אירועים מטלטלים אלו העמידו את הקהילה הבאבית בפני משבר אמיתי שכן הבאב לא מינה בצורה פורמלית יורש שימשיך את תורתו. התדיינות שנערכה מאוחר יותר בקרב הקהילה קבעה את היורש המתאים לתפקיד, מירזא יחיא, אחיו של מירזא חסין עלי נורי, חבר הדת הבאבית ובן למשפחת אצולה. מירזא יחיא השתייך לקבוצה באבית מילטנטית שהדגישה את החשיבות של מלחמת מצווה, כפי שהיה נהוג במסורת השיעית. ראש התנועה, מלא שיח' עלי תרשיזי, הידוע בכינויו עט'ים, קיבל דרשה מן הבאב בה קבע כי הבאב, הוא הקאאם, מוטיב הקשור בשיעה למלחמת מצווה, מה ששימש מבחינתם של כמה מחברי הקבוצה, הצדקה לפעולה חסרת רסן. באופן זה חתרה התנועה יחד עם 3 באבים קיצוניים למאבק עיקש שיביא לסילוק השאה, מאבק שהסתיים בניסיון התנקשות בו באוגוסט 1852. השאה, שנכנס לבהלה, החל לרדוף את הבאבים עד חורמה והחרים את רכושם. מאות נאסרו ורבים הוצאו להורג. באותן רדיפות נמלט מירזא יחיא והגיע לעיראק, בעוד אחיו, חסין עלי נורי, מסר עצמו לשלטונות על אף כי טען שלא הייתה לו כל נגיעה בדבר. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). עלי נורי הובל לטהראן בשלשלאות ונכלא בשבי בסיאה צ'אל, הבור השחור, אפיזודה שנחשבת לאבן דרך ומסמלת את נקודת הפתיחה של הדת הבהאית.
השהות בשבי.
בהאא אללה יחד עם 30 באבים נוספים נכלאו בטהראן, שם היה מושב המלך, בבור השחור שהיה ידוע לשמצה. הבור מתואר על פי בהאא אללה, כצינוק תת-קרקעי חשוך וצר, ששימש כמקווה מים. בכתביו מספר כי הם נעו במסדרון ארוך ואפל, ממנו ירדו שלוש קומות במדרגות תלולות. הצינוק היה אפוף חשיכה, ונכלאו בו עוד כ-150 אסירים, גנבים, מתנקשים ושודדי דרכים. המקום היה מצחין וקודר, ללא מוצא. האסירים שהו בתנאים קשים וחלקם אף היו מחוסרי בגדים או מצעים לשכב עליהם.
מסביב לצווארו של בהאא אללה הייתה מהודקת שרשרת כבדה שמשקלה הגיע מעל ל-50 ק"ג. סימני השלשלאות מסביב לגופו הותירו צלקות לכל חייו. שני אגודליו היו קשורים זה לזה מאחורי גבו, דבר שהכביד עליו אף יותר מהמעמסה על צווארו
בכל יום היו השומרים יורדים לבור, תופסים אסיר אחד או יותר ומוצאים אותו להורג בסצינות אכזריות - מפציצים אותם מתוך פיות של תותחים, עורפים את ראשם עם גרזן, סוקלים אותם עם חרבות, ובדרכים מזוויעות נוספות. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). בעוד השומרים המלכותיים לא הביעו מידה של אמפתיה, המוציאים להורג הפגינו חביבות כלפי הבאבים. בהאא אללה מספר כי אחד מהם אף הציע לו תה ואשכול ענבים.
על מנת לשמור על שפיות היה בהאא אללה מחלק את האסירים לשתי קבוצות ואלה היו שרים פזמוני הלל ושבח לאל. עוד הוא מוסיף כי בעת ששהו במקום, היו חושבים על מצבם של הבאבים ומעשיהם, ותהו כיצד יכלו קבוצת הבאבים בהנהגת מלא שיח' עלי תרשיזי לעשות מעשה נועז כמו ניסיון ההתנקשות בשאה וזאת בהתחשב באצילותם ובינתם הגדולה. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). שהותו של בהאא אללה בבור השחור הערימה קשיים גם על בני משפחתו. בנו, עבאס אפנדי, ולימים עבד אלבהאא, הורשה לבקר לפרקים בבית הכלא. הוא מתאר את מראה אביו כבול בשלשלאות כמראה קורע לב שליווה אותו לשארית חייו. כמו כן ביתו בטהראן ושאר בני משפחתו הפכו למטרה להתנכלות ההמון.
ההתגלות האלוהית.
בהיותו בכלא חווה חסין עלי נורי התגלות אלוהית. הוא מספר כי בעת שהיה שקוע בסבלו, שמע קול מופלא ומתוק מתנגן מעל ראשו. לפי עדותו הייתה זו התגלמות בתולת גן העדן, חוריה, אשר גילתה לו את סוד מהותו. ""כשהפניתי את פני ראיתי עלמה - התגלמות זכר שם האלוהים – מרחפת באוויר מולי... בהצביעה אל ראשי, היא נשאה את דברה לכל שוכני שמים ויושבים ארץ לאמור: 'באלוהים! זה הוא אהובם הגדול ביותר של כל העולמות ואתם אינכם מכירים! זה הוא יופיו של האלוהים בקרבכם, וכוח שררתו ביניכם אילו רק יכולתם להבין. זה הוא הוד האלוהים ואוצרו, הוא הסיבה של האלוהים והוא פארו והדרו לכל מי שמצוי במלכויות ההתגלות והבריאה אילו הייתם מבחינים'"." (מתוך חיבורו של בהאא אללה "פרשת ההיכל"). הוא מספר כי נשמתה של חוריה הביאה עמה שמחה, לחייה הבהירות ופניה זרחו עם ברק של אלוהים.
ההתגלות האלוהית למעשה שכנעה אותו שהוא הניצוץ האלוהי בעצמו, "טהור", ושמה אותו בשורה אחת עם גדולי הנביאים שחוו הארה אלוהית בחייהם - בודהה, משה, ישו ומוחמד, בזכות כך הפך מעוד אדם מאמין, לנושא הבשורה האלוהית.
בתולת גן העדן נהייתה מזוהה כסמל בהאי והצטיירה כהתגלות רוח הקודש, בכך מינף הסיפור את הצלחת הדת במערב.
היציאה מהשבי.
משפחתו של בהאא אלהה הייתה בקשרים טובים עם המשלחת הדיפלומטית הרוסית, שכן אביו עבד בשירותיה, וזו הפעילה לחץ כבד על השאה להביא לשחרורו של בהאא אללה, זאת על אחת כמה וכמה שלא נמצאו כל ראיות נגדו. בעקבות כך שוחרר בהאא אללה מהחור השחור בצו ממשלתי לאחר 4 חודשים, בתנאי שיגורש לגלות. רכושו ונכסיו הוחרמו ממנו מיידית. הנציבות הרוסית הציעה לו חסות ומקלט בשטחי שלטונה אלא שבהאא אללה סירב להצעה ולבסוף גורש לבגדאד, שהייתה תחת השליטה של האימפריה העות'מאנית, בה שהה 10 שנים.
לקריאה נוספת.
http://bahaiteachings.org/message-bahaullah-received-black-pit
http://bahaistories.blogspot.com/2010/03/prisoner-in-siyah-chal.html
https://beyondforeignness.org/4616
http://reference.bahai.org/en/t/bic/SB/sb-3.html.utf8#gr5
המילים הנסתרות
"המילים הנסתרות" (בערבית: الكلمات المكنونة; בפרסית: کلمات مکنونه; באנגלית: The Hidden Words) הוא ספר שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, בבגדאד, בשנים 1857–1858. הקובץ נכתב בחלקו בשפה הערבית, ובחלקו בשפה הפרסית.
ספר זה נחשב לאחד מכתביו החשובים של בהאא אללה, ותורגם על ידי שוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית בין השנים 1921 ועד לשנת 1957, לשפה האנגלית, בעזרתם של מספר מאמינים בהאים אנגליים, ביניהם ג'ורג' טאונסנד, אתל רוזנברג וג'ון אסלמונט. "המילים הנסתרות" הוא אחד מהכתבים הבהאים המפורסמים והמתורגמים ביותר, וניתן למצוא תרגומים שלו בשפות אירופיות רבות, הודיות ומזרחיות.
מטרת הספר היא להורות למאמיני הדת הבהאית כיצד לחיות את חייהם הרוחניים והמוסריים.
היסטוריה.
הספר נכתב על ידי בהאא אללה על-פני תקופת זמן, כשהוא צעד לאורך גדות נהר החידקל, במהלך גלותו בבגדאד. כתבי היד המקוריים של הספר קיימים, ועותקים שלהם מוצגים באחוזת בהאג'י בעכו, בה קבור בהאא אללה.
העותק המקורי נכתב כחלקים נפרדים, שנכתבו באקראיות. חלקים אלו אורגנו לסדר המוכר כיום, בידי מולא זיאן אל-עבדין נג'פאבאדי, אחד ממזכיריו של בהאא אללה, ותחת הנחיותיו של בהאא אללה עצמו.
כותרת הספר, "המילים הנסתרות", ניתנה על ידי בהאא אללה, שכינה אותו גם "הספר של פאטמה" . על פי המסורת השיעית הוכתב לפאטמה, בתו של הנביא מחמד, ספר בידי המלאך גבריאל על מנת לנחמה לאחר מות אביה. ספר זה, שהוכתב לפאטמה, לא שרד. אולם לפי האמונה הבהאית, "המילים הנסתרות" נתגלו לבהאא אללה בהתגשמות של המסורת השיעית הזו. רק בשלב מאוחר יותר כינה בהאא אללה את הספר כפי שאנו מכירים אותו כיום, "המילים הנסתרות".
ל"מילים הנסתרות" מיוחסת חשיבות מיוחדת במסורת הבהאית. עבד אל-בהאא' ייחס חשיבות רבה ל"מילים הנסתרות", ובמכתביו למספר מאמינים בהאיים, הוא דחק בהם לא רק לקרוא את הספר מדי יום, אלא גם לשנן אותו ולשאוף לחיות בחיי היומיום על פי כתב זה. בנוסף, שוגי אפנדי כינה את "המילים הנסתרות" – "אוסף מופלא של ביטויים דמויי פנינה" וראה בחיבור זה "יתרון שאין לו אח בקרב כתביו האתיים של בהאא אללה".
תוכן החיבור.
הספר "המילים הנסתרות" מחולק במקור לשני חלקים, כאשר האחד מכיל 71 קטעים בערבית, שבראשיתם המבוא לספר, והשני מכיל 83 קטעים בפרסית, שסופם פסקת הסיום.
התוכן כולל נושאים מגוונים, ביניהם: הטבע והמצב של בני האדם; המאפיינים של העולם הרוחני ושל העולם הגשמי; המצג והפעולה של התגלות האל (הנביא, מייסדי הדתות בעולם); הברית הנצחית בין האל לאנושות; וכיצד בני אדם יכולים להתקדם רוחנית על ידי ניתוק מדברים גשמיים ומדמיונות שווא, באמצעות רכישת תכונות רוחניות חיוביות והימנעות מתכונות וממעשים שליליים.
כל קטע בספר מתחיל בקריאה, שחוזרת על עצמה בקטעים שונים. בין הקריאות הנפוצות: "הו בן הרוח", "הו בן האדם". קטעי התפילה הבהאית נכתבו בגוף ראשון, על מנת שהקורא ירגיש שהוא מנהל שיחה עם האל. "המילים הנסתרות" נכתבו בגוף ראשון, המנוסחת כאילו האל פונה אל האדם.
השביעייה הבהאית
השביעייה הבהאית (בפרסית: یاران ایران, באנגלית: Bahá'í 7) הוא כינוי שניתן לשבעת המנהיגים הבהאים: פאריבה כמאלבאדי, ג'מאלודין חנג'אני, עפיף נעימי, סעיד רזאי, מחוואש סבת, בהרוז טבאקולי ווחיד טספחם, אשר נעצרו על ידי המשטר האירני. סיבת רדיפתם ומעצרם של שבעת המנהיגים פורסמה על ידי השלטון כ-"ריגול בשורות ישראל", אך הייתה זו עלילת דם, שכן הם נרדפו ממניעים דתיים שנועדו לדכא את עדת הבהאים באירן ולמנוע את צמיחתה ואת חופש הפולחן שלה. השבעה הוחזקו בבידוד במשך שבועות לא זכו להליך משפטי הוגן במשך למעלה משנה, בחייהם היו משמעותיים ופעילים הן בחברה האיראנית והן בקהילה הבהאית, ולאחר מעצרם נידונו ל-20 שנות מאסר. מדובר בגזר הדין הארוך ביותר שניתן באיראן לאנשים המוגדרים כ"אסירי מצפון" אשר משקף על פי התפיסה הבהאית את רצונו של המשטר האיראני לדכא באופן מוחלט את הקהילה הבהאית שבאיראן.
האמונה הבהאית באיראן.