ב-1 באוקטובר 1994, קבוצה של פעילי תנועת אוטראקהאנד היו בדרך לדלהי כדי לערך מחאה לא-אלימה. כשהם עברו בראמפור טיראהה, כוחות משטרתיים ירו עליהם, ושישה פעילים נהרגו. בנוסף, השוטרים אנסו מספר פעילות. האירוע דרבן נשים מכל עברי אוטראקהאנד ומארגונים שונים להתאחד למאהילה מאנץ' (ארגון נשים חברתי) שמטרתו הממוקדת היא עצמאות מדינית. הארגון היה יחיד במינו לא רק מבחינת היקף פעילותו, אלא כי הוא היה אחד מארגוני העצמאות היחידים בעולם שכולו נשים. בהנהגתה של פאנט, נוסחה הדרישה שגיירסיין, עיירה קטנה במרכז שני המחוזות האתנו-גאוגרפיים העיקריים של אוטראקהאנד (קומאון וגארהוואל), תהא לבירת המדינה שתוכרז.
ב-9 בנובמבר 2000, הוכרזה אוטראקהאנד כמדינה ה-27 של הודו. אך הארגונים החברתיים התאכזבו מההתפתחויות הפוליטיות לאחר ההכרזה. לשלטון עלו בעלי כוח שלא היו חלק מתנועות המחאה והעצמאות שהביאו להקמת המדינה, ורבים מהנושאים החברתיים, הסביבתיים והכלכליים עבורם נלחמו לא השתפרו. כך שהארגונים המשיכו לפעול, במגוון נושאים שכוללים התנגדות לאלכוהול, מיגור סחר בנשים, רפורמות בחינוך, והעצמת הגראם סאבהות (מועצות כפריות). פאנט ממשיכה לפעול בתנועה הפוליטית סוואראג' אבהיאן (Swaraj Abhiyan), שמטרתו שחרור מכל סוגי הדיכויים, והפיכת הודו למדינה שוויונית וצודקת. היא גם מקדמת את רווחתן של נשים זקנות, והביאה להשקת תוכנית תלושי מזון לנזקקות.
ב-2012, פאנט הובילה מחאה מאסיבית בעקבות מותה של סטודנטית מדהראדון, שעברה אונס קבוצתי בניו דלהי. המוחות דרשו מהממשלה עונש מוות לאנסים, ונקיטת אמצעים בטיחותיים מוגברים לטובת נשים. הן ביקשו מתושבי העיר לבטל את חגיגות השנה החדשה, ופאנט הצהירה שאונס הוא הצורה המזוויעה ביותר של ניצול, ושלמרות 65 שנים של עצמאותה של הודו, נשים עדיין חיות בפחד. היא גם קראה ליצירת בתי משפט מיוחדים שיטפלו באופן זריז ואפקטיבי במקרי אונס. בין הדרישות, שבתי המשפט יחויבו לתת החלטה וגזר דין תוך זמן מוגדר, והזכירה את המקרה ברמפור, שבו נאנסו עשר נשים, ואף על פי שמספר גברים הורשעו, הם עדיין לא ריצו את עונשם, גם כעבור מספר שנים.
ב-2015 היא התנגדה למינויה של אישה טרנסג'נדרית כסגנית-יו"ר וועדת הנשים של מדינת אוטראקהאנד, בהצהרה שלדעתה אין ביכולתה של טרנסג'נדרית "להבין ולהזדהות עם בעיות של נשים".
שי בר-יעקב
ישעיהו (שי) בר יעקב (נולד ב-1958) הוא במאי ומבקר תיאטרון ישראלי ומרצה בנושאי תיאטרון.
ביוגרפיה.
את שנות תיכון עשה בר-יעקב, עד 1976, בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. למד וסיים תואר ראשון באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב במגמת בימוי. למד סיים תואר שני באוניברסיטת לונדון בהצטיינות יתרה.
שימש כבמאי תיאטרון לקבוצות תיאטרון שונות בישראל ומחוצה לה, בשנים 1985–1995. הצגותיו השתתפו בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בשנות השמונים היה עוזרו של המנהל האמנותי יוסי יזרעאלי בתיאטרון החאן.
מלמד בחוגים לתיאטרון באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה.
מאז שנת 2000 משמש כמבקר התיאטרון של העיתון ידיעות אחרונות ושל גלי צה"ל.
נשוי לעורכת הדין שירה דונביץ', בתו של נתן דונביץ'.
בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה
אריה חביב
אריה חביב (נולד ב-9 ביוני 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער במהלך שנות השבעים והשמונים, והיה שותף לזכייתה היחידה של הפועל יהוד בגביע המדינה.
קריירה.
חביב החל לשחק בשנת 1973 בקבוצת הנוער של הפועל יהוד וצורף לסגל הקבוצה הבוגרת במהלך עונת 1975/1976. באותה עונה התמודדה הקבוצה על העלייה מליגה א', אז הליגה השנייה בחשיבותה, לליגה הבכירה. לקראת סוף העונה נפצעה שוערה של הקבוצה וחביב החליפו במשחקים המכריעים, בסיומם הבטיחה הקבוצה את עלייתה. יכולותיו הטובות במשחקים אלו הקנו לו מקום בסגל הפותח של הקבוצה בעונתה הראשונה בליגה הבכירה.
בעונת 1981/1982 היה שותף לזכייתה של הפעול יהוד בגביע המדינה, לאחר שניצחה 0-1 את הפועל תל אביב במשחק הגמר. בתום עונת 1983/1984 ירד עם הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.
לאחר הירידה סירב לשחק בקבוצה, עד שלבסוף שוחרר משורותיה. לאחר קבלת השחרור עבר לשחק בקבוצת הפועל כפר סבא. בסיום העונה עבר למכבי נתניה, בה שיחק במשך שתי עונות עד שאיבד את מקומו לטובת קובי בלדב. בעונת 1987/1988 שיחק בהפועל חיפה בליגת המשנה, ובסיום העונה שב לליגה הבכירה, כשעבר לשחק בקבוצת בית"ר תל אביב, בה שיחק שתי עונות עד לפרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית.
חביב זומן לראשונה לנבחרת ישראל בשנת 1978 במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק, ובמהלך השנים רשם 25 הופעות במדי הנבחרת. חביב שיחק במדי הנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 1982, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-10 בנובמבר 1985, בניצחון 0-3 על נבחרת ניו זילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986.
קולמר פון דר גולץ
וילהלם לאופולד קולמר פרייהר פון דר גולץ (בגרמנית: Wilhelm Leopold Colmar Freiherr von der Goltz; 12 באוגוסט 1843 - 19 באפריל 1916) היה גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסרות הגרמנית אשר נשלח לסייע לצבא האימפריה העות'מאנית, והעמיד דור של קצינים עות'מאניים אשר כונה בשם עידן גולץ.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
גולץ ב-12 באוגוסט 1843 נולד בעיר ביילקנפילד שבפרוסיה המזרחית. כיום נמצאת העיר בתחומי רוסיה המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה מרוששת, ואביו ניסה את מזלו הן כקצין בצבא הפרוסי והן כחקלאי, ומת מכולרה כאשר קולמר היה בן שש. בשנת 1861 התגייס גם קולמר לצבא הפרוסי, והוצב כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5). בשנת 1864 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית בברלין, אולם אלו הופסקו ב-1866 והוא נלקח לחזית כדי לקחת חלק במלחמת אוסטריה–פרוסיה. הוא נפצע בקרב טראוטנאו , ובשנת 1867 הוצב במטכ"ל הפרוסי במחלקת הטופוגרפיה. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 צורף למטהו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה מפקד הארמייה השנייה. הוא השתתף בקרבות גרבלוט, ויוניל ומץ.
הגות צבאית.
בשנת 1871 הועלה לדרגת האופטמן והוצב במחלקת ההיסטוריה של המטכ"ל. באותה תקופה החל להתבלט כתאורטיקן והוגה צבאי. הוא פרסם את המאמר "פעילותה של הארמייה השנייה עד לכניעת מץ" (Die Operationen der II. Armee bis zur Capitulation von Metz) ולאחר מכן את "שבעת ימי לה מאן" (Die Sieben Tage von Le Mans). בשנת 1874 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-6, אולם לא הפסיק לכתוב, ובשנת 1875 פרסם את "פעילותה של הארמייה השנייה על הלואר" (Die Operationen der II. Armee an der Loire) ובשנת 1877 את "לאון גמבטה ותפיסתו הצבאית" (Léon Gambetta und seine Armeen). זה האחרון הוא שנוי במחלוקת, רבים מחשיבים אותו ליצירת מופת, והוא אף תורגם לצרפתית באותה שנה חרף תחושת הרבנשיזם האנטי-גרמני ששלט אז בצרפת. המאמר מדגיש כיצד חרף התמוטטות הצבא הצרפתי בחודשים הראשונים של מלחמת צרפת–פרוסיה, הצליח גמבטה לגייס צבא חדש מקרב העם בלבד ולעכב את מכונת המלחמה הפרוסית המיומנת. גולץ סבר כי מדינות צריכות לגייס את העם כולו למלחמה, ותמך בהנהגת גיוס חובה לשנתיים לפחות. עם זאת, בגרמניה סברו שהוא אוהד מדי את הצרפתים, ומהלל יתר על המידה את גמבטה. לפיכך, הוא הושעה זמנית מכל תפקידיו במטכ"ל והוחזר לשירות הפעיל.
ב-1878 גולץ מונה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית בברלין, ונותר בתפקיד זה כחמש שנים אשר במהלכן הועלה לדרגת מיור. בשנת 1883 פרסם את הספר "מרוסבאך ליינה-אאורשטדט" (Von Rossbach bis Jena und Auerstadt), העוסק בהיסטוריה של הצבא הפרוסי מניצחונותיו במלחמת שבע השנים עד לכישלונותיו במלחמת הקואליציה הרביעית. ב-1906 פרסם ספר נוסף בשם "העם חמוש" (Das Volk in Waffen) אשר הפך עד מהרה לקלסיקה צבאית וגם לספר ההדרכה התאורטית הרשמי של צבא ארגנטינה. גולץ היה מיליטריסט ולאומן קיצוני. בספריו הוא טוען שכדי לנצח במלחמה, על העם כולו להתגייס למענה, ולשם כך בעת שלום על החברה להיות מיליטריסטית בצורה קיצונית, והטיף ל"התמזגות מלאה של הצבא בחיים האזרחיים". גולץ ראה במלחמה דבר רצוי, הכרחי ובלתי נמנע, וסבר שכפי שבעלי חיים חזקים טורפים בעלי חיים חלשים, כך גם על מדינות חזקות לכבוש "בצדק" מדינות חלשות. גולץ סבר שמלחמה היא "ביטוי של כבוד עצמי" וטען ש"אומה בעלת שלום נצחי פירושה מוות מתמיד".
שירות ראשון בטורקיה.
לאחר תבוסתה של האימפריה העות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ביקש הסולטאן עבדול חמיד השני לבצר את ממלכתו מפני האימפריה הרוסית. בתחילת שנת 1883 הוא הגיש בקשה לשגריר הגרמני באיסטנבול לקבל קצין גרמני שיאמן וישקם את צבא האימפריה העות'מאנית. השגריר העביר את הבקשה לראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן, אשר החליט לבחור בפון דר גולץ לתפקיד. גולץ עדיין היה חשוד בפרנקופיליה בידי אנשי המטה הכללי, וכן חיפש מקור הכנסה נוסף כדי להחזיק את האחוזות הישנות של משפחתו, אשר היו מרוששות לחלוטין. ב-18 במאי 1883 פרש גולץ מהצבא הגרמני במטרה לנסוע לטורקיה ולהחליט שם האם לקבל את ההצעה. הוא הגיע לטורקיה ב-8 ביוני, וב-25 באוגוסט הוציא וילהלם הראשון, קיסר גרמניה צו מיוחד המתיר לגולץ לשרת בצבא העות'מאני עם אפשרות לחזור לצבא הגרמני אם יבקש זאת עד ה-1 באוקטובר 1885. במקביל הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. בצבא העות'מאני ניתנה לו דרגת גנרל של בריגדה.