יצירת האלבום "בציר טוב" החלה כאשר גלבץ השמיע לחברו מילדות וירצברג שני שירים שהלחין למילים של המשוררת יונה וולך – "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" ו"קורנליה". וירצברג הוקסם מהם. השניים החלו לעבוד על לחנים נוספים לשיריה של וולך, ביחד ולחוד, נפגשו עם המשוררת והמשיכו לעבוד בביתה שבקרית אונו ואף יצאו איתה להופעות משותפות.
במקביל ב-1980 הופיעו גלבץ ווירצברג עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר עם השיר "זה לא זה", שאת מילותיו וולך כתבה, ווירצבג הלחין. שיר זה לא נכלל באלבום זה, אלא באלבומה של גלרון "סימפתיה" שיצא ב-1982.
תהליך ההקלטות היה ממושך. בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים התלות של האמן בחברת התקליטים לצורך הקלטת אלבום הייתה מוחלטת. איש לא תמך בפרויקט "בציר טוב" וההקלטות נעשו באולפני "טריטון" תמורת עבודות מוזיקליות. בשלב מסוים נכנס לתמונה המפיק אשר ביטנסקי, וסייע בהשלמת הפרויקט ובהוצאתו לאור, שגם היה קשה ומפותל. אף חברת תקליטים בישראל לא התלהבה להוציא לאור את האלבום (אולי בגלל תוכנם המיני של רוב השירים, כמו ברבים משיריה של וולך), ורק התגייסות כללית של אמצעי התקשורת, ובעיקר של יואב קוטנר ("גלי צה"ל") ושל עמוס אורן ("ידיעות אחרונות"), הצליחה בסופו של דבר לשכנע את סי בי אס (היום אן אם סי) להוציאו.
בחודשים הראשונים לאחר צאתו ועד סוף 1982 נמכרו רק כ-700 עותקים של האלבום, אך במשך השנים צבר בהדרגה פופולריות ומכר יותר מ-20 אלף עותקים, והגיע למעמד של "תקליט זהב" ב-2002, כשיצא בהדפסה מחודשת ומשופרת ובתוספת השירים "איש טוב אוהב את פיתייה", "החיילים יצאו לדרך" וקטע קריאה של וולך, "שיר". השילוב בין הטקסטים המיוחדים של וולך לבין הלחנים יוצאי הדופן של וירצברג ושל גלבץ יצרו אלבום חדשני שהפך ברבות הימים לאבן דרך בתרבות ובמוזיקה הישראלית.
רשימת השירים.
תוספות במהדורת 2002.
11. שיר
12. איש טוב אוהב את פיתייה
13. החיילים יצאו לדרך
טיל מרובה ראשי נפץ
טיל מרובה ראשי נפץ או MIRV (ראשי תיבות באנגלית של: Multiple Independently targetable Reentry Vehicle) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי הכולל מספר גופי חדירה שכל אחד מהם נושא ראש קרבי עצמאי. מופע מרודד של הטיל, כאשר כל גופי החדירה פוגעים סביב אותה נקודה על הקרקע ואינם בעלי יכולת ניהוג עצמאית, מכונה לפעמים MRV, בדומה לחימוש מצררי רגיל.
המערכת מותקנת על טילים בין-יבשתיים, והופכת טיל בודד לטיל המסוגל לפגוע בכמה מקומות בו-זמנית, או כמה פגיעות במקום אחד.
לפי מקורות שונים, היו תוכניות פיתוח שכללו מתן יכולת תמרון לכל גוף חודר בנפרד. הרעיון מאחורי פיתוחים אלו הוא לסכל מערכות של טיל נגד טילים באמצעות "תמרוני התחמקות" של הגוף החודר.
המטרות הצבאיות של המערכת:
גורמת יותר נזק יחסית לטיל שיש לו גוף חודר יחיד. בנוסף, כמה ראשי קרב גרעיניים קטנים הם נשק יעיל יותר מראש קרבי, גרעיני, אחד במקום בודד.
המערכת מפחיתה באופן משמעותי את הצורך במתקני שיגור רבים והצורך באחסון טילים רבים.
הנשק נאסר לשימוש במסגרת הסכם START II בין נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ונשיא רוסיה, בוריס ילצין, ב-3 בינואר 1993. ההסכם אסר כל שימוש בטיל מרובה ראשי נפץ על טילים בין יבשתיים.
מערכות MIRV רוסיות כוללות את ה-R-36 , RS-24 , R-29 , המשוגר מצוללת, RSM-56, בולבה המשוגר מצוללת.
מערכות MIRV אמריקאיות כוללות את הטיל "טריידנט" המשוגר מצוללות, מערכת נוספת, שכבר יצאה משירות, היא טיל ה - Peacekeeper .
אחת התמונות המפורסמות של החלק התחתון של המסלול, היא צילום שצולם משדה הניסוי Kwajalein ובו רואים את הרש"קים/גופי החדירה, לקראת פגיעתם במים
לאחר שהאמריקאים פרשו מההסכם שאסר על בניית מערכות הגנה אקטיבית מטילים בליסטיים בשנת 2002, רוסיה חזרה לפתח ולהצטייד במערכות MIRV.
אופן פעולה.
ב-MIRV, מספר ראשי קרב המופרדים מהמרכב עליהם הם מותקנים, במטרה להגיע ליעדים שונים.
הטיל טס במסלול בליסטי לכיוון המטרה ובשלב מסוים (בגובה ובמהירות המתאימים) פורק את הגופים החודרים שכל אחד מהם כולל ראש קרב ויכולת ניווט והנחיה.
השימוש במנועים קטנים בכל ראש נפץ מאפשר לצמצם עוד יותר את האפשרות להחטאת המטרה.
ישנה סבירות גבוהה כי מערכות אלו מתוכננות לעשות שימוש באלמנטים משבשי מכ"ם כגון סיבי אלומיניום, כדורי מתכת ודומיהם מתוך מטרה לשבש את מערכות היירוט של הטיל.
במערכות מסוג זה, הדיוק בפגיעה הוא קריטי עקב טווח הפגיעה הגדול של המערכת והאפשרות של התפזרות הקרינה בשטח רב. לכן, כל ראש נפץ מחזיק בתוכו מערכת ניווט פנימית הדואגת לתקן את מסלולו על ידי חישוב מקום הפגיעה המתוכנן מיליוני פעמים בשנייה.
יהודה והשומרון
מיינלנד (שטלנד)
מיינלנד (באנגלית: Mainland; מילולית: ה"יבשת") הוא האי המרכזי והגדול באיי שטלנד שבסקוטלנד. שטחו 969 קמ"ר ועליו נמצאת העיר היחידה באיים, לרוויק.
האי הוא השלישי בגודלו בסקוטלנד, וכן השלישי בגודלו באיי בריטניה הגדולה (אחרי האיים לואיס והאריס וסקאי).
גאוגרפיה.
ניתן לחלק את האי לארבעה אזורים גאוגרפיים:
פיליפ פיקט
פיליפ פיקט (באנגלית: Philip Pickett; נולד ב-17 בנובמבר 1950) הוא מוזיקאי אנגלי ומנהיג הרכבי מוזיקה עתיקה.
תקופת הלימודים.
פיקט החל כנגן חצוצרה. הוא פגש את דייוויד מונרו, שעודד אותו לנסות כלי נשיפה מעץ כמו חלילית וקלמית. הוא למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. בשנת 1972 התמנה לפרופסור לחליליות וביצוע היסטורי, משרה בה החזיק במשך עשרים וחמש שנים. הוא ניגן באקדמיה של סנט מרטין בשדות, בתזמורת הקאמרית האנגלית, עם נגני מוצרט הלונדונים ובעוד תזמורות רבות.
האלכימאי.
פיליפ שילב יסודות תיאטרליים בקונצרטים שלו, ביניהם מופעי להטוטנים ובולעי-אש באכסדרה. ב-1976 הצטרף ללהקת אלביון, להקת פולק-רוק בהנהגת אשלי האצ'ינגס. הלהקה ניגנה תערובת של מוזיקה עממית מסורתית ולחנים מימי הביניים על מגוון רחב של כלים - דולציאן, קלמית, חלילית, קרומהורן, חמת חלילים, ראקט, שאלומו (קלרינט מוקדם) וסינתסייזר. בשנת 1998 הוציא פיקט את האלבום היחיד שלו, "האלכימאי". האלבום כלל כמה מחיבוריו הוא בחיקוי לסגנון ימי הביניים. באותה שנה הוציא את "עצמות כל בני האדם" בשיתוף פעולה עם ריצ'רד תומסון וחברי Fairport Convention, שבה ניגן לחני מוזיקה עתיקה בליווי מקצבי רוק וגיטרה חשמלית.
נגני הגלוב.
בשנת 1993 היה למנהל אמנותי של סדרת המוזיקה העתיקה באולם פרסל. באותה שנה התמנה למנהל המוזיקה העתיקה בתיאטרון גלוב השקספירי, השוכן לא רחוק מאולם פרסל. ההרכב שלו, "נגני הגלוב", התמחו במוזיקה אנגלית מן המאות ה-16 וה-17 . הקבוצה מכרה תקליטורים, בעיקר בתיאטרון גלוב, והופיעה על הבימה.
קונסורט לונדון החדש.
במקביל עמד פיליפ בראש קונסורט לונדון החדש. להרכב זה היה רפרטואר רחב יותר, שכיסה מוזיקה אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית מימי הביניים. חומר רב נלקח מן המחקר המקורי של פיקט בספריות באירופה. הוא יצר עיבודים מלהיבים, מעוררי השתאות למוזרות הצלילים. משנת 1994 עד 1997 היה מייסדו ומנהלו של פסטיבל אלדבורו למוזיקה עתיקה.
ב-4 בדצמבר 2013 הושם פיקט במעצר בעוון האשמות נגדו על ניצול מיני. ב-10 בפברואר 2015 נמצא אשם בשני מקרי אונס ובשתי תקיפות חמורות בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, אשר התרחשו בין השנים 1979 ל-1983. לבסוף נגזר דינו ל-11 שנה בכלא.
אברהם אבל אדולף ארליך
אברהם אבלי אדולף ארליך (Abraham Abele Adolf Ehrlich, 20 בספטמבר 1837, כ' באלול ה'תקצ"ז – כ"ח באדר א' ה'תרע"ג, 7 במרץ 1913) היה רב ומחנך בלטביה ובפרוסיה המזרחית, מראשי הקהילה היהודית בקורלנד.
קורות חיים.
אברהם בן אהרן בן-ציון ארליך נולד בעיר ילגבה שבפלך קורלנד, האימפריה הרוסית, למשפחה דוברת-גרמנית. הוריו חינכו את ילדיהם על פי משנת 'תורה עם דרך ארץ'. למד בבתי הספר הכלליים במיטאו, וקיבל השכלה תורנית מסבו (אבי אמו). ב-1858 החל לשמש כמורה בבית-הספר היהודי בפרידריכשטט. ב-1861 יצא לברלין שם נבחן בבחינות הבגרות.
בשנים 1868-1865 למד פילוסופיה באוניברסיטאות ברלין והאלה וכתב את עבודת הדוקטורט ששמה: "שיפוטו של אריסטו על הדיאלוג פוליטיאה לאפלטון" (De Judicio ab Aristotele de Republica Platonica).
מ-1870 לימד בבית הספר היהודי בברלין. כשנה וחצי היה רב הקהילה בניידנבורג במזרח פרוסיה. בשנים 1876–1872 היה רב ראשי בריגה, והחל מ-1876 ניהל את בית הספר היהודי בה. החל מ-1903 עד למותו היה רבה של הקהילה היהודית בטילזיט. רעייתו הייתה נאני לבית יעקבי, בתם של מאיר יעקבי ושרה-מרים לבית גולדברג, צאצאית של שושלת רבנים ואחותו של הרב ד"ר הושע יעקבי, הרב הראשי של יוגוסלביה.
אף שהיה רב אורתודוקסי נחשב לליברל בדעותיו ונהג לפי תפיסת "תורה עם דרך ארץ". חיבר ספרי הגות ולימוד בנושאי יהדות. הרב ארליך הנהיג את הקהילה היהודית הדוברת-גרמנית באזור.
נכדו הוא המלחין הישראלי אבל ארליך.
סרסור
סרסור הוא בעל מקצוע המתפרנס מתיווך בין קונה למוכר, אך בימינו משתמשים במושג זה בעיקר בהקשר של זנות, דהיינו, אדם שמתווך בין הזונה ללקוחותיה, ומתפרנס מרווחיה של הזונה.
פירוש המילה "סרסור" בעברית הוא מתווך. השימוש במילה למושג של "מתווך זימה" מופיע בתלמוד הירושלמי:
אף שרוב הסרסורים הם גברים, יש גם נשים העוסקות בסרסרות. ברוב המקרים, לא מדובר בניהול עסקיהן של זונות רחוב, אלא במנהלות של בתי בושת. אישה המנהלת בית בושת מכונה "מאדאם".
במרבית מדינות העולם, ובהן ישראל, הסרסרות היא עבירה פלילית, אם כי יש מדינות שבהן ניהול בית בושת הוא חוקי, הבולטת שבהן היא הולנד.