סטרייסנד רצתה להסריט את סיפורו של יצחק בשביס זינגר "ינטל, בחור הישיבה" לאחר שקראה אותו, בשנת 1968. זאת לאחר שהפקת הסרט מצחיקונת הסתיימה. כבר ב-1969 רכשה סטרייסנד את זכויות ההסרטה והייתה אמורה לגלם את התפקיד הראשי. חברת ההפקה First Artists שכרה את הבמאי הצ'כוסלובקי איוון פאסר בשנת 1971 לבימוי הסרט. זינגר כתב את התסריט והעניק לסרט את השם "מסכות" (Masquerades), אולם הוא סבר שסטריסנד מבוגרת מדי לתפקיד ופרסומה הרב יזיק לאמינות הדמות. על כן, הוא נסוג מן ההפקה.
ב-1973 הקריאה סטרייסנד את סיפורו של זינגר לבן-זוגה דאז, המפיק ג'ון פיטרס, כדי לזכות בתמיכתו בסרט. אולם, בדומה לפאסר, סבר פיטרס שסטרייסנד מבוגרת ונשית מדי מכדי למלא בצורה משכנעת את הדמות בסרט. בשנת 1976, לאחר השלמת "כוכב נולד", השתכנעה סטרייסנד שהיא מבוגרת מדי לתפקיד ינטל, והחליטה לשמש כבמאית בלבד. האולפנים סירבו לממן את הסרט מחשש שסטרייסנד, חסרת הניסיון בבימוי לא תעמוד במשימה של יצירת סרט בתקציב גדול. בנוסף, לפי סטרייסנד, האולפנים דחו את הסרט בטענה ש"אינו מסחרי דיו" משום שהוא "אתני מדי". בשנת 1978 הציעו חבריה של סטרייסנד, אלן ומרילין ברגמן, לשכתב את הסרט למחזמר. הם קיוו כי למחזמר בכיכובה של סטרייסנד יש סיכויים טובים יותר להתקבל בקרב האולפן.
סטרייסנד התחפשה לגבר ונכנסה לביתו של בן זוגה. לאחר שזה סבר שמדובר בפורץ זכר, השתכנע פיטר ביכולתה לשחק גבר והסכים לחתום על חוזה הפקה לשלוש שנים עם חברת אוריון (Orion Pictures) במרץ 1978. כדי להתגבר על בעיית הגיל של ינטל, שונה גילה בתסריט מ-16 ל-26.
בשנת 1979 הגיעה סטרייסנד להסכם עם אוריון לפיו היא תהיה הבמאית וגם תשחק בתפקיד הראשי. היא עבדה באותה תקופה עם תסריט של טד אלן, אך זנחה את רובו, תוך שמירה על הקטעים המוזיקליים. הסרט היה אמור להיות מופק על ידי חבריו ושותפיו של סטרייסנד, ג'ואן מרשל אשבי וג'ון פיטרס. כהכנה לסרט חקרה סטרייסנד באופן מעמיק טקסים ביהדות, למדה תורה והתייעצה עם רבנים רבים. את הרב לפין מינתה סטרייסנד כיועץ הראשי לענייני יהדות.
אוריון הכריזה על הפקת "ינטל" כסרט הבכורה בבימויה של סטרייסנד בסוף קיץ 1980. סטרייסנד יצאה לפראג עם מצלמת Super-8, חיפשה מיקומים לצילום ואף צילמה את עצמה מטיילת בעיר לבושה בבגדי בחור ישיבה וברקע קטעים מן הפסקול.
בעקבות הפקת המערבון "שערי החופש" בשנת 1980, שנכשל בקופות וגרם להפסדים של 35 מיליון דולר, החליטו באוריון להקפיא כל הפקה שתקציבה גבוה מ-10 מיליון (באותה על הוקצבו לינטל 14 מיליון). הסרט נדחה מספר פעמים עד שג'ון פיטרס, פיטר גרובר וניל בוגארט הקימו את חברת ההפקה PolyGram Pictures, שהסכימה להפיק את הסרט. עם זאת, בשל הבדלים יצירתיים ומחלוקות אישיות בין סטרייסנד לפיטרס, שוב נגנז הסרט.
