ב-1987 מיד לאחר גירושם, רנמו פתחה במתקפה גדולה לאורך זמבזי, מתקפה זו איימה להפריד את המדינה לשתיים, ולאפשר לרנמו להקים ממשלה בצפון. עם זאת, בתמיכת הכוחות הזימבבואים והטנזניים, צבא מוזמביק פתח במתקפה נגדית אשר היוותה את אחת מנקודות המפנה החשובות בסכסוך. כתוצאה מכך, רנמו נדחקה אל המגננה, ואלפי פליטים נאלצו לעבור למלאווי, זמביה וזימבבואה. ביולי 1987, תקפה רנמו את העיר הדרומית הומואין ונהרגו 424 אנשים וביניהם 44 ילדים. מתקפה זו נחשבה כאחת מהמתקפות הנוראיות במלחמת האזרחים. בנוסף, תקפה בצפון מפוטו, כתוצאה מכך נהרגו 270 אנשים. אסטרטגיית הפעולה של רנמו הייתה לבודד את מפוטו וכתוצאה מכך תקפה התנועה את הדרך היחידה המקשרת בין מפוטו למחוז גאזה.
עם זאת, מחלוקות פנימיות של רנמו החלישו את המתקפה. אחד המנהיגים בתנועה, פאולו אוליביירה, דגל בשלום, בעוד אפונסו דלאקמה, המנהיג העיקרי של רנמו, התעקש להמשיך במלחמה.
בדצמבר 1987, בעקבות חקיקת חוק חנינה על ידי שיזאנו, נכנעו כ-200 מחברי רנמו ובניהם אוליביירה אשר לאחר מכן שיתף פעולה עם הממשלה.
ב-1987 מוזמביק נחשבה לאחת המדינות העניות ביותר, כאשר כ-4 מיליון תושבים התמודדו עם עוני ורעב כתוצאה מהמלחמה. עקב זאת, האו"ם גייס כ-330 מיליון דולר לסיוע למוזמביק, ובריטניה סיפקה תרומה של כ-25 מיליון דולר. לאחר תרומות אלו מוזמביק ראתה את המערב כמשאב כלכלי חיוני וכמושיע.
פעילות רנמו הגיעה לשיאה בשנת 1988 עם התקפות חוזרות ונשנות על כפרים, קווי תקשורת וקווי תחבורה, ועם מטרה לחבל בקו הרכבת של צ'יקואלקואלה המקשר בין זימבבואה למפוטו. לרנמו היו כ-20,000 לוחמים, וברוב התקיפות השתמשו במעט לוחמים שהיו חמושים רק במצ'טות, שפעלו בכוונה להרוג ולשדוד. מנגד, צבא פרלימו נחלש, ורק היחידות הטובות יותר היו מסוגלות לעמוד בפני רנמו. עקב זאת, הממשלה הייתה תלויה יותר בכוחות מזימבבואה וטנזניה, כדי להילחם ברנמו.
הסיוע המערבי למוזמביק גדל עד 1988, בעוד שממשלתו של שיזאנו ניסתה להפעיל מחדש את ועדת הביטחון המשותפת עם דרום אפריקה (שהוקמה במסגרת הסכם נקומאטי). באותה שנה, סגן שר החוץ האמריקני, רוי סטייסי, תיאר את רנמו כ"תנועת טרור אכזרית נגד אזרחים מוזמביקיים חפים מפשע המבצעת התעללות פיזית ורצח".
ב-1988 החלו הדיבורים במטרה להפסקת הלחימה ולהשגת השלום.
משא ומתן לסיום מלחמת האזרחים.
פריצת דרך אפשרית לקיום משא ומתן התרחשה לאחר שז'ואקים שיזאנו מונה לנשיא מוזמביק ב-1986. ב-1988 שיזאנו ביצע סקירה מחודשת בממשלת פרלימו בנושאים כלכליים וזכויות האזרחים. פעולתו גרמה לביצוע רפורמות, קידום הפיוס עם הכנסייה הקתולית ונסיגה מהמרקסיזם.
בספטמבר 1988 נפגש הנשיא שיזאנו עם נשיא דרום אפריקה פיטר וילם בותה במחוז טטה. דיונם הסתכם בהתחייבות שמירה וציות להסכם נקומאטי. בנוסף, שיזאנו נתן אישור לתוכנית שקודמה על ידי מנהיגי הכנסיות, להיפגש עם נציגים מרנמו כדי לשים קץ למלחמה.
ב-1989 מנהיגי הכנסיות חזרו מהדיונים בקניה עם הצהרה כי גם תנועת רנמו התעייפה מהמלחמה ופתוחה לקיום משא ומתן.
על אף פגישתו של נשיא דרום אפריקה עם שיזאנו, דרום אפריקה המשיכה לתמוך ברנמו.
באפריל 1989, רנמו ביצעה מחווה פייסנית כאשר הסכימה לקיום הפסקת אש זמנית על מנת לאפשר אספקת מזון לאנשים רעבים. ביוני 1989, קידם הנשיא שיזאנו תוכנית שלום, במסגרת התוכנית צוין כי רנמו תתנער מאלימות ותסכים לשלטון חוקתי.
בקונגרס החמישי של פרלימו ביולי 1989, הוחלט באופן רשמי כי פרלימו תנטוש את אידאולוגיית המרקסיזם-לניניזם, וכן גם הוסכם על המשך קיום משא ומתן עם רנמו. פרלימו ורנמו השתמשו בכנסייה כמתווכת, והציבו בכל דיאלוג תנאים חדשים למשא ומתן. מחד, הצבת התנאים הדגישה את רצונם של שני הצדדים לסיום המלחמה, ומאידך, הסוף למלחמה היה נראה רחוק עקב חוסר ההסכמה של שני הצדדים. בסוף שנת 1989 התקיימה פגישה בין הנשיאים דניאל אראפ מקניה והנשיא רוברט מוגאבה מזימבבואה, במטרה לקדם את מהלך השלום ולדחוק הן ברנמו והן בממשלת מוזמביק לנטוש את התנאים המוקדמים אשר הציבו זו לזו.
בתחילת 1990, כאשר מוזמביק התמודדה עם תסיסה תעשייתית וקשיים כלכליים, הכריז הנשיא שיזאנו על שינויים חוקתיים משמעותיים אשר השפיעו על יישור הקו בין מוזמביק למדינות הדמוקרטיות המערביות. תוצאה מיידית של מהלך זה הייתה הכרזה אמריקנית בסוף ינואר, כי מוזמביק אינה מדינה קומוניסטית יותר.
ביולי 1990, התקיימו שיחות שלום ישירות בין רנמו לפרלימו ברומא, ביוזמת קהילת סנט אגידיו.
לאחר חמישה סבבי שיחות, הושגה הפסקת אש חלקית בחודש דצמבר, אך זו הופרה במהלך החודש.
ניסיונות לקיום המשא ומתן התקיימו גם בשנים 1991–1992. הקושי בהשגת הסכם השלום נבע מהיעדר יכולת השילוב בשמירה על ריבונותה של הממשלה והכרת רנמו כמפלגה פוליטית השווה במעמדה לפרלימו. המשך הלחימה, העוני והרעב הכבד בכפרים אילצו השגת הפסקת אש בדחיפות. הבצורת והמצב הקשה הקשו על רנמו להתגורר בקרב האוכלוסייה המקומית. בעוד שהמורדים נדחקו לפינה, זימבבואה ושכונותיה של מוזמביק הגבירו את הלחץ להגיע להסדר בין פרלימו ורנמו.
ב-4 באוקטובר 1992, נחתם הסכם שלום כללי ברומא בין נשיא פרלימו ז'ואקים שיזאנו לבין מנהיג רנמו אפונסו דלאקאמה. ממשלת איטליה שימשה כמתווכת העיקרית בהסכם זה, ונתנה לרנמו תמריצים כספיים כדי להבטיח את עמידתה בו. בנוסף ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פורטוגל והאו"ם סיפקו תמיכה פוליטית וטכנית על מנת לתת גיבוי בינלאומי רחב להסכם.
לאחר הסכם השלום ברומא.
בשנתיים שלאחר חתימת ההסכם ברומא, פעלו גורמים בינלאומיים לשיפור רווחת תושבי מוזמביק במגוון דרכים.
במאי 1993, האו"ם שלח 4,721 חיילים מחמש מדינות, אליהם הצטרפו האומות המאוחדות במוזמביק ויחידות לא חמושות נוספות. ב-14 ביוני החלה החזרתם של 1.3 מיליון פליטים. באותו החודש תורמים בינלאומיים התחייבו לתרום כ-520 מיליון דולר לתוכניות הומניטאריות.
באוגוסט הסכימה הוועדה המשותפת להקמת הכוחות המזוינים של צבא מוזמביק (CCFADM) על תוכנית ליצירת צבא מוזמביק (FADM), שאליו נבחרו 50 קצינים ו-540 חיילים לקורס הכשרה בן 16 שבועות.
בפברואר 1994 הקימו ועדה משטרתית באו"ם אשר תפקח על הבחירות הקרובות לממשלת מוזמביק. הבחירות התקיימו באוקטובר 1994. דלקמה האשים את פרלימו בהונאת בחירות, וטען כי רנמו לא תשתתף בבחירות. אם כי ב-28 באוקטובר הוא שינה את עמדתו וקרא לתומכיו להצביע. תוצאות הבחירות לנשיאות נתנו לשיזאנו 53.3 אחוזים מהקולות ולדלקמה 33.7 אחוזים ואילו עבור בית המחוקקים, פרלימו השיגה 44.3 אחוז מהקולות ורנמו 37.7 אחוז. דלקמה הסכים כי תנועת רנמו תקבל את התוצאות הללו ותשתף פעולה עם הממשלה.
היחסים בין הממשלה השולטת פרלימו ובין רנמו היו רגישים. שיזאנו טען כי דלקמה לא יכול להיות מנהיג רשמי של האופוזיציה היות שאינו חבר בבית המחוקקים, אך למרות זאת דקלמה קיבל הטבות רשמיות מאז שהגיע למקום השני בבחירות לנשיאות.
במרץ 1995, ארגון מועדון פריז הבטיח לממשלת מוזמביק 780 מיליון דולר למטרות סיוע. באותה השנה הממשלה החלה בתוכנית להפסקת העוני. ב-1995 האיחוד האירופי העניק חבילת סיוע בשווי של 65 מיליון דולר לשיקום באזורים קבורה-בסה וביירה.
במאי 1995, מרבית הפליטים חזרו לבתיהם. באותה שנה מוזמביק התקבלה כחברה בחבר העמים.
בשנת 1996 מוזמביק המשיכה להתאושש כלכלית וחברתית. המדינה נהנתה מהרצון הטוב של מדינות העולם בתקופה זו, ובייחוד מהקשר עם דרום אפריקה שהייתה מוכנה לספק סיוע להתאוששות.
עלויות ונפגעים – נתונים סטטיסטיים.
בשנת 1988, תקיפות רנמו אילצו 870 אלף תושבים להימלט מהמדינה, כמיליון נוספים עזבו את בתיהם ונדדו בתוך גבולות המדינה. בנוסף, עולה מהנתונים כי 2.5 מיליון תושבים חוו רעב, כמיליון אזרחים נהרגו (כולל מרעב) ועוד רבים נפצעו בלחימה.
בסוף שנות ה-80, הרעב איים על 4.5 מיליון אזרחים ברחבי המדינה.
ב-1988 דיווחה תוכנית המזון העולמית (WFP) על 420,000 פליטים במלאווי, 350,000 פליטים בדרום אפריקה, 22,500 בסווזילנד, 30,000 בזמביה, 64,500 בזימבבואה ו-15,000 בטנזניה, סך הכל כ-902,000 פליטים.
בתחילת 1992, מוזמביק דורגה על ידי הבנק העולמי כבעלת רמת החיים הנמוכה ביותר בעולם.
2013 ועד היום.
ב-2013, לאחר יותר מעשרים שנות שלום, התחדשה ההתקוממות של רנמו והיא נמשכת עד היום (נכון לשנת 2018) בעיקר באזורים המרכזיים והצפוניים של המדינה.
בתור מפלגת האופוזיציה רנמו מהווה מנגנון ביקורת משמעותי על צורת השלטון של פרלימו, והיא שמה לעצמה למטרה לקבל מקום גדול יותר בקבלת החלטות מדיניות.
ב-5 בספטמבר 2014 חתמו הנשיא לשעבר ארמנדו גובואזה ומנהיגו של רנמו אפונסו דלאקמה על הסכם הפסקת הלחימה אשר איפשר לשני הצדדים להתרכז בבחירות לשלטון שהתקיימו באוקטובר 2014. עם זאת, בעקבות הבחירות התעורר משבר פוליטי חדש. רנמו לא הכירה בתוקפם של תוצאות הבחירות מאחר שטענה כי זכתה ברוב קולות במחוזות סופלה, זמבזיה, טטה, ניאסה, נמפולה ומניקה.
מורשת והנצחה.
מלחמת האזרחים ארוכת השנים במוזמביק שיבשה את הפעילות הכלכלית באזורים הכפריים וגרמה להרס רב. בתחילת התקופה שלאחר המלחמה חזרו עקורים רבים לאזורים כפריים במטרה לשקם את חייהם. בשנים 2002–2005 האינדיקטורים הכלכליים במוזמביק החלו להשתפר והעוני פחת. עם זאת, העוני נשאר ברמה גבוהה.
משקי הבית הכפריים צפויים להתכנס לרמת הכנסה נמוכה שתוביל למלכודת עוני. מלכודת זו נובעת ממורשת של מלחמת האזרחים.
במהלך השנים נוצרו מספר סרטים להנצחת מלחמת האזרחים במוזמביק, העיקריים שבהם:
LG V20