כאשר רקלס לא הייתה נחוצה בחזית, היא שימשה להובלת ציוד אחר עבור הפלוגה, והייתה שימושית במיוחד עבור פריסת כבלים, תיל וחוטי טלפון. כדי להתחרות בכמות הסלילים שהיא יכלה לשאת על תרמילה, היה צריך כשנים עשר חיילים. רקלס הפכה להסוס הראשון בחיל הנחתים ובצבא האמריקני שהשתתף בצליחה אמפיבית, כאשר הרגימנט החמישי הפליג ממחנה קייסי בדונגדוצ'און צפונה, במטרה להשתתף במאות נחיתות אמפיביות מספר קילומטרים דרומית לאינצ'ון עקב תוכניתו הנועזת של גנרל דאגלס מקארתור להשמיד את הצבא הצפון קוריאני בתנועת מלקחיים מאינצ'ון הצפונית ומפוסאן שבדרום חצי האי קוריאה. קצין הטעינה של האונייה עליה התכוונה פלוגת התול"ר לעלות, עצר את טעינת הציוד שלהם כאשר ראה את הפלוגה ממתינה במזח עם רקלס, וסירב לאפשר לה לעלות לאונייה לאחר שזמן קצר קודם לכן אונייתו זכתה בפרס "האונייה הנקייה ביותר בחיל". עם זאת, ברגע שהפלוגה הביאה תוכנית מפורטת לטעינה של הסוסה והציוד שלה, הקצין הבכיר יותר שפיקד על הספינה אישר באופן ספציפי ויוצא דופן על צירופה להפלגה. ברגע שהאונייה הפליגה לעבר היעד, הסוסה נתקפה במחלת ים ולכלכה את רצפת האונייה בקיא שלה במהלך החלק הראשון של המסע. עקב הסערה, קצין הטעינה וחיילים אחרים לא יכלו להתקרב לחוף ולהוריד אותה מהאונייה למגינת לבם, אולם הסוסה התרגלה עד מהרה לחיים על הסיפון ולא יצרה יותר בעיות. לאחר שהנחיתה על אינצ'ון נעשתה בהצלחה, דיוויזיית הנחתים הראשונה הקימה בסיס עורפי לצורך מנוחה זמן קצר לאחר מכן, והחיילים בבסיס שחיבבו את רקלס נהגו להצטלם איתה לצד שלטי תיגר על סוס המרוצים האמריקני המפורסם "הרקדן האינדיאני", כששדה המרוצים המדומה נקרא פאדי דרבי ומסלול המרוצים המדומה "אופסאן דאונס". החיילים קבעו את תנאי המירוץ שכללו בין השאר נשיאת תחמושת במשקל 192 ק"ג לאורך 2 קילומטר של שדות וגבעות ללא רוכב, והתבדחו שהרקדן האינדיאני מעולם לא נענה לתיגר להתחרות ברקלס. הרקדן האינדיאני הגיע באותה שנה למקום שני במהלך הדרבי של קנטקי, אך ניצח בתחרות בלמונט ובתחרות של פריאקניס.
רנדולף מקאול פייט, אז מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, העניק לרקלס את דרגת הסמל בטקס רשמי עם בימת כבוד ב-10 באפריל 1954, חודשים ספורים לאחר תום המלחמה. היא גם קיבלה שמיכה אדומה עם דרגה רקומה מזהב. רקלס זכתה לקידום נוסף לדרגת סמל ראשון ב-31 באוגוסט 1959 במחנה פנדלטון בקליפורניה שמשמש כבסיס האם של חיל הנחתים. גם קידום זה הוענק לה על ידי פייט, שאז כבר היה מפקד חיל הנחתים. פייט ניהל באופן אישי את טקס הקידום, במהלכו נורו מטחי כבוד מתותחים ונעשה לכבודה מצעד של 1,700 לוחמי נחתים מהרגימנט שבו לחמה. סמלת רקלס הייתה החיה הראשונה שהחזיקה בדרגת פיקוד רשמית בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ההגעה לאמריקה.
כתבה אודות הסוסה המיוחדת שנעשתה על ידי האיבנינג פוסט ופורסמה ב-17 באפריל 1954, בעוד שסמ"צ רקלס עדיין הייתה בקוריאה, הובילה לקמפיין של אזרחים וחיילים אמריקנים להביא את הסוסה לארצות הברית. בכיר בחברת התחבורה הימית הפסיפית - סטן קופל, קרא את הכתבה והציע להעביר את הסוסה בחינם על אחת הספינות של החברה שלו מיוקוהמה ביפן לסן פרנסיסקו. לפני שעזבה את קוריאה, נעשה טקס לכבודה עם להקה צבאית במהלך משחק כדורגל של חיל הנחתים. רקלס עזבה את קוריאה ליפן על מטוס תובלה ימית בכנף 1 של חיל הנחתים. לאחר מכן, היא הפליגה מנמל יוקוהמה ב-22 באוקטובר על סיפון אחת הספינות של חברת התחבורה הימית הפסיפית, והגיעה לחופי ארצות הברית ב-5 בנובמבר 1954. סופת טייפון עיכבה את הגעת האונייה לנמל סן פרנסיסקו עד לערבו של יום ה-9 בנובמבר, והיא נותרה באונייה עם צוות המטפלים שלה עד למחרת בבוקר. במהלך הסערה, היא חלתה שוב ושכבה באפיסת כוחות על הסיפון דווקא לקראת סוף המסע.
הכניסה של הסוסה רקלס לאדמת ארצות הברית לא הייתה פשוטה כל כך. אף שלשכת המכס והגנת הגבולות לא עשתה בעיות גדולות, מחלקת החקלאות של ארצות הברית התעקשה לעשות לה בדיקות רפואיות ולא אפשרה להוריד אותה מהספינה עד שיוחזרו תוצאות הבדיקות מהמעבדה. חיילי הנחתים יצרו קשר עם פקידים בכירים במחלקת החקלאות בוושינגטון שהסכימו בסופו של דבר לרדת מהאונייה, אולם הם התנו זאת בכך שאם יתברר בהמשך במעבדה שהיא חולה בנחרת או בשחין היא תושמד או תשלח חזרה ליפן. רבים מחיילי הנחתים שהכירו את הסוסה, זעמו על מה שהיה בעיניהם עלבון לכבודה. בלילה לפני שירדה מהאונייה, היא שוב אכלה את השמיכה האדומה המעוטרת שלה, אולם שמיכה חדשה הוכנה מבעוד מועד עם כל האותות והעיטורים שלה. כאשר ניתן האישור של מחלקת החקלאות, הטכנאי הוביל אותה מהספינה לידיו של סגן אריק פדרסן שרכש אותה בזמנו בקוריאה, וכף רגלה דרכה על אדמת אמריקה בסן פרנסיסקו ב-10 בנובמבר 1954, אשר היה במקרה גם יום ההולדת של חיל הנחתים. קהל רב של עיתונאים, חיילים ואזרחים קיבל אותה במחיאות כפיים בנמל. באותו יום, היא הובאה לטקס יום ההולדת של החיל לצד מפקדים וגנרלים, הועלתה במעלית לקומה 10 במלון שבו התרחשה המסיבה, והתכבדה לאכול את חתיכת העוגה הראשונה ועיטורי הפרחים שעליה מידי אשתו של סגן אריק פדרסן.
סמלת ראשונה רקלס הוחזקה במשך זמן קצר על ידי משפחתו של סגן אריק פדרסן, לפני שעברה לאורוות הקבע שלה ברגימנט החמישי של דיוויזיית הנחתים הראשונה במחנה פנדלטון בקליפורניה. כתבה שנייה על רקלס הופיעה ב-22 באוקטובר 1955. החומר לכתבות נלקח מלוטננט קולונל אנדרו גיר שרשם ביומניו אפיזודות משירותה של רקלס במלחמת קוריאה, ובהמשך, הוא הוציא עליה ספר מיוחד שנקרא "הגאווה של הנחתים". היא עשתה מספר הופעות פומביות כולל בתוכנית הטלוויזיה "מסיבת הבית" של השחקן ארתור גורדון לינקליטר, אך ההופעה המתוכננת שלה במופע של אד סאליבן נדחתה עקב תזמון גרוע של מועד ההגעה לאמריקה. אד סאליבן רצה שהיא תופיע אצלו בתוכנית אירוח ב-7 בנובמבר של 1954 בעיר ניו יורק והיה מוכן לשלם את העליות של ההבאה שלה מנמל סן פרנסיסקו, אך סופת הטייפון כאמור עכבה את הגישה לנמל עד ל-8 בנובמבר, ורקלס איפוא לא הופיעה בה.
אחרית חייה.
במהלך שהותה במחנה פנדלטון, זכתה סמלת ראשונה רקלס לטיפול ויחס של אח"מ. חיל הנחתים נזהר שלא לאפשר לה להיות מנוצלת על ידי גורמים מסחריים. במהלך חייה בבסיס, היא ילדה ארבעה סייחים: "פרארליס" (1957), "דונאטליס (חסר פחד)" (1959), ו"צ'סטי" (1964); הצאצא האחרון שלה - סייחה שנולדה בין 1965 ל-1966, מתה כחודש לאחר הלידה ולא קיבלה שם. הסייח "צ'סטי" נקרא על שם לוטננט גנרל בחיל הנחתים לואיס "צ'סטי" פולר, שהיה בין הבודדים שהורשו לרכב על הסוסה רקלס עקב היותו הנחת המעוטר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. רקלס פרשה משירות פעיל בטקס צבאי מלא במחנה פנדלטון ב-10 בנובמבר 1960. במקום זכותה לקבלת פיצויי פרישה על פי מסמכי חיל הנחתים, היא הורשתה לדור ולהסתובב חופשי במחנה כשעלויות המזון והטיפול היו על החיל.
דלקת פרקים שהתפתחה אצל רקלס בגבה לעת זקנה, הובילה אותה לפצוע את עצמה על ידי נפילה לתוך גדר תיל ב-13 במאי 1968. היא מתה בעודה מורדמת תוך כדי שפצעיה טופלו. בעת מותה, גילה הוערך בסביבות 19 עד 20 שנים. היא נקברה בטקס מכובד מאחורי האורוות בבסיס. החיל יצר לזכרה לוח זיכרון מצולם הנמצא בתוך מחנה פנדלטון. מרוץ הסוסים הראשון במסלול המרוצים אקוודוקט בניו יורק הוקדש לזכרה של "סמלת ראשונה רקלס" ב-10 בנובמבר 1989. בשנת 1997, רקלס נבחרה על ידי מגזין הלייף כאחת מ-100 הגיבורים האמריקנים של כל הזמנים.
הנצחה.
האנדרטה הראשונה לזכרה של סמלת ראשונה רקלס, נוצרה על ידי הפסל ג'וסלין ראסל אשר עיצב אותה בגודלה הטבעי כשהיא נושאת פגזי תול"ר, תחמושת וציוד לחימה אחר; חלק מהשיער של זנב האנדרטה נלקח מזנבה האמיתי של רקלס. האנדרטה נחנכה ב-26 ביולי 2013, בפארק סמבר פידליס ממוריאל במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים בבסיס קוונטיקו שבוירג'יניה, יום אחד לפני ציון 60 שנה למלחמת קוריאה. בלוח האבן הסמוך לאנדרטה, רשום ציטוט של סמל הרולד ואדלי ששירת במהלך הקרב לצד סמלת רקלס:
אנדרטה נוספת לזכרה של רקלס נחנכה במחנה פנדלטון ב-26 באוקטובר 2016. האנדרטה נוצרה אף היא על ידי ג'וסלין ראסל, והיא דומה לאנדרטה במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים. על סמלת רקלס נכתבו מספר ספרים, חלקם על ידי לוחמי נחתים ששירתו לצידה; חברת ברייר המתמחה בייצור מודלים קטנים של בעלי חיים, יצרה מודל קטן של סמלת רקלס יחד עם השמיכה המעוטרת שלה.
אותות ועיטורים.
עבור שירותה למופת בחיל הנחתים, הוענק לסמלת רקלס שני לבבות ארגמן עבור הפציעות שלה במהלך הקרב על מאחז וגאס, מדליית התנהגות טובה של חיל הנחתים, צל"ש יחידה אמריקני עם כוכב ברונז'ה, מדליית שירות הביטחון הלאומית, מדיילת השירות הקוריאנית (אות מלחמת קוריאה) עם 3 כוכבי ברונז'ה, מדליית האו"ם הקוריאנית, צל"ש יחידת חיל הים, וצל"ש יחידה קוריאני שניתן על ידי ממשלת קוריאה לכוחות שהשתתפו בהגנה על המדינה. האותות והמדליות שלה הוצמדו לשמיכת הסוס שלה יחד עם דרגת הסמל-ראשון, ובנוסף לכך, היא קיבלה עיטור שרוך צרפתי שהוענק לכלל חיל הנחתים במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור ההגנה על צרפת. ב-28 ביולי 2016, הוענקה לסמלת ראשונה רקלס לאחר מותה מדליית דיקין בגין השירות הצבאי המסור שלה בין 1952 ל-1953.
ימין אלטרנטיבי
אווה פרנק
רחל [שם לועזי: זוֹפִיַה אֶווָה] פרנק (כתיב לטיני: Ewa Frank, נודעה גם כאווה רומנובה; 1754 – 7 בספטמבר 1816) הייתה מנהיגת כת הפרנקיסטים, בתוכה נתפשה כקדושה וכהתגלמות השכינה.
ביוגרפיה.