בשנת 1938 לחמו כוחותיו נגד היפנים במחוז חנאן, מזרח סין. בספטמבר 1940 חייליו נלחמו בהצלחה במתקפה יפנית, אך הם גם זכו למוניטין ברברי מכיוון שסירבו לקחת אסירים כלשהם. לאורך כל שנות הארבעים נותרו כוחותיו על מערך התמיכה של האזורים המערביים של סין, והפעילו לחץ על טיבט בזמן שכוחות הלאומים התגוננו נגד היפנים. בשנת 1943 הוא הפך לקצין הפיקוד של החיל ה-40 הסיני. בשנים 1944 ו-1945, כפי שהורו עליו בממשלה הלאומית, הוא פיקד על כוחות הפרשים נגד הבדלנים תומכי עצמאות הרפובליקה האסלאמית של טורקסטן הנתמכים על ידי ברית המועצות במחוז שינג'יאנג במהלך מרד עילי.
במאי 1945 נבחר מא לוועדה המרכזית השישית של המפלגה הלאומנית. ב-7 באפריל 1949 הודיעו מא בופאנג ובן דודו מא הונג-קוי כי ימשיכו להילחם נגד הקומוניסטים למרות שורת הניצחונות שהקומוניסטים השיגו במלחמת האזרחים בסין בידי פנג דה-חואי, ז'ו דה ולין ביאו. הוא מונה למפקד כל העניינים הצבאיים והפוליטיים של צפון מערב סין על ידי הממשלה הלאומית כדי להמשיך במאבק באזור. באוגוסט 1949 הוא נסע לגואנגג'ואו, מחוז גואנגדונג, כדי לבקש אספקה ​​מהממשלה הלאומית; במהלך היעדרותו שימש בנו מא ג'יואן כקצין הפיקוד בפועל באזור צפון-מערב.
גלות.
בספטמבר 1949, עם התקרבות הכוחות הקומוניסטיים, מא בופאנג נטש את שטחו בהבינו כי זו מלחמה בלתי אפשרית וברח לצ'ונגצ'ינג שבמחוז סצ'ואן ואז המשיך להונג קונג.
באוקטובר 1949 הורה לו צ'יאנג קאי שק לחזור לאזור הצפון מערבי של סין כדי להתגונן מפני ההתקדמות הקומוניסטית, אך במקום זאת, בליווי 200 קרובי משפחה וכפופים, מא נמלט למכה, אשר בערב הסעודית בתחילת 1950, בתירוץ כי זאת עלייה לרגל מענייני דת. במאי 1950, באישורו של המלך פארוק, מלך מצרים, הוא עבר להתגורר במצרים, והתיישב בבית מגורים מפואר בפריפריה של הבירה קהיר. בהיותו במצרים הכריז על כוונתו לארגן התקוממות אנטי-קומוניסטית בקרב מוסלמים סינים.
הוא שימש כנציג הרפובליקה הסינית במצרים עד שנת 1957, כאשר ניתקה מצרים את היחסים עם הרפובליקה הסינית (ובמקום זאת הכירה במדינה הקומוניסטית ברפובליקה העממית של סין). והועבר לכהן כשגריר בערב הסעודית; הוא התפטר מתפקידו בשנת 1961 כשפרצה שערורייה שכללה שדרשה את שובו לטאיוואן, הוא סירב לעמוד לדין ולבסוף השיג אזרחות סעודית בה חי עד למותו בעיר ג'דה לחופי ים סוף, בשנת 1975.
אבא (סרט)
אבא (באנגלית: Dad) הוא סרט דרמה משפחתית אמריקאי משנת 1989 בבימויו של גארי דייוויד גולדברג, עם ג'ק למון, טד דנסון ואולימפיה דוקאקיס בתפקידים הראשיים.
התסריט של גארי דייוויד גולדברג מבוסס על הרומן "אבא" של ויליאם וורטון משנת 1981.
ג'ק למון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
תקציר העלילה.
ג'ון טרמונט (טד דנסון), איש עסקים מבוסטון, טס ללוס אנג'לס כדי לבקר את אמו בטי (אולימפיה דוקאקיס) שמאושפזת בבית חולים לאחר שלקתה בהתקף לב. בבית נשאר בעלה ג'ייק (ג'ק למון) בן ה-78 וג'ון נשאר כדי להשגיח עליו ולעזור לו בעבודות הבית. הוא מבלה עם אביו זמן איכות, לוקח אותו למשחק בינגו, לישיבת עסקים ועוד, לפגישה עם בטי בבית החולים ועוד.
בטי משתחררת לביתה ובארוחה בבית משתתפים גם הבת אנני (קתי בייקר), בעלה מריו (קווין ספייסי) ובנו של גון, ביל (איתן הוק). ג'ייק מאושר וברקע יש פלאשבקים מהעבר הרחוק בו הייתה להם חווה בניו ג'רזי.
לג'ייק מופיע דם בשתן. בבית החולים מתגלה שיש לו סרטן בשלפוחית השתן. ג'ון מבקש מד"ר סנטנה (ג'יימס וולש) שלא יגלה זאת לאביו אך ד"ר סנטנה מגלה וג'ייק נכנס למצב קטטוני. ג'ון לוקח אותו על דעת עצמו הביתה.
מחוסר ברירה הוא מחזיר אותו לבית החולים לטיפולו של ד"ר צ'אד (זק מוקה) רופא יותר סימפתי ונשאר ללון בחדרו כל הזמן.
יום אחד ג'ייק מתעורר וחוזר לחיים לשמחת המשפחה והצוות המטפל. בבית הוא הופך לאדם אחר - חברותי, מבקר ומתיידד עם השכנים היפנים שלהם, מתחיל ללמוד יפנית וללמד את בני המשפחה לאכול אוכל יפני ואף לדרוש יחסי מין מאשתו. הפסיכיאטר מסביר לג'ון שאביו נמצא במצב הזוי שגורם לו אושר בזה שהוא מדמה את עצמו כבעל חווה מלא מרץ עם משפחה צעירה, זאת לשמחתו של ג'ון אך למורת רוחה של בטי.
ג'ון מוצא זמן לשוחח עם ביל לאחר שהרגיש שהזניח אותו ומשכנע אותו שימשיך בלימודיו בקולג' על מנת להצליח בחיים.
לבסוף חוזר הסרטן וג'ייק שוב מאושפז. ג'ון שוכב לידו כל האשפוז עד מותו.
קבר ג'יימס גרפילד
קבר ג'יימס גרפילד (באנגלית: James A. Garfield Memorial) הוא מקום מנוחתו האחרון של ג'יימס גרפילד נשיא ארצות הברית ה-20, שנרצח ב-1881 ושל רעייתו, הגברת הראשונה לוקרישיה גרפילד ושל שני בני משפחה נוספים. הקבר ניצב בבית הקברות לייק ויו שבקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית. מבנה הקבר בנוי בשילוב של סגנון נאו-ביזנטי, סגנון נאו-גותי ו. בניית הקבר החלה באוקטובר 1885 והוא נחנך ב-30 במאי 1890.
ב-1973 נרשם הקבר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בחירת האתר.
הנשיא ג'יימס גרפילד, שהיה תושב העיר מנטור הסמוכה לקליבלנד, נרצח בוושינגטון ב-2 ביולי 1881. הוא נפטר כתוצאה מהירי ב-19 בספטמבר אותה שנה. גרפילד עצמו הביע את רצונו להיקבר בבית הקברות לייק ויו.
עוד לפני ההלוויה הוכנו תוכניות על ידי ידידיו ומעריציו של גרפילד לאחוזת קבר גדולה שתוקם בנקודה הגבוהה ביותר של בית הקברות ובסופו של דבר הוחלט על המקום ביוני 1883. הנהלת בית הקברות בנתה כביש הסובב את הקבר בראשית 1885 והחלה בעבודות לחיבור הדרך לשער בית הקברות בסתיו אותה שנה. בוצעו גם שיפורים בנוף ובמערכת הניקוז סביב לאתר.
תכנון האתר.
מבנה הקבר תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' קלר בשילוב של סגנון נאו-ביזנטי, סגנון נאו-גותי ו. התבליטים החיצוניים של המבנה, שמתארים אירועים מחייו של גרפילד, נוצרו על ידי הפסל קספר בברל . עלות היצירה, 135,000 דולר (3.8 מיליון דולר בערכים של 2019) הגיעה כולה מתרומות פרטיות, בחלקן מתרומות של ילדים מכל רחבי ארצות הברית.
המבנה הוא מגדל עגול בקוטר של 15 מטרים ובגובה של 55 מטרים. סביב למרפסת החיצונית ניצבים חמישה משטחים עשויים מטרקוטה ועליהם מפוסלים 110 תבליטים בגודל טבעי המתארים את חייו ומותו של הנשיא.
בחלק הפנימי של המבנה הוקמו חלונות ויטראז' ופאנלים דמויי חלונות המייצגים את שלוש עשרה המושבות ואת מדינת אוהיו, יחד עם פאנלים המתארים שלום ומלחמה. בחלל המבנה ניצבים עמודי אבן גרניט אדומה ופסל של הנשיא העשוי שיש קרארה בגובה של 3.7 מטרים, פרי יצירתו של הפסל אלכסנדר דויל . ממרפסת התצפית של המבנה ניתן לראות את מרכז העיר קליבלנד ואת ימת אירי.
עבודות הבנייה החלו ב-6 באוקטובר 1885 וטקס חנוכת המבנה התקיים ב-30 במאי 1890.
ארונות הקבורה של הנשיא גרפילד ושל הגברת הראשונה לוקרישיה גרפילד ניצבים בקריפטה השוכנת מתחת לבניין הקבר, יחד עם אפרם של בתם, מרי "מולי" גרפילד סטנלי-בראון, ושל חתנם ג'וזף סטנלי-בראון , שהיה גם מזכירו האישי של גרפילד.
תחזוקת המבנה.
מאחר שהקבר הוא פרטי, הוועדה המחזיקה אותו גבתה דמי כניסה סמליים לכיסוי הוצאות התחזוקה של המקום. באוקטובר 1923 העבירה אגודת קבר ג'יימס גרפילד את האחריות לאתר לידי הנהלת בית הקברות לייק ויו, וזו הפסיקה לגבות דמי כניסה ודאגה לניקיון, התחזוקה והשיקום של האתר.
בשנים 2016–2017 בוצעו במקום עבודות שימור נרחבות בעלות של 5 מיליון דולר, כולל חיזוק קורות ועמודים במרתף המבנה. ב-2019 החלה הנהלת בית הקברות בעבודות של ניקוי ושיקום של החלק החיצוני של המבנה, בפעם הראשונה מאז חנוכתו. אתר הקבר נסגר מדי שנה בעונת החורף, החל מה-19 בנובמבר, יום הולדתו של הנשיא גרפילד, ונפתח מחדש באפריל.
הבחירות הכלליות באוגנדה 1996
הבחירות הכלליות באוגנדה התקיימו ב־9 במאי 1996. התוצאה הייתה ניצחון של יוורי מוסווני הנשיא המכהן, שזכה ב-75.5% מהקולות. כל המועמדים היו פוליטיקאים עצמאים, שכן מפלגות פוליטיות נאסרו באותה תקופה. אחוז ההצבעה היה 72.3%.
תוצאות.
פרלמנט.
הבחירות לפרלמנט של אוגנדה התקיימו ב-27 ביוני 1996, לאחר אימוץ החוקה החדשה באוקטובר 1995. החוקה החדשה אסרה על כל מפלגות פוליטיות, ולכן כל הנבחרים היו פוליטיקאים עצמאים. על 276 המושבים בפרלמנט התמודדו 814 מועמדים. אחוז ההצבעה היה 60.7%.
הסכם ישראל–סודאן
הסכם ישראל–סודאן הוא הסכם לנורמליזציה וסיום מצב המלחמה בין הרפובליקה של סודאן למדינת ישראל בתיווך ארצות הברית. ההסכם הוכרז על ידי הבית הלבן ב-23 באוקטובר 2020, בעקבות שיחת טלפון בין ראשי המדינות. בהכרזה נאמר שתוך מספר שבועות יפגשו משלחות הצדדים ויחל משא לקראת הגעה להסכמי שיתוף פעולה בתחומים שונים. ב-6 בינואר 2021 הצטרפה סודאן להסכמי אברהם כאשר חתמה על הצהרת הסכמי אברהם. נכון לפברואר 2022, טרם נחתם הסכם רשמי לכינון יחסים דיפלומטיים.
רקע.
במשך עשרות שנים לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וסודאן, ומערכת היחסים בין המדינות אף התאפיינה באיבה הדדית ובתקריות ביטחוניות.
במלחמת העצמאות תגברה סודאן את כוחות הצבא של סוריה, ירדן ומצרים. גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות לחימה נגד ישראל. יחסים חשאיים בין המדינות פותחו בסוף שנות החמישים. אנשי "המוסד" וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי.