השתתפה בסרטי סטודנטים, ובסרט ימים קפואים. על תפקידה ב"ימים קפואים" זכתה בפרס תא מבקרי הקולנוע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2005, והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פרס אופיר. ביוני 2006 השתתפה בסרט "הבוגד הקטן" על פי ספרו של עמוס עוז "פנתר במרתף". הסרט צולם בישראל, ומתרחש בשנת 1947 ועוסק בקשר מיוחד בין ילד ארצישראלי לחייל בריטי, כשחושדים בילד שהוא מסר לחייל ידיעות. אלפרד מולינה משחק את החייל הבריטי וקלאוזנר מגלמת דמות פאם פאטאל.
בהמשך דרכה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה" בתפקיד הרופאה המטפלת בעפר שכטר.
בשנת 2009 הופיעה ב"החברים של נאור" בפרק הרביעי. באותה שנה שיחקה בהצגה "אדיפוס בקולונוס", מאת סופוקלס, בעיבודו ובימויו של ניקו ניתאי, שמוצגת בתיאטרון קרוב.
יצחק ארנון
יצחק ארנון (22 ביוני 1909 – 2 באפריל 2005) היה אגרונום ישראלי, מנהל מכון וולקני, חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"א.
קורות חיים.
יצחק ארנון נולד באנטוורפן שבבלגיה לשלמה גד אהרונוביץ, לוטש יהלומים, ולמכלה לבית אורבך מפולין. בהיותו בן 6 ומלחמת העולם הראשונה בעיצומה, ברחה המשפחה מאנטוורפן המופגזת על ידי הגרמנים ללונדון.
בשנת 1916 בהמלצת רופאיו של האב, עברה המשפחה לאזורים הכפריים של אנגליה. בכפר הקטן ווינג בדרום אנגליה, לא רחוק מאחוזתו של הברון מאיר דה רוטשילד, התגוררה המשפחה עד שחזרו בשנת 1918 ללונדון וסבלו מאימת ההפצצות של הגרמנים על העיר.
עם תום המלחמה חזרה המשפחה לאנטוורפן. את לימודיו סיים בעיר זו, שם גם היה בתנועת הנוער הציונית "בר כוכבא", שהייתה מסונפת לתנועת הצופים העולמית.
בשנת 1929 נישא להלדה גינציג, שהגיעה עם משפחתה לבלגיה עם תום המלחמה מחבל בוהמיה בצ'כוסלובקיה. לאחר סיום לימודי האגרונומיה במכון האגרונמי העליון בז'מבלו (L'institut agricole de l'Etat à Gembloux) שבין בריסל לנאמור, גויס לצבא ושירת בחיל הפרשים ואף סיים קורס קצינים.
בשנת 1932 עלו יצחק והלדה לארץ ישראל.
בשנת 1935 נולד בנם הבכור דנצ'ו ארנון.
ארנון עבד כאגרונום בתחנת הניסיונות בעכו, בתחנת הניסיונות ברחובות ומשנת 1958 ועד צאתו לגמלאות ניהל את מכון וולקני לחקר החקלאות בישראל.בשנת תשל"א (1971) קיבל את פרס ישראל לחקלאות. לאחר פטירתו של חיים הלפרין הוא לקח על עצמו את עריכת האנציקלופדיה לחקלאות. נפטר בגיל 96.
חיים אישיים.
נכדתו היא המפיקה והבמאית ארנה רביב.
ולגה (מחוז באסטוניה)
מחוז וָלגה (באסטונית: "Valga maakond"), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. המחוז ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל במחוז פילבה ומחוז וורו במזרח, במחוז טרטו בצפון-מזרח, מחוז ויליאנדי בצפון-מערב ובלטביה בדרום ובמערב.
בירת המחוז היא ולגה.
היסטוריה.
מחוז ולגה באימפריה הרוסית הוקם ב-3 ביולי 1783 על שטחים שהיו שייכים קודם למחוזות ריגה ווונדן (בגרמנית: Wenden, היום העיר צזיס בלטביה). המחוז אז כלל 11 נפות, אשר 9 מתוכן נמצאות היום בשטח לטביה.
באזור ולגה וארגמה (בלטבית:Ērģeme) הייתה עד שנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה מעורבת.
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית, כבשו הכוחות האסטונים חלק קטן משטח המחוז ועל שטח זה הכריזה ב-12 בפברואר 1919 הממשלה האסטונית על הקמתו של מחוז ולגה. באפריל אותה שנה נכנס ראש המחוז החדש לתפקידו.
