הערבים הגיעו לאיבריה בשנת 645 לערך, והכריחו את האריסתווי (הנסיך), סטפנוז השני (637 לערך - 650), לנטוש את נאמנותו לביזנטים והכירו בו כח'ליף. כך הפכה איבריה למדינת חסות שמשלמת מס ונוסדה אמירות בטביליסי, בסביבות שנת 653. בתחילת המאה ה-9, האריסתווי אשוט הראשון (813-830) משושלת בגרטיוני, מבסיסו בדרום-מזרח גאורגיה, ניצל את חולשת השלטון הערבי, לאחר חורבן בגדאד בשנת 813, ומינה את עצמו לקואורופלט של איבריה (אחד מתוארי האצולה הביזנטיים). בשנת 888, יורשו אדרנסה השני, באופן רשמי הואסל של הביזנטים, הוכתר כ"מלך הגאורגים". הצאצא שלו בגרט השלישי (975-1014), איחד מספר נסיכויות לממלכה המאוחדת של גאורגיה.
בהתאם לעדויות היסטוריות בשטח הממלכה התגוררו גם חברי קהילה של צאדים שהיו ככל הנראה ממוצא ארמני.
האיברים המזרחיים והמערביים.
הדמיון בין השמות של תושבי חצי האי האיברי, האיברים המערביים לבין האיברים המזרחיים, אבות הגאורגים, הוביל לרעיון של קרבה אתנוגנטית (קרבת דם) ביניהם.
טענה זו נתמכה על ידי היסטוריונים עתיקים והיסטוריונים מימי הביניים, אף על פי שנבדלו בגישה לבעיית מיקום היישוב המקורי. התאוריה הייתה פופולרית בגאורגיה של ימי הביניים. המחבר הגאורגי הדתי החשוב, גיורגי מתאטזמינדלי (גיורגי מהר אתוס; 1009-1065), כתב על שאיפתם של אצילים גאורגים מסוימים לטייל בחצי האי האיברי, ולבקר את מה שהוא מכנה "הגאורגים של המערב".
ממלכת איבריה
איברים
איברים (גאורגיה)
איבריה המזרחית
אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת
"אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת" הוא אלבום הופעה, שהוקלט מתוך שתי הופעות שנערכו בהיכל התרבות בתל אביב, ב-18 וב-19 ביוני 1979. המופע המשותף היה שיתוף הפעולה הראשון של אריק איינשטיין ושלום חנוך מאז האלבום "פלסטלינה" מ-1970. במופע זה הסתמן שינוי בדרכו המוזיקלית של איינשטיין, שעשה בתקליט זה שימוש בצליל מלוטש שהושפע מפאנק והתאפיין בעיבודים עשירים, שכללו חטיבת כלי נשיפה. איינשטיין המשיך בקו סגנוני זה באלבומו "חמוש במשקפיים" משנת 1980.
האלבום היה השני שהקליט איינשטיין בחברת סי.בי.אס (לאחר "מזל גדי"). תקליטיו בעשר השנים הקודמות יצאו בחברת פונודור. התקליט יצא במקורו כתקליט כפול. במהדורת התקליטור הראשונה, שיצאה ב-1991, הושמטו מהאלבום שלוש רצועות: הקטע האינסטרומנטלי "ריחוף", השיר "עד מחר" בביצוע זמרת הליווי דפנה ארמוני ושירו של איינשטיין "עצים". במהדורה של האלבום, משנת 2005, יצא האלבום מחדש במתכונתו המקורית והמלאה הכוללת את שלוש הרצועות שהושמטו.
על עטיפת האלבום מופיע איור של המעצב והטיפוגרף מנחם רגב, שבו נראים גגות העיר תל אביב, באזור היכל התרבות, כשמביניהם מזדקר חלקו העליון של הפסל "התרוממות" של מנשה קדישמן, הניצב בקצה החניון שבחזית ההיכל. בגרסת האלבום המקורית במרכז האיור הופיע גם תצלום ממהלך ההופעה בו נראים איינשטיין וחנוך.
שלום אנטלקידס
שלום אנטלקידס (387 לפנה"ס), הידוע גם בשם "שלום המלך", היה חוזה שלום שסיים את המלחמה הקורינתית. החוזה נקרא באופן רשמי על שם הספרטני , שיצא אל שושן כדי לשאת ולתת על תנאי השלום עם ארתחששתא השני, מלך פרס. בעת העתיקה נודע החוזה בשם "שלום המלך", שם המשקף את ההשפעה הפרסית על תנאיו. היה זה הסכם השלום הכולל (Κοινη Ειρηνη) הראשון ביוון העתיקה, לפיו כל הפולייס שהשתתפו במלחמה התחייבו כלפי גורם זר לקיים את השלום ביניהן בעודן שומרות כל אחת על עצמאותה.
סוף המלחמה.
ב-387 לפנה"ס הועתקה זירת הלחימה העיקרית מיוון היבשתית אל הים האגאי; הצי האתונאי בפיקודו של תרסיבולוס העביר מספר איים לשליטת אתונה, ופעל בשיתוף פעולה עם אֶוּאַגוֹרָס, מלך קפריסין. מאחר שאֶוּאַגוֹרָס היה אויבה של פרס ורבים מהשגי האתונאים איימו על האינטרסים של ממלכת פרס, גרמו התפתחויות אלה לארטקסרקסס מלך פרס להעביר את תמיכתו מאתונה ובעלות בריתה אל ספרטה. אנטלקידס, מפקד הצי הספרטני, והסטרפ טיריבזוס נקראו אל חצר המלך בשושן, שם ניסחו הספרטנים והפרסים טיוטת הסכם לסיומה של המלחמה.
כדי להביא את האתונאים לשולחן המשא ומתן, השיט אנטלקידס את ציו בן 90 האוניות אל ההלספונטוס, שם יכול היה לנתק את אספקת הדגן מן הים השחור החיונית לקיומה של אתונה. האתונאים, שזכרו את מפלתם המוחצת בקרב אייגוספוטמוי ב-404 לפנה"ס, אז השיגו הספרטנים שליטה במימי ההלספונטוס והביאו להכנעתה הסופית של אתונה במלחמה הפלופונסית, הסכימו לנהל משא ומתן; תבאי, קורינתוס וארגוס, שלא רצו להמשיך בלחימה בלעדי אתונה, נאלצו גם הן להצטרף לשיחות. בוועידת השלום שהתכנסה בספרטה הסכימו כל הצדדים היריבים לתנאים שהציע ארטקסרקסס.
תנאי ההסכם.
המאפיין הבולט ביותר של שלום אנטלקידס הוא ההשפעה הפרסית הנשקפת מתוכנו. החלטת מלך פרס, שהניחה את היסודות לתנאי ההסכם, מראה זאת בבירור. (נוסח ההסכם מובא על ידי ההיסטוריון היווני קסנופון בספרו "הלניקה"):
איוניה וקפריסין נשארו בידי הפרסים, והאתונאים נאלצו לוותר על אותם איים בים האגאי עליהם השתלטו זה לא כבר. משמעות רבה הייתה גם לתביעה התקיפה לאוטונומיה, ששמה קץ לניסיון פוליטי חדשני שצמח במלחמה: מיזוגן של ארגוס וקורינתוס. שתי הפולייס אוחדו איחוד פוליטי למה שכונה בפי היוונים בשם "סימפוליטיאה" (Sympoliteia), שהעניקה לכל האזרחים אזרחות משותפת. השתיים נאלצו להיפרד, ותבאי נדרשה לפרק את הליגה הבויאוטית שבהנהגתה. תנאי זה פסח על הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה ועל ההלוטים שבארצה, שכן הספרטנים – ששמירת השלום הופקדה בידיהם – לא רצו ביישום עקרון העצמאות בכל הנוגע להם עצמם.
תוצאות ההסכם.
התוצאה הגדולה והחשובה ביותר של שלום אנטלקידס הייתה חידוש השליטה ללא עוררין של ממלכת פרס באיוניה ובחלקים של הים האגאי. הפרסים, שסולקו מן הים התיכון על ידי חברות הברית הדלית במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, שיקמו את מעמדם מאז שלהי המלחמה הפלופונסית, והיו כעת חזקים דים כדי להכתיב ליוונים את תנאי השלום. הם המשיכו להחזיק בעמדת כוח זו עד ימיו של אלכסנדר הגדול.
התוצאה השנייה הייתה הצבת ספרטה באופן רשמי בראש מערכת המדינות היווניות. הספרטנים, שניצלו את המנדט שניתן להם לאכוף את השלום, המשיכו לנקוט במהלכים צבאיים נגד פולייס שראו בהן איום פוליטי. הגדול שבמסעי המלחמה הללו היה ב-382 לפנה"ס ונועד לפרק את הליגה הכלקידיקית בצפון-מזרח יוון. בדרכו לשם כבש המפקד הספרטני פויבידאס את תבאי והשאיר בה חיל מצב. עקרון האוטונומיה התגלה ככלי גמיש בידיה של מעצמה הגמוניית.
