אחרי אכזבה מסוימת בניסיונותיו הראשונים, מצא ארון תפנית חדשה בחייו כשפגש במקרה חבר כיתה לשעבר מהתיכון קונדורסה, בשם ארנו דנדייה. השניים איחדו כוחות בעבודה מחקרית פילוסופית ופוליטית שהביאה בתחילת שנות ה-1930 לפרסום של שלושה ספרים:"Décadence de la nation française" "הדקאדנס של האומה הצרפתית" (1931), "Cancer americain" (סרטן אמריקאי) (1931) ו" "La Révolution nécessaire" (המהפכה ההכרחית). על עבודות אלה התבססה קבוצה רעיונית מיסודם של השניים - שנקראה Ordre nouveau (הסדר החדש) או הפרסונליסטים.
תנועה זו פרסמה כתב עת בשם Esprit (רוח) ונחשבה לאחד הביטויים המקוריים ביותר של התנועה הפרסונליסטית של הנונקונפורמיסטים של שנות ה-1930.
במסגרת זרם חשיבה זה הטיף ארון ל"פדרליזם" בכל תחומי החיים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים
מתוך תקווה שהתקרבות המוסדות אל האדם ואל סביבת עיגונו הטריטוריאלי תשים קץ ל"אי הסדר הקבוע" של העולם העכשווי, שהוא קרבן לשכלתנות טובה לכל דבר העלולה להרחיק את האדם מהמציאות האמיתית.
בשיתוף פעולה הדוק עם ארנו דנדייה, ואחרי מותו המוקדם של דנדייה בגיל 36 השתתף ארון באופן פעיל בכל הפעילויות וההפגנות של תנועת "סדר חדש" עד לדעיכתה בשנת 1938. בין מאי 1933 ולספטמבר 1938 הוא ניהל את הכתב העת "Ordre Nouveau" (סדר חדש) כמו כן היה מעורב בכל המיזמים של הקבוצה, ובמיוחד ביוזמה ל"שרות אזרחי" מ-1935 שכללה התנדבותם של סטודנטים לעבודה במפעל על מנת לאפשר לפועלים לקחת חופשה.
בהשראת הגות התנועה הזאת, פרסם ארון בשנת 1935 את הספר "דיקטטורת החופש" אותו תכנן לכתוב אותו יחד עם דנדייה.
בהמשך נשאר ארון נאמן לאידאולוגיה ההתחלתית הזו. רואים זאת בספרים "Victoire à Waterloo" ("ניצחון בוואטרלו") (1937) וב -"La Fin de l'après-guerre" ("סוף התקופה שלאחר המלחמה") (1938)
ב-1938 הצטרף ל"פרונטיסטים" או "החזית המשותפת" "נגד הפאשיזם והמלחמה ובעד צדק חברתי" של גסטון ברז'רי וכתב בקביעות בביטאון השבועי שלה, La Flèche (לה פלש - החץ)
בשנות מלחמת העולם השנייה.
עקב פריצת המלחמה נאלץ להפסיק את פעילותו ארוכת השנים בעריכת La Nouvelle Revue Francaise שבה כתב החל משנת 1922.
אחרי כיבוש צרפת על ידי הנאצים, בשנת 1941 נפל ארון קרבן לאחד המבצעים למעצרים המוניים של יהודים ונשלח למחנה מריניאק על יד בורדו. שוחרר, נאסר עליו לשוב לפריז, והתיישב בליון. נכנס שם באמצעות ידידו ז'אן ריגו, לסודות ההכנות לקראת נחיתת האמריקאים בצפון אפריקה. בעזרת ז'אן ז'ארדן, מחסידי הפרסונליזם לשעבר, שכיהן כמנהל לשכה של פייר לאוואל, הצליח להגיע לאלג'יר. שם הצטרף לצוותים המנהליים הראשונים של הגנרל אנרי ז'ירו, אחר כך של הגנרל דה גול.
יחד עם לוסי פור וז'אן אמרוש, הקים ארון באלג'יר את כתב העת "La Nouvelle équipe française"
(La Nef) אותו ניהל עד שנת 1952. בשנים 1945-1944 השתתף בהקמת תנועת "הפדרציה" עד יום מותו היה חבר פעיל בתנועה הפדרליסטית הצרפתית ושותף ליוזמות שונות לטובת הקמת פדרציה אירופית.
במסגרת זו פגש מחדש חסידי זרם "הסדר החדש" מימים עברו, כמו אלכסנדר מארק ודני דה רוז'מון.
היסטוריון של תקופת המשטר וישי.
אחרי שחרור צרפת חידש ארון את פעילותו בבתי ההוצאה לאור - הפעם בהוצאה לאור פרן ואחר כך אצל ארטם פאיאר. החל משנת 1950 השקיע מאמצים רבים בחקר ההיסטוריה העכשווית של צרפת, ובמיוחד "ההיסטוריה של וישי" (1954), ההיסטוריה של השחרור" (1959), "ההיסטוריה של הטיהורים" (1975-1967). ארון היה אגנוסטי אולם, עם הזמן התחיל להתעניין בדת אבותיו, היהדות. החל מתום מלחמת העולם השנייה חקר סוגיות דתיות והתעניין במיוחד בדו-השיח בין היהודים לנוצרים.
בשנת 1954 פרסם את "ההיסטוריה של וישי", ספר שבו העניק חשיבות מועטה למעורבות הממשל וישי בגירוש היהודים למוות בשואה. הוא ציטט את תזת המגן ובחרב (בפרק השני - סוף הרפובליקה השלישית - בורדו") בסוגיית הכבוד, כפי שנתפסה על ידי דה גול ועל ידי פטן ברגע הסכם שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940. בעיני הראשון המלחמה רק התחילה והיה צריך להמשיך בקרב, בעוד שבעיני השני המלחמה הייתה אבודה, והיה צריך לשאת ולתת עם המנצח ולהשתקם תוך הישארות במולדת למען הגנת הצרפתים בצרפת.
הגישה הראשונה - אותה בישר דה גול - הייתה הרפתקנות מרוממת רוח, ולכאורה חסרת תקווה, בעוד הגישה השנייה הייתה התנסות איטית ומכאיבה, שפיליפ פטן לא ידע כמה זמן תימשך ואת סופה. לדעת ארון שתי הגישות היו נחוצות לצרפת. "המרשל היה המגן, הגנרל - החרב". "באותו רגע, נראה כי המרשל צדק, לגבי העתיד - הגנרל ראה יותר נכונה". על השקפה זו מתח בקורת רוברט פקסטון, היסטוריון אמריקאי, מומחה בתקופת וישי, בספרו "צרפת של וישי 1944-1940".
רובר ארון הובא לקבורה בבית הקברות של היישוב לה-טסט-דה-ביש (La Teste-de-Buch).
ארון כתב גם ספרים קשורים להיסטוריה של האמונות הדתיות שעוררו הדים בחוגים הנוצריים.
נודע במיוחד ספרו על "השנים האפלות של ישו" שזיכה אותו בפרס פמינה וקרסקו.
בחירתו לאקדמיה הצרפתית.
רובר ארון נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-7 במרץ 1974 באותו זמן עם מוריס שומאן. אולם הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב- 19 באפריל 1975 בביתו בפריז, חמישה ימים לפני טקס הקבלה המיועד. נאום הקבלה שלו הוקרא ואושר בנוכחותו בישיבה פרטית ב-17 באפריל, יומיים לפני מותו. הוא הוקדש לקודמו על הכיסא ה-32 באקדמיה, ז'ורז' איזאר. את נאומו לכבודו הכין ז'אן גיטון. מי שירש את ארון על אותו כיסא היה מוריס רמס, שלפי המסורת הקדיש את נאומו לארון.
ארון תכנן לכתוב את זיכרונותיו אך לא הספיק.
חייו הפרטיים.
רובר ארון היה קרוב משפחה רחוק של רמון ארון שאחד מאחיו נקרא גם הוא רובר.
אשתו נפטרה בשנת 1997.
ספרים.
I כרך א, 1967 ; כרך ב (מבתי כלא מחתרתיים אל בתי משפט מיוחדים)
Des prisons clandestines aux tribunaux d’exception, septembre 1944-juin 1949, 1969 ; כרך ג, חלק 1 : « Le monde des affaires, 1944-1953 », Paris, Paris, 1974 ;חלק 2 (עולם העסקים)
« Le monde de la presse, des arts, des lettres, 1944-1953 », 1975. (עולם העיתונות, האמנויות, הספרות)
קג'וראהו
הסופר קאפ הארגנטינאי
הסופר קאפ הארגנטינאי (בספרדית: Supercopa Argentina) הוא מפעל כדורגל ארגנטינאי, המשוחק אחת לשנה בין אלופת ליגת העל הארגנטינאית לבין מחזיקת גביע ארגנטינה.
הטורניר נוסד ב-2012, והוא בן משחק אחד, הנערך במגרש נייטרלי. אם קבוצה אחת זוכה בדאבל, היא מתמודדת על תואר הסופר קאפ מול סגניתה בליגה.
אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'
גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1863–1919)
גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Георгий Михайлович Романов; 23 באוגוסט 1863 - 28 בינואר 1919), היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וגנרל בצבא האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
גאורגי נולד ב-23 באוגוסט 1863 בטטריצקארו (כיום בגאורגיה) בקווקז, שם היה אביו הנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה. זמן קצר לאחר טבילתו, הוא מונה לפטרון של הרגימנט ה-3 של משמר הפרשים, והוענקה לו דרגת סגן-אלוף. הוא התחיל את הקריירה הצבאית שלו בקווקז, והמשיך אותה בסנקט פטרבורג, אליה עברה משפחתו כשהיה בן 18.
גאורגי היה גבוה מאוד בגובה 1.80, היו לו עיניים חומות ושפם גדול, ללא זקן, ובגיל צעיר הוא הפך לקירח. בצעירותו, הוא נהג באורח החיים הטיפוסי של האצולה הרוסית: מסיבות שתייה, הימורים ונשים. התעניינותו באמנויות הובילה אותו לשמש כאוצר מוזיאון אלכסנדר השלישי, כיום המוזיאון הרוסי, בסנקט פטרסבורג, תפקיד אותו הוא החזיק במשך שנים רבות. בשנת 1898 הוא מונה ליו"ר החברה הגנאלוגית הרוסית.
גאורגי התעניין בנומיסמטיקה, ובמשך השנים הוא צבר את אוסף המטבעות והמדליות הרוסיים, שהכילו כמעט כל מטבע שהיה בשימוש באימפריה הרוסית. במהלך המהפכה הרוסית הוברח רוב האוסף לחו"ל, חלק מן האוסף נגנב במערב, אך אלמנתו של גאורגי קיבלה את מרביתו. המטבעות עשו את דרכם מיוגוסלביה לאוספים הנומיסמטיים הלאומיים בוושינגטון, דרך רומא, ניו יורק וברקלי. אוסף גדול וייחודי זה שוכן במכון סמית'סוניאן מאז שנות ה-50. יותר מ-10,000 מטבעות רוסיים ו 1,250 מדליות מהווים חלק מהאוסף גאורגי מיכאילוביץ'.
נישואיו.
בצעירותו התאהב גאורגי בנסיכה נינה צ'בצ'וואדזה, צאצאית ישירה של מלכי גאורגיה, אך הוא לא היה יכול להתחתן איתה, משום שעל פי חוקי המשפחה, היה זה נישואים מורגנטיים, ובשל כך גאורגי נשאר רווק עד גיל 37. בשנת 1892 הוא רצה להתחתן עם הנסיכה מארי מאדינבורו, אבל אמה סידרה מיד את נישואיה לפרדיננד, נסיך הכתר של רומניה.