רבים מתומכי התפיסה הרואה באוטיזם גיוון עצבי הם אוטיסטים המתנגדים לטיפול. בנוסף, הורים מסוימים לילדים אוטיסטים תומכים אף הם בהשקפה שלפיה אוטיזם הוא אופן קיום ייחודי ולא מחלה שיש לרפאה. לדוגמה, מורטון אן גרנסבכר היא אם לילד אוטיסט ופרופסורית לפסיכולוגיה, הטוענת שאוטיסטים זקוקים לקבלה ולא לריפוי ומקבלת את האמונה שלא ניתן להפריד את האוטיזם מהאדם. התומכים אינם שוללים את האפשרות שאוטיסטים עשויים להזדקק לטיפולים בבעיות הנלוות לאוטיזם או לסיוע בפיתוח כישורים נחוצים. עם זאת, הם מגנים ניסיונות לכפות על אוטיסטים לאמץ התנהגויות נורמטיביות או מאמצים להיפטר מהחיווט העצבי האוטיסטי. התומכים מאמינים שרבים מהקשיים שאוטיסטים חווים הם תוצר של התנגשות עם החברה ומוסדותיה ואינם נובעים מהאוטיזם עצמו.
ד"ר תומאס ארמסטרונג, מבקר חריף של ההתייחסות להפרעות קשב כאל הפרעות, אימץ והמליץ על השימוש במונח גיוון עצבי. חוקר האוטיזם סיימון ברון-כהן, מבלי שהשתמש במונח במפורש, קיבל את האפשרות שאוטיזם בתפקוד גבוה מהווה 'שוני' ולא 'נכות'.
הנימוקים להתייחסות לאוטיזם ולתופעות נוספות כאל סוגים של גיוון עצבי (בניגוד להפרעות אחרות, "קשות") הם כדלקמן:
מתנגדים.
מכיוון שאוטיסטים רבים מתמודדים עם קשיים, יש הסבורים שריפוי האוטיזם ייטיב עם האוטיסטים. אנשים אלה מאמינים שריפוי האוטיזם הוא הדרך הטובה ביותר לפתור את בעיותיהם של האוטיסטים, והם טוענים שזה לא הוגן ולא הולם להתייחס אל השאיפה לרפא אוטיזם כאל אפליה.
ישנו ויכוח האם אוטיזם, הפרעות קשב ומצבים דומים הם הפרעות אמיתיות או שניתן להסבירם טוב יותר באמצעות מושג הגיוון העצבי. עד עתה, הנושא לא נידון מספיק בספרות המדעית.
הורים אחדים לילדים אוטיסטים מאמינים שגיוון עצבי הוא תירוץ לאי טיפול באוטיזם ושהוא מהווה מנגנון הימנעות והכחשה. אבל הורים אחרים מצביעים על כך שגישות תומכות ריפוי נוטות להתעלם מהבסיס התורשתי לאוטיזם. גיוון עצבי וקבלת האוטיזם הם בדרך כלל קשורים זה לזה.
ההיסטוריה של המונח.
המונח הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1998, במאמר "גיוון עצבי" מאת הרווי בלום:
"גיוון עצבי עשוי להיות חשוב למין האנושי כשם שגיוון ביולוגי חשוב לחיים בכללותם. מי יכול לומר איזה סוג חיווט יוכח כטוב ביותר בכל רגע נתון? הקיברנטיקה ותרבות המחשב, למשל, עשויים להעדיף נפשות אוטיסטיות במקצת".
לפני כן, על אף שלא השתמש במפורש במונח 'גיוון עצבי', כתב בלום בניו יורק טיימס ב-1997:
"... כל מי שבודק את הנושא באינטרנט מגלה במהרה צד אחר של האוטיזם. במרחב הווירטואלי, רבים מאזרחיה האוטיסטים של האומה עושים בדיוק את מה שהתסמונת לכאורה מונעת מהם – הם מתקשרים."
"עם זאת, בנסותם להתמודד עם עולם הנשלט בידי נוירוטיפיקלים, האוטיסטים אינם מוכנים או מסוגלים לוותר על מנהגיהם הייחודיים. במקום זאת, הם מציעים שיטה חברתית חדשה, המדגישה ריבוי נוירולוגי."
"ההסכמה העולה מפורומים ומאתרי אינטרנט של אוטיסטים ... היא שנוירוטיפיקליות היא רק אחת מתוך תצורות עצביות רבות – ללא ספק הנפוצה שבהן, אבל לא בהכרח הטובה שבהן."
