סטרייסנד נחשבת כאחת הזמרות האמריקאיות המצליחות ביותר. כאייקון תרבותי בוצעו חיקויים של דמותה, כגון בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "סאות' פארק", שבה הוצגה סטרייסנד כמפלצת שמאיימת להשמיד את העולם, ולבסוף הובסה על ידי סולן להקת הקיור, רוברט סמית'. היא מוזכרת גם לא מעט בסדרת הנוער המצליחה Glee, שם היא מופיעה כאלילה של הדמות הראשית רייצ'ל, שגם מבצעת לא מעט שירים שלה, ובסדרה האמריקאית נני, בה פראן סוגדת לה. בשנת 2010, יצא סינגל בשם "Barbra Streisand" של הצמד דאק סוס. בקליפ מופיעה חקיינית שעושה הומאז' לזמרת.
הצגות.
הצגות בברודוויי
הצגות בווסט אנד
חלאל
חלאל (בערבית: حلال‎) הוא מונח בשריעה, דין דתם של המוסלמים, שמשמעותו "היתר". מונח זה מתייחס לכל הפעולות המוגדרות בין תחום הציווי ("פארד") לתחום האיסור ("חראם"). אולם בשימוש יומיומי הכוונה בדרך כלל לבשר מותר לאכילה על פי האסלאם.
לעומת הכשרות היהודית שאוסרת זאת, אצל המוסלמים אין הגבלות לגביי צריכת בשר עם חלב בכלל, מותר להם גם לאכול בשר לא-כשר מחיות כמו גמלים, חסילונים או ארנבים – אך מנגד, אסור בקרב רוב המוסלמים לצרוך אלכוהול כמשקה שבוודאות משכר (איסור "ח'מר" - خمر‎) ואף לא כמרכיב באוכל, וזאת על מנת שייחשב חלאל (לעומת היהדות שבה היין נוכח בקידוש של שבת ואף בחגים כמו פסח ופורים).
היתרים ואיסורים על בשר.
באסלאם, השריעה מורה כי על המוסלמי לאכול רק בשר שנשחט בשם אללה (שנאמר עליו תסמיה) ועונה על דרישות שונות. בשר כזה קרוי "חלאל" (حَلال) או "חוקי". מנגד, החוק המוסלמי אוסר לאכול בשר חזיר, או בשר שנשחט שלא בשם אללה. החוק מגדיר גם "חראם", כלומר - סוגים אחרים של חיות האסורים למאכל, ביניהם בשר קוף, כלב, חתול וחיות טורפות אחרות. דיני המאכלים המותרים והאסורים מופיעים, בין היתר בסורת אל-מאאידה (سورة المائدة, הסורה ה-5), איאת 3 - 4.
שחיטת בשר.
הצורה המסורתית לשחיטה היא על ידי חיתוך של כלי הדם בצוואר, הגורם מוות מאיבוד דם מהיר. זאת בשונה מהשחיטה היהודית, שבה אין חובה לחתוך את כלי הדם, אף על פי שפעולה זו מומלצת. על פי הקוראן, אין חובה כי הבהמה תישחט על ידי מוסלמי, וגם אהל אל-כתאב, בהם יהודים ונוצרים יכולים לשחוט אותה בהתאם לחוקי החלאל. לפיכך, רוב המוסלמים מקבלים בשר הכשר ליהודים כ"חלאל".
מילה (אסלאם)
כח משמר
ת.ה.פ
אספות עם ברומא העתיקה
רוס בלקנר
רוס בלקנר (באנגלית: Ross Bleckner; נולד ב-1949) הוא צייר אמריקאי יהודי הוא המתגורר בעיר ניו יורק.
בלקנר הוא הצייר הצעיר ביותר שקיים תערוכה בתצוגת יחיד במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, ב-1995. הוא החל להציג בגלריה מרי בון בשנת 1979. ניתן למצוא את עבודותיו באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון., DC, מוזיאון קרנגי לאמנות בפיטסבורג, ומרכז האמנות ווקר במיניאפוליס. עבודותיו עוסקות בתחומים כגון אובדן, שינוי, זיכרון ואיידס. עבודותיו הפואטיות כוללות לעיתים קרובות תמונות סימבוליות חוזרות, כמו נברשות, יונים ופרחים, המוצגות עם תחושת אור מטושטשת וזוהרת.
נינג'ה
נינג'ה (בקאנג'י: 忍者) הוא מושג שנטבע בסוף המאה ה-17 על מנת לתאר בדיעבד קבוצות מגוונות של לוחמי גרילה סדירים או שכירי חרב מתקופת הסנגוֹקוּ ביפן, שהתרחשה במאות ה-15 וה-16.
