פרנץ ברוואלד (שוודית: Franz Adolf Berwald; 23 ביולי 1796 - 3 באפריל 1868) היה מלחין שוודי רומנטי, שלא זכה להכרה בחייו ונאלץ להתפרנס למחייתו כמטפל אורתופד ובהמשך כמנהל מנסרה ומפעל זכוכית. כיום רואים בו את המלחין השוודי הטוב ביותר של המאה ה-19, אולי הטוב במלחיני שוודיה בכל הזמנים.
חייו ויצירתו.
ברוואלד, יליד סטוקהולם, בא ממשפחת מוזיקאים במשך ארבעה דורות; אביו, כנר בתזמורת האופרה המלכותית השוודית, לימד את פרנץ נגינה בכינור מגיל צעיר. עד מהרה הופיע הנער בקונצרטים. ב-1811 עלה קרל ה-13 (אחיו של גוסטבוס השלישי) לשלטון והחזיר לקדמותה את הקאפלה המלכותית; כעבור שנה החל ברוואלד לעבוד שם. במקביל ניגן בכינור בתזמורת החצר והאופרה וקיבל שיעורים אצל אדואר דופי. כמו כן החל להלחין. בתקופת הקיץ שבתה התזמורת וברוואלד יצא למסעות בסקנדינביה, פינלנד ורוסיה. מבין יצירותיו בשנים אלה, היו שביעייה וסרנדה, שאותן ראה כראויות לביצוע גם בשנותיו המאוחרות.
ב-1818 החל ברוואלד לפרסם את "מוזיקאלסק ז'ורנאל", שאת שמו שינה לאחר זמן ל"ז'ורנאל דה מוזיק", חוברת תקופתית, שהכילה יצירות קלות לפסנתר ושירים מאת מלחינים שונים לצד משהו מיצירותיו הוא. בשנת 1821 בוצע לראשונה הקונצ'רטו שלו לכינור בדו# מז'ור, בידי אחיו אוגוסט. הקונצ'רטו לא התקבל יפה. בקהל היו אף אנשים, שפרצו בצחוק במהלך הפרק האיטי.
מצבה הכלכלי של המשפחה הורע מאוד לאחר מות אביו של ברוואלד ב-1825. ברוואלד ניסה להשיג מלגות שונות, אבל הצליח לקבל רק מלגה אחת מן המלך, שאפשרה לו ללמוד בברלין, שם עבד קשה על אופרות, אף כי לא היה לו סיכוי להביאן לבימה. לפרנסתו פתח מרפאה לאורתופדיה ופיזיותרפיה בברלין בשנת 1835, והוציא ממנה רווחים נאים. כמה מן המכשירים האורתופדיים שהמציא עוד היו בשימוש עשרות שנים לאחר מותו.
ברוואלד חדל להלחין בשנותיו בברלין ושב לחבר מוזיקה רק בשנת 1841, כשעבר לווינה ונשא לאישה את מתילדה שרר. בשנת 1842 התקיים בארמון הופבורג קונצרט של הפואמות הסימפוניות שלו והתקבל בביקורות נלהבות, ובשלוש השנים הבאות כתב ברוואלד ארבע סימפוניות.
הסימפוניה הראשונה ב-סול מינור, "הרצינית", הייתה היחידה מן הסימפוניות של ברוואלד שבוצעה בחייו. היא הושמעה בביצוע בכורה בסטוקהולם, בשנת 1843, ודודנו יוהאן פרדריק ניצח על תזמורת בית האופרה המלכותית. באותו קונצרט בוצעה גם האופרטה שלו Jag går i kloster אבל הצלחתה מיוחסת לעובדה, שאת אחד התפקידים בה שרה ג'ני לינד.
המוזיקה של ברוואלד לא זכתה להכרה של ממש בשוודיה במהלך חייו ואפילו קצרה ביקורות עוינות בעיתונות, אך בגרמניה ובאוסטריה הצליחה קצת יותר. ה"מוצרטיאום" של זלצבורג מינה אותו לחבר כבוד ב-1847.
בשובו לשוודיה ב-1849, קיבל עליו ברוואלד משרת ניהול של מפעל לייצור זכוכית, שהיה שייך ללודוויג פטרה, כנר חובב. בתקופה זו התמקד ברוואלד בכתיבת מוזיקה קאמרית.
אחת האופרות הבודדות שעלו על הבימה בתקופת חייו, "Estrella de Soria", התקבלה בחום בביצוע הבכורה שלה בתיאטרון המלכותי באפריל 1862, ועלתה בעוד ארבע הצגות באותו חודש. לאחר הצלחה זו, כתב את Drottningen av Golconda שתוכננה להופעת בכורה ב-1864 אך לא הגיעה לכך בגלל שינוי בהנהלת האופרה המלכותית.
בשנת 1866 קיבל ברוואלד את "מסדר כוכב הצפון", לאות הכרה בפועלו המוזיקלי. בשנה שלאחריה, מינה הקונסרבטוריון של סטוקהולם, סוף סוף, את ברוואלד לפרופסור לקומפוזיציה, לאחר שדחה את פניותיו למשרה זו פעמים אחדות בעבר. בערך באותו זמן קיבל גם מספר רב של הזמנות חשובות, אבל לא הספיק למלא את כולן לפני שחייו הגיעו לסיומם.
ברוואלד מת בסטוקהולם בשנת 1868 מדלקת ריאות ונקבר שם. הפרק השני של הסימפוניה הראשונה בסול מינור נוגן בהלווייתו.
עשר שנים לאחר מות ברוואלד, ב-1878, בוצעה הסימפוניה הרביעית שלו, במי במול מז'ור, "הנאיבית", בביצוע בכורה, לאחר שהבכורה הפריזאית שתוכננה לה במקור בוטלה בגלל אי-השקט הפוליטי ששרר אותו זמן. אבל פער הזמנים בין חיבור היצירה לביצועה הראשון היה קצר יחסית, בהשוואה לקורות את הסימפוניה השנייה ב-רה מז'ור, "הקפריזית" והסימפוניה השלישית בדו מז'ור, "האישית". שתי הסימפוניות האלה זכו לביצוע בכורה רק ב-1914 האחת ו-1905, השנייה.
הערכה ביקורתית.
אדוארד הנסליק, בספרו משנת 1869, Geschichte des Concertwesens in Wien חיוה את דעתו על ברוואלד במילים אלה, "אדם מעורר עניין, שנון, נתון למוזרויות, (אשר) כמלחין חסר לו כוח יצירה ודמיון". מצד שני, המלחינים לודוויג נורמן, תור אולין ווילהלם סטנהאמר עמלו לקדם את המוזיקה של ברוואלד, אם כי על אף מאמציהם עבר זמן ניכר עד שברוואלד הוכר כ"מלחין המקורי והמודרני ביותר" של שוודיה (כדברי המלחין-המבקר וילהלם פטרסון-ברגר בעיתון דאגנס ניהטר).
בשנת 1911 כתב קרל נילסן על ברוואלד, "אמצעי תקשורת, כסף או עוצמה, דבר מכל אלה איננו יכול להזיק או להועיל לאמנות טובה. תמיד יימצאו אי-אילו אמנים פשוטים ויישרי-דרך, שיפרצו קדימה, ייצרו ויתייצבו ללא חת לימין יצירותיהם. בשוודיה תמצאו את הדוגמה הטובה ביותר לכך: ברוואלד." בשנים מאוחרות יותר כתב המוזיקולוג הבריטי רוברט לייטון (1959) את הביוגרפיה היחידה עד כה של ברוואלד באנגלית. לייטון גם דן במוזיקה של ברוואלד בהרחבה במקומות אחרים.
חיים הירשנזון
הרב חיים הירשנזון (בכתיב יידי: הירשענזאהן; י"א באלול תרי"ז - י"ז באלול ה'תרצ"ה, 31 באוגוסט 1857 - 15 בספטמבר 1935) היה רב והוגה דעות, מן ההוגים המוקדמים של הציונות הדתית. שימש כרבה של העיר הובוקן שבניו ג'רזי.
ביוגרפיה.
הירשנזון נולד בצפת לרב יעקב מרדכי ושרה ביילא, הוריו עלו לארץ ישראל מפינסק בשנת 1848. בנערותו, משפחתו קנתה את חצר הירשנזון והתיישבה בה. שם ערך והוציא לאור את כתב-העת "המסדרונה", שהיה מחלוצי כתבי-העת העבריים שיצאו בארץ.
לימד בבית הספר היהודי "למל", והיה ממקימי "בית הספרים מדרש אברבנאל" בירושלים - ספרייה שהייתה גלגולה הראשון של הספרייה הלאומית. היה חבר באגודה שפה ברורה ובוועד הלשון העברית (שלימים הפך לאקדמיה ללשון העברית).
בעקבות חרם מצד יהודים חרדים, עבר לאיסטנבול (כנראה בשנת 1901 (תרס"א) ) שם ניהל בית ספר בשפה העברית בשם 'תפארת צבי' על שם הברון הירש. בבית ספר זה הכין תוכניות לימוד בשפה העברית במקצועות שונים. באוגוסט 1903 הירשנזון השתתף בקונגרס הציוני בבזל, כציר מאיסנטבול. בסוף שנת תרס"ג עבר להתגורר בארצות הברית ושירת כרב בעיר הובוקן שבניו ג'רזי. היה נשוי לחוה, ואב לשני בנים וארבע בנות.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
השקפת עולמו והגותו ההלכתית והתורנית.
הירשנזון היה בין הרבנים הבודדים בתקופתו שהתייחסו בגישה חיובית, מנקודת מבט הלכתית, לתמורות שפקדו את היהודים באותה תקופה. בין הנושאים אתם התמודד תוך מחויבות עמוקה להלכה, היו תהליכי החילון, התחייה הלאומית היהודית, תמורות חברתיות וכלכליות, ותמורות בתחום מדעי היהדות, במיוחד ביקורת המקרא. גישתו לסוגיות מודרניות כגון דמוקרטיה, מעמד האישה, אינדיבידואליזם ורציונליות הייתה פרוגרסיבית, מה שעורר עליו התנגדות רבתי בקרב חכמי דורו. בכלל מתנגדי גישתו החיובית לתרבות האירופאית בסוגיות הללו, ניתן למנות את הרב אברהם יצחק קוק, שכתב לו מספר אגרות (למשל, ח"ד סי' תתקצד), ובהן אהבה גלויה ותוכחה מסותרת על 'הכניעה הרוחנית לתרבות המערב'. יצירתו התורנית הגדולה היא ששת ספרי השו"ת "שאלות ותשובות מלכי בקודש". בספרים הוא עוסק בשאלות פרקטיות הנוגעות לסוגיות של דת ומדינה.
הירשנזון היה איש תנועת המזרחי מימיה המוקדמים, אם כי מעולם לא הגיע לעמדת הנהגה בתוכה, והשפעת הפילוסופיה שלו עליה הייתה מועטה. הוא סבר כי ישנה זהות מוחלטת בין הדת היהודית ובין הלאום היהודי. לאחר שעזב לארצות הברית חל שינוי בהשקפת עולמו. הוא הגיע למסקנה כי החילונים אינם מתי מעט בעם היהודי, והזהות המוחלטת שיצר בין הדת היהודית והעם היהודי מוציאה חלקים גדולים מהעם היהודי. הרב אברהם יצחק הכהן קוק פתר דילמה זו על ידי פיתוחה של תאולוגיה שהפכה את החילונים לשותפים בתהליך אלוהי בעל כורחם. הראי"ה, בין השאר על בסיס תורת הסוד, ציפה שהתנועה הלאומית תוביל לתנועת שיבה לדת היהודית. הירשנזון, לעומתו, ביקש להתייחס אל המציאות הקונקרטית, ולא מתוך נקודת מבט על היסטורית ועל-טבעית. הוא סבר ש"האמת היא כי דת ישראל הוא דת לאומית, אך אין לאומיות ישראל רק לאומיות דתית". אמירתו זו מקפלת בתוכה את התמורה המחשבתית אותה עבר, מזהות מוחלטת של הדת היהודית והלאום היהודי, להכרה במציאות בה הדת היהודית היא רק אחד מהמאפיינים של הלאומיות היהודית. הלאומיות איננה תלויה בדת היהודית ויכולה להבדל ממנה.
תפיסת הלאומיות היהודית של הירשנזון לא הייתה סוגיה פילוסופית-תאולוגית גרידא, כי אם בסיס לפסיקה הלכתית. כך, למשל, פסק כי אין דינו של יין מחלל שבת כיינו של נוכרי, והסביר שמימרא זו נועדה להדגיש את חשיבותה של השבת, אולם למעשה חילול שבת איננו מוציא אדם מכלל ישראל, בדומה לפסקם של אחרונים רבים בדורות האחרונים.
כמו כן הרב הירשנזון כתב שנוהגים באמריקה לגייר גרים שלא ישמרו שבת, והוא מציע לכך הסבר: עיקר הגיור הוא כניסה לברית כפי המקובל בקרב היהודים באותו מקום, ולכן כיון שרוב היהודים בארצות הברית אינם שומרים שבת - אי שמירת שבת על ידי הגר אינה פוגמת בגיור.