לאחר מיזוג אולפני יונייטד ארטיסטס ומטרו גולדווין מאייר, ובראשם פרדי פילדס ודייוויד ביגלמן (סוכנה של סטרייסנד בסוף שנות השישים), החלה הפקת הסרט ב-14 באפריל 1982 באולפני לי אינטרנשיונל בלונדון, לאחר 15 שנים ו-20 תסריטים שונים. הצילומים הסתיימו באוקטובר אותה שנה. לסרט אושר תקציב של 14.5 מיליון דולר, אולם ההפקה עלתה 1.5 מיליון דולר מעבר לתקציב שהוסכם. את ההפרש נאלצה סטרייסנד לקזז משכרה, זאת על פי ההסכם עם האולפן.
המחזה בתיאטרון בישראל.
בעקבות הצלחתו הגדולה של הסרט בארץ, העלה התיאטרון הקאמרי בסוף 2009 את ההפקה שלו לסרט המוזיקלי בשיתוף תיאטרון חיפה. את המחזה ביים משה קפטן, שהתבסס על העיבוד הבימתי של בשביס זינגר ולאה נפולין. דן אלמגור תרגם מאנגלית וכתב את הפזמונים למוזיקה מקורית של יוסי בן נון. השחקנית והזמרת אולה שור-סלקטר שיחקה את התפקיד הראשי והשחקן יחזקאל לזרוב שיחק את אביגדור. התפאורה עוצבה על ידי רוני תורן. ההפקה התקבלה בברכה על ידי הקהל וגם על ידי המבקרים. בהמשך ההצגה ירדה ועלתה מחדש ב-2022, הפעם בכיכובן של רוני דלומי והילה שלו (לחלופין) בתפקיד ינטל ואלכס קרול בתפקיד אביגדור בבימויו של רפי ניב ועיצוב תפאורה של סבטלנה ברגר.
ב-2022 בוצעה אותה הצגה באופן מסחרי על ידי תלמידי שנה ג' של בית הספר למשחק בית צבי בבימויה של מאיה שעיה.
האדומה הגדולה ה-1
האדומה הגדולה ה-1 (באנגלית: The Big Red One) הוא סרט מלחמתי המבוסס על חוויותיו של הבמאי סמואל פולר, ששירת במלחמת העולם השנייה בדיוויזיית הרגלים הראשונה של צבא ארצות הברית שכונתה "האדומה הגדולה ה-1" "(The Big Red One)." הסרט מנסה לתאר את זוועות המלחמה כפי שהן משפיעות על החיילים בחזית. הגרסה המקורית של הסרט צולמה בשנת 1980 ונערכה באופן שבו התקבל סרט מקוטע ללא קשר ענייני בין הסצינות (סצינות רבות נחתכו בעריכה). בשנת 2004, שבע שנים לאחר מות הבמאי הוצגה גרסה משוחזרת של הסרט בפסטיבל קאן בתוספת 40 דקות והוא זכה להערכה רבה.
הסרט צולם ברובו בישראל, על ידי הצלם הישראלי אדם גרינברג. עבודתו זו של גרינברג פתחה בפניו את דלתות האולפנים הגדולים בהוליווד, והיוותה זרז לקריירה המוצלחת שלו בתעשיית הסרטים האמריקאית.
תקציר העלילה.
הסרט מתחיל בסוף מלחמת העולם הראשונה כאשר הסמל "אופוסום" נלחם והורג חייל גרמני. בעוד שני החיילים נלחמים, המצלמה זזה לכיוון פסל עץ בגודל טבעי של ישו הצלוב שנרקב לאיטו. כאשר הסמל האמריקאי חוזר למפקדת הפלוגה שלו נאמר לו כי הסכם הפסקת האש נחתם לפני שעות וכי החייל הגרמני ביקש בוודאי להיכנע. סוגיית ההרג לעומת רצח חוזרת ועולה במקומות שונים לאורך הסרט.
לאחר מכן הסרט מדלג שני עשורים קדימה למלחמת העולם השנייה שבה הסמל "אופוסום" מוביל כיתת רובאים דרך הנחיתה בצפון-אפריקה, הפלישה לסיציליה והפלישה לנורמנדי בחוף אומהה. הפלוגה יוצאת למסע ברחבי אירופה שמסתיים בשחרור מחנה הריכוז פלקנאו בצ'כוסלובקיה (מחנה-חוץ של מחנה הריכוז פלוסנבירג). העלילה מתמקדת בארבעת החיילים (ובסמל שלהם) ששורדים את המלחמה מתחילתה ועד סופה וזוכים לכינוי "ארבעת פרשי הסמל".
דספוטיזם נאור
כובע היהודים
כובע היהודים (בגרמנית Judenhut; בלטינית pilleus cornutus, כלומר "כיפה בעלת קרן") היה כובע חרוטי צהוב בעל חוד, שגברים יהודים נדרשו לחבוש בצאתם מהגטו באירופה של ימי הביניים לאות קלון. הכובע נועד להבדילם מכלל האוכלוסייה הלא-יהודית.
בשנת 807 גזר הרון אל רשיד על כל היהודים במעמד ד'ימי תחת שלטון מוסלמי לחבוש כובעים צהובים מחודדים וחגורות צהובות. פקודות אלו (בגרסאות רבות ושונות – צעיף צהוב, עגל-זהב עשוי עץ צהוב סביב הצוואר ואחרים) נשארו בתוקף בארצות האסלאם עד אמצע המאה ה-19; ב-1837 היה הסולטאן העות'מאני מהמוט השני האחרון שחידש את תוקף החוק.
באירופה מופיע הכובע באיורים החל בסוף המאה ה-11. ככל הנראה, לְבשוהו היהודים באזור גרמניה כחלק מהלבוש המסורתי, והוא נתפס בעיניהם כסמל מייחד ולאו דווקא כסמל משפיל. ועידת לטראן הרביעית (1215) פסקה שעל כל היהודים וה"סרצנים" (כלומר מוסלמים) להבדיל את עצמם בלבוש מהנוצרים. החלטה זו אושרה גם בוועידת ויין. כיוון שבגרמניה נהגו היהודים בלאו הכי לחבוש את כובע היהודים, היה הסימן המזהה מיותר בשלבּים הראשונים. בהדרגה חדלו היהודים לחבוש את הכובע, ככל הנראה משום שחשו כי הוא מסכן את ביטחונם – אלא שאז הפכה חבישתו לחובה. למשל, ספר החוקים מדרום גרמניה שוובנשפיגל (1275 לערך) חייב את היהודים לחבוש את הכובע המחודד כדי שיזוהו כיהודים. האפיפיור פאולוס הרביעי קבע ב-1555 כי על הכובע להיות צהוב ומחודד. על כל פנים, התקנה נאכפה רק באופן ספורדי. נראה כי דווקא אכיפת התקנות תרמה בסופו של דבר להיעלמותו של הכובע מארון הבגדים היהודי. במאה ה-15 הוחלף הכובע בסימני היכר אחרים – על פי רוב, בטבעת או בסרט אדום או צהוב.
כובע היהודים היה לאות קלון למלווים בריבית ולקוסמים, לאו דווקא יהודים (מכאן כנראה מקורו של "כובע המכשפה", הדומה בצורתו לכובע היהודים). השימוש באותות קלון ליהודים באירופה נפסק בהדרגה, ונעלם לחלוטין עם תחילת האמנציפציה של היהודים, עד לחידושו בידי הנאצים.
מדריך מישלן האדום
מדריך מישלן האדום (בצרפתית Le Guide Michelin - "מדריך מישלן"; מאז 2003 le Guide rouge - "המדריך האדום") הוא מדריך תיירות צרפתי המתאר ומדרג בתי מלון ומסעדות וזוכה לכינוי "תנ"ך של האוכל". דירוג המסעדות ניתן בכוכבים שמספרם משתנה. דירוג מישלן נחשב יוקרתי ואמין, ועלייה בו יכולה להביא לגידול משמעותי בלקוחות ובהכנסות של בית העסק.
ההיסטוריה של מדריך מישלן.
תחילת המאה ה-20.