רק בסיום המלחמה התאפשר לו ליצור קשר עם אשתו וילדיו, ובהמשך אף התאחד עם משפחתו בארצות הברית. שאר בני המשפחה המורחבת נשלחו אל מותם. הוא ניסה לעבוד בייצור חולצות, אך לא הצליח כי לא היו לו קשרים כפי שהיו לו בפראג. בסופו של דבר עבד עבור חברת דואר בניו יורק. לאחר מספר שנים סיפר לפרנטישק סטיינר, שכתב את הספר "כדורגל תחת הטלאי הצהוב": "עבורנו הכדורגל היה מעין סוג של נחמה בחדר ההמתנה לגיהנום".
מאהרר נפטר ב-18 בדצמבר 1985 בלוס אנג'לס.
קתרין פטרסון
קתרין פטרסון (באנגלית: Katherine Paterson; נולדה: 31 באוקטובר 1932) היא סופרת ילדים אמריקאית שנולדה בג'יאנגסו שבסין בשם קת'רין וומלדורף. בשנים 2011-2010 כיהנה כשגרירה הלאומית של הקרן לספרות ילדים ואוריינות (NCBLA), וכיום היא סגניתו של נשיא הקרן. פטרסון חברה בחבר הנאמנים של מכללת ורמונט לאומנות גבוהה וחברת כבוד בוועד הבין לאומי לספרי ילדים וצעירים (IBBY). כמו כן, היא חברת כבוד במדור האמריקאי של הוועד (USBBY) וכלת פרס הנס כריסטיאן אנדרסן לשנת 1998. הפרס, שמכונה "הנובל לספרות ילדים", ניתן לסופרים ולמאיירים שספריהם תרמו באופן משמעותי ומתמשך לעולם ספרות הילדים.
ספריה, שתורגמו ל-28 שפות, קצרו שבחים וזכו להערכה כלל עולמית. הם זכו פעמיים בפרס הספר הלאומי (National Book Award) ופעמיים במדליית ניוברי (John Newbery Medal), העיטורים הלאומיים הגבוהים ביותר בארצות הברית לספרי ילדים ומבוגרים צעירים (Young Adults) .
אחד מספריה הנודעים, שתורגם גם לעברית, הוא ממלכת טרביתיה, שפורסם בשנת 1978, וקיבל, בין היתר, את מדליית ניוברי האמריקאית, והוכתר כספר הטוב ביותר לשנת 1977 על ידי כתב העת של ספריות בתי הספר. בנוסף, הספר עובד לסרט.
ביוגרפיה.
קתרין פטרסון נולדה בשם קתרין וומלדורף בשנת 1932 להורים אמריקאים שחיו בסין, במסגרתם עבודתם כמסיונריים. לאחר שהיפנים פלשו לסין, וגברו הסיכויים למלחמה בין יפן וארצות הברית, חזרה המשפחה לארצות הברית. הסופרת מעידה על עצמה שניסתה לכתוב כבר בגיל חמש, הגיל שבו התחילה גם לקרוא, "פשוט כי לא יכולתי לשאת את המחשבה שאינני יכולה לעשות זאת". עד שהייתה בת שמונה עשרה העתיקו היא ומשפחתה את מקום מגוריהם שמונה עשרה פעמים. משום כך, רק דברים בודדים שכתבה שרדו.
לדבריה, כתב היד היחיד שכתבה בילדותה, שהיא מתגאה בו עד היום, הוא מכתב שכתבה בגיל שבע כשהתגוררה בשאנגחאי מתוך געגועים לאביה שחי בביתם הישן בסין באזור קרבות. לאחר השיבה לארצות הברית הם השתקעו בווינצ'סטר שבווירג'יניה והיא החלה את לימודיה במכללת קינג שבבריסטול, טנסי. במכללה, היא השקיעה את מרבית זמנה בקריאת ספרות אנגלית ואמריקאית. באותה תקופה גם לימדה בבית ספר כפרי בצפון וירג'יניה.
