Bringing It All Back Home עוסק באובדן בן בעקבות מלחמת וייטנאם, ב-Where Has Tommy Flowers Gone? קיימת ביקורת כלפי תנועות הנוער האמריקניות וילדי הפרחים. במחזה Whiskey התעסק מקנאלי במוצאו הטקסני ובהרגלי שתייה קיצוניים. שמות הדמויות מתבוססים על שמות מותגי וויסקי ידועים. Bad Habits - סאטירה על ההרגל האמריקאי להסתמך על פסיכותרפיה אשר זכתה בפרס אובי, במחזה The Ritz , שעובד לאחר מכן לסרט , חבר במאפיה הניו-יורקית מוצא מחסה בסאונה של הקהילה הגאה.
אמצע הקריירה:
לאחר הכישלון של Broadway, Broadway משנת 1978 ושהייה קצרה בהוליווד, מקנאלי שב לניו יורק והחל לעבוד באופן תדיר עם מועדון התיאטרון של מנהטן . עם עליית המודעות להתפשטות נגיף הAIDS סגנון הכתיבה שלו הפך לשונה, וכלל יותר התייחסויות לנושאים שבקהילה הגאה. המחזמר The Rink עם מוזיקה מאת ג'ון קנדר ופרד אב שעלה בברודוויי בשנת 1984 ועוסק במחליקת גלגיליות התקבל באופן מעורב. Frankie and Johnny in the Clair de Lune שעלה בשנת 1987 באוף ברודוויי אף עובד לסרט "פרנקי וג'וני" בכיכוב אל פצ'ינו. The Lisbon Traviata משנת 1989 עוסקת בזמרת האופרה הנודעת מריה קאלאס.
המחזמר "נשיקת אשת העכביש" משנת 1992 , שעוקב אודות מארגן חלונות ראווה שנכנס לכלא הארגנטינאי, הוכתר כהצלחה גדולה וזכה כשנה לאחר מכן בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. גם המחזה שכתב מאוחר יותר - אהבה! אומץ! חמלה!, שעלילתו מתרחשת בבית נופש שבמחוז דאצ'ס, שעתיים צפונית לניו יורק, שם שמונה ידידים הומואים מבלים יחדיו את חופשות יום הזיכרון, יום העצמאות ויום העבודה שלהם, הזכה אותו בפרס טוני למחזה הטוב ביותר. Corpus Christi משנת 1997 , עורר מהומה רבתי, ומתאר גרסה מודרנית של שנים עשר השליחים, שמתגלים כחברי הקהילה הגאה בקורפוס קריסטי, טקסס. בעקבות ההצגה מקנאלי קיבל איומים על חייו. בשנץ 1998 עלה המחזמר Ragtime שזכה להצלחה. בשנת 2000 העלה מקנאלי עוד מחזמר - The Full Monty , שהוא למעשה עיבוד של הסרט המצליח ללכת עד הסוף. המחזמר היה מועמד ל-12 פרסי טוני.
סוף הקריירה:
בשנת 2000 החל מקנאלי לכתוב לסוגה חדשה - אופרה אמריקאית באנגלית והחל לשתף פעולה עם המלחין ג'ייק הייגי . מקנאלי היה חובב אופרות בעצמו והשתתף בתוכניות רדיו שונות בנושא במשך כמעט 30 שנים. האופרה הראשונה שהוא כתב הייתה "גבר מת מהלך" על בסיס ספרה של האחות הלן פרז'אן שלאחר מכן עובד לסרט. האופרה שעלתה בבית האופרה של סן פרנסיסקו נהפכה עם השנים לאחת האופרות האמריקאיות המצליחות ביותר.
בשנת 2007 הייגי הסתמך על טקסט של מקנאלי לאופרה הקאמרית שלו Three Decembers. באוקטובר 2015 העלה בית האופרה של דאלאס את האופרה Great Scott מאת הייגי, עם ליברטו מקורי של מקנאלי. כיכבו שם בין היתר ג'ויס דידונאטו ופרדריקה וון שטאטה.
במקביל, המשיך מקנאלי לכתוב למחזות זמר: The Full Monty משנת 2000, The Visit משנת 2001, A Man of No Importance משת 2002, Chita Rivera: The Dancer's Life משנת 2005, Catch Me If You Can משנת 2011 ו-Anastasia משנת 2016.
נפטר ב-24 במרץ 2020 כתוצאה ממחלת נגיף קורונה 2019.
טרנס מקנלי
מבצע מקרה אדום
מבצע מקרה אדום (בגרמנית: Fall Rot) היה התוכנית לשלב השני בכיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני והחל ב-5 ביוני 1940. הדבר התאפשר בזכות הצלחתו של מבצע מקרה צהוב, הפלישה למדינות בנלוקס וצפון צרפת במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה וניתוק צבאות בעלות הברית בצפון על חוף התעלה. כוחות עוצמתיים היו אמורים להתקדם גם לצרפת.
המבצע כלל שתי פעולות משנה, מתקפה ראשונית במערב החלה ב-5 ביוני, מעל נהר סום בכיוון נהר הסן והמתקפה העיקרית של קבוצת ארמיות A החלה ב-9 ביוני במרכז מעבר לנהר אן.
רקע כללי.
בסוף מאי 1940 נשלחו צבאות צרפת המאובזרים בצורה הטובה ביותר צפונה ואבדו במהלך מבצע מקרה צהוב והפינוי מדנקירק, שעלה לבעלות הברית ב-61 דיוויזיות. ווייגאן עמד בפני האפשרות להגן על שנמתחו מסדאן, לאורך נהרות האן והסום עד על תעלת למאנש, עם 64 דיוויזיות צרפתיות, הדיוויזיה הבריטית ה-51 (היילנד) וכמה דיוויזיות בריטיות שנשלחו לנמלים צרפתיים דרומית לסום כדי ליצור את "BEF השני" והיו התרומה הבריטית היחידה. לווייגאן חסרו עתודות כדי למנוע פריצת דרך על ידי הצבא הגרמני, שכלל 142 דיוויזיות, והלופטוואפה שהחזיק בעליונות אווירית, למעט מעל תעלת למאנש.
בין שישה לעשרה מיליון פליטים אזרחיים ברחו מהלחימה וגדשו את הכבישים, במה שנודע בשם L'Éxode (יציאת מצרים) ומספר מעט סידורים נעשו לקבלתם. אוכלוסיית שארטר פחתה מ-23,000 ל-800 ואוכלוסיית ליל מ-200,000 ל-20,000, בעוד ערים בדרום כמו פו ובורדו צמחו במהירות.
הקדמה.
קרב אבוויל.
קרב אבוויל התרחש בין 28 במאי ל-4 ביוני 1940 ליד אבוויל במהלך קרב צרפת מלחמת העולם השנייה. בזמן שמבצע דינמו, פינוי דנקירק, היה בעיצומו, ניסה הגנרל מקסים וייגאן לנצל את השתתפותם של כוחות גרמנים כדי לתקוף צפונה מעל הסום ולהציל את כוחות בעלות הברית הלכודים בכיס דנקירק. ההתקפה של בעלות הברית בוצעה על ידי הדיוויזיות המשוריינות הצרפתיות ה-2 וה-4 והדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה. התקפות בעלות הברית הקטינו את גודל ראש הגשר הגרמני בכ-50 אחוז.
קו וייגאן.
צבאות צרפת שוב פעלו באזור קווי האספקה והתקשורת שלהם והיה להם גישה קלה יותר למרכזי תיקונים, למאגרי אספקה ולחנויות. כ-112,000 חיילים צרפתים שפונו הוחזרו מחדש דרך נמלי נורמנדי ונמלי ברטאן. מה שהיווה תחליף כלשהו לדיוויזיות האבודות בפלנדריה. הצרפתים הצליחו גם להציל סכום משמעותי מהכוחות המשוריינים שלהם והקימו מחדש את דיוויזיות השריון ה-1 וה-2; ואילו לדיוויזיית השריון ה-4 נשלחו תחלופות במקום הכוחות שהיא איבדה; המורל עלה והיה גבוה מאוד בסוף מאי 1940.
המורל השתפר מכיוון שרוב החיילים הצרפתים ידעו על הצלחה גרמנית רק באמצעות שמועות; הקצינים הצרפתים ששרדו צברו ניסיון טקטי נגד יחידות ניידות גרמניות והגבירו את האמון בכלי הנשק שלהם, אחרי שראו את התותחנים שלהם והטנקים מתפקדים טוב יותר בקרב מאשר השריון הגרמני. לטנקים הצרפתים היו שריון כבד יותר ותותחים גדולים יותר. בין ה-23 ל-28 במאי, הצליחו הצרפתים להקים מחדש את הארמיות השביעית והעשירית. וייגאן החליט על טקטיקות של קיפוד, בהגנה לעומק, כדי לגרום להתשה מקסימלית ליחידות הגרמניות. הוא העסיק יחידות בעיירות ובכפרים קטנים שהיו מוכנים להגנה על כל מקום. מאחוריהן, היו דיוויזיות הרגלים, המשוריינות והממוכנות מוכנות להתקפה נגדית ולהקל על היחידות המוקפות, שהצטוו להחזיק מעמד בכל מחיר.
הקרב.
קבוצת ארמיות B תקפה את שני צדי פריז; ב-47 הדיוויזיות שלה נכללו רוב היחידות הניידות. לאחר 48 שעות, הגרמנים לא פרצו את ההגנה הצרפתית. על האן, הקורפוס הממונע ה-16 (הגנרל אריך הפנר) כלל למעלה מאלף כלי רכב משוריינים (AFVs) בשתי דיוויזיות פאנצר ודיוויזיה ממונעת עימם לחם נגד הצרפתים. התקיפה הייתה גסה והפנר איבד 80 מתוך 500 כלי רכב משוריינים בהתקפה הראשונה. הארמייה הרביעית הגרמנית כבשה את ראשי הגשרים מעל הסום אך הגרמנים נאבקו להתגבר על האן כשההגנה הצרפתית לעומק סיכלה את המעבר. באמיין גורשו הגרמנים שוב ושוב על ידי ריכוזי ארטילריה צרפתיים עוצמתיים, ושיפור ניכר חל בטקטיקות הצרפתיות.
הצבא הגרמני הסתמך על הלופטוואפה כדי לשתק את הארטילריה הצרפתית, תוך שחיל הרגלים הגרמני זינק קדימה, אולם הוא הצליח לתפוס מעברים רק ביום השלישי. חיל האוויר הצרפתי ניסה להפציץ אותם אך נכשל. מקורות גרמנים הכירו כי הקרב היה "קשה ויקר בחיי לוחמים, והאויב התנגד בצורה קשה, במיוחד ביערות ובחורשות והמשיכו במאבק כאשר כוחותינו דחקו מעבר לנקודת ההתנגדות". דרומית לאבוויל, נשברה חזית הארמייה העשירית (הגנרל רובר אלטמאייר) והחזית שלו נאלצה לסגת לרואן ובדרומה מעל נהר הסן. דיוויזיית הפאנצר ה-7 פנתה מערבה מעל נהר הסן דרך נורמנדי וכבשה את נמל שרבור ב-18 ביוני, ואילצה את כניעתה של חלק גדול מהדיוויזיה ה-51 (היילנד) ב-12 ביוני. כוחות החוד הגרמנים היו פרוסים יתר על המידה ופגיעים למתקפות נגד, אך הלופטוואפה שלל מהצרפתים את יכולת הריכוז, והחשש מתקיפה אווירית הביא לשלילת השימוש בכוחות השריון שלהם על ידי וייגאן.
ב-10 ביוני הכריזה ממשלת צרפת על פריז כעיר פתוחה. הארמייה ה-18 הגרמנית התקדמה לעבר פריז נגד התנגדות צרפתית נחושה אך הקו נפרץ בכמה מקומות. וייגאן טען שלא ייקח הרבה זמן עד שהצבא הצרפתי יתפורר. ב-13 ביוני השתתף צ'רצ'יל בישיבה של מועצת המלחמה העליונה האנגלו-צרפתית בטור. הוא הציע איחוד פרנקו-בריטי, אך הצרפתים דחו זאת. ב-14 ביוני נפלה פריז והפריזאים שלא הצליחו להימלט מהעיר גילו כי ברוב המקרים הגרמנים היו בעלי אופי נוח ביותר.
העליונות האווירית שקבע הלופטוואפה הפכה לעליונות אווירית מוחלטת, כאשר חיל האוויר הצרפתי עמד על סף קריסה. הצרפתים רק החלו לייצר את רוב המפציצים; בין ה-5 ל-9 ביוני במהלך מבצע פאולה, התבצעו מעל 1,815 גיחות, 518 מתוכם נערכו על ידי מפציצים. מספר הגיחות שהתבצע ירד ככל שלא ניתן היה להחליף את האבדות. ה-RAF ניסה להסיט את תשומת ליבו של הלופטוואפה עם 660 גיחות שנערכו נגד יעדים באזור דנקירק אך איבדו מטוסים רבים; ב-21 ביוני, 37 בריסטול בלנהיים הושמדו. לאחר 9 ביוני, כמעט ולא התקיימה ההתנגדות האווירית הצרפתית וכמה מטוסים ששרדו נסוגו לצפון אפריקה הצרפתית. התקפות הלופטוואפה התרכזו בתמיכה ישירה ועקיפה של הצבא. הלופטוואפה תקף קווי התנגדות שקרסו אז במהירות תחת מתקפת שריון.
קו מאז'ינו.