ב-15 ביולי 1910 היה פרדיננד הראשון, מלך בולגריה למנהיג הראשון שטס מבסגרת תפקידו, בעת ביקורו הרשמי בבלגיה.
שימוש מאוחר יותר עשה ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דייוויד לויד ג'ורג', במטוס Airco DH.4 , בעת הגעתו לוועידת השלום בפריז ב-1919. מטוס זה תוכנן כמפציץ במלחמת העולם הראשונה, והוסב למטוס נוסעים לשני נוסעים. זה היה כנראה המטוס הראשון אשר הוסב לצרכים של ראש מדינה.
המלוכה הבריטית הייתה הראשונה עם מטוס רשמי המיועד עבור ראש מדינה, עם קבלתם של שני מטוסי וסטלנד וופיטי בבסיסי חיל האוויר המלכותי בשנת 1928, ועד 1935 רכש אדוארד כנסיך ויילס עוד 13 מטוסים. לאחר שנהיה אדוארד השמיני למלך ב-1936 הוא היה הראשון להקים יחידה מיוחדת לשם הטסת מנהיג, כאשר בתחילת דרכה השתמשה לצורך כך במטוסי דה הבילנד דרגון רפיד אשר במאי 1937 הוחלפו למטוסי Airspeed AS.6J Envoy III .
טיסות של נשיא ארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה, הן בתוך המדינה ובכלל, היו נדירות. פרנקלין דלאנו רוזוולט היה לנשיא הראשון שערך טיסה טרנס-אטלנטית, כאשר טס לוועידת קזבלנקה ב-1943 באמצעות מטוס ימי בואינג 314 אשר אויש בידי צוות של פאן אמריקן וורלד איירווייז.
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות ברחבי העולם הכשירו מטוסים לצורכי טיסות מנהיגיהן.
הדוויג וייס
הדוויג וייס (בגרמנית: Hedwig Weiß; 25 במאי 1860–1923) הייתה ציירת וגרפיקאית. עבדה בעיקר בסגנון אימפרסיוניסטי.
ביוגרפיה.
אביה, ברנהרד וייס, היה תאולוג אוונגליסטי. אמה, הרמין הייתה ממשפחת אצולה. הם תמכו בהתעניינותה באמנות החזותית כבילוי, אך לא כמקצוע. היא וחברתה קתה קולוויץ קיבלו שיעורים בציור ותחריט אצל רודולף מאואר (1845-1905). מאוחר יותר למדה בברלין אצל קרל שטאופר-ברן ופגשה את חברתה לכל החיים מריה סלבונה. בשנת 1887 סיימה את לימודיה במינכן אצל לודוויג פון הרטריך, ופריץ פון אוהדה, שהשפיעו משמעותית על סגנונה.
לאחר 1888 שהיא שיתפה סטודיו בברלין עם אולגה בוזנסקה והפכה לחברה ב"איגוד הנשים האמניות בברלין" היא השתתפה בתערוכות שלהן ובסופו של דבר הצטרפה לוועד המנהל של הארגון. היא גם הציגה את עבודותיה בתערוכה השנייה של הזצסיון הברלינאי והציגה חמש עשרה פעמים בין השנים 1900–1913. תערוכה חשובה חלקית הייתה זו שהתקיימה בשנת 1907 במוזיאון הגרמני לספרים וכתיבה. הביקורות שקיבלה היו חיוביות ברובן.
בשנת 1910 היא הפכה לאחת הנשים המעטות שהתקבלו כחברות בזצסיון הברלינאי. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא סיפקה איורים למגזין קריגזייט.
אביה נפטר בשנת 1918, והיא איבדה את התמיכה הכספית שהוא העניק לה. מותו יחד עם ההיפר-אינפלציה שבאה בעקבות המלחמה, הותירו אותה כמעט חסרת פרוטה. היא חלתה, נסוגה מהחיים הציבוריים ומתה בתאריך לא ידוע בשנת 1923.
עד מהרה היא נשכחה וחלק ניכר מעבודתה אבד. פרויקט מחקר באוניברסיטת קיל מנסה להתחקות אחר ציוריה ולהרכיב מחדש כמה שיותר.
דחייה על הסף
דחייה על הסף היא החלטה של בית משפט שלא לדון לגופו של עניין בטענות המועלות בתובענה או בעתירה המוגשות לו, אלא לדחות מחמת פגם שנפל בתובענה המוגשת.
בדיון אזרחי.
תקנה 101 לתקנות סדר הדין האזרחי מונה את הנימוקים לדחייה על הסף:
הנימוק הראשון, מעשה בית דין, ניתן כאשר עניינו של התובע כבר נדון בבית המשפט וניתן בו פסק דין, ועל כן אין לאפשר לתובע להביא עניין זה לדיון פעם נוספת.
הנימוק השני, חוסר סמכות, מופעל בדרך כלל כאשר התביעה לא הוגשה לבית הדין המוסמך לדון בה. דוגמה: תביעה שעניינה יחסי עובד-מעביד הוגשה לבית משפט השלום, בזמן שבית הדין המוסמך לדון בה הוא בית הדין לעבודה. במקרה מסוג זה יורה בית המשפט, בהתאם לסמכות המוקנית לו ב, על העברת הדיון לבית המשפט המתאים. בית המשפט שאליו הועבר עניין כאמור, לא יעבירנו עוד.
הנימוק השלישי מייצג שלל סיבות לדחייה על הסף ובהן:
בבית המשפט הגבוה לצדק.
על עתירה המוגשת לבית המשפט הגבוה לצדק לעמוד בתנאי סף אחדים, שבהיעדרם היא נדחית על הסף. תנאים אלה:
מחלוקת משפטית התקיימה בין נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג, לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבג"ץ. גולדברג, כקודמו צבי בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו. ברק, לעומתו, התיר עתירות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה. עמדתו של ברק התקבלה, וניתן לעתור לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, אולם רק בתנאי שישנה טעות בולטת מעל פני הפסק או סוגיה ציבורית המחייבת דיון מעמיק. את מילוי התנאים הללו קובע בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ. בדרך כלל עתירות מסוג זה נדחות על הסף, בנימוק שבג"ץ אינו ערכאת ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה.
בבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון הוא ערכאת ערעור על פסקי דין והחלטות המתקבלות בבית המשפט המחוזי. ערעורים על פסקי דין שניתנו בבית המשפט המחוזי כערכאה ראשונה, הם ערעור בזכות. ערעורים על פסקי דין שנתן בית המשפט המחוזי כאשר הוא עצמו היה ערכאת הערעור (כלומר תיקים שהחלו בבית משפט השלום), וכן החלטות ביניים שניתנו בבית המשפט המחוזי - הם ערעורים ברשות בלבד, ויש לבקש את הרשות, בדרך של "בקשת רשות ערעור". בסמכות בית המשפט העליון לקבוע שאין הצדקה לדון בערעור ב"גלגול שלישי", וכך לדחותו על הסף, ללא דיון בנוכחות הצדדים.
בית המשפט העליון מוסמך לקיים דיון נוסף על פסקי דין שהוא עצמו נתן, שראוי לדון בהם שוב ובהרכב מורחב. דיון נוסף מאושר על ידי נשיא בית המשפט העליון או על ידי מי שהוא מינה לכך, אם ההלכה שנפסקה עומדת בסתירה להלכות קודמות של בית המשפט העליון, או אם בשל "חשיבותה, קשיותה או חידושה" של ההלכה ראוי לדון בה בהרכב מורחב. כאשר לא מתקיימים תנאים אלה, הבקשה לדיון נוסף נדחית על הסף.
ברנהרד פאנקוק
ברנהרד פאנקוק (בגרמנית: Bernhard Pankok; 16 במאי 1872 – 5 באפריל 1943) היה צייר, גרפיקאי, אדריכל ומעצב גרמני מודרני.
קריירה.
עבודותיו מאופיינות במעבר בין אר נובו לסגנון הבינלאומי. עיצוב הרהיטים והספרים שלו, כמו קטלוג המחלקה הגרמנית לתערוכת העולמית 1900 בפריז, נתנו לו הכרה גבוהה.
פאנקוק פתח סטודיו במינכן בשנת 1892 ועבד כאמן עצמאי, מעצב גרפי ומאייר במגזינים Pan and Jugend. הוא נשאר במינכן עד 1902 והקים יחד את הסדנאות המאוחדות לאומנות בעבודת יד. בשנת 1902 עבר לשטוטגרט, ובשנת 1913 עזר בהקמת בית ספר מקומי לאמנות, שטוטגרטר קילסברג, והיה למנהל הראשון שלו (בשנת 1927 נבנתה בסמוך תערוכת האדריכלות המפורסמת Weissenhofsiedlung).
בשנת 1907 הוא הפך לחבר בזצסיון הברלניאי, וכן מילא בתפקיד וורקבונד הגרמני שזה עתה הוקם ובשנת 1914 הוא היה אחד האמנים המובילים של תערוכת Werkbund המפורסמת בקלן.
בשנת 1930 הוא הפך לחבר זר ב ובשנת 1932 הוא מונה לחבר כבוד ב"קונסטוורן מונסטר הווסטפאלי", שנה לאחר מכן, כחבר הכבוד של האקדמיה לאמנויות יפות, מינכן.
האקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות שטוטגרט מינתה אותו לחבר כבוד ביום הולדתו השבעים ב-1942.
רודולף בלינג
רודולף בלינג (בגרמנית: Rudolf Belling; 26 באוגוסט 1886 – 9 ביוני 1972) היה פסל גרמני מודרני. עבודותיו היו חלק מאירוע הפיסול בתחרות האמנות בבאולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1932.
ראשית חייו.
בלינג קיבל חינוך שמרני מהוריו ארנסט והלן (לבית תומאס). בין השנים 1892 עד 1901 למד בבית הספר היסודי בסטגליץ, ואז עבר לפנימייה הפרוסית-צבאית לואיסנשטאט. הוריו שאפו שיהיה איש עסקים. אך היה לו ברור שהוא לא רוצה להיות כזה והחל לעבוד כשוליה ואז הוא עבר השתלמויות בבית ספר למלאכה.
בלינג המשיך גם בהכשרתו האוטודידקטית, השתתף בקורסי ערב לרישום ודוגמנות וכן בהרצאות אנטומיה לאמנים באוניברסיטה לרפואה וטרינרית בברלין. בשנת 1908 הקים בלינג יחד עם אמיל קסלוב סטודיו לפיסלים קטנים, קישוטים ואומנויות יישומיות. מאז 1909 קיבלה החברה הזמנות מיוחדות להצגות התיאטרון של מקס ריינהרדט. לאחר סגירת הסטודיו בשנת 1910, עבד במחלקת תפאורות לתיאטרון. במהלך תקופה זו ערך היכרות חשובה כמו מקס ריינהרדט, ארנסט שטרן, מעצב הבמה הראשי האקספרסיוניסטי שלו והנס פולציג. כשעבד כמעצב תפאורה, הכיר בלינג את הנטיות החדשות באמנות ובספרות האקספרסיוניסטית.
התיאטרון עיצב מאוד את הנושאים והסמליות של עבודותיו שלאחר מכן, מוטיב הריקוד מופיע שוב ושוב. בשנת 1911, פיטר ברויאר, פרופסור לפיסול באקדמיה לאמנות בברלין-שרלוטנבורג, התוודע לבלינג וקיבל אותו כתלמיד לכיתת אמן ללא שום עבודות קודמות. בנוסף, ברויאר העמיד לרשותו סטודיו וסטודנטים משלו. סיור לימוד לקח אותו לבלגיה, הולנד, אנגליה וצרפת בשנת 1913.
שינוי זה איפשר ליבלינג, מצד אחד, להעניק בסיס אקדמי ללימוד האוטודידקטי שלו כפסל, ומצד שני, להמשיך ולהרוויח כסף באמצעות עיצוב במה. במהלך תקופה זו עסק בתיאוריות של אדולף פון הילדברנד בספרו "בעיית הצורה באמנות יפה". בין השנים 1915–1917 שירת בלינג כחייל בחיל האוויר ברלין-אדלסהוף, שם עבד במחלקת הדגמים.
מסוף 1918, לאחר הכרזת הרפובליקה על ידי פיליפ שיידמן, גם בלינג נקלע למערבולת של אירועים מהפכניים ורעיונות חדשים. בברלין הוקמה המועצה לעבודה באמנות, בה גם היה מיוצג בלינג. בדצמבר אותה שנה נוסדה עמותת האמנים המתקדמת "קבוצת נובמבר", שבלינג היה מייסד שותף של ועדת התערוכה. היה בדירקטוריון הקבוצה עד 1932.
תיאוריות אמנותיות.