קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, CPLP ארגנה משא ומתן בין הצדדים, והצדדים הסכימו להפסקת אש ב-26 ביולי. המשא ומתן נמשך ב-25 באוגוסט, בחסות ה-CPLP והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, ה-ECOWAS, באי סאל שבאיי כף ורדה. הצדדים הסכימו להארכת הפסקת האש, ולפתיחת שדה התעופה לכוחות זרים שיפקחו על קיומה.
השיחות בין הצדדים נמשכו בספטמבר בעיר אביג'אן שבחוף השנהב. המורדים תבעו הסגת כל הכוחות הזרים כתנאי מוקדם להסכם שלום, והממשלה דחתה את התביעה. המורדים דחו הצעה סנגלית לאזור חיץ בין אזור נהר קזאמאנסה, הנמתח לאורך שלושה מחוזות, לשאר המדינה.
המורדים הסכימו באוקטובר לאזור מפורז שיפריד בין הנצים בבירה ביסאו, אך בטרם נחתם ההסכם התמוטטה הפסקת האש והלחימה התחדשה בבירה ובמספר עיירות. ב-20 באוקטובר הכריזה הממשלה על עוצר במדינה כולה, אך יום למחרת הכריז ויאיירה על הפסקת אש חד-צדדית.
עד שלב זה עברו כמעט כל כוחות הצבא לצדד במורדים, שככל הנראה שלטו ב-99% משטח המדינה. ב-23 באוקטובר הסכים מאנה להפסקת אש בת 48 שעות בה יבהיר ויאיירה את הצעותיו, והשיחות התחדשו, הפעם בעיר בנג'ול שבגמביה. בשיחות הבהירו המורדים שהם אינם דורשים את הדחת ויאיירה.
שיחות המשך התנהלו בעיר אבוג'ה שבניגריה, וב-1 בנובמבר הושג הסכם, על פיו הפסקת האש מ-25 באוגוסט תושב על כנה, הכוחות הסנגליים והגינאיים יתפנו במקביל לכניסת כוח פיקוח מטעם ECOWAS, אשר יוצב בגבול עם סנגל, תוקם ממשלת אחדות לאומית שתכלול נציגים מהמורדים, ותערכנה בחירות לפני אפריל 1999. בהמשך השיחות נקבע הרכב הוועדה שתנסח הסכם שלום של קבע ונקבע הרכב ממשלת האחדות.
לראש ממשלת האחדות מונה ב-3 בדצמבר פרנסיסקו פאדול, ובאותו חודש סכמו ויאיירה ומאנה על חלוקת התיקים בממשלה. לקראת סוף דצמבר הגיע כוח ראשון בן 100 חיילים מכוח שמירת השלום של ECOWAS. במקביל אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1216 שקראה לצדדים לכבד את עריכת הבחירות לפני אפריל 1999.
בעקבות הסכם אבוג'ה.
בינואר 1999 הודיע פאדול, ראש הממשלה החדש, שהבחירות לא תערכנה עד אפריל ותידחנה לסוף השנה. באותו חודש סוכם שכוח שמירת השלום מטעם ECOWAS ימנה 710 חיילים, וסוכם לוח הזמנים לפינוי הכוחות הסנגליים והגינאיים. בסוף החודש שוב התחדשו קרבות בבירה מלווים בהרוגים רבים ובריחה של רבע מיליון מתושבי הבירה. ב-9 בפברואר נחתם שוב הסכם הפסקת אש, שהפעם כלל פינוי מיידי של כוחות סנגל וגינאה.
ויאיירה ומאנה התחייבו להימנע משימוש באלימות בפגישה שנערכה ב-17 בפברואר בלומה, טוגו. ב-20 בפברואר הושבעה ממשלת אחדות חדשה, ופירוק הצדדים מנשקם, כפי שנקבע בהסכם אבוג'ה, החל בתחילת מרץ. פינוי הכוחות הסנגליים והגינאיים הושלם באותו חודש, לאחר הארכה עקב בעיות לוגיסטיות.
באפריל פורסם דו"ח של האספה הלאומית שפטר את ויאיירה מההאשמות על מעורבות בהעברת נשק לבדלנים מאזור הנהר קזאמאנסה. הדו"ח, שאמור היה להתפרסם ביוני 1998 בעת תחילת הקרבות, כלל במקור גם קריאה להשבת מאנה לתפקיד הרמטכ"ל. בדו"ח נחשף שהמשמר הנשיאותי של ויאיירה היה מעורב עד צוואר בהעברת נשק לבדלנים. האו"ם הקים שלוחה לפיקוח על ביצוע הסכם אבוג'ה ועל הבחירות המתקרבות.
הדחת ויאיירה ותום הסכסוך.
במאי הכריז ויאיירה שהבחירות תערכנה ב-28 בדצמבר, אך הודח מהשלטון בכוח החונטה הצבאית, שטענה שהמשמר הנשיאותי לא פוזר. כוחות החונטה התחמשו ממאגר נשק יום קודם לכן, מאגר שנשמר בשדה התעופה הבינלאומי מאז פירוק הנשק ההדדי. ההדחה הביאה לגינויים רבים מהקהילה הבינלאומית. ויאיירה עבר להגנת השגרירות הפורטוגזית, ובה חתם על כניעה ללא תנאי.
לאחר שוך הסכסוך.
נשיא האספה הלאומית, מאלאם בקאי סניה, מונה כנשיא מכהן עד הבחירות, וממשלת האחדות שכללה שרים שמונו על ידי ויאיירה המודח נותרה על כנה. מפלגתו של ויאיירה בחרה במקומו במנואל סאטורנינו דה קוסטה לעמוד בראשה.
בפגישה משולשת של נציגי הממשלה, החונטה הצבאית וכוחות המשטרה סוכם שוויאיירה יעמוד למשפט באשמת העברת נשק לבדלנים ופשעים פוליטיים וכלכליים שביצע במהלך כהונתו. ויאיירה נאלץ להסכים לעמוד לדין, אך התנה הסכמתו בכך שקודם לכן יעבור טיפול רפואי מחוץ למדינה והתחייב לחזור לאחר הטיפול לגינאה ביסאו.
בפגישה של ECOWAS שנערכה בטוגו במאי פורסם גינוי על הדחת ויאיירה, ודרישה שוויאיירה יורשה לעזוב את שטח גינאה ביסאו. והוחלט שכוח שמירת השלום מטעם הארגון יתפנו מהמדינה, וכך בוצע עוד בתחילת יוני.
ויאיירה הורשה לטוס לצרפת למטרת טיפול רפואי, והנשיא המכהן סניה הדגיש שעליו לשוב ולעמוד למשפט. ביולי הוכנסו שינויים לחוקה שהגבילו את כהונת הנשיא לשתי קדנציות וביטלו את עונש המוות. כמו כן נקבע שרק מי שנולד בגינאה ביסאו להורים בני גינאה ביסאו יוכל לכהן כנשיא.
ב-28 בנובמבר נערכו סוף סוף הבחירות הכלליות. מפלגת האופוזיציה זכתה ב-38 מתוך 102 מושבים, הייתה למפלגה הגדולה באספה הלאומית, והמועמד מטעמה לנשיאות קומבה יאלה זכה ב-38.81% מהקולות - יותר מכל מועמד אחר. מפלגת השלטון ירדה ל-24 מושבים. ב-16 בינואר 2000 נערכו בחירות סופיות לנשיאות, בהן גבר לאלה בקלות על סניה וקיבל 72% מהקולות. לאלה הושבע לנשיאות ב-17 בפברואר 2000.
כריסטופר השני, מלך דנמרק
כריסטופר השני (בדנית: Christoffer II; 29 בספטמבר 1276 – 2 באוגוסט 1332) היה מלך דנמרק מ-1320 ועד 1326 ושוב מ-1329 ועד למותו. הוא היה בנו של אריק החמישי, מלך דנמרק. שמו מקושר לאסון לאומי, שכן תקופת מלכותו כמעט והסתיימה בפירוק מוחלט של ממלכת דנמרק.
ראשית חייו.
כאחיו של אריק השישי, מלך דנמרק, היה כריסטופר יורש אפשרי לכתר. כבחור צעיר שנשא את התואר דוכס אסטוניה, הוא תמך בצעדי המדיניות של אחיו. בין שאר פעולותיו הוא היה זה שעצר את הארכיבישוף ינס גרנד ב-1294. אך מאוחר יותר הוא הצטרף למתנגדים לאחיו ויצא לגלות עם מותו של אריק ב-1319.
מלך.
כתב הזכויות.