פטרסון מספרת שעל אף אהבת הקריאה העזה שלה, מעולם לא חלמה להיות סופרת וגם לא דמיינה שתעסוק בכך, לפחות לא עד שנות העשרים שלה. בגיל עשר שאפה להיות כוכבת קולנוע או מיסיונרית, ובגיל עשרים רצתה להתחתן ולהיות אמא לילדים רבים. על כן, לימודי כתבי הקודש (Bible) והנצרות שהחלה בשנת 1955 היו עוד צעד בדרך להגשמת חלום הילדות שלה, עבודה כמסיונרית בסין. את התואר למדה בבית הספר לתארים מתקדמים בריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 1957, שבה סיימה את לימודיה, שערי סין היו סגורים בפני אמריקאים. כיוון שכך, תקוותה להיות למיסיונרית בסין נגוזה ובעצת חבר/ה מיפן, היגרה לשם. למשך ארבע שנים התגוררה ביפן, למדה את השפה המקומית ועבדה שם. במדינה האסייתית, הכירה את מי שחשבה שתינשא לו ותכננה לבלות את המשך חייה ביפן. אך כשחזרה לארצות הברית לשנת לימוד בניו יורק, פגשה כומר פרסביטריאני שלדבריה, "שינה את המשך חיי פעם נוספת". הם התחתנו בשנת 1962.
לזוג ארבעה ילדים בגירים, שניים מהם ביולוגיים ושניים מאומצים, ושבעה נכדים. אחד הילדים, דייוויד, הוא תסריטאי ובמאי, שביים את הסרט "ממלכת טרביתיה". ג'ון, בן זוגה של פטרסון, נפטר בשנת 2013 בגיל 80.
קריירה.
את הקריירה המקצועית שלה כסופרת החלה פטרסון בשנת 1964, כשהכנסייה הפרסבטריאנית במרילנד ביקשה ממנה לכתוב חומרים לתוכניות לימודים עבור תלמידי כיתות ה'-ו'. מאחר שהכנסייה היא זו שהעניקה לה מלגה בשעתה שאפשרה לה ללמוד ולעבוד ביפן, היא הרגישה מחויבת להיעתר לבקשה. במהלך העבודה, פטרסון התאהבה בכתיבה, והחליטה לכתוב ספרות בדיונית, שהייתה הסגנון המועדף עליה. בעצת חברתה לכנסייה במרילנד, נרשמה פטרסון לקורס כתיבה יוצרת למבוגרים, שסייע לה רבות כדי לעמוד במשימה שלקחה על עצמה.
ההשראה לספרה של פטרסון, ממלכת טרביתיה, הייתה מותה הטרגי והפתאומי של חברתו הטובה ביותר של בנה, דייוויד, ליסה היל, מפגיעת ברק. גם לספרה "גילי הופקינס הגדולה" (באנגלית: Great Gilly Hopkins), שנכתב באותה תקופה, היה קשר למציאות: פטרסון ומשפחתה היו משפחת אומנה, ופטרסון עצמה הרגישה שאינה עומדת בתפקיד כפי שהיה מצופה ממנה.
פטרסון כתבה יותר מ-40 ספרים, מרביתם ספרי ילדים. ספריה תורגמו ל-28 שפות, ורבים מהם זכו בפרסים והיו להצלחה כלל עולמית.
כך למשל, ספרה ממלכת טרביתיה (באנגלית: Bridge to Terabithia), זכה בפרס המדף של לואיס קרול (Lewis Carroll Shelf Award), במדליית ניוברי, (John Newbery Medal) והוכתר כספר הטוב ביותר לשנת 1977 על ידי עיתון ספריות בתי הספר האמריקאי (The School Library Journal). מלבד זאת, הוא קיבל פרסים בפולין, בהולנד ובצרפת. ספרה Jacob Have I Loved זכה גם הוא במדליית ניוברי לשנת 1981 והוכתר כספר הטוב ביותר על ידי עיתון ספריות בתי הספר בשנת 1980. נוסף לכך, הוא הספר הטוב ביותר בשנות ה-80 לפי איגוד הספריות האמריקאי (ALA). ספר אחר שכתבה פטרסון, The Great Gilly Hopkins, זכה, בין היתר, בפרס הספר הלאומי (National Book Award). גם ספרה The Master Puppeteer קיבל את הפרס הלאומי לספרי ילדים.
שניים מספריה של פטרסון, Bridge to Terabithia וThe Great Gilly Hopkins עובדו לסרטים, שביים בנה, דייוויד לורד פטרסון.
בשנת 2006, קיבלה פטרסון את פרס אסטריד לינדגרן (Astrid Lindgren Memorial Award) מממשלת שוודיה. עוד קודם לכן, בשנת 2000, קיבלה את התואר "אגדה חיה" (Living Legend) מספריית הקונגרס. הסופרת הייתה מועמדת מטעם ארצות הברית לפרס הנס כריסטיאן אנדרסן פעמיים, בשנת 1979 ובשנת 1989, וקיבלה אותו בשנת 1998.
נוסף לכך, היא בעלת תארים לשם כבוד באוניברסיטת מרילנד, במכללה הפרסביטריאנית בקרוליינה הדרומית, באוניברסיטת נוריץ' שבוורמונט, ממכללת קינג שבטנסי (שבה למדה) וממוסדות אקדמיים רבים נוספים בארצות הברית. יתר על כן, גם אוניברסיטת מאונט סנט וינסנט (Mount Saint Vincent University) שבנובה סקוטיה, קנדה, העניקה לה תואר לשם כבוד.
קיטי קראות'ר
קיטי קראות'ר (Kitty Crowther ; נולדה ב-4 באפריל 1970) היא מאיירת וסופרת ילדים בלגית, אשר זכתה בפרס "עיפרון הכסף" לשנת 2003 ו-2005, ובשנת 2010 בפרס היוקרתי לספרות ילדים על שם אסטריד לינגרן. ספריה של קראות'ר מתייחדים בעיסוק בידידות, בדידות, אובדן של אדם אהוב ועוד.
ביוגרפיה.
קיטי קראות'ר נולדה בבריסל ברביעי לאפריל 1970 לאם שוודית ואב בריטי. קראות'ר נולדה כבדת שמיעה והתחילה לדבר רק בגיל ארבע. בבגרותה פנתה קראות'ר ללמוד אמנות גרפית במכון סנט לוק בבריסל, לאחר מכן החלה לאייר, בעיקר ספרים בצרפתית ולעיתים בהולנדית. נכון לשנת 2010, הוציאה לאור כ-35 ספרים משלה, וכן איירה ספרים של סופרים אחרים. כיום היא ובן זוגה גרים בבלנמונט עם שני בניהם.
חייה המקצועיים.
ספריה של קראות'ר נודעים כבעלי עומק פסיכולוגי והיא מעבירה דרכם "מסרים לחיים". קראות'ר נוהגת בספריה למעט במילים ומבקשת להעביר את מסריה בעיקר באמצעות איורים, המצוירים בעדינות באמצעות עיפרון, עט או צבעי מים, בסגנון נאיבי עם דמויות ידידותיות לילדים.
פרסים.
קראות'ר זכתה בפרסים רבים עבור יצירותיה, בשנת 2003 זכתה בפרס "עיפרון הכסף" עבור ספרה "In het pikkedonker", ובשנת 2006 זכתה שוב באותו הפרס עבור ספרה "Kleine Dood en hetmeise". ב-2010 הוענק לקראות'ר, על ידי המועצה השוודית לאומנויות, הפרס על שם אסטריד לינגרן, הנחשב לפרס האיור הגבוה ביותר האפשרי בעולם ספרות הילדים.
אנדרואיד האניקומב
אנדרואיד "האניקומב" (Honeycomb; "חלת דבש") הוא שם קוד לפלטפורמת אנדרואיד שתוכננה עבור מכשירים עם מסכים גדולים יותר, ובייחוד למחשבי לוח. היא אינה נתמכת עוד. האניקומב הושק לראשונה למוטורולה זום בפברואר 2011. מלבד תוספת של תכונות חדשות, האניקומב הציג ערכת נושא חדשה בממשק משתמש שכונתה "הולוגרפית" ומודל אינטראקציה שנבנה על התכונות העיקריות של מכשירי אנדרואיד, כמו ריבוי משימות, התראות ווידג'טים.
תכונות.
תכונות חדשות שהוצגו עם הגרסה כוללות את הפעולות הבאות:
פארוקסטין
פארוקסטין, הידוע גם בשמות המסחריים סרוקסט/פאקסט הוא תרופה ממשפחת מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI).
הוא משמש לטיפול בהפרעת דיכאון, הפרעה אובססיבית-כפייתית, הפרעת חרדה חברתית, הפרעת פאניקה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת חרדה מוכללת וגם הפרעה דיספורית קדם וסתית, כמו כן משתמשים בו גם בטיפול בגלי חום והזעות לילה הקשורים לגיל המעבר.
תופעות לוואי.
בעת נטילת התרופה עשויות להופיע מספר תופעות לוואי: דיכוי תיאבון, בחילות וכאבי בטן, כאב ראש ונמנום הן תופעות הלוואי הנפוצות. בדרך-כלל תופעות אלה קלות וחולפות עם הזמן. חולשה והפרעה בתפקוד המיני (ההפרעה בתפקוד המיני נפוץ יותר מתרופות אחרות ממשפחת SSRI). לפעמים ישנה גם עליה במשקל בעת נטילת התרופה.