במהלך מלחמת העולם השנייה התייצב אולף לצד אביו בהתנגדות לכיבוש הנאצי של נורווגיה. על אף ההתנגדות הרבה לכיבוש הנאצי, בעקבות החלשות הכוחות הנורווגים נאלצו לבסוף המלך והממשלה להתפנות לבריטניה, שם הקימו ממשלה גולה בלונדון. כאשר הממשלה והמלך החליטו על המעבר לבריטניה הציע אולף להישאר בנורווגיה עם העם הנורווגי אך הצעתו לא התקבלה. בתור יורש-העצר הוא קיבל הכשרה צבאית נרחבת וזכה לכבוד רב משאר מנהיגי נורווגיה על הידע ומיומנויות ההנהגה שלו. הוא מונה כשר ההגנה הנורווגי ב-1944 והוביל את פרוק הנשק של הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה.
מלך נורווגיה.
אולף הומלך בשנת 1957 (לאחר מות אביו, הוקון השביעי). הוא נחשב כ"מלך העם" וזכה לפופולריות רבה בקרב העם הנורווגי. בשנת 1974, בעת משבר האנרגיה, ויתר על השימוש ברכבו ונסע באוטובוס.
במהלך קיץ 1990, אולף סבל מבעיות לב, אך התאושש מעט לקראת חג המולד. בראיון אשר נערך עם בנו האראלד החמישי הועלתה האפשרות כי ייתכן והוא עבר טראומה גדולה עם היוודע על פרוץ מלחמת המפרץ ב-17 בינואר 1991. הוא התמוטט ביום זה ומת בערב. בנו טען כי אולף חווה מחדש את אירועי מלחמת העולם השנייה, והאמין כנראה כי מלחמת המפרץ תביא עימה מלחמת עולם שלישית.
בנו של אולף, האראלד החמישי הומלך במקומו בשנת 1991.
בתרבות.
בשנת 2020 הוקרנה הסדרה מרתה ופרנקלין. הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק), אולף יורש העצר (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין). הסדרה מתמקדת בנסיכה מרתה, שנאלצת להימלט עם שלושת ילדיה לשוודיה שם מולך דודה גוסטב החמישי. היחסים עם משפחתה בשוודיה מורכבים והיא נאלצת לעזוב לארצות הברית שם מארחים אותה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט (קייל מקלכלן) ורעייתו אלינור (הארייט סנסום האריס).
משפחתו.
ב-21 במרץ 1929 התחתן אולף עם מרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
תחנת הרכבת שפירים
Winrar
כלוראמפניקול
מסעות אירופיים מוקדמים ליבשת אמריקה
עד שקר
החלטה
ישיבה תיכונית חספין
החלטה פה אחד
היסטוריה של סידני
ההיסטוריה של סידני מתחילה עוד בזמנים פרה היסטוריים. האזור שסביב מפרץ ג'קסון (בו נמצא נמל סידני) שימש את השבטים האבוריג'ינים למעלה מ-40,000 שנה. על אף שבינוי העיר החדשה הרס את רוב הממצאים מתקופה זו, עדיין קיימים מאות גילופי אבן במקום. סידני נחשבת לבעלת אוסף גילופי האבן הטובים בעולם, כיוון שהם עשויים בעיקר מאבן חול, שמשמשת כחומר גלם טוב לגילופי אבן.
בסוף המאה ה-19, חפירות תעלה באלכסנדריה (דרום-מזרחית לעיר) חשפו הוכחות ליישוב אבוריג'יני באזור, שגילו מוערך בלמעלה מ-7,000 שנה. הוכחות יותר מאוחרות שהתגלו במערות ליד גלנברוק בהרים הכחולים, מערבית לעיר, הצביעו על יישוב אבוריג'יני במקום לפני כ-20,000 שנה.
היישוב האירופאי.
העניין האירופאי במקום עלה עם גילויו של מפרץ בוטאני (כיום פרבר דרומי של העיר) ב-1770 על ידי ג'יימס קוק. תחת הוראות הממשלה בבריטית, הוקמה מושבת אסירים במקום ב-1788. המשלחת ליישוב המקום, הצי הראשון, עגנה במפרץ בוטאני, אך לא מצאה את המקום ראוי ליישוב. לאחר שיט קצר צפונה, עגנה המשלחת במפרץ ג'קסון. ראש המשלחת, ארתור פיליפ, קרא בתחילה למושבה החדשה "ניו אלביון", אך מסיבה שאינה ידועה קיבלה המושבה את השם "סידני", על שם שר הפנים הבריטי באותה תקופה, תומאס טאונסהנד, לורד סידני, לאחר שהלה הנפיק את כתב ההרשאה שאפשר לפיליפ להקים את המושבה.
ליישוב האירופאי היו השפעות הרות אסון על האוכלוסייה המקומית. בתחילה התבטא הדבר בעיקר על ידי מחלות שהביאו עימם האירופאים, כגון חצבת, אבעבועות רוח ואבעבועות שחורות, שהאבוריג'ינים לא היו מחוסנים גנטית בפניהן. יש לציין כי המושל פיליפ קבע כללים נוקשים לגבי ההתנהלות בין המתיישבים האירופאים לילידים, ומדיניותה נחשבה לנאורה בתקופה ההיא.
עם זאת, ב-1789, זמן קצר לאחר הגעת המשלחת הצרפתית למפרץ בוטאני, התפרצה מחלת אבעבועות שחורות או אבעבועות רוח באזור, וגרמה למותם של אלפי אבוריג'ינים, כשגופותיהם צצו לעיתים קרובות בנמל סידני. התוצאות היו הרסניות - עד תחילת המאה ה-19, כ-90% מאוכלוסיית האבוריג'ינים באזור סידני נכחדה.
ימיה הראשונים של סידני.
סידני חוותה קשיים רבים בימיה הראשונים. רעב ומגפות גרמו לבעיות רבות, אך במהרה המצב השתפר. הממשל הצבאי הקולוניאלי נשען על הצבא, "גדודי ניו סאות' ויילס", שנודע גם כ"גדודי הרום", בשל המונופול על ייבוא אלכוהול.
קונפליקטים צצו בין המושלים וקציני הצבא, שרבים מהם היו בעלי אדמות. ב-1808 הקונפליקטים הללו גרמו ל"מרד הרום", המרידה הצבאית היחידה שהצליחה אי פעם באוסטרליה, בה הודח מושל סידני דאז, ויליאם בליי (William Bligh).
העיתון הראשון בעיר, ה"סידני גאזט" (Sydney Gazette), יצא לאור ב-1803, והופיע עד 1842, וסיפק מידע רב ערך על התפתחותה הראשונית של המושבה ממנה צמחה סידני. ב-1831 החל להתפרסם גם הסידני מורנינג הראלד (The Sydney Morning Herald) כעיתון יומי, והוא יוצא לאור עד היום. אוכלוסיית העיר החלה לגדול, וב-1847 האסירים, תושביה המקוריים של העיר, היוו רק 3.2 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
עידן הבהלה לזהב.
אוסטרליה חוותה מספר בהלות זהב באמצע המאה ה-19, עם גילוי זהב בבת'רסט, 150 ק"מ מערבית לסידני, ב-1851. כורים מהגרים רבים הגיעו לסידני, והגדילו את האוכלוסייה מ-39,000 ל-200,000 תוך 20 שנה. הביקוש לתשתיות שיספקו את גידולה המהיר של אוכלוסיית העיר, גרמו לפיתוח מסיבי של מערכת הרכבות והנמלים בעיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בהמשך, גילוי זהב בוויקטוריה, משך תושבים חדשים הרחק מסידני, לעבר מלבורן ויריבות גדולה צצה בין שתי הערים. היריבות התעצמה כשאוסטרליה הפכה לפדרציה ושתי הערים הוצעו בתור עיר הבירה שלה, משבר שנפתר לבסוף עם יצירתה של עיר בירה חדשה, קנברה.
המאה ה-20.
עם התיעוש סידני גדלה במהירות, וב-1925 כללה אוכלוסייה של כמיליון איש. השפל הכלכלי הגדול פגע בסידני קשות, על אף שבתקופה זו הושלם גשר נמל סידני. במהלך המאה ה-20 סידני המשיכה להתפתח עם גלי הגירה רבים מאירופה ואסיה, מה שהתבטא באווירה קוסמופוליטית בעיר.
בשנת 2015 התרחש בעיר משבר בני ערובה במהלכו נהרגו חלק מבני הערובה.
עיקרון ההכלה וההדחה
חוק היד הימנית
אנדרומדה (גלקסיה)
נמניה וידיץ'
נמניה וידיץ' (בסרבית: Немања Видић; נולד ב-21 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הבלם.
נעורים.
