בנובמבר 1947 מונה למפקד גדוד 53 של החי"ש שבמלחמת העצמאות היה מגדודי חטיבת גבעתי. הקרב הראשון עליו פיקד כמג"ד היה פשיטה על הכפר פלוג'ה, במהלכה פוצץ הגדוד מספר בתים והרג כחמישים מאנשי הכנופיות. הוא פיקד על גזרת ניצנים נגד הפלישה המצרית. במחצית השנייה של המלחמה, החל מאוגוסט 1948, פיקד על חטיבה 9 (עודד) במבצע יואב, לפריצת הדרך לנגב, ובמבצע חירם לשחרור הגליל. ואחר כך מונה למפקד חטיבת עציוני.
שרות לאחר מלחמת העצמאות.
לאחר תום המלחמה הקים את הנח"ל. הוא עבר השתלמות קציני שריון בכירים בצרפת וב-1953 מונה למפקד הראשון של גייסות השריון שהורכבו מחטיבה 7 וחטיבה 27. הוא היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראש הממשלה משה שרת לחקירת אסון מעגן. בשנת 1954 הבטיח לו הרמטכ"ל משה דיין להעלותו מדרגת אלוף-משנה לדרגת אלוף, אך הבטחה זו לא קוימה על ידי דיין ומחליפו חיים לסקוב. ב-1956 פונדק סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, ובמקביל שימש יועץ למשלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית. בשובו לישראל פרש מצה"ל.
תפקידים בשרות הציבורי.
לאחר שחרורו ב-1959 מונה למשנה למנכ"ל משרד העבודה. ב-1962 מונה למנהל חבל ערד וב-1965 נבחר לראש המועצה הראשון. הוא שליווה ופיתח את היישוב בשנותיו הראשונות. בשעתו שיתף פונדק פעולה עם האדריכל יונה פיטלסון בתכנון ובפתוח העיר, שהפכה תוך זמן קצר לדוגמה המובהקת ביותר להתיישבות עירונית בישראל הצעירה ולתכנון עירוני חדשני. עם פרישתו מתפקיד זה, נתמנה ב-1965 לשגריר ישראל בטנזניה ובזנזיבר. בשנת 1971 הוחזר לצה"ל על ידי שר הביטחון משה דיין, ועל אף התנגדותו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, הוא מונה למושל רצועת עזה וצפון סיני בדרגת תת-אלוף. באפריל 1971 הופרד המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והאחריות על הרצועה פוצלה בין מפקדה צבאית בראשות דוד מימון והמנהל האזרחי בראשות פונדק. במהלך כהונתו בראשות המינהל האזרחי היו לו עימותים רבים עם הפיקוד הצבאי ועם אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון על דרכי הטיפול ברצועה. כיהן בתפקיד עד תחילת 1973 ומונה לשגריר ישראל בגואטמלה ובאל סלוודור תפקיד בו כיהן במשך כשנתיים. ב-1976 שימש מתאם פעולות הממשלה בגליל ולאחר מכן היה במשך שלוש שנים בשליחות מטעם הסוכנות היהודית בארגנטינה.
לאחר הפרישה.
פונדק היה חסיד תוכניות ליישוב פליטי 48 בצפון סיני. מאז האינתיפאדה הראשונה תמך בפינוי חד צדדי של רצועת עזה. באשר למניעת ירי הטילים מעזה המליץ להשיב בירי תותחים ולגרום להרג של מאות.
ב-1991 ביקש מחילה מהיישוב ניצנים על שלא הגן עליו מספיק. מאיר פעיל טען שהוא לא היה צריך לבקש סליחה ושהוא אינו מבין את מה שקרה. בשנת 2003 נסע במיוחד לארצות הברית על מנת לבקש סליחה ממפקד פלוגה שהדיח שלא בצדק.
בשנת 1996 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
מתיאורים שונים של חייליו, אוסף של יוצאי שכונות עוני, יוצאי האצ"ל, המגינים על יישובי השומר הצעיר, ועולים חדשים שטרם למדו את השפה העברית, מתקבל רושם של מפקד שהיו מוכנים ללכת אחריו באש ובמים. ואכן חלק מחייליו שמרו על קשר איתו במשך שנים רבות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר זיכרונותיו הראשון, "חמש משימות", ובשנת 2005 יצא לאור ספרו השני, "אדם לכל עת".
