השופט עוזי פוגלמן ציין בפתח פסק דינו כי "מן הראוי היה להגיע להסכמות מעשיות שיתנו מענה הולם לצרכים השונים של האוכלוסייה המאושפזת בבתי החולים בימי החג. זאת, בשים לב לאיזונים המורכבים שבין חופש הדת של החולים המבקשים לצרוך מזון כשר מזה, לבין עקרונות של חופש מדת, שוויון וכבוד האדם מזה. לצערנו, הדבר לא הסתייע. משאלה הם פני הדברים, נדרשים אנו להכריע בשאלות המשפטיות שהוצגו בעתירות שלפנינו על יסוד הדין ויישומו על עבודות המקרה דנן" (פסקה 29).
לעניין הסמכות, הסביר השופט פוגלמן כי עקרון חוקיות המינהל הוא עקרון יסוד, וחשוב להקפיד בקיומו במיוחד שעה שעומדת על הפרק פגיעה בזכות יסוד. על-פי עיקרון זה, על המדינה להישען על הסמכה בחוק משהיא מבקשת לאכוף את איסור כניסת החמץ בבתי החולים. נקבע כי המדיניות פוגעת פגיעה קשה באוטונומיה של המאושפזים ושל בני משפחותיהם, הנאלצים לבוא לבית החולים. עוד נקבע כי יש פגיעה בחופש מדת.
השופט פוגלמן קבע כי חלופת המתחמים בחצרות בתי החולים, שבהם ניתן יהיה לצרוך חמץ, אינה ראויה. מעמדת משרד הבריאות עולה שהיא בלתי ישימה ביחס לחלק מבתי החולים, ולמעשה קיימים קשיים נוספים המראים כי עמדת המשרד היא עמומה. בנוסף, החלופה מתעלמת ממצבם הבריאותי הקשה של חלק מהחולים המאושפזים שלא יוכלו לבצע את המסע לחצרות. בנוסף, נקבע כי יש כאן פגיעה בפרטיות החולים, שייאלצו לאכול תחת השגחה עם תיוג מפלה המעביר מסר פוגעני.
על רקע איזון הפגיעות החוקתיות עלתה השאלה האם קיים מקור חקיקה המסמיך הוצאת נהלים מסוג זה. המדינה ובתי החולים הצביעו על לחוק זכויות החולה, הקובע כי "מטופל המאושפז במוסד רפואי רשאי לקבל מבקרים בזמנים ועל פי הסדרים שקבע מנהל המוסד הרפואי", אך נקבע כי מדובר בהוראה כללית, שאינה מספיק לעמידה בעקרון חוקיות המנהל, הדורש הסמכה בחוק: "בסעיף זה אין ולו בקירוב ביטוי להסמכה ברורה ומפורשת של הנהלות בתי החולים להגביל את הכנסת המזון אליהן מטעמי כשרות ואין בו כדי להקנות להן סמכויות הכרוכות בפגיעה בחופש מדת ובאוטונומיית המטופל במרחב האישי המצומצם המסור לו בבית החולים, הנגזרת מערך כבוד האדם. מסקנה זו מקבלת משנה תוקף בענייננו, מקום שהשיקולים המנחים את פעולת הרשות המינהלית הם שיקולים דתיים, אז נדרשת קביעה מפורשת וברורה, בחקיקה ראשית, 'בדברים שאינם משתמעים לשתי פנים' " (פסקה 61).
מקור סמכות נוסף שעמד לדיון הוא לפקודת בריאות העם, 1940, המאפשר למנכ"ל משרד הבריאות להתקין תקנות הקובעות את הדרישות בנושא "הכנתו ואגירתו של מזון, הן לחולים והן לחבר העובדים". אלא שהוראה זו מקנה סמכות למנכ"ל ולא לבתי החולים, ובכל הנוגע לענייני הכשרות ניתן שיקול הדעת לבתי החולים, וממילא לא הוצאו הוראות ארציות בנושא.
השופט פוגלמן פסק גם שאין זה בסמכותם של המאבטחים בבתי החולים לתחקר הבאים בשעריהם בענייני מזון, וגם אין זה ראוי שסבו את תשומת ליבם לנהלים, שכן השיח שהם מנהלים עם המבקרים נעשה כשהם אנשי סמכות בעלי כוח עודף.
