ניצחון הבולשביקים ברוסיה ב-1917, העניק להם תקוות בדבר מהפכה עולמית והוביל להקמת הקומינטרן. הקומינטרן ראה ביפן יעד חשוב שעשוי לסייע להצלחת המהפכה במזרח אסיה, ופעל להקמת המפלגה הקומוניסטית של יפן, שנוסדה לבסוף ביולי 1922. מטרות המפלגה היו ביטול הפאודליזם והמונרכיה, הכרה בברית המועצות והסגת כל הכוחות היפנים מסחלין, מסין, מקוריאה ומטאיוואן. בעקבות זאת, פתחה הממשלה בדיכוי המפלגה, מעשה שהוביל לניסיון התנקשות ביורש העצר, הנסיך הירוהיטו. החוק לשמירה על הסדר הציבורי, שנחקק ב-1925, נועד לתת מענה "למחשבות המסוכנות" שמפיצים גורמים קומוניסטים בתוך יפן.
עם זאת, שינוי חוקי הבחירות ב-1925 איפשר לאישים קומוניסטים להתמודד, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק. חוק שמירה על הסדר הציבורי חדש מ-1928 הצר עוד יותר את צעדי הקומוניסטים, שכן הוא אסר גם על מפלגות בהן חברים גורמים קומוניסטים. ב-1926 נאלצה המפלגה הקומוניסטית של יפן לרדת למחתרת, ב-1929 חוסלה כמעט כל ההנהגה שלה, וב-1933 היא למעשה נמחקה.
פאן-אסייתיות היה אחד ממאפייני הימין הפוליטי ביפן, מאז ימי רסטורציית מייג'י. סמוראים-לשעבר שהתפכחו הקימו אגודות פטריוטיות, כגון קוקוריוקאי, שהוסיפו לתסיסה הציבורית ותמכו במטרות אולטרה-לאומניות, עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר ניצחונותיה של יפן על סין ועל רוסיה, התרכזו הלאומנים היפנים בבעיות הפנים במדינה, כגון סוציאליזם וקומוניזם.
מדיניות חוץ.
עליית הלאומיות בסין, ניצחון הקומוניסטים ברוסיה ונוכחותה הגוברת של ארצות הברית במזרח אסיה פעלו כולם לרעתה של יפן. המשלחת הבינלאומית שנשלחה לסיביר, הפעילות בסין ותוכניות ממשלתיות נרחבות רוקנו את קופת המדינה. לפיכך הנהיגה הממשלה הגבלות על עולם העסקים, דחפה את הפיתוח התעשייתי ואת הכלכלה, והכינה את הקרקע לצמיחת הזאיבצו. בתקופה זו החלה הממשלה היפנית לראות בארצות הברית - בעלת בריתה הראשונה ומקור למוצרי יבוא רבים ולהלוואות - מכשול בדרך להפיכתה של יפן למעצמה כלכלית וצבאית באסיה, מכיוון שזו האחרונה הייתה נחושה לעצור את האימפריאליזם היפני.
נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות הגיעה בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921-1922, שקבעה הגבלות חימוש על מדינות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה. יפן, ששאפה לחזק את כלכלתה על ידי השתלטות על אזורים עשירים במשאבים, ראתה בהגבלות אלה גזר דין מוות לשאיפות אלה. אף על פי כן, חתמה יפן על אמנת וושינגטון.
בהסכם ארבע המעצמות, שנחתם ב-13 בדצמבר 1921, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת ויפן לשמור על הסטטוס קוו באוקיינוס השקט, להימנע מהתפשטות טריטוריאלית נוספת, ולהתייעצות הדדית במקרה של סכסוך בנושא זה. בהסכם חמש המעצמות, שנחתם ב-6 בפברואר 1922, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן להגביל את גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן. נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם דאז - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5. בהסכם תשע המעצמות, שנחתם באותו היום, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן, סין, איטליה, בלגיה, הולנד ופורטוגל לבטל את מדיניות הדלת הפתוחה, שפגעה בריבונותה של סין, ועודדו אותה להקים שלטון עצמאי. בהסכם זה ויתרה יפן גם על שטחיה בסיביר ובשאנדונג, שכבשה במלחמת העולם הראשונה, ונאלצה להכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
סופה של דמוקרטיית טאישו.
באופן כללי, פנתה הפוליטיקה היפנית לכיוון הדמוקרטיה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. עם זאת, הפוליטיקה היפנית חסרה מסורת של ממשלה פרלמנטרית, ולפיכך ממשלות אלה לא החזיקו מעמד לנוכח המשברים הכלכליים והלחצים הפוליטיים של שנות ה-30, שבמהלכן הלכה השפעתם של אנשי הצבא על הפוליטיקה וגברה, עד שהשתלטו עליה בראשית תקופת שווה.
משולם בן נתן
הרב משולם בן נתן ממלון (Melun) (1120 - ?) היה מחכמי צרפת ובר פלוגתא של רבנו תם.
התכתב עמו במכתבים שחלקם עמנו.
נולד בנרבונה בשנת 1120. היה חבר בית הדין של רבי טודרוס בן משה ורבי אברהם אב בית דין הידוע כ"בעל האשכול", שניהם מגדולי נרבונה. היה בעל דעות עצמאיות בהלכה, ויצא נגד מנהגים מקובלים רבים בצרפת.
שמשון מפלייזא
רבי שמשון בן יוסף הזקן מפלייזא (Falaise), מבעלי התוספות, גיסו של רבנו תם (אחותו מרים נישאה לרבנו תם).
במקומות נוספים בתוספות לאורך התלמוד הוא מוזכר כמי שהביע דעה וחידש חידושים שהוכנסו בשל חשיבותם לתוספות. כתב גם חיבור קצר ובו סיכום של הלכות מזוזה, אשר עותק ממנו נשתמר ונדפס מכתב יד. סבם של רבי שמשון משאנץ ושל הריצב"א.
נהרג על קידוש השם.
אלחנן בן יצחק
רבי אלחנן בן יצחק מדנפייר () שבצרפת, היה פרשן מבעלי התוספות ופייטן במאה ה-12.
רבי אלחנן היה בנו ותלמידו של ר"י הזקן, מהחשובים שבבעלי התוספות, ובן נינו של רש"י מצד אביו ומצד אמו. חיבר מספר ספרים: "סדר תיקון תפילין", "סוד העיבור" ו"ספר ליקוטין". כן נשתמרו בידינו כמה פיוטים שכתב. נהרג על קידוש השם בפוגרומים של שנת ד'תתקמ"ד (1184), עוד בחיי אביו. מהר"י קולון כתב עליו: "ומי הם פוסקים גדולים יותר מרבנו יצחק ורבנו אלחנן ז"ל".
חיבר תוספות למסכתות רבות. לידינו הגיעו התוספות שלו למסכת עבודה זרה שנכתבו באזור שנת ד'תתקמ"ב, והן נפסקות בדף ל"ה. גם הרא"ש בתוספות הרא"ש למסכת עבודה זרה שנתחברו על ידו מביא מתוספות רבי אלחנן עד לדף לה. תוספותיו למסכת עבודה זרה הודפסו לראשונה על פי כתב יד בשנת תרס"א על ידי דוד פרנקל בהוצאת "חברת דובב שפתי ישנים". מהדורה חדשה בתוספת הערות הודפסה בבני ברק בשנת תשס"ג על ידי אהרן יעקב קרויזר. לפי אפרים אלימלך אורבך, תוספות למסכת עבודה זרה המודפסות, שחוברו על ידי תלמיד רבנו פרץ, מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן. וכן תוספות למסכת שבועות המודפסות, שחוברו על ידי רבי אליעזר מטוך, ותוספות למסכת חגיגה המודפסות מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן.
רבי אלחנן נזכר כמה פעמים בשמו בתוספות המודפסות. בנו הוא רבי שמואל המוזכר בתוספות במסכת ערכין. על פי אורבך הוא מחבר התוספות למסכת מועד קטן.
טיוהאר
טיוהר הוא כינויו של משה קסטיאל (נולד ב-1968) - מורה רוחני, תקליטן ומפתח שיטות מדיטציה.
קורות חייו.
נולד בישראל ברמת השרון ושירת בצה"ל במסגרת חטיבת גולני.
לאחר שירותו הצבאי טייל מספר שנים במזרח הרחוק וזכה להצלחה כתקליטן מסיבות טראנס בגואה שבהודו. הוא החל ללמוד תורות רוחניות והושפע רבות מהתאולוגיה ושיטות המדיטציה של אושו
בשלהי 1996 החל להתגבש סביב טיוהר גרעין של חניכים, ובשנת 2000 הקים בחופי קוסטה ריקה מרכז רוחני בשם "פאצ'ה מאמה". בתקופה זו זכה טיוהר לפרסום בתקשורת הישראלית כשנודע כמורו הרוחני של שחקן הכדורסל דורון שפר. כיום הוא ממשיך להופיע ברחבי העולם כתקליטן וכמורה רוחני המעביר סאט-סאנגים (מפגשים רוחניים), ומנהיג את קהילתו בקוסטה ריקה.
