לאורך הזרימה, אמת המים והמפלים נמצא צמחי מים מובהקים: שערות שולמית, ונענע חריפה (peppermint) הנקראת לעיתים גם נענע משובלת. וכן צמחים האופייניים לנאות מדבר - קנה מצוי, עבקנה, סמר, דקלים וסרפדים.
צמח פולש בשמורה לאורך ערוץ הנחל הוא הגומא המניפני, שהגיע לארץ מאזור אפריקה כצמח נוי.
בקניוני הנחל.
בקניונים צומחים כתלה חריפה, אזובית פשוטה ואזוביון מדברי, צלף ומציץ סורי.
לאורך קו המצוק.
לאורך המצוק נמצא צמחייה מגוונת: סירה קוצנית, כלנית, נורית, שלח הצובע באביב בסגול משטחים נרחבים, אוג קוצני, אלקנה סמורה ממשפחת הזיפניים, קיפודן, לשון-פר סמורה. כמו כן צומחים בנחל צמחים אופייניים לספר המדבר ולנחל כמו: רותם, אטד, מלוח, ורכפתן מדברי, עצי שיטה, אשל ושיזף מצוי.
מדרגת הכפיפה העליונה.
במדרגת הכפיפה העליונה שולט בעיקר הצומח של בתת-הספר הים תיכונית. מצויים בה שלהבית קצרת שניים, קיפודן מצוי, וסירה קוצנית, וכן מקור חסידה מדברי, זוגן השיח, יפרוק המדבר.
אזורים מרובי רעייה.
באזורים בהם מכלה הרעייה הרבה את הצמחייה, גדלים צמחים המכילים חומרים רעילים כמו עירית גדולה (הים תיכונית) ומתנן שעיר, וגאופיטים רבים: כלנית, חצב מצוי ורקפת.
ואדי קלט
מרי אבן-אור
מרי אבן-אור (1939, תל אביב - 1989) הייתה מלחינה ישראלית.
קורות חיים.
מרי אבן-אור החלה ללמוד נגינה בפסנתר ותאוריה בגיל שמונה, בקונסרבטוריון שולמית בתל אביב. בשנת 1959 החלה ללמוד במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובשנה שלאחריה עברה למכון למוזיקה בסמינר אורנים בקריית טבעון. היא למדה קומפוזיציה אצל יחזקאל בראון ואצל עדן פרטוש. בשנת 1976, לאחר הפסקה ממושכת, התחילה ללמוד ניצוח וקומפוזיציה במגמת תאורטיקאים באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב ובמקביל בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 קיבלה תואר מוסמך במוזיקה.
ח'ליל אל-וזיר
מטען צינור
מטען צינור הוא מטען חבלה מאולתר המשמש לרוב בידי ארגוני טרור ומחתרות. המטען מורכב מצינור קשיח, לרוב מפלדה, שממולא באבק שרפה או בחומר נפץ מאולתר, עם שתי אטימות בשני קצותיו וחור קטן באחת האטימות, עבור פתיל או חוט חשמל ונפץ שיצית את אבק השריפה או חומר הנפץ. השימוש בצינור ברזל קשיח ובאטימה בקצותיו נועד להגביר את אפקט הפיצוץ. מטעני צינור מסוכנים בעיקר בשל הקלות שבה ניתן להשיג את הרכיבים הדרושים להרכבתם. בשונה מהתקני נפץ תקניים, בהם פיזור הרסס יעיל, הרסיסים הנוצרים כתוצאה מפיצוץ מטען צינור אקראיים בגודלם ובתבנית פיזורם.
אנה או
אנה או (גרמנית: Anna O.; 27 בפברואר 1859 - 28 במאי 1936) הוא הכינוי שהוענק על ידי הרופא והפסיכולוג יוזף ברוייר למטופלת ברטה פפנהיים, שהוזכרה בספר אותו כתב בשיתוף עם זיגמונד פרויד, "מחקרים בנושא היסטריה", לצד מספר מקרים נוספים. שיטת הטיפול החדשנית בה השתמש ברוייר, שכונתה על ידי ברטה "טיפול בדיבור", הניחה את היסוד לשיטת הפסיכואנליזה. תיאור המקרה הפך לאחד הידועים בענף הפסיכולוגיה. ברטה פפנהיים זכתה לפרסום גם בזכות פעילותה הסוציאלית החלוצית והענפה.
מחלתה של אנה.
רקע.
