רוב השטח של ממלכת פרס עצמה הוחזר לידי הספווים, אך בגדאד ומסופוטמיה הועברו לטורקים. מאוחר יותר, תהמאספ החל מערכות לכיבוש מזרח הקווקז ולסיפוחם של עשרות אלפי ארמנים, אזרים, גיאורגים וצ'רקסים לתוך ממלכתו.
פליטי אצולה.
בשנת 1544, הומאיון, הקיסר המוגולי, ברח לעבר חצר המלוכה של תהמאספ, לאחר שהפתאנים, ובראשם שהאר שאה סורי, הסולטאן של האימפריה הסורית הפיל אותו מהכס. תהמאספ תנן כי ייתן עזרתו להומאיון הסוני רק לאחר שהאחרון יהפוך דתו לשיעה. הומאיון הסכים ואף העניק לפרס את העיר קנדהאר בתמורה לתמיכה צבאית. בשנת 1555 הכס המוגולי כבר הוחזר להומאיון.
הומאיון לא היה היחיד שביקל מחסה בחצרו של תהמאספ. באימפריה העות'מאנית, אשתו האהובה של הסולטאן סולימאן, הורם סולטאן, התעקשה כי בנה סלים יהיה ליורש. סלים היה אלכוהוליסט בעוד בנה השני, בייזיד היה בעל יכולת צבאית גדולה בהרבה. לבסוף בייזיד מרד באביו וברח לעבר תהמאספ אשר קיבל אותו בחום ולא הרשה להחזירו לעבר סולימאן.
בשנת 1561, בעוד תהמאספ ובייזיד ישבו בסעודה בתבריז, תהמאספ העמיד פנים כי קיבל מכתב מידי הטורקים בו נאמר כי בייזיד ניסה להתנקש בחייו. בעוד העם מסביב שמע את הקריאה של שליטו, המון זעם עלה נגד בייזיד אשר נשלח למאסר.
מאוחר יותר תהמאספ שלח את בייזיד לעבר הטורקים שם הוצא להורג באשמת בגידה ומרידה.
שנים אחרונות.
בשנת 1574, תהמאספ נפל לחולי בעוד הקיזילבאש נפלו שוב לתוך מלחמה פנימית, הפעם על ירושת הכס. נשותיו הגאורגיות והצ'רקסיות הביאו איתם אל חצר המלוכה כשבעה נסיכים מלכותיים שהם ממוצאן. בנוסף להם היו לשאה עוד שני ילדים טורקמנים.
מוחמד ח'ודאבנדה נחשב כלא מותאם לירושה עקב שהיה עיוור כמעט לגמרי, אחיו הצעיר, אסמאעיל היה בכלא מאז שפעל נגד אביו בשנת 1555. סיעה אחת בחצר המלוכה תמכה באסמאעיל, בעוד האחרת תמכה בהיידיר מירזה ספוויד, הבן אשתו הגאורגית של השאה. תהמאספ אישית העדיף את ירושת היידיר, אך באותה העת מנע גם את הניסיונות לרצוח את אסמאעיל.
תהמאספ מת לבסוף מרעל, לא ברור עם בכוונה או בטעות אך לרבות הנושא נחשד כקשור לעובדה שבשנת 1574, תהמאספ הוציא להורג את האימאם השיעי האסמאעילי ה-36 עקב העובדה ששימש סכנה לכוחו של השאה. במותו החלה לחימה בין הסיעות ובה היידיר נהרג ואסמאעיל ירש את הכס בתור שאה אסמאעיל השני.
תהמאספ ואומנויות החצר.
תהמאספ היה אספן אומנויות והתעניין במיוחד במיניאטורה פרסית אשר הגיעה לשיא התפתחותה בעת שלטונו. הוא עצמו התאמן בציור ונאמר כי היה בעל כישרון מסוים. בתקופתו השתתף בכתיבת הספר "שאהנאמה של השאה תהמאספ", ספר איורים היסטורי אשר מאוחר יותר הוא נתן את הספר כמתנה לסלים השני, כעת הסולטאן החדש של האימפריה העות'מאנית.
בשנות ה-40 הוא החל לפנות יותר לכיוון חיי הדת, אוסף ציוריו נעלם ברובו בעוד הוא איבד עניין באומנות. תקופת שלטונו של תהמאספ נודעה גם בתור שיאה של השפה האזרית והספרות האזרית. תהמאספ התנגד למוזיקה, בנוסף לכך הוא הוציא מחצר המלוכה שלו את כל המוזיקאים ובעלי כל הקשר למוזיקה.
אבידיתיים
תומאס ג'ונס בארקר
תומאס ג'ונס בארקר (באנגלית: Thomas Jones Barker; 1815 – 27 במרץ 1882) היה צייר היסטורי ודיוקנאות אנגלי.
ביוגרפיה.
נולד בבאת', בשנת 1815. הוא היה בנו של הצייר תומאס בארקר ולמד בפריז אצל הוראס ורנה, בשנים 45–1835 הציג הרבה בסלון בפריז ובהמשך באקדמיה המלכותית. ככל הנראה בהשפעתו של ורנה, כמה מציוריו הצבאיים המוקדמים ביותר היו של סצינות ממלחמות נפוליאון, כולל הציור באקדמיה המלכותית שלו משנת 1853 "ולינגטון בסוברורן".
בחייו המאוחרים הוא נודע במיוחד כצייר צבאי, ותיעד את מלחמת צרפת-פרוסיה. לא ברור אם הוא היה עד ממקור ראשון למלחמת קרים, אך הוא הציג מספר ציורים המתארים מלחמה זו.
אחד הציורים המפורסמים ביותר שלו משנות ה-50 של המאה ה-19 היה "ההצלה של לאקנאו" שהושלם בשנת 1859. התמונה, שהוצגה למלכה ויקטוריה במאי 1860, הכילה דיוקנאות רבים המבוססים על רישומים שצוירו על ידי האמן השוודי אגרון לונדגרן, שנסע להודו בשנת 1858.
יצירות משמעותיות אחרות של בארקר כוללות את "כלת המוות" (1840); "מפגש ולינגטון ובליכר" (1851); "ולינגטון חוצה את הפירנאים (1857); "השיבה דרך עמק המוות" (1876); "האלוף ויליאמס וצוותו עוזבים את קארס 28 בנובמבר 1855" (1857); ו"סוסי מלחמה ללא רוכבים לאחר קרב סדאן" (1873).
מוחמד עלי שאה קאג'אר
מוחמד עלי שאה קאג'אר (בפרסית: محمدعلی‌شاه قاجار; 21 ביוני 1872 – 5 באפריל 1925) היה השאה השישי ל ומלך על פרס מ-1907 ועד להדחתו לאחר כשנתיים וחצי בידי כוחות רפורמיסטים פרו-חוקה.
ביוגרפיה.
מוחמד עלי התנגד לחוקת 1906 שהביאה למונרכיה חוקתית אשר אושרה בידי אביו השאה ובעת עלה לשלטון פירק את הפרלמנט ואת החוקה מה שהחל מרידות רבות ברחבי איראן. מוחמד עלי פעל לפירוק ארגון המג'לס וחבריו שהיו תחת תמיכה בריטית ורוסית; שתי מעצמות שנלחמו על השפעתם בפרס. בשנת 1909 מיליציות פרו-חוקתיות התאגדו, התחמשו צעדו ברחבי טהראן והכניעו את השאה.
שנה אחר כך, השאה ביטל בשנית את החוקה ולחם במורדים במסגרת המהפכה החוקתית באיראן ולבסוף כאשר כבשו המורדים את טהראן בשנית אלו הדיחו את השאה ובנו של מוחמד עלי, אחמד, ירש את הכס הפרסי.
מאותה נקודה ועד להפיכה השושלתית של רזא ח'אן, המדינה הפרסית הייתה תחת השפעה כמעט מלאה של הכוחות הקולוניאלים רוסיה ובריטניה, אחמד שאה היה ברוב שלטונו חותמת גומי בשביל המעצמות. מוחמד ברח מאודסה אל סן רמו שם נפטר בשנת 1925. הוא ניסה לחזור לפרס בשנת 1911 ולהשיג את כוחו מחדש בהפיכה אך נכשל. עקב פירוק החוקה, מוחמד עלי זכור עד היום כסמל לדיקטטורה באיראן.
מוזפר א-דין שאה קאג'אר
מוזפר א-דין שאה קאג'אר (בפרסית: مظفرالدین شاه قاجار; 23 במרץ 1853 – 3 בינואר 1907) היה השאה החמישי של פרס (איראן) מתוך השושלת הקאג'ארית, מאז הרצחו של אביו נאסר א-דין שאה בשנת 1896 ועד למותו שלו בשנת 1907.
ביוגרפיה.
נולד לשלטון אביו נאסר, מוזפר הוכרז בצעירותו כיורש העצר וכאשר הגיע לבגרות הפך למושל של הפרובינציות הצפוניות (אזרבייג'ן האיראנית). יחסיו הרעועים עם אביו הביאו להרחקתו ממעשיות השלטון ומחצר המלוכה וכאשר עלה לכוח לאחר רצח אביו בשנת 1896 לא ידע כיצד לנהל את המדינה.
עקב משבר כלכלי קשה בפרס, המדינה הפכה למחויבת לשתי האימפריות הבריטית והרוסית, שתיהן למעשה רצו לכבוש אותה כנהוג בעידן הקולוניאליזם. למען סגירת החובות מופזר נתן לבריטים זכויות מרביות על כל מרכזי הנפט של פרס אשר התגלו בשנת 1901. בשנת 1906 השאה פעל להעביר חוקה חדשה ומודרנית. לאחר כ-40 יום מאז הקמת החוקה החדשה הוא נפטר מהתקף לב. בנו, מוחמד עלי עלה לשלטון ופירק את החוקה, מה שהביא להדחתו לאחר כשנתיים בלבד בשלטון ולהחלשות פרס בשליטתה העצמית אל מול הכוחות הקולוניאלים שרצו כאמור לכבוש אותה.
כיום מופזר זכור כרפורמיסט בעל כוונות לקרב את פרס אל המערב אך חסר היכולת להגשים את הרפורמות הללו, מה שכמעט עלה לפרס בעצמאותה. השאה נודע גם באהבתו אל הקולנוע אשר החל להיבנות באירופה ובאמריקה.
קובאטבק בורונוב
קובאטבק בורונוב (בקירגיזית: Кубатбек Айылчиевич Боронов, Kubatbek Ayılçiyeviç Boronov; נולד ב-15 בדצמבר 1964) הוא מדינאי קירגיזי, שכיהן כראש ממשלת קירגיזסטן החל מ-17 ביוני עד 10 באוקטובר 2020. בין השנים 2011 עד 2018 כיהן כשר למצבי חירום ומאפריל 2018 כיהן כסגן ראשון של ראש הממשלה.
ספריית לילי
ספריית לילי, (באנגלית: Lilly Library), היא אחת מספריות המחקר החשובות בארצות הברית. היא ממוקמת בקמפוס של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, אינדיאנה. ראשית דרכה בין השנים 1954–1957. בשנים הללו תרם לה ג'וזיה קירבי לילי הבן, שעל שמו נקראת הספרייה, את אוסף הספרים וכתבי היד הנדירים שלו - הנחשב לאחד מהאוספים הפרטיים הטובים בעולם. לאוסף זה הייתה השפעה מכוננת על החיים האינטלקטואליים של האוניברסיטה, ובהמשך על מדינת אינדיאנה כולה. באוקטובר 1960, ג'יי קיי לילי ונשיא האוניברסיטה, הרמן ב' וולס פתחו יחדיו את דלתות הספרייה שהתבססה עם השנים כאחת ממוסדות המחקר החשובים באמריקה. בספרייה נמצאים פריטים נדירים רבים, ביניהם המהדורה המודפסת הראשונה של סיפורי קנטרברי, העותק האישי של תומאס ג'פרסון מהדפוס הראשון של מגילת הזכויות, האוסף המודפס הראשון של יצירות ויליאם שייקספיר, הארכיונים האישיים של אורסון ולס, סילביה פלאת', קורט וונגוט ועוד.
היסטוריה.
ספריית לילי נוסדה בשנת 1960 בעקבות אוסף הספרים וכתבי היד שתרם לה ג'יי קיי לילי, בעל חברת תרופות אמריקאית שמשרדיה הראשיים נמצאים באינדיאנפוליס, אינדיאנה. ג'יי קיי לילי היה אספן רוב חייו. מאמצע שנות העשרים ועד מותו הקדיש את עתותיו הפנויים לבניית אוספיו. הם כוללים: למעלה מ-20,000 ספרים, 17,000 כתבי יד, יצירות אמנות, מטבעות, בולים, מיניאטורות, כלי נשק ומודלים ימיים. כל אלה הועברו על ידי האספן לאוניברסיטת אינדיאנה בין השנים 1954–1957. החומרים הללו היוו את הבסיס לצמיחתה של ספריית מחקר שמשרתת את כלל הסטודנטים באוניברסיטה, את הסגל האקדמי וכן חוקרים ואנשי רוח.