קולין קמבל, ברון קלייד הראשון
חוג השלמים האלגבריים
חוג השלמים האלגברים הוא חוג הכולל את כל המספרים האלגברים שהם פתרונות של פולינום מתוקן עם מקדמים שלמים. החוג הזה הוא תת-חוג של שדה המספרים האלגברים. חוג השלמים האלגבריים הוא תחום פרופר שאינו תחום דדקינד.
הגדרות שקולות לשלם אלגברי.
בהינתן formula_1 הרחבה סופית של שדה המספרים הרציונליים, אז ההגדרות הבאות שקולות:
אירנה (בת תלמי)
אירנה (ביוונית: Εἰρήνη; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה מצרית מבית תלמי, בתם של המלך תלמי הראשון ותאיס.
ביוגרפיה.
אירנה הייתה בתו של תלמי הראשון מלך מצרים, ואשתו תאיס שהייתה הטאירה מאתונה ושימשה כפילגשו זמן רב. לא ברור כמה חוקיים היו נישואיהם של הוריה. היו לה שני אחים מאב ומאם: לאגוס, ולאונטיסקוס. לא ידועים תאריכי הלידה והמוות שלה.
על פי הידוע, היא נישאה לאונוסטוס (Eunostos), מלך סולי בקפריסין. הנישואים התרחשו ככל הנראה בין השנים 315-320 לפנה"ס, ונועדו לחזק את הקשר של מצרים עם הערים הקפריסאיות. מעבר לכך לא ידוע עליה דבר.
פסק דין פלונית (אורה מור יוסף) נגד משרד הרווחה
בע"מ 1118/14 פלונית נ' משרד הרווחה הוא פסק דין מרכזי של בית המשפט העליון בתחום דיני ההורים והילדים, העוסק במודלים של הורות במשפט הישראלי.
בית המשפט העליון קובע בהרכב מורחב בפסק הדין, לאחר גלגולו בבית המשפט לענייני משפחה ודחיית הערעור בבית המשפט המחוזי כי על פי המצב החוקי הקיים בישראל, לא ניתן להכיר בגברת אורה מור-יוסף שיזמה ומימנה הליך להולדת ילדה באמצעות תרומת זרע, תרומת ביצית ושימוש באם פונדקאית על בסיס הסכמים כהורה. למור-יוסף לא היה כל קשר גנטי או פיזיולוגי לילדה ועל כן בית המשפט סירב להכירה כהורה המשפטית של הילדה.
עובדות המקרה.
פסק-דין זה ניתן ביולי 2014 לפיו המבקשת, אורה מור-יוסף, מבקשת לקבל ילדה שנולדה במסגרת הליך שהייתה שותפה לו. פסק הדין מהווה דוגמה למפגש בין אפשרויות הטכנולוגיה לבין המשפט הישראלי בתחום דיני המשפחה בכלל ודיני הורים וילדים בפרט.
המבקשת, הגברת אורה מור-יוסף, היא רווקה שלוקה במחלת ניוון השרירים אשר מונעת ממנה לשאת הריון או להביא ילד לעולם בהליך גנטי טבעי. מור-יוסף ביקשה לממש את זכותה הטבעית להפוך להורה אך דרכה לא צלחה דרך הליך האימוץ שכן חוק אימוץ ילדים לא מאפשר אימוץ לרווקים ואף לא דרך הליך הפונדקאות בארץ לפי חוק ההסכמים. לפיכך ניסתה מור-יוסף להפוך להורה בדרך אחרת והתקשרה עם אחייניתה בהסכם שבעל פה לפיו האחיינית תשמש כנושאת ההיריון עבורה, יתרה מכך השיגה גם תרומת זרע ותרומת ביצית. תהליך ההפריה והשתלת הביצית המופרית בגופה של האחיינית בוצעו בהודו ולאחר קליטת ההיריון שבו מור-יוסף ואחייניתה לישראל, ובישראל נולדה התינוקת. את ההליך כאמור ליוותה מור-יוסף מתחילתו ועד סופו ואף מימנה אותו.
במהלך תקופת ההיריון ביקשה מור-יוסף בפנייה למשרד הפנים ולמשרד הבריאות להיות מוכרת כאימה של הילדה ולהסדיר זאת טרם היוולדה של הילדה, משנענתה בשלילה ניסתה דרך האפיק המשפטי, לאחר הולדת הילדה, לבקש צו הורות פסיקתי על מנת שתוכר במעמד הורה אך הבקשה לא אושרה בבית המשפט לענייני משפחה ואף בערעור לבית המשפט המחוזי, כאמור גם ערעורה לבית המשפט העליון נדחה.
בחודשים הראשונים לאחר לידת התינוקת מונתה לה עובדת סוציאלית כאפוטרופוסית בזמן שהייתה בשהות בבית החולים, לאחר מכן היא הועברה למשפחת אומנה על ידי רשויות הרווחה.
פסק-הדין נדון בשנת 2014 ברשות ערעור לבית המשפט העליון בהרכב מורחב של 7 שופטים, בית המשפט העליון דחה את הערעור בצורה מיידית לאור לחץ הזמנים ובשנת 2015 פורסמו הנימוקים לפסק הדין שניתנו בראשות השופט ניל הנדל.
פסיקת בית המשפט העליון.
לאורך פסק הדין מציין בית המשפט את המורכבות שבמקרה לאור הרגישות העולה ממנו, את הרצון העז של מור יוסף להיות הורה וכי המקרה מעורר אמפתיה רבה.
בית המשפט העליון קבע כי לפי מערכת החוקים הקיימת, מה שעשתה מור יוסף הוא אסור, הוא נימק את דחיית הערעור בכך שלפי סעיף 77 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות מעמד ההורות ייקבע על פי מקום מושבו של הקטין, עם זאת התהליך שביצעה מור-יוסף לא עולה בקנה אחד עם הליך פונדקאות חו"ל שכן הילדה נולדה בישראל מתוך כוונה לגדלה בישראל וכן תוך שימת דגש על שיקולים נוספים ועל כן הדין החל הוא הדין הישראלי ולא הדין ההודי. נראה כי מבחינה עניינית מדובר בהליך כלאיים שבין פונדקאות לאימוץ.
בנוסף קבע בית המשפט כי מור-יוסף לא עומדת באף חלופה להורות המוכרת בישראל שכן אין לה זיקה גנטית לילדה, אין לה זיקה פיזיולוגית עקב אי נשיאת ההיריון, היא אינה עומדת בקריטריונים המצויים בחוק האימוץ לאמץ את הילדה לאור היותה רווקה וכן ההליך אינו הליך פונדקאות חו"ל.
כמו כן טענה מור-יוסף שראוי להרחיב את ההכרה בהורות דרך הפסיקה ולתת לה צו הורות פסיקתי מכוח ההסכמים שהיו בינה לבין יתר המעורבים ביצירת הילדה ולאור העובדה שהיא הרוח החיה מאחורי התהליך, היא זו שיזמה את המהלך ובלעדיה הילדה לא הייתה נולדת כלל. בית המשפט קבע כי אין להרחיב את ארבעת המודלים של ההורות המוכרים בדין ובפסיקה וציין כי קיים הבדל משמעותי מעניינה של מור-יוסף לעניינים הנדונים בבג"ץ 566/11 ממט ומגד ובבג"ץ 5771/12 ליאת משה שכן במקרה הנ"ל התינוקת כבר נולדה וכן ההליך נוצר על ידי הסכמים פרטיים ולא היה מפוקח ומבוקר על ידי גורמים חיצוניים כמו פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ועורכי דין שתפקידם היה הכרחי על מנת לשמר את זכויותיהם, מעמדם ואי ניצול של המעורבים בהליך ובכך למנוע מצב של סחר בילדים כפי שכונה על ידי בית המשפט "שוק תינוקות" ועל כן אין לגזור גזירה שווה. בהקשר זה יש לציין כי כמו כן סבר השופט חנן מלצר כי ההסכמים שערכה מור יוסף עם אחייניתה, עם תורמת הביצית ועם תורם הזרע הם הסכמים הנוגדים את תקנת הציבור ודינם בטלות.
בית המשפט העליון לא מתייחס לשאלה האם ראוי יהא להכיר בעתיד במודלים נוספים של הורות ובהורות מכוח הסכמים בפרט אך סובר כי הכרה במודל שכזה מחייבת הליך חקיקתי סדור שייבחן את מכלול השיקולים הנדרשים לעניין. הקושי שבמקרה הנ"ל מקום בו התינוקת כבר נולדה מדגיש את הצורך בבהירות ובוודאות המעוגנת בחוק ולא בבחינת מקרים פרטניים דלעיל לאחר מעשה.
עם זאת בית המשפט מחדש חידוש מפתיע בכך שהוסיף ואמר כי למור-יוסף תינתן האפשרות להגיש בקשה לבית המשפט לענייני משפחה על מנת להתחיל הליך של אימוץ התינוקת כדי לקבל "זכות עמידה" בהליכי האימוץ.
הביקורת על פסק הדין והשלכותיו.
פסק-הדין זכה להד תקשורתי וחברתי רחב וגדול מצד 'מטה מאבק הנכים בישראל' שביקש להצטרף כידיד בית המשפט בערעורה של מור-יוסף לבית המשפט העליון דרך בקשה שהוגשה מטעם מערך הקליניקות לאנשים עם מוגבלויות דרך הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. המטה טען כי המבוי הסתום אליו נקלעה מור-יוסף, אינו ייחודי רק לה אלא נפוץ יותר בקרב אנשים עם מוגבלויות ומשותף לרבים מהם.
כמו כן הביעו תמיכה במור-יוסף גם חברי הכנסת אילן גילאון (מפלגת מרצ), יו"ר השדולה למען אנשים עם מוגבלות בכנסת וח"כ קארין אלהרר (יש עתיד), יו"ר השדולה לשילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך שמתניידת בעצמה בכיסא גלגלים.
בנוסף לאור פסק הדין, הביעה מור-יוסף את מחאתה כשעברה לגור באוהל מחאה מול ביתו של שר הרווחה דאז, ח"כ מאיר כהן, בעיר דימונה.
יחסי ארצות הברית–מצרים
יחסי ארצות הברית–מצרים ידעו עליות ומורדות במהלך מאה השנים האחרונות, אך נכון להיום היחסים הם אסטרטגיים ואיתנים. למצרים שגרירות בוושינגטון ולארצות הברית שגרירות בקהיר.
בעבר נאלצה ארצות הברית לבוא במגעים מינימליים עם מצרים כאשר זו נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית (עד 1882) ובריטניה (1882–1945). בתקופת כהונתו של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר (1952–1970) במצרים התערערו יחסי המדינות עוד יותר כאשר זה קומם עליו בארצות הברית את הממשל על ידי מדיניותו הפרו-סובייטית והרטוריקה האנטי-ישראלית. עם זאת ארצות הברית סייעה לשמור אותו בשלטון, בין היתר על ידי אילוץ הממלכה המאוחדת וצרפת להפסיק לאלתר את הפלישה שלהם לסיני בשנת 1956. מהלך זה השפיע רבות על התחממות יחסיהם של המדינות, ומאז ועד היום תומכת ארצות הברית במצרים צבאית וכלכלית, חרף המשברים. ארצות הברית מעניקה סיוע צבאי ואזרחי למצרים, השני בגודלו רק לישראל. בשנת 1989 קיבלה מצרים מעמד של בעלת ברית עיקרית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו (Major non NATA Ally), יחד עם ישראל ומדינות נוספות.
שנות החמישים והשישים.
בשנת 1956, החלה התקרבות הדרגתית ביחסיהן של מצרים וברית המועצות. ארצות הברית חששה מכך והכינה את מזכר אומגה כמקל הרתעה שנועד להפחית את ההשפעה האזורית של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר.
כאשר ביקשה מצרים להקים את סכר אסואן על נהר הנילוס, הבטיחה ארצות הברית לסייע במימון הפרויקט עם הלוואה של 270 מיליון דולר. אך כשזו כרתה ברית עם סין הקומוניסטית, הסתייגה מכך ארצות הברית וחזרה בה מכוונתה זו, תוך הפסקת השיחות עם מצרים. בתגובה הודיע נאצר כי הוא מלאים את תעלת סואץ, וכי ההכנסות מהפעלתה של התעלה יממנו את בניית הסכר. כאשר מימש נאצר את כוונתו זו (ב-1956) פרץ משבר עם בריטניה וצרפת, שהיו בעלי מניות בתעלה, ואיימו לפתוח במלחמה כדי לכבוש מחדש את השליטה על התעלה ולהדיח את נאצר.