אמריקה סינגר היא ילדה בת שבע-עשרה שגרה במדינת איליאה, שהייתה בעבר ארצות הברית. החברה שלהם מחולקת לשמונה מעמדות, כאשר המעמד הנמוך ובו העניים הם מספר שמונה ומעמד המלוכה הוא אחד. אמריקה היא בת למעמד חמש ונמצאת במערכת יחסים סודית עם בן למעמד שש בשם אספן לג'ר, אותה הם שמרו בסוד על ידי התגנבות בלילה לפגישות בבית העץ בחצר האחורית שלה. כשאמריקה ואספן נפרדים מכיוון שהוא מרגיש שהוא לעולם לא יוכל להיות מספיק עבורה, הוא אומר לה להצטרף ל"בחירה", שהיא תחרות שנועדה לבחור אישה להיות אשתו לעתיד של הנסיך מקסון ולקחת לעצמה את התפקיד של המלכה של איליאה. אף על פי שאמריקה אדישה לנסיך ולבחירה, היא נדחפת על ידי אמה ודבריו של אספן להרשם לתחרות. באורח פלא היא נכנסת לתחרות ונשלחת לארמון, שם היא מתאהבת לאט לאט בנסיך ומתחילה ללמוד שיש מורדים שרוצים לשנות את המדינה. אספן מתגייס לצבא ונשלח להיות שומר בארמון, הדבר מבלבל את אמריקה ככל שמערכת היחסים שלה עם מקסון מתפתחת. חברותה עם מקסון גדלה לאט לאט לחיבה עד שיום אחד אחת הבנות הנבחרות, חברה של אמריקה, נכלאת ומסולקת בפומבי מפני שנמצאה מתנשקת עם אחד השומרים. אמריקה מתרגזת מהדרך בה הדברים מתנהלים ומבינה מה טומן בחובו להיות המלכה ומוציאה את זה על מקסון, ומתרחקת ממנו. ככל שבנות אחרות מסולקות לאט מהבחירה, אמריקה ומקסון מתקרבים שוב לאט ומתנצלים זה בפי זה במהלך מתקפת מורדים בארמון בזמן שהם מסתתרים יחד. היחסים ביניהם עוברים עליות וירידות רבות, עד שמקסון שולח את כל הבנות בבחירה הביתה למעט אמריקה ונערה אחרת בשם קריס. מקסון אומר לאמריקה שהוא אוהב אותה אך מגלה על מערכת היחסים הקודמת שלה עם אספן שהיא הסתירה ממנו. הוא מתרגז ומבטל את הודעת האירוסין. למחרת בבוקר מתרחשת מתקפת מורדים. מקסון נורה ומתנצל בפני אמריקה ואומר שלא אכפת לו שהיא תשבור את ליבו אלף פעם, הוא עדיין רוצה אותה ולא אף אחת אחרת. המלך והמלכה נהרגים על ידי המורדים, ומשאירים את מקסון להיות המלך. הוא מציע לאמריקה להנשא לו והוא מגלה לה שהוא יחסל את המעמדות.
שני הספרים הבאים מתרחשים כעבור עשרים שנה, שם יש למקסון ואמריקה ארבעה ילדים, כאשר הבכורה שבהם היא הנסיכה אידליין, שהיא היורשת הנוכחית של כס המלוכה. המעמדות נעלמו לאט לאט, אך עדיין קיימות התקוממויות בלתי פוסקות. כדי להרגיע את הציבור מחליט מקסון לארגן תחרות בחירה נוספת.
קבלה.
"במועדון ה- AV" ציינו כי הספר הראשון בסדרה "הוא משהו שיצא 'ממשחקי רעב', אבל לפחות הוא מבדר".
ב־4 בפברואר 2015 פרסם "הגרדיאן" ביקורת על קיארה קאס באומרו, "קאס הופכת את קריאה למותחת עם אירועים דרמטיים ורגעים רומנטיים ולעולם לא תדע מה יקרה בפרק הבא." ב־24 באוקטובר 2015, הוסיף "הגרדיאן","הסיפור מצוין גם לאנשים מרתקים שבדרך כלל לא נהנים לקרוא."
בת הים.
קאס היא גם המחברת של "בת הים". ספר זה עוסק בבחורה שהופכת לבת ים וצריכה לשרת את האוקיינוס מאה שנים. קולה קטלני לבני אדם. ואז יום אחד היא פוגשת את נער חלומותיה ורוצה להיות איתו אבל היא לא יכולה. היא נאבקת ברגשותיה זמן מה כאשר "אחיותיה" מנסות להוציא אותו ממנה.
קיילין היא מאוד אמיצה ולא מפחדת להתווכח עם הים למרות שיש לא הרבה כוח מעליה.
מחלוקת.
ב־12 בינואר 2012 פורסמה ביקורת של כוכב אחד על ספרה של קאס, "המועמדת", באתר סקירת הספרים Goodreads, ובבלוג של המבקר. בהמשך אותו יום פרסמה הסוכנת הספרותית של קאירה קאס, אלנה רוט, שורה של ציוצי גינוי באתר הרשת החברתית טוויטר. בשיחה שקאס ורוט האמינו שהיא פרטית - אך למעשה הייתה פומבית - רוט כנתה את המבקרים בשמות גנאי ושתיהן רוט וקאס דנו כיצד להפיל את הסקירה השלילית ולהגביר את הביקורות החיוביות על ידי מניפולציות שלהן על מערכת הדירוג. המחלוקת עוררה מאמר של שבועון המוציאים לאור (Publisher Weekly) שהתבטא כנגד מנהג זה והעלה זעקה של מבקרים רבים, בלוגרים ופרסומים נגד בריונות ברשת של מבקרים שאינם מקצועיים על ידי סופרים וסוכנים.
הונדה CR-X דל סול
הונדה CR-X דל סול (באנגלית: Honda CR-X del Sol) היא מכונית ספורט רודסטר בסגנון גג "Targa top" אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב היפנית הונדה אשר יוצרה בין השנים 1992–1998 ביפן.
מרכז רדיקלי
מרכז רדיקלי הוא אידאולוגיה פוליטית, שהחלה להתפתח בסוף המאה ה-20. העמדה המרכזית של תומכי האידאולוגיה היא רצון לשינוי שורשי של מוסדות, ונכונות לאמץ רעיונות מכל מנעד הקשת הפוליטית. אידאולוגיה זו שואפת לשלב בין נאמנות לאידאולוגיה לבין מחשבה פרגמטית. כך, חסידי המרכז הרדיקלי ישלבו בין עמדות ימין ושמאל, וישאפו ברובם לפתור בעיות כלכליות על בסיס השוק, תחת פיקוח ממשלתי הדוק לשם שירות האינטרס הציבורי. יש פרשנים שרואים במרכז הרדיקלי תהליך של קידום דיאלוג בין קבוצות שסועות. לעומת זאת מבקרי הגישה משווים אותה למרכז פוליטי קונבנציונלי.
אידאולוגיות ומאפיינים של המרכז הרדיקלי.
בתחילת המאה ה-21 הוגים אמריקאים מרקעים פוליטיים מגוונים פרסמו ארבעה ספרים, השואפים להגדיר את המרכז הרדיקלי כפילוסופיה פוליטית מסודרת. ספרים אלו חולקים מספר הנחות, ניתוחים והצעות מדיניות משותפות. רוחם המשותפת גורסת שיש צורך ברפורמות משמעותיות, הנשענות על הרעיונות הטובים והיצירתיים ביותר מכלל הקשת הפוליטית. עם זאת, רעיונות אלה צריכים להיות ראליים ולקחת בחשבון את טבע האדם.
לפי תפיסתם, האפשרויות הגלומות בעידן המידע אינן מנוצלות כראוי, מפני שהמפלגות הפוליטיות המרכזיות מחויבות לרעיונות שהתפתחו בעידן אחר. מצב זה נמשך אף על פי שההתפתחויות הובילו אנשים רבים לזנוח רעיונות כאלו לטובת רעיונות חלופיים שמותאמים לעידן החדש. מעבר לכך, מרבית האנשים רוצים למקסם את הבחירה וההזדמנויות שניתנות להם בעולם חדש זה. על בסיס כל אלו, הוגים אלה תומכים באחריות פיסקאלית, גם אם זו דורשת צמצום תוכניות רווחה על בסיס שימוש במבחני אמצעים. כמו כן הם תומכים במגוון רפורמות בחינוך הציבורי, מהקצאת משאבים שוויונית לזרמי חינוך אוטונומיים ועד השקעה נוספת בכוח האדם. הוגי המרכז הרדיקלי הללו תומכים בפתרונות מבוססי שוק לצורכי הציבור, כל עוד אלו נתונים לרגולציה קפדנית במטרה לשרת את הטוב הציבורי. כמו כן הם תומכים בהבטחת תעסוקה לכל המעוניינים לעבוד, דרך סבסוד משרות במגזר הפרטי, או יצירתן במגזר הציבורי. בנוסף לכך הם תומכים בהעדפה מתקנת על בסיס צורך ולא על בסיס גזע. מעבר לכך, ההוגים הללו תומכים בשיתוף פעולה בינלאומי מוסדי ומתן סעד משמעותי למדינות מתפתחות.
המרכז הרדיקלי בעולם.
בריטניה.
בנאום שנשא ב-2011, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית של אז ניק קלג הכריז שהוא תופס את עצמו ואת המפלגה כחלק מהמרכז הקיצוני, לאחר כניסתם לקואליציה עם המפלגה השמרנית: "משמאל, אובססיה למדינה. מימין, האלהה של השוק. אבל כליברלים, אנחנו מאמינים באנשים. אנשים עם כוח והזדמנויות בידיהם. יריבינו מנסים להפריד בינינו עם תוויות "שמאל" ו"ימין" שעבר זמנן. אבל אנחנו לא שייכים לשמאל ואנחנו לא שייכים לימין. יש לנו תווית משלנו: ליברלים. אנחנו ליברלים ואנחנו מחזיקים במרחב הביניים בפוליטיקה הבריטית. האידאולוגיה שלנו היא זו של המרכז הרדיקלי."
ב-2012 יועצו האריך לתאר את ההבדלים בין תפיסתו לבין תפיסה סוציאל-דמוקרטית קלאסית.
ישראל.
יש הרואים במפלגת יש עתיד מפלגת מרכז רדיקלי, ביניהם ח"כ ציפי חוטובלי, שב-2012 סיווגה אותה ואת מנהיג המפלגה יאיר לפיד כמקדמים את האידאולוגיה הזו, נגדה היא הזהירה את קוראיה. בכתבתה, היא גינתה את מה שהיא תופסת כמחסור באומץ, החלטיות ומחשבה ריאליסטית באידאולוגיה זו. מצדה השני של המפה הפוליטית, ח"כ תמר זנדברג תקפה ב-2015 את ביקורותיהם של חברי הכנסת באותו הזמן יאיר לפיד וציפי לבני על השתתפותו של הנשיא ראובן ריבלין בוועידת השלום של עיתון "הארץ", אותם היא סיווגה כ"נציגי המרכז הקיצוני".
ביקורות על המרכז הרדיקלי.
מבקרים של המרכז הרדיקלי טוענים כי האידאולוגיה הזו אינה שונה משמעותית מהמרכז הקונבנציונלי. יש המאשימים אותה בקידום מדיניות לא אפקטיבית. מצד אחד של המפה הפוליטית, יש המאשימים ברוח דומה את המרכז הרדיקלי בהיותו ניסיון של הנאו-ליברליזם לשמר את הסטטוס קוו הכלכלי-חברתי מפני מדיניות שמאלית משמעותית יותר. בניגוד לכך, יש המאשימים את המרכז הרדיקלי באוטופיות. מבקר אחד מסווג הוגה כזה כ"בסופו של דבר שייך למסורת איתנה של רפורמטורים אמריקאים שחושבים שאנשים חכמים ועקרוניים שאינם מוגבלים פוליטית יכולים לשנות הכל." אחרים מאשימים את המרכז הרדיקלי בחוסר בהירות וחוסר עקביות, עד כדי שלילת האפשרות שניתן לבסס מסגרת פוליטית אחידה לקידום האידאולוגיה הזו.
שחקני הקלפים
שחקני הקלפים (בצרפתית: Les Joueurs de cartes) היא סדרת של חמישה ציורים, שנוצרה על ידי הצייר הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן בשנות ה-90 של המאה ה-19. היצירות בסדרה נבדלות בגודלן, במספר המשתתפים המשחקים בקלפים ובמיקום המשחק. כמו כן, סזאן יצר מספר סקיצות לציורי הסדרה. אחת מהגרסאות בסדרה נמכרה למשפחת המלוכה בקטר בסכום של 250 מיליון דולר ב-2011. ההערכות הן שהציור נמכר שנית בסכום של בין 225 ל-300 מיליון דולר, מה שהפך אותו לציור הכי נמכר אי פעם עד 2017.
אודות היצירה.