שם המועדון וצבעיו נחשפו ב-5 בספטמבר 2018, השם הנבחר הוא "קלוב אינטרנאסיונל דה פוטבול מיאמי" ("אינטר מיאמי"). הסמל, המעוצב בסגנון ובצבעים המזכירים את המסורת האדריכלית של סגנון האר דקו בעיר, במרכז שתי אנפות לבנות גדולות כשרגליהן משתלבות ויוצרות את האות M. בין האנפות ישנו ליקוי חמה, השמש בעלת שבע קרניים בהוקרה למספר 7, אותו לבש בקהאם במהלך הקריירה שלו כשחקן. צבעי המועדון הם שחור, ורוד ולבן. במסגרת מסביב מוצג שם המועדון המלא, ובתחתית ישנן הספרות הרומיות MMXX המייצגות את שנת 2020, העונה בה החל לשחק המועדון ב-MLS.
בעלות.
קבוצת הבעלות העומדת מאחורי המועדון הוקמה לראשונה בשנת 2013 בשם "מיאמי בקהאם יונייטד", אם כי כעת היא נסחרת תחת השם "Miami Freedom Park LLC". את קבוצת הבעלות הנוכחית מובילים איש העסקים הבוליביאני הגר במיאמי, מרסלו קלאורה, דייוויד בקהאם, יחד עם מסיושי סאן והאחים חורחה וחוסה מאס שהצטרפו לקבוצת הבעלות בשנת 2017.
מקור הבעלות על המועדון הוא בחוזה שחתם בקהאם בשנת 2007 כשהצטרף ללוס אנג'לס גלאקסי, ובו הוא קיבל אופציה לקנות זיכיון לקבוצת הרחבה בליגה בתשלום מוזל יחסית.
פיוטר ירמאקוב
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב (ברוסית: Пётр Заха́рович Ермако́в; 13 בדצמבר 1884 – 22 במאי 1952) היה מהפכן רוסי בולשביקי, שבלט כאחד האחראים להוצאתם להורג של משפחת רומנוב, כולל הצאר ניקולאי השני המודח, אשתו, ילדיהם ומלוויהם.
ביוגרפיה.
פיוטר זכארוביץ' ירמאקוב נולד בדצמבר 1884 וגדל ביקטרינבורג, האימפריה הרוסית. ירמאקוב סיים את לימודיו בבית הספר המקומי, עבד לאחר מכן כבעל מלאכה בבית חרושת למתכות, ובין 1909 ל-1912 היה רשום כמתגורר במחוז וולוגדה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, חזר ליקטרינבורג ועם נפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 בעקבות המהפכה הרוסית, הצטרף לסיעה הבולשביקית הקומוניסטית. הוא הפך לחבר בארגוני המשמר והשתתף באבטחת ישיבות חשאיות, הפקעת רכוש פרטי ורצח מתנגדים למשטר.
ההוצאה להורג של המשפחה הקיסרית.
עד תחילת 1918, לשעבר המשפחה הקיסרית הרוסית הייתה במעצר הבולשביקים, והועברה במקור לעיר טובולסק. המשפחה הקיסרית הועברה שוב ליקטרינבורג כתוצאה מהתקרבות כוחות הצבא הלבן לפרברי טובולסק. באמצע 1918, כאשר כוחות הצבא הלבן כבר הגיעו כעת לפרברי יקטרינבורג, הונחו השלטונות הבולשביקים המקומיים על ידי יעקב סברדלוב, בהסכמת לנין באמצעות מברק, להוציא להורג את המשפחה הקיסרית. בהרגישם כי ייתכן שהשומרים ששמרו על המשפחה הפכו לאוהדים מדי כלפיה, הוחלט להחליפם בבולשביקים קנאים, ביניהם היה פיוטר ירמאקוב, על מנת שהביצוע יושלם ללא כישלון.
לדברי ההיסטוריונים גרג קינג ופני וילסון, ירמאקוב מילא תפקיד מרכזי בהוצאות להורג, ונחשב לאיש ימינו של התליין הראשי יעקב יורובסקי. בליל ההוצאות להורג, ירמאקוב היה שתוי ולפי הדיווח של קינג וילסון, היה צמא להוצאות להורג. על פי דיווחים שונים, ירמאקוב היה בין הגברים הרבים בכיתת הירי שירתה בצאר לשעבר. היעד הבא שלו הייתה הקיסרית אלכסנדרה, שלא הצליחה לסיים את טקס ההצטלבות לפני שנורתה למוות. לאחר שהפסיקו לרגע את הירי בשל הכמויות הגדולות של עשן הרובה, הוטל על התליינים להוציא להורג גם את בנות הצאר, הדוכסית אולגה, מריה ואנסטסיה, ואת משרתן אנה דמידובה. על פי הדיווחים ירמאקוב ירה באולגה ופצע קשה את מריה ואנסטסיה. על פי דיווח של פיטר וויקוב, שהיה מפקד האספקה לסובייט של אורל, במהלך ההוצאה להורג צעק ירמאקוב כי המשרתת, דמידובה, והבת הצעירה, אנסטסיה, עדיין בחיים. אחד מהלטבים של הצ'קה דקר בכידון את פניה של אנסטסיה. יורובסקי תיאר כיצד ירמאקוב ניסה להרוג את הדוכסות עם הכידון שלו, וכי אנשיו של ירמאקוב ניסו לבזוז את התכשיטים שנמצאו בבגדיהן.
לפני ההרג, ירמאקוב הבטיח לחבריו באיסצק עילית כי הם יגיעו לאנוס את הנשים ולהרוג את הזכרים, והורה להם להמתין ביער עם עגלות קלות להובלת הגופות. עם זאת, כאשר היחידה המיוחדת של יורובסקי הגיעה, אנשיו של ירמאקוב זעמו לגלות שהם כבר מתים. יורובסקי שמר על השליטה במצב בקושי רב, ובסופו של דבר גרם לאנשיו של ירמאקוב להעביר חלק מהגופות מהמשאית לעגלות. בזמן שיורובסקי ואנשיו היו עסוקים בחילוץ המשאית מהבוץ, אנשיו של ירמאקוב טפחו על גופות הנשים על חפצי ערך שהוחבאו בתחתוניהן, שניים מהם הרימו את חצאיתה של אלכסנדרה ונגעו באברי מינה. יורובסקי הורה להם באיומי אקדח לסגת, והדיח את השניים שמיששו את גופת הצארינה וכל האחרים שתפס בעת ביזה. עם זאת, אחד הגברים סינן כי הוא יכול "למות בשלום", לאחר שנגע ב"נרתיק המלכותי". למעט ירמאקוב, אנשיו לא הורשו להשתתף בתהליך בהפשטה, השחתת הגופות וההיפטרות מהם; הם הצטוו לנסוע בחזרה לעיר מכיוון שיורובסקי לא סמך עליהם ולא היה מרוצה ממידת השיכרות שלהם. הוא זעם גם על ירמאקוב על כך שהביא רק את חפירה אחת.
חייו המאוחרים.
לימים השתתף ירמאקוב ישירות במלחמת האזרחים ברוסיה, ואחרי המלחמה מצא עבודה בארגוני אכיפת החוק באומסק, יקטרינבורג וצ'ליאבינסק. עד שנת 1927 הועסק כמפקח בבתי הכלא באזור אורל ובשנת 1934 קיבל קצבת פנסיה.
שלא כמו הרוצחים האחרים, ירמאקוב לא קיבל פרסים או קידום על חלקו ברציחות, שלגביהם התמרר. למשך שארית חייו, הוא נלחם ללא רחם להשיג משרה בכירה יותר והכרה על תפקידו ברצח המשפחה הקיסרית ונהג לנפח את תפקידו ברציחות כמו גם במהפכה. בשנת 1935 העביר ירמאקוב ריאיון לעיתונאית האמריקאית ריצ'רד הליברטון, ובו תיאר את שריפת גופותיהם של המשפחה הקיסרית ומשרתיהם. מאוחר יותר התגלה כי "הווידוי על ערש דווי " הועלה על ידי הנ.ק.ו.ד.; הסיפור שונה בכוונה וכדי להסתיר את אופן התרחשות האירועים בפועל.
מוות.
ירמאקוב מת בסברדלובסק ב-22 במאי 1952 ממחלת הסרטן בגיל 67 ונקבר בבית העלמין איוואנובסקאיה. לאחר מותו שיתנה המפלגה הקומוניסטית המקומית את שם אחד הרחובות בסברדלובסק לירמאקובה. לאחר 1991, שמו של הרחוב שונה חזרה לשמו ההיסטורי קליוצ'בסקאיה. מאז נפילת ברית המועצות, חברי המפלגה הקומוניסטית הרוסית מדי שנה עולים לקברו בכל יום שנה לרציחות, אם כי במקרים ספורים מצבתו הושחתה ונצבעה בצבע אדום, המסמל את דמם של הנרצחים.
