הסרט מראה את ההצלחה הגדולה שזכה לה גודיק בכמה ממחזות הזמר שהוא העתיק מברודוויי לארץ, כמו "גבירתי הנאווה" שרבקה רז הפכה בו לכוכבת גדולה. מחזמר נוסף שהעבודה עליו והתגובות שקיבל, וכן קטעים ממנו, מובאים בסרט, הוא "כנר על הגג". בסרט מספר דן אלמגור כיצד הפך המחזמר את בומבה צור, שמואל רודנסקי וחיים טופול לכוכבים. כמו כן מתוארת קפדנותו של גודיק, והכבוד שרחשו לו השחקנים ואנשי התיאטרון. רנן שור, ששיחק כילד במחזמר ""המלך ואני" שהועלה בתיאטרון, מספר כיצד הכריח גודיק את כל השחקנים ואנשי הבמה לבצע מחדש את כל המחזה מייד לאחר שהסתיים והקהל הלך, לאחר שלא היה מרוצה מהאופן בו הוצג המחזה באותו ערב.
שלב נוסף בהתפתחות הקריירה של גודיק מוצג בסרט, עם החלטתו להפיק מחזמר עברי שנכתב ונוצר בישראל. ב־1966 גודיק לקח את המחזה "קזבלן" שנכתב והועלה ב־1954, יזם והפיק את הפיכתו למחזמר. על המלאכה הופקדו יגאל מוסינזון, מחבר המחזה, ויואל זילברג, שגם ביים. דן אלמגור, חיים חפר ועמוס אטינגר כתבו למחזה שירים, שהולחנו על ידי דובי זלצר, וביניהם "כל הכבוד". בסרט מוחזר יהורם גאון לאולמות אלהמברה, שעמדו ריקים בזמן צילומי הסרט (בהמשך הפך אלהמברה לבניין של הסיינטולוגיה בישראל). תוך כדי צילום התגובות הנלהבות של העוברים ושבים בשדרות ירושלים לגאון, וצילומים שלו באולמות הגדולים הנטושים, הוא ודוברים נוספים מספרים את סיפור הבאתו למחזמר, והדמעות שהזיל זילברג באודישן שנעשה לגאון, כשזה שר את "יש מקום", וכן תגובתו של גודיק שניסה לצנן את ההתרגשות, כדי לא לשלם יותר מדי לגאון, לפי עדותו של זה. המחזמר הפך להצלחה אדירה והוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות בתיאטרון של גודיק. בסרט מובאים דבריו של שלמה בר שביט, ששיחק את "גולאש" האשכנזי המתחרה בקזבלן. בר שביט מספר כיצד התקבל בשריקות בוז וזעם בכל מקום, ובהופעה אחת ברמלה אף היה צריך לחלץ אותו מהקהל הזועם בתום ההצגה.
מכאן, לאחר תיאור עלייתו של גודיק לגדולה, פונה הסרט לתאר את נפילתו. על אף הצלחות ענק של תיאטרון גודיק, שנודעו בערבי הבכורה הנוצצים והכוכבים שעלו לתודעה הציבורית בין־לילה, הגיעו הכישלונות הגדולים, שגררו את גודיק להתרסקות כלכלית. כאמור, מלכתחילה מתוארת בסרט התנהלותו ההרפתקנית של גודיק, שגרמה לו מתחילת הקריירה להפסיד מדי פעם סכומי עתק, כאשר המחזות שהעלה לא הצליחו. בשלב מסוים, אולי גם בגלל הטלוויזיה שהחלה לפעול בארץ, הגיעו פחות צופים למחזות שהפיק גודיק, וחובותיו תפחו. בסרט מתואר הכישלון של "דון קישוט איש למאנשה", וכן של המחזמר "לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מן הבוץ". גודיק ניסה לבנות ככוכבת את תיקי דיין – שלדבריה בסרט הייתה "עדיין ילדה". מני פאר מספר בסרט כיצד באמצע עבודה על מחזמר בשם "יום האבא", ההפקה נקלעה לקשיים, וגודיק נאלץ לביים בעצמו את המחזה, שהיה לכישלון.
עוד הסתבכות שמתוארת בסרט הייתה לגודיק עם דן אלמגור, שתבע בסכום כסף גדול את גודיק וכן את אטינגר ומוסינזון, כיוון שעשו במחזמר "קזבלן" שימוש בשירים שכתב אלמגור, בלי לשלם לו ובלי לתת לו קרדיט. המשפט, שהתנהל תקופה ארוכה, סוקר בהרחבה בכלי התקשורת, והיה מהראשונים בארץ בנושא של זכויות יוצרים. אלמגור זכה בסופו של דבר בתביעה, ולדבריו לא הייתה עוינות בינו ובין גודיק.
כראיה, אלמגור מספר שגודיק פנה אליו ורצה לעבוד איתו על מחזה חדש, וקבע להיפגש איתו למחרת ולהתחיל לעבוד על הפרויקט. אלא שלמחרת נעלם גודיק, והתברר שנמלט במפתיע לגרמניה. כמה ימים אחריו ברחה גם רעייתו אמה לשם. הם נאלצו להשאיר את שני ילדיהם בארץ – אדית, הבכורה, הייתה כבר נשואה, וזאב עמד בפני גיוס. שניהם מופיעים בסרט, לצד אמה שמרואיינת בהרחבה ומביאה את הסיפור מנקודת מבטה האמפתית. גם שאר הדוברים בסרט מפגינים אמפתיה לגודיק. בסרט אמה מתארת כיצד היא וגודיק עבדו מבוקר עד לילה במכירת נקניקיות ל"עבריינים וזונות" באזור מפוקפק של פרנקפורט, סמוך לתחנת הרכבת. לדבריה, וכן לדברי עדויות נוספות בסרט, גודיק והיא התכוונו לחסוף כסף ולחזור לארץ להשיב את חובותיהם. גודיק היה בארץ לראשונה מאז בריחתו, כאשר התגלה אצלו סרטן מתקדם בקיבה, ותוך כמה הוא נפטר. אמה רעייתו לא יכלה להגיע לארץ להלווייתו, שכן גם היא הייתה מוגדרת כעבריינית נמלטת.
הסרט כולל קטעי ארכיון ושירים מתוך מחזות הזמר שהעלה גודיק – בהם "קזבלן", "גבירתי הנאווה", "איי לייק מייק", "המלך ואני" ו-"כנר על הגג". הסרט מפנה זרקור גם אל בני משפחתו של גודיק – אלמנתו אמה ושני ילדיו, אידית וזאב, המשחזרים את רגעי האימה ערב בריחתו הפתאומית מן הארץ. בסרט משתתפים אנשי במה אשר זכו לפרסום בזכות הפקותיו של גודיק, בהם יהורם גאון, תיקי דיין ויפה ירקוני.
על עשיית הסרט.
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט, תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט. בקשתו של דוידוביץ' מעיריית תל אביב, להנציח את זכרו של גודיק על ידי קריאת רחוב על שמו, סורבה בשל היותו, לטענת חברי ועדת השמות העירונית, עבריין. דימוי זה גרם לבני משפחתו לחיות מחוץ לישראל ולא להילחם על הנצחתו או על שמו הטוב. לדברי דוידוביץ', היה עליו לרכוש את אמון אשתו של גודיק ובניו כדי לשכנעם להשתתף בסרט. סיבה נוספת לשיכחה של גודיק, היא לדברי דוידוביץ' נטייתה של הציונות להתרכז בעשייה ובהווה ולא להנציח את ההיסטוריה התרבותית שלה ואת התורמים לתרבות, כפי שקרה גם עם גיבורת סירטו התעודי "ציפור בחדר", תרצה אתר .
דוויין ג'ונסון
דוויין דאגלס ג'ונסון (באנגלית: Dwayne Douglas Johnson; נולד ב-2 במאי 1972), הידוע גם בשם הבמה שלו דָה רוֹק (באנגלית: The Rock), הוא שחקן קולנוע ומתאבק עבר אמריקאי-סמואי-קנדי.
התפרסם כאשר גילם דמות במסגרת ארגון ההיאבקות WWE. דמותו, "The Rock" (הסלע), זכתה להצלחה כה רבה עד שכאשר החליט לעבור לקולנוע, שמר ג'ונסון לעיתים על שם זה כשם במה. נחשב לאחד המתאבקים המצליחים שידע הארגון, לאחר קריירת ההיאבקות פיתח קריירה מצליחה כשחקן קולנוע וטלוויזיה. זכה ב-8 אליפויות של ה-WWE.
ביוגרפיה.
ג'ונסון נולד בהייוורד שבקליפורניה, ארצות הברית. אביו הוא המתאבק רוקי ג'ונסון, ממוצא אפרו-קנדי, ואמו, אטה מאיביה היא בת לשושלת של צ'יפים מסמואה. במהלך ילדותו נדדה משפחתו ברחבי ארצות הברית, כולל הוואי, עקב עבודתו של אביו, והוא אף התגורר עם משפחת אמו בניו זילנד. בנוסף לאזרחותו האמריקאית, ג'ונסון ירש גם אזרחות קנדית בזכות אביו. ג'ונסון הוא הדור השלישי במשפחתו כמתאבק.
במהלך לימודיו בתיכון קיבל מספר הצעות למלגות ספורט ממספר אוניברסיטאות מובילות בתחום הפוטבול בארצות הברית ולבסוף בחר באוניברסיטת מיאמי. על אף שבמסגרת זו זכה ג'ונסון יחד עם חבריו לקבוצה באליפות, עם סיום הקולג' לא מצא קבוצה מה-NFL, ליגת הפוטבול המקצוענית, שתסכים לקבל אותו. הוא חתם על חוזה עם קבוצת קלגרי סטמפדירס מליגת ה-CFL הקנדית, היה חבר בסגל קבוצת האימונים ושוחרר לפני תום העונה מבלי ששותף באף משחק.
ב-1995 סיים לימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה ובפיזיולוגיה באוניברסיטת מיאמי.
ב-3 במאי 1997 נישא ג'ונסון לדני גרסיה, חברת נעוריו, ולהם בת אחת. בשנת 2007 התגרשו. ב-2008 החל לצאת עם לורן השיאן והם נישאו ב-2019. לזוג שתי בנות.
בשנת 2000, פרסם ג'ונסון אוטוביוגרפיה בשם "The Rock Says". הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של המגזין הניו יורק טיימס למשך מספר שבועות. ג'ונסון הוא חבר טוב של מושל קליפורניה לשעבר, ארנולד שוורצנגר.
בשנת 2006, הקים את "קרן דוויין ג'ונסון" המסייעת לילדים החולים במחלות סופניות. באוקטובר 2007, הוא ואשתו לשעבר תרמו מיליון דולר לאוניברסיטת מיאמי לשיפוץ מתקני הפוטבול.
קריירת היאבקות.
במהלך חייו ג'ונסון רצה להיות מתאבק ואביו השכיל ללמדו. בשנת 1995, בעזרתו של פאט פאטרסון, החל ג'ונסון למשוך את עיניהם של אנשי ליגת ה-WWF (לימים ה-WWE) בעודו מופיע בארגונים קטנים יותר. כאשר התקבל לבסוף לארגון הבכיר דמותו של ג'ונסון נקראה "רוקי מאיביה", אנגרמה משמותיהם של אביו וסביו. הזיקה להיסטוריה המשפחתית נכנסה אף לתסריט הפתלתל של הארגון והוא "גילם" את אשר היה - נצר דור שלישי לשושלת מתאבקים.
דמות זו של ג'ונסון זכתה במהירות לפופולריות כיריבה לאחת הדמויות הוותיקות יותר באותה העת - סטיב אוסטין. התסריט ניפק לג'ונסון תואר ראשון, האלוף הבין-יבשתי, שלושה חודשים בלבד לאחר בכורתו. דמותו זכתה לכינויי גנאי עקב התחרות שהתסריט הציב בינה לבין אוסטין.
ב-1997 חל מהפך - התסריט ציוות את ג'ונסון לקבוצת דמויות בשם "Nation of Domination" (משחק מילים מאנגלית: "אומת השליטה") ודמותו עברה שינוי דרסטי, גם בשמה, והפכה ל"דה רוק". דמות זו אופיינה כבריון כריזמטי אשר לעיתים אף הגיב לקריאות הקהל בבוז משלו. גם בדמותו החדשה המשיך ג'ונסון בקו העלילה נגד דמותו של אוסטין, אך אט-אט צבר פופולריות הולכת וגוברת. לבסוף ב-1998 דמותו הייתה לצעירה ביותר לה אפשר התסריט לזכות באליפות ה-WWE. בפיתולי התסריט הספיק הרוק לאבד את האליפות ולזכות בו שוב מספר פעמים במסגרת הקרבות המבוימים שזימן לו התסריט. דמותו הפכה לקבועה במופעי ההיאבקות המרכזיים, בהם רסלמניה.
במופע רסלמניה של שנת 2012 התמודד דה רוק נגד ג'ון סינה, בקרב המרכזי של האירוע שהתקיים במיאמי עיר מגוריו.
ג'ונסון חזר ל-WWE ב-6 באוקטובר 2014 וקטע את רוסב ולנה, אחרי כמה דקות שהוא נכנס לזירה הוא התחיל לרדת עליהם, ובסוף הכה את רוסב והעיף אותו מהזירה ונישק את לנה.