באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.27 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1978 היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.25 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1979 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא משחקים חדש של 2:01.78 דקות ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.07 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.3 דקות ובמקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.2 דקות.
אלופת האוניברסיאדה.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בסוף יולי 1981 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים חדש של 4:05.35 דקות, לפני דוינה מלינטה מרומניה (4:05.74 דקות) ואולגה דבירנה מברית המועצות (4:06.39 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.99 דקות, אחרי דוינה מלינטה (1:57.81 דקות)
באליפות אירופה באולם שנערכה במילנו בתחיחת מרץ 1982 היא זכתה במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.01 דקות, לפני בריגיטה קראוס מגרמניה המערבית (4:04.22 דקות) וביאטה ליביך מגרמניה המזרחית (4:06.70 דקות).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון באותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.02 דקות, אחרי אולגנה דבירנה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:57.80 דקות וזמירה זייצבה (3:58.82 דקות), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחיחת מרץ 1983 היא סיימה במקום רביעי ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:17.42 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה פעם נוספת במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.26 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:07.34 דקות). כחודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.73 דקות.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה דוריו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.25 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:03.76 דקות) ומריצ'יקה פואיקה (4:04.15 דקות), שתיהן מרומניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.05 דקות, 22 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
במשחקי הים התיכון שנערכו באתונה בתחילת יולי 1991 היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.63 דקות. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט היא סיימה במקום 19 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.34 דקות ובמקום 28 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.54 דקות.
תארים והישגים.
במהלך הקריירה של דוריו היא זכתה ב-23 תוארי אליפות איטליה אישיים:
העבד הגוסס (מיכלאנג'לו)
העבד הגוסס (באיטלקית: Schiavo morente) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שהושלם בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה.
שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546.
סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר.
תיאור היצירה.
מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו.
שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים.
העבד הגוסס עומד בתנוחת קונטרה פוסטו מובהקת, והוא נראה במצב של עייפות מוחלטת. שתי רצועות חוצות את חזהו, הוא בקושי מזיז את זרועו האחת, בעודו אוחז את ראשו ברכות בעזרת זרועו השנייה.
13 עותקים של העבד הגוסס הוצבו במשטרת הרובע השנים-עשר של פריז.
העבד המורד (מיכלאנג'לו)
העבד המורד (באיטלקית: Schiavo ribelle) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שנוצר בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה.
שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546.
סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר.
תיאור היצירה.
מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו.
המשמעות האיקונוגרפית של שתי הדמויות היא תעלומה. יש מעט רמזים מלבד דמות מחוספסת של קוף ליד העבד הגוסס. ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר זיהה אותם כמייצגים מחוזות משועבדים שהיו בשליטת יוליוס השני. משמעויות נוספות שהוצעו: יצרים משועבדים, האמנות אשר שונמכה לעבדות עקב מות האפיפיור (יוליוס השני היה פטרונם וידידם האישי של אמנים רבים, כולל מיכלאנג'לו), האמנות שמנסה להשתחרר מכבליה או הנפש האנושית שמנסה להשתחרר ממגבלות הגוף.
שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים. העבד המורד מוצג כאשר הוא מעוות את פלג גופו העליון ואת ראשו, בניסיון להשתחרר מן האזיקים שכובלים את ידיו מאחורי גבו. הכתף והברך המורמות יוצרות את הרושם שהפסל מתקדם לעבר הצופה, מה שמגביר את הנוכחות המרחבית שלו.
העבד המורד מביט מעלה, כאילו מנסה להשתחרר מהמגבלות הארצית ולהתאחד עם האל. גופו מתפתל בתנוחת נחש המבדילה אותו מן העבד הגוסס. הראש נע בכאב מעלה ואחורה בכיוון ההפוך לתנועת הכתפיים. והכתפיים נעות בכיוון ההפוך לתנועת המותניים. פסל זה מדגים בצורה הטובה ביותר עד כמה הגוף יכול להפוך להבעה אצל מיכלאנג'לו.
שני הפסלים לא גמורים. עם זאת, "נון-פיניטו" היה תמה חוזרת אצל מיכלאנג'לו. במסעו אחר אמת מוחלטת באמנות, הוא נטש יצירה כאשר חש כי אינו יכול להשיג את האידיאל שלו, לפיכך הוא השאיר את סימני הכלים שלו (פטיש, אזמל, פצירה) גלויים לעין. עדות חיה למאבקו הבלתי פוסק עם גוש השיש, כדי לשחרר את הדמות הכלואה בתוכו.
ולדיק סנדלר
ולדיק סנדלר (נולד ב-1987) הוא קומיקסאי, מאייר, כותב ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה.
ולדיק סנדלר נולד ב-1987. בגיל צעיר היה מצייר במחברות הלימוד שלו, והוריו רשמו אותו לחוג ציור.
בגיל 13 היה צובע קומיקס בשביל אורי פינק, ואף מאוחר יותר צייר בשבילו קומיקס לעיתון זבנג. הקומיקס המפורסם ביותר שלו שהופיע בעיתון הוא "משפחת שיקדה", המספר על משפחה של אינדיאנים שגרה בשכונת התקווה בתל אביב.
סנדלר למד בבית הספר לאומנויות בצלאל במגמת תקשורת חזותית, שם הוציא כפרויקט הגמר שלו בהנחיית ארי פולמן את הספר "לפני שמגיעות הבחורות העירומות". בשנת 2015 יצרו אלי אשד וסנדלר סדרת רומני ריגול גרפיים בשם ההונאה הבולגרית. הרומנים פורסמו בעברית ובבולגרית, ואשד אף רואיין לתקשורת הבולגרית בעקבותיהם.
בשנת 2016 הקים את פרויקט TICP – The Israeli Cartoon Project, שבמסגרתו פורסמו עשרות קריקטורות בעלות ביקורת סאטירית נוקבת על יחסי האו"ם-ישראל מאת אמנים מובילים בישראל, בהם אורי פינק, שי צ'רקה ועוד. הקריקטורות שפורסמו הצליחו מאוד ברשת בישראל ובעולם, ואף עוררו את תגובתו של סגן דובר משרד החוץ באותו הזמן, איתן וייס.
בשנת 2017 היה סנדלר לאחד המייסדים של מגזין הקומיקס הפוליטי פרה-דוקס יחד עם אמנים מפורסים נוספים, כגון עמוס אלנבוגן, ניסים חזקיהו, נעם נדב, תמי ברנשטיין ועוד. המגזין מיועד להיות הגרסה הישראלית למד מגזין.
כיום סנדלר מרצה לאיור במחלקת לימודי הנדסאי עיצוב למדיה חדשה, אוניברסיטת אריאל.
אקלקטיזם באדריכלות
אקלקטיזם הוא סגנון אדריכלי של המאה ה־19 וה־20, בו יצירה יחידה משלבת תערובת של אלמנטים מסגנונות היסטוריים קודמים כדי ליצור משהו חדש ומקורי. באדריכלות ועיצוב פנים, אלמנטים אלה עשויים לכלול מאפיינים מבניים, רהיטים, מוטיבים דקורטיביים, עיטורים היסטוריים מובחנים, מוטיבים תרבותיים מסורתיים או סגנונות הלקוחים ממדינות אחרות, כאשר התערובת נבחרת בדרך כלל על פי התאמתה לפרויקט והערך האסתטי הכולל.