קלרה טיש הייתה בתם של הסוחר ליאו טיש ואשתו אדל. היא הלכה תחילה לבית הספר היסודי בעיר מגוריה אלברפלד, כיום וופרטל, מאוחר יותר למדה בתיכון "Realgymnasiale" באונטרברמן. החל משנת 1926 למדה כלכלה באוניברסיטאות בבון, ז'נבה, ברלין ולבסוף שוב בבון. בבון, מוריה היו ארתור ספייטוף, הרברט פון בקרת' וג'וזף שומפטר, שתחת הדרכתם קיבלה את הדוקטורט שלה. התזה שלה הייתה על דיון החישוב הסוציאליסטי, שזכה לתשומת לב רבה בקהילה האקדמית. שומפטר תמך בה מאוחר יותר כשהיה פרופסור באוניברסיטת הרווארד והחליף איתה מכתבים עד לגירושה לגטו מינסק.
עבודת התזה של טיש, שהסתיימה בשנת 1932. נקראה "Economic Calculation and Distribution in the Centrally Organized Socialist Commonwealth" (גרמנית: Wirtschaftsrechnung und Verteilung im zentralistisch organisierten sozialistischen Gemeinwesen). התזה שלה בן ה-24 נחשבת ל"משפיעה "(מק'קרו) ו"הישג יוצא דופן" (הגמן), והפכה אותה למבשרת של הסוציאליזם הניאו - קלאסי כמו הנרי די דיקינסון, אוסקר לנגה ואבא לרנר. פרידריך אוגוסט האייק ציטט את עבודתה וכן את שומפטר בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה". עד 1933 טיש עבדה כמדענית. נוסף על כך, היא הייתה עוזרת של ארתור ספייטוף.
בשל הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא נאלצה לעזוב את האוניברסיטה. עבדה בעבודות שונות במגזר הפרטי כדי להתקיים.
בשנת 1936 הפכה למנהלת ארגון האימוץ של ארגון הנשים היהודיות בוופרטל-אלברפלד. היא דחתה הזדמנויות שונות לעזוב את גרמניה, כנראה בגלל רצונה לעזור לילדים. שומפטר סיפק עבורה תצהיר על מנת להקל על הגירתה לארצות הברית.
ב־10 בנובמבר 1941 גורשה טיש יחד עם אחיותיה מארי וגרדה, גיסה ליאו מרקוס, ואחייניתה ארנהילד מרקוס בקבוצה ביחד עם 992 אזרחים יהודים מוופרטל, דיסלדורף ואסן לגטו מינסק, שם היא נרצחה באותו חודש.
מול הבית ב-Neumarktstraße 46 בוופרטל, בו התגוררה בעבר, הוטבעה אבן נגף לזכרה. בבית הכנסת העתיק בוופרטל מוצגת תערוכת קבע ובין היתר מוקדש לה מקום בתצוגה.
כסא קורולי
להיות שם (סרט, 1979)
להיות שם (באנגלית: Being There) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1979 בבימויו של האל אשבי, עם פיטר סלרס, שירלי מקלין ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יז'י קושינסקי ומתבסס על ספרו להיות שם משנת 1970.
עלילת הסרט היא למעשה ביקורת קומית/סטירית על החברה המודרנית בה צריך לדעת לדבר נכון, לדבר כפי שנהוג בטלוויזיה, כאשר למעשה אין צורך שיהיו דברים מאחורי המילים ואדם חסר השכלה ומוגבל שכלית יכול בצורה כזאת, להיות מועמד לנשיאות ארצות הברית.
רוב הסרט צולם באחוזת בילטמור באשוויל, צפון קרוליינה. במוזיקה משולבים קטעי פסנתר של אריק סאטי וכה אמר זרתוסטרא של ריכרד שטראוס
ב-2015 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
תקציר העלילה.
צ'אנס (פיטר סלרס) הוא גנן שבילה את רוב חייו בווילה של אדם עשיר בוושינגטון די.סי.. מלבד גננות הוא מכור לטלוויזיה כל היום, אינו יודע לקרא ולכתוב ואינו יוצא מהבית. יום אחד מודיעה לו אם הבית האפרו-אמריקאית, לואיז (רות האתוואי), כי בעל הבית מת. צ'אנס לא מגיב ונשאר לבהות בטלוויזיה.
למחרת מגיע עורך הדין פרנקלין (דייוויד קלנון) ומודיע לצ'אנס כי אין לו זכויות בבניין ועליו להיתפנות משם. צ'אנס לא מתנגד ויוצא החוצה כשהוא לבוש בחליפה משנות ה-30, מטרייה, מגבעת ותיק ושלט טלוויזיה בכיס. הוא מסתובב ללא מטרה ובוהה אנשים ובטלוויזיות בחנויות. כשקבוצת נערים מטרידה אותו הוא שולף לעברם שלט.
לבסוף הוא נעמד לפני מסך טלוויזיה עם מצלמה שמקרינה אותו על המסך. מכונית מהודרת פוגעת ברגלו. ממנה יוצאת איב ראנד (שירלי מקלין), אשתו של המיליארדר בן ראנד (מלווין דאגלס) שמציעה לו להיבדק על ידי רופא בביתה. בדרך היא שואלת לשמו והוא ממלמל "צ'אנס, גנן" (גרדנר) והיא מבינה ששמו צ'אנסי גרדינר. כל הדרך הוא צופה בתוכניות טלוויזיה במכונית.
בבית המפואר הוא מתקבל על ידי בן ראנד שחולה באנמיה אפלסטית ומקבל טיפול בערויי דם עם צוות אחיות ורופא צמוד, ד"ר רוברט אלנבי (רוברט דייהרס).
כבר מההתחלה מחבב בן את צ'אנסי שלא מרבה במילים. הוא אומר כי נאלץ לעזוב את הבית לאחר שנמכר ובן מסיק מכך כי ירד מנכסיו בגלל המדיניות של הנשיא וממשלתו.
הנשיא פרייזר (ג'ק וורדן) מגיע לביקור אצל ראנד. צ'אנסי נפגש איתו ואומר כי בטלוויזיה הוא נראה יותר קטן. הוא מדבר עם הנשיא במונחים של גינון - "יש לטפח את השורשים כדי שהגינה תצמח וכי אחרי סתיו והחורף יגיע האביב והקיץ". כשהנשיא לא מבין מסביר לו ראנד כי אלה מטפורות על מדיניות הממשלה וכי יש לעזור לתעשיינים על מנת שהכלכלה תשגשג כמו בגינה.
הנשיא מתרשם מצ'אנסי ומצטט אותו בנאום לאומה. צ'אנסי הופך לידוען ומוזמן לראיונות בטלוויזיה ולמסיבה בה הוא נפגש עם השגריר הרוסי (ריצ'רד בייסהארט) שמשוכנע שהוא מבין רוסית.
הנשיא מטיל על השירות החשאי של ארצות הברית לחקור על עברו של צ'אנסי אך הם לא מוצאים דבר. לואיז ומשפחתה צופים בתדהמה בהופעתו של צ'אנסי בטלוויזיה ומגיעים למסקנה כי רק אדם לבן יכול להגיע לפרסם כזה למרות שהוא רפה מוח ונבער מדעת..
עורך הדין פרנקלין נפגש עם ד"ר אלנבי ומוסר לו את המידע הנכון על צ'אנסי אבל הרופא מבין שראנד נהנה מנוכחותו של צ'אנסי ולא מיידע אותו.
ראנד יודע שהוא הולך למות. הוא מוריש את רכושו לאיב ורוצה שצ'אנסי יישאר בבית וישגיח עליה.
איב רוצה לקיים יחסים עם צ'אנסי אבל הוא אומר לה שהוא מעדיף לצפות (בטלוויזיה). היא מבינה שהוא רוצה לצפות בה מאוננת לפניו והיא עושה זאת אך צ'אנסי צופה כל הזמן בתרגילי יוגה בטלוויזיה ולא בה.
לבסוף מת ראנד ונערכת לו הלווייה בהשתתפות הנשיא שנואם נאום יבש. את הארון נושאים שישה מבכירי המפלגה שמתלחשים ביניהם כי המועמד המתאים ביותר להחליף את הנשיא הוא צ'אנסי גארדינר.
סמל חדרה
ראלף ארל
ראלף ארל (באנגלית: Ralph Earl; 11 במאי 1751 - 16 באוגוסט 1801) היה צייר אמריקאי, הידוע בדיוקנאותיו. הוא גם צייר שישה נופים, כולל תצוגת פנורמה של מפלי הניאגרה.
חיים.
ראלף ארל נולד ב־11 במאי 1751 בשרוסברי או בלסטר, מסצ'וסטס, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ראלף ארל ופיבי ויטמור ארל. ב־1774 עבד בניו הייבן בקונטיקט כצייר פורטרטים. בסתיו 1774 חזר ארל ללסטר שבמסצ'וסטס כדי להתחתן עם בת דודתו שרה גייטס. כעבור כמה חודשים נולדה בתם פיבי בינואר 1775. ארל השאיר את שתיהן עם הוריה של שרה וחזר לניו הייבן כדי להמשיך לצייר דיוקנאות. אשתו ובתו של ארל הצטרפו אליו לניו הייבן בנובמבר 1776, והם התגוררו שם עד מאי 1777, אז נולד בנם ג'ון. בהמשך העידה שרה כי תקופת ששת החודשים הזאת "הייתה כל הזמן שאחזקנו בית ביחד."
קריירה.
כמו רבים מהאומנים הקולוניאליים, ארל היה אוטודידקט, ובמשך שנים רבות היה צייר נודד. בשנת 1775 ביקר ארל בלקסינגטון ובקונקורד, שהיו אתרי הקרבות האחרונים במהפכה האמריקאית. אביו אמנם היה אלוף-משנה בצבא המהפכה, אך ארל עצמו היה נאמן למלוכה הבריטית. בעבודה בשיתוף עם החרט עמוס דוליטל, ארל צייר ארבע סצנות קרב שהפכו להדפסי תעמולה פרו-מהפכניים.
בשנת 1778 הוא השאיר אחריו את אשתו ובתו וברח לאנגליה כשהתחפש למשרתו של קפטן בצבא הבריטי ג'ון מאני.
בלונדון הוא נכנס לסטודיו של בנג'מין וסט, וצייר את המלך ואצילים מוכרים רבים. ארל המשיך לצייר דיוקנאות בעיירה נוריץ'. מאוחר יותר הוא התחתן עם אן וויטסייד, אישה אנגליה, אף על פי שמעולם לא סיים את נישואיו עם שרה גייטס. ב־1785 או 1786 חזר ארל לארצות הברית עם אשתו החדשה.
חזרה לאמריקה.
לאחר שובו לאמריקה, הוא צייר דיוקנאות של טימותי דווייט, המושל כאלב סטרונג, רוג'ר שרמן ואנשים בולטים אחרים. הוא גם צייר תמונה גדולה של מפלי הניאגרה. בספטמבר 1786, בעודו גר בעיר ניו יורק, נכלא ארל על כך שלא שילם את חובותיו האישיים. גם בעת שהיה בכלא צייר דיוקנאות של מבקריו, חבריו ומשפחתו כדי להקלה על החובות. הוא שוחרר בינואר 1788.
חיים אישיים.
ארל ככל הנראה הכשיר את בנו, הצייר ראלף אליסר וייטסייד ארל, [2] והייתה לו השפעה על אחיינו אוגוסטוס ארל, שנחשב לאמן האירופי הראשון שביקר בכל חמש היבשות. אחיו של ראלף ג'יימס ארל (1761–1796) היה גם צייר פורטרטים.
הוא נפטר מאלכוהליזם בבולטון, קונטיקט, ב־16 באוגוסט 1801.
מוריץ דאובלבסקי-שטרנק
מוריץ גאורג יוזף פרנץ מריה פרייהר דאובלבסקי-שטרנק (בגרמנית: Moritz Georg Josef Franz Maria Freiherr Daublebsky-Sterneck; 29 בפברואר 1912 – 10 בינואר 1986) היה חסיד אומות העולם אוסטרי.
ביוגרפיה.
נולד למוריץ יעקב דובלבסקי פון שטרנק (1871–1917) ואשתו מריה פריין סלבדורי פון ויזנהוף (1872–1962). הוא נולד בעיירה בילובץ שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עם אוכלוסייה גרמנית בעיקר.
דאובלבסקי-שטרנק היה דוקטור למשפטים, ושימש כקצין הוורמאכט בשטח שכיום מהווה חלק של סלובקיה. הוא התגורר בבית קטן בכפר בוריצה, שהיו שותפים לו קרוביו.
כאשר חיילי הוורמאכט נכנסו לסלובקיה, מגדלנה ליביה דובניצקה ואמה, שתי נשים יהודיות מווינה נמלטו אל הרי סלובקיה, שם הגיעו לכפר בוריצה. הם הגיעו אל ביתו של דאובלבסקי-שטרנק וביקשו מחסה. הוא הסכים להסתיר אותם, אף על פי שידע שהעונש על הסתרת יהודים הוא מוות. הוא טיפל בהם זמן רב, עד שנודע שבכפר השכן הוא עורר חשד.