בכלי נשק מסוימים מחובר השרשיר דרך קבע לנשק עצמו. בכלי נשק אלה, מכונת הירייה מושכת את השרשיר דרך הנשק ומוציאה את השרשיר חסר הכדורים מצידה השני. בכלי נשק אחרים נעשה שימוש ב"שרשיר מתפרק", בהם לאחר פליטת הכדור, השרשיר מתפרק ומועף מכלי הנשק יחד עם התרמיל הריק. כלי נשק מסוג זה קלים יותר, ולכן נוחים יותר לתנועה תוך כדי ירייה. היתרון בשרשירים המחוברים דרך קבע הוא האפשרות למלא מחדש את השרשיר. שרשירים אלה מחוברים זה לזה בדרך כלל באמצעות חוליות עשויות בד, ואילו השרשירים המתפרקים מורכבים מחוליות עשויות מתכת.
השרשירים מתאימים לירי רציף וארוך של תחמושת. במהלך המאה ה-20 פותחו מקלעים עם קצב אש גבוה יותר, ונמצא כי המחסנית המסורתית הפכה ליעילה פחות משני טעמים: מחסנית בגודל סביר (עם פחות מ-70 כדורים) מצריכה את החלפתה בתכיפות גבוהה מדי במהלך ירי ממושך, והקפיץ המזין את הכדורים במחסנית אינו יכול לפעול בצורה מהירה ועלול להיתקע.
השרשירים מאוחסנים לרוב בקופסאות או בתופים הניתנים לחיבור מתחת או ליד כלי הנשק. באופן זה יכולים כוחות חיל רגלים ניידים להצטייד במקלע בינוני וקל עם כמות גדולה של תחמושת בקלות יחסית.
ממשלה גולה
ממשלה גולה היא קבוצה פוליטית המתיימרת לייצג מדינה כלשהי, אך נמצאת מחוץ לגבולותיה, או לעיתים בטריטוריות מעבר לים של המדינה. ממשלות גולות מוקמות לעיתים קרובות במצבי כיבוש: למשל, במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו מספר רב של ממשלות גולות מבריטניה, לאחר שמדינותיהן נכבשו על ידי גרמניה הנאצית. בבריטניה עצמה הוכנו תוכניות להעביר את הממשלה לקנדה ולהמשיך משם את המלחמה במקרה של פלישה גרמנית.
עילה אחרת להקמת ממשלת גולה היא סכסוך פנימי על הלגיטימציה השלטונית: במקרים מסוימים מנהיגי משטרים שהופלו בהפיכה או מהפכה ממשיכים לפעול ולטעון ללגיטימיות מחוץ לארצם, ובאחרים קבוצות מהפכניות מקימות ממשלות גולות בתואנה שהמשטר הקיים אינו מייצג את העם.
רוב הממשלות הגולות כיום אינן זוכות להכרה בינלאומית רשמית, אך במקרים מסוימים, כמו ממשלת טיבט הגולה, הן זוכות לאהדה ציבורית. ממשלת סהרה המערבית הגולה באלג'יר עקב הכיבוש המרוקאי בארצה, מוכרת רשמית על ידי מדינות רבות וחברה באיחוד האפריקאי.
קיימים מספר סוגים של ממשלות גולות:
1. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת ושלטו בהן בעבר (כאלו הן הראדה של בלארוס, ממשלת אירן הקאג'ארית, ממשלת אירן תחת השאה והממשלה המלכותית של לאוס )
2. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה שכבר לא קיימת (כזאת היא ממשלת דרום מאלוקו)
3. ממשלות אשר טוענות לשליטה בחלקים נרחבים יותר של המדינה (כזאת היא ממשלת טאיוואן אשר טוענת לשליטה בכל סין)
4. ממשלת אשר טוענות לשליטה בכל חלקי המדינה כאשר הן אינן שולטות בכל החלקים הללו, לעיתים ממשלות אלו ממנות גופים מיוחדים שמשמשים מאין ממשלה אוטונומית לחלקים שאינם בשליטה (כאלו הן ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הקהילה האזרבייג'נית של נגורנו-קרבאך, מנהל המעבר של דרום אוסטיה והרפובליקה האוטונומית של קרים)
5. ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת (כאלו הן הוועידה לחמש הפרובינציות הצפון קוריאניות, מועצת הכתר של אתיופיה וממשלת הביניים הסורית)
6. ממשלות בדלניות אשר טוענות לשליטה בחבלים עם תנועות בדלניות פעילות (כאלו הן ממשלת העיר החופשית דנציג, ממשלת פפואה המערבית, ממשלת קבינדה, הממשלה הקופטית, איחוד הקהילות הכורדיות, אמבזוניה, הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ממשלת כורדיסטן המערבית, הרפובליקה של קרג'ינה הסרבית, ממשלת הביניים למדינות השאן הפדרטיביות, ביאפרה והממשלה הרב-לאומית של טמיל אלם, ממשלת קטלוניה)
7. ממשלות בדלניות אשר טוענות לשליטה בחבלים עם תנועות בדלניות פעילות אולם מעמדן אינו ברור ולכן אינן יכולות להשתייך לקטגוריה הקודמת (כאלו הן הממשלה הטיבטית הגולה וממשלת מזרח טורקסטן)
כלבו שוקן
כלבו שוקן (בגרמנית Kaufhaus Schocken) הייתה רשת חנויות כלבו שהקים והפעיל שלמה זלמן שוקן בגרמניה טרם עליית הנאצים לשלטון. ב-1901 הרחיב שוקן את "בית-מסחר האחים אורי" (Warenhaus Ury Gebrüder) בלייפציג, שהייתה שייכת למשפחה שאחיו שמעון התחתן בה, בכך שפתח חנות נוספת בצוויקאו. ב-1907 נרשם העסק בשם "י. שוקן ובניו" והתרחב כך שב-1930 כבר היו 20 סניפים והרשת הייתה רשת החנויות הרביעית בגודלה בגרמניה. אחרי מות אחיו ב-1929 היה שלמה זלמן שוקן הבעלים היחיד של הרשת.
החנויות המפורסמות ביותר של הרשת היו אלו שנבנו בנירנברג (1925-26), שטוטגרט (1926-28) וקמניץ (1927-30), כולן עבודות של האדריכל היהודי אריך מנדלסון. כל השלוש הן אבני-דרך בתולדות האדריכלות המודרנית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון אולץ שוקן למכור את הרשת במחיר זעום לחברת "מֶרְקוּר" (Merkur) במסגרת האריזציה של בתי העסק הגרמנים. אחרי המלחמה הוחזר לשוקן חלקו ברשת (51%) והוא מכר אותו לחברת מרקור, שעברה גלגולים שונים וכיום היא חלק מרשת בתי הכלבו קאופהוף.
החנות המפורסמת ביותר הייתה בשטוטגרט. היא נבנתה מבטון ולבנים והייתה דוגמה טובה לשילובה של אדריכלות מודרנית בהקשר עירוני. שם היא עמדה מול מגדל העיתון "טאגבלאט", גם הוא מבנה בסגנון הבינלאומי, כך שנוצר שם מתחם מרשים של אדריכלות מודרנית (בקרבת מקום עומד גם בית הולדתו של הפילוסוף הגל). במלחמה כמעט ולא ניזוק המבנה, אבל ב־1960 החליטה עיריית שטוטגרט להרוס אותו על אף מחאות ברחבי העולם, וכיום עומד במקומו סניף "קאופהוף". החנות בקמניץ עומדת עדיין על תילה. ב-2014 הוקם במבנה מוזיאון המציג תערוכות מההיסטוריה הגרמנית ותערוכה קבועה על חייו ופועלו של שוקן.
זיקנה
גיז'מאר
גִיזֶ'מָאר ("Guigemar") היא עלילה ברטונית, סוג של שיר עלילתי, רומנסה, שנכתבה בידי מארי דה פרנס בשלהי המאה ה-12. הרומנסה נמנית עם תריסר השירים שכונסו בקובץ העלילות של מארי דה פרנס. כשאר העלילות בקובץ, גיז'מאר כתובה צרפתית עתיקה, בזוגות משפטים מחורזים בני שמונה הברות כל אחד.
גיז'מאר היא אחת היצירות בקובץ, שבהן מציינת המחברת את שמה במפורש - "מארי". בפתח-הדבר לעלילה זו היא מציבה שני יעדים לעבודתה: להעתיר שבחים על אנשים הראויים להם, על אף דברים שאפשר שאמרו יריביהם הקנאים; ולהציג את הסיפורים שמאחורי שירים מסוימים שהיו נפוצים ואהודים באותה התקופה. היו שהעלו את הסברה שפתח-הדבר לגיז'מאר קדם לפתח-הדבר הכללי של ספר העלילות בכתב-היד הרלי 978, כתב-היד היחיד המתעד את כל תריסר העלילות המוכרות לנו.
בסוף העלילה טוענת מארי שסיפור זה, אותו שמעה והעלתה על הכתב, היווה את הבסיס לשיר נודע שהושר באותם הימים על ידי פייטנים, בליווי וִיאוֹל (סוג של כינור קדום) ונבל.
תקציר העלילה.
גיז'מאר, בנו של וסאל נאמן למלך ברטאן, הוא אביר אמיץ וחכם, שעל אף מעלותיו הרבות, עוד לא ידע אהבה מימיו. יום אחד, במסגרת משלחת-ציד, הוא פוצע אנושות איילה לבנה לאחר מאבק, אך לא מבלי שספג גם הוא פצעים. לפני מותה, האיילה מדברת אליו, ומטילה עליו קללה, לפיה פצעיו לא יירפאו אלא על ידי אישה שתסבול מאהבתה אותו, והוא יסבול באותה המידה בגללה.
גיז'מאר משוטט ביערות עד שהוא מגיע לנהר ובו ספינת פאר נטושה. הוא עולה על הסיפון, ונח, נאנח מכאבים. כשהוא מתרומם ממקום משכבו, הוא תופס שהספינה החלה לנוע ואין לו עליה כל שליטה.
הספינה נושאת אותו אל מדינה שמלכה שם את אשתו במאסר מתוך קנאה. המלכה מותרת בפגישה עם שני אנשים בלבד: אשת סוד (אחייניתו של המלך), וכומר מסורס. החלק היחיד של כלאה שאינו מוקף חומה הוא הגן, הגובל בים. הספינה הנושאת את גיז'מאר עוגנת ליד הגן. המלכה ואשת סודה מטפלות בפצעי האביר ונותנות לו מחסה בטירה, כלוב הזהב של הגבירה. גיז'מאר והמלכה מתאהבים זה בזו כמעט מיד, אך שניהם אינם בטוחים שהתאהבותם הדדית. האביר מתוודה על רגשותיו בפני אשת הסוד של הגבירה, והיא מארגנת עבורו פגישה סודית עם המלכה. ברגע שהיא משתכנעת בכנות כוונותיו של גיז'מאר, הם מממשים את אהבתם. כאות אמונים זה לזו, הוא מעניק לה חגורת-צניעות, בעוד היא מעניקה לו שרוך-מותניים העשוי מבגדיו שלו. השרוך נתפר כך שאיש זולת המלכה וגיז'מאר לא יוכל להתירו מבלי לקרוע את הבגד.
שנה ומחצה של אושר אותו הם חולקים יחדיו חולפות, עד שלפתע חצרן המלך מגלה אותם יחדיו. המלך מכריח את גיז'מאר לשוב למולדתו. עם שובו, ההמונים מריעים לגיז'מאר כגיבור, אך הוא אינו מצליח להשתחרר מהמחשבות על אהובתו שבמרחקים. בינתיים, המלך כולא את המלכה בצריח-שיש. לאחר שנתיים בשבי, היא מפתחת דיכאון עמוק בשל כיסופיה לגיז'מאר. היא מצליחה להימלט מהצריח וחוככת בדעתה אם להתאבד בטביעה בים הסמוך. או-אז מתגלה בפניה אותה ספינה מסתורית שנשאה את גיז'מאר בשעתו, והיא מחליטה לעלות על סיפונה. הספינה מביאה אותה לברטאן, שם היא נופלת בשבי אציל בשם מריאדוק. הוא מנסה לאונסה, אך חגורת-הצניעות מונעת זאת בעדו.
מאוחר יותר עורך האציל מריאדוק טורניר היאבקות, בו נוכח גם גיז'מאר. הוא מזהה את המלכה, וכמבחן לווידוא זהותה, מרשה לה לנסות ולהתיר את שרוך-חולצתו שהיא העניקה לו לפני שנים. היא צולחת את המשימה, ומגוללת בפניו ארוכות את עלילותיה רוויות-הסבל. מריאדוק מנסה לשמור את המלכה בחזקתו, אך גיז'מאר מסכל את מזימתו ולבסוף הורגו.
מרקוס לפידוס
לפידוס
ניתוב קרניים
ניתוב קרניים או התוויית קרניים (באנגלית: Ray Tracing) הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת ובפיזיקה. בגרפיקה ממוחשבת הוא משמש לחישוב תאורה לתמונת תלת-ממד שנוצרה באמצעות מחשב.