אטימולוגיה.
המילה "נינג'ה" אינה בת התקופה, אלא מושג שנטבע בדיעבד. מקורה בקריאת אונ-יומי (קריאה סינית של סימני קאנג'י יפניים) של הסימנים 忍者. בהגיית קונ-יומי (הגייה יפנית קלאסית) המילה מבוטאת שינוֹבי, גרסה מקוצרת של הביטוי 忍の者 (רומאג'י: "shinobi-no-mono)" שמשמעותו בקירוב היא "האדם הגונב" או "האדם המסתיר". המילה נינג'ה לא הייתה בשימוש בתקופת הסנגוקו, באזורים שונים השתמשו במילים שונות על מנת לתאר לוחמי גרילה ומודיעין שדה. בנוסף לשינובי (שהיא המילה שמוזכרת ברוב תעודות המקור), השתמשו בביטויים מוֹנוֹמי ("האחד שרואה"), נוֹקיזארוּ ("מקוק על הגג") ראפָּה ("בריון" או "פרחח"), קוּסא ("עשב", על שם שיטת מארב בה לוחמי גרילה היו מסתתרים בעשב גבוה), או איגה-נו-מוֹנוֹ ("בן מחוז איגה").
המושג קוּנוֹאיצ'י (רומאג'י: kunoichi, היראגאנה: くノ一) משמש, בעיקר בספרות המודרנית כדי לתאר נינג'ה אישה. מקור המושג הוא בשפת גנבים יפנית, סימני ההירגאנה く ノ 一(המבוטאים קוּ, נוֹ ו- איצ'י משמאל לימין) דומים לפירוק סימן הקאנג'י 女 (המבוטא אוֹנַה) שמשמעותו "אישה".
שינובי במאות ה-15 וה-16.
מיומנים, ספרי היסטוריה מקומיים וכרוניקות של משפחות לוחמים, עולה תמונה מגוונת ומורכבת על תולדות השינובי בתקופת הסנגוקו. אחדים מהם היו נזירים שניטו-בודהיסטים מיליטנטיים המכונים שוּגֵנְדוֹ אשר אספו מודיעין עבור צבאות של דאימיו שונים. אחרים היו סמוראים שנודעו כבעלי כישרון התגנבות, וביצעו משימות ריגול או לחימת גרילה בשעת הצורך. בצבאות אחדים היו לוחמי גרילה מקצועיים שנודעו בשם קוּסָא (מילולית: עשב). הקוסא היו יחידות שהתמחו במארבים לפרשי האויב בתוך צמחייה גבוהה, הפילו אותם מסוסיהם והרגום. קבוצה אחרת שכונתה שינובי ופעלה בעיקר במזרח יפן, נקראה רָאפָּה (מילולית: בריונים או פרחחים). הראפה היו דומים לפריבטירים, שודדי הים ברישיון ממעצמות אירופה. כנופיות מאורגנות של ראפה עבדו עבור שלל ביזה לטווח ארוך עבור אדון מסוים, הגנו על נחלותיו מפושעים ומפולשים, וחדרו לנחלות של אדונים אחרים כדי לשדוד, לשרוף, לאסוף מודיעין ולחטוף בני ערובה. כרוניקת לוחמים בשם הוג'ו גודאייקי מספרת על צבא מאורגן של ראפה, בראשותו של "אדם רשע" בשם קָזַאמָה (או פוּמָה) קוטארו, שנוהל על ידי ארבעה קציני מטה: אחד התמחה בשוד הרים, שני התמחה בשוד ים, ושני האחרים היו "שודדים ופושעים" באופן כללי .
קומונות השינובי של איגָה וקוֹגָה.
