טקס פרסי גראמי ה-48 התקיים ב- 8 בפברואר 2006, ועסק בהישגים הבולטים של תעשיית המוזיקה העולמית מ-1 באוקטובר 2004 ועד ל-30 בספטמבר 2005. הטקס התקיים בסטייפלס סנטר, לוס אנג'לס, קליפורניה (אולמם הביתי של הלייקרס והקליפרס).
הזוכה הגדולה של הטקס הייתה להקת הרוק האירית U2, שזכתה בחמישה פרסים (מתוך חמש מועמדויות) ובכך הפכה להיות הלהקה\האומן שזכו בהכי הרבה פרסי גראמי (22 פרסים). בנוסף, זכתה הזמרת מריה קארי בפרס גראמי הראשון שלה מזה 15 שנים. היה זה בקטגוריית "זמרת הרית'ם אנד בלוז של השנה". בטקס הופיעה גם זמר הפאנק הוותיק, סליי סטון, לאחר היעדרות של 13 שנים מהופעות ציבוריות גדולות.
בטקס, שהיה ללא מנחה, הופיעו, בין השאר, מדונה, גורילז, קולדפליי, פול מקרטני (בהופעה ראשונה בתולדות טקס גראמי), U2, קלי קלרקסון, מריה קארי, ברוס ספרינגסטין, קניה וסט וכריסטינה אגילרה.
המובילים
המובילים היא קומדיית מצבים ישראלית לילדים, ששודרה בערוץ לוגי. הסדרה שודרה בין השנים 2007–2009 והופקו לה שלוש עונות על ידי חברת ההפקה "מטר פלוס". בעקבות מותו של קלים קמנקו בוטלה העונה הרביעית .
עלילה.
עונה ראשונה.
בני משפחת דגני הם מובילים בחברת ההובלה "מוטי הובלות". הם נאלצים לטפל בחברה לאחר שאב המשפחה, מוטי דגני, נמחץ ונהרג בידי פסנתר כנף שנפל עליו באחת ההובלות. עקב מותו, מחברה עשירה ומצליחה היא הופכת לכושלת וקטנה. בני משפחת דגני נאלצים לעבוד בחברת ההובלות מפני שהם חייבים לבנק שלהם מעל למאה אלף שקל (בעונה הראשונה של הסדרה). הם כושלים בכל הובלה וכמעט לא מרוויחים כסף. באחד הימים שומע האח האמצעי, שרון, קול של אדם עם מבטא רוסי. מרוב פחד הוא מנסה לברוח מהארץ, ויפעת משכנעת אותו שהקול אינו הרוח של אביהם המנוח. עד מהרה יפעת מגלה ששרון צודק ואכן יש קול שמדבר אליו. הם מגלים שמאחורי הארון של המשרד מסתתרת דלת למחסן, שממנה יוצא ואלרי, עובד רוסי שנלכד במחסן יום לפני מותו של מוטי. במהלך העונה יפעת מתאהבת ביאיר, מפקד המחלקה שלה לשעבר מהצבא. מנהל הבנק, דוד לוציפר, מודיע לחברה שאם לא ישיגו מאה אלף שקלים בתוך עשרים וארבע שעות, העסק המשפחתי שלהם יעוקל לתמיד. המשפחה מוכרת את כל תכולת ביתה על מנת להרוויח מספיק כסף. הכול נמכר, כולל כרטיסי הטיסה של יפעת להודו, אך המשפחה מצליחה להרוויח רק עשרים אלף שקלים. לאחר שואלרי מביא במפתיע מאה אלף שקלים, דוד מוותר על הרעיון לעקל את החברה ועוזב על מנת לתכנן את הנקמה הבאה שלו. בסוף העונה המשפחה טסה להודו, יחד עם יאיר. ואלרי נתקע בשירותים של בית משפחת דגני ויפעת מאחרת את המונית לשדה התעופה. בתחילת העונה השנייה מסתבר שיפעת וואלרי טסו להודו, אבל כשהם חוזרים, המשפחה מגלה שהם שכחו את ואלרי בהודו שוב.
עונה שנייה.
בני משפחת דגני חוזרים מהודו. שרון הופך לצמחוני, אך חוזר בו, יאיר גילח את ראשו והפך לבודהיסט, בתיה הפסיקה לקנות ותומר חזר שבועיים לפני כולם על מנת לשקם את העסק. כשהמשפחה חוזרת לביתם הם מגלים שכל רהיטיהם נמכרו על מנת לפרנס המצאה של תומר, טלפון שפורס ביצים קשות. לאחר שמגלים שמי שקנה את הרהיטים של משפחת דגני הוא דוד לוציפר, הם מנסים לשכנע אותו שיחזיר להם את הרהיטים אך ללא הצלחה אמיתית. בתיה מבינה שהיא לא יכולה בלי רהיטים וחוזרת לקנות. לאחר הובלה שמבצעת החברה לתיאטרון שפשט רגל, יפעת מוצאת רעיון ולוקחת את כל רהיטי התפאורה של התיאטרון שכולה נראתה בדיוק כמו הרהיטים שלהם ומביאה אותם לבית המשפחה. שרון מגלה באותו זמן תור ארוך למקום לא מובן ולאחר שעובר אותו, מגיע לאודישנים לתוכנית מציאות בשם "משהו נולד" ומתקבל מבלי לרצות בכך. בן זוגו של שרון לתוכנית הוא אדם בשם רן בנקר (פארודיה של רן דנקר). יפעת מתאהבת ברן במהלך העונה. לאחר מכן, מצליחים תומר ושרון לשחרר את ואלרי שנתקע בשירותים בנמל התעופה של דלהי. לאחר שוואלרי טוען שצריך עובד חדש בחברה, מגיע עובד בשם סיני קטן-קטן שנראה תמים למדי אך מתגלה בסופו של דבר כמרגל מצד לוציפר. ואלרי מחליט לנקום ופונה לבעליו של הבנק בו לוציפר עובד. בסופו של דבר, לאחר שבתיה מבטלת את מנויה בבנק, מפוטר לוציפר מעבודתו, משום שהבנק לא יכול להרשות לעצמו לאבד בזבזנית גדולה כבתיה. נקמתו של ואלרי מצליחה. לוציפר מחליט לרוץ לראשות העיר ובתיה רצה אחריו בגלל המחשבה שתוכל בתפקיד לעשות כרצונה. תומר פוגש במסעדת "עלי דפנה" את העובדת החדשה, רווית, ומתאהב בה. רווית היא בעלת קול צפצפני ודיבור מהיר. השניים מתכננים להתחתן, אבל אז, דפנה, חברה טובה של יפעת שכל הגברים מחזרים אחריה, מגלה רגשות קנאה ואומרת לתומר שהיא מאוהבת בו, ותומר חייב לבחור בין רווית לדפנה. לאחר ששרון ובנקר עוברים את כל המשימות, הם עולים לגמר ומתחרים זה מול זה. תומר בסופו של דבר בוחר ברווית, אך מגלה שהיא בורחת עם מארגן החתונות שלהם. בפרק הגמר, מגיעים שרון ובנקר לניקוד זהה ובגלל זה עליהם לבחור את מי להדיח. בנקר מדיח את שרון ושרון מדיח את אימו, כשהוא זוכר את הבטחתו להצביע לאמא. בשל כך בנקר זוכה בתחרות ושוכח מיפעת, דבר המעציב אותה. מי שמנצח בבחירות הוא לוציפר לאחר הפרש של קול אחד מכיוון ששרון כתב על פתק של לוציפר מאחור "אמא". העונה מסתכמת בכך שדפנה מזמינה את תומר לצאת איתה והם הופכים לבני זוג.
עונה שלישית.
לאחר שדוד לוציפר נבחר לראשות העיר, הוא מתחיל להיטפל למשפחת דגני ואלו נקלעים לצרות. יפעת נרשמת לבית הספר "קול סקול" ("בית ספר מגניב" או "בית ספר למגניבות") ומגלה למרבה ההפתעה שהמורה שלה הוא יהויכין בלנדר, מארגן החתונות שברח עם רווית והתחתן איתה. דפנה היא כעת חברתו החדשה של תומר, וזה מתיידד עם אביה הספן, המכונה גם "הקפטן". לאחר ששרון מונע מלוציפר מלהפוך את עירו לדיקטטורה, משפחת דגני מקבלת הנחה מתשלום מיסים. בפרק האחרון תומר מגלה שמישהו מכר את המצאתו לפניו, ואלרי מגלה להם שהוא מצא את האוצר המשפחתי ועליהם לענות על כמה שאלות ולבצע כמה משימות כדי לקבל אותו, ובינתיים לוציפר מנסה לגנוב אותו ונתפס. במסגרת אחת השאלות יפעת הולכת ל"קול סקול" שם היא יכולה למצוא אנשים חכמים שיעזרו לה לפתור אותה, ומביעה את דעתה על בית הספר, ובלנדר מופתע שלא עזר לה. בשל כך, "דרדלה" ושאר התלמידים החדשים, מורדים נגד בלנדר ומבטלים את מינויים בבית הספר. להפתעת כולם, כולל ואלרי ולוציפר, האוצר נגנב על ידי הקפטן שנעלם באופן מסתורי. לאחר שתומר מבין שמי שמכר את המצאתו הוא שרון, שרצה למכור אותה לפני שמישהו אחר יעשה זאת (בשלב מסוים בפרק הקפטן אומר לתומר שניסה למכור את המצאתו ואמרו לו שהיא כבר נמכרה להם) החברה מתעשרת שנית. העונה מסתיימת כשואלרי יוצא לחופשה על מנת לאלף תנינים באפריקה.
מלחמת הודו-סין השנייה
סואץ (מחוז)
מחוז סואץ (ערבית: محافظة السويس) הוא אחד מהמחוזות של מצרים. המחוז נמצא בצפון מזרח המדינה ועיר הבירה שלו היא סואץ. המחוז נמצא בכיוון מזרח מהדלתא של הנילוס, צפונית למפרץ סואץ, והוא מקושר למחוזות מצריים אחרים באמצעות כבישים ומסילות רכבת. במחוז ישנם חמישה נמלי ים: אל-סוחנה, פורט תאופיק, נמל עדבייה, נמל למשלוחי דלק ונמל אל-אטקה לדיג.
המשאבים הטבעיים של המחוז הם אבני גיר, חימר, פחם, נפט ושיש. ב-1975 הוקם אזור הסחר החופשי הציבורי סואץ. האזור הוא בשני מקומות: פורט תאופיק (שטח של 75,660 מ"ר) הסמוך לגדר של נמל סואץ, ואדאבייה (שטח של 247,208 מ"ר) המשקיף על החוף של מפרץ סואץ ונמצא במרחק של 5 קילומטרים מנמל עדבייה. מוצרי היצוא העיקריים של המחוז הם פרי הפפאיה וחפצי אומנות מצריים.
האטרקציות התיירותיות כוללות את אזור אל-עין ואל-סוחנה (שבהם יש מרכז רפואי חשוב) ומגוון אתרים היסטוריים כגון עיון מוסה, ארמונו של מוחמד עלי, כנסייה רומית קתולית והגבעה היהודית באל-חור.
נצרות לותרנית
טאלר
טאלר או תאלר הוא מטבע כסף אירופי היסטורי.
שמו של המטבע Thaler או Taler בלועזית, נגזר מהסיומת של Joachimsthaler, מטבע של העיר הבוהמית יואכימסטאל (Joachimsthal, כיום יאכימוב Jáchymov), שהופץ משנת 1518. מילולית פירושו "של העמק", מהמילה הגרמנית "Thal", שפירושה "עמק".
גודל ומשקל המטבע השתנו במהלך השנים: הטאלר הטיפוסי שקל 28-29 גרמים וקוטרו היה 34-41 מילימטרים. במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 הופקו טאלרים רבים על ידי הישויות המדיניות השונות שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. הטאלרים שהופקו בהולנד נקראו leeuwendaler ואלה שהופקו בארצות סקנדינביה daler.
ב-30 ביולי 1748 קבעה מריה תרזה תקן מחייב לטאלר לפי הפירוט הבא: קוטר 39.5 מילימטרים, עובי 2.5 מילימטרים, משקל כולל 28.0668 גרמים ומשקל הכסף במטבע 23.389 גרמים. ב-21 בספטמבר 1753, בוועידה מוניטרית שזומנה על ידי מריה תרזה ומקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, נקבע שמידות ומשקלות הטאלר, כפי שצוינו לעיל, יהיו מחייבים בכל רחבי האימפריה ובוואריה ובכך הפך הטאלר למטבע בינלאומי בעל ערך יציב.
משנת 1780 הופקו טאלרים רבים עם דיוקנה של מריה תרזה לצורכי המסחר האירופאי עם המזרח התיכון. טאלרים אלה כונו "טאלרים לבנטיניים". לאחר מותה של מריה תרזה ב-29 בנובמבר 1780, הוחלט להמשיך להפיק את הטאלרים ללא שינוי, כולל השנה המוטבעת שלא שונתה מכאן ואילך.
הטאלר היה מטבע רשמי באימפריה האוסטרית עד 31 באוקטובר 1858. משנת 1946 נאסרה הפקת טאלרים מחוץ לווינה. מעריכים שבין השנים 1751–2000 הופקו כ-389 מיליוני מטבעות, אך יש גם הערכות המגיעות ל-800 מיליוני מטבעות.
הטאלר נשאר בשימוש כמטבע במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 באתיופיה.
מטבעות לאומיים ששמם הושפע מהטאלר.