במשך השנים, בניין בית הכנסת שימש את עיריית דלפט כמתקן אחסון וגם כבית ספר למוזיקה. בית הכנסת חזר ליעודו בשנת 1974, לאחר שהעירייה העבירה את בית הספר למוסיקה למבנה אחר. בפברואר 1991 ייסדו חברי העדה עמותה, במטרה לגייס כפסים לקניית המבנה. ב-27 יוני 1996, לאחר שנרכש המבנה, הוא עבר שיפוץ יסודי. ב-18 בספטמבר 2003 נפתח מחדש, רשמית, בית הכנסת בדלפט, ברחוב קורנמרקט 12. בבית הכנסת מתקיימות פעילויות יהודיות ותרבותיות שונות.
דלפט היום.
העיר ידועה בזכות מרכז העיר המשומר על תעלותיו הרבות, הגשרים הציוריים והמבנים ההיסטוריים וכן סביבתה הירוקה. בעיר פועל מפעל בשם Royal Delft . הוא מתמחה ביצור קרמיקה בשיטות המסורתיות ומהווה שריד אחרון ל-33 סדנאות הקרמיקה שהתקיימו בעיר. כמו כן, שוכנת בעיר .
נובגורוד
נובגורוד (ברוסית: Новгород – עיר חדשה) או וליקי נובגורוד (ברוסית: Великий Новгород – נובגורוד הגדולה) היא עיר ברוסיה השוכנת על גדות נהר וולחוב , בקרבת אגם אילמן. נובגורוד נחשבת לעיר החשובה ביותר מבחינה היסטורית בצפון מערב רוסיה. העיר נמצאת על נתיב M10 שמחבר את מוסקבה לסנקט פטרבורג. העיר היא המרכז המנהלי של מחוז נובגורוד. אוכלוסייתה מונה 222,594 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין של 2017). נובגורוד הייתה עיר הבירה הראשונה של רוסיה (לפני קייב) והייתה חברה בברית ערי הנזה. העיר הוזכרה לראשונה בשנת 859.
נובגורוד הייתה בירת רפובליקת נובגורוד וצבאה, בהנהגת אלכסנדר נבסקי, הביס את הצבא השוודי בקרב נייבה.
אוכלוסיית נובגורוד מונה 225,019 איש (2021).
היסטוריה.
ווליקי נובגורוד היא אחת הערים הוותיקות והמפורסמות ביותר ברוסיה — מקום התרחשותן של הכרוניקות של רוריק והולדת המדינה הרוסית. בימי הביניים הייתה אחד ממרכזיה של רוס של קייב, במאות ה־12 וה־13 — בירת הרפובליקה של נובגורוד, ולאחר מכן מרכז ארץ נובגורוד בממלכה הרוסית.
יתר על כן, בשנת 1136 נובגורוד הפכה לרפובליקה החופשית הראשונה בשטחה של רוסיה הפיאודלית (מאותו הרגע, סמכויותיו של נסיך נובגורוד היו מוגבלות בחדות). במשך התקופה שבין 1136 ל־1478, כאשר נובגורוד הפסידה את עצמאותה הפוליטית (כתוצאה מניצחונו של נסיך מוסקבה איוואן השלישי הגדול על צבא נובגורוד), נהוג להשתמש במונח "הרפובליקה של נובגורוד" ביחס לאדמת נובגורוד.
נובגורוד לא הייתה נתונה לפלישה המונגולית; למרות שנכנעה לאורדת הזהב, היא שימרה את האנדרטאות הייחודיות של האדריכלות הרוסית העתיקה מהתקופה הטרום-מונגולית (המפורסמת שבהן היא קתדרלת סופיה) והייתה היחידה מבין הערים הרוסיות העתיקות שחמקו מקריסה ופיצול. במאות ה־11-12.
בשנים 1569–1570, נובגורוד הייתה נתונה למתקפות של איוואן האיום, ובשנים 1611–1617 נשלטה על ידי השוודים.
לאחר הקמת סנקט פטרבורג איבדה העיר את חשיבותה הכלכלית, ובמיוחד התרחקה מנתיבי הסחר העיקריים. מאז 1727 הפכה נובגורוד למרכז פלך נובגורוד.
מאז 1927 הוא הפך לחלק ממחוז לנינגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הגרמנים ונהרסה כמעט כליל. לאחר השחרור, היא שוב הפכה למרכז אזורי, כשנבנתה מחדש, מבנים היסטוריים רבים שוחזרו.
