קראל שלמון נולד בשם קרל סלומון ב-1897 בהיידלברג שבגרמניה. מורו, פרופ' פיליפ וולפרום מאוניברסיטת היידלברג, הפנה אותו אל ריכרד שטראוס בברלין, שם השלים את לימודיו.
בשנת 1933, אחרי קריירה של ניצוח והלחנה בגרמניה, עלה סלומון לארץ ישראל. בשנת 1936, עם הקמתה של תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשׂתינה (א"י) התמנה למנהל מחלקת המוזיקה של התחנה. כעבור שנתיים ייסד את תזמורת שירות השידור. משנת 1948 ניהל את מחלקת המוזיקה של קול ישראל ובשנת 1962 פרש לגמלאות. עם קום המדינה שיווה לשמו אופי עברי תוך שמירה על הצליל המקורי.
במוזיקה של שלמון ניכרה השפעה של תרבות יהדות ספרד, שהייתה חביבה עליו; פיוטים של אברהם אבן עזרא, יהודה הלוי ואחרים שימשו בסיס לכמה מיצירותיו. שני יסודות בולטים בה: מאפייני השפה העברית, התנ"ך ונופי ישראל מצד אחד, ומסורת המוזיקה של מרכז אירופה, מן הצד השני. שלמון נטה חיבה למקצבים א-סימטריים ולהרכבים בלתי שגרתיים, וחוש ההומור שלו בא לביטוי במשחקי מילים ושעשועי לשון, שכולם מצאו מקום ביצירתו המוזיקלית. כן חיבב במיוחד את צורת הווריאציות.
פאול בן-חיים.
פאול בן-חיים, יליד מינכן (1897), הגיע לארץ ישראל כמלחין עתיר ניסיון, בהשוואה להרבה מלחינים אחרים שעלו ארצה באותן שנים. הוא היה המלחין הראשון שעלה מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון; אחריו עלו קראל שלמון, חנוך יעקבי, חיים אלכסנדר ויוסף טל.
השפעת המוזיקה של מרק לברי והחיבור שעשה בין המוזיקה העממית למסורת המוזיקה האירופית ניכרת ב"וריאציות על נעימה עברית", היצירה הקאמרית השנייה שחיבר בן חיים בארץ ישראל.
זמן קצר לאחר חיבור ה"וריאציות על נעימה עברית" פנתה הזמרת ברכה צפירה אל בן חיים בבקשה לכתוב עיבודים לשיריה. צפירה פנתה גם אל בוסקוביץ', פרטוש ולברי, לאחר שקשר העבודה שלה עם נחום נרדי ניתק לאחר שמונה שנות פעילות משותפת. לפנייה זו של זמרת עממית תימנייה אל מלחיני מוזיקה אמנותית, בעלי רקע שונה כרחוק מזרח ומערב מזה שלה, נודעה חשיבות רבה בהיותה חוליה חשובה בתהליך התמורה שחלה במסורת העדות לאחר מפגשה עם התרבות הארץ-ישראלית. ברכה צפירה פעלה כמתווכת בין המלחינים האירופאים במוצאם ובמורשתם לבין מורשת השירה המזרחית ופתחה לפניהם את הדרך אל המוזיקה המזרחית, שמשכה את כולם.
לקראת יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל, בשנת 1949, חיבר בן חיים בהזמנת צה"ל את ה"תרועה לישראל". בהמשך הזמינה התזמורת הפילהרמונית הישראלית עיבוד תזמורתי ליצירה זו, ובעיבוד זה בוצעה על ידה היצירה לראשונה בניצוחו של סרג'יו צ'ליבידאקה בשנת 1951, והיא מושמעת באירועים חגיגיים. מרק לברי הזמין אצל בן חיים את הסוויטה "מחזות ישראל" – יצירה ססגונית בחמישה פרקים, בסגנון ים תיכוני, שבוצעה לראשונה בשנת 1951 בניצוח גאורג זינגר. אווירה ים-תיכונית מובהקת מאפיינת גם את הסונאטה בסול לכינור סולו, הממזגת בהצלחה אלתור מזרחי ושיטות חיבור אירופיות. הסונאטה הוקדשה ליהודי מנוחין ובוצעה לראשונה בניו יורק בשנת 1952.
בן חיים חיבר יצירות שונות בעלות אופי דתי ותנ"כי, בהן "הקנטטה הליטורגית"; "למנצח מזמור"; "גלגולים" לתזמורת משנת 1958 – מן החשובות שביצירות בן חיים, המבוססת על טעמי המקרא; "חזונו של נביא" (1959) – קנטטה על פי חזון העצמות היבשות (); "שלושה מזמורי תהילים" לסופרן, בריטון ומקהלה מעורבת (1963); קנטטה "הודיה מן המדבר" (או "מגילת ההודיה") למילים מתוך המגילות הגנוזות, לבריטון, מקהלה ותזמור שחוברה למקהלה הקאמרית תל אביב במלאת 20 שנה להקמתה (1962), ועוד.
פאול בן-חיים לקח חלק פעיל בפיתוח סגנון ים-תיכוני. הוא מצא השראה במקורות האותנטיים של המוזיקה הישראלית, בתנ"ך ובשפה העברית. הוא היה עצמאי בסגנונו ולא השתייך לשום זרם. עם תלמידיו שהיו למוזיקאים ידועי שם נמנים, בין השאר, יהודה ווהל, בן-ציון אורגד, נעם שריף, צבי אבני, עמי מעייני, שולמית רן, רמי בר-ניב, ונעמי שמר. חמישה מתלמידיו – צבי נגן, אשר בן יוחנן, יעקב גלבוע, שולמית רן ועמי מעייני – חיברו לכבוד יום הולדתו השבעים וחמישה "וריאציות על נושא מאת פאול בן-חיים", ועמי מעייני ניצח על ביצוע היצירה.
חנוך יעקבי.
חנוך יעקבי נולד ב-1909 בקניגסברג שבגרמניה, שם למד נגינה בוויולה. בשנים 1927–1930 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. מורו להלחנה שם היה פאול הינדמית. ניגן בתזמורת הקאמרית של מיכאל טאובה בברלין ומשנת 1930 בתזמורת הרדיו של פרנקפורט. ב-1933 פוטר בעקבות חוקי נירנברג. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כוויולן ברביעייה הירושלמית שהקים אמיל האוזר. היה בין המורים בקונסרבטוריון בירושלים שהקים אמיל האוזר ובהמשך לימד כינור, ויולה, תאוריה וקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים, אותה גם ניהל בשנים 1954–1958.
באותן שנים היה ויולן ראשי בתזמורת רשות השידור ואף ניצח עליה לעיתים קרובות. משנת 1958 ניגן בוויולה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שאף ביצעה מיצירותיו, עד לצאתו לגמלאות בשנת 1974. בשנה זו היה אמן אורח של הטכניון בחיפה.
אחרי צאתו לגמלאות המשיך יעקבי ללמד, לנגן ולהנחות הרכבים קאמריים שונים.
חנוך יעקבי נפטר בתל אביב בדצמבר 1990.
מרק לברי.
מרק לַבְרִי נולד בשנת 1903 בריגה בירת פלך ליבוניה של האימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה). הוא למד הלחנה בלייפציג ובשנת 1926 עבר לברלין, שם הלחין מוזיקה לתיאטרון. בשנת 1929 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של ברלין, ובתפקידו זה נשאר עד 1932. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, שב ללטביה ועבד שם, בין השנים 1932 ל-1934, באופרה הלאומית של לטביה. הוא נסע לסטוקהולם, ומשם, ב-1935, הגיע לארץ ישראל כתייר, אך בשל כורח הנסיבות נשאר בה.
לברי הסתגל במהירות לחיים בארצו החדשה, והדבר ניכר במוזיקה שחיבר, שכללה מוזיקה תזמורתית וקאמרית, אורטוריות, אופרות ושירים. לברי ראה עצמו כמלחין עממי, שהציב לו כמטרה חיבור מוזיקה קליטה ומובנת, והציבור הארץ-ישראלי אכן קיבל באהדה את שיריו. את שירו "עמק ", למילים של המשורר רפאל אליעז, הלחין זמן קצר אחרי בואו לארץ. השיר היה לחומר היסוד לפואמה הסימפונית "עמק " (1937), המשקפת את התרשמותו מנופי עמק יזרעאל ומן החיים בו וניכר בה הסגנון הים-תיכוני.
בשנת 1940 בוצעה לראשונה האורטוריה של לברי, "שיר השירים ", על פי הגרסה של מקס ברוד לשיר השירים, על ידי מקהלת הפועלים פתח תקווה והתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בניצוח לברי עצמו. סגנון האורטוריה אישי יותר מזה של "עמק". בשנת 1945 נכתבה האופרה "דן השומר ", ללברית של ברוד על פי מחזה של ש. שלום. ביצירה זו עשה לברי שימוש רב בלייטמוטיבים ושילב בה את שירו "חניתה", גם הוא למילים של ש. שלום. הפואמה הסימפונית "נגב " משנת 1954 הוקדשה לבן-גוריון.
מלחמת העצמאות נתנה השראה לסימפוניה השנייה של לברי, "סימפוניה מספר 2 (קוממיות) " ולקנטטה "עלי דווי " מ-1951, שכתב לשירים של ראובן אבינועם. בחיפה, שבה התיישב בהזמנת ראש העירייה בשנת 1962, כתב את האורטוריה "גדעון " לטקסט של חיים חפר על פי ספר שופטים וכן, בין השאר, את "קנטטת העצמאות" (1963) למילים של ש. שלום.
בשנותיו בארץ ישראל הרבה לברי לנצח על התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית ועל האופרה הישראלית בגלגוליה השונים. בשנים 1949 עד 1962 כיהן כמנהל מוזיקלי של קול ציון לגולה. מרק לברי נפטר בחיפה בשנת 1967.
אברהם דאוס.
אברהם דַאוּס נולד בברלין בירת גרמניה בשנת 1902. הוא למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, והשתלם במוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן. מעיסוקו כקורפטיטור באופרה של ברלין התקדם, בהמלצת המנצחים לאו בלך ופריץ שטידרי, לניצוח באופרה של ברסלאו. עם עליית הנאצים לשלטון הושעה מעבודתו, ולאחר שלוש שנים בפריז עלה לארץ ישראל. במשך ארבע שנים חי ועבד בתל אביב. בשנים 1940 עד 1963 חי בקיבוץ רמת הכובש ובקיבוצים אחרים, שם עבד כמחנך למוזיקה. בשנותיו האחרונות חזר לחיות בתל אביב.
בשנת 1952 החל לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים, אך בכל חומרתה נקט בה רק ברביעיית מיתרים משנת 1954. ביצירות הבאות ניכר ריכוך בחומרת השיטה אך עדיין אפשר להבחין ביסודותיה, הנגלים לאחר זמן. דוגמה לכך היא היצירה "ארבעה דיאלוגים" לכינור וצ'לו (1957). מן החשובות ביצירותיו הוא מחזור "שירי רחל" (1938), להרכב יוצא דופן – קול נמוך, חליל וויולה. ביצירה זו השתחרר דאוס מן המסורת האירופית ואימץ ערכים מזרחיים. היצירה מצטיינת בתואַם בלתי רגיל בין הטקסט למוזיקה. על יצירתו "גבת" (1951), קנטטה לטקסט מן הכרוניקה של גבת ולמילים של חברי הקיבוץ לחגיגות חצי היובל, הוענק לדאוס פרס אנגל.
אברהם דאוס נפטר בתל אביב בשנת 1974, לאחר מחלה ממושכת.
חיים אלכסנדר.
חיים אלכסנדר נולד בשנת 1915 בברלין, שם החל את לימודי המוזיקה. בשנת 1934 הורחק אלכסנדר מאיגוד המוזיקאים ובהמשך גם מן הקונסרבטוריון של ברלין. בשנת 1936 עלה ארצה הודות לפעילולתו של הכנר אמיל האוזר, שהשיג אישורי כניסה למוזיקאים יהודים צעירים ללימודים באקדמיה למוזיקה בירושלים שהקים אותו זמן. לאחר שנתיים של לימודים באקדמיה השתקע אלכסנדר בארץ והמשיך את לימודיו אצל מורים ידועי-שם, בהם שטפן וולפה וחנוך יעקבי, שדגלו בשיטות שונות ומנוגדות, וולפה בשיטתו של ארנולד שנברג ויעקבי בתורתו של הינדמית.
עם תום לימודיו החל אלכסנדר ללמד באקדמיה ע"ש רובין למוזיקה ולמחול בירושלים, שם נשאר עד יציאתו לגמלאות בשנת 1981.