כפרס על תרומתם הצבאית והמדעית במהלך משלחתם, לואיס וקלארק קיבלו תפקידים ממשלתיים. בשנת 1807 מינה הנשיא ג'פרסון את קלארק למח"ט של המיליציה בשטח לואיזיאנה, ולסוכן האמריקני לענייני אינדיאנים.
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה את קלארק למושל הטריטוריאלי של מיזורי, במהלך הקיץ של 1808.
כאשר מיזורי הופרדה מלואיזיאנה בשנת 1813, קלארק מונה למושל על ידי הנשיא מדיסון. הוא מונה מחדש לתפקיד על ידי מדיסון בשנת 1816 ובשנת 1820 על ידי הנשיא ג'יימס מונרו.
בשנת 1822 מונה קלארק למפקח על ענייני האינדיאנים על ידי הנשיא מונרו. קלארק כיהן בתפקיד זה עד מותו. בין השנים 1824 ל-1825, הוא מונה בנוסף למפקד הכללי של אילינוי, מיזורי וטריטוריית ארקנסו. בתפקיד זה, קלארק קיבל סמכויות נוספות: הוא הוציא רישיונות והעניק דרכונים לסוחרים ולתיירים; סיפק פיצויים בגין פגיעות ועוולות; הפעיל כוח צבאי למעצר פורעי חוק; מנע או הביא לסיום פעולות איבה בין שבטים; חילק קצבאות, ועוד.
קלארק הפגין הזדהות והתחשבות רבה בילידים האמריקנים והשתדל לעזור להם. הוא הכיר בלאומיות של האינדיאנים, בהיסטוריה שלהם, בשפה, בתרבות ובטריטוריה שלהם ובמקרה הצורך ניהל משא ומתן ביניהם. הוא ניסה להגן על האינדיאנים ולשמר את תרבותם בכך שסיפק להם חיסונים מצילי חיים, צייר את דיוקנאותיהם והקים מוזיאון לחפצים אינדיאנים, אך במקביל, הוא עודד תוכניות לשינוי אורחות החיים, האמונות הדתיות והתרבות שלהם על מנת לקדם את הציוויליזציה.
חיים אישיים ומשפחה.
ב-5 בינואר 1808 התחתן קלארק עם ג'וליה הנקוק. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
לאחר מותה של ג'וליה בשנת 1820, התחתן קלארק עם בת דודתה, הרייט קנרי רדפורד. לזוג נולדו שלושה ילדים:
הרייט נפטרה בשנת 1831.
ויליאם קלארק נפטר בסנט לואיס ב-1 בספטמבר 1838, בגיל 68. הוא נקבר בבית הקברות או'פאלון. מסע ההלוויה ארך יותר מקילומטר ותותחים ירו הצדעה צבאית. מאוחר יותר נקבר קלארק יחד עם כמה מבני משפחתו בבית העלמין בבלפונטיין, שם נבנתה אנדרטה לזכרו.
גארת' ברוקס
טרויאל גארת' ברוקס (באנגלית: Troyal Garth Brooks, נולד ב-7 בפברואר 1962) הוא זמר ויוצר אמריקאי של מוזיקת קאנטרי. ברוקס מחזיק במקום השני בין שיאני מכירות התקליטים בארצות הברית, עם יותר מ-128 מיליון תקליטים.
ביוגרפיה.
ברוקס נולד בטלסה שבאוקלהומה כבן זקונים לטרויאל ריימונד ברוקס ג'וניור ולקולין מקאלרוי קרול. אביו עבד כמשרטט טכני בחברת שמן, ואימו הייתה זמרת קאנטרי. מכיוון שהיו אלו נישואיהם השניים של הוריו, היו לברוקס עוד אח וארבעה אחים למחצה. עוד כשהיה ילד התעניין ברוקס במוזיקה, למד לנגן על גיטרה ובנג'ו והיה שר באירועים משפחתיים. בתיכון ברוקס שיחק פוטבול ובייסבול, כמו כן הוא היה אצן. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא קיבל מלגה לעסוק בתחום הטלת כידון באוניברסיטה הלאומית של אוקלהומה. הוא למד פרסום וסיים תואר ראשון ב-1984.
ב-1989 פרץ ברוקס לתודעה, והפך במהירות לפופולרי. ברוקס, שמראהו אינו זהה לזה של מרבית כוכבי הקאנטרי הרזים והגבוהים, הצליח לשלב אלמנטים של מוזיקת פופ ורוק לתוך הקלטותיו והופעותיו. במהרה הצליח ברוקס לשלוט על מצעדי הסינגלים ואלבומי הקאנטרי בארצות הברית ואף הצליח לחדור לתודעת הציבור הרחב, כשהוא מוכר כמות אלבומים שלא נראתה כמותה בעבר על ידי אף אמן קאנטרי.
ברוקס נהנה מאחת הקריירות המצליחות בהיסטורית המוזיקה הפופולרית עם מכירה של יותר מ-115 מיליון אלבומים בארצות הברית בלבד. ברוקס, אשר לא היה מסופק מעבודתו ורצה להרחיב את גבולות עיסוקו, יצא בפרויקט אמנותי שאפתני, אותו לא הצליח לסיים, הכולל זהות בדויה של ברוקס בשם כריס גאינס.
ב-2001, כשהוא מצוי במתיחות בין עבודתו ומשפחתו, החליט ברוקס לפרוש רשמית ופסק מלהקליט ולהופיע. במהלך תקופה זו הוא מכר מיליוני אלבומים. הוא חזר להופיע בשנת 2005. בשנת 2016, הוציא עם טרישה יירווד את אלבום חג המולד המשות, "Christmas Together".
אלכסנדריה (פיימונטה)
עוורון צבעים
אוורד סטאונטון
פינגווין זוטר
פִּינְגְּוִין זוּטָר (שם מדעי: "Eudyptula minor") הוא הקטן במיני הפינגווינים. הוא חי לאורך חופי ניו זילנד, ארכיפלג צ'טהאם, טזמניה ודרום אוסטרליה. באוסטרליה הם מכונים פינגווין פיה (fairy penguins) בשל גודלם הקטן, ובניו זילנד הם נקראים פינגווין כחול קטן (little blue penguins) או פינגווין כחול בשל צבע נוצותיו. בשפת המאורים נקראים קורורה (kororā).
טקסונומיה.
הפינגווין הזוטר תואר לראשונה ב־1781 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר. קיימים מספר תת־מינים של הפינגווין הזוטר, אך המדענים עדיין חלוקים בדעתם בנוגע לסיווג המדויק של האוכלוסיות השונות לתת־מינים, תת־המינים שונים במעט זה מזה בניצוי. ההולוטייפים שמשמשים לתיאור תת־המינים "Eudyptula minor variabilis" ו־"Eudyptula minor chathamensis" נמצאים במוזיאון טה פפה טונגרווה. מחקרים המבוססים על DNA בגרעין ובמיטוכונדריה מצביעים על כך שהפיצול בין "Eudyptula" לסוג פינגווין החגורה ("Spheniscus") התרחש לפני כ־25 מיליוני שנים.
תיאור.
אורכו של הפינגווין הזוטר כ־33 עד 43 ס"מ, ומשקלו כ־1.5 ק"ג. ישנה דו צורתיות זוויגית במידה מועטה, כאשר הזכר גדול במעט מהנקבה ומקורו ארוך ורחב יותר.
צבע נוצות הגב והעורף נע בין כחול לשחור, והחזה ושאר פלג הגוף הקדמי לבנים. בפניו הנוצות הלבנות מופיעות מתחת לעיניים. פינגווינים מקנטרברי ומחצי האי בנקס הם בעלי גוון בהיר יותר בגבם, והנוצות הלבנות בהם מכסות שטח נרחב יותר בחלקים האחוריים והקדמיים של גב הסנפיר. אין שינוי עונתי בניצוי. לצעירים ניצוי דומה לבוגרים, נוצות הגב כחולות יותר (הצבע דוהה עם הזמן) ומקורם צר יותר.
בדומה לפינגווינים אחרים, הכנפיים של הפינגווינים הזוטרים התפתחו לסנפירים המשמשים לשחייה.
תפוצה.
תחום תפוצתו של הפינגווין הזוטר מתפרש על פני ניו זילנד, איי צ'טהאם, טסמניה ודרום אוסטרליה. למרות זאת, הפינגווינים הזוטרים נצפו מספר פעמים בחופי צ'ילה; נראה כי קיימות אוכלוסיות יציבות קטנות בפטגוניה הצ'יליאנית, אולם לא ברור האם הפינגווינים הגיעו לשם בעצמם או הובאו על ידי האדם. בשנת 2005 נצפו פינגווינים זוטרים גם לחופי נמיביה.
התנהגות.
הפינגווין הזוטר הוא הלילי ביותר מכל מיני הפינגווינים. ביום הוא משחר אחר מזון בים או ישן בקנו. במהלך השנה כולה הם חיים במושבות גדולות המכילות מספר רב מאוד של פרטים. הקן נבנה בתוך מאורה או מתחת לשיח, ושם גם מוטלות הביצים וגדלים הצאצאים; הקן בדרך כלל מצוי בסביבות חוף הים. הפינגווינים הזוטרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 2 או 3 שנים.
בעונת הרבייה הזכרים עורכים תצוגות חיזור קולניות על מנת להרשים את הנקבות. בדרך כלל הזכר והנקבה לא נשארים יחד לאורך כל חייהם. לעיתים הפינגווינים בונים קן חדש, ולעיתים משפצים את קינם מעונת הרבייה הקודמת. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין ובדרך כלל מתחלפים אחת ליום או ליומיים, והביצים בוקעות בין 33 ל־36 יום לאחר ההטלה. כ־60% מן הביצים המוטלות בוקעות לבסוף.
תזונת הפינגווינים הזוטרים משתנה בין האוכלוסיות השונות, אולם בדרך כלל היא מבוססת על דגים, דיונונים, קריל ובעלי חיים ימיים קטנים שונים. לפעמים הם אף שולים בעלי חיים דוגמת סוסוני ים או סרטנאים מקרקעית הים. המזון נבלע בשלמותו מתחת למים, ולא מבותר על ידי המקור. בגלל מבנה גופם והשימוש היעיל שהם עושים בכנפיהם כדי לנוע במים, הפינגווינים הזוטרים מסוגלים לצלול בצורה טובה מאוד. בדרך כלל, הצלילה מתבצעת לעומקים של בין 10 ל־30 מטרים, ולעיתים רחוקות אף לעומקים של 60 מטרים. עם זאת, עיקר התזונה מתבצעת עד לעומק 5 מטרים. הפינגווין ניזון ביחידות, כאשר יתקל בלהקת דגים הוא יקיף אותה מספר פעמים ואז יצלול למרכזה בעודו לוכד דג. תנודות באספקת המזון עשויה להסביר את חילוף החומרים האיטי במין בהשוואה למינים קרובים.
לפינגווינים הזוטרים, כמו לשאר הפינגווינים בפרט ולכל העופות הימיים בכלל, תוחלת חיים ארוכה יחסית לעופות אחרים בממדיהם: כ־6.5 שנים. עם זאת, נודע שפרטים מסוימים, שהתגלו משום שנלכדו וסומנו, הגיעו לגיל מופלג של מעל 20 שנים.
הפינגוונים הזוטרים חוזרים למושבות הקינון כדי להאכיל את צאצאיהם בשעות בין הערביים. הם שוחים עד למרחק של כ־100 קילומטרים מהחוף בחיפושיהם אחר מזון, ובדרך כלל העלייה לחוף מתבצעת בקבוצות קטנות - התנועה בקבוצות מספקת הגנה מסוימת מפני טורפים, שנוטים לתקוף פרטים בודדים. המין אינו נתון בסכנת הכחדה ומצב השימור שלו הוא "ללא חשש", אולם ישנן אוכלוסיות מסוימות הנתונות בסכנה. נראה שהאוכלוסייה העולמית של הפינגווינים הזוטרים כוללת כ־500,000 זוגות. ביבשה, הפינגווינים הזוטרים מאוימים מצד כלבים, שועלים, חתולים, חמוסים והרמינים.
Eudyptula minor
דיאן פוסי
דיאן פוֹסי (באנגלית: Dian Fossey; 16 בינואר 1932 - 26 בדצמבר 1985) הייתה זואולוגית אמריקאית שחקרה ביסודיות מספר קבוצות של גורילות. היא התבוננה בהן מדי יום, במשך מספר שנים, ביערות של ההרים ברואנדה. את ההשראה הראשונית לעבודה במקום זה קיבלה מהפליאואנתרופולוג הבריטי המפורסם לואיס ליקי. במהלך מחקריה הייחודיים התקרבה פוסי לגורילות באופן יוצא דופן. שמה נודע למרחקים והיא זכתה להערכה רבה. בנוסף למחקר פעלה רבות לשימור הגורילות וסביבתן.
חייה.
ילדות ונעורים.