עם שובו מווינה התמקדה עבודתו התורנית בהכנתם לדפוס של כתביו ההלכתיים. ב-1820 הדפיס את החלק הראשון של ספרו "המצרף" ובו 128 תשובות הלכתיות בנושאים שונים. בין פסקיו והנחיותיו נמנו כמה שנתפסו כמתקדמים ורפורמיסטיים: 1. היתר אכילת קטניות בפסח ליהודים ששירתו בצבא נכרי. 2. איסור למוהלים שאינם בעלי הכשרה רפואית לבצע ברית מילה. 3. חובה ללמוד את התנ"ך עם מפרשי הפשט ובדקדוק עברי. 4. עודד את הקהל היהודי להשתמש בשם משפחה, כדי להיות כאחד האדם. בעוד רבנים אחרים התנגדו לתוספת זו.
הוא התמנה לדיין בפשט ואחר כך כרבה של אובודה, בתפקידו האחרון כיהן כעשר שנים עד לפטירתו בכ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837.
בנו, רבי שלום קוניץ הדפיס את חלקו השני של ספר "המצרף" לאחר פטירת אביו.
לקריאה נוספת.
הרב חיים אשר פריימן, לטיבו של בעל 'בן יוחאי' וספרו, בתוך ישורון (מאסף תורני) כרך מ, תשע"ט
מרי פילדס
מרי פילדס, הידועה גם כמרי השחורה ו"מרי כרכרה" (באנגלית: Mary Fields; סביבות 1832–1914) הייתה האישה השחורה הראשונה שעבדה כדוורת בארצות הברית, והאישה השנייה בסך הכל שעבדה עבור שירות הדואר.
פילדס, שגובהה היה 1.82 מטר ומשקלה כ-90 ק"ג, אהבה לעשן סיגרים והייתה מסתובבת באזורי הספר של הטריטוריות המערביות כשאקדח חגור למותניה לצד קנקן ויסקי.
ביוגרפיה.
פילדס נולדה לעבדות בטנסי בסביבות שנת 1832. היא השתחררה כשהעבדות האמריקאית הוצאה מן החוק ב-1865.
לאחר מכן, עבדה בביתו של השופט אדמונד דאן בסן אנטוניו, פלורידה, עד שהתאלמן. לאחר מותה של ג'וזפין, אשת השופט, מרי לקחה את חמשת ילדיו לבית דודתם בטולדו, אוהיו. הדודה, הייתה הנזירה הראשית במנזר של מסדר אורסולה, וכינויה היה האם מרי אמדאוס. ב-1884, נשלחה האם אמדאוס לטריטוריית מונטנה, כדי להקים שם בית ספר לבנות ילידות במיסיון פטר הקדוש בעיירת קסקייד. כשהיא שמעה שהאם אמדאוס חלתה, מיהרה פילדס למונטנה כדי לסעוד אותה, ונשארה במתחם המיסיון גם אחרי שהחלימה. פילדס עבדה שם בעבודות שונות, כולל שינוע סחורה, כביסה, גידול ירקות, ושיפוצים - תחום שהיא הצליחה בו במיוחד, ואף הייתה למנהלת העבודה.
הילידים במונטנה קראו לפילדס "העורבת הלבנה" כי "היא מתנהגת כמו אישה לבנה אך עורה שחור". הלבנים לא ידעו איך לעכל אותה. תלמידת בית ספר אחת כתבה בחיבור ש"היא שותה ויסקי, והיא מקללת, והיא רפובליקנית, דבר ההופך אותה ליצור שפל ומטונף." ב-1894, לאחר ריבוי תלונות על התקוטטויותיה עם הגברים בצוותה, ולפחות קרב אקדחים אחד, הבישוף כתב לנזירות מכתב וציווה עליהן לגרש "את האישה השחורה הזו". לאחר עשור של עבודה קשה - עליה לא קיבלה פילדס פרוטה - הנזירות סברו שפילדס הרוויחה את מקומה ביניהן לחיים. אך הבישוף סירב להיעתר להתנגדותן, או לערעורה של פילדס אשר נסעה אליו להלנה באופן אישי, והיא נאלצה לעזוב, חסרת כל.
האם אמדאוס עזרה לה לפתוח מסעדה, ופילדס הייתה מגישה שם לכולם, בין אם היו להם אמצעי תשלום ואם לאו, והמסעדה פשטה את הרגל כעבור 10 חודשים.
