הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). הוא משמש כעמית בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן.
חיים אישיים.
בן דוד היה נשוי לסופרת והעיתונאית עירית לינור, ומנישואין אלה הוא אב לבת. בסוף שנת 2008 נישא בשנית, לעורכת הספרותית לילך יפה. לזוג יש תאומות.
הרון 1
הרון 1 (ידוע גם כ"מחץ 1" או "שובל") הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) שפותח על ידי חטיבת מלט של התעשייה האווירית לישראל. הוא מוגדר ככטב"ם MALE-Medium Altitude Long Endurance (ר"ת רום בינוני, שהיה ממושכת). במהלך ניסויי הטיסה בוצעה טיסה רצופה של 52 שעות, אך זמן השהייה באוויר בתצורה מבצעית נמוך יותר בשל משקל המטען.
היסטוריה.
פיתוח.
ה"הרון 1" פותח בתעשייה האווירית החל משנת 1994 על בסיס הסקאוט והRQ-2 פיוניר וככלי גדול ומתקדם יותר מהRQ-5 האנטר. ה"הרון" פותח ללא לקוח. סיפר צביקה ארזי, שעסק בפיתוח ה"הרון":
כניסה לשירות.
"הרון 1" נמכר לראשונה בשנת 2000 ל-2 מדינות זרות בעיסקאות בהיקף של 150 מיליון דולר. בשנת 2002 פורסם שצבא הודו רכש את המל"ט.
ה"הרון 1" נחשף לראשונה בפומבי (תחת השם "מחץ 1") ב-2003, באותה שנה גם השתתף בתרגיל קרב רב זרועי שנערך בנבדה שבארצות הברית, כחלק מניסיון שיווק לצבא ארצות הברית.
ביוני 2004 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם קבוצת חברות צרפתיות דאסו, סאז'ם ו-EADS, על מכירת טכנולוגיה והעברת ידע לייצור ה"הרון 1" בצרפת, תמורת כ-200 מיליון דולר. זו הייתה העסקה הביטחונית הגדולה ביותר עם צרפת מאז האמברגו הצרפתי על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים. בשנת 2005 נחתמה עסקה דומה עם טורקיה בה נמכרו 10 יחידות שעליהם הותקן ציוד מתוצרת מקומית. ב-2007, הקפיאו הטורקים את העסקה בשל כעסם על מבצע "עופרת יצוקה" ברצועת עזה. המטוסים סופקו לבסוף ב-2010.
ב-2008 נבחר ההרון 1 להחליף את מטוס הסיור הימי של חיל האוויר שחף (וסטווינד).
מאפיינים.
ההרון 1 יכול לשאת מגוון מטענים ייעודיים: חיישן אלקטרו-אופטי, מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR), מכ"ם סיור ימי (MPR), ציוד לאיסוף מודיעין אותות, ציוד לממסר ואחרים. הוא מסוגל להפעיל ארבעה חיישנים בו זמנית. ניתן לשלוט בו באמצעות תקשורת בקו-ראייה, ממסר קרקעי או מוטס, וכן על ידי תקשורת לווינית.
ההרון 1 הוא בעל כן נסע מתקפל והוא מסוגל להמריא ולנחות אוטומטית.
מפעילים.
ההרון 1 נרכש על ידי חיל האוויר הישראלי וכינויו שם הוא "שובל". הוא נכנס לשירות מבצעי ב-2005. מלבד ישראל, מפעילות את ההרון 1 גם מדינות נוספות בהן הודו, אוסטרליה וסינגפור. צרפת מפעילה נגזרת של ההרון 1 המכונה הרפנג (EADS Harfang) שנמכרה גם למרוקו. גרסה מוגדלת של ההרון 1 היא ההרון TP.
הירון 1
הרון-1
מחץ-1
מחץ 1
איגל (כטב&quot;ם)
הרון
הירון
אסורה לבעלה ולבועלה
זרח הלוי
זרח הלוי (י' בתשרי תרנ"ג – כ"ח בטבת תש"מ; 1892 – ינואר 1980) היה אומן יד ומשורר עברי. כתב בשיריו על שואת יהודי אירופה, ירושלים, הכותל המערבי ואהבת הארץ.
תולדות חייו.
נולד ביום הכיפורים תרנ"ג בעיר העתיקה בירושלים.
זרח הלוי נולד בעיר העתיקה בירושלים לטויבע, בת הרב אריה לייב, ולדוד לוי.
אימו הייתה נצר ממשפחת רבנים ומשכילים והייתה רגילה לתבל דבריה במשלים ופתגמים.
סבו, יוסף לוי, (על שמו שכונת זיכרון יוסף בירושלים), עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו מרוסיה בשנת תרמ"ב (1882), כשהיה בן 13.
זרח הלוי קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה עץ חיים, בחורבת ר' יהודה החסיד. לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לגור בשכונת מאה שערים, שם למד ב"חיידר" תנ"ך וגמרא,
מפי מלמדים שונים, עד הגיעו לגיל בר-מצווה. לאחר שלוש שנים במאה שערים עברו לשכונת זיכרון טוביה. אז החל זרח לעבוד אצל דודו, יצחק לוי, לו הייתה חנות "כל-בו" בשער יפו.
בין כל מיני הסחורות בחנות הדוד, היו גם ספרי-לימוד אותם קרא ורכש בעזרתם ידע מעמיק בשפה העברית.
זרח למד תווים וזמרה בבית הספר לנגינה "שולמית" שנוסד באותם ימים בירושלים. באותה תקופה החל זרח לכתוב שירים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב זרח לגדודים העבריים, לגדוד 38 קלעי המלך ושירת את המולדת משך שנתיים ויותר. שפע של רשמים וחוויות נחרטו בזיכרונו מתקופה זו, ואת זכרונותיו אלו, הוא העלה על הכתב.
זרח הכיר את ז'בוטינסקי, העריצו כאיש וכגיבור ופרסם עליו כמה מזיכרונותיו.
בבוא יום שחרורו, חזר זרח לביתו, ואביו לימד אותו את אומנות הפחים, שתמיד הייתה למורת רוחו.
בשנת תרפ"ה (1925), נשא לאשה את שרה בת יעקב מלומד הרוקח, ואז נאלץ בלית-ברירה לאחוז באומנות הפחים המפרכת.
בכל זאת, הוא לא הניח מידיו את אמנות השירה.
הסופר חיים באר בספרו חבלים עמוד 279 מספר על היכרותו עם זרח הלוי.
זרח הלוי נפטר בכ"ח בטבת תש"מ (1980) בירושלים.
הנס קנאפרטסבוש
הנס קנאפרטסבוש (גרמנית: Hans Knappertsbusch; 12 במרץ 1888 - 25 באוקטובר 1966) היה מנצח גרמני. בעיקר עשה לו שם בניצוח על יצירות ריכרד וגנר, אנטון ברוקנר וריכרד שטראוס.
חייו.
קנאפרטסבוש, יליד אלברפלד (כיום וופרטאל), למד פילוסופיה באוניברסיטת בון וניצוח בקונסרבטוריון של קלן, אצל שטיינבאך. במשך כמה עונות קיץ היה עוזרם של זיגפריד וגנר והנס ריכטר בביירוית. את הקריירה שלו החל במשרות ניצוח באלברפלד (1913 - 1918), לייפציג (1918 - 1919) ובדסאו (1919 - 1922). כשברונו ולטר עזב את מינכן והיגר לניו יורק, החליף אותו קנאפרטסבוש במנהל מוזיקלי כללי של האופרה הממלכתית של בוואריה. הוא העיר עליו את חרון אפו של יוזף גבלס
כששאל דיפלומט גרמני בהולנד אם הוא "מוס-נאצי" (מי שאולץ להצטרף למפלגה הנאצית מטעמי קריירה); כתוצאה מכך בוטל החוזה שלו במינכן. בסוף שנות ה-30' יצא לווינה לנצח על האופרה של וינה והפר בכך את המדיניות הנאצית, שלא להתיר לאמנים גרמנים לעבוד באוסטריה. באותו זמן היה לאחד האמנים העולים בפסטיבל זלצבורג. קנאפרטסבוש המשיך להופיע בווינה וזלצבורג בתקופת שלטונה של גרמניה באוסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר למינכן, אבל המשיך לנצח כאורח בווינה ולהופיע מדי פעם בפסטיבל ביירוית. הוא מיעט מאוד ביציאות אל מחוץ לעולם דובר הגרמנית. הוא סלד מחזרות ממושכות ולעיתים האשימו אותו בעצלות.
קנאפרטסבוש מת במינכן, לפני הופעת התקליטור, אבל רבים מתקליטיו הועברו לתקליטורים.
קנאפרטסבוש היה אחד המנצחים החביבים ביותר של הפילהרמונית של וינה וניצח עליה בקונצרטים בווינה ובזלצבורג ובסיורים מחוץ לאוסטריה.
מקובל לראות בהקלטות "פרסיפאל" של קנאפרטסבוש, מ-1951, 1954 ו-1962, כהקלטות המוצלחות ביותר של אופרה זו.
אופרה איטלקית
האופרה האיטלקית מתחלקת לשלוש תקופות, תקופת הבארוק, התקופה הרומנטית והתקופה המודרנית.
ראשיתה בתקופת הבארוק, בתחילת המאה ה-17, באופרות של יאקופו פרי האיטלקי, "דפנה" ו"אאורידיצ'ה", היצירות הראשונות שיכולות להיחשב לאופרות במובן המקובל כיום.
תקופת הבארוק.
לא רק המונח, אלא גם אמנות האופרה עצמה מקורה באיטליה. האופרה הראשונה ששרדה עד ימינו, "אאורידיצ'ה", בוצעה לראשונה בשנת 1600 בכלולות אנרי הרביעי מצרפת ומריה דה מדיצ'י בארמון פיטי בפירנצה. את המוזיקה ל"אאורודיצ'ה" כתבו יאקופו פרי וג'וליו קאצ'יני לפואמה איטלקית של המשורר אוטביו רינוצ'יני, המספרת את מעשה אורפיאוס ואאורידיצ'ה. סגנון השירה החביב על פרי וקאצ'יני היה צורה מועצמת של דיבור טבעי, דקלום דרמטי מלווה בנגינת כלי מיתר; טכניקה זו, הידועה בשם מונודיה, פותחה בפירנצה בשנות ה-80 של המאה ה-16. הדקלום, או רצ'יטטיב, קדם איפוא לפיתוח האריות, אם כי תוך זמן קצר התקבל הנוהג לכלול שירים נפרדים וקטעי ביניים אינסטרומנטליים כאשר הזמרים החרישו. הנושא עניין את קלאודיו מונטוורדי, שכתב את האופרה הראשונה שלו, "מעשה אורפיאו" בשנת 1607. האופרה עודנה מבוצעת כיום.
מונטוורדי יצק חיים דרמטיים חדשים במוזיקה האינסטרומנטלית כשעמד על קשר איתן בין המילים לבין המוזיקה האינסטרומנטלית. בביצוע במנטובה השתמשו ב-38 כלים ובמספר רב של קטעי מקהלה ורצ'יטטיבים ליצירת דרמה חיה ותוססת. הייתה זו גרסה שאפתנית פי כמה מן הביצועים הקודמים - עשירה יותר, מגוונת יותר ברצ'יטטיבים, אקזוטית יותר בתפאורה - בתוספת שיאים מוזיקליים חזקים יותר, שפתחו את מלוא האפשרויות לווירטואוזיות של הזמרים. האופרה הציגה לראווה את השלב הראשון של בגרותה בידי מונטוורדי.
בשנת 1613 התמנה מונטוורדי למאסטרו די קאפלה בבזיליקת סן מרקו בוונציה. הוא לא כתב עוד אופרות בתקופת כהונתו שם, אך חיבר מדריגלים משוכללים, שהיוו את הבסיס לאריות שלו.
בשנת 1637 נפתח בית האופרה הציבורי הראשון, "תיאטרו די קאסיאנו" בוונציה, והתקבל בהתלהבות. האופרה שגשגה לצד בידור מוכר ופחות מתוחכם, הקומדיה דל'ארטה. מונטוורדי התחיל שוב לכתוב אופרה. הוא לא ידע זאת, אך סופו היה קרוב. שתי האופרות שלו, "שיבת אוליסס למולדת" (1637) ו"הכתרת פופיאה" (1642) זכו לקבלת פנים נלהבת ביותר ועודן מוצגות בימינו. בשתי האופרות ניכרת עלייה ברורה בגמישות מוזיקלית, המתבטאת במזיגה של רצ'יטטיבים, קטעי סולו, דואטים והרכבים.
מונטוורדי, כך אומרים, היה אחראי להופעת סגנון הבל קאנטו והבופה. בל קאנטו מוגדר כשירה אופראית השמה דגש על נינוחות, טוהר ושלווה בהפקת הצליל ועל טכניקה ווקאלית גמישה ומדויקת; בופה, כשהיא משמשת לתיאור אופרה, משמעה הסתבכויות קומיות, יסודות של פארסה ובורלסקה, יוצא הדופן והבלתי צפוי. יצירותיו, ששיקפו את הלכי הרוח והססגוניות הדרמטית של הליברית במוזיקה שלו, היו לדוגמה ולמופת למלחיני האופרה שבאו אחריו.