פייפר שב להתקדם למחרת, בשעות הבוקר המוקדמות, ולאחר מספר היתקלויות עם המגינים האמריקאים חצה כוחו את הגשר על האמבלב בסטאוולו, שחיילי הנדסה אמריקאיים נכשלו לפוצצו. שתי פלוגות מרגימנט הפאנצר של פייפר (שצוידו בטנקי פאנצר סימן 4) הושארו בגדה הדרומית של הנהר, ונועדו להתקדם לאורכה במטרה לתפוס את הגשר על נהר סאלם בטרואה פון. בשעות הצהריים נע הכוח העיקרי של פייפר לעבר הגשרים בטרואה-פון (Trois-Ponts), במפגש הנהרות אמבלב וסאלם, אך הפעם הצליח כוח הנדסה קרבית אמריקאי לפוצץ את הגשר על נהר אמבלב, ואילץ את פייפר לפנות צפונה ולהמשיך לנוע לאורך הגדה הצפונית של האמבלב, בניסיון למצוא נקודה נוספת לחצות את הנהר ולחזור לנתיב התנועה המתוכנן שלו לעבר המז. במקביל פוצצו האמריקנים גם את הגשר על נהר סאלם בטרואה פון, לפני שהגיעו עליו שתי פלוגות הפאנצר, שנעו בגדה הדרומית של האמבלב. עקב מחסור בדלק, נאלצו רוב הטנקים של שתי הפלוגות להישאר בגדה הדרומית של הנהר. ורק חלק קטן מהם חברו לכוח העיקרי של פייפר בגדה הצפונית. לאחר שצוות קרב פייפר עבר את הכפר לה גליז, הוא מצא גשר בלתי ניזוק על האמבלב בשאנו (Cheneux) וחצה את הנהר, אך תקיפה אווירית אמריקנית מסיבית על הטור הגרמני עיכבה את התקדמותו, וכאשר כוח החלוץ התקרב לנהר ליאן (Lienne) לקראת רדת החשיכה, פוצצו האמריקנים את הגשר על הנהר ואילצו את פייפר לשוב על עקבותיו ללה גליז ולחנות שם למשך הלילה.
מפקד דיוויזיית הפאנצר ס"ס הראשונה, הורה לצוות קרב נוסף בפיקודו של גוסטב קניטל (Gustav Knittel), שהורכב בעיקרו מגדוד הסיור של הדיוויזיה, לנוע צפונה כדי לתמוך במאמץ של פייפר. קניטל חצה את הגשר בסטאוולו והמשיך לכיוון לה גלייז, אך בשעות הלילה השתלטו האמריקאים מחדש על החלק הצפוני של העיר (מצפון לנהר אמבלב), ובכך ניתקו למעשה את שני צוותי הקרב הגרמניים מעורפם. פייפר המשיך לחתור לחזור לנתיב התנועה המתוכנן שלו, ולכן ניסה להגיע לגשר נוסף על נהר אמבלב, שנמצא ממערב לסטומון (Stoumont). ב-19 בדצמבר בשעות הבוקר הוא תקף את סטומון, שהוחזקה על ידי גדוד מהרגימנט ה-119 של הדיוויזיה ה-30, וכבש אותה לאחר קרב קשה. כוח החלוץ של פייפר המשיך להתקדם מערבה, אולם נתקל בכוח אמריקאי נוסף, שכלל גדוד שני מהרגימנט ה-119 בסיוע שתי פלוגות טנקים, ממערב לתחנת הרכבת של סטומון. לאחר מספר היתקלויות במהלכן הושמדו כמה טנקי פנתר, נאלצו הגרמנים לסגת חזרה לסטומון. זו הייתה הנקודה הרחוקה ביותר אליה הגיע צוות קרב פייפר במהלך התקדמותו. מחסור מחריף בדלק ובתחמושת מנע ממנו לחדש את התקפתו ולהמשיך לנוע לכיוון המז.
בשעות הבוקר של ה-19 בדצמבר הורה פייפר לצוות קרב קניטל לחזור לסטאוולו במטרה להשתלט מחדש על העיר, ולאפשר לדרגי האספקה שלו לחבור לכוחו, אך האחרון לא הצליח למלא את משימתו. החלק הצפוני של סטוואלו נתפס על ידי גדוד של הרגימנט ה-117 מהדיוויזיה ה-30, ובמהלך היום הוא תוגבר על ידי גדוד נוסף של הרגימנט בסיוע גדוד ארטילריה. הכוח האמריקאי, שהחזיק בעיר ובשטח השולט מצפון לה, הצליח לבלום שורת התקפות של צוות קרב סנדיג (Sandig) מדיוויזיית לייבשטנדרטה (שכלל 2 גדודי פאנצרגרנדיר מתוגברים), ואלמנטים מצוות קרב פייפר, שנותרו בגדה הדרומית של נהר אמבלב (כולל טנקי טיגר II מגדוד הפאנצר הכבד ה-501), שניסו לעבור דרך העיר כדי לחבור לכוחותיו של פייפר בלה גליז וסטומון. לאחר רדת החשיכה פוצצו האמריקאים את הגשר על האמבלב בסטאוולו. כוחות אמריקאים נוספים נמצאו עתה בדרכם לזירת הקרב, כדי לתגבר את יחידות דיוויזיית החי"ר ה-30, ולחסום את נתיבי ההתקדמות והנסיגה של צוות קרב פייפר. רגימנט מהדיוויזיה האמריקאית המוטסת ה-82 נע לאזור מכיוון דרום-מערב, בעוד שצוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת ה-3 התקרב אליו מכיוון צפון.
במהלך היומיים הבאים (21-20 בדצמבר) הותקף צוות קרב פייפר משלושה עברים על ידי יחידות מדיוויזיית החי"ר ה-30, הדיוויזיה המוטסת ה-82, וצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-3.
כוחו של פייפר הצליח להדוף את רוב ההתקפות והאמריקאים השיגו התקדמות מועטה בלבד, אך מצבו של הכוח נעשה חמור יותר מיום ליום, והוא סבל ממחסור חמור בדלק, תחמושת ומזון. פייפר החליט להסיג את כוחותיו מסטומון ומשאנו, ליצור מתחם הגנה היקפי מצומצם סביב הכפר לה גליז, ולהמתין שם לחילוץ ולהצנחת אספקה מהאוויר.
לבסוף, בליל 23/24 בדצמבר, לאחר שהתחמושת והדלק של הטנקים שלו אזלו, נסוג פייפר עם שמונה מאות מאנשיו ברגל בחסות החשיכה בחזרה לקווים הגרמנים. הוא הותיר בלה גליז כוח מאסף קטן, שנועד לעכב את המרדף אחריו ולפוצץ את הטנקים, הציוד הכבד וכלי הרכב שננטשו בכפר, את הפצועים הגרמנים שלא יכלו לנוע ו-170 שבויים אמריקנים, שנפלו בשבי בימי הלחימה האחרונים. לאחר מסע של 20 ק"מ לכיוון דרום-מזרח דרך היערות, שארך 36 שעות, חצו שרידי כוחו של פייפר את נהר סאלם וחברו לכוחות הגרמניים בגדה המזרחית של הנהר בשעות הצהריים של ה-25 בדצמבר. הוא הותיר מאחוריו 28 טנקים (כולל 7 טנקים מדגם קינג טיגר), 6 תותחים מתנייעים, 70 זחל"מים וציוד רב נוסף וכן 127 שבויים ופצועים.
לפי מקורות גרמניים, אבדות צוות קרב פייפר מה-16 עד 27 בדצמבר הסתכמו ב-45 טנקים (כולל 13 טיגרים) וכ-900 לוחמים (לא כולל חיילים לא קרביים בדרגי האספקה שלו).
מנטקס
מֶנְטַקְס (Mentax, או בשם הגנרי בוטנפין הידרוכלוריד, מבנה כימי: C23H27N), משווקת בהודו בשם "בוטופ" (Butop), היא תרופה אנטי-פטרייתית בנזילאמינית.
פרמקולוגיה.
בוטנפין הידרוכלוריד היא אבקה לבנה נטולת ריח המסיס במתנול, אתנול וכלורופורם ועם מסיסות נמוכה במים.
שימוש אופייני.
מנטקס מאותר לטיפול בסוגי "tinea" (pityriasis) כגון: רגל האתלט ופטרת העור.
עבור 1% משחה
קישורים חיצוניים.
מבצע משרוע 110
משרוע 110 הוא שמה של התוכנית הסורית היזומה לכיבוש רמת הגולן מישראל והשמדת כוחות צה"ל שהיו ערוכים בה. תוכנית זו פתחה את מלחמת יום הכיפורים. השיטה העיקרית של התוכנית הייתה הטלת כוח צבאי גדול של שלוש דיוויזיות חי"ר שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, בטרם יספיק צה"ל לגייס מילואים. שתי דיוויזיות שריון נוספות היו בעתודה מדרום לדמשק.
המבצע, שהחל ב-6 באוקטובר 1973, שובש עוד בתחילתו כאשר כוחות הסדיר של צה"ל שהיו ערוכים בדלילות לאורך החזית הצליחו בקרבות קשים להשמיד חטיבות שהוטלו אל הקרב תוך ספיגת אבדות. ב-10 באוקטובר, היום החמישי ללחימה, חזרו הצדדים לקווים שבהם היו ממוקמים לפני פתיחת הקרבות.
התוכנית.
התוכנית הגדירה שלושה שלבים:
יישום התוכנית.
לקראת המבצע תיגבר המטכ"ל הסורי את שלוש דיוויזיות החי"ר בחטיבות שריון עצמאיות: חטיבה 81 בצפון, חטיבה 51 במרכז וחטיבה 47 בדרום. לאחר התגבור היו בדיוויזיה 7: 250 טנקים, בדיוויזיה 9: 270 טנקים, בדיוויזיה 5: 310 טנקים, ובנוסף 237 טנקים בכל אחת מהדיוויזיות שבקו השני. סך הכל נערך בחזית רמת הגולן בפרוץ הקרבות כוח גדול של 1,300 טנקים.
ניצול הצלחה.
סוריה נערכה לניצול הצלחה לאחר כיבוש שטח רמת הגולן מישראל. אחת העדויות לתוכניות לניצול הצלחה נמצא במפת שלל שנתפסה במלחמה באחד הגדודים בחטיבת טנקים 46 בדיוויזיה 5 הסורית. על פי המפה היה אמור הגדוד לאחר הצלחת המבצע לחבור לכוח קומנדו שיונחת במסוקים ולהתבסס במושב אלמגור ממערב לנהר הירדן. עדויות נוספות הצביעו על תנועה מתוכננת לכיוון העיר נצרת.
פרנץ קלאמר
פרנץ קלאמר (בגרמנית: Franz Klammer, נולד ב-3 בדצמבר 1953) הוא גולש אלפיני אוסטרי, אלוף אולימפי ואלוף עבר בגלישה במורד. קלאמר שלט בתחרות הגלישה במורד במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 ונחשב אחד הגולשים במורד הבולטים בהיסטוריה. הוא ניצח בקטגוריה זו בחמישה סבבי הגביע העולמי, מתוכם, ארבעה ברציפות בשנים 1975–1978 (החמישי ב-1983) . הוא זכה במדליית הזהב בגלישה במורד באולימפיאדת החורף באינסברוק ב-1976. הוא ניצח במשך הקריירה שלו ב-25 תחרויות גלישה במורד שבסבב הגביע העולמי, ארבע מהן על המסלול ההנקאם שבקיצביל המהוות שיא ניצחונות על מסלול זה (בתחרויות הסבב).
רקע.
נולד למשפחה שעסקה בחקלאות במוסוואלד שבקרינתיה, וכמו רבים מילדי החוות באלפים, בחורפים נהג לגלוש מדי יום בדרך לבית הספר וחזרה. הוא התקשה להשיג מקום בנבחרת הסקי האוסטרית שנשלטה באופן מסורתי על ידי גולשים ממדינות טירול וזלצבורג. הוא נטל חלק ב-13 סבבים של הגביע העולמי: מדצמבר 1972 (בגיל 19) ועד מרץ 1985 (בגיל 31).
אולימפיאדת אינסברוק 1976.
קלאמר נהנה מפופולריות רבה באוסטריה באותן שנים והוביל בסבב הגביע העולמי בגלישה במורד. הקהל האוסטרי ציפה ממנו לזכות במדליית הזהב. אולם, האלוף האולימפי האיטלקי, ברנארד רוסי, שזינק שלישי מתוך 15 מתחרים, הציג יכולת גבוהה והתוצאה שקבע החזיקה מעמד עד לזינוק של קלאמר שזינק אחרון בתחרות. גלישתו הפכה לדרמה גדולה; קלאמר לקח כל סיכון אפשרי בגלישתו והיה מספר פעמים על סף נפילה. אולם, בכל נקודות הביקורת זמנו היה נחות משל רוסי. הקהל האוסטרי, שמנה כ-60 אלף צופים, יצא מגדרו בעידוד שנתן לקלאמר וזה הצליח במקטע האחרון לחלוף על פני הזמן שקבע רוסי ולנצח בתחרות.
שלהי הקריירה בסקי.
לאחר ניצחונו בסבב הגביע העולמי ב-1978 ירד כושרו והוא לא הצליח לנצח באף מרוץ של הסבב עד לשנת 1981. אולם לאחר מכן חזר לנצח וב-1983 ניצח בסבב הגביע העולמי וב-1984 ניצח בפעם הרביעית בקיצביל וקבע שיא ניצחונות במסלול זה. קלאמר נבחר שלוש פעמים כספורטאי השנה באוסטריה, בשנים 1975, 1976 ו-1983.
לאחר הפרישה.