ג'וליה צ'יילד (באנגלית: Julia Child; 15 באוגוסט 1912 - 13 באוגוסט 2004) הייתה שפית, אישיות טלוויזיונית אמריקאית שהציגה לאמריקאים את המטבח הצרפתי וטכניקות בישול באמצעות ספרי הבישול ותוכניות הטלוויזיה שלה. צ'יילד אחראית למהפכה בהערכת האוכל בארצות הברית בשנות השישים של המאה ה-20. ספריה הרבים, המציגים את אושיות המטבח הצרפתי, נהפכו לקאנוניים בתחום.
חייה ופועלה.
ג'וליה קרולין מקוויליאמס (Julia Carolyn McWilliams) נולדה לג'ון וג'וליה קרולין מקוויליאמס, משפחה עשירה שמוצאה בפסדינה שבקליפורניה. ג'וליה הייתה הבכורה בין שלושת ילדי המשפחה. היא למדה בבית הספר וסטברידג', ובבית הספר הפוליטכני (כיתה ד' - ט') ולאחר מכן בבית הספר ברנסון בעיר רוס שבקליפורניה (בתנאי פנימייה). בשל גובהה (1.88 מטרים) שיחקה כדורסל וטניס בילדותה, וכן במהלך לימודיה במכללת סמית'. ג'וליה סיימה את לימודיה בשנת 1934 וקיבלה תואר ראשון באנגלית. לאחר תום לימודיה עברה ג'וליה לניו יורק שם עבדה בחברת הוצאת הספרים וו. ג'. סלואן. בשנת 1937 שבה ג'וליה לקליפורניה והמשיכה לעבוד בתחום ההוצאה לאור של ספרים ובתחום הפרסום.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, הצטרפה ג'וליה למשרד לשירותים אסטרטגיים, שקדם ל-CIA (וזאת מאחר שלא יכלה להתגייס לחיל הנשים האמריקאי בשל גובהה).
ג'וליה שירתה בוושינגטון, במפקדת המשרד תחת פיקודו של הגנרל ויליאם ג'י. דונובן. בשנת 1944 הוצבה בקאנדי שבציילון (כיום סרי לנקה) בשירותי מודיעין.
לאחר תום המלחמה, ב-1 בספטמבר 1947 נישאה לפול קושינג צ'יילד. טקס הנישואין נערך בלמברוויל שבפנסילבניה, ובני הזוג עברו להתגורר בוושינגטון.
בעלה של ג'וליה, פול, הוצב בצרפת בשנת 1948 עבור שירות המודיעין של ארצות הברית בו היה מועסק. ג'וליה כתבה כי ארוחתם הראשונה בצרפת הייתה צלחת של צדפות ולאחריה סול מנייר, שלוותה בבקבוק יין שבלי חיוור ופתחה את "נפשה ואת רוחה". הריחות הנפלאים של חמאה ויין בתוך מסעדת לה קורון (La Couronne) ברואן נשארו עימה בזכרונותיה. וג'וליה צ'יילד הצטרפה לבית הספר קורדון בלו במטרה ללמוד בישול צרפתי.
עם תום לימודיה, בשנת 1951 החלה ללמד נשים אמריקאיות בישול צרפתי בביתה שבפריז, וקראה לבית ספר זה "L'Ecole des Trois Gourmandes" (בית הספר של שלושת אוהבי המזון).
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שבו בני הזוג לארצות הברית והתגוררו בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. שאיפתה להציג בישול מתוחכם לאמריקאים הובילה אותה לפרסום ספרה (Mastering the Art of French Cooking) שהפך לספר קאנוני בתחום, הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1961 ומאז זכה למהדורות רבות. צ'יילד כתבה את הספר ביחד עם שתי שותפות צרפתיות בבית הספר לבישול. הצלחת הספר הובילה לתוכנית הטלוויזיה שלה בשנת 1963 "The French Chef" (השף הצרפתי). באותה תקופה הפך הבישול הצרפתי לפופולרי בארצות הברית הודות לגברת הראשונה ג'קלין קנדי שהביאה שף צרפתי ויינות צרפתיים למטבח הבית הלבן.
צ'יילד בתוכניתה, לימדה את האמריקאים כיצד לצלות עוף בדרך הצרפתית, בהסברים פשוטים כגון: "מרחי כמות נדיבה של חמאה ותחבי שום".
המופע שלה היה כה פופולרי שכשהיא בישלה ברוקולי נאמר כי מריחים את הירק במרחק של מאתיים מיילים מתחנת השידור, וצ'יילד נהפכה לידוענית ואייקון כל-אמריקאי.
בשנת 1972 הייתה תוכניתה התוכנית הראשונה שלוותה בכתוביות עבור כבדי השמיעה.
צ'יילד חוללה שינוי בדרך שבה המעמד הבינוני בישל מטבח צרפתי משובח, ממנו נהנתה קודם לכן רק קבוצה זעירה של אנשים עוד מראשית האומה (כדוגמת תומאס ג'פרסון).
ספרה השני "The French Chef Cookbook" כלל מתכונים מתוכניותיה, ובשנת 1971 יצא לאור ספרה השלישי "Mastering the Art of French Cooking, Vol 2" (שליטה במטבח הצרפתי, כרך 2). זמן קצר לאחר מכן יצא לאור ספרה הרביעי "From Julia Child's Kitchen" (ממטבחה של ג'וליה צ'יילד).
בשנת 1981 ייסדה צ'יילד את המכון האמריקאי ליין ומזון (the educational American Institute of Wine and Food) בנאפה שבקליפורניה.
צ'יילד השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות בשנות ה-80 ושנות ה-90 ואירחה בתוכניותיה שפים רבים.
בעלה של צ'יילד, פול, נפטר בשנת 1994 בבית החולים בו היה מאושפז מאז לקה בשבץ בשנת 1989. בשנת 2001 עברה צ'יילד לדיור מוגן בסנטה ברברה שבקליפורניה. צ'יילד נפטרה ב-12 באוגוסט 2004.
אזכורים תרבותיים.
צ'יילד הפכה לדמות פופולרית והופיעה בתפקידי אורח בסדרות רבות וכן הפכה למודל לחיקוי בתוכניות קומיות רבות. דן אקרויד גילם פרודיה על דמותה בסדרה סאטרדיי נייט לייב בשנת 1978. דמותה גולמה גם במחזמר "!Bon Appétit" משנת 1989.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "ג'ולי וג'וליה" בכיכובה של מריל סטריפ המתאר את השפעתה של ג'וליה על החברה האמריקאית.
ורד הידוע בפריחתו הצהובה נקרא על שמה של ג'וליה (ראו תמונה).
אֶנְג (אות גדולה: Ŋ; אות קטנה: ŋ), או אֶנְגְמַה, היא אות באלפבית הלטיני המייצגת עיצור וילוני אפי (כמו ה"נג" בבייג'ינג או שאנגחאי) במספר שפות הנכתבות בעזרת אלפבית זה.
צורת האות.
צורת האות הקטנה היא כמו n קטנה, בתוספת קרס מעוקל המתחבר לרגל הימנית, כמו באות g. לאות הגדולה יש שתי צורות: N גדולה בתוספת הוו המקובלת בשפות סאמי, והצורה הקטנה מוגדלת המקובלת בשפות אפריקאיות. בתקופות מוקדמות יותר, מאחר שלא היו במדפסות חותמות עבור האות, השתמשו ב-G הפוכה, או באטא (η) יוונית.
מנקודת מבט אחרת האות הגדולה נראית כמו האות העברית מם (מ).
שימוש.
לבד מהשימוש הבסיסי באות בשפות שונות ברחבי העולם, נעשה בה שימוש גם במספר שיטות תעתיק פונטיות, כמו האלפבית הפונטי הבינלאומי, האלפבית הפונטי האוראלי, ועוד.
קידוד.
האות מקודדת בתקן ISO 8859-4 כ־BD עבור האות הגדולה ו־BF עבור האות הקטנה. ביוניקוד האות הגדולה
מקודדת כ־U+014A והקטנה כ־U+014B.
צ'לסטה
צֶ'לֶסטָה (Celesta) היא כלי הקשה אידיופוני המופעל באמצעות מקלדת. הקלידים מחוברים לפטישים המכים במערכת של לוחות מתכת (בדרך כלל פלדה), והלוחות מעבירים את תנודותיהם לגופי תהודה. דוושה (פדל) משמשת להחזקה ולעמעום של הצליל.
צליל הצ'לסטה דומה לצליל הגלוקנשפיל, אך בעל גוון רך יותר. אף שאינו עשיר בצלילים עיליים רבים, הוא מצטיין באיכות טהורה במיוחד שהקנתה לכלי את שמו, לפי המילה הצרפתית celeste שפירושה "שמימי".
הצ'לסטה היא כלי בטרנספוזיציה - הצליל שהיא מפיקה גבוה באוקטבה אחת מהצליל הכתוב בתווים. בכלי הצרפתי המקורי היו חמש אוקטבות, אך צליל האוקטבה הנמוכה ביותר לא נחשב מוצלח, והיא הושמטה בדגמים מאוחרים יותר. כיום מוחלפת הצ'לסטה בחלק מהתזמורות הסימפוניות בדגם גרמני גדול יותר, בעל חמש אוקטבות. אף שמקובל לשייך את הצ'לסטה לקבוצת כלי ההקשה בתזמורת, מנגנים בה בדרך כלל פסנתרנים. התווים כתובים בשתי חמשות.
היסטוריה.
הצ'לסטה הומצאה בשנת 1889 על ידי אוגוסט מוּסטֶל בפריז. קדם לה הטיפוֹפון או הדוּלציטון שהמציא אביו של מוסטל, ויקטור מוסטל, ב-1860. במקום לוחות מתכת היו בטיפופון קולנים, אך עוצמת הכלי הייתה נמוכה מכדי שישתתף בתזמורת.
צ'ייקובסקי היה אחד הראשונים שהשתמשו בכלי זה ביצירה לתזמורת מלאה; הצ'לסטה מופיעה בפואמה הסימפונית האחרונה שלו, "ווֹיֵווֹדָה", ובחלקים מהבלט האחרון שלו, מפצח האגוזים (1892), בין השאר ב"ריקוד פיית הסוכר".
Ə (אות קטנה: ə) היא אות באלפבית הלטיני המייצגת תנועות שונות בשפות שונות. צורת האות היא e לטינית מסובבת ב-180 מעלות. באזרית מייצגת האות את התנועה . האות משמשת גם באלפבית הפונטי הבינלאומי () לייצוג תנועה מרכזית אמצעית שקרויה גם שווא (Schwa).
באלפבית הפאן-ניגרי קיימת אות דומה, שלה אות קטנה זהה, ואות גדולה כמו E לטינית גדולה מסובבת ב-180 מעלות (Ǝ).
האות הנוספת.
Ǝ (אות קטנה: ə) היא אות באלפבית של אפריקה ובאלפבית הפאן-ניגרי אשר מייצגת את אותו הצליל של האות שלה היא דומה:Ə.
צורתן של האות הגדולה והאות הקטנה דומה לאותם סוגי אותיות של האות הלטינית Ee אבל כששתיהן הפוכות.
במתמטיקה, האות Ǝ היא סימון של הכמת הישי הלוגי "קיים".
כריסטיאן סלייטר
כריסטיאן מייקל לאונרד סלייטר (באנגלית: Christian Michael Leonard Slater; נולד ב- 18 באוגוסט 1969) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בסדרה "מר רובוט".
קריירה.
כריסטיאן סלייטר נולד בניו יורק תחת השם 'כריסטיאן מייקל ליאונרד הוקינס' לאם מלהקת שחקנים ומפיקה ולאב בעל ניסיון כשחקן טלוויזיה. בשל קרבתם של הוריו לתחום הבמה, סלייטר החל ללמוד כבר מגיל קטן דרמה. הוא החל את קריירת המשחק שלו בהופעת בכורה טלוויזיונית באופרת סבון שהפיקה רשת ABC בשם "חיים רק פעם אחת", בשנת 1976. הוא כיכב גם בתיאטרון ובסרטי טלוויזיה, עד אשר עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע "האגדה על בילי ג'ין", שהיה סרט מסע-פשע בסגנון "בוני וקלייד". סלייטר היה אז רק בן 16, אבל שיער הבלונד הגולש ומראהו המצודד הפכו אותו לכוכב נעורים תוך זמן קצר. מאז כיכב בסרט עטור השבחים "שם הוורד", בסרטי הנעורים "מלכות הכיתה" ו"רדיו חזק", ובשורה של סרטי פעולה ומתח מצליחים כגון "", "רומן על אמת", "ראיון עם ערפד" ו"קוד שבור".