בעקבות ניסוייו של מארה על מעוף הצפורים, התחיל רישה להתעניין בתעופה. בסביבות 1895 כידיד של משפחת ברגה, שניהלה מפעל עצמאי לאלקטרוטכניקה בעיר דואה, התחיל רישה לעורר את עניין בני המשפחה, האחים ז'אק ולואי ברגה, בבניית אווירונים. הם אכן פיתחו מאוחר יותר כלי טיס נשלט עם המראה אנכית ומונע במנוע בנזין חזק (45–50 כוח סוס) מסוג "אנטואנט" V8, שהיווה פריצת דרך באותו זמן. בשנת 1907 הצליחו לבנות אוטוג'ירו שהיה אחד המטוסים הניסויים הראשונים שהצליחו להתרומם מעל האדמה בכוחות עצמם. האווירון הניסויי שתוכנן ונבנה על ידי האחים לואי וז'אק ברגה (Breguet) בשיתוף פעולה עם רישה נודע כ "ז'ירופלן ע"ש ברגה-רישה" (Breguet-Richet Gyroplane) ונוסה במגרשים הסמוכים למפעל של משפחת ברגה. ב-24 באוגוסט או אולי ב-19 בספטמבר, לפי מחברים שונים, הוא התעלה לראשונה לגובה של 50 סנטימטר. הז'ירולפן הצליח לאחר מכן להתרומם לגובה של 1.52 מטר ב-29 בספטמבר 1907. לואי ברגה ורישה הציגו אותו בפני האקדמיה למדעים וב-1908 הקימו ביחד חברה לבניית כלי טיס. הז'ירופנים ברגה-רישה נחשבים בין מבשרי המסוקים.
פאראפסיכולוגיה.
רישה התעניין מאוד בפסיכולוגיה, לרבות בהיפנוזה. העניין בתחומים אלה הביאו אותו גם לנושא ההתפיסה העל-חושית. כמדען שיער כי קיים הסבר חומרי לתופעות המוגדרות כפאראפסיכולוגיות. הוא סבר ש"ההסבר הפשוט ביותר והרציונלי ביותר ל"מטאפסיכיזם הסובייקטיבי" הוא לשער את קיומו של כושר לקוגניציה על-נורמלית... המאפשר הפעלה של האינטליגנציה האנושית על ידי ויברציות מסוימות שאינן ממשפיעות על החושים הנורמליים".
מאוחר יותר כתב רישה על החוש השישי בו ראה כושר לתפוס ויברציות היפותטיות והוא דן בהשערה הזאת בספרו "חושנו השישי" (1928). אף על פי שהאמין בתפיסה העל-חושית הוא שלל את החיים לאחר המוות או את קיומן של רוחות רפאים.
בשנת 1894 המציא את המונח "אקטופלזם" - חומר משוער המושלך מן הגוף של המדיום והיכול להסביר את הכושר העל-נורמלי של מדיומים מסוימים. הוא שלל כבלתי מדעית את ההשערה הספיריטואליסטית כי ההסבר של כישורי המדיומים נוגע לרוחות רפאים.
"נראה לי בלתי זהיר, הוא כתב, לאמץ אתץ ההשערה הספיריטואליסטית... היא נראית לי עדיין (לכל הפחות לעת עתה) כלא סבירה., מכיוון שסותרת (לפחות לכאורה) נתונים מדויקים ומוגדרים יותר של הפיזיולוגיה, לעומת זאת השערת החוש השישי שהוא מונח פיזיולוגי חדש, אינה סותרת במאומה את מה שלמדנו מן הפיזיולוגיה. משום כל, אף על פי שבמקרים אחדים נדירים הספיריטואליזם מספק הסבר פשוט לכאורה, אינני מסוגל לקבל אותו.
לא היינו מבינים את ההיסטוריה של הוויברציות הבלתי ידועות הללו המיוצאים מן המציאות - מציאות שבעבר, מציאות בהווה או מציאות עתידית -ללא ספק היינו מעניקים להן חשיבות יוצאת דופן. ההיסטוריה של גלי הרץ הוכיחה לנה את נוכחותן של ויברציות אלה בכל מקום בעולם החיצון, בלתי נתפסים לחושינו". בשנת 1905 נבחר רישה ליושב ראש ה"חברה לחקר הנפש". בבריטניה.
מתוך סקרנותו לגבי התופעות הנ"ל נכח רישה בביצועים של מספר "מדיומים" מפורסמים בתקופתו.
בשנת 1884 הוא התוודע ל"מדיום" אוזאפיה פלדינו באמצעותו של אלכסנדר אקסקוב.
בתחילת המאה ה-20 התפרסם, בין השאר, חואקין מריה ארגמסייה, שכונה "הספרדי בעלי עיני הרנטגן" על כי טען שהוא מסוגל לקרוא כתב יד או מספרים על קוביות המוסתרות בקופסאות מתכת. רישה והפאראפסיכולוג גוסטב ז'לה (Geley) נכחו במופעי ארגמסייה והתשכנעו כי היו לו כוחות נפשיים אמיתיים. בסופו של דבר בשנת 1924 חשף הרי הודיני כי היה מדובר בתרמית. ארגמסייה ידע להעיף מבט דרך המחסום בעיניים ולהרים את שולי הקופסאות כך שיוכל להציץ לתוכן מבלי שאחרים ישימו לב.
בשנים 1905–1910 השתתף רישה בסיאנסים של המדיום לינדה גאזרה. הוא טען שגאזרה היה מדיום אמיתי שידע לבצע תרגילי פסיכוקינטיקה - כלומר להזיז חפצים מרחוק. הוא ראה איך חפצים שונים נעים לבד בתוך חדר הסיאנס. עם זאת כבר בשנת 1911 נחשף סוד הצלחותיה של גאזרה גם כן הודות לתרמיות.
בעקבות גאזרה חקר רישה גם מדיומים אחרים כמו אווה קרייר, ויליאם אגלינטון, פסקל פורתוני, סטפאן אוסווייצקי ורפאל שרמן.
ג'וזף מקקייב סבר שרישה הלך שבי אחרי תרמיות של ה"מדיומים" אווה קרייר ואוזאפיה פאלאבינו (אצל האחרונה בשנת 1906, גם בחברתם של פייר ומרי קירי שהיו גם מרותקים מהנפלאות של המדיומים). ההיסטוריונית רות ברנדון מתחה ביקורת על תמימותו של המדען לגבי המופעים הפאראפסיכולוגיים וטענה הוא טעה מתוך רצון להאמין וסירובו לקבל כל נתונים שסתרו את אמונתו.
רישה הקים בשנת 1890 את כתב העת Annales des Sciences Psychiques ששינה את שמו ב-1920 ל-
Revue Métapsychique.
בשנת 1919 היה רישה ליושב ראש לשם כבוד של המכון המטאפסיכי הבינלאומי בפריז ובשנת 1930 נבחר ליושב הראש במשרה מלאה של המכון.
כתביו בנושאי הפסיכולוגיה והפאראפסיכולוגיה:
חייו הפרטיים.
שארל רישה היה נשוי משנת 1877 לאמלי אוברי. לזוג נולדו חמישה בנים - ז'ורז', ז'אק, שארל, אלבר ואלפרד - ושתי בנות - לואיז, אחרי הנישואים לואיז לנה (Lesné) ואדל, אחרי נישואיה אדל לה בר (le Ber).
שארל רישה הבן היה לימים, בדומה לאביו, פרופסור בפקולטה לרפואה בפריז וכך גם בנו - גבריאל רישה.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת נשלח שארל רישה הבן למחנה הריכוז בוכנוואלד. גבריאל רישה (2014-1916) היה נפרולוג וחבר באקדמיה הצרפתית לרפואה.
רישה אהב לשחק שחמט, ברידג', Boules ואף המציא גרסה חדשה של משחק הקלפים "ויסט" שהוא קרא לה "גובפיש".
שארל רישה הלך לעולמו ב-4 בדצמבר 1935 בפריז.
מקורות.
מהדורה ברוסית, "Masonstvo v proshlom i nashtoiashchem" (Progress, Moskva 1990)
טוני הייגארת'
אנתוני "טוני" הייגארת' (באנגלית: Anthony "Tony" Haygarth; 4 בפברואר 1945 - 10 במרץ 2017) היה שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה.
הייגארת' נולד בליברפול. ב-1963 אחרי שסיים את לימודיו בקולג' ליברפול עבד ללא הצלחה כמציל בעיר טורקי. הוא עבד גם בסיעוד פסיכיאטרי והיה שחקן חובב עד שפנה לקריירה מקצועית והופיע בתיאטרון רפרטוארי. אחר כך שיחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית והתיאטרון המלכותי הלאומי.
הופעת הבכורה של הייגארת' בקולנוע הייתה בקומדיה "פרסי", ומאז הרבה לשחק בתפקידים בדרמות משטרתיות והיסטוריות כמו גם בקומדיות מצבים. לרוב הוא מלוהק כדמות סולידית ואמינה וכאדם עם רגליים על הקרקע. מ-1977 עד 1981 הופיע בתפקיד השוטר וילמט בסדרה "רוזי" מאת רוי קלארק. ב-1979 שיחק בתפקיד מילו רנפילד בעיבוד ל"דרקולה" לצדם של פרנק לנגלה, דונלד פלזנס ולורנס אוליבייה.
ב-1981 שיחק הייגארת' בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "Kinvig", סדרת מדע בדיוני קומי בהפקת "London Weekend Television". ב-1986 ו-1987 גילם את סאנצ'ז הנוכל האהוב בסדרה הקומית . ב-2005 הופיע בעיבוד טלוויזיוני לרומן "תחת העץ הירוק" מאת תומאס הרדי. בשנים 1997–2002 שיחק בתפקיד ראשי בדמות ויק סנאו בסדרה "Where the Heart Is" של רשת ITV.
בתיאטרון שיחק הייגארת' במחזות "הסערה" וב-"Twelve Angry Men" ב-1996, עליהם היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. על הופעתו במחזה "Simpatico" ב-1995 זכה הייגארת' בפרס קלרנס דרוונט . הוא כתב מספר מחזות. המחזה הראשון שלו "The Lie" עוסק במותו של כריסטופר מרלו, יריבו של שייקספיר.
בקולנוע השתתף הייגארת' בין השאר בסרט "מרד התרנגולים" ו-"Fakers". בשנת 2008 שיחק בתפקיד אלפרד דוליטל בהפקה של האולד ויק למחזה "פיגמליון". בנובמבר 2008 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון "אמרדייל" בתפקיד מיק ניילור. ב-2010 הופיע בהפקה של המחזה "קול קטן" בתפקיד "מר בו". ב-2011 שיחק בתפקיד אורח בדמות פיטר קופר בפרק "Tiger Tiger" בסדרה "תחבולות חדשות".
הייגארת' הוא חוקר בנושא הדמות הלא מזוהה של "הגברת השחורה" המופיעה בסונטות של שייקספיר. הוא ניתח את הדיוקן "Mistress Holland" של ניקולס היליארד, והגיע למסקנה שמדובר באמיליה לאנייר. במחזה "Dark Meaning Mouse" שכתב הייגארת' מופיעות הדמויות של אמיליה, שייקספיר וסיימון פורמן .
חיים אישיים.
הייגארת' היה נשוי לקרול הייגארת' ולבני הזוג היו שתי בנות, קייטי ובקי. הייגארת' נפטר ממחלת אלצהיימר ב-10 במרץ 2017.
טוני הייגארת
טוני הייגרת'
פולינום ברנשטיין
בתחום האנליזה הנומרית, פולינום ברנשטיין, הקרוי על שם ממציאו, סרגיי נתנוביץ' ברנשטיין, הוא פולינום בתצורת ברנשטיין, כלומר הוא מהווה צירוף ליניארי של פולינומי הבסיס של ברנשטיין.
דרך יציבה מבחינה נומרית להעריך פולינומים בתצורת ברנשטיין היא בעזרת אלגוריתם דה-קסטלז'ו.
פולינומים בתצורת ברנשטיין היו בשימוש לראשונה על ידי ברנשטיין, בהוכחה קונסטרוקטיבית למשפט הקירוב של סטון–ויירשטראס. עם כניסת הגרפיקה הממוחשבת, הפכו פולינומי ברנשטיין (על הקטע החסום formula_1) לשימושיים וחשובים ביצירת עקומות בזייה.
הגדרה.
"n + 1" פולינומי הבסיס של ברנשטיין מדרגה "n" מוגדרים כך:
כאשר formula_3 הוא המקדם הבינומי.
פולינומי הבסיס של ברנשטיין מדרגה n יוצרים בסיס למרחב הווקטורי formula_4 של פולינומים בדרגה של לכל היותר "n".
צירוף ליניארי של פולינומי הבסיס של ברנשטיין,
נקרא פולינום ברנשטיין או פולינום בתצורת ברנשטיין מדרגה "n". מקדמי formula_6 נקראים מקדמי ברנשטיין או מקדמי בזייר.
דוגמה.
מספר פולינומי הבסיס הראשונים של ברנשטיין הם:
תכונות.
לפולינומי הבסיס של ברנשטיין התכונות הבאות:
קירוב פונקציות רציפות.
נניח ש-ƒ פונקציה רציפה בקטע [0,1]. נבחן את פולינום ברנשטיין להלן: