בשנת 1882 קמה בארץ ישראל המושבה ראשון לציון. מרגע הקמתה היא סבלה בעיות רבות, בעיקר כלכליות. יוסף פיינברג, שהיה ממייסדיה נבחר כדי לגייס כספים למען המתיישבים. הוא נפגש עם הברון רוטשילד והברון החליט לקחת את המושבה הצעירה תחת חסותו. הוא שלח בידי שמואל הירש, שהיה מנהל מקוה ישראל, עשרים וחמישה אלף פרנק, על מנת ללמד את תושבי המושבה חקלאות. בנוסף, כדי לנהל את ענייני המושבה הוא מינה את האגרונום דיגור למנהל מקומי.
למשרדו של הברון רוטשילד קראו "בית הפקידות" והתואר של רוטשילד היה: "הפקיד".
תושבי המושבה קראו למשרדו "בית הפקידות", כי בו התרכזו פעולות פקידי הברון רוטשילד בראשון לציון. מכאן החלה תקופת "הפקידות" אשר השפיעה על אנשי היישוב מזמן הקמתו של בית הפקידות (1884) למשך שבע עשרה השנים הראשונות: התרמ"ג- התר"ס".
בית הפקידות היה מקביל לבית הממשלה, ורוטשילד- הפקיד היה המושל.
בתי המנהל ותפקידם.
בבתי המנהל התגוררו מנהלי המושבות והפקידים, בתי המנהל מילאו תפקיד מרכזי בחיי היום-יום והיו מוקד לפעילות ציבורית וכלכלית.
בשל עיצובם הם תפסו מקום בולט בנוף השטח הבנוי של המושבות. בית הפקידות הוקם בסמוך לבתי המנהל. החלוקה ביניהם הייתה שבבית המנהל התגוררו הפקידים ובבית הפקידות הם סיפקו שירותים לתושבים. בית הפקידות היה למקום עבודתם.
בית הפקידות בראשון לציון נבנה ברחוב הראשי ב-1884 והיה שונה בצורה מובהקת בין שאר מבני הציבור במושבות אחרות. מבנה זה היה בעל שתי קומות, שאליו עלו בגרם מדרגות רחב מן הרחוב. הוא שימש את פקידי הברון במשך עשר שנים ולאחר מכן נבנה להם מבנה חדש, והמבנה הישן נמסר למשפחות מתיישבים. מאחורי הבניין בנתה הפקידות אורוות ומחסנים. הפקידות בנתה גם לרופא ולפקידי היקב בית ברחוב הראשי, שברבות הימים היו בית המועצה והעירייה.
בשנות ה-90 האחרונות של המאה ה-19 עם סיום הבנייה של היקב החלו פקידי הברון ליצור "רובע פקידותי" ברחוב המוליך מבית הכנסת ליקב (בעשור השני של המאה ה-21: רחוב הכרמל).
בית הפקידות היה צר ומספר הפקידים היה רב ולכן הוחלט ליצור מבנה חדש (כיום זה רחוב אחד העם והכרמל).
ברחוב הפקידות היו מבני ציבור, מבני חינוך, חנויות ובתי מגורים לפקידים, הם נבנו למעשה למען הפקידות וצרכיה ולמען הציבור.
בשנות האלפיים, המבנה משמש כבית יד לבנים, המנציח את זכר בני ובנות ראשון לציון, שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות טרור. גם במותם, הם חלק מהעיר, והבית מכבד את זכרם בכל ימות השנה. שם מתקיימים טקסי זיכרון, ימי עיון ומורשת קרב ופעילויות למען משפחות שכולות.
שמות פקידי הברון ושנות כהונתם.
פקידי הברון ושנות כהונתם:
לילי (אוניית מעפילים)
ספינת המעפילים "לילי" היא אחד מכלי השיט שנקנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' כדי להעלות יהודים לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בקיץ 1943 האונייה העבירה כ-40 מעפילים לקפריסין, אך ב-25 באוגוסט, אחרי שהורידה את נוסעיה בקפריסין, הופצצה והוטבעה יחד עם 11 אנשי צוות.
