גרינברג נולד בקרקוב שבפולין במשפחה בת ארבעה ילדים. גדל בתל אביב ובנעוריו שימש כעוזר באולפני גבע.
ב-1958 הצטרף ל-"גבע" כטכנאי וצלם עבור יומני גבע. בשנת 1963 צילם את סרטו הקצר של דוד פרלוב "בירושלים". בשנת 1966 צילם את הקומדיה העממית "שני קוני למל", והחל בקריירה של אחד הצלמים הבולטים בקולנוע הישראלי. גרינברג עמד מאחורי המצלמה ברבות מן הקלאסיקות של הקולנוע הישראלי בשנות ה-60 ובשנות ה-70. החל משיתוף פעולה עם הבמאי משה מזרחי בסדרת "אני אוהב אותך רוזה" (1972) ו"הבית ברחוב שלוש" (1973), ובמאים כדוד פרלוב ("הגלולה", 1972), וכלה בסרטים עממיים וקומדיות עממיות כ"אני ירושלמי" של יהורם גאון משנת 1971, או המשכי אסקימו לימון. גרינברג היה הצלם בסרטו הגדול של אורי זוהר "מציצים" (1972) וסדרת הטלוויזיה "לול".
בשנת 1980 הוזמן גרינברג לצלם את סרטו של הבמאי סמואל פולר "האדומה הגדולה ה-1". עבודתו של גרינברג בסרט זה, שהיה סרט מלחמה רב תקציב, פתחה בפניו את הדלת לאולפנים הגדולים בהוליווד. גרינברג היה הצלם הראשי בכמה מהלהיטים הגדולים של הקולנוע המסחרי בהוליווד בשנים האחרונות, לרבות סדרת "שליחות קטלנית" של הבמאי ג'יימס קמרון בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, ולהיטים כ"רוח רפאים" בהשתתפות פטריק סוויזי, "טרנר והוץ'" בהשתתפות טום הנקס, או "הנזירות בלוז" בהשתתפות וופי גולדברג. רבים מהסרטים אותם צילם, כגון סרטי "שליחות קטלנית" או "ספרה", הם סרטים עתירי פעלולים. עבור תפקידו כצלם ב"" היה גרינברג מועמד לפרס אוסקר בשנת 1991. בשנת 1986 קיבל גרינברג אזרחות אמריקנית.
הוא נשוי לוורדה ולהם שלושה ילדים, מתגורר בברנטווד.
תיאודור פונטאנה
תיאודור רוסו
גוילי אש
ברזיל הקולוניאלית
תקופת ברזיל הקולוניאלית מתארת את ההיסטוריה הברזילאית מרגע גילוייה בראשית המאה ה-16 עד עצמאותה משלטון פורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-19.
גילוי ברזיל.
סדרת הסכמים בין מלכי ספרד ופורטוגל קדמה לגילוי ברזיל. ההסכם האחרון, הידוע בשם חוזה טורדסיאס, נחתם בשנת 1494, לפני שנודע שלאמריקה הדרומית יש בליטה מזרחית (מזרח ברזיל). עיקרו של ההסכם היה יצירת קו דמיוני שחילק את העולם בין שתי הממלכות. כל השטחים שממזרח הקו (בראש ובראשונה באפריקה) יהיו בשליטת פורטוגל והשטחים ממערב הקו (בראש ובראשונה אמריקה) יהיו בשליטת ספרד. הימצאותה של ברזיל (לפחות חלקו המזרחי) מזרחית לקו, למרות היותה חלק מאמריקה, קבעה את עתידה כפורטוגלית. כך, הפכה ברזיל למדינה היחידה בדרום אמריקה הדוברת פורטוגזית ולא ספרדית.
ההנחה המקובלת בקרב החוקרים היא שברזיל התגלתה על ידי פדרו קברל ב-22 באפריל 1500, אם כי יש דעת מיעוט הגורסת שהאירופאי הראשון ביקר בברזיל כבר באמצע המאה ה-14.
במשך הרבע הראשון של המאה ה-16, עשו הפורטוגלים מעט מאוד כדי ליישב את ברזיל. פה ושם הושארו בברזיל מספר מועט של לבנים אשר השתלבו בקהילות הילידים. בשנת 1503 משלחת בראשותו של גונסלו כואליו גילתה נוכחות צרפתית באזור.
