פיודור אברמוב נולד בשנת 1920 במשפחת איכרים כבן הצעיר מבין חמישה ילדים, ביישוב ורקולה בנפת פינז'סק שבפלך ארכנגלסק בצפון רוסיה. אביו, אלכסנדר סטפאנוביץ' אברמוב (1921-1878), עבד בהסעות בארכנגלזסק. האם, סטפנידה פבלובנה לבית זאווארזין (1947-1883), הייתה איכרה, בת למשפחת אדוקי האמונה הנוצרית-אורתודוקסית הישנה. כשפיודור היה בן שנתיים אביו נפטר מסיבוך של כריתת רגל שנמקה בעקבות מכת קור. אחרי סיום בית ספר יסודי בוורקולה, עבר אברמוב ללמוד בבית הספר של הכפר קושקופאלה. בשנת 1933 עבר לכפר קרפוגורה (45 ק"מ מרחק מוורקולה) כדי לסיים 10 שנות לימוד בתיכון המקומי. עקב הצטיינותו בלימודים התקבל ב-1938 ללא בחינות כניסה לפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת לנינגרד.
בשנת 1941 הוא הפסיק את לימודיו כדי להתנדב בחזית ולהשתתף ב"מלחמה הגדולה להגנת המולדת" נגד הפולשים הגרמנים. הוא שירת כמקלען ואחר כך בעקבות פציעה קשה בקרב במסגרת חיל הרגלים. טופל בבית חולים צבאי בלנינגרד בימי המצור ופונה לעורף דרך אגם לאדוגה הקפוא באחד מכלי הרכב האחרונים. עקב ידיעתו שפות זרות שובץ בארגון הסובייטי לריגול נגדי. ב-17 באפריל 1943 התחיל לשרת כחוקר בארגון זה. אברמוב עוטר בעיטור מסדר המלחמה למען המולדת, במדליה להגנת לנינגרד ומדליית הניצחון על גרמניה. בשנת 1945 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שהייתה המפלגה היחידה והשלטת במדינה.
אחרי המלחמה סיים את לימודיו בשנת 1948. בשנת 1951 סיים עבודת תואר על יצירתו של מיכאיל שולוחוב. בשנים 1960-1951 הוא לימד כמרצה במכון לספרות סובייטית של אוניברסיטת לנינגרד. החל משנת 1962 התפרנס מכתיבה בלבד.
פעילותו בתחום הספרות והבקורת הספרותית.
בשנת 1954 פרסם אברמוב את המאמר Люди колхозной деревни в послевоенной прозе ("אנשי הקולהוז בפרוזה שלאחר המלחמה") -שהופיע במגזין הספרותי "נובי מיר", ובו מתח בקורת חריפה על יצירות ס.פ. בבאייבסקי שהיללו וייפו בצורה מזויפת את חיי האיכרים בכפרים הסובייטיים. המאמר משך גינוי בתקשורת הכתובה, מצד איגוד הסופרים ובהצהרה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית מ- 23 ביולי 1954 - על שגיאות מערכת העיתון "נובי מיר". אברמוב דרש באותו מאמר ביטול החוק ששלל מהאיכרים הזכות לדרכונים פנימיים והמליץ להקצות להם שיעור גדול יותר מפרי עמלם. עקב פרסום מאמר זה סולק אברמוב ממערכת העיתון "נווה".
הרומן שלו הראשון "בראטיה אי סיוסטרי" (אחים ואחיות) נכתב ב-1958. הוא מוקדש לחיים הקשים של האיכרים ברוסיה הצפונית בימי מלחמת העולם השנייה. אברמוב כתב אחר כך שני המשכים לרומן זה - "דווה זימי אי טרי לטה" (שני חורפים ושני קיצים) (1968) ו"פוטי - פרפוטיה" (דרכים וצמתים) (1973). בשנת 1978 הוא כתב רומן נוסף "דום" (הבית).
הסופר נפטר בלנינגרד במאי 1983 בגיל 63 בעת שעבד עת כתיבת הרומן ,Chistaya Kniga (ספר ישר) על רוסיה והאזור הולדתו בתחית המאה ה-20, המהפכה ומלחמת האזרחים. הרומן נשאר בלתי גמור.
פיודור אברמוב הובא לקבורה על הגדה הימנית של הנהר פינגה. בגדה השמאלית שלו נמצא המנזר ארטמייבו-ורקולסקי שאברמוב נאבק שנים רבות למען שיפוצו.
אברמוב היה נשוי לליודמילה קרוטקובה.
לקריאה נוספת.
מקורות.
א.מ. טורקוב - הערך "פיודור אברמוב" ב- פ.א. ניקולאייב (עורך) - סופרים רוסים מן המאה ה-20 - לקסיקון ביוגרפי, ההוצאה לאור המדעית, האנציקלופדיה הרוסית הגדולה, ההוצאה לאור "רנדוו-אם" 2000 (ברוסית) עמודים 7–8
תחנת הרכבת נתניה קריית ספיר
מעיין רובין
מעין רובין
חוקת הודו
החוקה ההודית היא החוק העליון של הודו. החוקה מגדירה את עקרונות המשטר ואת המבנה, הסמכויות, החובות ואופני הפעולה של מוסדות השלטון במדינה. בנוסף, קובעת החוקה את זכויות היסוד של האזרחים ואת חובותיהם כלפי המדינה. החוקה ההודית היא החוקה הארוכה בעולם. שר המשפטים הראשון של הודו העצמאית, בהימרו רמג'י אמבדקאר, נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצובה וניסוחה. החוקה אושררה רשמית בבית הנבחרים ב-26 בנובמבר 1949 ונכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950.
ניסוח החוקה.
בדצמבר 1946, ערב קבלת העצמאות ההודית, כונסה האספה המכוננת של הודו, שתפקידה העיקרי היה לגבש חוקה למדינה החדשה. האספה הטילה את המשימה על ועדת הניסוח (drafting committee), שאמבדקר מונה לעמוד בראשה. אמבדקר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי. מהלך כתיבתה של החוקה נמשך שלוש שנים. הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים בינואר 1950, עם כניסתה של החוקה לתוקף. האספה המכוננת מנתה יותר מ–300 נציגים שפעלו במסגרת של 15 ועדות שונות, שבכל אחת נדונו סעיפים שונים של החוקה. ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו בוועדות.
החוקה משקפת במידה רבה את תפיסת עולמו הפוליטית והחברתית של אמבדקר, שהיה בן לקסטת הדלית (המכונה גם קסטת הטמאים) וביקש להשתמש בכתיבת החוקה למען ביטול שיטת הקסטות בחברה ההודית. אמבדקר דגל בשוויון לבני כל הקסטות ולנשים, והחזיק בעקרונות של דמוקרטיה ליברלית. הוא התנגד להצעה שעלתה במהלך דיוני האספה המכוננת להגדיר את הודו במפורש כמדינה סוציאליסטית בסעיף הראשון של החוקה וטען, שהגדרה כזו "תהרוס את הדמוקרטיה", משום שהיא תכבול מראש את הממשלה לתפיסה כלכלית אידאולוגית מסוימת. ההגדרה של הודו כמדינה סוציאליסטית הוכנסה לבסוף לחוקה בשנת 1976, עם אימוץ התיקון ה-42 לחוקה.
ההצלחה של חברי האספה המכוננת ליצור תשתית חוקתית דמוקרטית להודו בולטת לנוכח האתגרים המורכבים שהקשו את המהלך — אתגרים שבמדינות אחרות הביאו ליצירת משטרים רודניים: תנאים כלכליים ירודים של מדינה מתפתחת, העדר השכלה מינימלית בקרב מרבית התושבים וחברה שסועה מבחינה אתנית, לשונית, דתית ומעמדית. יתר על כן, ניסוח החוקה החל בתנאים של ריבונות חלקית, כשהכוחות הבריטיים עדיין שלטו בהודו וממשלת בריטניה הכתיבה את מנגנון הבחירה של חברי האספה ואת פרוצדורות הדיון, והמשיכה תוך כדי חלוקתה האלימה של הארץ לשתי מדינות נפרדות — הודו ופקיסטן.
אימוץ החוקה.
האספה המכוננת של הודו קיבלה את החוקה ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים הבריטי לאחר שאישרה את החוקה, ב־26 בינואר 1950.
מקורות השראה.
החוקה מבוססת על חוק ממשלת הודו משנת 1935. בנוסף, מנסחי החוקה שאלו מרכיבים מסוימים מדמוקרטיות מערביות שונות:
עיקרי החוקה.
