בעזרת המגנטים של הציקלוטרונים הוא פיתח במעבדה בברקלי את הקלוטרון (Calutron - על שם אוניברסיטת קליפורניה), ואחר כך פיקח על בניית הקלוטרונים במפעל הגדול להעשרת האורניום באוק רידג' שבטנסי, ועל תיקון התקלות הרבות שהתגלו בהם. תקלות אלו נבעו מתהליך הבנייה המזורז של הקלוטרונים. אף על פי ששיטה זו לא הייתה היחידה שבה השתמשו באוק רידג' להעשרת האורניום, היא הייתה הראשונה שפעלה בהצלחה, והייתה השיטה העיקרית בהעשרת האורניום של "ילד קטן", הפצצה שהוטלה על הירושימה. לאחר המלחמה הצליחו להתגבר על הבעיות שהיו לשיטות ההעשרה האחרות, ושיטה זו נזנחה, אולם השימוש בה היה חיוני לעמידה בלוח הזמנים התובעני של פרויקט מנהטן.
גם במסלול השני לייצור חומר בקיע לפצצה הייתה ללורנס יד - ייצור הפלוטוניום. הדרך לייצר אותו מאורניום התגלתה במעבדה שלו בברקלי על ידי אדווין מקמילן, גלן סיבורג ושותפיהם למחקר. מעבדת הקרינה בברקלי הפכה לאחד ממרכזי המחקר החשובים במהלך המלחמה, והדבר השפיע על אופייה: ממעבדה בה היו עשרות אנשי צוות, היא גדלה למעבדה בת למעלה מ־1,000 איש. היא גם הפכה ממוסד מדעי טהור, למוסד שכפוף לכללים צבאיים ולסיווג ביטחוני. גם לורנס נאלץ להגביל את מנהגו לחלוק מידע עם מדענים עמיתים, אם כי לא תמיד עמד בכך.
מעבר לתרומה הספציפית שלו בתחום העשרת האורניום, לורנס לקח חלק חשוב בניהול הכללי של פרויקט בניית הפצצה. כשהאחריות על הפרויקט עברה לצבא, והוא הפך ל"פרויקט מנהטן", תמך לורנס בהקמת מעבדה מיוחדת שתרכז את פיתוח הפצצה עצמה, מעבדה שהוקמה לבסוף בלוס אלמוס. לורנס הציע שבראש המעבדה יעמוד איש המעבדה שלו בברקלי, אדווין מקמילן. אך ההחלטה הייתה בידי ראש הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס. גרובס רצה בתחילה שלורנס עצמו יעמוד בראש המעבדה, אך הוא היה נחוץ גם בפרויקט העשרת האורניום, ולבסוף בחר גרובס ברוברט אופנהיימר. על אף שאופנהיימר היה ידידו, זעם לורנס על ההחלטה. הוא לא האמין שאופנהיימר, התאורטיקאי, יוכל לעמוד בראש מעבדה כזו, וגם לא בטח בו בשל עמדותיו השמאלניות.
לורנס, רוברט אופנהיימר, ארתור קומפטון ואנריקו פרמי היו חברים בצוות שהתבקש להמליץ כיצד להשתמש בפצצות הגרעיניות, לאחר שהושלם פיתוחן. בתחילה תמך לורנס ברעיון לבצע הדגמה של פעולת הפצצה בפני נציגים של יפן על מנת לשכנע אותם להיכנע, אולם לבסוף הוא השתכנע להצטרף לדעת שאר חברי הוועדה, שהמליצו ב־16 ביוני 1945 על "שימוש צבאי מיידי" בפצצה. חודש אחר כך נכח לורנס בניסוי טריניטי שנערך בניו מקסיקו, ובו פוצצה לראשונה פצצה גרעינית.
אחרי המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם, ועם תחילת המלחמה הקרה, המשיך לורנס לשמור על קשרים טובים עם הממסד הביטחוני האמריקאי, כולל הצבא, הוועדה לאנרגיה אטומית (AEC) שהוקמה ב־1946, וחברי קונגרס שעסקו בנושא. בזכות כך הוא השיג תמיכה ממשלתית לפרויקטים החדשים של המעבדה, בהם ציקלוטרון בקוטר של 185 אינץ' (470 ס"מ), סינכרוטרון, ומאיץ קווי. בעזרת מאיצים אלה הצליחו מדעני המעבדה ליצור בפעם הראשונה באופן מלאכותי מזונים, ולצפות בפעם הראשונה באנטי-פרוטון. לורנס פעל לא רק למען הפרויקטים של המעבדה שלו, אלא ניצל את המוניטין והקשרים שלו לטובת פרויקטים ביטחוניים-טכנולוגיים אחרים. כך דחף למען פיתוח של מנועים גרעיניים לצוללות ופיתוח של נשק רדיולוגי. הוא לא נהג לפעול באופן פומבי, אלא מאחורי הקלעים, דבר שהתאים יותר לאופיו.
כמו רוב מדעני הגרעין, התנגד לורנס בתחילה לרעיון של אדוארד טלר לפיתוח פצצת המימן. אולם אחרי שהסובייטים ערכו את הניסוי הגרעיני הראשון שלהם ב־1949 שינה לורנס את דעתו, והפך לתומך נלהב של פיתוח הפצצה. תרומתו המדעית של לורנס לפרויקט זה אמורה הייתה להיות בניית מאיצי חלקיקים גדולים שיפיקו נייטרונים בעלי אנרגיה גבוהה. נייטרונים אלו נדרשים לייצור הטריטיום המשמש בפצצת המימן, וכן לייצור פלוטוניום המשמש בפצצת ביקוע גרעיני. המיקום שנבחר למאיץ הראשון היה בסיס חיל אוויר בליברמור, כ־50 קילומטר ממזרח לסן פרנסיסקו. התוכנית בוטלה זמן קצר אחרי הפעלת המאיץ, אולם בעידודו של טלר הפך האתר בליברמור למעבדת המחקר הביטחונית השנייה בחשיבותה (אחרי מעבדת לוס אלמוס). מעבדה זו הייתה בתקופתו של לורנס מסונפת למעבדת הקרינה שלו בברקלי, ואילו היום היא עצמאית לחלוטין וקרויה המעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
הגישה הניצית ההולכת וגוברת של לורנס הובילה לקרע ביחסיו עם רוברט אופנהיימר, ששיאו היה נכונותו של לורנס להעיד נגד אופנהיימר בשימוע שנערך לו ב־1954 על הסרת הסיווג הביטחוני שלו. בסופו של דבר, בגלל אשפוזו של לורנס, הוא לא העיד באופן רשמי בפני הוועדה, אבל דיבר עם צוות התביעה וטען באוזניהם כי אסור לאפשר לאופנהיימר "איזשהו קשר לקביעת מדיניות". בעקבות הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב־1954 במהלך "מבצע קאסל" , וגרמו לפיזור נשורת גרעינית בטווח שהיה גדול מהמצופה ושכלל גם אזורים מיושבים, החלה לעלות דרישה ציבורית להפסקת הניסויים הגרעיניים. לורנס התנגד לדרישה, והציע במקום זאת לפתח פצצות "נקיות", שיגרמו לפיזור של פחות נשורת.
ב־1958 נענה לבקשתו של הנשיא אייזנהאואר להצטרף למשלחת האמריקנית לשיחות שנערכו בז'נבה בשווייץ בנושא של הפסקת הניסויים הגרעיניים. במהלך הדיונים, חלה החמרה במחלת הקוליטיס הכיבית שממנה סבל באופן כרוני. הוא חזר לארצות הברית ונותח בבית חולים בפאלו אלטו. לורנס לא שב להכרתו לאחר הניתוח, ונפטר כחודש לאחר מכן, ב־27 באוגוסט 1958. עשרים ושלושה ימים בלבד לאחר מותו, החליטה אוניברסיטת קליפורניה לקרוא על שמו את המעבדות בברקלי ובליברמור. היסוד הכימי מספר 103 שנתגלה ב־1961 במעבדת לורנס בברקלי נקרא "לורנציום" על שמו.
וולאס קרותרס
וולאס קרותרס (באנגלית: Wallace Hume Carothers; 27 באפריל 1896 - 29 באפריל 1937), כימאי אמריקאי, ידוע בשל המצאת הניילון בשנת 1935.
ביוגרפיה.
קרותרס נולד בברלינגטון, איווה וכבר כילד היה משקיע שעות רבות בביצוע ניסויים. בספטמבר 1915 החל ללמוד בקולג' טרקיו במיזורי. הוא החל את הקריירה המחקרית שלו ב-1924 כחבר פקולטה באוניברסיטת אילינוי. ב-1926 עבר לאוניברסיטת הרווארד וב-1928 החל לעבוד בדופונט ומונה לראש חטיבת הכימיה האורגנית בחברה. קבוצת המחקר של קרותרס ביצעה מחקר על פולימרים ובאפריל 1930 יצרה את הנאופרן, הגומי הסינתטי הראשון, ואת הפוליאסטר הראשון. בשנת 1934 הצליח ליצור סיבים של פוליאמיד, שנמצאו בעלי חוזק גבוה מזה של משי, ועמידים בשחיקה ובפני חומרים כימיים רבים. בשנת 1935 חברת דופונט רשמה פטנט על הפולימר החדש ועל תהליך ייצורו, ונתנה לו את השם המסחרי "ניילון", אשר גרם למהפכה בתעשיית הסיבים הסינתטיים. אף על פי שיצירת הניילון הייתה תוצאה של מאמץ קבוצתי, תפקידו של קרותרס בכך היה קריטי, ובשל כך המצאת הניילון נזקפת לזכותו.
קרותרס נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, והיה מועמד לפרס נובל.
קרותרס, שייתכן כי סבל מהפרעה דו-קוטבית, התאבד ב-1937 בשתיית ציאניד מהול במיץ לימון. הוא מת כשנתיים לפני השקתו המסחרית של סיב הניילון. קרותרס היה נשוי ואב לבת, אך מעולם לא זכה להכירה משום שנפטר כאשר אשתו הייתה רק בחודש השני להריונה.
הביוגרפיה של קרותרס נכתבה על ידי מאט הרמס, שעבד עמו במחלקת המחקר המרכזית של דופונט.
אברהם מור
אברהם (אברמל'ה) מור (5 במאי 1935 – 16 בדצמבר 2012) היה שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם אברהם מרקוביץ. גדל והתחנך בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקס פיין.
בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והעלה שם הצגה עם אילי גורליצקי ואורי זוהר. הוא למד משחק במשך שנתיים בסטודיו לדרמה של "התיאטרון הקאמרי" עד לגיוסו.
בתיאטרון.
מור הצטרף ללהקת "בצל ירוק" החל מ"כביסת הרש" (כשכיר, לא נמנה עם חברי הלהקה).
מור שיחק בהצגות תיאטרון ובמחזות רבים. את דרכו בתיאטרון החל ב"האהל", בנוסף שיחק גם ב"תיאטרון חיפה", ב"התיאטרון הקאמרי", תיאטרון גיורא גודיק ובעיקר ב"תיאטרון הבימה". בין היתר שיחק במחזות "מעגל הגיר הקווקזי", "בוסתן ספרדי", "הצוענים", "קזבלן" ועוד רבים נוספים. ב-1976, שיחק במחזה "המגילה" של איציק מאענגר בתפקיד המלך אחשוורוש.
ב-1996, שיחק מור בהצגת הילדים ״עוץ לי גוץ לי״, בתפקיד הטוחן שכתב אברהם שלונסקי, הפיק מנחם גולן, בבימויו של שלמה וישינסקי, ולצידם של שלמה וישינסקי, שרון חזיז, שרון צור, אלי ישראלי, נתן כוגן, ציפי מור, וצחי נוי. ב-1998 שיחק מור בהצגת הילדים ״אלאדין״, בתפקיד קיסר סין שכתבו אסף אשתר, וליאור כלפון, הפיקה מרים עציוני, ביים נתן דטנר, ולצידם של ליאור כלפון, נועה דורי, חנה לסלאו, רובי דואניאס, ויניב פולישוק.
בקולנוע.
בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים "משפחת שמחון" (1964, קריין פתיח הסרט), "מוישה ונטילטור" (1966), "המניע לרצח" (1966), "פורטונה" (1967), "קומנדו סיני" (1968), "רק היום" (1976), "נישואין נוסח תל אביב" (1979, קריין פתיח הסרט), "קוני למל בקהיר" (1983), "אלכס חולה אהבה" (1986), "תלווה לי את אשתך" (1989), "המחצבה" (1990), "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), "האיטלקים באים" (1996) ועוד רבים אחרים.
דיבוב.