האוהב עכשיו רודף אחר הנער. כאשר הוא מתקרב אל הנרדף, האפשרות למגע מיני מציגה את עצמה שוב. אם האוהב והנאהב מתעלים על תשוקה זו הם מנצחים את "התחרות האולימפית האמיתית". זהו שילוב מושלם של שליטה עצמית אנושית ושיגעון אלוהי, ולאחר המוות, נשמותיהם מוחזרות לגן העדן. אלה אשר מוותרים, אינם נעשים חסרי משקל, אך חסים על עונשם לאחר מותם והם מצמיחים כנפיים שוב בבוא הזמן.
חברות של אוהב היא אלוהית, מסכם סוקרטס, בעוד זו של אחד שאינו אוהב מציעה רק סיפוקים אנושיים זולים וזורקת את הנשמה אל כדור הארץ ל-9,000 שנה. הוא מתנצל בפני האלים על נאומיו הקודמים, ופיידרוס מצטרף אליו בתפילה.
אוקיינידים
האוקיינידים (ביוונית: Ωκεανιδες) במיתולוגיה היוונית היו שלושת-אלפי בניהם ובנותיהם של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס (Tethys). כל אחד ואחת מאלוהויות ונימפות אלה היה פטרון של נחל, נהר, ים, אגם, בריכה, שדה מרעה, פרח או ענן.
פסק זמן
לאכס (דיאלוג אפלטוני)
דקומנוס
דֵקוּמָנוּס (לטינית: Decumanus – עשירי) הוא רחוב רוחבי בעיר רומית החוצה את העיר ממזרח למערב.
בדרך כלל בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים ברחבי האימפריה, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה, בצירים צפון-דרום ומזרח-מערב, שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים "קארדו מקסימוס" (cardo Maximus) בציר צפון-דרום, ו"דקומנוס מקסימוס" (decumanus maximus) בציר מזרח-מערב. במחנה הרומי הייתה "הדרך העשירית" (via decumana או via decimana) הדרך שהפרידה בין הקוהורטה התשיעית לקוהורטה העשירית (כפי שה-via quintana, "הדרך החמישית", הפרידה בין הקוהורטה החמישית לשישית).
בערים רבות, שהיו בעבר קולוניות רומיות, יש זכר לצירים אלה גם כיום. דוגמה לכך היא העיר העתיקה של ירושלים, בה הקארדו המערבי (יש הרואים בו "קארדו מקסימוס") ניכר ברחובות סוק ח'אן א-זית, והמשכו ברחוב היהודים. ה"דקומנוס מקסימוס" הוא למעשה ציר "נחל צולב" המקשר בין שער יפו להר הבית, וניכר היטב ברחוב דוד - הגבול בין הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי שמצפון לו, והרובע הארמני והרובע היהודי שמדרום לו. מתווה צירים ראשיים מצטלבים דומה ניתן לראות, לדוגמה, גם בעיר פריז: מסלול הציר המרכזי (cardo maximus) מצפון לדרום נשמר עד היום ברחוב סן ז'ק בגדה השמאלית ורחוב סן מרטן בגדה הימנית; הציר האופקי העיקרי (decumanus) נשמר במסלול רחוב סן אונורה וסן אנטואן, (כיום רחוב ריבולי), עד כיכר הבסטיליה.
דקומאנוס
עמוד האש (סרט)
עמוד האש הוא סרט עלילתי ישראלי בשחור-לבן משנת 1959.
עלילה.
הסרט מספר על מלחמת העצמאות באזור הנגב. עלילת הסרט היא ז'אנר מקובל בקולנוע המלחמתי של "לכודים מאחורי קווי האויב", אך עם הייחוד שבכוח ישנה גם חיילת (נחמה הנדל). הכוח מגלה שהאויב זומם להשמיד עיר בישראל, ובמסע חזרה למפקדה, בניסיון להביא הביתה את הידיעה, נותרים רק שניים, החיילת והחייל דוד (לורנס מונטיין), אשר גם מתאהבים במהלך המסע.
הסרט צולם בקיבוץ רביבים וחברי הקיבוץ וגרעיני נח"ל שימשו כניצבים.
שחקנים נוספים: אורי זוהר בתפקיד יוסי ומיכאל שילה בתפקיד אורי.
הסרט יצא בשנת 1963 גם בגרסה אנגלית בשם "The Pillar of Fire".
ירושלים סגל
ירושלים סגל (24 ביולי 1898 – 29 באפריל 1993) היה חלוץ, מתנדב בהגנה ובמשטרה, ומתרגם סרטים ישראלי.
ביוגרפיה.
ירושלים סגל נולד ב-1898 באירקוטסק שבסיביר, שביעי מבין שמונת ילדיהם של אלעזר ופסיה הלוי סגל. המשפחה הייתה במקור מאוקראינה, אך הוגלתה לסיביר לאחר שהאב הכין (בלא יודעין) חותמת מזויפת ששימשה לגנבת ציוד ממחסן צבאי. ירושלים סגל אינו מספר בזיכרונותיו במה עסק האב בסיביר, אבל מספר כי במקביל הכין אלעזר סגל במשך כ-40 שנה קונקורדנציה קומפקטית לתנ"ך שהודפסה לבסוף ב-1909 בווילנה.
כשהיה סגל בן שבע אירחה המשפחה לשבת את הרב גראשטר (לימים רבה הראשי של דרום אפריקה), ציוני נלהב שאף נשא נאום ברוח זו בבית הכנסת. לאחר הלשנה למשטרה נאסרו הרב ואביו של סגל. הרב גורש מהעיר ואלעזר סגל נידון לגירוש מסיביר לתחום המושב למשך 5 שנים. במשך שנתיים ניסה אביו של סגל להתחמק מהעונש על ידי תשלום שוחד לשוטרים, החלפה תכופה של דירות ולינה מחוץ לבית. לאחר שנתיים נמאסה עליו דרך התנהלות זו עם המשטרה, והוא עבר להתגורר בווילנה, בירת ליטא, שהייתה בתחום המושב, ומרוחקת למעלה מ-6,000 ק"מ מאירקוטסק. אלעזר סגל רצה לקחת את כל בניו איתו על מנת שילמדו בישיבה, אבל לאחר ויכוח עם אשתו הוחלט שרק ירושלים בן התשע ואחיו צבי (על שם אביו של אלעזר) בן החמש-עשרה יתלוו אליו.
סגל למד בישיבות בווילנה ובערים שסביבה, קובנה, לידא, אוציאני ושווינציאן. האב היה שולח לו לעיתים כסף, אבל כשהכסף אזל היה ירושלים רעב לעיתים תכופות ונסמך על שולחנם של יהודים שנהגו לארח תלמידי ישיבה (מוסד המכונה "ימים"). לאחר שהסתיימה תקופת הגלייתו החליט אלעזר סגל לחזור לאירקוטסק, וירושלים נשאר ללמוד בווילנה.
ארץ ישראל ומלחמת העולם הראשונה.
בסוף שנת 1913 החליט אלעזר סגל לעלות לארץ ישראל עם חלק ממשפחתו, וירושלים הסכים להצטרף אליו. ברוסיה נשארו הבן צבי והבת שטערנע (כוכבה). המשפחה התיישבה תחילה בכפר תבור, שם כבר גרה אסתר, אחותו הבכורה של ירושלים, ואחר כך עברו ההורים והתיישבו בתל אביב. ילדיהם, אליהו, צביה וירושלים, שהיה אז בן שש עשרה, נשארו בגליל. ירושלים עבד כפועל חקלאי במושבות הגליל: מרחביה, כנרת ומצפה. בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה וירושלים היה חייב להתעתמן (לקבל נתינות טורקית), אך כיוון שטרם היה בגיל צבא לא היה חייב בגיוס.
במחצית הראשונה של המלחמה המשיך ירושלים סגל לעבוד כפועל חקלאי במושבות הגליל "בית-גן" (כיום חלק מיבנאל) וסג'רה. בחורף השני למלחמה, כשהחלו שמועות על רעב בתל אביב, התארגנו יהודי הגליל והכינו שיירות אספקה, שהתרכזו במרחביה ועברו בג'נין, בטולכרם ובקלקיליה, לפתח תקווה. ירושלים סגל הצטרף כעגלון לשיירות אלו, ובמסעו האחרון הרשו לו להמשיך לתל אביב על מנת להיפגש עם הוריו, שם גם פגש באסתר דודניתו, ובין השניים פרח רומן. ירושלים החליט לעזוב את הגליל ועבר לעבוד כפועל חקלאי בגדרה.
