AIM-120 אמראם (באנגלית: AMRAAM, ראשי תיבות של המילים: Advanced Medium-Range Air-to-Air Missile) הוא טיל אוויר-אוויר מתקדם לטווח בינוני, שפותח בשיתוף פעולה של חברות ריית'און ויוז איירקראפט. שיטת פעולתו היא מסוג "שגר ושכח" המשתמשת בראש הנחיה בעל מכ"ם אקטיבי המשדר וגם קולט ובכך נחסכת חשיפת יתר של המטוס המשגר. האמראם שימש גם כבסיס למערכות טילי קרקע-אוויר.
ניתן לחמש בטיל האמראם את הדגמים המתקדמים של מטוסי F-16 ו-F-15, וכן את מטוסי F/A-18, F-4 הגרמני, טורנדו, יורופייטר והרייר הימי הבריטיים. הטיל מצוי בשימוש חיל האוויר הישראלי ומכונה בו "אשוח".
פיתוח.
האמראם פותח כתוצאה מהסכמה בין ארצות הברית וחלק ממדינות נאט"ו לפתח טיל אוויר-אוויר ולשתף טכנולוגיית ייצור. תחת הסכם זה על ארצות הברית היה לפתח את הדור הבא של טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני ועל אירופה הוטל לפתח את הדור הבא של טילים לטווח הקצר AIM-132 אסראם. כאשר ראש הביות הגרמני נתקל בקשיים ההסכם בוטל דבר שהוביל לפיתוח של טיל ה-AIM-9X האמריקני וטיל ה-איריס-טי הגרמני. אף על פי שאירופה אימצה את טיל האמראם, נעשה מאמץ לפתח את המטאור שיהיה מתחרה לאמראם. טיל האמראם נכנס לשירות לבסוף בספטמבר 1991 בטייסת F-15 של חיל האוויר האמריקאי.
מתחריו של האמראם הם R-77 הרוסי, מיקה הצרפתי, ודרבי הישראלי, המפותח על ידי רפא"ל.
מאפיינים מבצעיים.
האמראם בעל יכולת לפעול בכל תנאי מזג האוויר ומעבר לאופק (BVR). האמראם משמש כמחליף לטילי הספארו. הטיל מהיר, קטן וקל יותר ובעל יכולות מתקדמות יותר כנגד מטרות בגובה נמוך. הטיל בעל יכולת "שגר ושכח"
המעניק לצוות האוויר חופש פעולה לאחר שיגור הטיל, כמו כן לטיל יש יכולת התבייתות על חסימה (Home on Jamming) המעניקה לו יכולת להחליף בין שימוש במכ"ם אקטיבי למכ"ם פסיבי לצורך התבייתות על אותות החסימה שיבוש של מטוס המטרה.
מערכת הנחיה.
שלב ראשון – מעוף אל אזור הפגיעה המשוער עם המטרה.
את ה־AIM-120 ניתן לשגר בשני מודי מכ"ם עיקריים, STT (ר"ת של Single Target Track) ו-TWS (ר"ת של Track While Scan), בשני המודים
המכ"ם יזין את מחשב הטיל במידע בנוגע למיקום המטרה לפני השיגור, הטיל, בעזרת מערכת הניווט האינרציאלית (INS – Intertial Navigation System) שמוטמעת בו, מנווט לאזור המפגש המשוער עם המטרה.
במקרה שהמטוס המשגר נשאר נעול על המטרה, הטיל יקבל עדכוני מידע בנוגע למיקום, כיוון ומהירות המטרה מהמטוס המשגר דרך Datalink, שנמצא
הן במטוס המשגר והן על הטיל, ויעדכן את מערכת ה-INS שלו וישנה את מעופו בהתאם.
כמו כן, ניתן לשגר ולהנחות את הטיל גם באמצעות מערכת IRST (ר"ת של Infra-Red Search and Track) מתאימה ואף לקבל הנחיית Datalink ממטוס AWACS.
שלב שני – ביות סופי על ידי רכישת המטרה על ידי חיישני הטיל.
לאחר שהטיל התקרב די הצורך למטרה (על פי הערכות מסוימות, כאשר הטיל מגיע לטווח של 15 קילומטרים מהמטרה) הוא מדליק את המכ"ם שבחרטומו ומתחיל לחפש את המטרה. במקרה שהמטרה נמצאת באזור הזיהוי של המכ"ם, הוא יינעל עליה וינחה עצמו אוטונומית לפגיעה, בשלב זה הטייס מהמטוס המשגר (או כל מטוס אחר שמספק לטיל Datalink בשלב ההנחיה הראשון) יכול "לשכוח" את הטיל ולשבור את נעילת המכ"ם על המטרה.
כמו כן, במקרה שבזמן השיגור המטרה נמצאת קרוב די הצורך למטוס המשגר, הטיל יכול לעבור מיד לשלב הנחיה השני, כלומר, להינעל מיד לאחר השיגור על המטרה, ולתפקד כטיל "שגר ושכח" מוחלט.
דגמים.
מערכות שיגור קרקעיות.
ריית'און בחנה בהצלחה שיגור אמראם ממנשא 5 טילים באמצעות HMMWV. המערכת תקרא SLAMRAAM. הטילים מקבלים את ההנחיה הראשונית שלהם ממכ"ם שלא נמצא על גבי הרכב. מכיוון שהטיל משוגר ללא תוספת הגובה והמהירות של מטוס הקרב, טווח הטיל קטן משמעותית. ריית'און משווקת כיום את ה-SL-AMRRM EX, בעל טווח מוגדל ועם דמיון למערכת ה-ESSM המבוססת על טיל הספארו.
מערכת קרקעית נוספת היא המערכת הנורווגית NASAM, המורכבת ממספר כלי רכב המשמשים סוללות טילים (בכל סוללה 6 טילי אמראם) ביחד עם משאית מכ"ם נפרדת ורכבי שליטה.
שפה (בלשנות)
רנן שור
רֶנֶן שוֹר (נולד ב-6 ביולי 1952 בירושלים) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק סרטים, אוצר, מורה ופעיל קולנוע ישראלי. מנהל ומייסד בית הספר סם שפיגל בירושלים.
ביוגרפיה.
רנן שור הוא בנו של הרופא, פרופסור שמואל שור, נכדו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור, ונינו של הרב יעקב שור, מצאצאי הרב יוסף בכור שור. דור שישי בארץ מצד אמו, לאה הלר - מורה, בת הרב אברהם זיידה הלר, איש צפת, נצר לרב שמואל הלר, מנהיג צפת במאה ה-19 ולרב יום-טוב ליפמן הלר, רבה של קרקוב במאה ה-17.
רנן שור נולד בשכונת בית וגן בירושלים ועבר עם משפחתו בגיל 5 לתל אביב. כנער, נמשך לעולם התיאטרון ושיחק תפקידים מרכזיים במחזות הזמר "אוליבר!" (דוג'ר החמקן, "הבימה") ו"המלך ואני" (יורש העצר, תיאטרון גיורא גודיק), הופיע בתחרות כישרונות צעירים ושימש כתב של "קול ישראל" בתוכנית הנוער "רדיועשרה".
קריירה.
בגיל 13 התקבל לתפקיד ראשי במחזמר "אוליבר" בתיאטרון הבימה, ובגיל 16 החל בפעילותו הקולנועית כחובב. סרטו הקצר הראשון "דודה אריאלה" (1968) זכה בפרס תחרות הסרט הקצר של "קולנוע לנוער". במקביל, עבד כעוזר לצלם חתונות, עם ציוד 8 מ"מ, ובשעות הפנאי תיעד את חבריו לתיכון עירוני א' ואחר-כך בלהקת פיקוד מרכז. תיעוד זה במצלמת 8 מ"מ פילם שימש אותו מאוחר יותר לאפיון דמותו של מרגו ולבניית הסרט שבתוך הסרט "בלוז לחופש הגדול".
שור שירת במשך שנה כחבר בלהקת פיקוד מרכז כצעיר הלהקה בה היו חברים שלמה בראבא, שלומית אהרון, עמרי ניצן, דני וסלי, דורון סלומון ושם-טוב לוי, ולאחר מכן שרת במשך 3 שנים, ככתב צבאי של "במחנה" וגלי צה"ל. הבולטות שבכתבותיו, היו סדרת הכתבות "עמק הבכא", "כוח צביקה", "הקרב על נאפח" על קרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, עליהן היה מועמד לפרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1974. בסדרת הכתבות "קרב עמק הבכא", שפורסמו בדצמבר 1973, מעין "רשומון" שבו רואיינו עשרות רבות של לוחמים, טבע שור את המושג "עמק הבכא" כשמו של קרב הבלימה המרכזי בצפון רמת הגולן. ב-1983 כתב לחוברת מיוחדת של ירחון "מוניטין" שהוקדש לעשור למלחמה את זיכרונותיו מאותה תקופה במאמר האישי "בחזרה לעמק הבכא", שעורר הדים רבים.
במקביל לעשייתו ככתב צבאי, החליף שור את מבקר הקולנוע משה נתן ושימש ככתב וכמבקר הקולנוע של במחנה. במסגרת כתיבתו על קולנוע ישראלי ראיין את הבמאי אורי זוהר, ופרסם בביטאוני קולנוע שונים מאמרים עיוניים נרחבים על עשייתו המוקדמת - שטרם זכתה אז למלוא ההכרה בקהילת הקולנוע - אשר יצרו עניין מחודש סביב כלל יצירתו, ובמיוחד בסרטיו "מציצים", "עיניים גדולות" ו"הצילו את המציל" אותם הגדיר שור לראשונה כטרילוגיה התל אביבית של אורי זוהר. מאמרו "הבבואה הצברית בסרטי אורי זוהר" (רבעון "קולנוע", 1978) נחשב למאמר יסוד על הקולנוע הישראלי ועל הקולנוע של אורי זוהר ומרכיבים מתוכו השפיעו על תערוכת "דלות החומר" במוזיאון ת"א של האוצרת שרה ברייטברג-סמל.
לאחר שירותו הצבאי, שור למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ושימש במקביל ללימודיו כעוזר במאי וכמלהק של ג'אד נאמן ("מסע אלונקות") ואורי זוהר ("הצילו את המציל"). במהלך לימודיו, כתב וביים שני סרטים קצרים: "אפטר" (1977), בהשתתפות מאיה רוטשילד, מוני מושונוב, סנדרה שדה, דליק ווליניץ, שם טוב לוי וחנן יובל, מלודרמה המתרחשת בשולי מלחמת יום כיפור ומבוססת על חוויות אישיות, אשר זכתה בפרס הצילום לחנניה בר בתחרות הסרט הישראלי הקצר. סרטו השני, "הקרב על מבצר וויליאמס" (1981), בהשתתפות עמי טראוב, סיני פתר ודורון נשר, עיבוד לסיפורו החתרני של שרגא גפני מ-1949 על חבורת לוחמים היוצאת לקרב התאבדות במלחמת תש"ח, צולם כמערבון והושפע מתצלומיו של רוברט קאפה ומסיפור הקרב על עמק הבכא. באתר הצילומים של הסרט התרשם מיכולותיו בכתיבת דיאלוגים של דורון נשר והחל לעבוד איתו על התסריט ל"בלוז לחופש הגדול".
ב-1979 השתלם בארצות הברית בעזרת מלגת הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל כעוזר במאי - משקיף באתרי הצילום של אצל הבמאים ג'ון קאסאבטס ("גלוריה") ופול מזורסקי ("וילי ופיל") ואצל התסריטאי סטיב שייגאן.
במהלך לימודיו ולאחריהם, עסק שור בביקורת וכתיבה עיונית ועיתונאית על הקולנוע הישראלי ("מושג", רבעון "קולנוע", "סקירה חודשית", גלי צה"ל, "במחנה", "אריאל"), והיה חבר מערכת רבעון "קולנוע" של המכון הישראלי לקולנוע. הוא פעל לקידום הקולנוע הישראלי ותרבותו ובין השאר היה ממקימי ומפעילי קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר) המיליטנטית, לצד עוזי פרס, ניסים דיין, יעוד לבנון ורחל נאמן, וממנסחי מניפסט קי"ץ שקרא ליצירת גל חדש של קולנוע ישראלי לא-ממוסחר, בעקבות הקולנוע הגרמני החדש של שנות ה-70.
כתסריטאי ועורך תסריטים, כתב שור את התסריטים לסרטיו הקצרים, שימש כיועץ תסריט לאורי זוהר, היה שותף לכתיבת התסריט "מסע אלונקות" (בימוי: ג'אד נאמן, 1976), ערך את תסריטי סדרת "שיעור מולדת" (1998-2001) וערך את תסריט הסרט "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002).
בין השנים 1979 ל-1982 לימד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב סדנאות בימוי וקורסים עיוניים והכניס, לראשונה, לתוכנית הלימודים של החוג קורסים על קולנוע ישראלי וקולנוע ישראלי קצר.