רובן של העתירות כנגד סעיף היציבות התרכזו בטענה שאין לממשלה סמכות לכבול את סמכות הממשלה והכנסת הנוכחיות או את סמכויות הממשלות והכנסות העתידיות. בתגובה שהגישה חברת נובל אנרג'י לעתירות נכתב ש"הטענות משתנות מפעם לפעם, אולם בבסיסן תפיסת עולם שלפיה טובת המדינה דורשת את הפקעת המאגרים מידי נובל ושותפיה."
נגד הפעלת סעיף 52 עלו מספר טיעונים. ראשית טענו העותרים שישנה בעייתיות דמוקרטית בכך שמפעיל הסעיף מכהן בו בזמן כראש ממשלה, שר כלכלה ושר חוץ. בנוסף טענו העותרות כי הפעלת הסעיף נובעת מצורך כלכלי שאינו הכרחי לביטחון המדינה או יחסי החוץ של ישראל. טענה נוספת הייתה שניצבים מכשולים רבים בדרך לייצוא ומכיוון שאינו ודאי אי אפשר להשתמש בו כטיעון להפעלת הסעיף מסיבות שקשורות ליחסי חוץ.
החלטת בג"ץ.
בנוגע לחוק היציבות בית המשפט קבע, על דעת רוב חברי ההרכב (המשנה לנשיאה רובינשטיין, השופט ג'ובראן, השופטת חיות והשופט פוגלמן), כי "פסקת היציבות" במתווה, לפיה הממשלה מתחייבת שלא תחוקק כל חקיקה בניגוד לשלושה נושאים שפורטו במתווה ותתנגד לכל חקיקה כאמור במשך עשור, נקבעה בחוסר סמכות, ודינה להתבטל. מנגד, בית המשפט קבע כי לא נמצא מקום להתערב בנושאים האחרים שעמדו על הפרק, תוך דחיית טענות העותרים בעניין הפעלת הסמכות לפי סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים וכן טענותיהם ביחס להוראות המתווה בעניין ייצוא הגז, הפיקוח על המחירים והמיסוי.
משיקולי השופטים בפסק הדין.
בדעת המיעוט סברו כב' המשנה לנשיאה רובינשטיין וכב' השופט ג'ובראן, כי העברת מתווה הגז כולו בדרך של החלטת ממשלה, ולא בדרך של חקיקה ראשית של הכנסת, נעשתה בחוסר סמכות, ועל כן יש להורות על בטלות המתווה. לעומתם, סברו בדעת הרוב כב' השופטת חיות, כב' השופט פוגלמן וכב' השופט סולברג כי לא הייתה מניעה, בנסיבות העניין, מלקבוע את מתווה הגז בהחלטת ממשלה, שכן למעט פרק היציבות כל יתר הפרקים נקבעו בסמכות. בנוסף, סבר כב' השופט סולברג כי לא נפל פגם בהחלטת הממשלה לכבול את שיקול דעתה העתידי במסגרת "פסקת היציבות", ומשכך דין העתירות להידחות. אשר לתוצאה, נקבע על דעת רוב חברי ההרכב (כב' המשנה לנשיאה רובינשטיין, כב' השופט ג'ובראן וכב' השופט פוגלמן) כי המתווה בכללותו יבוטל, אך הביטול יושהה לתקופה של שנה, על מנת לאפשר לממשלה לפעול להסדרת הסוגיה.
חשיבות העתירה.
הבג"ץ מחדד באופן ברור את הגבולות בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת. כבילת יכולת עתידית של הממשלה והכנסת מחקיקת חוקים ותקנות היא הפרה של עיקרון הפרדת הרשויות כיוון שהכנסת והממשלה הן נציגות העם והרוב בזמן נתון ולכן לא ניתן לכבול את ידי הממשלה והכנסת מהעתיד לבוא. סעיף היציבות מונע מהכנסת והממשלה הנוכחיות והעתידיות להתערב בכל תחום במתווה למשך תקופה ארוכה טווח; הממשלה הנוכחית מוגבלת ביכולת שלה ומונעת גם מהממשלה והכנסת העתידיות לקבל החלטות בעתיד בהתאם למציאות המשתנה. לא ניתן לכבול את מה שברשות הכנסת והממשלה למציאות שמשתנה במשך הזמן, וצריך לאפשר להן לפעול בהתאם למציאות הקיימת בזמן נתון.
