בסרט המתח הפסיכולוגי "לבלוע" משנת 2019, הדמות הראשית, הנטר קונראד (היילי בנט), מפתחת תסמונת פיקה בעודה הרה, על רקע קשייה להתמודד עם בעלה המנוכר ומשפחתו.
ישראל רוזנסון
ישראל רוזנסון (נולד בניסן ה'תש"ט, אפריל 1949) הוא פיזיקאי, איש חינוך וחוקר ארץ ישראל, יושב ראש המכללה המאוחדת אמונה-אפרתה בירושלים לשעבר וכיום נשיא מכללת תלפיות.
ביוגרפיה.
נולד בשנת בתל אביב לדוד ופניה רוזנסון, ניצולי השואה מליטא. אביו היה מפקד בצבא הבריטי ופקיד במשרד הפנים.
למד בבית הספר בר-אילן אצל יצחק אריגור, ובתיכון צייטלין. היה חניך ומדריך בסניף בני עקיבא בתל אביב.
שרת בצה"ל כמפקד כיתה בנח"ל מוצנח ולחם במלחמת ההתשה. לאחר שחרורו מצה"ל, למד לשלושה תארים בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל למד תנ"ך וקיבל תעודת הוראה.
לאחר גמר לימודיו עסק כשנה בפרויקט להפקת אנרגיה בבריכות השמש בים המלח, אולם הניסיון לא צלח. הוא החל ללמד במדרשת עמליה.
בשנת 2006 נכנס לתפקיד יו"ר מכללת אפרתה בירושלים, אשר התאחדה בשנת 2009 עם מכללת אמונה הסמוכה אליה.
בשנת 2016 פרש לגמלאות, ומאז הוא מלמד במכללת שאנן בחיפה. זכה באות המחנך למופת ע"ש ד"ר אברהם זלקין לשנת ה'תשע"ח. ב-2021 התמנה לנשיא מכללת תלפיות בחולון.
פרסומים.
ספרים.
זיכרון מירון - עיונים בתולדותיה של מירון ובמעמדה הדתי, בהוצאת מכון ארץ חפץ - מכללת אורות ישראל, אלקנה, ה'תשס"ג (2003).
רמת הנדיב - מקור למקורות - עיון במקורות יהודיים על הכרמל וחוטם הכרמל. עם יוסי שפנייר, בהוצאת החברה להגנת הטבע, תל אביב ה'תשס"ב (2001).
חיים אישיים.
היה נשוי לנחמה (נפטרה בכ' באדר ה'תשע"ה), אותה הכיר בתקופת פעילותו בבני עקיבא, ולהם חמישה ילדים ו-19 נכדים. מתגורר בירושלים.
האסון האווירי בסופרגה
האסון האווירי בסופרגה הוא שמו של אסון אווירי שהתרחש ב-4 במאי 1949 בטורינו. מטוס נוסעים שבו נסעו שחקני מאמני ומנהלי קבוצת הכדורגל טורינו ששבו ממשחק ידידות בפורטוגל ומספר עיתונאים שסיקרו אותם, התרסק. בשל תנאי ראות לקויים וסופות רעמים המטוס התנגש בבזיליקת סופרגה הממוקמת על הר וכל הנוכחים במטוס כולל אנשי הצוות, 31 במספר, נהרגו במקום.
קבוצת הכדורגל של טורינו הייתה ממוקמת במקום הראשון בטבלת הסרייה א'. הרכב הקבוצה באותה תקופה היה אחד הטובים ביותר בתולדות הכדורגל האיטלקי - הקבוצה זכתה בארבע אליפויות ברציפות, וכונתה "גרנדה טורינו" (טורינו הגדולה). כל שחקני הסגל נספו, אך נשיא המועדון לא היה על המטוס וניצל. קבוצת הנוער של המועדון זכתה מספר שבועות לאחר מכן באליפות איטליה. הקבוצה הבוגרת התקשתה להתאושש מהאסון, ואת האליפות הבאה שלה השיגה רק כ-30 שנה לאחר מכן, בעונת /.
האסון גרם להלם באיטליה ומעל מיליון בני אדם השתתפו בלוויה שנערכה בטורינו. ההלם היה כה גדול עד ששנה לאחר מכן, במונדיאל 1950 שנערך בברזיל, נסעה נבחרת איטליה באונייה עקב הטראומה הלאומית מהאסון.
דפנה מאיר
דפנה מאיר (17 בנובמבר 1977, ז' בכסלו ה'תשל"ח – 17 בינואר 2016, ז' בשבט ה'תשע"ו) הייתה אחות רפואית ועסקנית רפואית-הלכתית דתית-לאומית. עסקה בענייני פוריות האשה וטהרת המשפחה וקידמה סוגיות ופרקטיקות שונות בתחום זה, ובין השאר הייתה בודקת טהרה, מתקינת דיאפרגמות ומקדמת האפשרות לשימוש בהן, וממפיצי שיטת מודעות לפוריות בישראל. היא נרצחה בידי מחבל פלסטיני בפתח ביתה שבעתניאל בעיצומו של גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), והפכה לאחד מסמלי קורבנות גל טרור זה.
ביוגרפיה.
דפנה מאיר הייתה בת לאב ניצול השואה ולאם דור שביעי בארץ. הוריה נפרדו בצעירותה, ועד אז למדה בבית-ספר חרדי דתי. לאחר מכן עברה לפנימיית "אחוזת שרה" בבני ברק, לילדים ממשפחות מצוקה. דרך הפנימייה הכירה את משפחת מואטי, שהייתה לה למשפחה מארחת ואירחה אותה בשבתות ובחגים, לאחר יום הולדתה ה-13. היא התגוררה ולמדה בחברת הנוער "גוונים" בקיבוץ טירת צבי והמשיכה לאחר מכן לשנת מדרשה במדרשת עין הנצי"ב. ב-1995 התגייסה לחיל האוויר כתצפיתנית ואת רוב שירותה עשתה במוצב בדרום לבנון. שם הכירה את נתן מאיר,בנו של אלחנן מאיר, ולאחר כחמישה חודשים הם נישאו.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ובנוסף הם גידלו שני אחים באומנה. ב-1999 החלה את לימודיה לתואר ראשון בסיעוד באוניברסיטת בן-גוריון.
קריירה.
ב-2003 החלה לעבוד כאחות מוסמכת במחלקה פתוחה במרכז לבריאות הנפש באר שבע. ב-2006 עברה התמחות בלימודי הנחיה לשיטת המודעות לפריון בירושלים. ב-2008, עבדה כאחות אחראית במרפאה ביישוב טנא עומרים. מ-2012 ועד מותה עבדה כאחות במחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
מפעל חייה.
בשנים 2006–2007 למדה לימודי הנחיה של שיטת מודעות לפוריות אצל מיכל שונברון. מאז, על בסיס היכרותה עם השיטה, הידע הרפואי שלה כאחות והידע הדתי ההלכתי, התוותה דרך של ייעוץ לנשים דתיות בנושאי בריאות ומודעות לגוף, לפריון ולמיניות.
במהלך עבודתה עסקה מאז ואילך בהנחיית סדנאות בקבוצות קטנות של נשים ללימוד שיטת המודעות לפוריות, כולל ליווי אישי ארוך טווח. מאיר העבירה סדנאות בתחום ההתבגרות המינית לנערות בגיל ההתבגרות. כמו כן, עסקה בהנחיית אימהות לבנות מתבגרות, לבגרות מינית ראויה וכמדריכת כלות. העבירה סדרות שיעורים בנושאי תכנון המשפחה, גיל המעבר, הנקה, פריון ובריאות האישה לציבור הרחב. כתבה טורים שבועיים בנושאי בריאות שונים לעיתונים קהילתיים והתראיינה למגזינים לנשים בתחומים אלה. חלק מהידע צברה מניסיונה האישי, לאחר שחוותה קשיים וסיכונים במספר לידות.
אחד ממפעליה היה הפעלת קליניקות שהקימה בירושלים ובבאר שבע, עבור נשים המעוניינות באמצעי המניעה דיאפרגמה כאלטרנטיבה בריאה להורמונים או לאמצעים פולשניים. מאחר שזיהתה בישראל מחסור במתן שירות זה, נרתמה לתת אותו, כדי לקדם את הכרת השימוש בו ולהכשיר מתאימות דיאפרגמה נוספות ברחבי הארץ. במשך השנים פקדו את הקליניקה נשים רבות. גם על תרומתה לקידום נושא זה הייתה מוערכת בקרב הגורמים התורניים העוסקים בכך, בהם מכון פועה. בחודש ינואר 2016 בו נרצחה, עסקה בניסיון להקים קליניקה דומה גם במגזר הבדואי. כמו כן התמחתה בלימוד נשים לזהות סרטן שד.