האצולה הייתה מעוניינת במלך חלש ובינואר 1320 נבחר כריסטופר להיות המלך. בשובו לדנמרק הוא חתם על כתב זכויות (Haandfæstning), בפעם הראשונה שמסמך כזה נחתם ככתב הכתרה. הוא קיבל ממלכה במצב של פשיטת רגל, כשאזורים שלמים בדנמרק היו ממושכנים לאצילים גרמנים ודנים. תנאי כתב הזכויות היו קשים מאוד, בשל העובדה שהם הגבילו את יכולתו להטיל מיסים ועקב כך שהם דרשו תשלום על המשכונות. כריסטופר לא היה יכול לקבל שום החלטה בנוגע לממלכה בלי הסכמתם של האצילים ושל הבישופים. זכויות היתר של האצולה ושל הכנסייה נכללו בכתב הזכויות ולאחר מכן נוספו זכויות נוספות. לא ניתן היה לכלוא, להגלות או לקנוס שום בישוף ללא אישורו של האפיפיור. שום בית משפט אזרחי לא היה יכול לשפוט שום איש כנסייה. לא ניתן היה להטיל שום מס על רכוש הכנסייה. אף אציל לא היה יכול להעלות דמי חכירה או שכירות על האיכרים. לא ניתן היה לאלץ אף אציל לצאת למלחמה מחוץ לגבולות דנמרק או לשלם עבור ציודם של חיילים שילחמו מחוץ לגבולות דנמרק. המלך נדרש לשחרר אנשי אצולה שנכלאו תוך שנה. כל המיסים שהוטלו על האצולה ועל הכנסייה מאז תקופת מלכותו של ולדמר השני, בוטלו, אך את חובות המדינה היה צורך לשלם. העברת הסמכויות מידיו של המלך החלה אז ונמשכה עד 1660.
ההדחה והגלות.
למרות שכריסטופר חתם על כתב הזכויות, הוא משל כאילו הוא לא היה קיים. מאחר שהוא לא יכול היה לגבות מיסים מהכנסייה ומהאצולה הדנית, הוא הטיל מיסים כבדים מאוד על השטחים הגרמנים ועל איכרי דנמרק.
בשנים הבאות ניסה כריסטופר לחזק את מעמדו על ידי השבתה של המדיניות של אריק להילחם נגד הדוכסיות, הרוזנויות והערים בצפון גרמניה. ההוצאות שהיו כרוכות במהלכים אלה עלו לו בכספים שכדי להשיגם הוא נאלץ למשכן נכסים. עד מהרה מצא עצמו כריסטופר בעימות עם הכנסייה ועם האצולה. במהלך המרד של שנת 1326 הוא הודח בעקבות ברית שכרתו האצילים הדנים עם גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין ויוהאן הראשון, רוזן הולשטיין-קיל. כריסטופר אולץ להתפטר ולצאת לגלות. במקומו הומלך הדוכס ולדמר מדרום יוטלנד בן ה-12 כולדמר השלישי, כשבפועל משל הרוזן גרהרד כעוצר. הם אילצו את ולדמר לחתום בעת הכתרתו על כתב זכויות נפרד לדרום יוטלנד, ללא קשר לזה שנחתם לדנמרק, כך שמלך דנמרק לעולם לא יוכל למשול שם. קנוט פורסה קיבל את השלטון על הלנד על עצמו כתמורה לשירותיו עבור הרוזן גרהרד והרוזן יוהאן. העימותים על אופן חלוקת השליטה על דנמרק פירקו את הבריתות שבעקבותיהם אולץ כריסטופר לגלות מדנמרק.
עד 1329 חי כריסטופר בגלות, אך התוהו ובוהו שהתחולל ב"רפובליקת האצילים" של דנמרק, והחיכוכים בין גרהרד לבין אחיינו, יוהאן, רוזן הולשטיין-פלון, אחיו למחצה של כריסטופר, נתנו לו סיכוי מחודש. לפתע, בסיועו של היינריך, נסיך מקלנבורג, ניצב כריסטופר בוורדינגבורג בראש 2,000 אבירים רכובים גרמנים. לרוע מזלו, הם הרשו לעצמם להיות מוקפים ואולצו להיכנע. לאחר מרידת איכרים ביוטלנד שדוכאה באכזריות על ידי הרוזן גרהרד, התחננו איכרי סקונה בפני מגנוס השישי, מלך שוודיה, שימלוך עליהם. הוא קיבל את הבקשה בשמחה ודנמרק חדלה להתקיים כממלכה מאוחדת.
השיבה למלוכה.