באוגוסט 2013 העניק הרמטכ"ל בני גנץ לפונדק דרגת ייצוג של אלוף, בעקבות הבטחה שקיבל ממשה דיין בשנת 1954, הרמטכ"ל באותה עת, ואשר לא קוימה מאז. דרגת האלוף הוענקה לפונדק באופן רשמי ב-20 באוגוסט 2013 בקריה בתל אביב, במעמד שר הביטחון משה (בוגי) יעלון ומשפחתו של פונדק.
נפטר בשיבה טובה ונטמן לבקשתו בבית הקברות של קיבוץ ניצנים, לצד רעייתו, מאשה, וסמוך לקברי הלוחמים שנפלו במלחמת העצמאות. הותיר אחריו שלושה ילדים.
מאיר פעיל
מאיר (מאיר'קה) פָּעִיל (פִּילַבסקי) (19 ביוני 1926 - 15 בספטמבר 2015) היה אלוף-משנה בצה"ל, היסטוריון צבאי, חבר הכנסת ופעיל שמאל ישראלי.
ביוגרפיה.
פעיל נולד בקיץ 1926 בירושלים, בנם של נחום וברכה פילַבסקי. אביו היה פועל בחברת אשלג ארץ-ישראלית בים המלח, השתייך מפלגתית לפועלי ציון שמאל והיה ביקורתי כלפי תפקידה של ההסתדרות הכללית.
מאיר פעיל התחנך בגן הילדים של חסיה סוקניק, המשיך ללימודים בבית הספר תחכמוני בעיר ולאחר מכן בבית החינוך לילדי עובדים בחולון, ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב. משנת 1937 היה חבר תנועת הנוער העובד ופעיל ביחידת הקשר של ההגנה.
כלוחם.
הפלמ"ח ומלחמת העצמאות.
בחודש יולי 1943, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ד'. בשנים 1943–1948 שירת בפלמ"ח. הוא עבר קורסי פיקוד ושימש בין היתר כמפקד כיתה, מפקד מחלקה ומפקד מחלקת סיירים, מדריך בקורס מפקדי מחלקות של "ההגנה" (1946) וסגן מפקד קורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח (1947). הוא השתתף בהברחת עולים מלבנון וסוריה, בהתקפה על משטרת הר כנען, בסזון נגד האצ"ל בירושלים, בליל הגשרים בפיצוץ גשר בנות יעקב ועוד.
במלחמת העצמאות היה מפקד יחידה מטעם הש"י בירושלים שפעלה נגד הארגונים הפורשים (האצ"ל והלח"י), ולאחר מכן סגן מפקד גדוד בחטיבת הנגב ולבסוף קצין אגף המטה של החטיבה. לחם בשכונת ממילא בירושלים, בקרב על משטרת עיראק סואידן, בכיבוש באר שבע, במבצע חורב לסילוק המצרים מהנגב, מבצע לוט לפריצת הסגר על סדום מידי ירדן, במבצע עובדה לכיבוש הנגב הדרומי ואילת ועוד.
לטענתו, הקוד הפנימי העמוק ביותר של הפלמ"ח הוא החברות והיחס האישי בין הלוחמים. עוד טען, כי לוחמי הפלמ"ח היו חדורי אהבת ארץ ישראל יחד עם הכרה בכך שחייבים למצוא דרך חיים משותפת ומכובדת עם הערבים, על פי עקרון השוויוניות והחלוקה. פעיל היה ממייסדי עמותת "דור פלמ"ח" ואגודת "אהלי פלמח" להנצחת הארגון ולוחמיו.
בצה"ל.
ב-1948, לאחר פירוק הפלמ"ח, המשיך לשירות קבע בצה"ל. תחילה הדריך בקורס מפקדים ושימש כקצין באגף המבצעים. במבצע קדש היה מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני ולחם בקרב רפיח. שאר תפקידיו לאחר המבצע: מדריך בבית הספר לפיקוד ומטה, מפקד חטיבה 11, מפקד בית הספר לקצינים, ראש מחלקת תורת הלחימה במטכ"ל ועוזר מפקד אוגדת השריון, ישראל טל, במלחמת ששת הימים. פרש מצה"ל בשנת 1971 בדרגת אלוף-משנה. תבע מאנשי הפיקוד גישה אנושית וחברית לפקודיהם.
