פיברומיאלגיה כאבחנה עצמאית אינה שכיחה, מכיוון שלרוב חולי הפיברומיאלגיה יש בעיות כאב כרוניות נוספות או הפרעות נפשיות. פיברומיאלגיה קשורה לבעיות נפשיות כמו חרדה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעה דו-קוטבית, ודיכאון. מטופלים עם פיברומיאלגיה נמצאים בסיכון גבוה פי חמישה ללקות בדיכאון מג'ורי בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
פיברומיאלגיה ומצבי כאב כרוני רבים מתקיימים לעיתים קרובות במקביל. אלה כוללים כאב ראש מתחי כרוני, תסמונת כאב מיופשיאלית, והפרעות טמפורומנדיבולריות. הפרעות נוירולוגיות שנקשרו לכאב או פיברומיאלגיה הן טרשת נפוצה, תסמונת פוסט פוליו, כאב נוירופתי ומחלת פרקינסון. קיימת חפיפה גדולה בין פיברומיאלגיה לבין תסמונת התשישות הכרונית והן עשויות לחלוק את אותם מנגנונים פתוגנטיים.
בקרב 20-30% מהאנשים עם מחלות ראומטיות קיימת גם פיברומיאלגיה. פיברומיאלגיה קיימת גם במחלות מערכת העיכול כמו צליאק ותסמונת המעי הרגיז (IBS). פיברומיאלגיה נקשרה גם להשמנת יתר ולפעילות יתר של שלפוחית השתן.
תסמינים.
התסמינים המגדירים של פיברומיאלגיה הם כאב כרוני נרחב, עייפות והפרעות שינה. תסמינים אחרים עשויים לכלול כאב מוגבר בתגובה ללחץ (אלודיניה), בעיות קוגניטיביות, נוקשות שרירים ושלד, רגישות סביבתית, ערנות יתר, הפרעה בתפקוד המיני, ותסמינים חזותיים.
בעיות שינה.
קרוב ל-80% מהפציינטיות והפציינטים עם פיברומיאלגיה מדווחים על שינה לא טובה. בנושא זה נערך מחקר מטא-אנליזה שכלל 25 מחקרי מקרה-ביקורת עם 2,086 משתתפים. המחקר בדק דיווחים סוביקייטיביים ומדדים אובייקטיביים לשינה. בהשוואה לאנשים בריאים, נשים וגברים עם פיברומיאלגיה סבלו מיותר בעיות בשינה. איכות ויעילות השינה שלהם היו ירודות יותר, משך השינה שלהם היה קצר יותר, הם דיווחו על קושי גדול יותר להירדם, ומדידות אובייקטיביות מצאו ששנתם קלה יותר.
בעיות קוגניטיביות.
אנשים רבים עם פיברומיאלגיה חווים בעיות קוגניטיביות (fibrofog). האגודה האמריקנית לכאב מכירה בבעיות קוגניטיביות כמאפיין עיקרי של פיברומיאלגיה, הכוללות קשיים בריכוז, שכחה וחשיבה לא מאורגנת או איטית. כ-75% מחולי פיברומיאלגיה מדווחים על בעיות משמעותיות בריכוז, בזיכרון ובריבוי משימות. מטה-אנליזה משנת 2018 מצאה שההבדלים הגדולים ביותר בין חולי פיברומיאלגיה לבין נבדקים בריאים היו בשליטה מעכבת, זיכרון ומהירות עיבוד. ההשערה היא שהכאב המוגבר פוגע במערכות הקשב, וכתוצאה מכך נגרמות בעיות קוגניטיביות.
רגישות יתר.
בנוסף לרגישות יתר לכאב, חולים בפיברומיאלגיה מגלים רגישות יתר לגירויים אחרים, כמו אורות בהירים, רעשים חזקים, ריחות וקור.
גורמי סיכון.
לא ידוע מה גורם לפיברומיאלגיה, אך ידועים מספר גורמי סיכון. ידוע כי קיימת נטייה משפחתית לחלות בפיברומיאלגיה, ומחקרים שונים מצאו סמנים גנטיים הרומזים כי התורשה משחקת תפקיד בפתוגנזה של התסמונת. מחלה חריפה כמו זיהום ויראלי עלולה להגביר את הסיכון למחלה, וכך גם פציעות חוזרות הנגרמות מעומס מתמשך על מפרק. מחלות נוספות המגבירות את הסיכון לפיברומיאלגיה הם השמנה, לופוס ודלקת מפרקים שגרונתית. אירועים מלחיצים או טראומתיים כמו תאונת דרכים או הפרעת דְּחָק פוסט-טראומטית מגבירים אף הם את הסיכון לחלות בפיברומיאלגיה. לנשים יש סיכון כפול להיות מאובחנות בפיברומיאלגיה, בהשוואה לגברים. הסיכוי לסבול מהמחלה עולה עם הגיל.
גורמים גנטיים.
במחקרים שבחנו את תסמונת הפיברומיאלגיה במשפחות, נמצא שבמשפחות מסוימות נפוצה יותר התסמונת, ולכן הדבר מרמז על קשר תורשתי לפיברומיאלגיה. כמו כן נמצא קשר בין גנים מסוימים לפיברומיאלגיה. הוצעה היפותזה, לפיה גורמים גנטיים וסביבתיים יחדיו יוצרים אינטראקציה הגורמת לפיתוח הסימפטומים האופיינית לתסמונות. אלה, לטענת הכותב, נגרמים על ידי כשל בתפקוד מערכת העצבים המרכזית, הכוללת את ציר ה-HPA, את המסלולים היוצרים כאב, ואת מערכת העצבים האוטונומית. תקלות אלה גורמות לתקלות בתפקוד מערכת החיסון, אשר לפי ההיפותזה הן התוצאה ולא הגורם למחלה.
מחסור בהורמון קורטיזול בבלוטת יותרת הכליה.
לאורך השנים בוצעו מחקרים רבים על תפקוד בלוטת יותרת הכליה בחולים בפיברומיאלגיה ותסמונת העייפות הכרונית. ההתמקדות הייתה בהורמון המרכזי, קורטיזול. נמדדו רמות קורטיזול בדם ובשתן, תחת תנאים שונים, והשוו רמות קורטיזול בין קבוצות של חולים לקבוצות ביקורת. ברוב המכריע של המחקרים נמצא כי בממוצע, רמות הקורטיזול בחולים נמוכות יותר. כמו כן, ניסו במחקרים רבים לתת טיפול בקורטיזול לחולים, עם תוצאות מעורבות ומנוגדות בחלק מהמחקרים, ללא מסקנות חד משמעיות. בסקירה של כל המחקרים הללו שפורסמה בעיתון Journal of Chronic Fatigue Syndrome הוסקה המסקנה שקיימת בחלקם של החולים בתסמונת התשישות הכרונית וגם בחולי פיברומיאלגיה הפרעה בציר ה-HPA (ציר ההפיתלמוס-יותרת המוח-יותרת הכליה) אשר גורמת לייצור מופחת של קורטיזול (היפואדרנליזם), והוצע לתת טיפול לתקופת ניסיון. עם זאת לא הובהרה הסוגיה האם מדובר בגורם למחלה או תוצאה הנגרמת עקב המחלה.
רמות קורטיזול עולות בדרך כלל עם העלייה ברמת הכאב. נמצא שחולים בפיברומיאלגיה לא יכולים להעלות כדרוש את רמות הקורטיזול עם הגעת הכאב, או שייתכן שחוסר היכולת להעלות את רמת הקורטיזול היא הגורמת לכאב. במחקר נמצא שקיים קשר חזק בין רמות קורטיזול לכאב. נמצא שרמות קורטיזול נמוכות מסבירות ב-38% מהמקרים את הכאב שנמצא בעת ההתעוררות. מסקנות המחקר הן שתסמינים של כאב בנשים הסובלות מפיברומיאלגיה קשורים קשר ישיר לרמות הקורטיזול בשעות הבוקר המוקדמות. המידע תומך בכך שתקלה בתפקוד ציר ה-HPA (ציר ההפיתלמוס-יותרת המוח-יותרת הכליה) קשורה קשר ישיר לסימפטומים בפיברומיאלגיה והיא הגורמת לכאבים בשעות היום המוקדמות.
גורמים פסיכולוגיים.
