מריאם ובסטר הגדיר את העדר בהקשר זה כ"חלוקה פוליטית של העם האסייתי המרכזי" או "עם או שבט של חיי נוודים".
אורדה התגבשה כאשר משפחות שהתיישבו באאול גילו שהן לא יכלו לשרוד באזור זה ונאלצו לעבור. לעיתים קרובות, תקופות בצורת תואמות את העלייה במספר האורדות. אורדות היו פטריארכליות, וחבריה הגברים היוו צבא. בעוד כמה אורדות הצליחו לקיים את עצמן מעדריהם; אחרים פנו לביזה על שכניהם. בלחימה שלאחר מכן הושמדו כמה אורדות, אחרות הוטמעו. המצליחים ביותר היו מטמיעים, לזמן מה, את מרבית המסדרים של ערבות אירואסיה ופונים לפשיטה על ישויות פוליטיות שכנות; אורדות אלה הותירו לעיתים קרובות את חותמן בהיסטוריה, והמפורסמת שבהן היא אורדת הזהב של האימפריה המונגולית המאוחרת.
אורדות (עדרים) מפורסמות כוללות:
בשפה המונגולית המודרנית, המילה אורדון נפוצה יותר ברחבי מונגוליה ומונגוליה הפנימית.
שבטים קזחים מודרניים.
המונח משמש גם לציון שבטים קזחיים נפרדים (או קיבוץ שבטים). בימינו, נבדלות שלוש קבוצות שונות: העדר הצעיר יותר (ז'וז זוטר) במערב קזחסטן, העדר התיכון (ז'וז אמצעי) במרכז קזחסטן והעדר הישן (ז'וז בכיר) בדרום מזרח קזחסטן.
סונאטה לפסנתר מס' 3 של ברהמס
סונאטה לפסנתר מס' 3 בפה מינור, אופוס 5 היא סונאטה של יוהנס ברהמס שנכתבה בשנת 1853 ופורסמה בשנה שלאחר מכן. הסונאטה גדולה במיוחד, מורכבת מחמישה פרקים, בניגוד לשלושה או ארבעה המסורתיים. בתקופה שברהמס כתב את הסונאטה הזו, סברו רבים שתור הזהב של הסוגה עבר מן העולם. ברהמס, שחש קרבה מיוחדת למוזיקה של בטהובן ולסגנון התקופה הקלאסית, חיבר את סונאטת הפסנתר מס' 3 בשילוב מופתי של רוח רומנטית חופשית ואדריכלות קלאסית קפדנית. כעדות נוספת לקשר אל בטהובן, מופיע מוטיב הגורל המוכר מן הסימפוניה החמישית של בטהובן בפרקים הראשון, השלישי והרביעי. הסונאטה, שחוברה בדיסלדורף, מסיימת את מחזור שלוש הסונאטות של ברהמס, והוגשה לרוברט שומאן בנובמבר אותה שנה. הייתה זו היצירה האחרונה שברהמס הגיש לשומאן לשם ביקורת. ברהמס היה בקושי בן 20. היצירה מוקדשת לרוזנת אידה פון הוהנטל מלייפציג. ביצועה נמשך בדרך כלל בין 30–40 דקות, תלוי בפרשנות הפסנתרן לסימני החזרה.
פרקי הסונאטה.
לסונאטה חמישה פרקים:
פרק ראשון.
הפרק הראשון מתחיל באקורדים בפורטיסימו, המשתרעים כמעט על כל טווח המקלדת. הפרק כתוב בצורת סונאטה ומורכב בעיקרו משני נושאים מוזיקליים. הראשון בהם הוא מינור, אשר מלווה אפיזודה קצרה שכולל את "מוטיב הגורל" מאת לודוויג ואן בטהובן מתוך הסימפוניה מס' 5, באותו סולם כמו הסימפוניה, מינור. לאחר חזרת הנושא המינורי הראשוני, מתחיל אזור הנושא השני בסולם המז'ור היחסי, (לה ♭ מז'ור) אבל הסתיים ב רה ♭ מז'ור. ברהמס משתמש בסולמות אלה באותו אופן גם בפרק השני של סונאטה זו. האקספוזיציה חוזרת על עצמה ומובילה לקטע פיתוח מורכב, בו משולב "מוטיב הגורל". לאחר תחילת הערכה המחודשת, היצירה עוברת ישירות לנושא השני, פוסחת על הקטע בדו מינור ועוברת אל הסולם המקביל פה מז'ור, ומסיימת בקודה מורחבת.
פרק שני.
הפרק השני מתחיל בציטוט מעל למוזיקה של שיר מאת אוטו אינקרמן בשם העט CO Sternau.
Der Abend dämmert, das Mondlicht scheint,
da sind zwei Herzen in Liebe vereint
und halten sich selig umfangen
מבעד לצל הערב, ירח חיוור שולח אורו
ולפופים בחלומות יוקדי אהבה,
שני לבבות כאחד פועמים.
ייתכן ששני הלבבות הפועמים כאחד בפרק האנדנטה הזה מסמלים את שני הנושאים העיקריים שלו, אחד בלה ♭ מז'ור והשני ברה ♭ מז'ור, המתחלפים לסירוגין לאורך הפרק. כמו הנושא השני של תצוגת הפרק הראשון, פרק זה מדגים טונאליות מתקדמת כאשר הוא מסתיים ברה מז'ור, ולא בסולם בו התחיל, לה מז'ור.
פרק שלישי.
הפרק השלישי, סקרצו וטריו, מתחיל בפה מינור עם ציטוט מוזיקלי מתחילת הפינאלה של שלישייה לפסנתר מס' 2, אופוס 66 מאת פליקס מנדלסון בניגוד להמולה של הסקרצו, הטריו ברה במול מז'ור הוא רגוע ולירי, ומלווה בבס שמעלה שוב את "מוטיב הגורל" של בטהובן. לאחר שהטריו חוזר על חומר הפתיחה של הפרק בסיומו, הסקרצו חוזר על עצמו בשלמותו. ומסתיים גם הוא בסולם המז'ור המקביל.
פרק רביעי.
הפרק הרביעי מסומן כאינטרמצו והוא קבל את התואר "Rückblick", מילולית "זיכרון". הפרק מתחיל בנושא הפותח את הפרק השני, אך בסולם סי במול מינור. כמו בפרק הפתיחה ובפרק השלישי, גם כאן מופיע "מוטיב הגורל" בצורה בולטת לכל אורך האינטרמצו.
פרק חמישי.
הפרק החמישי והאחרון הוא רונדו בסולם הבית, פה מינור. הוא בוחן כמה רעיונות הנשזרים בסיום הווירטואוזי וחוגג הניצחון. הסטייה הראשונה מנושא הרונדו מתחילה בכתב-סתרים מוזיקלי, שהיה מוטו מוזיקלי אישי של חברו הוותיק של ברהמס, יוזף יואכים, הנושא F – A – E (פה-לה-מי), שמייצג את "Frei aber einsam" (חופשי אך בודד). הקטע השני, ב רה ♭ מז'ור, משתמש ארבעה גובהי-צליל, פה, מי♭, רה♭, לה♭ כבסיס להרבה מן החומר המוזיקלי שבא בעקבותיו. כמו הפינאלה של הסונאטה לפסנתר מס' 2, גם הפינאלה של הסונאטה הזו מסתיים במג'ור המקביל.
הר מאליונה
הר מאליונה (באנגלית: Mount Maglione) הוא הר נמוך בהרי קלארק בארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר אקבלו.
גובהו של ההר 1,190 מטרים מעל פני הים; ההר הוא ההר ה-3,667 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הערך.
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של לוטננט צ'ארלס ר. מאליונה (Charles R. Maglione), מחיל המילואים של צי ארצות הברית, שהיה נווט במטוס הרקולס LC-130F במהלך מבצע דיפ פריז, בשנת 1968.
הר בראון-קופר
הר בראון-קופר או הר ברון-קופר (באנגלית: Mount Browne-Cooper) הוא הר מכוסה קרח בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילוטרים דרום-מערבית מהר פורקסט; ההר מתנשא מעל הקצה הדרומי של מדרון בנט.
גובהו של ההר 1,908 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי ההר.
ההר מופה בהתבס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בין השנים 1956–1965.
מקור השם.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של פי. ג'יי. בראון-קופר (P.J. Browne-Cooper), שהיה גאופיזיקאי בתחנת וילקס בשנת 1965.
תוכנית הגרעין של פקיסטן
פקיסטן היא אחת מתשע המדינות שבבעלותן נשק גרעיני. המדינה החלה בפיתוח של נשק להשמדה המונית בשנת 1972 בהוראת נשיאה באותה התקופה, זולפיקאר עלי בהוטו, תהליך אשר הושלם בשנת 1998. נכון לשנת 2020 לרפובליקה האסלאמית של פקיסטן ארסנל של כ-160 ראשי נפץ גרעיניים מייצור עצמאי בתמיכה סינית. ביחד עם הודו, ישראל ודרום סודאן פקיסטן היא מבין המדינות היחידות שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
היסטוריה.
ממשלת פקיסטן טוענת כי מקור שאיפתה לפיתוח נשק גרעיני הוא מערכת היחסים הלוחמנית שלה עם הודו. ביחסים בין שתי המדינות היו מספר סכסוכים, אשר במרכזם בשליטה בחבל קשמיר. הוועדה לאנרגיה אטומית של פקיסטן (PAEC) הוקמה בשנת 1956, והמדינה החלה לעבוד על תוכניות לפיתוח אנרגיה גרעינית לקראת סוף שנות החמישים, עשור לאחר חלוקת הודו ועצמאות שתי המדינות.
פיתוח.
הנשיא זולפיקאר עלי בהוטו שאף שפקיסטן תשיג נשק גרעיני וטען בראיון מפורסם משנת 1965 כי . בשנת 1971, לאחר תבוסתה של פקיסטן במלחמת הודו-פקיסטן השלישית שהתרחשה במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, הוציא הנשיא בהוטו הנחיה להביא לפיתוחה של אנרגיה גרעינית בתוך שלוש שנים. הניסוי הגרעיני הראשון שביצעה הודו במאי 1974 (ראו תוכנית הגרעין של הודו) הביא להאצה משמעותית בתוכנית הגרעין הפקיסטנית.
הוועדה לאנרגיה אטומית בפקיסטן, שבראשותה עמד מוניר אחמד ח'אן, התמקדה בפיתוח אורניום מועשר בתחנת הכוח הגרעינית בקראצ'י. אולם ההתקדמות והאיכות של הייצור נפגעו בשל הלחץ שהופעל על הוועדה מצד הממשלה הפקיסטנית באסלאמאבאד.
בשנת 1974 המטלורג אבדול קאדיר ח'אן, שעבד בחברת בת של תאגיד העשרת האורניום בהולנד, חזר לפקיסטן לבקשתו של הנשיא בהוטו על מנת לתמוך בפיתוח תוכנית גרעינית להעשרת אורניום. לאחר שהחזיר איתו רישומים לבניית צנטריפוגה וביצע מגעים כלכליים עם חברות שונות בפקיסטן, השתמש ח'אן בטקטיקות שונות על מנת להתחמק מבקרות הארגונים הממשלתיים ולרכוש את הציוד הדרוש למיזם. בתחילת שנות השמונים היה לפקיסטן מתקן חשאי להעשרת אורניום, ולטענתו של ח'אן כבר בשנת 1984 הייתה למדינה היכולת להעשרת אורניום.