חוקרי ספרות מצאו זיקה בין רעיונות המופיעים ב"אורח נטה ללון" ובין יצירות של סופרים אחרים. חוקר הספרות דן מירון הציג זיקה בין "אורח נטה ללון" לבין "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט. זיוה שמיר ציינה כי "עגנון הלך אפוא במסעו אל שבוש ואל צִללי עֲברהּ בעקבות חז"ל, דנטה, בלזק וביאליק גם יחד", ובהמשך מאמרה מביאה דוגמאות אחדות להמחשת קביעה זו, ומוסיפה גם את הפואמה של יל"ג "קוצו של יוד" ליצירות שניתן למצוא את השפעתן על "אורח נטה ללון". אריה וינמן הציג רמזים לסיפור מסיפורי הבעל שם טוב ולסיפורים קבליים. מעשה האדרת רומז לסיפורו של ניקולאי גוגול, "האדרת".
השמות של חלק מהדמויות סימבוליים: "רחל בתו הקטנה" מרמז לרחל המקראית, וכך גם חנוך שאיננו "כי לקח אותו האלוהים".
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה היא הקרן המרכזית להשקעה בקולנוע הישראלי התיעודי. הקרן נוסדה ב-1993 ועסקה בקולנוע התיעודי העצמאי הישראלי, וזכתה להכרה בינלאומית בשורה נרחבת של יוצרי תעודה ישראליים.
היסטוריה.
עד 1993 פעל הקולנוע הישראלי התיעודי העצמאי ללא מסגרת עידוד ממשלתי או עידוד ממוסד אחר. מירב הקולנוע התיעודי שנוצר בארץ, היה במסגרת תפיסת הקונצנזוס של הטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון) ושל שירות הסרטים הישראלי - זרוע ממשלתית של סרטי הסברה שהוקמה בשנות החמישים על ידי יגאל אפרתי.
ב-1992 הגה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, את רעיון הקמתה של קרן חדשה, שתעסוק ביצירת סרטי תעודה עצמאיים. שור פנה אל ראש מינהל התרבות יוסי פרוסט, אשר בתורו גייס לטובת העניין את שרת התרבות דאז, שולמית אלוני. בעקבות יוזמה זו, הוקמה ועדה בראשות שור ובהשתתפות רענן דינור, אורי שנער, אילן דה-פריס ואהוד בלייברג, שקבעה את האסטרטגיה של הקרן ותקנון העבודה שלה.
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה הוקמה בשנת 1993 במטרה לקדם ולעודד את הקולנוע הישראלי בתחומי התעודה, הדרמה והקולנוע הניסיוני. הקרן מתמקדת ומתמחה בתחום התעודה, להבדיל מקרן הקולנוע הישראלי הפועלת בתחום הקולנוע העלילתי, וכן תומכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בסרטי דרמה [סרטים עלילתיים עד 80 דקות], סרטים ייעודיים [סרטי תעודה העוסקים בפריפריה, דת, עדות וכדומה], ובקולנוע נסיוני. הקרן תמכה עד היום במאות סרטי תעודה, סרטי דרמה, סרטים ייעודיים וסרטים נסיוניים.
התרומה לקולנוע התיעודי הישראלי.
המנהלת הראשונה של הקרן, הבמאית אורנה בן דור, החלה לפעול בשלהי 1993 ובחמש שנות ניהולה היא עודדה את עשייתם של כ-100 סרטים תיעודיים עצמאיים.
בתקופת ניהולו של הבמאי דוד פישר, מ-1997 ואילך, הרחיבה הקרן את פעילותה לשיווק סרטי תעודה בחוץ לארץ, לרבות נוכחות בכל פסטיבל תיעודי מרכזי וזכייה בפרסים בינלאומיים רבים, אירוח מנהלי פסטיבלים, השתתפות בקו-פרודוקציות בינלאומיות ועוד. כמו כן, קידמה הקרן את הטיפול בקולנוע ניסיוני ויזמה פרויקטים נושאיים, ניסיוניים ותיעודיים רבים כמו סרטי התעודה "עגנון", "ירושלים", "רעב" ועוד.
ביולי 2008 נבחרה למנכ"לית הקרן דורית ענבר, לשעבר יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולווין ויו"ר מנהלת הסדרת השידורים לציבור, משנה ליו"ר רשות השידור ומנכ"לית ערוץ 2 טלעד. תחת ניהולה כוללת הקרן מערך ניהול אמנותי מפותח.
