עם זאת, יכולות להתעורר בעיות מסוימות ביישום עקרונות אלו. דוגמה לכך הוא העקרון: "איש בשל עבירתו ייענש" האומר כי האדם שביצע העבירה, הוא זה שיישא בעונשה ולא אחיו, אביו או אמו למשל בהיותם קרובים אליו. זאת מול הסמכות העליונה תקנות שעת חירום המאפשרות עונש קולקטיבי, בהריסת בתים למשל, המעניש קבוצה גדולה של אוכלוסייה על פשעיהם של יחידים, כך שבכל זאת ניתן על ידי חוק לעקוף חלק מהסעיפים, אם כי הדבר נעשה לעיתים מאוד רחוקות. דוגמה נוספת היא האפשרות של אדם פרטי להגיש קובלנה פלילית, בניגוד לעקרון "דרישת האחריות הפלילית עניינו של הריבון בלבד".
יורי גיא-רון
יורם (יוֹרי) גיא-רון (נולד ב-24 בספטמבר 1961) הוא עורך דין ישראלי. כיהן כראש לשכת עורכי הדין בישראל וכחבר בוועדה לבחירת שופטים מטעמה.
ביוגרפיה.
יורי גיא-רון נולד במושבה אבן יהודה. בשירותו הצבאי שימש כמפקד סוללת ארטילריה בחיל התותחנים הישראלי. לאחר שחרורו השלים לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה במשרדה של עו"ד (כיום שופטת) חני שירה ולאחר מכן במשרדו של עו"ד אמנון זכרוני. עם קבלת הרישיון הקים עם עו"ד שירה משרד עצמאי.
כעשור לאחר מכן ייסד גיא-רון את משרד "אדם עורכי דין", שבו הוא משמש מאז כשותף מנהל. עוסק בתחומי המשפט האזרחי-מסחרי והמנהלי.
משנת 1999 ועד 2008 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה לבחירת שופטים. בנוסף, היה חבר בוועד המרכזי של הלשכה. עמדתו היא כי לשכת עורכי הדין איננה רק ארגון מקצועי, וכי עליה למלא גם תפקיד חברתי ממשי בהתנהלותה של החברה הישראלית ובשמירה על היותה חברה שוויונית ודמוקרטית. בשנת 2007 התמודד ונבחר לתפקיד ראש הלשכה מטעם סיעת "לשכה אחרת".
בשנת 2000 ייסד, בין היתר ביחד עם עוה"ד רחל בן ארי, אדם פיש וארנה לין את מחלקת הפרו בונו במשרד "אדם", שנתנה שירותים משפטיים בחינם למיעוטי יכולת.
נמנה עם יוזמי ומייסדי מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם, אותו הוא מנהל מאז הקמתו, ואשר נועד לתת שירותי "פרו-בונו" בנושאי זכויות אדם ולהגן על זכויות של אוכלוסיות מוחלשות בחברה.
נמנה עם מייסדי תוכנית "שכר המצווה" בלשכת עורכי הדין וכיהן כחבר בדירקטוריון התוכנית. התנדב לאורך השנים לפעילות בגופים ציבוריים רבים נוספים. כראש הלשכה, יזם והביא לתיקון חוק לשכת עורכי הדין, כך שסיוע משפטי למיעוטי יכולת הפך להיות אחת ממטרותיה המחייבות והסטטוטוריות של הלשכה.
ב-26 ביוני 2007 התמודד על ראשות לשכת עורכי הדין, ונבחר לתפקיד בסיבוב שני. החליף בתפקיד את עו"ד שלמה כהן. במסגרת תפקידו הביע דאגה, פעמים אחדות, מהגידול הניכר במספר עורכי הדין.
באפריל 2008 פנה לראש הממשלה, אהוד אולמרט, על מנת שיתערב במחלוקת שבין שר המשפטים, דניאל פרידמן לנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, וציין כי הוא חש "חשש גדול לעתידן של מערכת המשפט ושל הרשות השופטת בישראל לנוכח הסלמת המחלוקת". מאז אכן רק החריפו המחלוקות והן אינן יורדות מסדר היום הציבורי במדינת ישראל.
ביוני 2011 סיים את כהונתו כראש לשכת עורכי הדין.
