במקרים מורכבים אף יותר, מבקש המחבר להעלות על נס נורמות וערכים השונים מאלה של הקורא באמצעות מספר בלתי מהימן, מספר שחולק את הנורמות והערכים של הקורא. במקרים אלה, המחבר מנסה להציג את העמדות המקובלות כבעייתיות. הסיפור "סונטת קרויצר" של לב טולסטוי הוא אחת הדוגמאות הנדירות למקרה מעין זה: אף על פי שטולסטוי צירף לסיפור הקדמה, בה הוא מסביר במפורש שהמספר מהימן, פרשנים רבים חלוקים בנוגע לפרשנות הסיפור. חלקם טוענים שטולסטוי ניסה ליצור מספר מהימן, אולם לא הצליח, והסיפור מקדם, למעשה, ערכים שונים מאלו שטולסטוי כיוון אליהם.
מבע משולב.
המבע המשולב הוא טכניקה בה מתערבבים שני מספרים. לרוב, המספר בגוף שלישי מתערבב עם אחת מהדמויות. כך למשל ב"סיפור פשוט" של ש"י עגנון אנחנו לומדים על אופייה של צירל לפי הדיבור שלה שנכנס לדיבורו של המספר: כאשר המספר מתאר את הסוציאליסטים כ"נוראיים" כי הם לוקחים את המשרתות בשעה חמש, ברור שצירל היא זו שחושבת כך.
ההבדל בין מספר למחבר.
אחד החוקים הבסיסיים בחקר הספרות הוא שאין לבלבל בין מספר לבין מחבר היצירה. ראשית, מחברים רבים משתמשים במספרים השונים מהם באופן מהותי. כך, למשל, המספר העיקרי בספר "לוליטה" של ולדימיר נבוקוב הוא הומברט הומברט, פדופיל מבוגר. אמנם, נבוקוב והומברט דומים במאפיינים מסוימים - לשניהם, למשל, חיבה למשחקי מילים ולשפה עשירה - אולם אין הכרח להניח שנבוקוב היה פדופיל בעצמו.
לעיתים תכופות משתמש המחבר במספר שיצור אירוניזציה על דברים מסוימים, בכך שהוא יהיה קיצוני. למשל כאשר מוצגת דמות קפיטליסטית בתור המספר, היא יכולה להיות קיצונית וגרוטסקית כל כך שכל הקפיטליזם יצא מגוחך. האקלברי פין, גיבור ספרו של מרק טוויין, מבטא לאורך היצירה תודעת חטא מפותחת ואירונית במובהק על חלקו בבריחתו של העבד ג'ים. כך, אף שאין בכל היצירה ביטוי מפורש של התנגדות למוסד העבדות, היצירה כולה מבטאת ביקורת חריפה על התודעה הדתית והחברתית המעוותת שמאפשרת אותו.
עם זאת, בז'אנרים שונים, כדוגמת אוטוביוגרפיה או רומן הווידוי, המספר ביצירה הוא המחבר. בתקופה הרומנטית ההבחנה בין מספר למחבר טושטשה, אם כי במיוחד בשירה, אך גם בפרוזה.
תכונות המספר.
הנחה לגבי מספר, שלפיה הוא מספר בלתי מהימן, היא בראש ובראשונה היפותזה. קורא המניח מספר בלתי מהימן יצטרך להסביר מדוע בחר המחבר המובלע לשים את הדברים בפי מספר שנבדל ממנו בערכים, בנורמות ובאידאולוגיה.
לא ניתן ליצור רשימה ממצה של כל התכונות שניתן לייחס למספרים. רשימה מעין זו תהיה מוגבלת על ידי הדמיון בלבד. אולם ישנן מספר תכונות עיקריות, שבאמצעותן אנו שופטים מספרים ומתייחסים אליהם:
קיימות גם תכונות נוספות, יחסיות: השכלה, סגנון כתיבה, ערכים מוסריים וכדומה.
המספר כציטוט.
אחת הדרכים להתייחס למספר היא כאל ציטוט של המחבר. לפי תאוריית הציטוט של שטרנברג, אין חשיבות לכך שדמות מצוטטת היא מומצאת. כללי הציטוט תקפים גם במקרה זה. בכל ציטוט, טוען שטרנברג, ישנם ארבעה עקרונות מרכזיים:
ארבעת האוניברסלים של הציטוט
לפי תאוריה זו, המחבר מצטט את המספר. כלומר, המחבר מייצג ייצוג, פעולת תקשורת שמייצגת פעולת תקשורת אחרת. השיח המצוטט (השביץ) משועבד למסגרת השיח המצטט, ולמטרותיו. פעולת הציטוט, כמו כל פעולת ציטוט אחרת, מייצרת "מונטאז' פרספקטיבי". כלומר, שתי פרספקטיבות שונות, גם אם דומות, המשולבות זו בזו.
