עוד לפני תחילת המחקר הדקדוקי פעלו בעלי המסורה, שהעלו על הכתב, בסביבות המאה השמינית, את אופן הקריאה של המקרא כפי שנמסר להם במסורת. התקיימו שלושה ענפים מרכזיים של המסורה - המסורה הטברנית, המסורה הבבלית והמסורה הארצישראלית - ובתוך כל זרם היו חלוקות משנה. בעלי המסורה המציאו את סימני הניקוד וטעמי המקרא, השתמשו בהם כדי לתאר את הדרך המדויקת של הקריאה בתורה, וצירפו הערות וחיבורים המסייעים לשמור על דיוק מסירת הנוסח. בעלי המסורה עדיין לא פיתחו חשיבה דקדוקית, אלא התרכזו בעיקר בתיעוד אופני הקריאה והנוסח, ולמעשה יצרו מעין "הקלטה" של נוסח התורה כפי שהיה בזמנם.
בימי הביניים.
את העיסוק הדקדוקי בימי הביניים החל רס"ג שפעל במאה ה-9. במקביל לפעולתם של מדקדקים ערביים שהחלו לחקור את דקדוק לשון הקוראן פנה רס"ג לעסוק בדקדוק לשון המקרא. לתועלת מחברי הפיוטים כתב את "ספר צחות הלשון", ובו כללים דקדוקיים עבור המשוררים, וכן את "האגרון", מילון עברי מצומצם. הוא בעצמו חיבר מספר רב של פיוטים ובהם המחיש את התפיסה הלשונית שלו.
את מלאכתו של רס"ג, המשיכו תלמידיו דונש בן לברט ומנחם בן סרוק, שחיברו ספרי דקדוק, בין השאר לתועלת המשוררים והפייטנים. במחצית המאה ה-10 בן סרוק חיבר את "מחברת מנחם" - מילון ללשון העברית וללשון הארמית המצויות במקרא. ה'מחברת' מכנסת (מחברת, מהפועל לחבר) מילים מן הלשונות הללו. המחברת נפוצה במהירות אצל הרבנים ופרשני המקרא; בין השאר מצטט אותה רש"י בפירושיו למקרא, כאשר הוא מבאר מילים קשות: "מנחם חיברו בחלק...".
דונש בן לברט חיבר ספר שיצא בתקיפות נגד "המחברת" של מנחם בן סרוק; הוא תקף אותו תחילה בענייני דת והוקיע אותו על כך שהתנגד לדברי חז"ל. הוא גינה את בן סרוק על כך שנמנע מהשוואה ללשון הערבית. ספרו נקרא "תשובות דונש בן לברט" (עם הכרעות רבנו תם). בנוסף על כך, כתב דונש גם בערך 200 השגות על רס"ג. המהדורה של ספר זה נקראת "תשובת דונש בן לברט על רס"ג". דונש היה גם המדקדק הראשון שהבחין בין פועל עומד לפועל יוצא, וגם הראשון שמיין פעלים לבניינים כבדים וקלים באמצעות השורש פע"ל.
המחלוקת בין אסכולת דונש לאסכולת מנחם נמשכה עוד דורות רבים. על השגות דונש השיבו תלמידי מנחם בן סרוק, הם תקפו אותו על שימושו בערבית במשקלים ובדקדוק. גם אברהם אבן עזרא כתב ספר הגנה על רס"ג. יהודי בן ששת, תלמידו של דונש, נחלץ להגנתו ויצא בכעס רב-נגד ההתקפות על דונש. רבנו תם, נכדו של רש"י, כתב הכרעות בין שתי האסכולות. רבי יוסף קמחי, אביו של רד"ק, צידד בדונש.
רבי יהודה חיוג' חידש את תפיסת השורש השלָשי בעברית. את תפיסותיו פיתח והעמיק רבי יונה אבן ג'נאח, שנחשב לגדול מדקדקי העברית בימי הביניים. תפיסת השורש השלשי אומצה במהירות רבה על ידי חכמי ספרד, אבל התעכבה מלהגיע לצרפת ולאשכנז; העיונים הדקדוקיים של רש"י בפירושו לתורה מבוססים עדיין על התפיסה הישנה של מהות השורש. גם אחרי אבן ג'נאח המשיכו להיכתב ספרי דקדוק עבריים, למשל בידי רבי דוד קמחי ובתקופה מאוחרת יותר בידי רבי אליהו בחור.
מדקדקי העברית והמילונאים עסקו כמעט אך ורק בלשון המקרא, מכמה טעמים. לשון המקרא נחשבה כעברית האותנטית והמדויקת ביותר, "לשון הקודש", בעוד לשון חז"ל נחשבה, לפחות אצל חלק מהמדקדקים, כשפה משובשת ומעורבת בלשונות אחרות. ההתמקדות במקרא הייתה גם תגובה ומשקל נגד למדקדקים הערביים שעסקו בפרטי פרטים בחקר לשון הקוראן ובמניית מעלותיה ויתרונותיה. אצל רס"ג הייתה לעיסוק בלשון המקרא חשיבות גם במסגרת מאבקו בקראים ובפרשנות שלהם למקרא. ולבסוף, אצל רבים מהמדקדקים היה העיסוק בדקדוק לשון המקרא חלק מן הפרשנות המקראית, כמו למשל אצל רש"י. אחד מן החריגים הבודדים להעדפת העיסוק בלשון המקרא הוא ספר "הערוך" של רבי נתן מרומי, שהוא מילון ללשון התלמוד.
פתיחה איטלקית
הפתיחה האיטלקית או ג'וקו פיאנו (giucco piano-"משחק שקט") היא פתיחת השחמט בעלת התיעוד העתיק ביותר. השחקן הפורטוגזי דמיאנו שחי בין השנים 1480 ל-1544 תיעד את משחקיו בתחילת המאה ה-16 ולאחריו האיטלקי ג'ואקינו גרקו (1600–1634 בערך) השתמש בפתיחה זו תרשם את משחקיו בראשית המאה ה-17. הפתיחה הייתה מאוד פופולרית במהלך המאה ה-19 אך שיפורים ביכולת ההגנה של השחקנים הובילו אמני שחמט מודרניים להעדיף את הפתיחה הספרדית כפתיחה שמבטיחה ללבן סיכוי גדול יותר ליוזמה ארוכת טווח.
הפתיחה האיטלקית מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין c50-c54.
הפתיחה מתחילה במהלכים הבאים:
לרץ הלבן ב-ג4 תפקיד מפתח, הוא מונע מהשחור להשתלט על מרכז הלוח באמצעות קידום הרגלי ל-ד5 וכן חולש על הערוגה הרגישה באגף המלך - ו7. הלבן מתכנן לשלוט על המרכז באמצעות קידום הרגלי ל-ד4 ולתקוף את המלך השחור. השחור מנסה לשחרר את עמדתו על ידי החלפת כלים ולפרוץ את המרכז על ידי ד5, או לנסות להגן על הרגלי המרכזי שלו ב-ה5.
משחקים לדוגמה.
להלן 17 משחקים של שחקני על (מד כושר מעל 2700 הן ללבן והן לשחור). כל המשחקים למעט אחד שהתקיים בשנת 1995 שוחקו לאחר שנת 2008.
החלופות העיקריות ל-3...רג5 הן 3...פו6 המכונה הגנת שני הפרשים, 3...רה7 (הגנה הונגרית), 3...ד6 (פתיחה לא מקובלת המכונה פתיחה סמי-איטלקית), 3...ז6, 3...פד4 (גמביט בלקבורן-שילינג) ו-3...ו5.
הסתעפויות עקריות.
מנקודה זו יכול המשחק להתפתח למספר וריאנטים
ויל אולדהם
ויל אולדהם (Will Oldham; נולד ב-24 בדצמבר 1970) הוא זמר-יוצר, שחקן ומוזיקאי אמריקאי מהעיר לואיוויל שבמדינת קנטקי. יצירתו (אולי באופן מוטעה) מתויגת לעיתים קרובות כ"קאנטרי אלטרנטיבי".
אולדהם הקליט תחת שמות רבים, ביניהם: "פאלאס", "פאלאס מיוזיק", "פאלאס ברות'רז", "בוני 'פרינס' בילי" ו"בוני בילי". הוא מרבה להקליט עם מוזיקאים אחרים, ביניהם אחיו נד ופול אולדהם, דייב פאג'ו, טורטויז, ומאט סוויני, אך ברוב המקרים הוא היוצר העיקרי בשיתופים אלה. בעבר חבר אולדהם למספר פרויקטים מוזיקליים כגון "דה בוקסהד אנסמבל" ו"דה אנומואנון".
בניגוד למצופה מהשפעותיו המוזיקליות המסורתיות מכיוון הקאנטרי והפולק האמריקאי, אולדהם מקפיד על גיוון ביצירתו ומרבה לחקור כיוונים חדשים. המילים בשיריו נוטות לעסוק במערכות יחסים מורכבות, בין אם במישור הרומנטי או בהקשר לאלוהים.
