בשונה מחצי הכדור הצפוני, המרחבים העצומים של אוקיינוס פתוח מדרום לקו הרוחב ה-40 דרום (שרק טסמניה, ניו זילנד והחלק הדרומי של דרום אמריקה מפסיקים אותם) מאפשרים התפתחות של מהירויות רוח גבוהות יותר. תנאי רוח דומים אך עזים יותר, השכיחים סמוך יותר אל הקוטב הדרומי, נודעים בשם "החמישים הזועמים" (בין קו רוחב 50° דרום לקו רוחב 60° דרום) ו"השישים הצווחים" (מעבר ל-60° דרום). טווחי הרוחב ל"ארבעים הגועשים" ולמשבי רוח דומים אינם קבועים, והם נעים לקראת הקוטב הדרומי בקיץ הדרומי ולקראת קו המשווה בחורף הדרומי.
עזר בשיוט מפרשים.
בעידן ספינות המפרש נהגו ספינות בדרך מאירופה להודו המזרחית או לאוסטרליה להפליג דרומה לאורך החוף המערבי של אפריקה ולהקיף את כף התקווה הטובה כדי לנצל לטובתן את ה"ארבעים הגועשים", שהחישו את מסען באוקיינוס ההודי, ובדרך חזרה המשיכו מזרחה לרוחב האוקיינוס השקט ותחת כף הורן לפני שהפליגו לאורך החוף המזרחי של יבשת אמריקה הביתה. נתיב זה שימש לראשונה את מגלה הארצות הנדריק בראואר ב"נתיב בראואר" שלו, שהתגלה ב-1611 וקיצר כדי מחצית את משך המסע מאירופה ליאווה.
"לקצר את המסע מזרחה" היה הביטוי ששימש לתיאור המסעות המהירים שהושגו בעזרת "הארבעים הגועשים".
ספנים שהקיפו את העולם ניצלו גם הם לטובתם את ה"ארבעים הגועשים" לקיצור זמני המסע, בעיקר אלה הכרוכים בניסיונות להשגת שיאים או בתחרויות להקפת כדור הארץ.
אונא
ריצ'רד דייויס
פסלה של איימי ויינהאוס
פסלה של איימי ויינהאוס (באנגלית: Statue of Amy Winehouse) הוא פסל שנוצר בשנת 2014 על ידי האמן הבריטי סקוט איטון, כמחווה לזמרת הבריטית איימי ויינהאוס, שנפטרה ב-23 ביולי 2011.
תיאור ורקע.
ויינהאוס (1983–2011) הייתה זמרת בריטית וכותבת שירים שהייתה קשורה לקמדן טאון עד למותה בשנת 2011. ויינהאוס נפטרה בביתה ליד כיכר קמדן בשל הרעלת אלכוהול, ב-23 ביולי 2011. גובהה המקורי היה 1.59 מטר, והיא נהגה להסתובב בתסרוקתה הידועה, תוך שנהגה לנעול נעלי עקב. על הפסל ניתן למצוא שרשרת עם מגן דוד, וביום הצגתו היה ורד אדום אמיתי קלוע בשיערה. הוא פוסל על ידי הפסל הבריטי סקוט איטון, שאמר שהוא נועד להעביר את "הגישה והחוזק של ויינהאוס, אך גם לתת רמזים עדינים לחוסר ביטחון".
סקוט איטון זכה לתשובה חיובית מצד אביה של ויינהאוס, בעת שזה סיפר לו על רעיון הפסל. לטענתו, הפסל לא נועד לשקף תמונה או תלבושת מסוימת של ויינהאוס, אלא ללכוד את הופעתה בציבור. בנוסף, הסביר שהוא נועד ללכוד את הפוזה המזוהה עימה ביותר; כשידה על אחת המותניים, וידה השנייה אוחזת בחצאיתה. פרטים אלו נועדו להעניק "אישיות", לפסל.
המיקום המקורי של הפסל היה באולם המוזיקה ראונד-האוס, בחוות "גיר", אך בשל הנגישות הציבורית, הועבר לשוק הסמוך. חשיפתו של הפסל נערכה על ידי העמותה של ויינהאוס ("Amy Winehouse Foundation"), השחקנית הבריטית ברברה וינדזור , והוריה של ויינהאוס, מיץ' וג'יין, ב-14 בספטמבר 2014, בדיוק בעת יום הולדתה ה-31.
תגובות.
הפסל זכה לביקורות חיוביות. אחד המבקרים טען שהוא "מעוצב בדיוק כמו ויינהאוס". המועצה ביצעה מעשה חריג כאשר אישרה את הפסל, כיוון שבדרך כלל נהוג לבנות פסלים רק לאחר 20 ממות האמן. מיץ' ויינהאוס, שאישר את רעיון הפסל, אמר ש"איימי הייתה מאוהבת בקמדן וזה המקום שמעריציה מכל העולם היו מקשרים אליו". הוא הוסיף שמראהו של הפסל היה "רגשני להפליא", ושהוא "בדיוק מראה את ויינהאוס בתנוחה היפה ביותר שאפשר לפסל [...] אנחנו באמת מקווים שהמעריצים של איימי אוהבים את הפסל".
אמה של ויינהאוס, ג'ניס, הצהירה: "אני מרוצה מהדרך שבה הפסל נבנה. אפשר לראות בבירור שזו איימי [...] קמדן הוא המקום שלה, לשם היא שייכת". השחקנית וינדזור הצהירה גם היא: "זכיתי הרבה כבוד לאורך כל הקריירה שלי, אך זה הכבוד הגדול ביותר... הייתי אחד מבני המזל שהכירו את איימי בשנים האחרונות של חייה הקצרים מדי. היא אחד הכישרונות הגדולים ביותר שנודעו בבריטניה. היא הייתה אישה חביבה, נחמדה ומצחיקה [...] איימי אהבה את קמדן והייתה בעלת תשוקה רבה. זאת, בנוסף לכך שקמדן אהבה אותה, אז הדבר הנכון הוא שהפסל יהיה פה".
סלינה אלפנדרי
סלינה אלפנדרי (נולדה ב-18 באוגוסט 1926 בסופיה) היא זמרת אופרה. הופיעה כסולנית ב על בימות שונות, בישראל ובעולם, במספר רב של קונצרטים ורסיטלים ובתוכניות רבות ברשות השידור, ברדיו ובטלוויזיה.
ביוגרפיה.
ילדותה בסופיה, בולגריה.
נולדה בשם סלינה לזרוב בסופיה שבבולגריה, לבוקה ולאפרים בכור לזר, במשפחה משכילה, אמידה ושוחרת תרבות וחינוך. לאחר חמש שנים נולד האח הנרי לזרוב, שלימים התגלה כילד מחונן בתחום המוזיקה ובהיותו בוגר, בעל מוניטין בינלאומי כפסנתרן, מנצח ומלחין, וכן פרופסור למוזיקה באוניברסיטת UCLA שבקליפורניה.
מגיל צעיר מאוד בלטה סלינה בכישרונה האומנותי, הן בשירה והן בציור וכבר מגיל הגן הרבתה להופיע באירועים במסגרות החינוכיות בהן למדה. ההורים, שהעריכו מאוד את החינוך המוזיקלי, טיפחו את הכישרונות האומנותיים של ילדיהם ותמכו מאוד בדרכם המוזיקלית. כשהייתה בת שש קיבלה סלינה פסנתר ומורה פרטית צמודה. לצד ההכשרה המוזיקלית זכתה סלינה לחינוך כללי בבית הספר היסודי של הקולג' הצרפתי ובבית ספר התיכון של הקולג' האמריקאי היוקרתי. במהלך הלימודים הצטיינה סלינה בלימודיה. בכול אותן שנים היא המשיכה להתבלט כזמרת סולנית והופיעה בכיתות בהן למדה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד 1951.
לאחר שלוש שנות לימוד בבית הספר התיכון, הופסקו לימודיה בשל רדיפות הנאצים. כשגורשו יהודי סופיה לערי השדה קיבלה המשפחה הוראה לעבור לצפון בולגריה. בזכות קשרים טובים של האב אפרים, שונתה ההוראה ומשפחת לזרוב עברה לעיר קיוסטנדיל הדרומית, שם התגוררו רבים מבני המשפחה בביתם הפרטי הגדול. לבני משפחת לזרוב היה תפקיד מכריע בהצלת יהדות קיוסטנדיל ובזכות מעמדם הפוליטי והכלכלי הם תמכו גם בפליטים היהודיים הרבים שהגיעו לעיר. למרות הקושי והחרדה שהיו בעת המעבר לקיוסטנדיל, הצליחו ההורים לקחת עמם מסופיה את פסנתר הכנף של המשפחה, כדי שלא תיפסק פעילותם המוזיקלית של הילדים גם בתקופה קשה זו.
בספטמבר 1944, עם שחרור בולגריה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא האדום, חזרה המשפחה לביתה שבסופיה וסלינה השלימה את לימודי התיכון. לאחר מכן, היא התקבלה לאקדמיה למוזיקה בסופיה במגמה לאופרה, אותה סיימה בשנת 1951 בהצטיינות. לאור הצטיינותה, היא הוזמנה לבצע את הקונצרט הראשון שלה באולם הקונצרטים המרכזי בסופיה.
לאחר לימודי המוזיקה החלה סלינה ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת סופיה. זאת בשל העניין הרב שגילתה בתחום זה, כדי להעשיר את השכלתה בפרק הזמן שעד למועד העלייה המתוכנן לישראל והחבירה למשפחתה, והן כדי להכין תשתית מקצועית נוספת לעתידה הצפוי במדינה הצעירה, למקרה שתחום האופרה אינו קיים בה. במהלך הלימודים היא הכירה את ז'אק אלפנדרי, שהיה סטודנט בפקולטה למסחר ובנקאות. ז'אק עסק בפעילות ציבורית מגוונת, לרבות: נציג בולגריה בארגון UNICEF העולמי ובשילוב קהילת יהודי בולגריה בפעילות הג'וינט. בנוסף הוא ארגן מחנות קיץ לילדי היהודים ברחבי בולגריה וסלינה שימשה בהם כמדריכה למוזיקה. ב-31 באוגוסט 1948 נישאו סלינה וז'אק. הוריה של סלינה ואחיה עלו ארצה מספר ימים לאחר החתונה, במסגרת העלייה הגדולה של יהודי בולגריה. סלינה וז'אק הצטרפו אליהם ב-31 בדצמבר 1951 והשתקעו בתל אביב. לזוג נולדו שני ילדים, אלי ורם .
העבודה המקצועית בארץ.
מיד עם הגיע המשפחה ארצה, התקבלה סלינה, לאחר אודישן קפדני, לאופרה הישראלית, אשר בניהולה של אדיס דה פיליפ, והיא בת 27. היא שימשה בה כסולנית סופרן לירי בכירה והשתתפה בתפקידים ראשיים באופרות מוכרות רבות, בהן:
אופרה נוספת אשר ביצעה בפסטיבל עין גב ובליווי התזמורת הסימפונית ירושלים היא
במקביל לעבודתה באופרה הישראלית ביצעה סלינה מספר אופרות קאמריות, חלקן בהפקת רשות השידור. כל האופרות בוצעו בניצוחם של גדולי המנצחים: גולינקין, גיאורג זינגר, איתן לוסטיג, מנדי רודן, שלזינגר ואחרים.
בין האופרות הקאמריות שביצעה:
סלינה השתתפה גם כסולנית ראשית באופרטות, לרבות בפסטיבל האופרטה השנתי, ובאופרטה "הרוזנת מאריצה", של קלמן, בתפקיד הרוזנת מאריצה. גם אלו על הבימות המרכזיות ובהשתתפות מיטב זמרי האופרה והאופרטה של ישראל.
בנוסף סלינה ביצעה מספר רב של קונצרטים ורסיטאלים בליווי הפסנתרנית רנה גלמן - פרל. היא שרה דואטים עם הזמרים - מיצי לוקר, ביביאנה גולדנטל, מתילדה בן-נון, מרדכי בן-שחר, פרדי לוי ואחרים.
במהלך הקריירה שלה הופיעה סלינה גם במסגרות אחרות, כסולנית, בדואטים וכן בהרכבים קאמריים - במחזות זמר, שירי עם ופולקלור, בשפתם המקורית.
סלינה השתתפה גם בפסטיבלים בארץ ובעולם וזכתה בפרסים שונים, כמו זכייתה בפרס שלישי בפסטיבל הבינלאומי לכישרונות צעירים בווינה, אוסטריה.
סלינה הייתה פעילה גם בתוכניות רדיו, טלוויזיה וככתבת בתחום התרבות והמוזיקה בעיתונות בשפה הבולגרית בארץ.
בולט הביטוי שניתן בהופעותיה לפולקלור של יהודי ספרד, במסגרת רומנסות ספרדיות שביצעה.
רבים מהשירים שביצעה הוקלטו ב"קול ישראל" וחלק קטן מהם ניתן לשמוע באתר "זֶמֶרֶשֶׁת" ובאתר הספרייה הלאומית. הביצוע המתועד הראשון של השיר "לילה לילה" מאת מרדכי זעירא, הוא של סלינה אלפנדרי.
סלינה זכתה לתמיכה רבה מהוריה ומבעלה, אשר ליווה אותה כמעט לכל הופעותיה.
בשנות ה-60 לחייה פרשה סלינה מהעיסוק המקצועי במוזיקה, כדי להתמסר לענייניה האישיים.
ביקורת בעיתונות על שירתה, דוגמאות.