לקראת עונת 1974/75, עם התרחבות נוספת של הליגה, אורגן מחדש מבנה הליגה ל-4 בתים, כאשר הקנאקס שובצו לבית שנקרא אז "בית סמיית'". בפעם הראשונה סיימו הקנאקס את העונה הרגילה במאזן חיובי, זכו באליפות הבית ועלו לפלייאוף הראשון שלהם. בסיבוב הראשון של הפלייאוף נוצחו הקנאקס על ידי מונטריאול קנדיאנס. גם בעונת 1975/76 עלו הקנאקס לפלייאוף עם מאזן חיובי, ונוצחו על ידי ניו יורק איילנדרס.
הקנאקס עלו שוב לפלייאוף ברצף בין עונות 1978/79 ו-1980/81, אולם בכל שלוש הפעמים נוצחו בסיבוב הראשון, ואל עונת 1981/82 הגיעה הקבוצה בלא שניצחה סדרת פלייאוף מאז שהצטרפה ל-NHL.
ריצת הפלייאוף של 1982.
כמו בכל העונות מאז 1976, סיימו הקנאקס את העונה הרגילה במאזן שלילי, אולם בפלייאוף הפתיעו הקנאקס בריצה מרשימה כשהדיחו את קלגרי פליימס, לוס אנג'לס קינגס ושיקגו בלאק הוקס, ועלו בפעם הראשונה לסדרת גמר גביע סטנלי. בכל שלוש הסדרות נוצחו הקנאקס בשני משחקים בלבד. כוכבי הריצה היו השוער ריצ'רד ברודר, המגן טייגר ויליאמס והחלוצים תומאס גרדין וסטן סמיל.
בסדרת הגמר פגשו הקנאקס את אלופת השנתיים הקודמות, ניו יורק איילנדרס. במשחק הראשון בלונג איילנד עלו הקנאקס ליתרון סמוך לסיום, אולם טעות של ברודר שהתנגש באחד ממגיניו עלתה לקנאקס בשער שוויון ובהפסד בהארכה. גם במשחק השני הקשו הקנאקס על האיילנדרס, אולם גם בו יצאו האיילנדרס מנצחים.
בשני המשחקים הבאים בוונקובר התקשו האיילנדרס פחות, ניצחו בשניהם בקלות יחסית וזכו בגביע סטנלי שלישי רצוף.
1983 - 1994: שקיעה וחזרה.
לאחר הריצה המפתיעה של 1982 שקעו הקנאקס שוב בבינוניות למשך שארית שנות ה-80. למרות הצטיינותו של הקפטן סטן סמיל, הקנאקס הגיעו לפלייאוף רק ארבע פעמים ובכולן נוצחו בסיבוב הראשון.
בתחילת שנות ה-90 חזרו הקנאקס להיות גורם משמעותי בליגה בזכות דור חדש של כוכבים - השוער קירק מקלין, הקפטן החדש טרבור לינדן והחלוץ הרוסי פאבל בורה שהגיע ככוכב מוכח מצסק"א מוסקבה. בין 1991 ו-1993 עלתה הקבוצה ברציפות לפלייאוף, אך לא עברה את הסיבוב השני.
ריצת הפלייאוף של 1994.
בעונת 1994 עלו הקנאקס בקושי לפלייאוף כמדורגים 7 בחטיבה המערבית. בסיבוב הראשון פגשו את המדורגים 2 בחטיבה, קלגרי פליימס. לאחר שנקלעו הקנאקס לפיגור 3:1 בסדרה, ניצחו בשני המשחקים הבאים בהארכה וכפו משחק שביעי ומכריע. המשחק השביעי הגיע לשתי הארכות, ופאבל בורה כבש בהארכה השנייה את השער שהביא לקנאקס את העלייה לסיבוב השני. הסדרות הבאות היו קלות יותר, והקנאקס הדיחו את דאלאס סטארס וטורונטו מייפל ליפס בחמישה משחקים כל אחת כדי לעלות לגמר גביע סטנלי שני בתולדותיהם.
בסדרת הגמר חיכתה לקנאקס ניו יורק ריינג'רס עם הקפטן מרק מסיה. לריינג'רס היה יתרון ביתיות. זו הייתה אחת הסדרות הנצפות ביותר בתולדות הליגה בשל הפופולריות של הריינג'רס והבצורת הארוכה ממנה סבלו - 54 שנים רצופות ללא זכייה בגביע סטנלי.
במשחק הראשון במדיסון סקוור גארדן, בעזרת הצטיינות של השוער מקלין שעצר 52 מכות לשערו, ניצחו הקנאקס ועלו ליתרון בסדרה. הריינג'רס ניצחו במשחק השני, אולם יתרון הביתיות היה אצל הקנאקס כאשר הסדרה עברה לשני משחקים בוונקובר.
שער מוקדם של פאבל בורה הוביל את הקנאקס ליתרון במשחק השלישי, אולם בהמשך המשחק הורחק בעקבות מכה עם מקל ההוקי שלו בפניו של שחקן יריב. הריינג'רס ניצחו 5:1 ועלו ליתרון בסדרה. גם במשחק הרביעי הוליכו הקנאקס, 2:0, אולם שוב הפכו הריינג'רס את התוצאה וניצחו, והסדרה חזרה לניו יורק כאשר לריינג'רס יתרון גדול ואפשרות לזכות בגביע באולמם הביתי.
במשחק החמישי הפתיעו הקנאקס כשעלו ליתרון 3:0 בפתיחת השליש השלישי. הריינג'רס חזרו תוך זמן קצר עם שלושה שערים והשוו, אולם הקנאקס ענו בשלושה שערים מהירים משלהם, ניצחו 6:3 והחזירו את הסדרה למשחק שישי בוונקובר. גם במשחק השישי ניצחו הקנאקס.
שני שערים של הקפטן טרבור לינדן לא הספיקו לקנאקס במשחק השביעי, והריינג'רס ניצחו 3:2 כדי לזכות בגביע סטנלי היסטורי מבחינתם - גביע שסיים 54 שנות בצורת.
1995 - 2000.
בעונות הבאות לא הצליחו הקנאקס לשחזר את ההצלחה. ב-1994/95 הודחו בסיבוב השני של הפלייאוף על ידי שיקגו בלאקהוקס. זו הייתה גם העונה האחרונה ב"פסיפיק קוליסאום" והקבוצה עברה לאולם חדש, "ג'נרל מוטורס פלייס".
הכוכב הרוסי אלכסנדר מוגילני הגיע לקבוצה וחזר לשחק עם חברו מצסק"א מוסקבה, פאבל בורה, אולם הקנאקס הודחו בסיבוב הראשון של פלייאוף 1996 על ידי קולורדו אוולאנש. עונת 1996/97 הייתה רעה עוד יותר, והקנאקס כלל לא עלו לפלייאוף.
דור הכוכבים של ריצת הפלייאוף ב-1994 החל להתפרק, כאשר טרבור לינדן הועבר לניו יורק איילנדרס עם הגעתו של הכוכב הוותיק מרק מסיה מהריינג'רס. ועונה לאחר מכן עזב גם פאבל בורה. גם ב-1998 ו-1999 החמיצו הקנאקס את הפלייאוף.
עם זאת, הקנאקס החלו לבנות דור חדש של שחקנים לקראת תחילת המאה ה-21. טוד ברטוזי שהגיע מהאיילנדרס תמורת לינדן התגלה כחלוץ מוכשר. כך גם החלוץ השוודי מרקוס נזלונד שהגיע ב-1996 והלך והשתפר. בדראפט לקראת עונת 1999/2000, בשל מאזנם הגרוע בעונה הקודמת, הייתה לקבוצה את הבחירה מס' 2 הכללית. הקנאקס לא הסתפקו בה, ורכשו בעסקה גם את הבחירה מס' 3. את שתי הבחירות הם ניצלו כדי לבחור את התאומים השוודים שנחשבו לכישרונות גדולים, הנריק ודניאל סדין, ששיחקו יחד מאז ילדותם בשוודיה ורצו להמשיך ולשחק ביחד. הוותיקים מרק מסיה ואלכסנדר מוגילני עזבו, ולקבוצה הגיע ברנדן מוריסון, חלוץ מרכזי שהגיע מניו ג'רזי דווילס תמורת מוגילני.
2001 - 2010.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 העלו הקנאקס את רמתם. השילוב ההתקפי של ברטוזי, מוריסון ונזלונד התגלה כמוצלח, ובעונת 2000/01 חזרו הקנאקס לפלייאוף לראשונה מאז 1996. ללא נזלונד ששבר את רגלו לקראת סוף העונה הרגילה הובסו הקנאקס בסיבוב הראשון על ידי קולורדו אוולאנש.
עונה לאחר מכן, עם טרבור לינדן שחזר לקבוצה, שוב עלו הקנאקס לפלייאוף ושוב הודחו מוקדם - הפעם על ידי דטרויט רד וינגס.
עונת 2002/03 הייתה פורייה במיוחד עבור התקפת הקנאקס, כאשר נזלונד מסיים שני בליגה עם 104 נקודות וברטוזי מוסיף 97 נקודות (חמישי בליגה). הקנאקס ניצחו סדרת פלייאוף לראשונה מזה שמונה עונות מול סנט לואיס בלוז, אולם בסיבוב השני הודחו בידי מינסוטה ויילד.
עונת 2003/04 עמדה בסימן תקרית קשה בה היה מעורב טוד ברטוזי במשחק באמצע העונה הרגילה. סטיב מור, שחקן של קולורדו אוולאנש, ביצע תיקול קשה על מרקוס נזלונד שגרם לו לזעזוע מוח. ברטוזי הנרגז הכה את מור מאחור, ומור נפל על הקרח כשפניו קדימה, ראשו פוגע במשטח הקרח ועליו נופלים ברטוזי ושחקנים נוספים. כתוצאה מהתקרית סדק מור מספר חוליות בצווארו ונאלץ לפרוש ממשחק. ברטוזי הושעה לשארית העונה, והתקרית הובילה גם להליכים משפטיים מצדו של מור נגד ברטוזי, הליכים שהסתיימו רק ב-2014 בהסכם פשרה שתנאיו נשמרו בסוד. ללא ברטוזי הקנאקס הודחו בידי קלגרי פליימס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
עונת 2005/06, לאחר העונה שבוטלה בעקבות סכסוך עבודה בליגה, החלה בצורה מבטיחה כאשר הקנאקס התחזקו בשני כוכבים מוכחים - אנסון קרטר וריצ'רד פארק. אולם העונה הייתה בסופו של דבר לאכזבה, בעיקר מצידו של קו ההתקפה הראשון - נזלונד, מוריסון וברטוזי, שהרשימו בעונות הקודמות. דווקא הקו השני, של קרטר והאחים סדין, הביא תוצאות טובות יותר. לקראת סיום העונה מונה אלן ויניו, שהגיע מקבוצה-בת של הקנאקס בליגות המשניות, למאמן הקבוצה.
מיד אחרי מינויו של ויניו ביצעו הקנאקס עסקה גדולה עם פלורידה פנתרס שבמרכזה עבר טוד ברטוזי לפלורידה. השחקן המרכזי שהגיע בתמורה היה השוער רוברטו לואונגו.
רכישתו של לואונגו התגלתה כהצלחה בעונת 2006/07, כאשר עונה מצוינת שלו הובילה את הקנאקס לפלייאוף. הם פתחו אותו בניצחון מול דאלאס סטארס בארבע הארכות - המשחק הארוך ביותר בתולדות הקבוצה. הקנאקס ניצחו בסדרה בשבעה משחקים, אולם הודחו בסיבוב השני בידי אנהיים דאקס. למרות זאת, המאמן ויניו זכה בגביע ג'ק אדמס כמאמן העונה.
עונת 2007/08 הייתה מרובת זעזועים בקבוצה, כאשר שחקנים רבים נקלעו לפציעות ועסקאות רבות שינו את סגל הקבוצה. הזעזוע הקשה מכל היה מותו של המגן הצעיר לוק בורדון בתאונת אופנוע. סיום העונה היה רע מאוד, כאשר הקנאקס הפסידו שבעה משמונת המשחקים האחרונים של העונה והעלייה לפלייאוף חמקה מידיהם.
בעונת 2008/09 עזב את הקבוצה מרקוס נזלונד, והשוער רוברטו לואונגו מונה במקומו לקפטן. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1947 ששוער מונה לקפטן קבוצה ב-NHL. הקנאקס הגיעו עד הסיבוב השני בפלייאוף, והודחו בידי שיקגו בלאקהוקס.
עונת 2009/10 הייתה עונה שונה מקודמותיה. האולם הביתי של הקבוצה, "ג'נרל מוטורס פלייס" (כיום רוג'רס ארנה) אירח את טורניר ההוקי קרח באולמיפיאדת החורף שהתקיימה בוונקובר. שם האולם שונה ל"קנדה הוקי פלייס" בתקופת האולימפיאדה, עקב חוקי הוועד האולימפי הבינלאומי שאסרו לקרוא לו על שם תאגיד. גם האולם הישן של הקבוצה, "פסיפיק קוליסאום", אירח תחרויות באולימפיאדה. כתוצאה מכך שונתה תוכנית המשחקים של הקנאקס והם לא שיחקו בביתם במשך 6 שבועות רצופים (כולל פגרת האולימפיאדה שארכה שבועיים), ובסך הכל קיימו 14 משחקי חוץ רצופים - מסע משחקי החוץ הארוך ביותר בהיסטוריה של ה-NHL. הקנאקס שוב הודחו בידי שיקגו בסיבוב השני של הפלייאוף.
בסיום אותה עונה זכה הנריק סדין בגביע ארט רוס לאחר שצבר 112 נקודות (שערים + אסיסטים), והיה לשחקן הראשון של הקנאקס שזכה בו.
ריצת הפלייאוף של 2011.