אחרי שביים מספר סדרות דרמה בטלוויזיה ומיני-סדרות במהלך שנות השבעים של המאה העשרים, עיבד לנגטון את הרומן "כל אנשי סמיילי" מאת ג'ון לה קארה והיה מועמד עליו לפרס באפט"א לטלוויזיה בבריטניה, ולפרס אמי בארצות הברית. ב-1989 זכה בפרס באפט"א על הסדרה "אהבת אם" בכיכובה של דיאנה ריג.
לנגטון ידוע בעיקר מבימוי המיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" בכיכובם של קולין פירת' וג'ניפר אילי משנת 1995, עליו היה מועמד שוב לפרס באפט"א.
לנגטון ממשיך לביים דרמות טלוויזיוניות בריטיות בין השאר ביים פרקים בסדרות "רוזמרי ות'יים" ו"רציחות במידסומר".
נאג'מידין ג'אלולוב
נאג'מידין ג'אלולוב (ברוסית: Наджмуддин Камолитдинович Джалолов "Nadzhmuddin Kamolitdinovich Dzhalolov", 1 באפריל 1972 – ספטמבר 14, 2009) מכונה גם אבו יחיא מוחמד פתיח היה מנהיג של ארגון הטרור ג'מאעת אל-ג'יהאד אל-אלסלאמי (איחוד הג'יהאד האסלאמי), ארגון מליטנטי המזוהה עם אל-קאעידה הפועל במרכז אסיה, רוסיה ומערב אירופה.
בתחילת החיים.
ג'אלולוב נולד בחרטום, אנדיז'ן, שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, (כיום אוזבקיסטן).
הוא עבר אימוני מיקוש, וחומרי נפץ במחנות "אל-קאעידה" והשתתף במבצעים באפגניסטן ובפקיסטן בצד הטליבאן.
מוות.
ג'אלולוב נהרג בתקיפת מל"ט "predetor" אמריקאי בפקיסטן ב-14 בספטמבר 2009.
מקס לבקוביץ
מקס לבקוביץ (1901) - (1971) היה רופא פנימי, מנהל בית חולים עפולה (1934-1941), מנהל מחלקה פנימית בבית חולים עפולה, פרופסור לרפואה פנימית, בבית ספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים בילינסון (1950-1979)
ביוגרפיה.
לבקוביץ נולד בשנת תרס"א (1901) בגרמניה. למד רפואה באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת פרייבורג.
משנת 1924 עבד לבקוביץ בבית-החולים מואביט בברלין.
כרופא ראשי, ארגן לבקוביץ מרפאות מרכזיות למחלות מחזור הדם, לשחפת ולאלרגיה. במשך עבודתו נשלח להשתלמות לדנמרק ולהולנד.
בין השנים 1928–1931 מונה לבקוביץ למזכיר הכינוס הגרמני של האינטרניסטים (רופאים פנימיים) בויסבאדן.
לבקוביץ התחתן עם יוטה לבית סימסון, אשר הייתה רופאה כללית, (1902-1982).
באפריל 1933 נעצר לבקוביץ על ידי השלטונות הנאצים, כחשוד בקומוניזם. שוחרר בעזרת אחד ממטופליו (נאצי), ומיד עלה עם רעייתו לארץ ישראל.
רופא בכיר בארץ ישראל.
בין השנים 1934–1941 ניהל לבקוביץ את בית החולים המרכזי בעפולה, במקביל כיהן כמנהל מחלקה פנימית, וניהל את המחוז של קופת חולים כללית.
בין השנים 1941–1945 ניהל לבקוביץ את המרפאה המרכזית של קופת-חולים ההסתדרותית בתל אביב, (מרפאת זמנהוף). בנוסף שימש לפקוביץ יועץ למחלות פנימיות.
בין השנים 1950–1970 ניהל לבקוביץ את המחלקה הפנימית א' בבית-החולים בילינסון, בפתח תקווה.
בשנת 1954 היה המארגן והיושב-ראש של הכינוס הארצי של הרופאים "רמב"ם", שנתכנס בתל אביב, בין השנים 1956–1959.
לבקוביץ כיהן כיושב ראש הכינוסים המדעיים השבועיים של ההסתדרות הרפואית בתל אביב.
במשך עבודתו הרפואית עסק לבקוביץ בכמה נושאים ניסיונים (כגון: יצירת דם בהשפעת תמצית איברים שונים) ובפרט ברפואה קלינית.
לבקוביץ חיבר ספר על שקיעת דם, תיאר מספר מחלות מגפתיות בארץ: צהבת זהומית, אאוזינופיליה עם בצקת של העור, וביצע את התצפית הקלינית הראשונה על קדחת הנילוס המערבי בארץ. התענינותו בנשיכות נחשים נתעוררה בעת עבודתו בעמק, ונמשכת במסגרת המכון למחקר רפואי על-שם רוגוף.
לבקוביץ זכה ב-1959 יחד עם פרופסור אנדרה דה-פריס, ד"ר שמעון גיטר וד"ר שאול כוכבא - בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית של עיריית תל אביב, על מחקר ארס נחשים בישראל.
לבקוביץ ערך את "אנציקלופדיה לבריאות המשפחה" (הוצאת כרטא), 1991.
לבקוביץ היה הרופא של חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם פסנתרן חובב.
לבקוביץ נפטר בשנת 1971. נטמן בבית העלמין קריית שאול
יוניס הונאר
יוניס הונאר היה מנהיג ארגון ג'יהאד אסלאמי בשם "הצבא של המדינה האסלאמית", שפעל בעיקר נגד חמאס ברצועת עזה.
הוא חוסל על ידי חמאס בפעילות נרחבת למיגור פעילים וקבוצות המזדהות עם המדינה האסלאמית.
ביתו של הונאר בעזה נפרץ על ידי משטרת חמאס ב-2 ביוני 2015. לאחר הפשיטה הודיעה חמאס כי הוא היה המנהיג של צבא המדינה האסלאמית (כונה גם "דאעש בעזה".) הוא נעצר ולאחר מכן נורה למוות על ידי חמאס.
אשר כהן (מדעי המדינה)
חד קוטביות
עבדאללה מנסור
עבדאללה מנסור הוא מנהיג המפלגה האסלאמית של טורקיסטן (ידועה גם בשם תנועה מוסלמית טורקיסטנית), ארגון טרור אויגורי-מוסלמי בדלני במדינת שינג'יאנג שבצפון-מערב סין. מטרתו המוצהרת היא עצמאות של מזרח טורקיסטן. הקבוצה פעילה מזה זמן רב בעיקר בסכסוך בשינג'יאנג. בין 2008 -2013
מנצור היה עורך של העיתון הרבעוני "טורקיסטן האסלאמית", לפני ששימש בהנהגת הארגון.
על פי "IntelCenter", מנסור נצפה בווידאו ב-2008, כשהוא מחזיק רובה סער ואמר: "אנחנו, חברי טורקיסטן האסלאמית, מכריזים מלחמה על סין. אנחנו מתנגדים לכיבוש הסיני של מולדתנו, מזרח טורקיסטן, המהווה חלק מהעולם האסלאמי." הוא איים בהתקפות במהלך אולימפיידת בייג'ינג 2008.
באוגוסט 2009 אמר למרכז המדיה אל פאג'ר: "עלינו לכבוש את המדינה שלנו ולטהר אותה מכל הכופרים. לאחר מכן, אנחנו צריכים לכבוש את מדינות הכופרים ולהפיץ את האסלאם".
ניידות חברתית
ניעות חברתית (נקראת גם ניידות חברתית או מוביליות חברתית, באנגלית: Social Mobility) היא מושג בסוציולוגיה, המתאר את היכולת של אדם או משפחה לשנות את מעמדם הכלכלי-חברתי. הגורמים המרכזיים המשפיעים על היכולת לניעות חברתית הם: הון חברתי, מקום מגורים, השכלת הורים, בריאות, מעמד הורים, מבנה משפחתי, העברת נכסים בין-דורית וחינוך איכותי ונגיש. הניעות יכולה להיות כלפי "מעלה" או כלפי "מטה" (לטובה או לרעה), כאשר לכל תזוזה יש השפעה על חיי האדם או המשפחה. כאשר אי-השוויון בין מעמדות חברתיים גדל, כך פוחת הסיכוי לניעות חברתית, כלומר קשה יותר לטפס בסולם המעמדות.
מאפיינים.
הניעות החברתית נמדדת לרוב בצורה כמותית ובמונחים של שינוי ביכולת הכלכלית, כלומר שינויים בהכנסה או בעושר. משלח יד הוא מדד מקובל נוסף לחקר ניעות חברתית. אפשר למדוד ניעות חברתית בהתייחס למגוון תחומים, כמו בריאות או הישגים חינוכיים, בנוסף לרמות הכנסה. ניתן להבין את הניעות החברתית כתזוזה כלפי "מעלה" ו"מטה", לפיה אנשים רואים אם נסיבותיהם טובות יותר או פחות מאלה של הוריהם או בקרב בני גילם. הניעות החברתית משמעותית עבור אנשים מרקע חברתי-כלכלי נמוך, והיא מבטאת את יכולתם לפעול לשיפור מיקומם בסולם החברתי-כלכלי, בנפרד ממאפיינים שאינם תלויים בהם, כגון הרקע שלהם, המקום בו גדלו או שיוכם האתני. את רעיון הניעות החברתית ניתן להבין באופן יחסי או במונחים מוחלטים בין הדורות.
היסטוריה.
ניעות חברתית הייתה אחד הנושאים הבוערים בחקר ההיסטוריה החברתית בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. חוקרים בחנו ניעות חברתית משתי סיבות עיקריות. ראשית, על מנת לבדוק האם חברות מודרניות הגדילו או הפחיתו את סיכויי העלייה בסולם החברתי. שנית, לצורך חקירה בתולדות הניעות החברתית בראייה השוואתית. למשל, חוקרים אירופאים ואמריקאים בחנו את מיתוס ההזדמנויות לעלייה חברתית באמריקה, שהיו ייחודיים בהשוואה לאירופה. חקר הניעות החברתית תרם לתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והמחקר הפוליטי.
מקור תפיסת הניעות החברתית.
הסוציולוג והפעיל הפוליטי, פיטרים סורוקין, הציג לראשונה את מושג הניעות החברתית בספרו "ניעות חברתית ותרבותית" (1927). סורוקין קבע כי אין חברה פתוחה לחלוטין (כגון מערכת המעמדות) ואין חברה סגורה לחלוטין (כמו מערכת הקסטות בהודו). בנוסף, אין שתי חברות זהות מבחינת התנועה המותרת, ומהירות הניעות החברתית יכולה להשתנות מתקופת זמן אחת לאחרת, תוך תלות במאפייני החברה. שינוי חברתי יכול להתרחש לאורך זמן, כאשר אנשים עוברים ממעמד אחד לאחר בעקבות אינטראקציות חברתיות שונות, במהלכן אנשים מתחרים ומשתפים פעולה עם אחרים כדי לעלות בסולם הניעות החברתית.
הגורמים המשפיעים על ניעות חברתית.
פערים חברתיים, לרוב, אינם נובעים מהבדלים גנטיים או אינדיבידואליים. הם נוצרים ומתבססים על ידי תהליכים ומנגנונים חברתיים, שמעמיקים את אי-השוויון במתן הזדמנויות. סימנים לניעות חברתית, כגון חינוך ובריאות, יכולים לשמש לחיזוי של ניעות של אדם או קבוצה בחברה מרובדת. לדוגמה, הורים ממעמד סוציו-אקונומי גבוה יכולים לשלוח את ילדיהם לתוכנית חינוך מוקדם, על מנת להגביר את סיכוייהם להצלחה בלימודים בשנים המאוחרות יותר של חייהם. גורמים נוספים המשפיעים על הניעות החברתית הם הון חברתי, הון תרבותי, תעסוקה, בריאות והשפעות אזוריות-גאוגרפיות.
סוגי ניעות חברתית.
ניעות חברתית יכולה להתרחש בצורות שונות, ואנשים יכולים לחוות סוגים שונים של ניעות בשלבים שונים של חייהם. סוגי הניעות אינם בהכרח תלויים זה בזה, ולעיתים קרובות הם יכולים לחפוף. נהוג לחלק את סוגי הניעות לשתי קטגוריות עיקריות: ניעות אופקית וניעות אנכית.
ניעות אופקית.
מתרחשת כאשר אדם משנה את עיסוקו, אך מעמדו החברתי-כללי נותר ללא שינוי. למשל, אם רופא עובר מטיפול ברפואה להוראה בבית ספר לרפואה, העיסוק השתנה, אך יוקרתו ומעמדו החברתי ככל הנראה נותרו זהים. סורוקין מתאר את הניעות האופקית כתמורות דתיות, טריטוריאליות, פוליטיות או אחרות ללא שינוי בעמדה האנכית.
ניעות אנכית.
מתרחשת כאשר אדם עובר ממעמד נמוך למעמד גבוה יותר (או להפך). סורוקין, בספרו, הגדיר זאת כ"טיפוס חברתי ושקיעה חברתית".
ניעות כלפי מעלה.