פרשן חדשות פוקס סטיבן מילויי לעיתים קרובות מפעיל את המושג של מדע זבל על מנת לתקוף את התוצאות של אמין מחקר מדעי על נושאים כמו התחממות כדור הארץ, הידלדלות שכבר האוזון, עישון פסיבי. האמינות של אתרו של מילויי junkscience.com נחקרה על ידי פול די תאקר, כתב ה"ניו ריפבליק", בעקבות ראיות כי מילויי קיבל מימון מפיליפ מוריס, RJR טבק, ואקסון מוביל. תאקר גם ציין כי מילויי היה מקבל כמעט 100,000$ לשנה כדמי ייעוץ מבית פיליפ מוריס בזמן בו הוא מתח ביקורת על ראיות לגבי הסכנות של עישון פסיבי כמדע-זבל. בעקבות פרסום מאמר זה, מכון קאטו, אשר אירח את האתר junkscience.com, הפסיק את הקשר עם האתר והסיר את מילויי מרשימת העורכים הנספחים שלו.
מסמכים מתעשיית הטבק חושפים כי פיליפ מוריס מנהלים הגה את "פרויקט ההלבנה" בשנת 1980 בתגובה להופעתם של נתונים מדעיים על נזקם של עישון פסיבי. המטרה של הפרויקט, כפי שנהגה על ידי פיליפ מוריס ועוד חברות הטבק, היה צריך להשתמש ב"יועצים מדעיים" כביכול עצמאיים כדי להפיץ ספק בעיני הציבור לגבי נתונים מדעיים באמצעות הפעלת מושגים כמו מדע-זבל. על פי האפידימולוג דייוויד מייקלס, עוזר השר לאנרגיה, הסביבה, בטיחות, ובריאות בממשל קלינטון, תעשיית הטבק המציאה את תנועת ה"מדע המבוסס" בשנת 1980 כחלק מהקמפיין נגד רגולציה של עישון פסיבי.
דייוויד מייקלס טען כי מאז פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית במשפט "דוברט נגד מראל דאו תרופות בע"מ", השופטים הפכו ל"שומרי הסף" של עדות מדעית, וכתוצאה מכך מדענים מכובדים לעיתים לא יכולים להגיש עדות, כך שקואופרטיבים במגננה נהיו "יותר אמיצים" להאשים את יריביהם בשימוש במדע זבל.
שימוש על ידי מדענים.
ב-1995, האיחוד של מדענים מודאגים השיק את יוזמת המדע המבוסס, רשת ארצית של מדענים המחויבים לחשיפה של מדע זבל באמצעות תקשורת הסברה, שתדלנות, ופיתוח משותף של אסטרטגיות להשתתפות בפגישות מועצה או דיונים ציבוריים. עלון האיחוד על מדע והטכנולוגיה בקונגרס, האגודה האמריקאית לקידום המדע גם זיהתה את הצורך להגברת ההבנה בין מדענים ומחוקקים: "אמנם רוב האנשים יסכימו כי מדע מבוסס עדיף על פני על מדע זבל, פחות יזהו מה שעושה מחקר מדעי 'טוב' או 'רע'.". איחוד התזונה האמריקאי, בהעברת ביקורת על טענות שיווקיות אשר נעשו בשביל מוצרי מזון יצר רשימה של "עשרה דגלים אדומים למדע זבל."
חוקרים עצמאיים נוספים העלו גם הם את הרעיון באופן נפרד.
תמי כץ-לוריא
תמי כץ-לוריא (נולדה ב-1963) היא משוררת, רקדנית, מורה למחול ופילאטיס, וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה.
תמי כץ-לוריא נולדה בירושלים. הוריה, ציונה וישראל כ"ץ, מורים ואנשי חינוך. גדלה בחולון, ומשנת 1984 תושבת תל אביב. אם לשניים.
בנעוריה למדה בלט קלאסי בבית ספר למחול של אינסה אלכסנדרוביץ, ובהמשך בלט קלאסי ומחול מודרני אצל מיטב המורים בתל אביב.
רקדה בלהקת "בת שבע 2" (1984), בלהקת רינה שחם (1987-1984) ובלהקת "קול ודממה" (2000-1988).
כרקדנית עצמאית, יצרה והופיעה ביצירות סולו שלה במסגרות שונות (אינטימדנס, מחול אחר, מחולוהט, על חבל דק, קולאז, ניסוי כלים ועוד). יצרה והופיעה בערב סולו מחול ושירה "רק רגע" . המופע עסק בדרך שבה האמנות תופסת ומנציחה את הרגע, ושילב קטעי מחול בכוריאוגרפיה של תמי, עם טקסטים משירתה, ובבימויה של רוז משיחי. המופע, שנתמך על יד מועצת הפיס לתרבות ואמנות, עלה בהצלחה בפסטיבלים שונים בשנים 2001- 2004 (“פסטיבל אישה", “מוזות", ופסטיבלים בתיאטרון הסימטה, ובמוזיאון ישראל, ירושלים).
כץ-לוריא יצרה כוריאוגרפיות להצגות, ביניהן "יאקיש ופופצ'ה", "החולה המדומה" בבימויה של רוז משיחי, "לייזסטרטה 2000", בבימויה של מרים לרמן-באר (2007), ולאופרה הקאמרית "איטשע הייסטיר" של דניאל גלאי (2009).
כמורה למחול, לימדה בלהקת "קול ודממה", במגמות מחול שונות ברחבי הארץ, ובסטודיו רבים למחול ופילאטיס, ביניהם: מרכז ביכורי העיתים, בית הספר של הבלט הישראלי", "סטודיו בי", לימדה בקורסים למורים ב-"מכון וינגייט". ריכזה את בית הספר למחול ב'"בית פרנקפורט" משך 21 שנה. כיום ממשיכה ללמד מחול ופילאטיס.
בהשכלתה בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ובספרות עברית מטעם אוניברסיטת תל אביב (1988-1984), קיבלה רישיון הוראה מטעם משרד החינוך (1995) ובעלת תואר שני בחינוך לאומנויות (התמחות בחינוך למחול), מטעם אוניברסיטת לידס שבאנגליה (2001-1999).
כמשוררת, החל מ-1980 פרסמה שירים במוספים הספרותיים של העיתונים "על המשמר", "דבר", ידיעות אחרונות" ו"מעריב", "ישראל היום", ובכתבי עת ספרותיים שונים : "שבו", "הליקון", "מאזנים", "עיתון 77", "עכשיו", "'שופרא"', "קשת החדשה", "'אפריון'", "עמדה", "'גג"', ובכתבי עת מקוונים: "'ליריקה"', "'כאוס'", "שחררזאדה, "'פועם'", ועוד. כותבת ביקורות מחול באתרים "מפה", '"דאנספוינט'", ובאתר '"יקום תרבות'". פרסמה עד כה (2017) חמישה ספרי שירה. יסמין אבן ונתן סלור הלחינו משיריה והופיעו איתם.
עבודה כרקדנית וכיוצרת.
2011 - השתתפה בערב מחווה למשה אפרתי, עם רקדני העבר של "קול ודממה", מרכז סוזן דלל.
2009 - השתתפה כרקדנית ויוצרת ב"ניסוי כלים" במרכז בכורי העיתים, תל אביב, במופע משותף עם השחקנית שרה ברנשטיין. המופע הציג שירים מתוך הספר "שולפת את הגלגלים כדי לעקוף", בשילוב מחול.
2007 - הופיעה בריקוד סולו והקראת שירה בערב "אהבה קאמרית, "מרכז עינב".
2001 - יצרה את ריקוד הסולו "בדיוק כשעליסה מתרוממת" והופיעה ב:
2004-2002 - יצרה את מופע/ מפגש המחול "רק רגע", שעסק בנושא הזמן, והדרך בה לוכדת האמנות את הרגע. המופע עלה בתמיכת "מועצת הפיס לתרבות ולאמנות", שהופיע ב:
2000 - יצרה את ריקוד הסולו "מתנהרת" והופעה ב"קולאז'", בית פרנקפורט
1994 - הופיעה כרקדנית ב "תיירים", ערב עבודות של אניה ברוד.
1993-1991 - הופיעה בתוכנית משותפת עם הרקדן מיקי חומה, במסגרות שונות ("מוזיקטבע", הופעות לפני חיילי צה"ל, ועוד)
1988 - יצרה את הסולו "קטעים מאישה" והופיעה במסגרת "גוונים במחול".
ביקורות ותגובות.
חן שטרס, לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים, כתבה כי "שירתה לירית והיא מוצגת מעמדה של דוברת אינטרוספקטיבית. נושא מרכזי ביצירתה... הוא היחסים הדינמיים בין עולם המילים למודעות, כולל היחסים בין הדימויים השיריים לבין החושני והגופני. נושא זה בא לידי ביטוי גם בעיסוק תדיר בגוף ובתודעה וכן ביחסים בין תנועה לנייחות, שאפשר לקשרם גם אל פעילותה בתחום המחול. נושאים אלה מתפתחים בחלק מהשירים לכדי אמירות ארס-פואטיות.
לשון השירה שלה מערבת בין שפה שירית לשפה דיבורית... הביקורת שמה דגש על הזיקה בין שירתה לעולם המחול ועל היחסים בין הגשמי והארצי לבין הרוחני והפואטי"
על ספרה "שולפת את הגלגלים כדי לעקוף" כתב מנחם בן במעריב תרבות ב-27 בפברואר 2009 כי "תמי כץ לוריא היא משוררת נפלאה, שהמילים מכשפות אותה "נעתרת למילים שיכישו אותי.." ואני מאמין לה, כי המילים שלה עשויות מחומרים דליקים כל הזמן, ואינן מזייפות, סוג של ציוריות חסרת מנוח, מפתיעה תמיד..."
על ספרה "מתוך החול אל הראשית" כתב עודד פלד בידיעות אחרונות ב-30 באוגוסט 1996 כי "זוהי כתיבה קיומית מאד, מעודנת, נבונה ורגישה המבקשת לעשות שימוש דייקני בשפה. תמי כץ לוריא מצליחה לגעת לעיתים בקצוות חשופים, כואבים, של החוויה, תוך שמירה על ברית מסוגננת, נקייה מפזילות לסלנג, ובנימה מאופקת שאין בה התלהמות או פאתוס מיותר...קובץ יפה ושקט..."
המועצה הכלכלית הלאומית
פארק גורקי (מוסקבה)
פארק גורקי (ברוסית: Парк Горького, השם הרשמי: הפארק המרכזי לתרבות ומנוחה ע"ש גורקי) הוא גן במוסקבה, אחד הגנים המפורסמים בעיר בפרט וברוסיה בכלל. הוא נפתח לציבור בשנת 1928 ובשנת 1932 קיבל את השם הנוכחי.
היסטוריה.
הפארק על שם גורקי הוקם בשנות ה-30. כמו כל פרויקט מונומנטלי שנבנה בתקופתו של סטלין, גם להקמת גן זה הייתה משמעות סימבולית כפרויקט קומוניסטי מובהק המבטא את אידיאל היופי של השלטון הסובייטי. הפארק נחשב מוצלח מאוד ובמהרה הפך לפופולרי ביותר בין תושבי ואורחי מוסקבה. לא בכדי נכתבו על שמו של הפארק ספרים, הולחנו שירים ובשנות ה-80–90 התפרסמה אפילו להקת רוק ידועה בשם "גורקי פארק".
בשטחו של הפארק מצויים גם ביתני אומנים וגם מוזיאון המוסך לאומנות עכשווית.
לאחר נפילת ברית המועצות.
לאחר נפילת מסך הברזל נוספו בשטחו גם פארק שעשועים וגם פארק מים.
במהלך שנת 2011 עבר הפארק שיפוצים. האגם במרכז הפארק נוקה, בעלי דוכנים ומתקני שעשועים זולים אשר הסתירו את הנוף בשנים שלפני השיפוץ פונו והוא הפך שוב לפופולרי ביותר. לאחר השיפוץ בוטל התשלום על הכניסה לפארק, הותקנה רשת אלחוטית חינמית של אינטרנט וליד הספסלים החדשים הותקנו שקעי חשמל לרווחת הציבור. במקום מתקיימות פעילויות מגוונות לציבור המבקרים, הכוללות ריקודים, פעילויות ספורט למבוגרים וילדים, הקרנת סרטים תחת כיפת השמיים ועוד, ונפתחה גלריה לאמנות עכשווית בשם "גאראז’". בתקופת החורף הופך כמעט כל הפארק למשטח החלקה על הקרח ענק עם גשרים ומעברים להולכי רגל, מה שהכניס אותו לספר השיאים של גינס.
מעריב תרבות
יחסי ליטא–פולין