בעיר מארי השוכנת בין המרחב הסורי למסופוטמי התקיים פולחן הדד בשם האכדי שלו ובמידה רבה, בהקשר הסורי שלו, מבחינת מיתולוגית ופולחנית. שמו של האל, עם זאת, נכתב כאדד או בסימון היתדות השומרי (שומרוגרמה) dIM ובסימן המספרי - dU הלוגוגרם בו נכתבו רוב אלי הסער בכתב היתדות, אם כי כנראה הסימון בוטא פונטית כ"אדד".
בעל הפיניקי-אוגריתי.
עיקר המידע המהותי על בעל המוכר למדע, הוא מתעודות אוגרית מהמאה ה-14 לפנה"ס. לא ידוע בדיוק מה ההבדל בין פולחן בעל באוגרית לזה שבערים הפיניקיות דרומית לה – לתוך חופי הים התיכון הכנעניים. עם זאת, קיימים סימנים רבים לכך שמדובר בפולחן זהה.
בתעודות אוגרית מופיע שמו של הדד בקטעים הנחשבים לקדומים יותר כרונולוגית וכן כאחד משמותיו של האל בעל. סימנים אלה הובילו חוקרים להניח שבמקור פולחן בעל בתרבות הפיניקית הוא בפולחן הדד הסורי שבמחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס התקבע בשמו כבעל. אף ייתכן שהמעבר מהשם הדד לשם בעל נעשה בהקשר של מאבק פוליטי בין אליטות באזור, אם כי אין ראות מוחשיות לכך.
בכל מקרה, לפחות בחלק מהאלף השני לפנה"ס, הייתה זהות מלאה בין הדד לבעל ולא בכדי הוא צוין במספר כתובות כ"בעל-הדד". נראה שגם הכינוי בעל-שמין מקורו במיזוג בין בעל הכנעני להדד הארמי, ועל כן קיום הפולחן שלו במרכב המרכז סורי, כעיר תדמור.
תשוב החורי/חתי.
מקור פולחן אל הסער החורי לא ידוע וגם לא מקור השם תשוב. חוקרים מעריכים ששמו בעל מקור משותף לאל הסער האוררטי, תֶיְשֶבַה.
עם התפשטות שבטים חוריים בצפון הלבנט, ובוודאי בתקופת ממלכת מיתני החורית ששלטה על צפון סוריה במחצית האלף השני לפנה"ס, התרחש מיזוג בין תשוב להדד, ומעריכים שבשלב זה נטמעו מרכיבים מהדד בדמותו של תשוב. העדות המרכזית לכך מוצאים החוקרים במוטיבים החוזרים שבסיפורי המיתולוגיה החורית על מעלליו של תשוב, ובעיקר מלחמתו בישות הימית אוּלִיקׇמִי בדרכו לבכורה בפנתאון האלים, במסגרת המסכת המיתולוגית המוכרת כ"מחזור כומרבי".
בתקופת התבססות האימפריה החתית בשטח הסורי, מהמאה ה-15 לפנה"ס, ניכר מיזוג זה בהמשך המרכזיות הדתית של העיר חלב ושל אל הסער שלה בפנתאון השושלת השלטת האימפריה. אל הסער הבכיר של הפנתאון החתי באותה תקופה היה "תשוב מחלב בחתושה". כלומר, אל הסער הסורי המקורי מחלב היושב בעיר הבירה החתית, חתושה. בתקופה זה מתקיים כנראה סינקריטיזם מלא בין אלי הסער באזור וגם זוגותיהם. סינקרטיזם זה תקף גם לגבי אלי סער אהטוליים אחרים שכנראה בעבר שימשו כאלים מקומיים ואומצו אל הפנתאון האימפריאלי, כגון תׇארוּ, תׇרְחֻנְת ו תַרְחֻנְזַה. חלקם אף הפכו לבני הפמליה של תשוב/הדד. הפרדה מחודשת בין האלים התרחשה כנראה רק לאחר התמוטטות האימפריה החתית המאה ה-12 לפנה"ס ועלייתן מחדש של הממלכות הארמיות.
אַמֻרֻ האמורי.
אמורו היה בכיר האלים האמורי בצפון הלבנט. בתקופות שונות, אימץ אמורו את דמותו של הדד ולמעשה פולחנם של שני האלים מוזג, כנראה בעיקר עקב ההשפעה הרבה של תרבות הפולחן של הדד על המרחב האזורי.
אִשְכֻר השומרי.
אישכור שימש אל הסער בפנתאון השומרי ולמעשה, לא התקיימו זיקות או השפעות בינו לבין הדד, עד להגירה הצפון שמית למוסופוטמיה באלף השלישי לפנה"ס. השפעתו של הדד על דמותו של אשכר חלה, כנראה בעקבות הופעתו של אדד בפנתאונים של התרבויות המסופוטמיות באותה תקופה. הקשר הישיר העיקרי שניכר בין שני האלים הוא בשימוש הנפוץ שנעשה לכינויו של הדד בכתב היתדות בשומרוגרמה dIM. אידאוגרמה זו בוטאה פונטית בכל תרבות בכינויו המקורי של אל הסער.
הדד במקרא.
הדד מופיע במקרא בעיקר באזכור שמות תאופוריים של מלכים הכוללים את שמו של הדד ושמות מקומות.
ייצוג חזותי.
חלק משמעותי מפולחן אלים, הן במקדשים והן מחוצה להם, בבתים פרטיים ובמרחב הציבורי, מתקיים לצד ייצוגים חזותיים קבועים של האלים.
הייצוג הקדום ביותר המוכר להדד, בצפון סוריה הוא שור הבר ומאפיינו הבולט – שתי הקרניים. עם זאת, הדד לא היה האל היחיד בעל ייצוג זה וגם אבות האלים, אל ודגון ייצוגו בשוורים. "שור" היה אף אחד משמותיו של "אל", ונראה שחיה חשובה ומרשימה זו בתרבות האנושית שימשה סמל אלוהות כללית, לצד עוצמה ופריון.
עם התגבשות פולחן הדד בסוף האלף השלישי לפנה"ס ותחילת האלף השני לפנה"ס התגבשו גם סממנים חיצוניים מזהים לאל. סממנים אלה אינם מחייבים כולם ולעיתים מופיעים רק חלק מהם, כלומר, נראה שהייתה מידה של חופש אמנותי בייצוג האל.
המרכיבים השכיחים ביותר של הדד היו כדלקמן:
קונדואקן
קונדואקן (בספרדית: Cunduacán; ידועה גם כנטיבידד דה קונדואקן, בספרדית: Natividad de Cunduacán) היא עיר במדינת טבסקו אשר במקסיקו.
אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2010 19,923 תושבים, וראש העיר הוא טיטו קמפוס פיידרה.
רות אורן
רות אורן (נולדה ב-16 בינואר 1973) היא סופרת ומשוררת ילדים ישראלית.
ביוגרפיה.
אורן נולדה וגדלה במושב בית יצחק בעמק חפר, אימה הייתה גננת ואביה חקלאי. בהשראת ילדותה במושב כתבה שירים רבים על בעלי החיים והטבע. אורן כתבה שירים וסיפורים מגיל צעיר מאוד, ובגיל 11 החלה לפרסם שירים וסיפורים פרי עטה בעיתון הילדים "הארץ שלנו".
במהלך שירותה הצבאי השתתפה בקורס כתיבה לילדים בהנחיית נורית זרחי בבית אריאלה. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת חיפה וקיבלה תואר ראשון בספרות עברית ואמנות יצירה. אורן למדה הוראה במכללת אורנים משם קיבלה תעודת הוראה, ובנוסף למדה ספרנות ומידענות במכללת גורדון.
אורן כותבת שירה ופרוזה לילדים. בשנת 2002 זכה סיפור קצר שכתבה: "סבתא עוברת דירה ולוקחת איתה את הים", במקום הראשון בעמק חפר בתחרות של מפעל הפיס. הסיפור אף עובד והוצג על ידי השחקן אלי גורנשטיין.
ספרה הראשון, "מי יושב על הגבעה?", ספר שירים לילדים, יצא לאור בשנת 2002. מאז, כתבה עוד עשרה ספרי ילדים.
בשנת 2014 זכה ספרה "מר סביון וגברת רקפת" בעיטור הפנקס לספר שירה מצטיין. בשנת הלימודים תשע"ח הוא נבחר לספריית פיג'מה וחולק לגני הילדים.
ספרה "מעשה באביגיל שאבדה לה שנת הליל" נבחר על ידי משרד החינוך למצעד הספרים תשע"ו והומלץ לגילאי 4-5.
שירתה לילדים זכתה לשבחי הביקורות והושוותה לשירתה של פניה ברגשטיין. מאירה ברנע-גולדברג על ספרה של אורן, "הפרה של סבא יפת": "ספר שהורים יאהבו להקריא. קשור ומושפע מן השירים הקצרים של פניה ברגשטיין האהובה".
נשואה לארכאולוג אלירן אורן ואם לשתי בנות.
שחור (סרט הודי)
קריסטינה דאברג'
יוסף דחוח-הלוי
יוסף דַחוֹח-הלוי (1930 – 14 במאי 2020) היה פעיל חברתי, עורך כתב העת "אפיקים" ופעיל להנחלת מורשת יהודי תימן והמזרח בחברה הישראלית.
תולדות חייו.
נולד בכפר ג'בל עַמְר, שבתימן, מצפון-מערב לצנעא, ב-1930, לתרנג'ה בת הרב יוסף דחוח-הלוי (בן לענף אחר של משפחת דחוח-הלוי, שמקום מושבו היה בצנעא), ולרב סאלם (שלום) בן עואץ' (עובדיה) דחוח-הלוי, רב האזור ונציג הקהילה בפני השלטונות. את תפקידו ירש הרב סאלם מאביו, ששימש גם הוא בתפקיד. בשנת 1935 יצאו מג'בל עמר משפחות אחדות בהנהגת הרב סאלם דחוח-הלוי בדרכן לארץ ישראל, אך בשל קשיים שונים נאלצו בני המשפחה לשוב. האב נפטר בחנוכה תש"ד (1943), והוא בן חמישים וחמש, לאחר שנאסר לתקופה ארוכה על חלקו בהצלת יתומים. בשנים אלו רכש דחוח-הלוי השכלה תורנית רבה. ביזמתו יצאה המשפחה בשנית לארץ ישראל בשנת 1944. בשנת 1945 הגיעו לעדן ויוסף דחוח-הלוי למד ועבד. בשנת 1946 נקלטו במחנה גאולה, שם שהו שלוש שנים. במחנה יוסף דחוח-הלוי למד מפי המורים: עובדיה טוביה, שמעון אביזמר ובנימין רצהבי, ושימש כמורה לילדי העולים. עלה לישראל במרץ 1949 והוסמך להוראה. בישראל שימש כמורה לתנ"ך ולספרות בראש העין ובתל אביב.
בשנות ה-50 עמד בקשר עם אנשי קהילת ג'בל עמר שנשארו בתימן, וסייע בהגעת בני הקהילה לישראל בשנת 1962. יוסף ואחיו משה עמדו בקשר עם בני הקהילה בתימן, ועודדו אותם להתארגן ליציאה. במקביל יצרו קשרים עם אנשי הסוכנות, ולבסוף עלתה הקהילה בשנת 1962.
דחוח-הלוי היה ממייסדי כתב העת "דעת" בשנת 1963. עורכו של כתב-העת היה חיים שר-אבי (שרעבי), עיתונאי מוכר, פעיל במפא"י, ואחיו של ישראל ישעיהו. מטרת העיתון היה לעודד את ההתקדמות החברתית והתרבותית של יוצאי תימן בישראל. יוסף דחוח-הלוי כתב בגיליון הראשון (מ-14 במרץ 1963) כי:
לאחר כשנה פרשו ממנו רוב חברי המערכת מסיבות פוליטיות והקימו, בקבוצה שהתגבשה באוניברסיטה העברית, כתב עת חדש בשם "אפיקים". יוסף דחוח-הלוי לצד טוביה סולמי היה חבר מערכת העיתון מתחילה ועורכו משנת 1976, ובמקביל כיהן כיו"ר העמותה "אפיקים - לתחיה רוחנית וחברתית". בשנים האחרונות פרש ממעורבות פעילה.
דחוח-הלוי פועל להשרשת ההגייה העברית התקנית, למען קידום חברה שוויונית בישראל ולשילוב מורשת יהדות תימן והמזרח. מעל דפי העיתון פורסמו פרשיות כואבות בנוגע להשתלבותם של יהודי תימן בישראל, כמו פרשת ילדי תימן, עקירת בני מושב תוחלת, אפליה בחינוך ועוד.
לאחר העלאת שכר הלימוד בתיכון פרסם דחוח-הלוי מאמר שכותרתו "היזהרו בבני עניים", בו הוא מזהיר ממשמעויות העלאה זו על בני עדות המזרח ועל החברה הישראלית:
לצד זה מתפרסמים ב"אפיקים" מחקרים על יהודי תימן וכן יצירות ספרותיות שונות.
עמותת "אפיקים" בראשותו מקיימת מפגשים חברתיים, כנסים ושבתות עיון. לבד מעריכת כתב העת "אפיקים" הפיק יוסף דחוח-הלוי למעלה מששים ספרים בהוצאת "אפיקים" ואף ערך ספרים שונים.
בשנת 1986 היה בין קבוצת פעילי חינוך שהקימה את עמותת הל"ה..
נפטר ב-14 במאי 2020.
חיים אישיים.