קבוצת בריטיש טלקום שולטת על קבוצה של חברות בנות. חטיבת BT Global Services מספקת שירותי תקשורת לתאגידים וממשלות בכל העולם, וחטיבת BT Consumer מספקת טלפוניה, שירותי גישה לאינטרנט וטלוויזיה בתשלום ל-18 מיליון לקוחות בבריטניה. בפברואר 2015 הכריזו בבריטיש טלקום על רכישת חברת הסלולר EE תמורת 12.5 מיליארד ליש"ט, והאישור הסופי לעסקה מרשויות המדינה התקבל ב-15 בינואר 2016, ב-29 בינואר אותה שנה הושלמה העסקה.
מרבית רווחי קבוצת בריטיש טלקום מגיעים מפעילות חברת הבת Openreach אשר אחראית בבריטניה על תשתית הנחושת הפיזית מחוץ לבית הלקוח. מאז 2005 מואשמת קבוצת בריטיש טלקום בכך שהיא מנצלת לרעה את שליטתה בחברת Openreach, בעיקר בחוסר השקעה בתשתיות פס רחב בבריטניה, גביית מחירים גבוהים ושירות לקוחות לקוי. בחודש ינואר 2016 פורסם דוח הקובע כי על רשות התקשורת הבריטית לחייב את קבוצת בריטיש טלקום למכור את חברת Openreach על מנת להגביר את התחרות.
היסטוריה.
ההיסטוריה של בריטיש טלקום מתחילה עם הקמת חברות טלקומוניקציה הראשון בבריטניה. בין החברות האלה הייתה החברה המסחרית הראשונה בעולם שסיפקה שירותי טלגרף, שמה היה חברת אלקטריק טלגרף והיא הוקמה ב-1846. במהלך השנים חלק מהחברות התאחדו, נקנו או התמוטטו, החברות הנותרות הועברו ב-1912 לשליטת המדינה תחת אחריות רשות הדואר. החברות האלה מוזגו ומותגו מחדש כבריטיש טלקום.
1878-1969.
בינואר 1878 הדגים אלכסנדר גרהם בל את הפיתוח האחרון שלו באותה תקופה - הטלפון, למלכה ויקטוריה בבית אוסבורן שבאי וייט. כמה ימים לאחר מכן הותקן הטלפון הראשון בבריטניה תחת רישיון משרד הדואר הכללי, וחיבר בין מספר מבנים במנצ'סטר. כאשר מספר התקנות הטלפונים גדל ברחבי המדינה, היה זה חיוני לבנות מרכזייה על מנת לחבר בין כל הטלפונים. המרכזייה הראשונה נפתחה בלונדון באוגוסט 1879. מ-1878 סופק השירות בבריטניה על ידי חברות פרטיות כגון חברת הטלפון הלאומית (National Telephone Company), ובהמשך על ידי משרד הדואר הכללי. ב-1896 בוצעה השתלטות על חברת הטלפון הלאומית והיא עברה לבעלות משרד הדואר הכללי. ב-1912,לאחר שהשתלט על כל החברות הפרטיות (למעט מספר ספקים מקומיים), הפך המשרד לספק הטלקומוניקציה הגדול ביותר בבריטניה. עם השנים קרסו הספקים שלא היו תחת משרד הדואר הכללי, למעט הספק בעיר האל, שמוכר כיום כקבוצת KCOM. שירותי טלפוניה וטלגרף הפכו להיות באחריות הבלעדית של מחלקת ההנדסה ברשות הדואר.
תאגיד ציבורי.
הדיון הראשון על הפיכת רשות הדואר ממחלקה ממשלתית לתעשייה מולאמת עלה לראשונה ב-1932, ההצעה נדחתה. ב-1961 נדחו הצעות דומות נוספות. רשות הדואר המשיכה להיות מחלקה ממשלתית ושר הדואר ישב בקבינט ממשלת בריטניה.
במרץ 1965 כתב שר הדואר טוני בן, לראש הממשלה הרולד וילסון והציע לבצע בדיקות לגבי הפיכת רשות הדואר לתעשייה מולאמת. הוקמה וועדה לבחינת היתרונות והחסרונות של מהלך שכזה, וממצאי הוועדה היו חיוביים כך שהממשלה הקימה מחדש וועדת היגוי על ארגון מחדש של רשות הדואר. לאחר כמה דיונים ראשוניים הוחלט על חלוקה ל-5 חטיבות על פי תחומי עיסוק: דואר, טלקומוניקציה, חסכונות והשקעות, בנק, שירותי עיבוד המידע הלאומיים. בהמשך הוחלט כי תבוצע חלוקה ל-2 חטיבות: דואר וטלקומוניקציה. אירועים אלה עיצבו את חוק רשות הדואר של 1969.