ב-1895, כשהיא כבת 63, פילדס התקבלה לעבודה בשירות הדואר, מכיוון שהיא הצליחה לרתום שישה סוסים לכרכרת הדואר יותר מהר מכל המתחרים. בכך הפכה לאישה השנייה בשירות הדואר, הדוורת הראשונה, והאישה השחורה הראשונה בארגון. היא דיוורה באזור רחב בעזרת כרכרה, סוסים ופרד, ולעולם לא פספסה יום עבודה. כשהשלג לא אפשר הגעה בכרכרה, הייתה מביאה את הדואר ברגל, עד מרחקים של כ-20 ק"מ, כשהיא נעזרת בנעלי שלג, וסוחבת על כתפה את שק הדואר.
פילדס הייתה דמות ציבורית מכובדת בעיניי תושבי קסקייד, וכל שנה ביום הולדתה היו בתי הספר נסגרים כדי לערוך למענה חגיגה. פורטרטים שלה שאייר הצייר-הבוקר צ'ארלס ראסל עיטרו את הבנק בקסקייד, וכשעבר חוק במונטנה האוסר על נשים להיכנס למסבאות, המושל העניק לה פטור אישי.
היא הייתה האדם השחור היחיד שחי בקסקייד, דבר שהיה נכון עד שנת 1959.
היא הפסיקה את עבודתה בשירות הדואר ב-1901, בגיל 69, ופתחה מכבסה ומסעדה בעזרת האם אמדאוס.
מותה ומורשתה.
פילדס נפטרה ב-1914 בבית חולים בגרייט פולס, אך נקברה סמוך לקסקייד. השחקן זוכה האוסקר גרי קופר, שהיה יליד מונטנה, כתב ב-1959 מאמר עליה למגזין Ebony, בו הוא אמר שלמרות ש"נולדה כשפחה אי שם בטנסי, מרי נהייתה לאחת הנפשות החופשיות שאי פעם נשמו או שלפו [אקדח]".
דמותה המיתולוגית של פילדס היא דמות פופולרית בסדרות טלוויזיה וסרטים על המערב הפרוע, הכוללים "South by Northwest, "Homesteaders"",(1976), The Cherokee Kid, (1996),They Die by Dawn (2013), Hannah's Law, (2012), וגיהנום על גלגלים (2015).
כוכב הלכת המינורי 7091 Maryfields, שהתגלה ב-1992, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה בנובמבר 2019.
אברהם בניש
אברהם בֶּניש (באנגלית: Abraham Benisch; 1811, סטראז'וב, בוהמיה – 31 ביולי 1878, לונדון, אנגליה) היה עיתונאי יהודי-אנגלי ממוצא בוהמי-אוסטרי.
קורות חיים.
נולד למשפחה יהודית בעיירה דוֹרסַאוּ שבממלכת בוהמיה, האימפריה האוסטרית (כיום סטרָאז'וב, בצ'כיה). במשך כמה שנים למד רפואה באוניברסיטת וינה, אך נטש את לימודיו לפני שהגיע לתואר.
בשנת 1841 עזב את אוסטריה והתיישב באנגליה, שם חי למשך שארית חייו. למידת העברית ופעילותו הציבורית למען היהודים הבטיחו לו מוניטין רב בקרב היהודים באנגליה. הוא היה עורך ה"ג'ואיש כרוניקל" משנת 1864 ועד 1869, ושוב במהלך השנים 1875–1878, שנת מותו. קידם את הקמת ההתאחדות האנגלו-יהודית בשנת 1871.
בניש נפטר בשכונת הורנסי שבצפון לונדון ב-31 ביולי 1878.
עבודותיו.
כמו כן פרסם את הספר "Elementary Hebrew Grammar" (1852), ואת "Manual of Scripture History" (1863).
מאונגה טרוואקה
מאונגה טרוואקה (בשפת הרפה נוי: Ma′unga Terevaka) הוא ההר הגדול ביותר, הגבוה ביותר (507.41 מטרים) והצעיר ביותר מבין שלושת הרי הגעש הכבויים היוצרים את אי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה. את מורדותיו מעטרים כמה חרוטים געשיים ולועות, כולל לוע שבו יש שוכן האגם "ראנו ארוי" (Rano Aroi), אגם לוע שהוא אחד משלושת האגמים של מים מתוקים באי. כמו כן יש במורדותיו כמה מאות מערות כשהידועה בהם היא אנה טה פאהו (Ana Te Pahu), שאת פתחה מכסה צמחייה רבה והמכונה "מערת הבננות".
