בשנת 2011 הוכרז בלוק ברשימת "50 המשפיעים ביותר בכלכלה" על ידי בלומברג.
רשימת חברות שחשפה מאדי ווטרס.
ננוקס
Muddy Waters Research
מרצדס-בנץ טרווגו
מרצדס-בנץ טרווגו (בגרמנית: Mercedes-Benz Travego) הוא אוטובוס תיירים מתוצרת יצרנית האוטובוסים EvoBus , חברת בת בבעלות מלאה של יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר מיוצר משנת 1999 בגרמניה.
נתן שאפל
נתן שאפל (באנגלית: Nathan Shapell; 7 במרץ 1922 – 11 במרץ 2007) היה ניצול שואה, מפתח נדל"ן ונדבן אמריקאי.
ראשית חייו וחינוכו.
נתן שאפל נולד בשם נתן שפלסקי בפולין. הוא היה נער במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין. אמו גורשה לגטו טרגובה. הוא גורש למחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד, אך שרד. לאחר המלחמה בנה דיור ליהודים חסרי בית במינצברג , גרמניה.
קריירה.
שאפל עבר ללוס אנג'לס עם אשתו בשנת 1952, לאחר שקרא על עיר זו במגזין "לייף". עד שנת 1955 הקים את שאפל תעשיות, חברה לפיתוח נדל"ן, עם אחיו דוד וגיסו מקס ווב. הוא שימש כיו"ר ומנכ"ל החברה.
שאפל פיתח את חוות MGM בת'אוזנד אוקס, קליפורניה, את קהילת המגורים של קייט היל (Kite Hill) בלגונה ניגואל, קליפורניה, את East Lake ביורבה לינדה ואת מגדלי הטיילת, פרויקט בן 510 יחידות דיור במרכז לוס אנג'לס. בסוף שנות השמונים פיתח את פורטר ראנץ' בקליפורניה, והוסיף מבני מסחר לקהילת המגורים.
יחד עם יונה גולדריך וסול ב' קסט, פיתח שאפל מבנים באזור גבעת הבונקר (Bunker Hill) במרכז לוס אנג'לס, כולל מגדלי הטיילת, טיילת גראנד ורחבת קליפורניה.
בין השנים 1969–1984 נסחרה שאפל תעשיות באופן רשמי בבורסה של ניו יורק ובבורסה הפסיפית . הוא בנה מעל 65,000 בתים בקליפורניה.
פילנתרופיה.
שאפל שימש כנשיא בעבר וחבר הנהלה של האקדמיה להישגים (Academy of Achievement). הוא שרת גם בוועדת הובר הקטנה בין השנים 1975–1994. הוא הקים והיה יו"ר משותף של פרויקט "בניית לוס אנג'לס טובה יותר", שגייס מיליון דולר עבור חסרי בית בלוס אנג'לס. בשנת 1980 הוא היה יו"ר כוח המשימה בקליפורניה בנושא דיור בר השגה. בשנת 1987 התמנה לנשיא "חינוך להתנגדות לסמים", ארגון ללא מטרות רווח. הוא שירת בסקר המגזר הפרטי של הנשיא רונלד רייגן בנושא בקרת עלויות. בשנת 1992 מינה אותו המושל פיט וילסון למועצת התחרותיות בקליפורניה כדי לסייע בעידוד הכלכלה. בשנת 1998 מינה אותו נשיא הסנאט ביל לוקייר לשבת בוועדה לסיוע בהקלת הצפיפות בבתי הכלא בקליפורניה. שאפל היה ממקימי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש ומונה שוב פעמיים על ידי הנשיא ביל קלינטון למועצה המנהלת שלו.
שאפל תרם ליד ושם, אוניברסיטת סנטה קלרה, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת תל אביב ובר-אילן. הוא תמך במרכז הרפואי Cedars-Sinai, בתוכנית DARE ובשירותי הילד והמשפחה של ויסטה דל מאר. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנטה קלרה בשנת 1986 ומאוניברסיטת תל אביב בשנת 1987. הוא היה תומך של ישראל ונסע לחזיתות כדי להראות את תמיכתו בצבא ההגנה לישראל במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
חיים אישיים.
שאפל התגורר בבוורלי הילס, קליפורניה. הוא היה נשוי ללילי שרייבר, שנפטרה בשנת 1994. היא הייתה ניצולת אושוויץ כמותו, ועבדה כמתורגמנית בכמה ממשפטי פשעי המלחמה. בתם ורה גרין (Guerin) נישאה לנוצרי פול גרין למרות התנגדות אביה. ורה ירשה את חלקו של אביה (43 אחוזים) בשאפל תעשיות.
מוות ומורשת.
שאפל נפטר ב-11 במרץ 2007 ונקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק בקולבר סיטי, קליפורניה.
בנובמבר 2013 רכשו האחים טול את חטיבת אחזקת הבתים של שאפל בתעשיית שאפל תמורת 1.6 מיליארד דולר; חלקה של ורה היה 690 מיליון דולר. ורה עדיין מחזיקה 43 אחוזים בשאר תעשיות שאפל הכוללות מעל 10,000 דירות, חמישה מרכזי קניות וארבעה בנייני משרדים בשווי של 1.7 מיליארד דולר.
כביש הזיכרון נתן שאפל בלוס אנג'לס נקרא על שמו, וכן פארק ביורבה לינדה ומגרש הכדורגל של בית הספר התיכון יורבה לינדה.
ספיח (סיפור)
"ספיח" הוא סיפור מאת חיים נחמן ביאליק, שמכיל פרקי ילדות המבוססים על חוויותיו האוטוביוגרפיות של המספר.
הסיפור נותן ביטוי עשיר לחשיבותן של השנים הראשונות בחייו של סופר כמקור בלתי נדלה של רשמים וחוויות המעובדות על יד הסופר בבגרותו. "ספיח" הוגדר על ידי הביקורת כחשוב בסיפורי הילדות בספרות העברית.
פרקי היצירה פורסמו לאורך תקופה ארוכה, שהחלה בשנת 1908 ועד לאחר מותו של ביאליק בשנת 1934.
עלילה.
הסיפור מורכב מ-15 פרקים, שאינם מסודרים בהכרח על פי התרחשותם הכרונולוגית.
נהוג לקרוא לחוויות ילדות אלו מהעולם הסובב את הילד חיים נחמן "מראות השתייה".
על הסיפור.
הפרקים של ספיח מצטרפים לפואמה אחת גדולה, כותב יעקב פיכמן, וכל פרק טעמו כשיר משובח של ביאליק. היצירה עשירה בחומר אוטוביוגרפי יותר משאר סיפוריו. גם כאן קיים פרבר הזפתים וגיבור מתמרד, אלא שכאן הגיבור הוא ילד משורר בעל עיניים בוחנות ומתרשמות. הוא איננו רואה את הדברים עצמם, אלא את לב הדברים. עולם הטבע הוא המשכו של עולם התנ"ך וההבדל בין המציאות והחלום מטושטש. אמנם, גם מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם תיארו את העולם שראו, אלא שהראייה כאן היא פנימית וציורית יותר; הנגלות והנסתרות נתפסות כאחד. ב"ספיח" התמזג לראשונה ביאליק המשורר עם ביאליק המספר. הפרק הראשון, לדעתו של פיכמן, הוא אחד מגילוייו הגאוניים של ביאליק. זהו פרק של המנון לחיים, לטבע, לכפר הולדתו של ביאליק, והוא אף טומן בחובו את גורל חייו בחלום על הפלאי שכביכול פרש משביל היריד המאובק אל עולמו הפנימי, אך בלית ברירה הוא נגרר אחר השיירה בעוזבו מאחוריו את עולמו הטהור.
"ספיח הוא סיפור על התהוותו של משורר", אומרת לאה גולדברג. היא רואה את הסמל השליט להתפתחות המשורר בארבע הזכוכיות: . ביאליק, טוענת גולדברג, מסתכל בילדותו בארבע אספקלריות שונות והדבר מתבטא גם בשיריו. תחילה הביט בילדותו מקרוב, בעיניים מציאותיות, ביקורתיות. בהדרגה, עם המרחק במקום ובזמן החלה להבשיל הבחירה האמנותית, כי ככל שהאמן מקבל פרספקטיבה רחבה, כך גם עולה יכולתו להעמיק ולהחיות את החוויה.
כדי להמחיש את טשטוש הגבולות שבין פרוזה לשירה בפרקי הילדות של "ספיח" ערך פעם אברהם אברונין תרגיל דידקטי, שבו הוא סידר שורות מהפרקים הראשונים של היצירה בשורות קצרות דמויות שיר, עד שלא ניתן היה להבחין בין תוצאות התרגיל לבין שיר מקורי אחר. עד כדי כך עמוס הטקסט של ספיח באפיוני הליריקה, כמו חזרות, תקבולות, הרמזים, מצלולים ושאר סממנים סגנוניים.
ספיח הוא מעין אוטוביוגרפיה של הספרות העברית, אומר חיים באר בהרצאתו. זהו סיפור המתאר איך צומח משורר. ספרים כמו "של מי אתה ילד" של חנוך ברטוב, "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז, "חבלים" של חיים באר - לא היו יכולים להיכתב ללא "ספיח". היצירה מתארת את מה שמצמיח סופר, איזה חסך וכאב לא ממומש בוראים מספר. ביאליק נולד מפצע ואת הפצע הזה לא הצליח למלא. ילד שגדל נעזב לנפשו ומתכנס בתוך עצמו אל עולם פנימי עשיר ומלא דמיון. הסופר, טוען באר, מתפרנס מעצמו, ואם אין לו שדי אם כדי לכלכל את נפשו הרעבה, הוא מנסה לחלוב את הכותל. זהו כותל התשוקות וכותל הדמעות כאחת. ילד שגר בפרבר הזפתים ומצליח להוציא מהעולם החומרי העלוב, עולם אסוציאטיבי כה עשיר. כי הכל משתקף בבריכה, וזה המפתח לעולמו.
הוא היה גדול הסופרים האינטרטקסטואליים של המקורות, מוסיף באר, ומי שאין לו "אוזן תלמודית" לא יקבל את מיטבו. "סדרי בראשית", "והעולם כמנהגו נהג", "מראות אלוהים", "יש לי מלבד זה, קצת מיודעים גם בין 'אלופי אדום' - מלכים קטנים, מעין 'פריצים': אלוף קנז, אלוף געתם, אלוף שובל, אלוף יעוש", האירועים התנ"כיים שהמספר מתייחס אליהם בפרק 13 - כל אלו הם רק דוגמאות מעטות מני רבות של שימוש בספרי הקודש היהודיים כהשראה לשפתו הספרותית של ביאליק. תיאורו את פרבר הזפתים ממחיש את השילוב המיוחד בין האסוציאציות של ארון הספרים היהודי ובין לשון ספרותית המתארת את מקום צמיחתו של המשורר:
חלום הפלאי והשיירה.
חלום השיירה הוא נשמתה של הפואטיקה של ביאליק, כותב הילל ברזל, שכלליה כאילו נוסחו בפרקי הילדות של ספיח, ובעיקר בתוכן החלום. הפלאי המתואר מתעסק במעשי פלאים בראותו את הנסתר בנגלה ואת הסתום במפורש, או בשמיעת הדממה ובראיית הקולות, או בקליטת מראות פלאים כערפילי טוהר, מראות שתייה, כפי שמתאר ביאליק בפרקי הספר. שיירת ההולכים לעייפה בתלם כעדר ממשיכה והולכת, ובלית ברירה גם המספר ביניהם, אך נפשו עם הפלאי שמעבר לאיבי הנחל, הוא מקור מעיין השירה שבלבו.
חלום השיירה נזכר רבות בדיונים על מהות השירה, ההשראה וייחודו של משורר.
מבנה הסיפור.
מבנהו הרופף של הסיפור נידון על ידי מבקרים רבים. יוסף אבן הגדיר את הפרקים כמעין רשימות זיכרון. גרשון שקד כתב שזהו סיפור על גבול הסיפורת, הפואמה והמסה. הסיבה שייחסו למבנה המפורר הזה, אומר אבנר הולצמן, היא התקופה הארוכה שבמהלכה התהוותה היצירה; הפרקים הראשונים (ב-ח) הופיעו ב-1908. לאחר מכן הופיעו פרקים אלו בשם "מימי הילדות" כספרון לבני הנוער, וההמשך היה בפרסום פרקים ט-טו ב-1919. הפרק הראשון למעשה נכתב אחרון לקראת פרסום הסיפור במהדורת היובל של כתבי ביאליק ב-1923. הנספח לפרק האחרון, בו הופך שמואל'יק, הילד מהפרקים הקודמים, לבחור המועמד לחופה, נכתב אמנם ב-1907 כקטע מסיפור גנוז של ביאליק בשם "בבית אבא", אך צורף לסיפור רק לאחר מותו של ביאליק, מכיוון שעורכי כתביו של ביאליק סברו שהוא אחד מפרקי ההמשך המתוכננים של "ספיח".