במקור היא הייתה בכנסייה אנגליקנית. בשנת 1792 לערך היא הצטרפה לזרם ווסליאנים המתודיסטי באקסטר. לאחר שהשתכנעה שיש לה תכונות על טבעיות, היא כתבה והכתיבה נבואות בחרוזים, והכריזה על עצמה כאשת האפוקליפסה עליה מדברים בקטעים הנבואיים בספרי הקודש, על ההתגלות האלוהית.
כשהגיעה ללונדון לבקשתו של הצייר ויליאם שארפ, החלה סאות'קוט למכור מסמכים שכתבה שהיו אמורים להבטיח את מקומם של המחזיקים בהם בקרב 144,000 האנשים שייבחרו לחיי נצח.
המשיח החדש והמוות.
בגיל 64 סאות'קוט אישרה כי היא בהריון ותלד את המשיח החדש. ה־19 באוקטובר 1814 היה התאריך שנקבע ללידה, אך היא לא הופיעה, והוסבר שהיא נמצאת בטראנס.
הייתה לה צורת גוף שהעניקה לה מראה של אשה בהריון והדבר הניע את חסידיה, שהגיעו למספר של כ־100,000 בשנת 1814, בעיקר באזור לונדון.
סאות'קוט נפטרה זמן לא רב לאחר מכן. תאריך המוות הרשמי נקבע ב־27 בדצמבר 1814, אך סביר להניח שהיא נפטרה קודם, מכיוון שחסידיה שמרו על גופתה זמן מה מתוך אמונה שהיא תקום מהמתים. הם הסכימו לקבורתה רק לאחר שהגופה החלה להתפורר.
היא נקברה בסנט ג'ון ווד בינואר 1815.
מורשת.
התנועה ה"סאות'קוטית" לא הסתיימה עם מותה בשנת 1814. חסידיה מנו למעלה מ־100,000 איש, אך מספרם התמעט מאוד בסוף המאה ה-19. בשנת 1844 השאירה גברת בשם אן אסאם סכומי כסף גדולים עבור "הדפסה, פרסום והפצה של כתבי הקודש של ג'ואנה סאות'קוט". קיום הצוואה היה במחלוקת בשנת 1861 על ידי אחייניתה. נימוקיה של האחיינית כללו טיעונים כי הכתבים של ג'ואנה סאות'קוט היו חילול הקודש, בית המשפט ביטל את תקפות הירושה מאחר שהיא מנוגדת לחוקים עוד מימי הביניים.
בשנת 1881 הייתה קהילה של חסידיה שהתגוררו באזור צ'את'ם, מזרחית ללונדון, אשר נבדלו בזקנם הארוך ובנימוסיהם הטובים.
סאות'קוט השאירה קופסת עץ אטומה עם נבואות, המכונה "תיבת ג'ואנה סאות'קוט", עם ההוראה שהיא תיפתח רק בזמן משבר לאומי, ואז תפתח רק בנוכחות כל 24 הבישופים של הכנסייה האנגליקנית המכהנים באותה תקופה, שהיו צריכים ללמוד את הנבואות שלה.
נעשו ניסיונות לשכנע את הכנסייה לפתוח אותה במהלך מלחמת קרים ושוב במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1927, החוקר הארי פרייס טען כי הוא קיבל רשות לפתוח את התיבה בנוכחות איש דת אחד, הבישוף של גרנתאם.
נמצא כי התיבה הכילה רק מעט פריטים ועיתונים לא חשובים, ביניהם כרטיס לוטו ואקדח. טענותיו של פרייס כי הייתה לו התיבה האמיתית נראית חשודה בידי היסטוריונים ועל ידי חסידי סאות'קוט.
חסידיה, שהכחישו את האותנטיות של התיבה שנפתחה בשנת 1927, המשיכו ללחוץ על פתיחת התיבה האמיתית. קמפיין פרסומי בשלטי חוצות ובעיתונים לאומיים בבריטניה כמו "סאנדיי אקספרס" נערך בשנות השישים והשבעים על ידי קבוצה בולטת אחת של חסידיה, אגודת הפנאצאה בבדפורד (הוקמה בשנת 1920), כדי לנסות לשכנע את 24 הבישופים להחזיק את התיבה כשתפתח. סיסמת האגודה הייתה: "מלחמה, מחלות, פשע ושוד, והמצוקה יתגברו עד שהבישופים יפתחו את תיבת ג'ואנה סאות'קוט."
על פי האגודה, התיבה האמיתית נמצאת ברשותם במקום סודי, כאשר מקום הימצאותה ייחשף רק כאשר תקבע אספת בישופים. סאות'קוט התנבאה שיום הדין יגיע בשנת 2004.
ויליאם ליין קרייג
ויליאם ליין קרייג (נולד ב-23 באוגוסט 1949) הוא פילוסוף אנליטי, תאולוג נוצרי ואפולוגטיקן. בשנת 2016, קרייג הוכר בתור אחד מתוך החמישים הפילוסופים המשפיעים ביותר בעולם. הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה הבפטיסטית של יוסטון ובאוניברסיטת ביולה. קרייג נודע בתרומתו בפיתוח הטיעון הקוסמולוגי מגרסת ה"כלאם" לטובת קיומו של אלוהים ובפיתוח הראיות ההיסטוריות לטובת תקומתו של ישוע מן המתים.
טיעון ה"כלאם" הקוסמולוגי.
מקור הטיעון מגיע מהפילוסופיה האסלאמית של ימי הביניים (אותו פיתח אל עזאלי). במחקרו, קרייג הגן על הטיעון הן מבחינה פילוסופית והן מבחינה מדעית. להלן הגרסה אותה הוא פיתח בכתיבת עבודתו אודות הטיעון, תחת הנחייתו של הפילוסוף ג'ון היק:
קרייג מספק שלוש הצדקות לסעיף הראשון: ראשית, הוא מסביר שעיקרון הסיבתיות טבוע באינטואיציה המטאפיזית שלנו שחוסר קיום לא יכול להצמיח קיום. קרייג טוען שלחוסר קיום אין את שום תכונה או פוטנציאל ליצור דברים. שנית, הוא טוען שאם היקום היה נוצר מכלום, היינו מצפים שדברים אחרים גם כן ייווצרו מכלום, משום שאין שום דבר שמגביל חוסר קיום מליצור רק יקומים. שלישית, הוא טוען שעיקרון הסיבתיות הוא עיקרון בסיסי במדע שתואם את הניסיון היומיומי שלנו במציאות.
קרייג מספק שני טיעונים פילוסופיים ושני טיעונים מדעיים לטובת הסעיף השני. הטיעון הפילוסופי הראשון גורס שהאינסוף הממשי אינו קיים במציאות. ומאחר ועבר נצחי כרוך במספר אינסופי של אירועים במציאות, מספר האירועים לא יכול להיות אינסופי. הדרך שבה הוא מנסה להוכיח שהאינסוף הממשי לא קיים במציאות היא דרך דוגמאות של פרדוקסים וסתירות אליהם מוביל האינסוף הממשי. לדוגמה, הוא משתמש במלון של הילברט. הטיעון השני של קרייג מניח את קיומו של האינסוף הממשי, אך גורס כי הוא לעולם לא יכול להתממש. במילים אחרות, אם לא ניתן להגיע לעולם לאינסוף (משום שתמיד ניתן להוסיף איבר נוסף), ואם ליקום לעולם לא הייתה התחלה, משמע שעד היום עברו אינסוף אירועים, דבר שהוא בלתי אפשרי.
הטיעון המדעי הראשון בו משתמש קרייג הוא ההתפשטות של היקום, דהיינו, תיאורית המפץ הגדול, ולאחרונה, התיאורמה של וילנקין (שתקפה לכל מרחב קלאסי מתפשט).
הטיעון המדעי השני בו משתמש קרייג הוא החוק השני של התרמודינמיקה, על פיו, האנרגיה הזמינה של היקום הולכת ואוזלת, ולכן בהינתן עבר נצחי, האנרגיה כבר הייתה צריכה לאבד את יעילותה.
קרייג מסיק שליקום חייב להיות גורם הכרחי בקיומו- בלתי נגרם, בלתי משתנה, נצחי ולא חומרי שהביא את היקום לידי קיום. הוא מסיק שהוא חייב להיות הכרחי, כלומר בלתי נגרם, מכיוון שלא יכולה להיות שרשרת אינסופית של גורמים. מאחר שלא יכולה להיות שרשרת אינסופית של שינויים, הוא מסיק שגורם זה חייב היה להיות בלתי משתנה. מפני שהגורם ברא את המרחב, הוא חייב להיות מחוץ למרחב, לא פיזי ולא חומרי. קרייג מפתח את מסקנתו וגורס שאם הגורם הוא מכני, ואם הוא היה מספיק כדי שהיקום ייווצר, אזי הגורם לא היה יכול להתקיים ללא תוצאתו או השפעתו. הוא מביא לדוגמה, את הגורם לקיפאון המים, כלומר, טמפרטורה נמוכה מ-0. אם הטמפרטורה הייתה מתחת לאפס מנצח נצחים, אז כל המים שהיו בסביבה, היו צריכים להיות קפואים מנצח נצחים. זה בלתי אפשרי להניח שהמים התחילו פתאום לקפוא, לפני זמן סופי. המים תמיד היו צריכים להיות קפואים, כי הגורם תמיד היה נמצא ותמיד היה מספיק לקיפאון המים. לכן, הוא מסיק שאם הגורם נצחי גם אז תוצאתו צריכה להיות נצחית. הוא טוען שהדרך היחידה שבה גורם יכול להיות נצחי ובמקביל שתוצאתו תהיה זמנית, היא אם הגורם הוא אישיות, אשר יכולה להימנע מליצור משהו, וגם שיכולה לגרום בחופשיות לתוצאה בנקודת זמן מסוימת, ללא תנאים קודמים. לצורך הדוגמה, הוא טוען שאיש אשר באופן היפותטי יושב מנצח נצחים, יכול לבחור לעמוד. מכאן, הוא מסיק שהגורם חייב להיות אישיותי.
ראיות היסטוריות לתקומתו של ישוע.
את הדוקטורט שלו בתאולוגיה, קרייג הקדיש עבור האמיתות ההיסטורית של תקומתו של ישוע. קרייג כתב שני ספרים בנושא. הטיעון של קרייג הוא שקיימות שלוש עובדות מוצקות הרלוונטיות לנושא התקומה של ישוע מן המתים:
קרייג טוען שהתלמידים של ישוע לא ציפו למשיח שמת וקם מן המתים, אלא למשיח שיביס את הרומאים ויביא לעם ישראל גאולה וניצחון פוליטי. בנוסף לכך, הוא טוען שהתלמידים האמינו שהתקומה מן המתים (תקומה עם גוף חדש ולא לגוף בר תמותה) היא מאורע שיתרחש לכולם באחרית הימים, לא לבודד באמצע ההיסטוריה האנושית.
קרייג מיישם את הקריטריונים שפותחו על ידי הפילוסוף להיסטוריה בהאן מקקלה (Behan McCullagh) להערכה ולקביעת ההסבר הטוב ביותר לעובדות היסטוריות מסוימות. הקריטריונים הללו הם:
על בסיס הקריטריונים הללו, קרייג טוען שההסבר הטוב ביותר לשלוש העובדות ההיסטוריות לעיל, הוא שישוע אכן קם מן המתים, כפי שטענו תלמידיו הראשונים.
דיבייטים.
קרייג קיים עימותים רבים על נושא קיומו של אלוהים ותקומתו של ישו במשך מספר עשורים, עם האתאיסטים הבולטים ביותר: סאם האריס, כריסטופר היצ'נס, לואיס וולפרט, אנטוני פלו (שלקראת סוף חייו נהיה דאיסט), שון קרול, רוג'ר פנרוז, פיטר אטקינס, בארט הארמן, דניאל דנט ורבים אחרים. קרייג נודע בתור דובר בעל כושר שכנוע ורטוריקה יוצאים מן הכלל; בעימות שלו עם סאם האריס, האריס תיאר את קרייג בתור: "האפולוגטיקן הנוצרי שכנראה שם בחבריי האתאיסטים את יראת האלוהים". במאמרו, האתאיסט והפילוסוף מאוקספורד, דניאל קיים העביר ביקורת על האתאיסט ריצ'רד דוקינס על כך שזה סירב לקיים עימות עם קרייג, וטען שהסיבה נעוצה בכך שדוקינס לא כשיר לקיים עימות איתו עקב טיעוניו החלשים (של דוקינס) ורמת הדקדקנות והיסודיות של קרייג.
הארווי (סרט)
הארווי (באנגלית: Harvey) הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1950 בבימויו של הנרי קוסטר, עם ג'יימס סטיוארט וג'וזפין האל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "הארווי" מאת מרי צ'ייס שהועלה בברודוויי ב-1944, זכה להצלחה עצומה במשך חמש שנים וזיכה את המחברת בפרס פוליצר.
המחזה עבר עיבוד לטלוויזיה ב-1958, 1972 ו-1996.
תקציר העלילה.