מרכז הובלה ביצע את כל תהליך ההובלה של פינוי חצי האי סיני בהסכם השלום בשני שלביו, תחת פיקודם של אל"ם חיים בכור בשנים 1977–1980 ואל"ם יוסי נעמן בשנים 1980–1982. במסגרת ההסכם פונה בשנת 1980 גם בסיס הובלה 6940 שהיה ברפידים.
מרכז ההובלה ביצע במקביל לפינוי חצי האי סיני ריכוז כוחות לקראת מבצע של"ג. ניהול מערך ההובלה והתנועות במלחמת של"ג היה תחת פיקודו של אל"ם יוסף נעמן, וכלל את ריכוז הכוחות הגדול ביותר שצה"ל ביצע אי פעם – תחת פיקוד הצפון לחמו שבע אוגדות ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה מוקטנת. במהלך הלחימה החל המרכז לקלוט משאיות ממוגנות להובלת חיילים בשם "ספארי". לאחר המלחמה החליף אל"ם יובל דליות את אל"ם יוסף נעמן.
בשנת 2002, ליווה המרכז את מבצע חומת מגן. חיילי מרכז ההובלה בסדיר ובקבע, יחד עם חיילי המילואים של המרכז, הוציאו את כלי הרכב של המרכז מהימ"חים והובילו חיילים, מזון, תחמושת ודלק לעבר שטחי הלחימה.
במהלך תוכנית ההתנתקות לקח מרכז ההובלה, ובמיוחד גדוד אבירי הדרום, חלק משמעותי מביצוע המשימות בה, שכללו הובלת חיילים והדרוש להם לעבר היישובים שבגוש קטיף ומנגד, הובלת המתנחלים ורכושם מתוך גוש קטיף. כדי לבצע את חלקו הכשיר המרכז חניונים לכלי הרכב הרבים שגדשו את אזור עוטף עזה וגייס גדודי הובלה במילואים.
בשנת 2017 החלו להיקלט במרכז ההובלה מובילי טנקים חדשים מדגם נאביסטאר i5900 עם קבינה כפולה הכוללת תא שינה ומנוע של 600 כוחות סוס.
יחידות מרכז ההובלה.
מרכז ההובלה מחולק לשלושה גדודים לפי פיקודים:
למרות השיוך של גדודי ההובלה לפיקודים, מטבע הדברים כל הגדודים פועלים בכל האזורים, אך עיקר פעילותם הוא בתחום הפיקוד שלהם.
מלבד גדודי ההובלה כולל המרכז גם את מפקדת מרכז ההובלה ואת יחידת הצמ"ה המטכ"לית, שחייליה עונדים את תג המרכז.
הכשרה ושירות.
חיילי המרכז המיועדים לשרת כנהגי משא כבד עוברים טירונות 02 שנמשכת כ-3 עד 5 שבועות, ולאחר הטירונות הם עוברים קורס נהיגה למשאיות מעל 12 טון (רישיון C). הקורס מתבצע באחד משלושת גדודי ההובלה ומועבר על ידי נגדים או אזרחים עובדי צה"ל שעברו קורס מורי נהיגה למשאיות מעל 12 טון. עקב העובדה שיכולת לימוד הנהיגה שונה מאדם לאדם, אין לקורס משך זמן מוגדר אך לרוב הוא אורך כ-11 שבועות. במסגרת הקורס נבחנים החיילים על שני מבחני נהיגה עיוניים, אחד למשאיות עד 12 טון (רישיון C1) ואחד למשאיות מעל 12 טון מבחן תקנה (רישיון C) ומבחן נהיגה מעשי ("טסט"). לאחר שהחייל עובר את מבחן הנהיגה העיוני הראשון (C1) ועומד בחובת לימוד הנהיגה המינימלי, הוא רשאי לגשת למבחן הנהיגה המעשי. לאחר שהחייל עובר את שלושת המבחנים הוא יוצא לחופש במשך שבוע "רגילה" (משתנה הרבה, הרוב לא מקבלים את החופש), ואם יש צורך, מבצע אבט"ש (שבוע שמירות) בבסיס עורפי.
החלק השני של הקורס נקרא "הכשרות". במסגרת ההכשרות החייל עובר מבחנים ומבצע 50 שעות של נהיגה על משאית ברחבי המדינה לצד חונך - נהג משא כבד בעל וותק. ההכשרות מאפשרות לחייל ללמוד בפועל את עבודתו כנהג משא כבד. בסיום ההכשרות החייל מקבל את רישיון הנהיגה הצבאי בדרגה C ורישיון אזרחי בדרגה C1. שנה לאחר שקיבל את הרישיון האזרחי בדרגה C1 מקבל החייל גם רישיון אזרחי בדרגה C.
