במוזיקת הרנסאנס, דואט שנועד במיוחד ככלי הוראה, שיבוצע על ידי מורה ותלמיד, נקרא bicinium (ראה אטיוד).
באופרה.
דואטים תמיד היו חלק ממבנה האופרות. אופרות מתחילת מהאה ה-16 כמו "L'Orfeo" ו- "L'incoronazione di Poppea" כוללות דואטים לאורך ההופעה. באיטליה של המאה ה-17 נעשה שימוש לעיתים קרובות בדואטים בסצנות קומיות בתוך אופרות רציניות. בצרפת הבארוק הדואט היה פופולרי בטרגדיות, כמו שירי נקמה ועימות. דואט האהבה התאפיין בשירה בהרמוניות צמודות של 3 ו-6, המסמלות אחדות לאחר עימות.
במוזיקת פופ.
לאורך המאה ה-20 דואטים היו נפוצים במוזיקה הפופולרית של התקופה. כמה שירים נכתבו כדי להישמע כשיחות, כמו "מותק, קר בחוץ". אחרים הוצגו סביב נושא, למשל ניו יורק ב"אמפייר סטייט אוף מיינד". מדי פעם דואטים הם אימפרוביזציה בין אמנים, כמו "Under Pressure". על פי הדיווחים, דייוויד בואי ופרדי מרקיורי הלחינו את המילים תוך יום על ידי אימפרוביזציה משותפת.
אימי שדאור ליכטנפלד
אִימִי (אימריך) שְׂדֵאוֹר (ליכטנפלד) (26 במאי 1910 – 9 בינואר 1998) היה אמן לחימה ישראלי יליד הונגריה. הוא המפתח של שיטת הלחימה וההגנה העצמית "קרב מגע", המהווה בסיס לרוב שיטות הלחימה הישראליות.
התבגרותו.
שדאור (שאימץ את השם שדאור—מן הצירוף "שדה אור"—כתרגום בבואה לשמו הלועזי), נולד בבודפשט אך גדל בברטיסלאבה. בית משפחת ליכטנפלד התאפיין במשמעת נוקשה ובעיסוק מוגבר בספורט. אביו, סמואל ליכטנפלד, היה דמות יוצאת דופן בקהילה היהודית באזור. הוא עסק בהיאבקות והרמת משקולות ואף התפרנס מהפגנת כוח בקרקס מגיל צעיר. בעבודתו זו למד שיטות לחימה שונות מאנשים שפגש. לימים התגייס למשטרה כבלש. סמואל אימן את אימי מגיל צעיר ונטע בו משמעת ואהבה לספורט.
אימי עסק במספר תחומי ספורט, ביניהם שחייה, התעמלות, היאבקות ואיגרוף. בשנת 1928 זכה באליפות סלובקיה בהיאבקות לנוער ובשנת 1929 בשלוש אליפויות בינלאומיות באיגרוף, היאבקות והתעמלות לבוגרים. מאוחר יותר ועד שנת 1939, התמקד שדאור בהיאבקות, הן כמאמן והן כמתחרה, זכה בתארים רבים ואף נמנה עם סגל נבחרת סלובקיה בהיאבקות.
באמצע שנות ה-30, עם התחזקותן של קבוצות פשיסטיות ואנטישמיות, השתנו חיי היהודים בברטיסלאבה. שדאור הפך למנהיגה הלא מוכתר של קבוצת יהודים צעירים אשר פעלה להגן על השכונות היהודיות. עד שנת 1940 השתתף שדאור בקטטות אלימות רבות על רקע אנטישמי.
עלייתו לישראל.
בשנת 1940 עלה שדאור על אניית המעפילים "פנצ'ו". במהלך ההפלגה קפץ למי הים התיכון לסייע לאדם שנפל מהספינה. בעקבות הצטברות נוזלים באוזנו ובשל היעדר תנאים רפואיים מתאימים, התפתח זיהום באוזנו. כאשר הפנצ'ו עלתה על שרטון ב-9 באוקטובר 1940, ליד האי כמילי, נשלח שדאור עם ארבעה אנשים נוספים בסירת משוטים קטנה להביא עזרה מהאי כרתים. לאחר חמישה ימים ובמצב תשישות מתקדם, אותרה סירת המשוטים על ידי משחתת של הצי הבריטי והחמישה חולצו. שדאור וחבריו הובאו למצרים, שם זכה לטיפול כירורגי בזיהום שהספיק להתפשט גם לפניו. ברם הטיפול לא צלח לחלוטין ושדאור נותר משותק במחצית מפניו.
שדאור גויס לצבא הבריטי ושירת בלגיון הצ'כי.
שירותו בהגנה ובצה"ל.
בשנת 1942 עלה לבסוף לארץ ישראל. לבקשת יצחק שדה הצטרף להגנה והדריך בפלי"ם שחייה והצלה ובפלמ"ח שיטות לחימה בידיים ריקות ושימוש בנשק קר. באותם ימים נקראו שיטות הלחימה שלימד קפא"פ (קרב פנים אל פנים).
עם הקמת המדינה וייסוד צה"ל, גויס שדאור לשירות כמדריך אימון גופני וקרב מגע ראשי. שדאור שירת בצה"ל במשך 16 שנים במהלכן פיתח את תורת הקרב מגע. שדאור תרם רבות ליסוד, פיתוח וביסוס מערך ההדרכה בקרב-מגע וכן של תחומים נוספים במערכת האימון הגופני בצה"ל.
בשנים 1961-1962 שהה באתיופיה בשליחות רשמית.
בשנת 1964 פרש מהשירות הצבאי ופתח מכון ללימוד קרב מגע בנתניה. גם לאחר פרישתו הועסק רבות כיועץ ומדריך בזרועות הביטחון השונות.
תרומתו לשיטת קרב המגע.
שדאור שאף ליצור שיטת לחימה והגנה עצמית פשוטה ויעילה שתתאים לכל אדם. תחת הנהגתו התפתחה שיטת הקרב מגע - שיטה מקורית, יעילה ופשוטה (ראה קרב מגע). תכונות אלה הפכו אותה לפופולרית מאוד בקרב כוחות ביטחון.
בזכות תכונות אלו, הפכה השיטה לפופולרית מאוד כדרך להגנה עצמית. השיטה זוכה לעדנה בקרב בני נוער, נשים, קשישים ושאר אוכלוסיות הנאלצות לרכוש כישורי הגנה עצמית.
בהוראתו הדגיש שדאור את החינוך לנימוס והליכות, ערכים, ציונות ואהבת הארץ. שדאור הקפיד לחנך את תלמידיו להימנע מעימותים ככל האפשר, להתעמת רק מתוך חוסר ברירה ולהשתמש בכח רק כמוצא אחרון.
תלמידיו הבולטים של אימי ליכטנפלד היו: אלי אביקזר, שהיווה את החגורה הבכירה שלו ומוביל הדרך, אבי מויאל, ירון ליכטנשטיין וכמו כן חיים זוט, רפי אלגריסי וחיים גדעון שהיו מתלמידיו הראשונים, ואייל ינילוב שהצטרף בשנות השבעים.
כיום ישנן מספר עמותות לקרב מגע בארץ הקשורות באופן ישיר לאימי. ביניהן הוא הקים 2 עמותות באופן ישיר: העמותה לקרב מגע ישראלי (חיים גדעון), האיגוד הבינלאומי לקרב מגע (אבי מויאל), ואחרים הוקמו על ידי חניכיו: קרב מגע גלובל (אייל ינילוב), העמותה לקרב מגע - חיים זוט (חיים זוט), העמותה לקרב מגע לחימה ישראלית קמ"י - קרב מגן ישראלי (אלי אביקזר) וה k.m.il (אילן פדלון), קרב מגע מלא (גיא דאר).
100 שנה להולדתו של אימי.
בשנת 2010 ציינו מספר עמותות קרב מגע מישראל את שנת המאה להולדתו של אימי, ממציא הקרב מגע.
פסיכולוג קליני
יוסקה אחיטוב
אחיטוב (פירושונים)
אנצו יוסף בונונטורה
קלוד לואי מרי הנרי נאוויה
עיטורי הצבא הרומי
עיטורי הצבא הרומי (לטינית: Dona Militaria) היו מספר עיטורים שהוענקו לחיילי הצבא הרומי שהצטיינו בשדה הקרב בתקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית.
כתרים.
הכתרים היו מערכת העיטורים הגבוהה ביותר של הצבא הרומי והוענקו לחיילים שביצעו פעולות יוצאות דופן בחשיבותן בשדה הקרב.
אותות.
האותות היו עיטורים בעלי חשיבות משנית מהכתרים, הם הוענקו לחיילים מצטיינים על ידי מפקדיהם בסיום הקרבות.
שאיפת דבק
גבריאל לאמה
גבריאל לאמה (בצרפתית: Gabriel Lamé;
22 ביולי 1795 - 1 במאי 1870) היה מתמטיקאי ומהנדס צרפתי.
גבריאל לאמה נולד בעיר טור. עסק בחקר מערכות קואורדינטות עקומות (Curvilinear coordinates) ועקומות דמויות אליפסה הידועות היום כעקומות לאמה. בנוסף, עסק בנושאים בתורת המספרים ובין היתר הוכיח מקרה פרטי של המשפט האחרון של פרמה. לאחר מכן, ניסה להוכיח את המשפט במלואו, אך שגה בהוכחה. לאמה אף עסק בבעיות של חוזק חומרים כמו יציבות של מבני קשתות וגשרים תלויים והרבה לעסוק בתורת האלסטיות. עסק גם בבעיות של מעבר חום. השתמש בקואורדינטות עקומות כדי להמיר משוואות לפלס למערכת קואורדינטות אליפסואידיות.
לאמה סיים את הלימודים בבית הספר אקול פוליטקניק בשנת 1818 ואת בית הספר ההנדסי למכרות בשנת 1820. הוא נבחר למשימת סיוע יחד עם קלפרון ברוסיה ולימד במכון הנדסי בסנקט פטרבורג מתמטיקה שימושית ופיזיקה. ברוסיה עסק גם בתכנון מבנים מיוחדים ובהם גשרים תלויים. בשנת 1824 תכנן ובנה מכשיר הידראולי לבדיקת חוזק המתיחה של ברזל ששימש ברוסיה לבניית מבנים. לאמה שם לב שבערך בשני שלישים מהחוזק המרבי של החומר, נוצרת בדגם מתיחה מהירה - כניעה ואחרי נקודת הכניעה נוצר צוואר בדגם שממשיכים להעמיס. תוצאות אלה של מבחן המתיחה שמשו כנתוני תכנון והוזכרו בספרים של חוזק חומרים.
יחד עם קלפרון כתב לאמה סיכום בתורת האלסטיות של משוואות שיווי המשקל שהיו ידועות עד זמנו מהעבודות של נאוויה ושל קושי, לשימוש בפתרון בעיות של אלסטיות. הצגת המשוואות הייתה בתוספת שימושים מעשיים. הם השתמשו בקבוע אלסטי אחד אותו ניתן למצוא במבחן המתיחה. הסיכום כלל גם נוסחאות חישוב עובי דופן של גוף גלילי תחת לחץ כלשהו והראו שמדובר במאמץ דו ממדי. הם בחנו גם בעיות של פיתול ומאמצים בגוף כדורי בלחץ פנימי או חיצוני. הם פתרו גם בעיות מורכבות כמו גלילים אינסופיים וגופים בין משטחים אין סופיים. המסמך סיכם את הידע התאורטי הקשור למעוות אלסטי. הם עשו זאת בצורה ברורה ופשוטה למהנדסים.
לאמה חזר לצרפת בשנת 1831, כאשר הורעו היחסים בין רוסיה לבין צרפת. תחילה היה מעורב בנושא מסילות הברזל אך במהרה הצטרף לסגל בית הספר אקול פוליטקניק כפרופסור לפיזיקה, שם לימד עד שנת 1844. בשנת 1843 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים. בשנת 1837 פרסם בכתב את ההרצאות שלו בקורס בפיזיקה ובשנת 1852 יצא לאור ספרו בנושא האלסטיות. היה זה הספר הראשון שנכתב בתורת האלסטיות. לאמה דן בשימוש באלסטיות בהתייחס לאופטיקה, מצא את הקשר בין מאמץ לבין מעוות, עסק בבעיות של רעידות ותנועה של מיתרים, ממברנות ומוטות וכן בהתקדמות גלים בתווך אלסטי. פיתח ביטויים כלליים בתורת האלסטיות לאנרגיית המעוות, תאוריה שקלפרון החל לעסוק בה לפניו אבל לא הייתה מוכרת עד שלאמה פרסם אותה.
בשנת 1850 היה לאמה לפרופסור בסורבון. בשנת 1854 פרסם ספר ובו פתרון למעוותים של מעטפות כדוריות ובשנת 1859 ספר בנושא קואורדינטות קורבילינאריות והשימושים שלהם במכניקה, חום ותורת האלסטיות. הוא חדל ללמד בשנת 1863 עקב בריאות לקויה.
לאמה נפטר בשנת 1870 בפריז.
שמנופוביה
שמנופוביה (באנגלית: Sizeism) היא אפליה המופנית כלפי אנשים בעלי עודף משקל, על פי רוב בעקבות תפיסה סטריאוטיפית, אשר לפיה תכונות שליליות משויכות לבעלי עודף משקל. האפליה מתבטאת בהתייחסות מילולית, בפגיעה פיזית או במניעת יחס שוויוני בתחומי החיים השונים.
סטיגמות כלפי השמנת יתר.