דחק עלול להיות גורם מרכזי בהתפתחות פיברומיאלגיה. מטה-אנליזה משנת 2021 מצאה שטראומה פסיכולוגית קשורה מאוד לפיברומיאלגיה. אנשים שסבלו מהתעללות במהלך חייהם היו בסיכון גבוה פי שלושה ללקות בפיברומיאלגיה, אנשים שסבלו מטראומה רפואית או גורמי לחץ אחרים במהלך חייהם היו בסיכון מוגבר של בערך פי שניים.
פתופיזיולוגיה.
נכון לשנת 2022, הפתופיזיולוגיה של הפיברומיאלגיה עדיין לא ברורה וקיימות מספר תיאוריות.
מערכת העצבים.
מכיוון שהתסמין המרכזי בפיברומיאלגיה הוא כאב, רוב התיאוריות הפתופיזיולוגיות עוסקות במערכת העצבים.
ניתן לחלק כאב כרוני לשלוש קטגוריות: נוציספטיבי, נויורופתי ונוציפלסטי. כאב נוציספטיבי הוא כאב הנגרם על ידי דלקת או נזק לרקמות. כאב נוירופתי הוא כאב הנגרם מנזק עצבי. כאב נוציפלסטי הוא כאב הנגרם בשל בעיות בעיבוד אותות כאב. כאב נוציפלסטי הוא ההסבר השכיח ביותר לכאב שקיים בפיברומיאלגיה. יחד עם זאת, קטגוריות אלו אינן מוציאות זו את זו, ולכן חולי פיברומיאלגיה עלולים לחוות כאב נוציספטיבי (למשל, מחלות ראומטיות) ונוירופתי (למשל, נוירופתיה של סיבים קטנים), בנוסף לכאב נוציפלסטי. כאב נוציפלסטי נחשב לתסמונת הכוללת גם תסמינים נוספים לכאב כמו עייפות, הפרעות שינה, הפרעות קוגניטיביות, רגישות יתר לגירויים סביבתיים, חרדה ודיכאון. כאב נוציפלסטי נגרם על ידי (1) עיבוד מוגבר של גירויי כאב או (2) ירידה בדיכוי של גירויי כאב בכמה רמות במערכת העצבים, או שניהם.
השערה חלופית לכאב נוציפלסטי רואה בפיברומיאלגיה דיסאוטונומיה הקשורה ללחץ עם מאפייני כאב נוירופתיים. השקפה זו מדגישה את תפקידן של מערכת העצבים הנוציספטיבית האוטונומית והפריפריאלית ביצירת כאב, עייפות ונדודי שינה נרחבים. הימצאות של נוירופתיה של סיבים קטנים בתת-קבוצה של חולי פיברומיאלגיה תמכה בבסיס הנוירופתי של המחלה, אך אחרים טוענים כי נוירופתיה של סיבים קטנים היא תופעה חריגה.
בפיברומיאלגיה קיימים גם שינויים נוירוכימיים הקשורים למצב הרוח, השינה והאנרגיה. סרוטונין הוא המעביר העצבי הנחקר ביותר בפיברומיאלגיה. ההשערה היא שחוסר איזון במערכת הסרוטונינרגית עלול להוביל להתפתחות פיברומיאלגיה.
מערכת החיסון.
לדלקת ייתכן שיש תפקיד בפתוגנזה של פיברומיאלגיה. אנשים עם פיברומיאלגיה נוטים לסבול מרמות גבוהות יותר של ציטוקינים דלקתיים כמו IL-6, ו-IL-8. יש להם גם רמות מוגברות של אנטגוניסט לקולטן IL-1. רמות מוגברות של ציטוקינים פרו-דלקתיים עלולות להגביר את הרגישות לכאב, ולפגוע במצב הרוח. אינטרלוקינים אנטי דלקתיים כגון IL-10 נקשרו גם הם לפיברומיאלגיה.
מערכת העיכול.
חיידקי המעי עשויים למלא אף הם תפקיד בפיברומיאלגיה. אנשים עם פיברומיאלגיה נוטים יותר להראות דיסביוזיס, כלומר ירידה במגוון המיקרוביוטה. קיים קשר דו-כיווני בין המעי למערכת העצבים. לכן, המעי יכול להשפיע על מערכת העצבים, אבל מערכת העצבים יכולה להשפיע גם על המעי.
טיפול.