בשנת 1942, רובם הגדול של עבודותיו הועמדו למכירה פומבית. רובם נרכשו על ידי "Fundación IWO" (הסניף הארגנטינאי של ייווא) ואוחסנו בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. כמה מציוריו נהרסו ורבים מהם ניזוקו בשנת 1994, בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. באותו פיגוע נהרגו 85 בני אדם. הציורים ששרדו הוצגו במוזיאון אדוארדו סיבורי בשנת 2011.
פבלו דוראדו
פבלו לדסמה
פבלו מפאו
פבלו מרטינס
פבלו סבאלטה
אלפרד פלכטהיים
אלפרד פלכטהיים (בגרמנית: Alfred Flechtheim; 1 באפריל 1878 – 9 במרץ 1937) היה סוחר אמנות יהודי-גרמני, אספן אמנות, עיתונאי ומו"ל שנרדף על ידי הנאצים.
ראשית חייו.
פלכטהיים נולד למשפחת סוחרים יהודית; אביו, אמיל פלכטהיים, היה סוחר תבואה. אלפרד הפך לשותף בחברת אביו לאחר התמחות עסקית בלונדון ובפריז.
סוחר אמנות.
פלכטהיים הופיע בעולם האמנות זמן קצר לאחר 1900, עם אוסף ציורים מאת וינסנט ואן גוך, פול סזאן; עבודות מוקדמות של האוונגרד הצרפתי של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ואנדרו דריין. ציורים של וסילי קנדינסקי, מוריס דה וולאמינק, גבריאלה מינטר, והאקספרסיוניסטים של הריין היינריך קמפנדונק, אוגוסט מאקה, היינריך נאון ופול אדולף סיאהאוס. פלכטהיים פתח את הגלריה הראשונה שלו בדיסלדורף בשנת 1913, ואחריו גלריות בברלין, פרנקפורט, קלן ווינה. פלכטהיים שירת בצבא גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא בחזית. עסק האמנות שלו קרס במהלך המלחמה, אך הוא נפתח מחדש בדיסלדורף בשנת 1919. יוקרתיות של הגלריה שלו משכה כוכבים וידוענים של ברלין: כוכבי קולנוע, אנשי פיננסים, ואמנים מכל סוג.
הוא ייסד את כתב העת לאמנות המודרניסטית החשוב Der Querschnitt ("חתך רוחב") שהופיע בין השנים 1921 עד שנת 1936.
פלכטהיים והנאצים.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בסוף שנות העשרים וראשית שנות השלושים של המאה העשרים, הפך פלכטהיים לדמות שלילית בגלל האמנות שדגל ותמך בה. בשנת 1933 פרצו אנשי משטרה למכירה פומבית בגלריה שלו. במרץ 1933, סוחר אמנות בשם אלכסנדר וומל, חבר בחולצות השחורות או החולצות החומות, החרים את גלריית דיסלדורף של פלכטהיים. הנאצים החרימו את הגלריה של פלכטהיים, כפי שעשו עם עסקים יהודים אחרים. לאחר המלחמה אמר חבר המפלגה לשעבר וומל שהוא אפילו לא זוכר מיהו פלכטהיים. העוזר לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עזב את גלריית פלכטהיים בשנת 1934 והחל לעבוד בגלריה בברלין של קרל בוכהולץ, שלא היה יהודי. הנאצים תפסו ומכרו את האוסף הפרטי של פלכטהיים, כמו גם את תוכן הגלריה שלו.
הגירה ומוות.
שישה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פלכטהיים, חסר הפרוטה, ברח לפריז וניסה למצוא עבודה עם שותפו העסקי לשעבר, דניאל-הנרי כהנויילר. לאחר מכן ארגן פלכטהיים תערוכות בלונדון של ציורי אמנים גרמנים גולים. ב-8 באוגוסט 1935 כתב פלכטהיים לאלפרד בר מהמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק מכתב בו הודיע ​​לו: "איבדתי את כל הכסף שלי ואת כל התמונות שלי."
עד נובמבר 1936, עוזר הגלריה לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עשה עסקה עם הנאצים שתאפשר לו להגר לניו יורק ולמכור "אמנות מנוונת" כדי לסייע במימון מאמץ המלחמה הנאצי. בינואר 1937, במימון מבוכולץ, עזב ולנטין לניו יורק והקים את גלריית קארל בוכהולץ ברחוב 46 מערב מס' 3, אשר מאוחר יותר הואשם כי שימש כצינור להבאת אמנות שדודה על ידי הנאצים לאמריקה, כולל ציורים שהוחרמו מפלכטהיים.
במרץ 1937 בלונדון החליק פלכטהיים על קרח, נלקח לבית חולים, ניקב את רגלו במסמר חלוד במיטת בית החולים שלו, פיתח זיהום דם שהוביל לקטיעת רגלו ומת.
חייו האישיים.
פלכטהיים התחתן עם בטי גולדשמידט, בת סוחר עשיר מדורטמונד. בירח דבש בפריז השקיע פלכטהיים את נדוניתו של בטי באומנות קוביסטית. הנישואין היו ללא ילדים. בטי פלכטהיים הייתה עם בעלה בלונדון בימיו האחרונים. ואז היא חזרה לברלין. בשנת 1941, כשהצטווה להתייצב לגירוש למינסק, היא נטלה התאבדה ממנה קטלנית של ורונאל. הגסטפו תפס את אוסף האמנות שלה.
פרופסור אוסיפ ק. פלכטהיים, שטבע באמצע שנות הארבעים את המונח "פוטורולוגיה", ומאוחר יותר הפך למנהל מכון אוטו סוהר במערב ברלין, היה אחיינו של אלפרד פלכטהיים.
לאחר המלחמה.
יורשי פלכטהיים מנסים לשחזר יצירות אמנות שנגנבו ממנו. עבודות אלה שוכנות במוזיאונים גרמניים ובמוזיאון לאמנות מודרנית.
"מרחץ החיילים" של ארנסט לודוויג קירכנר (1915) נותר בחזקתו של אחייניתו של פלכטהיים בברלין. הוא נרכש בשנת 1938 על ידי קורט פלדהאוסר, חבר המפלגה הנאצית. עם מותו של פלדהאוסר בשנת 1945, הבעלות על האוסף שלו עברה לאמו, שהביאה את היצירה לארצות הברית והעבירה אותה לגלריית ווייה בניו יורק בשנת 1949. לאחר מכן נרכשה על ידי הפילנתרופ והאספן האמריקאי מורטון ד' מיי מסנט לואיס בשנת 1952. מאי צבר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות האקספרסיוניזם הגרמני באמריקה ותרם למעלה מאלף יצירות מאוסף שלו למוסדות שונים; מרחץ החיילים נתרם למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1956. בשנת 1988, העבודה הפכה להיות חלק מהאוסף של קרן סולומון ר. גוגנהיים.
בשנת 2018 הוחזר "מרחץ החיילים" ליורשיו של אלפרד פלכטהיים על ידי מוזיאון וקרן סולומון גוגנהיים לאחר בחינה מקיפה של הנסיבות סביב ההיסטוריה של הציור. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 21,975,800 דולר.
"יוזף דה מונטסקיו-פזנסאק" של אוסקר קוקושקה (1910) נמכר על ידי אלכס וומל למוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם, שם הועבר מאוחר יותר למוזיאון המודרנה. הוא נותר באוסף של מוזיאון מודרנה עד שנת 2018, אז הוחזר ליורשי פלכטהיים. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 20,395,200 דולר.
פבלו סרסטה
Yahoo! Entertainment
ברנרד לויד
ברנרד לויד (באנגלית: Bernard Lloyd; 30 בינואר 1934 – 12 בדצמבר 2018) היה שחקן ולשי שנודע מהופעותיו בטלוויזיה.
ביוגרפיה.
