ב-1838 פלשו הצרפתים למקסיקו בגלל פרשה שבה מקסיקו סירבה לפצות אזרחים צרפתים שנפגעו. סנטה אנה זכה להזדמנות להשיב את כבודו האבוד. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא והורה לו לעצור את הפלישה הצרפתית בכל מחיר. ראשית הקרב התחיל ביתרון קל לצבאו של סנטה אנה, אך ניסיון תקיפה כושל גרם לו לסגת. סנטה אנה עצמו נפגע בידו וברגלו מפגז של תותח. קרסולו נכרת ולאחר המלחמה הורה סנטה אנה לבצע הלוויה צבאית וקבורה מכובדת לקרסולו. הפציעה איפשרה לו לחזור לפוליטיקה כגיבור.
דיקטטורה.
סנטה אנה קיבל על עצמו את הנשיאות בפעם החמישית ב-1839 כאשר כהונתו של בוסטמנטה החלה להיתפס כאנרכיה. לאחר עצמאותה של רפובליקת טקסס פרצו מרידות ברחבי כל מקסיקו אשר הונהגו בהשראת הדוגמה שהיוותה טקסס להשגת עצמאות מהדיקטטורה של מקסיקו סיטי. סנטה אנה קיבל מדינה מרוסקת שמלקקת את פצעיה, שהקרב הלא מוצלח מול הצרפתים תרם למצבה הקשה. צבא מורדים בפיקודם של חוסה אוראה וחוסה אנטוניו משיה עשה את דרכו לארמון הנשיאות במקסיקו סיטי, אך נהדף בפואבלה על ידי כוח צבאי בפיקודו של הנשיא בכבודו ובעצמו. המשטר הדיקטטורי שהנהיג סנטה אנה היה עריץ יתר על קודמיו, וכלל דיכוי הרסני של התפרצויות אלימות וכליאת מתנגדי השלטון. כאשר ביסס את השלטון דרש העלאת מיסים דרסטית, מה שגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה במקסיקו. בסופו של דבר הצליחו קבוצת אינדיאנים מורדים לכלוא את העריץ והגלו אותו לקובה.
מלחמת ארצות הברית - מקסיקו.
עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846 כתב הגולה סנטה אנה מקובה למקסיקו סיטי שאין לו שאיפות להיות נשיא שוב, אך הוא מוכן לתרום מניסיונו הצבאי הרב על מנת להילחם באמריקאים. בסודי סודות סיכם עם גורמים בצבא ארצות הברית כי הוא מוכן לפעול על מנת למכור לארצות הברית את הטריטוריות שברצונה לכבוש, בהן קליפורניה, תמורת מחיר סמלי. לבסוף, ב-1853 חתם על הסכם רכישת גדסדן בה מכר שטחים בצפון מקסיקו לארצות הברית תמורת 10 מיליון דולר אמריקני.
אירועי המלחמה מוזכרים בשיר Santianna.
סוף הקריירה הפוליטית.
ב-1851 יצא סנטה אנה לגלות בקינגסטון, ג'מייקה, ושנתיים מאוחר יותר עבר להתגורר בקולומביה. הוא הוזמן על ידי מורדים שמרנים להצטרף אליהם לניסיון הפיכה שהצליח - והוא שוב נהיה לנשיא. הקדנציה הזו לא הייתה שונה בהרבה מקודמותיה. סנטה אנה השתמש בכספי ממשל לצרכיו האישיים והמשיך במכירת שטחים לארצות הברית. הקדנציה הסתיימה בשנת 1854.
ב-1855, למרות נדיבותו הכספית הרחבה לאנשי הצבא, אפילו בני בריתו השמרנים מאסו בו. הוא שב לקובה, והעביר תקופה ארוכה בגלות בקובה, בארצות הברית, קולומביה וסנט תומאס. שנתיים לאחר הגלייתו של סנטה אנה נכתבה חוקה חדשה למקסיקו, חוקת 1857, שנכתבה בידי הרפורמטורים הרפובליקנים עמם נמנה בניטו חוארס. החוקה כללה רפורמות ליברליות מרחיקות לכת שזכו לתמיכה נרחבת בציבור המקסיקני.
בזמן גלותו בארצות הברית היה אחראי למשלוח היבוא הראשון של צמח הצ'יקלה, ששימש את בני המאיה כגומי לעיסה. הוא לא זכה להרוויח רבות מהמשלוח הזה מכיוון שניסיון שלו להפוך את החומר לסטנדרטי עבור צמיגים לא עלה יפה. סנטה אנה היה מכור לקרבות תרנגולים, ואף אורחיו זכו להתלוות אליו לקרבות מסוג זה. הוא נהג להמר בכסף רב על תרנגולים שהשתתפו בקרבות.
בגילו המתקדם החל לאבד את ראייתו בעקבות מחלת הקטרקט בה לקה.
מותו של סנטה אנה.
סנטה אנה ניצל חנינה לה זכה מהשלטון המקסיקני ב-1874, ושב בחזרה למקסיקו. אחרי שחזר זכה להתעלמות מוחלטת מהשלטון המקסיקני ולא הוזמן לאף אירוע רשמי. גם לאירועים לציון ניצחון בקרבות חשובים בהם לקח חלק בחייו לא הוזמן. הוא נפטר במקסיקו סיטי ב-21 ביוני 1876 בנכות.
נטליה גינצבורג
נטליה גינצבורג (באיטלקית: Natalia Ginzburg; 14 ביולי 1916 – 7 באוקטובר 1991) הייתה סופרת איטלקייה ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
נטליה גינצבורג נולדה בפלרמו שבסיציליה בשם נטליה לוי, בת לג'וזפה לוי, מדען יהודי-איטלקי, רופא ומומחה לאנטומיה ופרופסור לביולוגיה, ולאם קתולית. גינצבורג חונכה כאתאיסטית (לימים אמרה "עכשיו אני מרגישה יהודייה וקתולית גם יחד"). היא גדלה בעיקר בטורינו. את סיפורה הראשון, Un'assenza (היעדר), פרסמה בגיל 17, בשנת 1933, בכתב העת Solaria. ב-1938 נישאה ללאונה גינצבורג, יהודי ממוצא רוסי, מרצה לספרות רוסית, ומאז חתמה על מרבית יצירתה בשם נטליה גינצבורג. ב-1940 הוגלה בעלה לכפר פיצולי שבחבל אברוצו עקב דעותיו האנטי-פשיסטיות, והוא חויב להתייצב מדי בוקר בתחנת המשטרה המקומית. כעבור חודשיים הצטרפה אליו נטליה גינצבורג עם שני ילדיהם, והם שהו שם עד 1943. במהלך תקופה זו נולד ילדם השלישי. על הרומן הראשון שלה, La strada che va in città (הדרך אל העיר), שיצא לאור בשנת 1942, בשיא האנטישמיות באיטליה, חתמה בשם העט אלסנדרה טורנימפרטה. ב-1943, לאחר נפילת משטרו של מוסוליני, חמקו בני הזוג לרומא וערכו בחשאי עיתון אנטי-פשיסטי. בתחילת 1944 נאסר בעלה על ידי הגסטפו, ועבר עינויים קשים שגרמו למותו.
בעקבות זאת החלה גינצבורג לעבוד כעורכת וכמתרגמת בהוצאת הספרים "אינאודי", תחילה ברומא ואחר-כך בטורינו (קשריה עם ההוצאה, שבעלה השתתף בהקמתה, החלו עוד בסוף שנות השלושים). בין השאר תרגמה את "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט.
הרומן השני שלה, "ככה זה קרה", יצא לאור ב-1947. ב-1950 נישאה לגבריאלה בלדיני, מרצה לספרות אנגלית. בכך החלה התקופה הפורייה ביותר בקריירה הספרותית של גינצבורג, במהלכה פרסמה את מרבית היצירות שהקנו לה מוניטין. ב-1952 הוציאה את "כל אתמולינו" ובאותה שנה עברה המשפחה לרומא, שם המשיכה להתגורר בשארית חייה. בשנים 1960–1962 כיהן באלדיני כמנהל המכון האיטלקי לתרבות בלונדון, וגינצבורג הצטרפה אליו לשהות בלונדון. ב-1963 זכתה בפרס סטרגה עבור ספרה לקסיקון משפחתי.
בשנת 1964 הופיעה בסרטו של פייר פאולו פאזוליני, "הבשורה על-פי מתי". בעלה השני נפטר ב-1969.