תאוריה זו אינה שונה בהרבה מזו שמציג וויין בות', אולם היא ממקמת את התאוריה של המספר בתוך הקשר רחב יותר, ויש לכך יתרונות. לפי תאוריה זו, בתוך מרבית יצירות הספרות נוצרים יחסי ציטוט מורכבים להפליא. המחבר מצטט את המספר, שמצטט בעצמו את הדמויות. נוצרת שרשרת ציטוטים, כאשר בין כל מצטט למצוטט יש יחסים טלאולוגיים (יחסים תכליתיים – המחבר מצטט את המספר למטרותיו, והוא מצטט את הדמויות למטרותיו וכן הלאה). פירוש הדבר הוא שכל שיח בטקסט יכול לשמש לכמה מטרות שונות, בהתאם ליחסי הציטוט.
דוגמה טובה לכך היא הסיפור "המנליאדה" של ג'ון בארת'. בסיפור זה מנלאוס מספר לעצמו את הסיפור שסיפר לטלמכוס ופייסיסטראטוס, כאשר הם באו לשאול אותו לגורלו של אודיסיאוס. יחסי הציטוט כאן הם מורכבים: המחבר (בארת') מצטט את מנלאוס (שמספר לעצמו סיפור) שמצטט את מנלאוס (שמספר סיפור לטלמכוס ופייסיסטרטוס). אולם המצב מסתבך עוד יותר, שכן מנלאוס מספר לטלמכוס ופייסיטרטוס את הסיפור שהוא סיפר להלנה מטרויה, וכן הלאה.
ג'ון בארת' אף דואג להדגיש את העובדה שממספר בציטוט על ידי הוספת מירכאות כפולות, משולשות ומרובעות לכל משפט. המספר, מנלאוס, הולך ומסתבך בתוך סיפורו, ומאבד את עצמו בתוך שרשרת הציטוטים.
השפעת המספר על הנרטיב.
שטרנברג טוען כי תכונותיו של המספר הן בעלות השפעה מכרעת על הנרטיב. מספר כל יודע לא צריך להסביר מאין השיג את ידיעותיו. עם זאת, יש למספר מסוג זה חולשה חשובה אחת - הקורא שואל את עצמו מדוע המספר בוחר לא להיות כל מוסר. אם המספר יודע את עלילת הסיפור, הרי שעיכוב אינפורמציה לשם השגת אפקטים רטוריים יכול להזכיר לקורא את טבעה הבדיוני של היצירה.
מצד שני, מספר שאינו כל יודע צריך להסביר כיצד הוא השיג את הידע שלו. המספר יכול לדווח רק על אירועים שעליהם הוא שמע, או שבהם נכח, והדבר מגביל בהכרח את הדברים, שעליהם הוא יכול לדווח.
תכונה נוספת בעלת חשיבות היא מודעות לתקשורת. אינפורמנט, כלומר מספר שאינו מודע לתקשורת, אינו חייב להסביר דברים מסוימים. ביומן, למשל, שימוש באקספוזיציה יראה משונה, מאחר שכותב היומן אינו צריך להסביר לעצמו מדוע הוא כותב ומי הוא. כך, לדוגמה, ישנם ספרים רבים בהם היומן משולב בסיפור מסגרת, שמספק אינפורמציה חיונית להבנת הטקסט. בדרך כלל, בסיפור המסגרת המספר מודע לתקשורת, והוא טוען שמצא את היומן, ועתה הוא מפרסם אותו לרווחת הכלל.
טקסטים אחרים משתמשים בנקודת תצפית משולבת עם הדמות, כדי לנסות ולהנות מכל העולמות. המספר מגביל את מסירת האינפורמציה למה שהדמות יודעת, אולם לרוב הוא חורג מכך בתחילת הסיפור, כדי למסור את האקספוזיציה - חומר הרקע ההכרחי לסיפור. חלק מסיפוריו המוקדמים של הנרי ג'יימס עונים לדוגמה זו.
במקרים אחרים, המספר מגביל את נקודת התצפית שלו לזו של הגיבור לאורך כל הסיפור, והאקספוזיציה נמסרת בהדרגה, כחלק מהעלילה. טכניקה נפוצה במקרים כאלה היא השימוש בפלאשבק - הדמות נזכרת בעברה. כך המספר חופשי למסור את העבר כחלק ממחשבות הדמות בהווה.
המהפכה האנגלית
מונית הכסף
מונית הכסף היא שעשועון טריוויה טלוויזיוני ישראלי, הנערך בתוך מונית. זוהי גרסה מקומית לתוכנית המקורית הבריטית "Cash Cab". שידור התוכנית החל במאי 2007, במסגרת שידורי "קשת", זכיינית שידור בערוץ 2. החל מ-2018 משודרת בקשת 12.
ב-13 ביולי 2010 זכתה הגרסה הישראלית של התוכנית בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית הבידור-תיעודי הטובה ביותר.
שיטת המשחק.
במסגרת כל תוכנית, המנחה עידו רוזנבלום אוסף נוסעים אקראיים למונית שלו. רוזנבלום מסיע את נוסעיו ליעדם, ובו-זמנית שואל אותם שאלות טריוויה. על כל תשובה נכונה נוסף סכום מסוים של כסף לסכום מצטבר (שלב ראשון – 4 שאלות על 250 ש"ח כל אחת, שלב שני – 4 שאלות על 500 ש"ח, שלב שלישי – שאלות על 1,000 ש"ח עד ההגעה ליעד), שאותו יקבלו הנוסעים אם יצליחו להישאר במונית עד ההגעה ליעד. כאשר הנוסעים טועים בתשובתם לשלוש שאלות, המנחה מוריד אותם מהמונית והם אינם זוכים בפרס, אם כי אין הם נדרשים לשלם עבור הנסיעה.
שני "גלגלי הצלה" חד-פעמיים נמצאים ברשות המשתתפים: האחד הוא "חבר טלפוני" – אדם אליו המשתתפים יכולים להתקשר ולשאול את השאלה עליה הם צריכים לענות. הגלגל השני הוא "עובר אורח" - המשתתפים יכולים להיעזר ולהתייעץ עם עוברי אורח ברחוב לגבי השאלה עליה הם יצטרכו לענות.
אם המשתתפים לא שגו במענה שלוש פעמים והגיעו ליעד, ניצבות בפניהם שתי אפשרויות: לקחת את סכום הכסף שהצטבר לרשותם, או לנסות להכפילו בשאלת "כפול או כלום" – שאלת "נכון או לא נכון" שתשובה נכונה עליה תכפיל את הסכום, אך אם יענו עליה תשובה שגויה, יצאו בידיים ריקות.
על התוכנית.
ייחודה של התוכנית הוא שהקהל המשתתף הוא מזדמן, וזאת בניגוד לשעשועונים אחרים בהם המשתתפים נבחרים מראש ועוברים תהליך מיון. שיטה זו גורמת לסיטואציות משעשעות, כאשר חלק מהמשתתפים בעלי ידע נרחב, ולעומתם משתתפים אחרים בעלי ידע מועט.
השאלות מותאמות אישית לרמת הידע ותחומי העניין של הנוסעים, בעזרת אפיון הנוסעים על ידי הבמאי.
תופעה התנהגותית החוזרת בפרקי התוכנית היא שרוב מוחלט מהמשתתפים, אינו בוחר להסתכן בשאלת "כפול או כלום" ומעדיפים לקחת את סכום הזכייה ולא להכפילו. תופעה זו תואמת את הקביעה בתחום הכלכלה כי הפרט הוא שונא סיכון מטבעו וזאת אף על פי שמבחינה סטטיסטית ההסתברות התאורטית להכפיל את הסכום גבוהה מחצי (היא תהיה שווה לחצי רק עבור משתתף שאין לו ידע כלשהו).
שיא הזכייה בתוכנית עומד על 36,000 ש"ח בספיישל הילדים שהתקיים בעונה השלישית.
על התוכנית הושמעה ביקורת כי עם כיבוי המצלמות, הפרס הכספי נלקח מהזוכים ומוחלף בחוזה הקובע כי התשלום יינתן לאחר השידור ומותנה בשידור התוכנית בפועל. הדבר מקובל בתוכניות פרסים אחרות, אך בניגוד לתוכניות אחרות בהן התנאים ידועים מראש, במקרה של מונית הכסף, הדבר אינו אפשרי שכן מהווה הפרה לכאורה של חוזה בעל פה שנחתם עם הכניסה למונית.
תפוצת התוכנית.