כלפי החברה בכפר מדיניות הבריטים בשאלת חינוך בכלל ושל הבנות בפרט הייתה, הקמתם של בתי ספר נפרדים לבנות, כנהוג בערים, במימון מקומי ובשיתוף הממשל. אך עקב קשיים כלכליים, הן של הממשל והן של הכפריים, לא הוקמו כמעט בתי ספר חדשים בכפרים ומי שנפגע מכך היו בנות הכפר, והדבר השפיע על התפשטות החינוך בקרבן. בנוסף הבריטים ראו בבניית בתי ספר לבנות בכפר  "בזבוז כסף ומשאבים [...] אינו משתלם" לכן גישת הממשל הייתה שבתי הספר בכפרים, לבנות, יקומו על פי דרישת הציבור במידה והתנאים הפיזיים והדמוגרפיים יתאימו לכך, לחלק מהבקשות הם לא הגיבו בכלל. בנוסף עמדת הבריטים כלפי החינוך בכפר הייתה שונה מזו שבעיר. באמצעות החינוך, בכפר (לבנים ולבנות), הם קיוו לתרום לשיפור החקלאות ובכך למנוע ניידות, של אילו שלמדו, מהכפר לעיר. הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל הצהיר על מטרה של הקמת 300 בתי ספר כפריים לבנים ובנות ובעזיבתו בשנת 1925 לא הגיעו ליעד זה. נבנו 265 כאשר רק 10 מתוכם לבנות. בניית בתי הספר בכפריים נעשתה בחלקה על ידי שתדלנים (מוכתרים ומורים) שהיו מקורבים למושלי המחוזות, בדרך זו הוקמו בתי ספר במחוז עכו, ביישובים אבו סנאן, כפר יאסיף, רמי ותרשיחא. עקב קושי לפתוח בית ספר לבנות בכל כפר, הכותבים ("kuttabs") מילאו את פונקציית החינוך של הבנות עם גיבוי ממשלת המנדט (ההפרדה שנדרשה בין הבנות לבנים הייתה במיקום ישיבת הבנות, או בקדמת הכיתה לפני הבנים ואו מאחור). משך הלימוד בכפר הייתה של ארבע שנים מעטות הבנות שהגיעו לשנה הרביעית. בתי ספר שתלמידות לא פקדו אותם בשנה הרביעית נסגרו.
הסילבוס בראשית הדרך היה כשל הבנים, כי מספרן של הבנות היה זניח, ובהמשך, כשמספר הבנות הלומדות בכפרים עלה, הוא הותאם לזה של בנות העיר בחלקו, מקצועות עיוניים, ובחלקו לסילבוס של הבנים עם שינויים בהתאם. לימדו בו סריגה, תפירה, רקמה, עבודת כפיים וחקלאות (גידול תרנגולות ודבורים) ומדעי הבית החליפו את הנושא שנלמד בעיר יסודות המדע. שעות הלמוד היו משמונה בבקר ועד שלוש וחצי אחרי הצהריים עם הפסקה של שעה וחצי לארוחה. כמו בתי הספר בעיר ואולי אף יותר, סבלו בתי הספר לבנות בכפר מחוסר במורות מיומנות, שבהמשך השתפר במקצת על ידי פתיחת מרכזים להכשרת מורות כפריות (אל בירה, 1935). מורות שבאו מהעיר התקשו להסתגל לאורח החיים הכפרי, בעיקר לקשיים היגייניים והשוני תרבותי חברתי.
מספר גורמים מנעו ממעבר בנות הכפר ללמוד בבתי הספר בעיר. תחרות על מקום בבית הספר העירוני, רמת הלימודים הנמוכה בבתי הספר הכפריים, המעבר של בת כפר לעיר שהיה תלוי בנורמות מגדריות, מצב כלכלי והמציאות החברתית פוליטית באותו הזמן, הם שעל פי רוב, מנעו את המשך הלימודים של בנות הכפר. סיבה נוספת הייתה העובדה שבנות הכפר עזרו בעבודת ניהול הבית וכן בעבודות החקלאיות. מהסיבות הללו בשנת 1940 רק 6% מבנות הכפר המשיכו לימודיהן בבתי ספר עירוניים לבנות שרמתם הייתה גבוהה בהשוואה ועשו זאת בתנאים קשים.
בשנים 1943 – 1944 התחילו ללמוד 872 בנות ובשנה הרביעית היו רק 282. בכיתות הגבוהות מספרן של הבנות הלומדות פחת ב – 70%.
חינוך ומגדר בארץ ישראל בתקופת המנדט.
השלטון המנדטורי בארץ ישראל השקיע מעט מאוד בהכשרת הבנות כאימהות (בהקשר ללאומיות כדרישת המקומיים משלטונות המנדט). מטרתו הייתה לספק את צורכי החינוך הראשוני, הארבע שנתי, בתנאים הקיימים, עם השקעה מועטה מאוד בבניית בתי ספר לבנות בכפרים. הבנות, היו אלו שבעיקר נפגעו ממיעוטם של בתי ספר תיכוניים שרובם הוקמו רק בשנות ה-30. האפליה המגדרית של נשים מטעם השלטונות המנדטוריים, ביחס לבנים, נבעה מהדעה שהחזיקו בה הבריטים שהחינוך לבנות מוסלמיות אינו רווחי ואינו רצוי מבחינת החברה מטעמים של מסורת פטריארכלית.
בכפר, היה הסילבוס בנוי ברובו ממקצועות מעשיים ורמת הלימודים העיוניים הייתה נמוכה בהשוואה לנלמד בעיר. הנתונים מראים שרק 5% -6% מבנות הכפר קיבלו חינוך והשכלה ברמת בית הספר התיכון בעוד שבערים 60% מהבנות קיבלו חינוך כזה. באופן כללי ניתן לומר שמה שהציעו השלטונות לבנות, ביחס לבנים וביחס לבנות בינן לבין עצמן (עיר/כפר) היה דל ואלו שלא נהנו במיוחד ממדיניות הממשל הבריטי לחינוך והשכלה היו בנות הכפר שנתקלו בשני חסמים למימוש השכלתן: המגדר ומיקומן הגאוגרפי. רוב אוכלוסיית הנשים בכפר לא הייתה מלומדת. החינוך המודרני (הממשלתי) של הבנות נשאר תחום על ידי מעמד, דת ומיקום גאוגרפי. הבנות ככלל סבלו מאפליה בנגישותן להשכלה ביחס לבנים ובנות הכפר סבלו מאפליה נוספת ביחס לבנות העיר. ההשלכות הצפויות של הזדמנות לרכוש השכלה על הבנות היו בשני מישורים: האחד, שיפור מעמדן החברתי והכלכלי כתוצאה מהאפשרות לרכוש באמצעות הלימודים מקצוע, שהיה על פי רוב הוראה ופחות סיעוד. השני, היה יצירה של תנועת נשים שיצאה בגלוי למרחב הציבורי, והשתלבה בדרישות של הלאומנים הערביים כלפי השלטונות. ואכן הוקמו הרבה ארגוני נשים בערים (חיפה, עכו ויפו) ובשלב מאוחר יותר בערי השדה (רמאללה, שכם וג'נין) שנרתמו למאבק האנטי קולוניאלי, קידום ארצן וקידום מעמדן של הנשים. ארגונים אילו אופיינו ביציאתן של הנשים כנגד החלטות ההנהגה הגברית לאומית. ניתן לומר שלמרות האפליה המגדרית מטעם השלטונות, בנושא חינוך והשכלה לבנות, היו לכך השלכות חיוביות בנושא הלאום. נשים נוצריות ומוסלמיות רווקות צעירות ונשואות שבאו מרקעים סוציו-אקונומיים שונים, היוו כוח מיצג עצמאי בפני השלטונות.
קרופ K5
קרופ K5 (בגרמנית: Krupp Kanone 5) נודע גם כברטה הרזה היו תותחי על גרמנים שיוצרו על ידי חברת קרופ והופעלו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ייעודם המקורי של התותחים, בדומה לתותחי על גרמנים אחרים, היה שבירת הביצורים הכבדים של קו מאז'ינו, ושמונה תותחים היו זמינים בעת תחילת המערכה על צרפת. כשלושה תותחים נשארו בתעלת למאנש דרך קבע והופעלו עד לסופה של המלחמה, במטרה לפגוע בתובלה הבריטית, אך הם נכשלו במשימה זו. בסך הכל נבנו כ-25 תותחים, שהופעלו בכלל החזיתות במלחמה.
מאפיינים.
ניידות.
בשל גודלו ומשקלו הרב של תותח-העל, ששקל למעלה מ-200 טון, הוא היה תותח רכבת שפורק לפני העברתו וחלקיו פוזרו בקרונות רכבת רבים, דבר מסורבל שהיה לא אחת נטל לוגיסטי שדרש מאמץ רב והקצאה של משאבים רבים.
בשל הרצון הכללי בגרמניה לאפשר לתותחי על ניידות באופן עצמאי הועלו הצעות ליצירת מרכב לתותח ה-K5, בדומה לתותחי על נוספים, כמו השוורר גוסטב, שעבורו תוכנן הלנדקרוזר P.1500, תותח מתנייע עצום ממדים במשקל של 1,500 טון שיוכל לנייד את תותח העל.
ההצעה הבולטת ביותר, שהיא גם זו שנבחרה, הייתה ליצור גרסה כבדה במיוחד של טנק הטיגר II הכבד, וזו תהיה בעלת מנוע עצום, כך שתוכל להניע את תותח הענק ולאפשר לתותח יכולת ניידות עצמאית, ללא תלות במסילות הרכבת. תוכניות אלו נגוזו בשל תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בסך הכל, עד לסופה של המלחמה, יצאו מפס הייצור של חברת קרופ 25 תותחי K5.
שירות.
במהלך המלחמה, תותח מסוג זה הפגיז באופן קבוע במשך שנתיים, את עיר הנמל הבריטית דובר, יחד עם תותחים נוספים, אך תותח זה היה הגדול שבהם. תותח הרכבת, שהוצב בתוך קאלה, היה בעל טווח גדול דיו כדי להגיע לעיר. בשל הפגזות התותח ופגזיו הכבדים, אשר גרמו לנזק רב ויצרו הפחד ובהלה רבה בעיר, נהגו תושבי העיר להסתתר מאחורי הרים וצוקים. לאחר שנודע למפעילי התותח על כך, החלו האחרונים לנהוג בטקטיקה אכזרית: לאחר שבוצע ירי של מספר פגזים, שבגינם תושבי העיר היו נכנסים למקומות מוגנים, היו מפסיקים מפעילי התותח את הירי וממתינים לצפירת ההרגעה. מספר דקות לאחר שזו נשמעה ואזרחי העיר יצאו לרחובות, חודשה ההפגזה של העיר.
בשל הנזק הרב שיצרו ההפגזות במהלך המלחמה, והאכזריות של מפעילי התותח, כונתה העיר דובר, "פינת ייסורי הגיהנום".
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נתפסו מספר תותחים מסוג זה, על ידי בעלות הברית. הם נבדקו, ולאחר שנסתיימה בדיקתם הם הועברו לתצוגה במוזיאונים.
אלנקם
קרנונטום
קרנונטום (בלטינית: Carnuntum, ביוונית עתיקה: Καρνους) היה קסטרום, מחנה של הצבא הרומי, בפרובינקיה הרומית נוריקום ואחרי המאה ה-1 לספירה הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית פאנוניה והתגוררו בה כ-50,000 איש. שרידיו של המקום נמצאים כיום ב ב-"גן הארכאולוגי קרנונטום" באוסטריה תחתית, באמצע הדרך בין וינה לברטיסלאבה. הגן הארכאולוגי משתרע על שטח של כ-10 קמ"ר ליד הכפרים פטרונל קרנונטום ובאד דויטש אלטנבורג.
בשנת 170 לספירה נערך באזור קרב קרנונטום בין לוחמים של השבטים הגרמאניים מרקומני וקוואדי וכוחות רומיים בפיקודו של הקיסר הרומי מרקוס אורליוס שנחלו בקרב תבוסה קשה ואיבדו כ-20,000 לוחמים.
בשנת 308 לספירה נערכה במקום ועידה בראשות האוגוסטוס לשעבר דיוקלטיאנוס, במטרה להדיח את מקסימיאנוס ובנו מקסנטיוס מהשלטון ברומא, ולהסדיר את שלטונה של הטטררכיה השנייה.
אוניברסיטת לה לגונה
אוניברסיטת לה לגונה (בספרדית: Universidad de La Laguna) היא אוניברסיטה השוכנת בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה באי טנריפה באיים הקנריים שבספרד. היא הוקמה ב-1927 והיא האוניברסיטה הראשונה שהוקמה באיים הקנריים.
המוסד מחולק כיום לשישה קמפוסים. בשנת 2015, אוניברסיטת לה לגונה נכנסה לדירוג של 1,000 האוניברסיטאות הטובות בעולם של CWUR. בשנת 2016 הוכרה כאוניברסיטה ספרדית השנייה הטובה ביותר במדעי הרוח לפי קרן Everis.
מועצת השלום הטורקית
ראש עיריית ניו-יורק
פרובינציית ברנדנבורג