המטוס יכול לשייט בגובה 41,000 רגל (12.5 ק"מ) במהירות של 968 קמ"ש. ה-757-200 נמכר לחברות רבות בהן: אמריקן איירליינס, דלתא, יונייטד איירליינס, קונטיננטל, רויאל ברוניי, נורת'ווסט, אל על, ארקיע וחברות נוספות.
המטוס האחרון מדגם זה נמסר ב-28 באוקטובר 2004 לשנגחאי איירליינס.
757-300.
757-300: זהו דגם מוארך של ה-757-200 שיכול לשאת כ-265 נוסעים. גם בדגם זה נשאר אותו חתך גוף כמו ב-757-200 והוא משתמש גם באותם המנועים. אולם הטווח שלו קצר יותר והוא יכול לטוס כ-6,600 ק"מ. בניגוד לדגם ה-200, ה-300 לא היה פופולרי ויוצרו כ-55 יחידות.
הלקוחות שרכשו את המטוס הן: קונדור איירליינס, דלתא, נורת'ווסט איירליינס, קונטיננטל איירליינס, אייסלנדאייר, תומאס קוק איירליינס, וארקיע.
757-200F.
757-200F: דגם מטען של ה-757-200. נמכר לחברות UPS, אתיופיאן איירליינס, ושגחאי איירליינס קרגו.
גם מטוסי 757 מתצורת נוסעים הוסבו לתצורת מטען. החברה הראשונה שהשתמשה במטוס כזה הייתה חברת DHL, ואחר כך גם החברות פדקס ואריג גול, אייסלנדאייר, גסטאייר איירליינס, ו-Arrow Air.
757-200M.
757-200M: דגם הנקרא קומבי (Combi) וסימנו M נבנה מטוס אחד מסוג זה, והוא נמסר לחברת התעופה נפאל איירליינס. המטוס הוא תצורה משולבת של מטען ושל נוסעים וכולל מחיצה בין תא הנוסעים ותא המטען שניתן להזיז אותה כדי לשנות את תצורת הקבינה, ודלת מטען אחורית להעמסת מטען.
תאונות ותקריות.
נכון לדצמבר 2011 היה ה-757 מעורב ב-22 תקריות מתוכם 8 אבדו בתאונות ו-11 מטוסים נחטפו ו-586 נהרגו:
ליל המלקות
Reverse Address Resolution Protocol
בואינג 727
בואינג 727 הוא מטוס נוסעים צר-גוף תלת מנועי לטווחים קצרים עד בינוניים, המטוס נושא כ-190 נוסעים והוצג לראשונה בשנת 1963.
המטוס יוצר על ידי חברת בואינג האמריקנית, והוא אחד המטוסים הפופולריים ביותר בכל הזמנים, וסך הכול יוצרו 1831 מטוסי 727.
ייצורו הופסק בשנת 1984 וחלק מן המטוסים נמצאים בשירות עד היום, וידועים בבטיחותם ובאמינותם הגבוהה.
בזמן תכנונו היה הבואינג 727 מהמתקדמים באותה תקופה והוא שילב מנועים וטכנולוגיות חדשות.
במטוס שולב עיצוב מיוחד של זנב בצורת "T", ושלושה מנועים בחלק האחורי של המטוס. ה-727 תוכנן לשירות שדות תעופה קטנים יותר עם מסלולים קצרים יותר מאלו ששימשו את מטוסי הבואינג 707. ה-727 היה מטוס הסילון הראשון של בואינג שעבר בדיקות עייפות קפדניות, הראשון שהיה בעל בקרות טיסה מופעלות לחלוטין, הראשון שהשתמש בכנפיים משורשות וראשון עם יחידת כוח עזר (APU). ה- APU היה מנוע טורבינת גז קטן אשר ביטל את הצורך בכוח קרקעי או בציוד התחלתי בשדות התעופה הפרימיטיביים יותר של מדינות מתפתחות.
בינואר 2019 הוציאה איראן אסמאן איירליינס משירות. היא הייתה החברה האחרונה שהחזיקה את המטוס בשירות נוסעים. נכון לאוגוסט 2022 הוא בשירות מטען מצומצם בלבד.
דגמים עיקריים.
בואינג 727-100 הדגם הראשון של ה-727, הוצג ונכנס לשירות בשנת 1963. הוא יכול לשאת כ-190 נוסעים לטווח של כ-4,000 ק"מ. המטוס הונע במנועים מתוצרת החברה האמריקאית "פראט אנד וויטני" JT8D. ובעל יכולת שיוט עד לגובה של כ-35,000 רגל במהירות של כ-850 קמ"ש.
בואינג 727-200 הוא דגם מוארך של דגם ה-100. הנושא את אותה כמות הנוסעים לטווחים ארוכים יותר של כ-5,200 ק"מ במהירויות של כ-900 קמ"ש. הדגם מונע במנועים מתוצרת "רולס-רויס" חזקים יותר. בואינג ייצרה גם דגם מטען של ה-727-200 (727-200F).
מכירות.
בואינג מכרה 1831 מטוסי 727, המטוס נרכש בעיקר בחברות התעופה: אייר קנדה, אייר פראנס, אול ניפון איירווייז, אליטליה, אמריקן איירליינס, אוויאנקה, דלתא, לופטהאנזה, נורת'ווסט, איבריה, JAL, פאן אם, יונייטד איירליינס ועוד.
תרבות אוטיסטית
התרבות האוטיסטית היא תרבותה של הקהילה האוטיסטית, המבוססת על אופני חשיבה ותחומי עניין הנפוצים בקרב אנשי הקהילה האוטיסטית. רוב המשתתפים בתרבות האוטיסטית הם אנשי הקשת האוטיסטית, שלא כמו בתרבות החירשים, הכוללת גם רבים שאינם חירשים. אוטיסטים רבים מאמינים שהאוטיזם אינו הפרעה, אלא שונות נוירולוגית בעלת ערך, היוצרת קבוצת מיעוט חברתית הדומה לקבוצות מיעוט אתניות, קהילת הלהטב"ק+, וכדומה. אמונה זו, וההשתתפות בתרבות האוטיסטית, אינן משותפות לכל אנשי הקשת האוטיסטית. המחלוקת בסוגיה זו קשורה לתנועת הזכויות האוטיסטית.
אמונות ותחומי עניין.
התרבות האוטיסטית טוענת שהאוטיזם, כצורת קיום ראויה וייחודית, צריך להיות מקובל ומוערך. אין לפחד ממנו או לנסות לרפאו. הרבה אוטיסטים מעדיפים להיות לבדם מאשר להתחבר. רבים מהם מעריכים מתמטיקה, מדע, מדע בדיוני ומחשבים (נושאי עניין אלו נפוצים יותר בקהילה האוטיסטית מאשר בציבור הרחב, אך ישנם אוטיסטים רבים שאינם בעלי כישרון בתחומים אלו). אוטיסטים נוטים להתמקד גם באנתרופולוגיה, בהתבסס על החוויה האוטיסטית המשותפת של החיים במחיצת אנשים שאינם אוטיסטים, כבעלי דפוסי מחשבה לא מוכרים ובעלי תרבות מוזרה לאלו שאינם אוטיסטים. קיימים גם אוטיסטים רבים שעוסקים בתחומים כמו מוזיקה ואומנות, ומפגינים בהם כישרון רב. אוטיסטים רבים אומרים שהם מרגישים כמו חוצנים, או שהם מבינים איך חוצנים מרגישים.
מיקום.
אוטיסטים רבים מעדיפים להתגורר באזורים כפריים, לא רק כדי להגן על עצמם מפני גירוי היתר של הסביבה העירונית, אלא גם כדי להימנע מחשיפה לזיהום ולכמיקלים שהם נוטים להיות רגישים אליהם. בספרים כמו "אקוומרין כחול 5", קובץ מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, חלקם תיארו שהם מרגישים קרובים יותר לבעלי חיים ולטבע מאשר לבני אדם ושהם מעדיפים לחיות בחיק הטבע. יחד עם זאת, עדיין לא קיים תיעוד לגבי היחס בין כמות האוטיסטים הכפריים לכמות האוטיסטים העירוניים, בין השאר מכיוון שאוטיסטים רבים לומדים לחקות התנהגות לא-אוטיסטית (מה שמכונה "מיסוך") ולכן אינם זוכים לאבחון. קיימות שכונות מסוימות באזורים עירוניים, שאנשי הקשת האוטיסטית נוטים להתגורר בהן.
ספרות.