אלכוג'ל
איגור מטוביץ'
איגור מטוביץ' (בסלובקית: Igor Matovič; נולד ב-11 במאי 1973) הוא פוליטיקאי סלובקי, שכיהן כראש ממשלת סלובקיה. יליד טרנבה, למד באוניברסיטת קומניוס ונכנס לעסקי ההוצאה לאור. לאחר שהתחתן, הוא העביר את הבעלות על בית ההוצאה לאור לאשתו בשנת 2010, באותה השנה בה נכנס לפוליטיקה.
מטוביץ' הקים את תנועת האנשים הרגילים (Obyčajní ľudia) שהריצה קמפיין נגד שחיתות וכתנועה פוליטית בעלת אוריינטציה מרכז-ימנית. הוא נבחר למועצה הלאומית בשנת 2010.
מטוביץ' נבחר מחדש בשנת 2020, כאשר מפלגתו השיגה את מספר המושבים המספיק כדי להיכנס לממשלה קואליציונית עם שלוש מפלגות מרכז-ימין נוספות. בחירתו של מטוביץ' לממשלתו התקבלו על ידי הנשיאה זוזנה צ'פוטובה והוא מונה לראש הממשלה ב-21 במרץ 2020.
ראשית חייו והקריירה העסקית.
איגור מטוביץ' נולד בטרנבה ב-11 במאי 1973. בשנת 1993 החל ללמוד בפקולטה לניהול באוניברסיטת קומניוס וסיים את לימודיו בשנת 1997. הוא הקים עסק בשנת 1997 ועבד כמנכ"ל חברת ההוצאה לאור RegionPRESS בשנים 2002–2010. מאוחר יותר העביר את העסק לאשתו, פאבלינה (Pavlína). סוכנות הידיעות הצרפתית תיארה אותו כ"מיליונר אקסצנטרי ובוס תקשורת לשעבר" שהפך ל"פוליטיקאי מנוסה בתקשורת אך בלתי צפוי".
קריירה פוליטית.
בשנת 2010 הקים מטוביץ' את התנועה האזרחית "אנשים רגילים" (Obyčajní ľudia), שהייתה בדרך כלל תנועת מרכז-ימין והדגישה קמפיין למלחמה בשחיתות השלטונית. מטוביץ' פרסם את התנועה האזרחית באמצעות עלונים בחינם שהפיצה חברת הפרסום של משפחתו. יחד עם שלושה חברי פרלמנט אחרים בתנועת האנשים הרגילים (OĽaNO), הוא זכה לראשונה בבחירות בבחירות 2010 ברשימת סיעת החופש והסולידריות (SaS). הוא ישב באספת הבחירה עד פברואר 2011, כשהוא נתמך על ידי תנועת האופוזיציה Smer בשל הגבלות על אזרחות כפולה. התנגדותו לעמדת הממשלה הביאה לכך ש-SaS הודחה מהקואליציה. בשנת 2011 ממשלתה של איווטה רדיצ'ובה התפרקה, מה שהביא לבחירות חדשות בשנת 2012. בראשות מטוביץ', "אנשים רגילים" הפכה למפלגה פוליטית עצמאית. OĽaNO זכתה ב-8.55% וב-16 מושבים. התנועה נשארה באופוזיציה מכיוון שלא הייתה מוכן לעבוד עם מפלכת Smer-SD.
כמנהיג OĽaNO, מטוביץ' משך תשומת לב על ידי קמפיין למלחמה שחיתות. כדי להתנגד לחסינות הפרלמנטרית, הוא החנה את מכוניתו על מדרכה והראה את המעבר הפרלמנטרי שלו למשטרה שניסתה לגרור את רכבו; כדי להתנגד לשחיתות, הוא ערך בדיקת פוליגרף לפיה מעולם לא קיבל שוחד. עם זאת, רוברט פיצו האשים את מטוביץ' בחוסר כנות באשר להוצאת מכירה פיקטיבית של עסק ההוצאה לאור שלו בסכום של 122 מיליון קורונה סלובקית לעובד פאבל וונדאק, שכביכול קיבל את הכסף מחשבון פנימי. מטוביץ' הכחיש את הטענות הללו.
ראש ממשלת סלובקיה.
מפלגתו של מטוביץ', OĽaNO קיבלה את מירב הקולות בבחירות לפרלמנט 2020 בסלובקיה שנערכו ב-29 בפברואר 2020 וזכתה ב-53 מושבים באספה הלאומית המונה 150 חברים עם 25.02% מהקולות. השחיתות הייתה נושא מרכזי בבחירות, שסייעו למטוביץ', שכבר מזמן מיצב עצמו כפעיל נגד השחיתות.