אי הפסחא הוא אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, הר פויקה וראנו קאו. טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (507 מטרים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את הכפים המזרחי והדרומי ומעצבים את צורתו המשולשת של האי. פויקה וראנו קאו מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן. על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך - נוצר בין שניהם. גיל שדה הלבה ברויהו (Roiho) תוארך בין 110,000 ל-150,000 שנים. הטיפוס לפסגת ההר קל ומתבצע בשביל המתחיל סמוך לאתר פסלי המואי באהו אקיווי, ברגל או על גבי סוסים. על הפסגה מנשבות רוחות חזקות לעיתים קרובות, אבל נשקפת ממנה תצפית פנורמית על האי כולו.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
אין מקרא יוצא מידי פשוטו הוא כלל תלמודי הקובע שבמקרים בהם דרשו חז"ל פסוק מסוים שלא על פי פשוטו, אין מתעלמים לחלוטין מהבנתו הפשוטה וניתן ללמוד ממנו גם את מה שנראה מפשוטו.
עיקרו של כלל זה בא להורות שניתן ללמוד ולהוציא דינים הלכתיים מפשט הכתוב, גם במקרים בהם חז"ל דרשו את הפסוק והסבו אותו ממשמעותו הפשוטה. כיום מקובל להשתמש בביטוי זה במשמעות שונה, הגורסת שאף לאחר הדרש, אין להתעלם מפשוטו של מקרא וניתן עדין להבין ולפרש את הפסוק גם בהבנתו המילולית הפשוטה.
מקור הכלל.
בגמרא מצינו כלל זה במספר מקומות. אחד מהם הוא על דברי רבי אליעזר במשנה שקובע שכלי מלחמה ("כלי זיין") נחשבים תכשיטים לאדם הלובש אותם, ולפיכך מותר לצאת בהם לרשות הרבים בשבת. האמורא אביי מוצא את מקור דברי רבי אליעזר בפסוק () "חֲגוֹר חַרְבְּךָ עַל יָרֵךְ גִּבּוֹר הוֹדְךָ וַהֲדָרֶךָ", שממנו ניתן להבין שהפסוק מתייחס לכלי מלחמה ככלים המקשטים ומפארים את הנושאם. על פרשנות זו מקשה רב כהנא שהלא כלי המלחמה שבפסוק הם משל לדברי תורה ולא לכלי מלחמה כפשוטו. ועל כך משיב לו מר בריה דרב הונא: לאחר ששמע את תשובתו ציין רב כהנא:
דוגמה נוספת היא הפסוק () "וְשֶׂרֶט לָנֶפֶשׁ לֹא תִתְּנוּ בִּבְשַׂרְכֶם", שאף על פי שחז"ל דורשים מן המילה "לנפש" הלכה נוספת, עדיין אין מקרא יוצא מידי פשוטו שחייב רק אם שרט את גופו ל"נפש" (דהיינו על אדם שמת) אך לא על צער אחר כמו ביתו שנפל או ספינתו שטבעה בים.
יוצא מכלל זה הוא האמור בתורה לגבי מצוות יבום () "וְהָיָה הַבְּכוֹר אֲשֶׁר תֵּלֵד יָקוּם עַל שֵׁם אָחִיו הַמֵּת", שפשט הכתוב מורה לכאורה שיש לקרוא לשם הבן הראשון שיוולד למייבם כשמו של האח המת. אך חז"ל פירשו (על פי גזירה שוה) שהפסוק מתייחס לאח הבכור של המת, והכתוב מורה ש"גדול האחים מייבם". בהקשר זה קובע רבא שאף על פי שבכל התורה כולה אומרים אין מקרא יוצא מידי פשוטו, כאן באה הגזירה שוה והוציאה את הפסוק ממשמעותו הפשוטה לחלוטין, ואין צורך לקרוא לבן הבכור על שם המת. לפי רש"י רבא למד חריג זה מרבותיו.
מחלוקת הראשונים בפשט ודרש.