בשנת 1929 מועדון ההדפסים בפילדלפיה איפשר לה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית הכוללת את כל ההדפסים שעשתה בפריז, שארטר ובניו יורק. בסקירה שכתבה מרגרט בראונינג מ"ניו יורק אווני פוסט - כי התערוכה שלה מציגה ״ליתוגרפיות שמחות שנוצרו על ידי אמנית אמיתית, שדופק החיבה שלה מכוון יפה לפעימות הלב של אלה שהיא מתארת כל כך נאמנה."
דווייט אהבה לצייר ניו יורקים במקומות ציבוריים ולעיתים קרובות עבדה בתיאטראות. היא הייתה מסתירה את העיפרון והנייר שלה מאחורי תיק יד גדול כדי לשרטט אנשים מהקהל.
בשנת 1928 עבדה בגן החורף הלאומי של מינסקי, תיאטרון בורלסקי בלואר איסט סייד כדי להכין סדרת ליתוגרפיות - "הימים האחרונים של בורלסק", עבור המהדורה של Vanity Fair. אוגוסט 1929.
היא יצרה רישומים של הופעות קרקס למאמר בגיליון אפריל 1930 של מגזין Fortune ושנתיים לאחר מכן קיבלה תערוכת יחיד שנייה בגלריה ווייה. בתערוכה זו הציגה ציורי צבעי מים ורישומים וכן הדפסים ליטוגרפיים. נושאיה היו בתים ישנים בסטטן איילנד, חתול שחור, ובתי קברות בניו מקסיקו ופריז - כמו גם ציורים חגיגיים יותר של מסיבות והופעות קרקס.
היא שמרה על השקפות פוליטיות רדיקליות לאורך כל חייה הבוגרים. במהלך שנות השלושים הצטרפה לאחד ממועדוני המרקסיסט ג'ון ריד. עם זאת, לא רצתה להפוך לתועמלנית וחששה שתאבד מכירות שנחוצה לה כדי לתמוך בקיומה הרעוע, היא כמעט ולא הפיקה יצירות בעלות אופי פוליטי גלוי. הציור של דווייט בסנטרל פארק (1934) מציג את התלאות שעברו אזרחים רבים באותה תקופה, אך הטון שלה וההרגשה המועברת לצופה היא אופטימית. צבע מים ללא כותרת משנת 1936 בו נראה גבר אפרו-אמריקאי ושתי נשים משוחחות כשהן יושבות על ספסל בפארק הוא ציור מקסים ולירי. שום דבר בציור לא מצביע על תנאי דיכאון או על עוולות ואפליה גזעית.
בשנת 1936 היא הוגדרה כאחת מיוצרות הדפוס הטובות של אמריקה במגזין Prints ובאותה שנה הפיקה את מה שיהפוך להדפס הפופולרי ביותר שלה, Queer Fish, שהיה אחת מקבוצת התמונות שנעשו באקווריום של ניו יורק. באותה השנה מבקר עיתון כינה אותה "ליתוגרפית אמריקאית ראשונה במעלה" ש"נכנסה לראש תחום קשה ותחרותי ביותר." כאשר, במחצית השנייה של שנות השלושים, דווייט עשתה ליטוגרפיות לפרויקטים של אמנות פדרלית, היא שמרה על חוש ההומור והמשיכה לצייר ניו יורקים בשעות הפנאי שלהם.
בשנת 1938 הציגה בגלריה ווייה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית של 93 יצירות שהוכחו כמוצלחות מאוד. התערוכה נקראה "עשור של ליתוגרפיה", והוא כיסה את השנים משנת 1927 עד 1937. ״הבוקר״ ציטט את "הפרשנות האנושית העשירה והבריאה שלה", ואמר שהמופע חשף את "אהבת החיים במעשיה שהיא הכוח העיקרי באומנותה״.
דווייט אהבה לכלול חתולים ביצירתה והחצר האחורית (1938) מציבה אחד מהם כמוקד המרכזי של הקומפוזיציה. היא גם הייתה פורטרטנית מצוינת כפי שהדיוקן העצמי שלה מלמד. (1932).
המשך החיים.
השנים האחרונות של שנות השלושים הוכיחו את נקודת השיא בקריירה של דווייט. בתחילת שנות הארבעים המשיכה עבודתה להופיעה בתצוגות קבוצתיות בניו יורק, כולל גלריית ווייה (1941, 1942), אך אחרי 1942 כמעט ולא היו כאלה. אף על פי שהייתה פחות פרודוקטיבית, היצירה ״ערב הקיץ״ משנת 1945 הוא יצירה מאוחרת ונדירה המראה ששמרה על יכולתה ליצור אמנות מעולה בגיל 70.
בשנת 1929 או 1930 היא נסעה לניו מקסיקו ונראה שזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שהיא נסעה לאחר חזרתה מפריז. בערך בזמן הזה עברה מגריניץ' וילג' לסטטן איילנד, זמן מה לאחר מכן עברה לפייפרסוויל, מחוז באקס, פנסילבניה. לאחר שלדווייט מלאו 65 בשנת 1940 מחלותיה - חירשותה, אסתמה כרונית ועוני החמירו. אף על פי שהמשיכה לעבוד, תפוקתה התדלדלה והיא הייתה מרותקת לבתי אבות בתקופה שלפני מותה בעקבות אירוע מוחי ונפטרה ב־4 בספטמבר בשנת 1955.
עבדאללה אבן אבי בכר
עבּדאללה אבּן אבּי בּכּר (ערבית: عبدالله ابن أبي بكر, 610–633) היה בנו של אבו בכר, אחיה של עאישה ואחד מהצחאבה.
ילדות.
עבדאללה נולד במכה. אביו היה אַבּוּ בַּכְּר עַבְּד אללַּהּ בְּן אַבִּי קֻחַאפַה עֻתְ'מַאן בְּן כַּעְב א-תִּימִיּ אלְ-קֻרַשִׁיּ, אמו הייתה קֻטילה בנת עבד אל-עֻזא, שהייתה האישה הראשונה של אבו בכר. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו.
בספטמבר 622, כאשר אבו בכר ומוחמד הגרו ממכה, הורה אבו בכר לבנו להקשיב כל יום לשיחותיהם של המבוגרים, ולמסור לו ולמוחמד את החדשות היומיות.
נישואים.
עבדאללה לקח לאישה את עאתכּה בנת זיד, משוררת מבני עדי, שהיו תת-שבט בשבט קורייש.
לעבדאללה ועאתכּה לא היו ילדים.
פטירה.
עבדאללה נפטר בינואר 633, כתוצאה מפציעה ישנה שהזדהמה. הפציעה כתוצאה מחץ שספג בקרב שהתרחש 3 שנים קודם לכן, בשנת 630.
לאחר מותו, אשתו ספדה לו במילים "אני נשבעת שהנשמה שלי תמשיך להתאבל עליך, והאפר יישאר על עורי".
שרפת מכשפות
קפטן המחוז של סן מרינו
סיד פילד
סידני אלווין פילד (באנגלית: Sydney Alvin Field; 19 בדצמבר 1935 – 17 בנובמבר 2013) היה סופר ומרצה אמריקאי מוביל, שכתב מספר ספרים על תסריטאות, הראשון שבהם "יסודות כתיבת התסריט" (1979; תורגם לעברית ב-1997). הוא הוביל סדנאות וסמינרים בנושא כתיבת תסריטים, וספריו נחשבים ל"תנ"ך של התסריטאות".
הוא נבחר להיכל התהילה של התאחדות התסריטאים האמריקאית .
ראשית חייו.
סיד פילד נולד ב-19 בדצמבר 1935 בהוליווד שבקליפורניה, בלב תעשיית הבידור. דודו, סול, היה ראש מחלקת הצילום של פוקס המאה העשרים, ושכנו היה סוכן, שהשיג עבור פילד הפעוט תפקיד של ביט בסרט "חלף עם הרוח" (1939), בסצנה שנחתכה לבסוף מהסרט. הוא גם ניגן בחצוצרה בסרט "State of the Union" של פרנק קפרה מ-1948.
הוא למד בתיכון הוליווד, שם פגש את פרנק מצולה , "יועץ הכנופיה" ב"מרד הנעורים" (1955), שעודד אותו להמשיך לשחק. אמו נפטרה במהלך שנת לימודיו האחרונה בתיכון, מה שגרם לו לנדוד ברחבי ארצות הברית במשך שנתיים.
הוא שקל ללמוד רפואת שיניים, כדי לכבד את זכרה של אמו ולבחור ב"חיים מקצועיים", אך בסופו של דבר סיים תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם למד תחת ז'אן רנואר ולוהק למחזה של רנואר, "קרולה". רנואר המליץ לפילד ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם שיתף פעולה בסרט קצר עם ג'ים מוריסון וריי מנזרק מ"הדלתות".
קריירה.
פילד החל לעבוד כקורא תסריטים בדייוויד ל. וולפר הפקות . בהמשך התקדם לתפקיד תסריטאי וחוקר לסדרת "ביוגרפיה" של החברה, בהנחיית מייק וולאס, בראשית שנות ה-60. הוא כתב את "Hollywood and the Stars", את "National Geographics" ואת "Jacques Cousteau Specials" בשנים 1963–1965 עבור דייוויד ל. וולפר הפקות.
פילד היה גם תסריטאי ויועץ תסריטים עצמאי. הוא כתב תשעה תסריטים, שאחד מהם הופק כסרט הארגנטינאי "Los Banditos""." פילד כתב והפיק את סדרת הטלוויזיה "Men in Crisis" בשנת 1964, וסרט תיעודי על חיי הלילה בווגאס, "Spree""," בשנת 1967; בסרט האחרון הוא שימש גם קריין.
הוא היה ראש מחלקת התסריטאות ב-Cinemobile System, לאחר שהמייסד פואד סעיד החליט לגוון את שירותיה של חברת שירותי המיקום, ולהקים במסגרתה אולפן בידור.
הוראה.
שדה לימד תסריטאות לתואר שני בכתיבה מקצועית באוניברסיטת דרום קליפורניה עד שנת 2001. באמצע שנות השבעים החל פילד ללמד תסריטאות במכללה הניסויית של שרווד אוקס בהוליווד. בנוסף, הוא הוביל סדנאות תסריטאות ברחבי העולם. סטודנטים שלו בעבר כוללים את ג'אד אפאטו, ג'ון סינגלטון, אנה המילטון פילן ואלפונסו קוארון.
הפרדיגמה.
התרומה הבולטת ביותר של פילד היא הפרדיגמה שלו "מבנה תלת-מערכתי" , על פני המבנה בן חמש המערכות ששימש את ויליאם שייקספיר ואחרים. במבנה זה, סופר מגדיר את ההתרחשות בסרט בעשרים עד שלושים הדקות הראשונות; אז הגיבור חווה "נקודת עלילה" (plot point), המספקת לגיבור מטרה. כמחצית מזמן ההקרנה של הסרט מתמקדת במאבקו של הגיבור להשיג מטרה זו. המערכה השנייה נקראת "העימות" (confrontation). פילד מתייחס גם ל"נקודת האמצע" (midpoint), נקודת מפנה באמצע התסריט. נקודת מפנה זו היא לרוב היפוך של עתידו של הגיבור. המערכה השלישית מתארת את מאבקו של הגיבור להשיג (או לא להשיג) את מטרתו, כמו גם את התוצאות של מלכיו.
חיים אישיים.
את אשתו השנייה, אביבה, פגש בעת שהוביל סדנה בווינה בראשית שנות התשעים; הייתה לו בת אחת מנישואים קודמים. אחיו הוא רופא.
פילד נפטר ב-17 בנובמבר 2013, בן 77, בביתו בבוורלי הילס שבקליפורניה.
אומאגה (מתאבק)
אדוארד סמית' פאטו (באנגלית: Edward Smith Fatu; 28 במרץ 1973 – 4 בדצמבר 2009) היה מתאבק סמואני אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment (WWE), שבו הופיע תחת שם הבמה אומאגה ובו כיהן פעמיים כאלוף הבין יבשתי.
הוא חלק ממשפחת ההיאבקות המפורסמת, משפחת אנואי. במהלך תקופתו הראשונה בארגון תחת שם הבמה ג'מאל, הוא היה חלק מהצמד Minute Warning-3, ביחד עם בן דודו, מאט אנואי, שנודע בשם רוזי. תקופה זו הגיעה לקיצה ביוני 2003 לאחר ששוחרר מהארגון. פאטו שב בחזרה באפריל 2006, הפעם תחת שם הבמה אומאגה, כשהוא יצא לרצף ניצחונות חסר תקדים במותג Raw לאורך כל שנת 2006, עד שספג את הפסדו הראשון בחזרה המחודשת שלו בינואר 2007 על ידי ג'ון סינה.
ביוגרפיה.