ב-1 באוקטובר 1969, חדלה רשות הדואר להיות מחלקה ממשלתית והפכה לחברה ציבורית, וזאת מתוקף חוק רשות הדואר. החוק נתן לרשות הדואר סמכויות בלעדיות בהפעלת מערכות טלקומוניקציה עם סמכויות להעניק אישורים לאחרים להפעיל מערכות דומות. בפועל, שמרה רשות הדואר על מעמדה כמונופול בתחומי הטלקומוניקציה.
1969-1982.
ב-1977 המליצה וועדת קרטר על הפרדת שני השירותים העיקריים, וחלוקתם מחדש תחת שני תאגידים נפרדים. המלצות דוח הוועדה הובילו לשינוי שמה של רשות הדואר לטלקומוניקציה ב-1980 לבריטיש טלקומיוניקיישן (בשמה המסחרי בריטיש טלקום), על אף שנשארה חלק מרשות הדואר.
חוק הטלקומוניקציה הבריטי משנת 1981 העביר את האחריות על שירותי טלקומוניקציה מידי רשות הדואר, ויצר שני תאגידים נפרדים: פוסט אופיס ובריטיש טלקומיוניקיישן. באותו זמן בוצעו הצעדים הראשונים ליצירת תחרות בתעשיית הטלקומוניקציה הבריטית. החוק העניק סמכויות לשר המסחר והתעשייה וכן לבריטיש טלקומיוניקיישן, להעניק רישיונות למפעילים אחרים להפעלת רשתות טלקומוניקציה ציבוריות. בנוסף התאפשר לשר להגיד לסטנדרטים לאספקת מכשירים לציבור על ידי חברות צד שלישי. השר עשה שימוש בסמכויות החדשות לפתוח את השוק לתחרות. ב-1982 הוענק רישיון מפעיל ציבורי לחברת Cable &amp; Wireless.
1982-1991.
ב-19 ביולי 1982 הכריזה הממשלה על כוונתה להפריט את בריטיש טלקומיוניקיישן על ידי מכירה של עד 51% ממניות החברה למשקיעים פרטיים. הדרך להפרטה נסללה עם מעבר חוק הטלקומוניקציה ב-1984. ב-20 בנובמבר אותה שנה, נמכרו יותר מ-50% מבריטיש טלקומיוניקיישן לציבור. באותו זמן היה מדובר בהנפקת המניות הגדולה ביותר בעולם.
מטרת המהלך והחוק החדש היו לאפשר לבריטיש טלקומיוניקיישן להגיב טוב יותר לתחרות בבריטניה ולהרחיב את הפעילות גם מחוץ לבריטניה. החופש המסחרי שהוענק לחברה אפשר לה להיכנס לשיתופי פעולה, ולייצר בעצמה ציוד ומכשירים, אם תחליט לעשות זאת. מעבר החברה למגזר הפרטי המשיך בדצמבר 1991 כאשר הממשלה מכרה עוד כחצי מהמניות שהיו ברשותה, כך שהמדינה החזיקה כעת 21.8% ממניות החברה. ביולי 1993 נמכרו כל מניות המדינה בסך של 5 מיליארד ליש"ט.
החוק של 1984 ביטל גם את הסמכות הבלעדית שהייתה לבריטיש טלקומיוניקיישן בהפעלת מערכות טלקומוניקציה והגדיר מגבלות במטרה לשמור על תחרות. הדבר אומר שהחברה איבדה את המונופול שהיה לה בהפעלת מערכות טלקומוניקציה, בניגוד לחוק של 1981. הרישיון שהעונק לחברה, מטיל עליה הגבלות המשפיעות על מגוון תחומי הפעילות שלה, כולל בייצור ואספקת מכשירים וציוד.
ב-1985 הושקה חברה סלנט (Cellnet), חברה בבעלות משותפת של בריטיש טלקומיוניקיישן (60%) ו-Securicor שהחזיקה בשאר המניות. במקור השקיעה Securicor 4 מיליון ליש"ט בסלנט. ב-1999 בריטיש טלקומיוניקיישן רכשה את חלקה של Securicor תמורת 3.15 מיליארד ליש"ט. החברה מותגה מחדש כ-BT סלנט.