נמניה נולד בטיבוטו, שבסרביה, למשפחה מהמעמד הנמוך. אביו, דרגוליוב, היה עובד מפעל ואמו עבדה כבנקאית.
בגיל 7 נמניה החל לשחק עם אחיו הגדול בקבוצת ג'דינסטוו ובגיל 12 עבר לקבוצת סלובודה הנחשבת לקבוצה טובה יותר.
קריירה.
שנתיים לאחר מכן, קבוצת הכוכב האדום בלגרד החתימה אותו למחלקת הנוער שלה. בעונת הבכורה שלו הוא הושאל לקבוצת ספרטק סובוטיצה בשנת 2000 לאחר עונה הוא חזר לכוכב האדום כששיחק בקבוצה הבוגרת שלה. לאור יכולת ההנהגה שלו, וידיץ' נבחר לשמש כקפטן הקבוצה.
בשלוש שנים כקפטן, הוא כבש 12 שערים ב-67 משחקים, וסיים את דרכו בכוכב האדום בזכייה בדאבל. ביולי 2004 הוא עבר לקבוצה הרוסית ספרטק מוסקבה תמורת 6 מיליון אירו.
לאחר שנתיים וידיץ' ביקש לעזוב את ספרטק, וחתם במנצ'סטר יונייטד בהעברה שעלתה לשדים האדומים 7.2 מיליון פאונד ב-5 בינואר 2006. הוא קיבל את המספר 15 שהיה שייך לשחקן הברזילאי קלברסון שעזב ב-2005. וידיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בדקות האחרונות בגביע הליגה נגד בלקברן רוברס ב-25 בינואר 2006. בעונת נמניה וידיץ' שיחק כשחקן הרכב במקומו של ווס בראון שנפצע במהלך העונה. וידיץ' כבש את שערו הראשון במדי היונייטד נגד וויגאן אתלטיק במשחק שבו מנצ'סטר ניצחה 3:1. ב-31 במרץ 2007, שבר וידיץ' במשחק נגד בלקברן רוברס עצם בחזה.
וידיץ' מיהר לחזור מהפציעה כדי לשחק נגד מילאן במשחק הגומלין בליגת האלופות באיטליה, אך השדים האדומים הובסו 3:0 והודחו מאירופה. למרות זאת, יומיים לאחר אותו משחק וידיץ' עזר למנצ'סטר לנצח 1:0 את היריבה העירונית מנצ'סטר סיטי, ולהבטיח את האליפות כאשר יום למחרת צ'לסי סיימה בתיקו את משחקה נגד ארסנל. וידיץ' נחשב אז לאחד הבלמים הטובים בפרימייר ליג ובאירופה. הוא היה פופולרי ומוערך בשל יכולת הנגיחה שלו, כוחו, ומוכנותו לסכן את בריאותו בשביל הקבוצה, ולכן הוא גם מאוד מוערך בקרב אוהדי היונייטד. הוא נבחר לאחד מאחד עשר השחקנים בהרכב העונה לשנת 2007 כשליונייטד יש שבעה נציגים (כולל וידיץ').
ב-21 בנובמבר 2013, האריך וידיץ' את חוזהו במנצ'סטר יונייטד בעוד 12 חודשים.
בתחילת עונת וידיץ' עבר לאינטר מילאנו מאיטליה. בתחילת תקופתו הוא מיעט לשחק תחת המאמן וולטר מצארי, אך לאחר שהאחרון פוטר מתפקידו ורוברטו מנצ'יני חזר למועדון, וידיץ' חזר לשחק.
באמצע עונת שוחרר מאינטר וב-29 בינואר הודיע על פרישה ממשחק.
נבחרת סרביה.
וידיץ' היה אחד מ"ארבעת המופלאים" לצד מלאדן קראסטיץ', איביצה דרגוטינוביץ', וגורן גברנצ'יץ'. ביחד הם הרכיבו מרכז הגנה שספג רק שער אחד ב-10 משחקים במשחקי קדם מונדיאל 2006. וידיץ' החמיץ את משחקה הראשון של סרביה בטורניר עקב כרטיס אדום שספג במשחקה האחרון של סרביה במוקדמות נגד בוסניה. ב-12 ביוני 2006 נפצע נמניה ברצועות הברך, והחמיץ גם את שאר משחקי הגביע העולמי.
וידיץ' זומן לסגל נבחרת סרביה למונדיאל 2010 ונכלל בהרכב בכל משחקי שלב הבתים.
חיים אישיים.