עוד הוסיף השופט כי אין בניתוח כדי לגרוע מיכולתם של בתי החולים לדאוג לאספקת אוכל כשר למטופלים המעוניינים בכך. השופט הסביר כי יש לחתור לפתרון של פשרה, אך "מציאת אותו 'שביל זהב' בנסיבות דנן אינה פשוטה, והיא דורשת בין היתר פתיחות וראיית הצרכים של האחר" (פסקה 67). השופט לא שלל את ההיתכנות להתכנסות למתווה המאפשר שימוש בכלים חד-פעמיים.
העתירות התקבלו, ובית המשפט הורה לבתי החולים לאפשר הכנסת מזון (לרבות חמץ) לשטחיהם בתקופת הפסח תוך קביעת הסדרים מתאימים שיאפשרו שמירה על כשרות המזון שמוגש לבתי החולים. עוד נקבע כי הסעד יושהה למשך עשרה חודשים על-מנת לנסות להתכנס לפתרון ראוי.
השופט עופר גרוסקופף הסכים לפסק דינו של השופט פוגלמן. "למנהל בית החולים נתונה פררוגטיבה רחבה בניהול בית החולים, ואולם פררוגטיבה זו אינה כוללת את הסמכות לקבל החלטה הפוגעת באופן מהותי בחופש הדת ובחופש מדת של החולים המאושפזים בבית החולים ושל העובדים המועסקים בו" (פסקה 3 לפסק הדין). עוד נקבע כי אין בהוראות הרבנות הראשית מקור סמכות. אף השופט פוגלמן העיר כי לשיטתו ניתן למצוא פתרון של פשרה.
השופט ניל הנדל חלק על דעת הרוב, בהציעו כי בית המשפט יימנע מלהכריע במחלוקת. הוא ציין כי נוח לה לעתירה זו שלא הוגשה, וכי מדובר במקרה שבאופן מובהק מצריך פשרה חברתית ולא הכשרה שיפוטית. בכל הנוגע למישור הסמכות, קבע השופט כי אין מדובר במקרה המצדיק יישום דווקני של עקרון חוקיות המינהל. לשיטת השופט הנדל, אין מדובר בפגיעה קרובה לליבת הזכות, ולכן סעיף 33 לפקודת בריאות העם יכול להוות אכסניה המסמיכה הוצאת נהלים כאמור. בתוך כך, התייחס השופט לכך שמדובר בפרק זמן מתוחם של כשבעה ימים בשנה. עוד התייחס השופט לכך שהמגבלות נועדו לשרת צורך מעשי דוחק, ולהבטיח כי כלל האזרחים יוכלו לזכות בטיפול רפואי; ועל-כן מדובר בשיקול רפואי-אורגני המצוי לכאורה בליבת הסמכות המוקנית בסעיף.
אף השופט הנדל העיר כי הפתרון בשימוש בכלים חד-פעמיים בחדרי האשפוז הוא פתרון ראוי, אף אם יש לו עלות כלכלית לא מבוטלת. השופט הדגיש בהכרעתו את אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ב-10 בינואר 2021 דחה בית המשפט העליון את בקשת הרבנות הראשית לישראל לקיים דיון נוסף בסוגיה.
תגובות לאחר פסק הדין.
הרב יצחק יוסף פנה ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה שידחה את יישום ההחלטה עד לתיקון החקיקה. אחדים מחברי הכנסת הגישו הצעות חוק פרטיות למניעת הכנסת חמץ לבתי החולים, אך תהליך החקיקה לא קודם.
משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות' ציין כי "לדעתנו, המצב המשפטי שנוצר בעקבות פסק הדין מחייב בחינה מעמיקה של פתרונות יצירתיים, על מנת לאפשר לאותם חולים או מבקרים לצרוך מזון כרצונם בתוככי 'המתחם האישי' שלהם (לדוגמה – ליד מיטת החולה בלבד, כשהיא תחומה בין שתי מחיצות כמקובל), תוך שמירה על כללים קפדניים שימנעו אפשרות למגע של המזון החמץ עם כלי אוכל של חולים ומבקרים השומרים על כשרות לפסח."
לקראת חג הפסח תשפ"ב שלח שר הבריאות ניצן הורוביץ מכתב לבתי החולים ובו הזכיר להם כי עליהם לפעול בהתאם לפסיקת בית המשפט. הורביץ פרסם על כך בחשבון הטוויטר שלו: "מי שמאושפז או בא לבקר קרוב בבית חולים, הדבר האחרון שצריך לעשות זה לחטט לו בתיקים ולחפש חמץ. הדבר הזה נגמר". בעקבות המכתב, יו"ר הקואליציה עידית סילמן איימה ביצירת משבר קואליציוני והגדירה את הכנסת החמץ לבתי החולים כ"קו אדום". סילמן שוחחה עם חברי כנסת מהאופוזיציה במטרה לקדם יחד איתם חקיקה שתאפשר את איסור הכנסת החמץ. ב-6 באפריל 2022 הודיעה סילמן על הפסקת חברותה בקואליציה על רקע הוראתו של שר הבריאות.
מנגד, רב בית החולים איכילוב הדגיש שמעולם לא הייתה בכוונת בית החולים לחטט בתיקים או לאכוף בדרך אחרת את האיסור. לדבריו, בית החולים נוהג רק לתלות שלטים המבקשים מהמבקרים לכבד את החג.
אלבר דה מון
אדריאן אלבר מארי, רוזן דה מון (בצרפתית: Adrien Albert Marie, comte de Mun; 28 בפברואר 1841 – 6 באוקטובר 1914) היה פוליטיקאי ופעיל חברתי צרפתי. נודע בגישתו השמרנית והטיף לנאמנות מוחלטת של המדינה הצרפתית לדת הקתולית.
ביוגרפיה.
מון נולד ב-28 בפברואר 1841 בלומיני-נל-אורמו כבן למשפחת אצולה. הוא התגייס לצבא צרפת, הוצב בחיל הפרשים ולמד ב. במהלך שירותו הצבאי הוא התוודע למצוקתו של מעמדת הפועלים. ב-1862 הוא נשלח לאלג'יריה, וב-1870 חזר לצרפת כדי להילחם במלחמת צרפת-פרוסיה. הוא השתתף ב אשר לאחריו נפל בשבי הפרוסי ונשלח כשבוי מלחמה לאאכן. עם סיום המלחמה הוא חזר לצרפת והוצב ב"צבא ורסאי" אשר היה אחראי על דיכוי הקומונה הפריזאית. מון הוצב כעוזרו של מפקד צבא ורסאי המרקיז דה גאליפה.
לטענתו של מון, האירוע ששינה את חייו היה כאשר במהלך דיכוי המרד, הוא הבחין בחיילים נושאים אלונקה שבה אדם גוסס. החיילים הצהירו שזהו "מורד", ובתגובה התרומם האיש וצעק "לא, אתם המורדים!" ומת. מון היה מזועזע מהמאורע, וטען שהסיבה לסבלם של העניים היא אדישותם של הבורגנים. מון החל לעסוק בפעילויות צדקה וכן בפעילות פוליטית למען שיפור מצב מעמד הפועלים. הוא הקים אגודות פועלים קתוליות אשר הפגישו לתפילה בעלי הון ופועלים פשוטים. מון החליט להיכנס לפוליטיקה, והביע עמדות לאומניות ומלוכניות קיצוניות. עמדות אלו לא מצאו חן בעיני מפקדיו בצבא, שב-1875 הורו לו לבחור בין קריירה פוליטית לקריירה צבאית מון בחר לעזוב את הצבא. בפברואר 1876 הוא נבחר לפרלמנט כציר של פונטיבי.
במהלך כהונתו כחבר פרלמנט, התפרסם מון בזכות נאומיו הסוחפים, ונחשב לנואם הטוב ביותר בקרב סיעות הימין. הוא כונה "המגן המיסטי" ואף "ז'ורס של הימין". הוא החזיק בעקשנות בעמדות אנטי-רפובליקניות וקתוליות, והרבה בנאומיו להלל את הצבא. הוא תמך בניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה. בשל פעילותו החברתית, מתנגדיו מימין האשימו אותו בהיותו סוציאליסט, אולם הוא עצמו דחה את הסוציאליזם בתקיפות וטען שהוא מהווה "שלילת האל". מון נחשב לדמות כה חשובה בתנועה להחזרת בית בורבון לשלטון, עד שהטוען לכתר הצרפתי אנרי, רוזן שאמבור שימש כסנדק לאחד מילדיו. עם זאת, ב-1891 הוציא האפיפיור לאו השלושה-עשר את האנציקליקה Rerum novarum, אשר בה בין היתר קרא לקתולים הצרפתים להשלים עם קיומה של הרפובליקה, ולהתחיל בתהליך של "חבירה", היינו כניסה אטית למוסדות המדינה הרפובליקנית כדי להשפיע עליהם מבפנים. בעוד שמרבית המלוכנים הצרפתים לא קיבלו את הדברים, הרי שמון פרש מיד מהתנועה המלוכנית והפך לרפובליקני נאמן, אולם המשיך לאהוד את המלוכנים. האפיפיור שלח לו מכתב תודה אישי על כך.