבר 1954, קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 878 לתרגום מסמכים בלבד לשפה הערבית, והגבילה את מספר העמודים שניתן לתרגם ל-4000 עמודים בשנה. התנאי שנקבע הוא שהמדינה המזמינה את התרגום גם תשלם עבורו, וכי מסמכים אלה יהיו בעלי אופי פוליטי או משפטי בעל זיקה לעולם הערבי.
בשנת 1960 התקבלה באונסק"ו החלטה לפיה יעשה שימוש בשפה הערבית גם בכנסים האזוריים שיקיים הארגון במדינות דוברות ערבית וכן יתורגמו מסמכים ופרסומים בסיסיים של הארגון לערבית. בשנת 1966 התקבלה החלטה על הגברת השימוש בשפה הערבית באונסק"ו, כמו כן, מתן שירותי תרגום סימולטני לערבית ומערבית לשפות אחרות במסגרת ישיבות המליאה. משנת 1968, הפכה השפה הערבית בהדרגה לשפת עבודה בארגון, החל מתרגום מילולי של מסמכי העבודה והנאומים וכלה בשירותי תרגום סימולטני לערבית.
הלחץ הדיפלומטי הערבי נמשך, בהובלתה של מרוקו ובשיתוף פעולה עם מספר מדינות ערב, עד שהשפה הערבית לאחת מן השפות שניתן לנאום בה במהלך כינוס העצרת הכללית בספטמבר 1973. לאחר שהוכרז בכינוס ה-60 של הליגה הערבית על החלטת הארגון לראות בשפה הערבית אחת מן השפות הרשמיות של האו"ם על כל שלוחותיו, קיבלה העצרת הכללית במהלך הכינוס ה-28 שלה, בדצמבר 1973, את החלטה מספר 3190, הממליצה על קבלת השפה הערבית כשפה רשמית של העצרת הכללית. סוגיית השימוש בשפה הערבית כשפת עבודה בכינוסי הוועד המנהל באונסק"ו. שולבה בתוכנית העבודה לשנת 1974 לבקשת ממשלות אלג'יריה, עיראק, לוב, כווית, ערב הסעודית, תימן, תוניסיה, מצרים ולבנון.
בפגישה ה-190 של הוועד המנהל של אונסק"ו, באוקטובר 2012, הוחלט להכריז על התאריך 18 בדצמבר כעל "היום הבינלאומי לשפה הערבית". אונסק"ו ציין באותה שנה, בפעם הראשונה, את היום הזה, מתוקף החלטתו, ב-23 באוקטובר 2013 הוחלט במועצה המייעצת של התוכנית הבינלאומית לפיתוח התרבות הערבית ("ארבּיה") הכפופה לאונסק"ו, לאמץ את היום הבינלאומי לשפה הערבית כאחד המרכיבים העיקריים בתוכנית העבודה הרב-שנתית שלה.
המכללה האקדמית גורדון
מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג
מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים (בגרמנית: Maria Louise Albertine von Leiningen-Falkenburg-Dagsburg-Heidesheim; 16 במרץ 1729 – 11 במרץ 1818), הייתה אשתו של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט.
ביוגרפיה.