הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, אחד עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר ואחד עבור השיר המקורי הטוב ביותר לשיר "When You Wish upon a Star" ("אם תביעו משאלה"). מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום השני, מבין עשרת סרטי ההנפשה האמריקאים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם.
בסוף שנת 2022 צפוי לעלות לדיסני+ עיבוד לייב אקשן לסרט, אשר יקרא כמו סרט זה "פינוקיו".
עלילה.
הסרט נפתח בשיר הנושא "אם תביעו משאלה" אותו שר ג'ימיני הצרצר. לאחר מכן הוא מספר במבט לאחור על משאלה שהתגשמה. ג'ימיני נעצר ערב אחד בבית המלאכה של הנגר המבוגר ג'פטו כדי להתחמם מפני הקור. הוא צופה בג'פטו מסיים לעבוד על בובת מריונטה שלה הוא קורא בשם פינוקיו. לפני שנרדם, ג'פטו מביע את רצונו שפינוקיו יהפוך לילד אמיתי. במהלך הלילה מבקרת פיה כחולה בבית המלאכה כדי למלא את משאלתו של ג'פטו. הפייה מעניקה חיים לפינוקיו, אולם הוא נותר בובה. הפיה מסבירה לפינוקיו שיוכל להיות ילד אמיתי בשר ודם אם יוכיח את עצמו כאמיץ, כן, לא אנוכי ומסוגל להבדיל בין טוב לרע על ידי האזנה למצפון שלו. פינוקיו לא מבין מה הוא מצפון, וג'ימיני מופיע כדי להסביר לו את זה. הפיה הכחולה מציעה לג'ימיני לשמש כמצפונו של פינוקיו והוא מסכים לקבל עליו את המשימה.
ג'פטו מגלה כי משאלתו התגשמה, והוא מתמלא שמחה. למחרת, הוא שולח את פינוקיו ליומו הראשון בבית הספר. עם זאת, פינוקיו התמים מובל בדרך הלא נכונה על ידי שני נוכלים בשם ג'ון הישר וגדעון, המשכנעים אותו כי עדיף לו להצטרף לתיאטרון הבובות של סטרומבולי. פינוקיו הופך לכוכב ההצגה כבובת מריונטה קסומה בלי חוטים. אולם, כאשר פינוקיו רוצה לחזור הביתה למשך הלילה (אם כי מבטיח לחזור לפנות בוקר), סטרומבולי נועל את פינוקיו בכלוב ציפורים ומאיים עליו אם לא יציית לו. במהלך הלילה, הפיה הכחולה מגיעה כדי לשאול מדוע פינוקיו לא ציית לג'פטו. למרות הפצרותיו של ג'ימיני, פינוקיו משקר מפני שהוא בוש במעשיו, אבל, עם כל שקר האף שלו גדל וגדל עד שהוא הופך להיות ענף ארוך של עץ. הפיה הכחולה מסבירה כי "שקר ימשיך לגדול ולגדול, עד שיהיה חשוף כמו האף על פניך." פינוקיו נודר לשפר את דרכיו להבא והפיה הכחולה משחררת אותו לחופשי, ומזהירה כי זו תהיה הפעם האחרונה שהיא עוזרת לו.
לצערו, בדרכו חזרה לביתו של ג'פטו, פינוקיו מולך שוב שולל על ידי ג'ון הישר וגדעון, המשכנעים אותו שהוא חולה, ושהתרופה היחידה היא ללכת לאי התענוגות. בדרך הוא מתיידד עם למפוויק, ילד פרוע וחצוף. על האי פינוקיו והנערים האחרים מתחילים ליהנות, לעשן, להמר, להשתכר ולהרוס את אי התענוגות, למורת רוחו של ג'ימיני. במקביל מגלה ג'ימיני כי האי שומר בחובו קללה נוראה - כל הנערים הופכים לחמורים, והעגלון מוכר אותם לאחר מכן לעבודה במכרות וקרקסים. למפוויק הופך עד מהרה לחמור, אבל פינוקיו מצליח להימלט בשחייה ברגע האחרון, לאחר שכבר צמחו לו אוזניים וזנב של חמור.
