מיכאיל סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין (רוסית: Михаил Евграфович Салтыков-Щедрин; 15 בינואר 1826, פלך טבר, האימפריה הרוסית – 28 באפריל 1889, סנקט פטרבורג) היה סופר וסאטיריקן רוסי. תומך בתנועות המהפכניות, ובתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשריה. לאחר מותו של נקרסוב היה עורך המגזין "סוברמניק" (רוסית: "בן זמננו").
קורות חיים.
סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין נולד למשפחת אצילים ותיקה בשם סלטיקוב ביישוב ספאס-אוגול שבנפת קליאזין בגוברניית טבר (כיום נפת טלדום במחוז מוסקבה). בבית כמעט ולא קיבל חינוך מסודר. בגיל 10 נשלח ללמוד במכון לאצילים של מוסקבה, ולאחר מכן נשלח כתלמיד מצטיין לתיכון ("ליצאום") בצארסקויה סלו שנועד לבני משפחות אצילים, בו לפניו למד אלכסנדר פושקין. ב-1844 סיים את התיכון, והיה במקום ה-17 בציוניו. במקביל ללימודיו התחיל לכתוב שירה, אך מכיוון שלא ראה בזה הצלחה עבר לאחר מכן לסיפורת. ב-1844 התחיל לעבוד במשרד הביטחון בתפקיד מזכיר זוטר. יותר מאשר עבודתו במשרד עניינה אותו הספרות והוא פרסם כמה סיפורים, שהמוטיב המרכזי בהם מזכיר את הרעיונות בספריהם של ז'ורז' סאנד וניקולאי גוגול. בתוך ספריו של סלטיקוב הסתתרה גם ביקורת סמויה כנגד השלטון, ונושא מרכזי בהם היה מצבם של העשוקים למיניהם, שעם סבלם הזדהה המחבר. ב-1848 סלטיקוב פוטר ממשרתו ונשלח לגלות בויאטקה לעבוד במשרד מושל המחוז. מ-1850 שימש יועץ למושל ולפי עדותו התייחס ברצינות רבה למשרתו זו. ב-1856 הכיר את האחיות בולטין, אשר להן חיבר את ההיסטוריה של רוסיה ולאחר מכן נשא את אחת האחיות לאשה. בשנה זו גם הותר לו לחזור למולדתו. ב-1868 כתב את "ימים עברו בפושחוניה", יצירה המכילה מידע ביוגרפי מעניין. כמו כן כתב את הספרים הסטיריים: "היסטוריה של עיר אחת" (1870) – אלגוריה סטירית על ההיסטוריה הרוסית ו"האדונים והגברות פומפדור" (1873). החל משנת 1878 כתב בירחון "רישומי מולדת" ("Отечественные записки") בעריכת נקרסוב. בתקופה זאת פרסם רבים מספריו הידועים יותר, ביניהם "האדונים גולובליוב", המתאר את התפרקותה של משפחת אצולה רוסית בגלל אופיו הקשה של פאודליזם וכן בגלל חדירת רוחות מהפכניות ברוסיה לתודעת המשפחה.
בערוב ימיו נהפך לדמות נערצת בקרב הצעירים, ובמיוחד בקרב האליטה האקדמאית (ה"אינטליגנציה"). בשנותיו האחרונות פרסם אוסף סיפורים ואגדות. סלטיקוב-שצ'דרין מת בסנקט פטרבורג ונקבר בבית קברות וולקוב בחלקת הסופרים ליד הסופר איוואן טורגנב.
יצירותיו של סלטיקוב תורגמו לעשרות שפות, אם כי סגנונו המיוחד יוצר קושי למתרגם. בתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשרי הקומוניזם, על שמו נקראו רחובות והספרייה המרכזית בסנקט פטרבורג.
דגל וירג'יניה
דגל מדינת וירג'יניה הוכר בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ב-31 בינואר 1861. הוא כולל את חותם המדינה על רקע כחול.
הדגל כולל סיסמה לטינית "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים). אמירת הסיסמה מיוחסת למרקוס יוניוס ברוטוס בזמן רצח יוליוס קיסר.
האישה מייצגת את מדינת וירג'יניה. האיש המשתטח מייצג את הרודנות - ראו כתר מצד ימין.
יוסי ורדי
יוסי ורדי (נולד ב-2 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים, יזם טכנולוגיה עילית ומשקיע ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב, למד בתיכון עירוני א' והיה חניך בשבט צופי דיזנגוף. שרת בצה"ל כמדריך בבית הספר הטכני של חיל האוויר, שם הכיר את אשתו תלמה. הוא בוגר הטכניון ובשנת 1969 היה ממקימי חברת טכם - טכנולוגיה מתקדמת, מראשוני בתי התוכנה בישראל (היום בקבוצת נס). בשנת 1978 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בטכניון בנושא "מודל לקבלת החלטות למיקום תחנות כוח במשק החשמל".
קריירה בשירות הממשלתי.
בשנת 1970, בהיותו בן 27 מונה למנכ"ל משרד הפיתוח, היה אחראי על משאבי הטבע במדינת ישראל. בתוקף תפקידו היה אחראי לחברות הממשלתיות: כימיקלים לישראל, מחצבי ישראל, מכרות נחושת תמנע, פוספטים בנגב חיפה כימיקלים ודשנים וחומרים כימיים. בנוסף היה המשרד אחראי למשק החשמל בישראל.
ב-1974 מונה למנהל רשות ההשקעות בצפון אמריקה, ולאחר שובו לישראל היה מנכ"לו הראשון של משרד האנרגיה, וכן כיהן כיושב ראש חברת הנפט הלאומית. בנובמבר 1978, התפטר מתפקידו, לאחר שלא הצליח לממש את תוכניתו לאחד את כל החברות והגופים הממשלתיים שעסקו בחיפושי נפט לחברה לאומית אחת הפועלת על בסיס עסקי.
ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליועץ לשיתוף פעולה כלכלי עם מדינות ערב, ביניהם ירדן, מצרים וסוריה, ועסק בבניית תוכניות לפרויקטים משותפים לטווח ארוך ושת"פ בתחום התשתיות. גם בהמשך, בתקופת ממשלת נתניהו צורף כיועץ כלכלי לשיחות וואי פלנטיישן עם הרשות הפלסטינית.
קריירה עסקית.
לאחר עזיבתו את השירות הממשלתי היה ממקימי חברת גרנית הכרמל, חברת אלון, חברת תעשיות לייזר, ואחרות. כיהן כחבר מועצת המנהלים בחברות מהגדולות במשק, בהן סאיטקס, מעריב, עלית, בזק ואחרות. כיהן כיושב ראש וחבר בוועדות ציבוריות רבות ובכללן הוועדה לרפורמה במשק החשמל. שימש כיושב ראש קרן ירושלים. חבר הוועדה המיעצת של בנק ישראל ואחרות. יעץ לבנק העולמי ולתוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות. שימש כיועץ למנכלי חברות בינלאומיות ובכללן לנשיא אמריקה און ליין (AOL) ואמזון, חבר בפורום הכלכלי העולמי (הפורום של דבוס).
ורדי הוא דוקטור לחקר ביצועים. סייע לבנו אריק בהקמת חברת מיראביליס שפיתחה את תוכנת ICQ, התוכנה הראשונה בעולם לשליחת מסרים מיידיים באמצעות האינטרנט. תוך 19 חודשים מיום השקת השירות החברה נמכרה ל-AOL האמריקאית בסכום של 407 מיליון דולר. מאז, הפך ורדי לאחד המשקיעים הבולטים בתחום האינטרנט בישראל. עד כה השקיע ביותר מ-50 חברות הזנק. רבות מהן הונפקו או נרכשו ובכללן חברת Answers.com וחברת Tucows שהונפקו, חברת גיטקו (נרכשה על ידי מיקרוסופט תמורת 120 מיליון דולר), חברת סטרנט (נרכשה על ידי IAC תמורת 20 מיליון דולר), חברת פוקסי טיונס (נרכשה על ידי יאהו תמורת 30 מיליון דולר), חברת טיבלה (נרכשה על ידי סיסקו), חברת איירלינק (נרכשה על ידי Sierra Wireless תמורת 38 מיליון דולר), ואחרות.
ורדי פעיל בפורומים בינלאומיים שונים ומשמש כיושב ראש משותף של מספר כנסים ישראליים ובינלאומיים בתחום האינטרנט.
פרסים והוקרה.
בשנת 1979 ורדי קיבל את פרס קנדי לי לעבודת הדוקטורט המצטיינת.
ורדי קיבל את פרס ראש הממשלה למפעל חיים בתחום ההיי-טק, את פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה (2007), את פרס רומנסיאנו מאוניברסיטת תל אביב, ואחרים. בשנת 2009 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון. באפריל 2014 בחר בו המגזין Wired לאחת מעשר הדמויות המשפיעות על תעשיית הדיגיטל באירופה. בנובמבר 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת התש"ף (2020) הוענק לו הפרס ע"ש נשיא המדינה חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל, מטעם האוניברסיטה העברית, "בהוקרה על תרומתו הרבה בתחום אחדות העם והדו-קיום".
בית הכנסת החדש
בתי כנסת רבים ברחבי העולם זכו לכינוי "בית הכנסת החדש".
בית הכנסת החדש (ברסלאו)
בית הכנסת החדש בברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) נבנה בין השנים 1865–1872 עבור הקהילה היהודית הליברלית בעיר.
בדומה לערים אחרות בגרמניה, הייתה בברסלאו קהילה גדולה מהזרם היהודי ליברלי. בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הגדולים
בגרמניה. המבנה המרכזי היה מעוטר בארבעה מגדלי פינות מצולעים ונמוכים, ובמרכזם כיפה גבוהה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדווין אופלר, בין השנים 1865-1872. ב-29 בספטמבר 1872, בראש השנה, נערכה חנוכת בית הכנסת על ידי הרב גדליה טיקטין, רב אורתודוקסי, ועל ידי הרב עמנואל יואל, רב ליברלי. בית הכנסת תוכנן עבור 2000 מתפללים, והיה בית הכנסת השני בגודלו בגרמניה, שני רק לבית הכנסת בברלין . בית הכנסת נשרף עד היסוד במהלך פוגרום ליל הבדולח בלילה שבין ה-9 בנובמבר ל-10 בנובמבר 1938. מהמבנה המפואר שרדו רק גדרות הברזל המחושל שהיו סביב בית הכנסת.
כיום ניצב במקום לוח זיכרון לבית הכנסת ולקהילה היהודית שאיננה, עם כיתוב בעברית, בגרמנית ובפולנית. מדי שנה, ב-9 בנובמבר, נערך במקום טקס לזכר יהודי ברסלאו, בו משתתפים בעיקר תושבי העיר.
ראו גם.
קהילת יהודי ברסלאו
בית הכנסת החדש (אופלן)
בית הכנסת החדש של אוֹפֶּלְן (כיום אוֹפּוֹלֶה שבפולין) שכן באי פָּשֶקֶה (כיום Wyspa Pasieka) שעל נהר אודר, ברחוב האפן. בית הכנסת נבנה בין השנים 1894–1897 ונועד לשמש את הקהילה הרפורמית הגדולה שהתגוררה בעיר. בית הכנסת, שנחנך בשנת 1897 על ידי הרב לאו בק, תוכנן בסגנון נאו-מוּרי על ידי האדריכל היהודי מברסלאו פליקס הנרי, והכיל אולם תפילה בעל 600 מושבים, אולם תפילה קטן, ספרייה קהילתית, ארכיון וחדר ישיבות עבור הנהגת הקהילה.
היסטוריה.
בתחילה הייתה משימתו של האדריכל הנרי, כפי שקיבלהּ ב-1893, להרחיב את בית הכנסת ברחוב הוספיטל, בעיר העתיקה של אופלן. באותן שנים קיבלה הקהילה היהודית במקום החלטה להקים מבנה חדש לבית הכנסת, לאור גידולה המהיר של הקהילה. בית הנכסת הוקם על חלקת אדמה אותה קנתה הקהילה בעמק וילהלם שעל האי פָּשֶקֶה (אי בשובל של נהר אודר), שב-1899 הפך לחלק מן העיר.
באביב 1894 החלה בניית המבנה. לביצוע היה אחראי א. שמידט. בגלל בסיס רך ורטוב, בניית בית הכנסת הושלמה רק ב-1897. ביום שני, 21 ביוני 1897, נערך טקס פרידה מבית הכנסת הישן ברחוב הוספיטל, וספרי התורה שהיו בו הוכנסו לבית הכנסת החדש. ב-22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת.