שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון של תחרות הגברים הוא נפגש עם מיכאל וסטפאל מגרמניה המערבית וניצח ב-5 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם איוואן לנדל מצ'כוסלובקיה והפסיד ב-3 מערכות.
שלמה גליקשטיין השתתף גם בתחרות זוגות גברים לצד אריק פרום מאורוגוואי. הם דורגו במקום ה-11 אך הפסידו כבר בסיבוב הראשון.
מרכז החדשנות סקולקובו
מרכז החדשנות "סקולקובו" (בשנים 2011-2010, לעיתים קרובות תואר בתור "עמק הסיליקון הרוסי") הוא מרכז במוסקבה שנועד לאגד חברות בתחום החדשנות הטכנולוגית במתחם אחד לפיתוח ומסחור של טכנולוגיות חדשות. המרכז שוכן סמוך לכביש הטבעת של מוסקבה. המתחם יספק תנאים כלכליים מיוחדים לחברות הפועלות בענפי העדיפות של המודרניזציה של הכלכלה הרוסית: טלקומוניקציה, חלל, טכנולוגיה ביו-רפואית, יעילות אנרגיה, טכנולוגיית מידע וטכנולוגיה גרעינית. המנהל המדעי של המתחם הוא זוכה פרס נובל ז'ורס אלפרוב.
המתחם נבנה לצורך מתן מעמד מיוחד ותנאים כלכליים מקלים לחברות הפועלות באזור בתחום התקשורת והחלל, ביו-טכנולוגיות, התייעלות אנרגטית, טכנולוגיות מידע וטכנולוגיה גרעינית. החוק הפדרלי מס' 244 "אודות מרכז ההשקעות 'סקולקובו'" נחתם על ידי נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב ב-28 בספטמבר 2010 ואשרר, איפוא, את הקמת מרכז זה.
המרכז מהווה חלק מעיר מתוכננת וכולל גם מכוני מחקר ולימוד כמו אוניברסיטת סקולקובו הפתוחה ומכון סקולקובו למדע וטכנולוגיה, שהקמפוס שלו נבנה על ידי משרד האדריכלים השווייצרי ‘הרצוג ודה מרון’. המימון מגיע מהתקציב הפדרלי של רוסיה (פיתוח תשתיות כולל תשתיות מדעיות). תשתיות מסחריות וכמה מתקנים חברתיים, ימומנו במסגרת מערכת המימון המשותף של המדינה והעסקים הרוסים.
עמק הסיליקון הרוסי
ג'וזפין באטלר
ג'וזפין אליזבת באטלר (באנגלית: Josephine Elizabeth Butler; 13 באפריל 1828 – 30 בדצמבר 1906) הייתה פעילה חברתית ופמיניסטית בריטית בתקופה הוויקטוריאנית. היא פעלה למען זכות בחירה לנשים, זכותן של נשים לחינוך וכנגד סחר בנשים ותופעת זנות של ילדות, ובעד זכויותיהן של עובדות מין.
באטלר גדלה במשפחה אמידה ופרוגרסיבית, ושאבה את חוש הצדק החברתי שלה מאמונתה הדתית. היא נישאה לג'ורג' באטלר, מנהיג דת אנגליקני ואיש חינוך, ולהם היו ארבעה ילדים. בתם, אווה, נהרגה לאחר שנפלה מגרם מדרגות. מוות זה הווה נקודת תפנית עבור באטלר, אשר הפנתה את רגשותיה לסיוע לזולת. היא פעלה למען דרי בית עבודה מקומי, וניהלה קמפיינים למען זכויות נשים. ב-1869 היא החלה לפעול לביטול החוק הבריטי למניעת מחלות מידבקות, אשר במסגרתו הצבא וחיל הים היו מאלצים עובדות מין לעבור בדיקות פולשניות, להן קראה "אונס פלדה" או "אונס כירורגי". החוק בוטל בשנת 1886. היא גם יסדה את הפדרציה הבינלאומית לאבולישן, ארגון כלל-אירופאי שנועד להיאבק בתוכניות דומות ברחבי היבשת.
במהלך פעילות זו, גילתה באטלר שבין עובדות המין גם ילדות, ושקיים סחר בנשים ובילדות בין אנגליה למדינות היבשת למטרות זנות. היא השיקה קמפיין במטרה להביא לפיטוריו של מפקד המשטרה הבלגית, דה מיור, ולהבאתם למשפט של סגנו ועוד 12 בעלי בתי בושת, שכולם היו מעורבים בסחר זה. באטלר נלחמה בתופעת זנות הילדות בעזרתו של עורך כתב העת פאל מאל גאזט, ויליאם תומאס סטיל, אשר רכש ילדה בת 13 מאמה, וכתב על כך בעיתונו. הסיפור עורר הדים, והוביל לחקיקת התיקון לחוק העונשין של 1885, אשר העלה את גיל ההסכמה מ-13 ל-16, והוסיף אמצעים אחרים למלחמה בהזניית ילדות ונערות. הקמפיין האחרון שלה נערך בשנות ה-1890, גם הוא בנושא חוק המחלות המדבקות, אשר המשיך להיות מיושם בהודו הקולוניאלית.
לאחר מותה בשנת 1906 תוארה באטלר על ידי האינטלקטואלית מיליסנט פוסט כ"האישה היוצאת דופן ביותר של המאה ה-19". במהלך הקריירה שלה, כתבה באטלר למעלה מ-90 ספרים וחוברות הקשורות בעיקר לעשייתה הציבורית.
ביוגרפיה.
תחילת חייה (1828–1850).
באטלר נולדה ב-13 באפריל 1828 במחוז נורת'מברלנד שבצפון אנגליה, בתם הרביעית של האנה (לבית אנט) וג'ון גריי, בן דודו של ראש ממשלת בריטניה צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
ג'ון גריי היה בעל השפעה ופעיל פוליטית, וקידם את רעיונותיו של בן דודו, ביניהם ביטול העבדות, זכויות למאמיני הדת הקתולית אשר נרדפו אז בבריטניה, ביטול העבדות, ורפורמות כלכליות לטובת האיכרים ועניי העם. החינוך הביתי של ג'וזפין כלל רעיונות אלו, בנוסף לאידאולוגיה ערכית-חברתית המבוססת אמונה דתית. בגיל 17 עברה ג'וזפין משבר דתי, כנראה לאחר שגילתה את גופתו של איש שהתאבד, ואיבדה את אמונתה בכנסייה האנגליקנית. היא נשארה נוצרייה אדוקה כל חייה, אך ללא מחויבות לכל זרם דתי.
בגיל 19 ביקרה ג'וזפין באירלנד, שם התגורר אחיה הגדול. היה זה בתקופת רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, והייתה זו הפעם הראשונה שג'וזפין באה במגע עם סבל המוני מסוג זה, והחוויה השפיעה על תפישותיה בהמשך.
נישואים וחיי משפחה (1850–1864).
בינואר 1852 התחתנה עם ג'ורג' באטלר, מנהל בית ספר ואיש דת אנגליקני. בני הזוג התגוררו באוקספורד, שם נולדו שני בניהם הבכורים. שניהם דבקו באמונתם הנוצרית, ואף האמינו שבאחריותם לקדם רפורמות חברתיות. ג'וזפין סבלה באוקספורד, וכתבה על הקהילה שם כמיזוגינית ולוקה בחיי משפחה הולמים. היא הרגישה מנועה מלהביע את התנגדותה לגישות הסקסיסטיות שרווחו בקרב החברה בה חייתה, ופנתה במקום זאת לפיתוח חייה הרוחניים. במסגרת הפעילות שלה בכנסייה, היא סייעה ל"נשים מופקרות" - כאלה שנדחו על ידי החברה בשל התנהגות מינית שמחוץ למוסר החברתי, או כאלה שנכנסו להריון מחוץ למסגרת הנישואים; בין הנשים היו כאלה שנגזר עליהן מאסר, אחרות הופנו לבתי עבודה, או היו מחוסרות דיור ואמצעים. היא הזמינה מספר נשים כאלה לחיות בביתה, וכך גילתה שחלקן דורדרו למצבן אחרי שהופקרו בידי אותם גברים מהאקדמיה, בינם מצאה עצמה סובלת ומושתקת.
בשנת 1856 בריאותה של באטלר החלה להידרדר בעקבות הלחות באוקספורד. בעצת רופא, שסבר שחייה בסכנה, משפחת באטלר עברה להתגורר באזור בריסטול, ושם נולדו להם עוד בן ובת. השניים המשיכו לקדם מטרות רפורמיות, ביניהם תמיכה בלאומן האיטלקי ג'וזפה גריבלדי, וכן בצד האיחוד (הצפון) במלחמת האזרחים האמריקנית, דבר שהוביל לחרם חברתי נגדם. על תקופה זו כתבה באטלר ש"התנאים היו קשים, אך המשמעת הייתה שימושית".
באוגוסט 1864 אווה, בתה הצעירה של באטלר אשר הייתה בת 5, נפלה כ-12 מטר מגרם מדרגות בבית המשפחה, ומתה מפצעיה לאחר כשלוש שעות. מותה של אווה גרם לבאטלר למצוקה מתמשכת ולנדודי שינה במשך שנים לאחר מכן. כחודשיים לאחר מכן חלה גם אחד מבניה של באטלר. לאחר הבראתו, החליטה באטלר לנסוע עם בנה לנאפולי שבאיטליה על מנת ששניהם יוכלו לנוח ולהתאושש. אך בהפלגה לשם, מזג האוויר הסוער גרם לבאטלר למשבר פיזי קשה, והיא כמעט מתה.
חיים בליברפול ותחילת עבודת הרפורמה (1866–1869).
בתחילת 1866, מונה ג'ורג' באטלר כמנהל בית ספר בליברפול, והמשפחה העתיקה לשם את מגוריה. כדי להפחית את השפעת האבל שלה, באטלר החליטה להתחיל להשקיע כוחותיה בסיוע לזולת, ולדבריה, לא היה קשה למצוא בליברפול נזקקים. היא התחילה לבקר בבית העבודה הסמוך - מוסד שהחזיק כ-5000 גברים ונשים עניים, אשר הושמו לעבודות פיזיות, כגון חפירת תעלות. היא ישבה במרתף עם הנשים, שחלקן ריצו שם עונשים פליליים, והתפללה עמן וניסתה לעודדן.
כפי שעשו בביתם הקודם, הזוג באטלר הציע מגורים לחלק מן הנשים, רבות מביניהן זונות בשלבים מאוחרים של מחלות מין כמו סיפיליס. באטלר הבינה שיש יותר נשים נזקקות מאשר תוכל לסייע להן באופן זה, אז היא הקימה הוסטל למענן, בעזרת כספים שגייסה למטרה זו. ההוסטל התמלא במהרה, וב-1867 פתחה הוסטל נוסף, גדול יותר, שגם הציע הזדמנויות תעסוקה, כמו תפירה ועבודה בבתי מלאכה. "הבית התעשייתי", כפי שכינתה אותו, מומן על ידי ועד קהילתי של אזרחים אמידים וסוחרים מקומיים.
בתקופה זו החלה באטלר להיות פעילה למען זכויות נשים, ובעיקר למען זכות ההצבעה וגישה לחינוך. היא ידעה שהסיוע שניתן דרך ההוסטלים הוא זמני, ולא פותר את בעיית המקור. היא האמינה שחינוך טוב יותר יסייע בתורו לנשים למצוא תעסוקה טובה יותר. יחד עם הסופרג'יסטית אן קלו, היא הקימה את המועצה לקידום חינוך נשים של צפון אנגליה, במטרה לשפר את מעמדן של אומנות ומורות לכדי מקצוע "מכובד". היא שימשה כנשיאת הארגון עד 1873. המועצה ארגנה סדרת הרצאות שיעביר המדען ג'יימס סטיוארט. הן קיוו שיירשמו לאירועים כ-30 תלמידות, אך הגיעו יותר מ-300. ב-1868 כתבה באטלר את החוברת הראשונה שלה, "על חינוך ותעסוקה של נשים", ובה טענה בעד הרחבת ההזדמנויות להשכלה ותעסוקה עבור נשים.
במאי 1868 עתרה לסנאט של אוניברסיטת קיימברידג' לאפשר לנשים להיבחן, והעתירה, שקודמה על ידי אן קלו, התקבלה בשנת הלימודים הבאה.
בתקופה זו, על פי החוק האנגלי, זכויותיה של אישה נשואה הוחזקו בידי בעלה. לאישה עצמה לא היה קיום עצמאי על פי חוק, וכל רכושה עבר לידי בעלה עם נישואיהם. גירושים היו תהליך קשה ומסורבל, אשר הותר במקרים ספציפיים שנכללו בחוק. באטלר וחברתה הסופרג'יסטית אליזבת וולסטנהולם הקימו וניהלו את הוועדה לרכוש נשים כדי להפעיל לחץ על הפרלמנט לשנות את החוק, מאמץ שהסתיים בהצלחה עם העברת חוק רכוש האישה הנשואה בשנת 1882.
הקמפיין הראשון לביטול חוקי המחלות המדבקות (1869–1874).