השופט סולברג הוסיף כי אין חולק שמטרתו הסובייקטיבית של החוק הוא להבטיח לצרכן שומר הכשרות שהאוכל אשר נכנס לפיו כשר בהתאם לנוהלי הכשרות אשר קבעה הרבנות הראשית לישראל, בהתאם לאמור בס' 2(א) לחוק. התכלית אובייקטיבית של החוק לדברי השופט סולברג, כאמור בדבריו של היועץ המשפטי לממשלה, היא התכלית הצרכנית שמטרתה, בין השאר, להגן על הצרכן מהטעיה והכשלתם של אלה החפצים בשמירה על דיני הכשרות. לדבריו של השופט סולברג, התכלית הסובייקטיבית של החוק גוברת על תכליתו האובייקטיבית ומסיבה זו יש להעדיף את פרשנות הרבנות הראשית לסעיף 3(א) לחוק. בנוסף, ציין השופט סולברג את חשיבותו ויחודו של חוק הונאה בכשרות ואומר כי בחקיקת חוק זה, המאוחר לחוק הגנת הצרכן, המחוקק לא השחית את מילותיו לריק ולכן צריך לתן חשיבות ללשון החוק ולכוונת המחוקק. חוק איסור הונאה בכשרות נחקק עקב רצון המחוקק לתן תוספת משמעותית לחוק הגנת הצרכן שאינו מכסה את ההסדר המיוחד בענייני הכשרות ולהגן על הצרכן שמה לא ירמו אותו בענייני כשרות כאשר תפקידה של מועצת הרבנות הראשית הוא לקבוע נורמות אחידות בענייני הכשרות על מנת למנוע את הכשלתם של האנשים החפצים לשמור על דיני הכשרות.
המשנה לנשיאה א. רובינשטיין.
השופט רובינשטיין מעדיף את פרשנותה של הרבנות הראשית לישראל לסעיף 3(א) לחוק. לדבריו, אין הבדל בין תכליתו הסובייקטיבית ותכליתו האובייקטיבית של החוק. תכליתו של החוק היא שהלקוח הנכנס בשערי בית האוכל ידע אם בית האוכל כשר אם לאו בהתאם לנוהלי הרבנות הראשית בלי תחכום יתר. עיקרו של החוק הוא דיני הגנת הצרכן כדי למנוע הונאה בכשרות אך בשל רגישות הנושא וחשיבותו לחלק ניכר מהאוכלוסייה ראה המחוקק לנכון לחוקק חוק נפרד. לדבריו של השופט רובינשטיין, השאלה המרכזית בפרשנות סעיף 3(א) לחוק היא האם הצגת בית האוכל ככשר מצומצמת להצגתו בכתב במילה "כשר" או שמא הצגת מערכת של השגחה, גם אם אינה מטעם הרבנות עלולה להטעות? לשאלה זו עונה השופט כי פרשנות חוק אסור שתהא מתחכמת ואין די בהשמטת המונח "כשר" כדי להוציא בית אוכל מגדרי החוק. לדבריו, כוונת המחוקק בקריאת סעיפים 2(א) ו- 3 לחוק ברורה ולכן מסקנתו של השופט רובינשטיין היא כי יש לפרש את תכלית החוק כפי הכתוב בו- לתת את הסמכות הבלעדית לרבנות הראשית להחליט מה כשר ומה לא. בעל בית האוכל המציג כל מצג כשרותי בכתב יעשה זאת באופן שיוחד על ידי המחוקק כאמור בסעיף 2(א) לחוק ועל בסיס קבלת תעודת הכשרות על פי דרישות סעיף החוק ונוהלי הרבנות הראשית. מטרת העתירה היא לאשר את ההשגחה הפרטית העוסקת במצג בכתב של כשרות ללא המילה "כשר" ובכך אנו סוטים מכוונת המחוקק לייחד את הרבנות הראשית כזו המעניקה את חותם הכשרות "מן הרבנות תצא כשרות".
השופט רובינשטיין מסייג ואומר כי קבלת עמדתה של הרבנות הראשית, היוצרת לרבנות בלעדיות במערך הכשרות, תלויה בהסדרת ההשגחה על הכשרות באופן שיהיה הוגן ואמין. השופט רובינשטיין קובע כי יש לשנות את המערך הקיים ומונה מספר ליקויים הדרושים תיקון וביניהם, זיקת המשגיחים לבעלי בתי האוכל היוצרת ניגוד עניינים. לכן, מציע השופט רובינשטיין, להגביל את תחולת פסק הדין לשנתיים על מנת לתקן את המעוות ואומר כי אם לא יוסדרו הליקויים המנויים בדו"ח מבקר המדינה 2008, בעניין תפקודה של הרבנות הראשית לישראל, ייתכן והפרשנות תשתנה בהמשך.
