ב-1914, הייתה מרקייביץ' בין החברות המייסדות של ארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן. הארגון קם בעקבות האיסור בארגונים כמו האחווה הרפובליקנית האירית לקבל נשים לשורותיהם. הנשים היו לאומניות מסורות, והשתתפו הן בלחימה והן בפוליטיקה הלאומנית. הן השתתפו במרידת חג הפסחא גם כלוחמות, והיו בין מובילי ההתנגדות לאמנה האנגלו-אירית.
מרידת חג הפסחא.
באותה השנה חזר קזימיר לאוקראינה לצמיתות, אך שמר על קשר עמה באמצעות מכתבים, והיה לצידה כשנפטרה בשנת 1927. באפריל 1916 לקחה חלק מרכזי במרידת חג הפסחא נגד השלטון הבריטי, יחד עם נשים נוספות מקומן נה מאן (בה שירתה כנשיאת הארגון מזמן המרידה ועד 1923) ופעלה כצלפית, כשהיא פוצעת צלף בריטי, ועל פי חלק מן הדיווחים, אף ירתה בשוטר בריטי למוות. בימים שלפני המרידה, היא עיצבה את מדי צבא האזרחים, ואף חיברה את המנונו. במרידה עצמה, נלחמה מרקייביץ' בסנט סטיבן גרין, אחת העמדות המרכזיות של המהפכנים. היא הייתה בכירה בשרשרת הפיקוד שם, והייתה אחראית על הקמת הבריקדות באזור.
הלוחמים בגרין החזיקו מעמד מול הבריטים שישה ימים עד שנכנעו. הקצין הבריטי שקיבל את כניעתם היה קרוב משפחה רחוק של מרקייביץ'. הוא עצר את מרקייביץ' יחד עם שאר המהפכנים. הם נלקחו לטירת דבלין, ומשם מרקייביץ' נשלחה לכלא קילמיינהאם. היא הייתה אחת מכ-70 נשים שנכלאו שם, אך הייתה היחידה שהוחזקה בבידוד. במשפט הצבאי שלה ב-4 במאי 1916, כפרה מרקייביץ באשמת "השתתפות במרד מזוין... לצורך סיוע לאויב", אך הודתה בניסיון "לגרום לניכור מצד אזרחיו של הוד מעלתו". היא אמרה לבית המשפט: "יצאתי להיאבק על חירותה של אירלנד, ואין זה משנה מה יקרה לי. עשיתי מה שנראה לי לנכון, ואני עומדת מאחורי החלטתי". היא נידונה למוות, אך עונשה הומתק למאסר עולם בשל היותה אישה. כשהתבשרה על כך, אמרה: "הלוואי שהייתה לכם את ההגינות לירות בי". בניגוד לדיווח זה, כתב מאוחר יותר התובע הצבאי שהיא "התקפלה" ולא הפסיקה לבכות, ועתרה בהם ש"אני רק אישה, ואין אתם יכולים לירות באישה".
מרקייביץ' הועברה לכלא מאונטג'וי, ומשם לכלא אייסברי שבאנגליה. היא שוחררה ב-1917 אחרי יותר משנה בכלא, יחד עם מורדים נוספים, לאחר קבלת חנינה כללית מהממשלה הבריטית. בתקופה זו, מרקייביץ', שנולדה לתוך כנסיית אירלנד, המירה את דתה לקתוליות.
קריירה פוליטית.
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1918 מרקייביץ' הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אחת מ-73 נבחרים מטעם שין פיין (מתוך סך הכל 105 נבחרים אירים). הפופולריות של שין פיין נסקה לאחר שמרבית מנהיגי המרידה של 1916 הוצאו להורג. בהתארגנות המחודשת של המפלגה, היא יצאה בעוצמה כנגד גיוס חובה לצבא הבריטי, נושא מרכזי בעת מלחמת העולם הראשונה. אולם, בהתאם למדיניות ההימנעות של המפלגה, בהתנגדות לאמנה האנגלו-אירית, היא לא לקחה את מושבה בפרלמנט.