"מעיניו של זר" (מאנגלית:"Through the Eyes of Aliens") מאת ג'סמין אוניל, סופרת אוטיסטית א-וורבאלית, אשר כותבת אך אינה מדברת. היא מתארת את האוטיזם כדרך של תפיסת העולם והתקיימות בו ולא כמחלה. זוהי השקפה המקובלת בתרבות האוטיסטית.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה הוא רומן שהדמות הראשית בו היא אוטיסט מתקשר. הספר שנוי במחלוקת, מכיוון שהוא נכתב בידי מארק האדון, סופר שאינו אוטיסט, שבנה את הדמות באמצעות היכרות עם כמות קטנה של אוטיסטים ובהתבססות על "תאוריית המיינד" של סיימון בארון-כהן, שהרבה חוקרים אינם מקבלים ושרוב האוטיסטים אינם מקבלים. אוטיסטים אחרים טוענים שהספר הוא "מדויק להדהים" בתיאורו את חוויית החיים שלהם. גיבור הספר מסוגל לחשוב, להרגיש ולהסיק מסקנות. הוא יוצר ומבצע תוכניות לגילוי האמת אודות משפחתו. הוא לומד בבית ספר המלמדו לתקשר עם הזולת ולתפקד בחיי היום יום, מבלי שייאלץ להעמיד פנים שהוא "נורמלי" ומבלי שיתבייש במי שהוא.
אקוומרין כחול 5 הוא אוסף מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, שערכה דון פרינס-יוז. הסטודנטים מגיעים ממגוון רקעים. רובם לא אובחנו כאוטיסטים בילדותם, ומצאו דרכים לחיות בחברה שהיא מאוד זרה בשבילם. המאמרים מתארים את היתרונות והחסרונות של האוטיזם עבור מי שמנסה להצליח באוניברסיטה, וכיצד אנשים עלולים לפרש התנהגויות אוטיסטיות פשוטות כאילו היו מחלות נפש. סטודנטית אחת, למשל, מספרת על הצורך האוטיסטי שלה לאכול רק שניים או שלושה סוגי מזון ולהזמין את אותה המנה בכל יום. כל חריגה משיגרה זו, גורמת לה להקיא. חבריה וסגל האוניברסיטה חשבו בטעות שהיא סובלת מהפרעת אכילה. ד"ר פרינס-יוז מספרת את סיפורה שלה, בספר "שירי אומת הגורילות".
ספרה של מרגרט אטווד, "בז וניאלה" (מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת כנרת, 2006), מספר על אוניברסיטה הקרויה "אספרגר יו", שכל הסטודנטים הלומדים בה הם אוטיסטים במידה זו או אחרת. הסטודנטים נוהגים לכנות אנשים לא-אוטיסטים בכנוי "נוירוטיפיקלים", ורואים אותם כמשהו שונה לחלוטין (ואולי נחות) מהם. סופו של המין האנושי מגיע כמעט לחלוטין בגלל הדמות של בז, שהיה סטודנט באספרגר יו. ושלא היה שונה מהכלל. הוא האמין שהמין האנושי, לקראת סוף הספר, נידון לכליה, בגלל ניצול היתר של משאבי הטבע ובגלל השחיתות של האליטות החברתיות.
"יומן נדידה", ספרו הביוגרפי של קיושי ימשיטה, הצייר הגאון האוטיסט שזכה בכינוי 'ואן גוך היפני', מתאר את חוויותיו בתקופת נדודיו הארוכה בכל רחבי יפן. על בסיס הספר הופקה דרמה טלוויזיונית בשם "ספר נדידתו של Hadaka-no-Taisho" ('גנרל עירום').
ספר הילדים והנוער, "איש המאפיה אל קפונה מכבס לי את החולצות", מאת ג'ניפר צ'ולדנקו, כתוב בצורת יומן אישי ועוסק בהתמודדות האח הצעיר (המספר) לאחות אוטיסטית על רקע מגוריהם בבית הכלא אלקטרז בשנות ה-30.
"חוקי הבית" ספרה של ג'ודי פיקו (מאנגלית: תמרה אבנר, הוצאת כנרת-זמורה-דביר) מספר על ג'ייקוב האנט, נער בעל תסמונת אספרגר, המואשם ברצח המורה שלו לכישורים חברתיים. הספר בוחן את המשמעות של להיות שונה בחברה, כיצד אוטיזם משפיע על חיי המשפחה, ואיך המערכת המשפטית מתאימה את עצמה למי שמתַקשרים בחברה באופן מסוים — ונכשלת אצל מי שלא.
אמנות.
אתר האינטרנט תרבות אוטיסטית מכיל קישורים למגוון אתרי תרבות אוטיסטית, הכוללים גם אמנות אוטיסטית. אוטיוי הוא ערוץ הטלוויזיה האוטיסטי. ג'סיקה פארק היא אמנית אוטיסטית ידועה. ישנם גם אוטיסטים רבים היוצרים קטעי וידאו ושמים אותם באתר יוטיוב. קטע הווידאו האוטיסטי הניצפה ביותר ביוטיוב הוא "בשפתי שלי" מאת אמנדה באגס.
שפה.