בחזרתם הביתה, הם מוצאים את בית המלאכה ריק ומגלים (מתוך מכתב של הפיה הכחולה) כי ג'פטו, שיצא לים כדי למצוא את פינוקיו, נבלע, יחד עם החתול שלו, פיגארו, והדגה שלו, קליאו, על ידי לוויתן ענק בשם מונסטרו. נחוש להציל את אביו, פינוקיו קופץ אל קרקעית האוקיינוס, עם ג'ימיני המלווה אותו. פינוקיו מחפש את מונסטרו וכאשר הוא מוצא אותו הוא נבלע על ידו. שם הוא מתאחד עם ג'פטו וחיות המחמד שלו בבטן הלווייתן. פינוקיו רוקם תוכנית בריחה על ידי הדלקת אש כדי לגרום למונסטרו להתעטש. התוכנית פועלת, אבל הלוויתן הזועם רודף אחריהם. בסופו של דבר, פינוקיו מצליח להביא את ג'פטו למקום מבטחים מזעמו של הלוויתן. לאחר שמונסטרו שוחה מן המקום, ג'ימיני מגלה כי פינוקיו מת וג'פטו מחזירו לביתו. שם מתאבלים כולם על פינוקיו, אבל, הפיה הכחולה מחליטה כי פינוקיו הוכיח את עצמו, והוא נולד מחדש בתור ילד אנושי, למרבה השמחה של משפחתו.
חוות דעת מקדמית
סחר בנשים
גן צרפתי
גן צרפתי (נקרא גם "גן רשמי") הוא סגנון גינון ועיצוב נוף שמקורו בצרפת. סגנון הגנים הצרפתיים התפתח תחילה בחצרות המלוכה של צרפת בתקופת הבארוק (המאה ה-17).
סגנון גננות זה, שיקף תפישה תרבותית שהייתה נפוצה בצרפת לגבי עליונות האדם על הטבע ותירבות הטבע. הגנים התאפיינו בצורות גאומטריות המנוגדות לחלוטין לצורות הטבעיות, צורות שבאו לידי ביטוי בתכנון הכללי של שבילי הגן וחלקיו וגם בצורת הגיזום של השיחים וסידורי הפרחים. בשל אופיו גן צרפתי הוא גן יקר מאוד להקמה ויקר עוד יותר לתחזוקה שוטפת על מנת שתישמרנה צורות הנוף והצמחייה המיוחדות. מסיבה זו, נפוצה צורת גנים זו בבתי המלוכה והאצילים. תרבות הגנים הצרפתיים הגיעה לשיאה לפני המהפכה הצרפתית והחל מתקופת שלטונו של לואי ה-14, שיזם גם את פיתוחו של ארמון ורסאי וגינותיו, שעוצבו על ידי אנדרה לה נוטרה. גינות ורסאי נחשבות לדוגמה המרשימה והגדולה ביותר של סגנון זה.
הגן הצרפתי מחולק לחלקים מלבניים על ידי שבילים. כל חלק כזה, שהוא מעין גינה משנית בתוך היררכיה של גינות המרכיבות את הגן כולו, נקרא פרטר (Parterre) ומקורו בסגנון הגינון האיטלקי מתקופת הרנסאנס. הפרטרים, היו גינות קטנות יותר בהן יכלו האנשים לטייל להנאתם ולהתרשם מהגינון ומעיצוב הנוף.
בניגוד לארמון, המלא במשרתים ובני לוויה ואשר קירותיו מאפשרים לצותת לשיחות, הפרטר, בהיותו פתוח, היה ידוע כמקום בו ניתן היה לדבר בפרטיות ללא חשש מציתות, וקיימים לכך גם אזכורים רבים בספרות.
מאפייני הגן.
כאנטיתזה לגן הצרפתי האריסטוקרטי, התפתח במאה ה-18 הגן האנגלי הרומנטי, שהיה מנוגד בתפישת יחסי האדם והטבע ושאף ליצור סביבה הרמונית ורומנטית לטובת כלל הציבור.
לחיות
אנה סוקולוב
אנה סוקולוב (Anna Sokolow; 9 בפברואר 1910, הרטפורד, קונטיקט – 29 במרץ 2000, ניו יורק) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה.
סוקולוב החלה את הכשרתה בריקוד אצל לואיס הורסט ומרתה גרהם בבית אמנויות הבמה השכונתי.
בשנות השלושים הייתה חברת להקת הריקוד של גראהם במשך שמונה שנים, ובמקביל שימשה מתמחה מדגימה בשיעורי הכוריאוגרפיה של הורסט. באותה תקופה, במהלך השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, הקימה סוקולוב להקה משלה, אשר הייתה קשורה לאיגודים המקצועיים, ויצרה עבורה עבודות אנסמבל וסולו. דמותה של איזדורה דאנקן היוותה מקור השראה מרכזי עבורה.
בסוף שנות השלושים סוקולוב הוזמנה עם להקתה, וכן המנהל המוזיקלי אלכס נורת', למקסיקו ובשנות הארבעים ייסדה להקת מחול מודרני ראשונה במקסיקו.
כרקדנית בלטו עבודותיה המקוריות "קדיש" (1945), כתגובה למאורעות השואה, ו"הדיבוק" (1951), בהשראת המחזה. זהו גם היה תפקידה האחרון בריקוד.
בשנת 1953 שכנע ג'רום רובינס את סוקולוב להירתם לביסוס מקצועיותה של להקת ענבל הישראלית. השניים סייעו יחדיו להכנת מסעה המוצלח של להקת ענבל באירופה ובארצות הברית. קשריה עם המחול בישראל התהדקו וסוקולוב עבדה בארץ עם להקות המחול המרכזיות, בהן: להקת בת שבע, להקת ענבל והתיאטרון הלירי אותו ייסדה. בעבודתה עם התיאטראות בארץ בלטה עבודתה על עיצוב התנועה במחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (1964).
סוקולוב הביאה את המחול המודרני לברודוויי ועבדה עם טנסי ויליאמס, איליה קאזאן (סוקולוב שימשה עוזרת במאי בקמינו ריאל), קורט וייל (תמונת רחוב), ברטולט ברכט (גליליאו), מארק בליצשטיין (רג'ינה) וליאונרד ברנשטיין (קנדיד). בניו יורק הייתה חברה בקבוצה המייסדת של בית הספר למשחק "אולפן השחקנים", שפעל על בסיס שיטת סטניסלבסקי. כארבעים שנה לימדה במחלקות למחול ולדרמה בג'וליארד.
סוקולוב חיפשה את הקשר בין צורות האמנות השונות והייתה הראשונה שהשתמשה בג'אז לעבודת מחול רציני. חרף השתייכותה למחול המודרני בלטו יצירותיה הכוריאוגרפיות בלהקות בלט חשובות ובאופרה. בין מקורות ההשראה שלה להקמת תיאטראות מחול הייתה אמנות פלסטית.
לשיטתה, צעדי מחול מכילים בתוכם משמעות פנימית ולכל צעד בודד זכות קיום רק כחלק מהמבנה הכוריאוגרפי. סוקולוב נודעה ביכולת האבחון שלה לתנועות וביכולתה להוביל רקדנים משימוש בתנועות "חסרות משמעות" לתנועות "אמינות".
עיסוקה בכוריאוגרפיה, כמרצה וכיוצרת, נמשך עד סמוך לפטירתה, בגיל תשעים. רבות מעבודותיה צולמו ונכתבו בשפת תנועה.
בשנת 1956 הייתה מועמדת לפרס טוני על כוריאוגרפיה להצגה Red Roses for Me של המחזאי שון או'קייסי.
בשנת 1991 הוענק לסוקולוב פרס אמריקן דאנס פסטיבל לשנת 1991. (Samuel H. Scripps American Dance Festival Award). כאות הוקרה על עבודתה נקרא בשנת 2004 רחוב במנהטן על שמה.
גני ורסאי
דוד מונשיין
דוד מונשיין (נולד ב-25 בספטמבר 1941) הוא מתווך נדל״ן, פובליציסט, סופר ושחקן קולנוע.
ביוגרפיה.
מונשיין נולד בשכונת "יגיע כפיים" שבירושלים, למשפחה ירושלמית מזה דורות רבים. אביו, מרדכי מונשיין היה משותפי מאפיית "המשביע". אמו, לאה מונשיין, הייתה בכירה בבנק מרכנתיל בירושלים, ונפטרה בגיל 40 כשמונשיין היה בן 20.
בשנות ה-60 למד באוניברסיטה העברית בגבעת רם שבירושלים. בזמן לימודיו היה פעיל בהתאחדות הסטודנטים ובארגון אירועי יום הסטודנט. בתקופה זו נודע כבליין ופעל לפיתוח תרבות חיי הלילה בירושלים. הוא יזם יחד עם שותפו אמנון צבן "הצגות חצות", בהן היו שוכרים אולמות קולנוע בחצות ומוכרים כרטיסים לסטודנטים שמלאו את האולמות בתפוסה מלאה, בשילוב להקות קצב כגון שלמה מזרחי והבמה החשמלית. כמו כן טבע רבות מאמרות הכנף השנונות והמצחיקות שפורסמו בעיתון הסטודנטים "פי האתון", לדוגמה: "חכם עיניו בראשו, טיפש הולך לאופטיקאי" או "כל ישראל ערבים זה לזה אבל אף אחד לא משלם את השטרות".