איוואליק התפתחה כיישוב שבו נוצרים ומוסלמים התגוררו בשכנות מאז 1580. בשנת 1821, בעקבות מהומות, נטבחה אוכלוסיית הגברים ונשים וילדים נשלחו לעבדות. כפי שדווח על ידי אותם שגרירי בריטניה לורד סטרנגפורד, אוסמן פאשה, לאחר שקיבל את כניעתם של תושבי העיר ואפשר להם לשמור על נשקם, דבר שהיה חשוב לשמירת השקט בעיירה, עד להופעתם הפיתאומית של קבוצות מורדים יוונים שגרמה לתושבים לקוות שהם הגיעו לעזרתם, וכי הם עשויים לעשות ניסיון מרידה נוסף מוצלח יותר. בהתאם הם קמו בהמוניהם, וטבחו בכחמש מאות טורקים. אולם קבוצת המורדים (שהופעה במפרץ הייתה בשוגג בלבד), בינתיים הפליגה משם, הטורקים התאוששו וטבחו ללא רחם באוכלוסייה היוונית.
האצה בהתפתחות היישוב החלה לאחר המאה ה-18 כאשר במאה זו ובמאה שאחריה היא הפכה ליישוב יווני חשוב. ב-1890, תחת השלטון הטורקי, יוונים היוו כמעט מחצית מהאוכלוסייה שעמדה על 21,666 נפש.
בשנת 1920 האוכלוסייה נאמדה בכ-60,000 נפש. היה בו נמל קטן שמייצא סבון, שמן זית, מסתרי בעלי חיים וקמח. הבריטים תיארו את אוואלי (איוואליק) ואת אדרמיד (אדמרית) הסמוכה כבעלי שמן הזית הטוב ביותר באסיה הקטנה. הם דיווחו על יצוא גדול של שמן זית לצרפת ולאיטליה. אף על פי כן, ענף הנפט באיוולק סבל במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב גירוש אוכלוסיות נוצריות באזור (שחלקן ברחו לאיים היוונים בים האגאי), שהיו היצרנים העיקריים של שמן זית. ממשלת טורקיה, ששישה מירידת הענף, החזירה לאזור 4,500 משפחות יווניות כדי לחדש את ייצור שמן הזית. עם זאת, אף על פי שהיוונים שהוחזרו אלה קיבלו שכר, הם לא הורשו לחיות בבתיהם, אך הם הוחזקו תחת פיקוח רשמי.
עד 1922, הייתה העיר איוואליק מאוכלסת ברובה על ידי יוונים. העיירה נשלטה על ידי הצבא היווני ב-29 במאי 1919 אך נלקחה שוב שלוש שנים לאחר מכן על ידי כוחות טורקיים בפיקודו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-15 בספטמבר 1922. חלק מהאוכלוסייה הצליחה לצאת ליוון. עם זאת, חלק ניכר מהגברים המקומיים נתפס על ידי הצבא הטורקי ומת במהלך צעדות מוות בפנים אנטוליה. בין הקורבנות היו אנשי כמורה והבישוף המטרופוליני המקומי, גרגורי אורולוגס. לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה, האוכלוסייה היוונית ורכושם בעיירה הוחלפו על ידי אוכלוסייה מוסלמית מיוון, ואחרים החזיקו בעבר אדמות טורקיות עות'מאניות, במסגרת הסכם החלפת אוכלוסיות בין יוון לטורקיה מ-1923. מרבית האוכלוסייה החדשה שהחליפה את הקהילה היוונית לשעבר היו טורקים מוסלמים ממיטילן, כרתים ומקדוניה. אפשר היה עדיין לשמוע יוונית מדוברת ברחובות עד לאחרונה. רבים מהמסגדים של העיירה הם כנסיות יווניות אורתודוקסיות לשעבר שהוסבו למסגדים. האוכלוסייה באיוואליק החלה לצמוח בשנות ה-50. החל מתקופה זו עד שנות ה-80 צמחו בעיר תעשיות שונות כגון ייצור סבון ושמן זית. ב-1990–1994 הוכנה תוכנית שימור המרקם העירוני במסגרתה הורשו בנייה ופיתוח רק מחוץ לאזורים שבתוכנית השימור.
גאוגרפיה ומבנה אורבני.
העיר בנויה בצורה ליניארית ומשמרת בניינים רבים מהמאה ה-19. הלב המסחרי והתעשייתי של העיר ממוקם לאורך החוף. שדרות אטאטורק מהוות את עורק התחבורה הראשי של העיר ומפרידות בין אזור התעשייה והמסחר לבין אזור המגורים בצפון. רוב החנויות והבניינים המסחריים ממוקמים על המפרץ בעוד שסדנאות שמן זית ומפעלים פזורים דרומית-מזרחית ממרכז העיר.
בהתאם לטופוגרפיה, תבנית הרחוב עוקבת אחר תוכנית ברזל רשת לא סדירה. אזור המגורים משתרע מהחוף למזרח והוא גובל בגידול אורנים שהחלו בשנות השישים. אזור המגורים פותח סביב כנסיית "Taxiarchis" שנמצאת בחלק העתיק ביותר של העיר ומשמשת כיום כמוזיאון ומשתרעת בתבנית אורגנית לעבר גבעת סקריה במזרח. בדרום לעומת זאת, ישנן שכונות ישנות ווילות חדשות שבדרך כלל נבנו בשורה אחת.
ג'רמי צוקר
ג'רמי סקוט צוקר (באנגלית: Jeremy Scott Zucker; נולד ב-3 במרץ 1996), הידוע בשם הבמה ג'רמי צוקר (באנגלית: Jeremy Zucker), הוא זמר-יוצר אמריקאי-יהודי, שידוע משיריו "all the kids are depressed" ו-"comethru", שצברו מעל ל-300 מיליון השמעות בספוטיפיי.
לורנס מונסון
לורנס מונסון (באנגלית: Lawrence Monoson; נולד ב-11 באוגוסט 1964) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה.
מונסון נולד ביונקרס שבניו יורק.
ב-1982 נבחר לשחק בסרט הבתול האמריקאי האחרון, הגרסה האמריקאית לסרט הישראלי אסקימו לימון את התפקיד המקביל לדמותו של בנצי. יוצר הסרט בועז דוידזון בחר בו לתפקיד בעת שהיה בן שש עשרה, זאת על מנת לשמור על אותנטיות שכן מדובר בסרט נעורים.
ב-1984 שיחק בסרט הרביעי בסדרת סרטי האימה יום שישי ה-13.
ב-1985 שיחק בסרט מסכה את חברו של הנער רוקי.
ב-1987 שיחק בסרט הטלוויזיה "Gaby: A True Story" אודות חייה של גבריאלה ברימר, סופרת בעלת שיתוק מוחין שפעלה לקידום זכויותיהם של בעלי מוגבלויות.
ב-1988 הופיע בסרט הפשע "אהבה מסוכנת".
ב-1993 שיחק בסרט והתזמורת ממשיכה לנגן ועל תפקידו היה מועמד לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה "CableACE Award". בשנה זו גם הופיעה בסרט "Lies and Lullabies", העוסק באישה בהריון המכורה לקוקאין.
ב-1994 הופיע בשלושה פרקים של בוורלי הילס 90210.
ב-1997 שיחק בסדרה של NBC "נסיך רחוב" (Prince Street), שירדה מהמסכים לאחר שידור של שני פרקים.
בשנים 1999–2000 הופיע בארבעה פרקים של ER.
ב-2000 שיחק בסרט "Sharing the Secret", אודות נערה המתמודדת עם בולמיה.
ב-2003 שיחק בסרט הפעולה "Marines", אותו הפיק בועז דוידזון.
עקמומיות גיאודזית
קהילת יהודי מנסבאך
קהילת יהודי מנסבאך, כפר במדינת הסן שבגרמניה, התקיימה באופן מצומצם לפחות משנת 1238. בבעלות הקהילה היו בית כנסת, בית עלמין, מקווה, מאפיה ושוחט, וכן לפחות בשנים 1835–1905 גם בית ספר יסודי עם מורה יהודי. הקהילה חוסלה בשואה, וכיום אינה קיימת עוד.
גאוגרפיה.
הכפר מנסבאך נמצא במדינת הסן של הפדרציה הגרמנית. במהלך השנים עבר אזור זה גלגולים רבים, מאוסף דוכסויות, נסיכויות ורוזנויות עצמאיות או עצמאיות למחצה, עד לכיבוש האזור בידי פרוסיה בשנת 1866 והפיכתו לפרובינציה בשם פרובינציית הסן-נסאו אשר נשארה במתכונת דומה גם אחרי איחוד גרמניה עד סוף מלחמת העולם השנייה, ועד לעצם ימינו. כיום שייך הכפר אדמיניסטרטיבית לעיירה Hohenroda, בנפת Hersfeld-Rotenburg במדינת הסן שבירתה בוויסבאדן. מבחינה מנהלית שייך הכפר למחוז Kassel.
הכפר מנסבאך שוכן בסביבה כפרית פסטורלית ושקטה, טובל בירק ובתיו בעלי גגות אדומים. כיום חיים בו כ-1,100 איש.
שורשי הקהילה היהודית במנסבאך.
בספר הסוקר את תולדות מדינת הסן מצוין שיהודים התיישבו במקום החל משנת 1238 תחת חסותה של משפחת האצולה שהתגוררה בטירת מנסבאך. הדבר אינו מפתיע שכן ידוע על קהילה יהודית בעיר הסמוכה פולדה החל משנת 1235.
על בית הכנסת של מנסבאך ברחוב Hauptstrasse מספר 59 הייתה חקוקה שנת בנייתו - 1717.
אזכור לנוכחות יהודית במנסבאך מופיע גם בשנת 1747, זאת על פי תקנון הכנסייה האוונגלית בשנה זו אשר בין היתר אסר על היהודים לבוא במגע עם הנוצרים בחגיהם ובימי ראשון.
היהודים במדינת הסן (כמו במקומות רבים אחרים) היו כפופים ל"תקנון יהודים" שפורסם על ידי השליט המקומי וכן ל"כתב חסות" – מעין חוזה אישי בינם לבין השליט. גם התקנון וגם כתב החסות כללו הגבלות שונות, החל מתשלום מגוון מיסים: מס קיום, דמי התיישבות, "דמי עזיבה", "מכס הגוף", "דמי נוצות", "דמי כסף", דמי מלחמה", ואפילו מס לחיל התותחנים – רובם של מיסים אלו לא הוטל על שכניהם הנוצרים. הקהילה כולה הוחזקה כערבה לתשלום המס על ידי כל חברי הקהילה. כמו כן נכללו הגבלות תנועה והגבלות על תחום העיסוק (כגון הגבלת המסחר במוצרים מסוימים).
כקוריוז יוזכר כי היהודים במנסבאך נדרשו לספק מדי שנה אווז ותבלינים לכומר, בחג מיכאל הקדוש. היטל זה (או שווה ערך שלו בכסף) נשמר עד שנת 1872 ואף גובה על ידי בית המשפט במספר ניסיונות ערעור של יהודי הכפר.
אירוע משמעותי בחיי היהודים בתקופה זו היה כיבוש גרמניה על ידי נפוליאון וכינון "מלכות וסטפאליה" בשנים 1807–1813. "מלכות וסטפאליה", שבירתה ב-Kassel, נועדה על ידי נפוליאון לשמש כמופת לשאר מדינות גרמניה, וחוקתה נקבעה על פי הדוגמה הצרפתית וכללה זכויות אזרח שאינן מותנות בהשתייכות דתית, כולל ליהודים. עם זאת, לאחר נפילתו של נפוליאון, הושב המצב לקדמותו תוך הבטחה ששוויון זכויות מלא יוחזר מיד לאחר שהיהודים "יוכיחו" כי הם "ראויים" לזכויות אלו, תוך הצבת מגבלות דומות לאלו שהתקיימו בעבר.
הקהילה היהודית במאה ה-19.
השנה הראשונה בה קיימים נתונים אודות מספר היהודים הכולל בכפר היא שנת 1835, אז חיו בכפר 204 יהודים. משנה זו הלכה כמות היהודים ופחתה (עזבו בעיקר בשל קשיים כלכליים) עד שהגיעו ל-50 יהודים (6.1% מהאוכלוסייה) בשנת 1925, ול-8 יהודים ב-8/12/41 ערב גירושם של יהודי הכפר "למזרח" (בפועל הובלו ברכבות לגטו ריגה, כפי שיפורט להלן).
במהלך שנים אלו (1858-1829) שימש המורה בראנדס כמורה לילדי הכפר היהודים. באמצע המאה אף פתחה הקהילה בית ספר יסודי יהודי, בו למדו 37 תלמידים בשנת 1868. בית ספר זה נסגר בשנת 1905.
בתקופה זו התחוללה מהפכת 1848 בתמיכה נלהבת של היהודים. המהפכה לוותה בפרעות ביהודים באזורים מסוימים, ואפילו בכפר מנסבאך: כך מספר "פנקס הקהילות" אודות פורעים שהגיעו מחוץ לכפר וביקשו לתקוף את יהודי הכפר, אך נהדפו על ידי תושבי המקום. הישגי המהפכה בוטלו כבר ב-1849 ועימם גם ההטבות ליהודים.