היפ דיספלזיה
תסמונת פארי-רומברג
תסמונת פארי-רומברג (אנגלית: Parry-Romberg syndrome) היא תסמונת הקרויה על שמו של המדען היהודי שגילה אותה, מוריץ היינריך רומברג (1795–1873) (שהמציא את מבחן רומברג) והמדען הבריטי כיילב היליר פארי (1755–1822). מדובר בהפרעה נוירולוגית נדירה המאופיינת באטרופיה (דלדול/ ניוון) של מחצית הפנים, ובדרך כלל גורמת לאסימטריה בולטת בפנים בנוסף למה שנקרא COUP DE SABRE (חתך מחרב) והרס של רקמות כמו סחוס, עצם, עור, שריר, שומן בצד אחד של הפנים, לרוב שמאל. התסמונת נפוצה יותר בנשים. עדיין לא ידוע מדוע מתחילה התסמונת, כיצד תסתיים ומתי, אך בכל המקרים קיימת עצירה בשלב מסוים או לכל הפחות הפוגה. הטיפול המוצע לסובלים מהתסמונת הוא טיפול קוסמטי של מילוי או שחזור לתיקון הנזקים שיצרה האטרופיה.
ר&quot;י הזקן
רבי יצחק בן שמואל הזקן מדַמְפִּיֶיר (או דַנְפִּיֶיר; בכתיבה הרבנית המקובלת: דנפירא. בצרפתית מודרנית: Dampierre-Sur-Aube ), ובכינויו הנפוץ ר"י הזקן או רבינו יצחק בעל התוספות, היה מראשוני בעלי התוספות במאה ה-12 וממייסדי המפעל אדיר-ההיקף של התוספות. מראשות ישיבתו בדמפייר ניצח ר"י הזקן, אחיינו של רבנו תם, על כל יצירתם המוקדמת של התוספות.
מלבד יצירתו התלמודית-תאורטית, היה ר"י גם גדול הדור, ופסקי ההלכה שכתב שוגרו לכל רחבי אירופה; בנוסף לכך עסק בכתיבת פירושים למקרא.
משפחתו.
אמו של ר"י (שמה היה ככל הנראה מרים) הייתה בתם של רבינו מאיר בן שמואל "אבי הרבנים" ויוכבד בת רש"י, ואחותם של גדולי הדור, נכדי רש"י: רבי יעקב (רבנו תם), רבי שמואל (רשב"ם), רבי יצחק (ריב"ם) ורבי שלמה ("אבי הדייקנים"). אביו היה רבינו שמואל החסיד מוויטרי, בן רבינו שמחה מוויטרי תלמיד רש"י ועורך מחזור ויטרי.
ר"י נישא לבִתו של רבי יהודה מפריז בן רבי יום טוב, מבעלי התוספות; אביו של רבי יהודה הוא רבינו יום טוב מפלייזא שהיה בנם של הריב"ן ושל מרים בת רש"י. חותנו של ר"י, רבי יהודה בן רבי יום טוב, נשא לאשה את אלמנת רבו ריב"ם, אחי רשב"ם ורבנו תם (דודני אביו). לרבי יהודה היו שני בנים נוספים, גיסיו של ר"י: רבי שלמה (ששאלה שהפנה לגיסו ר"י הזקן מצויה באור זרוע ור"י אף מציע קושיא משמו), ורבי יצחק, שהיה אביו של רבינו יהודה שירליאון מפריז.
כינויו.
שמו המקובל, ר"י הזקן, ניתן לו כדי להבחין בינו לבין אחד מגדולי תלמידיו, רבינו יצחק בן אברהם משאנץ; תלמידו זה היה יורשו בראשות ישיבת דמפייר, ולכן כונה אף הוא "ר"י מדנפירא". לכן מכונה בדרך כלל רבינו יצחק בן שמואל בשם "ר"י הזקן", ותלמידו רבינו יצחק בן אברהם מכונה "ר"י הבחור" או ריצב"א. בחיבורי התוספות כונה ר"י לפעמים גם בשם "רבינו הקדוש".
קורות חייו.