כלכלת וסטרוז היא בעיקר כלכלה של יבוא מהיבשת השכנה, אסוס, וחקלאות, וכל עיר או טירה אוספת לעצמה מזון, ולעיתים רחוקות יש סחר כזה בין הטירות. היבוא בדרך כלל מגיע לאחד מחמשת הנמלים הגדולים בווסטרוז - הנמל הלבן בצפון, עיר שחף במרכז ומעלה המלך, אולדטאון והבוסתן בדרום. הערים האלו נהיות עשירות מהמכס שהן מטילות על כל סחורה שעוברת בנמל. עם זאת, היצוא המרכזי של וסטרוז הוא יין. יינות דורן ויינות הבוסתן מוזכרים כמתוקים והטעימים ביותר בעולם. עוד ענף כלכלי בווסטרוז הוא פונדקים, הנמצאים על הדרכים המרכזיות ומציעים אוכל חם ומקום לישון. המטבעות של וסטרוז דומים במעט למטבעות הרומאיים - מצד אחד סמל בית האצולה (דרקון זהב של בית טארגאריין או צבי כסף של בית באראתיאון, ואלה גם שמות המטבעות) ומצד שני הפרופיל של המלך שבתקופתו הוטבעו המטבעות. כמו כן, יש גם אגורות, גרושים ופרוטות, מטבעות ארד קטנים השווים פחות מה"דרקונים" וה"צבאים".
חינוך.
בווסטרוז אין בתי ספר. ילדי האצילים לומדים בטירותיהם אוריינות, היסטוריה ואת דרכי השלטון מפי המלומדים שלהם ואת דרכי האבירות והלחימה מאומן הלחימה של הטירה, ואילו פשוטי העם לא מקבלים חינוך כזה ולומדים מהוריהם בעיקר את עבודת האדמה, בה יעבדו רוב ימי חייהם. מי שכן רוצה ללמוד ולשרת לורד גדול בטירתו נוסע לאולדטאון שבדרום מערב היבשת, בה נמצא המרכז להכשרת המלומדים - המצודה. בזמן הלימודים במצודה המלומדים מחשלים לעצמם שרשרת מתכות, כאשר כל מתכת מייצגת תחום אחר בו מתמחה המלומד. לאחר סיום ההכשרה, המלומדים מוותרים על שם משפחתם ונשלחים לאחת הטירות ברחבי וסטרוז כדי לייעץ ללורדים, לשלוח עורבים המשמשים להעברת הודעות, לרפא את מי שצריך וללמד את בני הלורדים מיומנויות חשובות אשר יעזרו להם לשלוט בטירה ביום מן הימים.
תרבות.
צריכת התרבות הגדולה ביותר בווסטרוז היא של הטרובדורים - זמרים נודדים המנגנים ושרים שירים, בעיקר על אהבה ועל קרבות ומעשי גבורה בהיסטוריה הארוכה של וסטרוז. אבירים רבים מתנחמים בכך שאם ימותו ייכתבו עליהם שירים וזכרונם יישמר לנצח. השיר המוזכר ביותר בסדרה ובספרים הוא "גשמי קאסטמיר", המספר על בית ריין מקאסטמיר שנשבע אמונים לבית לאניסטר אך מרד בו, ועל איך שלורד טיווין לאניסטר החריב את קאסטמיר והרג את כל בני ריין. חוץ מזמרים, בווסטרוז מתרחשים הרבה טורנירים, קרבות אבירים שנועדו כדי לחגוג מאורע מסוים, ממש כמו באירופה של ימי הביניים. הזוכה בתחרות זוכה לכבוד רב, ובזכות להכתיר את "מלכת האהבה והיופי" שלו, האישה שלדעתו הכי יפה בקהל. הטורניר שגרם להכי הרבה צרות היה הטורניר בהארנהל, בו זכה הנסיך ראיגאר טארגאריין, והכתיר כמלכת האהבה והיופי את ליאנה סטארק בה היה מאוהב, במקום את אשתו אליה מארטל. לאחר מכן הוא נסע עם ליאנה להרי דורן, ושם התחתן איתה בסתר. רוברט באראתיאון, שהיה מאורס לליאנה, מרד בבית טארגאריין וזכה במלוכה.
איירין ג'ייקוב
איירין מארי ג'ייקוב (בצרפתית: Irène Marie Jacob; נולדה ב-15 ביולי 1966) היא שחקנית צרפתייה.
ביוגרפיה.
ג'ייקוב נולדה בסירן, פרבר מערבי של פריז, הצעירה מבין ארבעה ילדים במשפחתה. ב-1969 בהיותה בת שלוש עברה משפחתה לז'נבה שבשווייץ, היא החלה להתעניין בתחום של אומנויות הבמה לאחר שצפתה בסרט של צ'ארלי צ'פלין.
ב-1977 הופיעה לראשונה על במה, היא למדה בקונסרבטוריון של ז'נבה וסיימה תואר בשפות, היא גם למדה דרמה בלונדון. ב-1984 עברה לפריז שם למדה באקדמיה הלאומית לדרמה.
היא ביצעה את הופעתה הראשונה בקולנוע בסרט להתראות ילדים שם היה לה תפקיד קטן של מורה לפסנתר, לאחר המשיכה להופיע בתפקידי משנה במספר סרטים נוספים.
ב-1991 הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי ליהק אותה לתפקיד הראשי בסרט "חייה הכפולים של ורוניקה", בו שיחקה תפקיד כפול שתי נשים החיות אחת בפולין והשנייה בצרפת, תפקיד זה זיכה אותה בפרס השחקנית הראשית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
לאחר הופיע במספר הפקות בצרפת, זאת למרות שקיבלה מספר הצעות עבודה מהוליווד וביניהן תפקיד בסרט הצעה מגונה.
בשנת 1994 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "" כדוגמנית המפתחת קשר עם שופט בדימוס לאחר שדרסה את כלבו. בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו פאני ארדן, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
ב-1999 גילמה סוכנת ק.ג.ב. בסרט "Spy Games".
ב-2000 הופיעה לצד מקולי קאלקין בהפקה בתיאטראות וסט אנד.
ב-2014 שיחקה לצד ניקולס קייג' במותחן "Dying of the Light".
בשנת 2016 שיחקה בסרט "Éternité" של הבמאי הוייטאנמי טראן אן הונג, את אימה של גבריאלה, אותה גילמה ברניס בז'ו.
חיים אישיים.
היא נשואה לשחקן ג'רום קירכר.
חלקה
לארס הדגארד
יחסי אינדונזיה–סרביה
יחסי אינדונזיה–סרביה הם יחסי החוץ בין אינדונזיה לסרביה. שתי המדינות הן המייסדות של ארגון המדינות הבלתי מזדהות.
היסטוריה.
היחסים הדו-צדדיים כוננו רשמית בשנת 1954. הקשרים הפוליטיים ההיסטוריים בין אינדונזיה ליוגוסלביה כללו את ארגון המדינות הבלתי מזדהות, אשר נשיא אינדונזיה הראשון סוקרנו ונשיא יוגוסלביה, יוסיפ ברוז טיטו, היו האבות המייסדים של הארגון עוד בשנת 1961.
לאחר פירוק יוגוסלביה, ולאחר מכן בעקבות מלחמת בוסניה בשנים 1992–1999, היחסים הדו-צדדיים הגיעו לרמה הנמוכה ביותר, כאשר אינדונזיה כמדינה המאוכלסת בעולם הגדול ביותר במוסלמים, גינתה את פשע הטיהור האתני על בסיס גזע ודת, נגד מוסלמים בוסניאקים שבוצעו על ידי הסרבים. באופן טבעי, חלק ממוסלמים אינדונזיים חלקו והפגינו את הסולידריות עם בוסניאקים מוסלמים.
היחסים הדו-צדדיים שבו השתפרו בחזרה בשנות האלפיים. בשנת 2008, אינדונזיה תמכה בשלמותה הלאומית של סרביה בכך שהיא לא הכירה בעצמאותה של קוסובו מסרביה. עם זאת, אינדונזיה הפצירה בסרביה ללכת תמיד בדרך השלום באמצעות דיאלוג ליישוב הסכסוכים ולטיפול בבעיות הבדלניות בקוסובו.
יחסי סחר.
שווי הסחר הדו-צדדי בשנת 2004 היה 15 מיליון דולר, והוא עלה ל-50 מיליון דולר בשנת 2008. בשנת 2012, שווי הסחר הדו-צדדי בין אינדונזיה לסרביה הסתכם ב-40.9 מיליון דולר. מאזן הסחר נוטה בכבדות לטובת אינדונזיה, כאשר 33.9 מיליון דולר הוא סך היצוא האינדונזי לסרביה ואילו הייצוא מסרביה מסתכם בכ-7 מיליון דולר. הייצוא האינדונזי לסרביה כולל מוצרי טקסטיל וחקלאות, ואילו הייצוא הסרבי לאינדונזיה כולל מכונות, כימיקלים ומכשירי בריאות.