במקום זאת, יחד עם נבחרי שין פיין האחרים, היא השתתפה בהקמת הפרלמנט האירי הראשון, הדאל אירן, אשר פירושו באירית הוא "אספת אירלנד". באספה הראשונה של הדאל ב-21 בינואר 1919 אומצו מספר מסמכי בסיס, ביניהם הצהרת העצמאות האירית, וכן חוקה זמנית, אשר בהשפעת מרקייביץ' בין היתר, כללה הבטחת שוויון לנשים. מרקייביץ עצמה לא נכחה במפגש זה, שכן הייתה באותו זמן עצורה בכלא הולוויי, לכאורה בשל חלקה ב"מזימה הגרמנית", אירוע בו הבריטים עצרו מספר גדול של מנהיגים רפובליקנים בטענה שאלה זוממים התקוממות אזרחית שתסב משאבים צבאיים מהמלחמה עם גרמניה. כל המנהיגים שנעצרו היו פעילים נגד גיוס לצבא הבריטי. כאשר נקרא שמה של מרקייביץ' באספת הדאל, צורף לו התואר "אסירת האויב הזר" (באירית, "fé ghlas ag Gallaibh")
מרקייביץ' נבחרה כשרת העבודה של הדאל, תפקיד אותו מילאה מ-1919 ועד ינואר 1922, במהלך הדאל השני של אירלנד. היא הייתה בכך לאישה האירית הראשונה, והאישה השנייה בעולם, לשרת בקבינט ממשלתי. האישה האירית הבאה לשמש בתפקיד שרה הייתה מיירה גוגן-קווין, שמונתה כשרה לפיתוח קהילתי ב-1979. מרקייביץ' נבחרה שנית לדאל בבחירות הכלליות של שנת 1921.
באותו יום של האספה הראשונה של הדאל, נהרגו שני שוטרים מלכותיים אירים באירוע עם חברי ארגון המתנדבים האירים. לדאל לא היה קשר לאירוע, אך עם התפתחות האירועים, הדאל הגיע להחלטה להכיר במתנדבים בתור הצבא של הרפובליקה האירית, ובאירוע כמארב במסגרת המלחמה נגד בריטניה. לפיכך, שונה שם המתנדבים לצבא האירי הרפובליקני, והירי בסולודבג נחשב בדיעבד לאירוע הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית, אם כי הדאל לא הכריז מלחמה רשמית נגד בריטניה עד 1921. בספטמבר אותה שנה, הוכרז הדאל כארגון בלתי חוקי על ידי הרשויות הבריטיות.
בינואר 1922, התפטרה מרקייביץ' מהממשלה יחד עם איימון דה ואלירה ואחרים כמחאה על האמנה האנגלו-אירית. היא הצטרפה למלחמת האזרחים האירית כתומכת הכוחות הרפובליקניים, והשתתפה בהגנה על בית מלון מורן שבדבלין. בשנת 1922 לא נבחרה לפרלמנט, אך חזרה אליו בשנת 1923 כנציגת דרום דבלין. כמו במקרה הפרלמנט הבריטי, היא ונבחרים רפובליקנים אחרים נמנעו מליטול את מושביהם. פעילותה הרפובליקנית גרמה לשליחתה לכלא. היא ועוד כ-92 אסירות שבתו רעב, והיא שוחררה כעבור חודש. בשנת 1926 הייתה לחברה מייסדת של פיאנה פול. במסגרת מפלגה זו היא נבחרה שוב לדאל אירן ביוני 1927, אך היא נפטרה מספר שבועות לפני שהייתה אמורה להיות מושבעת לתפקיד.
מותה.
מרקייביץ' נפטרה בגיל 59 ב-15 ביולי 1927 בשל סיבוכים הקשורים לדלקת התוספתן. לפני מותה, מסרה את כל עושרה, ומתה במחלקת העניים בבית החולים, שם ביקשה להיות. קתלין לין, חברתה למהפכה, הייתה בין הרופאים המטפלים שלה. יחד עמה על ערש דווי נמנו גם בעלה קזימיר ובנו סטניסלאב, איימון דה ולריה, והפעילה הפמיניסטית האנה שיהי-סקפינגטון. היא סירבה להלוויה ממלכתית, ונקברה בבית הקברות גלאסנווין שבדבלין. דה ולרה הספיד אותה בלוויה.
יוסי חן
יוסי חן (נולד ב-1936) הוא סוכן מוסד ומחבר ספרי מחקר היסטורי על מרדף המוסד אחר הנאצים וספר אוטוביוגרפי "האור בקצה היער".
ביוגרפיה.
הוא נולד בשם יוסף חיניץ ב־1936 בעיירה לחווא, אז בפולין וכיום בבלארוס. אביו ברל־דב היה יערן' אמו חיה-שרה הייתה עקרת בית וגידלה את יוסף ואחיו הצעיר משה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלש הצבא האדום אל העיירה וסיפחה לברית המועצות. ב-1941 פלשו הנאצים לברית המועצות וכבשו בין השאר את העיירה. יום אחד לפני פלישת הגרמנים, ב-21 ביוני 1941, היה יוסי בן 5 וסבל מכאבי תופת בבטנו, שאילצו את משפחתו לאשפזו. זו אולי הסיבה לכך שהמשפחה לא נמלטה מזרחה לברית המועצות, כמו שעשו לא מעט יהודים באזורים שנכבשו בידי הנאצים. הרופאים אבחנו אצלו דלקת תוספתן, ניתחו אותו והצילו את חייו. חודשים אחדים לאחר כיבוש לחווא הקימו בה הנאצים גטו. זה היה גטו קטן של שני רחובות ו־45 בתים, שבו חיו יותר מ־2,000 יהודים, יהודי אחד על מטר רבוע. חלקם היו תושבי העיירה, והשאר הובאו מהעיירות ומהכפרים מסביב.
"חיי ניצלו בזכות אירוע אחד: המרד בגטו לחווא", כתב יוסי חן בספרו "האור בקצה היער" שפרסם ב־2011, שבו סיפר את זיכרונותיו. ב־3 בספטמבר 1942, כשהתברר לראשי היודנראט כי בהוראת הגרמנים חפרו איכרי הסביבה בקרבת העיירה בורות, הם הבינו את המשמעות והורו על התקוממות. למפקד המרד מונה יצחק רוחצ'ין, מפקד בית"ר בעיירה. ראשי היודנראט, דב-ברל לופטין וישראל דרבסקי, החלו להצית בתים. במקביל התנפל רוחצ'ין, כשבידו גרזן, על חייל גרמני וניפץ את גולגולתו. גטו לחווא היה ראשון הגטאות שמרדו ברוצחים הנאצים.
כ־650 יהודים הצליחו לברוח לאזורי הביצות והיערות כשגדר הגטו נפרצה, והיתר נרצחו או נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם. רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר. מרבית הבורחים התגלו והוצאו להורג. רק כ־100 הצליחו להצטרף לפרטיזנים שביערות, ושרדו את המלחמה. עם הבורחים והשורדים היה גם יוסי בן ה־6, שבדיעבד הסתבר שהיה הילד הצעיר ביותר שניצל מהגטו.
במהומת הבריחה תחת אש איבד חן את משפחתו, אך לאחר כשעה כשהוא רץ לבדו באורח פלאי פגש את דודו הירש לייב, שהיה חייל בצבא הפולני, ולמחרת התאחד עם אביו. משתף פעולה בלארוסי רצח את הדוד. אמו ואחיו לא הצליחו לנוס על חייהם, נתפסו והוצאו להורג.
חן ואביו הסתתרו בערימות שחת וביערות, שתו מים מנהרות, אכלו מפירות היער ולבסוף הצטרפו לפרטיזנים. "היינו כמו ג'וקים שבורחים ממקום למקום", הוא תיאר את התקופה שבה שרדו את השואה. לחווא והאזור שמסביב לה שוחררו על ידי הצבא האדום ביולי 1944. אחד האירועים שנחרתו בזיכרונו של חן היה הוצאתו להורג בכיכר העיר בתלייה של משתף פעולה. "ראיתי נקמה זאת בשמחה. שמחתי על הנקמה שביצעו במשתף פעולה עם הגרמנים", כתב בזיכרונותיו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה במאי 1945, החלו האב והבן את מסעם מערבה. הם עברו לפולין, משם המשיכו לאוסטריה וגרמניה, שבהן שהו במחנות עקורים ופליטים יהודים. משם, בעזרת ארגון הבריחה של ההגנה, הגיעו לנמל סט בצרפת, שם עלו על ספינת הנהרות האמריקאית "פריזדנט וורפילד", ששמה שונה לאקסודוס. יוסי, כמו גם יתר המעפילים, גורשו על ידי הבריטים לאירופה והורדו בכח בנמל המבורג שבגרמניה.
באוגוסט 1948 הפליגו שוב ברל ויוסי בן ה־12 בספינה "עצמאות" לנמל חיפה, והפעם לצמיתות. הם גרו בחולון, שבה גרה אחותו של האב שעלתה לישראל בשנות ה־30. חן הצעיר היה חבר בקן השומר הצעיר בעיר, ובגיל 16 עבר ללמוד בכיתה י"א בבית הספר היוקרתי של אותם ימים, "כדורי".
שירות צבאי וכתיבת היסטוריה.