האו"ם שב וקרא לנסיגה מוחלטת של כוחות בלגיים וכוחות חרב מתחומי קטנגה. אף על פי שאינם אמורים לתפוס צד, האו"ם הוציא הוראה מפורשת לבלום שכירי חרב זרים בכל מקום בו הכוחות נתקלו בהם. בספטמבר 1961 השתבש ניסיון לעצור קבוצה של שכירי חרב קטנגים, וכתוצאה מכך התפתח מאבק אלים. כמו כן, כוחות או"ם איריים נתפסו בג'דוטוויל לאחר מצור של מספר ימים, והוחזקו כשבויי מלחמה. סיפור זה הביך את שליחות האו"ם ואת תומכיה.
ב-18 בספטמבר 1961 מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד טס לנדולה (בצפון רודזיה) על מנת להביא להפסקת אש בין כוחות האו"ם והקטנגזים. מטוסו התרסק טרם הנחיתה, והוא נספה יחד עם שאר הנוסעים. מחליפו, או תאנט, תמך במדיניות רדיקלית יותר של מעורבות ישירה בסכסוך. קטנגה שחררה את החיילים האיריים, כחלק מעסקת שביתת נשק, שבמסגרתה או תאנט הסכים להחזיר את כוחותיו בחזרה. פעולה זו הייתה הפיכה תעמולתית עבור מואיז צ'ומבה.
התמיכה האמריקאית למשימת האו"ם חיזקה את הדרישות הבין לאומיות לפתור את המצב הנוכחי. בנובמבר 1961, פורסמה החלטה 169 אשר קראה לאו"ם להגיב על מתן זכויות האדם המדרדר ולמנוע את פרוץ מלחמת האזרחים. ההחלטה דחתה לחלוטין את ההפרדה בין קטנגה לשאר הרפובליקה, וקראה להשתמש בכל הכח הדרוש כדי "לסייע לממשלה המרכזית של הרפובליקה בשיקום ותחזוקה של החוק והסדר".
בלחץ בינלאומי, חתם מואיז צ'ומבה על הצהרה בה הסכים לקבל את סמכותה של הממשלה המרכזית וחוקת המדינה ולנטוש כל תביעה לעצמאותה של קטנגה. לאחר ההכרזה, עם זאת, השיחות הפרקטיות הגיעו למבוי סתום בעוד העימותים בין כוחות או"ם לכוחות קטנזים מקומיים נמשכו. כמו כן, בדצמבר 1961 שר החוץ הבלגי, פול-אנרי ספאק, הצהיר כי ממשלת בלגיה תתמוך באו"ם.
באותו חודש, דרום קסאי הוצפה בכוחות. הלחימה פרצה ליד אליזבת'וויל, כאשר ניסיונות הגעה להפסקת אש נכשלו, האו"ם הכריז על מבצע "גראנדסלאם", במסגרתו כבש את אליזבת'וויל וגרם לצ'ומבה לעזוב את הארץ. לאחר מכן הוסכם על הפסקת אש. בהדרגה, האו"ם השתלט על קטנגה וב-21 בינואר 1963 נכנע צ'ומבה סופית וכך סיים למעשה את פרישת קטנגה.
באופן כללי, ניתן לומר כי נפילתה של קטנגה בשנים 1962–1963 נבעה משיקומו של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, החלשת התמיכה הבלגית עם חילופי הממשל בבלגיה, החלטת האו"ם להפעיל כוח מזוין לדיכוי המרידה הקטנגית וממדיניות הנשיא קנדי בארצות הברית שראה ברפובליקה מאוחדת, כולל קטנגה, את האלטרנטיבה האידיאלית.
לאחר המשבר.
הקמת מדינת זאיר.
בשנים שלאחר משבר קונגו, מובוטו הצליח להסיר אנשי אופוזיציה רבים שהיו עלולים לאיים על שליטתו, וכך התבסס כמקור הכוח הפוליטי הדומיננטי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בעקבות כך, הוא החל לחזק את שליטתו בשטח - מספר המחוזות צומצם, תומכיו של מובוטו הוצבו בעמדות החשובות ביותר. בשנת 1967 מובוטו יצר מפלגה בשם "מפלגת העם של הרפובליקה", אשר עד שנת 1990 הייתה המפלגה החוקית היחידה במדינה, תחת החוקה החדשה של מובוטו.
בשנת 1971 שם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שונה לזאיר.
למרות ההצלחות הראשונות, שלטונו של מובוטו התאפיין במינוי מקורביו, שחיתות וניהול כלכלי כושל.
הבעיה האתנית לאחר המלחמה.
הפיצול האתני שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו הביא למאבקים אתניים שהתרחשו בתוך המדינה, במסגרתן קבוצות אתניות נאבקו להקמת פרובינציות אתניות שיבטיחו להן רוב ואוטונומיה. התוצאה בפועל הייתה חלוקה של המדינה לפרובינציות, לפי הגבולות האתניים. בסיטואציה זו, נוצר מאבק בין הפרובינציות על השלטון במרכז.
בשנים 1963–1965 התחוללה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מלחמה בין הממשלה המרכזית, שנהנתה מתמיכת המערב, לממשלת מורדים שמאלית-רדיקלית, שהוקמה על ידי הלומומביסטים במזרח - הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שנעזרו בין השאר במשלחת גדולה מקובה, בראשותו של צ'ה גווארה.
ניתן לראות את מלחמה זו כהמשך של המשבר, אך כעת נושא קטנגה לא היווה בעיה מרכזית.
נוצר עימות בין "צבא השחרור העממי" של המורדים, לבין "הצבא הלאומי הקונגולזי" כאשר השני גבר על המורדים בסיוע שכירי חרב אירופאיים.
בעולם מלחמה זו הוצגה כמאבק בין ימין לשמאל, בין פרו-סובייטים לפרו-אמריקנים, כאשר אכן הצדדים השונים זכו לתמיכה של שני ראשי המתרס של המלחמה הקרה. לכן, ניתן לראות את משבר קונגו כ"מלחמת פרוקסי" למלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית. עם זאת, הגורם האתני משמעותי אף הוא בקיום המלחמה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
החשיבות הבינ"ל של המשבר.
המהומה שנוצרה כתוצאה ממשבר קונגו ערערה את מרכז אפריקה וסייעה בהצתת המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, בדגש על מלחמת העצמאות באנגולה השכנה. לאומנים אנגוליים לאורך שנים היו בעלי קשרים ארוכים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם רבים התגוררו כגולים.
"UPA", ארגון אנגולי לאומני אשר קיבל תמיכה מהבקונגו האנגולאנית, נתמך על ידי בפוליטיקאים של "אקו" אשר ציפו להקים מחדש את הממלכה של קונגו, תוך שינוי הגבולות שנקבעו בתקופה הקולוניאלית.
מתוך אמונה שהעצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הייתה השלב הראשון בתהליך זה, ארגון ה-UPA הצית מרד שהעצים את הקונפליקט באנגולה, שנמשך עד 1974. ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שלאחר מכך נקראה זאיר, המשיכו לספק תמיכה למורדים האנגולים ואפילו השתתפו ישירות במלחמת האזרחים באנגולה.
המשבר גרם למדינות האפריקאיות העצמאיות החדשות לשקול מחדש את נאמנותן וקשריהן הפרטיים. בפרט, זה הוביל לחלוקת מדינות אפריקה לפלגים. מדינות מתונות הצטרפו לקבוצת ברזוויל, שקראה לרמת אחדות בין המדינות האפריקאיות הפרנקופוניות, לבין שימור הקשרים עם צרפת. מדינות קיצוניות הצטרפו לקבוצת קזבלנקה, שקראה לפדרציה פאן-אפריקאית (הקשורה למדינות אפריקה בלבד).