שיתוף פעולה.
אינדונזיה וסרביה הסכימו לכונן שיתוף פעולה בתעשייה הצבאית. שיתוף הפעולה כולל גם תחומים אחרים, כמו תיירות ותרבות. לציון 60 שנה ליחסים הדו-צדדיים בין אינדונזיה לסרביה, נערך ליל תרבות אינדונזי במהלך יריד התיירות הבינלאומי ה-36 בבלגרד, ב-25 בפברואר 2014. במופע התרבותי הוצגו ריקודים מסורתיים באינדונזיה, תערוכה ותצוגת אופנה בטיקית.
משתלת עצמונה
משתלת עצמונה הייתה משתלה בבני עצמון שבגוש קטיף, המשתלה הייתה המשתלה השנייה בגודלה בארץ לצמחי בית (המשתלה הגדולה ביותר בארץ היא משתלת שפר בכפר ביאליק), המשתלה הייתה מוקד עלייה לרגל לפוליטיקאים שביקרו בגוש ובאזור.
רקע.
קרוב לשליש מ־1,600 המשפחות המתגוררות בגוש קטיף עסקו לפני ביצועה של תוכנית ההתנתקות בעבודות שקשורות לחקלאות. בגוש היו קרוב ל־400 משקים חקלאיים, פרטיים ושיתופיים שעיבדו ביחד שטח של כ־4,100 דונם בחממות, ובנוסף לכך, יישובי הגוש עיבדו גם כ־27,000 דונם של מטעים, פרדסים ואף מספר שדות באזור חבל הבשור וצאלים ולכן גם משתלת עצמונה הייתה עסק מרכזי וחלק מהכלכלה המרכזית בגוש קטיף.
גם ביישוב בני עצמון עצמו הייתה פעילות חקלאית ענפה,המשק השיתופי שם היישוב השתרע על שטח של יותר מכ-5,000 דונם. תושבי היישוב התפרנסו מגידולי שדה, גידול תרנגולי הודו, רפת, מטה ראשי של חברת בניה, ומגידול פרחים וצמחים במשתלת עצמונה.
מלבד המשתלה בבני עצמון היו מספר חברות נוספות שעסקו בתחום החקלאות בהם ביכורי קטיף ועלי קטיף ומשתלות משפחתיות נוספות.
היסטוריה.
המשתלה הוקמה ב־1982 לאחר פינוי היישוב עצמונה ויתר היישובים הישראלים שפונו מסיני בעקבות הסכם השלום בין מצרים לישראל, המשתלה שייכת לחברה השיתופית של היישוב בני עצמון.
במשתלה עבדו בשיאה כ־50 איש, בהם כ־30 פועלים תאילנדים. לאחר שבתחילת שנות האלפיים אירע במקום פיגוע בו נרצחו חמישה תלמידי מכינה, הוחלט שלא להעסיק במקום פלסטינים מחשש ביטחוני. במשתלה נשתלו מדי יום כ־5,000 צמחים חדשים, בשנותיה האחרונות של המשתלה נבנתה בה גם חממה לפרחי אנטוריום, שעלות הקמת הייתה כ־350 אלף שקל והוקמה גם חממה הידרו-סולרית לפרחי סחלב, רוב מתוצרי המשתלה היו מיועדים לשוק המקומי בישראל, אך בתחילת ההפעלה שלה היא גם ייצאה עצי בונסאי ננסיים לבריטניה, עד שיצואנים מהמזרח הרחוק השתלטו על שוק זה, גם במהלך חג המולד נשלחו לאירופה עצי אשוח, בגלל פעילותה הענפה של המשתלה היה לה מחזור שנתי של עשרות מיליוני שקלים בשנה.
למשתלה הייתה זיקה לדת כמו חברות ומוסדות נוספים בגוש קטיף, זיקה זו התבטאה בכך שבמשתלה השתמשו בפיתוח המיוחד של גידול ירקות ללא חרקים שהומצא על ידי חברת עלי קטיף בשיתוף עם מכון התורה והארץ, עוד דבר שבוצע על מנת לתת מענה לצורך לפתוח את וילונות החממות בשבת הוא פיתוח של מכונות שיבצעו זאת אוטומטית ואף בדומה לכל המשתלות בגוש קטיף, גם משתלת עצמונה הייתה שומרת שבת.