כיהן כדירקטור מטעם הציבור ב"חברת נמלי ישראל" (חנ"י) בין השנים 2008–2011.
נמנה עם מייסדי עמותת "פאנוניקה - העמותה הישראלית לקידום הג'אז בישראל".
בשנת 2010 החליף את נשיא בית המשפט העליון בדימוס, מאיר שמגר, כיו"ר אגודת הידידים של פסטיבל "ג'אז בים האדום" באילת, ומכהן מאז בתפקיד זה.
מאז שנת 2015 נמנה עם מייסדי "העמותה להקמת ולניהול מוזיאון המוזיקה הישראלית".
בחודש מאי 2019 נבחר לכהן כחבר הוועד המנהל של "קרן הקולנוע הישראלי".
בן זוג לכנרת ולהם ארבע בנות, גר בשכונת "ל' החדשה" בתל אביב. אחת מבנותיו נמצאת על הספקטרום האוטיסטי, והוא מקדיש מזמנו לפעילות ציבורית בנושא זה.
יורי גיא רון
סטפן טימושנקו
סטפן טימושנקו (Степан Прокофьевич Тимошенко; 22 בדצמבר 1878 - 29 במאי 1972) נחשב כאבי המכניקה השימושית, היה חוקר ומורה בתחומי המכניקה, חוזק חומרים ותורת האלסטיות.
רבים מהפרסומים ההנדסיים והמדעיים שלו עדיין בשימוש נרחב. ספריו תורגמו לשפות רבות. סטפן טימושנקו נולד בכפר ליד קייב באוקראינה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר ליוגוסלביה בשנת 1920 ואחר כך לארצות הברית בשנת 1922, עבר לגור במערב גרמניה בשנת 1964 והאפר של גופתו נטמן לאחר מותו בקליפורניה שבארצות הברית ליד קבר אשתו אלכסנדרה שהלכה לעולמה בשנת 1950.
אבי המכניקה השימושית.
לטימושנקו הייתה תרומה רבה בתחום המכניקה השימושית במחקר, מאמרים וספרים שכתב ובחינוך ולימוד תלמידים בתחום כולל הדרכה של דוקטורנטים רבים בארצות הברית. כתב 13 ספרים. תקופת הפעילות שלו בארצות הברית משנות השלושים עד שנות החמישים של המאה העשרים מכונה בהנדסה לפעמים כתקופת טימושנקו. נבחר כחבר במוסדות אקדמאיים והנדסיים רבים.
לטימושנקו הוענקו מדליות הוקרה רבות. בשנת 1957, ASME - ארגון מהנדסי המכונות בארצות הברית יסד חלוקת מדליות על שמו של טימושנקו והוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו בהיותו בעל הסמכות המפורסם ביותר בהנדסת מכונות. המדליה מוענקת מדי שנה על תרומות נבחרות בתחום המכניקה השימושית. את המדליות שקיבל ואת הספרייה הגדולה שהייתה לו וכללה ספרים רבים אוסף ספרים ישנים ונדירים במדע ובהנדסה הוא תרם לאוניברסיטת סטנפורד והם נשמרים בחדר הנקרא על שמו.
אלכסנדריה של מצרים
תסמונת אדיסון
כתובת תאודוטוס בן וטנוס
כתובת תאודוטוס בן וטנוס היא לוח אבן חקוק ביוונית, הנקרא על שם האיש המוזכר בה. הכתובת שכנה ככל הנראה בחזית בית כנסת בירושלים בימי בית שני, והיא מתארת את מייסדיו. הכתובת נמצאה בחפירות שערך ריימון וייל בעיר דוד בירושלים בשנת 1913, והיא מתוארכת למחציתה הראשונה של המאה הראשונה לספירה.
ניתוח הכתובת.
מן התוכן ניתן להסיק כי הכתובת ניצבה בכניסה לבית כנסת (או על משקופו), שהיה בעיר דוד או בסביבתה. מאחר שהעיר חוותה חורבן פיזי גדול בשנת 70 לספירה, קשה לדעת האם הכתובת לא הושלכה אל מורדות עיר דוד מכל מקום אחר. הכתובת מלמדת על קיומו של בית כנסת ושל קומפלקס הארחה בירושלים, ששימש לקיום חיים יהודיים ולאירוח עולי רגל מחוץ לארץ.