בדרום מערב הונשו, האי המרכזי של יפן, במחוז מיאה של היום, שכנו בתקופת הסנגוקו מחוזות הרריים בשם איגה וקוגה. תושבי המחוזות הללו, שהונהגו בידי וסאלים (ג'יזמוראי ביפנית), התארגנו בקומונות חקלאיות עם הסדרי שלטון וחוקות מקומיות והגנו בקנאות על השטח שלהם מפני אדונים פיאודליים שכנים. לפי כרוניקה מקומית בשם איראן קי, הסמוראים הכפריים אימנו את האיכרים הצעירים באמנויות לחימה מדי יום בשעות הבוקר המוקדמות. הטופוגרפיה ההררית של האזור אפשרה לאנשי האיגה והקוגה להסתמך על שיטות של לוחמת גרילה, כגון מארבים, פשיטות פתע והתגנבות בעורף האויב. בהדרגה, בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאה ה-16, אנשי איגה וקוגה התחילו להשכיר את חרבם לאדונים שונים כלוחמים חשאיים. לוחמים אלו נהגו לעבוד בקבלנות עבור המעסיקים שלהם, הדאימיו היה מנסח חוזה ועל הקומונה לבצע אותו. ההתמחות של אנשי האיגה והקוגה הייתה בראש ובראשונה פריצה והתגנבות לטירות מבוצרות בחסות החשיכה כדי לאסוף מודיעין, לחטוף בני ערובה או להעלות אותן באש כדי "לרכך" מטרות לפני תקיפה רגלית. לוחמי אזורים אלו נודעו במומחיותם ושמם, אנשי האיגה (רומאג'י: Iga-no-mono) אף הפך מילה נרדפת ללוחמי גרילה. הם מהוים את הבסיס העיקרי למיתוס הנינג'ה שנוצר ביפן של המאה ה-17 ונדד למערב בתקופה המודרנית.
הקומונות של איגה וקוגה חוסלו לקראת סוף המאה ה-16 על ידי הדאמיו המפורסם אודה נובונאגה כשהחל את פרויקט איחוד יפן לשוגונות אחת. לאחר שהפתיעו וחיסלו ממארב כוח גדול בפיקודו של בנו, אודה נוֹבּוּאוֹ, החליט נובונאגה לשים סוף לקומונות האלה, אותם תיאר כ-"מורדים שחוצפתם אינה יודעת גבול, ואינם מבחינים בין מעמדות גבוהים לנמוכים" . מבחינתו, הם הפריעו לו במאמציו לחיסול המדינות הלוחמות ואיחודה של יפן. בפקודת אביו, חדר נובואו לאיגה ממספר כיוונים, וצבאו שרף בשיטתיות את הכפרים והמקדשים, תוך שהוא ממלא את פקודתיו של נובונאגה להרוג את כל הסמוראים המקומיים. מעטים מאנשי איגה המשיכו ללחום נגד נובונאגה במחתרת, ואף ניסו להתנקש בחייו, אך לא הצליחו להציל את הקומונות שלהם. לבסוף אנשי קוגה נכנעו ככל הנראה. לאחר שנובונאגה נרצח בידי אחד מאנשיו, עברו שרידי השינובי של איגה וקוגה לשרת את יורשו, טויוטומי הידיושי, וביצעו פעולות חשאיות במהלך פלישת הענק שלו לקוריאה. במאה ה-17 עברו לשרת את יורשו של הידיושי והשוגון הראשון לשלוט על יפן המאוחדת, טוקוגאווה איאיאסו כיחידת האבטחה המיוחדת של ארמונו. הפעם האחרונה שהשתתפו באופן פעיל בקרב כלוחמים הייתה בשנת 1638, כאשר השתתפו כלוחמי קומנדו בדיכוי מרד שימאבארה שבמערב יפן. המסגרת הצבאית התפזרה באופן סופי ב-1740, כאשר פיטר השוגון טוקוגאווה יושימוּנֵה את אנשי איגה וקוגה מתפקידי האבטחה שלהם בארמונו .
מיתוס הנינג'ה בתקופת אדו.
בסוף המאה ה-17 נטבע המושג שינובי, בהתחלה לתיאור היסטורי של אנשי איגה וקוגה. מאוחר יותר, הוא הורחב לכל מי שביצע אי פעם פעולת גרילה כלשהי במהלך ההיסטוריה היפנית, והורחב אף לעבר הרחוק, הן של יפן והן של סין העתיקה. מתוכו התפתח מיתוס הנינג'ה, בו הנינג'ות דומו למעין קהילה מקצועית מיתית המרחפת לאורך ההיסטוריה. תקופת אדו הייתה תקופה שקטה בהיסטוריה היפנית, ולפיכך פחת הצורך בלוחמי גרילה. עם זאת, באותה תקופה נוצרה מסורת אזוטרית של אמנויות לחימה יפניות הנקראת נין ג'וטסו (אומנות הנינג'ה) שהועברה באיגרות קנבון סודיות. בתי ספר שלימדו נינג'וטסו משכו אליהם תלמידים לא מעטים במהלך התקופה על אף היותם סודיים. בתי הספר אלו ייחסו לעצמן קשר לשושלות מיתיות וטענו לשורשים ביפן של סוף האלף הראשון, ולעיתים גם לפני כן. במקביל, חדרו הנינג'ה גם לתרבות ההמונים של התקופה, והיו פופולריים הן בהדפסי עץ יפניים והן בתיאטרון הקבוקי.
הנינג'ה כמתנקשים.