תחבורה.
תחבורה בינעירונית.
נובגורוד מחוברת על ידי הכביש הראשי M10 למוסקבה (במרחק 531 ק"מ) ולסנקט פטרבורג (189 ק"מ). ישנם גם קווי אוטובוסים ציבוריים למוסקבה, סנקט פטרבורג ומקומות נוספים.
בעיר יש גם רכבות ישירות למוסקבה, סנקט פטרבורג, פסקוב ומורמנסק.
סמוך לעיר נמצא נמל התעופה קרצ'ביצי אך לא פועלות בו טיסות סדירות. הנמל הבינלאומי הקרוב הוא פולקובו בסנקט פטרבורג, במרחק 180 ק"מ מהעיר.
תחבורה מקומית.
בנובגורוד ישנה רשת של אוטובוסים וטרוליבוסים. רשת הטרולייבוסים, שבה חמישה קווים, החלה לפעול ב-1995, והיא רשת הטרוליבוסים הראשונה שנפתחה ברוסיה לאחר נפילת הגוש הסובייטי.
חינוך.
בעיר שוכנת האוניברסיטה הממלכתית של נובגורוד שנוסדה ב-1993.
ספורט.
בשנת 1972 העיר אירחה את אליפות ברית המועצות באתלטיקה.
מועדון הספורט הגדול בעיר הוא אלקטרון נובגורוד מהליגה השלישית, שמארח את משחקיו באצטדיון אלקטרון, המכיל 3,223 מושבים והוא מתקן הספורט הגדול בעיר.
באוקטובר 2020 אורגן מחדש מועדון כדורגל נוסף בשם נובגורוד בחסות משקיעים פרטיים.
בענף הקטרגל היה לעיר ייצוג בליגת העל הרוסית בכדורגל אולמות בדמות מועדון וולחוב, שזכה באליפות 2009/2010 וסיים במקום השני בעונת 2010/2011.
ארכיטרב
ארכיטרב היא קורה ראשית באדריכלות הקלאסית (ביוונית: arche - ראשי, בלטינית: Trabs - קורה), מכונה גם לעיתים "אפיסטיל" (epistyle). הארכיטרב מונח תמיד מעל כותרות העמודים והוא הבסיס התחתון של האנטבלטורה. בחזיתו של מבנה יווני קלאסי, לרוב מקדש, מעל הארכיטרב נמצאת שכבה אופקית נוספת של אפריז, קרניז הבולטת מעט קדימה וגמלון החותם את הכול מלמעלה. לפי הסדרים הקלאסיים השונים יש יחס מסוים בין גובה העמודים ועובי הקורה. יחס זה אינו נובע מסיבות טכנולוגיות בהכרח אלא בעיקר בשיקולי פרופורציה ואסתטיקה. על אף שהארכיטרב נראה כקורה אחת רציפה הוא תמיד רצף של קורות אבן קצרות באורך זהה למרחק בין מרכזי העמודים.
משתמשים במושג ארכיטרב גם לתיאור של קורות ראשיות הנמצאות מעל חלונות ודלתות.
ארכיוולט.
בסגנונות שונים שבהם יש מעל השער קשת במקום קורה, היא נקראת "ארכיוולט" (Archivolt). הארכיוולט, שנפוץ תחילה באדריכלות הרומית, הוא למעשה "התעגלות" של הארכיטרב הקלאסי. השימוש בו היה נפוץ בייחוד באדריכלות הגותית של ימי הביניים.
קהלת מוסר
"קֹהֶלֶת מוסר" היה כתב עת עברי שהוציא לתקופה קצרה משה מנדלסון בברלין ב-1755; מכתב העת יצאו רק שני גיליונות, שמונה עמודים בכל אחד מהם, ומבחינות מסוימות זהו כתב העת המודרני הראשון בעברית.
ב-1755 היה משה מנדלסון בן 26, התגורר זה כשנתיים בברלין ועשה את צעדיו הראשונים בהשתלבות בעולם האינטלקטואלי והפילוסופי של ברלין. בעקבות הפילוסופיה המוסרית והאסתטית של לייבניץ וכריסטיאן וולף, שהשפיעה במידה רבה על מנדלסון הצעיר, החל להוציא בעברית שבועון שיועד לקהילה היהודית. הוצאת כתב העת הושפעה גם מכתבי העת המוסריים שנפוצו בגרמניה ובאנגליה במחצית הראשונה של המאה השמונה עשרה. החשובים שבהם באנגליה היו השבועונים "The Guardian", "The Tatler" ו-"The Spectator".
שותפו של מנדלסון בעריכת "קהלת מוסר" היה אדם בשם טוביה בּוֹק (Bock). לא ידוע מיהו אדם זה; בפנקסי הקהילה של ברלין אמנם מופיע אדם בשם זה, אך הוא היה סוחר מבוגר בהרבה ממנדלסון ולא ידוע על כל עיסוק אינטלקטואלי או ספרותי שלו. משערים שמדובר בכינוי ספרותי לאדם אחר: יש הסבורים שמדובר באהרון גומפרץ, ידידו ומדריכו של מנדלסון, ויש שהציעו שזהו שם כיסוי למנדלסון עצמו. בסך הכול יצאו לאור שני גיליונות שבכל אחד מהם שמונה עמודי דפוס. על הגיליונות לא מופיעים שמות המחברים, וכפי הנראה הודפסו בכמות קטנה יחסית.
גיליונות "קהלת מוסר" עסקו כאמור באסתטיקה, במוסר ובתיקון המידות. בכתב העת קרא מנדלסון להתבוננות ביפי הבריאה והטבע, גם כמכשיר להכרת האלוהים. כראיה לקריאתו הביא מנדלסון את מאמרי הרמב"ם על הכרת האלוהים מתוך התבוננות בעולם, ומאמרי חז"ל נוספים, כגון הציווי על ברכת האילנות. גישה אופטימית וחיובית זו הייתה שונה במובהק מהקו הקפדני והקודר שהטילה ספרות המוסר בסגנון הספר "קב הישר" שהייתה נפוצה באותה תקופה ביהדות אשכנז, וגרסה הטלת מורא על היהודי המאמין ואיום בעונשי גיהנום על החוטאים. נושא נוסף שהודגש במאמרים שבכתב העת היה השימוש בלשון העברית. מנדלסון התלונן על הזנחת הלשון העברית אצל הכותבים והמחברים, קרא להרחבת השימוש בה, וטען שניתן להשתמש בעברית לכל מטרה, ואפילו לצורך ספרות ושירה. בגיליון השני של כתב העת עלה נושא נוסף, והוא ביקורת חברתית על סדרי הקהילה היהודית. מנדלסון מתח ביקורת על הצביעות של ההנהגה הדתית בקהילה ועל השחיתות של בעלי ההון. כנגד תופעות אלו הוא קרא להשתלמות מוסרית של האדם ולתיקון עצמי המביא את האדם להיות בעל משפחה הגון, מסודר ושמח בחלקו.
את חשיבותו של כתב העת שהוציאו מנדלסון ובוק תיאר ההיסטוריון שמואל פיינר:
לא ברור מדוע פסק כתב העת להופיע אחרי זמן קצר כל כך. הביוגרפים הראשונים של מנדלסון (אייכל, קייזרלינג) טענו שהסיבה היא התנגדות של הרבנים ומנהיגי הקהילה לכתב העת, שהציג לראשונה קול ציבורי ומוסרי שבא ממי שאינו אישיות רבנית. המחקר העדכני יותר הציע סיבות נוספות: קשיים כלכליים בהוצאת כתב העת, או מיעוט קוראים וכותבים בגלל חריגותו וחדשנותו של הרעיון ואי התאמתו לכלי הביטוי המקובלים בחברה היהודית אז. אפשר גם שמנדלסון, שנטה שלא להגיע לעימותים חזיתיים עם האליטות הקיימות בקהילה והעדיף פעולה שקטה והדרגתית, החליט לפנות לאפיקי פעולה אחרים. ואכן, לאחר שפסק כתב העת לצאת פנה מנדלסון לעסוק בעיקר בכתיבה בגרמנית והשתלב בחברת האינטלקטואלים הגרמניים הכללית, ולא שב לכתיבה עברית-יהודית עד אחרי פרשת לאוואטר.
"קהלת מוסר" אמנם לא הטביע חותם בזמנו ובמקומו, אך עמד מול עיני עורכי "המאסף", כתב העת המהפכני של תנועת ההשכלה, שהחל לצאת ב-1783. עורכי "המאסף" אף הדפיסו מאמרים נבחרים מתוך "קהלת מוסר" שמסר להם מנדלסון בסוף ימיו. הטקסט של "קהלת מוסר" בשלמותו נדפס שוב בכמה מהדורות, ולאחרונה יצא במהדורה מדעית מקיפה של מאיר גילון ב-1979.