מספר חוקרים מייחסים את החלק שבין ספר ג, 12-8 עד ספר ד, 6-2, לטיבולוס עצמו. אולם הסגנון שונה. השיוך הישיר של החלק שבין ספר ג, 19 עד ספר ד, 13 (שיר 13, "מאהבת תישלח מהשמיים אל טיבולוס") אל טיבולוס, כנראה הביאה להכללתו באוסף ומאוחר יותר להוספת הספר השלישי אל שני הספרים האותנטיים.
הספרים השלישי והרביעי מופיעים בגרסתם הישנה ביותר כספר אחד, והם מכילים יצירות מאת מחברים שונים בסגנונות שונים, שאף אחת מהן לא ניתן לייחס לטיבולוס בוודאות כלשהי. המסקנה הטבעית מכך היא שאוסף של יצירות מפוזרות הקשורות למסאלה ולחברים בחוג החברתי שלו, נוסף כנספח לשרידים האותנטיים של טיבולוס. לא ניתן לקבוע בדיוק מתי נוצר "אוסף מסאלה" זה, אולם הוא לא נוצר אלא לאחר מותו של טיבולוס ב-19 לפנה"ס, ואולי אפילו  הרבה יותר מאוחר, בשלהי המאה ה-1 לספירה. מלבד אלה, שתי יצירות באוסף הנקראות "פריאפיאה" (Priapea), אחת היא מכתם והשנייה יצירה ארוכה יותר, יוחסו לטיבולוס, אולם ישנן מעט ראיות חיצוניות ואין ראיות פנימיות לכך שהוא המחבר.
כאריסיוס (66 ו-105) מצטט חלק משיר שאינו נמצא בין שיריו הקיימים של טיבולוס.
"חיי טיבולוס".
בסופם של כתבי היד האמברוסיאני, הותיקני וכתבי היד הנחותים יותר, נמצא החיבור הקצר "חיי טיבולוס" (Vita Tibulli). יש בו רק מעט שאין ביכולתנו להסיק מיצירתו של טיבולוס עצמו ומתוך מה שהורטיוס אומר על אלביוס, אולם ייתכן שמחברו לקח כמה דברים מספרו של סווטוניוס, "על משוררים" (De Poetis). ישנו דיון אחר בעל חשיבות, על שאלת זיהוי המשורר עם "אלביוס" של הורטיוס, כפי שנעשה על ידי פומפוניוס פורפיריון בסכוליה שלו.
כתבי היד.
כתב היד הטוב ביותר של טיבולוס הוא האמברוסיאנוס (A), שתוארך לשנת 1375 לערך, שבעליו המוקדם ביותר הידוע לנו הוא קולוצ'יו סלוטאטי . שני כתבי יד מתחילת המאה ה-15 הפריזאי (שנכתב בפירנצה בשנת 1423) והוותיקני (שגם הוא נכתב בפירנצה, בשנת 1426). ישנם גם מספר קטעים מאת טיבולוס ב"פלורילגיום גאליקום" (Florilegium Gallicum), אנתולוגיה מאת סופרים לטיניים שונים, שקובצה באמצע המאה ה-12, ומספר קטעים ב-Excerpta frisingensia, שנשמרה בכתב יד הנמצא כיום במינכן. ישנה חשיבות גם לקטעים מתוך ה-Fragmentum cuiacianum האבודה, בעריכת יוזף יוסטוס סקליגר, שנמצאים כיום בספרייה בליידן, מאחר שהם אינם תלויים בכתב היד A. הקובץ כלל את החלק שבין 3, 4, 65 ועד הסוף, ובעל ערך באופן יחסי לקטעים בלבד, מאחר שכתבי היד האחרים חסרים את 3, 4, 65. "קודקס קויאקיאנוס", כתב יד מאוחר הכולל את קאטולוס, טיבולוס ופרופרטיוס, עדיין נשמר.
מקסימיליאן וובר
צ'יוקרליה
צ'יוקרליה (ברומנית: Ciocârlia), הוא השם הרומני לעפרוני, הוא שמה של מנגינת ריקודים עממית רומנית ידועה.
במקור המנגינה הייתה חלק מרפרטואר הלאוטארים בהונגריה, פולין, רומניה וחלק מארצות חצי האי הבלקני, אך יש טיעונים שבבסיס היה זה ריקוד ממרכז אסיה, שחיקה את תנועות הציפור, העפרוני. הריקוד הובא לאירופה על ידי הטאטארים.