בסיום ההכשרות עוברים החיילים לפלוגה סדירה. לעיתים חלק מהחיילים במקום זאת ממונים למפקדים בקורס הנהיגה, לאחר שעברו קורס מש"קים (שבועיים). בתחילת השירות בפלוגה הסדירה נחשב החייל כ"נהג צעיר" ומגבלות מוטלות על עבודתו - הן כדי להקל על התאקלמותו בפלוגה והן כדי להימנע מתאונות שעלולות להיגרם עקב חוסר ניסיונו. לאחר תקופת זמן וביצוע כמות של כ-15 משימות החייל הופך ל"נהג ותיק" והמגבלות שהוטלו עליו בתחילת שירותו מוסרות. נהגים ותיקים המתאימים ומעוניינים יכולים לעבור קורס מש"קים ולהפוך למש"קים המסייעים למפקדי מחלקות ההובלה בעבודתם או להיות מכי״ם בפלוגת ההדרכה ושם הם מתפקדים כמו מכי״ם לכל דבר למרות שביצעו קורס משק״י הובלה.
לאחר שירות של שנה בפלוגה סדירה ניתנת אפשרות לחיילים המתאימים לבצע הכשרה על סאפרון, משאית משוריינת להובלת חיילים, ולהפוך לנהגי סאפרון. נהגי הסאפרון מובילים לוחמים באיו"ש ובגבולות המדינה למשימות שעלולות להיות מסוכנות (מעצרים וכדומה).
לאחר שנה ועד סיום השירות הסדיר עוברים רוב הנהגים קורס נהיגה למשאית סמי-טריילר (רישיון דרגה E), לצורך שירות קבע והמילואים. הקורס מתבצע ב-"מחנה ירקוני" (משמר הנגב) ונמשך לרוב בין חודש לחודשיים.
במסגרת שירות המילואים, נהגי משאיות סמי-טריילר ותיקים של מרכז ההובלה נוהגים במובילי טנקים, המובילים טנקים, רכב קרבי משוריין וציוד מכני הנדסי.
בתחילת שנות האלפיים, הבינו בצה"ל כי טירונות כלל-צה"לית יוצרת אצל החייל אי-ודאות בנוגע להמשך דרכו ולכן מובילה לעיתים לתופעות של נפקדות, עריקות וחוסר מוטיבציה של הטירונים. הפתרון שהוצע לכך במגל הוא קיום הטירונות בתוך בסיסי ההדרכה של החיל בו הוא עתיד לשרת, במטרה להפחית את העמימות וליצור אצל החייל זיקה לחיל בו ישרת את מלוא השירות. התוכנית מכונה "טירונות בסמכות". מרכז ההובלה, שסובל מכך שרבים מחייליו עורקים או נפקדים במהלך שירותם, הצטרף לתוכנית "טירונות בסמכות" עוד בתחילתה, ובשלושת גדודי ההובלה כיום קיימת מחלקת טירונים המיועדים לשירות כנהגי משא כבד. בגדוד אבירי הדרום, חוץ מטירוני הגדוד, עוברים גם חלק מחיילי יחידת הצמ"ה המטכ"לית את הטירונות.
ביני"שים המבצעים את שירותם כנהגים במרכז הובלה אינם עוברים "טירונות בסמכות" אלא עוברים את הטירונות לצד כלל חיילי ישיבות ההסדר העורפיים באותו מחזור, ולאחר סיום הטירונות מתחילים את קורס הנהיגה. ישנם ביני"שים בעלי פרופיל קרבי המתגייסים לתובלה מסיבות שונות, ביניהם כאלה שנזקקים לתנאי שירות גמישים יותר בגלל היותם נשואים וכאלה שמתגייסים לתובלה מסיבות של נוחות.
בשנת 1992 הוענק למרכז ההובלה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "מניעת תאונות, לרבות תאונות דרכים ותאונות עבודה". ב-2011 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
סמל המרכז.
סמל מרכז ההובלה הראשון עוצב בשנת 1974, עת הפך חיל ההספקה לחיל התחזוקה. הפיל, בהמת המשא במסע חניבעל באלפים - ממבצעי ההובלה המרשימים בכל הזמנים, שימש כמוטיב מרכזי בסמל. צבע התג היה אדום, וחלקו העליון היה בצבעי כחול וצהוב, צבעי חיל ההספקה.
