במצלמת רפלקס עם מיקוד אוטומטי נעשה בדרך כלל שימוש במנגנון זיהוי פאזות (Phase Detection AF). במצלמות אלה יש מספר נקודות מיקוד. כל נקודת מיקוד מורכבת מזוג מערכי חיישנים המורכבים משורות של פיקסלים בצורת קו או צלב. האור הנכנס מפוצל לשתי אלומות אור, המגיע לשני המערכים. מעבד במצלמה בודק את ההתאמה של התמונה משני מערכי הפיקסלים. לפי חישוב שמבוסס על התאמה זו מחליט המעבד לאיזה כיוון להזיז את מישור המיקוד ועד כמה. לאחרונה החלה לצבור שיטה זו תאוצה גם במצלמות דיגיטליות לא רפלקסיות (למשל מצלמות קומפקטיות או חסרות מראה), כאשר בחיישן המצלמה מוחלף המסנן הצבעוני על חלק מהפיקסלים במחסום המכסה את המחצית הימנית או השמאלית של הפיקסל. מדידת הפרש הפאזה של האות מפיקסלים קרובים עם כיסויים בצדדים שונים מאפשר למצלמה לקבוע לאיזה כיוון יש להזיז את מישור המיקוד ועד כמה.
ברוב המצלמות הדיגיטליות שאינן רפלקסיות, מנגנון המיקוד האוטומטי פועל בשיטה של זיהוי ניגודיות (Contrast Detection AF). בשיטה זו משתמשים בפלט וידאו מהחיישן הראשי של המצלמה. המעבד של המצלמה מנתח את פלט הווידאו הרציף, תוך כדי מיקוד העדשה, ומנסה למצוא את המיקוד שבו הניגוד הוא מקסימלי, באזור המיקוד הנבחר.
ראש אחד
ראש אחד היה שבועון לבני-נוער מבית ידיעות אחרונות שפעל במשך 30 שנה, בין השנים 1988 ל-2018. את המגזין הקים וערך דוד פז (לשעבר עורך "להיטון עולם הקולנוע" ועורך "עולם האשה") והגיליון הראשון ראה אור ב-18 באפריל 1988. "ראש אחד" נועד להוות אלטרנטיבה ל"מעריב לנוער", שבועון-הנוער המוביל באותן שנים שהוציא המתחרה, מעריב. ב-20 ביוני 2007 חגג השבועון את גיליונו האלף. ב-28 בנובמבר 2018 האתר נסגר רשמית.
בין עורכיו של המגזין היו דורי בן זאב, אורן ציבלין, אילן יצחייק, ענת לב-אדלר, נירית וייס, דן פאר, גל בלייברג ואייל גיבלי. בשנת 2003, עת כיהן דן פאר כעורך השבועון, עקף "ראש אחד" על פי סקר TGI לראשונה את "מעריב לנוער" ברמת החשיפה. בשנת 2006, גבר "ראש אחד" על פי סקר TGI על "מעריב לנוער" כעיתון המוביל בתפוצתו בישראל לבני-נוער בהפרש קוראים זניח.
העיתון כלל כתבות בנושאים שונים הפונים לבני הנוער, כמו גם כתבות ומדורים בנושאי בידור ואופנה, סיפורים, מכתבי קוראים ועוד.
בפברואר 2017 פורסם כי העיתון יפסיק להוציא מהדורות נייר והוא יהיה במהדורת דיגיטל בלבד. ב-10 במאי 2017 הופיע הגיליון המודפס האחרון.
שנה וחצי לאחר הפסקת הדפסת המהדורה הכתובה, פורסם באוקטובר 2018 כי גם מערכת האתר ואתר אינטרנט של ראש אחד ייסגרו, זה לאחר 30 שנות פעילות. המגזין ימשיך את פעילותו ברשתות החברתיות, בעיקר באינסטגרם.
ב-28 בנובמבר 2018 האתר נסגר רשמית עם הפנייה אוטומטית לאתר הנוער הנוסף של קבוצת "ידיעות אחרונות", "פרוגי", למעט עמודי הכתבות שיישארו כארכיון אינטרנטי.
כתבים בולטים.
בדומה לשיטה בה מתפרסם "מעריב לנוער", את הכתבות בעיתון כתבו נערים (כת"צים – כתבים צעירים) לצד כתבים בוגרים וסלבריטאים שפרסמו טורים אישים. בין הכתבים הבולטים לאורך השנים נמנים אורי גלר, גבי גזית, גלילה רון־פדר-עמית, ארז טל, אלירן טל, אברי גלעד, יואב קוטנר, נחום מוכיח, מרב מיכאלי, בועז כהן (שכתב מלונדון והביא כתבות וידיעות מ-MTV), ענת דולב, גבי ניצן, אורן ציבלין, עומר ברק, ליטל שמש, מירב ארלוזורוב וסיון רהב-מאיר.
אוטופוקוס
גנרל גוברנמן
חושי (עיר)
גאלץ
פלוישטי
רדאוצי
וטרה דורנה
אוטופני
מחוז בוטושני
חיי כרובוט מתבגרת
חיי כרובוט מתבגרת (My Life as a Teenage Robot) היא סדרת אנימציה אמריקאית ש-28 פרקיה שודרו בערוץ ניקלודאון בשנים 2003–2007. יוצר התוכנית הוא רוב רנזאטי והיא זכתה בשנת 2004 פרס אמי על אנימציה ייחודית.
ראשיתה של התוכנית בסרטון קצר בשם "שכנתי היא רובוט מתבגרת", שהוביל להפקת סדרה המתבססת על הרעיון של רובוט חדשני, XJ9 (או ג'ני, כפי שהרובוט מעדיף לכנות את עצמו) הנראה כנערה מתבגרת, וייעודו הוא להציל את האנושות ולהשתלב בחיי החברה בבית־הספר. הדמויות המרכזיות בסדרה הן של הרובוט ג'ני (XJ9) וייקמן, ידידה הטוב בראד קרבונקל, אחיו הקטן טאק קרבונקל, המדענית ד"ר נורה וייקמן ותלמיד בית־הספר שלדון לי, המאוהב ברובוט. סגנון האנימציה בתוכנית היה, בשנותיה הראשונות, דומה יותר לזה המאפיין סרטי הנפשה ישנים, אך סגנון זה לוטש ועודן עם השנים.
אפולו קוטל לטאה
"אפולו קוטל לטאה" או "אפולו סַאוּרוֹקְטוֹנוֹס" (ביוונית: σαυροκτόνος) הוא פסל שיש יווני מאת הפסל היווני פרקסיטלס, בן המאה הרביעית לפנה"ס. הפסל נשמר כהעתק ומוצג במוזיאון הלובר שבפריז.
הפסל מציג את דמותו של אפולו, כנער צעיר השעון על גזע עץ. גופו עדין ורך. על העץ מפוסלת לטאה. בפסל זה ניתן לראות את השינוי שעבר הפיסול ההלניסטי. הפסל מציג שבירה של תנוחת הפיסול הקלאסי. גופו של אפולו יוצר מעין קשת המקבילה לגזע העץ וידו האחת פורצת בעדינות אל החלל. ראשו של העלם, מוטה אל כיוון הלטאה. גם אופיו של הפסל הוא "הלניסטי" בכך שהוא מציג את האל אפולו כעלם ברגע פרוזאי וחסר הרואיות. רגע זה עשוי להכיל אירוניה אם נשווה אותו אל התיאור מן המיתולוגיה היוונית בו הורג אפולו את נחש הפיתון במערות הפאנאסוס, ליד העיר דלפי.
עיתון דבר
פרקסיטלס
פרקסיטלס (ביוונית: Πραξιτέλης; שיא פעילותו בין השנים 330–370 לפנה"ס), פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס.
חייו ויצירתו.
פרקסיטלס פעל עד לשנות השלושים של המאה הרביעית לפני הספירה, כשלשיא פעילותו הגיע בשנות השישים של אותה מאה. עם זאת, ישנן השערות כי פעלו שני פסלים בשם זה. המוקדם מביניהם היה כנראה בן דורו של פידיאס.
יצירתו של פרקסיטלס הייתה מגוונת וכללה גם פיסול בשיש, בנוסף לפיסול בברונזה. נהוג לראות בפסל "הרמס נושא את דיוניסוס התינוק", ובתבליט, אשר נמצא בחפירות ארכאולוגיות בעיר מנטיניאה והמציג את דמותם של לטו וילדיה אפולו וארטמיס, כעבודתו המקורית של הפסל. יצירות אחרות כגון "קוטל לטאה" "סאטיר נשען על עץ" ו"אפרודיטה מקנידוס" נשמרו כהעתקים מאוחרים. יצירות נוספות אשר נטען כי הן עבודתו של פרקסיטלס הן ראש האלה אפרודיטה מפתוורת' (Petworth) באנגליה וראש הרמס המוצג במוזיאון הבריטי. ליצירותיו אלו של פרקסיטלס מוצאים העתקים רבים, בייחוד של פסל אפרודיטה, אשר היווה מודל ליצירת דגם "אפרודיטה העירומה" באמנות.
סלים אל-חוס
סלים אחמד אל-חוס (בערבית: سليم أحمد الحص, תעתיק מדויק: סלים אחמד אלחץ; נולד ב-20 בדצמבר 1929) הוא פוליטיקאי לבנוני שכיהן כראש ממשלת לבנון ובמשך שנים רבות היה חבר הפרלמנט הלבנוני מטעם ביירות.
השכלה.
לאל-חוס תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ודוקטורט בעסקים וכלכלה מאוניברסיטת אינדיאנה.
הקריירה הפוליטית.
אל-חוס, מוסלמי סוני, היה ראש ממשלת לבנון שלוש פעמים. תקופת כהונתו הראשונה הייתה בשנים 1976–1980, במהלך השנים ראשונות של מלחמת האזרחים. תקופת כהונתו השנייה, מעוררת המחלוקת, הייתה בשנים 1987–1990. תקופת כהונתו השלישית הייתה מדצמבר 1998 עד אוקטובר 2000. בשתי תקופות הכהונה האחרונות שלו החזיק אל-חוס גם בתיק החוץ.
לאחר שאיבד את כיסאו בפרלמנט לטובת מועמד אנונימי יחסית בבחירות של שנת 2000, התפטר אל-חוס מראשות הממשלה והכריז על תום הקריירה הפוליטית שלו. במרץ 2005 הועלה שמו כמועמד לראשות הממשלה, בעקבות התפטרותו של עומאר כראמה, אך דווח כי אל-חוס דחה את ההצעה מסיבות בריאות, וכראמה מונה מחדש לתפקיד.
אל-חוס מזוהה כגורם פרו-סורי מובהק בלבנון ומרבה לאזכר בהתבטאויותיו את השתייכותו למחנה הלאומי הערבי ואת תמיכתו בסוריה ובחזבאללה. הוא הקים תנועה פוליטית בשם "הדרך השלישית" שלא זכתה להצלחה רבה בלבנון. למרות ההערכה שהוא זוכה לה בציבור הסוני, הוא איננו נחשב גורם חזק עוד בזירה הלבנונית כפי שהיה בעבר.
אל-חוס חבר בוועידה האנטי-אימפריאליסטית "ציר לשלום" (Axis for Peace).
תקופת כהונתו השנייה.
מינואר 1988 ועד ספטמבר החרים אל-חוס את ישיבות הקבינט של ממשלתו, במחאה על מדיניותו של הנשיא אמין ג'ומאייל. ב-22 בספטמבר סירב לקבל את פיטוריו (ומינויו של הגנרל מישל עאון המארוני במקומו). המשבר הואץ בשל כישלונה של האספה הלאומית לבחור נשיא חדש (משרה שיועדה לפי האמנה הלאומית למרוני). חוקת לבנון קובעת שבמקרים כאלו ימנה הנשיא היוצא את ראש הממשלה להיות נשיא זמני, ובחירתו של ג'ומאייל בעאון התנגשה עם הנוהג שמקורו בהסכמה הלאומית למנות ראש ממשלה מוסלמי סוני. כתוצאה מכך התקיימו שתי ממשלות במקביל: ממשלתו של עאון בארמון הנשיאות בבעבדה וממשלתו של אל-חוס במערב ביירות (שהיא אזור מוסלמי).
לבנון נותרה ללא נשיא ועם שתי ממשלות יריבות. ממשלתו של אל-חוס נהנתה משני יתרונות: תמיכה סורית והכרה בינלאומית (למרות שמינויו של עאון היה תקף). במהלך אותה תקופה כיהן אל-חוס גם כנשיא לבנון בפועל עד 5 בנובמבר 1989, אז נכנס לתפקיד רנה מעווד, אך הלה נרצח לאחר שבעה-עשר יום בלבד. אל-חוס קיבל את תפקיד הנשיא בפועל ליומיים נוספים, עד שנבחר אליאס הראווי.
העימות בין הממשלות הפך אלים עם סירובו של עאון לקבל את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון. בשנת 1990 תמה מלחמת האזרחים ועאון נכנע ויצא לגלות בצרפת. גם אל-חוס התפטר ובמקומו נכנס לתפקיד עומאר כראמה.
פעילותו לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים.
אל-חוס שימש כחבר פרלמנט ושר החוץ של לבנון בממשל אמיל לחוד עד שנת 2000, ופרש מהחיים הפוליטיים לאחר בחירתו של רפיק אל-חרירי לראשות הממשלה.