"פלקסוס" (1953), הכרך השני, ממשיך בסיפור נישואיו של מילר למונה, ומכסה את ניסיונותיו של מילר להפוך לסופר לאחר שעזב את עבודתו בחברת הטלגרף הקוסמודמונית (השם הבדיוני של חברת וסטרן יוניון. הוא פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1953 על ידי אולימפיה בשני כרכים.
נקסוס.
ב-"נקסוס" (1959), החלק האחרון, מילר מוצא את עצמו מחוץ לנישואיו הוא ככל שמערכת היחסים של מונה עם אנסטסיה (ז'אן קרונסקי) מתפתחת, עד שהצמד נוטש לבסוף את מילר כדי לנסוע לפריס. לאחר חזרתה של מונה בגפה, הטרילוגיה מסתיימת בכך שמילר ואשתו עוזבים לפריז.
מילר שקל לכתוב כרך שני של "נקסוס", ועשה כמה ניסיונות להשלים אותו. הכרך נועד לכסות את זמנו בצרפת עם מונה, חזרתם לניו יורק, שובו לפריז בכוחות עצמו והיה אמור להסתיים בכתיבה שלו את שורות הפתיחה של "חוג הסרטן" בווילה סוראט 18. הוא עשה כמה ניסיונות לכתוב את הספר לפני שבסופו של דבר נטש את המשימה. טיוטה גסה של הרומן העזוב, "פריז 1928 (Nexus II)", תיאור מסעו ב-1928 לפאריס עם מונה, פורסם לראשונה באנגלית בשנת 2012.
פרסום.
שלושת הספרים בטרילוגיה נאסרו בתחילה בארצות הברית, ופורסמו רק בצרפת וביפן. הפרסום שלהם באמריקה בסופו של דבר באה בעקבות החלטתו של בית המשפט העליון בארצות הברית מ-1964 ש"חוג הסרטן" הוא יצירת ספרות ולכן אין לאסור אותו.
מילר היה מודאג מהפרסום של "סקסוס" בארצות הברית. הוא הרגיש שיכול להיות שאשתו לשעבר ביאטריס, המקור לדמותה של מוד, תגיש תביעה על ייצוגה ברומן. למרות הסתייגותו של מילר, כל שלושת הכרכים של "הצליבה הוורודה" פורסמו על ידי הוצאת "גרוב" בארצות הברית בקיץ 1965. עד מהרה הם החזיקו במקום הראשון ברשימת רבי המכר של שבועון המוציאים לאור ביחד עם עוד שני מספרי מילר, "עולם המין" ו"ימים שלווים בקלישי" עליו הוסר החרם זמן קצר קודם לכן.
ביקורת.
חברו הקרוב של מילר, הסופר לורנס דורל, התאכזב קשות מ"סקסוס" . במכתב מיום 5 בספטמבר 1949, הוא כתב שמילר אבד "במקלחת זוהמת השירותים הזאת שכבר לא נראית מרעננת ותומכת, אלא רק צואתית ועצובה."
"אני מנסה לשחזר במילים חסימה בחיי שיש לה עבורי חשיבות עליונה - כל חלק ממנה", הגיב מילר. "מאז 1927 סחבתי בתוכי את החומר של הספר הזה. האם אתה מניח שייתכן שאעבור הפלה לאחר תקופת הריון שכזו? ... אבל לארי, לעולם לא אוכל לסגת ממה שכתבתי. אם זה לא היה טוב, זה היה נכון; אם זה לא היה אומנותי, זה היה כנה; אם זה גם הותיר טעם רע, זה היה בצד של החיים."
סוזאנה קורבט
סוזאנה ג'יין קורבט (באנגלית: Susannah Jane Corbett; נולדה ב-10 באוגוסט 1968) היא שחקנית וסופרת אנגלייה. קריירת המשחק שלה החלה ב-1999 והיא הופיעה בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו. קורברט כותבת ספרי ילדים.
ביוגרפיה.
קורבט נולדה בשכונת מרילבון שבלונדון. היא בתם של השחקן הארי ה. קורבט, שהיה ידוע מהופעתו בסיטקום "סטפטו ובנו" של ה-BBC, ושל אשתו השנייה מורין. היא למדה בבית הספר לבנות מוירה האוס באיסטבורן שבמזרח סאסקס. את הכשרתה המקצועית רכשה ב-East 15 Acting School בדבדן שבאסקס.
משחק.
ב-1991 שיחקה קורבט בתפקיד קטן בסרט ההרפתקאות "". בנובמבר 1991 הופיעה לראשונה בטלוויזיה, בתפקיד סיידי מדוז בפרק בסדרת הדרמה הקומית "Minder" של רשת ITV.
את תפקידה הגדול הראשון קיבלה קורבט ב-1993, בעונה השלישית של הסדרה "Peak Practice", בתפקיד ונסה מצ'ין חולת סיסטיק פיברוזיס. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אלי פסקו, אשתו של אחת הדמויות הראשיות, בסדרת הדרמה "דיאל ופסקו", המבוססת על רומנים מאת רג'ינלד היל. בין השנים 1996 ל-2000 הופיעה קורבט בקביעות בסדרה, וחזרה להופעת אורח בשנת 2005.
בשנת 2000 חזרה להופיע בסדרה "Peak Practice" בתפקיד הפיזיותרפיסטית קרי דייווידסון, למשך שלוש עונות. ב-2015 שיחקה קורבט בסדרה "הולבי סיטי".
כתיבה.
קורבט החלה לכתוב ספרים מצוירים עבור ילדיה. הספר הראשון שלה שיצא לאור היה "Dragon's Dinner" פורסם ב-20 באוגוסט 2009. ספר שני "One Cool Cat" פורסם באביב 2011. עוד כתבה ספר על תולדות חייו של אביה "Harry H. Corbett: The Front Legs of the Cow", שיצא לאור במרץ 2012.
חיים אישיים.
קורבט חיה עם משפחתה באשבורנהאם שבמזרח סאסקס. יש לה שני ילדים.
סוזנה קורבט
מכון קורצ'טוב
מכון קורצ'טוב (ברוסית: Hациональный исследовательский центр «Курчатовский Институт», רשמית: "מרכז המחקר הלאומי 'מכון קורצ'טוב'") הוא מוסד מחקר ופיתוח מוביל ברוסיה בתחום האנרגיה הגרעינית. נקרא על שם איגור קורצ'טוב ונמצא בכיכר קורצ'טוב 1, במוסקבה.
בברית המועצות המכון היה ידוע בשם מכון איגור קורצ'טוב לאנרגיה אטומית (Институт Атомной Энергии им. И.В. Курчатова, בראשי תיבות: КИАЭ). בין 1991 ל-2010, היה ידוע כמרכז המדע הרוסי "מכון קורצ'טוב" (Роcсийский научный центр «Курчатовский Институт») לפני ששונו שונה למרכז המחקר הלאומי.
היסטוריה.
עד שנת 1955, היה המכון ידוע בשם "מעבדה מספר 2 של האקדמיה למדעים של ברית המועצות". המכון נוסד ב-11 בפברואר 1943 במטרה לפתח נשק גרעיני. מרבית הכורים הגרעיניים הסובייטיים תוכננו במכון, כולל F-1, שהיה הכור הגרעיני הראשון מחוץ לצפון אמריקה שקיים ביקורת על תפעולו.
מאז שנת 1955 המכון עסק בביצוע עבודות ניסוי מדעיות מרכזיות בתחומי היתוך תרמו-גרעיני ופיזיקת פלזמה. במיוחד פותחו שם מערכות הטוקאמק הראשונות, שהמוצלחות שבהן היו T-3 והגרסה הגדולה שלה T-4, שנבדקה בשנת 1968 בנובוסיבירסק, בניסוי שבחן את התגובה המיזוגית התרמו-גרענית הקווסטיסטית הראשונה אי פעם. מערכות טוקאמק (Токамáк) הן רכיב המשתמש בשדה מגנטי רב עוצמה כדי להגביל פלזמה חמה בצורת טורוס. מהווה אחד מכמה סוגים של התקני כליאה מגנטיים המפותחים לייצור כוח היתוך תרמו-גרעיני מבוקר והוא המכשיר המוביל לביצוע כור היתוך מעשי.
בשנות השמונים מילאו עובדי מכון קורצ'טוב, מהנדסי מחשבים, תפקיד חשוב מאוד בביסוס תרבות המחשבים באמצעות השתתפות בפיתוח מערכת ההפעלה DEMOS בשנת 1982, שהוביל להפצת האינטרנט ברוסיה וסייע בפירוק ברית המועצות. מערכת DEMOS (ברוסית: Единая Мобильная Операционная Система, ДЕМОС) פותחה כמערכת הפעלה דמוית Unix, על בסיס BSD. בשנת 1991 DEMOS נזנחה ובמקומה פותחה מערכת ההפעלה "רלקום" (РЕЛКОМ)
עד 1991 פיקח משרד האנרגיה האטומית על הנהלת מכון קורצ'טוב. לאחר הפיכתו למרכז המדע הממלכתי בנובמבר 1991, הוכפף המכון ישירות לממשלת רוסיה. על פי אמנת המכון, מנהל המכון ממונה על ידי ראש הממשלה על סמך המלצות רוסאטום.
בפברואר 2007 זכה מכון קורצ'טוב במכרז להיות הארגון העיקרי המתאם את המאמצים בתחם הננו-טכנולוגיה ברוסיה. המכון מעורב בפרויקטים שונים לרבות פרויקט איטר
כורים רבים תוכננו על ידי חוקרי המכון, כמו:
ביוני 2020 המכון קיבל מימון מהתקציב הפדרלי ליצירת ותחזוקה של "מאגר המידע הלאומי למידע גנטי" ליצירת פורמטים לאחסון והעברת נתונים גנטיים, כדי לסייע לחברות תרופות בפיתוח חיסונים על בסיס המאגר הגנטי.
המכון הרוסי לרשתות ציבוריות
מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות (Российский научно-исследовательский институт развития общественных сетей, בראשי תיבות: РосНИИРОС) הוא מוסד רוסי הפועל בשני תחומים עיקריים:
היסטוריה.
המוסד הוקם על ידי הוועדה הממלכתית למדע והשכלה גבוהה, המכון לאנרגיה אטומית ובשיתוף פעולה עם מרכז המידע והמחשוב של מכון קורצ'טוב בשנת 1992 ונרשם כעמותה.
עד 2001 הוא היה הרשם היחיד של שמות תחום הדומיין .ru. בשנת 2000, לאחר תחילת הפצת .ru של מערכת רישום שם הדומיין, הקים המכון את הרשם RU-NIC (RU-CENTER) ומשנת 2001 חדל לחתום על חוזי רישום תחומי דומיין חדשים. הסכמים שנחתמו מוקדם יותר על רישום ותמיכה של דומיינים שהופעלו עד 1 בינואר 2005, אפשרו לו להמשיך בתחזוקת הדומיינים, אך הבעלים נאלצו להעבירם לאחד מרשמי שמות הדומיינים המאושרים.
בשנת 2004 הפכה העמותה לארגון אוטונומי, לאחר שהפכה מהמוסד "מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות" לארגון אוטונומי ללא מטרות רווח בשם "מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות" והחל לפעול עצמאית ממכון קורצ'טוב.
פרויקטים.
עד 27 בדצמבר 2010 המכון ניהל מספר תחומים ציבוריים וגאוגרפיים המיועדים לרישום תת-דומיינים ברמה השלישית. בין הדומיינים הללו היו:
תת-דומיינים ("דומיינים ברמה השלישית", כלומר, "name.domain.ru" ) נרשמו ללא עלות בהתאם לכללי השימוש. דומיינים נרשמו באמצעות טופס אינטרנט לרישום דומיין. המכון העביר את כל הדומיינים המנוהלים ברמה השלישית לתמיכת RU-CENTER. דומיינים נרשמים דרך ממשק האינטרנט RU-CENTER, אך כבר על בסיס תשלום.
מאז 2015, דומיינים אלה מוגשים על ידי רישום יחיד, שהתשתית שלו נוצרה על ידי המכון. רישום זה מספק גישה לרשמים לשירות שמות דומיינים. כך, ניתן היה לרשום דומיינים ברמה השלישית לא רק דרך RU-CENTER, אלא גם באמצעות רשמים אחרים.
אוליביה זמור
אוליביה זמור (נולדה ב-1948) היא פעילה חברתית צרפתייה, מייסדת ונשיאת עמותת CAPJO (Coordination des Appels pour une Paix Juste au Proche-Orient; קבוצת התיאום הקוראת לשלום צודק במזרח הקרוב), הקבוצה ידועה גם בשם "יורו-פלסטין" (EuroPalestine). זמור, שהיא ממוצא יהודי טורקי-אלג'יראי, טוענת שמדינת ישראל מבקשת את הכחדת העם הפלסטיני וכי היא שוללת מהפלסטינים את זכויות האדם שלהם.
ביוגרפיה.
בשנים 1980 עד 1989 עבד זמור כעיתונאית בסוכנות הידיעות הצרפתית. בהמשך הקימה את APM אינטרנשיונל, סוכנות ידיעות שנרכשה על ידי רויטרס בשנת 1999.