המנגינה עובדה ברומניה על ידי נגן חליל הפאן אנגלוש דיניקו והכנר סאבה פדוראנו ובתערוכה הבינלאומית בפריז, ב-1889, זכתה לפרסום עולמי. ג'ורג'ה אנסקו הכליל אותה ברפסודיה רומנית.
בבל (הוצאה לאור)
סו הנדריקסון
סוזן "סו" הנדריקסון (באנגלית Susan "Sue" Hendrickson; נולדה ב-2 בדצמבר 1949) היא פלאונטולוגית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות גילוי מאובני טירנוזאורוס רקס בדרום דקוטה ב-12 באוגוסט 1990. הנדריקסון גילתה את שלד הטירנוזאורוס הגדול ביותר בעולם ואחד מהשלמים ביותר. שלד זה כיום ידוע בכינוי "סו", כהוקרה על תרומתה לגילוי. הוא מוצג במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע אשר בשיקגו. היא גילתה מאובנים וממצאים ארכאולוגיים רבים נוספים.
שנים ראשונות.
הנדריקסון נולדה באילינוי שבשיקגו, למארי ולי הנדריקסון; כשהייתה תינוקת משפחתה עברה לגור במנסטר, אינדיאנה, בה בילתה את שנות ילדותה ונעוריה. הנדריקסון היא הבכורה מבין שלושה ילדים, מלבדה יש עוד אחות ואח. אביה היה קניין מסילות ברזל (רכבת) מצליח, ואמה עבדה באמריקן איירליינס.
ב-1955 החלה הנדריקסון ללמוד בבית הספר הציבורי של מנסטר, ומוריה שיבחו את הישגיה בפני הוריה, והעידו עליה כי הייתה "תלמידה מצוינת וממושמעת". למרות זאת, בגיל 16, היא הצליחה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה לעבור להתגורר עם דודתה בפלורידה, בה החלה ללמוד בבית הספר של פורט לודרדייל. כנערה הרפתקנית, החליטה הנדריקסון לעזוב גם את התיכון, ועברה מעיר לעיר עם בן זוגה, עדי שלבסוף החליטה להשתקע בקליפורניה. היא החלה לעבוד בעסק לאקווריום בבעלות שני שחיינים מקצוענים, וכמי שהייתה שחיינית מצוינת בעצמה, אשר בילדותה הייתה חלק מנבחרת השחייה, היא למדה במהירות לצלול והחלה לאסוף ולמכור דגים טרופיים לחנויות חיות ודגים בפלורידה קיז.
מלבד עיסוקה כצוללנית, בתקופות שונות במהלך השנה היא שימשה כדייגת, ועשתה עבודות התנדבות בחפירות פלאונטולוגיות. מאוחר יותר עברה לגור בסיאטל, עברה את מבחני הבגרות וקיבלה תעודת בגרות. היא שקלה להתחיל ללמוד ביולוגיה ימית באוניברסיטת וושינגטון, אך לאחר שנה בפלורידה החליטה לחזור לסיאטל ולהמשיך בקריירה של כצוללנית.
קריירה.
ב-1963 הייתה הנדריקסון מוקפת חברים ומכרים מתחום הצלילה, ובאחד הימים הוזמנה להשתתף בצוות חילוץ של צוללים אשר נשלחו לחפש מאובנים באוקיינוס. מאוחר יותר העידה כי עבודה במחיצת ארכאולוגיים מצאה חן בעיניה.
באמצע שנות ה-80 היא ניסתה לעסוק בתחום כריית האבן ענבר בהרי הדומיניקי. היא הייתה מוכרת כאחת הספקיות הגדולות והבולטות של אבני ענבר עבור קהילת המדענים. היא מצאה שלושה מאובנים של פרפר בן למעלה מ-23 מיליון שנה, אשר מהווים מחצית מאוסף הפרפרים מאותו הסוג הכולל הקיים בעולם. למרות הישגיה, היא מצאה את העבודה מונוטונית, והעידה כי ניתן להשקיע חודשים שלמים בחיפושים באזור, ללא ממצאים. אף על פי החסרונות והאתגר שבעבודת החיפוש, היא המשיכה לחקור וללמוד אנטומולוגיה, והייתה למומחית בתחום.
היא הצטרפה לצוות חוקרים לצד קירבי סיבר, קרלוס מרטין ופטר לרסון. הקבוצה חקרה ותרה אחר שרידי לווייתני המזיפות מתקופת המיוקן. הנדריקסון עבדה עם הקבוצה במהלך מספר קייצים, ותגליותיה הרבות כללו, בין היתר, מאובנים של דולפינים, כרישים וכלבי ים מהתקופה. מאוחר יותר היא הצטרפה ללרסון לעבוד במוסד האקדמי למחקר הארכאולוגיה Black Hills Institute of Geological Research בדרום דקוטה.
