בתקופת רומא נעשה שימוש בקנזוס למטרות מיסוי, שירות צבאי, קביעת מעמד האזרח וחלוקת האזרחים לקנטוריות ההצבעה. בברית החדשה, בבשורה על פי לוקס פרק ב, מסופר על מפקד שערכו הרומאים בכל האימפריה בימי אוגוסטוס. זוהי הסיבה שמרים אם ישו הגיע מנצרת לבית לחם ביהודה, ושם ישו נולד.
במאה ה-11, יזם "ויליאם הכובש" מלך אנגליה את חיבורו של "ספר יום הדין", אשר מטרתו הייתה תיעוד יכולת הייצור של הממלכה.
על פי חוקת ארצות הברית מספר המושבים בבית הנבחרים של ארצות הברית שמוקצה לכל מדינה הוא בהתאם למפקד שנערך אחת לעשור (והדבר גורר גם את מספר האלקטורים שניתן למדינה). המפקד הראשון בארצות הברית בוצע ב-1790. הסיבוכים הכרוכים במפקד בארץ גדולה כל כך הובילו מאוחר יותר, ב-1890, לשימוש בכרטיסים מנוקבים, כפי שפותחו על ידי הרמן הולרית', לעיבוד הנתונים.
בלבנון, מפקד אוכלוסין שערך השלטון הצרפתי ב-1932 שימש לעיגון וקיבוע הדומיננטיות של העדה הנוצרית בפוליטיקה של המדינה; ובסופו של דבר, העדר תיעוד עדכני של השינויים הדמוגרפיים מאז 1932 (אשר התבטאו בהיווצרות רוב מוסלמי) גררו את החברה הלבנונית למלחמת אזרחים.
כיום מבוצעים מפקדי אוכלוסין במדינות רבות - בחלקן בסיוע האו"ם, כאשר המדינה אינה מסוגלת לערוך סקר כזה בכוחות עצמה.
מפקדים במקרא.
מפקד אוכלוסין הוא כלי עתיק יומין, אשר מוזכר כבר בתנ"ך. בתורה מוזכרים שלושה מפקדים:
המפקד בתחילת ספר במדבר מחולק ל 5 מניינים שונים:
בספר שמות (פרק ל') מוזכרת שיטה לעריכת מפקד אוכלוסין ללא ספירת בני-אדם, באמצעות ספירת מטבעות: "כי תשא את ראש בני ישראל לפקודיהם ונתנו איש כופר נפשו לאדוני בפקוד אותם ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם". כאשר דוד המלך חרג ממנהג זה (וסופר אנשים), מסופר כי כתוצאה לקו בני ישראל במגפה ().
בספר "במדבר" (פרק א') מוזכרת אחת מהסיבות לעריכת מפקד, והיא הערכת המצבה, כוח האדם הצבאי: "וידבר ה' אל משה במדבר סיני באהל מועד, באחד לחדש השני בשנה השנית לצאתם מארץ מצרים לאמר. שאו את ראש כל עדת בני ישראל למשפחתם לבית אבתם, במספר שמות כל זכר לגלגלתם. מבן עשרים שנה ומעלה כל יצא צבא בישראל, תפקדו אתם לצבאתם אתה ואהרן".
מפקדי אוכלוסין ופוליטיקה.
במדינות בהן יחסי הכוחות בין העדות במדינה נקבעים על פי מפקדי אוכלוסין ישנם לרוב קשיים בביצועם, בגלל התנגדות העדות שעתידות להיפגע כתוצאה מקיטון בגודלן. דוגמה קיצונית לכך היא לבנון שבה לא נערך מפקד אוכלוסין מאז 1932 בגלל חשש של הנוצרים מקיטון בכוחם בגלל עליית אחוז המוסלמים.
בשטחים כבושים מתנגדת האוכלוסייה לרוב למפקד האוכלוסין בשל ההכרה המשתמעת ממנו בשלטון. מסיבה זאת לא נערך ביש"ע מפקד אוכלוסין מאז זה שנערך מיד לאחר מלחמת ששת הימים וכך יוצא כי ההנחות הדמוגרפיות לגבי תושבי האזור לא מכילות את כל השינויים שהיו מאז.
מפקדי אוכלוסין בישראל.
