ממש כמו ב-T-72, גם לטנק זה מוצעת חבילת שדרוג, המיועדות להתאים את הטנק למאה ה-21 על ידי שיפור המיגון, החימוש המכלולים האלקטרוניים.
כיום סרביה, קרואטיה, סלובניה וכווית משתמשות בטנק.
מארי בוקצ'ין
מארי בוקצ'ין (Murray Bookchin, 14 בינואר 1921 - 30 ביולי 2006) היה סופר, נואם סוציאליסט ליברטראני ואנרכיסט אמריקאי ממוצא יהודי, מייסד זרם ה"אקולוגיה החברתית" הקשור לזרמי המחשבה של הסוציאליזם הליברטרי, והאנרכיזם האקולוגי סביבתנות. כתב 24 ספרים על פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, תכנון עירוני ואקולוגיה.
בוקצ'ין היה אנטי-קפיטליסט רדיקלי ותומך נלהב למען ביזור החברה. כתביו על מוניציפליזם ליברטרי, תאוריה של דמוקרטיה שורשית ואישית, השפיעו על התנועה הירוקה ועל קבוצות פעולה ישירה אנטי-קפיטליסטיות כמו "שחרור הרחובות". הוא ביקר בחריפות פילוסופיות ביוצנטריות כגון אקולוגיה עמוקה, ואת האמונות בדבר דטרמיניזם ביולוגי של הסוציוביולוגיה. הביקורת שלו על הירוקים בני העידן החדש, כמו קלרין ספרטנק , תרמה לפיצולים בתנועה הירוקה בארצות הברית בשנות ה-90.
ביוגרפיה.
בוקצ'ין נולד בעיר ניו יורק. הוריו, נתן ורוז בוקצ'ין, היו מהגרים יהודים מרוסיה, אשר חינכו אותו לאור האידאולוגיה המרקסיסטית מילדות. הוא הצטרף ל"פיונירים", ארגון הנוער הקומוניסטי, בהיותו בן תשע. עבד במפעלים והפך לאיש ארגון עבור ה"קונגרס של ארגוני התעשייה". בסוף שנות ה-30 עזב את הסטאליניזם ועבר לטרוצקיזם. בתקופה זו עבד עם קבוצה שהוציאה לאור את העיתון "נושאים עכשוויים". לאחר מכן החל להתנגד בהדרגה למרקסיזם-לניניזם בשל הכפייה שהאמין כי היא חלק בלתי נפרד מתורה זו. הוא הפך לאנרכיסט ועזר לייסד את ה"ליגה הליברטרית" בניו יורק בשנות ה-1950.
בשנות 1950 ו-1960 עבד בוקצ'ין במספר עבודות צווארון כחול, כולל תפקיד כסבל רכבת. הוא החל ללמד בסוף שנות ה-1960 ב"אוניברסיטה החופשית", מוסד של תרבות הנגד במנהטן של שנות ה-60. הדבר הוביל למשרה לכל החיים בקולג' רמפו בניו ג'רזי, שם כיהן עד פרישתו כפרופסור אמריטוס, בשנת 1983. בוקצ'ין היה שותף להקמה של "המכון לאקולוגיה חברתית" שנוסד בקולג' גודארד, ורמונט, בשנת 1971.
בוקצ'ין הוציא לאור את ספרו "הסביבה הסינתטית שלנו", תחת שם העט לואיס הרבר, בשנת 1962; זאת חצי שנה לפני ספרה של רייצ'ל קרסון, "אביב דומם". הספר תיאר מגוון רחב של בעיות סביבה אבל זכה לתשומת לב מועטה בגלל הרדיקליות הפוליטיות שבו. המאמר פורץ הדרך שלו, "אקולוגיה וחשיבה מהפכנית", הכניס את מושג האקולוגיה לפוליטיקה הרדיקלית, והרצאות שנשא בכל רחבי ארצות הברית הביאו לפופולריזציה של רעיונות אקולוגיים בתרבות הנגד. מאמרים אחרים שלו משנות ה-60 הביאו רעיונות חדשניים אודות טכנולוגיות אקולוגיות. מאמר מפורסם אחר של בוקצ'ין הוא "הקשב, מרקסיסט!" משנת 1969, אשר הזהיר תנועת סטודנטים כנגד השתלטות של קבוצה מרקסיסטית. מאמרים אלו ואחרים משנות ה-60 נכללים באנתולוגיה "אנרכיזם לאחר מחסור".
ספרו משנת 1982, "האקולוגיה של החופש", היה בעל השפעה רבה על התנועה האקולוגית המתפתחת, הן בארצות הברית והן במדינות אחרות. הוא היה שותף בארגון האנטי-גרעיני "התאגדות קלמשל" בניו אינגלנד, וההרצאות שלו בגרמניה השפיעו על כמה מהמייסדים של מפלגת ה"ירוקים" הגרמנית.
להגותו של בוקצ'ין הייתה השפעה רבה על מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן, עבדוללה אג'לאן, אשר התוודע לכתבי בוקצ'ין במהלך מאסרו.
מחוזת (קראיה) של רוסיה
דן מירון
דן מירון (נולד ב-13 בנובמבר 1934, ו' בכסלו תרצ"ה) הוא אחד מחוקרי הספרות העברית וספרות היידיש והמבקרים הבולטים בישראל ובארצות הברית. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. זוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל (תש"ם) ופרס ישראל לחקר הספרות העברית (תשנ"ג-1993). משנת 2020 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.
דן מירון (מיזוטש) נולד ב-1934 בתל אביב. אביו, אריה מיזוטש, הגיע מאוקראינה לארץ ישראל כשהיה בן שנתיים, בעוד משפחת אמו, מלכה, התיישבה בצפת כבר בתחילת המאה התשע-עשרה. היו אלה הורי אמו שהטביעו חותם על התפתחותו האינטלקטואלית: סבו, ״תלמיד חכם״ חריף ומבריק, החל ללמד אותו גמרא בהיותו בן שמונה או תשע, ואילו אהבתו ליידיש נטועה בדמות סבתו. למד בבית הספר אחד העם ובתיכון העירוני א' בעירו. סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית, מקרא והיסטוריה של עם ישראל וכן מוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. השלים דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בספרות משווה. ב-1971 קודם לדרגת פרופסור חבר ושימש ראש המחלקה לספרות עברית. כיום מירון הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטה העברית, מופקד על הקתדרה ע"ש לאונרד קיי לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ומלמד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
מאז שנות החמישים פרסם מאות מאמרים ומחקרים ועשרות ספרים, בין השאר על נתן אלתרמן, אורי צבי גרינברג ושלום עליכם. בשנות ה-60 וה-70 היה חבר מערכת כתב העת הספרותי "עכשיו". בשנת תשנ"ג זכה בפרס ישראל לחקר הספרות העברית (יחד עם גרשון שקד). מתרגם מיוונית עתיקה, מיידיש ומגרמנית. בין המחזות שתרגם: אלקטרה, וויצק ויוליוס קיסר שהוצגו בתיאטרון הקאמרי, רשומון שהוצג בתיאטרון חיפה, מרי סטיוארט וסלסטינה שהוצגו בתיאטרון האוהל.
מירון הוא עורך מפעל ההוצאה לאור של מהדורות ה"כל כתבי", של גדולי המשוררים העבריים בזמננו. זהו מפעל ענק שנמשך שנים רבות, בהוצאת מוסד ביאליק ובהוצאות אחרות. בין המשוררים שכינס את שיריהם: אורי צבי גרינברג, אבא קובנר, יעקב אורלנד, יהודה קרני, קלמן אהרון ברתיני, אברהם חלפי, אורי ניסן גנסין וגבריאל פרייל. מירון ערך גם מהדורה מדעית של כתבי חיים נחמן ביאליק.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תש"ם על ספרו "בין חזון לאמת - ניצני הרומן העברי והיידי במאה הי"ט".
החל משנת 2012 משמש כעורך הראשי של הוצאת אפיק - ספרות ישראלית. בשנת 2016 פרסם את מחקרו על זהותו היהודית של הסופר פרנץ קפקא כספר בהוצאת אפיק.
מחוץ לתחום הספרות, היה חבר התנועה לשלום וביטחון, ב-1971 היה חבר משלחת לברית המועצות מטעם "הוועד לשיפור היחסים עם ברית המועצות", התבטאויותיו החיובית על הממשל הסובייטי הביאו לגינויו בגילוי דעת שפרסמה אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. זכור במיוחד המאמר שפרסם מירון בעיתון "הארץ" בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, בכותרת: "אם יש צה"ל, יופע מיד" – זאת בדרישה לתגובה צבאית ישראלית על הטילים שנורו מעיראק. מירון היה גם מן הראשונים, שהביעו ביקורת חריפה נגד יצירותיה של נעמי שמר, לאחר שהתבטאה בזכותם של המתנחלים.
מירון מתגורר בתל אביב ובניו יורק. גרוש, אב לשלושה ילדים.
בשנת 2016 הפקיד את ארכיונו האישי בספרייה הלאומית.
בספטמבר 2020 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
מכתביו:
טליבן
מטווי גולובינסקי
מטווי גולובינסקי (1865–1920) היה סוכן של המשטרה החשאית של רוסיה הקיסרית, האוכרנה ומחברו של המסמך האנטישמי הפרוטוקולים של זקני ציון.
תולדות חייו.
גולובינסקי נולד ב-1865 באיווצ'ווקה שבאזור סימבירסק למשפחה רוסית אריסטוקרטית. אביו וסילי היה חברו של פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי אשר עמו נעצר ונידון למוות בעוון פעילות מהפכנית, אולם גזר דינו בוטל והוא שוחרר.
אביו של גולובינסקי נפטר בשנת 1875 כשמטווי היה בן עשר. אמו גידלה אותו ונעזרה באומנת צרפתייה.
בבגרותו החל גולובינסקי ללמוד משפטים ובמהלך לימודיו הצטרף לקבוצה האנטישמית והאנטי מהפכנית "האחווה הקדושה" (ברוסית: Святое Братство). עם סיום לימודיו גויס גולובינסקי לאוכרנה ועסק בהטמנת ידיעות (אוהדות לממשלה) בעיתונות. הקריירה שלו הגיעה לקִצה כשפעילותו נחשפה על ידי מקסים גורקי והוא אולץ להימלט מרוסיה.
גולובינסקי בחר להגר לצרפת והתיישב בפריז שם עבד למען ראש האוכרנה בעיר - פיוטר רצ'קובסקי - וביצע אותו תפקיד שבו עסק ברוסיה, דהיינו, שתילת ידיעות פרו-צאריות בעיתונות.
בשנת 1898 פנה רצ'קובסקי אל גולובינסקי בדרישה שהאחרון יחבר מסמך המוכיח שהיהודים עומדים מאחורי קנוניה להשתלט על רוסיה, כדי שהמסמך יינתן לצאר ניקולאי השני וישמש הוכחה שתגרום לו לנטות מקו המדיניות הליברלית אל עבר קו יותר שמרני.
בהתבסס על ספרו של מוריס ז'ולי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקייה" חיבר גולובינסקי ספר הטוען 'לכאורה' שבמקביל לדיונים הפומביים בקונגרס הציוני הראשון התקיימו דיונים סודיים שבהם תכננו היהודים את השתלטותם על העולם.
אחרי פרוץ המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 ערק גולובינסקי אל הצד המהפכני ושימש עד יום מותו (בשנת 1920) - עוזרו של ליאון טרוצקי .
ג'וזפה אטצ'ברייה
איי מדירה
רישום עסק
רישום עסק - קיימות שלוש דרכים מקובלות לניהול ולרישום עסק:
בעלות אישית.
בבעלות אישית בעל העסק והעסק הם גוף אחד. זכויות העסק וחובותיו הם של בעליו ועל אחריותו, גם רווחי העסק הם של הבעלים, לאחר ניכוי המס המגיע לשלטונות המס. אם העסק דורש השקעות נוספות - על הבעלים להוסיפן מכיסו. אם העסק מפסיד - הבעלים מפסיד מכספו.
שותפות.
עסק על בסיס שותפות עם אדם אחד או יותר. השותפות יכולה להתחלק באופן שווה או להיקבע על ידי כל חלוקה מוסכמת אחרת.
חברה בעירבון מוגבל.
חברה בע"מ בנויה על בסיס של ישות משפטית אחת או יותר, כאשר כל אחד מחזיק במספר מניות שווה או בלתי שווה, בהתאם להון שכל אחד משקיע. עד לחוק החברות החדש נדרש מינימום של שני בעלי מניות; מגבלה זו הוסרה בחוק החדש.