בשנת 1920 נקבע הגבול המדיני בין אסטוניה ולטביה. בעקבות המלצת ועדת בוררות זרה חולקה העיר ולגה ביולי 1920 בין לטביה לאסטוניה, כאשר רוב השטח הבנוי, שבו גרו בעיקר אסטונים, נמסר לאסטוניה. ב-6 בספטמבר, לאחר שנוספו אליו נפות שהועברו מן המחוזות וורו, טרטו וויליאנדי, נקבעו גבולותיו הכלליים של המחוז. ב-11 בפברואר 1921 נקבעו הגבולות המדויקים שלו.
בראשית שנות ה-20 נעשו עוד מספר שינויים בחלוקת הנפות, אולם מאמצע שנות ה-20 ועד 1939 היה המחוז מחולק ל-19 נפות.
בשנת 1926 הוכרזה טרבה כעיר. ב-1939, בעקבות רפורמה מנהלית, חולק המחוז ל-10 נפות.
בעקבות הפלישה הסובייטית נאלץ המושל האסטוני לפרוש מתפקידו ביולי 1940 אולם החלוקה המנהלית של המחוז נותרה בעינה עד לשנת 1950 בה שינה המשטר הסובייטי את החלוקה המנהלית בכל רחבי אסטוניה ומחוז ולגה חולק ל-3 נפות (ראיונים): ולגה, טרבה ואוטפה.
בשנת 1952 חולקה הרפוליקה הסובייטית האסטונית ל-3 אובלסטים (מחוזות) וראיון ולגה הפך לחלק מאובלסט טרטו.
בשנים 1959 עד 1966 נעשו כמה וכמה שינויים בגבולות מחוז ולגה, אחד מהם היה העברת נפת מניסטה למחוז וורו.
משנת 1966 נשמרו גבולות המחוז והחלוקה הפנימית בו עד היום.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 13 נפות, מתוכן 2 עירוניות והשאר כפריות.
ממשלת המחוז.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי קאלב רהק (Kalev Rähk).
גאוגרפיה.
נוף מחוז ולגה הוא רבגוני ומשופע באגמים.
האזור בקרבת הגבול הלטבי מאופיין בקרקעות חוליות המכוסות ביערות, בביצות כבול ובנוף ערבתי.
לעיתים, במרכז היערות מזדקרות פסגותיהן של מורנות.
במרכז המחוז זורם נהר ה"אמאייגי הקטן" (Väike Emajõgi) צפונה מאגם פיהַיֵַרְוו (Pühajärv), ליד אוטפה, ונשפך לתוך אגם וירטסיירב.
בקרבת העיירה טליסטה נמצאת תחילתו של עמק פדלי (Pedeli ürgorg).
במרכז שקע ולגה נמצא מישור קורבה (Korva luht) נרחב.
במערב המחוז נמצאת רמת סאקאלה המשתרעת לכיוון דרום-מזרח.
בחלקו הדרומי של המחוז נמצא שקע הרגלה (Hargla).
בולטים ביופיים העמקים קויבה (Koiva) ומוסטייגי (Mustjõgi) וכן אגם אהרו (Aheru) וסביבותיו.
ברוב שטחו של המחוז ניתן למצוא אבן חול בגוונים בהירים מתקופת הדבון התיכונה.
דמוגרפיה.
לפי נתונים משנת 2006 הייתה הורכבה האוכלוסייה מן הקבוצות האתניות הבאות:
נפות.
המחוז מחולק ל-3 נפות כפריות (vallad).
נפות לשעבר.
נפות עירוניות:
נפות כפריות:
מחוז ואלגה
אל ג'ולסון
אל ג'וֹלְסון (באנגלית: Al Jolson; 26 במאי 1886, סְרֶדְנִיק, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 23 באוקטובר 1950, סן פרנסיסקו) היה זמר, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי; הוא נחשב ליהודי הראשון שהיה לכוכב בידור בארצות הברית. הקריירה שלו נמשכה מ-1911 עד למותו בשנת 1950, ובמהלכה כונה "הבדרן הגדול ביותר בעולם".
