ב-2018 עלה מחזמר החנוכה "עמי ותמי" שבו טל מוסרי שב לגלם את עמי, מיכל ויצמן גילמה את תמי, וחנה לסלאו - את המכשפה.
שמואל אהרנסון
שמואל (סם) אהרנסון (1883, זכרון יעקב – 1950, חיפה) היה אגרונום יהודי מארץ ישראל, בנם של אפרים-פישל ומלכה אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחיהם של אהרֹן, צבי, אלכסנדר, שרה ורבקה.
קורות חיים.
לפי מספר מקורות, שמואל היה בנה הראשון של המושבה זכרון יעקב. שמואל אהרנסון למד בבית הספר העממי שבמושבה, שנוסד על ידי הברון רוטשילד, ולאחר מכן בבית הספר החקלאי של כל ישראל חברים שבמקווה ישראל (בין השנים 1896–1898 לערך). עם סיום לימודיו אלו נסע לאלג'יריה הצרפתית על מנת ללמוד בבית הספר הגבוה לחקלאות ברואיבה, שם קיבל תואר אגרונום. לאחר תום לימודיו חזר לזכרון יעקב ועבד במשק החקלאי של הוריו. כמו כן פעל כיזם וכסוחר; בין השאר ייצא סוסים ערביים אצילים מהאזור לאירופה.
בשנת 1910 נשא לאישה את מרים (מרי) שטרנברג (נולדה בשנת 1888 בזכרון יעקב), ולאחר נישואיו החל לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית (חוות אהרנסון), שהוקמה על ידי אחיו הבכור אהרן באותה שנה. יחד עם אחיו הצעיר אלכסנדר נמנה עם ראשי אגודת הגדעונים, שהוקמה בשנת 1913 בהשראת אהרן. כמו אחותו רבקה לא הצטרף למחתרת ניל"י, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נסע לארצות הברית. יחד עם זאת תמך בפעולות אחיו הבכור אהרן כמנהיג ניל"י, ובין השאר היה מעורב עמו בהכנה מאחורי הקלעים של 'הצהרת בלפור'.
אחרי כיבוש הארץ על ידי הבריטים חזר עם משפחתו לזכרון יעקב, וניסה לשקם את תחנת הניסיונות בעתלית. בשנת 1920 נבחר מטעם רשימת התאחדות האיכרים לאספת הנבחרים הראשונה. בהמשך, הקים מחלבה מתקדמת ופעל כיזם כלכלי בתחומים אחדים. בשנת 1938 עבר עם משפחתו לחיפה. נולדו לו שני בנים: ידידיה (יליד 1912) ואהרן (יליד 1925), שאביו שמואל קראו על שם אחיו הבכור הנערץ.
לקריאה נוספת.
רן אהרנסון, "בית אהרנסון השני", אריאל 123-122 (אוג' 1997), עמ' 119-114
Efraim Halevi, Balfour 100 | ‘Mack’: Aaron Aaronsohn, the NILI intelligence network and the Balfour Declaration, Fathom, summer 2017
חשיארש הראשון
חְשְיָארְשָׁ הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה") מוכר גם בצורה היוונית של שמו - קסרקסס (Ξέρξης, Xerxes), היה מלך פרס האחמנית בשנים 485 עד 465 לפנה"ס.
על פי סברה רווחת, עם חשיארש מזוהה המלך אחשוורוש ממגילת אסתר. אחת הראיות לכך היא כתיבת השם (ולא קריאתו) "אחשוורוש" בסוף מגילת אסתר: "וַיָּשֶׂם הַמֶּלֶךְ אחשרש מַס עַל הָאָרֶץ וְאִיֵּי הַיָּם".
בזמנו של חשיארש הגיעה הממלכה לשיא גודלה, וכללה את אסיה הקטנה, כל המזרח התיכון, פרס, באקטריה, סוגדיאנה , פארתיה, חלקים מהודו וחלקים מתראקיה. גם נתון זה תומך בזיהויו כאחשוורוש המקראי לאור התיאור מתחילת מגילת אסתר:
חייו.
חשיארש היה בנם של דריווש הראשון ושל אטוסה, בתו של כורש הגדול. אף על פי שלא היה הבכור בין בני דריווש, התמנה ליורש העצר, כנראה משום שהיה הראשון שנולד לאחר עלייתו לשלטון של דריווש, או הראשון שנולד מאשתו אטוסה.
פועלו הראשון כמלך היה דיכוי מרד שפרץ במצרים, ולהכפיף את מצרים לשלטון נוקשה ומחמיר יותר, בניגוד למדיניות הסובלנית יחסית שהנהיגו קודמיו. מדיניותו הנוקשה יותר התבטאה גם ביחסו לבבל, שפגע במידת העצמאות שלה. הוא הרס את מקדש אסגילה וניתץ את פסל מרדוך, האל־הפטרון של העיר ששכן במקדש, דבר שהוביל למספר התמרדויות שגם הן דוכאו ביד קשה.
האירוע המרכזי בחייו היה היציאה למלחמה כנגד יוון, שבאה כתגובה למרד האיוני ולהפסד בקרב מרתון, שהתרחשו בימיו של אביו.
ההיערכות למסע המלחמה החלה בשנת 483 לפנה"ס. לצורך העניין גויס אחד הצבאות הגדולים ביותר שידע העולם עד אז - לפי דיווחים מסוימים, הגיע גודלו עד לשני מיליון חיילים, אם כי על פי הערכות סבירות יותר, מספרם נע בין 200 ל-400 אלף. גודל הצי היה בין 400 לאלף אוניות. למרות ההכנות הקפדניות, המלחמה הייתה מפלה קשה לפרסים: הם אמנם ניצחו תחילה בקרב תרמופילאי, שנערך ב-12 בספטמבר- 19 בספטמבר 480 לפנה"ס, אבל ספגו בו אבדות קשות ביותר, הרבה מעבר למצופה (הספרטנים הרגו כ-500,000 מתוך 700,000 חיילים פרסים). לאחר מכן נוצחו על ידי האתונאים בקרב סלמיס, וניגפו סופית לאחר תבוסתם בקרב פלטאיה ובקרב מיקאלה (479 לפנה"ס).
לאחר תבוסתו שב חשיארש לפרס. המקורות היווניים מתארים אותו כמתמסר לאחר מכן לחיי הוללות ותאוות (בדומה לאופן שבו מתואר אחשוורוש במגילת אסתר). עם זאת, מדובר במקורות שנכתבו מנקודת מבט עוינת שביקשה להמעיט מערכו, ועל כן כנראה מגזימים בתיאוריהם.
חשיארש מצא את מותו כשארטבון , אחד מווזיריו, התנקש בו במיטתו. לאחר מותו עלה לשלטון בנו, ארתחששתא הראשון, אשר יש הסבורים שדווקא הוא היה אחשוורוש.
במחוז המדאן נמצאה כתובת גנג'נאמה, שנכתבה על ידי חשיארש, ובה מתוארים הגנאלוגיה ומעשי המלך.
כסרכסס הראשון
כסרכסס
שטר מחילה
אִינְדּוּלְגֶּנְצִיָּה (בלטינית: Indulgentia במשמעות של ריכוך ועידון של הדין) - כתב מחילה או שטר מחילה הוא מונח ששורשיו במשפט הכנסייה הקתולית של ימי הביניים. לפיו נוצרי מאמין יכול לרכוש שטר זה כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח.
המחילה מותנית ברצונו ואמונתו של המאמין, המחילה יכולה לפטור אותו מכל או רק מחלק מעונשיו. ביכולת המאמין לרכוש מחילה לעצמו או למתים.
מבחינה משפטית רואה הכנסייה הקתולית את עצמה בעלת הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות.
בתקופות מסוימות, נמכרו שטרות אלה לצרכים כלכליים גרידא, מה שהביא את מרטין לותר להוציא את 95 התזות שלו, תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית. מנהג רכישת האינדולגנציה לא מקובל עוד בימינו, אך מונח המחילה כפטירה מעונש עודנו קיים.
רקע תאולוגי.
שורשיו של המונח מחילה בחלק השלישי של מַקְדש הוידוי של הכנסייה הקתולית. מַקְדש זה מורכב מ:
מחילה מוענקת על סמך מעשים טובים; תפילה, צדקה או עלייה לרגל. המחילה יכולה לבטל ענישה על חטאים. המחילה יכולה להיות בצורה חלקית או מושלמת.
המושג מקושר עם מושגים אחרים כגון וידוי, כפרה וכור המצרף.
היסטוריה.
העת העתיקה.
בראשית דרכם האמינו הנוצרים כמו היהודים שכדי שאלוהים יסלח להם על חטאיהם עליהם לחזור בתשובה ולשנות את דרך חייהם. הטבילה סימלה מעשה זה של חזרה בתשובה.
לאחר מכן שינתה הכנסייה הקתולית את תורתה והחליטה שחטאים קשים יסלחו רק אם בוצעו לפני הטבילה. גישה זו יצרה מקרים אירוניים כגון רצונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון להיטבל רק על ערש דווי.
על מנת לפתור את בעיית החטאים הקשים שנעשו לאחר הטבילה, היה ההגמון גוזר על החוטא ימי חזרה בתשובה. ימים של תפילה וצום בהם החוטא מנודה מהסעודה האלוהית או אף מהחברה. לאחר שריצה את ימי המחילה היה החוטא חוזר לחברה.
כן יכלו נוצרים אמידים לקנות זמן כפרה קצר יותר על ידי "מכתבי שלום".
ימי הביניים.
על מונח "מכתבי השלום" יסדה הכנסייה במאה ה-11 מונח משפטי - אינדולגנציה. עם ייפוי כח מישו והקדושים הנוצריים, היה ביכולתה של הכנסייה להעניק לחוטא "מאוצר הרחמים" שלה את מה שחסר לו כדי שיעמוד כצדיק מול בורא עולם. האינדולגנציות בצורתן הפופולרית נועדו להבטיח מחילה ללוחמים שיצאו להשתתף במסעות הצלב, ומטרתן היה להפיג את החשש של מיתה בקרב ללא הטקס הדתי הנדרש מהמאמין הנוצרי.
כסמל לחזרה בתשובה קבעה הכנסייה תנאים שונים למחילת החטאים כגון תפילה, עלייה לרגל, צדקה או ביקור בכנסייה.
לאחר מכן היה ניתן אפילו לקנות מחילות לאנשים אחרים כסמל לאהבת רעים.
גישה זו עוררה מספר בעיות:
האפיפיור ליאו העשירי ידוע בכך שהתייחס לשטרות האלה כמוצא מהקשיים הכלכליים אליהם נקלעה הכנסייה, כך שמחילותיו נמכרו ונקנו כמו ניירות ערך בכל רחבי אירופה.
קידום המכירות של שטרות המחילה כלל דרשה מלאת תיאורים תיאטרליים על כאבם של האהובים בכור המצרף. יוהאן טצל (Johann Tetzel), הנזיר הדומניקני הגרמני היה ידוע לשמצה בשל דרשותיו. כך למשל מתועדת עדות על דרשה שנשא טצל בבוואריה במהלכה הצהיר כי "אם שכב נוצרי עם אימו ושם כסף בתיבת כתבי המחילה הרי שיש לאפיפיור סמכות בשמיים ובארץ למחול על החטא ואם עשה כך חייב גם האלוהים למחול... ברגע שיצלצל המטבע בתיבה תעוף הנשמה עבורה שולם הכסף לגן העדן".
העת החדשה.
תופעה זאת הייתה הרקע עליו צמחה התנועה הפרוטסטנטית במערב אירופה. הרפורמיסטים חקרו את ספרי הקודש ולא מצאו בסיס לתורה זו. מרטין לותר במסתו הידועה "95 התזות" התנגד למכירת האינדולגנציות משום ששלל את האמונה לפיה ניתן "למכור" מחילה לאדם. אחת מטענותיו המרכזיות כנגד הכנסייה הקתולית הייתה כי היא משלה את המאמינים הנוצריים כי יזכו במחילה הודות למעשיהם, בעוד לדבריו המחילה האלוהית היא דבר קבוע מראש שאינו תלוי בהתנהגות האנושית.
ברפורמת הנגד של הכנסייה הקתולית היא מנעה כל סוג של שימוש לרעה בסליחות אך המונח עצמו עודנו בר קיימא.
שמואל אהרונסון
רופוס סקרימג'ר
ג'וני קארסון
טויוטה
טויוטה (ביפנית: トヨタ自動車; באנגלית: Toyota) היא חברה יפנית לייצור כלי רכב, שהמטה שלו ממוקם בעיר טויוטה שבמחוז אאיצ'י, יפן. היא מייצרת את המותגים טויוטה, לקסוס וסאיון, ושולטת ביצרנית הרכב היפנית דייהטסו. היא יצרנית הרכב הגדולה בעולם ומעסיקה מעל 330 אלף עובדים. החברה נחשבת למובילה עולמית בשיטות פיתוח וייצור, ושיטת Toyota Production System שפותחה בה, חוללה מהפכה בתעשיית הרכב והשפיעה גם על תעשיות אחרות. יכולת הייצור הביאה אותה להיות אחת מיצרניות הרכב הגדולות בעולם, עם פס ייצור של יותר מעשרה מיליון מכוניות בשנה.