בשלב זה תכננו הצרפתים הסחה שעל ידה קיוו לגרום לבריטניה לפרוש מהמלחמה. הצבא הצרפתי נאסף בדנקירק כדי לתמוך בצ'ארלס אדוארד סטיוארט (הנסיך צ'ארלי היפה), שהתכוון לפלוש לבריטניה. הנסיך צ'ארלס היה בנו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, הטוען של בית סטיוארט לכס המלכות הבריטי, שהיה בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי, שהיה המלך האחרון מבית סטיוארט שמלך באנגליה. ג'יימס השני הודח מתפקידו כמלך אנגליה בשנת 1688 לטובת בתו, מרי השנייה, מלכת אנגליה ובעלה הנסיך הפרוטסטנטי ויליאם השלישי מבית אורנז'-נסאו. חלק ניכר מאוכלוסיית בריטניה עדיין קיווה להחזרת משפחת סטיוארט למלוכה. המלך לואי הארבעה עשר הפגין תמיכה רבה בסיבתו של סטיוארט. ואכן, ב-1715 תמכה צרפת בהתקוממות בסקוטלנד, אשר ג'יימס הצטרף אליה, אך ההתקוממות הובסה. מאחר שנאסר על ג'יימס לחזור לצרפת, על ידי המלך החדש, לואי החמישה עשר, ג'יימס ביקש מקלט במקומות אחרים. לבסוף, האפיפיור קלמנס האחד עשר הציע לג'יימס ומשפחתו את ארמון מוטי ברומא וקצבה לכל החיים של 8,000 סקודי רומאי.
לצ'ארלס הייתה הרבה יותר כריזמה מאשר אביו, ועכשיו לואי החמישה עשר נטה לעזור לו ליצור התקוממות נוספת בסקוטלנד. לואי החמישה עשר שלח את דראמונד דה בלאלדי כשליח אל "החצר" הסטיוארטית ברומא. התוכניות הצרפתיות קראו לצ'ארלס להגיע לדנקירק, צרפת, להתכנס עם הצי ב-10 בינואר 1744, אך בלאלדי הגיע רק לרומא ב-19 בדצמבר 1743. לכן היה מעט מאוד זמן לבזבז. ב-23 בדצמבר 1743, אביו של צ'ארלס כינה אותו "הנסיך העוצר" כדי שצ'ארלס יוכל לפעול בשמו. באביב 1744 הגיע הנסיך צ'ארלס בחשאי לצרפת ועמד לעלות על האוניות שייקחו אותו לאנגליה. עם זאת, בלילה שהוא עלה על הסיפון, סערה קשה פגעה (סערה זו נודעה בשם "רוח פרוטסטנטית") והרסה או פיזרה את כל הצי. הסערות האלימות הרסו את ניסיון החצייה, והפלישה המתוכננת ננטשה. עם זאת, צ'ארלס לא ויתר על התקווה להחזיר את משפחת סטיוארט לכס המלכות של אנגליה.
במהלך פעולות הצי שהיו הכנות אפשריות לפלישה צרפתית מתואמת לאנגליה, התרחש הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ב-22 בפברואר 1744. הקרב התרחש בים התיכון מול חופי טולון שבצרפת. צי בריטי גדול בפיקודו של האדמירל תומאס מתיוס, עם אדמירל משנה ריצ'רד לסטוק, חסם את החוף הצרפתי. כוח צי צרפתי קטן יותר תקף את הסגר הבריטי ופגע בחלק מן הספינות הבריטיות, ואילץ את הבריטים לסגת לצורך תיקונים. לפיכך, הסגר הבריטי על החוף הצרפתי הוקל, והצי הספרדי שלט כנראה בים התיכון. שייטת ספרדית הגיעה למקלט בטולון. הצי הבריטי צפה בשייטת זו בזהירות מנמל במרחק קצר ממזרח. ב-21 בפברואר 1744, ספינות ספרדיות הגיחו לים עם צי צרפתי. אדמירל מתיוס לקח את הצי הבריטי שלו ותקף את הצי הספרדי מ-22 בפברואר עד - 23 בפברואר 1744 במה שנודע בשם "הקרב על טולון". עם זאת, בשל תקלה, ואולי גם בגידה מצד האדמירל לסטוק, הורשה הצי הספרדי הקטן לברוח. בידיעה שצי צרפתי גדול יותר הפליג לחילוץ, הספינות הבריטיות פרצו את הלחימה ונסוגו לצפון-מזרח.
אמנם, מבחינה טכנית, הקרב על טולון נחשב לניצחון של בריטניה, אך בבריטניה חשש הציבור כי הספינות הצרפתיות והספרדיות המשולבות יוצרות איום עבור מיצרי גיברלטר ועל היאספות אוניות בברסט לפלישה מתוכננת לאנגליה. כתוצאה מכך הועלו האשמות קשות נגד האדמירל מתיוס על שהניח לצי הספרדי-צרפתי הזה לברוח, ובהמשך הציב את אנגליה בסכנת פלישה. כתוצאה מכך, שני האדמירלים, מתיוס ולסטוק נשפטו בבית המשפט הימי. לסטוק זוכה (שלא בצדק לפי כמה מקורות), בעוד מתיוס נמצא אשם (נחשב גם עוול על ידי כמה פרשנים).
בינתיים, בשדות הקרב בצפון אירופה, לואי החמישה עשר, באופן אישי, עם 90,000 חיילים, פלשו לארצות השפלה האוסטריות, וכבשו את מנן ואת איפר ביולי 1744. אף כי הרוסים כבר לא נמנו על יריביו, עדיין עמד מולו צבא בעלות הברית, בפיקודו של המלך ג'ורג' השני, אשר הורכב מהבריטים, ההולנדים, הגרמנים (הנוברים) והאוסטרים.
הצרפתים החזיקו ארבעה צבאות בשדות הקרב. על הריין, מרשל קוני ובפיקודו 57,000 חיילים עמד נגד 70,000 חיילים של בעלות הברית בפיקודו של הנסיך קרל. צבא טרי של למעלה מ-30,000 חיילים תחת הנסיך דה קונטי היה בין הנהרות מס ומוזל, ומאוחר יותר סייע לספרדים בפיימונט ולומברדיה. אך תוכנית זו נקטעה מיד עם התקדמותו של הנסיך קרל, שבסיועו של המרשל הוותיק טראון תמרן במיומנות את צבא בעלות-הברית שלו על הריין ליד פיליפסבורג ב-1 ביולי 1744 ותפס את סוללות ויסנבורג, ובכך ניתק את מרשל קוגני וצבאו מאלזס.
צבא צרפתי שלישי שהורכב מ-17,000 חיילים בפיקודו של הדוכס ד'ארקור שמר על לוקסמבורג במפרץ. באותו זמן, הצבא הצרפתי הרביעי היה הצבא הגדול ביותר בקיץ 1744. היה זה הצבא הפלמי, שמנה 87,000 איש, בפיקודו של מלך צרפת, לואי החמישה עשר, אבל בפועל הוא קיבל עצות צבאיות ממרשל נואיי. כשהכוחות הצרפתים האלו פלשו לארצות השפלה האוסטריות, הם עלו במספרם על צבאות בעלות הברית בשיעור של ארבעה עד שלושה. יתר על כן, כשצעדו לתוך ארצות השפלה האוסטריות, הם נתקלו רק בהתנגדות מבולבלת של הכוחות ההולנדים. כתוצאה מכך, הצבא הצרפתי בפלנדריה השיג התקדמות מהירה על פני ארצות השפלה האוסטריות. המצב נעשה כה נואש עבור ההולנדים, עד כי ממשלת הולנד שלחה שליח למלך צרפת כדי להשיג שלום, אולם טענה זו לשלום נדחתה על ידי הצרפתים.
עם זאת, המצב בארצות השפלה האוסטריות השתנה בפתאומיות על ידי החצייה המוצלחת של הריין ב-30 ביוני 1744 על ידי הנסיך קרל ו-70,000 חיילי צבא הברית שלו. מרשל קוני, שהתקדם מראש לקראת הכוחות הצרפתיים האחרים, פילס את דרכו חזרה דרך האויב בוויסנבורג ונסוג לעבר שטרסבורג. לואי החמישה עשר זנח עכשיו את הפלישה לארצות השפלה הדרומיות, וצבאו חזר כדי לקחת חלק מכריע במלחמה באלזס ולורן.
לבסוף, ב-12 ביולי 1744, קיבל פרידריך השני מפרוסיה אישור לכך שהנסיך קרל לקח את צבאו מעבר לריין ולצרפת. כך ידע פרידריך שהנסיך קרל לא יוכל ליצור לו שום בעיה מיידית במזרח. כתוצאה מכך, ב-15 באוגוסט 1744, חצה פרידריך השני את הגבול האוסטרי לתוך בוהמיה, ובסוף אוגוסט כל 80,000 חייליו היו בבוהמיה. תשומת-לבה ומשאביה של אוסטריה הופנו כבר זמן מה לצורך חידוש המלחמה בשלזיה. אולם, גם מריה תרזה וגם יועציה לא ציפו שהפרוסים יצעדו מהר ככל שהם עשו זאת. לפיכך, הפלישה של פרידריך לבוהמיה באה כהפתעה לחצר המלוכה האוסטרית, ופרידריך התקדם כמעט ללא התנגדות בבוהמיה. טור אחד של 40,000 חיילים, תחת פיקודו של פרידריך עצמו, עבר בסקסוניה; טור נוסף של 16,000 חיילים בפיקודו של "דסאוור צעיר" עבר דרך לוסאטיה, בעוד כוח נוסף של 16,000 חיילים תחת שלטונו של הרוזן שוורין התקדם משלזיה. היעד לכל שלוש השדרות היה פראג, והמטרה הושגה ב-2 בספטמבר. העיר הייתה מוקפת ונצורה, ושישה ימים לאחר מכן נאלץ חיל המצב האוסטרי להיכנע. בקושי נכנעה פראג לפרידריך השני, וכבר הוא המשיך דרומה, והשאיר 5,000 חיילים תחת הגנרל ברון גוטפריד עמנואל פון איינזידל כדי להחזיק בפראג. שלושה ימים לאחר נפילת פראג, תפס פרידריך את טאבור, בודווייס ופרוינברג.
מריה תרזה הנהיגה שוב את מצב החירום: "מרד" חדש פרץ בהונגריה, וכוחות סדירים רוכזו כדי להגן על וינה. בינתיים, דיפלומטים אוסטריים הצליחו להעביר את סקסוניה לצד האוסטרי. בגלל המערכה המוצלחת של פרידריך בבוהמיה, ביקש הנסיך קרל לסגת מאלזס ולחצות את הריין שוב ולהכות בפרוסים. בשלב זה הייתה לצרפתים הזדמנות מצוינת להכות בנסיך קרל, בזמן שהיה במצב פגיע וחצה את הריין. עם זאת, הפיקוד הצבאי הצרפתי היה מוסח ולא יכול לעשות שום פעולה, והנסיך קרל היה מסוגל לחצות את הריין שוב ללא הפרעה ידי הצרפתים. הצרפתים לא היו מסוגלים לפעול, כי הם היו בבלבול בעקבות מחלתו של המלך לואי החמישה עשר פתאום באבעבועות שחורות בהיותו במץ. מצבו של המלך היה כה חמור שרבים חששו לחייו. רק הרוזן זקנדורף, מפקד הצבא הבווארי, רדף אחרי הנסיך קרל. הצרפתים לא ביצעו שום תנועה, ופרידריך מצא עצמו מבודד וחשוף למתקפה המשולבת של האוסטרים והסקסונים. הרוזן טראון, שחזר מאזור הריין, בלם את המלך בבוהמיה עם כוח מאוחד של אוסטרים וסקסונים. הלא סדירים ההונגרים תרמו גם הם לתהפוכות קלות על הפרוסים, ולבסוף הגיע הנסיך קרל עם הצבא הראשי ממערב. המערכה הייתה דומה לזו של 1742: הכוחות הפרוסים נאלצו לסגת, פראג נפלה, ופרדריך הובס לחלוטין על ידי הכוחות המאוחדים של הנסיך קרל והרוזן טראון. פרידריך נאלץ לסגת לשלזיה עם אבדות כבדות. עם זאת, האוסטרים לא הצליחו להשיג דריסת רגל בשלזיה עצמה. על הריין, לואי החמישה-עשר, שעכשיו התאושש, הטיל מצור על פרייבורג וכבש אותה, לאחר מכן כבשו הכוחות בצפון את מצודותיה החזקות של ארצות השפלה הדרומיות, וכן הייתה גם מלחמת תמרון קלה על הריין התיכון.
מערכת 1745.