החוקה ההודית היא החוקה הארוכה בעולם. עם אימוצה ב-1950, כללה החוקה 395 סעיפים ו-12 נספחים. לאורך השנים תפחה החוקה ונוספו לה תיקונים רבים. נכון לשנת 2016 יש בה 25 חלקים ובהם 448 סעיפים, 17 נספחים ו-100 תיקונים.
עקרונות מנחים.
החוקה נותנת ביטוי למספר עקרונות המגדירים את קווי המתאר של המשטר כדמוקרטיה פרלמנטרית, פדרלית, חילונית וסוציאליסטית. עקרונות אלה באים לידי ביטוי בפרק הרביעי ובפתיח לחוקה:
זכויות יסוד.
פרק זכויות היסוד נועד להבטיח את זכויות הפרט אל מול הרשות המבצעת ואל מול סמכויות המחוקק. בשונה מהעקרונות המנחים, לזכויות היסוד מעמד מחייב ואפשר לאכוף אותן. הנוסח המקורי של החוקה הבטיח שבע זכויות יסוד: שוויון בפני החוק, חירויות הפרט, הזכות שלא להיות מנוצל, חופש המצפון והדת, הזכות לתרבות למיעוטים, הזכות לקניין (איבדה את מעמדה כזכות יסוד בתיקון ה-44 לחוקה בשנת 1978), הזכות לסעד משפטי. החוקה אינה רואה בזכויות כלכליות זכויות יסוד, ונעדרת מהן גם הזכות לחינוך.
מבנה המשטר ומוסדות השלטון.
בהתאם לחוקתה, הודו נשלטת ידי מערכת פרלמנטרית. הפרלמנט ההודי (הידוע בשמו סנסאד) מורכב משני בתים: הבית העליון - רג'יה סבהה (מועצת המדינות) והבית התחתון - לוק סבהה (בית העם). הכח הביצועי הלאומי האמיתי מרוכז בידי מועצת שרים (Union Council of Ministers), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו ואחראית כלפי הלוק סבהה.
הממשלה מפעילה כוחות מנהליים נרחבים בשם נשיא הודו, אשר תפקידיו הם במידה רבה טקסיים. הנשיא וסגנו נבחרים באופן בלתי ישיר אחת ל־5 שנים על ידי מועצה בוחרת מיוחדת. סגן הנשיא תופס את תפקיד הנשיאות במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
המבנה הפדרלי.
על אף שהחוקה קובעת כי הודו היא רפובליקה פדרלית, היא נותנת לממשל המרכזי כוח רב יותר באופן ניכר מאשר למדינות המרכיבות את האיחוד. הממשל המרכזי יכול לפטר ממשלות של מדינות אם אף מפלגה אינה מסוגלת ליצור ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה.
הודו נחלקת ל-29 מדינות (State) ו-7 טריטוריות איחוד (Union territory). למדינות יש ממשלות נבחרות משל עצמן, שבראשן עומד שר ראשי (Chief Minister), בעוד שטריטוריות איחוד נשלטות על ידי פקיד הממונה על ידי השלטון הפדרלי המרכזי. בתי המחוקקים של כמה מהמדינות מורכבים משני בתים, בדומה לפרלמנט הלאומי. השרים הראשיים של המדינות אחראיים בפני בתי המחוקקים באותו אופן בו ראש הממשלה אחראי בפני הפרלמנט.
בכל מדינה ממונה בנוסף בידי הנשיא מושל (Governor), העשוי להיות בעל כוח רב בהיותו מפוקח על ידי הממשלה המרכזית. הממשלה המרכזית מפעילה על הטריטוריות המאוחדות כוח רב יותר מאשר על המדינות, אם כי חלק מטריטוריות אלו צברו כוח רב יותר מאשר אחרות בניהול ענייניהן העצמיים. לשלטונות המקומיים בהודו יש פחות אוטונומיה מאשר למקביליהם בארצות הברית. כמה מדינות מנסות להחיות את המועצות הכפריות המסורתיות ("פנצ'איאטים"), במטרה לקדם את ההשתתפות העממית בדמוקרטיה ברמה הכפרית. נכון לשנת 2005, רוב תושבי הודו עדיין מתגוררים בכפרים.
מצב חירום.