הפארק הלאומי הוט ספרינגס (באנגלית: Hot Springs National Park, מילולית "הפארק הלאומי המעיינות החמים") הוא פארק לאומי, השוכן במחוז גרלנד (Garland) במרכז ארקנסו בארצות הברית, בצמוד לעיר הוט ספרינגס, מושב המחוז.
קודם להקמת הפארק הוגדר האתר כ"שמורת הוט ספרינגס" (Hot Springs Reservation) בחוק של הקונגרס של ארצות הברית מ-20 באפריל 1832 במטרה שתשמש לנופש בעתיד. השמורה הוקמה זמן רב לפני שנטבע המושג פארק לאומי. הייתה זו הפעם הראשונה שהממשל הפדרלי הקצה שטח אדמה לשימור כאזור נופש.
האמונה העממית שמי המעיינות החמים ניחנים ביכולת לרפא קיימת כבר מאות שנים, והמעיינות היו מקור לאגדות בקרב כמה משבטי הילידים של אמריקה. לאחר ההגנה שקיבלה מהממשל הפדרלי התפתחה העיר לעיירת ספא משגשגת. היישוב קיבל מעמד רשמי של עיר ב-10 בינואר 1851 ושימש משכן למחנות אימון באביב של הליגה הבכירה של משחק הבייסבול, להימורים בלתי חוקיים, לבעלי עסקים בלתי חוקיים למכירת אלכוהול בתקופת חוק היובש וגנגסטרים דוגמת אל קפונה, למרוצי סוסים בפארק אוקלואן (Oaklawn Park), ולבית החולים של הצבא והצי והנשיא ה-42 של ארצות הברית, ביל קלינטון. האזור קיבל מעמד של פארק לאומי ב-4 במרץ 1921. עד הכרזת הפארק הלאומי קשת השער ב-2018 הוא היה הפארק הלאומי הקטן ביותר בשטחו מכל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. להשוואה, הפארק הגדול ביותר, הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, גדול פי 2,400 ממנו. כיוון שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים, הוא היה הפארק הראשון להתנוסס על צד הערך של מטבע הקוורטר במסגרת המיזם "הקוורטרים של אמריקה היפה" (America the Beautiful Quarters).
המעיינות החמים נובעים מהמדרון המערבי של הר הוט ספרינגס, חלק מרכס הרי ואשיטה (Ouachita Mountains). המעיינות החמים לא נשמרו במצבם המקורי כתופעה טבעית בתחומי הפארק. במקום זאת הם מנוהלים בכוונה לשמר את ייצור המים החמים הבלתי מזוהמים לשימוש הציבור. גם ההרים בתחומי הפארק מנוהלים במסגרת פילוסופיית שימור זו במטרה לשמר את המערכת ההידרולוגית המזינה את המעיינות.
לאחר 8,000 שנות שימוש על ידי העמים הילידים, גילו האמריקאים ממוצא אירופי את המעיינות והפקיעו אותם. הם השתמשו במי המעיינות החמים במשך יותר מ-200 שנה לטיפול בשיגרון ובמחלות אחרות. אף שהאתר היה שמורה, האזור התפתח לאתר נופש ידוע המכונה "הספא האמריקאי". הוא משך אליו לא רק את העשירים אלא גם חולים עניים מכל רחבי העולם.
הפארק כולל חלקים מרובע העסקים של הוט ספרינגס, ובכך הוא אחד מהפארקים הלאומיים הנגישים ביותר. הפארק כולל שבילי הליכה ואתרי מחנאות רבים. רחצה במי המעיינות זמינה במתקנים מאושרים בתשלום נוסף. כל האזור המכונה "באתהאוז רואו" (Bathhouse Row – "שורת בתי המרחץ") מוגדר כנפת אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark District) הכולל את האוסף הגדול ביותר של בתי מרחץ מסוגו באמריקה הצפונית, כולל דוגמאות בולטות של אדריכלות תור הזהב של אמריקה. בית המרחץ פורדייס (Fordyce Bathhouse) שבשדרה משמש כמרכז המבקרים של הפארק. בתי המרחץ היחידים הפועלים נכון ל-2017 הם באקסטף (Buckstaff) וקופאו (Quapaw). מבנים אחרים בשורת בתי המרחץ עוברים שחזור או משמשים למטרות אחרות.
היסטוריה.
במשך יותר מ-8,000 שנים התאספו בני שבטי אינדיאנים רבים בעמק כדי ליהנות מתכונות הריפוי של המעיינות החמים. הם קראו למקום "עמק האדים" כשמגלה הארצות הספרדי ארננדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1541. הוא היה האירופי הראשון שידוע כי ראה את המעיינות. סביב המאה ה-18 התיישבו באזור בני שבט הקאדו (Caddo), ואחריהם בני הצ'וקטאו (Choctaw), הצ'רוקי ושבטים אחרים שהגיעו מדרום-מזרח מעבר לנהר המיסיסיפי בין השבטים היה הסכם שכל עוד הם בעמק הם יניחו את כלי נשקם בצד ויחיו בשלום זה עם זה וכולם יוכלו להשתמש במים המרפאים. בני שבט הקופאו (Quapaw) התגוררו בדלתה של הנהר ארקנסו וביקרו במעיינות.
ב-1673 חקרו את האזור האב ז'אק מארקט וחוקר הארצות הצרפתי לואי ז'ולייה ותבעו בעלות על המקום בשם צרפת. חוזה פריז מ-1763 השיב את המקום לבעלות ספרד. עם זאת, ב-1800 שבה צרפת והשתלטה על המקום עד לרכישת לואיזיאנה ב-1803, שבה עבר המקום לבעלות ארצות הברית.
על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ערכו חוקרי הארצות ויליאם דנבר (William Dunbar) וג'ורג' הנטר (George Hunter) משלחת מחקר להרי ואשיטה ולמעיינות, במטרה לחקור את השבטים הילידים, הצמחייה ובעלי החיים. הם מצאו בקתת עץ אחת וכמה סוכות בשימוש האנשים שביקרו במעיינות למטרות ריפוי. ב-1807 היה ז'אן אמנואל פרודהום (Jean Emmanual Prudhomme), מתיישב ממוצא צרפתי, לאמריקאי-אירופאי הראשון שהתיישב בהוט ספרינגס המודרנית. לאחר שהחלים בעקבות שנתיים של רחצה במים החמים ואכילת מזונות מקומיים, הוא שב לביתו על הנהר רד (Red River) בלואיזיאנה. זמן קצר אחר-כך הגיעו למקום ציידי הפרוות ג'ון פרסיפול (John Perciful) ואייזק קאטס (Isaac Cates) ופרסיפול הקים בקתות נוספות עבור מבקרים.
ב-24 באוגוסט 1818 ויתרו בני שבט הקופאו, בהסכם עם ממשלת ארצות הברית, על השטח סביב המעיינות החמים לאחר שנכפה עליהם המעבר לשמורה מדרום לאתר. הם הועברו לטריטוריה האינדיאנית בשנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר שארקנסו הפכה בעצמה לטריטוריה ב-1819, ביקש בית המחוקקים של הטריטוריה ב-1820 שהמעיינות וההרים הסמוכים להם יוקצו כשמורה פדרלית. שתים עשרה שנים אחר-כך, ב-1832, יצר הקונגרס ה-22 של ארצות הברית את השמורה הלאומית כשהוא מספק הגנה פדרלית למעיינות החמים והעניק להוט ספרינגס את הכבוד להיות האזור הראשון שיועד להגנה ממשלתית. "שמורת הוט ספרינגס" הוקצתה לשימוש ציבורי כפארק ב-16 ביוני 1880.
הפארק הלאומי.
אף שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שונה שמו רשמית מ"שמורת הוט ספרינגס" ל"הפארק הלאומי הוט ספרינגס" בהחלטה של הקונגרס רק ב-1921. הממשלה רכשה שטחים נוספים, והרחיבה את הפארק ליותר מ-3.6 קילומטרים רבועים, כולל הר הוט ספרינגס, הר נורת' (North), הר וסט (West), הר שוגר-לוף (Sugar-Loaf) ופארק אגם ויטינגטון (Whittington Lake Park). מאוחר יותר הוא הורחב ל-20 קילומטרים רבועים.
כל המעיינות מקובצים בבסיס הר הוט ספרינגס, וספיקתם מעל 1,900 מטרים מעוקבים ביום (או בין 2,800 ל-3,600 על פי מקור אחר). המים החמים מסופקים לבתי המרחץ השונים, כשההכנסות הנובעות מדמי הזיכיון מועברות לקופת האוצר של ארצות הברית. בפארק יש כמה קילומטרים של כבישים ושבילי הליכה בהרים. הפארק פתוח כל השנה.
בתי המרחץ הראשונים היו לא יותר מבקתות עץ או סוכות מענפים שנבנו מעל חציבות בסלע שאליהם הוזרמו מים מהמעיינות. תוך זמן קצר פיתחו יזמים מתקני רחצה משוכללים, שהשתמשו בתעלות מעץ שהובילו את המים מהמעיינות בצלע ההר לבתי המרחץ לאורך הגדה המזרחית של ערוץ נחל הוט ספרינגס (Hot Springs Creek). חלק מהטרוורטין שכיסה את צלע ההר נחצב על מנת לפנות מקום לבתי המרחץ. הרחוב הצר בצד המערבי של הערוץ היה מחובר לבתי המרחץ בגשרים צרים.
לאחר שהופעל פיקוח פדרלי החל מ-1877 נעשו שיפורים גדולים. הערוץ כוסה בקשתות אבן, ומעליהן נבנה רחוב ברוחב 30 מטרים. כל הפולשים פונו, האשפה פונתה והחלה הקמת מערכת אינסטלציה מרכזית. היא הושלמה סביב 1890. ב-1950 הגבילו מגדלי קירור את הטמפרטורה המקסימלית של המעיינות לרמה בטוחה, ובכך לא נזקקו יותר בתי המרחץ להשתמש במתקני קירור פרטיים.
הפארק מפעיל אתר מחנאות בערוץ גולפה (Gulpha Gorge), כשלושה קילומטרים מרובע העסקים של הוט ספרינגס.
העיר הוט ספרינגס.
העיר הוט ספרינגס (הוכרה ב-1851) מנוהלת על פי חוקי המדינה והעיר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרכזו האפרו-אמריקאים בהפי ואלי (Happy Valley), צפונית להר הוט ספרינגס. היו בעיר כנסיות מזרמים שונים של הנצרות כולל כנסיות בפטיסטיות נפרדות לקהילות לבנות ושחורות.
לשירות הפארקים הלאומיים אין סמכויות לשליטה או פיקוח על ענייני העיר. העיר מתחילה מהצד השני של השדרה המרכזית מול שורת בתי המרחץ. היא התפתחה מעבר לעמק הצר שבו ממוקמים המעיינות, והתפשטה למישור הפתוח מדרום וממזרח. האקלים נוח רוב השנה. גובה העיר 180 מטרים מעל פני הים, כשהגבעות הסובבות אותה מתנשאות ל-180 מטרים נוספים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלה העיר בעיקר כעיירת נופש קיצית, אבל מזה זמן רב פתוחים בתי המלון גם בחורף עבור מבקרים רבים מהצפון המגיעים לעיר במטרה להימנע מהקור במקומות מגוריהם.
בתקופת שיא הפופולריות של הוט ספרינגס, עד שנות ה-50 של המאה ה-20, נהגו רבים מהמטופלים לשהות במקום שלושה שבועות, שישה שבועות, או יותר. המטופלים היו מקור הכנסה עיקרי לבתי המלון הרבים, האכסניות, הרופאים ובתי המרקחת. כיוון שהטיפולים היומיים דרשו שעה או שעתיים לכל היותר, נוצרו הזדמנות עסקיות נוספות לנצל את זמנם הפנוי של המטופלים.
התפתחות שיטות הטיפול.
האמונה המקובלת הייתה שהמים מסייעים לטיפול במחלות עור ודם, מחלות עצבים, שיגרון ומחלות דומות, ו"מחלות נשים שונות". במקרה של שחפת ומחלות ריאות, ומחלות חריפות ודלקות נחשב השימוש במים כמזיק, ובמקרים רבים מסוכן.