האלימות הכאוטית של המשבר וגורל הלבנים של המדינה, שרבים מהם נכנסו לרודזיה הצפונית והדרומית כפליטים, תרמו לאמונה הרווחת בקרב הלבנים שפוליטיקאים לאומנים לא היו מוכנים למשול, וגרמו לחששות כי קביעת שלטון רוב מיידי ברודזיה, אולי תוביל לסיטואציה דומה. לאחר שהמשא ומתן עם בריטניה נכשל שוב ושוב, ממשלת רודזיה הדרומית הכריזה על עצמאות חד צדדית בשנת 1965.
הפרישה של קטנגה תתברר גם כמשפיעה פוליטית באפריקה.
במהלך מלחמת האזרחים הצ'אדית הראשונה (1965-1979), חזית "הליברציה הלאומית של צ'אד" דחתה במפורש הפרדה של המדינה, בהצעתה לסלק את ממשלת פרנסואה טומבלבי, בהסתמך על חוויית פרישת קטנגה, וקבעה כי "לא תהיה קטנגה בצ'אד".
כמו כן, במלחמת האזרחים הניגרית (1967-1970), בני האיגבו של ביאפרה התנתקו מניגריה, אשר הואשמה בקידום האינטרסים של קבוצות אתניות מהצפון ואפליית האזור של האיגבו. ההפרדה של ביאפרה וקטנגה הושוו לעיתים קרובות בכתיבה אקדמאית. בניגוד לקטנגה, ביאפרה השיגה הכרה בינלאומית רשמית ודחתה את תמיכתן של חברות רב-לאומיות מערביות המעורבות בתעשיית הנפט המקומית. ביאפרה הובסה בשנת 1970 ושולבה מחדש בניגריה.
נתתי לה חיי (מחזמר)
נתתי לה חיי הוא מחזמר ישראלי מאת מאור זגורי, המבוסס על שיריו של הזמר דני סנדרסון.
המחזמר הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-2011.
המחזמר בנוי סביב שלושים מלהיטיו הגדולים של דני סנדרסון מכל התקופות: להקת כוורת, גזוז, ודודה.
תקציר העלילה.
מערכה ראשונה.
יורם צוקרמן עומד על גג מגדל שלום מאיר בתל אביב, עומד להתאבד ("נתתי לה חיי"). המספר מסביר על חייו של יורם, בן שלושים ושש, שהיה לא-יוצלח מאז ילדותו, ושבעת התקפי חרדה נוטה לעמוד על ראשו ללא סיבה ברורה. זאת למרות שהמנהג המשונה מכניס אותו לצרות רבות ("מדינה קטנה"). יורם הפך לסטנדאפיסט מצליח שצחק על עצמו, ובמהלך הופעה פגש באהובתו, איתה החליט להתחתן ("זה הכל בשבילך"). במהלך החתונה, הכלה לא מוכנה לצאת, מה שגורם לפיצוץ החתונה ("חתונה"). אהובתו עוזבת אותו, ונוסעת לחו"ל. יורם נכנס לדיכאון ומפסיק להצליח כסטנדאפיסט. הוא חוזר לגור אצל הוריו, ומוצא מקום אצל הדודה והדוד. בשלב הזה המספר מפסיק את השיר בטענה שהוא לא רוצה לשיר את השיר הספציפי הזה. יורם לא מצליח לשכוח את אהובתו ("אל תדברו איתי"). לכן מחליט יורם להתאבד בקפיצה.
יורם לא מצליח להתאבד כיוון שהוא נוחת על פז'ו. הוא פוגש ברנש מסתורי בשם "אלון נודע", שמציע לו לחתום על חוזה שבמהלכו החברה שלו, "הלא נודע", תהרוג את יורם, בתנאי שזה לא יתחרט ("הלא נודע"). לאחר שכנוע, מחליט יורם לחתום על החוזה ולמות תוך חמישה ימים. מתברר שבעקבות מכתב שאותו השאיר יורם בביתו, מתקשרים הוריו אל הדודה והדוד (המספר שוב עוצר את השיר), והם מחליטים לקחת אותו אל מוסד "שקט שקט", מוסד למתאבדים מתחילים, שנועד למנוע ממנו להתאבד.