השופט שהם בדעת מיעוט.
לגישתו, מסכים עם מסקנתו של השופט סולברג לפיה תכליתו הסובייקטיבית של החוק היא תכלית צרכנית ואילו תכליתו האובייקטיבית תקבע בהתאם לערכים שדבר החקיקה מבקש להגשים. במקרה זה, קובע השופט שהם, שתי תכליות החוק (הסובייקטיבית והאובייקטיבית) נוגעות להיבט הצרכני כאשר פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה, היא הפרשנות היחידה ההולמת את התכלית הסובייקטיבית ואף את תכליתו האובייקטיבית של החוק. לכן, בדעת מיעוט, אומר השופט שהם, כי פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה עדיפה על פני פרשנות הרבנות, פוגעת באופן מצומצם יותר בזכות לחופש העיסוק ומתיישבת לדעתו באופן יותר טוב עם תכליתו הצרכנית של החוק. עם זאת, השופט שהם פסק כי יש לדחות את העתירה משום שלא ניתן, לבקשת בעלי המסעדות, להכריז על סעיף 3(א) לחוק כבטל או לפרש את הסעיף באופן שאינו מונע מבעלי המסעדות להציג את בתי האוכל כ"כשרים" אף ללא תעודה מטעם הרבנות הראשית לישראל. על מנת למזער את התוצאות הנובעות מעמדתם הפרשנית של הרכב השופטים סולברג ו- א. רובינשטיין התומכים בעמדתה של הרבנות הראשית לישראל בנוגע לפרשנות סעיף 3(א) לחוק, מונה השופט שהם טעם נוסף להעדפת פרשנותו של היועץ המשפטי לממשלה הקשור בתחלואי מערך ההשגחה על דיני הכשרות, כאמור בדוח מבקר המדינה לשנת 2008. השופט שהם הצטרף לדעתו של השופט רובינשטיין בעניין הגבלת תחולת פסק הדין בשנתיים כאשר בזמן זה, קובע השופט שהם, כי יש לפעול ולטפל בליקויים המופיעים בדו"ח על מנת שהצרכנים המסתמכים על תעודת הכשר מטעם הרבנות לא יכשלו בשמירת כשרותם, על אף קיומה של תעודת הכשר מטעם הרבנות, בשל הליקויים המופיעים בדו"ח זה.
פגיעה בחופש העיסוק.
השופט סולברג.
השופט סולברג קבע כי הפרשנות הסובייקטיבית של הרבנות הראשית לישראל הולמת את כוונת המחוקק וגוברת על תכליתו האובייקטיבית. נקבע כי ללא תעודת הכשר מטעם הרבנות, על פי סעיף 2 לחוק, אסור להציג מצג כשרותי בכתב גם אם כולל בתוכו את המונח "כשר" וגם אם לאו. השופט סולברג קבע כי הפרשנות איננה שוללת את חופש העיסוק של בעלי המסעדות אלא רק פוגעת באופן חלקי בלבד במימוש הזכות. לכך, הוסיף סולברג, האיסור חל רק על הצגת מצג כשרות בכתב. לדבריו של השופט סולברג, החוק אינו מחייב בית אוכל להחזיק בתעודת הכשר ואינו אוסר על הצגת מצג כשרותי בעל פה. השופט קבע כי החוק עומד בתנאי פסקה ההגבלה ונימק את קביעתו בכך שתכלית החוק היא מתן 'מונופול' על הכשרות לרבנות כדי למנוע הונאה או הטעיה. תכלית זו, לדברי השופט, גוברת על הפגיעה בחופש העיסוק של בעלי המסעדות ומשכך, כל מצג הכולל את המונח כשר בכל דרך שהיא - אסור.
המשנה לנשיאה א. רובינשטיין.
המשנה לנשיאה מסכים עם חברו השופט סולברג. לדבריו של המשנה לנשיאה, לחופש העיסוק הוענק מעמד על חוקתי. לאורך השנים זכות זו קיבלה פרשנות מהותית כך שפגיעה בחופש העיסוק אינה מתרחשת רק כאשר רשות מגבילה ישירות את הזכות אלא גם כאשר מדובר בהגבלה בעקיפין אך הזכות נפגעת בפועל. במקרה זה, קבע המשנה לנשיאה, כי לא ניתן לקבוע שההגבלה שוללת את זכות העיסוק בפועל ולכן אין מקום לפסול את החוק או חלק מסעיפיו.
השופט שהם.
פרשנות היועץ המשפטי לממשלה, בהשוואה לפרשנותה של הרבנות הראשית לישראל, פוגעת באופן מצמצם בזכות לחופש העיסוק של העותרים שכן, פרשנות היועץ המשפטי לממשלה, מאפשרת לבעלי המסעדות ולאחרים במצבם להפעיל את בית האוכל שבבעלותם תוך מצג כשרותי בכתב שאינו כולל את המונח "כשר" על הטיותיו השונות, מעניקה הגנה רחבה יותר לחופש העיסוק ולמימושו.
ייצוג הרבנות הראשית לישראל.
השופט סולברג קבע כי היה מקום לשמוע את טענות הרבנות הראשית לישראל בנפרד. לדבריו של השופט סולברג, אחד מתפקידיו המרכזיים של היועץ המשפטי לממשלה הוא ייצוגן של רשויות השלטון בביהמ"ש. היועמ"ש הוא הפרשן המוסמך של החוק ככל שהדבר נוגע לרשויות השלטון וככלל עמדתו מחייבת, אך לעיתים, מתעוררת מחלוקת בין היועמ"ש לבין הרשות השלטונית בדבר עמדתם המשפטית. במקרים כאלה, קבע השופט סולברג, אין לדרוש מהיועץ המשפטי לממשלה לטעון טענות אשר אינן מקובלות עליו. משכך, קיימת לרבנות בהיותה רשות ממשלתית זכות להיות מיוצגת על ידי עורך דין שיפרוש את עמדתה בצורה משכנעת. המשנה לנשיאה, א. רובינשטיין, אליו הצטרף גם השופט שוהם, סבר כי יש לסייג את דבריו של השופט סולברג והציע לאפשר ייצוג פרטי של רשות רק במקרה של צירוף נסיבות מיוחד ונדיר ולמען שלמות התמונה. שכן, ייצוג מפוצל שכזה, מהווה סכנה לשלטון החוק, ליציבותו ולמידת האמון במערכת הציבורית. קיים חשש שבו כל גוף ציבורי החולק על דעתו של היועץ המשפטי לממשלה יבקש ייצוג נפרד.
התוצאה המעשית של פסק הדין.
לא ניתן להציג עסק ככשר אם אין בידי בית העסק תעודת כשרות של הרבנות הראשית, הדבר מהווה עבירה פלילית.
כן ניתן להציג מצג אמת בדבר הסטנדרטים עליהם בעל העסק מקפיד ואופן הפיקוח הנעשה במקום.
בנוסף בעל העסק יכול להציג אישור פיקוח של כל גורם או ארגון פרטי כגון: איגוד הרבנים בישראל שיוצג לא במקום פומבי של הגוף המפק וזאת על מנת שהסועדים יוכלו לדעת שאכן המקום מפוקח על ידי ארגון כפי שפירש הייעוץ המשפטי את לממשלה מר אביחי מנדלבליט.
בעקבות פסק הדין.
כדי להבהיר את המצב המשפטי הקיים ולמנוע מעתירות דומות להגיע לשולחן בית המשפט, הונחה על שולחן הכנסת בתאריך 15 ביוני 2015 הצעת חוק איסור הונאה בכשרות (תיקון – הבהרת מצג כשרותי אסור), התשע"ה–2015. על פי הצעה זו, בעלי בתי אוכל או יצרנים יהיו מנועים מלהציג מצג כשרותי מכל סוג שהוא, אם לא ניתנה להם תעודת הכשר וזאת על מנת להגן על הצרכן שומר הכשרות. הצעת החוק מדגישה כי אמנם לא מחייבים בתי עסק להחזיק מזון כשר אך ללא תעודת כשרות מהרבנות, בעלי העסקים, יהיו מנועים מלהציג את בית העסק ככשר.
כיום, לרבנות הראשית יש מונופול על הנפקת תעודות כשרות. קיימים מספר רב של בתי עסק שיש בידיהם תעודה של 'השגחה פרטית' – אבל מכיוון שארגון 'השגחה פרטית' מחויב לשמירה על החוק, בפועל, בבתי העסק תלויה תעודת "ברית מהימנות" שאמנם מסבירה שהמקום עובד תחת השגחה ומחויב להלכה, אך אינה מכילה כל סממן כשרותי - כך שבית העסק לא עובר על החוק.