שלמה מסלאוי (נולד ב-26 באוקטובר 1955) הוא יושב ראש ועד התושבים בשכונת התקווה, יושב הראש של ועד שכונות דרום תל אביב, חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם סיעת "כח לגמלאים" . ממנהיגי מאבקם של התושבים הוותיקים בדרום תל אביב והפריפריה בישראל, בהסתננות הבלתי חוקית.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1955 וגדל בשכונת הארגזים בתל אביב, במשפחה בת 13 אחים.
מסלאוי מכהן ברצף כחבר במועצת העיר ת"א-יפו החל משנת 1993. בשנת 1993 רץ כמספר 3 ברשימת לב-אני תל אביבי בראשות רוני מילוא שזכתה ל-5 מושבים במועצה. בשנת 1998 רץ ברשימת דורון לת"א בראשות דורון רובין כמספר 2. בשנים 2003–2013 כיהן כחבר מועצה מטעם סיעת הליכוד. בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 התמודד באופן עצמאי כראש רשימת תל אביב בטוחה שרצה תחת המסר של החזרת הביטחון לתושבים. מסלאוי פעיל ודובר מרכזי בתחומי רווחה וחברה (משפחות נזקקות, גמלאים, חינוך מיוחד, אמהות חד-הוריות, עולים, נשים, בני נוער, נכים, תרבות) בתל אביב. ברשימתו חברים פעילי שכונות, המתמקדים בתחום הרווחה ושיפור חיי החברה של התושבים. לאחר הבחירות ב-2013 חתם במשותף עם סיעת הגמלאים על הסכם קואליציוני עם תל אביב 1 בדגש על נושאים חברתיים. בבחירות 2018 מסלאוי רץ במשותף עם נתן וולוך כמספר 2 ברשימת "כח לגמלאים ואזרחים ותיקים". הרשימה זכתה ל-2 מושבים ומסלאוי נבחר שוב כחבר מועצה.
בתקופת כהונתו של שלמה להט, כיהן כראש אגף שפ"ע (שיפור פני העיר).
שימש כראש אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו בתקופת כהונתו של ראש העיר רוני מילוא.
כיום מכהן גם כמ"מ יו"ר ההסתדרות מרחב תל אביב מטעם סיעת "עוז", וחבר הנהלה של המכון היהודי ערבי. במועצת העיר חבר בוועדת הרווחה, ועדת משנה לתכנון ובנייה, ועדת הביקורת, ועדה לצמצום פערים ובוועדה לענייני יפו.
איגוד העובדים הסוציאליים הארצי העניק בשנת 2016, לראשונה, אות מופת לאנשי ציבור הפועלים לקידום הרווחה בחברה הישראלית ומסלאוי היה אחד מחמשת הזוכים. עם זאת, עיקר פרסומו של מסלאוי ברבים הוא בשל פעילותו בנוגע לזכויות האדם של תושבי דרום תל אביב, הנפגעים מהצפת שכונותיהם במסתננים הבלתי חוקיים מאפריקה.
מסלאוי התנגד ומבקר את החלטותיו של בג"ץ בהן הוא ביטל פעמיים, בנימוק של פגיעה בזכויות האדם, תיקונים לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). מסלאוי טוען כי התושבים הוותיקים הפכו לפליטים בארצם וכי חלק משופטי בג"ץ ספונים במגדל השן שלהם ואינם קוראים נכון את המציאות. לדעתו, הסתמכות ההחלטות על הגדר שתעצור את המסתננים היא נאיבית, כיוון שניתן לחדור באמצעות סולמות מנהרות ודרך גבול ירדן ולאחר מכן לתקוע יתד בארץ, בעזרת פסיקת בג"ץ ובסיוע ארגוני השמאל. עד לביטולו בשנית של התיקון לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) יצאו למעלה מ-5,000 מסתננים את הארץ, כיוון שזומנו למתקן השהייה "חולות" ונאסר עליהם לעבוד. כמו כן, הייתה ירידה של 40% בהיקף הפשיעה בשכונות. לדעתו של מסלאוי, בפסיקת בית המשפט הגבוה לצדק, לא ייחסו חשיבות רבה לנתונים אלה ולא התייחסו לזכויות האדם של התושבים בשכונות דרום תל אביב ולפגיעה המתמשכת לאורך שנים באורח חייהם, באיכות חייהם וברמת חייהם, כמו גם להתגברות המשמעותית בהיקף הפשיעה המדווחת ושאינה מדווחת. פגיעה זו משנה לדעתו את מסלול חייהם של התושבים, שמלכתחילה היו במעמד סוציו-אקונומי נמוך.
מסלאוי נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חברי מועצת העיר תל אביב-יפו]]
[[קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים]]
[[קטגוריה:פעילי הליכוד]]
[[קטגוריה:פעילים פוליטיים ישראלים]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1955]]
יהודה שהרבני
יהודה שהרבני (נולד ב-25 בדצמבר 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. במשך רוב הקריירה שיחק בקבוצת הכח רמת גן, ולזכותו 14 הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירה.
שהרבני החל לשחק בקבוצת הכח רמת גן באמצע שנות השישים, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושני גביעים בין 1965 ל-1973. בגמר גביע המדינה 1970/1971 הבקיע את שער הניצחון מול מכבי חיפה שהעניק לה את הגביע.
בעונת 1971/1972 בליגה הלאומית היה מלך השערים עם 21 שערים.
בעת שכיכב במדי הכח רמת גן, היה שהרבני הבועט הקבוע של כל הבעיטות החופשיות של הקבוצה בחלק ההתקפי: כדורי קרן, כדורי עונשין מוגבהים, כדורי עונשין אל השער ובעיטות 11. התפרסם במיוחד בזכות בעיטות העונשין המדויקות שלו, שכוונו פעמים רבות גם אל הפינות התחתונות של השער.
בשנת 1975 עבר שהרבני להפועל פתח תקווה, אך הקבוצה ירדה לליגה לאומית לראשונה בתולדותיה. שהרבני כבש באותה עונה 7 שערים והיה מלך שערי הקבוצה. בתום עונה זו עבר לשחק בבית"ר תל אביב, ובהמשך חזר לשחק שוב בהכח ר"ג.
נבחרת לאומית.
שהרבני שיחק 14 פעמים במדי נבחרת ישראל. משחקו הראשון של היה במאי 1966 נגד נבחרת פינלנד, ומשחקו האחרון היה במאי 1973 מול נבחרת קוריאה הדרומית. במדי הנבחרת הבקיע שהרבני שני שערים, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה בנובמבר 1971.
לאחר הפרישה.
בשנת 2002 היה בין חברי ועדה מיוחדת לבדיקת מצב הכדורגל בישראל.
בשנת 2010 היה בין ספורטאי העבר שקיבלו עיטורי כבוד על מפעל חיים מהכנסת.
מתחילת שנות ה-80 ועד תחילת שנות ה-10 של המאה ה-21, שימש שהרבני כמנהל מחלקת הספורט בעיריית רמת גן.
שהרבני שימש כפרשן בתוכנית שירים ושערים.
תארים.
תארים קבוצתיים.
הכח רמת-גן
חרב דו-ידנית
חרב דו-ידנית (גרמנית: zweihänder, אנגלית: two-handed sword) או חרב ארוכה (גרמנית: langes schwert, אנגלית: longsword) היא סוג של חרב בעלת להב וניצב ארוכים, שהונפה בשתי הידיים, והייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה במאה ה-14 עד המאה ה-16, בסוף ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס.
אטימולוגיה ומונחים.
המינוח של חרבות דו-ידניות מעורפל משום שהוא משתנה בשפות שונות, במקומות שונים ובתקופות שונות. חרבות רבות נקראו לפעמים על ידי בני תקופתן או על ידי היסטוריונים ואספנים מודרניים "חרבות ארוכות" משום שהיו ארוכות מן החרבות הטיפוסיות לזמנן, אך המילה האנגלית longsword (מילולית: "חרב ארוכה") בדרך-כלל מתייחסת לטיפוס חרב לשתי ידיים שהיה בשימוש באירופה בסוף ימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס. מילה זו, בצורתה כמילה יחידה ללא רווח או מקף מחבר, היא מילה מודרנית שהופיעה רק במאה ה-21, ואיננה קיימת עדיין באופן רשמי במרבית המילונים לאנגלית, אך היא פופולרית אצל חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות ואספני נשק, וכן אצל חובבי סוגות הרומן ההיסטורי, פנטסיה, משחקי תפקידים ומשחקי מחשב. היא קרוב לוודאי תרגום המונח הגרמני העתיק "לאנגס שוורט" (גרמנית: langes schwert, מילולית: "חרב ארוכה").
סוגים דומים של חרב נודעו באיטלקית כ"ספאדה לונגה" (spada longa, מילולית: "חרב ארוכה") ובספרדית כ"אספאדה לארגה" (espada larga, מילולית: "חרב גדולה"). אך גם מונחים אלו נפוצים יותר בתקופה המודרנית, ומרבית המקורות הכתובים ששרדו מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס השתמשו במונח הגנרי "חרב" ללא התייחסות לסוג הספציפי.
לחלופין נפוצים גם המונחים האנגלים two-handed sword ו-two-hander, שהם קרוב לוודאי תרגום המונח מגרמנית "צוויהאנדר" (zweihänder), והמונח האיטלקי "ספאדה א דואי מאני" (spada a dui mani). הפירוש המילולי של כל המונחים האלו הוא "חרב לשתי ידיים". מונחים אלו שימשו גם לחרבות ארוכות וגם לחרבות גדולות אפילו יותר, שלעיתים נקראו במונח האנגלי greatsword (מילולית: "חרב אדירה"). סוגים מקומיים של חרבות ענק כאלו נקראו באיטלקית "ספאדונה" (spadone, מילולית: חרב גדולה), בספרדית ובפורטוגזית "מונטנטה", ובסקוטלנד "קלאימור" (מגאלית סקוטית: claidheamh-mór, מילולית: "חרב ענק").
מונחים נוספים המופיעים לפעמים במקורות היסטוריים אך נפוצים בעיקר בתרבות הפופולרית המודרנית הם "חרב ממזרית" (אנגלית: bastard sword, גרמנית: bastardschwert) ו"חרב יד וחצי" (אנגלית: hand and a half sword). הכינוי "ממזר" לא היה רמיזה לייחוסם של המשתמשים בחרב (שביניהם היו מלכים ואצילים רמי מעלה) אלא ציין טיפוס "כלאיים" שבין חרב ארוכה דו-ידנית לחרב רגילה חד-ידנית. הכינוי "יד וחצי" מתייחס לניצב באורך ביניים שבין הניצב הקצר שנועד ליד אחת לניצב הארוך שנועד לשתי ידיים. תעודות היסטוריות ששרדו מחצרו של הנרי השמיני מספרות על ארגון הדגמה של אמנות לחימה במספר קטגוריות שביניהן "חרב דו-ידנית" ו"חרב ממזרית", מה שמרמז כי לפחות באנגליה של המאה ה-16 מונחים אלו אכן ציינו טיפוסים נבדלים של חרב. ואולם נראה שבמקומות ובזמנים רבים לא הקפידו על הבדל זה.
מאפיינים.
החרב הדו-ידנית דמתה במבנה הכללי שלה לחרב האירופית החד-ידנית הנפוצה בימי הביניים: בעלת להב פלדה סימטרי סביב ציר האורך שלו, ישר ורחב, עם חוד בקצהו ושתי שפות חדות משני צדדיו, ניצב ישר עם "תפוח ניצב" גדול באחוריו, ושמורות ניצב מוצלבות ארוכות. ההבדלים היו באורכו הגדול יותר של הלהב, כ-90 עד 110 ס"מ במקום כ-75 ס"מ בחרבות חד-ידניות, ובניצב הארוך יותר (20 עד 40 ס"מ) אשר איפשר אחיזה נוחה בשתי הידיים. הלהב של חרבות "ממזריות" היה בדרך-כלל באורך ביניים של 80 עד 90 ס"מ.