זמן קצר לאחר הרשעתו במשפט הרצח של ליץ', עם תחילת הליכי הערעור הממושכים, בנדי יזם סדרה של ראיונות עם סטיבן מיקאוד ויו איינסוורת'. כשהוא מדבר על עצמו בעיקר בגוף שלישי כדי להימנע ממתן "רושם של וידוי", בנדי החל לראשונה לגלות פרטים לגבי פשעיו והליך החשיבה שקדם להם. בנדי סיפר על עברו כגנב, כשהוא מאשר את חשדה הממושך של קלופפר לפיו הוא גנב למעשה כל חפץ בעל ערך שבבעלותו. בנדי החל לחטוף נשים כאשר יחסי מין בהסכמה כבר הפסיקו לספק אותו; תקיפה מינית, הוא אמר, מילאה את הצורך שלו ל"בעלות מוחלטת" על קרבנותיו. בתחילה, בנדי הרג את הנשים "כעניין של תועלת... כדי להפחית את הסיכוי להיתפס".
בנדי התוודה גם בפני הסוכן המיוחד ויליאם האגמאייר, מיחידת מדעי ההתנהגות של ה-FBI. האגמאייר התרשם מ"הסיפוק העמוק, הכמעט מיסטי" שבנדי שאב מהרציחות. "הוא אמר שלאחר זמן מה, רצח חדל להיות פשע של תאווה או אלימות בלבד", סיפר האגמאייר, "הוא הופך לעניין של בעלות. הן חלק ממך... [הקרבנות] הופכות לחלק ממך, ו[אתם] הופכים לנצח לאחד... והאדמה עליה הרגת אותן או הותרת אותן הופכת לקדושה עבורך, ותמיד תימשך חזרה אליה". בנדי סיפר להאגמאייר שהוא החשיב עצמו כרוצח "חובבני ואימפולסיבי" בשנותיו הראשונות, לפני שעבר לתקופה אותה הוא כינה "מובחרת" או "תקופת הטרף", בערך כשלינדה הילי נרצחה, ב-1974. אמירה זו הצביעה על כך שבנדי החל להרוג זמן רב לפני 1974 - על אף שהוא מעולם לא הודה בכך במפורש.
ביולי 1984 סוהרי בית הכלא ריינפורד מצאו שני להבי מסור לניסור מתכת מוחבאים בתאו של בנדי. סורג פלדה באחד מחלונות התא נוסר לגמרי בראשו ובתחתיתו, והודבק חזרה למקום בדבק מאולתר על בסיס סבון. מספר חודשים לאחר מכן, בנדי הועבר שוב מתאו לאחר שסוהרים מצאו בו מראה.
באוקטובר 1984 בנדי, שעד אז כבר החשיב עצמו כמומחה לגבי רוצחים סדרתיים, יצר קשר עם רוברט קפפל והציע לחלוק את מומחיותו האישית במצוד המתמשך אחר יורשו בוושינגטון - רוצח הנהר הירוק. קפפל והבלש דייב רייכרט, שהיה חלק מצוות החקירה שחיפש אחר רוצח הנהר הירוק, חקרו את בנדי בנושא. עם זאת, הרוצח גארי רידג'ווי נותר חופשי במשך 17 השנים הבאות. קפפל כתב מאוחר יותר ספר על ראיונותיו עם בנדי לגבי רוצח הנהר הירוק.
באביב 1986 בנדי התוודה בפני האמגאייר ונלסון, וידוי שהם האמינו שהקיף את כל מעשיו ההרסניים, כולל פרטים לגבי מה שעשה לקרבנותיו לאחר מותן. בנדי סיפר שהוא שב וביקר בהר טיילור, איסאקווה וזירות רצח אחרות, לעיתים מספר פעמים, כדי לקיים יחסי מין עם קרבנותיו ולבצע מעשים מיניים עם גופותיהן המרקיבות, עד שהריקבון כפה עליו להפסיק. בחלק מהמקרים, הוא נהג משך מספר שעות לכל כיוון ונשאר שם במהלך לילה שלם. ביוטה הוא איפר את פניה חסרות החיים של מליסה סמית, וחפף שוב ושוב את שיערה של לורה איים. "אם יש לך זמן", הוא אמר להגמאייר, "הן יכולות להיות כל דבר שתרצה שהן יהיו". בנדי אישר את החשדות הממושכים נגדו, לפיהם הוא כרת את ראשיהן של חלק מקרבנותיו במסור, ושמר לפחות קבוצה אחת של ראשים כרותים - קרוב לוודאי ארבעת הראשים שנמצאו מאוחר יותר בהר טיילור (של רנקורט, פרקס, בול והילי) - בדירתו לתקופת זמן לפני שנפטר מהם.
בשלהי 1988 בית המשפט העליון דחה את האחרון בסדרת ערעורים שהגיש בנדי. כשההוצאה להורג באופק, וללא כל מניע להתכחש לפשעיו הוא הסכים לדבר בכנות עם החוקרים. בפני קפפל, הוא הודה בכל שמונה הרציחות בוושינגטון ואורגון בהן היה חשוד מרכזי. בנדי סיפר על שלוש רציחות קודמות נוספות בוושינגטון שלא היו ידועות, ועל שתי נרצחות באורגון אותן הוא סירב לזהות (אם הכיר בכלל את זהותן). הוא טען שהותיר גופה חמישית - של דונה מנסון - על הר טיילור, אך שרף את ראשה באח, בביתה של קלופפר. "מתוך כל הדברים שעשיתי לאישה הזו [אליזבת קלופפר]", אמר לקפפל, "זה האחד שקרוב לוודאי היא לא תסלח לי עליו לעולם. ליז המסכנה". בנדי תיאר בפרוטרוט את חטיפתה של ג'ורג'ין הוקינס מהסמטה המוארת בסמוך לאוניברסיטת וושינגטון - איך פיתה אותה לרכבו, הכה בה באלה ואזק את ידיה, נסע איתה לאיסקווה, אנס וחנק אותה, בילה לילה שלם עם גופתה וביקר את גווייתה לאחר מכן בשלושה מועדים שונים. "הוא תיאר את זירת הרצח של איסקווה [היכן שנמצאו עצמותיהן של אוט, נסלאנד והוקינס], וזה היה כמעט כאילו הוא נמצא ממש שם", אמר קפפל, "כאילו הוא רואה את הכל. הוא היה מוקסם מהרעיון, מפני שהוא בילה זמן כה רב שם. הוא פשוט עוסק ברצח כל הזמן".
בנדי התוודה על מספר רב של רציחות נוספות בפני בלשים מאיידהו, יוטה וקולורדו - כולל מספר רציחות שהמשטרה כלל לא הייתה מודעת להן - אולם מנע מהם במכוון פרטים רבים, בתקווה להמיר את המידע על הפרטים החסרים בעיכוב ביצוע ההוצאה להורג. "ישנם עוד שרידי גופות בקולורדו", הודה, אך סירב לפרט. במקרים בהם בנדי נתן פרטים, לא נמצא דבר. בלש משטרת קולורדו מאט לינדוול פירש זאת כקונפליקט בין רצונו של בנדי לעכב את ביצוע גזר הדין על ידי נידוב מידע, והצורך שלו ב"שליטה מוחלטת - בהיותו האדם היחיד שידע את מקום הימצאות גופות קרבנותיו". בדצמבר 1988 פרקליט שעבד עבור בנדי ביקש מכמה ממשפחות הקרבנות לכתוב למושל פלורידה בוב מרטינז בקשה להשהיית ההוצאה להורג של בנדי (לאחר שאושרו כבר שתי השהיות לעונשו לפני כן), על מנת להעניק לבנדי זמן לחשוף מידע נוסף. כל המשפחות סירבו ומרטינז הבהיר באופן חד משמעי שהוא לא יהיה מוכן להשהות עוד את ההוצאה להורג של בנדי. "לא נרשה לאיש להערים על המערכת", אמר לכתבים, "יהיה נבזי לאפשר לו לנהל משא ומתן על חייו בעבור גופות של אחרים".
האגמאייר הוצג בפני בנדי במהלך החקירות האחרונות בחייו. ערב הוצאתו להורג, בנדי דיבר על התאבדות. "הוא לא רצה להעניק למדינה את הסיפוק מראייתו מוצא להורג", אמר האגמאייר. טד בנדי הוצא להורג בכיסא החשמלי ב-24 בינואר 1989, בשעה 07:06 בבוקר. בשעה 07:16 הוכרז כמת בבית הסוהר המדינתי פלורידה. מילותיו האחרונות היו: "אני רוצה למסור את אהבתי למשפחתי ולחברי". כמה מאות חוגגים שרו, רקדו וירו זיקוקי דינור בשדה מרעה סמוך למקום הוצאתו להורג. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במיקום לא ידוע באזור הררי במדינת וושינגטון.
דפוסי פעולה ופרופיל הקרבנות.
שיטת פעולתו של בנדי הייתה רצח באמצעות חבטות וחניקה. בכל גולגולת שנמצאה, פרט לזו של קימברלי ליץ', נראו סימני חבטות קהות. לעיתים גרמו החבטות לשבר בשיניה הקדמיות של הגולגולת. כל הנתיחות שלאחר המוות העידו על חניקה. בנדי נמנע במכוון משימוש בנשק חם בתקיפותיו, בשל הרעש שהוא יוצר והראיות הבליסטיות שהוא מותיר. בנדי היה מיומן מאוד במזעור כמות הראיות הפיזיות בזירות העבירה. טביעות האצבע שלו מעולם לא נמצאו בזירת פשע, ולמעשה מעולם לא נמצאה ראיה פורנזית חד-משמעית שקשרה אותו לפשעים שביצע. בנדי שב והזכיר עובדות אלו במהלך השנים שבהן הצהיר על חפותו.
בנדי השתמש בשני דפוסי פעולה שונים. דפוס הפעולה הפשוט כלל פריצה בכוח בשעת לילה מאוחרת ולאחריה תקיפה אלימה של קורבן ישן באמצעות חפץ קהה. תקיפות מסוג זה התנהלו בשקט מוחלט ולרוב לא התגלו עד הבוקר. חלק מהקורבנות הותקפו מינית באמצעות החדרת חפצים; כולן הושארו כשהן שוכבות חסרות הכרה או מתות. בדפוס הפעולה המורכב יותר, השתמש בנדי במספר תחבולות שנועדו לפתות את הקורבן להתקרב לרכבו, שם החביא מראש כלי נשק, לרוב מוט ברזל. במקרים רבים הוא היה חבוש בגבס על רגל אחת או חבוש במנשא זרוע על ידו, לעיתים צלע על קביים וביקש עזרה בנשיאת דבר מה לרכבו. במקרים אחרים הוא הציג את עצמו כקצין משטרה או כבאי. בנדי היה כריזמטי וניצל זאת כדי לזכות באמון קורבנותיו. כשהקורבן התקרבה לרכבו או נכנסה אליו, היה בנדי מכריע אותה בכוח, מכה אותה במוט ברזל, וקושר ואוזק אותה בידיה. מרבית הקורבנות הותקפו מינית ונחנקו, לעיתים בזירת הפשע ובדרך כלל לאחר שהועברו לאתר משני מרוחק שהכין מראש.
באתר המשני נהג להסיר את בגדי הקורבנות ולשורפם, ובמקרה אחד לפחות (במקרה של ג'ולי קנינגהאם) השליך את הבגדים למתקן איסוף בגדים לצדקה. בנדי הסביר שהסרת הבגדים הייתה בעיקרה טקסית, אך גם הפחיתה את הסיכויים להותיר ראיות בזירת הפשע שהיו עלולות להפליל אותו. עם זאת, דווקא טעות ייצור בבד השייך לפריט לבוש של בנדי היוותה ראיה קריטית בהרשעתו ברצח קימברלי ליץ'.
בנדי ביקר לעיתים קרובות בזירות הרצח המשניות שלו כדי לבצע מעשי נקרופיליה בגופות שהותיר בהן. הוא צילם תמונות פולארויד של רוב קורבנותיו. "כשאתה מתאמץ לבצע דבר מה כמו שצריך", אמר להאגמאייר, "אתה לא רוצה לשכוח זאת". לדברי בנדי, צריכת כמויות גדולות של אלכוהול היוותה "מניע מהותי"; בנדי העיד על עצמו שהיה צריך להיות "שיכור בצורה קיצונית" בזמן ששיחר לטרף, כדי "להפחית באופן משמעותי" את העכבות שלו ו"להדחיק את האישיות הדומיננטית" שלו, שעלולה הייתה למנוע מ"הישות הפנימית" שלו לממש את דחפיו.