ב-1867, החלה ועדת המשפטים הלאומית, בהובלה של ויליאם לורנס, בבדיקה של הצורך ביצירת "מחלקת חוק" בראשות התובע הכללי ושתכלול את היועצים המשפטיים של המחלקות האחרות וכן את התובעים המחוזיים. ב-19 בפברואר 1868, לורנס הגיש הצעת חוק בקונגרס שתיצור הלכה למעשה את מחלקת המשפטים. הצעת החוק הראשונה הזאת נפלה, כיוון שלורנס לא היה יכול להקדיש מספיק זמן על מנת להבטיח את העברתה בעקבות הזמן שהשקיע בדיון ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הצעת חוק שנייה הוגשה לאישור הקונגרס על ידי הנציג של רוד איילנד, תומאס ג'נקס, ב-25 בפברואר 1870, וגם הסנאט ובית הנבחרים אישרו אותה. הנשיא יוליסס סימפסון גרנט חתם על ההצעה והפך אותה לחוק ב-22 ביוני 1870. מחלקת המשפטים החלה לפעול באופן רשמי ב-1 ביולי 1870.
ההצעה, שנקראה החוק לייסוד מחלקת המשפטים, לא שינתה בהרבה את סמכויותיו של התובע הכללי, ושכרו ואורך כהונתו לא השתנו. החוק אכן יצר משרד חדש, זה של היועץ הכללי, על מנת לפקח ולנהל את הדיונים של הממשלה בבית המשפט העליון.
המבנה.
המבנה של מחלקת המשפטים הושלם ב-1935 מתכנון של מילטון בנט מדארי. בעקבות מותו של מדארי ב-1929, השותפים האחרים בחברת זנצינגר בורי ומדארי מפילדלפיה לקחו על עצמם את הפרויקט. שטחו של הבניין, הגובל בצפון מערב בשדרות החוקה ופנסילבניה וברחובות תשע ועשר, הוא למעלה מ-90,000 מטרים רבועים. הפָּסל סי. פול ג'נווין היה יועץ התכנון הראשי לכל הבניין, ותרם למעלה מ-50 פסלים נפרדים שנמצאים בתוך ומחוץ לבניין.
מספר ניסיונות, אף לא אחד מהם מוצלח לגמרי, נעשו כדי לקבוע את המשמעות של המוטו הלטיני שמופיע על חותם מחלקת המשפטים, "Qui Pro Domina Justitia Sequitur". אין אפילו מידע מתי הוכנה לשימוש הגרסה המקורית של חותם המחלקה, או מתי המוטו הופיע לראשונה על החותם. הדעה הכי מקובלת במחלקה טוענת שהמוטו מתייחס לתובע הכללי (ולפיכך, למחלקת המשפטים) "שתובע בשם הצדק (או גבירת הצדק)".
שמו של הבניין שונה ב-2001 על מנת לחלוק כבוד לרוברט קנדי. לעיתים מתייחסים אליו כאל "הצדק המרכזי".
מבנה המחלקה.
משרדים ותוכניות אחרות.
במרץ 2003, שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית (INS) נסגר, ותפקידיו הועברו אל המחלקה לביטחון המולדת. המשרד המבצעי לבקרת הגירה וחבר הערעורים בענייני הגירה, שבודקים החלטות שנעשות על ידי פקידי הממשלה תחת חוק ההגירה והלאומיות, נשארו בסמכותה של מחלקת המשפטים. באופן דומה, משרד ההיערכות הביתית עבר ממחלקת המשפטים אל המחלקה לביטחון פנים, אבל רק למטרות ביצועיות. המרכז של משרד ההיערכות הביתית עדיין ממוקם במחלקת המשפטים, כיוון שכוח האדם שלו עדיין מועסק באופן רשמי על ידי מחלקת המשפטים.
קאמינו דה סנטיאגו
קמינו דה סנטיאגו
נמל התעופה הבין-לאומי המלך פהד
נמל התעופה הבינלאומי המלך פהד (בערבית: مطار الملك فهد الدولي) הוא נמל התעופה השלישי בחשיבותו בערב הסעודית ונמל התעופה הגדול בעולם בשטחו (780 קמ"ר), מעט גדול יותר מכל שטחה של מדינת בחריין השכנה. הנמל נמצא סמוך לקטיף, במזרח המדינה, ובגבולו הדרומי נמצא שדה נפט גדול המופעל על ידי חברת הנפט Saudi Aramco.
הנמל, שבנייתו נשלמה ב-1999 משמש כנמל מרכזי לטיסות בינלאומיות והוא שני בחשיבותו רק לנמלי התעופה המלך חאלד בריאד והמלך עבד-אל-עזיז בג'דה. נמל התעופה משרת את הערים דמאם, דהראן, חובאר, קטיף, ראס תנורה וג'ובייל.
היסטוריה.
בנייתו של נמל התעופה נמשכה זמן רב יותר מהמתוכנן, ואף חרגה מתקציבה. בעיות תפעול שהתגלו לאחר פתיחתו גרמו לסגירתו לשם טיפול בליקויים. כבישי גישה משובשים לנמל גרמו לתושבי האזור להעדיף לטוס מבחריין הסמוכה לשדה התעופה. לאחר שתשתית התחבורה לנמל שופרה, עלה מספר הנוסעים שבחרו לטוס דרכו. למרות האמור, מספר העוברים בנמל כיום נמוך משמעותית מקיבולתו. בעבר היה הנמל סגור ברוב ימות השנה ונפתח רק כדי לתת מענה להמוני העולים לרגל בתקופת החג' מדי שנה. כיום הנמל פתוח בכל ימות השנה.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שימש השדה כבסיס אמריקני קדמי למטוסי קרב, מטוסי תובלה וסוללות טילי פטריוט.
מתקנים.
מסלולי טיסה.
לנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים באורך 4,000 מטרים, ונתיבי הסעה המשרתים אותם. המרחק בין שני המסלולים הוא 2,146 מטר, מרחק המאפשר שימוש בו זמני בשני המסלולים. לנמל עתודות שטח המאפשרות הרחבה למסלול טיסה שלישי אם יהיה בכך צורך בעתיד.
טרמינל הנוסעים.
טרמינל הנוסעים הוא מבנה בן 6 קומות ששלוש מהן מיועדות לטיפול בנוסעים הנכנסים והיוצאים. נוסעים המגיעים לנמל התעופה יוצאים מהטרמינל דרך הקומה השלישית, ואילו הנוסעים העולים למטוס עוברים דרך הקומה השישית אל שערי העלייה למטוס בקומה הרביעית. שטחו של טרמינל הנוסעים 327,000 מטר מרובע, והוא כולל 11 גשרי עליה למטוס.
חניה.
בשדה התעופה חניון מקורה בן שלוש קומות ששטחו הכולל מעל 176 אלף מ"ר ובו מקום ל-4,930 מכוניות. החניון מקושר במעליות למפלס המסגד.
הטרמינל המלכותי.
בנמל קיים טרמינל אח"מים המיועד לראשי מדינות ופקידים בכירים המתארחים בערב הסעודית. שטחו 16,400 מטר מרובע ומותקנים בו ארבעה שרוולי עליה למטוס. הטרמינל מעוצב בפאר רב ותלויות בו יצירות אמנות של אמנים סעודים וערבים. סביב הטרמינל גן נוי.
מתקני דת ומסחר.
נמל התעופה היה הראשון בערב הסעודית שכלל חנויות שנשאו את התואר פטורות ממכס, חרף העובדה שערב הסעודית אינה מטילה מכס או מסי קניה על מוצרים כלשהם. בנמל מסגד הבנוי על גג חניון המכוניות וממוקם במרכזו של גן בשטח של 46 אלף מ"ר. המסגד מסוגל להכיל 2,000 מתפללים. הגישה למסגד מתוך טרמינל הנוסעים היא באמצעות שני גשרים ממוזגי אוויר עם מסועים להולכי רגל, וגשר פתוח נוסף.
מטען.
בנמל טרמינל מטען בן שתי קומות ששטחו 39,500 מ"ר. הטרמינל מתוכנן לשימוש במערכת שינוע ואחסון אוטומטית העושה שימוש ברובוטים. עם המעבר לפעולה אוטומטית לחלוטין תעלה קיבולת המטען של הטרמינל מ-94,000 טון בשנה ל-176,000 טון בשנה.
מגדל פיקוח.
מגדל הפיקוח בשדה הוא בגובה 85 מטרים (כגובהו של בניין בן 30 קומות). גובה זה מאפשר לפקחים להשקיף על שטחו הגדול במיוחד של השדה.
אספקת דלק.
את הדלק לנמל התעופה מספקת חברת הנפט Saudi Aramco. בנמל יכולת אחסון של 40,000 חביות דלק בשישה מכלי ענק.
בניין ההסעדה.
בנמל פועל מפעל המספק שירותי הסעדה לטיסות היוצאות. בניין ההסעדה הוא בן קומה אחת ושטחו כ-17,000 מ"ר. המפעל מסוגל לייצור 8,000 ארוחות ביום, וכן אלף ארוחות לעובדי הנמל ו-300 עבור הביתן המלכותי.
גינון.
בנמל התעופה פועלת משתלה ייעודית ששטחה מעל 200 אלף מ"ר. במשתלה שלוש חממות ושטחי גידול המספקים שתילים וצמחי נוי לגני השדה.
סטטיסטיקה.
בנמל התעופה עוברים כ-2.5 מיליון נוסעים בשנה.
דרך סנטייגו
קמינו דה סנטייגו
קאמינו דה סנטייגו
משרד המשפטים של ארצות הברית
משרד המשפטים האמריקאי
משרד המשפטים האמריקני
לוקסמבורג
הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Groussherzogtum Lëtzebuerg, בצרפתית: Grand-Duché de Luxembourg, בגרמנית: Großherzogtum Luxemburg) היא מדינה קטנה במערב אירופה שגובלת בבלגיה, בצרפת ובגרמניה. האוכלוסייה במדינה מונה כ-600 אלף נפש ושטחה 2,586 קילומטרים רבועים.
היסטוריה.
אף על פי שלפי מספר עדויות, ההיסטוריה הלוקסמבורגית התחילה בזמן האימפריה הרומית, מקובל להתייחס לשנת 963 כנקודת ההתחלה שלה. בחמש מאות השנים שלאחר מכן עלה כוחו של בית לוקסמבורג בדוכסות, וחיסולו גרר את ביטול עצמאותה של לוקסמבורג. לאחר תקופה קצרה של שלטון דוכסות בורגונדיה, עברה לוקסמבורג לשלטון בית הבסבורג ב-1477.
לאחר מלחמת שמונים השנים הפכה לוקסמבורג לחלק מארצות השפלה הדרומיות (הספרדיות), שחזרו לחזקתה של שושלת הבסבורג (הפלג האוסטרי) ב-1713. לאחר הכיבוש בזמן המהפכה הצרפתית, ולפי חוזה פריז מ-1815, הוענק ללוקסמבורג מעמד של דוכסות גדולה הנמצאת באוניה פרסונלית עם הולנד. לפי ההסכם, חולקה לוקסמבורג, דבר שנעשה קודם לכן ב-1659 ופעם נוספת ב-1839. אף כי ההסכמים הללו גרמו להקטנת שטחה של לוקסמבורג, הם חיזקו את מידת עצמאותה. עצמאות זו של לוקסמבורג נקבעה סופית לאחר משבר לוקסמבורג ב-1867.
בעשורים שלאחר מכן, נכנסה לוקסמבורג למעגל ההשפעה של גרמניה, בייחוד לאחר שנפרדה מהולנד ב-1890. לוקסמבורג הייתה תחת שלטון כיבוש גרמני בין 1914 ל-1918 (בזמן מלחמת העולם הראשונה) ומאוחר יותר תחת שלטון גרמניה הנאצית בין 1940 ל-1944 (במהלך מלחמת העולם השנייה). לאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה לוקסמבורג לאחת המדינות העשירות בעולם, כאשר היא נשענת על מערכת בנקאית מפותחת, יציבות פוליטית ואינטגרציה אירופית.
פוליטיקה.
המשטר בלוקסמבורג הוא במהותו מונרכיה חוקתית, שבה ראש המדינה מקבל את תפקידו בירושה, אך סמכויותיו מוגבלות וטקסיות בעיקרן, ועיקר הכוח הפוליטי מצוי בידי נציגים הנבחרים באופן דמוקרטי. בניגוד למדינות אחרות בעלות משטר דומה, כגון בריטניה והולנד, לוקסמבורג מוגדרת כדוכסות גדולה, והעומד בראשה נושא בתואר דוכס גדול ולא מלך. בשנות האלפיים, לוקסמבורג היא הדוכסות הגדולה היחידה בעולם.
סדרי השלטון במדינה מוגדרים בחוקת לוקסמבורג, שנכנסה לתוקפה בשנת-1868 ועברה מאז מספר שינויים.
בית הנבחרים המורכב מ-60 צירים אשר נבחרים על ידי האזרחים לתקופה של חמש שנים, ומושבי הפרלמנט מוקצים לפי יצוג יחסי ואחוז החסימה.
מועצת המדינה מורכבת מ-21 חברים, אשר נבחרים על ידי הדוכס לכל חייהם, ותפקידה הוא לחוות דעה על הצעות חוק.
יחסי חוץ.