כּוֹכָבִים בַּחוּץ הוא קובץ השירים הראשון שפרסם המשורר העברי נתן אלתרמן (1910–1970). הקובץ, אשר ראה אור בארץ ישראל המנדטורית בשנת 1938, הוא ספרו הידוע והמוערך ביותר של אלתרמן ונחשב לאחת מפסגות יצירתו. כיום את הספר ניתן להשיג דרך הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בקובץ מתבונן המשורר בבריאה מלא התפעלות. הספר בנוי מארבעה חלקים. בשירים מתוארים מפגשים רבי-היבטים עם אובייקטים שונים בעולם. רוח הדברים נעה בין התפעמות גדולה מהעולם לבין תחושת חידלון בפני המוות. השיר הראשון בספר, שיר ללא שם הפותח בשורה "עוד חוזר הניגון", הוא אחד משיריו הידועים ביותר (וזכה לביצועים שונים, בהם של נירה גל, חוה אלברשטיין וברי סחרוף).
אלתרמן מושפע משם ספרו בשיר "פגישה לאין קץ", שבו מופיעות השורות "אל תניחי לו שיאפיל כחדר / בלי הכוכבים שנשארו בחוץ". נעמי שמר, בשירה "בהיאחזות הנח"ל בסיני", כותבת בערגה כי ראתה בהיאחזות "ספרי שירה קטנים על מדפים: / שירי רחל ו'כוכבים בחוץ' / כמו לפני שנות אלף בקיבוץ". גם הזמר אביתר בנאי שילב שורה בהשראת המשפט "תְפִלָּתִי דָּבָר אֵינֶנָּה מְבַקֶּשֶת, תְפִלָּתִי אַחַת וְהִיא אומֶרֶת – הֵא לָךְ!" מהשיר "פגישה לאין קץ" בשירו יפה כלבנה: "לא אבקש דבר. את לא צריכה להוכיח לי כלום".
לקריאה נוספת.
מאמרים
כתב יד וינה של תרגום השבעים לספר בראשית
ספר בראשית מווינה (באנגלית: Vienna Genesis) הוא כתב יד מאויר של תרגום השבעים לספר בראשית, אשר נוצר כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-6. כתב היד שמור בספרייה הלאומית האוסטרית בווינה.
רובו של כתב היד נשרף ואבד במאה ה-18 ונותרו ממנו 24 דפים (פוליו). קיימות הערכות שונות הנוגעות למספר דפיו המקורי של כתב היד המקורי. יש המציעים ממספר כפול של דפים ועד 96 דפים (כלומר, 192 עמודים). כתב היד נכתב באותיות רישיות בכתב מעוגל. הטקסט כתוב בדיו כסופה על גבי קלף מעור עגל הצבוע בגוון סגול-ארגמן, ויש בכך להעיד כי מזמין הספר היה אדם רם מעלה, או אפילו חבר משפחת המלוכה.
האיורים בכתב היד הם כנראה עבודה משותפת של כמה אמנים. הם תופשים בין שליש למחצית עמוד בחלקים הקיימים של כתב היד. לפיכך, יש אשר ראו בו יותר "ספר תמונות" מבואר לעומת כתב יד מאויר, דבר העשוי להאיר קיצורים שונים אשר נעשו בטקסט.
האיורים מתחילים בתיאור אדם וחוה ומות יעקב. האיורים מציגים טכניקת איור בעלת סממני ציור רומיים בעיצוב הדמויות ובתיאור סביבת ההתרחשות. חלק מן האיורים מקובעים בתוך מסגרת, כך שהדמויות מופיעות בתוך רגיסטר או "אפריז" ואילו אחרים בעלי קומפוזיציה חופשית.
האיורים מציגים סטיות שונות מן הטקסט המקראי. חלקן של הסטיות נובע מאיחוד של כמה מצבים לאיור אחד. כך יכולה להופיע דמות מספר פעמים באיור אחד. סטיות אחרות נובעות מתיאור של אירועים שאינם מופיעים בטקסט המקורי ומקורן הוא בפרשנות ובתרבות הפופולרית של התקופה.
טרינידד (קובה)
טרינידד (בספרדית: Trinidad) היא עיר במחוז סנקטי ספיריטוס, במרכז קובה. מאז שנת 1988 נכללת, יחד עם ואיה דה לוס אינחניוס הסמוך לה, ברשימת אתרי המורשת העולמיים. נכון לשנת 2004 אוכלוסיית העיר מונה כ-73 אלף תושבים.
היסטוריה.
דייגו ולאסקס דה קואיאר הקים את העיר בשנת 1514 בשם Villa De la Santísima Trinidad ("עיר השילוש הקדוש"). העיר קמה על מישור בצילם של הרי סיירה דל אסקמבראי (Sierra del Escambray), כחמישה ק"מ מחוף הים הקריבי בדרומה של קובה, בערך במרכזו של האי. טרינידד הייתה העיר השלישית שהקימו הספרדים באי. בתחילה התגוררו בה ארבעים משפחות, והיא הייתה לנקודת מוצא למסעות הכיבושים שערכו הספרדים ביבשת. בין היתר יצאו ממנה פרנסיסקו הרנאנדס דה קורדובה לחצי האי יוקטן ב-1517, והרנאן קורטס הפליג ממנה ב-1518 כשיצא למסעו לכיבוש מקסיקו. בתחילה עסקו תושבי טרינידד בגידול בקר וטבק, אך כלכלתה לא שגשגה. מארבעים המשפחות המקוריות שהקימו את טרינידד נותרו בשנת 1544 שתים עשרה בלבד.
שודדי ים אנגלים בזזו את טרינידד בשנים 1652 ו-1654, אך היא התאוששה ותושביה החלו לעסוק בהברחת סחורה בין קובה וג'מייקה. האנגלים שבו והתקיפו את העיר בעת מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, ושוב במלחמת אוזנו של ג'נקינס בין השנים 1748-1739.
מזלה של טרינידד החל להאיר לה פנים לקראת סוף המאה ה-18. בעיר התפתחה תעשיית גידול וייצור סוכר שהתבססה על עבדים שהובאו מג'מייקה. שדות הסוכר השתרעו בוואיה דה לוס אינחניוס בסביבותיה של העיר, וככל שתעשייה זו התפתחה, התעשרה העיר. הדבר ניכר עד היום בכמה ממבניה המפוארים של טרינידד. ב-1779 מנתה אוכלוסיית העיר 6,486 תושבים, וב-1827 כבר התגוררו בה 28,706 איש, מהם קרוב ל-12 אלף עבדים, שהועסקו ב-56 טחנות הסוכר בסביבה. העיר הגיעה לשיאה באמצע המאה ה-19, וב-1863 התגוררו בה 37,509 תושבים.
מרד עבדים שהתחולל באמצע המאה ה-19 והירידה בביקוש לסוכר, הביאו לחיסולה של התעשייה. בעיר ובסביבתה המשיכו לגדל סוכר בהיקפים מצומצמים יותר, לצד טבק ובקר, אך העיר איבדה מזוהרה. רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 חזרה העיר להתפתח עם חיבורה בכביש לסיינפואגוס ולעיר סנקטי ספיריטוס. בשנות ה-60 קמו לאורך החוף הסמוך לעיר מספר אתרי נופש, והעיר עלתה על מפת התיירות.
אתרי העיר.
התוואי העירוני של העיר נקבע במאתיים השנים הראשונות לקיומה, אולם מבני אבן היו נדירים בתקופה זו, ואלה הוקמו במהלך המאות ה-18 וה-19, עם הפריחה הכלכלית שהביאו מטעי הסוכר. לבתי העיר קומה אחת בדרך כלל, ובחזיתותיהם מרפסות הנתמכות בקורות עץ. קירות הבתים צבועים בצבעים שונים, ועל גגותיהם רעפי טרקוטה אדומים. המבנים הקולוניאליים במרכזה הקטן של העיר משומרים היטב, בין היתר בשל הקיפאון בו שקעה העיר משך מאה שנים, מאמצע המאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, והם מהווים מוקד משיכה לתיירים. ב-1988 הכריז אונסק"ו על טרינידד ועל אזור גידול הסוכר הסמוך, ואיה דה לוס אינחניוס, כעל אתר מורשת עולמית.
פלאסה מיור.
פלאסה מיור (Plaza Mayor) היא מרכזה ההיסטורי של העיר והיא מוקפת מבנים מהמאות ה-18 וה-19, שרובם משמשים כיום כמוזיאונים. במרכז הכיכר רחבה המחולקת לארבע גינות, ורחובותיה מרוצפים באבנים:
ספר בראשית מוינה
פטר הקדוש
שארלוק הולמס
אמצעים של חיל ההנדסה
ריפבליק p 45
המלחמה הפרנקו פרוסית
מעגל תנועה
מעגל תנועה (בלשון העם: כיכר תנועה) הוא מקום מפגש בין מספר כבישים היוצר טבעת כביש המקיפה שטח הפרדה עגול (בדרך כלל) כאשר מהטבעת יוצאים הכבישים השונים. הנסיעה במעגל תנועה סטנדרטי מותרת רק בכיוון אחד: במדינות בהן התנועה מתנהלת בצד ימין של הכביש (רוב מדינות העולם, ובהן ישראל) - הנסיעה במעגל התנועה היא נגד כיוון השעון, ואילו ביתר המדינות, בהן התנועה מתנהלת בשמאלו של הכביש, הנסיעה במעגל התנועה היא עם כיוון השעון. זכות הקדימה שייכת לרכב שכבר נמצא במעגל התנועה. התמרור המסמן מעגל תנועה הוא עיגול כחול ובו ישנם 3 חצים לבנים, במעגל, המורים על כיוון הנסיעה במעגל התנועה.
היסטוריה והנדסה.
התפתחות מעגלי התנועה.
האדריכל הצרפתי אז'ן אנאר (Eugène Hénard) תכנן צומת מעגלי חד-כיווני כבר ב-1877. האדריכל האמריקאי ויליאם פלפס אינו (William Phelps Eno) אהב מעגלי תנועה קטנים והוא תכנן את מעגל תנועה קולומבוס (כיכר קולומבוס), שנבנה ב-1905. מאז נבנו מעגלי תנועה רבים בארצות הברית, רבים מהם היו "סיבובונים" בעלי קוטר גדול שאפשרו השתלבות במהירות גבוהה, ונתנו עדיפות לתנועה הנכנסת למעגל. תכנון זה נכשל משתי סיבות עיקריות:
הניסיון של ארצות הברית עם מעגלי תנועה היה ברובו שלילי, והתאפיין בריבוי תאונות ובעיות עומס. עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 בניית מעגלי תנועה פסקה כמעט לחלוטין. הניסיון של מדינות אחרות עם מעגל תנועה לא היה טוב יותר עד פיתוח מעגל התנועה מסוג Roundabout בבריטניה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בניגוד למעגל התנועה הישן במעגל זה זכות הקדימה היא לרכב הנמצא במעגל התנועה, דבר החוסך מהנהג בלבול בכניסה לכיכר והקטנת כמות המצבים בהם אין מתן זכות קדימה, והנסיעה בו היא במהירות איטית, דבר המקטין את הסיכוי לתאונות. שימוש במעגל תנועה זה היה טוב למקומות בהן אין עומסי תנועה גדולים וחסך את השימוש בצומת מרומזר. גודלם של מעגלי תנועה אלה היה כגודל צומת והרבה פחות ממעגלי התנועה הישנים.
שטח ההפרדה במרכז מעגל התנועה.
שטח ההפרדה במרכז מעגל התנועה הוא עגול, אלא אם צורת מעגל התנועה היא אינה מעגל, כפי שיפורט בהמשך.
אי תנועה בנוי.
שטח הפרדה אופייני הוא אי תנועה בנוי. על-פי רוב, בשוליו החיצוניים ישנן אבני שפה המגדירות באופן ברור את הגבול בין הכביש לאי התנועה. ברוב המקרים, מאבני השפה, כלפי פנים המעגל, ישנו ריצוף של אבנים משתלבות, או כאלה שאינן משתלבות, כגון חלוקי נחל. שכבה פנימית נוספת יכולה לכלול פריטים לנוי, כגון: דשא, ערוגות פרחים, עצים או פסלים.
לכל הפריטים שנזכרו, מעבר לשימוש האסתטי, ישנו גם תפקיד בטיחותי של סימון שטח ההפרדה של מעגל התנועה בבירור. אלמנט בטיחותי נוסף הרווח באיי התנועה הבנויים הוא גובה פני השטח ההולך ועולה כלפי מרכזו של מעגל התנועה, שנועד למנוע גישה של כלי רכב לצידו השני של מעגל התנועה: במקרים רבים אבני השפה יהיו משופעות כלפי מעלה, הריצוף הפנימי או הדשא יהיו משופעים אף הם או מדורגים, ועצים או פסלים המוצבים במרכז אי התנועה יהוו את שיא הגובה באי.