ברטה פפנהיים גדלה בבית יהודי מסורתי, אך למדה בבית ספר קתולי, מכיוון שלא היה בית ספר יהודי בווינה, עיר מגוריה. על פי תיאורו של ברוייר, הייתה ברטה אינטליגנטית מאוד, וניחנה בדמיון עשיר. היא דיברה מספר שפות: גרמנית - שפת אמה, אנגלית, צרפתית, איטלקית, יידיש, ואף עברית. עד שפרצה מחלתה, בגיל 21, הייתה בקו הבריאות. כשהייתה ברטה בת 21 נפל אביה האהוב למשכב כתוצאה ממורסה שחפתית. ברטה התמסרה לטיפול בו, ואז החלה לתקוף אותה המחלה. בזמן זה הובאה ברטה לטיפולו של ד"ר יוזף ברוייר. מאוחר יותר, כשנפטר אביה, התדרדר מצבה עוד יותר. ברטה טופלה אצל ברוייר בין השנים 1880 ל-1882.
תסמיני המחלה והטיפול.
מהתסמינים הראשונים שליוו את המחלה היה שיעול טורדני, ובהמשך נוספו עייפות, פזילה, שיתוק של הגפיים הימניות ושרירי הצוואר, הזיות, מצבי רוח משתנים, הפרעות בראייה, בשמיעה ובדיבור. כושר דיבורה הידרדר כך שבשלב מסוים עברה לדבר אנגלית בלבד. אבחונו של ברוייר היה כי מדובר בהיסטריה - כלומר, בלשון אותם ימים, תסמינים הנובעים ממצב נפשי. ברוייר תיאר שני מצבי תודעה ביניהם עברה ברטה - האחד נורמלי, לכאורה, בו תודעתה צלולה, והאחר הזייתי, המאופיין בהתנהגות פראית ובחוסר שליטה. לאחר מות אביה הנערץ שקעה ברטה בערפול חושים לתקופה שארכה כיומיים. במהלך טיפולו של ברוייר הוא שוחח ארוכות עם החולה, שיחות שבמהלכן היא תיארה בפניו את כל המתחולל במוחה (תהליך שבפיה של ברטה כונה "ניקוי ארובות"). כאמצעי לחזק תהליך זה, השתמש ברוייר לעיתים בהיפנוזה. ברוייר גילה כי כאשר הצליח להגיע לשורש הבעיה - כלומר - הסיבה הבלתי מודעת שהביאה לאחד הסימפטומים - השתפר מצבה של ברטה. לדוגמה: ברטה פיתחה הידרופוביה, שגרמה לה להימנע באופן מוחלט משתיית מים במשך שבועות, ואילצה אותה להרוות את צימאונה אך ורק באמצעות אכילת פירות עשירים במים. במהלך אחת השיחות, שהתבצעה במצב של היפנוזה, נתגלה כי שבועות מספר לפני האירוע ראתה ברטה את בת לווייתה נותנת לכלבה לשתות מתוך כוס. האירוע עורר בה גועל עז וכעס כלפי בת הלוויה, אך באותו זמן היא נמנעה מלהעיר לה, מתוך נימוס. כאשר ביטאה ברטה את הכעס והגועל, להם לא נתנה ביטוי באותו זמן - חלפה הבעיה. באופן דומה, נתגלה כי השיתוק בידה הימנית בא לאחר שתמכה באביה ביד זו בשכבו על ערש דווי, מתוך ביטוי של רגשי האשם שחשה כלפי עצמה. ברוייר כינה מצב זה, בו הצליחה ברטה לפרוק את רגשותיה ובכך להקל על מצבה, קתרזיס.
לאחר טיפולו של ברוייר.
בשנת 1882 הפסיק ברוייר את טיפולו. ככל הנראה, סיבת הפסקת הטיפול הייתה יחסי משיכה שהלכו והתפתחו בין הרופא למטופלתו, שבאו לידי ביטוי בהכרזתה של ברטה כי היא נושאת ברחמה את תינוקו של ברוייר - הכרזה שאמנם הייתה חסרת בסיס, אך בעידן השמרני של אז לא יכול היה ברוייר לשאתה. עם זאת, ברטה לא נרפאה. היא אושפזה במוסד, ואחרי שחרורה עברה לגור עם קרוביה בגרמניה למשך מספר חודשים. היא עברה קורס אחיות, ובשנת 1883 שבה לווינה, אז פרצה מחלתה בשנית. עד שנת 1888 עברה ברטה שלוש תקופות אשפוז ארוכות.
ברטה פפנהיים.
בשנת 1888 התאוששה ברטה ועברה לגור עם אימה בפרנקפורט שבגרמניה, שם החלה את עבודתה הסוציאלית. היא הקימה מוסד ליתומות יהודיות שאותו ניהלה במשך 12 שנים (ואסרה על הנערות להן עזרה להיות מטופלות בטיפול פסיכואנליטי). בשנת 1904 הקימה ברטה את ליגת הנשים היהודיות. היא פתחה בקמפיין כלל עולמי כנגד תופעת הזנות, שאותה כינתה "עבדות לבנה", ובמהלכו סיירה באירופה המזרחית ואף ביקרה במקומות רחוקים יותר - בהם בניו יורק ובארץ ישראל. עבודתה הסוציאלית נעשתה במסירות רבה, והייתה חלוצית בתחומה בגרמניה. בנוסף לכך, הייתה ברטה כותבת פורה: היא כתבה סיפורי אגדות, חיברה תפילות, ופרסמה מחזה שהציג דמויות נשים שנוצלו בידי גברים. כמו כן, התכתבה עם אנשים רבים, בהם הפילוסוף היהודי מרטין בובר. רוב המכתבים אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאז שנת 1888 לא סבלה יותר ברטה מבעיות נפשיות, ותוארה כאישה מלאת חיים. היא חיה בתחילה עם אימה (עד פטירתה בשנת 1905), ולאחר מכן חיה לבדה. היא לא נישאה מעולם.
בשנת 1910 פרסמה תרגום לגרמנית של זיכרונותיה של גליקל מהמלין, שברטה היא מצאצאיה. בנוסף לספר זה, תרגמה גם עוד שתיים מן היצירות המרכזיות של ספרות יידיש הישנה: "צאינה וראינה" ו"מעשה בוך".
בשנת 1935 שבה ברטה לווינה, וב-28 במאי 1936 נפטרה כתוצאה ממחלת הסרטן. היא נקברה בבית העלמין היהודי הישן שבפרנקפורט. היא נמנעה מלעסוק בעברה ובמחלתה, ואף השמידה כל מסמך שעסק בכך.
בשנת 1954 הכירה ממשלת גרמניה המערבית בפועלה החלוצי של ברטה בתחום העבודה הסוציאלית על ידי הוצאת בול דואר שהוקדש לה.
מנחם אבידום
מנחם אֲבִידוֹם (6 בינואר 1908 - 5 באוגוסט 1995) היה מלחין ישראלי. חתן פרס ישראל למוזיקה (1961).
חייו.
מנחם אבידום נולד בסטניסלב שבאוסטרו-הונגריה; שמו המקורי היה מָאהלֶר-קאלקשטיין (אמו הייתה דודנית של גוסטב מאהלר). שמו העברי הוא צירוף שמות בנותיו: (אבי-) דניאלה ומרים.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. משנת 1928 עד 1931 למד אצל אנרי רבו בפריז קומפוזיציה וקונטרפונקט. השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי ניכרה במוזיקה שלו, שהתאפיינה בשקיפות רקמתה, לצד השפעות סלאביות שרכש בשנות חייו הראשונות.
בין 1931 ל-1934 עסק בהוראת מוזיקה במצרים. המוזיקה המזרחית שאסף שם השפיעה על יצירות שחיבר, אך פסל בהמשך, על אף הצלחתן.
בשנים 1935 עד 1939 חיבר מוזיקה אטונאלית, אם כי לא הכיר את המוזיקה של ארנולד שנברג. יצירות שנכתבו בתקופה זו הן הסוויטה הפוליפונית, חמישיית כלי נשיפה, שלישיית קשת, "מקהלות" ושלושה קטעי פסנתר.
בשנת 1939 החל אבידום ליצור בסגנון ים תיכוני. יצירה אופיינית לתקופה זו, מן המושמעות ביותר, היא הקונצ'רטו לחליל (1944).
בשנת 1951 חיבר קונצ'רטינו לכינור למען יאשה חפץ, שניגן אותו בביצוע בכורה בארצות הברית בשנת 1952. קונצ'רטינו לצ'לו ופסנתר חובר לפי הזמנת הצ'לן גריגורי פיאטיגורסקי.
בין השנים 1935–1946 היה מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון ובמדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. בין 1945 ל-1952 היה מזכ"ל התזמורת הפילהרמונית הישראלית . משנת 1955 עד שפרש לגמלאות בשנת 1980 היה מנכ"ל אקו"ם ומשנת 1958 עד 1971 היה יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים. כן היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ובמכון הבינלאומי לאמנויות ולספרות.