ההתקדמות המחודשת של העיראקים גרמה לתחושת בהלה באוגדה 210, ובסביבות שעה 18:00 ניתנה פקודת נסיגה מהירה צפונה לכל כוחות האוגדה. בנוסף ניתנה הוראה להוצאת כל משאיות האספקה והרכבים הרכים מחוץ למובלעת, בחזרה לשטח ישראל. בשעות הלילה ערך דן לנר את ארבע חטיבות האוגדה במערך אוגדתי בצורת 'ח' באזור צומת מעץ-תל שער באופן הבא: חטיבה 179 מדרום למעץ באגף הימני של המערך, חטיבה 679 בצומת מעץ, חטיבה 9 על הציר שמדרום לתל שער, וחטיבה 205 דרומית לתל שער, באגף השמאלי של המערך האוגדתי. גדוד טנקים 75 מחטיבה 7 (אוגדה 36) נערך בעורף אוגדה 210, כקו הגנה שני. בשעות הלילה נעצרו העיראקים להתארגנות ובשקט שהשתרר הוכנסו למובלעת מכליות דלק ותחמושת עבור הטנקים של אוגדה 210.בשעה 03:00 לפנות בוקר חידש הכוח העיראקי את תנועתו צפונה והכוח הראשון זוהה עם עלות השחר ב-13 באוקטובר על ידי חטיבה 9, כשהוא מתקדם צפונה מכיוון תל אל-מל. כשהגיעו הטנקים העיראקים לטווח של כמה מאות מטרים פתחה החטיבה באש משני כיוונים, וכ-15 טנקים הושמדו. כוח עיראקי נוסף זוהה על ידי חטיבה 205 באזור תל מסחרה, וגם היא פתחה באש. בשעה 7:00 לערך החל הכוח העיראקי לסגת, וחטיבות האוגדה החלו להתקדם בעקבותיו. חטיבה 9 כבשה מחדש את כפר נסג' והמשיכה לכיבוש תל מרעי, בעוד חטיבה 205 (יחד עם גדוד 75 מחטיבה 7) כבשה את תל מסחרה בחיפוי של חטיבה 679. חטיבה 179 כבשה את תל אל-מל לעיראקים הושמדו בסך הכול כ-60 טנקים במהלך היום בעוד לצה"ל היו ארבעה טנקים פגועים.
המשך הלחימה במובלעת נגד חיילות המשלוח הערביים.
בליל 13–14 באוקטובר נערך ניסיון נוסף לכיבוש תל א-שמס. הפעם הוקצה למשימה גדוד הצנחנים 567 מחטיבה 317, אשר תקף את התל מדרומו בתנועה רגלית. הכוחות נתקלו בהתנגדות מעטה ועד 4:00 לפנות בוקר כבשו את התל.
באותו הלילה קודמו שני תותחי M-107 מגדוד 412 לתוך שטח הלג'ה הקטנה, כדי לירות על דמשק. כל תותח ירה 10 פגזים על שדה התעופה אל-מאזה שבפאתי העיר ולאחר מכן דילגו התותחים חזרה לאחור.
ב-15 באוקטובר החלה אוגדה 210 בתמרון אשר כלל את כל ארבע חטיבות הטנקים שברשותה. לקראת סופו של היום הצליח גדוד השרמנים של חטיבה 9 לכבוש את תל ענתר (מדרום מזרח לכפר נסג'). במהלך היום השמידה אוגדה 210 כמה עשרות כלי רק"מ של העיראקים בעוד לה נפגעו 7 טנקים. חטיבת השריון 12 של חיל המשלוח העיראקי הוצאה משדה הקרב לאחר שאיבדה יותר מ-50% מכוחה. במהלך היום הצטרפו לקרבות חטיבת שריון עיראקית נוספת (החטיבה השישית), חטיבת החי"ר 20, וחטיבת השריון 40 הירדנית.
ב-16 באוקטובר ניסו הכוחות הסורים, העיראקים והירדנים בסוריה להנחית מתקפה גדולה על כוחות צה"ל במובלעת. בעוד לפי התכנון הייתה המתקפה אמורה להיות מתואמת בין הכוחות השונים, בפועל תקפו הירדנים והעיראקים כל אחד בנפרד וללא תיאום. המתקפה המתוכננת נקלטה על ידי המודיעין הישראלי ואוגדה 210 התכוננה למתקפה בבוקר 16 באוקטובר עם חטיבות 179 ו-679 בחזית, וחטיבה 9 בעתודה.בשעה 9:00 החלה חטיבה 40 הירדנית בתנועה מתל חרה צפונה לכיוון תל מסחרה. החטיבה הירדנית השתמשה בטנקי צנטוריון, בדומה לחטיבות השריון הישראליות, דבר שהקשה על זיהוים ותרם לבלבול. למרות זאת הצליחו כוחות חטיבה 179 שנערכו על תל אל-מל לפגוע בטנקים הירדנים מהאגף וגרמו להם נזקים רבים. לאחר מכן נכנסה החטיבה הירדנית לטווח טנקי חטיבה 679 וטנקים ירדנים נוספים נפגעו, עד שלבסוף נסוגה חטיבה 40 חזרה דרומה. המתקפה הירדנית בוצעה ללא סיוע ארטילרי סורי וללא מתקפה מקבילה של הכוחות העיראקים, כפי שתוכנן מראש.
למקרה בו יחליטו הירדנים לפנות מערבה אל הקו הסגול נפרש מדרום לקוניטרה כוח מאוגדה 146. לאחר שהובררה כוונת הירדנים צפונה הוחזרו הכוחות, אולם גדוד 39 (שפעל תחת חטיבה 4) קיבל הוראה להתקדם אל עבר הגבול. הגדוד הגיע לפאתי כפר א-ריחניה (ממזרח להר בני רסן), ונתקל בשדות מוקשים ובאש ארטילרית כבדה. המג"ד, יואב וספי, נהרג בהפגזה ומספר טנקים עלו על מוקשים.
בשעה 10:00 החלה המתקפה העיראקית באזור תל ענתר. את ההתקפה הובילה חטיבה 6 ובה כ-90 טנקים, כמו גם חי"ר וארטילריה. החטיבה העיראקית נבלמה על ידי טנקי חטיבה 205, כאשר חטיבה 9 מסייעת מצפון. בשעות אחר הצהריים נשלח גדוד 71 מחטיבה 7 לעזרת אוגדה 210. הגדוד התקדם מצפון לכפר דיר אל-עדס, וניהל אש עם כוחות עיראקים. בשעות אחר הצהריים הסתיים הקרב לאחר שהחטיבה העיראקית איבדה רבע מכוחה. במקביל, תקפו גם הסורים את כוחות אוגדה 36 במזרעת בית ג'ן ובתל א-שמס, אך גם התקפות אלו נהדפו.
ב-17 באוקטובר יצאה אוגדה 210, עם חטיבות 679 ו-179, מהמובלעת לצורך התארגנות ברמת הגולן. את מקומה של האוגדה בדרום המובלעת תפסה אוגדה 146, ולרשותה עמדו חטיבות השריון 4, 9 ו-205.
ב-17 וב-18 בחודש נמשכו המתקפות מצד הכוחות הסורים, אשר החלו להשתקם בעקבות משלוחי נשק גדולים אשר הגיעו מברית המועצות. ההתקפות בוצעו בסדר גודל גדודי, ובשילוב של שריון וחי"ר, אך כולן נהדפו. מנגד, בלילה שבין 16 ו-17 באוקטובר הפגיזו תותחי צה"ל בשנית מטרות מדרום לדמשק, בקטנא ובערטוז.
בליל 18–19 באוקטובר התחולל קרב אום בוטנה, במהלכו כבש גדוד הצנחנים 567 מחטיבה 317 את הכפר אום בוטנה (ממזרח לקוניטרה) כדי להרחיב את המובלעת דרומה ולפתוח ציר נוסף לאספקת הכוחות. גדוד 471 של החטיבה תוכנן לכבוש את תל כודנה בגזרת אוגדה 146 אולם הפעולה בוטלה לאחר שהכוחות יצאו לדרכם.
בבוקר 19 בחודש הוציא הפיקוד הסורי העליון את מתקפת הנגד הגדולה האחרונה שלו במלחמה. גדוד חי"ר עיראקי הצליח לתפוס את תל ענתר לפני האור הראשון, אולם חטיבה 205 תקפה חזרה ועד 7 בבוקר כבשה מחדש את התל. בהמשך ניהלה החטיבה יחד עם חטיבה 9 קרב שריון מול כ-140 טנקים עיראקים מחטיבה 6, בסופו נסוגה החטיבה העיראקית. ב-9 בבוקר יצאה חטיבה 40 הירדנית להתקפה על תל מסחרה ואום בוטנה, אולם גם התקפה זו נבלמה, הפעם על ידי טנקי חטיבה 4 שהיו פרוסים באזור.
לקראת הפסקת האש הכין פיקוד הצפון שלוש תוכניות התקפיות: כיבוש החרמון, המשך המתקפה בכיוון צפון-מזרח במטרה לאיים על דמשק, ומתקפה מזרחה כדי להשמיד את חיל המשלוח העיראקי. לבסוף הוחלט להתמקד בכיבוש החרמון, אשר הסתיים ב-22 באוקטובר במסגרת מבצע קינוח.
המערכה בחרמון.
בסוף מלחמת ששת הימים כבש צה"ל את אחת מפסגות החרמון. לאחר המלחמה הוקם מוצב החרמון, ששימש לאיסוף מודיעין על ידי אמ"ן וחיל האוויר הישראלי. החרמון הפך ליעד חשוב לכיבוש על ידי צבא סוריה, ולצורך כיבושו הוקצו משאבים רבים וחיילי הקומנדו עברו אימונים רבים כהכנה לקרב.
כיבוש החרמון על ידי הסורים.
ערב מלחמת יום הכיפורים היו במוצב 54 חיילי צה"ל: 14 לוחמים מגדוד 13 של חטיבת גולני שאבטחו את המוצב, והשאר חיילי יחידה 848 של אגף המודיעין, חיילי חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר. בבוקר 6 באוקטובר, כשהסתבר כי צפויה לפרוץ מלחמה, תוגבר המוצב בצוות תצפית ארטילרי, ומספר חיילי המוצב עלה ל־60. לצורך כיבוש החרמון הקצו הסורים את גדוד הקומנדו 82 וכוח מגדוד הסיור 183, ובסה"כ כ-300 לוחמים.
עם פתיחתה של המלחמה, החל מהשעה 14:00, הופגז מוצב החרמון באופן אינטנסיבי. בשעה 14:55, בחסות ההרעשה הארטילרית, ניגשו ארבעה מסוקי מי-8 סורים ובהם כוחות קומנדו לנחיתה סמוך לתחנת הרכבל העליונה. בגישה לנחיתה התרסק אחד המסוקים ורוב חייליו נהרגו. בסמוך לשעה 15:15 שככה ההפגזה וחמישה חיילי גולני יצאו מהמוצב וראו עשרות חיילים סורים נעים לכיוון שער המוצב. שני מקלעים מתוך השלושה שבעמדות הירי נפגעו מההפגזה והחיילים השתמשו בנשק האישי מסוג עוזי ובמקלע התקין היחיד שנותר. הירי ריתק את חיילי הקומנדו אולם בשל מחסור בתחמושת נאלצו הלוחמים לשוב למוצב בשעה 15:45. חיילי הקומנדו הסורי נמנעו מלהיכנס לתוך המוצב אלא ירו לתוכו מבחוץ, והטילו רימוני רסס והלם. חיילי המוצב הסתתרו במחילות הפנימיות של המוצב וכיסו את פניהם בפלנלית בשל העשן והאבק הרב שיצר הירי ופיצוץ הרימונים.
למחרת, ב-7 באוקטובר בשעה 9:00 בבוקר לערך, נשמעו קולות ירי מחצר המוצב. חיילים אחדים שנותרו במוצב סברו שמתנהל קרב של כוחות צה"ל לחילוצם ויצאו מהמוצב, אולם לאחר מרדף קצר השתלטו עליהם חיילים סורים, פגעו בחלקם ולקחו אותם בשבי. שאר החיילים שבמוצב הצליחו לאתר במוצב החשוך מזון, מכל פלסטיק ובו מים ומקלט רדיו. החיילים ניסו במספר הזדמנויות לצאת ממחבואם אולם נתקלו בחיילים סוריים בחדר המוצב המרכזי וחזרו למחבואם. ב-12 באוקטובר, לאחר תשעה ימי הסתתרות, יצאו ממחבואם החיילים הישראלים ונלקחו בשבי הסורי.
במהלך כיבוש המוצב נהרגו 13 מחיילי צה"ל, ו-31 חיילים נפלו בשבי. עשרה חיילים הצליחו להיחלץ מהמוצב. בין השבויים היה סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848, שסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל בכלל ועל אמ"ן בפרט.
הניסיון הראשון לכיבוש החרמון.
ב-8 באוקטובר, בעקבות עדותם של שני חיילי גולני שהצליחו להיחלץ מהמוצב, התברר כי במוצב החרמון עדיין מצויים מספר חיילים נצורים. מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי ביקש מהפיקוד לכבוש מחדש את ההר ולחלץ את החיילים. בקשתו אושרה ובבוקר אותו היום התארגנו שני כוחות שיתקפו את המוצב. הכוח מנה כ-150 לוחמים ובהם צוותים מסיירת גולני, כוח מגדוד 51 וכוח מגדוד 17. התכנון היה חפוז, לכוחות לא ניתן תדריך סדור ולא היה מודיעין בדבר גודל הכוח הסורי בהר.