בשנת 1982 אצרה שילה-כהן את תערוכת המחקר "בצלאל של שץ 1929-1906" שלוותה בספר מחקר בעריכתה. לצדה היו מעורבים בכתיבה גדעון עפרת ויגאל צלמונה. העבודה על תערוכה זו דרשה מחקר מעמיק וכן איסוף וקיטלוג של חפצי בצלאל. מחקרה ההיסטורי סלל את הדרך להבנה מחודשת של האמנות הארצישראלית בתחילת המאה ה-20, וביסס את חשיבותו של הפרק של בצלאל של שץ להבנה של ראשית האמנות הישראלית. לצורך המחקר ואיסוף הפריטים נסעה בעולם, יצרה קשר עם אספנים חשובים ועם צאצאי היוצרים עצמם, כדוגמת בלה לבינסון, אחייניתו של בוריס ש"ץ . בין הפריטים החשובים שדאגה לאתר ולהביא היה כסא אליהו, פריט נדיר ורב ערך המוצג במוזיאון עד היום . ספרה משמש מקור ראשון במעלה. ומסמך היסטורי בעבור כל מי שמבקש לדעת על "בצלאל". ברבות הימים הספר אזל מן השוק והפך לפריט לאספנים.
בשנים 1990–2005 שימשה כאוצרת הראשית של אגף הנוער ע"ש רות. כמנהלת אגף הנוער ראתה בעבודתה שליחות כמחנכת לאמנות, ובאגף הנוער מקום בעל חשיבות עליונה, שנותן לדור הצעיר חשיפה ראשונה לאמנות, הן בעשייה וביצירה מעשית רב-תחומית, והן בלימוד ובהיכרות עם תולדות האמנות . בהמשך לקחה את ניסיונה בחינוך לאמנות, בדרכים יצירתיות ומקוריות המעודדות חקר ולימוד, אל תפקידיה כמומחית –יועצת בינלאומית למוזיאוני ילדים בכל העולם. אגף הנוער היה בין המקומות הראשונים בו הוקם, ב-1980, חדר יצירה למבקרים שנקרא "המיחזור", חדר ליצירה מחומרי פסולת שונים, מהלך חדשני, מהפכני ופורץ דרך בזמנו. שילה כהן הניחה את היסוד והקימה את תוכניות הדגל של אגף הנוער, כמו: מרכז להשתלמויות מורים, "שישי במוזיאון" (תוכנית תרבות למבוגרים), "טריפתיכון" (תוכנית תלת שנתית ללימודי אמנות), "לגשר על הפער" (תוכנית משותפת ליהודים וערבים), "עלם" (תוכנית לנוער מנותק בכיכר ציון), הרבעון "משקפיים", ואחיו הצעיר "עיניים". האגף עצמו עוצב מחדש בצבעוניות עזה, ויצירות של גדולי האמנים הודפסו על קירותיו בגודל ענק לשם השראה. גישתה לצוות הייתה ניהול-על, תוך הכוונה לחלום, ליזום, לגדול במקום: "תחלמו בזהב אני כבר אדאג לכסף" נהגה לומר לצוות האגף. ביוזמתה ובאישיותה הגיעה לליבם של גדולי התורמים שאגף הנוער הפך יקר לליבם, כדוגמת מרסלה ברנר (אלמנתו של מוריס לואיס), מרי רואר (בתו של קאלדר), באדי מאייר ועוד. הם תרמו ייעודית להגשמת החלומות והיוזמות המבורכות והרעננות שצמחו באגף.
בין הפרויקטים החשובים שהובילה:
Inside the Israel Museum, A Family Guide, The Israel Museum, Jerusalem, 2000
The Youth Wing from A to Z, The Israel Museum, Jerusalem, 2007
בשנים 2005–2011 שימשה כאוצרת בכירה בין-תחומית, ואוצרת האיור, ויו"ר וועדת פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים מטעם מוזיאון ישראל. בין התערוכות שאצרה:
תערוכות שאצרה כאוצרת לאיור:
תערוכות נוספות נשארו בשלבי הכנה. אחת מהן היא "תערוכת המוות", כיצד לתווך את הנושא המורכב לילדים, דרך אמנות והמנהגים השונים והמרתקים הנהוגים במקומות שונים בעולם.
בשנת 2012 יזמה וערכה את הפקת הסרט "טדי, צריך להקים מוזיאון!" Teddy`s Museum בבימויו של גלעד טוקטלי, סרט שתיאר את הקמת מוזיאון ישראל. בתהליך העבודה על הסרט יצרה קשר עם אנשים, דוגמת , רלף גולדמן, פרופ' בצלאל נרקיס, מרטין וייל, מרים תדמור ועוד, שהיו מעורבים בשלבי התכנון וההקמה של המוזיאון. בעקבות הראיונות שערכה עמם, בהם סיפרו על חלקם ותרומתם להקמתו של המוזיאון, נוצר מסמך היסטורי מרתק ומרגש על הקמתו של מוזיאון ישראל.
לקריאה נוספת.
צוקרמן רכטר, אסנת, אוצרות עכשווית בישראל 1965–2010, רסלינג, תל אביב, 2020, עמ' 120–121, 202–206, 230.
ז'יגמונד וינצה
ז'יגמונד וינצה (במקור וייס, בהונגרית: Vincze Zsigmond; סומבור, 1 ביולי 1874 - בודפשט, 30 ביוני 1935) היה מלחין, מנצח יהודי-הונגרי. שמו נשמר עד היום באמצעות השיר באופרטה שלו "הכלה של המבורג" : "את יפה, את יפה, הונגריה...".
יש לציין: השיר "את יפה, את יפה, הונגריה" הוא אחד הלהיטים באופרטה משנת 1920, שנכתבה על ידי ז'יגמונד וינצה (מוזיקה) וארנה קוליני (מילים), שניהם יהודים. האופרטה לא הייתה מעוררת עניין רב כל כך, אלמלא כללה את השיר "את יפה, את יפה, הונגריה", שהיה אחד השירים הפטריוטיים ביותר של התקופה. מאוחר יותר, בתקופת השלטון הימני-קיצוני פשיסטי של מפלגת צלב החץ הוא לא הושמע בגלל שני מחבריו היהודים, ואחרי המלחמה, בתקופת השלטון הקומוניסטי לא הושמע בגלל תוכנו ה"לאומני", ורק לאחר חילופי השלטון בשנת 1990 הותר שוב להאזין לו בהונגריה.
ביוגרפיה.
ז'יגמונד וייס נולד במשפחה יהודית, אביו היה שאנדור וייס, סוחר תבואה, ואמו מגדולנה פרנק. הוא הלחין כבר כנער. הוא הפך לתלמידם של המוזיקאים קארוי אגהאזי, אימרה בלוביץ' ויוז'ף ואלדאואר בבית הספר למוזיקה של אגודת חובבי המוזיקה בבודפשט. בעונת 1894–1895, ארתור ניקיש שכר אותו ככנר בתזמורת בית האופרה של בודפשט. לאחר מכן הוא סייר ברחבי הונגריה עם זמר האופרה (בס) היהודי דוד ניי כמלווה של ניי בפסנתר. משנת 1898 היה וינצה המנצח בלהקת התיאטרון של יאנוש קומיאטי, משנת 1901 בלהקת התיאטרון של איגנץ קרצ'אני. בשנת 1903 הוזמן לתיאטרון קיראי שנפתח באותה השנה ועד מותו היה המנצח והמעבד של התיאטרון. בתפקידו האחרון הוא עזר להבאתו לבמה של האופרטה "האביר יאנוש" של המלחין פונגראץ קצ'ו. הוא ניצח על האופרטה הזו כשלוש מאות פעמים. בין השנים 1928–1930 חתם חוזה בסגד, אך לאחר מכן שב לתיאטרון קיראי. ב-31 בינואר 1904 נשא לאישה את השחקנית מריה קוליני מסגד, שהוריה היו השחקנים מרטון קוליני ואנה בירו.
ב-31 בינואר 1922 הוצגה האופרטה של וינצה "הכלה של המבורג" ב"תיאטרון העירוני" (ששמו היום תיאטרון ארקל). האופרטה שלו, שלא חסרו בה הצלילים האירדנטיים, אבל הפינלה של המערכה הראשונה, עם הלהיט "את יפה, את יפה, הונגריה" הפך לשיר פופולרי מאוד רק הרבה אחרי מותו של וינצה. השימוש ברגשות הפטריוטיים לא נמנע עקב מוצאם היהודי של המחברים (תמלילן: ארנו קוליני) (אך זה לא הציל את קוליני מגירושו וממותו בשואה).
הניסיון האופראי היחיד של וינצה הוצג ב-29 במרץ 1924 בשם "החזק יותר". דרמה מוזיקלית של מערכה אחת (!). זה היה ניסיון לא מוצלח ומאוחר להעלות את המוזיקה העממית לרמה גבוהה יותר. היצירה השיגה רק שש הופעות בחמישה שבועות ואז נעלמה לצמיתות מהרפרטואר.
יצירותיו נשכחו היום, אם כי וינצה היה אחד מיוצרי האופרטה שהוכשרו היטב לז'אנר. כמה מיצירותיו, עוד בחייו, הגיעו גם לבמות זרות. הכלה של המבורג חודשה מספר פעמים בתיאטרון ארקל עד שנת 1939. מספר הקלטות פטיפון נשמרו, בהן השתתף כמלווה בפסנתר בז'אנרים שונים.
יצחק שוורזנץ
יצחק שוורזנץ (בגרמנית: Jizchak Schwersenz; 30 במאי 1915, ברלין – 1 ביוני 2005, ברלין) היה מורה, מתנגד גרמני לנאציזם בתקופת גרמניה הנאצית וממייסדי קבוצת המחתרת "חוג חלוצי".
קורות חיים.
יצחק שוורזנץ נולד בשם הנס-יואכים שוורזנץ (Hans-Joachim Schwersenz). הוא נולד למשפחת סוחרים ומילדותו היה חבר בתנועות נוער ציוניות. ראשית היה חבר ב"עזרא" ומגיל 13 היה חבר בתנועת הנוער הצופית "קדימה".
זמן קצר לאחר סיום לימודיו (Abitur ) בגימנסיה הריאלית בברלין, היה שוורזנץ עם חברי תנועת הנוער שלו בהולנד, שם שמע על עליית הנאצים לשלטון. מפחד הגסטפו נשאר בהולנד ושם החל בהכשרה חלוצית חקלאית כהכנה לעלייה אפשרית לארץ ישראל.
בשנת 1935 חזר שוורזנץ לגרמניה לבקשתו של יוסף בורג, שהיה ממנהיגי תנועת המזרחי בגרמניה. עם שובו מונה שוורזנץ לתפקידי ניהול בתנועות נוער יהודיות. הוא ניהל בית רווחה לנוער יהודי בקלן ובמקביל למד במכללה דתית יהודית, לשעבר סמינר למורים יהודים, עד סוף 1936. בינואר 1937 מונה כמורה בבית הספר היהודי בהרלינגן . הוא קיבל השראה מיוסף ישובי, מהאווירה הציונית של המוסד ומהרוח החינוכית המתקדמת ששררה בו. ישובי הציע לו לעבור לברלין ושם ללמוד במוסד להכשרת מורים ולקבל הסמכה אקדמית (Abitur ). שוורזנץ עבר לברלין ושם למד במוסד ההכשרה של קהילת עדת ישראל (Adass-Jisroel-Gymnasium). בפברואר 1939 עבר בחינת הסמכה להוראה.
במקביל היה שוורזנץ פעיל בעליית הנוער ובתנועת הצופים היהודית מכבי הצעיר. בשנה זו התמנה לתפקיד מנהל בית הספר של עליית הנוער ששכן ברחוב קורינר 74 בברלין (Choriner Strasse 74).
בסוף שמחת תורה של סוף 1941 נאלץ שוורזנץ להודיע לתלמידיו על תחילת הגירושים של יהודי גרמניה למזרח. עם תחילת הגירושים נסגר בית הספר. עם זאת, הצליח שוורזנץ להמשיך ללמד בסתר במבנה שהוסווה כמוסד לחינוך חקלאי. ב-1942 נאסר כל חינוך יהודי, המבנה נסגר ומוריו גויסו לעבודת כפייה. שוורזנץ עבד בעבודת כפייה במטבח הקהילה היהודית וכן במפעלים. באוגוסט 1942, נוכח הגירושים המתמשכים, ירד למחתרת, לבקשת חברתו אדית וולף. בפברואר 1943 אספו השניים נוער יהודי מתלמידיו לשעבר של שוורזנץ ומתנועת הנוער שבה הדריך, והכינו אותם לחיים במחתרת. קבוצה זו, בה היו כ-40 חברים, נקראה "חוג חלוצי". חברי הקבוצה הסתתרו בגרמניה עצמה וכן ניסו לברוח ממנה, בעיקר לשווייץ. ההסתתרות הייתה בעיקר על ידי זהויות בדויות, תעודות מזויפות, כרטיסי מזון ומקומות מסתור, לעיתים בעזרת חסידי אומות העולם.
סיפר צבי אבירם, שהסתתר בברלין במהלך כל שנות המלחמה: