הנאצים הכחישו את קיומם של הסורבים כמיעוט אתני נפרד ובחרו לסווג אותם כגרמנים. בהתאם לכך הם החלו בתהליך של "גרמניזציה" של האוכלוסייה הסורבית. הנאצים שינו שמות סורביים לשמות גרמניים ואסרו על שימוש בשפה הסורבית. סורבים שביקשו לשמור על ייחודם התרבותי סווגו כ"לאומנים" ונשלחו למחנות ריכוז.
ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
עם תבוסתה של גרמניה הנאצית הוסרו כל ההגבלות על הסורבים, ורדיפתם הופסקה. בתחילת שנות ה-50 הכינה ממשלת גרמניה המזרחית, בעידוד הסובייטים, תוכנית להקמת אוטונומיה סורבית, אולם הרעיון זכה לתמיכה מועטה מצד הגרמנים והסורבים.
המשטר המזרח-גרמני טיפח את המורשת הסורבית, הוקם משרד מיוחד שנועד להכיר את התרבות הסורבית לאוכלוסייה הגרמנית, הוקמו בתי ספר דו-לשוניים, והסורבים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
דמוגרפיה.
מכיוון שמוצא אתני אינו מתועד על ידי הרשויות בגרמניה קשה לאמוד את מספרם של הסורבים. אולם על פי הערכות יש בין 10,000 ל-30,000 דוברי סורבית (שכמעט כולם דו-לשוניים), וכ-60,000 אנשים מחשיבים את עצמם כסורבים.
הסורבים מתגוררים במדינות הגרמניות ברנדנבורג וסקסוניה.
הוועד הארצי של ארגוני נוער יהודיים
הוועד הארצי של ארגוני נוער יהודיים (בגרמנית: Reichsausschuss Der Judischen Jugendverbande) נוסד בשנת 1924 בגרמניה.
בשעתו היה מעיין ארגון של כל תנועות הנוער היהודיות שפעלו בגרמניה, אך למעשה לא הייתה לו השפעה ניכרת על מהלך חייהם של תנועות הנוער.
דבר זה השתנה כשהכיר בו השלטון הנאצי ומשרד הנהגת הנוער של הרייך, כנציג והאחראי היחידי לכל ארגוני הנוער היהודיים. דרכו הועברו כל הפקודות של השלטונות ביחס למדיניות בענייני הנוער היהודי.
אגדת עם
הפנוט
שונית וינסלו
שונית וינסלו (באנגלית: Winslow Reef) היא שונית אלמוגים תת-מימית המצוייה במרכז האוקיינוס השקט, כחלק משרשרת איי פניקס השייכים לרפובליקת קיריבטי.
השונית מצויה במיקום 01°36′ דרום, 174°57′ מערב, בעומק של 11 מטרים מתחת לפני הים. רוחבה של השונית 1.6 ק"מ ממזרח למערב, ואורכה 0.8 ק"מ מצפון לדרום. השונית עשויה מאלמוגים ורודים ומחול אדום.
השונית מוזכרת במכתביו של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון, אשר חיפש את השונית בשנת 1889 אך לא מצא אותה.
השונית באיי קוק.
שונית נוספת בשם זה מצויה באיי קוק במיקום 20°38′ דרום 160°56' מערב.
לוקוס (כתב עת)
לוקוס: כתב העת של תחום המדע הבדיוני והפנטזיה (באנגלית: Locus: The magazine of the science fiction &amp; fantasy field) הוא כתב עת העוסק בתחומי מדע בדיוני ופנטזיה, כולל מאמרים נרחבים בנושאים אלה, ומכסה את תחומי ספרות המדע הבדיוני ומגזינים העוסקים בנושאים אלה.
העיתון מתפרסם בתדירות חודשית מאז שנת 1968 ומאופיין במסגרת אדומה בוהקת.
בין התחומים הנכללים במגזין:
יוזם המגזין הוא צ'ארלס מ. בראון - עורך העיתון בפועל מאז שנת 1968, המבקר הרשמי לספריו של אייזק אסימוב, ערך מספר אנתולוגיות מדע בדיוני, והיה שותף בכתיבת מגזינים רבים.
במסגרת העבודה על המגזין לוקוס הוא זכה בפרס הוגו, יותר מכל אדם אחר. משמש באורח של כבוד במרבית כנסי המדע הבדיוני העולמיים, ומשמש כשופט במרבית ועדות הפרסים בתחום זה.
