את קריירת הכתיבה שלה התחילה גודווין בשנת 1959, לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ככתבת בעיתון מיאמי הראלד. בתקופת עבודתה בעיתון גם הייתה נשואה לזמן קצר לצלם עיתונות, שממנו נפרדה כשעזבה את העבודה בעיתון.
היא יצאה למסעות באירופה ותקופה זו, כפי שהיא מתוארת בכרך הראשון של יומניה, הכינה אותה להתחלה האמיתית של קריירת הכתיבה שלה. היא צברה חוויות, קראה בכתבי סופרים גדולים ואילצה עצמה להתמקד במלאכת הכתיבה. בין השנים 1962–1965 עבדה בשגרירות ארצות הברית בלונדון.
אחרי שובה לארצות הברית התקבלה לסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה. היא למדה שם לתואר שני והמשיכה לדוקטורט באנגלית. עבודת הדוקטורט שלה התפתחה לרומן הראשון שלה, שיצא לאור בשנת 1970,
The Perfectionists.
לאחר רומן ביכורים זה, כתבה עוד אחד-עשר רומנים, שני קובצי סיפורים ועבודה אחת שאינה סיפורת:
(Heart: a Personal Journey in it's Miths and Meanings (2001 היא זכתה בפרסים ותוארי כבוד שונים על עבודתה הספרותית. יחד עם חברה לחיים, המוזיקאי רוברט סטארר כתבה גייל גודווין עשר יצירות מוזיקליות, ביניהן אופרה קאמרית בשם הקול האחר, מבוססת על חיי הקדושה הילדה מוויטבי. הצגת הבכורה של האופרה הייתה בניו יורק בשנת 2001.
אחרי מותו של סטארר בשנת 2001, כתבה גודווין את הנובלה Evnings at Five, שאותה הגדירה "סונטת אבל", המבוססת על 30 שנות חייהם בצוותא.
מיכאיל קוטוזוב
הנסיך מיכאיל אילריונוביץ' קוטוזוב (ברוסית: князь Михаи́л Илларио́нович Голени́щев-Куту́зов; 16 בספטמבר 1745 - 28 באפריל 1813 ) היה מצביא רוסי הנחשב כגיבור העם הרוסי וכמי שהציל את רוסיה מידי נפוליאון בונפרטה.
ראשית חייו.
מיכאל קוטוזוב נולד בסנקט פטרבורג לגנרל אילריון מיכאיילוביץ' קוטוזוב, ובהגיעו לגיל 15, בשנת 1760, גויס לצבא הרוסי. בתקופת יקתרינה השנייה החל להתבלט כקצין צעיר במלחמותיה של רוסיה נגד פולין בשנות ה-60 של המאה ה-18 ועם האימפריה העות'מאנית בשנות ה-70. בשנת 1774 נפצע בעינו הימנית בקרב מול הטורקים, ועזב לאירופה לשנתיים על מנת להירפא.
בשנת 1776, עם שובו, הועבר קוטוזוב לחצי-האי קרים ושירת שם תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב במהלך שש שנים. קוטוזוב קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) בשנה שלאחר מכן.
מינויו כגנרל-מאיור ב-1784 תחת הגנרל הנערץ אלכסנדר סובורוב הביא לקידומו המהיר. הצטיינותו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבמהלכה השתתף בקרבות החשובים של מצור אוצ'קוב, כיבוש איזמאיל ומאצ'ין, הביאה לו הערכה רבה בצבא, ובשנת 1791 קודם לגנרל-לויטננט. בעשור האחרון של המאה ה-18 מילא שורה של תפקידים, ביניהם שגריר בקונסטנטינופול, שגריר בברלין, ומושל פינלנד, סנקט פטרבורג וליטא, ומונה לגנרל מלא. ברם, בשנת 1802, על רקע של סכסוך עם הקיסר פאבל הראשון, פרש קוטוזוב מהצבא.
המלחמה נגד נפוליאון - 1805.
בשנת 1804 חברה רוסיה לאימפריה האוסטרית כנגד נפוליאון, ובשנה שלאחר-מכן שלחו הרוסים לעזרת האוסטרים שני צבאות; בראש אחד מהם הועמד קוטוזוב. הוא לא הספיק לחבור אל הצבא האוסטרי שחנה באולם, כיוון שזה האחרון הובס ונשבה על ידי נפוליאון, ובשל נחיתותו המספרית נאלץ לסגת תחת איום מתמיד של כיתור. בסופו של דבר, לאחר שאיבד 12,000 חיילים מתוך ה-50,000 שהיו לו, הצליח להתחמק מצבאו של נפוליאון ולהגיע לאולמוץ.
באולמוץ הציע קוטוזוב לקיסרים אלכסנדר ופרנץ לאסוף את כל הכוחות ורק אז לצאת למתקפה, אך הללו לא שעו לו ואף סילקו אותו מתפקיד המפקד, וב-2 בדצמבר 1805 תקפו את נפוליאון ליד אוסטרליץ ונחלו תבוסה מרה.
בשנים 1806–1811 שימש קוטוזוב כמושל קייב וליטא מטעם הקיסר אלכסנדר הראשון.
המלחמה נגד העות'מאנים.
בשנת 1811 מינה הקיסר אלכסנדר הראשון את קוטוזוב לעמוד בראש הצבא שנשלח כנגד הטורקים. בראשית אפריל אותה שנה קוטוזוב הגיע לחזית ובהמשך אותה שנה הביס את הצבא העות'מאני בקרב רושצ'וק, שבו פיתה את העות'מאנים לחצות את הדנובה וניתק אותם מקווי האספקה שלהם. באסטרטגיה דומה נקט קוטוזוב גם מאוחר יותר, נגד נפוליאון.
תוצאת הקרב הזה הייתה חתימת שלום בוקרשט של שנת 1812, שלפיו קיבלה רוסיה את בסרביה והאימפריה העות'מאנית התחייבה שלא לתקוף אותה, מה ששיפר מאוד את עמדותיה של רוסיה לקראת פלישתו של נפוליאון באותה שנה. אולם, אלכסנדר הראשון שוב פיטר את קוטוזוב מהצבא.
המלחמה של שנת 1812.
ב-22 ביוני 1812 פלש נפוליאון לרוסיה בראש ה"גרנד ארמה" שמנה 700,000 חיילים.
ראש הצבא הרוסי בזמנו, מיכאיל ברקלאי דה טולי, לא רצה לסכן את צבאו בקרב מול צבאו האדיר של נפוליאון, מה גם שהוא היה בנחיתות מספרית מולו. הטקטיקה שנקט בה הצבא הרוסי הייתה נסיגה תוך השארת אדמה חרוכה לצבא נפוליאון המתקדם לתוך רוסיה, תוך כדי ניהול קרבות קטנים בכוחות צרפתים תועים ומזדנבים. טקטיקה זו של דה טולי, יצרה תרעומת בקרב הצבא הרוסי, תוך קריאה מצד גנרלים רבים להדחתו, ואכן ב-20 באוגוסט 1812 מונה קוטוזוב, הגנרל הוותיק, לראש הצבא.
קוטוזוב, לאחר שהמשיך זמן-מה במדיניות הנסיגה של ברקלאי, בחר לבסוף להתעמת עם צבאו של נפוליאון בקרב פנים אל פנים, ואכן זמן קצר אחר כך, ב-7 בספטמבר, התנגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב בורודינו.
קרוב ל-300,000 חיילים מכל צד השתתפו בקרב, שנחשב כקרב המתועד הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לאותה עת.
האבדות היו קרוב לרבע מסדר הכוחות לכל אחד מהצדדים הלוחמים, והקרב נגמר ללא הכרעה ברורה; לאחר הקרב החליט קוטוזוב לחזור לטקטיקת הנסיגה והשארת אדמה חרוכה של דה טולי. הצעד הקיצוני ביותר שבוצע במסגרת מדיניות זו היה פינוי העיר מוסקבה מתושביה ושריפה מכוונת של העיר עד ליסוד, כל זאת על מנת למנוע מנפוליאון וה"גרנד ארמה" להפוך עיר האסטרטגית זו לבסיסם, ולמנוע מהם כל אספקת מזון אפשרית שהייתה בעיר. הצבא הצרפתי, מוכה קור ורעב, נאלץ לשוב על עקבותיו כחודש לאחר שהגיע לעיר.
בזמן זה קוטוזוב פנה עם צבאו לכיוון מערב בהשאירו כח הטעייה קטן שהמשיך בתנועה מזרחה, על-מנת לבלבל את נפוליאון. התחבולה פעלה, וקוטוזוב הרוויח זמן יקר, במהלכו יכול היה לבנות ולצייד מחדש את צבאו, ולתקוף את קווי אספקת המזון של הצבא הצרפתי.
הצבא הצרפתי יצא ממוסקבה ב-19 באוקטובר וניסה תחילה לנוע לכיוון דרום רוסיה במטרה למצוא שם אספקה, אך קוטוזוב שמע על כך ומבעוד-מועד חסם את נפוליאון בקרב מאלויארוסלאבץ. מרגע זה נמצא נפוליאון בנסיגה מתמדת לכיוון מערב, כאשר קוטוזוב מאיים כל הזמן לכתרו. בסופו של דבר גורש נפוליאון מרוסיה ושארית צבאו הושמדה כמעט כליל בקרב ברזינה.
בעקבות הדיפת הכוחות הפולשים מרוסיה, זכה קוטוזוב לעיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה ולדרגת פילדמרשל, ונחשב לגיבור העם הרוסי עד היום.
מורשתו.
קוטוזוב נפטר ב-28 באפריל 1813 בעיירה בולסלבייץ שבחבל שלזיה, ונקבר בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג. אנדרטאות רבות המפארות את קוטוזוב הוקמו בכל רחבי רוסיה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, נקבע בברית המועצות עיטור על שמו, הנחשב עד ימינו לאחד העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים ברוסיה.
קוטוזוב הוא דמות מרכזית בספר מלחמה ושלום של לב טולסטוי, והוא מתואר בו כגנרל נערץ וכמודל לרוסי המושלם.
האמנה הבינלאומית לזכויות הילד
קוטוזוב
הפילוסופיה הרביעית
הפילוסופיה הרביעית הוא הכינוי שהעניק יוסף בן מתתיהו (והמקובל כיום) לאסכולה של כת יהודית, שהתקיימה לצד שלוש הכיתות המוכרות של תקופת בית שני: הצדוקים, הפרושים והאיסיים; כת זו נוסדה בידי יהודה בן חזקיה הקנאי הגלילי בשנת 6 לספירה.
הקבוצה ראתה בחתירה לחרות מדינית חזות הכל, עד כדי העלאתה לדרגת ערך דתי. היא האמינה אך ורק במנהיגותו של אלוהים עד כדי מוכנות לסבול כל עינוי, עד מוות, ובלבד שלא תאלץ להכיר באדנותו/סמכותו העליונה של מנהיג בשר-ודם. כניעה לקיסר הרומי נתפשה אצלם כעבירה דתית חמורה; הם האמינו כי מלכות האל בוא-תבוא, בהתערבות האדם. מתוקף קנאותה גיבשו לעצמם אנשי הקבוצה את דרכי הפעולה הבאות: קידוש המרד ברומאים, מוכנות למסירת נפשם על מימוש המטרה ונכונות לאכוף את העקרון על כל אחד אחר כדי לצרפו אליהם. רעיונות הפילוסופיה הרביעית שימשו מסד רעיוני לקנאי המרד הגדול, ובפרט לסיקריים.
הפילוסופיה הרביעית וקשיי שיוכה.
בין המאפיינים המרכזיים של המרד הגדול היה העדר מנהיג אחד, מוסכם ומקובל על כל המורדים, וזאת בהשוואה למרד החשמונאים שקדם לו, ולמרד בר-כוכבא שאירע אחריו. אופיו של המרד השתנה ממקום למקום, ובחלוף הזמן, וכן לפי תפיסת עולמם של מנהיגי המורדים. נמצאו בקבוצה כהנים, ממשלת המרד המתונה, יוסף בן מתתיהו, יוחנן מגוש חלב, שמעון בר גיורא, אלעזר בן יאיר, מנחם בן יהודה ועוד, וביניהם נמנו פרושים, קנאים, סיקריים ועוד - כמסגרות קבוצתיות-כיתתיות גדולות יותר.
הקבוצות הקיצוניות מכונות בפי יוסף בן-מתתיהו (ההיסטוריון היחיד שתיעד את המרד ממקור ראשון) בכינויים שונים: "קנאים" ("זאלוטאי" ביוונית), "סיקריים" ("סיקאריאוי" ביוונית) ו"שודדים" ("לאסטוי" ביוונית). החוקרים חלוקים ביניהם באשר למאפיינים המיוחדים של כל אחת מכתות-המישנה, ויש הטוענים לחיבור מכליל של כל הקבוצות הללו גם יחד. בהקשר לקבוצות אלה, מציג יוסף בן מתתיהו את כת "הפילוסופיה הרביעית", ששמשה אולי כאורים-ותומים, כמסד הרעיוני לכל הקבוצות הקיצוניות המרדניות:
בהאשמה חמורה וכבדה זו מפי יוסף בן מתתיהו, ממנהיגי המתונים במרד הגדול, יש הכללה והפרזה, אך יש בה גם כדי להציג את הסכנות לכאורה במסריה של "הפילוסופיה הרביעית".
יסודות הכת.