תרופה נוספת יכולה להיות צו מניעה זמני. ביהמ"ש בודק את הסתברות הצלחת התביעה, התובע צריך להראות שיש לו "זכות לכאורה", להראות שטיעוניו משמעותיים. ביהמ"ש יבחן אפשרות גרימת נזק בלתי הפיך לתובע על ידי אי הוצאת הצו, ניקיון כפיו של התובע, וכמו כן שמאזן הנוחות נוטה לטובתו - אם צו לא יינתן, הנזק שיגרם לתובע גבוה מהנזק שיגרם לנתבע אם הצו כן יינתן). כמו כן, ביהמ"ש בוחן האם בהוצאת הצו תהיה פגיעה בצד ג' או בציבור.
בית המשפט יכול לפרש תניות בחוזה שעניינן שמירה על סוד מסחרי של אחר בהתאם להיקף ההגנה על הסוד המסחרי. לרוב יטה בית המשפט לצמצם תניות אשר רחבות ופוגעות בחופש העיסוק והתחרות ובכך למנוע סעדים חוזיים.
היחס אל קניין רוחני.
הזכות לסודיות מסחרית נושאת תכונות קרובות לאלה של הקניין הרוחני. ישנן נקודות השקה בין תכונות דיני סודות מסחריים לבין דיני קניין רוחני הכוללים בין היתר את דיני הפטנטים, דיני זכויות יוצרים ודיני המוניטין.
סודות מסחריים הם סוג של קניין רוחני בלתי רשום, קרי שלא ניתן או לא משתלם למחזיק הסוד לרשמו מראש אצל רשמי הקניין הרוחני כגון רשם הפטנטים. הגנת הסוד המסחרי משמשת לעיתים קרובות כחלופה להגנת הפטנט. הדוגמה המפורסמת ביותר היא של חברת קוקה-קולה. הנוסחה לייצור המשקה היא סוד מסחרי. היתרון הגדול בהגנת הסוד המסחרי הוא שהיא איננה מוגבלת בזמן. כמו כן, ההגנה איננה דורשת השקעת משאבים כספיים משמעותיים, בדומה לרישום פטנט.
הזכות לסודיות מסחרית מגינה על המידע עצמו, כלומר על עצם הרעיון, ואילו זכות היוצרים מגינה רק על ביטוי של רעיון. עם זאת, קיימים תחומים בהם שני הדינים עשויים לחול גם יחד. מדובר במצבים בהם המידע הוא חלק בלתי נפרד מהביטוי. מצבים אלו בולטים בתחום ההגנה על תוכנת מחשב.
הזכות לסודיות מסחרית חשובה כמשלימה לזכויות יוצרים היא במונעה ממתחרה אשר נטל הסוד המסחרי לבצע שינויים ובכך לחמוק מאחריות כלפי בעל הסוד המסחרי.
ההבדל המהותי בין דיני סודות מסחריים לבין דיני זכויות יוצרים ודיני הפטנטים הוא שהעתקה באמצעות הנדסה הפוכה מהווה מעשה אסור לפי האחרונים, אולם לפי דיני סודות מסחריים היא לרוב מותרת ומנויה בס' 6(ג) כחריג לגזל סוד מסחרי.
בנוסף, קיים דמיון בין הזכות לסודיות מסחרית והזכות למוניטין. בשני במקרים מדובר בזכויות אשר מצויות בשלב התפתחותי ראשוני מבחינת מצבם בפסיקה. שתי הזכויות הן בגדר רכוש עסקי, ולשתיהן לא קיים רישום.
בשונה מהגנת הפטנט הנוקשה מאוד בפרק הזמן ובהיקף ההגנה, ההגנה על סוד מסחרי היא יחסית לערכו התחרותי של הסוד, כלומר ייתכן פטנט בעל ערך שוק נמוך שיזכה להגנה רחבה אך לא ייתכן סוד בעל חשיבות תחרותיות נמוכה בשוק.
היסטוריה.
סודות מסחריים היו קיימים משחר ההיסטוריה. כבר בתלמוד דנו חכמים במקרים של גנבת סודות מסחריים באמצעות קריאה באיגרות. רבי אברהם דוד מבוטשאטש מתבטא בחריפות על שימוש בסודות מסחריים שבעליהם גילה לאחר תוך מתן אימון בו. המקרה הנדון עסק בשותף, ששותפו מסר לו פרטים על סחורה מסוימת, לצורך השותפות, והשותף הלך וקנה את הסחורה לעצמו. רבי אברהם דוד אמר על כך, ש'אין בגידה גדולה מזו'.
הזכות לסוד מסחרי הופיעה לראשונה באנגליה במאה ה-16, ופותחה מתוך דיני היושר. ההגנה נקלטה דרך המשפט המקובל ששימש מסורת משפטית בארצות הברית, ועשתה את דרכה באמצעות שורת פסקי דין של בתי משפט בערכאות גבוהות של מספר מדינות במזרח ארצות הברית. המשפט הראשון שדן בהגנה על סוד מסחרי היה במסצ'וסטס ב-1868. המשפט האמריקאי עיגן את ההגנה על הסוד המסחרי בחקיקה כשהעביר את חוק הסודות המסחריים המאוחד Uniform Trade Secret Act, 1934 שאומץ במרביתו על ידי בתי המשפט הפדרליים.
ההיבט המודרני הנוגע לדרישת מתן יתרון תחרותי החל להתפתח בעידן המהפכה התעשייתית עם עליית הקפיטליזם המודרני. ידע של תהליכי יצור והפקת ומוצרים החל קונה לעצמו מקום מרכזי, בד בבד החלה מגמה של ניידות עובדים עם צמיחת מעמד הפרולטריון, תהליכי עיור מואצים והתקדמות המהפכה הירוקה.
חשיבות סודות מסחריים גדלה עם עליית הכלכלה החדשה אשר מבוססת על ידע ושירותים. דוגמה לכך היא כי 70 אחוז מכלכלת ארצות הברית נהנית מהגנה של סודות מסחריים וכי בשנת 1996 הפכה העבירה להיות עבירה פדרלית ובמקרים מסוימים לעבירה פלילית.
בשנת 1994 נחתמה אמנת T.R.I.P.S העוסקת בקניין רוחני אשר קובעת הגנה על הסוד המסחרי ומאפשרת תביעת סעדים.
המשפט המקובל נקלט בארץ ישראל דרך סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל ובכך נקלט גם מושג הסוד המסחרי.
ההגנה על סודות מסחריים בישראל הוכרה תחילה דרך עוולת הגזל ועוולת גרם הפרת חוזה אשר נמצאות בפקודת הנזיקין. הזכות לסודיות מסחרית עוגנה בחוק העוולות המסחריות תשנ"ט-1999 אשר מהווה קליטה של הסכם T.R.I.P.S למשפט הישראלי.
משפט משווה.
ההגנה על סודיות מסחרית צמחה מדיני היושר לכן במשפט האנגלי מושם דגש על הפרת חובת תום-הלב והפרת אמון בין צדדים. הדרישה לנקיטת אמצעי הגנה על מנת למנוע את גילוי המידע הסודי נמוכה יותר. במשפט האנגלי מספיק שהידע לא יהיה נגיש לציבור כדי שיהיה אסור לקחת אותו. הרציונל העומד מאחורי הדרישה הנמוכה לאמצעי הגנה על סוד מסחרי הוא שסוד מסחרי אינו שונה מקניין מוחשי במובן זה שגם מי שלא נועל את ביתו אסור לגנוב ממנו.
לעומת זאת, בישראל ובארצות הברית צריך לנקוט אמצעים סבירים. בניגוד לגישה האנגלית, במשפט האמריקאי מרכז הכובד של ניתוח העוולה מצוי בהוכחת היתרון המסחרי שמקנה הסוד לבעליו. משהוכר יתרון זה, מוענק לסוד המסחרי הגנה בצורה של מתן זכות קניינית לבעל הסוד המסחרי, דבר אשר מעניק הגנה חזקה שאינה יחסית. בחוק האמריקאי כתוב במפורש שצריך שיהיה ערך כלכלי לכך שהידע שמור כסוד.
הדרישה שלא יהיה ניתן לגלות את הסוד בנקל אינה קיימת בכל מדינות ארצות הברית. בקליפורניה, המדינה הגדולה בארצות הברית בתחום הקניין הרוחני, אין דרישה כזו כדי לקבל הגנת סוד מסחרי. פס"ד אמריקן פייפר דן בסודיות רשימת לקוחות, כאשר המידע היה זמין לכולם, הוא דווקא ניתן לגילוי בנקל – ולמרות זאת, בשל המאמץ באיסוף – נפסק שזהו סוד מסחרי. השיטה האמריקאית מכירה בתחולת הסוד המסחרי גם על פי העיקרון של "ידע ובקיאות" (know-how) שבבסיסו עומדת ההנחה כי מרכיב הידע של החברות הוא כיצד לייצר מוצר טכני מורכב, אם תהליך היצור מורכב מאוד.
חוק ה Uniform Trade Secrets Act אף הגדיר מהם האמצעים הכשרים להשגת סוד מסחרי:
מקורות.
Uniform Trade Secrets Act, 1985
Phillips v. Frey, 20 F.3d 623; 1994 U.S. App. Lexis 10407; 30 U.S.P.Q.2D (BNA) (5th Cir. 1994*)
Precision Screen Machines, Inc. v. Elexon, Inc., 1996 U.S. Dist. LEXIS 12487 (August 26, 1996 )
Louis L. J. 503
פגמי ייצור בדיני נזיקין
בדיני נזיקין מוצר פגום הוא מוצר שעלול לגרום נזק גוף בשל ליקוי בו או בגין אי צירופן של אזהרות או הוראות טיפול ושימוש מתאימות למוצר. חוק האחריות למוצרים פגומים (תש"ם-1980) מטיל חובה על יצרן לפצות אדם שניזוק גופנית כתוצאה מפגם במוצר שייצר ואין חשיבות לשאלה האם היצרן היה אשם בפגם.
תביעה בגין פגיעה ממוצר פגום.
אדם שנפגע ממוצר פגום יכול להיעזר בחוק האחריות למוצרים פגומים בביסוס תביעתו. לחלופין הוא יכול לתבוע יצרן של מוצר בעילות אחרות כגון רשלנות והפרת חוזה. היתרונות העיקריים בתביעות בגין עילות אלו הם שראשית לא מוגדרת בהן תקרת פיצויים (בניגוד לחוק הנ"ל- להלן) ושנית ניתן לתבוע בגין נזק כלכלי (החוק הנ"ל מוגבל לנזקי גוף בלבד). היתרון העיקרי בביסוס התביעה על פי חוק האחריות למוצרים פגומים הוא ההישענות על עיקרון האחריות החמורה. כל שהניזוק נדרש להוכיח הוא קיום פגם במוצר אשר גרם לנזק ואין צורך להוכיח רשלנות/אשם כלשהו מצד היצרן.
למרות היתרון הגלום בחוק זה בזכות עיקרון האחריות החמורה, אין מרבים להשתמש בו. עם זאת, חשוב כי אדם שנפגע נזק גופני כתוצאה מפגם במוצר, יכיר ויבין את חוק זה על מנת שיוכל לבחור את הדרך בה ישיג את הפיצוי הראוי עבורו. כך במקרים בהם קיים קושי להוכיח רשלנות של היצרן, ייתכן שמוטב לתבוע על פי חוק האחריות למוצרים פגומים.
חוק האחריות למוצרים פגומים.
חוק האחריות למוצרים פגומים בנוי כדלקמן: הסעיף הראשון הוא סעיף הגדרתי המגדיר מונחי מפתח. הסעיף השני עוסק בהיקף והחלה של אחריות היצרן. הסעיף השלישי קובע אימתי יוגדר מוצר כמוצר פגום. הסעיף הרביעי מונה מצבים בהם היצרן נהנה מהגנה מפני אחריות. הסעיף החמישי מתאר את היקף הפיצויים. הסעיף השישי דן בהתיישנות. הסעיף השביעי מדגיש כי לא ניתן להתנות על האחריות המוטלת על היצרן. הסעיף השמיני קובע תחולה של פקודת הנזיקין במקום בו אין מענה בחוק. הסעיף התשיעי מונה סייגים לחוק, מוצרים שהחוק לא יכול עליהם. הסעיף העשירי מחיל את עקרון שמירת הדינים - אין בחוק זה כדי לפגוע בזכויות על פי פקודת הנזיקין או כל חוק אחר. הסעיף האחד-עשר שם את שר המשפטים כממונה על ביצוע חוק זה ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת הוא רשאי להתקין תקנות בנוגע לביצועו.
ראינו לנכון לתאר בפרוטרוט מספר מהסעיפים הללו שלטעמנו חשובים על מנת לעמוד על האפשרויות המשפטיות הטמונות בחוק זה.
סעיף 1: "יצרן" הוא: מי שעוסק בייצור מוצרים או בהרכבתם למטרות מסחריות, אדם המציג עצמו כיצרן של המוצר, יבואן של מוצר וכן ספק של מוצר שהיצרן/היבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי על פניו. הגדרת המונח "מוצר" כוללת רכיב ואריזה של מוצר, מוצר המחובר למקרקעין, ובנין. "נזק גוף" כולל מוות, מחלה, פגיעה או ליקוי גופני, נפשי או שכלי.