מתווה הגז כחוזה רגולטורי וחשיבות פסק הדין.
אחד החידושים הבולטים בבג"ץ מתווה הגז הוא הדיון ברגולציה הסכמית, וספציפית בחוזים רגולטוריים. חוזה רגולטורי הוא תוצר של הסכמה בין רגולטור לתאגיד או עסק שעניינה הבנות הדדיות והחלפת תמורות שחלקן או כולן קשורות באסדרת פעילותו של התאגיד. זהו הסדר הסכמי המתאפיין במתן הקלה רגולטורית על ידי הרגולטור, בתמורה לנטילת מחויבויות וולונטריות על ידי גורם פרטי מפוקח. עניינו של ההסכם בגיבוש טיבה והיקפה של הרגולציה הייחודית שתחול על המפוקח הספציפי המהווה צד להסדר. בבג"ץ מתווה הגז הכיר בית המשפט בכך שמערכת מורכבת של התחייבויות הדדיות בין המדינה ובין תאגידי הגז מהווה "חוזה רגולטורי" והחל בו דיון משפטי ראשוני (חיות, סולברג). בפסק הדין ניכר כי כל השופטים מתייחסים למתווה הגז כ"רגולציה הסכמית". במילותיו של השופט ג'ובראן: "עסקינן באסדרה מוסכמת בין המדינה לבין חברות הגז. יוזכר, כי מתווה הגז כולו הוא תוצר של משא ומתן בין צוות קנדל לבין חברות הגז, תוך פשרות הדדיות מצד הצדדים למשא ומתן זה – מאפיין המקנה למתווה הגז אופי הסכמי מעין-חוזי מובהק". השופט רובינשטיין ציין: "אין עסקינן בקבלת החלטה מינהלית 'נקייה', אלא בהחלטה שהיא תוצר של משא ומתן עם חברות הגז"; "החלטת הממשלה בענייננו עוצבה במידה רבה בדומה לחוזה של ממש, לאחר משא ומתן בין המדינה לחברות הגז". אף השופטת חיות ציינה בפסק דינה כי "לאורך המתווה קיימות הוראות לא מעטות המנוסחות כתנאים בהסכם שהינם תולדה של מפגש רצונות בין הגורמים הרגולטוריים ובין חברות הגז [...] ומהיבט זה מתאפיין המתווה בסממנים של חוזה רגולטורי".
יש הטוענים כי פסק הדין מהווה קפיצת-דרך אדירה בדיני רגולציה בכלל ובדיני חוזים רגולטוריים בפרט וכי למעשה זהו פסק הדין החשוב ביותר ברגולציה עד היום.
ניקול בראון סימפסון
ניקול בראון סימפסון (באנגלית: Nicole Brown Simpson; 19 במאי 1959 – 12 ביוני 1994) הייתה אשתו לשעבר של או. ג'יי. סימפסון, שהיה אתלט ושחקן. לזוג שני ילדים. היא נמצאה מתה בביתה שבברנטווד לוס אנג'לס, בתאריך 13 ביוני 1994. יחד איתה נמצא רון גולדמן שהיה מלצר בן 25. גרושה נחשד ברצח, אבל זוכה, אבל לאחר מכן נמצא אחראי למותם בתביעה אזרחית.
ראשית חייה.
ניקול בראון נולדה ב-19 במאי 1959 בפרנקפורט שבגרמניה לאמא גרמניה ואבא אמריקאי. היא גדלה בקליפורניה שבארצות הברית.
מערכת היחסים עם או. ג'יי. סימפסון.
בראון וסימפסון נפגשו ב-1977 בגיל 18, כאשר היא עבדה כמלצרית במועדון פרטי בבברלי הילס. אף על פי שבתקופה זו סימפסון היה נשוי לאשתו הראשונה, הם החלו לנהל מערכת יחסים. סימפסון ואשתו הראשונה התגרשו ב-1979.
חמש שנים לאחר פרישתו של סימפסון מקריירת הפוטבול שלו, התחתנו סימפסון ובראון ב-2 בפברואר 1985. הנישואים נמשכו שבע שנים ובמהלכם נולדו להם שני ילדים, סידני וג'סטין. בראון האשימה את סימפסון בהתעללות. ב-1989, לאחר שהזעיקה משטרה לביתה שעקבות תקיפה, טענה בפני המשטרה שסימפסון מתכוון להרוג אותה 'He's going to kill me'. ב-25 בפברואר 1992 בראון הגישה בקשה לגירושים. החל משנת 1993, ניסו הזוג לגשר על הבעיות ביניהם אבל ללא הצלחה.
מוות.
בראון חייה בברנטווד לוס אנג'לס עם שני ילדיה. ב-13 ביוני 1994 בשעות בוקר המוקדמות נמצאה גופתה של בראון, אז בת 35, יחד עם רון גולדמן. היא נמצאה שוכבת בתנוחה עוברית בשלולית של דם. נתיחה שלאחר המוות קבעה שהיא נדקרה שבע פעמים בצוואר ובראש ונמצא חתך באורך 14 סנטימטר על צווארה. החתך על צווארה היה עמוק עד כדי כך שראשה כמעט נערף והיו פצעי הגנה על ידיה. בעלה לשעבר של בראון, או. ג'יי. סימפסון, נעצר והואשם ברציחות. לאחר משפט נרחב ושנוי במחלוקת, שהיה מסוקר בתקשורת בצורה נרחבת, זוכה סימפסון מרצח בראון וגולדמן. לאחר מכן הורשע במשפט אזרחי בתביעה של משפחותיהם של הקורבנות.
לאחר מותה.
בראון קבורה בלייק פורסט, קליפורניה.
ב-1994 הוקמה 'קרן ניקול סימפסון' לזכרה ולאחר מכן שונה שמה של הקרן ל'קרן הצדקה של ניקול בראון'. אך בשנת 1999, בשל ירידה בתרומות והנהלה מפוקפקת, פחתו הענקותיה של הקרן. ב-1995, קריס ג'נר קראה לביתה קנדל ניקול ג'נר לזכרה של בראון. ב-1996, חזקה על ילדיהם של בראון וסימפסון ניתנה לסימפסון, הוריה של בראון המשיכו להיאבק בהחלטה ללא הצלחה. הבית בו נרצחו בראון וגולדמן נשאר ריק במשך שנתיים לאחר מותם עד שהבעלים הבאים שיפץ אותו ושינה את כתובתו. לאחר מותה הוציא סימפסון ספר שנקרא "אם עשיתי את זה" (If I Did it) העוסק במותה ובמה היה עושה אילו היה מבצע את הרצח.
בתרבות הפופולרית.
להקת הRNB ,  הקדישה את אלבומה Ladies Edition, Woman's World, לבראון על מנת לעזור לקורבנות של אלימות במשפחה.
עונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה סיפור פשע אמריקאי עוסקת במשפטו של סימפסון בעקבות מותם של בראון וגולדמן.
רעב (סרט)
רעב (באנגלית: Hunger) הוא סרט מסוג דרמה היסטורית בריטי אירי משנת 2008 בבימויו של סטיב מקווין. בסרט משחקים מייקל פסבנדר, ליאם קנינגהם וליאם מקמאהון. הסרט נכתב על ידי אנדה וולש ועלילתו עוסקת בשביתת רעב מצד אסירי ה-IRA שאירעה בכלא באירלנד בשנת 1981. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרסים והכרה.
רקע היסטורי.
ה-IRA או הצבא האירי-רפובליקני הוא איחוד של כמה יחידות קרביות מחומשות הפועלות על דעת עצמם לאותה מטרה. ה-IRA האמינו באיחוד אירלנד והשגת עצמאות מדינית פוליטית תחת שלטון רפובליקני. בשונה ממפלגות פוליטיות אחרות, ה-IRA דגלו בשיטת מחאה מאוד אלימה ותוקפנית על מנת להשיג את מטרותיהם. הם האמינו כי שיטות דיפלומטיות לא יעזרו להם להשיג עצמאות ועליהם לנקוט באלימות ובלוחמה לא חוקית.
המושג של צבא אירי-רפובליקני בא לשימוש לראשונה בפשיטות על ניצבים בריטיים בשנות המאה ה-17 המאוחרות ובשנת 1860. ה-IRA המקורי שעליו אנו יודעים היום הוקם בשנת 1917 על ידי אירים פטריוטים אשר לא הסכימו להצטרף לצבא הבריטי בלוחמה במלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ה-IRA התפצלה לכמה קבוצות שונות בעלות בסיס אידאולוגי דומה אך רצונות ודרכי פעולה שונים, כגון חבורת העובדים האירי וה-IRA המחוזי.