סגנון הופעתו היה חצוף ומוחצן, ותרם לפופולריות של מספר שירים שהרוויחו מ"גישתו המלודרמטית, הסנטימנטלית וחסרת הבושה". מספר רב של זמרים ידועים הושפעו מהמוזיקה שלו, בהם בינג קרוסבי, ג'ודי גרלנד ובוב דילן שהתייחס אליו כאל "מישהו שאת חייו אני יכול להרגיש".
בשנות ה-30 היה ג'ולסון הבדרן המפורסם והיקר בארצות הברית. בין השנים 1911–1928 היו לו תשע הופעות ב-Winter Garden (ברודוויי) שכל כרטיסיהם נמכרו, ברצף, יותר מ-80 הקלטות רבי מכר ו-16 סיבובי הופעות לאומיים ובינלאומיים. למרות זאת הוא נזכר יותר בשל תפקידו הראשי בסרט המדבר הראשון בעולם באורך מלא, "זמר הג'אז", שהוקרן בשנת 1927. הוא כיכב בסדרה של סרטים מוזיקליים מצליחים במהלך שנות ה-30. אחרי תקופה מסוימת של אי-פעילות, תהילתו חזרה אליו עם הסרט הביוגרפי זוכה פרס אוסקר "The Jolson Story". השחקן לארי פארקס שיחק בתפקיד ג'ולסון עם השירים שבקולו האמיתי של ג'ולסון. סרט ההמשך "Jolson Sings Again" יצא לאקרנים בשנת 1949, והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר. לאחר ההתקפה בפרל הארבור, ג'ולסון נהיה לכוכב הראשון שבידר חיילים במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1950 הופיע שוב בפני הצבא והיה לכוכב הראשון שהופיע בפני חיילים במהלך מלחמת קוריאה, כשביצע 42 הופעות ב-16 ימים.
לפי "האנציקלופדיה של התרבות הפופולרית של סיינט גיימס", ג'ולסון היה לג'אז, בלוז ו-ראגטיים מה שאלביס פרסלי היה לרוקנרול. ג'ולסון היה לזמר הפופולרי הראשון שעשה "אירוע" נוצץ רק מלשיר שיר מסוים ונהיה ל"כוכב רוק" לפני תחילת מוזיקה הרוק. המומחיות שלו הייתה בבניית "מסלולים" מהבמה אל תוך הקהל. הוא היה רץ במסלולים אלו הלוך ושוב תוך כדי "התגרות, פיתוי והימום הקהל" כאשר לרוב נעצר כדי לשיר למישהו בקהל כאשר "הזיעה הייתה ניגרת מפניו, וכל הקהל היה משולהב מהופעתו".
הוא נהנה להופיע בהשחרת פנים, שגרה ידועה בתיאטרון של תחילת המאה העשרים. בזכות סגנונו הייחודי בביצועי ג'אז ובלוז רבים מאוהדיו התוודעו למוזיקה שחורה. כבר בשנת 1911 הוא נלחם נגד האפליה נגד שחורים בברודוויי. בכך, הוא עזר לשוויון בין לבנים ושחורים בברודוויי ועזר לסלול את הדרך לאומנים, מחזאים וכותבי שירים שחורים, כולל קאב קאלוויי, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, פאטס וולר ו-אתל ווטרס.
שנות חייו המוקדמות.
נולד בשם אסא יואלסון בעיירה סְרֶדְנִיק (סרעדניק) שבפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום Seredžius, בליטא), ילדם הרביעי של החזן משה ראובן יואלסון ושל רעיתו נעמי. אחיו ואחיותיו הנוספים היו רוזה, אתה, הירש (הארי), ואחות נוספת שנפטרה בינקות. משה יואלסון היגר לארצות הברית בשנת 1891, והצליח למצוא עבודה כרב וחזן בבית הכנסת "תלמוד תורה" בשכונת סאות'ווסט ווטר פרונט (Southwest Waterfront) בוושינגטון די. סי.; שלוש שנים יותר מאוחר הצטרפה אליו משפחתו.
זמנים קשים הכו במשפחה עם פטירתה של אמו, נעמי, בסוף שנת 1894. אסא והירש התלהבו מתעשיית הבידור כאשר נחשפו אליה על ידי הבדרן אל ריבס בשנת 1895, ובשנת 1897 שרו האחים עבור פרוטות בפינות רחוב תוך כדי שימוש בשמות "אל" ו"הארי". לרוב הם השתמשו בכסף על מנת לקנות כרטיסים להצגות בתיאטרון הלאומי. אסא והירש בילו את רוב ימיהם בעבודות שונות כצוות.