בסביבות שנת 1526, ירדה קרנן של המושבות הפורטוגליות במזרח הרחוק והם חיפשו אפיקי התיישבות נוחים יותר ורווחיים יותר. ב-1530 הגיעה משלחת פורטוגלית גדולה לברזיל בפיקודו של מרטים אפונסו דה סוזה, סיירה לאורך החוף, גירשה את הצרפתים ויסדה את ערי החוף הראשונות של ברזיל, סאו ויסנטה וסאו פאולו. בשנת 1534 חולקה ברזיל לחמש עשרה נחלות רחבות ידיים, שנקראו קפיטניות, אשר נמסרו לאצילים פורטוגלים לניהול כזכות העוברת בירושה. הקפיטניות בברזיל היו רצועות ברוחב של כ-250 קילומטר מחוף האוקיינוס האטלנטי עד קו טורדסיאס. רוב הקפיטניות כשלו, אך הקפיטניה של פרנמבוקו, באזור בלם בצפון ברזיל, הצליחה הודות לגידול קנה סוכר. ב-1535 הוחל להביא עבדים מאפריקה לעבוד בגידול קנה הסוכר, שכן הילידים הברזילאים, אשר גם מהם נלקחו עבדים רבים, העדיפו במקרים רבים למות מאשר לעבוד בפרך.
בשנת 1549 נשלח המושל הפורטוגלי הראשון לברזיל. הוא קבע את מושבו בבאהיה בעיר חדשה שהקים שנקראה "סלבדור".
במקביל להתפתחות החקלאות האירופאית אשר התבססה על עבודה זולה של עבדים, התארגנו יישובים של עבדים נמלטים ואינדיאנים שנקראו קילומבו.
התיישבות צרפתית והולנדית.
חוזה טורדסיאס נחתם רק בין ספרד לפורטוגל. שאר מדינות אירופה לא היו מחויבות להסכם ולכן הרגישו חופשיות להתחרות בשתי המדינות על שטחים באמריקה. עיקר המאבקים נסובו על אמריקה הצפונית בין ספרד, צרפת ובריטניה, אך במקביל היו גם מאבקים בדרום היבשת, אם כי בהיקפים יותר קטנים.
מתיישבים צרפתים ניסו ליישב את אזור ריו דה ז'ניירו (צפון-מזרחה לאזור סאו פאולו בו התיישבו הפורטוגלים) בין 1555 ל-1567. הם הקימו שם מושבה בשם צרפת האנטארקטית. הפורטוגלים חשו למקום לגרש את הצרפתים והקימו במקום את ריו דה ז'ניירו.
היאחזות צרפתית נוספת בשם צרפת המשוונית הוקמה באזור סאו לואיס בצפון ברזיל בין 1612 ל-1614, אך גם היא נפלה לידי הפורטוגלים.
ניסיונות ההיאחזות ההולנדיים היו רציניים יותר. הולנד הייתה במלחמה עם ספרד ופורטוגל במאה ה-16 (מלחמת שמונים השנים) ושודדי ים הולנדים פשטו על החוף הברזילאי. בין 1630 ל-1654 שלטו ההולנדים על רצועת חוף ארוכה בצפון ברזיל והקימו בו יישובי קבע. המושבה ההולנדית הייתה נתונה תחת מצור תמידי של הפורטוגלים ובסופו של דבר, ההולנדים החליטו שעלות החזקת המושבה גוברת על התועלת שאפשר להפיק ממנה. אחרוני החיילים ההולנדים הסתלקו ב-1661. בתמורה קיבלו ההולנדים פיצוי מפורטוגל במלח.
התפשטות לתוך היבשת.
רוב המתיישבים הפורטוגלים שכנו לאורך החופים ועסקו בחקלאות. אולם היו קבוצות של ישועים אשר חדרו יותר פנימה לתוך היבשת כדי לנצר את הילידים. קבוצות נוספות אשר נכנסו לתוך היבשת היו הבנדיראנטס אשר חדרו בקבוצות לתוך היבשת בחיפוש אחר זהב, עבדים, יהלומים ושאר מקורות הכנסה. הבנדיראנטס יסדו בדרכם יישובים באזורי מכרות, אשר חלקם קיימים עד היום. בשנת 1698 נמצאו כמויות גדולות של זהב באזור מינאס ז'ראיס שהביאו לגידול האוכלוסייה בפנים הארץ.
למרות ההגבלות שחלו על הפורטוגלים על פי תנאי חוזה טורדסיאס, חדרו הפורטוגלים לעומק היבשת הדרום אמריקאית, ממערב לקו התיחום בין הספרדים לפורטוגלים. רכסי האנדים ונהר פאראנה אשר הפרידו בין המושבות הספרדיות לשטחי ברזיל, מנעו מהספרדים לאכוף את תנאי ההסכם בחלקים הפנימיים של היבשת הדרום אמריקאית. וכך, על אף שלאורך קו החוף נשמרה החלוקה בין ספרד לפורטוגל על פי חוזה טורדסיאס, ועד היום רק אזורי חוף ממזרח לקו נמצאים בשטח ברזיל, בפנים הארץ הצליחו הפורטוגלים להשתלט על חלקים גדולים של היבשת וליישב אותם ואלו שייכים היום לברזיל למרות היותם ממערב לקו.
שלטון פורטוגלי.
הכתר הפורטוגלי דאג להפעיל את שליטתו הישירה על תושבי ברזיל בגביית מיסים גבוהים ובקביעת הגבלות סחר המחייבות מסחר ישירות עם פורטוגל ולא עם מדינות אחרות. כמו כן נאסר השימוש בדפוס ונמנע פיתוח של תעשייה.
סופה של תקופה.
בשנת 1808 פלש נפוליאון לפורטוגל והחצר המלכותית נאלצה לצאת לגלות. המלך בחר בנחלתו הברזילאית כמקום מושבו הארעי. המשפחה המלכותית חזרה לאירופה בשנת 1821, אך היחלשות פורטוגלית שבאה בעקבות הפלישה הצרפתית סימנה את תחילת הקץ של השלטון הפורטוגלי בברזיל. שנה לאחר יציאת המשפחה המלכותית, הכריז פדרו הראשון על עצמאות ברזיל.
קנטבריה
קנטבריה (בספרדית: Cantabria) היא קהילה אוטונומית בצפון ספרד. שטחה הוא בסביבות 5,000 קמ"ר, מה שהופך אותה לאחת משלוש הקהילות האוטונומיות הקטנות ביותר בשטחן (השתיים האחרות הן לה ריוחה והאיים הבלאריים). הפארק הלאומי פיקוס דה אירופה נמצא בחלק משטחה של קנטבריה.
קנטבריה נתחמת מצפון על ידי הים הקנטברי, ממזרח על ידי חבל הבסקים, ממערב על ידי אסטוריאס ומדרום על ידי קסטיליה ולאון.
קנטבריה כוללת מחוז (פרובינציה) אחד בלבד, הנקרא גם הוא קנטבריה.
בירתה של קנטבריה היא סנטנדר, בה מתגוררים כ-185,000 תושבים. העיר השנייה בגודלה בקנטבריה היא טורלבגה (Torrelavega) (כ-56,000 תושבים).
עוד לפני הכיבוש הרומי של ספרד כונו תושבי אזור קנטבריה בשם "קנטבריאנים". לגבי מקור השם הועלו מספר השערות. יש המשערים שמקור השם במילה cant שמשמעותה "אבן" בקלטית ומשמעות "קנטבריה" היא "שוכני ההרים". הקנטבריאנים היו ידועים כשכירי חרב ובין השאר שרתו בצבאו של חניבעל במלחמה הפונית השנייה. בשל המאפיינים הלשוניים והתרבותיים הקלטים ששרדו בקנטבריה, היא נחשבת לאחת מהאומות הקלטיות.
במאה הראשונה לפני הספירה, בין השנים 29-19 לפני הספירה, איחד קורוקוטה את הקנטברים ללחימה עיקשת נגד הפולשים הרומאים. הרומאים, אשר היו מעוניינים בזהב באזור אסטוריאס ובנחושת שנמצאת בקנטבריה, ביקשו לכבוש את קנטבריה, אולם נתקלו בהתנגדות של הקנטבריאנים.
בשנת 26 לפני הספירה הגיע הקיסר אוגוסטוס לאזור לנהל את הקרבות בעצמו. בתחילה הצליח למשוך את האסטוריאנים לצדו, אולם בהמשך הם העדיפו להילחם ביחד עם הקנטבריאנים. על פי דיו קסיוס, השתמשו הקנטבריאנים והאסטוריאנים בלוחמת גרילה בגלל נחיתותם המספרית לעומת הצבא הרומאי, שכלל מעל שמונה לגיונות ואת הצי הרומאי. הלחימה ארכה כעשר שנים. הרומאים לא לקחו שבויים מהקנטבריאנים, בין השאר בגלל שהקנטבריאנים העדיפו להתאבד ולא ליפול בשבי, ועל כן תוצאות הלחימה היו חיסול הגברים בגילאי הלחימה בקרב הקנטבריאנים.