כריסטיאן פינו (בצרפתית: Christian Pineau; 14 באוקטובר 1904 - 5 באפריל 1995) היה לוחם תנועת ההתנגדות הצרפתית מפורסם שכיהן מאוחר יותר כהונה חשובה כשר החוץ של צרפת בסוף שנות החמישים.
קורות חיים.
פינו נולד בעיירה שומון שבמחוז מארן-עילית, צרפת. אביו החורג היה הסופר ז'אן ז'ירודו. מאוחר יותר אמר פינו כי ז'ירודו הוא זה שנתן לו את אהבתו לכתיבה.
במלחמת העולם השנייה היה פינו מנהיג תנועת ההתנגדות הצרפתית ובן ברית קרוב של שארל דה גול. הוא נעצר על ידי הגסטאפו ב-1943 וניצל ממחנה הריכוז בוכנוואלד.
פינו ייצג את מחוז סארת מטעם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית באספה הלאומית הצרפתית מ-1946 עד 1958. לאחר המלחמה הוא כיהן כשר בממשלות צרפת בשנים 1945–1995. הוא היה שר האספקה בממשלתו של שארל דה גול (1945) ושר הביזור, הרפורמה והשירות הציבורי (1947–1950) בממשלות שונות.
הוא היה שר האוצר לזמן קצר ב-1948. פינו מונה לראש ממשלת צרפת על ידי הנשיא רנה קוטי לאחר התפטרותו של פייר מנדס פראנס בפברואר 1955, אך האספה הלאומית סירבה לתת אמונה בממשלתו כאשר 312 הצביעו נגד ממשלתו ו-268 בעד. הוא כיהן כראש הממשלה במשך יומיים, בין 17–19 בפברואר 1955.
כשר החוץ (פברואר 1956 - מאי 1958), היה פינו אחראי על הטיפול במשבר סואץ במסגרת מלחמת סיני ועל חתימת הסכם רומא מטעם צרפת. עם גי מולה, הוא ביקר במוסקבה. באוקטובר 1956 חתם על פרוטוקול הסברה עם בריטניה וישראל בשם צרפת.
בין 22 ל-24 באוקטובר 1956 כינסו הצרפתים מושב משולש וחשאי כדי לדון, יחד עם עמיתיהם, ביוזמה הצבאית נגד מצרים. המפגש נקבע בפרבר על-יד פריז בשם סוורה (Sèvres). מישראל הגיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון מלווה ברמטכ"ל משה דיין, ראש לשכתו מרדכי בר און, ראש אגף המבצעים מאיר עמית, ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס. הנציגים הבריטים היו שר החוץ סלווין לויד, ותת-מזכיר המדינה הקבוע, הממונה על השירותים החשאיים, סר פטריק דין. בצד הצרפתי השתתפו ראש ממשלת צרפת גי מולה, פינו, שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי והרמטכ"ל מוריס שאל.
פינו נקבר בבית הקברות פר לשז, פריז.
בל YOH-4
בל YOH-4 היה מסוק חד מנועי, בעל רוטור אחד, שפותח עבור מכרז שפרסם צבא ארצות הברית למסוק תצפית קל (LOH, ראשי תיבות של Light Observation Helicopter). דגם YOH-4 לא זכה במכרז, אך חברת בל לא נטשה את התכנון. המסוק זכה לעיצוב מחודש בקווים זורמים וחלקים וניתנו לו סימול ושם חדש, בל 206A ג'ט ריינג'ר. המסוק שווק בהצלחה רבה בשוק האזרחי, ונמכר במספרים גדולים. ב-1967 נפתח שוב המכרז הצבאי, והפעם זכה בו דגם בל OH-58 קיואה, המבוסס על דגם 206A.
פיתוח.
