לאחר קבלת העיטור "יקיר העיר באר שבע" הקים את פורום יקירי העיר והוא משמש כיו"ר הנהלת הפורום. הקים את עמותת "צלמנייה" (העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע).
במהלך שנות ה-2000 שימש גואל כאוצר של תערוכות שונות בעיר: "7 זום", "התערוכה לתולדות באר שבע 1900-2013" שהוצגה במוזיאון לתרבות האסלם ועמי המזרח (במסגד הגדול בבאר שבע), וכן הקים את "תערוכתו של גואל דרורי - תולדות באר שבע 1900-1948", המוצגת ב מתחם הקטר 70414 בבאר שבע.
נכון ל-2017, העמותה מקימה בית ייעודי שישמש כמוזיאון המצלמות של ארץ ישראל ויקרא "בית הצלמנייה". בין השאר, המקום יכיל בתוכו מוזיאון למצלמות, ארכיון עירוני, גלריה לצילום. גואל מחזיק באחד מאוספי הצלמניות הגדולים בארץ, והאוסף יהיה כלול במוזיאון. בתחילת שנת 2018 נסע לבוסטון כדי להביא למוזיאון את אוסף המצלמות של התורם מישל זילברשטין.
בשנת 2021, בזמן סגרי הקורונה, ישב וכתב את הספר "פעם צילמתי-כאן נולדה עיר". בספר 227 עמודים והוא מכיל 100 סיפורים מבאר שבע מיום הקמתה על ידי העות'מאנים ועד ימים אלה. ספר זה מצטרף לאלבומי צילום, ביניהם: אלבום באר שבע 25 שנים, אלבום דימונה, ספר לצליינים בבית-לחם, השנתונים הכלכליים לנגב, מטמון, וספרים נוספים.
נשוי לאילנה לבית בקוש, אב לשניים, בן דרורי העובד ברט"ג והמלחין צח דרורי. נכון ל-2017, מתגורר ברחוב סמילנסקי, במתחם קריית האמנות, בעיר העתיקה בבאר שבע.
השערת פוליה
בתורת המספרים, השערת פוליה, הנקראת על שם ג'ורג' פוליה, אומרת שלכל n, לרוב מהמספרים הטבעיים שקטנים מ-n יש מספר אי זוגי של גורמים ראשוניים. ניתן לנסח את ההשערה באמצעות פונקציית ליוביל באופן הבאה:
formula_1
ההשערה הוצגה על ידי ג'ורג' פוליה ב-1919 והוכחה כשגויה על ידי סי. בריאן הסלגרוב ב-1958. זוהי דוגמה להשערה שנכונה עבור מספר גדול של מספרים, אך לא עבור כולם. הסלגרוב הוכיח שקיימת דוגמה נגדית שגודלה כ-1.845 × 10361. דוגמה מדויקת הוצגה ב-1960 והיא n = 906,180,359, אך הדוגמה הקטנה ביותר הוצגה ב-1980 והיא n = 906,150,257.
ההשערה אינה נכונה עבור רוב המספרים בתחום formula_2. הערך המקסימלי של L בתחום הוא formula_3.
עזריה בסיס
הרב עזריה בסיס (ה'תש"ה, 1945 - כ"ד בטבת ה'תשע"ט, 1 בינואר 2019) היה רב ופוסק הלכה, רבה הראשי של ראש העין וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה.
נולד ברדאע שבתימן לשולמית ולרב יחיא בסיס (ה'תרנ"ו-ה'תשל"ז), מרבני העיר וחבר בית הדין בה. בגיל 5, בשנת 1950 עלו הוריו לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים והשתקעו בראש העין. הוא למד במסגרות לימוד מסורתיות שקמו בעדה התימנית המקומית, ובתלמוד תורה נחלת ראובן בפתח תקווה.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והתקרב לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך. נישא לרומיה ולזוג ששה ילדים.
בשנות ה-80 שימש כרב שכונה בראש העין ובין השנים 1986–1993 כרב היישוב בית דגן. בשנת 1992 לאחר פטירת הרב דוד חג'בי, נבחר לשמש כרבה של ראש העין, תפקיד אותו מילא משנת 1993. משנת ה'תשס"ג (2002) ועד שנת ה'תשס"ח היה חבר במועצת הרבנות הראשית. עמד בראש מוסדות "אבי העזרי".
הוא עסק רבות במענה לשאלות הלכתיות מהארץ ומחו"ל, ותשובותיו קובצו ופורסמו בספרי שו"ת בית העזרי. הסכמותיו נדפסו בספרים רבים העוסקים במסורת ההלכה והמנהג של יהודי תימן. מלבד מאות תלמידיו מקרב הקהילה הדתית בראש העין, הרב בסיס ניהל חצר של אלפי חסידים ברחבי הארץ, והוא נודע בעמדותיו השמרניות.
נפטר ממחלת הסרטן ב-31 בדצמבר 2018.
לנגנטל
לנגנטל (בגרמנית: Langenthal) היא עיר במחוז אוברארגאו שבקנטון ברן שבשווייץ. העיר היא המרכז החינוכי, התרבותי והכלכלי של המחוז.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים שהתיישבות באזור לנגנטל התקיימה כבר בראשית האלף ה-4 לפנה"ס. נקרופוליס מתרבות האלשטאט עם 12 תילי קבורה נתגלה באתר אונטרלנד הסמוך. כמו כן נתגלו במקום שרידים של שתי וילות רומיות.
לנגנטל מוזכרת לראשונה במסמך משנת 861 בשם marcha in Langatun, בהתייחס לאחוזות החקלאיות שהיו פזורות לאורך נהר הלנגטה (יובל של הארה).
במאה ה-12 השתייכה לנגנטל (אז לנגטון) למשפחת האצולה לנגנשטיין. ב-1194 ייסד הפרייהר מבית לנגנשטיין את מנזר אורבן הקדוש והעניק לו את אדמות לנגנטל. עד 1197 הייתה לנגנטל חלק מכנסיית הרובע של תונשטטן ולאחר מכן היא קיבלה מעמד של כנסיית רובע בעצמה. לאחר שנכחדה השושלת של משפחת לנגנשטיין ב-1212, ירש המנזר קרקעות נוספות באזור. הקמתו של המנזר הובילה לשיפורים בחקלאות, במיוחד הקמתה של מערכת השקיה באזור. אף על פי כן, המנזר התעמת לעיתים קרובות עם נציגיו של בית קיבורג, אשר נאבקו בעליית כוחו של המנזר, עד לשנים 1273 – 1276, כאשר הם חויבו למקור את נכסיהם בלנגנטל למנזר. כמה שנים לאחר מכן, ב-1279, נאלץ המנזר למסור את בית המשפט ואת המבנה המבוצר בלנגנטל לפרייהר של גרינברג כפייף. בסוף המאה ה-14, עלה מחדש כוחו של המנזר הוא היה מסוגל להשיג שליטה מוחלטת על כל הכפר.
החל מ-1313 היו בידי בית קיבורג זכויות השיפוט בכפר. כאשר נכחד קו הירושה של משפחה זו ב-1406, ירשה העיר ברן את הזכויות הללו. בשנים הבאות התחזקה שליטתה של ברן בלנגנטל. ב-1415 נעשתה לנגנטל חלק משטח הרפובליקה של ברן, אך נותרה תחת סמכות השיפוט של המנזר. במאות השנים הבאות, ביטל בית המשפט של ברן סמכויות רבות של המנזר. הרפורמציה הפרוטסטנטית של 1528 החלישה קלות את כוחו של המנזר, אך הוא המשיך לגבות מעשר ולמנות את הכומר של הכפר עד אשר ב-1808 רכשה ברן את הזכויות הללו.
במהלך המאה ה-16 עברו מספר בעלי מלאכה ועסקים קטנים לפעול בלנגנטל המפותחת. ב-1571 העניקה ברן ללנגנטל את הזכות לקיים שני ימי שוק שנתיים. אף על פי כן, עלה שיעור היצע הסחורות על הקיבולת של שני ימי שוק אלו. ב-1613 נבנה בניין שוק (Kaufhaus) שבו נערכו ימי שוק שבועיים. בניין זה נבנה מחדש ב-1808 ובין השנים 1894 – 1992 הוא שימש כבניין העירייה. ב-1616 נחקקה סדרה של חוקים בנוגע לתקנות השליטה בגאות המסחרית בשווקים של העיר. ב-1640 הפכו לנגנטל ולנגאו למרכזים לייצור בדי פשתן וליצוא שלהם לצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל. ב-1704 הפכה לנגנטל למקום מושב גילדת סוחרי הבדים של אוברגאו, שאיגדה אורגים, בעלי חניות וסוחרים כדי להגן על האינטרסים שלהם. השקיעה של תעשיית הפשתן במזרח שווייץ במאה ה-18 נתנה ללנגנטל דחיפה נוספת, שעודדה את ברן להגביר את הפיקוח. החל מ-1758 החלה ממשלת ברן לפקח על איכות הבדים ועל זהות הרשאים למכרם.
הצלחת ענף הפשתן סייעה לצמיחתה של לנגנטל. למרות שהדרך לקנטון ארגאו עקפה את לנגנטל, ב-1756 היא גדלה לעיר שבה חיו 189 בתי אב, שלושה בתי מרזח, מספר בניינים מנהליים ומחסן מרכזי. רחוב השוק רוצף ב-1730 ונהר לנגטן כוסה בחלקו בגשרי אבן ובבתים חדשים. ב-1785 נפתחה בעיר מבשלת בירה. אליטה קטנה של סוחרים, עורכי דין, רופאים ורוקחים התפתחה והפכה את לנגנטל למרכז של המחשבה הליברלית והלאומית בראשית העת החדשה.
מאז 1415 הייתה לנגנטל טריטוריה הכפופה לקנטון של ברן במסגרת הקונפדרציה השווייצרית הישנה והיא נטתה לתמוך במרידות כנגד השלטונות המרכזיים. במהלך מלחמת האיכרים של 1653 תמכה לנגנטל באיכרים המורדים וכן היא תמכה בפלישה הצרפתית ב-1798 וברפובליקה ההלווטית הליברלית.
מיקומה של לנגנטל על הדרך שהושלמה ב-1760 בין ברן לבין ציריך ועל מסילת הברזל המרכזית של שווייץ שנחנכה ב-1857 המריץ את פיתוחה התעשייתי של העיר. מפעל אספקת מים עירוני הוקם ב-1894 ורשת חשמל הופעלה ב-1896. ב-1898 סופחה ללנגנטל העיר השכנה שורן. ב-1764 מנתה אוכלוסיית העיר 1,327 תושבים, ב-1850 2,738 וב-1900 היא מנתה 4,799. במאה ה-20 נודעה לנגנטל בשל תעשיית החרסינה שלה. ב-1957 מנתה אוכלוסייתה עיר 10,000 תושבים וב-1970 היא מנתה 13,000 תושבים. ב-1997 היא הוגדרה רשמית כעיר (Stadt). ב-2010 סופח אליה הכפר אוטרשטקהולץ.
גאוגרפיה ודמוגרפיה.
שטחה של לנגנטל הוא 17.3 קמ"ר. מתוכם 23.8% משמשים לחקלאות, 41.6% הם שטחים מיוערים, 34.4% הם שטחים בנויים ו-0.3% הם שטחי נהרות ואגמים.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית לנגנטל 15,316 תושבים.
אינגולפר ארנארסון
אינגולפר ארנארסון (במקורות איסלנדיים עתיקים: Ingólfr Arnarson, באיסלנדית מודרנית: Ingólfur Arnarson) מתואר במקורות ההיסטוריים האיסלנדיים מימי הביניים כנורדי הראשון, שהתיישב באיסלנד באופן קבוע. לו מיוחסת הקמת היישוב רייקיאוויק ב-874 כנחלתו המשפחתית. פירוש שמו — אינגולפר — הוא "זאב מלכותי". הוא היה נשוי להאלווייג פרודסדאטר.
לפי החיבור ההיסטורי איסלנדינגאבוק (Íslendingabók) של ארי ת'ורגילסון, ארנארסון היה חלוץ ההגירה הנורווגית לאיסלנד, שהתרחשה בימי שלטונו של האראלד הראשון. ת'ורגילסון כתב, שהמתיישבים הקודמים — נזירים אירים — עזבו את האי כדי לא לחיות בקרב הנורדים הפגנים.
חיבור היסטורי נוסף, לאנדנאומאבוק (Landnámabók), שלפעמים מיוחס גם הוא לת'ורגילסון, מתאר באריכות את התיישבותו של אינגולפר ארנארסון באיסלנד. לפי מקור זה, ארנארסון נאלץ לעזוב את נורווגיה מחשש לנקמת דם. הוא שמע שהוויקינג השוודי גארדאר סוואווארסון, הנורווגי פלוקי וילגרדארסון ואחרים, גילו אי באוקיינוס האטלנטי. ארנארסון החליט להפליג לשם יחד עם אחיו החורג — היורלייפר הרודמארסון. השניים חקרו את האי והעבירו את החורף לחופו של הפיורד המוכר בימינו כאאולפטאפיורדור (Álftafjörður) (במערב איסלנד).