מותו של בעל היה מחזורי, ומדי שנה בתקופת היובש, היו עורכים מספד גדול לבעל כחלק מטקס דתי. את הפעולות של האבלות והקינה של אל וענת על בעל, אפשר לראות כפעולות שמימיות שבני האדם צריכים לחקות אותם, ובהם תלויה לא מעט תחייתו המחודשת של בעל.
קאסוטו מזהה את הדדרמון הנזכר בתנ"ך עם בעל ומציין כי מספדו של הדדרמון-בעל נזכר בגלוי בספר זכריה () שם מתואר מספדו של בעל שנעשה בבקעת מגידו כדוגמה למספד גדול ומוכר: "בַּיּוֹם הַהוּא יִגְדַּל הַמִּסְפֵּד בִּירוּשָׁלִַם כְּמִסְפַּד הֲדַדְרִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן".
מקבילות לשוניות בתנ"ך.
ישנן מקבילות לשוניות רבות בין העברית המקראית לבין האוגרית. מעבר לדמיון הלשוני באוצר המילים קיים דמיון רב גם בצירופי מילים, ביטויים ותכנים. מבין הביטויים הדומים ניתן להביא את הדוגמאות הבאות:
הבדלים בין התנ"ך לשירה האוגריתית.
הים ומפלצותיו.
ההבדל היסודי בשימוש שעושה המקרא במוטיבים מתוך עלילת בעל, הוא בזהות האל הלוחם בים ובמפלצותיו. את מקומו של בעל בעלילה האוגריתית מחליף במקרא אלוהי ישראל, הפועל ללא שותפים או בעלי ברית, אף שאפשר למצוא ביטויים של ריבוי גם אצלו ("נעשה אדם" בבריאת האדם, או "הבה נרדה ונבלה שפתם" במגדל בבל), אך ישנן השערות שאלוהי ישראל פונה אל מלאכיו.
מהבדל מרכזי זה, מסתעפים כמה הבדלים עקרוניים נוספים – ראשית, במקרא, המאבק איננו מתואר כמאבק בין שני כוחות עצמאיים במעמד זהה, והים איננו מצויר כאלטרנטיבה לשלטונו של אלוהי ישראל. יתרה מזאת, אקט המלחמה בין אלוהי ישראל לים מתואר במקרא כאקט חד-צדדי, ללא התמודדות או נקודות מפנה דרמטיות כפי שישנן בעלילת בעל, אלא כמכה אחת ניצחת שמכה אלוהי ישראל את הים ומפלצותיו. ניצחונו של אלוהי ישראל במקרא מובטח מראש, מוחלט וטוטאלי, וגם אם לאחר מכה זו שהכה האל את הים, עדיין קיימת סכנה עתידית מצד הים ומפלצותיו, הרי שאיום זה אין בו כדי לסכן את האל עצמו, בשונה מבעל הממשיך לחשוש בעצמו, מפני פלישות אויביו לביתו. כמו כן, לא קיים תיאור כי שלטונו של אלוהי ישראל הובטח לו רק לאחר ההתמודדות מול ים והכנעתו, והמלחמה בים איננה חלק ממערכה רחבה יותר כדוגמת סדרת מלחמותיהם של בעל וענת.
קאסוטו, שנזקק כבר לעניין זה טוען, שאף בתנ"ך עצמו ישנה הבחנה בין הטקסט המקראי לטקסט של הנביאים. הנביאים עצמם השתמשו במיתוסים הכנעניים לשם פולמוס חריף עם המיתולוגיות הכנעניות, ולכן ניתן למצוא טקסטים תנ"כים נוספים שבהן נראה שיש מאבק ומלחמה בין מפלצות הים שמסמלות רוע לבין ה', בין בעבר ובין בעתיד, בעוד שהטקסט המקראי בבראשית בעניין בריאת התנינים הגדולים למשל, הוא טקסט שמתנגד בטון שקט לתפיסה האלילית הקיימת כי מדובר במפלצות מיתולוגיות שנלחמות או מורדות באלוהים, וטוען כבדרך אגב כי הן בריות טבעיות שנבראו כיתר הנבראים, לעשות את רצונו, ואין מקום כלל למלחמה או מאבק. הד של תפיסה זו קיים גם בתהילים שבו הטבע נתפס כטבע גרידא:
"זֶה הַיָּם גָּדוֹל וּרְחַב יָדָיִם, שָׁם רֶמֶשׂ וְאֵין מִסְפָּר, חַיּוֹת קְטַנּוֹת עִם גְּדֹלוֹת: שָׁם אֳנִיּוֹת יְהַלֵּכוּן, לִוְיָתָן זֶה יָצַרְתָּ - לְשַׂחֶק בּוֹ:" ()
מנהגי אבלות וקבורה.
כאשר לאל נודע כי בעל מת הוא פותח במנהגי אבלות: הוא יורד מכסאו להדום וממנו לשבת על הארץ, יוצק על ראשו עפר אבלות ועפר מתפלשים, לובש בגד אבלות "מאזרתמ" (ייתכן שהכוונה לשק), פוגע בעורו באמצעות אבן צור, שורט את פניו, תולש את זקנו, ומקונן על בעל בנו. גם ענת אחותו של בעל פועלת באופן דומה: היא פוצעת את עצמה, שורטת את לחייה, תולשת את זקנה, בוכה עליו, מקוננת וקוברת אותו באדמה בפסגת צפון. מנהגים אלו של תלישת שערות הראש והזקן, הכאת הגוף ושריטתו מוזכרים כמנהגי אבלות לא לגיטימיים במקרא.
לעומת זאת, מנהגים אחרים כמו שימת עפר על הראש, התפלשות באפר, חגירת שקים, ונשיאת מספד וקינה לאות צער ואבלות היו מנהגים מקובלים במקרא.
סעודות בשר ויין.
לעומת גישת התנ"ך, שבו אלוהים לכל היותר מריח את ריח הניחוח של קורבנות בני האדם, ואין לפניו פעולות גשמיות של ממש, בצד קיומם של לא מעט פסוקים בנביאים האחרונים שמראים אף את סלידתו של האל מריבוי קורבנות, בעלילה האוגריתית מסופר פעמים לא מעטות שהאלים חוגגים במשתאות וסעודות של בשר ויין במקרים רבים כגון במקרה בו בעל וענת מנסים לפייס את אשרה שתשכנע את אל להרשות לבנות היכל לבעל (KTU.1.4.III). גם כאשר בעל חונך את היכלו הוא טובח פרים, צאן, עגלים וטלאים ועורך סעודה לאחיו האלים בליווי של יין רב לכל אחד ממיני הבשר (KTU.1.3.VI). גם כאשר בעל אוכל בסעודה בביתו, משרתו מגיש לו בשר ויין באופן מוגזם (KTU.1.3.I). הדבר מובא באופן מוקצן ונלעג ביותר ביצירה הסאטירית "האלים הראשיים זוללים וסובאים" שבו האלים לרבות אל ראש הפנתאון, מופיעים כדמויות נלעגות ביותר, ושבו יש טקסט שמקשר באופן ברור בין "יין" ל"סביאה". כנגד אידיאליזציה של תענוגות הבשר והגרגרנות המוגזמת, התנ"ך התריע בכמה מקומות שלא להרבות בבשר ויין, "אַל תְּהִי בְסֹבְאֵי יָיִן בְּזֹלְלֵי בָשָׂר לָמוֹ." (). בן סורר ומורה סמל החוצפה והשחיתות של הנעורים, מתואר בנוסף לחוסר המשמעת שלו כלפי הוריו, בזלילתו ובסביאתו.
בניין עיריית ירושלים ההיסטורי
בניין עיריית ירושלים ההיסטורי (כפי שהוא מכונה כיום) שימש את עיריית ירושלים למעלה מ-70 שנים. המבנה נבנה על ידי עיריית ירושלים בתקופת המנדט הבריטי לאחר שבניין העירייה הקודם (שעמד בפינת הרחובות יפו וממילא) לא הספיק לצרכיה של העיר המתפתחת מחד, ולמבנה של מערכות השלטון המוניציפליות בתקופה המנדטורית מאידך.
מבנה זה, הממוקם בכיכר צה"ל ברחוב יפו 2 (כיום כיכר ספרא 10) נבנה על שטח של עיריית ירושלים, במימונו של בנק ברקליס, בתמורה לכך שהבנק יקבל את קומתו הראשונה של המבנה כסניף בנק בשכירות למשך 30 שנים, והעירייה תשכון בחלקו הצפוני של הבניין.
המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי (יחד עם האדריכל זולטן שמשון הרמט), היה אחד מארבעה מבנים ממסדיים שהוקמו לאורכו של רחוב יפו, יחד עם בניין הדואר המרכזי, בניין בנק לאומי ובניין ג'נרלי.
היסטוריה.
תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל היווה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים. מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית לעיר בירה. בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני. צעדם הראשון של הבריטים בתחום זה היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית בה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים).
שטחי בניין העירייה לא הספיקו למנהל העירוני הבריטי שפעל על פי נורמות מודרניות. עיריית ירושלים, שבבעלותה היה המגרש בפינת רחוב יפו וכיכר צה"ל (שנקראה אז "כיכר אלנבי") חיפשה מממן להקמת בניין עירייה מודרני. מממן זה נמצא בדמות בנק ברקליס אשר הסכים בשנת 1929 לממן את הקמת הבניין בסך של 27,692 לירות ארץ ישראליות תמורת השכרת הקומה התחתונה של הבניין לבנק לתקופה של 30 שנה (מה-31 ביולי 1934 ועד ה-31 במרץ 1963). החוזה הוארך לבקשת הבנק לתקופה של שנתיים נוספות עד שנת 1965.
אבן הפינה לבניין הונחה ביום 2 בספטמבר 1930 בידי סר סטיוארט ספנסר דייוויס, קצין המנהלה של ממשלת המנדט, בברכתם של מושל מחוז ירושלים אדוארד קית'-רוץ' וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי. בהקמת המבנה הועסקו הקבלנים הערבים אבוסואן ונאסר.
תיאור המבנה.
קליפורד הולידי תכנן את המבנה בסגנון בינלאומי. למבנה חזית דמוית חרטום ספינה מעוגל, המאפיין את הסגנון הבינלאומי. חלונות המבנה, שסורגיהם עוצבו עם ראשי התיבות של שמו של הבנק המממן "BB" עוצבו בסגנון האר דקו שהיה אופנתי בעת הקמת הבניין.
לאחר הקמת המבנה שכן אולם מועצת העיר בקומה העליונה. בשנת 1965, כאשר הסתיימה שכירות הבנק במבנה, עברה מועצת העיר לאולם הבנק - חלל דו קומתי שתקרתו נתמכת בשורת עמודי שיש.
המבנה שופץ בשנת 1993 במסגרת הקמת קריית עיריית ירושלים. במסגרת השיפוץ נוספה למבנה מבואה. הבניין המחודש נחנך ב-19 במאי 1997 והוא משמש את מחלקת התרבות של עיריית ירושלים. קומתו התחתונה, ששימשה בעבר את בנק ברקליס, שימשה עד לשנת 2016 את משרדי שותפות ירושלים - ניו יורק של שותפות ביחד, וחלק זה של הבניין נקרא עד אז "בית ניו יורק".
משרדי העירייה שכנו בצידו הצפוני של המבנה, בעוד שהכניסה לבנק שכנה בצידו הדרומי.
במסגרת השיפוץ הוחלט שלא לתקן את קירות המבנה שנפגעו במלחמת העצמאות ולהותיר את סימני הפגיעות.
אברי גלעד
אַבְרִי גִּלְעָד (נולד ב-21 בנובמבר 1962) הוא איש תקשורת ומנחה רדיו וטלוויזיה ישראלי. משמש גם כמנהל בית הספר לטלוויזיה של "רשת".
ביוגרפיה.
נולד בשם אברהם קווסטלר בשכונת קטמון שבירושלים. הוא הבכור מבין שני ילדים במשפחה חילונית. אביו, דב (ריכרד) בן אברהם קווסטלר, עלה מצ'כוסלובקיה לאחר ששרד את מחנה ההשמדה בירקנאו, היה סופר ומתרגם וכן שימש עורך פרסומים במרכז ההסברה ובאוניברסיטה העברית. אמו, אורה (לבית וינוגרד), בת למשפחה ירושלמית ודור שביעי בארץ ישראל, עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. גלעד הוא בוגר גימנסיה רחביה.
קריירה מקצועית.
גלעד החל את דרכו המקצועית בתחילת שנות ה-80 בגלי צה"ל, שם הגיש עם ארז טל את תוכנית ההומור היומית "מה יש" ולאחר מכן את התוכנית האישית "העולם שמח".