בנוסף ליצירתו המוזיקלית הופיע אולדהם במספר סרטים, בהם סרטו של הרמוני קורין "ג'וליאן דונקי בוי", בדרמה העל-טבעית "סיפור רפאים" (2017), וסרט בשם "דה גוואטאמאליאן הנדשייק". אולדהם צילם את התמונה על עטיפת אלבום המופת "ספיידרלנד" של להקת סלינט, משנת 1991.
אולדהם הופיע בישראל בשנת 2007.
אנרגיה הידרואלקטרית
אנרגיה הידרואלקטרית (מיוונית: הידרו [ὑδρο-] = מים, אלקטרו [ἠλεκτρο-] = חשמל) היא אנרגיה חשמלית שמקורה בתנועת המים. זוהי האנרגיה המתחדשת הנפוצה ביותר על כדור הארץ, המיוצרת באמצעות ניצול תנועת המים בנהרות, בנחלים, במפלים, בגלי ים ובתנועת גאות ושפל של האוקיינוסים. את האנרגיה מתנועת המים ניתן להסב בקלות לחשמל על ידי ניצול זרימת המים לסיבוב גלגל (טורבינה), המייצר אנרגיה חשמלית. האתר שבו מותמרת האנרגיה מאנרגיה מכנית לחשמלית נקרא "תחנת כוח הידרואלקטרית". בתחנת כוח הידרואלקטרית מים הנופלים מפתח סכר או ממפל מים טבעי, ומסובבים טורבינה. מרגע שתחנת כוח כזו נבנית ומופעלת, כמעט שלא נוצרים גזי חממה או פסולת בעקבות פעולת התחנה.
המים ניתנים לאגירה באגמים טבעיים או מלאכותיים או במאגרים אחרים. באופן זה ניתן לאגור את אנרגיית המים הפוטנציאלית (כאנרגיה שאובה) ולהשתמש בה לייצור חשמל כאשר יש צורך בכך.
היסטוריה ושיטות.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה הוקמה באנגליה בשנת 1870.
בסך הכל, נכון לשנת 2005, סך הייצור העולמי של אנרגיה זו הגיע ל-715,000 מגה ואט, שהם 19% מתצרוכת החשמל העולמית, ו-63% מהחשמל המופק בעזרת אנרגיה חלופית. החל משנת 2007 תחנת הכוח עם הגדולה ביותר בעולם היא התחנה ההידרואלקטרית בסכר שלושת הערוצים שבסין, ומשנת 2012 היא ייצרה 22.5 גיגה-ואט.
זרימת מי נהרות.
סכירת מי נהרות היא השיטה הוותיקה והידועה ביותר להפקת חשמל הידרואלקטרי, ונפוצה עד היום בכל העולם. בין הסכרים ההידרואלקטריים המפורסמים ניתן למנות את סכר הובר שעל נהר הקולורדו בארצות הברית, סכר אסואן שבמצרים וסכר שלושת הערוצים שבסין. המדינה שבה יש שימוש מרבי באנרגיה הידרואלקטרית היא סין, שם הוקמו על נהרות עשרות סכרי ענק, שבהם מפיקים אנרגיה רבה, תוך פינוי המוני בני אדם מבתיהם. על פי טענות ארגוני סביבה, יצירת סכרי הענק גרמה גם לפגיעה סביבתית גדולה ולשינויים במאזן האקולוגי. מדינות נוספות שבהן משתמשים רבות בטכנולוגיה זו הן קנדה, ברזיל, רוסיה וארצות הברית.
גלי גאות.
שיטה נוספת היא אנרגיית גאות ושפל המתבססת על ההפרשים של גובה גלי האוקיינוסים בעולם בזמני הגאות והשפל. בצפון צרפת נחנכה בשפך נהר הראנס, בשנת 1966 תחנת הכוח לה ראנס, שהיא בעצם סכר גאות ושפל, שבה קבועות 24 טורבינות דו כיווניות. כל אחת בהספק של 10.3 מגה ואט בזמן שיא (240 מגה ואט לכל התחנה), כך שבאופן ממוצע מספקת התחנה 68 מגה ואט לשעה. הפרובינציה נובה סקוטיה הקנדית במזרח קנדה הציבה במפרץ פאנדי, על קרקע המפרץ, טורבינות תת-ימיות שמנצלות את האפקט של תהודת גלי גאות המיוחדים למפרץ זה.
אנרגיית גלים והפרשי חום.