המגזין מגדיר עצמו כ-Funzine, כלומר - מגזין שכותביו שותפים לאותו תחום התעניינות, ונועד לשיתוף מידע בנושא המעניין אותם. מגזינים אלה אינם ממומנים על ידי גופים מסחריים. הכותבים למגזין ומוציאיו לאור אינם מקבלים תמורה כספית בעד עבודתם, והם מקיימים יחסי גומלין עם פרסומים אחרים בתחומים שונים, באמצעים של החלפת מידע ומתן קרדיטים הדדיים.
המגזין זכה מספר פעמים בפרס הוגו. בשנת 1984, לאחר שזכה בו מספר פעמים ברציפות, נוסד עבורו פרס מיוחד בשם "פרס הוגו למגזינים סמי-מקצועיים" (Hugo Award for Best Semiprozine).
מגזין סמי מקצועי הוא כזה העונה על הקריטריונים הבאים:
בשנת 1971 ייסד כתב העת את פרס לוקוס הניתן מדי שנה ב-15 קטגוריות שונות.
אנדרבורי
האי אנדרבורי או האי אדרבורי (באנגלית: Enderbury Island או Ederbury Island) הוא אטול קטן, בלתי מיושב, הנמצא 63 ק"מ דרום מזרחית לאי קנטון במרכז האוקיינוס השקט. האי מהווה חלק מאיי פניקס השייכים לקיריבטי. אורכו של האטול 4.8 ק"מ ורוחבו 1.6 ק"מ. את האטול מקיפות שוניות אלמוגים המגיעות למרחק של בין 60 ל-200 מטרים מחופי האטול. האטול שטוח ועליו צמחייה של שרכים נמוכים ומספר מועט של עצים.
הלגונה של האטול קטנה ביותר.
היסטוריה.
האטול התגלה בשנת 1823 על ידי משלחת ציד לווייתנים, ונקרא על שם סמיואל אנדרבי (Samuel Enderby), בעליה של חברת ציד הלווייתנים, כאשר השם נכתב בשגיאת כתיב. בשנת 1860 הכריזה ארצות הברית על שליטתה באי מכוח חוק איי הגואנו משנת 1856, והחלה בכריית גואנו במקום. כריית הגואנו הגיעה לשיאה בשנת 1870, כאשר חברת גואנו הפניקס (Phoenix Guano Company) כרתה בתקופה של 64 יום כמות של 6,000 טונות גואנו. בשנת 1877 עזבה החברה האמריקאית את האי, וחברת כרייה בריטית השתלטה על האי והמשיכה בכריית הגואנו, אולם כרייה זו לא הייתה רווחית בשל הניצול האמריקאי של המרבצים. בשנת 1938 העביר נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את האטול (וכן את האי קנטון), לשליטת משרד הפנים של ארצות הברית בשל חשיבותם האסטרטגית, שכן האיים אפשרו חניית ביניים למטוסי חברת פאן אמריקן נתיבי אוויר עולמיים, ובכך איפשרו טיסות לאוסטרליה ולניו זילנד. בפועל לא נעשה שימוש באי למטרה זו. באותה שנה התיישבו באי ארבעה מתיישבים במטרה להבטיח את השליטה האמריקאית בו, אולם בשנת 1939 הסכימו הממלכה המאוחדת וארצות הברית על חלוקת השליטה באי. ב-1942, בשל מלחמת העולם השנייה, פונו המתיישבים והבניינים באי נהרסו על מנת שלא יעשה בהם שימוש על ידי צבא יפן.
ערי רומניה לפי מספר התושבים
האגודה המיתופואטית
האגודה המיתופואטית (באנגלית: Mythopoeic Society) היא ארגון ללא מטרות רווח אשר מוקדש למחקר של ספרות פנטזיה ומיתולוגיה. האגודה מתמקדת בעיקר, אך לא באופן בלעדי, בכתביהם של ג'.ר.ר טולקין, צ'ארלס ויליאמס וק.ס. לואיס. סופרים אלו היו חברי ה"אינקלינגס", קבוצת דיון לא רשמית באוניברסיטת אוקספורד שפעלה משנות ה-30 עד לשנות ה-50 של המאה ה-20.
האגודה הוקמה ב-1967 על ידי גלן ה. גודנייט. במקור היא הורכבה מקבוצות דיון באזור לוס אנג'לס ובהמשך התרחבה לסניפים ברחבי אמריקה הצפונית. ב-1972 התמזגה עם "אגודת טולקין של אמריקה". כיום החברות באגודה פתוחה לכל אלה שקוראים, כותבים או חוקרים את ז'אנר הפנטזיה. האגודה מממנת מספר קבוצות דיון, ובכל קיץ מכנסת ועידה שנתית הידועה בשם "מיתקון" (Mythcon)
האגודה מוציאה שלושה פרסומים:
בנוסף, האגודה מוציאה לאור ספרי מחקר ומעניקה מספר פרסים לספרים ועבודות מחקר מצטיינים בתחום הפנטזיה והמיתולוגיה.
אדרבורי
נפתלי אלטר
נפתלי אלטר (נכתב לעיתים: אלתר; נולד ב-3 ביוני 1947) הוא מלחין, מפיק, שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
נפתלי אלטר נולד ב-1947 בתל אביב. בסוף שנות ה-60 היה שותף להרכב המוזיקלי "המתקוממים", שבו ניגן באורגן. משנות ה-70 החל להלחין שירים. ב-1973 הפיק את סרטו של אסי דיין "הזמנה לרצח", כתב איתו את התסריט, והלחין את פסקול הסרט.
ב-1974 הלחין את השירים באלבומו השני של אושיק לוי, שכלל בין השאר את השירים "יונתן סע הביתה" ו"לא הכרתי אותך מקרוב". ב-1975 הוציא אלטר שיר עצמאי לרדיו בשם "ועכשיו שרים". ב-1976 הוציא אלבום משותף עם אושיק לוי, "איפה טעינו", שמתוכו התפרסמו השירים "איפה טעינו" ו"זכרון יעקב", שאת מילותיו כתב אלטר. כשני עשורים אחר כך, ב-1995, חזר לשתף עמו פעולה באלבומו "לפעמים לא בכוונה".
בשנות ה-70 וה-80 הפיק וכתב תסריטים ומוזיקה לסרטים נוספים של אסי דיין, בהם "חגיגה לעיניים" (1975), "יופי של צרות" (1976), "מלך ליום אחד" (1980) ו"בחינת בגרות" (1983). ב-1976 כתב יחד עם דיין את התסריט לסרטו "גבעת חלפון אינה עונה", הלחין את שיר הנושא של הסרט ואת השיר "תן לשים ת'ראש על דיונה", וגם שיחק בו בתפקיד קטן (ש.ג. הבסיס, שאינו מאשר למר חסון להיכנס). ב-1992 הלחין את פסקול סרטו של דיין "החיים על פי אגפא", שבו נכללו גם לחניו לשירים "דניאלה" ו"במקום הזה" שכתב דיין. על סרט זה זכה אלטר בפרס אופיר למלחין הטוב ביותר.
אלטר הלחין את המוזיקה גם למספר סרטים של טל רון - "פוטו רומן" (1987) ו"יוסל'ה, איך זה קרה?" (1989), ואת "סופו של מילטון לוי" (1981) של ניסים דיין.
ב-1985 ביים סרט עצמאי, "אירית עירית", ושר את שיר הנושא שלו. הסרט עוסק בחברותן המיוחדת של אשתו דאז אירית אלטר עם עירית רזילי, אשתו לשעבר של ידידו הטוב אושיק לוי. ב-1986 ביים את הסרט "כוח משיכה", שעבורו הלחין דני רובס את המוזיקה. באותה השנה ביים את הסרט "השגעון הגדול" בכיכובם של ספי ריבלין ואריק לביא.
אלטר הלחין את השיר עוד חוזר הניגון למילים של נתן אלתרמן, שביצעה במקור נירה גל וזכה לגרסת כיסוי ידועה בביצועו של ברי סחרוף. זמרים נוספים ששרו שירים בלחנו של אלטר הם יעל לוי ("גשם הקשב לנשים"), חנן גולדבלט, נורית גלרון ומזי כהן.
בשנות ה-2000 עמד אלטר בראש קרן הקולנוע הישראלי ובמחלקות ההפקות המקוריות של טלעד. מכהן כחבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנים 2004–2008 שימש אלטר כמנהל מחלקת הדרמה של זכיינית השידור רשת. כמו כן ניהל את מחלקת הדרמה של הוט.
אלטר שיחק בעונה השנייה והשלישית של הסדרה "שטיסל", בתור איזי קאופמן, בעל גלריה אשר מגלה את כישרונו של עקיבא שטיסל ומציע לו לפתח את כישרון הציור שלו.
ב-2011 יצא אלבומו הראשון, "נסיעה".