אירופה אירופה (בגרמנית: Hitlerjunge Salomon, "שלמה של הנוער ההיטלראי") הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1990 שבוים על ידי אניישקה הולנד. הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של שלמה פרל ("קוראים לי שלמה פרל"), ומספר על נער יהודי שנרדף על ידי הנאצים והתחזה לארי במהלך שנות הכיבוש הנאצי, ואף למד בפנימייה של הנוער ההיטלראי. בסרט מככבים מרקו הופשניידר וג'ולי דלפי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. בנוסף, הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ב-1991.
עלילה.
סאלק (שלמה) ומשפחתו חיים בעיר פיינה, שגרמניה. בעקבות ליל הבדולח, משפחתו מהגרת לפולין במחשבה ששם בטוח יותר. שם הוא מתערה בחברה ולומד לדבר גם פולנית. כאשר הגרמנים תוקפים את פולין בספטמבר 1939, סאלק ואחיו נשלחים למזרח, לברית המועצות. בזמן הבריחה סאלק ואחיו נפרדים, סאלק נופל למים וניצל על ידי חייל רוסי. כאשר הוא מגיע לברית המועצות הוא עובר לבית יתומים, מתערה שם בחברה, ולומד רוסית ואת תורת הקומוניזם.
הוא חי בבית היתומים במשך שנתיים, וכאשר הגרמנים תוקפים את ברית המועצות, בית היתומים ננטש וסאלק מופרד מיתר היתומים. הוא נתפס על ידי הגרמנים ומעמיד פני גרמני ארי. אחד ממכריו הפולנים מלשין שהוא יהודי. אך החיילים מאמינים דווקא לסאלק ולא למלשן. הלוחמים הגרמנים משתמשים בסאלק כמתרגם, בשל היכרותו עם השפות גרמנית, רוסית ופולנית. הוא בונה לעצמו זהות חדשה, לפיה הוא גרמני בשם יוזף "יופ" פרייל מלטביה.
רוברט, חייל הומוסקסואל שהתיידד עם סאלק מגלה שהוא נימול, ומבין מכך שהוא יהודי, אך מבטיח לא לספר לאף אחד. השניים הופכים להיות חברים קרובים. עם זאת, סאלק מודע לסכנה האורבת לו, ומנסה לערוק לצבא הסובייטי לאחר מות חברו. בניגוד לתוכניותיו, הרוסים נכנעים, והוא נודע כגיבור בקרב הגרמנים. עובדה זו אפשרה לו לעזוב את החזית ולהצטרף לבית ספר לנערי היטלר בבראונשוויג. הוא מאומץ על ידי באנפיהרר בשם מורדהורסט שהיה אציל מפומרניה.
בבית הספר הוא מתאהב בנערה גרמניה בשם לני, נאצית קנאית, אך מכריח את עצמו לקבל את העובדה שאהבתם אינה אפשרית. אמה של לני חושדת שיוזף הוא אינו מי שהוא טוען להיות, והוא מתוודה בפניה שהוא יהודי. אמה של לני לא גילתה זאת לאיש, ודרכי השניים נפרדו.
במשך שלוש שנים סאלק מסתיר את יהדותו בפנימיית נוער היטלר. הוא מתחמק מבדיקות רפואיות ומרמה שוב ושוב את הפקידים, שבודקים את הניירת. עד, שבסופו של דבר, העיר בה מצויה הפנימייה מופצצת, ותיק החקירה על אודות מסמכיו עולה באש.
עוד כשהיה סאלק בבית היתומים הוא גילה שהוריו נשלחו לגטו לודז'. כעט, כחבר במוסד יוקרתי של נוער היטלר, הוא נוסע באחת החופשות לנסות ולאתרם בגטו. הוא עולה על רכבת חשמלית שחוצה את הגטו ומנסה לאתרם בצפיה דרך החלון. אך ללא הואיל. את הוריו ואת אחותו הוא לא מוצא יותר לעולם.
בימיה האחרונים של המלחמה, נערי היטלר נשלחים לחזית, כעת בברלין, והוא מצליח להיכנע לרוסים. שוביו אינם מאמינים שהוא אינו גרמני, ועומדים לירות בו. הם גם מתיכים בפניו שהוא, כביכול, מהאחראים לשואה. הוא מופתע לגלות שיהודים הושמדו במחנות השמדה, ומתחיל להתנצל. למזלו, אחיו, שזה עתה השתחרר ממחנה השמדה, מזהה אותו. משחררים אותו זמן קצר לאחר מכן, והוא מהגר לארץ ישראל (שהייתה באותו זמן בשלטון מנדט בריטי), שם הוא מאמץ בחום את מורשתו היהודית.
שלמה פרל עצמו מופיע בסרט, בסצנת סיום קצרה המוקדשת לו, בה הוא שר בעברית את הפסוק "הִנֵּה מַה-טּוֹב, וּמַה-נָּעִים-שֶׁבֶת אַחִים גַּם-יָחַד" (תהילים קל"ג, א).
הפקת הסרט.
הסרט דובר שלוש שפות: גרמנית, פולנית ורוסית. חלק מהשחקנים, שדמותם מדברת שפה מסוימת, אינם מדברים בשפת הדמות, אלא מדובבים אליה במקור. כך, למשל, ג'ולי דלפי הצרפתיה, דיברה באנגלית, כששיחקה את לני הגרמניה, ודובבה לגרמנית לאחר הצילום. מרקו הופשניידר, שדמותו מדברת בשלוש שפות, דיבר על הסט רק בשתיים מהן, ודובב לשלישית לאחר הצילום.
דוגמאות להבדלים בין הספר לסרט.
למרות שעיקר העלילה זהה בספר ובתסריט, יש ביניהם הבדלים רבים. להלן מספר דוגמאות:
ג'אמו וקשמיר (מדינה)
ג'אמו וקשמיר (באורדו: جموں و کشمیر) הייתה מדינה בצפון הודו, בהרי ההימלאיה. היא גובלת בצפון ובמזרח בסין בחבלים שינג'יאנג וטיבט, במערב ובצפון-מערב בפקיסטן, ובדרום – במדינות הודו הימאצ'ל פרדש ופנג'אב. המדינה חולקה לשלושה חלקים עיקריים: ג'אמו, עמק קשמיר ולדאק.
הדתות הנפוצות בה היו אסלאם, הינדואיזם, בודהיזם וסיקיזם. השפות הרשמיות המדוברות בה היו ואורדו. בנוסף להן דיברו בדוגרי , הינדי, לדאקי, פוריג, טיבטית ואנגלית. ג'אמו וקשמיר היא המדינה היחידה בהודו שרוב אוכלוסייתה מוסלמית (גם בלקשאדוויפ, שהיא טריטוריית איחוד, יש רוב מוסלמי).
בירת הקיץ של המדינה הייתה סרינגאר ובירת החורף הייתה ג'אמו.
היסטוריה.
הסכסוך בקשמיר.
החל מחלוקת הודו בשנת 1947 עומד חבל קשמיר במוקד הסכסוך הטריטוריאלי בין הודו לבין פקיסטן.
קשמיר עמדה במרכזן של שלוש מלחמות בין המדינות: ב-1947 פלשו כוחות לא-רשמיים בתמיכת פקיסטן לקשמיר, אחרי שהמדינה ניתנה להודו על ידי המהראג'ה שלה, הארי סינג, אף על פי שהיה בה רוב מוסלמי. האו"ם הצליח להשיג הפסקת אש כשהמדינה מחולקת דה-פקטו בין פקיסטן (כשליש משטח קשמיר) והודו (כשני שלישים, כולל עמק קשמיר העשיר והפורה יותר).
ב-1965 פלשו כוחות גרילה בתמיכת פקיסטן לקשמיר ההודית. אחרי חמישה שבועות של קרבות הושגה הפסקת אש בעזרת האו"ם. מקובל כיום לראות במלחמה זו ניצחון הודי, כיוון שפקיסטן נכשלה במטרתה לכבוש את קשמיר.
בחורף 1999, התרחשה מלחמת קרגיל, במסגרתה פלשו חיילים פקיסטניים לעיר קרגיל שבקשמיר, בתקופה שבה עמדות הצבא בהרים אינן מאוישות. הודו כבשה בחזרה את כל השטח שתפסה פקיסטן. במקביל פתחו הודו ופקיסטן במרוץ חימוש שבסופו פיתחו שתי המדינות נשק גרעיני. שרידי העימות ניכרים גם בימים אלה, בפיגועי טרור תכופים המתרחשים במדינה, וכן בעימותי גבול מוגבלים בין צבאות הודו ופקיסטן.
פוליטיקה וממשל.
ג'אמו וקשמיר הייתה המדינה היחידה בהודו שנהנתה מאוטונומיה מיוחדת לפי סעיף 370 בחוקת הודו. בנוסף על כך, ג'אמו וקשמיר הייתה המדינה היחידה בהודו שלה יש דגל וחוקה משלה. בשנים האחרונות תנועת הבדלנות בקשמיר נמצאת בירידה, אם כי היא עדיין קיימת.
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון של ג'אמו וקשמיר היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט הוא דו מושבי וחברים בו כ-123 נציגים הנבחרים בבחירות אישיות (87 בבית התחתון ו-36 בבית העליון). למושל יש את הסמכות להציב שתי מועמדות נשים מטעמו, אם הוא סבור שלנשים אין ייצוג מכובד. הפרלמנט במדינה הוא היחיד בהודו שתקופת כהונתו היא 6 שנים, זאת בניגוד לנורמה הארצית של 5 שנים.
בשנת 1990 התקבל חוק המעניק סמכויות מיוחדות לכוחות הביטחון המזוינים. חוק זה נתקל בהתנגדות עזה מצד הארגונים Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל. דו"ח חירות בעולם העניק לג'אמו וקשמיר דירוג של "חופשי באופן חלקי".
באוגוסט 2019 אישר פרלמנט ההודי את החלטת הממשלה הפדרלית ההודית לבטל את סעיף 370 בחוקה המעניק מעמד אוטונומי ייחודי למדינה זו. ההחלטה מפצלת את מדינת ג'אמו וקשמיר לשתי טריטוריית איחוד: לדאק וג'אמו וקשמיר שתהיינה כפופות ישירות לממשל הפדרלי. הארגון מחדש יצא לפועל ב-31 באוקטובר 2019 ובאותה עת חדלה המדינה להתקיים.
מחוזות.
מדינת ג'אמו וקשמיר הייתה מחולקת ל-22 מחוזות:
דמוגרפיה.
האוכלוסייה במדינה זו מגוונת מאוד, בקשמיר ובחלק המערבי של לדאק יש בעיקר מוסלמים, בג'אמו יש בעיקר הינדואים, ובחלק המזרחי של לדאק ובזנסקאר יש בעיקר בודהיסטים.
בשנים 1989–1990 אולצו כ-350 אלף פנדיטים הינדואים לעזוב את קשמיר בעקבות פרעות מצד קיצונים מוסלמיים, ובכך היטו את הכף לשליטה דמוגרפית מלאה של המוסלמים בעמק קשמיר.
מבין השפות הדומיננטיות במדינה ניתן למנות את האורדו, הינדית, פנג'אבי, פאהארי ופשטו. האורדו נחשבת לשפה הדומיננטית ביותר במרחב הציבורי, ונחשבת לשפה "נייטרלית" במרחב המגוון מבחינה אתנית.
כלכלה.
הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על חקלאות. הזעפרן המקומי נמכר בכמויות גדולות ברחבי העולם ומביא למדינה מטבע חוץ אשר תורם רבות לצמיחה הארצית. היצוא החקלאי של ג'אמו וקשמיר כלל תפוחים, שעורה, דובדבנים, תירס, דוחן, תפוזים, אורז, אפרסקים, אגסים, זעפרן, דורה, ירקות וחיטה. זאת בעוד שהייצוא התעשייתי כלל עבודות יד ושטיחים. התעשייה הארצית סבלה מקשיים הכוללים שטח מאוד הררי ומחסור בחשמל. לכן, השלטון המקומי והארצי פועלים על מנת לפתח את התעשייה ובכך למשוך משקיעים זרים.
אחוז העוני במדינה נחשב לאחד מהנמוכים בהודו.
פאול גרונינגר
דונייצק
מריו ליביו
מריו ליביו (נולד ב-19 ביוני 1945) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי-אמריקאי, יהודי יליד רומניה, ומחבר ספרי מדע פופולרי. היה פרופסור מן המניין בפקולטה לפיזיקה בטכניון עד 1991. בין 1991 ל-2015 עבד כאסטרופיזיקאי במכון המדעי של טלסקופ החלל האבל. מוכר לקהל הרחב בעיקר בזכות ספריו הפופולריים, ובהם חיתוך הזהב: קורותיו של מספר מופלא, שזכה בפרס פאנו ובפרס פיתגורס לספרים פופולריים על מתמטיקה. בשנים 1981–1991 כיהן כפרופסור במחלקה לפיזיקה של הטכניון בחיפה. הוא חבר באגודה האמריקאית לקידום המדע.
ביוגרפיה וקריירה מדעית.