אחרי 1912 פתח פלנטין אולפן סרטים משלו וצילם מערכונים ב-40 סרטים אילמים קצרים. בשנת 1929 הפיק פלנטין את הסרט האילם האחרון שלו Der Sonderling (התמהוני). אחרי שנת 1914 העלה על הבמה תוכנית בידור בשם Tingeltangel (שכלל, בין השאר, את המערכון "Die Orchesterprobe" (החזרה של התזמורת) ועוד כעשרים גרסאות שלה.
בגלל מחלת האסתמה קיבל פלנטין פטור משירות צבאי בימי מלחמת העולם הראשונה. בתקופת המלחמה המשיך לחבר מערכונים ופזמונים, חלקם גרסאות טריוויאליות של שירי המלחמה. ב-1915 הפך למנהל הקברט "וינה-מינכן" במינכן.
שיתוף הפעולה עם ברטולט ברכט.
בשנת 1922 ברטולט ברכט הופיע לצידם של פלנטין וקרלשטאט בתצלום הפרודיות האוקטוברפסט של פלנטין. ברכט צפה באופן קבוע במופעי הקברט של פלנטין במבשלות של מינכן והשווה אותו לצ'פלין, במיוחד בגלל רתיעתו מחיקויים זולים ומפסיכולוגיה בגרוש.
באותה שנה ,1922 יחד עם ברטולט ברכט חיבר פלנטין פרודיה של המחזה של האחרון "Trommeln in der Nacht" (תופים בלילה) בתיאטרון קאמרשיפל בעיר.
עבודתם המשותפת השפיעה על יצירותיו העתידיות של ברכט.
בשנת 1923 הופיע פלנטין בסרט סלפסטיק סוריאליסטי שאורכו חצי שעה שנקרא Mysterien eines Friseursalons 1923 (מסתורין של מספרה)
תסריט הסרט נכתב על ידי ברטולט ברכט והוא בוים על ידי אריך אנגל. השתתפו גם ליזל קארלשטאט, גם שורה של אמני קברט גרמני, קולנוע ותיאטרון, כולל: מקס שרק, ארווין פאבר, יוזף אייכהיים ובלנדינה אבינגר. אף על פי שהסרט לא הוצא מיד לבתי הקולנוע והושלם בפברואר 1923, הוא נבחר כאחד ממאת הסרטים החשובים ביותר של הקולנוע הגרמני
ברכט כתב (כשהוא מתייחס לעצמו בגוף שלישי): אבל האדם שממנו למד יותר היה הליצן פלנטין, שהופיע במבשלת בירה. הוא ביצע מערכונים קצרים שבהם גילם שכירים קשיי עורף, נגני תזמורת או צלמים, ששנאו את מעבידם וגרמו לו להראות מגוחך. את תפקיד המעביד שיחקה שותפתו, קומקאית עממית שניפחה את בגדיה ודברה בקול באס עמוק. כשהאיש מאוגסברוג (ברכט) יצר את המחזה הראשון שלו, והכניס בו סצנה של קרב בת שלושים דקות שאל את פלנטין מה צריך לעשות עם החיילים. "איך החיילים בקרב?". פלנטין השיב מיד: "הם חוורים. מתים מפחד, מחרבנים על עצמם"
זה היה הרעיון של פלנטין לשים גיר על פני השחקנים של ברכט בהצגת "אדוארד השני" שהוא הפיק,
ב-1923 יצא פלנטין לסיוריו הראשונים בחוץ לארץ - בציריך ובווינה. בשנים 1924–1938 עשה סיורי הופעות בברלין. את "להטוטי הלשון " שלו העריכו גם סופרים כמו אלפרד קר וקורט טוכולסקי.
השנים 1939-1931.
ב-1931 פתח פלנטין במינכן תיאטרון משלו באולם גתה שבלאופולדשטראסה, אולם נאלץ לסגור אותו אחרי שמונה שבועות בלבד: התווכח עם כבאי האש בקשר לבדל סיגריה בוער שנראה לו חיוני לאחד המערכונים. בשנים 1932 ו-1933 גילם מנהל קרקס נודד בסרט הקולנוע הראשון שלו "הכלה המכורה"
עיבוד לקולנוע של האופרה מאת בדריך סמטנה בבימויו של מקס אופולס והפיק סרט לפי "החזרה של התזמורת".
בימי המשטר הנאצי לא עזב את גרמניה. בדרך כלל שמר מרחק מסוים כלפי השלטון. ב-1934 פתח "פנאופטיקום לנונסנס" שפעל חדשיים בלבד ונסגר. ניסיון חוזר ב-1935 נכשל שוב. על ידי כך איבד את חסכונותיו שלו ושל ליזל קרלשטאט. היא לקתה בהתמוטטות עצבים ונאלצה להפסיק את פעילותה לתקופה ארוכה.
אחרי משבר הפנופטיקום כשנשאר ללא כסף כתב בעיתון התעמולה המקומי Münchner Feldpost קטעים על נושאים לא פוליטיים. כתב לפעמים קטעים בעלי גישה סטירית כמו Auf zum Endsieg“ ( "עד לניצחון הסופי") או "Das letzte Aufgebot " (המחזור האחרון).
בשנת 1934 סרטו Der Firmling נאסר על ידי הצנזורה בגלל" פגיעה ברגשות הדתיים" וב שנת 1936 נאסר גם הסרט Erbschaft.
עשרות שנים מאוחר יותר בשנת 2007 פרסם המגזין "דר שפיגל" ידיעה לפיה הלשין פלנטין בפני השלטונות שני אמנים שיחסיו איתם היו מעורערים וביקש לבדוק את מוצאם (הגזעי) האמיתי: אחד היה הבמאי ולטר ירוון, שהוא טען כי שמו האמיתי היה סמואל ווכרפפניג והשני, הסופר אויגן רוט. ירוון הצליח תוך ארבעה ימים להשיג את התעודה המאשרת את מוצאו הארי. באשר לאויגן רוט לא קרה לו דבר.
תאבעו אל-תאבעין
תאבִּעוּ אל-תאבעין (ערבית: تَابِعُ ٱلتَّابِعِينَ) הם נחשבים לדור השלישי של המוסלמים, אלו שבאו לאחר התאבִּעוּן. המוסלמים הסונים מחשיבים אותם לאחד הדורות הטובים ביותר בהיסטוריה של האנושות.
על פי ההגדרה הסונית, כדי שאדם יוגדר אחד מתאבעו אל-תאבעין, עליו להיות מוסלמי, אשר במהלך חייו ראה לפחות אחד מהתאבעון, ונפטר כשהוא מוסלמי. זאת אומרת, שהוא לא שב מאמונתו באסלאם עד יומו האחרון.
בין התאבעו אל-תאבעין הבולטים היו:
סו בירטוויסל
סוזן אליזבת בירטוויסל, ליידי אייר (באנגלית: Susan Elizabeth Birtwistle, Lady Eyre; נולדה ב-9 בדצמבר 1945) היא מפיקה ותסריטאית של דרמה טלוויזיונית.
ביוגרפיה.
בירטוויסל נולדה בנורת'וויץ' שבצ'שייר. היא למדה בבית הספר לבנות נורת'וויץ' קאונטי סקול. אחר כך למדה דרמה וספרות אנגלית בקולג' לחינוך של קובנטרי (שהפך לחלק מאוניברסיטת ווריק).
היא ידועה בעיקר מהפקות של דרמות תקופתיות מפורסמות. בירטוויסל זכתה בפרסים אחדים עבור הפקות שלה, בהם עבור "מלון האגם" (Hotel du Lac), המיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה", וסרט הטלוויזיה "אמה". ב-2008 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על ההפקה של הסדרה "קרנפורד".
חיים אישיים.
ב-2008 הוענק לבירטוויסל תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת צ'סטר.
ב-1973 התחתנה בירטוויסל עם במאי התיאטרון והקולנוע האנגלי ריצ'רד אייר בצ'לסי שבלונדון. בתם לוסי נולדה ב-1974.
חלל פעולת איבה
חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה
חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, תשנ"ח-1998 הוא חוק המסדיר את הקמת והפעלתם של אתרים מסוגים אחדים:
הכרזה על אתר כנכלל באחת מארבע קטגוריות אלה נעשית על ידי שר הפנים (למעט הכרזה על אתר הנצחה ממלכתי ואתר הנצחה חילי, שנעשית על ידי שר הביטחון).
היסטוריה חקיקתית.
בשנת 1963 אישרה הכנסת החמישית את חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, התשכ"ג-1963, שכמתבקש משמו עסק בהסדרת הקמתפ והפעלתם של גנים לאומיים ושמורות טבע. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרותיו:
בתיקון מס' 5 לחוק זה שונה שמו לחוק גנים לאומיים, שמורות טבע ואתרי הלאום, התשכ"ג-1963, ונוסף לו פרק העוסק באתרי הנצחה.
בשנת 1992 החליפה הכנסת השתים עשרה חוק זה בחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ב-1992.
בשנת 1998 החליפה הכנסת הארבע עשרה חוק זה בחוק הנוכחי, חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998.
הוראות החוק.
בחוק 11 פרקים:
אברט שין
אברט שין (באנגלית: Everett Shinn; 1876-1953) היה צייר ריאליסטי אמריקאי וחבר אסכולת אשקאן. הוא גם הציג עם הקבוצה המכונה "השמונה", שהפגינה נגד המדיניות המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב החזקה והשמרנית. הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של החיים העירוניים. הסגנון שלו השתנה במידה ניכרת לאורך השנים.
תחילת חייו.
שין נולד ב־6 בנובמבר 1876 ב, ניו ג'רזי, קהילה גדולה של קווייקרים. הוריו ישעיהו קונקלין שין וג'וזפין רנסלי שין היו חקלאים. בגיל 15 נרשם למכון גארדן בפילדלפיה, שם למד רישום. בשנה שלאחר מכן לקח שיעורים ב, ובגיל 17 עבד כאמן בצוות של "".
הוא עבר לניו יורק בשנת 1897, ונודע במהרה כאחד מהריאליסטים העירוניים המוכשרים ביותר שציירו את האנרגיה והמעמדות הנמוכים בחיים המטרופוליניים.
בשנת 1898 נישא שין לפירנצה סקובל, אמנית נוספת מניו ג'רזי. בשנת 1912 הם התגרשו, ובשנת 1913 התחתן עם קורין בולדווין, ונולדו להם שני ילדים, ג'נט ודוד. בשנת 1933 התגרש שין משתי נשים נוספות והיה נושא לרכילויות רבות.
הוא ניהל קריירה מבוססת עד שנות העשרים, אבל ספג הפסדים כספיים קשים במהלך השפל ומכר מעט מאוד ציורים באותה תקופה. בין 1937 עד למותו בשנת 1953, קיבל שין כמה פרסים על ציוריו החדשניים והשתתף במספר תערוכות. עם זאת, הוא תמיד היה קשור להישגי אסכולת אש קאן בשנים 1900–1920.
הוא מת מסרטן ריאות בעיר ניו יורק ב-1 במאי שנת 1953.
קריירה.
מרבית היסטוריוני האמנות, כמו גם שין עצמו, רואים בהעסקתו ב"פילדלפיה פרס" את ההתחלה של קריירת האמנות שלו. בתקופת הזוהר שלו הוא נכנס לתחום האיור בעיתונים. לשין הייתה היכולת להעביר תנועה מונפשת ולקלוט פרטים הנחוצים לאיור העיתונים. תכונה זו התבטאה בציוריו ובפסטלים שיצר, במיוחד אלה המטפלים בנושאים עירוניים.
בשנת 1899 הוא התפטר מעסקי העיתונים והחל לעבוד במגזין של איינסלי, שהעסיק גם את אשתו, שהייתה עד אז מאיירת מצליחה והכניסה חלק ניכר מההכנסה הביתית. בסופו של דבר הוא צייר למגוון רחב של כתבי עת פופולריים בעשרים השנים הבאות, כולל לייף, לוק (מגזין) ואחרים. שין החל גם להציג את ציוריו בפומבי בשנת 1899 וזכה לתגובות מעורבות.
בשנת 1900 הוא ואשתו נסעו לאירופה כדי לאפשר לו ללמוד מציירים אחרים ולהכין מספיק עבודה לתערוכה נוספת. הנסיעה השפיעה על אמנותו בשנים הבאות; הוא אימץ במיוחד את האימפרסיוניזם ואמנות אירופאית שהתמקדה בתיאורי התיאטרון.