מן הכתובת ניתן ללמוד על שושלת של "ראשי בית הכנסת" - תפקיד שנראה כי עבר מאב לבן, וכי נושאיו היו אחראיים על הקמתו ותחזוקתו של מוסד שכזה. שמו הנוכרי של בעל הכתובת - תאודוטוס בן וטנוס - מלמד כי ההשפעה ההלניסטית לא פסחה באותה עת גם על אלה שראו בלימוד תורה ובקיום מצוות חלק בלתי נפרד מחייהם. כך גם העובדה שהכתובת כתובה ביוונית, מצביעה על כך שרבים מהעולים לרגל ככל הנראה לא ידעו כלל עברית.
המעניין בתיאור תפקידיו של בית הכנסת הוא שלא מוזכרת בו כלל תפילה. נראה כי מדובר בתקופה בה טרם גובש עדיין תפקידו של בית הכנסת כמקום התייחדות עם האל, דבר הנפוץ הרבה יותר החל מימי המשנה והתלמוד. בתקופה שעדיין היה המקדש קיים, ובוודאי בירושלים שסביבו, הפולחן התרכז בבית המקדש בלבד, ובית הכנסת שימש להתכנסות ציבורית ולימוד בלבד.
לצד בית הכנסת, מציין תאודוטוס אכסניית אורחים וכן מתקני מים, בהם הכוונה ככל הנראה למקוואות. יש לציין כי במרחק של מטרים ספורים ממקום מציאת הכתובת חשף וייל שני מקוואות טוהרה. באין מונח ייחודי למקווה טוהרה ביוונית מציינת הכתובת מתקני מים, אך הכוונה למתקני ההטהרות האלה. עולי רגל שהתאכסנו באכסניה הנזכרת בכתובת נצרכו להם כדי להטהר טרם כניסתם להר הבית הסמוך.
ייחודה.
ייחודה של כתובת תאודוטוס הוא בכך שהיא הממצא הארכאולוגי היחיד מירושלים המצביע על קיומו של בית כנסת בעיר בתקופת בית שני, דבר הניכר מניתוח אפיגרפי של האותיות, הדומות לאותיות באבן הסורג ומניתוח שמות האישים המוזכרים בה. ידוע על בתי כנסת שפעלו ברחבי הארץ בימי הבית, אך זאת בעיקר ממקורות כתובים (כמו הברית החדשה). רק שבעה בתי כנסת זוהו מימי הבית, בהם בית הכנסת בקריית ספר (ח'רבת בד עיסא) ובמודיעין (ח'רבת אום אל עומדן) ובחרבת עתרי, בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית, ובתי הכנסת של לוחמי המרד הגדול במצדה והרודיון. השניים האחרונים היו כנראה מבנים מאולתרים שהוקמו בתוך מבנים אחרים, ובכל מקרה לא נשתמרה בהם כל כתובת המעידה בוודאות על שימושם.
סימבה (דמות)
נר הלילה החופי
נר הלילה
נר הלילה הוורוד
נר-הלילה
דניאל סטיל
דניאל פרננדה דומיניק שוליין-סטיל (; נולדה ב-14 באוגוסט 1947 בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק) היא סופרת ותסריטאית אמריקאית ממוצא יהודי, הכותבת בעיקר רומנים. רבים מספריה הם רבי מכר.
את ספריה אפשר לתאר ככתובים בז'אנר הרומן הרומנטי. סטיל מכרה למעלה מ-530 מיליון עותקים מספריה (עד שנת 2005). הם הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס יותר מ-390 שבועות ו-21 מספריה עובדו לטלוויזיה.
ספריה של דניאל סטיל תורגמו ל-43 שפות.
סטיל נולדה בארצות הברית לאב מהגר יהודי-גרמני ולאם נוצרייה ילידת-פורטוגל. היא גדלה כקתולית ואף רצתה להיות נזירה בצעירותה. אימה הייתה בתו של דיפלומט. היא החלה לכתוב בהיותה ילדה, ובשנות נעוריה החלה לכתוב שירים. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת Lycée Français de New York בשנת 1965. בגיל 19 סיימה לכתוב את הרומן הראשון פרי עטה אך זה ראה אור לראשונה רק בשנת 1973.
מאמה מיה! (מחזמר)