הדיון בקהילות וירטואליות מניח שקיימת מציאות דואלית. אחת ממשית, חומרית, מציאות שבה אדם מתקיים בה במהלך חיי היום יום שלו וקשורה בסביבה ובדמויות המוכרות לו מעולמו הפיזי. המציאות השנייה איננה מבוססת חומרה והיא קשורה במכלול החיים של אדם ברשת האינטרנט וברשתות חברתיות. ספרו של קורצווייל והתאוריה העומדת מאחוריו המניחה מזיגה של ישות המכונה באדם ולהפך מפקיעה מאיתנו את היכולת לדון בקהילות וירטואלית במונחים הדואליים המוכרים לנו. זאת משום שקורצווייל מתייחס בעצם, בסופו של דבר בחזונו למציאות עתידנית אחת שנוכל לכנות אותה באותה נשימה ממשית וגם וריטואלית או לחלופין, פשוט לבחור באחד המונחים ולדבוק בו. אפשרות אחרת היא שתומצא המשגה חדשה שתשלב בין שתי המציאויות ואולי אף יתקבל המושג שהוא עצמו עושה בו שימוש תכוף, סינגולריות. עם זאת, יש לציין כי הקהילה המקוונת מהווה שלב מכין או שלב מקדים חשוב בדיון על העתיד אותו מתאר קורצווייל בחינת היותה מאפשרת ומרחיבה כבר עכשיו מובנים רבים ונרחבים של התודעה האנושית.
פולינום ממעלה חמישית
פרנצ'סקו פטרארקה
פְרַנְצֶ'סְקוֹ פֶּטְרַארְקָה (באיטלקית: Francesco Petrarca; 20 ביולי 1304 - 19 ביולי 1374) היה משורר ומלומד איטלקי. ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואבי ההומניזם. כתביו היוו בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית.
ילדותו.
אביו של פטרארקה, הנוטריון סר פטראצ'ו, גורש מן העיר פירנצה בשנת 1302 בצל מלחמות הגואלפים והגיבלינים ועבר להתגורר עם אשתו הצעירה בעיר אַרֶצו, שמדרום מזרח לפירנצה, שם נולד פטרארקה ב-1304. ב-1312 עברה המשפחה להתגורר בעיר פיזה שממערב לפירנצה, אך ב-1313, בגלל דאגה לביטחונה, היגרה המשפחה לפרובאנס והתגוררה בקרפנטרה שליד העיר אביניון. ב-1319 נשלח פטרארקה על ידי אביו ללמוד בעיר מונפלייה שבדרום צרפת, וב-1323 ללמוד משפטים באוניברסיטה של העיר בולוניה שבאיטליה. אולם פטרארקה הצעיר התעניין בעיקר בכתיבה ובספרות לטינית. ב-1326, אחרי מות אביו, חזר לאביניון שבה שימש ככומר מחליף, מה שהותיר לו פנאי כדי להתמסר לכתיבה.
שיריו לגבירה לאורה.
ב-1327 ראה בכנסייה באביניון אישה בשם לאורה שעוררה בו רגשות אהבה עזים. הייתה זו אהבה נכזבת, אך פטרארקה הביע את רגשותיו ב-366 "שירים" שכתב במשך יותר מעשרים שנה ושהקדיש ללאורה. שירי אהבה אלה, שנכתבו בשפה האיטלקית, התפרסמו באיטליה וזכו להצלחה רבה. היות שהיה כומר, פטרארקה לא נישא, אך היו לו שלושה ילדים מחוץ לנישואין.
מסעותיו בעולם.
ב-1331 נסע פטרארקה לפריז, ומשם לפלנדריה ולגרמניה. ב-1333 גילה בעיר ליאז' (כיום בבלגיה), כתב יד עתיק ובו נאום של קיקרו. משם נסע לרומא וחזר לאביניון. ב-1336 טיפס עם אחיו ושני משרתים אל פסגת מון ונטו (הר גבוה ליד אביניון) ובעקבות כך כתב את חיבורו המפורסם "העלייה להר ונטו". כתיבתו בחיבור זה מתאפיינת ברגישות רבה לעולם הטבע וניתן למצוא בו ביטוי לעיסוק בחיים הארציים לעומת ההתמקדות בתאולוגיה ובאל. רעיון זה עומד בבסיס תרבות הרנסאנס.
ב-1337 קנה בית בכפר פונטיין דה ווקלוז שבמורדות רכס הרי ווקלוז, וחי שם חיי התבודדות בחיק הטבע. הוא כתב מכתבים לחכמי העולם העתיק: הומרוס, קיקרו וורגיליוס, כאילו היו בני שיחו. שם גם החל לכתוב את "אפריקה", שירה שנכתבה בשפה הלטינית ותיארה את ניצחונו של סקיפיו אפריקאנוס על חניבעל. בניסיון להחיות את תפארתם של יוון ורומא בעת העתיקה העניק לו האציל הרומאי ג'יורדנו אורסיני על שירה זו את "כתר הדפנה של המשוררים" (Poeta Laureato) ב-1341.
ב-1343 האפיפיור קלמנס השישי שלח את פטרארקה לנאפולי בשליחות דיפלומטית. ב-1345 גילה פטרארקה בעיר ורונה כתב יד עתיק ובו מכתביו של קיקרו לאטיקוס, ברוטוס וקווינטוס. ב-1346 מינה קלמנס השישי את פטרארקה לכומר בעיר פארמה, וזיכה אותו בהכנסות מרכוש הכנסייה.
שנותיו האחרונות.
ב-1350 פגש פטרארקה את הסופר האיטלקי ג'ובאני בוקצ'ו בפירנצה, והתפתחה ביניהם ידידות מופלאה. פטרארקה כתב על ידידות זו: "היה לנו לב אחד." את עשרים שנותיו האחרונות בילה פטרארקה בערי צפון איטליה. ב-1353 נסע למילאנו ונשאר שם שמונה שנים, בחסות שליט פאביה, גלאצו ויסקונטי השני. ב-1361 עבר לוונציה, ב-1368 לפביה וב-1370 לפדובה. לפני מותו כתב: "יש ברצוני שהמוות ישיגני כשאני עוסק בכתיבה או בתפילה." הוא נפטר ב-1374 בכפר ארקווה, שבגבעות הסמוכות לפדובה, בעת שעסק בקריאה. בצוואתו השאיר סכום של 49 פלורין כדי לקנות מעיל לידידו בוקצ'ו.
שירתו תורגמה לעברית בעיקר בידי המשוררת לאה גולדברג, שהוציאה לאור בשנות ה-50 מבחר משירי פטררקה, בספר בעריכת שלונסקי.
השפעת שירתו.
פטרארקה נודע בעיקר בעבור קובץ שירי האהבה שחיבר. אמנם קדמו לפטרארקה, בחיבור שירת אהבה נעלה, צ'ינו דה פיסטויה, מורו וחברו, ודנטה. אלו המשיכו את שירת הטרובדורים תוך פיתוח "סגנון חדש מתוק". אלא שפטרארקה שכלל את צורת הסונטה ככלי לשירת החיים הפנימיים, תוך מבע אחדותי של עומק אינטלקטואלי ורגישות אנושית. מחשבותיו ורגשותיו הנעלים, והסגנון הטהור והנאצל של כתיבתו, עשו את קובץ הסונטות של פטרארקה למודל לחיקוי עבור משוררים ליריים בכל רחבי אירופה במשך דורות רבים. על המשוררים שהושפעו משירתו נמנים לורנצו דה מדיצ'י, חואן בוסקאן, גארצ'ילסו דה לה וגה, לואיש דה קמואש, טאסו, פיליפ סידני, אדמונד ספנסר, ויליאם שייקספיר, מילטון, ליאופרדי, ורבים אחרים.
יואל - יולי אדלשטיין
פטרארקה
עץ חיים
קונסטנצה מוצרט
מריה קונסטנצה ססיליה יוספה יוהנה אלויזיה מוצרט (שם נעוריה: ובר, 5 בינואר 1762 - 6 במרץ 1842) הייתה זמרת סופרן אוסטרית, דודניתו של המלחין קרל מאריה פון ובר ואשתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
היא נולדה בשנת 1763 ב-"Zell am Wiesenthal". פגשה לראשונה את וולפגנג אמדאוס בשנת 1777 במנהיים, אולם באותה שעה גילה מוצרט עניין דווקא באחותה הגדולה אלויזיה. כשפגש מוצרט את המשפחה בשנית בשנת 1781 בווינה, אלויזיה כבר הייתה נשואה. מוצרט התגורר אצל משפחת ובר תקופה מסוימת, אולם עזב עקב שמועות על היחסים ביניהם. גם אלויזיה וגם קונסטנצה (כמו גם אחיותיהן סופי ויוזפה) היו זמרות. מוצרט כתב עבור קונסטנצה את תפקיד הסופרן במיסה הגדולה שלו בדו מינור.
מוצרט וקונסטנצה נישאו ב-4 באוגוסט 1782. הם הביאו לעולם שישה ילדים תוך תשע שנים, אולם רק שניים מהם (קרל תומאס ופרנץ קסאפר) שרדו את גיל הילדות:
חולשתה הגופנית של קונסטנצה מיוחסת להריונותיה המרובים והתכופים, והיא בילתה חלק ניכר מזמנה תשושה במיטה. פרט זה מוזכר בסרט הספק בדיוני ספק ביוגרפי שנעשה על אודות חיי מוצרט, "אמדאוס", אף כי בסרט הוזכר רק הריון אחד מתוך השישה, בסצנות רבות נראתה קונסטנצה כשהיא נחה במיטתה.
לאחר מותו של וולפגנג אמדאוס מוצרט בשנת 1791, קונסטנצה נקלעה לקושי לכלכל את עצמה ואת שני ילדיה. בסופו של דבר בשנת 1800 היא מכרה את שארית יצירותיו של מוצרט, כולל הרקוויאם הלא-גמור, למוציא לאור יוהאן אנטון אנדרה.
בשנת 1809 נישאה קונסטנצה לגאורג ניקולאוס פון ניסן - דיפלומט וסופר דני. בשנים 1810–1820 הם התגוררו בקופנהגן, ואחר כך טיילו בכל רחבי אירופה, בעיקר בגרמניה ואיטליה. בשנת 1824 קבעו את מקום מושבם בזלצבורג, שם כתבו את הביוגרפיה של מוצרט, שפורסמה בשנת 1828, שנתיים לאחר פטירתו של בעלה השני.
קונסטנצה נפטרה בזלצבורג בשנת 1842.
קונסטנצה וובר
קונסטנצה ובר
אחלמה
אַחְלָמָה (באנגלית: Amethyst) הוא מינרל בעל גבישים גדולים ממשפחת הקוורץ, המשמש גם כאבן חן הידועה בצבעה הסגול. מקור השם הלועזי אָמֵטִיסְט ביוונית עתיקה: "א" = לא ו"מתוסטוס" = שיכור או מורעל, והוא נובע מן האמונה כי יש באבן משום הגנה מפני שכרות. אמונה זו רווחה גם ביוון הקדומה וגם ברומא, ואנשיהן ענדו את האבן על צווארם או שתו מגביעי אחלמה כדי להימנע משכרות. גם השם העברי אחלמה מיחס לאבן סגולות ריפוי.
היווצרות.
האחלמה נוצרת כמושבות גבישיות בתוך גושי סלע. גבישי אחלמה ניתן לראות בגאודות רבות. בסלעים גרניטיים ניתן למצוא עורקי אחלמה.
הגבישים מתפתחים בשכבות מקבילות היוצרות איזוּר (zoning) כתוצאה משינוי הדרגתי בהרכב התמיסה שממנה הם מתגבשים. שינויים אלה באים לידי ביטוי בשכבות צבע שונות בתוך הגביש.
בתוך גבישי האחלמה אפשר להבחין בתכלילים שונים: בועות נוזל וסיכות או גבישים של מינרלים אחרים שחדרו בתהליך ההתגבשות.
הרכב כימי.
אחלמה היא סוג סגול של קוורץ והרכבה הכימי זהה לשאר האבנים ממשפחה זו: SiO2. במהלך המאה ה-20 יוחס הצבע הסגול לנוכחות מנגן. אולם, מאחר שהצבע משתנה ואף נעלם בהשפעת חימום ולחץ עלתה סברה כי הצבע נוצר מנוכחותם של גורמים אורגניים, זאת לאחר שנמצאו גפרית ואניוני ברזל. מחקרים מאוחרים העלו את הסברה כי הצבע הסגול נגרם בשל זיהומים ברזליים, והמחקרים האחרונים מצביעים על השפעה הדדית של ברזל ואלומיניום כגורמי הצבע. בהשפעת חום ולחץ הופך הצבע הסגול באבן לצהוב, כמו בסיטרין. תהליך זה אינו הפיך. אמטרין הוא מינרל ביניים בין אחלמה לסיטרין שבו חל מעבר חלקי מסגול לצהוב.
אחלמה מופיעה בגוונים שונים של סגול ולבן ולעיתים מופיעים בה גוונים אדומים וכחולים.
קיימים מספר מונחים לתיאור הצבעים השונים באחלמה:
היסטוריה.
השם אחלמה מופיע כבר במקרא, וכפי הנראה מדובר באותה אחלמה שהיא אחת מאבני החושן.
אחלמה שימשה כאבן חן במצרים העתיקה ולתחריטים של חפצי נוי ותכשיטים. חרוזי אחלמה נמצאו בקברים אנגלו-סקסונים באנגליה.
האחלמה גם משמשת כאבן ההולדת של חודש פברואר בארצות הברית.
תפוצה.
תפוצת האחלמה בעולם נרחבת, אולם גבישים מאיכות טובה מוגבלים למקומות אחדים. בין המקורות:
ערך כלכלי.