מאיר פעלה להעלאת המודעות לבריאות נשים במגזר הדתי ובכלל הציבור. הייתה כתובת לנשים רבות בנושא פוריות ומיניות והשיבה לשאלות באתר "קולך". ניהלה שיח ער בסוגיות השעה עם גורמים הלכתיים מרכזיים ואנשי רפואה בתחומים אלה. את כל אלה ועוד עשתה בהתנדבות. לאחר מותה העניקה לה הכנסת תעודת הוקרה על פעולתה הענפה לרגל היום לקידום בריאות האישה בישראל.
מאיר הייתה הכותבת היחידה בפורום "פריון ובריאות האישה" באתר "קולך", אליו נכנסות עשרות אלפי קוראות בשנה, להן נתנה מענה וייעוץ בענייני פוריות ובריאות האישה, הן במענה פומבי והן באופן דיסקרטי. בנוסף פתחה אתר בשם דרך נשים, בו פרסמה מאמרים שכתבה וניהלה בלוג אישי. במכתב פרידה מפורום קולך ב-2013 כתבה:
לאחר מותה הופצה תפילה אישית שפרסמה מאיר בבלוג שלה המיועדת לאחות המחלקת תרופות לחולים. הסופרת והחוקרת עליזה לביא פרסמה תפילה זו במהדורה המורחבת של ספרה "תפילת נשים, אוסף תפילות וסיפורי תפילה של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה".
התפילה תורגמה לאנגלית על ידי ד"ר קנת פרגר, פרופ' באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ורופא בבית החולים האוניברסיטאי שם, יו"ר הוועדה לאתיקה רפואית שם.
רציחתה.
ב-17 בינואר 2016, בשעה שדפנה שהתה בביתה שבעתניאל וצבעה את דלת ביתה, חדר לפתח ביתה מוראד עבדאללה אדעיס, מחבל פלסטיני כבן 16 מהכפר בית עמרה (כ-2 ק"מ צפונית מזרחית לעתניאל), ודקר אותה למוות לעיני ילדיה. לפי עדותו, דפנה נאבקה בו אף לאחר שדקר אותה, אך הוא שב ודקר אותה עד שלא הצליח להוציא את הסכין מגופה. אז נמלט לביתו בבגדיו המוכתמים בדם, שם נשאר עד שנעצר כעבור יומיים במבצע משותף לשב"כ ויחידת דובדבן.
דפנה מאיר נקברה בירושלים בבית הקברות בהר המנוחות. בהלווייתה ספד לה שר החינוך נפתלי בנט.
בעקבות הרצח.
באפריל 2016 הזמין שגריר ישראל באו"ם דני דנון וארגון נפגעי הטרור משפחה אחת את האב נתן מאיר ובתו רננה, להשתתף ולייצג את נפגעי הטרור הישראלים בדיון שהתקיים במועצת הביטחון של האו"ם בנושא הטרור.
לאחר ביקורם באו"ם, פנה נתן מאיר למזכ"ל במחאה על היחס שלו זכה במהלך ביקור רשמי במקום. במכתבו קבל על יחסם של שגרירי האו"ם ונציגיו אליהם. בין היתר ציין מאיר במכתבו, שברור לו שמקום מגוריו שנוי במחלוקת, אבל בניגוד להתנהגות נציגי האו"ם אמר למזכ"ל: .
ביוני 2016 נהרס ביתם של הורי המחבל הקטין. בנובמבר 2016 נשפט המחבל למאסר עולם ופיצויים בסך 1.75 מיליון שקל.
במהלך המשפט ביקש אבי המחבל מבית המשפט לגלות חמלה על בנו. כאשר נתבקש נתן מאיר לדבר בפני השופטים הגיב על כך ואמר:
בית המשפט הדגיש כי העונש הראוי לנאשם, אשר ביצע את מעשה הרצח באכזריות בלתי רגילה ובדם קר, הוא שלילת חירותו לכל החיים. והמליץ לכל ועדה או גורם מוסמך שידון בעניין בעתיד להימנע משחרורו המוקדם.
ב-2016 זכה צילום של רונן זבולון המתעד את המשפחה בהלווייתה של דפנה מאיר לתמונת השנה בתחרות הצילום עדות מקומית. ב-2017 התחתן נתן מאיר בשנית. ונולדו לו שתי בנות נוספות.
הוקרה והנצחה.