הסרט מספר את סיפורו של רוֹבי (בגילומו של השחקן יהונתן סגל), צעיר הומוסקסואל אשר חי עם סבתו ועובד בחנות המכולת שלה. אמו נטשה אותו ועברה לגרמניה שם היא מנהלת מסעדה. עם אביו אין לו כמעט קשר. יש לו שתי אובססיות בחיים: לעשות את הסרט שיהיה הסרט העליז הראשון שזכה באוסקר וגברים. הוא מהגר זר בארצו ולא רק בגלל שמו אלא גם בגלל היותו דור שני לניצולי השואה. רובי חי כנמר בכלוב. ביום הוא עובד במכולת, מטייל בפארק ופוגש בחברים ובלילה הוא הולך לחפש זיונים בגן העצמאות, מקיים יחסי מין בשירותי מועדון ומביא לביתו שני מחבלים פלסטינים אשר עם אחד מהם הוא מקיים יחסי מין. סבתו של רובי קוראת מגזינים לנשים בגרמנית ומשחקת רמי לצלילי המוזיקה של שטראוס מעורבותה היחידה בחיי המדינה היא שהיא קוראת לערבים טרוריסטים. היא עצמה מתביישת ברובי. אביו של רובי הוא ניצול שואה בעל מבטא זר כבד המנסה להסביר לבנו שהנורמה היא משפחה עם אישה וילדים והומוסקסואלים מזדקנים לבד. באחת הסצנות האמיצות של הסרט רובי נתקל בחברו מימי התיכון (דורון רגב) ומוציא עליו את כל הזעם שלו, על הירידות ואיך חברו פחד לדבר איתו כדי שלא יצחקו עליו שהוא חבר של המתרומם. הסרט מסתיים בכך שרובי לא מצליח למצוא אף משקיע לסרטו והוא משלים עם היותו הומוסקסואל.
מועמדויות וזכיות בפרסים.
על תפקידו בסרט זה, זכה יהונתן סגל בפרס השחקן הטוב ביותר בקולנוע, מטעם משרד המסחר והתעשייה.
קיוקושינקאי
קיוקושינקאי (או קיוקושין/קיוקושינקאיקאן) היא שיטת קראטה המאופיינת במגע מלא. השיטה נוסדה בשנת 1964 על ידי מאסוטאצו אויאמה (1923–1994) שנולד תחת השם הקוריאני צ'וי יונג אוי. משמעות השם קיוקושינקאי ביפנית היא "החברה של האמת המוחלטת".
הקיוקושין פרץ דרך בכך שחוקיו מאפשרים בעיטות לראש ולרגליים, בניגוד לחוקי רבית סגנונות הקראטה האחרים. הקיוקושין הוא קרב במגע מלא ונחשב לסגנון לחימה יעיל ומציאותי יותר, המתאים במיוחד להגנה עצמית, כמו גם לשיפור עצמי ולהקניית משמעת עצמית. מתאמני MMA רבים מתאמנים בקיוקושינקאי (George st pierre, sage nurthcutt).
לאחר שהמייסד אויאמה הדגים את יכולתו ברחבי יפן, הוקמו מכוני קיוקושינקאי בכל רחבי תבל. ב-1965 נפתח ה"הונבו" - המועדון המרכזי. כיום קיימות נציגויות לשיטה בכל העולם. כיום ראש השיטה (נשיא) של ארגון הקיוקושין הבינלאומי הרשמי (IKO) אשר היה שייך לאויאמה הוא שוקי מטסואי
משמעת.
למשמעת חשיבות עליונה באומנויות בכלל, בקראטה בפרט ובקיוקושין במיוחד. רק באמצעות המשמעת יוכל המתאמן להשתפר פיזית ורוחנית, ולהתקרב להבנה אמיתית של דרך הלוחם.
מייסד הקיוקושין השאיר אחריו 7 עקרונות להם ייחס חשיבות עליונה (דוג'ו קון) ו-11 סיסמאות שאפיינו את שיטת הלימוד שלו (ניג'ו קון). זאת ועוד, ברחבי העולם נתגבשו כללי אתיקה להתנהגות במכון.
דוג'ו קון.
הדוג'ו קון (או: שבועת הדוג'ו) של קיוקושין מורכב משבעה עקרונות, שלכל אחד מהם חשיבות עליונה שווה. הדוג'ו קון נכתב על ידי מאסוטאצו אויאמה עם עזרתו של איג'י יושיקאווה, סופר יפני מפורסם.
לרוב הדוג'ו קון מדוקלם בסוף כל אימון על ידי התלמידים והמדריך.
יש לשים לב שכל העקרונות ממוספרים בספרה "1" כדי להדגיש את החשיבות הגדולה והשווה של כולם.
ניג'ו קון.
מאס אויאמה סיכם את פילוסופיית אמנויות הלחימה שלו לאחת עשרה הסיסמאות, שהיו לחלק בלתי נפרד משיטת הלימוד שלו.
כללי ההתנהגות במכון.
מכוני קיוקושין רבים בוחרים לנסח כללי התנהגות במכון, וישנם מכונים שאצלם הכללים אינם כתובים (אך עדיין קיימים). הכללים מסמלים את המשמעת הקפדנית המאפיינת את הקראטה. לפניכם רשימה של כללי התנהגות המקובלים במכונים רבים (לא רק של קיוקושין).
קאטה.
הקאטה מורכבת מרצף של הגנות, בעיטות, אגרופים, עמידות, מעבר מהגנה להתקפה ועוד, ומדמה קרב עם יריב דמיוני. באמצעות הקאטה יכול המתרגל לסגל לעצמו יכולות כמו שיווי משקל, נשימה נכונה, קואורדינציה וריכוז ברמה גבוהה. הקאטה מגלמת את עיקרון "רן מה" (Ren Ma), שפירושו "תמיד ללטש" - עם כל תרגול נוסף הצעדים בקראטה נעשים טבעיים יותר, חדים יותר ונכונים יותר. ההקפדה הדרושה כדי להקפיד על כל פרט ופרט המאפיינים את הצעדים בקאטה מפתחת משמעת עצמית ויכולת להבחין על עצמך ולהעביר ביקורת.
המטרה בתרגול הקאטה, כמו המטרה בתרגול הקראטה עצמו, היא להגיע למצב של "מו-שין" (Mushin) - אין מחשבה. התנועות צריכות להיות טבעיות ולא לנבוע מחשיבה, יכולת המגיעה רק לאחר אימונים רבים, חוזרים ונשנים.
הקאטות בקיוקושין בדרך כלל מחולקות לשתי קבוצות - קאטות צפוניות וקאטות דרומיות:
קאטות צפוניות.
פותחו על ידי מאס אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו אצל גיצ'ין פונאקושי, מייסד השוטוקאן. הקאטות של השוטוקאן נגזרו משני סגנונות אוקינאווים: שוריי-ריו ושורין-ריו, סגנון המבוסס על קמפו שאולין (או: שורין) סיני.
קאטות אלה מאופיינות בתנועות ארוכות וחזקות. שמות הקאטות הצפוניות זהים לאלה שבשוטוקאן, אך הם נהגים באוקינאווית ולא ביפנית.
קאטות דרומיות.
פותחו על ידי אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו בסגנון הקראטה האוקינאווי - גוג'ו ריו אצל גוגן יאמאגוצ'י. הקאטות בגוג'ו ריו נגזרו מסגנון קמפו סיני דרומי. חלק מהקאטות הדרומיות אינן מסורתיות ולא נגזרו משיטה אוקינאווית, אלא התפתחו בתוך הקיוקושין עצמו.
התנועות בקאטות הדרומיות יותר מעגליות וראוותניות מאלה שבקאטות הצפוניות.
קאטות נוספות: טקי סונו איצ׳י-סאן, ינצו, בסאי דאי, פינן סונו איצ׳י-גו אורה, טאיקיוקו איצ׳י-סן אורה, סוקוגי טייקיוקו סונו איצ'י-סאן.
קומיטה.
המונח קומיטה ביפנית מתייחס לקרבות. בעזרת הקומיטה, משפר הקראטקא את שליטתו והבנתו בטכניקות שלמד. הקומיטה הוא חלק חשוב ובלתי נפרד מהאימונים במרבית ארגוני הקיוקושין, במיוחד באימוניהם של תלמידים בדרגה גבוהה.
חוקי הקומיטה של הקיוקושין מתירניים הרבה יותר מאשר החוקים בשיטות קראטה אחרות, ומותרות בעיטות לראש, ברכיות, אגרופים ובעיטות לחלק הגוף העליון ובעיטות לרגליים. ילדים תמיד משתמשים במגיני ראש כדי לרכך את עוצמת הבעיטות לראש. לעומת זאת בוגרים ונוער כמעט אף פעם לא משתמשים במגינים או כפפות.
בעזרת תרגול קומיטה ניתן לרכוש שליטה עצמית, מהירות וזריזות, קואורדינציה, כוח ועוד. המטרה הראשית בקרב אינה לפצוע את היריב, אלא לבצע את המכה הנכונה בתזמון הנכון. תחרויות במגע מלא הן שונות בתכלית, שכן מטרת המתחרה היא לגרום לכמה שיותר נזק כדי להפיל את היריב. קומיטה במגע מלא בקיוקושין נחשב למבחן האולטימטיבי של כוח, סיבולת ורוח לחימה.
קרב 100 אנשים.
כדי לבחון את רוח הקרב שלהם, קראטקא בדרגות גבוהות נדרשים לערוך קרבות מרובים, כאשר בין קרב למשנהו עד לדקת מנוחה. על הלוחמים להמשיך ולהילחם גם אם נפצעו בסיבובים קודמים. לתוצאת הקרב עצמה חשיבות מועטה מאשר ליכולת להמשיך ולהילחם גם אחריו.
זוהי מסורת שהמבחן האולטימטיבי לקראטקא בקיוקושין הוא קרב (נגד) 100 אנשים (100 man fight). הלוחם צריך לערוך 100 קרבות של שתי דקות, כאשר בין קרב לקרב דקת מנוחה. כדי לעבור את המבחן, יש לנצח לפחות בחצי מסך כל הקרבות.
כיום ידוע רק על 20 לוחמים שעברו את המבחן נגד 50 יריבים, ורק על 16 לוחמים שהצליחו נגד 100 יריבים.
מספרים כי המייסד מאסוטאצו אויאמה הדגים יכולת מופלאה ורוח קרב אדירה כאשר השלים קרב (נגד) 300 אנשים בשלושה ימים.
פביולה זולואגה
פביולה זולואגה (בספרדית: Fabiola Zuluaga; נולדה ב-7 בינואר 1979 ) היא טניסאית קולומביאנית.
קריירה.
זולואגה ילידת קוקוטה, קולומביה עשתה את ההכרות הראשונה שלה עם עולם הטניס בגיל 7 כאשר אמה צירפה אותה לנבחרת הטניס המקומית "קולסנטיאס". כבר אז הבין מאמנה ריקרדו סאנצ'ז כי מדובר בכישרון. עד גיל 14 כבר זכתה פביולה במספר רב של טורנירי נוער בארצה וביבשת דרום אמריקה. למרות הפוטנציאל הטמון בה, המעיטה פביולה לצאת מהיבשת, ועד גיל 16 התמקדה בעיקר בטורנירים מקומיים, בהם גם זכתה ברובם.
בשנת 1996 החלה פביולה את פריצתה הגדולה בסבב המקצועני כאשר העפילה לחלק מהטורנירים הגדולים בעולם, ובשנת 1998 כבר הייתה בין 100 הטניסאיות הטובות בעולם.
בשנת 1999, התמקמה לה פביולה בין 50 הטובות בעולם, עם זכיות בטורנירי בוגוטה (קולומביה) וסאו פאולו (ברזיל). ביולי 2000, בגיל 21, נפגעה בכתפה הימנית ונאלצה להישאר תקופה ארוכה בבית. באמצע שנת 2002 חזרה פביולה למגרש ובטורניר הראשון שלה בבוגוטה, היא זכתה מבלי לאבד אפילו מערכה אחת. ההצלחות לא איחרו לבוא, ובשנים 2003–2004 הפכה לחלק בלתי נפרד מרשימת הטניסאיות הטובות בעולם, בעיקר לאור העפלתה ההיסטורית לחצי גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (ההישג הקולומביאני הגדול ביותר בטניס), ועם דירוג של מקום 16 בעולם.
פביולה לא הפסיקה לאיים במשחקה גם על הטניסאיות הבכירות ביותר (כולל ניצחונות על ג'ניפר קפריאטי, אמלי מאורסמו, מארי פירס, ילנה דמנטייבה ועוד), ותמיד נחשבה למשוכה קשה למעבר. עיקר כוחה היה במשחק האחורי המשובח אשר הצעיד אותה קדימה בעיקר במגרשי החמר. היא הפכה לאגדת טניס מקומית בקולומביה, ומשמשת עד היום מודל לחיקוי לטניסאיות צעירות במדינה שמקוות ללכת בדרכה.
בסוף שנת 2005 פרשה זולואגה מהטניס המקצועני לטובת חיי משפחה.
הישגים.
פביולה זכתה בסך הכול ארבע פעמים בטורניר בוגוטה המקומי (מסבב ה-WTA), ופעם אחת בטורניר סאו פאולו (1999).
1992 בספורט
החלקה על הקרח.
אליפות העולם.
אליפות העולם נערכה באוקלנד, שבקליפורניה מ-24 ל-29 במרץ:
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת ארצות הברית () זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-3 על נבחרת שווייץ ().
כדורסל.
תחרויות בינלאומיות.
אולימפיאדה.