הסמל הראשון הוחלף בשנת 2003 בסמל השני, שגם הוא כולל פיל. בסמל השני, ברקע נראה מגן דוד, כאות להיותו של צה"ל צבא במדינה יהודית ומתחתיו כבישים, שעליהם נוסעים חיילי מרכז ההובלה.
באוגוסט 2015 חודש סמל המרכז, כאשר לראשונה נעשה שימוש בדמות סוס במקום הפיל המסורתי. כמו כן, מופיעים בו הסמל המשולב של חילות צה"ל (בדומה לזה המופיע על דגל הרמטכ"ל), על רקע גלגל הגה וכביש סלול.
המנון מרכז הובלה.
למרכז ההובלה ישנו המנון שנכתב עליו בשנת 1982 על ידי צפריר קולת והולחן על ידי רמי קלינשטיין. בפועל, ההמנון אינו מנוגן בטקסים רשמיים של מרכז ההובלה.
בית ראשון:
על ההגה הוא המלך, הוא הבוס והשליט
כשמביט הוא מלמעלה, ממרומי המשאית.
ביד בוטחת הוא נוהג ומסתובב ומתמרן,
גם אם ערפל ורוח והכביש מעט שמן.
הוא מכיר כל כביש וצומת,
כל פינה וחור נידח.
הוא יורש פלוגות הבריטים -
בן לנהגי תש"ח.
פזמון:
כי מחרמון ועד אופיר,
מהים עד מחולה,
בארץ ישראל כולה,
נע נהג התובלה.
קיבוץ בוכנוואלד
קיבוץ נצר סרני
נצר
שתל סיליקון
באפלו
באפלו (באנגלית: Buffalo) היא בירת מחוז אירי במדינת ניו יורק שבארצות הברית. באפלו היא העיר השנייה בגודלה במדינה זו (אחרי ניו יורק סיטי). בעיר עצמה יש כ-278 אלף תושבים (2020) ובאזור המטרופליני שלה כ-1.1 מיליון איש (2018).
באפלו שוכנת בקצה המזרחי של ימת אירי, על גבול ארצות הברית-קנדה, בסמוך לקצהו של נהר ניאגרה ולמפלי הניאגרה. במקום הייתה התיישבות אירופאית קטנה החל ממחצית המאה ה-18, והתרחבות היישוב החלה עם כריית תעלת אירי, המחברת בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי, שהחלה בשנת 1789. במאה השנים שלאחר מכן הפכה באפלו לעיר מסחר גדולה, שהתבססה על הנמל הגדול שבשטחה, אולם במאה ה-20 התפתחות העיר נבלמה עקב ירידת חשיבותם של מחסני התבואה הגדולים ושל אזורי התעשייה בשטחה, ובמיוחד לאחר סגירת מפעלי הפלדה האדירים ששכנו דרומית לעיר. בשנים האחרונות כלכלת העיר התפתחה בתחומי השירותים הפיננסים, טכנולוגיה, ביומדיקל וחינוך.
פול קיין
פול קיין (; 3 בספטמבר 1810 - 20 בפברואר 1871), צייר אירי-קנדי שנודע בציוריו המתעדים את בני "העמים הראשונים" (אינדיאנים קנדים) במערב קנדה וילידים אמריקנים אחרים, באזור שנקרא אז "ארץ אורגון".
קיין גדל ביורק שבקנדה (כיום טורונטו). הוא לא זכה להכשרה מלאה באמנות, ואת עיקר השכלתו האמנותית מצא בעת מסע בן שנים אחדות באירופה, שם העתיק את ציוריהם של צייריה הגדולים של היבשת. בשנים 1845 ו-1846–1848 ערך קיין מסעות באזור הצפון-מערבי הפראי של קנדה. מסעו הראשון החל והסתיים בטורונטו, ובמהלכו הגיע עד לעיר סו סנט מארי. מסעו השני, בתמיכת חברת מפרץ הדסון יצא מטורונטו, עבר בהרי הרוקי ונמשך עד פורט ונקובר ופורט ויקטוריה (קולומביה הבריטית). במהלך מסעות אלו תיעד קיין את ילידי האזור ואת חייהם ברישומים ובציורים רבים. עם שובו לטורונטו צייר למעלה ממאה ציורי שמן שהתבססו על רישומיו. ציורים אלו, כמו גם רישומיו של קיין, נחשבים מקור מידע אתנולוגי רב ערך, אף כי ביקורת הוטחה בשינויים שערך בציורי השמן, המיופים והדרמטיים יותר מהרישומים שערך במהלך מסעותיו.
ראשית דרכו.