הקרן פועלת לפי תוכנית עבודה רב-שנתית הכוללת מסלולי תמיכה שונים לאורך השנה, המאפשרים הגשת בקשות לתמיכה ביצירות על ידי יוצרים ישראליים. בין היתר מפעילה הקרן את מסלולי התמיכה הבאים בתחום התעודה: סרטי תעודה לנוער, סרטי תעודה בנושא יזמות ותעשייה, סדרות תעודה, מסלול פיתוח והעשרה ליוצרים צעירים בתחום התעודה, מסלול פיתוח והעשרה ליוצרים וותיקים בתחום בתעודה, סרטים בנושא מוגבלים, סרטים העוסקים בגבולות ובמיעוטים. כן מפעילה הקרן מסלולי תמיכה בתחום הדרמה: לרבות סרטי דרמה המבוססים על יצירות סופרים כמו עגנון ושלום עליכם, מסלולי פיתוח והעשרה ליוצרים צעירים, מסלול דרמות בנושא פנטסיה ואימה ועוד. בנוסף מפעילה הקרן פרויקטים שנתיים בתחום הקולנוע הנסיוני וניו מדיה. יוצרים שנתמכו ולוו על ידי הקרן הגיעו לאחר מכן להכרה והישגים בילאומיים. בנוסף מוזמנים היוצרים להגיש בקשות תמיכה בסרטי תעודה לאורך כל השנה בלי הגבלת מסלולים ומועדים.
כן יוזמת ומפעילה הקרן מזה 11 שנים פרויקט פיתוח בינלאומי ליוצרים ממדינות שונות, ישראל, מדינות ערב, מדינות במזרח התיכון ומדינות אירופיות, תחת המותג GREENHOUSE, בשיתוף עם האיחוד האירופי ובסיוע שותפים זרים נוספים. פרויקטים אלה זכו להכרה ויוקרה בינלאומית נרחבת והפקת סרטים רבים, ישראליים ואחרים אשר חלקם הושלם וזכה לפרסים והוקרה, דוגמת הסרט "שתיקת הארכיון".
הקרן מובילה עשייה תיעודית מקורית ואיכותית, מלווה יוצרי קולנוע ישראליים צעירים וותיקים, ומחנכת להכרה בקולנוע הישראלי בכלל וביצירות תעודה במיוחד.
הקרן תמכה עד היום במאות סרטי תעודה, סרטי דרמה, סרטים ייעודיים וסרטים נסיוניים, ביניהם "ואלס עם באשיר" שהיה מועמד לאוסקר האמריקאי וזכה בפרסים רבים, "הגלגול", "כלות המדבר", "מרגל השמפניה", "מועדון בית הקברות" וסרטים רבים אחרים, שזכו בפרסים והוקרנו בפסטיבלים, בבתי הקולנוע ובערוצי טלוויזיה בישראל ובעולם. כן יזמה הקרן פרויקטים חדשניים, תמכה בקולנוענים צעירים, ביצירות פורצות דרך מבחינה אמנותית, בפרויקטים בתחילת דרכם ובנושאים ייחודיים, וזכתה במעמד מוביל בארץ ובהכרה בינ"ל בתמיכה בתחום הקולנוע התעודי הישראלי.
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (בספרדית: Ejército Zapatista de Liberación Nacional או בראשי תיבות: EZLN; יש להגות "ספטיסטי") היא קבוצה מהפכנית חמושה שבסיסה בצ'יאפס, אחת המדינות העניות ביותר במקסיקו. התנועה מורכבת רובה ככולה מאיכרים אינדיאנים, מבני המאיה, אך יש לה תומכים גם באזורים עירוניים, כמו גם רשת תמיכה בינלאומית.
התנועה קרויה על שמו של אמיליאנו ספאטה, התומך הפרוגרסיבי ביותר של המהפכה המקסיקנית (1910-1921); הזפטיסטים רואים בעצמם יורשים אידאולוגים שלו, ותופסים את המאבק שלהם כהמשך ההתנגדות בת 500 השנים של ילידים כנגד אימפריאליזם.
יש המחשיבים את המאבק שמקיימת תנועת הזפטיסטה כמהפכה ה"פוסט מודרנית" הראשונה: קבוצה מהפכנית חמושה שנמנעה בתחילה משימוש בנשק. הזפטיסים שרדו בגלל שהם אימצו במהירות אסטרטגיה חדשה, הודות לה השיגו תמיכה מצד חלקים בחברה האזרחית במקסיקו ובעולם. הם עשו זאת באמצעות שימוש ברשת האינטרנט כדי להפיץ את המנשרים של התנועה וכדי לגייס תמיכה מצידם של ארגונים לא ממשלתיים ושל קבוצות סולידריות. כלפי חוץ הם הדגישו שמאבקם הוא חלק מהתנועה החברתית הרחבה יותר של אנטי גלובליזציה, והתנגדות לנאו-ליברליזם, בעוד שכלפי התומכים הילידיים, המאבק הזפיטסיטי התמקד בהשגת שליטה על המשאבים שלהם, בעיקר האדמה עליה הם חיים, הזכות לנהל את חייהם בעצמם על פי מנהגיהם ושלום מכובד ללא התערבות ממשלתית. דבר זה קיים בתנועות "אנטי גלובליזציה" רבות המקיימות סולידריות בינלאומית, אולם מתמקדות בבעיות מקומיות.
הדובר של התנועה והמפקד הצבאי שלה, אם כי לא המנהיג שלה, הוא תת-המפקד מרקוס. בניגוד למפקדים זפטיסטים אחרים, תת-המפקד מרקוס אינו מבני-המאיה.
המרד בצ'יפאס.
לאחר תקופה ממושכת ללא שימוש באלימות, החלו להיווצר בארגון תאים חמושים, אף על פי שייתכן שמלחמה מזוינת לא הייתה התכנון המקורי של הארגון. בשנת 1994 הכריז ארגון ה-EZLN מלחמה על הצבא המקסיקני, והצהירו שהמלחמה היא "עבור העם המקסיקני". דרישות הארגון במאבק היו להפוך את מקסיקו לאומה דמוקרטית, בניגוד ל"דיקטטורה החד מפלגתית" ששלטה לטענתם במדינה יותר מ-70 שנה. תביעותיהם המוצהרות היו "למינימום ההכרחי לפיתוח חיים הגונים: עבודה, אדמה, מחסה, מזון, בריאות, חינוך, עצמאות, חירות, דמוקרטיה, צדק ושלום".
לקראת סוף אוגוסט 2019, הכריז הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי על הרחבת השטחים האוטונומים שבניהולו.
נשים בצבא הזפטיסטי.
נשים לקחו ולוקחות חלק פעיל ב-EZLN והיוו גורם משמעותי בעיצוב האידאולוגיה והמבנה הארגוני שלו, דבר שהתאפשר בין השאר בגלל שהחלטות ה-EZLN מתקבלות בהסכמה כללית בוועדות בהן משתתפות גם נשים, ואף ילדות. כתוצאה מכך, גורם משמעותי באידאולוגיה של ה-EZLN הוא חתירה לשוויון מגדרי ושחרור האשה. עם הקמתו חוקק ב-EZLN "חוק הנשים המהפכני" שהוא למעשה רשימה של 10 עקרונות המאגדים את זכויות הנשים בארגון, לפיהם:
חברה להגנת הטבע
ניאמיי
ניאמיי היא בירת ניז'ר.
בעיר נמצאים מוסדות הממשל, החינוך, הבנק המרכזי ושדה התעופה הבינלאומי. העיר ממוקמת על נהר הניז'ר ומשמשת כעיר נמל. העיר גם קרובה לגבול שבין ניז'ר למאלי ובורקינה פאסו.
היסטוריה.
ניאמיי יושבה כפי הנראה במאה ה-18, אך הייתה בעלת חשיבות מזערית עד שהצרפתים כבשו את אזור ניז'ר ב-1890 וייסדו בו קולוניה. ניאמיי גדלה במהירות למרכז חשוב וב-1926 היא הפכה לעיר הבירה של ניז'ר. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו מהגרים רבים מהסביבה הכפרית של ניז'ר אל העיר, כתוצאה מבצורת. במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 חל תהליך פרוור שבמהלכו קמו באופן לא רשמי יישובים מסביב לעיר. בשנים האחרונות ישנה גדילה נוספת מאוד בכמות התושבים, בעיקר בגלל ילודה גבוהה ויצירת מקומות עבודה רבים המושכים מהגרים משאר המדינה.
דמוגרפיה.