וסט נולדה בלונדון, אנגליה. אביה, עיתונאי אירי, מת לאחר שנטש את אמה הסקוטית כשססילי הייתה עדיין ילדה. משפחתה עברה לאדינבורו, סקוטלנד, שם קיבלה את חינוכה. היא למדה משחק ואימצה לה את השם "רבקה וסט" מתוך מחזה של איבסן. היא נעשתה פעילה בתנועה הסופראז'יסטית לפני מלחמת העולם הראשונה, עבדה כעיתונאית בכתב העת "האישה החופשית" ("Freewoman") וב-Clarion, ושימשה כעורכת הספרותית של "האגואיסט". את ולס פגשה בשנת 1913 ומסכת היחסים ביניהם נמשכה עשר שנים. נולד להם בן, אנתוני וסט , אבל ולס כבר היה נשוי (בפעם השנייה). אנתוני וסט, סופר נחשב בזכות עצמו, נקלע לעימות חריף עם אמו עם פרסום הרומן הראשון שלו "מורשת" (1955) ובו דיוקן לא-מחמיא לאמו, העימות הפך לקרע ממשי עם פרסום הביוגרפיה שכתב וסט על אביו, שיצאה לאור רק לאחר מותה של וסט שעשתה הכל למנוע פרסומה.
בשנת 1930 נישאה לבנקאי, הנרי מקסוול אנדרוז, והשניים נשארו יחד עד מותו בשנת 1968. לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, הרבתה וסט בנסיעות ואספה חומר לספרים על מסעות ופוליטיקה. היא הייתה נוכחת במשפטי נירנברג. עבודתה בהמשך, הן כסופרת והן כשדרנית רדיו, שיקפה את חוויותיה אלה.
ציטטה.
"כשלעצמי, מעולם לא הצלחתי לגלות פמיניזם מהו; אני רק יודעת, שאנשים קוראים לי פמיניסטית בכל פעם שאני מבטאת רגשות, שמבדילים אותי מאסקופה נדרסת או מזונה."
נהר הגאנגס
גולף לעיוורים
גולף לעיוורים היא גרסה של ספורט הגולף, המותאמת לעיוורים וללקויי ראייה.
היסטוריה.
התיעוד הראשון של גולף לעיוורים הוא משנות ה-20 בארצות הברית; קלינט ראסל (Clint Russell) מהיישוב דלות', שבמינסוטה, אשר התעוור כתוצאה מהתפוצצות צמיג בפניו, החל לשחק גולף כעיוור ב-1925. ראסל השתפר במשחק בהדרגה, ובשנות ה-30 המוקדמות כבר הגיע לתוצאה של 84 ל-18 חורים.
תחרות בין שני שחקני גולף עיוורים אמריקאים ובריטים התקיימה לפני מלחמת העולם השנייה. תחרויות מאורגנות מתקיימות בארצות הברית מאז שהארגון האמריקאי של גולף לעיוורים נוסד ב-1947.
הארגון הבינלאומי של גולף לעיוורים (IBGA) נוסד ב-1997 בפגישה בעיר פרת' באוסטרליה.
אופן התאמת המשחק לשחקנים לקויי הראייה.
גולף לעיוורים מתבלט בין ענפי הספורט לנכים בכך שכמעט אין הבדל בין חוקי המשחק הרגילים לבין אלה המותאמים לעיוורים. עיקרון המשחק הוא שלשחקן העיוור או לקוי הראייה יש מאמן ("Coach") שמדריך את השחקן בתיאור המצב במגרש מבחינת הכדור והחור הבא, ומסייע לו בהצמדת המחבט לכדור בהכנה למכה. מכאן השחקן הוא לעצמו, ורק כישוריו הוא קובעים את טיב המכה.
מלבד המאמן, ההקלה היחידה בחוקים לה זוכים השחקנים העיוורים לעומת הרואים היא שלעיוור מותר להניח את המחבט על האדמה בתוך מלכודות חול ובמכשולים צדדיים.
תחרויות הגולף לעיוורים מתחלקות לשלוש קטגוריות, לפי דרגת העיוורון של השחקן:
ארגונים.
בארגון הבינלאומי של גולף לעיוורים (IBGA) חברות כיום תשע מדינות: אוסטרליה, אירלנד, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, יפן, סקוטלנד, צפון אירלנד וקנדה.
הארגון הבינלאומי מקליט את תקנון משחק הגולף על גבי קלטות בכל עדכון שלהם, אשר חל אחת לארבע שנים.
