הלובים לחמו במבנה הדוק, הם השתמשו בעיקר בחניתות קצרות ומגנים עגולים. מיגונם כלל קסדות ושריון חזה עשוי פשתן. האיברים לחמו במבנה אחיד, הם לבשו טוניקות סגולות, וחבשו קסדות עור. הם השתמשו בעיקר בכידוני הטלה ובחרבות פלקטה. הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו ללא בגדים כלל. הם השתמשו בחרבות ארוכות שנועדו בעיקר לשיסוף, ולרבות מהן אף היה קצה מעוגל.
הקרב.
מרבית ערי צפון אפריקה הצטרפו אל המורדים. בין הערים הבודדות שנותרו נאמנות לקרתגו נמנו אוטיקה והיפקארה. בתגובה גייס מאתוס כוח שמנה על פי טענות פוליביוס 70,000 איש, ופתח במצור על היפקארה, בעוד ספנדיוס צר על אוטיקה. חוקרים מודרניים סוברים שהמספר שמציע פוליביוס הוא מוגזם. בשעה קשה זו, בחרו הקרתגים כמפקד את חנו הגדול. אריסטוקרט עשיר, שנתפס כמייצג מעמד האצולה בקרתגו. בחירה זו מעלה תמיהות, שכן חנו היה הגורם לפרוץ המרד מלכתחילה. על התשובה לכך רומז פוליביוס עצמו, כאשר הוא מציין שחנו כבר הצליח להכניע פעם עיר בצפון אפריקה. משמע לחנו הייתה כבר היכרות עם המקום ועם צורות הלחימה האפריקאיות.
חנו, הצליח לחדור לעיר עם מספר חיילים לא ידוע. אולם כוחותיו כללו ככל הנראה בערך 100 פילי מלחמה וכן נשק כבד כגון קטפולטות מרגמות ובליסטראות. חנו, הורה לערוך את הנשק הכבד מול החומות, והוציא את כל החיילים מול הצבא המורד. על פרטי הקרב עצמו ידוע מעט. המורדים לחמו באומץ, אולם לא יכלו לפילי המלחמה שהתפרצו אל מחנם ולכן הורה מאתוס על נסיגה. חנו, למרות ניסיונו הצבאי הדל, הכיר את שיטות הלחימה של הנומידים והאפריקאים, וידע שלרוב אחרי הפסד הם נוהגים לדהור על סוסיהם הרחק מהאויב במשך כמה ימים, ורק אז לחזור ולתקוף בכוחות מחודשים. לפיכך "הזניח את החיילים והמחנה, חזר העירה ודאג רק לנוחותו האישית".
אלא שהשכירים כבר לחמו בעבר תחת פיקודו של חמלקרת ברקה. ברקה לימד אותם להעז, לפעול בצורה מפתיעה ולתקוף התקפות מהירות בנוסח פגע וברח. מצוידים בלקחים אלו, התכנסו חזרה החיילים על גבי גבעה מוקפת קוצים שהגישה אליה הייתה קשה, ותקפו את החיילים הקרתגים שחגגו את ניצחונם והזניחו את השמירה. התקפת הפתע הפתיעה את החיילים, והם נאלצו להימלט אל תוך החומות תוך שהם מפקירים מאחור ציוד, נשק ואספקה. וכן את כלי הירי הכבדים שחנו הורה להוציא לפני כן מחוץ לחומות.
תוצאות.
בקרתגו התאכזבו מהקרב, המצור על אוטיקה הודק הודות לכלי המצור החדשים שנלקחו שלל מהקרתגים. חנו החמיץ הזדמנות נוספת להכות בשכירים באזור גורזה (gurza), ובלחץ ההמונים, נבחר חמלקרת ברקה למפקד החדש. המורדים לא יכלו לנצל עד הסוף את ניצחונם, בשל תבוסתם בקרב מקאראס, ועריקתם של חיילים נומידים רבים בפיקודו של נארוואס. אוטיקה והיפקארה נכנעו לבסוף רק בשנה הבאה.
הקרב בתרבות.
בספרו של גוסטב פלובר "שלמבו", ישנו פרק בשם "חנו" המתאר את הקרב.
הארמייה ההררית ה-20 (ורמאכט)
הארמייה ההררית ה-20 (בגרמנית: 20. Gebirgs-Armee) הידועה לעיתים גם בתור ארמיית לפלנד (בגרמנית: Armee Lappland), הייתה ארמייה של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הארמייה נוסדה ב-14 בינואר 1942, בנורווגיה, לאחר שהגרמנים הבינו את היתרונות האסטרטגיים הרבים של חופי נורווגיה. מטרתה העיקרית של הארמייה הייתה להגן על נורווגיה מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית. היא נאלצה לפעול בעיקר באזורים הרריים, ומכאן שמה. כמפקדה הראשון מונה אדוארד דיטל, גיבור המערכה בנורווגיה. דיטל נהרג בהתרסקות מטוס שלושה ימים לאחר מכן, את מקומו מילא לותר רנדוליץ. כאשר הצטרפה פינלנד לצד מדינות הציר, הרחיבה הארמייה את תחומי שליטתה גם אל מחוז לפלנד בפינלנד. הארמייה לחמה לצד הצבא הפיני נגד הצבא האדום, במהלך מלחמת החורף.
בהדרגה, כאשר התברר למנהיג פינלנד קארל גוסטף אמיל מנרהיים, שפינלנד אינה מרוויחה דבר מהמלחמה, הוא החל ליצור מגעים חשאיים עם סטלין. כבר בקיץ 1943 החל הפיקוד הגרמני העליון להכין תוכניות למקרה שפינלנד תחתום הסכם שלום נפרד עם ברית המועצות. הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו (אז עיר נמל בפינלנד, כיום פצ'נגה ברוסיה). במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך שימוש נרחב בכוח אדם מבין שבויי המלחמה (רבים מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם, רבים גוועו), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה. ולכן כאשר בספטמבר 1944 חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היה רנדוליץ מוכן.
בעוד שכוחות הקרקע הגרמניים נסוגים צפונה, הקריגסמרינה מיקש את מבואות הים לפינלנד וניסה לכבוש את האי הפיני "סורסארי" (Suursaari) שבמפרץ פינלנד לפני שייפול בידיים סובייטיות, במבצע כושל המכונה "טאנה מזרח" (Tanne Ost). על אף שרנדוליץ ומפקדי הצבא הפיני ניסו לארגן נסיגה שקטה, פרצו קרבות בין כוחות גרמניים ופיניים אפילו לפני שנחתם הסכם השלום הפיני־סובייטי המקדים. הקרבות התחזקו כשהפינים ניסו לעמוד בדרישה הסובייטית שכל הכוחות הגרמניים יגורשו מפינלנד. הפינים הועמדו במצב דומה לאיטלקים והרומנים שלאחר שנכנעו לבעלות הברית, נאלצו להילחם על מנת לשחרר את אדמותיהם משלטון הכוחות הגרמניים. משימתם של הפינים הסתבכה בשל הדרישה הסובייטית להשבית את רוב הצבא הפיני, אפילו בזמן המערכה נגד הגרמנים.
המפקד הפיני, גנרל היילמאר סילאסוואו הוביל את הפעילות כנגד הגרמנים ובאוקטובר ונובמבר 1944 גרש אותם מרוב השטח הצפוני של פינלנד. בהוראתו של רנדוליץ הגיבו אנשי הארמייה ההרית בהרס שטחים נרחבים בצפון פינלנד תוך שימוש בטקטיקה של אדמה חרוכה. יותר משני שלישים ממבני המגורים באזור זה נהרסו ובירת המחוז רובניימי נשרפה עד היסוד. בנוסף לאובדן הרכוש המוערך בשווה ערך ל-$300 מיליון דולר (של שנת 1945), כ-100,000 תושבים הפכו לפליטים. לאחקר המלחמה נשפט רנדוליץ על פשעי מלחמה. לאחר הנסיגה התבצרה הארמייה בנורווגיה והמשיכה במשימתה המקורית. רנדוליץ הוחלף בינואר 1945, בידי פרנץ במה שנכנע לצבא הבריטי במאי של אותה שנה.
סדר הכוחות.
מבצע ברברוסה.
במהלך מבצע ברברוסה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-21 (ורמאכט)
הארמייה ה-21 (בגרמנית: 21. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-13 בינואר 1945, פתח הצבא האדום ב"מבצע פרוסיה המזרחית", שמטרתו הייתה כיבוש פרוסיה המזרחית. ב-25 באפריל הסתיים המבצע וקניגסברג נפלה. בשל כך, החליטו מפקדי הוורמאכט להקים את הארמייה ה-21 שהוצבה באזור ברנדנבורג ומקלנבורג, במטרה להגן על אזור ברלין מכוחות הצבא האדום שהתקדמו מכיוון נהר הויסלה. הארמייה הוקמה על בסיס "פלגת הארמייה שטיינר" (Armeegruppe Steiner) ושרידי הארמייה הרביעית (שאר הארמייה נכנעה לסובייטים ב-27 באפריל). קורט פון טיפלסקירך מונה כמפקד הארמייה, והיא הוכפפה לקבוצת ארמיות ויסלה. טיפלסקירך לקח את התפקיד בחוסר רצון, והחל לדון על תנאי כניעה עם בעלות הברית. ב-2 במאי 1945, נכנעה הארמייה לכוחות צבא ארצות הברית.
אנאיזוטרופיות
אָנְאִיזוטרופיות (מיוונית: ανισοτροπία; אנ = תחילית שלילה, איזו = שווה, טרופוס = כיוון) היא תכונה של תלות בכיוון. לאנאיזוטרופיות יש משמעות במספר תחומים כגון מתמטיקה, פיזיקה, אופטיקה, פיזיולוגיה ותכונות חומרים.
תופעת קיטוב האור במשקפי שמש מְקָטְבים למשל היא אנאיזוטרופית היות שהאור העובר דרך משקפיים אלה אינו מתפשט לכל הכיוונים באותו אופן.
התכונה ההפוכה היא איזוטרופיות.
הנעה רקטית רב-שלבית
הנעה רקטית רב־שלבית (באנגלית: Multistage rocket) היא טכנולוגיה המשתמשת במספר מנועים רקטיים על מנת להניע מערכת למסלול כלשהו. תהליך ההנעה מחולק לשלבים, כאשר כל שלב כולל הפעלה של מנוע רקטי (או מספר מנועים) הפועל באופן עצמאי. השלבים מוצבים בזה אחר זה. לעיתים ניתן השם "שלב 0" לרקטות האצה המוצבות זו לצד זו ופועלות כחלק מאותו שלב ומסייעות לתאוצה ההתחלתית.
על פי נוסחת ציאולקובסקי, השימוש בהנעה רב־שלבית מאפשר להגיע למהירות גבוהה יותר ולגובה רב יותר מאשר בשימוש בהנעה בשלב בודד גדול יותר. חלק מרקטות הקרקע־קרקע והטילים מונעים בהנעה רב־שלבית וכל משגרי הלוויינים והחלליות מונעים בהנעה רב־שלבית.
הנעה רקטית בה שני שלבים מכונה "הנעה דו־שלבית"; בעלת שלושה שלבים מכונה "הנעה תלת־שלבית". מערכות בעלות הנעה דו־שלבית ותלת־שלבית הן הנפוצות ביותר, אך גם מערכות עם 5 שלבים שוגרו בהצלחה .
מודל פיזיקלי מפושט.
כאשר:
נסמן יחס המסות:
בהזנחת גרר, ותאוצת כובד קבועה, הרקטה תגיע למהירות מקסימלית:
formula_9
ולגובה מקסימלי:
formula_10
כאשר:
ביצוע.
הסיבה המרכזית להעדפת הנעה רב־שלבית על פני מערכת רקטית יחידה היא שבהנעה רב־שלבית ניתן להגיע למהירויות גדולות יותר, זאת משום שהיפרדות משלבים שאינם נדרשים יותר לטיל, מורידה את מסתו ומקלה עליו. הדחף של השלב השני או השלישי, לדוגמה, מספק תאוצה גדולה יותר מהדחף שיספק מנוע גדול יותר בעל שלב בודד.
החיסרון המרכזי של שימוש בהנעה רב־שלבית הוא שהשימוש במספר מנועים רב מעלה את ההסתברות לתקלה בזמן היפרדות השלבים או בהצתת המנועים. בזמן ההפרדה נעשה לפעמים שימוש בברגים פירוטכניים נפיצים, על מנת לקטוע את החיבור בין השלב לשאר הטיל. גם הטבעת המחברת ביניהם מעוצבת באופן שמאפשר הפרדה יעילה בין הטיל לשלב שהופרד.
מבנה הנעה רב־שלבית.