אטיין באליבר
אטיין באליבר (בצרפתית: Étienne Balibar, נולד ב-23 באפריל 1942) הוא פילוסוף צרפתי. שימש כמרצה באוניברסיטת פריז־נאנטר, באוניברסיטת אירווין בקליפורניה ומאז 2016 הוא פרופסור במרכז למחקר בפילוסופיה אירופית מודרנית (CRMEP) באוניברסיטת קינגסטון בלונדון ופרופסור אורח בחוג לצרפתית ופילולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה.
באליבר נולד בעיירה אולון במחוז יון שבחבל בורגון בצרפת.
החל מ-1960 למד באקול נורמל סופרייר שבפריז, שם היה תלמידו של לואי אלתוסר. ב-1961 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. הוא סולק מהמפלגה ב-1981 בגלל ביקורת שכתב על מדיניות ההגירה של המפלגה במאמר.
בשנת 1965 השתתף בסמינר של לואי אלתוסר בנושא הספר הקפיטל של קארל מרקס. סמינר זה הביא לחיבור הספר Reading Capital, שחיבר יחד עם אלתוסר ותלמידיו. הפרק של באליבר בספר, "על מושגי היסוד של המטריאליזם ההיסטורי", פורסם מחדש יחד עם אלו של אלתוסר בגרסה המקוצרת של הספר ב-1970.
בשנת 1987 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת ניימיכן בהולנד. הוא קיבל את ההביליטציה שלו מאוניברסיטת פריז 1 פנתיאון-סורבון בשנת 1993. באליבר הצטרף לאוניברסיטת פריז־נאנטר כפרופסור בשנת 1994, ולאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בשנת 2000.
הגותו.
בספרו "צורת האומה: היסטוריה ואידאולוגיה" (The Nation Form: History and Ideology), באליבר מבקר את התפיסות המודרניות של מדינת הלאום. הוא כתב כי הוא מבצע מחקר על הסתירות של מדינת הלאום משום ש"חשיבה על גזענות הובילה אותנו חזרה ללאומיות, ומלאומיות לאי ודאות לגבי המציאות ההיסטורית וסיווג האומה".
באליבר טוען כי אי אפשר להצביע על תחילתה של אומה או לטעון כי האנשים המודרניים המאכלסים מדינת לאום הם צאצאי האומה שקדמה לה. באליבר טוען כי מכיוון שלשום מדינת לאום אין בסיס אתני, כל מדינת לאום חייבת ליצור אתניות בדיוניות כדי להקרין יציבות על האוכלוסייה. ושהבדלים בין קבוצות עדיין נתפסים כמאפיינים מהותיים, בעוד שהם תוצרים של תהליכים היסטוריים ופוליטיים.
על מנת למזער עימותים אזוריים, מעמדיים וגזעיים, מדינות לאום מפברקות מיתוסים של מוצא המייצרים אשליה של מוצא אתני משותף בקרב כל תושביהן. על מנת ליצור מיתוסים אלה של מקורות, מדינות הלאום סורקות את התקופה ההיסטורית בה הם "נוצרו" כדי למצוא הצדקה לקיומן. הם גם יוצרים אשליה של מוצא אתני משותף דרך קהילות לשוניות: כאשר לכולם יש גישה לאותה שפה, הם מרגישים כאילו הם חולקים מוצא אתני. באליבר טוען כי "הלימוד הוא המוסד העיקרי המייצר מוצא אתני כקהילה לשונית". בנוסף, מוצא אתני זה נוצר באמצעות "הלאמת המשפחה", כלומר המדינה באה לבצע תפקידים מסוימים שעלולים לבצע באופן מסורתי על ידי המשפחה, כגון הסדרת נישואים וניהול ביטוח לאומי.