בישראל יש שחקן גולף עיוור בולט - זהר שרון שזכה 5 פעמים ברציפות באליפות העולם, אך אין עדיין ארגון.
תחרויות.
ה-IBGA מארגן את אליפות העולם בגולף לעיוורים אחת לשנתיים. האליפות של 2004 התקיימה באוסטרליה. האליפות של 2012 התקיימה בקנדה. האליפות הבאה תתקיים בסידני בשנת 2014.
תחרויות נוספות בחסות ה-IBGA הן התחרויות הפתוחות באוסטרליה, ארצות הברית, בריטניה, יפן וקנדה.
עוור
אסון התצוגה האווירית ברמשטיין
אסון התצוגה האווירית ברמשטיין הוא אחד מאסונות האירובטיקה הגדולים בכל הזמנים. התאונה האווירית התרחשה ב-28 באוגוסט 1988, 300,000 איש התאספו לצפות במופע הראווה (Flugtag '88) של מטוסים בבסיס חיל האוויר האמריקני רמשטיין במערב גרמניה. שלושה מטוסי סילון המשמשים לתצוגות אירובטיקות מסוג אארמקי MB-339 המשרתים בחיל האוויר האיטלקי התנגשו זה בזה בעת פעלול ראווה מסוכן, ואחד מהם התרסק אל תוך הקהל. שלושת הטייסים ו-67 מהצופים נהרגו באסון, ועוד מאות רבות נפצעו כתוצאה מהתפוצצות.
רקע.
עשרה מטוסי חיל האוויר האיטלקי מסוג אארמקי MB-339 של קבוצת התצוגה Frecce Tricolori של חיל האוויר האיטלקי ביצעו את תרגיל 'הלב המחורר' (איטלקית: Cardioid, גרמנית: Durchstoßenes herz) שלהם. בתרגיל זה שתי קבוצות של מטוסים יוצרים צורה של לב מול הקהל, אשר עמד לאורך המסלול. בסיום פינתו הנמוכה של הלב, שתי קבוצות המטוסים חולפות אחת ליד השנייה במקביל למסלול ההמראה. בשלב זה הלב נחדר על ידי מטוס בודד בכיוונו של הקהל.
ההתנגשות.
התאונה אירעה כאשר שתי קבוצות אשר יצרו יחד צורת לב חלפו זו לצד זו, ומטוס אשר היה אמור לחדור את הלב התנגש בהם. המטוס החודר התרסק על מסלול ההמראה והתפוצץ תוך שהוא פוגע ברכב קירור שחילק גלידה חינם לקהל רב שהתגודד סביבו ביום הקיץ החם. באותו זמן, אחד המטוסים יוצרי-הלב שנפגע התרסק לתוך מסוק UH-60 בלק הוק שנועד לפינוי נפגעים. כתוצאה מההתנגשות נהרג הטייס, והמכונאי המוטס נפצע קשה ומת מפצעיו מאוחר יותר.
טייס המטוס שפגע במסוק הפינוי היה היחיד שפלט, אך גם הוא נהרג לאחר שהמצנח שלו לא נפתח. לאחר ההתנגשות נחתו המטוסים שלא נפגעו בבסיס האווירי Sembach.
מתוך 31 האנשים שנהרגו במקום, 28 נפגעו מרסיסים. 16 מן ההרוגים נפטרו ימים ושבועות לאחר האירוע, עקב כוויות קשות. האחרון שנהרג היה המכונאי המוטס של מסוק פינוי הפצועים. מעל 500 איש פונו לטיפול רפואי בעקבות האירוע.
התגובה לאירוע.
התגובה לאירוע הייתה כושלת. היא לא הייתה מתוכננת כראוי, משום שכל יחידת פינוי התאמנה רק עם עצמה, ולא היה כל תיאום בין צוותי ההצלה. מרכז ההצלה בקייזרסלאוטרן לא היה מודע לגודל האירוע עד כשעה לאחר שהתרחש, וזאת, אף על פי שהפצועים כבר הגיעו ואושפזו בבית החולים.