בלום חזה גם את תפקידה של רשת האינטרנט בקידום רעיון הגיוון העצבי:
"קיים מימד פוליטי לקשר הדוק זה לאינטרנט. פרויקט בשם "מרחב קיברנטי 2000" מוקדש לחיבור כמות גדולה ככל הניתן של אנשי ספקטרום אוטיסטי לאינטרנט עד שנת 2000, כאשר הסיבה לכך היא "האינטרנט היא אמצעי חיוני עבור אוטיסטים לשם שיפור חייהם, כי לעיתים קרובות היא האמצעי היחיד באמצעותו הם מסוגלים לתקשר באופן יעיל".
"... הקהילה האוטיסטית, שייתכן שלא הייתה מגיעה לבגרות ולמודעות עצמית ללא האינטרנט, מציבה בפנינו אתגר.
האתגר שיוצב בפנינו יותר ויותר, בעולם המקוון ומחוץ לו, הוא לראות את עצמנו באופן שונה מהאופן שראינו את עצמנו בעבר, לקבל את הגיוון העצבי.
נוירוטיפיקליות היא רק אופן קיום אחד."
בשנת 1999, כתבה ג'ודי סינגר בעבודת הגמר האוניברסיטאית שלה:
"... חשיבותו הבסיסית של "הספקטרום האוטיסטי" טמונה בקריאתו לפוליטיקה של "גיוון עצבי". "השונים נוירולוגית" מהווים תוספת חדשה לקטגוריות הפוליטיות המוכרות של מעמד/מגדר/גזע והם יגבירו את התובנות של המודל החברתי של הנכויות."
ציטוט בדפוס הופיע בעיתון הבריטי "איבנינג טלגרף של קובנטרי" בשנת 2004, בהתייחסות לקבוצת הגיוון העצבי של קובנטרי ווריקשייר. המונח תואר כך:
"גיוון עצבי הוא מונח הקיים מהיום בו אוטיסטים החלו להקים אתרי אינטרנט. מאז, הורחב המונח והוא כולל לא רק "אוטיסטים ובני דודים", אלא הוא מביע את הרעיון שמגוון דרכי החשיבה האנושית הוא דבר טוב, ושאנחנו הדיסלקטים, האוטיסטים, האנשים עם הפרעות הקשב, האנשים עם הדיספרקסיה ועם תסמונת טורט כולנו בעלי מכנה משותף, בכך שמוחותינו אינם פועלים באופנים נוירוטיפיקליים."
בעוד שהמונח מופיע בעיקר אצל הקהילה האוטיסטית המקוונת, השימוש בו התרחב והפך לכללי יותר, וכיום קיים ויכוח האם לכלול בו גם אנשים עם שיתוק מוחין, מחלת פרקינסון, אמנזיה וכו'. יש המעדיפים לכלול בו רק תופעות שאינן ניכרות כלפי חוץ, כפי שהן מוגדרות על ידי אגודת הגיוון העצבי של בריטניה.
The neverhood
לאה לופטין
לאה לוּפָּטין (נולדה ב-26 ביולי 1951 באפיקים) היא זמרת פופ ישראלית, שעיקר פעילותה התרכז בשנות השבעים, השמונים והתשעים.
לופטין הייתה חברה במספר הרכבים מוזיקליים, בראשם שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" והקליטה שירים באופן עצמאי שזכו להצלחה.
ביוגרפיה.
לופטין נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים כבת שנייה ולה שלוש אחיות. בסוף 1969 התגייסה ללהקת הנח"ל, שם פגשה את גידי גוב שהיה בן זוגה לתקופה קצרה. עם החברים הנוספים ששירתו איתה במחזור זה נמנים ירדנה ארזי, רותי הולצמן, תמי עזריה, דני סנדרסון, אפרים שמיר, מירי אלוני, אלון אולארצ'יק, מאיר פניגשטיין ועמוס טל שיר.
שם התוכנית שבה השתתפו אותה ביים דני ליטאי ושאותה ניהל מוזיקלית יאיר רוזנבלום היה "שא לשלום", אך הוא הוחלף ונקרא על שם אחד מלהיטי התוכנית, "בהיאחזות הנח"ל בסיני". שירים נוספים בתוכנית היו : "שיר לשלום", "הבן יקיר לי", "אנחנו ואתם", "שיר רחוב" ו "טרנטלה", שבו שרה לופטין סולו קצר.
קריירה.
בשנת 1972 הייתה חלק משלישיית "גושפנקא" לצד רבקה זהר ורות טובי, שהקימה את השלישייה. "גושפנקא" הייתה מעין גרסה מוקדמת לשלישייה שלופטין תצטרף אליה בעתיד ("שוקולד מנטה מסטיק"). .
בשנת 1973 הצטרפה לופטין להרכב "שוקולד מנטה מסטיק", לאחר שתמי עזריה פרשה ממנו. שתי שותפותיה להרכב היו חברותיה ללהקת הנח"ל, ירדנה ארזי ורותי הולצמן. לשלוש הזמרות מספרים אישיים צבאיים עוקבים, והן חלקו אוהל בטירונות. ההרכב המשולש ידע הצלחה רבה בשנות השבעים. הן הניבו להיטים, רבים השתתפו בתחרויות זמר רבות, בתוכניות טלוויזיה ורדיו, וייצגו את ישראל באירוויזיון 1976 עם השיר "אמור שלום", שאיתו הגיעו למקום השישי.
לאחר פירוק השלישייה חברה לופטין לעוזי חיטמן ודודו זר להרכב ניסיוני וחד פעמי שנקרא "שלושה בשירה אחת". הם הופיעו בפסטיבל הזמר והפזמון תש"מ (1980) עם השיר "אני מאמין" שזכה במקום התשיעי. השלושה אף העלו באותה השנה מופע של שירים וסיפורים לילדים שנקרא "יובב השובב - שמח בשכונה". לקראת סוף 1980 החליפה לופטין את גלי עטרי בהרכב חלב ודבש. ההופעה הראשונה של ההרכב המחודש הייתה במצעד המרגנית של גלי צה"ל, שם ביצעו גרסה מצליחה לשיר "אני נושא עימי". הם הקליטו מספר להיטים, ביניהם "אולי עוד קיץ", "דון ז'ואן", "יום אחד", ו"מיס אמריקה", והופיעו בקדם אירוויזיון 1981 בשיר "סרנדה" שזכה במקום הרביעי. ההופעה האחרונה של לופטין בהרכב הייתה בשירוויזיון 1982 עם השיר "רוק אנד רול עלה לארץ" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: קובי אושרת). לאחר מכן פרשה לופטין מ"חלב ודבש" והחלה לפתח קריירת סולו.
אחת מהופעותיה הראשונות כזמרת סולנית הייתה בפסטיבל לשירי ילדים 1983 עם "שיר מולדת" (מילים ולחן: נמרוד טנא, עיבוד: אריק רודיך) שהגיע למקום הרביעי. תחת העיבוד וההפקה של בעלה אריק רודיך החלה לופטין להקליט שירים דוגמת "דם הגפן" (שהיה להיט גדול בקצב הדבקה), "על הירדן" (שתיאר את ילדותה של לופטין), "קו הטירוף" ו"אור מחושך". ב-1985 השתתפה בקדם אירוויזיון עם "שיר עמלים" ("שיר קמים בבוקר לעמל יומם...") למילים של אורי אסף ולחן ועיבוד של אריק רודיך, והשיר הגיע למקום החמישי בתחרות. באותה השנה היא הופיעה עם יזהר כהן במופע לילדים שנקרא "ספינת החלומות".
במאי 1986 הוציאה לרדיו את "אלי למה לא תראה" (מילים: אורי אסף, לחן ועיבוד: אריק רודיך). בדצמבר אותה שנה היא הופיעה לראשונה בפסטיגל עם השיר "למה" (מילים: שמרית אור, לחן ועיבוד: אריק רודיך) שהגיע למקום השביעי.
בשנת 1988 יצא אלבום הבכורה שלה שנקרא "קו הטירוף", שאיגד את שיריה שהוקלטו לאורך שנות השמונים, ביניהם "דם הגפן", "על הירדן" ושיר הנושא "קו הטירוף" אותו כתב שמוליק קלוסקי ללחן של אריק רודיך. השניים כתבו לאלבום זה גם את השיר "נשימה".
בשנת 1989 התאחדה לופטין עם חבריה לחלב ודבש להופעה בקדם אירוויזיון עם השיר "אני מאמין" שהגיע למקום השמיני. איחוד נוסף ביצעה עם חברותיה לשוקולד מנטה מסטיק בהקלטת השירים "ונצואלה" ו"נערה ממש אוצר" לאלבומה של ירדנה ארזי "תחנה בדרך".
בפורים של אותה שנה, היא כיכבה עם אבי דור ורחלי חיים במופע לילדים שנקרא "משלוש יוצא אחד" אשר שודר בטלוויזיה החינוכית.