כמו במקומות אחרים, ההשקעה הישירה של יפן בארצות הברית התרחבה במהירות והיא מימד חדש חשוב ביחסים בין המדינות. סך כל ההשקעות המצטברות מסוג זה הגיע ל -8.7 מיליארד דולר ב-1980. ב -1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. נתוני ארצות הברית זיהו את יפן כמשקיעה השנייה בגודלה בארצות הברית; היו לה כמחצית מערך ההשקעות של בריטניה, אבל יותר מאלו של הולנד, קנדה או מערב גרמניה. רוב ההשקעות של יפן בארצות הברית בסוף שנות ה -80 היה במגזר המסחרי, המהווה את הבסיס להפצה ולמכירה של היצוא היפני לארצות הברית. ההפצה הסיטונאית והקמעונאית היוו 32.2% מכלל ההשקעות היפניות בארצות הברית ב-1990, בעוד התעשייה היוו 20.6%. הנדל"ן הפך להשקעה פופולרית בשנות ה -80, כאשר ההשקעות המצטברות עלו ל -15.2 מיליארד דולר ב-1988.
אנרגיה.
ארצות הברית ויפן מוצאות את עצמן במצבים שונים ביסודן בתחום האנרגיה. שיתוף הפעולה באנרגיה עבר מסכסוך (אמברגו הנפט היפני היה הגורם שהפעיל את התקפת פרל הארבור) לשיתוף פעולה עם שני הסכמים משמעותיים שנחתמו במהלך שנות השמונים: הסכם שיתוף הפעולה בין רייגן-נקסון לאנרגיה ושיתוף פעולה גרעיני בין ארצות הברית ליפן של 1987 (המאפשר ליפנים לעבד מחדש דלקים גרעיניים).
שיתוף פעולה נוסף שאירע במהלך רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) כאשר חיילי ארצות הברית הגיעו לסייע לנפגעי אזור האסון. בשנת 2013 אפשרה מחלקת האנרגיה לייצא גז טבעי אמריקאי ליפן.
יחסים צבאיים.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי משנת 1952 סיפק את הבסיס הראשוני ליחסי הביטחון של המדינה עם ארצות הברית. האמנה הוחלפה ב-1960 על ידי אמנת שיתוף הפעולה והביטחון ההדדי, הקובעת כי שתי המדינות ישמרו ויפתחו את יכולתן להתנגד למתקפה מזוינת משותפת, וכי כל אחת מהן מכירה בכך שתקיפה מזוינת על אחת מהן בשטחים שינהלו ביפן תהיה נחשב מסוכן לבטחו של האחר. הדרישות המוסכמות לאמנה קובעות כי יש להתייעץ עם ממשלת יפן לפני שינויים משמעותיים בפריסת הכוח של ארצות הברית ביפן או לשימוש בבסיסים יפניים לפעולות לחימה, למעט בהגנה על יפן עצמה. עם זאת, יפן חשה הקלה על ידי האיסור החוקתי שלה להשתתף בפעולות צבאיות חיצוניות מכל התחייבות להגן על ארצות הברית אם הותקפה מחוץ לשטחים היפנים. בשנת 1990 הביעה ממשלת יפן את כוונתה להמשיך ולהסתמך על הסדרי האמנה כדי להבטיח את הביטחון הלאומי.
הפרוטוקול המוסכם לפי סעיף 6 לאמנת 1960 מכילות הסכם של מעמד כוחות על הצבת כוחות ארצות הברית ביפן, עם פרטים על מתן מתקנים ואזורים לשימושם ועל ניהול אזרחים יפנים המועסקים במתקנים.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי של 1952 כלל בתחילה תוכנית סיוע צבאי, שסיפקה לרכישת כספים, מטריאליים ושירותים לשלטון של המדינה. על אף שיפן לא קיבלה עוד סיוע מארצות הברית עד שנות ה-60, ההסכם המשיך לשמש בסיס להסכמי רכש ורישוי, המבטיחים יכולת פעולה הדדית בין הנשק של שני העמים ולשחרור נתונים מסווגים ליפן, כולל בינה בינלאומית, דוחות ומידע טכני מסווג.
נכון לשנת 2014 היו בארצות הברית 50,000 חיילים ביפן, המפקדה של הצי השביעי של ארצות הברית ויותר מ -10,000 נחתים. בחודש מאי 2014 נודע כי ארצות הברית שלחה שני מטוסי קרב לא חמושים של "גלובל הוק" ליפן, מתוך ציפייה שהם יעסקו במשימות מעקב על סין וקוריאה הצפונית.
איי ריוקיו (אוקינאווה).
אוקינאווה הוא האתר של בסיסי צבא אמריקניים גדולים שגרמו לבעיות, שכן היפנים והאוקינואנים מחו על נוכחותם במשך עשרות שנים. במשא ומתן חשאי שהחל ב-1969 ביקשה וושינגטון שימוש בלתי-מוגבל בבסיסיה לפעולות לחימה קונבנציונליות בקוריאה, טאיוואן ודרום וייטנאם, וכן אישור לכניסות חירום וזכויות מעבר של נשק גרעיני. עם זאת, סנטימנט אנטי-גרעיני היה חזק ביפן והממשלה רצתה שארצות הברית תסיר את כל הנשק הגרעיני מאוקינאווה. בסופו של דבר הסכימו ארצות הברית ויפן לשמור על בסיסים שיאפשרו את המשך יכולות ההרתעה האמריקניות במזרח אסיה. ב -1972 הורחבו איי ריוקיו, כולל אוקינאווה, לשליטה יפנית והורחבו הוראות אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לכסותם. ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להציב כוחות על האיים הללו.
היחסים הצבאיים השתפרו לאחר אמצע שנות השבעים. בשנת 1960 הוקמה ועדת הייעוץ הביטחוני, עם נציגים משתי הארצות, תחת אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לדון ולתאם את ענייני הביטחון של שתי המדינות. בשנת 1976 הכינה ועדת משנה של גוף זה את ההנחיות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית שאושרו על ידי הוועדה כולה ב -1978 ומאוחר יותר אושרו על ידי המועצה לביטחון לאומי והקבינט. ההנחיות אושרו, והחלו פעולות בתכנון ביטחוני משותף, בתגובה להתקפה מזוינת על יפן, ושיתוף פעולה על מצבים באסיה ובאוקיינוס השקט, שעלולים להשפיע על ביטחונה של יפן.
סכסוך שגרם למתיחות בשנת 1996 בנוגע לבסיס עם 18,000 נחתים אמריקנים, נפתר באופן זמני בסוף 2013. הושג הסכם על מנת להזיז את חיל האוויר לאזור מאוכלס בצפיפות של אוקינאווה.
המודיעין הלאומי.
יכולת האיסוף המודיעינית המוגבלת של יפן ואנשי כוח האדם מתמקדים בסין ובקוריאה הצפונית, שכן האומה מתבססת בעיקר על הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי.
היסטוריוגרפיה.
בנוסף לכך, מכיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמה עולמית, היסטוריונים דיפלומטיים מתחילים להתמקד ביחסים בין יפן לאמריקה כדי להבין מדוע יפן תקפה את ארצות הברית ב-1941. דבר זה הוביל את ההיסטוריונים הדיפלומטיים להתחיל לנטוש את הגישה האירופית-מרכזית הקודמת לטובת גישה גלובלית יותר. סימני הזמנים המשתנים היו עלייתם של היסטוריונים דיפלומטיים כגון ההיסטוריון היפני צ'יהירו הוסויה, ההיסטוריון הבריטי איאן ניש והיסטוריון האמריקני אקירה איריה, שהייתה הפעם הראשונה שמומחים אסיאתיים נהפכו להיסטוריונים דיפלומטיים. לקהל הקוראים היפנים יש ביקוש לספרים על ההיסטוריה האמריקאית והסוציאטית.
ציטרבין
ציטרבין (לועזית: Cytarabine, נקרא גם ציטוזין) היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול בלוקמיה מיאלואידית חריפה (AML), לוקמיה לימפוציטית חריפה (ALL), לוקמיה מיאלואידית כרונית (CML) ולימפומה שאינה הודג'קין. התרופה ניתנת דרך הוריד, מתחת לעור או בנוזל צרברוספינלי.
תופעות לוואי שכיחות כוללות דיכוי מח עצם, הקאות, שלשולים, בעיות בכבד, פריחה, פצעים בפה ודימום. תופעות לוואי משמעותיות אחרות כוללת איבוד הכרה, מחלת ריאה ותגובה אלרגית. השימוש במהלך ההריון עשוי לפגוע עובר. ציטרבין היא תרופה אנטימטבולית ואנלוג נוקלאוזידי. פעולתה היא על ידי חסימת פעילותו של הדנ"א פולימארז.
ציטרבין נרשמה כפטנט בשנת 1960 ואושרה לשימוש רפואי בשנת 1969. התרופה נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
תופעות לוואי.
אחת מהרעילויות הייחודיות לציטרבין היא רעילות סרברלית שעשויה להתרחש כשהתרופה ניתנת במינונים גבוהים, ועלולה להוביל לאטקסיה. ציטרבין עשויה לגרום לגרנולוציטופניה, זיהומים ותרומובציטופניה שעשויה לגרום לדימום.
תופעות לוואי נוספות כוללות ליקופניה, אנמיה, הפרעות במערכת העיכול, סטומטיטיס, דלקת הלחמית, פנאומוניטיס, דרמטיטיס וסנדרום יד-רגל (תופעת לוואי ייחודית כתוצאה ממתן כימותרפיה). לעיתים רחוקות עלולה להתפתח מילופתיה כתוצאה ממינונים גבוהים או מתן אינטרה-טקלי לעיתים קרובות.
רבי מתיא
רבי חנניא בן תרדיון
ראלף ליטל
ראלף אלסטייר ג'ון ליטל (באנגלית: Ralf Alastair John Little; נולד ב-8 בפברואר 1980) הוא שחקן אנגלי וכדורגלן חצי מקצועני. ליטל מופיע בעיקר בתוכניות קומיות בטלוויזיה. הוא גילם את אנתוני רויאל בסדרה "משפחת רויאל" וג'וני קיו בשש העונות הראשונות של הסדרה "שתי בירות וחבילת צ'יפס".
ביוגרפיה.
ליטל נולד באולדהאם ולמד בבית הספר בולטון. הוריו הם רואי חשבון.
תפקידיו הראשונים בטלוויזיה היו בתוכניות טלוויזיה לילדים כגון "אלידור", "Children's Ward" ו-"Sloggers".
קריירה.
פריצת הדרך בקריירה של ליטל הייתה כשלוהק לתפקיד אנתוני רויאל בסיטקום של ה-BBC "משפחת רויאל". זה הניע אותו לעזוב את הלימודים (בבית הספר לרפואה במנצ'סטר) ולהתרכז בקריירת המשחק. השידור המקורי של הסדרה היה החל מ-1998 עד דצמבר 2000. אחר כך שודרו פרקי ספיישל לחג המולד ב-2006, ומ-2008 עד ל-2012. ליטל גילם את הדמות של אנטוני ב-2006, ב-2009 וב-2010.
אחרי "משפחת רויאל" לוהק ליטל לסיטקום נוסף "שתי בירות וחבילת צ'יפס" בתפקיד ג'וני קוי. העונה הראשונה שודרה החל מפברואר 2001, והיא רצה במשך תשע עונות. ב-2007 אמר ליטל בריאיון ל-"This Morning" שהוא לא ישוב לעונה נוספת בגלל לוח זמנים צפוף. ב-1999 גילם ליטל את כוכב בית לחם בדרמה הקומית "The Flint Street Nativity" של רשת ITV.
בדצמבר 2000 שיחק ליטל בתפקיד וישי ואשי במחזה המוזיקלי (Panto) "אלאדין" שצולם בתיאטרון ניו וימבלדון.
ב-2001 גילם ליטל את ג'ורג' האריסון הצעיר במחזה "Presence" בתיאטרון רויאל קורט עליו היה מועמד לפרס אוליבייה. ב-2004 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "בילי בדאי" בתיאטרון רויאל בווינדזור. ב-2005 הופיע בסרט "Frozen", על פי סיפור רוחות רפאים / רצח מאת ג'ולייט מק'קואן, שמתרחש בפליטווד שבלנקשייר. בין נובמבר 2002 לינואר 2003 הנחה את התוכנית "המופע של ראלף ליטל" בערוץ BBC3.
בקולנוע שיחק ליטל בסרטים "אנשי המסיבות" בתפקיד פיטר הוק, הבסיסט של הלהקות ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר, ובסרט "Al's Lads". עוד כיכב בתפקיד סטיבן לצדה של אן-מארי דאף בסרטו של רוג'ר גולדבי "The Waiting Room", שיצא לאקרנים בבריטניה ביוני 2008. בטלוויזיה הופיע ליטל בסדרה "Paradise Heights".