ב-28 במרץ 1917 הוציא ג'מאל פאשה, מושלה הצבאי הטורקי של ארץ ישראל, צו לגירוש תושבי יפו ותל אביב. הצו הוצא עקב התקדמות הצבא הבריטי מדרום והחשש של השלטונות הטורקיים מכך שתושבי שתי הערים יסייעו לבריטים בכיבוש הארץ, ונומק כצעד חירום צבאי. באירוע, שקיבל את הכינוי "גירוש תל אביב", פונו בין 7,000 ל-9,000 יהודים לפתח תקווה, לכפר סבא ולמושבות הגליל. ירושלים סגל השתתף במבצע לפינוי העיר, שאורגן על ידי ועד תל אביב וארך כשבוע. הוריו עברו למרחביה, ושם מת בן הזקונים ציון מטיפוס. ירושלים חזר לגדרה, אלא שעכשיו, כשהיה בגיל גיוס, שמר על זהירות. הטורקים ערכו מבצעים מדי פעם בפעם לאתר "פיראר" (משתמטי גיוס). כרבים מבני גילו התחבא ירושלים במקומות מסתור, והם נעזרו בתושבים הוותיקים שהיו מזהירים אותם מהמצוד שעמד להיערך.
הגדודים העבריים.
ב-3 בנובמבר 1917 כבש הצבא הבריטי את גדרה לאחר הפגזה. לאחר הכיבוש החליט ירושלים סגל, כמו רבים מחבריו, להצטרף לצבא הבריטי כחלק מהגדודים העבריים. סגל הצטרף לגדוד 40 של קלעי המלך, ה"גדוד הארצישראלי". המגויסים הועברו למצרים, שם עברו אימונים בקנטרה שליד תעלת סואץ, בהלמייה שליד קהיר ובתל-כביר. בינתיים נכנעה טורקיה והוכרז על שביתת נשק. סגל נשלח עם הגדוד לרפיח ואחר כך למצרים ואז למחנה בטול כרם. חברי הגדוד נהגו לגנוב נשק ותחמושת מהצבא הבריטי ולהעבירם לארגון "ההגנה". על פי הוראה שקיבל, ניסה סגל להבריח נפצים, אלא שבגלל חוסר זהירות התרחשה התפוצצות. הוא נפצע ביד ימין, איבד כמה פרקים בקצות אצבעותיו ושכב כמה חודשים בבית החולים במצרים.
לאחר שהחלים הוחזר סגל לשירות מלא והשתתף בהגנת תל אביב בזמן מאורעות תר"פ (אפריל 1920). בספטמבר של אותה שנה נישא לאסתר, והם שכרו חדר בפתח תקווה. סגל השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת סמל בדצמבר 1920, לאחר שירות בן שנתיים.
תל אביב הקטנה.
בשנה הראשונה לאחר שחרורו ניהל סגל אחוזה שהייתה שייכת למשפחה יהודית באזור "מארג" שליד קהיר. בגלל פרעות תרפ"א (1 במאי 1921), שבהם נרצחו יהודים ביפו, רצה לחזור מיד לארץ, אבל חובותיו כמנהל האחוזה אילצו אותו להישאר בה כמה חודשים נוספים. בספטמבר 1921 נולד בבית היולדות בקהיר בנו בכורו, מגניה. בתחילת 1922 עקרה משפחת סגל לתל אביב.
כלכלית הייתה זו תקופה קשה. סגל עבד בעבודות מזדמנות כלבלר, סבל בנמל יפו, מפקח בסינדיקט סוחרי העצים, במסחר זעיר ובשיווק סרטי ראינוע. זו הייתה תחילתה של קריירה ארוכת שנים בתחום הראינוע והקולנוע. ממאי 1923 ועד חורף 1924 ניהל סגל את "קזינו גלי אביב" (ראו תמונת שער ספרו), שהיה בעצם בית קפה מפואר יחסית לתקופה, שנבנה על עמודים על חוף תל אביב בקצה רחוב אלנבי. כשנסגר הקזינו הועסק סגל כעובד בעיריית תל אביב, ממנה התפטר כשהחל לעסוק בתרגום סרטים בשכר. באפריל 1923 נולדה בתו רויטל ואחריה נולדו דבירה והתאומים אלעזר ואדיב.
פעילות ביטחונית.