במהלך שנת 2000 בומיס ייסדה את נופדיה אשר הייתה אנציקלופדיה מקוונת חופשית בה התוכן נכתב על ידי מומחים. בשלב מוקדם של הפרויקט בומיס שכרה את לארי סנגר כעורך הראשי של נופדיה. תהליך פיתוח התוכן היה איטי מדי ובשל כך הוחלט להשיק את ויקיפדיה על מנת שיופקו באתר טיוטות לנופדיה. ויקיפדיה הייתה בתחילת מיזם חברת בת של בומיס. ככל שהעלויות של ויקיפדיה עלו עם העלייה הפופולריות שלה, ההכנסות של בומיס ירדו כתוצאה מהתרסקות בועת הדוט-קום. מאחר שוויקיפדיה הייתה יקרה מדי בשביל שתמשיך לפעול תחת המימון של חברת בומיס, ויילס וסנגר החליטו שהמיזם ימשיך לפעול תחת מימון תרומות מהציבור הרחב. סנגר פוטר מבומיס ב-2002. התוכן בנופדיה אוחד לוויקיפדיה והוא חדל להתקיים ב-2003.
קרן ויקימדיה נוסדה ב-2003 עם חבר נאמנים שכלל את שלושת המייסדים של חברת בומיס (ויילס, דייוויס ושל) והיא הייתה ממוקמת בתחילה בסנט פטרבורג שבפלורידה, בה היה בסיס הפעילות של חברת בומיס. ויילס השתמש בכ-100 אלף דולרים מההכנסות של בומיס כדי לממן את ויקיפדיה לפני שהתקבלה ההחלטה להפוך את האנציקלופדיה לעמותה שפועלת ללא כוונת רווח. ויילס הפסיק להיות מנכ"ל בומיס בשנת 2004. של שימש כמנכ"ל החברה בשנת 2005, בעת שהיה בחבר הנאמנים של קרן ויקימדיה.
יזיד בן אל-מוהלב
יזיד אבן אלמֻהַלַּב (בערבית: يزيد بن المهلب; 672–720) היה מושל בתקופת בית אומיה.
ביוגרפיה.
יזיד התחיל את הקריירה הצבאית שלו כמפקד צבאי באזור ח'וראסאן אשר בפרס מטעם מושל עיראק אל-חג'אג' בן יוסף. לתקופה זמנית קצרה הוא מונה למושל של ח'וראסאן. התקדמותו המהירה הגבירה את חששו של אל-חג'אג' ממנו שראה אותו כמתחרה פוטנציאלי לתפקידו בעיראק במיוחד בשל מדיניותו העצמאית בח'וראסאן. לכן ניסה לסלק אותו מתפקידו כמושל ח'וראסאן אולם ללא הצלחה בשל התנגדותו של השליט האומיי עבד אל-מלכ בן מרואן.
אלחג'אג' ניצל את מותו של השליט ופיטר את יזיד מתפקידו ומינה אדם מקורב אליו. מותו של אלחג'אג' ועלייתו של השליט האומיי סלימאן בן עבד אל-מלכ לשלטון שהיה מקורב לחוג הפוליטי של יזיד גרמה לכך שיזיד מונה למושל עיראק וח'וראסן. יזיד ניצל את התקופה הזאת לקידום האינטרסים האישיים שלו כאשר הפך להיות אחד מבעל ההון העשירים הודות לניצול הכנסות מהמסים אשר גבה ובכך התגברו החשדות מצד השלטון המרכזי כלפי מקור הונו הרב דבר שהוביל לפיטוריו מתפקידו על ידי השליט הדתי עומר השני.
יזיד התנגד לפיטוריו ומרד בשלטון המרכזי של דמשק כאשר ניסה לנצל את ההון אשר רכש בהידוק הקשרים עם חוגים שונים שהתנגדו לשלטון האומיי.
החליפות האומיית שלחה צבא גדול אשר הביס את צבא יזיד. יזיד אבן אלמוהלב נהרג בקרב והמדינה הפקיעה את רכושה של משפחת אל-מוהלב שהפכה להיות משפחה ענייה אחרי שהייתה ידועה כמשפחה העשירה ביותר במדינה המוסלמית.
הילובטידים
קוף חוטמני
קוף חוטמני או קוֹף חוֹטֶם (שם מדעי: "Nasalis larvatus") הוא מין קוף צמחוני יחיד בסוגו ממשפחת הקופים בעלי הזנב (קופי העולם הישן), הנפוץ בטבע רק באזורים ספורים בבורנאו.
המאפיין החזותי הבולט ביותר של קוף זה הוא אפו הגדול והבולט של הזכר, וזהו גם מקור שמו. ייעודו ומטרתו של האף לא ברור לגמרי, אך שוער שהוא פשוט תוצר של ברירה מינית; נקבות קופי החוטם העדיפו זכרים בעלי אפים גדולים, וכך תכונה זו עברה בירושה והשתמרה. הזכרים גדולים בהרבה מן הנקבות: הם מגיעים לאורך 72 סנטימטרים ואורך זנבם מגיע עד ל-57 סנטימטרים, והם שוקלים עד 20 קילוגרם; הנקבות, לעומת זאת, אורכן עד 60 סנטימטרים והן שוקלות עד 12 קילוגרם. צבע פרוותם של קופי החוטם נע בין חום, כתום ואדמדם.
לקופי החוטם, בעיקר לשילונים, כרס גדולה כתוצאה מהרכב התזונה שלהם. מערכת העיכול שלו מחולקת לארבעה חלקים המסייעים לו לפרק בעיכול עלים. תהליך העיכול משחרר גז רב, הגורמת לבטנו "להתנפח". תזונתו של קוף החוטם מתבססת על פירות ירוקים, אגוזים ועלים. הם החיה היחידה הצמחונית שיכולה לאכול מעץ המנגרוביה הרעיל, בזכות כמות רבה של רוק וחלוקת מערכת העיכול לארבעה חלקים. משך זמן העיכול שלבם הוא 50 שעות. הם חיים בקבוצות קטנות יחסית של 10–20 פרטים. החברות בקבוצה מסוימת אינה קבועה אלא גמישה מאוד, והקופים עוברים מקבוצה אחת לאחרת לעיתים קרובות יחסית.
קופי החוטם ניזונים מעלים, פירות ואגוזים אותם הם קוטפים מן העצים, אולם בשל כריתת היערות ההולכת וגוברת והתיישבות האדם באזורים שבעבר לא היה בהם, מדלדלים מקורות המזון של קופי החוטם והם לא מהססים להיכנס לריכוזי אוכלוסייה אנושיים בעת חיפושם אחר מזון ולאכול שאריות מזון אנושי. לעיתים, כאשר הם אוכלים אגוזים בכמות רבה יותר הגורמת לכך שהרעלנים שבתוכם מזיקים להם וגורמים לקלקול קיבה, אוכלים קופי החוטם אדמה המנטרלת את ההשפעה המזיקה של האגוזים.
קופי החוטם חיים הן על העצים והן באזורים ביצות ועל הקרקע: בסביבת המחיה שלהם ביצות מנגרוב המכילות עצים, קרקע, אזורי מים רדודים המאפשרים הליכה ואף מים עמוקים הדורשים שחייה. כמו קופים רבים אחרים, לקוף החוטם יכולת טיפוס טובה. הוא גם שחיין מיומן - לעיתים הוא עובר בשחייה מאי לאי. בזמן שהם עוברים במים רדודים בהליכה, קופי החוטם הולכים זקוף ומרימים את ידיהם אל על; הנקבות נושאות את ולדותיהן על הירך. קבוצות שלמות נצפו וצולמו כשהן הולכות זקוף גם מחוץ למים; קוף החוטם הוא היונק היחיד, חוץ מגיבון וגורילה, שנצפה מתנייד בצורה זו לאורך זמן מלבד האדם.
תכונות משותפות לקוף זה ולאדם והקישור הייחודי בין מבנה האף לבין ההליכה הזקופה מהווים אישוש לתומכי תאוריית קוף המים, המציעה כי האבות הקדמונים של האדם חיו במשך תקופה אחת או יותר בסביבה מימית למחצה.
קוף החוטם מצוי בסכנת הכחדה, ורק כ-7,000 פרטים עודם חיים בטבע. האיומים העיקריים עליהם הם כריתת היערות המצמצמת את תחום המחייה שלהם ואת מקורות המזון שלהם וכן ציד.
דיר אל-קמר
דיר אל-קמר (בערבית: دير القمر, "מנזר הירח", מבוטא בערבית לבנונית כ-דיר אל-אמר), עיירה נוצרית-מארונית בהרי השוף המצויים במרכז הר הלבנון, בלבנון.
היסטוריה.
בשנת 1590 קבע בה את בירתו פחר א-דין השני, שליט לבנון. הסיבה למעבר הייתה מחסור חמור במים בבירתו הקודמת בעקלין, ודיר אל-קמר הייתה מפורסמת במקורות המים שלה. כששב פח'ר אל דין מגלותו (1613–1618) הביא עמו בנאים מאיטליה אשר בנו בעיר את ארמונו בסגנון פלורנטיני. בהמשך, בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.
בשנת 1842 נשרפה העיירה כחלק מהטבח שבוצע בנוצרים בלבנון בין השנים 1840–1860. התקפות נוספות על העיירה ואף מעשי טבח נערכו על ידי הדרוזים בשנת 1860. השמדת הכפרים הנוצריים בהרי השוף הביאה למעורבות צבאית של צרפת בשנת 1860.
אתרים בעיירה.
מסגד פחר א-דין נבנה ב-1493 ושופץ במאה ה-16 על ידי פחר א-דין השני עבור חייליו המוסלמים. בסמוך למסגד נבנה במאה ה-19 שוק רצענים אשר כיום מאכלס חנויות רגילות. בסמיכות לשוק מצוי ארמונו של האמיר יונס לבית מען, אחיו של פח'ר א- דין השני, אשר היה מפקד צבאו של אחיו. הקומה השלישית של הארמון פורקה בסוף המאה ה-18 על ידי יוסוף לבית שהאב על מנת לבנות לו מאבניה ארמון משלו אשר משמש כיום כבית מושבה של עיריית דיר אל-קמר. צפונית לארמונו של האמיר יוסוף מצוי "ח'אן המשי" אשר נבנה על ידי פח'ר א-דין השני כחאן עבור סוחרים ושימש כמקום מסחר במשי או בתכשיטים. כיום משמש המבנה לפעילויות תרבותיות. בסמוך לח'אן המשי מצוי בית הכנסת העתיק של דיר אל קמר אשר נבנה במאה ה-17.
כל אלו משתלבים בסמטאות צרות הבנויות על צלע הר. הבתים העתיקים במרכז העיירה מחופים בגגי רעפים אדומים ומאופיינים בחלונות בעלי קשתות כפולות.
כיום העיירה היא יעד תיירותי.
יהודים.
יצחק בן-צבי בספרו שאר ישוב מצטט שו"ת משנת 1600 המדבר על עבודת האדמה בשנת השמיטה ליהודים הגרים סמוך לצידון, ומסיק שבאותה תקופה כבר חיו יהודים באזור. הוא גם מביא תשובה של ר' מרדכי גלנטי משנת ה'תקל"ז (1777) המדברת על יהודי שחי ונקבר באזור.
ייתכן שראשית הקהילה ביהודים אשר היו חלק מפמלייתו של פח'ר א דין השני. קהילות יהודיות קטנות התקיימו גם בכפרים בסביבות דיר אל קמר: מח'תארה, עין קניה, עין זחלתה, ענדרה, נברך. המשותף לקהילות הללו (ובכלל זה דיר אל קמר) הוא שהן התקיימו בחסות הדרוזים שנטו חסד ליהודים והיו עמהם ביחסי ידידות. כל עוד שלטו הדרוזים באזור זה בהר הלבנון, התקיימו גם הקהילות היהודיות בכפרים הללו. כשנאלצו הדרוזים לנטוש את הכפרים הללו עקב תוצאות הטבח הדרוזי בנוצריי הר הלבנון בשנת 1860 ומעורבות צרפת בסכסוך, נטשו גם הקהילות היהודיות במקומות אלו.
עדות משנת 1822 מספרת
בשנת 1845 ביקר בדיר אל קמר ד"ר אלברט כהן, שליח הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לארץ ישראל, במסגרת מסעו לבחינת מצבם של היהודים. הוא העיד כי פגש בכפר כחמישים עד שישים משפחות.
בשנת 1831 יצאו כמאה צעירים יהודים מדיר אל קמר ומהעיירה חצביה, כחיילים בצבאו של עבדאללה פאשא, מושל עכו, על מנת לדכא את המרד שפרץ בשומרון כנגד שלטונו של מושל עכו. תופעה זאת של יהודים אשר אוחזים בנשק הייתה נדירה למדי בארצות האסלאם ולכן טבעי הדבר שתייר יהודי, המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל, אשר סייר בלבנון בשנת 1855 מצא לנכון לציין שיהודי דיר אל קמר, "אם צריך, יודעים להשתמש ברובים ולהילחם כנגד אויביהם".
פרנסתם של היהודים בעיירה התבססה על עבודת אדמה, מסחר, ייצור סבון, גידול טוואי המשי והפקת מעט ברזל ממרבצי הברזל שבסביבת העיירה.