כפעיל פוליטי.
ב-1973 ייסד פעיל את "תנועת תכלת-אדום", תנועת שמאל שדגלה בנסיגה מוחלטת משטחי יהודה, שומרון ועזה ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. הוא נמנה עם הראשונים שקראו להקמת מדינה פלסטינית. התנועה התאחדה עם מק"י וכוחות שמאל נוספים למפלגת מוקד, שקיבלה בבחירות לכנסת השמינית (1973) רק מנדט אחד. פעיל נבחר לכנסת. לאחר פירוק "מוקד" ייסדו פעיל וחבריה הלא-קומוניסטים של התנועה את מחנה של"י. המפלגה זכתה לשני מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית (1977) ופעיל נבחר לכנסת בשנית. היה חבר בוועדת החינוך וועדת הקליטה, והיה מהבולטים בחברי הכנסת של השמאל. קרא פעמים רבות למשא ומתן עם הפלסטינים ולמוכנות לנסיגה מהשטחים. היה ממייסדי המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני. במאי 1980 אולץ לפרוש מהכנסת לטובת איש "הפנתרים השחורים" סעדיה מרציאנו בהתאם להסכם הרוטציה שנחתם בסיעתו.
פעיל תמך בעיקרון שהאוכלוסייה הערבית נפגעה במלחמת תש"ח. עם זאת טען כי בעיית הפליטים הפלסטינים לא נבעה רק מכך שצה"ל גירש אותם: חלקם גורשו וחלקם ברחו תוך כדי המלחמה כשהיא נטתה לרעתם, וכי היו גם יהודים שגורשו או פונו.
נמנה עם הטוענים שהעלון שכתב אבא קובנר על הקרב על ניצנים, בו תקף בחריפות את כניעת חברי קיבוץ ניצנים, היה הכרחי כדי למנוע בריחת חיילים. טען שהיה בדיר יאסין מיד לאחר הטבח שהתבצע שם, ראה את תוצאותיו ובמשך שנים תבע את התנצלות אנשי האצ"ל והלח"י שביצעו זאת. אורי מילשטיין, אליעזר טאובר ואריה יצחקי טענו כי פעיל הוא אחד מגורמי ההפצה העיקריים של סיפור הטבח, שלא היה לטענתם, והיקפו הגדול (פעיל טען שנהרגו 254 ערבים, בדומה למספר שטען בתחילה האצ"ל, וכי חלק מההרוגים נקשרו קודם). מילשטיין אף טען כי פעיל כלל לא היה במקום ובדה את הדברים מלבו וכן טוען גם טאובר, אף על פי שמצוי העתק של דו"ח אותו כתב פעיל למפקד ירושלים ובו פירט את תוצאות הטבח, כפי שראה (הדו"ח המקורי, לטענת פעיל, אבד).
פעיל היה איש שמאל ציוני שהצדיק את פעולות צה"ל עד מלחמת ששת הימים, כולל מלחמה זו, וטען לרצון ישראל בשלום, שלא התקיים בזמנו בצד הפלסטיני. מאז מלחמת ששת הימים, אשר אחת מתוצאותיה היו השינוי הדמוגרפי עם קבלת מעל מיליון תושבים פלסטינים תחת שלטון ישראל, לא קיבל את "הסיפוח האיטי דה-פקטו" של השטחים הכבושים ובניית התנחלויות דוגמת כפר עציון.
על פי חברת הכנסת לשעבר, מרשה פרידמן, על אף שהתבדח בנושא הכאת נשים בידי בעליהן, "רק אחד מחברי הכנסת שנכחו במליאה דיבר בזכות הנשים. זה היה מאיר פעיל, שאמר: ‘ייתכן שלתנועה זו [הפמיניסטית] יש מה לומר, בעוד שאנו לא מבינים אותה ומבטאים זאת על ידי ציניות צברית טיפוסית. ח"כ פרידמן היא בהחלט תופעה מיוחדת במינה בכנסת שלנו”.
כהיסטוריון.