מועצה אזורית מעלה יוסף הוקמה רשמית בפברואר 1958, על פי החלטה מסוף 1957. המועצה הוקמה תחת השם "מעלה הגליל" והקיפה את היישובים: אלקוש, חוסן, מעונה, פקיעין החדשה וצוריאל וכן את מעלות-תרשיחא, שהוכללה במועצה באופן זמני עד שתוקם עבורה מועצה מקומית נפרדת. משרדי המועצה מוקמו אז במעלות. המועצה הייתה המועצה האזורית ה-50 שהוקמה בישראל ועם הקמתה הסתיים תהליך הקמת מועצות אזוריות עבור יישובים יהודים חסרי מעמד מוניציפלי. לקראת סוף 1962, עם הוצאתה של מעלות-תרשיחא מתחומי המועצה, התקיימו דיונים בשאלה האם לצרף את שאר יישובי המועצה למועצה אזורית סולם צור או להעביר למועצת מעלה הגליל את יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור. בסופו של דבר הוחלט לצרף את יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור (גורן, יערה, עבדון, עין יעקב, שומרה) למועצת מעלה הגליל וכן את היישוב החדש אבן מנחם, שנוסד ב-1960, כך שהמועצה כללה 11 יישובים. בהרכבה החדש המועצה נחשבה למועצה אזורית חדשה ומונה לה יושב ראש מועצה ממונה - יוסף וקרט. הצעה שעלתה בראשית שנות ה-60 לכלול את הכפרים כיסרא וסמיע במועצה נדחתה על ידי תושבי הכפרים בגלל שלא רצו להיות מיעוט במועצה יהודית.
בשנים 1966–1967 הוקמו בצפון מזרח המועצה, ליד אבן מנחם, שלושה יישובים חדשים: זרעית, נטועה ושתולה.
בשנת 1975 הוסב שמה של המועצה ל"מעלה יוסף", על שם יוסף ויץ, שהיה יושב ראש קרן קיימת לישראל.
בשנת 1978 הוקם מושב לפידות עבור בנים ממשיכים של תושבי מושבי המועצה. בשנים 1979–1981 הוקמו בתחומי המועצה מספר יישובים קהילתיים במסגרת תוכנית המצפים בגליל. יישובים אלו כללו את מתת, אבירים, מצפה הילה וגיתה ואת גרנות הגליל ומנות, שיועדו לבנים של תושבי מושבי המועצה.
בשנת 2000 נוסף היישוב החדש נווה זיו למועצה.
גאוגרפיה.
המועצה משתרעת על שטח של 180 אלף דונם וגובלת בצפון בגבול ישראל-לבנון, בדרום במועצה אזורית משגב ובמערב במועצה אזורית מטה אשר, ובמזרח במועצה אזורית הגליל העליון. כמו כן גובלת המועצה בתחומה במספר כפרים דרוזים וערביים.
יישובי המועצה האזורית ממוקמים ברובם לאורך שני צירים עיקריים:
בין שני הצירים, במערב המועצה נמצאים עבדון ומנות. היישוב אבירים נמצא במזרח המועצה ממערב לאלקוש על ציר פנימי. בדרום המועצה, דרומית לכפר ורדים, נמצאים לפידות וגיתה, אשר למרות קרבתם הגישה אליהם היא מכיוונים שונים, בגלל נחל בית העמק המפריד ביניהם.
כפר בפטיסטים
כפר הבפטיסטים
כפר הבפטיסטים הוא מרכז אירוח המשמש כמתחם עבור קייטנות, כנסים ומחנאות תפילה עבור מאמינים בישוע כמשיח.מורכב מקבוצות יהודים משיחיים, ערבים בפטיסטים וקבוצות בינלאומיות. חלק ממתחם כפר הבפטיסטים משומש כמשחקי ליגה של בייסבול וסופטבול וכן מארח חלק ממשחקי המכבייה.
המקום נמצא סמוך לנחל הירקון, ולידו שוכן גן לאומי מקורות הירקון. כמו כן, שביל ישראל עובר את שטח כפר הבפטיסטים.
המקום ממוקם סמוך לכביש 40, ביציאה מפתח תקווה בכיוון כפר סבא.
היסטוריה.
כפר הבפטיסטים הוקם בשנת 1955 בישראל על ידי עמותת "כנס הבפטיסטים בישראל", אשר היא קבוצה של מאמינים בישוע, ציוניים ואוהבי ישראל מארצות הברית, מהזרם בפטיסטים, במטרה להקים במקום חווה חקלאית.
בשנותיו הראשונות שימש המקום כבית יתומים, מאוחר יותר הוקם בכפר בית ספר, שנסגר בשנת 1972.
מ-1964 הכפר נכלל בשטח השיפוט של העיר פתח תקווה, על אף שמהווה מובלעת בשטח מועצה אזורית דרום השרון.
פצצת עומק
פצצת עומק היא פצצה נגד צוללות - הנשק הוותיק ביותר למטרה זו. מכונה לעיתים גם בשם "מטען עומק".
התפיסה של הטלת מוקש הועלתה לראשונה ב-1911 והרעיון הפך לבר ביצוע כשמפקד הצי המלכותי, סר ג'ורג' קלהאן דרש את ייצורה ב-1914. עבודת הפיתוח בוצעה על ידי הרברט טיילור ב-HMS Vernon Torpedo and Mine School בפורטסמות'.
הפצצה היעילה הראשונה - "Type D", הייתה מסגרת דמוית חבית במשקל 140 קילוגרם, שהכילה חומר נפץ, בדרך כלל מסוג TNT. "אקדח" שהופעל על ידי לחץ המים בעומק שנבחר מראש הפעיל את המטען. הפצצה "Type D" הייתה ניתנת להפעלה בעומק עד 100 מטר.
"מנגנון השחרור" הראשון היה פשוט לגלגל את "החביות" מירכתי הספינה התוקפת. מאוחר יותר פותח מטול מיוחד לפצצות עומק שנקרא "K-guns", שהשתמש בחומר נפץ שהשליך את הפצצה עד למרחק של 50 מטר מצד האנייה. האנייה התוקפת הייתה צריכה לנוע מעל למהירות מסוימת, אחרת היא הייתה ניזוקה מהפצצות שלה עצמה.
להטלה קונבנציונלית של פצצות עומק היו בעיות נוספות שרובן נפתרו על ידי שימוש בפצצות שהוטלו מראש האנייה. לכמה מספינות הדייג של הצי המלכותי ששימשו למלחמה נגד צוללות ב- 1917-1918 היה מטיל בחרטום לפצצת עומק יחידה, אבל אין שום ידיעות על שימוש בו בעת קרב.
ב-1943 הכנסת הטורפקס לשימוש, בנוסף לפיתוח פצצת עומק בעלת מבנה משופר גרמו להאצת מהירות השקיעה של הפצצה. למרות שפיצוץ של פצצת עומק סטנדרטית במשקל 280 קילוגרם, שהייתה בשימוש במלחמת העולם השנייה, היה מורט עצבים לצוות הצוללת המותקפת, גוף הצוללת שלא ניזוק לא היה מתבקע אלא אם כן הפצצה הייתה מתפוצצת בטווח של 5 מטר או פחות מהצוללת. מיקום הנשק בטווח זה היה עניין של מזל בלבד ודי לא סביר, מכיוון שהצוללת יכלה לערוך תמרוני התחמקות בזמן ההתקפה. רוב הצוללות שהוטבעו באמצעות פצצות עומק טבעו כתוצאה מנזק מצטבר מפיצוצים מטווח רחוק ולא עקב התקפה יחידה מכוונת היטב. צוללות רבות שרדו מאות פיצוצים של פצצות עומק, בפרק זמן של שעות ספורות. לדוגמה, הצוללת U-427 ספגה 678 פצצות עומק באפריל 1945, ושרדה.
כלי נשק יעילים יותר נגד צוללות הם ה-Hedgehog - פצצת הטלה מלפנים, ה-Fido" Mk.24"- טורפדו אקוסטי, וה-ASROC - שיכול לשאת אף ראש קרב גרעיני. גם ארצות הברית וגם ברית המועצות פיתחו מערכות נגד צוללות שעשו שימוש בנשק גרעיני.
תלמי בילו
בסיס תל נוף
בסיס חיל־האוויר תֵּל נוֹף (בשמו הרשמי: בסיס חיל האוויר 8. בקיצור: בח"א 8) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי. מפקד הבסיס הוא קצין בדרגת תת-אלוף הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר. באופן מסורתי מתמנה לתפקיד טייס קרב ולסגנו מתמנה איש צוות אוויר בדרגת סגן-אלוף. מפקד הבסיס המכהן הוא תת-אלוף עודד כהן.
היסטוריה.
תקופת המנדט הבריטי.
במהלך שנות ה-30, מרבית האדמות שעליהן הוקם הבסיס היו בבעלות ראובן שיינצויט (Schenzvit), סוחר קרקעות, איש עסקים וקבלן בניין. שיינצויט שיווק את הקרקעות באזור כאדמות עיר האמורה להיבנות במקום. לפרויקט קרא "תל נוף", על מנת שיזכיר את שמה של העיר תל אביב, שהחלה לשגשג באותה תקופה. שיינצויט, שהסתבך בפרשת רצח שהסעירה את היישוב באותם ימים, כלל לא תכנן להקים עיר על אדמות אלו אלא רק להרוויח ההון ממכירתן.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקם שדה התעופה בעבור חיל האוויר הבריטי תחת השם "RAF Aqir", כשם הכפר הערבי עאקיר ששכן בסמוך לו עד למלחמת העצמאות. "שדה עקיר" הפך לבסיס התעופה הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ במלחמת העולם השנייה וגם לאחריה. בשדה הייתה גם יחידה של דאוני תובלה מסוג הורסה . לאורך כמה חודשים בשנת 1946 הוצבה ב"שדה עקיר" טייסת 621 של החיל האוויר הבריטי בעלת מטוסי אוורו לנקסטר, שעסקה גם בפטרולים אוויריים במשימות חיפוש אחר ספינות מעפילים (anti-immigrant patrols); שם הקוד לפטרולים אלו היה "Sunburn", וכל טיסת פטרול נמשכה יותר מ-12 שעות. טיסות הפטרול כיסו את שטחי מזרח הים התיכון, בין ארץ ישראל לבין מצרים וקפריסין. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה עקיר לנחיתת כוחות של צבא ארצות הברית.
ב-28 בינואר 1946 ניסה ארגון האצ"ל לבצע פעולת תפיסה של נשק במחנה תל נוף. הלוחמים הגיעו למקום במשאית ובג'יפ המעוטרים בצבע ובסמלים של יחידת חימוש המחזיקה במחסן במחנה. הם לבשו מדי צבא בריטי ונכנסו למחנה בעזרת תעודות מזויפות. הם נגשו מיד למחסן ובאיומי אקדחים כפתו את הבריטים שהיו בו. מיד החלו להעמיס מאות כלי נשק על המשאית. זמן קצר לאחר הנסיגה, שקעה המשאית בבוץ ולא הייתה אפשרות לחלצה. כדי להימלט במהירות מהבריטים, נדחסו 17 הלוחמים לתוך הג'יפ ונמלטו בשלום.
במרץ 1948 הוציאו הבריטים את הבסיס למכירה במכרז, והוא נרכש על ידי דוד נוטמן בשם הקרן הקיימת. באמצע מרץ 1948 פונה הבסיס, והתנהל קרב בין כוחות יהודיים לכוחות ערביים על השליטה בו והבסיס עבר לשליטת "ההגנה".
מלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות במבצע בלק החל מיום 12 במאי 1948 ("בלק 2") נחתו במקום מטוסי תובלה עם משלוחי נשק שהגיעו מצ'כוסלובקיה, ואשר בעזרתו נלחם צה"ל במלחמת העצמאות. בימי הרכבת האווירית הזו מצ'כוסלובקיה כונה שדה התעופה בשם "שדה עקרון".
ב-20 במאי 1948 נחת במקום מטוס תובלה מסוג "סקיימסטר", "בלק-5" שבבטנו מטוס הקרב הראשון, אוויה S-199 מפורק, תחמושת, חלקי חילוף וחמישה טייסי קרב שסיימו את הכשרתם בצ'כוסלובקיה בהם עזר ויצמן ומודי אלון. מטוסי קרב נוספים הגיעו כשהם מפורקים, ואז החלה בבסיס מלאכת ההרכבה של ארבעת מטוסי הקרב הראשונים של חיל האוויר.
ב-29 במאי 1948 יצאה מתל נוף הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור ג'סר איסדוד (גשר אשדוד), הגשר ששמו כיום הוא גשר עד הלום.
פתיחת בסיס תל נוף.