לימור השלים תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון, שניהם באוניברסיטה העברית. השלים תואר שלישי במדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
היה מנכ”ל בית הנשיא, מנכ”ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב, מנהל פרויקט לפיתוח התעשייה/הכשרה מקצועית של הבנק העולמי בישראל, יועץ לנשיא המדינה ולשר הכלכלה.
הניח אשה, ד"ר אריאלה לימור ובת מנישואים קודמים. מבין אחיו, שלושה עוסקים בתחום התקשורת, יחיאל לימור, רפי מן ואיזי מן.
פעילות ציבורית.
כיהן חבר בוועדות שעסקו בנושאי המגזר השלישי בישראל, ביניהן:
באקדמיה.
לימור היה חוקר בכיר במכון למשפט ולפילנתרופיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר.
לימד בתוכניות לניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית בירושלים, מרכז ללימודים אקדמיים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת בר-אילן.
לימור כתב חמישה ספרים בנושאי המגזר השלישי בישראל ופרסם עשרות מאמרים ודוחות על המגזר השלישי ונושאי השכלה גבוהה בישראל.
העמותה למען מדע מוסרי
העמותה למען מדע מוסרי היא ארגון לא ממשלתי אשר נוסד בשנת 2001. מטרת העמותה היא לצמצם ולמנוע לחלוטין את הניסויים הנערכים על בעלי חיים בישראל.
רקע.
ניסויים בבעלי-חיים מתקיימים ללא כל הגבלה בפועל הודות למעטה הסודיות שמגן על מבצעי הניסויים ועל המנגנון שאמור לפקח עליהם. העמותה למען מדע מוסרי פועלת להגברת אכיפת החוק והפיקוח על הניסויים, לחשיפת מידע לציבור לצורך הגברת השקיפות בקרב עורכי הניסויים וגופי הפיקוח, לעידוד השימוש בהליכים מוכרים ומאושרים שיחליפו את הפגיעה בבעלי חיים, ולקידום פיתוחן של חלופות נוספות.
פעילות העמותה.
בשנת 2001 השתתפה העמותה למדע מוסרי במאבק משפטי של מספר ארגונים להגנה על בעלי חיים במטרה לקבוע נוסח מחייב של טופס בקשה לעריכת ניסוי, אשר פורסם ב-23.4.2001.
ב-2002 החלה העמותה בתהליך פריצת מעטה הסודיות של הנעשה במעבדות המבצעות ניסויים על בעלי חיים ושל עבודת הגופים המספקים אישורים לניסויים אלה (המועצה לניסויים בבעלי חיים) באמצעות עבודה משפטית מדויקת ושיטתית. במאבקה, הסתמכה העמותה למדע מוסרי על חוק חופש המידע אשר מחייב מסירת מידע בניגוד לחוק צער בעלי חיים.
מאחר שהחוק לחופש המידע מחייב גופים ציבוריים להיענות לבקשות לחשיפת מידע, העמותה הגישה בקשה למשרד הבריאות לחשוף את פרטי המידע הבאים (משנים 1999–2001):
לאחר שלא נמסר המידע והתכתבות נוספת עם משרד הבריאות, העמותה פנתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בעתירה לחייב את משרד הבריאות לחשוף את המידע על פי חוק חופש המידע. העתירה הוגשה לבית המשפט ב-2002.
חודשיים לאחר מכן בטרם הוכרעה העתירה, המועצה לניסויים בבעלי חיים מסרה לעמותה רשימה המכילה את חברי הוועדות הפנימיות. בנוסף, המועצה גם הודתה כי לא גובשה רשית חלופות לניסויים.
בשנת 2003 פסקה השופטת דרורה פלפל, שהיא מקבלת את רוב סעיפי העתירה שהגישה העמותה למען מדע מוסרי בספטמבר 2002. השופטת הורתה למשרד הבריאות ולמועצה לניסויים בבעלי חיים לחשוף את הנתונים שהתבקשו.
בשנת 2004 נחתם הסכם, אשר קיבל תוקף של פסק-דין בבית-המשפט העליון, בין העמותה למען מדע מוסרי לבין הממונה על הבגצ"ים בפרקליטות המדינה (פרקליט המועצה לניסויים בבעלי-חיים ופרקליט משרד הבריאות). לפי ההסכם, בפרק זמן של עד חצי שנה, על המועצה ליצור ולהפעיל מערכת רישום ובקרה על הניסויים בחיות המתבצעים בישראל, ולפרסם את הנתונים שייאספו. המדינה (משרד הבריאות) ערערה על פסק-הדין, אולם שר הבריאות דני נוה, התערב והתעקש להסדיר את העניין באמצעות הסכם בין הצדדים, בהתאם לעקרונות השקיפות ולחוק חופש המידע. ההסכם כלל את ויתור העמותה על עיבוד מידע משנים קודמות והסכמתה לקבל את המידע שיופק מעתה ואילך. בנובמבר 2006, בעקבות התערבות נוספת של בית-המשפט, נמסר כי מערכת המידע הוקמה ועומדת לרשות הציבור.
בדצמבר 2010 העמותה פנתה למשרד הבריאות בבקשה לקבלת המידע שנאסף במערכת הממוחשבת בשנים שעברו מאז הקמתה כפי שהוסדר בהסכם מינואר 2004. משרד הבריאות דחה את הבקשה של העמותה לאחר שיו"ר המועצה לניסויים בבעלי חיים התנגד בטענה כי חלק מן המידע גלוי זה מכבר והחלק הנותר חסוי. בעקבות זאת, עתרה העמותה לבית המשפט העליון בטענה כי אין כל סיבה לשמור את המידע חסוי וכי המידע חיוני לשם קיום דיון ציבורי בסוגיית הניסויים בבעלי חיים. בנוסף לכך, הבהירה העמותה כי אינה מתכוונת להשתמש במידע במטרה לפגוע בעבודת המועצה. בדיון אשר נערך בבית המשפט סוכם כי המועצה תבחן שנית את בקשת העמותה ואם מסירת המידע תתעכב העמותה תוכל לעתור לבית המשפט לעניינים מנהליים.
ב-2015 עתרה העמותה לבית המשפט המחוזי בירושלים בדרישה כי המועצה תשחרר דוחות שנתיים של המידע שנאסף על הניסויים בבעלי חיים.
בשנת 2014 החלה העמותה (במקביל למאבק המשפטי עם משרד הבריאות), בשיתוף עם המועצה לניסויים בבעלי חיים ומשרד הבריאות, דיון משפטי נגד אוניברסיטאות וגופים אקדמאים נוספים ברחבי הארץ (האוניברסיטה העברית, הטכניון, מכון ויצמן וכו') במטרה לחשוף מידע הנוגע לניסויים הנערכים על בעלי חיים. בית המשפט המחוזי בירושלים קבע כי חשיפת המידע אינו מסכן אינטרסים כלכליים, מקצועיים ומסחריים ועל כן אין מניע לשמירת סודיות הניסויים. בעקבות זאת הורה בית המשפט על מסירת המידע לרשות הציבור הרחב עד פברואר 2015. לאחר מספר ערעורים ודחיות, בדיון אשר נערך בבית המשפט העליון, נקבע כי על הגופים האקדמאים לשחרר את המידע המבוקש; אירוע שטרם קרה עד אוקטובר 2017.
דזנקה מקסימוביץ'
נבחרת גביע דייוויס של צ'ילה
נבחרת גביע דייוויס של צ'ילה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של צ'ילה שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1928. במהלך התקופה היא שיחקה 150 משחקים וניצחה ב-81.
הישגים.
בג&quot;ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון
בג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון או בשמו המלא 'בג"ץ 144/50-ישראל שייב נגד שר הביטחון, מנהל אגף החינוך ומנהל בית הספר הריאלי מונטיפיורי' הוא החלטה שניתנה ב-1950 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי ישראל אלדד שייב (אלדד). בג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למנהל אגף החינוך במשרד החינוך והתרבות להסביר מדוע הוא מסרב להסיר את התנגדותו להעסקתו של שייב בבית הספר הריאלי על שם מונטיפיורי. מאוחר יותר הומר הצו על תנאי לצו החלטי ברוב קולות. פסק דין זה הוא הפעם הראשונה בה נדון בבית המשפט בישראל חופש הביטוי של מורים בענייני פוליטיקה. פסק הדין מהווה בסיס חשוב בהגנה על חופש העיסוק וחופש הביטוי של העוסקים בהוראה.
האירועים שהובילו לעתירה לבג"ץ.
ד"ר ישראל שייב רכש את השכלתו ועבד כמורה במוסדות שונים בחו"ל. נוסף על כך, הוא היה פעיל בבית"ר וכתב כתבות בנושאי הגות שונים לעיתונות היהודית בפולין.  לאחר עלייתו ארצה, בשנת 1941, התחיל ללמד בגימנסיה "בן יהודה" בתל אביב. ב-1944 נעצר על ידי הבולשת הבריטית כחשוד בפעילות מחתרתית ונשלח למחנה מעצר בלטרון, כעבור שנתיים הצליח לברוח והמשיך להיות פעיל בלח"י עד לסיום המנדט.
לאחר קום המדינה ופירוק המחתרות ביקש שייב לחזור ללמד, אך עקב פעילותו במחתרת והשקפותיו הפוליטיות נדחה שוב ושוב על ידי מוסדות שונים. כאשר פנה בבקשת עבודה אל מנהל בית הספר "מונטיפיורי", הוא התנה את קבלתו לתפקיד בכך שיקבל אישור ממשרד החינוך. בתגובה לפנייתו, משרד החינוך לא אישר את העסקתו של שייב בנימוק:
כשפנה ישראל שייב למשרד הביטחון במטרה להבין מדוע קיימת ההתנגדות, תשובתו של בן-גוריון, שר הביטחון דאז, הייתה שאינו יכול לשמש כמורה מכיוון שהוא מטיף בספרו ובעיתונו לשימוש בנשק כנגד צה"ל והממשלה. ד"ר שייב פנה להתייעץ עם ידידו המשורר אורי צבי גרינברג שפנה אל בן-גוריון ואמר לו כי:
לאחר שבן-גוריון המשיך לעמוד על דעתו ולסרב לתת לו אישור, הגיש ד"ר שייב עתירה לבג"ץ שבתגובה הוציא צו על תנאי למשרד החינוך.
הדיון.
טענת העותר.
לפי טענתו של שייב אין צידוק לכך שנאסר עליו לעבוד בבית הספר. בנוסף טען שייב שאין לאסור על מורה ללמד רק על בסיס דעותיו הפוליטיות ופעילותו הפוליטית.
טענת המשיבים.
המשיבים טענו ששייב מסכן את מדינת ישראל בכך שהוא מטיף כנגד צה"ל ובכך חותר תחת ביטחון המדינה.
פסק הדין.
בית המשפט קבע ברוב קולות שהתערבותו של שר הביטחון דוד בן-גוריון בהעסקתו של ד"ר ישראל שייב בבית הספר הראלי "מונטיפיורי" היוותה חריגה מתפקידו והיא בוצעה בלי סמכות חוקית ממשית. בנוסף, הצו על תנאי שהוציא בג"ץ ב-14.11.51 בעניין זה נקבע כצו החלטי ברוב קולות. תשלום ההוצאות המשפטיות ושכר עו"ד הוטל על מנהל משרד החינוך.
לאחר המשפט.
לאחר המשפט תבע שייב תביעת נזיקין ממשרד החינוך והתרבות על הנזק הכלכלי שנגרם לו עקב הדחייה. תביעתו לא התקבלה מכיוון שבתקופה זו הרשות הממלכתית הייתה צריכה לאשר תביעות נגדה. נוסף על כך שלא קיבל פיצויים, שייב לא התקבל לעבודה בבית הספר "מונטיפיורי" ואף לא במוסדות לימוד אחרים. בזיכרונותיו הוא טען כי השופט אולשן אמר שלא לפרוטוקול לאחר קריאת פסק הדין:
השלכות פסק הדין.
בפסק הדין אומר השופט חשין כי הוא מקווה ש:
דבריו אלה עוגנו בחקיקה כשנתיים מאוחר יותר, בחוק חינוך ממלכתי סעיף 19:
פסקי הדין בהם מאוזכר הבג"ץ.
מסקנות מפסיקתו של השופט חשין אוזכרו בפסקי דין רבים כתקדימים להחלטות שונות:
בסטה יה
בסטה יה (בספרדית: , בתרגום לעברית: מספיק ודי) הוא ארגון ספרדי פתוח המאגד אזרחים לפעילות דיפלומטית נגד טרור ואלימות.
היסטוריה.