סלינה משפצת את ביתה וגרה בו עם אחיה הקטן ג'ואי. היא עובדת כמוכרת בחנותה של קונסטנס מקנזי. כעבור מספר חודשים מגיע לוקאס לבוש במדי חיל הים. ומתחיל כעבור זמן קצר לתקוף שוב את סלינה. היא מתגוננת ומכה אותו במערוך עד שהוא מת. היא קוברת אותו ליד הבית. כעבור זמן מגיעים נציגי חיל הים המחפשים את לוקאס ושואלים את סלינה אם ראתה אותו. היא משיבה בשלילה אבל לאחר שהם עוזבים היא מתמוטטת ומתוודה בפני קונסטנס כי רצחה אותו והטמינה את גופתו. היא נעצרת ומובאית למשפט. לפני כן היא נפגשת עם ד"ר סווין ומבקשת ממנו שלא יסגיר את סודה בקשר לאונס.
אליסון ונורמן מגיעים לפייטון פלייס למשפטה של סלינה. אליסון נפגשת עם אמה אבל מסרבת לשוחח אתה. רק לאחר ששמעה את עדותה הנוגעת ללב של אמה שהודתה שקשה להיות אם חד הורית וכי לא הבינה את בתה, היא סולחת לה בליבה.
במשפט כמעט מצליח התובע לשכנע את חבר המושבעים שמדובר כאן ברצח ולא בהגנה עצמית. ברגע האחרון מחליט ד"ר סווין להפר את הבטחתו לסלינה ולהציל אותה. הוא מבקש להופיע כעד מטעם ההגנה ובעדותו הוא מספר על האונס של סלינה ומציג את ההודאה החתומה של לוקאס. חבר המושבעים מזכים את סלינה.
לאחר המשפט מגיעים נורמן ואליסון לביתה של קוני ומתקבלים בשמחה על ידי קוני ומייקל.
ביידן (פירושונים)
ביידן (באנגלית: Biden) הוא שם משפחה
נייגר
פרוטקטור (כלי שיט)
פטנם
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2010
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2010, הוא גביע הזהב לנשים השמיני שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך בקנקון, מקסיקו והתקיים מ-28 באוקטובר עד ה-8 בנובמבר 2010. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 2011, שנערך שנה לאחר מכן בגרמניה.
בחצי הגמר ניצחה מקסיקו את ארצות הברית, ובכך הנחילה לה את ההפסד הראשון אי פעם במשחק מוקדמות גביע העולם. בנוסף, זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה עד היום שארצות הברית לא הצליחה להעפיל לגמר גביע הזהב שבו השתתפה. במשחק הגמר פגשה מקסיקו את קנדה, במה שהיה לשחזור גמר גביע הזהב 1998. במשחק עצמו, שנערך מול 16,005 צופים, ניצחה קנדה 0-1 וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדותיה. היא סיימה את הטורניר ללא אף ספיגה, בדיוק כמו בגביע הזהב ב-1998.
בעקבות השתתפותן בגמר, העפילו קנדה ומקסיקו ישירות לגביע העולם כנציגות CONCACAF, ואילו ארצות הברית שסיימה במקום השלישי נשלחה לשני משחקים בשיטת בית-חוץ נגד איטליה על הכרטיס הנוסף לטורניר. בסיום משחקים אלו, ניצחה ארצות הברית והעפילה גם היא לגביע העולם.
סיליקט (בית חרושת)
בית החרושת לייצור אבני סיליקט פעל בתל אביב בשנים 1922–1936 והיה המפעל התעשייתי הראשון הגדול ביותר בעיר המתפתחת.
קבוצת יזמים בראשות מהנדס החשמל והמכונות יוסף זיידנר והמהנדס יונה קרמנצקי יסדו את "חברת הסיליקט הארץ-ישראלית".
השטח עבור המפעל כלל 50 דונמים של חולות, שבהם ניתן זיכיון לכריית חול עבור ייצור הלבנים. בית החרושת הוקם בצפון תל אביב באזור שהיה אז שומם. בחורף 1920-1921 החלה בניית בית החרושת תחת פיקוחו הטכני של יוסף זיידנר. הבנייה החלה לפני מאורעות תרפ"א 1921 והושלמה אחריהן. בזמן העבודה העמידה ההנהלה זקיפים על גבעות החול מסביב כדי לוודא שלא יותקפו העובדים בידי פורעים ערבים. לאחר ארבע-עשר חודשים הסתיימה בנייה ובאביב 1922 החל ייצור הלבנים. מבני בית החרושת ושטח החולות שהיה שייך לו הוקפו בגדר תיל.
בשנים 1930-1923 ניהל את בית החרושת המהנדס ישראל בנימין רוזוב. המהנדס עמנואל טובים שימש כמנהל כללי והמהנדס יצחק בבלי שימש כמנהל הטכני.
לבנת הסיליקט (חול-סיד) הייתה קשה ביותר ועמידה בכל תנאי מזג האוויר בהשוואה ללבנים שסותתו מכורכר, מהן נבנו הבתים הראשונים של תל אביב. הפטנט ליצירת אבני סיליקט נרשם בגרמניה ב-1886 ועיקרו היה ערבוב מרכיבים המכילים סיליקט (כמו חול) עם סיד. תחת חימום עם קיטור נוצר חומר מוצק שנוצק בתבניות ללבני סיליקט. לבנת הסיליקט הייתה הטובה והזולה ביותר בשוק והשימוש בה הביא למהפכה שלמה באופן הבנייה בארץ-ישראל.
זמן קצר לאחר השלמת בית החרושת החלה להבנות מדרום לה שכונת נורדיה. ובשנת 1923 החלה להבנות שכונת תל נורדאו ממערב לה. הנהלת סיליקט אף תרמה 25,000 לבנים לבניית מעון לתינוקות בשכונת נורדיה. שתי השכונות סבלו תוך זמן קצר מכריית החול של"סיליקט". בשנת 1925 אף סיכנה הכרייה קבוצת בתים ברחוב שלום עליכם. כתוצאה מכך החל סכסוך בין בעלי הבתים להנהלת סיליקט. לבסוף מימנה ההנהלה הקמת קירות תומכים להגנת הבתים ברחוב זה וברחוב חובבי-ציון.
תוצרת בית החרושת הובלה בדרך מדרום-מערב לבניין, דרך שער ברזל שנבנה בקצה סמטה (לימים רחוב טבריה). מן השער המשיך דרומה רחוב הסיליקט, שנקרא משנת 1929 רחוב בוגרשוב.
עם תחילת הייצור ניסתה ההנהלה לחבר את המפעל במסילת ברזל לתחנת תל אביב על מנת להקל על הבאת חומרי גלם ושיווק הלבנים, אולם למרות הבטחות משלטונות המנדט לא בוצע דבר. עקב כך הייתה הפצת תוצרת המפעל מוגבלת לסביבות תל אביב בשנים הראשונות, כיוון שלבני הסיליקט הובלו אל אתרי הבנייה בעיר על גבי עגלות רתומות לבהמות.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 פסקה העלייה וכתוצאה מכך נפסקה הבנייה וייצור הלבנים הופסק גם הוא.
בשנת 1930 עבר בית החרושת לידי שותפות החוכרים טובים את מגנט. לאחר מכן סיפק כ-90% מכל חומרי הבניין בתל אביב (בתפוקה של 90 אלף לבנים ליום).
עקב גידול העיר והתפתחות הבנייה צפונה וניצול כל אזור הכרייה נאלץ בית החרושת להיסגר ב-1936. ייצור אבני הסיליקט עבר לראשון לציון ונחלת יהודה (מפעל "דורוסיליקט"), שם היו אז שטחי חול גדולים. על שטח הכרייה נבנו בתים ורחובות. על השטח האחרון נבנה לאחר קום המדינה קולנוע חן.
עיריית תל אביב רכשה את בניין בית החרושת. בבנין נערכו אימוני ההגנה והיה בו סליק. זה היה מקום מושבו הראשון של בית הספר המקצועי שבח שעבר למקומו הנוכחי בהר התקווה ב-1949.
הבניין נהרס ב-1968 ועל שטחו נבנו "בית כלל" ו"חניון הכיכר". עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר "בית כלל" ברחוב דרויאנוב 5.
ז'וסטן גודאר
ז'וסטן גודאר (בצרפתית: Justin Godart; 26 בנובמבר 1871, ליון - 1956, פריז) היה עורך דין, פוליטיקאי, ראש עיריית ליון, שר בממשלת צרפת וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים.
