מחקר נוסף בחודשים יוני ואוקטובר 1937 חשף את מערת הקשת בענן. באתר ביקרו קלרנס ואן רייט לאו, ריימונד דארט ורוברט ברום . ה. ב. ס. קוק (H. B. S. Cooke) מהמחלקה לגאולוגיה של אוניברסיטת ויטווטרסראנד ערך סקר גאולוגי של האזור (1941) ואחריו ביצע ל. ק. קינג (L. C. King) סקר ב-1951.
ביולי 1945 הוביל פיליפ טוביאס קבוצה של סטודנטים לעמק, שם גילו את "מערת הצבוע" (Hyaena Cave) ליד האתר של ואן רייט לאו. בהמשך מורד העמק, הם אספו לסת תחתונה מאובנת גדולה של סוסיי מתוך מערה הסמוכה למחצבה שנקראה מאז "מערת לסת הסוס" (Cave of the Horse's Mandible).
לאחר תגליות אלו, חילק ד"ר ברנרד פרייס מענק מחקר שנועד לביצוע חפירות שיטתיות, שהחלו במערת המדורות ב-1947, בניהולם של גיא גרדינר (Guy Gardiner), ג'יימס קיצ'ינג ואחיו בן (Ben) ושיפרס (Scheepers). אחת התגליות המשמעותיות ביותר הייתה של בן, לסת תחתונה השייכת לסוג "הומו" משכבה 3. בשנת 1953, התמנה ד"ר ר. ג'. 'מייסון (R. J. Mason) לעמוד בראש החפירות. הרצף הסטרטיגרפי נקבע בשנים 1953–1954.
אחרי שהאחים קיצ'ינג גילו קופסת מוח של אדם-קוף בערימות הפסולת של המחצבה בשנת 1947, ארגן דארט מבצע למיון ידני של ערימות הפסולת של המחצבה כדי לאתר כמות גדולה ככל האפשר של חומר הכולל מאובנים. לאחר 45 שנות מחקר, זוהו וקוטלגו מאות אלפי מאובנים מאתר זה.
בריאן מגווייר (Brian Maguire) חקר אבנים שהובאו למערות בתקופה הפרהיסטורית (1965, 1968, 1980). הוא הסיק שהם נועדו לסיתות כלי אבן ותיארך אותם סביב לפני 2.3–1.6 מיליון שנים. עם זאת, ניתוח שנעשה מאוחר יותר הראה שמידע זה שגוי.
חפירות שנערכו באתרים בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 נעשו על ידי קבוצות אלה:
מהאטלס (ים המלח)
"מהאטלס (ים המלח)" (1976) היא סדרת תצלומים מעובדים שיצרה האמנית הישראלית דגנית ברסט ומתארים את ים המלח במפות.
תיאור.
העבודה "מהאטלס (ים המלח)" היא סדרה של שישה תצלומים שיצרה דגנית ברסט בשנת 1976. בשנים 1976-1975 הרבתה ברסט להשתמש בדימוי המפה ביצירותיה. בין היתר יצרה את "אטלס פיזי, מדיני וכלכלי בעריכת ד"ר משה ברור, מהדורה שישית (אטלס ישראל)", המקבילה לעבודה זו, ואת "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין".
ששת התצלומים בסדרה מציגים דימוי זהה של ים המלח, שנלקח מתוך מהדורת שנת 1963 של האטלס שיצר משה ברור. אולם, בכל תצלום השתמשה ברסט בתיאור של ים המלח מתוך מפה אחרת בו. השימוש בקנה מידה שונה של כל מפה והדפסת התצלומים בגודל אחיד של גובה של 60 ס"מ וברוחב של 43 ס"מ הצריך שימוש בתקריב (זום) הולך וגדל שיצר טשטוש של הדימוי. בתצלום האחרון בסדרה, לדוגמה, מופיע ים המלח כסימן מטושטש הדומה למספר 8 או לסמל האינסוף (formula_1).
רועי רוזן תיאר את העבודה כמבטאת את קריסת הדימוי אל תוך כתם מטושטש וחסר משמעות, בו בעת שהיא מבטאת השהיה של האמון בתרבות ובמדע ובכלים שהם מספקים לאדם המודרני. ניתוח זה התבסס על הפילוסופיה של ז'אן בודריאר אודות הסימולאקרה.
דוד גינתון (2013) ראה בפעולה זו כייצוג של דחף אל אינסוף מתמטי. דחף זה עשוי להוליך "אל קצה ההכרה, אל אבדנה ואולי גם אל המוות".
העבודה הוצגה בתערוכת היחיד "דגנית ברסט: חקירת לוך נס" (1989) במוזיאון ישראל, בתערוכה "גבולות השפה" (1998) ובתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של ברסט "דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות, 2013-1973" (2013) במוזאון תל אביב לאמנות ונמצאת כיום באוסף מוזיאון זה.
יחסי אינדונזיה–מרוקו
יחסי אינדונזיה–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין ממלכת מרוקו.
היסטוריה.
בשנת 1955, ממשלת אינדונזיה ארגנה את הוועידה האסיאתית-אפריקאית הקוראת למדינות אסיה ואפריקה לעצירת הקולוניאליזם האירופי, מה שהועיל למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת ב-18 בנובמבר 1956. שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-19 באפריל 1960. באותה שנה, הנשיא הראשון של אינדונזיה ביקר במרוקו וקיבל את פניו של מוחמד החמישי. בשנת 2008, שר החוץ האינדונזי ביקר במרוקו. במרץ 2009, ראש ממשלת מרוקו, ביקר בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
צבע שקר
ספאק טקראו
ספאק טקראו (במלאית: Sepak takraw) הוא ספורט המשלב כדורעף, כדורגל ואמנויות לחימה שמקורו בדרום-מזרח אסיה. ספאק טקראו שונה מפוצ'יוולי כיוון שבו משחקים בכדור קש ומותר לשחקנים להשתמש רק ברגליים, בברכיים, בחזה ובראש שלהם. מטרת המשחק היא שמירת הכדור באוויר והעברתו לצד הקבוצה היריבה.
זהו ספורט פופולרי במלזיה, תאילנד ואינדונזיה. הוא יהפוך לספורט אולימפי החל משנת 2022.
במלזיה, המשחק נקרא ספאק ראגא או טקראו. בתאילנד, הוא נקרא טקראו. בפיליפינים, מלבד טקראו הוא ידוע גם בשם סיפה, כלומר "בעיטה". במיאנמר, או בבורמה, המשחק מכונה "chinlone", בלאוס, "kator" או "cầu may". בווייטנאם ובאינדונזיה, המשחק מכונה ראגא או ספאק טקראו.
משחקים דומים כוללים פוצ'יוולי, בוסה בול, טניס כדורגל, ג'יאנג' , ג'וקגו וסיפה .
אטימולוגיה.
"ספאק" היא מילה מלזית שמשמעותה לבעוט ו"טקראו" היא המילה התאילנדית עבור כדור ארוג, ולכן פירושו של ספאק טקראו הוא לבעוט בכדור. בחירת שם זה עבור הספורט הייתה למעשה פשרה בין מלזיה ותאילנד, שתי מדינות חזקות ומרכזיות בתחום ספורט זה.
היסטוריה.
הראיות ההיסטוריות המוקדמות ביותר מראות שהמשחק הופיע לראשונה במאה ה-15 בסולטנות של מאלאקה, שכן הוא נזכר בטקסט ההיסטורי המלאי, "Sejarah Melayu" בשם ספאק ראגא. הטקסט תיאר בפרוטרוט אירוע בו ראג'ה מוחמד, בנו של סולטאן מנסור שאה, נפגע בטעות במהלך משחק ספאק ראגא מכדור הקש הקלוע שבעט טון בשאר, בנו של טון פראק. הכדור פגע והפיל ארצה את כיסוי הראש של ראג'ה מוחמד. בכעסו, דקר מיד ראג'ה מוחמד והרג את טון בשאר. כתגובה, כמה מבני משפחתו של טון בשאר רצו להרוג את ראג'ה מוחמד. אבל, טון פראק הצליח למנוע מהם מלבצע מעשה בגידה שכזה, באומרו כי ראג'ה מוחמד ייענש בכך שלא יהיה יורשו של הסולטאן. בעקבות תקרית זו, הורה הסולטאן מנסור שאה לבנו לצאת ממלאקה והפך אותו לשליט פאהאנג.
כבר במאה ה-16 באינדונזיה, ספאק טקראו התפשט מאזור לאזור. החל מקרבת מלאקה, על פני המיצר לאיי ריאיו ולאזור ריאיו בסומטרה. בתקופה זו, כמה אזורים מסומטרה היו עדיין חלק מן הסולטנות של מלאקה. משם והלאה תפשטו בני המלאי על פני הארכיפלג והציגו את המשחק בפני אנשים בוגינזים בסולאווסי. מאז הפך המשחק להיות המשחק הבוגינזי המסורתי אשר נקרא "ראגה" (השחקנים נקראים "Pa'Raga"). כך שמקורו של משחק ה"ראגה" הוא בסולטנות של מלאקה, והוא הפך פופולרי בסולאווסי הדרומית מאז המאה ה-19.
בבנגקוק, ציורי קיר ב- Watt Phra Kaeo, שנבנה בשנת 1785, מתארים את האל ההינדי האנומן משחק טאקראו במעגל עם קבוצת קופים. מקורות היסטוריים אחרים מזכירים את המשחק אף מוקדם יותר, בתקופת שלטונו של המלך נארסואן (1590–1605) ב-Ayutthaya.
במשך מאות שנים המשיכו לשחק ספאק טקראו במעגל. גרסתו המודרנית של המשחק החלה להתפתח בתאילנד בסביבות 1740.
ב-1829, איגוד הספורט של סיאם ניסח לראשונה את הכללים הרשמיים לתחרות טקראו. ארבע שנים מאוחר יותר, הכניס האיגוד לשימוש רשת הדומה לזו המשמשת במשחק כדורעף וערך לראשונה תחרות ציבורית. בתוך שנים ספורות, הפך ספאק טקראו לחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר בסיאם. המשחק הפך למנהג מקומי כה אהוב, עד כי מופע של משחק ספאק טקראו, עם רשת, נערך כדי לחגוג את החוקה הראשונה של הממלכה בשנת 1933, שנה אחת בלבד לאחר שהמונרכיה המוחלטת בתאילנד בוטלה.
בפיליפינים, הספורט נקרא "סיפה", ויחד עם אמנויות הלחימה המסורתיות שרד שלוש מאות שנים של הכיבוש הספרדי. זהו ספורט פופולרי עד כדי כך שהפך לספורט הלאומי של הפיליפינים עד שהוחלף בספורט ארניס בשנת 2009. עד היום, ספאק טקראו הוא חלק מתוכנית הלימודים של בתי ספר יסודיים ותיכוניים בפיליפינים.
יש המאמינים כי גרסאות רבות של המשחק התפתחו מ-cuju, תרגיל צבאי סיני עתיק, בו החיילים מנסים לשמור באוויר כדור נוצה על ידי בעיטה בו הלוך וחזור בין שני אנשים. ככל שהספורט התפתח, הכדורים שהיה עשויים מעור חיה ומנוצות של תרנגולת הוחלפו לבסוף בכדורים העשויים מרצועות ארוגות של Rattan.
הגרסאות הראשונות של ספאק טקראו לא היו תחרותיות, אלא הדגמה מתואמת של מיומנות שנועדה לאמן ולחזק את הגוף, לשפר את הגמישות ולשחרר את הגפיים לאחר זמן ארוך של ישיבה, עמידה או עבודה.
עד לשנות ה-40', הגרסה של ספאק טקראו בה משחקים עם רשת התפשטה ברחבי דרום-מזרח אסיה. נקבעו הכללים הרשמיים ונקבע כי שמו הרשמי של הספורט הוא "ספאק טקראו".
תחרויות.
המשחק הבינלאומי מנוהל כעת על ידי ISTAF, הפדרציה הבינלאומית של ספאק טקראו. תחרויות גדולות של הספורט כגון ISTAF SuperSeries, גביע העולם ISTAF ואליפות העולם "גביע המלך" מתקיימות מדי שנה. כיום, ספאק טקראו הוא ענף ספורט מוכר הנכלל באופן קבוע באליפויות באסיה ודרום-מזרח אסיה.
קנדה.