ב-14 באוקטובר 1960 ביקש צבא ארצות הברית מ-25 חברות הצעות (Request For Proposals, RFP) עבור מסוק תצפית קל שיחליף את מטוס התצפית הקל ססנה L-19 בירד דוג ואת המסוקים מדגמי בל H-13 סו והילר H-23. המפרט אותו דרש הצבא היה למסוק בעל משקל המראה של 1,100 ק"ג, מהירות שיוט של 204 קמ"ש וזמן שהייה של 3 שעות. מנוע המסוק נועד להיות מנוע טורבינה. 12 חברות הגישו 17 הצעות, ובהן הילר ויוז. בנובמבר 1961 הגישה בל את הצעתה, שסומלה דגם D-250. ב-19 במאי 1961 הכריז הצבא על חברות בל והילר כזוכות בתחרות התכנון, ומאוחר יותר הוחלט לצרף גם את חברת יוז לשלב זה. בל פיתחה את דגם D-250 לדגם לדגם 206, שסומל מחדש YOH-4A ב-1962. כל אחת מהחברות הזוכות ייצרה חמישה אבות טיפוס עבור הצבא לניסויים והערכה. אב הטיפוס הראשון של הדגם של חברת בל, שנודע בכינוי "הברווזון המכוער" בהשוואה למתחריו על שם צורתו, המריא ב-8 בדצמבר 1962. עם תום הניסויים וההשוואות בין הדגמים השונים הודיע הצבא במאי 1965 כי הדגם של חברת יוז, OH-6 קאיוז, זכה בתחרות, וזאת בעיקר משיקולים כלכליים.
בל ניסתה לשווק את דגם 206 לשוק האזרחי, אך ללא הצלחה. מחקר שוק שנערך הראה כי מראהו החיצוני של המסוק הוא הגורם העיקרי הדוחה את הלקוחות, ובעקבות זאת עיצבה החברה מחדש את גוף המסוק ושיווקה אותו מחדש כדגם 206A ג'ט ריינג'ר.
IFC Midnight
קייג' דה אלפנט
פסטיבל הסרטים של טרייבקה
קינג קוברה
סיט (יחידת מידה)
סִיט (גם רוחב הסיט, מלוא רוחב הסיט או מלוא הסיט) היא מידת אורך תנאית ששימשה בזמן חז"ל למדידות הקשורות בבגדים ואריגים (אריגה, טוויה, תפירה צביעה וכיוצא בזה).
שיעורה העיקרי של מידת הסיט נאמר בהקשר לל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת.
צורת המידה ושיעורה.
צורת מדידת המידה.
בראשונים ישנם מספר דעות איך לשער את מידת הסיט:
שיעור המידה במידות זמנינו.
בשיעורה של מידת הסיט ישנם דעות שונות (בהתאם למחלוקת הקודמת האיך יש לשער מידה זו):
לדעת הרמב"ם שיעור מידת הסיט הוא שני שלישים ממידת הזרת:
מאחר ששיעור זרת הוא חצי ממידת אמה, ואמה שיעורה הוא שישה טפחים, נמצא שיעור הזרת שלושה טפחים, אם כך שיעור הסיט לדעת הרמב"ם הוא שני טפחים.
בשיעור המידות על פי שיעורי ימינו, ישנה מחלוקת רחבה, האם שיעור הביצה נתקטן משיעורו כפי שהיה בימי חז"ל או לא. לדעת החזון איש נתקטנו השיעורים, ושיעור הטפח כיום הוא - 9.6 ס"מ, ואילו לדעת הגר"ח נאה שיעורו הוא - 8 ס"מ. נמצא ששיעור הסיט הוא כ־4.8 ס"מ או 4 ס"מ בהתאמה.
לדעת רש"י שיעורו של הרמב"ם לסיט - הוא שיעור של סיט הכפול, ואילו סיט רגיל, הוא כחצי משיעור זה. נמצא שלרש"י שיעור סיט הוא חצי משיעורו של הרמב"ם.
מקומות ששיערו במידת הסיט.
במשנה במסכת שבת נזכרו כמה מל"ט מלאכות שבת ששיעורם הוא סיט או סיט כפול:
בתוספתא נזכר שאף מלאכת גוזז שיעורה הוא כשאר גזז כמות צמר שאפשר לטוות ממנה חוט שאורכו לפחות כמלוא רחב הסיט כפול. וכן שיעור מאלכת הוצאה של בדים וחוטים, בכדי להתחייב, הוא כשיעור הסיט.
סיט כפול.
מידה נוספת הנמדדת אף היא על פי הסיט היא מידת סיט כפול שהיא שיעור כפול משיעור הסיט. לדעת הרמב"ם ששיעור הסיט הוא שני טפחים, נמצא ששיעור סיט כפול הוא ארבעה טפחים. לדעת רש"י שיעור סיט הוא טפח, וסיט כפול הוא שני טפחים.
דוד נשר
הרב דוד נשר (אדלר) (תרפ"ג - תשמ"ז) היה רב ירושלמי. כיהן כרבה הראשון של בית שאן וקיבוצי העמק, ראש מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית לישראל, רב שכונת מימון בירושלים ורב בית הכנסת "בית יהודה" במוסד הרב קוק.
קורות חייו.
נולד בשנת ה'תרפ"ג לרב אברהם נשר (אדלר), ראש לשכת הרבנות בירושלים ולפשה רייזל בתו של הרב משה גרודזינסקי. למד בישיבת עץ חיים, ישיבת לומז'ה ולאחר מכן בישיבת חברון, אליה נכנס בגיל צעיר במיוחד. נסמך לרבנות בידי הרבנים צבי פסח פרנק, איסר זלמן מלצר, יחזקאל סרנא, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואליהו ראם.
בשנת ה'תש"ו התמנה על ידי הרב הראשי הרב הרצוג לרב הקיבוץ הדתי טירת צבי שבעמק בית שאן. הצורך במשרה זו התעורר לאחר הקמת מפעל מוצרי הבשר של הקיבוץ. במלחמת העצמאות נשאר בקיבוץ ושימש כרץ במפקדה המקומית.
בשנת ה'תש"ט מונה לרבה הראשון של העיר בית שאן, הקים שם את מוסדות החינוך הדתי הראשונים, ושימש כרב אזורי של יישובי העמק. לאחר שש שנות רבנות עבר לכהן למשך שמונה חודשים כרבה של העיר באר שבע, ולאחר מכן, בשנת ה'תשט"ו, עבר לירושלים ונתמנה לרב שכונת מיימון ובית הכנסת "בית יהודה" שבבית מוסד הרב קוק שבשכונה. לפי עדותו, במשך חמש עשרה השנים הראשונות של רבנותו גייר מאות אנשים.
בשנת ה'תשט"ז התמנה כסגן מנהל מחלקת הרבנות במשרד הדתות, ולאחר מכן בשנת ה'תשל"ג נתמנה לממונה הארצי על הכשרות ברבנות הראשית לישראל. אחד מפועליו המרכזיים במשרה זו היה פתיחת שוק הבשר הכשר לייבוא מחו"ל, באמצעות ייסוד מערך משחטות, שוחטים ומשגיחים במדינות דרום אמריקה - מה שהיווה אז פריצת דרך.
משפחתו.
אשתו דבורה נשר, בתו של הרב אהרן טייטלבוים, ונכדתו של שמחה מנדלבוים.
אחיו הרב יצחק נשר - רב ודיין בתל אביב.
גיסו הרב פרץ אריאל - רבה של הוד השרון.
בנו הרב אהרן נשר (אדלר) - ממלא מקומו ברבנות שכונת מיימון ובית הכנסת "בית יהודה", ראש מכון "משכיל לדוד" לתורה, כשרות ומדע ומייסד ארגון הכשרות האירופי ה"ECK".
תפקיד משנה
קינג קוברה (סרט)
משה ורדי (עיתונאי)
משה ורדי (רוזנבלום) (30 בנובמבר 1937 – 18 באפריל 2017) היה עיתונאי והעורך הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה.
אביו של ורדי היה העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, העורך הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות" בשנים 1948–1986, ומחותמי מגילת העצמאות (בשם המְעוּבְרַת הרצל ורדי), אמו הייתה ד"ר הלנה רוזנבלום.
בתחילת עבודתו העיתונאית עבד בעיתון "הַבֹּקֶר". מאפריל 1960 עד נובמבר 1961 היה סופר "הבקר" בלונדון, כאשר במהלך אוגוסט 1961 היה גם שליח העיתון בגרמניה. בשנת 1962 הצטרף ורדי לעיתון "ידיעות אחרונות", למרות שאביו, שהיה אז העורך הראשי של העיתון, לא היה מעוניין בכך. בשנת 1962 התמנה לחבר מערכת "ידיעות אחרונות" ובהמשך היה לראש דסק החדשות.
ב-1986 הורעו היחסים בין ורדי לעורך יודקובסקי. ורדי דרש את תפקיד רכז המערכת, ומשהתברר לו, שלא יקבל את התפקיד, איים בהתפטרות. שלושה חודשים אחר כך הגיש ורדי את התפטרותו. הוא עבר לעיתון "הארץ", שם כיהן עד 1989 כסגן עורך ואחראי על עמודי החדשות.
ב-1989 שב ל"ידיעות אחרונות" והתמנה לעורך הראשי של העיתון.