מסוקים ואמבולנסים אמריקנים היוו את התגובה המהירה והגדולה ביותר לפינוי פצועי הכוויות הקשים, אך לא יכלו לטפל בהם עקב מחסור באמצעים. כשעתיים לאחר האירוע הגיעו פרמדיקים גרמנים לבית החולים הצבאי האמריקאי לנדשטול ומצאו מספר רב של פצועי כוויות קשות שכלל לא טופלו. אוטובוס אחד הגיע לבית חולים בעיר לודוויקשאפן במרחק של כ-80 קילומטרים, כשלוש שעות לאחר האירוע, וזאת משום שהנהג לא ידע את הדרך ולא דיבר גרמנית. הפרמדיקים הגרמנים השתמשו בקטטרים שלא היו מתאימים לסטנדרטים האמריקניים, והדבר גרם לבלבול ברגעים הקשים ביותר של האירוע.
חקירת האסון.
כמות גדולה של חומר מצולם ומתועד הגיע מן האסון. היה ברור שהמטוס שחדר אל הקבוצה לקבוצה נפגע בצידו הימני על ידי המטוס העליון בקבוצה. חלקי המטוסים שהתרסקו פגעו והרסו מטוס נוסף באותה קבוצה. התאונה נגרמה על ידי טעות של הטייס, שכן המטוס החודר הגיע במהירות גבוהה מדי ובגובה נמוך מדי, דבר שגרם לו להתנגש באחד המטוסים, אשר סיימו באותו רגע ליצור את צורת הלב, בגובה הנמוך מ-150 מטר. נחשד כי טייס המטוס החודר ניסה להאט את מטוסו על ידי הנמכת כני הנסע שלו. עקב גובהו הנמוך של המטוס הוא היה עלול להתנגש במגדל הפיקוח.
תיאום וארגון טוב יותר של כוחות ההצלה כנראה היה מונע חלק ממקרי המוות. הרשויות הגרמניות החליטו למנוע כישלונות דומים בעתיד על ידי תרגולים בקנה-מידה גדול של אסונות אשר יכללו את כל כוחות ההצלה.
בעקבות האסון הכבד, הוקמה ועדת חקירה, שמסקנותיה פורסמו כעבור 3 שנים.
תוצאות החקירה.
ההשלכות הטראומתיות של התאונה הורגשו שנים רבות לאחר האירוע. לרבים מהצופים, מהנפגעים ומצוותי ההצלה נגרמה תסמונת פוסט טראומתית שאצל חלק מהם הגיעה עד לניסיונות התאבדות. תמיכה פסיכולוגית מועטה ביותר סופקה לנפגעים לאחר האירוע, אולם כיום, תמיכה פסיכולוגית מהווה חלק בלתי נפרד מעבודתם של כוחות ההצלה בגרמניה.
בנוסף, הופקו הלקחים הבאים:
בסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין לא החזיק עוד צוות אירובטי לאחר האסון.
התייחסות של התרבות הפופולרית לאסון.
ב-1994 הוקמה הלהקה הגרמנית רמשטיין, ששמה נקרא על שם מקום האסון. כמו כן כתבה הלהקה את השיר "שיר החותמת" להנצחת האסון.
אוירובטיקה
אסון תצוגת האוויר ברמשטיין
סיר
אארמקי MB-339
אָאֶרְמָקִי MB-339 (באיטלקית: Aermacchi MB-339) הוא מטוס סילון חד-מנועי איטלקי המשמש מטוס קרב, אימון ואווירובטיקה. ה-339 הוא גרסה משופרת ומתקדמת של המטוס אארמקי MB-326.
טיסת הניסוי הראשונה של המטוס נערכה ב-12 באוגוסט 1976, וטיסת הבכורה והתחלת האספקה לחיל האוויר האיטלקי בשנת 1979. כיום, המטוס עדיין מיוצר בדגמים שונים. החל משנת 1979 נבנו למעלה ממאתיים מטוסים, וכמחצית מהם משרתים בחיל האוויר האיטלקי. המטוס משרת בחילות אוויר רבים, בהם חיל האוויר האיטלקי, חיל האוויר הארגנטינאי, חיל האוויר של איחוד האמרויות הערביות, חיל האוויר הניגרי ועוד חילות אוויר רבים מסביב לעולם. לרוב, נבנה למטוס דגם מיוחד עבור כל מדינה כדי להתאימו לצרכיה.
ב-1988 התנגשו שלושה מטוסי אארמקי MB-339 במהלך מפגן ראווה אווירי בגרמניה. אחד מהם התרסק לתוך הקהל.
КГБ
Aermacchi MB-339
הדרך אל האושר
"הדרך אל האושר" הוא מדור סאטירה שפורסם בעיתון "מעריב" בין השנים 1994 ו-2001. את המדור ערכו וכתבו אבנר אברהמי ודודו גבע, שאף אייר ועיצב אותו.