הצבא הרומני נזקק מאוד לחלק מהחיילים היהודים שהיו בעלי התמחויות מיוחדות, לכן הטיהור לא היה מושלם. מאות חיילים יהודים בעלי התמחויות נדרשות, כמו מכונאים ורופאים, נותרו בצבא הרומני. גם הבירוקרטיה הרומנית תרמה את חלקה לכך שנשארו יהודים בצבא הרומני. יותר ממאתים יהודים, חלקם קצינים שיהדותם לא הייתה ידועה, נותרו בשורות הצבא הרומני. נוכחות היהודים, שנותרו בשורות הצבא הרומני, הוצנעה על ידי שלטונות הצבא, אך היחשפותם של בודדים על ידי ההמון הביאה לא פעם למעשי לינץ' בטענה שמדובר ביהודי שהתחפש לחייל כדי לפגוע בצבא.
המדינה הלאומית-לגיונרית.
קריעת חבלים גדולים מרומניה והעברתם למדינות אחרות ללא מלחמה גרמה לדיכאון ותסיסה ברומניה המקוצצת. קרול השני, מלך רומניה, ששלט שלטון דיקטטורי, חיפש חיזוק למשטרו, לכן הציע, ב-4 בספטמבר 1940, לגנרל יון אנטונסקו, להקים ממשלה בשותפות עם התנועה הלגיונרית, שעד אז נרדפה על ידי המלך. אנטונסקו קיבל את ההצעה וכעבור יומיים תבע מהמלך ויתור על הכתר לטובת בנו ועזיבת רומניה. המלך נכנע.
ב-14 בספטמבר הוכרז המשטר החדש, מיכאל הראשון, מלך רומניה היה לראש מדינה סמלי עם סמכויות מוגבלות מאוד, יון אנטונסקו הוכרז קונדוקטורול (מנהיג עליון), המקבילה הרומנית לפיהרר, הוריה סימה, מנהיג התנועה הלגיונרית, מונה לסגן ראש ממשלת רומניה ורומניה עצמה כונתה משלב זה בשם המדינה הלאומית-לגיונרית.
התנועה הלגיונרית הייתה תנועה אנטישמית מוצהרת ועם הגעת אנשיה לעמדות שלטוניות פעלה לפגוע ביהודים וברכושם ולהעשיר את אנשיה ואת קרנות התנועה. בחקיקה נמשכה המגמה של חקיקה אנטישמית מפלה ובתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית חוקקו מעל 20 חוקים נגד היהודים.
המדינה הלאומית-לגיונרית הונהגה על ידי שני כוחות, שכל אחד מהם שאף להנהגה בלעדית והיו קיימים ביניהם מתחים שהלכו וגברו, במיוחד בנושא הטיפול ביהודים. שני הגופים היו בעד הדרת היהודים ושוד רכושם, אך בעוד יון אנטונסקו ותומכיו רצו לעשות זאת בצורה הדרגתית, כדי לא לפגוע בכלכלה הרומנית, ולנתב את רכוש היהודים לאוצר המדינה, הלגיונרים רצו לעשות זאת מהר ככל האפשר ואת רכוש היהודים לנתב לכיסיהם. המתח בין שני המחנות הלך וגבר והגיע לשיאו במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, שהיוו אקורד הסיום בשותפות הזאת - עם דיכוי המרד, אנטונסקו הכריז על סוף המדינה הלאומית-לגיונרית ועבר למשטר של דיקטטורה צבאית בראשותו.
הדיקטטורה של אנטונסקו.
החקיקה נגד היהודים בתקופת אנטונסקו.
בתקופת שלטונו של יון אנטונסקו נחקקו עשרות חוקים במסגרת הרומניזציה וכנגד היהודים, ביניהם הפקעת כל נכסי היהודים באזורים הכפריים, ובכלל זה קרקעות (5 באוקטובר 1940), יערות, מבשלות כוהל ומנסרות לעיבוד עצים (7 בנובמבר 1940), הפקעת ספינות שיט (4 בדצמבר 1940), הפקעת בתים ודירות (27 במרץ 1941), חוק העבודה לטובת הציבור (שחייב את היהודים בעבודות כפייה) וצו לסגירת כל בתי הקפה היהודיים (19 ביוני).
היהודים חויבו במיסים מיוחדים, נאסרה עליהם החזקת מקלטי רדיו וכלי רכב, כולל אופניים, והוטל עליהם לספק כמויות של מצרכים ומלבושים שונים.
הדת היהודית הוצאה מרשימת הדתות המוכרות והמוגנות על ידי השלטון ומצב זה אפשר הפקעת מבנים ששמשו את הקהילה היהודית, כולל מבנים של בתי כנסת.
לפי הוראות ממשלת אנטונסקו נקבעו אזורים בהם לא אושרו מגורי יהודים והתושבים היהודים גורשו, מרביתם למחנות בטרנסניסטריה.
בצו-חוק המפרט את הענישה של המעשים שסיכנו את המדינה או את האינטרסים שלה נוסף סעיף 16 שקבע, שבמקרה בו הנאשם אינו בעל מוצא רומני או שהוא קומוניסט, העונש יוכפל.
עבודות כפייה ואגרות כחלופה לשירות צבאי.
על פי צו-חוק 3,984 מדצמבר 1940 יהודי רומניה קיבלו פטור משירות צבאי, אך החוק הזה וחוקים נוספים, שבאו בעקבותיו תבעו מהיהודים תמורה לפטור על ידי ביצוע עבודות כפייה ותשלום מיסים ואגרות. חקיקה זו הייתה ייחודית ליהודים. יהודים בעלי הכשרה מיוחדת, שהצבא הרומני נזקק להם, נשארו בשירות צבאי, אך במעמד שונה ובלבוש שונה מבעלי הכשרה דומה לא יהודים. רופאים שבעבר זכו לדרגת קצונה, קיבלו דרגת "רופא" ואלה שקיבלו בעבר דרגת תת-קצין, קיבלו דרגת "רופא מסייע". במקום הכוכבים על הדרגות, קיבלו מגיני דוד, כדי להדגיש את יהדותם.
השתמטות היהודים מתשלום המיסים המיוחדים או אי ביצוע נאמן של עבודות הכפייה נענשו בעונשים מדורגים, לפי החומרה, כשהעונש המרבי הוא הגלייה, יחד עם המשפחה, לטרנסניסטריה. אותם יהודים, שנמצאו בלתי כשירים לביצוע עבודות כפייה, חויבו בתשלום מיסים נוספים ואותם יהודים שלא היו להם האמצעים לתשלום מיסים, חויבו בעבודות כפייה תמורתם. מי שהיה חסר אמצעים וחסר כושר עבודה, נמצא פטור מתביעות.
חובת עבודות הכפייה הוטלה על גברים יהודים בני 18 עד 50 ונשים יהודיות בנות 18 עד 40. הנשים נועדו לתפקידי כובסות, תופרות ועבודות משרדיות. בפועל נלקחו לעבודות כפייה גם צעירים יהודים מתחת לגיל 18.
כל יהודי בגיל 17 - 21 חויב בתשלום שנתי של 7,000 לאי, בגיל 21 - 24 תשלום שנתי של 6,000 לאי, בגיל 24 - 41 תשלום שנתי של 4,000 לאי ובגיל 41 - 50 תשלום שנתי של 1,000 לאי. מיסים אלה היו בנוסף למיסים המוטלים בהתאם להכנסה.
על פי הוראה של יון אנטונסקו, שפורסמה על ידי משרד הפנים ב-18 ביולי 1941, על כל היהודים הנמצאים במחנות או שנתפסו כשבויים יוטלו עבודות פרך ואם יהיו הימלטויות, יוצא להורג כל עשירי. אם העבודות לא יבוצעו היטב, ימנע מהם מזון ולא יאפשרו להם לקבל או לקנות מזון אחר.
שואת יהודי רומניה.
יון אנטונסקו שלט כדיקטטור, לכן מדיניותה של רומניה בתקופתו נקבעה על פי ראות עיניו. גם מצב יהודי רומניה, שדידתם המאורגנת, הדרתם, בידודם וגירושם נקבעו על ידי אנטונסקו, תוך התאמת המערכת החוקית לרצונו.
אנטונסקו והחקיקה הרומנית הבדילו בין יהודי הרגאט ובין יהודי המחוזות שצורפו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, האחרונים היו במצב הגרוע ביותר. ביום 8 ביולי 1941 נאם אנטונסקו לפני מועצת השרים של רומניה ואמר: "...אני בעד הגירה כפויה של היסוד היהודי מבוקובינה ומבסרביה, צריכים להשליך אותם מעבר לגבול. אני גם בעד הגירה כפויה של היסוד האוקראיני, אין להם מה לחפש כאן ברגע זה. לא אכפת לי אם בהיסטוריה יראו בנו ברברים. האימפריה הרומית ביצעה סדרה של מעשים ברבריים לפי קני המידה הנוכחיים ובכל זאת הייתה המבנה הפוליטי הדגול ביותר. אין בהיסטוריה שלנו רגע מתאים יותר. אם יהיה צורך, תירו במקלעים".
היהודים גורשו, תחילה מהאזורים הכפריים אל הערים. בהמשך הניסיון לגרש אותם מיאשי הסתיים בפרעות יאשי. היהודים גורשו מדורוחוי ומיתר ערי הגבול עם ברית המועצות ולאחר הפלישה של גרמניה הנאצית ורומניה לשטחי ברית המועצות, הרומנים טיהרו את שטחי הכיבוש שלהם מיהודים, כשהם רוצחים אותם בהמוניהם ואת הנותרים מגרשים לטרנסניסטריה, שם מרביתם מתו מרעב, קור ומחלות.
אנטונסקו תכנן לטהר את כל רומניה מיהודים וכבר הוכנו הסכמים עם גרמניה הנאצית לשילוח יהודי הרגאט למחנה השמדה בפולין, אך ההתפתחויות במלחמה גרמו לאנטונסקו לשקול זאת שנית ולעצור את ביצוע התוכנית, כנראה מחשש להתחשבנות שתהיה איתו לאחר המלחמה, אם הצד שלו יפסיד בה.
המשטר הקומוניסטי.
תקופת המעבר.
ב-23 באוגוסט 1944 ביצע מיכאי הראשון, מלך רומניה הפיכה שלטונית, כשפיטר את ראש ממשלת רומניה ומנהיגה, המרשל יון אנטונסקו וציווה על מעצרו. הממשל החדש, שהוקם בעקבות ההפיכה, החליט על יציאה מהברית עם גרמניה הנאצית והצטרפות הצבא הרומני לכוחות הלוחמים נגד גרמניה ובנות בריתה.
ב-31 באוגוסט 1944 פורסם צו מלכותי המשיב לתוקף את חוקת 1866 עם התוספות והשינויים של חוקת רומניה 1923.
חרף השינוי החד בשלטון הרומני ובחוקה הרומנית, שינוי החקיקה בעקבותיהם לא היה מהיר כל כך והחקיקה האנטישמית המפלה נשארה בתוקף ורק בחודש דצמבר 1944 הוציא הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את כל החקיקה המפלה כלפי יהודים, מצווה על השבתם למקומות העבודה מהם פוטרו בגלל היותם יהודים, על השבתם לאגודות המקצועיות מהן סולקו בגלל היותם יהודים, על סידורים לביטול גיטין בין בני זוג שלפחות אחד מהם יהודי, שנכפו על בני הזוג ושניהם מעוניינים בביטולם ועל השבת טובים, שהוחרמו מיהודים לטובת המדינה.
הקונסטיטוציות הקומוניסטיות.
החקיקה בתקופת המשטר הקומוניסטי של רומניה, הן בשם הרפובליקה העממית הרומנית והן בשם הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה, פסלה כל אפליה על בסיס גזע, דת, לאום או מין, לכן, להלכה, מצבם האזרחי משפטי של יהודי רומניה היה זהה למצבם של יתר אזרחי המדינה, השוויון הזה לא היה רק אות מתה בחוקה, זה בא לידי ביטוי גם בחיי המדינה, לראשונה בהיסטוריה של רומניה זכו יהודים לכהן בתפקידי ממשל רמי מעלה, להיות שרים בכירים (אנה פאוקר, יוסיף קישינבסקי ועוד), חברי בתי מחוקקים ועוד.
רדיפת הציונים.
יחסם של השלטונות הקומוניסטיים ברומניה לציונות היה מורכב והושפע מהוראות, שהגיעו מברית המועצות. תמיכת ברית המועצות בהקמת מדינת ישראל לא סימנה תמיכה בפעילות ציונית במדינות הגוש הקומוניסטי. לאחר הפלת משטר אנטונסקו, ניסו היהודים לחזור למצב שקדם למשטרים האנטישמיים, חידשו את התארגנותם במפלגות, חידשו את הופעת כתבי העת היהודים ואת הפעילות החברתית וגם את הפעילות הציונית. לפני שהתייצבו הגבולות וירד מסך הברזל, חצה חלק נכבד מיהדות רומניה את גבולות רומניה ושם פעמיו, חלקו אל ארץ ישראל וחלקו אל המערב. מרבית היוצאים אל ארץ ישראל אותרו על ידי הצי הבריטי ונכלאו במחנות בקפריסין עד להכרזת העצמאות.