בשנת 1988, כתב מאמר שבו הוא דן בשאלה האם קיימת "ניאו־גזענות", גזענות חדשה, הנבדלת מזו שהייתה מוכרת עד אז. נקודת המוצא של באליבר היא, שהגזענות היא "תופעה חברתית כוללת" במלוא מובנה. היא נטמעת בפרקטיקות (צורות של אלימות, בוז, חוסר סובלנות, השפלה וניצול) בשיח, ובייצוגים שכולם מבטאים את התפתחותה של פנטזיית ההפרדה או ההימנעות מערבוב בין קבוצות (הצורך לטהר את הגוף החברתי, לשמר את הזהות האישית "שלי" או "שלנו" מכל צורה של ערבוב, רבייה או פלישה), ומאורגנים סביב סטיגמה של אחרוּת (מוצא, צבע עור, דתיות, מגדר וכו'). הוא הדגים כיצד קטגוריות חדשות (למשל, הגירה, שונות תרבותית) משמשות כתחליפים של המושג "גזע", ובכך יוצרות ניאו־גזענות שמשתלבת בתוך "המסגרת של גזענות ללא גזעים". הנושא הדומיננטי של גזענות זו אינו תורשה ביולוגית, "אלא מצב בלתי עביר של הבדלים תרבותיים, גזענות שבמבט ראשון אינה מציבה את עליונותן של קבוצות או עמים מסוימים ביחס לאחרים, אלא 'רק' את הפגיעה שבביטול הגבולות, חוסר התאמה בין סגנון חיים ומסורות". בניגוד לגזענות הישנה, הניאו־גזענות מכריזה מראש כי גזעים הם לא יחידות ביולוגיות הניתנות לבידוד, וכי למעשה במציאות אין גזעים אנושיים. הניאו־גזענים יכולים אפילו להודות כי לא ניתן להסביר את ההתנהגות של אנשים בהתייחס לדם או לגנים שלהם, אך טוענים שהתנהגותם היא תוצאה של שייכות תרבותית היסטורית. אצל הניאו־גזענים התרבות מחליפה את הביולוגיה, מקבלת את תפקיד ה"טבע" ומתפקדת, לדברי באליבר, "כדרך לנעול ולקבע יחידים וקבוצות אפריורית בסיווג גנאלוגי, קביעה שהיא בלתי ניתנת לשינוי ובלתי מושגת".
ספריו.
באנגלית
תהימליץ' אוהינגה
תהימליץ' אוהינגה (Thimlich Ohinga) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בדרום-מערב קניה, כ-20 ק"מ מזרחית לחופי ימת ויקטוריה. משמעות שמו של האתר היא "יער מפחיד" (Thimlich), בעוד שמשמעות המילה "אוהינגה" (Ohinga, ברבים Ohingni - אוהינגני) היא יישוב או מתחם בנוי מאדמה או אבנים שנפוץ מאוד באזור ימת ויקטוריה. תהימליץ' אוהינגה הוקם במאה ה-16 והיה בשימוש עד אמצע המאה ה-20. זהו המכלול הגדול והשמור ביותר ששרד מסוג זה של מבנים, והוא מייצג מסורת של בנייה יבשה על ידי אוכלוסיית הרועים באגן ימת ויקטוריה. המקום מסווג כמונומנט לאומי מאז 1981 ובשנת 2018 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
האתר הוקם לפני כ-500 שנה, והמחקר ההיסטורי כמו גם מסורת שבעל-פה, מראים כי הוא נושב ונעזב פעמים מספר ובידי קבוצות אוכלוסייה שונות. עם אלה נמנות קבוצות בנטו וקבוצות של שבטים נילוטיים, בייחוד לו . מאפיין זה של יישוב בידי קבוצות שונות היה הנורמה באזור ימת ויקטוריה, ולפי מסורת שבעל פה היו אלה שבטי בנטו אשר יישבו את האתר לראשונה. בסוף המאה ה-17 יושב האתר בידי קבוצה נילוטית וזו הרחיבה את המבנים הקיימים ובנתה מבנים נוספים מחוצה לו. הן קבוצות הבנטו והן הקבוצות הנילוטיות אימצו את סגנון הבנייה היבשה (בנייה ללא חומר, דוגמת מלט או בטון). האתר שינה בעלות, לעיתים מסיבות שכיום אינן ברורות, עד שהמגורים בו פסקו בתחילת המאה ה-20. עם זאת, גם לאחר מועד זה המשיך ונהג השימוש במקום לצורכי מרעה.
מאפיינים.
האתר משתרע על-פני שטח של 210 דונם, והוא מורכב מארבעה אוהינגני, שבכל אחד מהם מתחם גדול עם מאפיינים פנימיים דוגמת מתחמים קטנים יותר עבור דירים ולולים, קירות נמוכים, מבנים, גדרות לגינות ופרוזדורים. במתחמים מבנים מעוגלים הבנויים בצורת שלוחות של הקיר ההיקפי. קוטרם הממוצע הוא 5 מטרים והם שימשו לצרכים שונים כגון בישול, אחסון, דישה, בורות להדלקת אש וייבוש דגנים. בנוסף קיים באתר מתחם תעשייתי לעיבוד ברזל. גובהם של הקירות באתר נע בין מטר וחצי ל-4.5 מטרים, ורוחבם כמטר אחד עד 3 מטרים. הם בנויים משלוש שכבות - שכבה פנימית וחיצונית של אבני בזלת בגודל ובצורה משתנים, ושכבה אמצעית שעשויה מאבנים קטנות ואשר תומכת בשתי השכבות האחרות. האבנים הונחו באופן כזה, שלמרות היעדר יסודות בעומק האדמה ואף שהבנייה היא יבשה, הקירות יציבים.
סלע וורד (אנטארקטיקה)
סלע וורד (באנגלית: Ward Rock) הוא גבעה עגולה סלעית החשופה מקרח בהרי סקוט, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
הגבעה הסלעית ממוקמת בסמוך ממזרח לגבעות האוורד.
גובהה של הגבעה 513 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הגבעה.
הגבעה מופתה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם.
שמה של הגבעה ניתן לה על יד ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הגבעה נקראת על שמו של פ. ג'יי. וורד (F.J. Ward), שהיה איש צוות על ספינת המחקר דיסקברי, אשר הביאה את משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשרה חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
סלע וורד
מארק ד. קלי
סמנטרון
סמנטרון (ביוונית: σήμαντρον או σημαντήριον) או קסולון (ξύλον). הוא כלי הקשה קדום. במנזרים ובכנסיות של חלק מפלגי הנצרות המזרחית הוא משמש עד היום לכינוס הקהל והנזירים.
הסמנטרון יכול היות נייד או נייח, הוא נראה כלוח עץ או מתכת שמכים עליו בפטישי עץ או מתכת. הסמנטרון משמש בכנסייה או במנזר כדי לכנס את הציבור או הנזירים לתפילות וטקסים נוספים. זמני השימוש, צורת הנגינה ופרטים שונים משתנים מכנסייה לכנסייה. בכנסיות רבות הוא הומר בפעמונים. אך בכנסיות שמרניות דוגמת הכנסייה הסיריאנית וכנסיות קטנות ברוסיה, השימוש בכלי זה ממשיך עד היום.
נתי כהן (מאמן כדורסל)
ווקאליזה
ווֹקָאליזה היא קטע קולי – יצירה או תרגיל בחימום קולי – המבוסס על הברה (על פי רוב, הברה פתוחה) אחת או יותר, ללא מילים.
עם יצירות הווקאליזה הידועות במוזיקה הקלאסית ניתן למנות את "פסטורלה" של איגור סטרווינסקי (1907) ו"ווקאליזה" של רחמנינוב (1915).
במוזיקה הפופולרית הישראלית ידועה היצירה "תמונה" (1978), שחיבר יצחק קלפטר ושרה יעל לוי.
ווקליזה
ווקאליזציה
ווקליזציה
יוסי סעידוב