בשנת 1170 אורסה אלינור לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, אולם הנישואים התעכבו עד לשנת 1177, בשל גילה הצעיר ובשל המהומה שהתעוררה באירופה לאחר שאביה רצח את הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס בקט. מטרת אביה בסידור הנישואין הייתה להגן על הגבול בפירנאים של דוכסות אקיטן, ואילו אלפונסו חיפש בן ברית כנגד יריבו סנצ'ו השישי, מלך נווארה.
בשנת 1200 פלש אלפונסו לגסקוניה בטענה כי הוא היה אמור לקבל אותה כחלק מהנדוניה שהובטחה לו. טענה כזו לא נראית הגיונית על פניה, שכן לא סביר שאביה של אלינור היה מוותר על חלק כה משמעותי מנחלותיו, מה גם שגסקוניה הייתה רכושה הפרטי של המלכה, אלינור מאקוויטניה. לכל היותר הוצעה הדוכסות כערבות עד לתשלום מלוא הנדוניה. בשנת 1208 ויתר אלפונסו על התביעה. עם זאת, נין של השניים, אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, טען לבעלותו על גסקוניה, בשל אותו עניין בדיוק.
כמו אימה, אלינור מאקוויטניה, גם אלינור מאנגליה הייתה בעלת כח פוליטי והשפעה בזכות חוזה הנישואין שלה, שבמסגרתו נתנה לה שליטה על נחלות, ערים וטירות בכל רחבי הממלכה. כוחה השתווה כמעט לכוחו של בעלה, ונראה ששררה ביניהם הערכה ואהבה שכן הוא קבע בצוואתו כי לאחר מותו היא תשלוט בממלכה יחד עם בנם. היא הייתה זאת שהביאה לחתונת בתה ברנגלה, מלכת קסטיליה עם אלפונסו התשיעי, מלך לאון.
אלינור גם המשיכה את המסורת מבית אימה, והייתה פטרונית לטרובדורים ולתרבות החצרונית. היא תמכה במוסדות דת, ועסקה רבות בפעולות צדקה וסעד לנזקקים. היא הקדישה קפלה בקתדרלת טולדו לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט, שאותו רצח אביה.
בשנת 1214 מת בעלה אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ומרוב צער חלתה אלינור ומתה בבורגוס 28 ימים לאחר מכן, ב-31 באוקטובר.
משפחתה.
בשנת 1177 התחתנה אלינור עם אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
בוריס פודולסקי
בוריס פּוֹדוֹלסקי (באנגלית: Boris Podolsky; 29 ביוני 1896 - 28 בנובמבר 1966) היה פיזיקאי רוסי-אמריקאי יהודי הידוע בעבודתו עם אלברט איינשטיין ונתן רוזן על שזירה קוונטית והפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן. שנים רבות לאחר מותו נחשף כי הוא היה מרגל סובייטי אשר שיתף מידע מדעי מסווג עם ברית המועצות.
ילדות ולימודים אקדמיים.
פודולסקי נולד ב-1896 למשפחה יהודית ענייה בטאגאנרוג שבאימפריה הרוסית. ב-1913 היגר לארצות הברית. לאחר שקיבל תואר בוגר בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1918, שירת בצבא ולאחר מכן עבד בחברת החשמל של לוס אנג'לס. ב-1926 קיבל תואר מוסמך במתמטיקה מאוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-1928 הוענק לו תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית מטעם המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
קריירה.
במסגרת מלגה של המועצה הלאומית למחקר, פודולסקי בילה שנה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואחר כך שנה באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1930 חזר אל המכון הטכנולוגי של קליפורניה לעבוד עם ריצ'רד ס. טולמן במשך שנה. לאחר מכן עבר למכון האוקראיני לפיזיקה וטכנולוגיה בחרקוב שבברית המועצות, שם עבד בשיתוף עם ולדימיר פוק, פול דיראק (שהיה שם בביקור) ולב לנדאו. בשנת 1933 חזר לארצות הברית עם מלגה מטעם המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
במכתב מ-10 בנובמבר 1933 לאברהם פלֶקסנר, המנהל-המייסד של המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, תיאר איינשטיין את פודולסקי כ"אחד המבריקים ביותר מבין הצעירים שעבדו ופורסמו עם פול דיראק". ב-1935 כתבו איינשטיין ואחרים במכון מכתבי המלצה לפודולסקי, שהופנו אל לואיס ט' מור, דקאן בית הספר ללימודי מוסמכים של אוניברסיטת סינסינטי, ובו כתב איינשטיין: "אני שמח לספר לך כי אני מעריך מאוד את יכולותיו של פודולסקי ... הוא חוקר עצמאי בעל כישרון שאינו מוטל בספק". בשנת 1935 קיבל פודולסקי משרה כפרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת סינסינטי. ב-1961 עבר לאוניברסיטת זייווייר (Xavier) שבסינסינטי, שם עבד עד מותו ב-1966.
עבודתו.
במסגרת עבודה עם אלברט איינשטיין ונתן רוזן הגה פודולסקי את הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן. מאמר מפורסם זה עורר דיון על הפירוש של מכניקת הקוונטים, שהגיע לשיאו עם משפט בל ועם הופעת תורת האינפורמציה הקוונטית.
בשנת 1933 ביקשו פודולסקי ולב לנדאו לכתוב ספר לימוד על אלקטרומגנטיות המתחיל בתורת היחסות הפרטית ושם דגש על הנחות תאורטיות לעומת חוקים שמקורם בניסוי. פרויקט זה לא נשא פרי, בשל חזרתו של פודולסקי לארצות הברית. על אותו בסיס, חיברו פודולסקי וקייזר קוּנץ את "יסודות האלקטרודינמיקה" (1969), שבנו של פודולסקי, רוברט, תרם לו את רוב השאלות שבסוף כל פרק.
ריגול.
בספר משנת 2009 בשם "מרגלים: עלייתו ונפילתו של הק.ג.ב. באמריקה" ("Spies: The Rise and Fall of the KGB in America"), מזוהה פודולסקי כמרגל בזמן מלחמת העולם השנייה. על פי הנטען שם, פודולסקי התקשר עם המודיעין הסובייטי והמליץ לברית המועצות על עיבוד אורניום-235. כפי שנראה ממסמכי הק.ג.ב. ומסמכי וינונה פודולסקי פעל תחת שם קוד "קוונטום", והעביר כנראה לידיעת הסובייטים מידע שצבר מהמגעים שלו בקהילה המדעית: משוואות כימיות מורכבות על תהליך של דיפוזיה גזית כדי להפריד אורניום-235 משאריות אורניום-238 לא רצויות. על פי מקורות סובייטיים שנותחו לאחרונה על ידי היסטוריונים, בניגוד למרבית המרגלים הסובייטיים שפעלו בארצות הברית, שהעבירו מידע רק מטעמים אידאולוגיים, נראה כי פודולסקי העביר את המידע הזה תמורת מחיר (300 דולר).
בתרבות.
דמותו של פודולסקי מגולמת על ידי השחקן ג 'ין סאקס בסרט ההוליוודי אהבה אטומית (1994).
קהילת יהודי תאפילאלת
קהילת יהודי תאפילאלת הייתה קהילה יהודית גדולה במרוקו שהיוותה מרכז דתי חשוב ופעיל. היו לה קשרים הדוקים עם שאר הקהילות היהודיות של מרוקו. בקהילה זו פעלו רבנים חשובים. קהילה זו ישבה במחוז תאפילאלת שהוא אזור גאוגרפי ונווה מדבר במרוקו, בקצהו הצפוני של מדבר סהרה.
תולדות הקהילה.
תולדות חייה של הקהילה היהודית קשורים לעלייתו של מחוז תאפילאלת כולו. ישנם עדויות המוכיחות את הנוכחות היהודית הקדומה:
משנת 1054 נפגעה הקהילה היהודית על ידי שלטון המוראביטון ומשנת 1154 נפגעו משלטונם של האל-מוואחידון, על הפגיעה האחרונה קונן אבן עזרא בקינתו המפורסמת אהה ירד עלי ספרד. מצבה השתפר לאחר שהוענק להם המעמד של ד'ימי. קהילת יהודי תאפילאלת הייתה קהילה חיה ותוססת גם בתקופה הקולוניאלית צרפתית וגם לאחריה. עדות לקיומה של הקהילה עולה מהספר "דברי הימים של פאס", בו מוזכרים מקרים המוכיחים התיישבות יהודית בתאפילאלת.
חיי הקהילה.
שפת לימוד התורה בקהילה הייתה עברית אך השפה המדוברת הייתה מרוקאית יהודית. הקהילה הייתה קהילה דתית שמתוכה יצאו רבנים גדולים וחשובים.
עיסוק היהודים.
אנשי הקהילה היו בעיקר סוחרים זעירים, צורפים, רוקעי נחושת, חייטים, נפחים וסנדלרים.
רבני הקהילה.
בקרב קהילת יהודי תאפילאלת פעלה משפחת הרבנים המוכרת משפחת אבוחצירא. הם ישבו בעיקר בעיר ריסאני. רבי יעקב אבוחצירא פעל בעיר לחידוש מפעל תורני ולהגברת ללימוד התורה בקרב יהודי עיר. כמו כן, הוא הקים ישיבה שנקראה על שמו ועמד בראשה. הוא היווה דמות רוחנית וגם שימש כפרנס. שושלת משפחת אבוחצירא שימשו כדיינים ברבנות, השתמשו בחוכמתם למען חיזוק החינוך היהודי בקרב ילדי הקהילה. בנוסף, הקימו תלמודי תורה ובתי כנסת. בנוסף למשפחת אבוחצירא פעלו במחוז רבנים נוספים לדוגמה: משפחת לעסרי, אמסלם, בן-הרוש, הרוש, שיטרית, פרץ, תורג'מן ועוד. בנוסף לכך הרבנים לא קיבלו שכר מהקהילה על תפקידם.
בתי כנסת בקהילה.
משפחת אבוחצירא הקימו שלושה בתי כנסת. הגדול שבהם היה של רבי ישראל אבוחצירא (הבאבא סאלי). השני שימש את המעמד הבינוני והשלישי נועד ליתר העם. בתי הכנסת נבנו בלבני חימר עשירים בשטיחים ושאר קישוטים להידור.
בית הקברות.
במחוז תאפילאלת ישנו בית קברות יהודי עתיק של מנצוריה. מנצוריה הייתה העיר המדברית הקדומה ביותר שהוקמה באזור זה. בבית קברות זה ניתן לראות מצבות עתיקות שגילם נאמד כ-450–500 שנה. בבית קברות זה נקברו היהודים שחיו באלמנצוריה. וגם לאחר שעקרו למקומות אחרים עדיין היו נאמנים לבית קברות זה והמשיכו לקבור בו את מתיהם.
עלייה לארץ ישראל.
רבי יהודה ביבאס היה ממשרי הציונות הרוחנית והמדינית ופעל יחד עם רבי מסעוד אבוחצירא לשכנוע יהודים לעלייה לארץ ישראל מאחר שהאמינו שעל ידי יישוב הארץ תתקרב הגאולה. בשנת 1856 עלו רבי משה, רבי דוד ורבי יעקב אבוחצירא ליפו.
חמשת העינויים
חמשת העינויים הם חמישה איסורי תענוגות החלים בתעניות ציבור חמורות. עינויים אלה נאסרו ביום הכיפורים, כחלק ממצוות התענית. לאחר חורבן בית המקדש הראשון תקנו הנביאים את צום תשעה באב כמתכונתו של צום יום הכיפורים, ועל כן גם בו חלים חמשת העינויים הללו. בנוסף לכך, גם בחלק מתעניות הגשמים הנושאות אופי חמור יותר, חלים כל חמשת העינויים, בעוד בתעניות ציבור קלות ישנו איסור אכילה ושתייה בלבד.
חמשת העינויים הם: איסור אכילה ושתייה, איסור רחיצה, איסור סיכה, איסור נעילת הסנדל ואיסור תשמיש המיטה. בעוד שאיסור אכילה ושתייה ביום הכיפורים הוא איסור תורה, שהעובר עליו עונשו בכרת, ביחס לשאר האיסורים קיימת מחלוקת אם הם אסורים מהתורה או מדברי קבלה, אך מוסכם שאין עונש כרת על העובר על אחד מהם. באשר לתשעה באב, לאחר חורבן בית ראשון תוקף חמשת העינויים היה מתקנת הנביאים. עם בניית בית המקדש השני בטל הצום, ולאחר חורבן בית המקדש השני השיבו חכמים את תקנת הצום על כלל חמשת עינוייו.
אכילה ושתייה.
מקור המצווה.