המהלך המשמעותי הבא של בריטיש טלקומיוניקיישן התרחש ב-1991. ב-5 במרץ 1991 פרסמה הממשלה ספר לבן "תחרות ובחירה: מדיניות טלקומוניקציה" לשנות ה-90. למעשה הדבר הביא לסיום הדואופול של בריטיש טלקומיוניקיישן ושל מרקורי קומיוניקיישן שהיה קיים בבריטניה מאז 1983. המדיניות החדשה אפשרה ללקוחות לרכוש שירותי תקשורת ממגוון ספקים תוך שימוש בטכנולוגיות שונות. חברות "קמעונאיות" הורשו לקנות דקות שיחה וקיבולת מידע ולמכור אותן כחבילות לעסקים ומשתמשים פרטיים.
1991-2001.
ב-2 באפריל 1991, החלה החברה להשתמש בשם המסחר והמותג החדש שלה BT.
ביוני 1994, הקים תאגיד MCI תקשורת, מפעיל השיחות הבינלאומיות השני בגודלו בארצות הברית, ביחד עם BT את Concert Communications Services, חברה משותפת בשווי מיליארד דולר. שותפות זו העניקה ל-BT ו-MCI רשת עולמית המספקת שירותי קצה לקצה לעסקים. Concert הייתה לחברה הראשונה בעולם שסיפקה מגוון רחב של שירותי תקשורת בינלאומיים, ללקוחות רב לאומיים. ב-3 בנובמבר 1996, BT ו-MCI הודיע כי הם נכנסים לתהליך מיזוג, במטרה ליצור חברת תקשורת עולמית בשם Concert plc, עם מטה בלונדון ובוושינגטון די. סי.. כחלק מהברית החדשה, רכשה BT כ-20% מההחזקות ב-IMC. עם זאת, בעקבות הצעת החברה המתחרה ב-IMC בארצות הברית, וורלדקום, מכרה BT את החזקותיה ב-IMC לוורדקום בנובמבר 1997, תמורת 7 מיליארד דולר.
בעקבות שינויים שנעשו ברישיון BT באפריל 2000, החלה החברה בנובמבר 2000 לספק גישה לחברות טלקומוניקציה לכבלי הנחושת שלה המחברים את הלקוחות (המקטע שבין בית הלקוח למרכזיה), כך שהחברות המתחרות יוכלו להתחבר ישירות ללקוחות.
2001-2006.
בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, הקבוצה ביצעה ארגון מחדש ומכרה חלקה מנכסיה במטרה לכסות על החובות הגדולים.
BT שינתה את שאת שמה של חטיבת BT ווירלס, ל-O2 החל מספטמבר 2001. בשנת 2007 נרכשה O2 על ידי טלפוניקה.
חוק התקשרות 2003, שנכנס לתוקף ב-25 ביולי 2003, הגדיר רגולטור חדש לתעשייה, רשות התקשורת הבריטית החליפה את רשות הטלקומוניקציה. החוק הגדיר גם תוכנית רגולציה חדשה. הרישיונות הוחלפו באישורים כלליים לחברות לספק שירותי טלקומוניקציה בהתאם למספר כללים, וגם בחלק מהמקרים תנאים מיוחדים. תחת התנאים המיוחדים BT המשיכה לשמור על חובת שירות אוניברסלי בבריטניה, למעט באזור העיר האל. חובת השירות כולל חיבור לקוחות לקווי טלפון נייחים, תוכניות לבעלי צרכים מיוחדים והתקנת טלפונים ציבוריים.
ב-2004 השיקה BT את 21CN (רשת המאה ה-21), רשת הדור הבא המבוססת על פרוטוקול אינטרנט, ותחליף את הרשתות הקיימות.
בין השנים 2004–2006 ביצעה החברה רכישות של חברות שונות כגון: Infonet, Dabs.com ועוד. ב-2005 רכשה את אלבאקום, מפעיל הטלקום השני בגודלו בשוק העסקי באיטליה.
באוקטובר 2006 הודיעה BT כי תשקיע 10 מיליארד ליש"ט ב-5 שנים ברשת 21CN.
2007-2012.
בינואר 2007 רכשה BT את ספק האינטרנט PlusNet ובכך הגדילה את כמות הלקוחות שלה ב-200,000. BT הודיעה כי הספק ימשיך לפעול בצורה עצמאית. בפברואר 2007 הכריזה BT על רכישת International Network Services, ספק IT בינלאומי המספק שירותי ייעוץ IT ותוכנה.