בשנת 1899 קיבל גודאר תואר דוקטור במשפטים. בשנת 1904 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר לתפקיד סגן ראש העירייה בליון תחת ז'אן-ויקטור אוגניו (Jean-Victor Augagneur). משנת 1914 היה סגן נשיא האספה הלאומית של צרפת. הוא היה תת-שר המלחמה, ארגן את שירותי הבריאות בצבא צרפת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ופעל לשיקום נכי המלחמה ונפגעיה. הוא היה ממייסדיהן של אגודות רבות, בהן האגודה לזכויות האדם בצרפת , ובשנת 1918 ייסד את האגודה הצרפתית למלחמה בסרטן. הוא היה ממקימיו ומפעיליו הראשונים של ארגון העבודה הבינלאומי. בשנת 1920 השתתף בקונגרס הנשים בז'נבה והביע תמיכה בזכות בחירה לנשים.
בשנת 1926 נבחר גודאר לתפקיד סנאטור בסנאט הצרפתי מטעם מחוז רון. הוא היה שר העבודה בקואליציית השמאל בשנת 1924 תחת נשיאותו של אדואר אריו (Édouard Herriot) ושר הבריאות בשנת 1932, תחת נשיאותו של אריו.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, היה בין 80 הצירים שהצביעו נגד שינוי החוקה ומתן סמכויות נרחבות לפטן.
גודאר נמלט עם אשתו לואיז וילדיהם לפומייר (Pommiers) שבמחוז רון.
עם שחרור צרפת בספטמבר 1944 מונאה גודאר לראש עיריית ליון.
לאחר פרישתו היה גודאר פעיל ובעל תפקידים בארגוני רווחה רבים. בין היתר היה פעיל להגנת מהגרים, נשיא ארגון העבודה הבינלאומי, פעיל בצבא הישע ופעיל בשורת נושאים חברתיים נוספים.
ציונות והצלת יהודים.
גודאר היה מתומכי הציונות, נשיא אגודת "צרפת-פלסטין" שנוסדה בדצמבר 1925 ונשיא כבוד של הסניף הצרפתי של הקרן הקיימת לישראל. בין השאר הוא היה פעיל למען התיישבות יהודית בסוריה שהייתה נתונה תחת מנדט צרפתי. לאחר מאורעות תרפ"ט הוא הגיע בראש משלחת צרפתית לביקור בארץ ישראל. בדרכו חזרה לצרפת, דרך מצרים, אמר שבמקומות שבהם יהודים וערבים עבדו יחד הגנו פועלים ערבים על היהודים. כן ציין שבארץ ישראל יש מקום לכולם ושאין להפריד בין היהודים לערבים. בתגובה לפרסום הספר הלבן של פאספילד ביקר גודאר את בריטניה בחריפות וטען שיש להעביר את נסיגת בריטניה ממחויבותיה בפני בית הדין הבינלאומי בהאג. גודאר גם התנגד לתוכנית ליישב את יהודי אירופה במדגסקר. ביוני 1940 נתמנה לנשיא אוז"ה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, גודאר ואשתו היו מעורבים בפעילות הרזיסטאנס ופעלו רבות להצלת יהודים מגירוש. גודאר יצר קשר אישי עם פקידי משטר וישי כדי להביא לשחרורם של כספים של הקק"ל, כספים בהם נעשה שימוש לשם הצלת יהודים. כאשר גדל הסיכון ולא התאפשר שימוש בחשבונות בנקים לצורך העברת הכספים ששימוש להצלת יהודים, לקח גודאר את הכספים וקבר אותם בחצר ביתו בפומייר.
בני הזוג גודאר שיכנו בביתם את ז'וזף פישר, נשיא הקק"ל בצרפת, ואת משפחתו, ועקב כך היו נתונים לחקירה ולמעקב. למרות זאת התערב גודאר באופן אישי, פנה לקסאבייה ולה וניסה למנוע החרמת רכושו של פישר בפריז. בני הזוג גודאר הסתירו בביתם עוד מספר יהודים, ואחת מהם אף שהתה בביתם עד השחרור.
בשנת 1951 שב גודאר וביקר בישראל.
בשנת 2003 הוכר גודאר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
עונת 1975/1976 בליגה א'
עונת 1975/1976 בליגה א' הייתה העונה ה-20 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל. זו הייתה העונה האחרונה של ליגה א' כליגה שנייה בחשיבותה. החל מעונת 1976/1977 היא הייתה הליגה השלישית.