שלום אנטלקידס לא הצליח להביא שלום ליוון. הלחימה התחדשה עם מסע המלחמה נגד אולינתוס ב-382 לפנה"ס, ונמשכה לסירוגין בשני העשורים הבאים.
שלום המלך
זד&quot;ל
כריסטופר פאוליני
כריסטופר ג'יימס פאוליני (אנגלית: Christopher James Paolini; נולד ב-17 בנובמבר 1983) הוא סופר אמריקאי. ידוע כמחבר סדרת הספרים "הירושה", הכוללת את הספרים: "אראגון", "הבן הבכור", "בריסינגר", ו"הירושה".
קורות חיים.
כריסטופר פאוליני נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בעמק גן העדן, מונטנה. בני משפחתו הם: הוריו, קנת' פאוליני וטליטה הודג'קינסון, ואחותו אנג'לה פאוליני. פאוליני סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 15 דרך קורס מוסמך בהתכתבות של בית הספר האמריקאי בהתכתבות בלנסינג, אילינוי. לאחר סיום לימודיו החל לכתוב את הנובלה "אֶראגון", הראשונה בסדרת הספרים המתרחשת בארץ הדמיונית אלאגַייזיה.
ב-2002, אראגון פורסם על ידי "החברה הבינלאומית של פאוליני", החברה של הוריו של פאוליני. במטרה לקדם את ספרו, ביקר פאוליני במעל 135 בתי ספר וספריות, דיבר על כתיבה וקריאה בזמן שהוא לבוש ב-"תחפושת אדומה מימי הביניים: חולצה אדומה, מכנסיים שחורים גליים, מגפיים שרוכים וכובע שחור מהודר אך קליל". פאוליני יצר את העטיפה של הגרסה הראשונית של אראגון, שהציגה את עינה של סאפירה (דרקונית בסיפור). בנוסף, הוא צייר את המפות בעטיפות הפנימיות של ספריו.
בקיץ 2002, הבן החורג של קרל היאסן מצא את הספר אראגון בחנות ספרים. היאסן הביא את הספר לתשומת לבו של המו"ל, אלפרד א. נופֵּף. נופּף לאחר מכן הציע להוציא לאור את אראגון ואת שאר סדרת ספרי "הירושה". המהדורה השנייה של אראגון יצאה לאור תחת קנופּף באוגוסט 2003. והספר נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. בדצמבר 2006 יצא לאקרנים הסרט "אראגון", המבוסס על הספר.
המאמר של פאוליני "זה הכל התחיל עם ספרים" ("It All Began with Books") נכלל במקראה "Guys Write for Guys Read" באוגוסט 2005.
"הבן הבכור", הספר השני בסדרה, יצא לאור ב-23 באוגוסט 2005. הספר השלישי בסדרה, "בריסינגר", שוחרר ב-20 בספטמבר 2008. אף על פי שסדרת הספרים "הירושה" תוכננה להיות טרילוגיה, באוגוסט 2011 יצא לאור הספר הרביעי בסדרה, "הירושה". את ההחלטה לכתוב ארבעה ספרים במקום שלושה נימק פאוליני באומרו שכאשר כתב את הספר שלישי בסדרה הבין כי כדי להשלים את עלילת הספרים הקודמים באופן מיטבי אין לו ברירה אלא לכתוב עלילה שתהיה ארוכה מכדי להכתב בספר אחד. התרגום העברי יצא ב- 2012.
השפעות.
פאוליני הושפע ספרותית מעבודותיו של ג'.ר.ר. טולקין, אריק ראקר אדיסון והמחבר של השיר האפי ביאוולף. פאוליני אמר שאראגון "הושפע בצורה ספציפית" מעבודתו של ברוס קוביל. השפעות ספרותיות אחרות כוללות את דייוויד אדינגס, אנדרה נורטון, בריאן ג'אק, אן מק'קפרי, ריימונד פייסט, מרווין לורנס פיק, אורסולה לה-גווין ופרנק הרברט. מחברים אחרים אהובים על פאוליני הם ג'יין יולן, פיליפ פולמן וגרת' ניקס.