ביום הראשון של ההתמודדות דודי סלע הפסיד לגו סואדה. אמיר וינטרוב ניצח את טצומה איטו, שהחליף את קיי נישיקורי שנפצע בכתפו. אנדי רם ויוני ארליך ניצחו את איטו ויוג'י סוגיטה ביום השני והעלו את ישראל ליתרון 1–2. ביום השלישי הפסיד דודי סלע לנישיקורי. וינטרוב ניצח במשחק המכריע את סואדה והוביל את ישראל לניצחון 2–3 וכך לאחר שנתיים בבית האירופאי-אפריקאי 1, ישראל חזרה לבית העליון ב-2013.
נבחרת ישראל הפסידה 0–5 לנבחרת צרפת במשחק הראשון בבית העליון. בעקבות ההפסד התמודדה ישראל נגד נבחרת בלגיה על הזכות לשחק בבית העליון ב-2014, והפסידה 2–3 לאחר שכבר הובילה 2–1 אחרי היום השני של ההתמודדות. בעקבות ההפסד ישראל התחילה את שנת 2014 בבית 1 באזור אפריקה/אירופה.
באפריל ניצחה נבחרת ישראל את נבחרת סלובניה 1–3. בספטמבר הפסידה ישראל לארגנטינה 2–3, במשחק בית שנערך בפלורידה (עקב מבצע צוק איתן), ולא העפילה לבית העליון.
במרץ הפסידה ישראל לרומניה 0–5 בהתמודדות שנערכה ברומניה. אמיר וינטרוב ויוני ארליך לא שיחקו עקב פציעה.
ביולי ניצחה נבחרת ישראל את נבחרת סלובניה 2–3 במפגש שנערך בהיכל קבוצת שלמה בתל אביב, ובכך הבטיחה את הישארותה בבית האירופאי-אפריקאי 1.
במרץ הפסידה ישראל להונגריה בתוצאה 2–3, לאחר שהתוצאה הייתה 0–3 לאחר משחק הזוגות. באוקטובר אירחה ישראל את שוודיה ברמת השרון וניצחה 3–1. בכך הבטיחה את הישארותה בבית האירופאי-אפריקאי 1.
בפברואר בגביע דייוויס 2017 הפסידה ישראל לפורטוגל בתוצאה 0–5. במפגש זה ערכו דניאל צוקרמן וישי עוליאל את הופעת הבכורה שלהם בנבחרת.
בספטמבר 2017 הפסידה ישראל לאוקריאינה בתוצאה 0–5 במפגש שנערך ברמת השרון. במפגש זה ערך מור בוליס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת. בעקבות ביצועי הנבחרת התפטר קפטן הנבחרת אייל רן מתפקידו לאחר ששימש בתפקיד במשך 12 שנים. הראל לוי מונה להחליפו בתפקיד הקפטן.
באוקטובר פגשה ישראל את רומניה ברמת השרון למפגש על ההישרדות בבית האירופאי-אפריקאי 1. ישראל ניצחה בתוצאה 5–0. היה זה ניצחונו הראשון של הראל לוי כקפטן הנבחרת בהתמודדות הראשונה שלו, כמו גם ניצחונו הראשון של עידן לשם במשחק קובע בגביע דייוויס.
בפברואר ניצחה ישראל במשחק חוץ את נבחרת גביע דייוויס של דרום אפריקה 3–2 בעקבות הניצחון נקבע שישראל לא תרד לבית האירופאי-אפריקאי 2. באפריל הפסידה ישראל לנבחרת צ'כיה.
בספטמבר הפסידה ישראל לנבחרת שוודיה 1–3.
במרץ 2020 נצחה ישראל את נבחרת טורקיה בפלייאופ העלייה לבית העולמי 3–1. במשחק הראשון בבית העליון במרץ 2021, הפסידה ישראל לאוקראינה 2–3.
במרץ ניצחה ישראל את דרום אפריקה 3–1 ועלתה למשחקי הבית העולמי I. בספטמבר היא תפגוש את נבחרת צ'כיה.
ג'ון קיגן
ג'ון קיגן (באנגלית: John Keegan; 15 במאי 1934 - 2 באוגוסט 2012) היה היסטוריון צבאי בריטי ועתונאי, אביר מסדר האימפריה הבריטית. ספריו משתרעים על פני התקופה שבין המלחמות שנערכו במאות הארבע עשרה עד העשרים ואחת בקרקע, באוויר, בים, במודיעין, הוא דן אף בפסיכולוגיה של הקונפליקטים.
חייו.
קיגן נולד בקלפהאם, בן למשפחה אירית קתולית, שאביו שירת במלחמת העולם הראשונה. בגיל שלוש עשרה לקה קיגן בשחפת אורתופדית, שהשפיעה לבסוף, על אופן הליכתו. מחלתו קטעה את לימודיו בשנות הנעורים, חרף זאת כללו לימודיו שנתיים בקולג' וימבלדון שהובילו לבייליול קולג' שבאוקספורד בשנת 1953. לאחר סיום לימודיו הוא עבד בשגרירות האמריקנית שבלונדון במשך שנתיים.
בשנת 1960 התמנה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית, המוסד בו התלמדו קציני הצבא הבריטי. הוא החזיק במשרה זו במהלכן של עשרים ושש שנים ונהפך להיות מרצה בכיר להיסטוריה צבאית במהלך תקופת זו. במהלך תקופה זו הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון והורה בקולג' ואסאר כמרצה אורח.
קיגן עזב את האקדמיה בשנת 1986 והצטרף לדיילי טלגרף ככתב צבאי והיה עורך לענייני צבא. הוא אף כתב עבור אתר הרשת האמריקאי השמרני סקירה לאומית.
בשנת 1998 הוא כתב והציג את סדרת 'הרצאות רייט' של ה-BBC, המכונה "מלחמה ועולמנו".
לקיגן הוענק התואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) במהלכה של מלחמת המפרץ ובפתח המילניום הוא זכה לתואר אביר.
השפעותיה ארוכות הטווח של השחפת הפכוהו לבלתי כשיר לשירות צבאי, והוזכרו בעבודותיו כאבחנה אירונית אודות מקצועו ועניינו.
עבודותיו.
ספריו של קיגן כללו תיאורי קרבות, ניסיונותיו של הפרט, סיבות היסטוריות לעימותים צבאיים, שינויים טכנולוגיים בזמן מלחמה, אסטרטגיה צבאית ואתגרים של מנהיגות. הא כותב בעיקר עבור הקורא המשכיל שאינו מתמחה בכך.
עבודתו בוחנת את אירועי הלוחמה במהלך ההיסטוריה, בכללם היסטוריה פרה-אנושית והתקופה הקלאסית, על כל פנים, עיקר עבודתו נסבה אודות התקופה שהחלה במאה ה-14 ועד לעימותים מודרניים בני המאה העשרים והמאה ה-21.
הוא אף תרם לעבודה אודות היסטוריוגרפיה בעימותים מודרניים.
פרנק ס. מהנק כתב כי קיגן נחשב "בין ההיסטוריונים הצבאיים הבולטים והנקראים ביותר במאה העשרים". בדברי השבח על עטיפת הספר שנלקחו ממאמר, כתב מייקל הווארד: "סוף סוף ההיסטוריון הקריא ביותר והמקורי ביותר מבין ההיסטוריונים החיים".
ביקורת.
קיגן ספג ביקורת מצד עמיתיו, בכללם מייקל הווארד, פטר פארט וכריסטופר באספורד. עבור עמדתו הביקורתית על קרל פון קלאוזביץ, קצין וסופר פרוסי של פילוסופיה צבאית. בפרט חלק קיגן על אמרתו המפורסמת של קלאוזוביץ' כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות באמצעים אחרים" וטען שבחברות אדם רבות לאורך ההיסטוריה, המלחמה לא הייתה מכשיר מדיני אלא תרבות ודרך-חיים. באספורד תיאר את קיגן כשוגה ביותר בעניין זה והצהיר כי "אין דבר בהתקפותיו הצולבות של קיגן על קלאוזביץ או 'קלאוזביות' - שניתן להבין מקריאה בכתביו של קלאוזביץ עצמו".
לופאדוטמאכוס...טרוגון
ספור
תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה
תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה (נקראה "תחנת חיפה מרכז" עד שנת 2006) היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל בכיכר פלומר, שבאזור העיר התחתית של חיפה. התחנה נמצאת בק"מ ה-1.422 על הקו הראשי של רכבת ישראל, סמוך לממגורות דגון ולנמל חיפה (כולל אולם הנוסעים) ובקרבת תחנת פוניקולר (תחנת "כיכר פריז" של הכרמלית). בתחנה ממוקמים משרדים שונים של חברת רכבת ישראל.
היסטוריה.
התחנה נפתחה בשנת 1937 על ידי הבריטים במסגרת הרחבתו של נמל חיפה. התחנה נבנתה על שטחי ים שיובשו לצורך הקמת הנמל. ברחוב שבו הוקמה התחנה ("Kingsway" דאז, "דרך העצמאות" בשנות האלפיים) המבנים עוצבו בהשראת הסגנון הבינלאומי. על מנת להשתלב באופי הרחוב, התחנה נבנתה במקביל למבני הרחוב ובסגנון אדריכלי זהה. בשל כך, מבנה התחנה מקביל לכביש שאליו הוא פונה, ואינו מקביל למסילות הרכבת. כמה שנים לאחר הקמת הבניין, הוספה לו קומה שנייה.
הבריטים הוסיפו להחזיק בשטח התחנה גם לאחר קום המדינה, כחלק ממאחז בריטי מצומצם בחיפה, עד לסוף יוני 1948.
שלוש מתחנות האוטובוסים המרכזיות של חיפה פעלו במרחק קצר מן התחנה. תחילה, באמצע דרך העצמאות, אחר כך, בכיכר פלומר שבחזית התחנה, וכן בפינת רחוב יפו ושדרות בן-גוריון. באמצע שנות ה-70, הועברה תחנת האוטובוסים המרכזית לבניין חדש באזור בת גלים. אז, הפכה כיכר פלומר לחניון המשרת את התחנה.
כשנבנתה התחנה, היו בה שני רציפי צד – רציף 1 בצמוד לאולם הנוסעים ומולו רציף 2. בחלוף השנים התווספה מסילה שלישית ליד רציף 2, וכך נוצר אי רציפים שכלל את רציפים 2 ו־3. אורך הרציפים בתחנה הוא 280 מטר (מהארוכים בארץ – רק בתחנת הרכבת לוד הרציפים ארוכים יותר). על רציף 1 הוקם מבנה קטן שקומתו הראשונה משמשת כשירותים ציבוריים וקומתו השנייה כתא איתות ובקרה. בין הרציפים הותקן גשר להולכי רגל, שמדרגותיו ברציף 1 שימשו גם כמדרגות לתא האיתות והבקרה. בשנת 2003, החלו שיפוצים בתחנה, אשר כללו את שיפור הפן האסתטי של התחנה והפיכתה לנגישה לאנשים בעלי מוגבלויות. במסגרת השיפוצים נחפר מעבר תת-קרקעי הכולל גם מעליות. לאחר פתיחת המעבר התת-קרקעי, פורק הגשר להולכי הרגל, על מנת לאפשר חשמול עתידי של קווי הרכבת.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט בתום המלחמה חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
ב-22 באוגוסט 2006 החליטה רכבת ישראל לשנות את שמה של תחנת הרכבת ל"תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה", ובכך, להנציח את שמונת עובדי הרכבת שנהרגו בפגיעת רקטת הקטיושה.
בעקבות פרויקט "קמפוס הנמל" של עיריית חיפה לשיקום אזור העיר התחתית, הוצע לשנות את שם התחנה ל"תחנת קמפוס הנמל". ההצעה נדחתה, על אף שגם השימוש בהגדרה "מרכז", אינו משקף עוד את מיקומה של התחנה או את היקף הנוסעים המשתמשים בה.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה.
מטרונית.
קווים 1 ו-2 של המטרונית עוברים בתחנה.
קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים בתחנה.
מקרא סימנים:
מבנה התחנה.
מסילה כפולה עוברת בתחנה – מסילה צפונית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה ומסילה דרומית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה. מסילה נוספת (צמודה לרציף 3) עוברת בתחנה – המסילה מסתעפת צפונה מהמסילה הכפולה ממערב לתחנה ומתכנסת בחזרה למסילה מעט מזרחה מהתחנה. בנוסף, ישנה שלוחה ממערב לתחנה למסילת ברזל של ממגורת דגון.
רציף 1 הוא רציף צד הצמוד לאולם הנוסעים. רציפים 2 ו־3 הם אי רציפים, אליו ניתן להגיע באמצעות מעבר תת-קרקעי, הנגיש אף באמצעות מעליות. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות רק דרך אולם הנוסעים הצמוד לרציף 1 הפתוח בכל שעות היממה.
תוכניות עתידיות.