ב-1922 חתמו שש ממדינות אגן נהר הקולורדו על הסכם נהר הקולורדו, שחילק חצי מספיקת הנהר בין האגן העליון (אזור הניקוז מעל לליז פרי, כולל חלקים מקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג וקטע קטן של אריזונה) והאגן התחתון (אריזונה, קליפורניה, נבדה וחלקים מניו מקסיקו ומיוטה). לכל חלק ניתנו 9.3 מיליארד מטרים מעוקבים של מים מדי שנה, כמות שהאמינו כי היא מייצגת את הספיקה השנתית המינימלית בליז פרי. ב-1944 הושלם ההסכם באמצעות הסכם בין ממשלות ארצות הברית ומקסיקו שהקצה 1.9 מיליארד מטרים מעוקבים של מים למקסיקו מדי שנה. אריזונה סירבה לאשרר את הסכם הנהר קולורדו ב-1922 משום שחששה שקליפורניה תיקח יותר מדי מההקצבה לאגן התחתון. ב-1944 התקבלה פשרה על פיה אריזונה תקבל הקצבה קבועה של 3.5 מיליארד מ"ק בשנה, אבל רק אם ההקצבה של 5.4 מיליארד מ"ק לקליפורניה קיבלה עדיפות בשנות בצורת.
ב-30 בספטמבר 1935 השלימה לשכת הטיוב של ארצות הברית את סכר הובר בקניון השחור של נהר הקולורדו. מאחורי הסכר נוצר אגם מיד, האגם המלאכותי הגדול ביותר בארצות הברית, בעל קיבולת של יותר משנתיים של כל המים של הקולורדו. בניית סכר הובר הייתה שלב עיקרי לייצוב הערוץ התחתון של נהר הקולורדו, אגירת מים להשקיה בזמנים של בצורת, ומניעת שיטפונות. בזמן בנייתו היה סכר הובר הסכר הגבוה בעולם והכיל את תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה בעולם. סכר הובר ויסת את הזרימה בקולורדו ופתח את השער לפיתוח מהיר של הערוץ התחתון של נהר הקולורדו. הסכרים אימפריאל, ופארקר נבנו ב-1938 וסכר דייוויס הושלם ב-1951.
סכר אימפריאל הושלם בשנת 1938, 35 קילומטרים צפונית ליומה. הסכר מסיט את מרבית מי הקולורדו לשתי תעלות השקיה. התעלה הכול-אמריקנית, שנבנתה כתחליף קבוע לתעלת אלאמו, וקרויה כך משום שהיא זורמת כולה בתחומי ארצות הברית, שלא כקודמתה חסרת המזל. עם כושר ספיקה של 740 מטרים מעוקבים בשנייה, התעלה הכול-אמריקנית היא תעלת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם, כשהיא מספקת מים לשטח בן 2,000 קילומטרים רבועים בעמק אימפריאל של קליפורניה. האקלים החם והשמשי של העמק מאפשר גידולים חקלאיים במשך כל השנה, ויחד עם כמות המים הגדולה המגיעה מהקולורדו הפך עמק אימפריאל לאחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר באמריקה הצפונית. ב-1957 השלימה לשכת הטיוב תעלה נוספת, תעלת כוח המשיכה העיקרית של חילה (Gila Gravity Main Canal) שנועדה להשקות 450 קילומטרים רבועים בדרום-מערב אריזונה במימי הקולורדו כחלק ממיזם חילה.
המדינות באגן התחתון רצו גם הן לפתח את הקולורדו לאספקת מים למרכזי הערים שלהם. אריזונה המרכזית הסתמכה תחילה על הנהר חילה ויובליו באמצעות מיזמים כמו סכר תאודור רוזוולט וסכר קולידג' שהושלמו ב-1911 וב-1928 בהתאמה. סכר רוזוולט היה הסכר הגדול הראשון שהוקם על ידי לשכת הטיוב והוא סיפק מים הכרחיים להתחלת פיתוח חקלאי ואורבני בקנה מידה גדול באזור. מוביל המים של נהר הקולורדו, שמוביל מים קרוב ל-400 קילומטרים מסביבת סכר פארקר ל-10 מיליון תושבים באזור המטרופוליטני של לוס אנג'לס, הושלם ב-1941. זרוע המסתעפת ממנו, מוביל המים של סן דייגו, שהשלב הראשון בהקמתו הושלם ב-1947, מספקת מים לכ-3 מיליון אנשים בסן דייגו ופרווריה. אוכלוסיית עמק לאס וגאס בנבדה צמחה במהירות, חלקית הודות לבניית סכר הובר, ומים הובלו מאגם מיד ללאס וגאס בצינור ב-1937. פקידי ממשל בנבדה, שהאמינו שמשאבי מי התהום בחלק הדרומי של המדינה יספיקו לגידול עתידי, היו מוטרדים יותר מקבלת נתח גדול יותר מהחשמל שהופק מהסכר מאשר המים מהקולורדו, ולכן הם הסתפקו בהקצבת המים הקטנה ביותר מכל המדינות החתומות על הסכם נהר הקולורדו.
פיתוח האגן העליון בשנים 1970-1950.
למעט קולורדו, שאר המדינות באגן העליון של נהר הקולורדו נשארו יחסית בלתי-מפותחות בעשורים הראשונים של המאה ה-20 והשתמשו בחלק קטן מהמים שהוקצבו להם בהסכם נהר הקולורדו. צריכת המים גברה משמעותית בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומים נוספים הוסטו מאגן הנהר קולורדו מזרחה אל רצועת הערים שלרגלי רכס הרוקי, לאזור סולט לייק סיטי ביוטה ולאגן הריו גראנדה בניו מקסיקו. מיזמים אלו כללו את מנהרת רוברטס (Roberts Tunnel) שהושלמה ב-1956, ומובילה מדי שנה 78 מיליון מטרים מעוקבים של מים מהנהר בלו לעיר דנוור. ומיזם פריינגפן-ארקנסו, המוביל 85.4 מיליון מטרים מעוקבים של מים מהנהר פריינגפן (Fryingpan River) לאגן הנהר ארקנסו מדי שנה. בלא תוספת של אגירת מים באגן העליון, לא הייתה ודאות שמדינות האגן העליון היו מסוגלות להשתמש בכל הכמות של המים שהוקצבה להם בהסכם נהר הקולורדו. היה קיים גם החשש שבצורת תפגע ביכולת של האגן העליון לספק את כמות המים השנתית של 9.3 מיליארד מטרים מעוקבים מעבר לליז פרי, כפי שנקבע בהסכם. חוק בקונגרס ב-1956 סלל את הדרך למיזם אגירת מי נהר הקולורדו, שכלל הקמת סכרים גדולים על הנהרות קולורדו, גרין, גניסון וסן חואן.
הטיוטות הראשונות של מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כללו הקמת שני סכרים על הנהר גרין בתוך פארק אקו, חלק מהמונומנט הלאומי דינוזאור, צעד שספג ביקורת הן משירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית והן מקבוצות ארגוני איכות הסביבה דוגמת מועדון סיירה. ההתנגדויות לסכרים היו בקנה מידה לאומי ולשכת הטיוב ביטלה את התוכניות לסכרים במונומנט הלאומי דינוזאור בתמורה להקמת סכר בקניון פליימינג (Flaming Gorge Dam) ולהגבהת הסכר המתוכנן בקניון גלן. ההתנגדות המפורסמת להקמת סכר קניון גלן, המרכיב העיקרי במיזם אגירת מי הקולורדו, לא צברה תאוצה עד שהבנייה הייתה כבר בעיצומה. הסיבה לכך הייתה מיקומו המבודד של קניון גלן ושמרבית הציבור האמריקני אפילו לא ידע על קיומו של הקניון המרשים. המעטים שידעו טענו כי לקניון ערך נופי גדול בהרבה מפארק אקו. מנכ"ל מועדון סיירה, דייוויד ברואר נאבק בסכר במהלך הקמתו ובמשך שנים רבות אחר כך ועד מותו בשנת 2000. ברואר האמין בכל לבו כי היה אחראי אישית לכישלון למנוע את הצפת קניון גלן, וקרא לכך "השגיאה החמורה ביותר, החטא הגדול ביותר".
תוכנית המים של דרום-מערב הפסיפיק.
בסופו של דבר גברו הגידול בחקלאות והביקוש למים של הערים באריזונה על יכולת הקיבולת של הנהרות המקומיים. החששות ממחסור במים הובילו ליצירת תוכנית המים של דרום-מערב הפסיפיק (Pacific Southwest Water Plan) בשנות ה-50 של המאה ה-20, שמטרתה יצירת מיזם שיאפשר לאריזונה לנצל את כל ההקצבה בת 3.36 מיליארד מטרים מעוקבים שקיבלה בהסכם. הגרסה המקורית של התוכנית הציעה להטות מים מהנהר טריניטי בצפון קליפורניה על מנת לצמצם את התלות של דרום קליפורניה בקולורדו, ובתמורה לאפשר לשאוב יותר מים למרכז אריזונה. בשל האנרגיה הרבה שנדרשה כדי לשאוב את מי נהר הקולורדו לאריזונה, כללה התוכנית הצעות להקמת סכרים הידרואלקטריים בקניון ברידג' (Bridge Canyon Dam), ובקניון מרבל שהיו אמורים להציף חלקים גדולים של הקולורדו בתוך הגרנד קניון ולצמצם את כמות המים בשאר חלקי הערוץ. כשתוכניות אלו התפרסמו פעלה בהצלחה התנועה לאיכות הסביבה, שעדיין לא התאוששה מהמחלוקת סביב קניון גלן, לטרפד את התוכנית. כתוצאה, הוסרו הסכרים בגרנד קניון מסדר היום של התוכנית, והגבולות של הפארק הלאומי גרנד קניון הורחבו במטרה לסכל כל פיתוח נוסף באזור. את האנרגיה החסרה השלימו באמצעות בניית תחנת כוח פחמית בשמורת הנאוואחו סמוך לפייג' באריזונה ב-1976. המיזם שהוקם בסופו של דבר, מיזם מרכז אריזונה, משקה שטח חקלאי של 3,400 קילומטרים רבועים ומספק מים לצריכה עירונית ליותר מ-5 מיליון תושבים מפיניקס ועד טוסון.
השלכות סביבתיות.
הקולורדו הסיע בעבר בין 77 מיליון ל-91 מיליון טון סחף מדי שנה למפרץ קליפורניה, שני רק למיסיסיפי בין נהרות אמריקה הצפונית. סחף זה הזין אזורי ביצה ואת גדות הנהר לאורך חלקו התחתון של מסלולו, בייחוד בשטח בן 7,800 קילומטרים רבועים של הדלתה של הנהר, פעם השפל המדברי הגדול ביותר ביבשת. כיום, מרבית הסחף שהנהר נושא משוקע בקצה העליון של אגם פאוול, והשאר שוקע באגם מיד. ההערכות לגבי הזמן שייקח לסחף למלא לגמרי את אגם פאוול נעות בין 300 ל-700 שנים. סכרים הלוכדים סחף לא רק פוגעים בבית הגידול של הנהר אלא גם מאיימים על הפעלה עתידית של מערכת המאגרים על הקולורדו.
לצמצום בזרימה שנגרם מהסכרים, מפעלי ההטיה, מים לתחנות כוח פחמיות, ואובדן מים בשל התאיידות מהמאגרים – הגורם האחרון אחראי לאובדן של יותר מ-15% ממי הנהר – הייתה השפעה אקולוגית חמורה על הדלתה של הנהר קולורדו ועל מפרץ קליפורניה. היסטורית, הדלתה, שאליה זרמו מים מתוקים רבים, והביצות המלוחות הנרחבות היוו אתר רבייה חשוב למיני בעלי חיים ימיים במפרץ. הדלתה המיובשת של ימינו, חלק קטן מגודלה המקורי, אינה מסוגלת להוות בית גידול מתאים, ואוכלוסיות הדגים, החסילונים והיונקים הימיים במפרץ הצטמצמו בצורה ניכרת. הפעמים היחידות מאז 1963 שנהר קולורדו הגיע לאוקיינוס היו באירועי אל ניניו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.