מינסטר היא המרכז התרבותי והעיר השנייה בגודלה בווסטפאליה, אחד משלושת האזורים הגאוגרפיים המרכיבים את נורדריין-וסטפאליה. עד לשנת 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. האזור הגאוגרפי המקיף את מינסטר קרוי על שם העיר: מינסטרלנד (Münsterland). בסוף שנת 2020 התגוררו בעיר כ-316,000 תושבים. זוהי העיר ה-24 בגודלה בגרמניה. שטחה גדול יחסית - 303 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה. מינסטר שוכנת בגובה ממוצע של 60 מטרים מעל לפני הים.
מינסטר היא עיר אוניברסיטאית מובהקת; כמעט חמישית מאוכלוסייתה - 50,000 איש - הם סטודנטים.
אוניברסיטת מינסטר, עם כ-42,000 סטודנטים בשנת 2006, היא השלישית בגודלה בגרמניה (אחרי האוניברסיטאות של קלן ומינכן), ו-13,000 עובדיה (מתוכם: 600 מרצים ו-7,000 רופאי ועובדי בית החולים של האוניברסיטה) הופכים אותה למעסיק הגדול ביותר בעיר. האוניברסיטה קרויה אוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה, על שם הקייזר וילהלם השני, והיא פרושה על פני 285 בניינים ברחבי העיר.
מינסטר היא מהערים המשגשגות והיוקרתיות בגרמניה. תוחלת החיים במינסטר היא הגבוהה מכל ערי גרמניה: 76.3 שנים לגברים ו-83.1 לנשים. כ-9% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו שיעור נמוך יחסית לעריה הגדולות של גרמניה. שיעור האבטלה בסוף 2005 עמד על כ-10%, מעט פחות משיעור האבטלה הארצי. מינסטר ידועה כאחת הערים הידידותיות ביותר באירופה לרוכבי אופניים. מאז מלחמת העולם השנייה נשלטה העיר כמעט באופן רציף על ידי ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
העיר נהרסה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית לקראת תום מלחמת העולם השנייה, אך בניגוד לערים אחרות בגרמניה היא שוקמה בקפדנות והמראה העתיק של אזור המרכז שוחזר. מינסטר היא עיר תיירות מובהקת.
היסטוריה.
באזור בו שוכנת היום מינסטר נמצאו ממצאים מתקופת האבן, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford). בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב. בשנת 805 החלה בניית הקתדרלה. הקיסר לותאר השלישי שרף את העיר כליל ב-1121 על רקע סכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה. באמצע המאה ה-13 תפסה העיר מקום מרכזי בברית ערי הנזה.
במאה ה-16 תפסה העיר מקום מרכזי במאבק הרפורמציה והשתלטה עליה תנועת האנבפטיזם. לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה. כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים. קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה. מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס החדשה. בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
יהודים במינסטר.
ישנן עדויות שכבר במאה ה-12 חיה קהילה יהודית בעיר. הקהילה היא מהוותיקות בקהילות צפון-מערב גרמניה. בעבודות בנייה באחת מכנסיות העיר, כנסיית למברטוס, נתגלו מצבות יהודיות ששימשו לבנית הכנסייה. על אחת מהן נחרט התאריך העברי כ"ה בתמוז ה'פ"ד (18 ביולי 1324). עם התפשטות הדבר, או "המוות השחור", בסביבות שנת 1350, נפלו יהודי העיר קורבן לפוגרומים רבים עד שנמחקה קהילתם במינסטר. עד למאה ה-19 מנעה העיר מיהודים לגור בתוכה.
בשנת 1811 נחנך בית קברות יהודי שסימן את תחילת בנייתה של קהילה יהודית במינסטר. בשנת 1830 בנתה הקהילה את בית הכנסת הראשון מאז גורשה מאות שנים לפני כן, ובשנת 1870 חנכה הקהילה בעלת 400 החברים בית כנסת מפואר חדש, וזאת בטקס מכובד אליו הוזמנו ראש העיר ומכובדים אחרים.
עם עליית הנאצים לשלטון נפלה הקהילה שוב קורבן לפוגרומים אנטישמיים. ביום שלאחר ליל הבדולח, ה-10 בנובמבר 1938, שרף ההמון את בית הכנסת בעיר. בשנת 1933 מנתה הקהילה 708 חברים: 299 חברים נשלחו למחנות ריכוז, מהם שרדו רק 24 איש; 280 עזבו את העיר והיגרו למדינות אחרות; שבעה התאבדו וארבעה עברו את תקופת הנאצים במחבוא; עקבותיהם של עוד 42 איש נעלמו.
ב-12 במרץ 1961 נחנך בית הכנסת מחדש בעיר. גל של יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר פקד את גרמניה בעשור האחרון. יהודים אלה מונים את רוב יהודי קהילות גרמניה כיום. במינסטר ישנם כ-800 חברי קהילה.
מהירות לוע
מהירות לוע היא המהירות שבה נורה קליע מתוך הקנה של כלי הנשק.
למהירות הלוע יש השפעה גדולה על דיוק הקליע, ולכן בתותחים בעלי קוטר גדול, המשתמשים בתחמושת שאינה אחודה, משתמשים לעיתים במד מהירות לוע. מהירות הלוע נמדדת במטר הראשון מיציאת הקליע.
מהירות הלוע משפיעה גם על הקשת הבליסטית - ככל שמהירות הלוע גדולה יותר הקשת הבליסטית שטוחה יותר.
על מהירות הלוע משפיעים מספר גורמים:
שושנה פרסיץ
שושנה פֶּרְסִיץ (16 בנובמבר 1893 – 22 במרץ 1969) הייתה חברת הכנסת הראשונה עד השלישית מטעם סיעת הציונים הכלליים, יו"ר ועדת החינוך של הכנסת, מראשי הציונים הכלליים והאישה הבכירה במפלגה זו. מזכירת כבוד של האגודה הציונית 'חובבי שפת עבר', חברה במרכז ציוני רוסיה וצירה בקונגרסים הציוניים ה-16 וה-17, חברת מועצת עיריית תל אביב וראש מחלקת החינוך בה. מייסדת הוצאת הספרים העברית "אמנות", שהוציאה לאור ספרים בתרגום לעברית וספרי מקור לבני ובנות הנעורים. כלת פרס ישראל על פועלה בתחום החינוך (תשכ"ח).
קורות חיים.
שושנה פרסיץ לבית זְלָטוֹפּוֹלְסקי נולדה בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, בירת אוקראינה), למשפחה אמידה ובעלת ערכים שורשיים של מסורת יהודית ששולבה בהשכלה כללית. משפחתה של אמה, חוה פייגה לבית מירקין, טענה לאילן יוחסין ששורשיו מגיעים לרמב"ם, עסקה בסחר רב-היקף בסוכר. אביה, הלל זלטופולסקי, היה בנקאי ואיש עסקים וכן נדבן ופעיל ציוני. אביה נמנה עם חברי אגודת חובבי ציון, נבחר כציר לקונגרסים הציוניים, היה חבר הוועד הפועל הציוני וממייסדי קרן היסוד. בפעילותו להפצת השפה העברית היה ממייסדי ההסתדרות "תרבות" להנחלת השפה והתרבות העברית, ולימים נמנה עם התומכים בהקמת תיאטרון "הבימה" ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. קשרי המסחר של המשפחה כללו עסקים משותפים עם בני אצולה, ומעמדו אפשר לו לסייע ליהודים שנרדפו על ידי השלטונות, ובהם מניה שוחט, לימים חברת אספת הנבחרים בארץ-ישראל.
הוריה העניקו לה חינוך ציוני מובהק לצד חינוך לתרבות כללית שקיבלה בבית הספר התיכון. כשהייתה בת שש למדה לקרוא עברית על ידי מלמד פרטי שהובא לביתם. הצטיינה בלימודיה, בעיקר בכתיבת חיבורים, ונהגה להכין לחברותיה את שיעוריהן. לקראת בחינת כניסה לבית הספר במסגרת ה"נומרוס קלאוזוס" ביקשה ממנה אחת התלמידות, בת למשפחת הקיסרות הרוסית, לעזור לה בכתיבת החיבור, אך היא אמרה שתעזור קודם לחברתה מניה (שלימים נישאה לחיים נחמן ביאליק). התלמידה כעסה עליה וכינתה אותה "ז'ידוֹבקָה" ("יהודונת", כינוי גנאי), ופרסיץ בתגובה סטרה לה. בעקבות מקרה זה סולקה מהגימנסיה, ונסגרו בפניה שערי כל הגימנסיות האחרות ברחבי המדינה. כך הגיעה ללמוד בעיר פרנקפורט שבגרמניה. בגיל 16 שבה לקייב והמשיכה בלימודיה. למדה ספרות, היסטוריה ופדגוגיה. עוד בנעוריה החלה לפעול להפצת השפה העברית באמצעות ארגון חוגים, שיעורים והכנת ספרי לימוד. עם ראשית פעילותו של אביה במסגרת אגודות חובבי השפה העברית עמדה בראש "פלוגות ההפצה לעיתונות וספרות עברית", ובשנים 1909–1919 שימשה מזכירת הכבוד של ההסתדרות "תרבות" שייסד אביה.
בשנת 1911, כשהייתה בת 18, נישאה ליוסף יצחק פרסיץ (1886–1925), בנו של יהושע זליג פרסיץ, סוחר עשיר ממוסקבה. משפחת פרסיץ הייתה משפחת רבנים נדבנית שקיימה רבות מהישיבות ברוסיה. הם נפגשו לראשונה ב-1909, כשיוסף נשלח להשתלם בעסקיו של אביו. עסקי משפחת פרסיץ כללו בתי חרושת גדולים לסוכר ולשמן, ושתי המשפחות הכירו זו את זו. השניים נישאו לאחר שנפגשו שוב בוועידת סטודנטים יהודים בבירה סנקט פטרבורג. בשנה הראשונה לנישואיהם ביקרו בארץ ישראל והחליטו שבעתיד יעלו לארץ. הם חזרו מלווים בחיה ליבוביץ, שמאז נקשרה למשפחה, והייתה עתידה לשמש מורה לעברית לילדיהם. המשפחה התיישבה במוסקבה, שם החלה פרסיץ ללמוד ספרות. כהכנה לעלייתם ארצה למדו השניים ערבית במכון למדעי המזרח של אוניברסיטת מוסקבה.
פעילות ברשת החינוך "תרבות" וייסוד הוצאת "אמנות" ברוסיה.