גינצבורג כתבה גם אחד-עשר מחזות. כך תיארה את ביקורתה של אלזה מורנטה על המחזה הראשון שלה, "התחתנתי איתך בשביל השמחה":
ב-1972, זמן מה לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, פרסמה בעיתון "לה סטמפה" מאמר שכותרתו "היהודים", ובו תיארה את יחסה ליהודים ולישראלים. בין השאר כתבה:
במהלך כל חייה הייתה פעילה פוליטית, ובדומה לאנטי-פשיסטים אחרים הצטרפה לאחר מלחמת העולם השנייה למפלגה הקומוניסטית האיטלקית, עזבה אותה, בתחילת שנות השמונים חזרה אליה, ובשנת 1983 נבחרה מטעמה לבית הנבחרים של איטליה. היא כיהנה בפרלמנט עד למותה.
מספר סרטי קולנוע נעשו על פי ספריה ומחזות שכתבה. ב-1967 יצא לאור הסרט "Ti ho sposato per allegria" (התחתנתי איתך בשביל השמחה) על פי מחזה בשם זה שכתבה ב-1965 והיא אף הייתה שותפה לכתיבת התסריט. ב-1970 יצא לאור הסרט "Teresa" (טרזה), גם הוא על פי מחזה שלה ("המודעה") וגם בו השתתפה בכתיבת התסריט. ב-1976 יצא לאור הסרט "Caro Michele" (מיקלה שלי) על פי ספרה. הסרט זכה בפרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין בקטגוריית הבמאי (מריו מוניצ'לי). ב-2003 יצא לאור בספרד "Las dellaVoces de la noche" (קולות הערב) בבימויו של סלוודור גרסיה רואיז.
ב-7 באוקטובר 1991 נפטרה ברומא.
בנה, קרלו גינצבורג, הוא פרופסור להיסטוריה והתפרסם כמחבר הספר הגבינה והתולעים.
לקריאה נוספת.
קשה לאדם לדבר על עצמו - שיחות עם נטליה גינצבורג, עריכה: צ’זארה גארבולי וליזה גינצבורג. תרגום מאנגלית: יעל ענבר, הוצאת כרמל, 2005.
אמרות משפחה - נטליה גינצבורג. הספריה החדשה, 2012.
המוזיאון לגאולוגיה (לונדון)
המוזיאון לגאולוגיה (באנגלית: Geological Museum), שנקרא במקור "המוזיאון לגאולוגיה מעשית (באנגלית): The Museum of Practical Geology) הוא מוזיאון לגאולוגיה שהוקם בשנת 1835 בלונדון שבאנגליה, והיום הוא חלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
היסטוריה.
המוזיאון היה אחד המוזיאונים למדע הראשונים בעולם. בשנת 1935 עבר המוזיאון מדרך ג'רמין למשכנו הרשמי בדרך התערוכות בדרום קנזינגטון (כיום ברובע קנזינגטון וצ'לסי), והפך פופולרי ביותר בשל הדיורמות הרבות בו, שהציגו הסברים על תופעות גאולוגיות ועל שיטות כרייה. בשנת 1971 יצר המעצב ג'יימס גרדינר תצוגה בשם "סיפורו של כדור הארץ" ("The Story of the Earth") שהייתה פופולרית ביותר, והפכה את המוזיאון לאחד המוזיאונים הגאולוגיים המפורסמים בעולם. התערוכה נפתחה בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. צוות העיצוב של המוזיאון יצר מספר רב של תערוכות בין השנים 1974–1988 ובהם: "ימיה הראשונים של הגאולוגיה בבריטניה", "מסע אל הכוכבים", "הזהב השחור", "בריטניה לפני האדם", "מאובנים בבריטניה", "חלוקי נחל", "אוצרות כדור הארץ" והאחרונה שבהם הייתה "נפט וגז לחופי בריטניה".
התערוכה "אוצרות כדור הארץ" הייתה התערוכה הראשונה אי פעם שהשתמשה במחשבים כחלק מהתצוגה.
בשנת 1985 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון להיסטוריה של הטבע.
פרנצ'סקו לאנדיני
פרנצ'סקו לאנדיני או לאנדינו (איטלקית: Francesco Landini; סביבות 1325 - 2 בספטמבר 1397) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, משורר ובונה כלי נגינה איטלקי. לאנדיני היה מן המפורסמים והנערצים ביותר במלחיני המחצית השנייה של המאה ה-14, וללא ספק המלחין המפורסם ביותר באיטליה.
חייו.