דיבריאי נפלה לידי הטורקים לאחר קרב מנזיקרט בשנת 1071, וב-1118 ניתנה למנגיג'יק גאזי (Mengücük Gazi), מייסדה של הנסיכות הבייליקית מנגיצ'לי (Mengüçlü beyliği), אשר שלטה בה עד לפלישה המונגולית ב-1277. המסגד הגדול (Ulu Cami) נבנה בשנים 1228 ו-1229 על ידי האדריכל הירמשאה מאהלט (Ahlatlı Hürremşah) בהוראתו של ביי אהמט שאה (Ahmet Şah), שליט הנסיכות. בית החולים לחולי נפש הצמוד למסגד (טורקית עות'מאנית Darüşşifa) נבנה במקביל לבניית המסגד בהוראתה של מליקה טורן (Melike Turan), אשתו של הביי. במלחמת העולם השנייה נשמרו אוצרות ארמון טופקאפי במסגד.
המסגד.
המסגד תופס את רוב שטחו של המתחם, ומשתרע על חלקו הצפוני. במסגד אולם תפילה בודד, ובו חמישה מעברים הנבדלים זה מזה בארבע שורות בנות ארבעה עמודים כל אחת, הנושאים קשתות אבן. המעבר המרכזי רחב מעט מהאחרים, ובו קבועים המיחרב, הנחשב לגדול ביותר באנטוליה, ואגן ההטהרות. המינבר מעוטר בעושר ובו עשרים כתובות קליגרפיות. מעל המסגד שתי כיפות בצורת חרוט בגדלים שונים, הגדולה שלה שמונה צלעות שוכנת מעל למיחרב, והאחרת נמצאת מעל אגן ההיטהרות וקבועה בה מנורה. בפינתו הצפון-מערבית של המבנה ניצב מינרט. אל המסגד מוליכים שני שערים - החשוב שבהם נמצא בחזית הצפונית ולידו כתובת הקדשה, והשני קבוע בחזית המערבית. בצד המזרחי קבוע חלון שבעבר שימש כשער שלישי. כל השערים מעוטרים בדוגמאות גאומטריות ובעיטורי פרחים.
בית החולים.
בית החולים צמוד למסגד מדרום, ותופס כשליש משטח המבנה. הוא בנוי בסגנון מדרסה ובו חדר מרכזי המוקף בחדרים מכל צדדיו. החדרים ערוכים בשתי קומות ותקרתו של בית החולים גבוהה מעט מזו של המסגד. שער בית החולים המתנשא לכל גובהה של חזית המבנה המערבית, מושך את המבט בצידו זה של המבנה. השער קבוע בתוך קשת מחודדת, הקבועה בתורה בתוך קשת נוספת. שתי הקשתות בולטות מקו החזית, והן מעוטרות בעושר רב. הפתח עצמו נמצא בתוך מסגרת מלבנית שקועה ומעליה חלון ביפורי מלבני. מעבר לעיטורים קליגרפיים ודמויות מעולם הצומח, נראים בשער תבליטי דמויות אדם המייצגות את השמש והירח. גם מעל בית החולים ניצבת כיפת חרוט הממוקמת מעל פינתו הצפון-מזרחית.
אקוויפר ההר
אקוויפר ההר של מדינת ישראל הוא אקוויפר (שכבת סלע המכילה מים) הנפרס באזור שדרת ההר של ישראל, מעמק יזרעאל בצפון, דרך הרי יהודה והשומרון, ועד לבאר שבע. זהו מאגר מי התהום הגדול בישראל. מקובל לחלק את אקוות ההר על פי כיוון הניקוז שלהם: אקוויפר ירקון תנינים זורם לכיוון הים התיכון, ואילו האקוויפרים המזרחיים מתנקזים לבקעת הירדן.
אקוויפר ההר מורכב מסלעי גיר ודולומיט מתקופת הקנומן והטורון, המאפשרים את חלחול המים הודות לתופעת הקרסט. מתחת לשכבה זו מצויים סלעי חוואר מתקופת הקרטיקון התחתון המשמשים כאקוויקלוד (שכבה אטימה).
באקוויפר ההר איכות מי התהום טובה, אולם הם חשופים לזיהום. האקוויפר נמצא באזור המורכב בעיקר מסלעים סדוקים וחלולים מאוד, ולכן המים, אך גם הגורמים המזהמים, חודרים לתוך האקוויפר ומתפשטים בו במהירות. כמות המים הניתנת לשאיבה מהאקוויפר היא כ-350 מיליון מ"ק מים בממוצע רב שנתי.
מי אקוויפר ההר נשאבים בעזרת מערכת מורכבת של בארות ומשמשים את תושבי האזור. בשל מבנה הסלעים של האקוויפר הבארות משפיעות זו על זו: שאיבה מבאר אחת מורידה במהירות את מפלס המים בבאר סמוכה.
מצמוץ
מצמוץ הוא הסגירה והפתיחה המהירות של העפעפיים. הוא פעולה הכרחית של העין המסייעת לפזר דמעות ולהסיר גורמים מגרים ממשטח הקרנית והלחמית. בממוצע, מצמוץ לוקח בערך 3 עד 4 עשיריות השנייה. מהירות המצמוץ עשויה להיות מושפעת מגורמים כגון עייפות, פגיעת עין, תרופה ומחלה. אדם ממצמץ בערך כל 2 עד 10 שניות. שיעור המצמוץ מוחלט על ידי "מרכז המצמוץ", אבל עשוי להיות מושפע על ידי תמריץ חיצוני. כאשר בעל-חיים (בדרך-כלל אדם) בוחר למצמץ רק עין אחת בתור אות לאחר בקביעה חברתית (צורה של שפת-גוף), הפעולה נקראת קריצת-עין. לעומת זאת, ישנן חיות (לדוגמה, צבים ואוגרים) הממצמצות את עינן האחת ללא תלות בעינן השנייה.
תפקוד ומבנה המצמוץ.
המצמוץ מספק לחות לעין על ידי שטיפה בדמעות וחומר סיכה שהעיניים מייצרות. העפעף מספק יניקה לרוחב העין מצינור הדמעות אל כל גלגל העין לשמירה מהתייבשות.
המצמוץ גם מגן על העין מגורמי גירוי. הריסים הם שערות הצומחות מהעפעף העליון והתחתון היוצרות קו הגנה נגד אבק וגורמים מזיקים אחרים המזיקים לעין. הריסים לוכדים את רוב הגורמים המזיקים לפני שהם מגיעים אל גלגל העין.
ישנם מספר שרירים השולטים בהחזר המצמוץ. השרירים העיקריים, השוכנים בעפעף העליון ואחראים לפעולת הסגירה והפתיחה הם שריר העין החוגי (Orbicularis oculi) והשריר מרים העפעף העליון (levator palpebrae superioris). התכווצותו של שריר העין החוגי סוגר את העין, בעוד הרפייתו ובמקביל התכווצות שריר מרים העפעף העליון פותח את העין. שריר המולר (או שריר העפעף העליון) ושריר העפעף התחתון אחראים להרחבת העין. שרירים אלו אינם אחראים למצמוץ גרידא, אלא חיוניים גם בפעולות רבות אחרות, ביניהן גם פזילה וקריצת-עין.
מצמוץ בחיי היום-יום.
בילדים.
תינוקות אינם ממצמצים באותו שיעור כמבוגרים, למעשה תינוקות ממצמצים רק בשיעור ממוצע של פעם או פעמיים בדקה. הסיבה להבדל אינה ידועה, אבל ההשערה המוצעת היא שתינוקות אינם דורשים את אותה הכמות של סיכוך עין כמבוגרים בגלל שפקיחת עיניהם קטנה יותר יחסית למבוגרים. בנוסף, תינוקות אינם מייצרים דמעות במהלך החודש הראשון לחייהם. תינוקות גם ישנים בכמות משמעותית יותר שינה ממבוגרים, וכדלקמן, עיניים עייפות ממצמצות יותר. לעומת זאת, במשך הילדות שיעור המצמוץ גדל, ועד גיל ההתבגרות, הוא בדרך-כלל שווה למבוגרים.
במבוגרים.
גברים ונשים אינם נבדלים בשיעור המצמוץ הספונטני, המוערך בממוצע של 10 מצמוצים בדקה בסביבת מעבדה. ברם, כאשר העיניים מתמקדות בעצם למשך זמן ממושך, כמו בקריאה בספר או בצג מחשב, שיעור המצמוץ פוחת לבערך 3 - 4 פעמים בדקה. זוהי הסיבה העיקרית להתייבשות העיניים ולהתעייפותן בזמן קריאה.
מצמוץ העיניים עלול להיות אמת-מידה לאיבחון מצבים רפואיים. לדוגמה: מצמוץ מופרז עלול לסייע לאבחן התקפה של תסמונת טורט, שבץ, ואפילו הפרעה במערכת העצבים. שיעור מופחת של מצמוץ מיוחס למחלת פרקינסון, לחולים מבט חודר ניכר ודמוי-ערמומי אשר ניתן לזיהוי בקלות.
מיצמוץ
מישל סבאח
מישל סבאח (בערבית: ميشيل صباح; נולד ב-1 במרץ 1933 בנצרת) היה הפטריארך הלטיני של ירושלים בין השנים 1987–2008, והפלסטיני הראשון בתפקיד זה.
ביוגרפיה.
מגיל צעיר למד סבאח בסמינר התאולוגי של הפטריארכיה הלטינית בבית ג'אלא, ובו עשה שנותיו כנער צעיר. הוא הוסמך לכמורה ביולי 1955 ומאז מילא שורה של תפקידי הוראה ומנהל במוסדות חינוך של הפטריארכיה הלטינית בירדן, בישראל ובתחומי הרשות הפלסטינית. בין היתר שימש כנשיא אוניברסיטת בית לחם בין השנים 1980–1988. הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון בתחום הפילולוגיה של השפה הערבית.
ב-11 בדצמבר 1987 הוא מונה לפטריארך הלטיני של ירושלים, ומילא תפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות ב-22 ביוני 2008, לאחר שהגיע לגיל 75. החליף אותו הארכיבישוף פואד טוואל. בין השנים 1999 ל-2007 שימש כנשיא ארגון השלום הקתולי Pax Christi.
סבאח עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת "קצין בכיר" בסוף שנת 2006.
אקוויפר החרמון
במדינת ישראל, אקוויפר החרמון הוא אקוויפר (שכבת סלע המכילה מים) המצוי בתוך שכבות סלע הגיר שמהן בנוי הר החרמון. אזור החרמון הוא העשיר ביותר במשקעים בישראל, ובכל שנה הוא מתכסה בשלג. המים מחלחלים דרך הסדקים שבגיר ונובעים בשולי החרמון, בסוריה במזרח ובישראל במערב, וכן במעיינות של הנחלים דן, שניר, ובניאס בדרום. מעיינות אלה הם המקורות המרכזיים של נהר הירדן, והם מזרימים מדי שנה כ-500 מלמ"ק מים אל הכנרת.
הלוי
הַלֵּוִי הוא שם משפחה יהודי נפוץ; הנקראים בשם זה מתייחסים על בני שבט לוי.
קולות (מוסיקה)
אקוויפר החוף
אקוויפר החוף הוא אקוויפר (שכבת סלע המכילה מים) במדינת ישראל. האקוויפר משתרע על פני כ-120 ק"מ לאורך חוף הים התיכון, מאזור הכרמל עד רצועת עזה, ברצועה הנמשכת מקו החוף במערב ועד 7–20 ק"מ מזרחה.
עוביו של האקוויפר החופי הוא של 160–180 מטר ותחום השתרעותו מגיע עד 20 ק"מ מהחוף. המים באקוויפר זה נאגרים בתוך חול, אבן חול וכורכר. קיבולת המים היא 20 מיליארד מטרים מעוקבים. רוב המים באקוויפר מגיעים ממי גשמים. שאר המים מגיעים מנחלים ושיטפונות שמקורם באזור ההר, אך מחלחלים לקרקע במישור החוף. למעלה מ-65% מאוכלוסיית ישראל מתגוררת על פני האקוויפר והדבר גורם לנזקים - פגיעה באיכות המים. שטח האקוויפר באזורים העירוניים הוא גדול יחסית וכתוצאה מכך אין חלחול של מי גשמים אל האקוויפר והדבר גורם לזיהום והמלחה של המים כך שכל הבארות אשר בעבר היו מחוץ לעיר וכתוצאה מהבינוי המואץ והתפשטות העיר נמצאות הבארות כיום בתחומי הערים והם לא בשימוש.
מי התהום באקוויפר החוף חשופים מאוד לזיהום משתי סיבות:
הפתרון לצמצום זיהום מי האקוויפר הוא הסדרת השפכים שלא יחלחלו לאדמה ופיקוח על מפעלי תעשייה.
הפתרון לצמצום המלחת מי האקוויפר הוא צמצום השאיבה מאקוויפר החוף ופיתוח מקורות מים חלופיים. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נסגרו בארות רבות באזור זה בעקבות מקרים של המלחת מי התהום וזיהומם.
סעדיה מנדל
סעדיה (סצ'קו) מנדל (2 ביולי 1931 – 26 ביוני 2017) היה אדריכל ישראלי. כיהן כראש המחלקה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל ולימד באוניברסיטה כפרופסור חבר. קודם לכן לימד גם בטכניון בחיפה.