ב-7 בנובמבר 1918, יום השנה למהפכת אוקטובר, וכתוצאה מהתבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית שבאה בעקבותיה, קורט אייזנר הכריז על בוואריה כ"מדינה חופשית", הכרזה שהביאה לנפילתה של המלוכה בבוואריה בראשות בית ויטלסבאך ששלט במדינה במשך 700 שנה. אייזנר מונה לראש ממשלתה של הרפובליקה החדשה, ואף שהוא רצה להקים רפובליקה סוציאליסטית הוא התרחק מהדגם הבולשביקי שאומץ ברוסיה.
המפלגה העצמאית הסוציאל-דמוקרטית הפסידה בבחירות כעבור שלושה חודשים, ואייזנר החליט להתפטר מתפקידו כראש ממשלה, בדרכו להגיש את התפטרותו ב-21 בפברואר 1919, הוא נורה למוות על ידי אנטון פון ארקו וואלי, אריסטוקרט בווארי בעל סימפתיה לרעיונות אגודת תולה, החדשות על הרצח גרמו לחוסר יציבות פוליטית ואנרכיה שלטונית בבוואריה, בנוסף החדשות על הפיכה קומוניסטית בהונגריה עודדו את הכוחות הקומוניסטים והאנרכיסטים בבוואריה לנסות לתפוס את השלטון.
ב-6 באפריל 1919 הוכרז על הקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בתחילה שלטה במדינה החדשה קואליציה של חברי המפלגה העצמאית הסוציאל-דמוקרטית ואנרכיסטים, אולם הממשלה שהוקמה לא הצליחה להביא את האנרכיה בבוואריה תחת שליטה ולאכוף את הסדר במדינה.
כתוצאה מחוסר היכולת של הממשלה החדשה היא לא שרדה והתמוטטה בתוך שישה ימים, הוקמה ממשלה חדשה על ידי הקומוניסטים בבוואריה בראשותו של אוייגן לוינה.
הממשלה החדשה התחילה לבצע רפורמות ברוח הקומוניזם כגון הפקעת בתי העשירים ונתינתם לחסרי בית, העברת ההנהלה של מפעלי תעשייה לפועלים, בתכנון היה גם ביטול הכסף וכינון רפורמה בחינוך, אבל הממשלה החדשה לא הספיקה להוציאה את התוכניות האלה לפועל.
הממשלה סירבה לכל שיתוף פעולה עם כוחות הרייכסווהר שהיו מוצבים בבוואריה, ובמקום זה ארגנה כוח לוחם משלה בשם הצבא האדום (גרמנית: Rote Armee) לפי הדגם של הצבא האדום בברית המועצות, הצבא החדש הצליח לבנות כוח של 20,000 חיילים בפיקודו של רודולף אגלהופר, רוב החיילים היו פועלים מובטלים חסרי ניסיון צבאי שהתנדבו לשירות. הם התחילו לעצור אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית, ב-29 באפריל 1919 שמונה אנשים, אחד מהם היה נסיך גרמני, הוצאו להורג באשמת פעילות אנטי-מהפכנית.
ב-3 במאי 1919, כוח משולב של מתנדבי הפרייקור (שמנו 30,000 חיילים, בהם 6,000 חיילי בריגדת ארהארדט) וכוחות סדירים של הרייכסווהר (שמנו 9,000 חיילים) פתחו במתקפה על הממשלה הקומוניסטית והביסו אותה אחרי קרבות רחוב מרים שעלו בחייהם של 1,000 חיילים, הכוחות המנצחים לקחו בשבי עוד 800 חיילים והוציאו אותם להורג, ביניהם היה ראש הממשלה הקומוניסטי אויגן לוינה.
מורשת.
למרות קיומה הקצר, לרפובליקה הסובייטית הבווארית הייתה השפעה עמוקה על הפוליטיקה בבוואריה ובגרמניה, תקופת שלטונה זכורה כתקופת מחסור וסבל, לזיכרון זה היה השפעה גדולה על בוואריה שרק מספר שנים לאחר מכן הפכה למוקד הימין הקיצוני ולמקום שהיווה את תחילת התפתחותם הפוליטית של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
התעמולה הימנית תיארה את הרפובליקה שניסיון השתלטות זר של היהודים והבולשביזם הרוסי על גרמניה, דימוי זה התאים לאגדת תקיעת הסכין בגב, שהאשימה את התבוסה במלחמת העולם הראשונה בבגידה של היהודים והקומוניסטים.
משולש ורוד
משולש ורוד הוא טלאי בצורת משולש שווה-צלעות ורוד העומד על קודקודו ששימש בגרמניה הנאצית לסימון הומוסקסואלים במחנות הריכוז שנאסרו בהתאם להוראות סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, הסעיף שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים. החוק הגרמני לא אסר יחסים אינטימיים בין נשים ולסביות לא נחשבו לאיום חברתי פוליטי כמו גברים.
לימים הפך סימון זה לאחד מסמלי הגאווה וסמלי הזכויות של הקהילה הלהט"בית, ולסימון השני הכי מוכר של קהילה זו, אחרי דגל הגאווה.
השימוש הנאצי במחנות הריכוז.
אסירים במחנות הריכוז אשר זוהו כהומוסקסואלים חויבו לענוד את תג המשולש הוורוד על הבגד העליון, כחלק מהוראות לבישת התגים שחילקה את האסירים לפי "סוג" (ראו איור משמאל). הבחירה בצבע הוורוד להומסקסואלים הייתה מכוונת וסימלה את התפיסה שהם גברים רכרוכיים ונשיים, שגבריותם הצטמצמה במסגרת ההטרוסקסיזם הנאצי. בנוסף, המשולשים הוורודים היו בדרך כלל גדולים יותר ממשולשים אחרים מכיוון שהנאצים רצו שהומואים יהיו גלויים במיוחד. לא כל האסירים, תחת סעיף 175 שולחו למחנות ריכוז; קשה לאמוד את מספר ההומוסקסואלים שנאסרו במחנות הריכוז. הסופר היהודי הגאה, ריצ'רד פלנט, העריך בספרו, The Pink Triangle (המשולש הוורוד) שמספר האסירים ההומוסקסואלים ששהו במחנות הריכוז: "בין 1933 ל-1944 נע בין 50,000 ל-63,000". הערכה אחרת טוענת כי בין השנים 1933-1945 נעצרו כ-100 אלף גברים על בסיס היותם הומוסקסואלים. 50,000 מהם נשפטו על ידי בתי המשפט ונשלחו לבתי כלא רגילים, בין 5,000 ל-15,000 נכלאו במחנות ריכוז. אחרי ששוחררו מהמחנות, היו מספר אסירים שנכלאו לשנתיים נוספות על בסיס סעיף 175 שלא בוטל.
הנאצים לא סיווגו לסביות כאסירות על בסיס זהות מינית, ורק אסירים גברים הומוסקסואלים נאלצו ללבוש את המשולש הוורוד. לסביות נשאו לעיתים "משולש שחור" שהיה תג של קבוצות שנחשבו "א-חברותיות". אף על פי שהמעצרים המשטרתיים של לסביות היו נדירים יחסית בווינה, בין השנים 1938-1945 העומדו לדין 79 נשים על יחסים לא טבעיים.
שלא כמו קבוצות אסירים אחרות, לאחר מלחמת העולם השנייה, רבים מהאסירים שענדו משולש ורוד, לא הוכרו ציבורית כקבוצות אסירים אחרות, במערב ובמזרח גרמניה, והתנהגות הומוסקסואלית נחשבה לפשע. למעשה, התיקון הנאצי לסעיף 175, שהפך את ההומוסקסואליות מעניין פרטי לעבירה נותר ללא שינוי אחרי המלחמה עוד 24 שנים. לאחר עשור של קמפיין ציבורי, ב-2002 ממשלת גרמניה התנצלה בפני אסירים הומואים שהיו במחנות ואלו שנותרו בחיים, קיבלו פיצויים אוטומטית. מהלך זה היה חלק מהחנינה הכללית שניתנה לכל מי שהורשע תחת סעיף 175.
בשנת 2000, תיעד הסרט הדוקומנטרי סעיף 175 חלק מעדויותיהם של 10 מהאסירים שנשארו בחיים.
כסמל להט"ב.
בשנות ה-70 החל השימוש במשולש ורוד, לרוב עם קודקוד כלפי מעלה, כסמל למחאה למען זכויות להט"ב וכן כניסיון לחבר היסטוריה קהילתית. בשנות ה-90 החלה השימוש בו גם על ידי התנועה הקווירית. אקדמאים אחדים העלו סברה לפיה השימוש הנרחב במשולש כסמל להט"ב החל לאחר הפרסום בשנות ה-70 של ספר הזכרונות "האיש עם המשולש הוורוד" מאת ניצול השואה היינץ הגר.
הנצחה.
משולש ורוד משמש כסמל להנצחת להט"בים שנרדפו ונרצחו עקב נטייה מינית או זהות מגדרית. במשולש ורוד נעשה שימוש בעולם באנדרטות שהוקמו להנצחת קרבנות להט"בים של הרדיפה באירופה, וכן במצבות וטקסי זיכרון.
טלאי ורוד
BQM-74 צ'אקר
BQM-74 צ'אקר (Chukar) היא סדרה של כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) שיועדו לשמש מטרות אוויריות, שיוצרו על ידי נורת'רופ. נבנו שלוש גרסאות צ'אקר עיקריות: ה-MQM-74A צ'אקר 1 המקורי, ה-MQM-74C צ'אקר 2, וה-BQM-74C צ'אקר 3. הם נשלטים מרחוק, בעלי מהירות תת-קולית, מסוגלים להגיע למהירויות של עד למאך 0.86 ולגובה של מ-30 עד 40,000 רגל (10 עד 12,000 מטר).
תיאור.
BQM-74E מונע בטיסה על ידי מנוע טורבו-סילון יחיד מדגם J400-WR-404 בעל דחף של 240 פאונד (1068 N) בגובה פני הים. ה-BQM-74 משוגר ממשגר קרקעי באמצעות שני בקבוקי סילון להמראה. כאשר הוא מצויד בערכה לשיגור אווירי, ניתן לשגר את ה-BQM-74 מ-TA-4J, F-16, גרומן גאלפסטרים 1 או DC-130. ה-BQM-74 משמש בעיקר לדימוי ריאליסטי של מטרה אווירית, המסוגל לחקות איומי אויב עבור אימונים בתותחנות וירי טילים.
את הצ'אקר ניתן לחלץ לאחר האימון לצורך שימוש חוזר. מצנח נפתח באמצעות שליטה מרחוק או במקרה בו אבד הקשר עמו וניתן להוסיף לצ'אקר ערכת ציפה לנחיתה על מים. במידה ורוצים לעשות שימוש חוזר בצ'אקר משתמשים בראשי קרב מיוחדים שכוללים ציוד טלמטריה במקום חומרי נפץ. ראש קרב הטלמטריה מספק נתונים המשמשים לניתוח ביצועיו, לרבות מרחק ההחטאה מהמטרה המאפשר לקבוע האם ראש קרב אמיתי היה פוגע במטרה. קרוב לוודאי שפגיעה ישירה תשמיד את הצ'אקר. מערכות תותחים יעשו שימוש בתחמושת סרק ללא חומרי נפץ. מאחר שמערכות תותחים מכוונות לפני המטרה הנעה כדי שזו תעוף אל תוך רסס הפיצוץ, תחמושת סרק לא צריכה לפגוע ישירות במטרה. ניתוח מידע המתקבל ממכ"ם יקבע אם תחמושת הסרק שנורתה הייתה פוגעת בכטב"ם המטרה.
פיתוח.
MQM-74A צ'אקר 1.
סדרת הצ'אקר החלה בשנות השישים המוקדמות עם דרישה של הצי האמריקני לכטב"ם מטרה חדש. החברה פיתחה אב-טיפוס שכינויו הפנימי היה NV-105 וכלל כנף דלתא, שטס לראשונה ב-1964. כנף הדלתא לא עבדה כראוי והיא הוחלפה בכנף ישרה. הכטב"ם החדש כונה NV-105A, והוא טס לראשונה ב-1965. ה-NV-105A התקבל על ידי הצי ונכנס לייצור תחת הכינוי MQM-74A ב-1968.
ל-MQM-74A היה מבנה מחודד דמוי סיגר, כנפיים ישרות המותקנות במרכז הגוף, כונסי אוויר תחת הכנפיים מספקים אוויר למנוע הסילון של הצ'אקר, ותצורת זנב קונבנציונלית עם משטחי זנב מסודרים בצורת וי הפוך. הוא הונע על ידי מנוע טורבו-סילון מדגם WR24-6 מתוצרת ויליאמס אינטרנשיונל, בעל דחף של 121 פאונד (54 ק"ג), ושוגר על ידי מאיץ רקטי מהקרקע או מספינה. הצי רכש 1,800 כטב"מי MQM-74A צ'אקר 1. כמה מאות נוספים נרכשו בסך הכול על ידי נאט"ו עבור מטווח בדיקות רב-לאומי בכרתים, כמו גם על ידי הצי המלכותי הבריטי, הצי האיטלקי, וחיל האוויר הישראלי.