מפקדי אוכלוסין נערכו כבר בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהראשון בהם היה מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, ולאחריו מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל, והם שימשו בין היתר לבחינת יחסי הכוחות בין יהודים ובני דתות אחרות בשטחי המנדט. בשנת 1945 בוצע סקר אוכלוסין שנקרא סקר הכפרים 1945 שהתבסס על מפקד 1931 בתוספת חישובים סטטיסטיים.
במדינת ישראל מופקדת על מפקד האוכלוסין הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. מפקדים מבוצעים מתוקף "פקודת הסטטיסטיקה" מדי עשור (לערך). המפקד הראשון נערך ב-1948, ונקרא "מרשם התושבים". החל מהמפקד השני ב-1961 שונה השם ונקבע כ"מפקד האוכלוסין והדיור". מפקדים נוספים נערכו ב-1972, 1983, 1995 ו-2008.
המפקד הבא יתקיים בשנת 2022 ויהיה המפקד השביעי המתקיים בישראל מהקמתה וגם החדשני ביותר. לראשונה ניתן יהיה להשיב לשאלון המפקדי באמצעים דיגיטליים מתקדמים, נוסף לראיון טלפוני או לראיון פנים אל פנים.
מבצע עזרא ונחמיה
מבצע עזרא ונחמיה, הקרוי גם מבצע בבל או מבצע עולי בבל, הוא מבצע העלאת יהודי עיראק לישראל כחלק ממבצעי העלאת היהודים לישראל במהלך שנות ה-50. המבצע קרוי על שמם של עזרא ונחמיה, מנהיגי היהודים בבבל ובארץ ישראל בתחילת תקופת בית שני.
אף שבתחילה אסר החוק העיראקי על יציאת יהודים מהמדינה, הצליחו יהודים רבים לצאת מעיראק ולעלות לישראל, בעיקר דרך איראן. המבצע החל באפריל 1950, לאחר שממשלת עיראק התירה את יציאתם של היהודים מתחומה. המבצע תוכנן ובוצע על ידי ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וארגון הג'וינט, באמצעות טיסות של חברת "ניר איסט" שטסו מעיראק לקפריסין. בין המארגנים הישראליים נמנו שלמה הלל ומרדכי בן-פורת.
ככל שגדל מספר הדורשים לצאת, כך גם עלו מספרי הטיסות, עד שהחלה להתקיים רכבת אווירית בקו בגדאד-לוד. רובו הגדול של המבצע נערך בין השנים 1950–1951, כאשר גם בשנת 1952 הועלו יהודים לישראל. בסוף המבצע עלו לישראל יותר מ-120,023 יהודים, ובעיראק נותרו אלפים בודדים. רכושם של העולים הוקפא על ידי הממשלה העיראקית ונאמד אז ביותר משלושים וחמישה מיליון דולר, לפי ערכו באותה התקופה (נכון לשנת 2021, ערכו של סכום זה נאמד ב-350 מיליון דולר).
העלייה הבלתי חוקית מעיראק.
טרם קבלת האישורים לעלייה לארץ ישראל, ברחו מעיראק יהודים רבים, כאשר את המבצע הראשון ארגן מוניה מרדור, שליח המוסד לעלייה ב', בשנת 1942.
מרדור הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית והתנועות הציוניות במטרה לעודד עלייה. אחריו הגיעו לבגדאד גם שמריהו גוטמן, אנצו סרני ועזרא כדורי. האנגלים פעלו נמרצות כנגד פעילות זו ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה.
העולים הראשונים בקרב יהודי עיראק היו בני נוער, חברי תנועות הנוער החלוציות, ואחריהם עלו גם בעלי משפחות.
העלאת היהודים לארץ ישראל נעשתה בתחילה דרך המדבר, תוך הסתייעות בנהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק. בהמשך החלה העפלה דרך האוויר. בשנת 1947, ביוזמת שני טייסים אמריקאים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, הגיעו שלושה מטוסים לעיראק, שנשאו 150 יהודים. המבצע כונה בשם "מבצע מייקלברג", ובראשו עמד שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת).
מבצע "עזרא ונחמיה".
ההכנות למבצע.
בתאריך 23 באוקטובר 1948 התארגנה הפגנה של נשותיהם ואמותיהם של העצורים. הן התאספו ליד ביתו של רב הקהילה היהודית, הרב כדורי, ודרשו ממנו לצאת איתן להפגין מול ארמונו של העוצר, עבד אל-אילה. הרב סירב, ובזעמן, פרצו הנשים למשרדו. הן נעצרו על ידי שוטרים עיראקים, שעצרו בנוסף בחורים יהודים שכלל לא השתייכו להפגנה. בסופו של דבר נכנע הרב ללחץ המפגינות והכריז על יום ה-25 באוקטובר 1949 כיום צום ותפילה בכל הקהילות היהודיות בעיראק. השביתה, שאכן התקיימה בכל הארץ, התפרשה בעיני הממשלה כקריאת תיגר, על כן הרחיבה המשטרה העיראקית את גל המעצרים. בינתיים, לאחר גל ההאשמות כלפיו, התפטר הרב כדורי ובמקומו נבחר לראש הקהילה יחזקאל שמטוב, שהיה איש בעל השפעה בקהילה ואף היה בקשר עם תאופיק א-סווידי, שעתיד להיות ראש ממשלת עיראק.
בינתיים, בישראל, כבר באוגוסט 1949 גויס מרדכי בן-פורת כשליח המוסד לעלייה ב' אשר מטרתו הייתה ארגון העלייה מעיראק. בתאריך 17 באוקטובר הוא טס לטהראן, ושלושה ימים לאחר מכן, כאשר לא הצליח לארגן תעודת זהות כשיעי המבקש לבקר בכרבלא, העיר הקדושה לשיעים בעיראק, יצא מהעיר עבדאן לבוש כבדואי מקומי וחצה את הנהר שט אל-ערב בסירת מנוע קטנה. הוא הגיע קרוב לבצרה ויומיים לאחר מכן, בזכות העזרה של יהודים שגויסו לעזור לעלייה, עלה על הרכבת לבגדאד. מנקודה זו ואילך הוא פעל במסווה על מנת לקדם את נושא עלייתם של יהודי עיראק לארץ ישראל.
חייהם של היהודים בעיראק לאחר ניסיונות הבריחה.
לאחר שנתפסו יהודים שהשתייכו לתנועה הציונית ועונו באכזריות, הם סיפרו למשטרה העיראקית שהם שייכים לתנועה ומסרו שמות של חלק מהאחראים בתנועה, ב"שורה" ובמוסד לעלייה. המשטרה ערכה חיפושים ביותר מעשרים בתים והשליחים ששהו בעיראק אז, רפאל צורני ודויד בן מאיר, הבינו שאפילו הברחת האחראים בתנועה וב"שורה" תהיה משימה לא קלה. בשלהי אוקטובר 1949 שוחח אבא אבן, שהיה הנציג הישראלי באו"ם, עם עמיתו הבריטי, הקטור מקניל, על מצב היהודים בעיראק. מקניל הסיק כי הפתרון הוא העברתם לישראל והוא הבטיח לדבר עם נורי א-סעיד, ראש הממשלה העיראקי.
בתאריך 8 בפברואר 1950 יצא דו"ח של הקונסול האמריקני בבצרה למשרד החוץ האמריקני, בו כתב על הברחת היהודים מעיראק ועל כך שאפילו החיילים העיראקים, תמורת שוחד, מסייעים בכך. כמו כן, הוסיף בדו"ח כי שמע שפקידים מקומיים מייחלים לשחרור חוקי של היהודים ועל ידי כך ייפסקו הפטרולים והלחימה במקרי השוחד וביהודים שבורחים מעיראק.
חוק שלילת הנאמנות.
בתאריך 15 בפברואר 1950 הודיע מרדכי בן-פורת למרכז בישראל, שראש ממשלת עיראק, תאופיק א-סווידי, הודיע באותו בוקר שיינתנו תעודות מעבר, "לֶסֶה פַּסֶה"- ליהודים, ובשבוע הקרוב תתפרסם הודעה רשמית. ב-3 במרץ 1950 כתב את המברק הבא: "הנה הגיעה שעת גאולת יהדות אומללה זו. הממשלה החליטה ברוב קולות לאשר יציאת היהודים."
ביום זה עדיין לא אושרה יציאת היהודים, אלא הובא "חוק שלילת הנאמנות" לבית הנבחרים העיראקי, שם התחולל ויכוח לא קטן סביב הנושא. להלן סעיפיו של החוק: