הקרבוקטיון הוא מישורי (בניגוד לסובסטרט ולתוצר בעלי הצורה הטטרהדרלית). לכן כאשר הוא מותקף על ידי הנוקלאופיל, הדבר יכול להעשות מכל אחד מצידיו. כשהסובסטרט כיראלי, יוכלו להתקבל אפוא שני האננטיומרים שלו: הן הקונפיגורציה הזהה לקונפיגורציית הסובסטרט והן הקונפיגורציה ההפוכה לה. מתקבלת, אם כן, תערובת של שתי הקונפיגורציות, הקרויה תערובת רצמית. התערובת הרצמית, בניגוד לסובסטרט, חסרת פעילות אופטית כיוון שפעילותו של אננטיומר אחד מבטלת את פעילותו של האחר. ניתן לומר שבמנגנון SN1 מתרחש תהליך של רצמיזציה - יצירת תערובת רצמית מחומר מוצא פעיל אופטית. עובדה זו, היא שהובילה להצעת המנגנון שלעיל (כפי שהיפוך הקונפיגורציה במנגנון SN2 הוביל להצעת מנגנון זה).
השלב קובע המהירות, היינו השלב האיטי, במנגנון זה הוא יצירת הקרבוקטיון (השלב הראשון). לכן, קצב התגובה לא מושפע מאופי וריכוז הנוקלאופיל, אשר משתתף בשלב השני בלבד. לכן אנו אומרים שמנגנון זה הוא חד-מולקולרי (ומסדר ראשון), ומכאן הספרה 1 בשם התגובה.
הסובסטרט.
הגורם המשפיע ביותר באופיו של הסובסטרט הוא יציבותו כקרבוקטיון. ככל שהקרבוקטיון יהיה יציב יותר כן יתפרק הסובסטרט ביתר קלות ובמהירות רבה יותר. יציבותו של הקרבוקטיון עולה ככל שקשורות לפחמן הטעון יותר קבוצות אלקיליות. כך קרבוקטיון שלישוני, המכיל שלוש קבוצות אלקיליות (כל העמדות), הוא היציב ביותר ולכן יגיב במנגנון SN1 במהירות הרבה ביותר. קרבוקטיון מתילי (נטול קבוצות אלקיליות) וקרבוקטיון ראשוני (קבוצה אלקילית אחת) מאוד לא יציבים עד שאינם נוצרים כלל וכלל. לכן מתיל הלידים ואלקיל הלידים ראשוניים (היוצרים קרבוקטיונים מתיליים וראשוניים בהתאמה) לא מגיבים במנגנון SN1 לעולם.
הקבוצה העוזבת משפיעה על קצב התגובה כפי שהיא משפיעה על תגובות SN2: ככל שהיא מהווה בסיס חלש יותר, היא תגיב במהירות הרבה ביותר.
הסביבה.
קרבוקטיון יציב בסביבה קוטבית בלבד, כשהוא מיוצב על ידי קשרים קוטביים בינו לבין הממס. לכן לא תיתכן תגובה מסוג SN1 בממס לא קוטבי או בהיעדר ממס. מערכת שיקולים דומה לזו של השפעת הממס על הנוקלאופיל ב-SN2 פועלת כאן על הסובסטרט: כשהסובסטרט טעון נוצרים קשרים בין מולקולריים בינו לבין הממס, ולכן כדי שהתגובה תתרחש יש להשקיע אנרגיה בפרימת הקשרים ומהירות התגובה יורדת. לכן ככל שהממס קוטבי כך קצב התגובה נמוך יותר. כשהסובסטרט נייטרלי, המגמה הפוכה כיוון שקוטביות גבוהה מייצבת את הקרבוקטיון ומאיצה את התגובה.
מנגנונים נוספים.
נוסף על שני המנגנונים העיקריים ישנם, כאמור, מספר מנגנוני תגובה נוספים להתמרה נוקלאופילית. למשל, מנגנון SNi, הקרוי גם "התמרה נוקלאופילית פנימית" (i=internal, פנימי), מתרחש כאשר כוהל מגיב עם תיוניל כלורידים. המנגנון דומה ל- SN1, אך הקונפיגורציה של הסובסטרט נשמרת בתוצר (הנוקלאופיל נקשר לעמדת הקבוצה העוזבת). מנגנונים נוספים, 'SN2 ו- 'SN1, פועלים כחלק מתגובות שחלוף, ודומים מבחינת הקינטיקה שלהם לתגובות SN2 ו- SN1 בהתאמה.
IS-2 (יוסיף סטלין, ИС-2) היה טנק סובייטי כבד ששירת במלחמת העולם השנייה. טנק כבד זה תוכנן עם שריון עבה שיעמוד בפני תותחי הנ"ט 88 מ"מ הגרמניים, ותותח גדול דיו לחדור את שריונם הקדמי של טנקי הטיגר והפנתר החדישים. טנק זה יכול היה גם לירות פגזים נפיצים כבדים שהתגלו כיעילים לפיצוח מעוזי הגנה וביצורים גרמניים. הוא נכנס לשירות מבצעי באפריל 1944 ושימש כחוד החנית של כוחות השריון הסובייטיים בשלבי המלחמה האחרונים ובמהלך כיבוש ברלין.
פיתוח וייצור.
סדרת הטנקים הכבדים KV-1 הסובייטיים, שקדמו לטנקי IS, לא הוכיחו את עצמם בשל ניידותם הנמוכה ועוצמת התותח שלהם, שלא עלתה על זה של הטנק הבינוני מדגם T-34. בעיה זו נפתרה חלקית על ידי יצור הטנק KV-1S שהיה קטן, מהיר וקל יותר, אך עדיין יקר הרבה יותר לייצור מאשר ה-T-34, וללא עדיפות מבצעית משמעותית. כתוצאה מכך, סטלין כמעט ביטל את כל פיתוח הטנקים הכבדים בברית המועצות ב-1943.
הכמות הגדולה של טנקי פנתר וטיגר שהטילו הגרמנים למערכה בקרב קורסק (קיץ 1943) שינו את סדר העדיפויות הסובייטי, וגרמו להם לקדם יצור דגם חדש של טנק מסדרת KV בעל תותח בקוטר 85 מ"מ, ה-KV-85, כ"ממלא פערים" עד לתחילת הייצור ההמוני של דגם חדש לחלוטין של טנק כבד, בעל מיגון עבה יותר ותותח ראשי רב עוצמה, שיוכל להתמודד מול הטיגר הגרמני. בשל דעיכת כוכבו הפוליטי של המרשל קלימנט וורושילוב, שעל שמו נקראה סדרת טנקי ה-KV, נקרא הטנק החדש שפותח בשם "יוסיף סטלין".
אב הטיפוס IS-85 נתקבל לייצור כטנק הכבד IS-1, אך נמשכו הדיונים באשר לדגם התותח המתאים לו. שני תותחים מתאימים היו ה-A-19 בקוטר 122 מ"מ, שהיה תותח שדה במקורו, וה-BS-3 בקוטר 100 מ"מ. תותח 100 המ"מ, שהותקן מאוחר יותר במשחית הטנקים SU-100 ובטנק T-55, היה בעל כושר חדירת שריון טוב (185 מ"מ פלדה לעומת 160) אך היה חדיש ומצוי בצמצום. תותח ה-122 מ"מ ותחמושתו יכלו להיות מיוצרים בכמויות גדולות ובמבחני שדה הוכח כי ביכולתו לחדור את שריון הפנתר בחזית ומאחור. אב הטיפוס IS-122 החליף את ה-IS-85 ונכנס לייצור מאסיבי בציון IS-2. תותח 85 המ"מ נשמר עבור ה-T-34/85 החדש ומעט ה-IS-1 שנבנו עמו הוסבו עוד בבית החרושת לתצורת IS-2.
דגם הייצור העיקרי, ה-IS-2, היה מעט קל ומהיר יותר מה-KV הכבד ביותר של 1942. הוא הצטיין בשריון חזית עבה ותכנון צריח משופר עד למאוד. הודות לתכנון מעטה שריון מתקדם, נשא הסטלין שריון עבה יותר מאשר טנקי ה-KV אך עם זאת היה קל יותר, בעיקר בשל ריכוז השריון בחזית.
תותח 122 המ"מ הצטיין בחדירת שריון. האנרגיה הקינטית של פגזיו הייתה גבוהה פי 3.5 מזו של תותח ה-76.2 מ"מ שקדם לו, וגם כשלא הצליח לחדור את שריון הטנקים של האויב, עוצמת הפגיעה העיפה לעיתים את הצריח של הטנקים הגרמנים שניצבו מולו.
הפגזים הנפיצים הגדולים התגלו גם כיעילים נגד בונקרים, חי"ר ותותחי נ"ט. החסרון העיקרי של התותח היה שפגזיו היו גדולים מאוד ומורכבים משני חלקים (פגז והודף), שכן היה זה תותח שדה במקורו. לכן היה קשה לטעון את התותח במרחב המצומצם של הצריח, הטנק היה יכול לשאת רק 28 פגזים וקצב הירי היה איטי מאוד, כשני פגזים לדקה.
טנקי ה-IS-2 המוקדמים קלים לזיהוי בשל תובה קדמית עם "מדרגה" ומדף הנהג הקטן. לא היו להם נועלי תותח או מקלעים נגד מטוסים.
הדגם המשופר שיוצר ב-1944 הצטיין ביכולת טעינה מהירה יותר של התותח, D-25T עם מפצה סטייה כפול והיה בעל תובה קדמית ישרה ושטוחה. נוסף גם נועל תותח באחורי התובה ובגרסאות מאוחרות גם מקלעי נ"מ.
בסוף שנת 1944 הטנק שופר לדגם IS-3 עם שריון משופר וצריח יצוק בצורת חצי כדור, שאפיין את הטנקים הסובייטיים שלאחר מלחמת העולם השנייה. התובה הקדמית המחודדת הקנתה לו את הכינוי "שוּקה" (זאב ים) בפי צוותיו. השריון הקדמי עובה ל-200 מ"מ, לעומת 120 בדגם הקודם, אך למרות זאת הוא היה קל יותר ונמוך יותר ב-30 מ"מ. הדגם הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי להשתתף במלחמת העולם השנייה, אם כי יש מקורות הטוענים כי גדוד אחד שלהם לחם במנצ'וריה כנגד היפנים (במסגרת מבצע סערת אוגוסט).
ב-1952 בוצע שדרוג נוסף לטנק שעמד להיות מכונה IS-8, אך באקלים הפוליטי שלאחר מות סטלין ב-1953, שונה שמו ל-T-10. באמצע שנות החמישים עברו טנקי ה-IS-2 שנותרו שדרוג ל-IS-2M שכלל הוספת מכלי דלק חיצוניים באחורי התובה ופלטות בזוקה.
גלותטיון
קשר פוספודיאסטר
סרג'ו דלה-פרגולה
סרג'ו דלה-פרגולה (באיטלקית: Sergio Della Pergola; נולד ב-7 בספטמבר 1942) הוא סטטיסטיקאי ודמוגרף ישראלי. מומחה לדמוגרפיה של הקהילות היהודיות בעולם, בדגש על מערב אירופה, צפון אמריקה, אמריקה הלטינית וישראל.
דלה-פרגולה משמש פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ובעבר שימש כראש המכון. בנוסף, הוא מופקד על הקתדרה על שם שלמה ארגוב ליחסי ישראל-תפוצות.
קורות חייו.
דלה-פרגולה נולד בטריאסטה שבאיטליה ב-1942. הוא בנו של מאסימו דלה-פרגולה, שהיה עיתונאי ספורט, ונכדו של הרב רפאל דלה-פרגולה. עלה לישראל ב-1966 לאחר שקיבל תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פאביה שבאיטליה, וב-1973 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
מחקר.
הוא חקר את ההיסטוריה הדמוגרפית של היהודים, המשפחה היהודית, הגירות היהודים וקליטתם בישראל ובארצות המערב, תחזיות אוכלוסייה בתפוצות, בישראל ובירושלים, וההיבטים הכמותיים של החינוך היהודי. בשנות ה-2000 היה בין האחראים על הכנת ההערכה השנתית של מצב העם היהודי מטעם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי. בנושאים אלה כתב וערך יותר מ-30 ספרים ומונוגרפיות ולמעלה מ-100 מאמרים.
דלה-פרגולה שימש כיועץ בכיר לנשיא מדינת ישראל, לממשלת ישראל, לעיריית ירושלים, ולמוסדות וארגונים ישראליים ובינלאומיים רבים. ב-1999 זכה בפרס מרשל סקלאר מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) על תרומתו והישגיו הייחודיים. ב-2013 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר.
משפחה.
רעייתו, מרים דלה-פרגולה, בתו של הרב אליהו טואף עורכת ביטאון יהודי איטליה "קול האיטלקים". לזוג 4 ילדים ו-12 נכדים.
משפחת דלה-פרגולה מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים.
אורסטס
אורסטס (ביוונית: Oρέστης) הוא בנם של אגממנון וקליטמנסטרה, אחיה של איפיגניה על פי המיתולוגיה היוונית.
מספר מחזות תיאטרון נכתבו על בסיס המיתולוגיה הקשורה לדמותו, סיפור חטאו והמעשים שנדרש על מנת להיטהר מחטא זה.
ספרות יוון העתיקה.
הומרוס.