"חרות" נתן במה לביטוי חופשי לאנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שנמנע מהם בתקופת המנדט, ואפשר תקשורת עם המונים בציבוריות הישראלית המתהווה, בימי הראשית של מדינת ישראל. עמודי גיליונות עסקו בידיעות חדשות מהארץ והעולם, ולצדם מאמרי פרשנות פוליטית נרחבים. הוגים ויוצרים כמו אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר ויעקב ויינשל, פרסמו בו מפרי עטם. התפרסמו בו ידיעות על הנעשה בסניפי התנועה ובתנועת הנוער בית"ר. המדורים בעיתון כללו: מדור מדעי, מדור ספורט, מדור לחיפוש קרובים, מדור לאשה ולמשפחה, מדור לביקורת ספרים, מחזות וסרטים, ומדור חידות ותשבצים.
נבדלותו הרעיונית והמפלגתית הקרינה על מצבו הכלכלי הקשה רוב קיומו. קופת העיתון הייתה ריקה תדיר, ומשכורות העובדים לא שולמו לעיתים במועדן. תפוצת העיתון למנויים הייתה מוגבלת, הגם שנעשו מאמצים רבים. ולכן, התקשה משה בן-זאב, שהופקד על איתור מְנוּיִים ופרסום בעיתון, להשיג פרסום שיכלכל את העיתון.
לאחר הקמת מפלגת גח"ל (ראשי תיבות: גוש חירות ליברלים), נסגר "חרות" ב-31 בדצמבר 1965 (ובמקביל נסגר עיתון הַבֹּקֶר, עיתונם של הליברלים). במקומם של שני העיתונים שנסגרו, נוסד עיתון "היום" של גח"ל ב-1969.
בארכיון מכון ז'בוטינסקי נמצאים ארכיון מערכת "חרות", גיליונות "חרות", ופרוטוקולים מישיבת מערכת "חרות" שעל סדר יומה פגישות העורך בוועדת עורכי העיתונים עם ראש הממשלה, השרים והרמטכ"ל.
"חרות לנוער".
חרות לנוער היה עיתון ילדים ונוער שהופיע משנת תשי"ג 1953 בעשור שנות החמישים. עורכו היה שלמה מרץ וסגנו משה בלע. העורך לענייני תרבות ואמנות היה יוסף ועדיה, מראשוני התנועה הכנענית. שלמה מרץ טיפח במסגרת עיתון הנוער שורה של עיתונאים צעירים, שלימים עברו עמו לעיתון "חרות" (כאשר שמונה למזכיר המערכת בשנת 1957 עם מינויו של אייזיק רמבה לעורך "חרות"). בין הכותבים ב"חרות לנוער": יעקב אחימאיר, אליקים ירון, איתן הבר, זיוה יריב, זאב גלילי, יוסף אורן (מבקר ספרות), עודד זראי (זערור), משה שי (שקרשי), גרשון סלומון, נעמי יערן, זאב צחור ואחרים.
עבד אל-עזיז רנתיסי
עבד אל-עזיז אל-רנתיסי
רפי עמרם
רפאל (רפי) דוד עמרם (6 ביולי 1946 – 19 בדצמבר 1997) היה איש חינוך ישראלי אשר הקים את מתא"ן, העמותה למצוינות בחינוך והתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
ביוגרפיה.
עמרם נולד בשנת 1946 בווזאן שבמרוקו למסעודה ואברהם. הוא היה הבן הצעיר במשפחה בת שמונה ילדים. בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל, והתגורר בתחילה במעברה בחצור הגלילית ואחר כך בעכו. מגיל צעיר התבלט כילד חריף, סקרן ובעל רצון עז.
בשנת 1980 הקים יחד עם בוב ומרי-ג'ין אשר את מתא"ן.
בשנת 1987 הקים וניהל עמרם את העמותה למצוינות בחינוך, וב-1990 את התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות. במהלך השנים שימש גם כמנהל בית הספר.
עמרם נפטר בשנת 1997, בגיל 51, לאחר מאבק במחלת הסרטן. על מצבתו צוטט מצוואתו "יש צורך לעשות, על כן עשו בשמחה ובאהבה כי זה כל האדם".
רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית
רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית (בגאורגית: რაჭა-ლეჩხუმი და ქვემო სვანეთი, מילולית: רַצַ'ה-לֶצ'חוּמי דא כּווֶמוֹ סוואנֶתי) הוא מחוז בגאורגיה, הממוקם בצפון-מערב גאורגיה.
המחוז כולל את ה של רצ'ה, לצ'חומי וסוואנתי תחתית. אוכלוסיית המחוז היא הדלילה ביותר ביחס לשטחו.
נפות.
מחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית מחולק ל-4 נפות:
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית (ערבית: الـحـزب الشـيـوعـي اللبـنـانـي) היא מפלגה מרקסיסטית הפועלת בלבנון.
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית לא הצליחה להפוך למפלגת המונים והיא השאירה חותם קטן על הפוליטיקה הלבנונית, אבל הייתה לה השפעה גדולה על האינטלקטואלים בלבנון. בשנות קיום ברית המועצות היא נודעה בנאמנותה הבלתי מתפשרת למוסקבה.
היסטוריה.
המפלגה הסורית-לבנונית.
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית היא אחת מהמפלגות הרב עדתיות הוותיקות ביותר בלבנון. היא הוקמה תחילה כמפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית בשנת 1924 על ידי קבוצת אינטלקטואלים.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1939 על ידי שלטונות המנדט הצרפתי. האיסור הוקל בשנת 1943.
בעשרים שנות קיומה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית הייתה מוקד הפעילות הקומוניסטית בלבנון ובסוריה, עד שבשנת 1944 המפלגה התפצלה ומפלגה קומוניסטית נפרדת הוקמה בכל אחת מן הארצות.
אחרי עצמאות לבנון.
בשני העשורים הראשונים לעצמאות לבנון, ההצלחה של המפלגה הקומוניסטית הייתה מוגבלת. בשנת 1943 המפלגה השתתפה בבחירות אבל נכשלה בניסיון לזכות במושב בפרלמנט הלבנוני. המפלגה רצה בבחירות בשנת 1947 אבל שוב נכשלה בניסיון להיכנס לפרלמנט. בשנת 1948 המפלגה הוצאה מחוץ לחוק.
במשך שנות החמישים המדיניות של המפלגה בנוגע לרעיונות הפאן-ערביות ונאצריזם לא היו עקביות, דבר שעלה לה בתמיכה וגרם לבידודה, המפלגה הייתה השתתפה ב כנגד הממשלה. בשנת 1965, המפלגה, שבשלב זה פעלה במחתרת, החליטה לסיים את בידודה והצטרפה לתנועה הלבנונית הלאומית, חזית של כוחות השמאל הלבנונים בהנהגת כמאל ג'ונבלאט.
במהלך שנות השבעים המפלגה נהנתה מתחיה, ההוצאה שלה מחוץ לחוק בוטלה והיא התמודדה בבחירות של שנת 1972, המפלגה זכתה רק בכמה אלפי קולות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
מלחמת האזרחים.
בשנות השבעים המפלגה הקימה מיליציה חמושה, המשמר העממי, שהשתתף בלחימה בתחילת . למרות שרובם של חבריה היו נוצרים, המפלגה נלחמה לצד המחנה הרדיקלי שהיה ברובו מוסלמי.
במשך שנות השמונים כוחה של המפלגה נחלש. בשנת 1983 הקבוצה הסונית תחוויד, שהייתה ממוקמת בטריפולי, הוציאה להורג חמישים קומוניסטים. בשנת 1987 המפלגה התאחדה עם המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית. המפלגה נלחמה שבוע בקרב בדרום ביירות מול אמל עד שהלחימה הופסקה על ידי חיילים סורים.
בשנת 1987 המפלגה קיימה את הקונגרס ה־50 שלה וכמעט הדיחה את המזכ"ל היווני אורתודוסכי שלה, ג'ורג' חאווי לטובת השיעי כרים מורווחה, אבל לחץ סורי מנע את ההדחתו של חאווי שהייתה מקורב לדמשק. נמתחה עליו ביקורת שהוא מנהל סגנון חיים ראוותני ומבלה יותר זמן בסוריה מאשר בלבנון. למרות היחסים הטובים של מורחווה עם הקבוצות השיעיות, עד שנת 1987 הרבה חברי מפלגה הוצאו להורג על ידי קיצונים איסלאמיים.
מלחמת ישראל-לבנון השנייה.
במהלך מלחמת ישראל-לבנון השנייה, המפלגה תמכה בחזבאללה וקראה לכל אזרחי לבנון לגלות התנגדות לכוחות צה"ל. אחרי התקרית בכפר קאנא, המפלגה יעצה לראש ממשלת לבנון פואד סניורה לבטל את ביקורה של מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס ולסלק את השגריר האמריקאי בלבנון, שלטענתם עובד בשירות הישראלים ומנסה לגרום לפירוד בקרב הלבנונים.
מספר חברי מפלגה נהרגו בעימותים עם כוחות צה"ל והמפלגה התנגדה להסדרים שנוצרו אחרי הפסקת הלחימה, בטענה שהם מהווים התערבות זרה ופגיעה בריבונותה של לבנון.
ההתנקשות בחאווי.
ביוני 2005, ג'ורג' חאווי (שבזמן זה כבר עזב את המפלגה) טען בראיון באלג'זירה שרפעת אל-אסד היה אחראי לרציחתו של כמאל ג'ומבלט. חאווי נרצח מספר ימים אחרי מתן הראיון על ידי הטמנת פצצה במכוניתו. החשודים העיקרים כאחראים לרצח הם סוריה, למרות שגורמים במפלגה הקומוניסטית האשימו גם את ישראל.
גונג פו
גונג-פו
דיק גרגורי
ריצ'רד "דיק" קלקסטון גרגורי (באנגלית: Richard Claxton "Dick" Gregory; 12 באוקטובר 1932 – 19 באוגוסט 2017) היה קומיקאי, סופר ופעיל פוליטי אפרו-אמריקני. נודע כאחד מהקומיקאים האפרו-אמריקנים הראשונים אשר הצליחו למכור את אלבומיהם וספריהם לקהל לבן.
לאחר פרסומו כקומיקאי, החל לעסוק בפעילות בשמאל הפוליטי האמריקאי, בארגוני זכויות בעלי חיים, כיזם בתחום המזון הטבעוני וכמבקר נחרץ של תעשיית המזון.
חייו האישיים.
נולד בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית למשפחה ענייה בת שישה ילדים ונטולת אב. אימו עבדה כמנקה והמשפחה הייתה תלויה במערכת הרווחה של המדינה. באוטוביוגרפיה שלו, "Nigger", הוא מתאר חיים של עוני מרוד ותקופות ממושכות ללא חשמל ומים זורמים. כמענה לילדים אשר הקניטו אותו תדיר על מצבה הכלכלי של משפחתו, החל גרגורי הצעיר לפתח חוש קומי ולהגיב בבדיחות דעת על ההקנטות.
בבית הספר היה גרגורי תלמיד גרוע שהצטיין בריצה. כושר ריצתו אף זיכה אותו בתום לימודיו התיכוניים במלגה לאוניברסיטת דרום אילנוי קרבונדייל, שם, בין השאר היה חבר באחוות הסטודנטים השחורה, אלפא פי אלפא. לימודיו האקדמאים הופסקו עקב גיוס לצבא ובמהלך שירותו החל גרגורי, בעידוד מפקדיו, להופיע באירועים צבאיים כקומיקאי.
גרגורי היה נשוי כ-50 שנה לליליאן ולזוג יש 12 ילדים. הם גרו בפלימות', מסצ'וסטס.
גרגורי נפטר ב-19 באוגוסט 2017.
קריירה כקומיקאי.
לאחר שיחרורו מהצבא, החל גרגורי הצעיר לעבוד בשירות הדואר האמריקאי ביום ולהופיע במועדוני סטנדאפ בלילה. בתחילה הופיע גרגורי מול קהל אפרו-אמריקני ובהמשך אף מול קהל לבן. ב-1961, גרגורי צד את עינו של מו"ל פלייבוי, יו הפנר והאחרון שכר אותו להופיע באופן קבוע במועדונו של הפנר בשיקגו. עד מהרה החל גרגורי להופיע במועדונים נחשבים בכל רחבי ארצות הברית ולהופיע תדיר בתוכניות אירוח שונות.
ב-1964 הוציא לאור גרגורי את האוטוביוגרפיה הראשונה שלו, "ניגר" ("כושי") ומכר מעל שבעה מיליון עותקים. באותה עת, החל גרגורי להיות מעורב יותר ויותר בנושאים פוליטיים: התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, פעילות נגד המלחמה בווייטנאם, פעילות למען רפורמות סוציאליסטיות בכלכלה ועוד. פעילות זו סימלה את תחילת דרכו של גרגורי כפעיל פוליטי וסיום הקריירה שלו כקומיקאי במשרה מלאה.
פעילות חברתית.
פוליטיקה.