ב-1992 היא הצטרפה לקבוצת ארכאולוגים שהוביל פרנקו גודי, ויצאה עמם למסעות צלילה, אשר המפורסמים בהם היו זה מסע בעקבות הרובע המלכותי של קלאופטרה והמסע בעקבות הצי האבוד של נפוליאון בקרב הנילוס.
ב-2005 גלמור מגזין העניק לה את פרס אשת השנה. בשנת 2010 ספרה "Hunt for the Past: My Life as an Explorer", בהוצאת New York, NY: Scholastic, Inc יצא לאור, ב-2008 דמותה ותרומותיה הוצגו בפרק "העז לחקור" (Dare to explore) של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
הנדריקסון מתגוררת באי Guanaja אשר בקאריביים, היא חברה באגודת Paleontological Society, ב-Society for Historical וב-Society for Historical Archaeology. הוענק לה התואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אילינוי אשר בשיקגו.
ביולה לואיז הנרי
ביולה לואיז הנרי (באנגלית: Beulah Louise Henry; 11 בפברואר 1887 - פברואר 1973) הייתה ממציאה ואשת עסקים אמריקאית. בשנת 1930 קיבלה את הכינוי "הגברת אדיסון" כהוקרה על המצאותיה הרבות. המצאותיה כוללות מכונת תפירה ללא כפתור הפעלה, מקפיא לגלידה המבוסס על ואקום ועוד. לאורך חייה רשמה 49 פטנטים, ולזכותה נזקפו כ-110 המצאות. ב-2006 הנרי נכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים. חלק לא מבוטל מהמצאותיה נגעו לחייהן של נשים.
שנים ראשונות והשכלה.
הנרי נולדה בצפון קרולינה, בתם של וולטר אר. וביולה הנרי, ונכדתו של מושל קרוליינה הצפונית ויליאם וודס הולדן אשר היה צאצא ישיר של פטריק הנרי. מ-1909 עד 1912 למדה במכללת North Carolina Presbyterian College וכן במכללה לנשים אליזבת קולג', בשרלוט, צפון קרולינה. כבר במהלך לימודיה האקדמיים הוענקו לה פטנטים ראשונים עבור המצאותיה.
אחת מהמצאותיה הראשונות הייתה תיק יד שניתן לשנות את הכיסוי וכך מונע את הצורך להחזיק מספר תיקים.
הצלחותיה של הנרי הפתיעו מדענים ומאשרי פטנטים כאחד, לא רק בגלל המצאותיה הרבות ומספר הפטנטים שרשמה אלא בעקבות היצירתיות הטכנולוגית והמכנית של המצאותיה שלא היו מבוססות על ידע מדעי שנרכש בצורה מסודרת, אלא מתוך ניסוי וטעייה.
קריירה כממציאה בניו-יורק.
ב- 1924 הנרי המציאה מנגנון סגירה למטריה שהיה להצלחה גדולה ופורסם ב- סיינטיפיק אמריקן. היא מכרה את הפטנט ב-50,000$, סכום שאפשר לה לבנות מעבדה. באותה השנה, הנרי עברה לניו יורק, והקימה שתי חברות ועבדה כממציאה גם בחברת Nicholas Machine Works משנת 1939 עד 1955.
בשנות השלושים של המאה ה-20 הנרי הקדישה את זמנה לשיפור במכונות תפירה ובמכונות כתיבה. היא המציאה את הפרוטוגרפ (Protograph) חיבור למכונת כתיבה שיצר ארבעה עותקים ללא צורך בנייר פחם ומכונת תפירה שיוצרת תפר כפול. כמו כן שימשה כיועצת עבור חברות רבות, אשר ייצרו והשתמשו בהמצאותיה. בין החברות להן תרמה מניסיונה ויכולתיה הייתה חברת ייצור הבובות הבינלאומית Mergenthaler Linotype. הנרי התגוררה בניו יורק, בבתי מלון, הייתה חברה במגוון רחב של מועדנים חברתיים ומדעיים, ומעולם לא נישאה.
המצאות.
רשימה חלקית של המצאות של ביולה לואיז הנרי:
הכרה.
הנרי צורפה להיכל התהילה של הממציאים National Inventors Hall of Fame ב-2006.