לויד נולד בניופורט שבוויילס. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
תפקידו הידוע ביותר היה בדמות הנוסע, בסרט הטלוויזיה "The Signalman" בכיכובו של דנהולם אליוט, המבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס, ששודר במסגרת "סיפורי רוחות לחג המולד" בשנת 1976.
ב-1975 שיחק לויד בתפקיד ויליאם הולמן האנט בדרמה "The Love School" אודות האחווה הפרה-רפאליטית.
ב-1965 החל לויד להופיע בטלוויזיה בסדרה "Redcap". לויד שיחק בדרמה "Hitler's SS: Portrait in Evil", בפרק בסדרה "המפקח מורס", ובסדרה "פוארו". ב-1999 גילם את דמותו של ג'ייקוב מרלי בסרט "מזמור חג המולד". ב-2009 שיחק בתפקיד הארכיבישוף בסרט הקולנוע "ויקטוריה הצעירה".
מיכאל קייט
מיכאל קייט (נולד ב-19 בינואר 1971) הוא במאי תיאטרון, שחקן, יוצר ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה.
מיכאל קייט (במקור קייטמזוב) נולד וגדל בסנקט פטרבורג. למד במשך שנתיים מדעים מדויקים באוניברסיטה הימית וב-1990, בהיותו בן תשע עשרה, עלה עם משפחתו לישראל. בשנים 1991–1994 השלים תואר ראשון בפקולטה למדעים מדויקים, אוניברסיטת תל אביב ובמקביל לקח חלק בלהקת סטודנטים עולים מטעם משרד הקליטה.
לימודי תיאטרון.
קייט בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, בו למד בשנים 1994–1997. במהלך הלימודים זכה קייט פעמיים במלגה לשחקן מצטיין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. בשנים 2017–2018 עשה השלמה לתואר בבימוי תיאטרון בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בהנהלת קונסטנטין רייקין במוסקבה. הוא בוגר מגמת בימוי תיאטרון, מעבדת הבמאי קמה גינקאס (Kama Ginkas).
במהלך השנים השתתף קייט בהשתלמויות, מעבדות תיאטרון וכיתות אומן שונות בישראל ומחוצה לה, ביניהן: בימוי תיאטרון באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, מעבדת הבמאים הבינלאומית בתיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" (Teatr Shkola Sovremennoi Pyesi), כיתות אומן של יבגני אריה (תיאטרון גשר, במסגרת סדנאות הבמה; אצל אריה השתלם גם כבמאי בהפקת "אני דון קיחוטה" ב"גשר"), ברוס מאיירס, קייט ג'ונסטון, יוסי יזרעאלי, שולי רנד, אדולף שפירא (בתיאטרון יידישפיל) וקונסטנטין רייקין (בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בהנהלת קונסטנטין רייקין).
משחק בתיאטרון.
לאחר שסיים את לימודיו שיחק קייט בשלוש הפקות תיאטרון לילדים; שתיים בבימויו של גדי צדקה: "בעלת הארמון" ו"חנה סנש" ואחת בבימויו של חנוך רעים: "חברים עד הסוף". ב-2000 הצטרף ללהקת התיאטרון "יידישפיל" ולקח חלק בשתי הפקותיה: "הרוטשילדים" ו"שני קונילמל". בשנת 2000 גילם את דמות המספר בהצגה "מעשה מופלא שקרה בגלטינה" מאת דניאל הורוביץ וקלאודיה דלה סטה, בבימויו של דניאל הורוביץ; ההצגה זכתה בפרס הראשון להצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו. בשנים 2000–2002 השתתף בהצגת התיאטרון תנועה "הערב שוב רוקדים" בבימוי יגאל עזרתי וגבי אלדור בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. בשנת 2004 שיחק בהצגה "הזר" בתיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין, על-פי הרומן בשם זה מאת אלבר קאמי, ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי, הצגת השנה בקטגוריית פרינג'.
משחק בקולנוע וטלוויזיה.