במיקומו הסמוך למזח עידן וליד בית המכס, בניין ליברטי הול היה במקור בית מלון בשם "נורתמברלנד". ב-1912 הפך למטה האיגוד של ג'יימס לרקין, ITGWU, איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל וההלבשה, וכשבמהלך "הנעילה" של 1913 - השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של דבלין - קם צבא האזרחים האירי, מיליציה להגנת השובתים מפני אלימות מצד בעלי המפעלים והמשטרה, היה ליברטי הול למפקדתו. ליברטי הול שימש כמרכז הפוליטיקה הרדיקלית של אירלנד בתקופה שלפני מרידת חג הפסחא, או כפי שתיאר זאת עיתון The Irish Times: "מרכז האנרכיה החברתית באירלנד, והמוח מאחורי כל מהומה והתפרעות". בעת השביתה הקימו מוד גון וקונסטנס מרקייביץ', יחד עם נשות איניניה נה הרין, מטבח חינמי עבור משפחות העובדים השובתים, והלנה מולוני ניהלה שם מפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים כדי לספק תעסוקה לנשים ברשימה השחורה של המעבידים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתלה שלט גדול על חזית הבניין, עם הסיסמה: "לא נשרת לא מלך ולא קייזר, אלא רק את אירלנד", כמחאה נגד ניסיונות גיוס צעירים אירים לצבא הבריטי. העיתון של צבא האזרחים, "The Irish Worker" ("הפועל האירי"), הודפס בליברטי הול. העיתון נסגר על ידי ממשלת בריטניה בטענה להסתה בתוקף החוק להגנת הממלכה 1914. הוא הוחלף במשך זמן קצר על ידי עיתון בשם "The Worker" ("הפועל"), עד שגם הוא נסגר. ג'יימס קונולי ערך שם עיתון נוסף, "The Workers' Republic" ("רפובליקת הפועלים") מ-1915 ועד מרידת חג הפסחא ב-1916.
בשבועות ובחודשים שלפני מרידת הפסחא שימש ליברטי הול גם כבית חרושת ומחסן לתחמושת ונשק עבור ההתקוממות המתוכננת, והתקיימו בו הדרכות לתכנון צבאי. הכרזת העצמאות הודפסה בדפוס של קונולי בליברטי הול, וב-24 באפריל 1916, בפתיחת המרידה, התכנסו המורדים בליברטי הול, ויצאו משם כדי לכבוש את בית הדואר המרכזי ואת שאר יעדיהם. הבניין נפגע מירי ארטילריה במהלך המרידה, אך לא נהרס. הוא היה ריק במהלך כל שבוע ההתקוממות, עובדה שלא הייתה ידועה לבריטים, אשר בחרו בליברטי הול כמטרה הראשונית שלהם בדיכוי המרידה. לאחר המרידה שוקם הבניין.
בסוף שנות ה-1950 הוכרז בניין ליברטי הול כלא בטיחותי ונהרס. הבניין הנוכחי, שבו שש עשרה קומות, נבנה בין 1961 ו-1965. הבניין החדש נפגע בפיגוע מכונית תופת של כוח המתנדבים מאלסטר (מיליציה פרוטסטנטית) ב-1 בדצמבר 1972. בפיגוע התנפצו חלונות הבניין, וכן נפגעה התצפית, אשר נפתחה מחדש רק בתחילת שנות האלפיים.
ב-19 באוקטובר 2006 ביקש איגוד העובדים SIPTU היתר להרוס את מגדל ליברטי הול ולבנות מטה חדש באותו אתר. בשנים הבאות ניתנו היתרים, נבחרו אדריכלים והתוכניות התקדמו, ובפברואר 2012 ניתן ההיתר לבניית מגדל חדיש וגבוה כמעט פי שניים - בעל 22 קומות ונישא לגובה של 100 מטר. הבניין תוכנן להכיל שטחי משרדים, תיאטרון ומרכז מורשת, אך בנובמבר 2012 שללה מועצת התכנון של דבלין את ההיתר, בקובעה פה אחד כי הבניין החדש יהיה דומיננטי באופן בלתי סביר בנופה של דבלין.
במאי 2009 שודר בערוץ RTÉ One סרט תיעודי על ליברטי הול.
יחסי אינדונזיה–טורקיה
יחסי אינדונזיה–טורקיה (באינדונזית: Hubungan Indonesia dengan Turki, בטורקית: Endonezya-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אינדונזיה ובין הרפובליקה הטורקית.
היסטוריה.
היחסים בין האינדונזיה לטורקיה הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד במאה ה-12, כאשר חכמי האסלאם הטורקים שביקרו באינדונזיה באותה תקופה, מילאו תפקיד חשוב בהתפשטות האסלאם באזור. כיום, אינדונזיה היא המדינה המוסלמית המאוכלסת ביותר בעולם.
טורקיה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו באינדונזיה ב-1949. השגרירות הטורקית בג'קרטה נפתחה ב-10 באפריל 1957. מאז 2004, היחסים בין המדינות התפתחו ונשארו טובים. בשנת 2011, המדינות העלו את יחסיהן לשותפות אסטרטגית. טורקיה ואינדונזיה משתפות פעולה במספר ארגונים בינלאומיים כולל האו"ם. כמו כן, טורקיה נטלה חלק פעיל באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
אוכלוסיית האינדונזים בטורקיה מוערכת בכ-2,400 אינדונזים. לעומת זאת, אוכלוסיית הטורקים באינדונזיה מוערכת בכ-400 טורקים. בשנים 2017-2018, טורקיה סיפקה 65 מלגות לסטודנטים באינדונזיה.
Henipavirus
Henipavirus הוא שמו של נגיף RNA ממשפחת Paramyxoviridae המתאפיינים בגנום ארוך. לו חמישה מינים:
הנגיפים חיים בעטלפי פירות (שועל-מעופף ומספר מיני עטלפים אוכלי חרקים).
נגיף הניפה.
הנגיף נקרא על שמו של המקום, שבו הוא התגלה, בקמפונג סונגאי ניפה שבמלזיה. ניפה התגלה לראשונה בשנת 1999.
מקור ההדבקות הוא באכילת מזון נגוע, שזוהם על ידי עטלפי פירות. הנגיף מדבק גם בין בני אדם, בעיקר בסביבה כמו בית חולים, שבה יש חשיפה לנוזלי גוף מדבקים.
על פי נתוני משרד החקלאות, מספטמבר 1998 עד אפריל 1999 נפגעו 265 אנשים מהנגיף, מתוכם 105 נפטרו מהמחלה.
על פי נתוני הקואליציה לחידושים ומוכנות נגד מגפות, שהתכנסה במסגרת הפורום הכלכלי העולמי, 196 בני אדם מתו כתוצאה מהנגיף מאז שנת 2001 ועד לשנת 2017.
במהלך חודש מאי 2018 דווח בהודו על מספר מקרים, בהם אנשים נדבקו מהנגיף ומתו. ארגון הבריאות העולמי שם את הנגיף בקדמת המחקר המדעי שלו והזהיר מפריצת מגפה.
אלכסנדר צ'רנין
אלכסנדר צ'רנין (ברוסית: Александр Чернин; נולד ב-6 במרץ 1960, חרקוב, ברית המועצות (כיום אוקראינה)) הוא שחמטאי סובייטי-הונגרי ממוצא יהודי בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה.
אלכסנדר צ'רנין נולד בחרקוב. בשנת 1979 באליפות העולם לנוער הוא סיים במקום השני. הוא זכה באליפות אירופה לנוער של שנת 1980. החל משנת 1985 הוא היה משתתף באליפות ברית המועצות בשחמט ובשנת 1985 זכה במקום השני (ניצח את מיכאיל גורביץ' לאחר משחק נוסף). בשנת 1985 צ'רנין השתתף בתחרות בינאזורית (שלב מתקדם של העפלה למשחק על התואר מול אלוף העולם) וסיים אותו במקומות 4–5. כתוצאה מכך הוא העפיל לתחרות המועמדים אותה סיים במקומות 8–9.
בשנת 1985 הוענקה לצ'רנין דרגת רב אמן.
צ'רנוב היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 (זכה גם במדליה אישית). בשנות ה-80 של המאה ה-20 צ'רנין ניצח במספר תחרויות בינלאומיות. בשנת 1990 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד.
לאחר התפרקות ברית המועצות צ'רנין היגר להונגריה. הוא היה חבר נבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות. צ'רנין זכה גם באליפות הונגריה בשחמט.
החל מתחילת המאה ה-21 צ'רנין מתרכז בעיקר מאימון, בין תלמידיו היה פביאנו קרואנה.
צ'רנין כתב מספר ספרי שחמט (בחלקו תוך שיתוף פעולה עם לב אלבורט).
אלכסנדר צ'רנין באולימפיאדת השחמט.
בין השנים 1994 ל-1996 השתתף צ'רנין ב-2 אולימפיאדות שחמט:
פרוספקציה
פְּרוֹסְפֶקְצְיָה היא השלב הראשון בניתוח גאולוגי של תא שטח חדש, בו מתבצע חיפוש פיזי אחר מינרלים, מאובנים, מתכות יקרות ומחצבים נוספים.
פרוספקציה היא גרסה מדודה ומצומצמת של התהליך המלא של חיפוש אחר מינרלים, שלרוב מתבצע באופן מאורגן ומצריך מאמצים ומשאבים רבים המוקדשים אליו על ידי חברות מסחריות גדולות המחפשות אחר מחצבים.
בניגוד לדרך המסחרית, פרוספקציה נעשית לרוב בהליכה או ברכיבה על סוס וכוללת פעולות של סינון בעזרת קערה וכלים מתאימים, וביצוע מחקר אחר מחשוף הסלעים (החלקים החשופים של הסלעים) במטרה למצוא סימן לקיום מינרלים.
באזורים מסוימים, הפרוספקטור (האדם המחפש אחר מחצבים יקרים הנמצאים בטבע) חייב להצהיר על פעולותיו בטרם ביצוע תהליך הפרוספקציה, זאת על ידי הקמת עמדות עם כרזות מתאימות בארבע הפינות של השטח הרצוי המצהירות על כוונותיו לפני שהוא לוקח דגימות, ובאזורים אחרים אין דרישה כזאת.
שיטות היסטוריות.
השיטות המסורתיות כוללות סריקה בכפרים, קרקעית נחלים, קווי רכס וגבעות, לרוב בהישענות על הידיים והברכיים תוך חיפוש אחר סימני מינרלים במחשופי סלעים.
ברגע שיש היתכנות לקיום מינרלים באזור, מיד מתחילה העבודה האינטנסיבית הכוללת אתי חפירה, מסננות, תעלות מים וסכרים.
במקרה של זהב, זרמי המים יועברו דרך כלים מתאימים, בהם יתבצע תהליך של סינון בו המים יאפשרו לזהב (הכבד) לשקוע ולשאר העפר והחול לצוף ולהישפך חזרה אל הנהר, מה שיאפשר לאסוף את הזהב שנשאר.
במקרה של מתכות זולות, תבוצע פעולת החציבה בידיים בה תופרד המתכת מהסלע.
ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Вера Константиновна; 16 בפברואר 1854 - 11 באפריל 1912, הייתה בתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו של אויגן, דוכס וירטמברג.
ביוגרפיה.
הנסיכה ורה קונסטנטינובנה נולדה ב-16 בפברואר 1854 בסנקט פטרבורג, לקונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו השני של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג. בשנת 1861 עברה משפחתה לוורשה, שם מונה אביה למושל פולין, ובשנת 1863 נשלחה ורה לדודיה קרל, נסיך הכתר של וירטמברג ואולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בשל התקפי הזעם האלימים שהיו לה, ובשנת 1870 הם אימצו אותה רשמית כבתם.