הרקע להפלגה.
לנציג דנמרק באיסטנבול הייתה ספינת טיולים קטנה שעגנה בחופי איסטנבול. לאחר פטירתו של הנציג אשתו העמידה את הספינה למכירה פומבית ובסוף 1940 נקנתה על ידי המוסד לעלייה ב' במטרה להמשיך בהבאת מעפילים לארץ. אנשי המוסד לעלייה ב' בארץ רצו שלילי תפליג לישראל, אך לילי לא יכלה להפליג משום שממשלת דנמרק לא התירה לה לעשות שימוש בדגל הדני. ללא דגל של מדינה, לא הייתה לספינה אפשרות להפליג.
אנשי המוסד לעלייה ב' חיפשו מדינה אחרת שתתן דגל ללילי אך ללא הצלחה . בעקבות החלטת המנדט הבריטי כי כל פליט יהודי שיגיע לטורקיה בכוחות עצמו יורשה לעלות לישראל, הוחלט להשתמש בספינה "לילי" שעגנה באיסטנבול שבטורקיה ללא שימוש (מאחר שלא היה לה דגל) כדי להביא לארץ ישראל 30 עולים יהודיים שהגיעו לטורקיה מבולגריה.
ב-1943 אנשי המוסד השיגו דגל ללילי כדי שתוכל להפליג לארץ. ההפלגה הייתה מאיסטנבול לעיר הנמל הטורקית מרסין ומשם לארץ ישראל. בתחילה השתמשו בדגל טורקי לחלק מהמסע מאיסטנבול למרסין, אחר כך חברת עתיד נתנה ללילי את חסותה והשיגה ללילי דגל של ארץ ישראל המנדטורית וכך התחילה "לילי" את דרכה לישראל.
שלטונות המנדט הבריטי הודיעו לצוות הספינה "לילי" שלא יוכלו להגיע לחופי ארץ ישראל עם מעפילים, אלא יש להביאם לקפריסין.
ביולי 1943 הפליגה "לילי" לנמל פמגוסטה בקפריסין, שם הורדו הפליטים לחוף ובספינה נמשכו עבודות ההכנה לקראת המשך ההפלגה. ביום 21 באוגוסט התקבלה החלטה, שלילי תפליג לחופי ישראל ללא מעפילים כדי להסדיר הליכי רישום בישראל. מיד אחרי כן על פי התכנון, תגיע לקפריסין להביא לארץ ישראל את 30 המעפילים שהמתינו בקפריסין.
טביעת האונייה.
בליל ה-25 באוגוסט 1943 כשהתקרבה "לילי" לחופי ישראל ועליה אנשי הצוות של הספינה, הופצצה "לילי". בעקבות ההפצצה הספינה ואחד עשר אנשי צוות שהיו עליה טבעו. שאלת זהותו של המפציץ שגרם לטביעת לילי עומדת במחלוקת: יש הסבורים שהגורם לטביעת לילי היה מטוס גרמני, ויש הסבורים שהייתה זו צוללת גרמנית או צוללת איטלקית.
נופלי האונייה.
בין אנשי הצוות שטבעו היו גם מלחים סרבים ויוונים וכן שני חברים בפלי"ם (פלמ"ח ימי) בנימין ויטנברג וגרשון מרכוס.
חצר היהודים בטבריה
חצר היהודים בטבריה היא הרובע היהודי בטבריה שמנה כ-1,000 יהודים והשתרע על חופי הכנרת. הרובע הוקם בשנת 1740 עם הגעתם לטבריה של הרב חיים אבולעפיה השני, משפחתו ומשפחות נוספות מאיזמיר.
ברובע רחובות יהודים המוקפים חומה אחת, שנבנתה בסיוע השליט הבדואי דהאר אל עומר. בשכונה זו נבנו בתי כנסת, בתי מדרש, ומקוואות.
חידוש היישוב והקמת הרובע היהודי.
לאחר שנים רבות בהן העיר טבריה לא הייתה מיושבת על ידי יהודים כלל, קם בה בשנות הארבעים של המאה ה -16 יישוב יהודי זעיר. בשנות ה-60 של אותה המאה פותחו תוכניות לשיקום היישוב היהודי בטבריה על ידי דון יוסף נשיא, בסיוע סולימאן הראשון (ששלט בארץ ישראל באותה התקופה).
באותה התקופה קיבלה דונה גרציה זיכיון מסולימאן הראשון לשם חידוש היישוב היהודי בעיר. בשנת 1564 נחנכה החומה החדשה על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה. חידוש היישוב היהודי באותה התקופה נתפס בקהילות יהודיות רבות כבוא הגאולה. חלקן ביקשו לעלות לארץ ישראל ולתמוך ביישוב החדש. יוסף נשיא וגרציה נפטרו בטרם הצליחו לממש את חזונם ולבנות את היישוב היהודי בעיר טבריה. ניסיונות נוספים התבצעו על מנת להמשיך את החזון של גרציה ויוסף נשיא, אך כולם נכשלו ועד 1662 העיר טבריה נותרה שוממה וריקה מיהודים.
בשנת 1738 הזמין דאהר אל עומר את הרב חיים אבולעפיה, לבוא לטבריה ולהקים בה קהילה יהודית מחדש. כפי שכתב במכתבו: "קום עלה רש את ארץ טבריה כי היא ארץ אבותיך." בבואו לארץ, דאהר אל עומר קיבל את הרב בכבוד והלבישו בלבוש מלכות. הרב אבולעפיה בנה בטבריה בית מרחץ, חנויות ובית בד. כדברי חתנו, יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד". חידוש היישוב השפיע רבות על העלייה לארץ, ורבים עלו לארץ ישראל מתוך אמונה שחידוש היישוב הוא סימן לגאולה הקרבה. גם הרב אבולעפיה האמין שחידוש היישוב הוא פתח לימות המשיח.
אורח החיים ברובע.
בשנת 1812 ביקר בעיר טבריה החוקר השווייצרי י"ל בורקרדט, ותיאר אותה ואת הרובע היהודי שבה:
על אורח החיים הלילי של דרי הרובע, כתב:
רעידות האדמה והשפעותיהן על הרובע היהודי.
מיקומה הגאוגרפי של טבריה נמצא מעל השבר הסורי אפריקאי, מה שגרם לתושביה לסבול מכמה רעידות אדמה גדולות. רעידות אלו גרמו לא פעם אחת לחורבן העיר ולמיתות רבות. למרות רעשי אדמה אלו, לא הפסיקו היהודים ליישב את טבריה.
בראשון בינואר, 1837, רעידת אדמה החריבה את העיר ואת חצר היהודים. רעידת האדמה גרמה לקריסת החומות שבנה דאהר אל עומר, ולמותם של אלפי תושבים. על כך כתב הכומר הגרמני יוהאן נפומוק ויזינו שביקר בטבריה לאחר רעידת האדמה ב-1837 והיה עד לרעידת האדמה:
בתי הכנסת בחצר היהודים של טבריה.
בית הכנסת עץ חיים.
שנתיים לאחר בואו לטבריה, בשנת 1742, בנה ר' חיים אבולעפיה את בית הכנסת 'עץ החיים' למען הקהילה היהודית באזור. בית הכנסת נבנה על שרידי מבנה מתקופת דון יוסף נשיא ודונה גרציה. בית הכנסת כונה בפי הקהילה הספרדית המקומית בשם "בי כנישתא רבא דטבריא" שפירושו: "בית הכנסת הגדול של טבריה." המבנה נחרב בשנת 1759 ברעידת האדמה, והוקם אחר כך מחדש. לאחר מכן נחרב המבנה שנית ברעידת האדמה בשנת 1837, אך שוקם שוב ועמד כ- 80 שנה עד שנחרב עקב שיטפונות ב-1934, הוא שוקם מחדש ב-1971.
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה.