אלה היו כינויים חיצוניים בעוד שהאוכלוסיות האלה קראו לעצמם בשמות שמקורם במילה "romanus" ממנה נוצרו המילים rumâni, rumâri, armâni, arumâni, români.
בקרואטיה "ולאך" נקרא גם סרבי אורתודוקסי החי בטריטוריה קרואטית.
המשמעות הפוליטית.
במשך תקופה ארוכה, בטרנסילבניה, למילה "ואלאך" היה מובן של אריס-צמית ובהשאלה שימשה המילה ככינוי מבזה. בעיני הרומנים השימוש במילים "ולאכי" ו"ולאכיה" היווה סמל לשיעבוד חיצוני, לכן כבר במהפכת 1848 ברומניה אחת מדרישותיהם הייתה שבכל המסמכים הרשמיים יכונו בשם ה"אמיתי" שלהם. במסמך מיום 5 במאי 1848 השתמש הקיסר פרדיננד בפעם האחרונה, באופן רשמי, בכינוי "ואלאך" ובשנת 1868 קיבלה גם החקיקה ההונגרית את השם "român" לכינוי הרומנים, אך במסמכים המשיכו ההונגרים להשתמש במילה "olah".
מאז שהוקמה המדינה הרומנית המודרנית, רומניה, נשמר כינוי זה לוולאכים החיים מדרום לדנובה. העמים החיים בשכנות הארומנים משתמשים במילים שנוצרו על הבסיס "ולאכי" כדי לכנות אותם. "Belivlasi" (בלי-ואלסי - רומנים לבנים) הוא הכינוי שנתנו הבולגרים לרומנים החיים מדרום לדנובה, לעומת "Caravlasi" (כמו בכינוי הטורקי של ואלאכיה - קארא-איפלאק) או "צ'רני-ולאסי" ("Cerni-vlasi") (רומנים שחורים), שהוא כינוי הרומנים החיים מצפון לדנובה. היוונים משתמשים בכינוי "קוצו-ולאכים" ("Kutzovlahi"), כינוי שמקורו לא ברור עבור הארומנים החיים באזור תסאליה.
בחצי האי הבלקני המילה "ולאך" היא שם נרדף לרועה צאן נודד ולפי כך נקראו בשם "ולאכיה" מישורים ששימשו את רועי הצאן. הוולאכים של חצי האי הבלקני היו מרכיב חשוב בהקמת האימפריה הבולגרית השנייה, הקרויה גם "האימפריה הוולאכו-בולגרית" והאחים אסאן שעמדו בראשה היו ממוצא ולאכי.
מגה-פסקל
יעקב דוד קאליש
רבי יעקב דוד קאליש (תקע"ד, 1814 - ד' בכסלו תרל"ח, 10 בנובמבר 1877) היה האדמו"ר הראשון מאמשינוב, מכונה בחסידות אמשינוב "האדמו"ר הזקן". בנו הגדול של רבי יצחק מוורקא.
ביוגרפיה.
נולד בזוריק לרבי יצחק ולרחל בת ר' מאיר מזוריק. בצעירותו התקבל לרב בגוברצ'וב, ובהמשך כיהן בפשיסחה ובגור, לפני שכיהן בה יצחק מאיר אלתר בעל ה"חידושי הרי"ם". בהמשך עבר לאמשינוב.
בשנת תקצ"ו נישא לשרה לאה בתו של הרב משה שלמה לוינזון מפרצובה בעל שו"ת חשק שלמה ונולדה להם חיה פייגא אשת ר' ירחמיאל יהודה מאיר מפשיסחא. לאחר שהתאלמן בשנת תרי"ח נישא לחי' בתו של הרב יעקב מזרניבצה ונולדו להם שלושה בנים.
לאחר פטירת אביו בשנת תר"ח (1848) קיבל את מרותו של רבי שרגא פייבל מגריצא, ולאחר חצי שנה, עם פטירת רבי פייבל, החל לכהן באדמו"רות באמשינוב, לצד אחיו רבי מנחם מנדל מוורקא, שמילא את מקום אביו בוורקא.
כאביו, פעל בעסקנות ושהה רבות בוורשה לצורך שתדלנות. לעיתים פעל בשיתוף עם החידושי הרי"ם. יחד עם רבי אליהו חיים מייזל הוא פעל לבטל "גזירת הפאות והזקן" שנגזרה בתקופתו על ידי הממשלה הרוסית. כדרכה של חסידות וורקא הוא התבלט באהבת ישראל ובשמחה. הוא נהג לשתות משקאות חריפים ביותר, ועם זאת שמר על צלילות הדעת.
בין חסידיו, רבי יחיאל מאלכסנדר, רבי צבי מרדכי בוים מפשיסחה והרב שמחה מסוחדניוב. הוא זכה להערכתם של רבי מאיר מפרמישלאן ורבי מנדל מקוצק.
נפטר בעיר המרפא מערן שבאיטליה והובא לקבורה באמשינוב שבועיים לאחר פטירתו.
ילדיו: בזיוג ראשון:
ילדיו בזיוג שני:
מצבתו והאוהל שעל קברו שוחזרו ונבנו מחדש. מעט מדברי תורתו כונסו בספר "אהל יצחק", בספר "בית יצחק" (הרב יהודה לייבל לוין, מכון הרי"ם לוין, תשל"ה) ובספר "יד דוד" (אופלע, מכון לב אריה תשנ"ח).
אקירה יושיזאווה
אקירה יושיזאווה (ביפנית: 吉澤 章 ; 14 במרץ 1911 - 14 במרץ 2005) נחשב לגדול אמני האוריגמי.
ביוגרפיה.
יושיזאווה נולד למשפחה של חקלאים ביפן. בגיל 13 עבר לטוקיו ועבד כפועל במפעל ובמקביל למד והפך לשרטט טכני, תוך שימוש באוריגמי היפני המסורתי כדי להבין ולפתור בעיות גאומטריות. בשנת 1937 הוא עזב את עבודתו במפעל למען העיסוק באומנות האוריגמי וזכה להכרה ראשונית בתחום.
בשנת 1954 פרסם שיטה לרישום תהליכי הקיפול באוריגמי אשר גרמה למהפכה בתחום והפכה לסטנדרט. לאחר פרסום הספר יושיזאווה הקים את המרכז הבינלאומי לאוריגמי בטוקיו ויצא לסדרה של תצוגות בעולם כולו אשר גרמו לפרסום האוריגמי במערב ולפריחתו בעולם.
יושיזאווה המציא מעל ל-50,000 דגמי אוריגמי חדשים, שיטות חדשניות לקיפול ואף שיטות חדשות לייצור נייר המתאים יותר לאוריגמי. יצירותיו מזוהות בעיקר עם סוגת הקיפול הרטוב, שהיא שיטת לגימור הקיפולים, על ידי הרטבת הנייר. והוא בין האבות המייסדים שלה.
יושיזאווה זכה בפרסים רבים, נבחר לאיש השנה של הניו יורק טיימס ואף קיבל ב-1983 תואר חברות במסדר השמש העולה מאת הקיסר היפני.
נפטר ביום הולדתו ה-94 בשנת 2005.
חרבין
חַרְבִּין (בסינית מפושטת: 哈尔滨; בסינית מסורתית: 哈爾濱; בפין-יין: Hā'ěrbīn; ; ; ממנצ'ורית: - חַלְבִּין - "מקום לייבוש רשתות דייגים") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חיילונגג'יאנג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. חרבין משתרעת על פני 53,069 קמ"ר על גדות נהר סונגהואה (במנצ'ורית נקרא סונגארי) כ-1,057 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-10 מיליון תושבים, מתוכם כ-6.9 מיליון בשטח האורבני. חרבין היא מרכז תעשייה אזורי וכן מרכז התקשורת המרכזי בצפון-מזרח המדינה.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באזור זה הוקמה בשנת 2,200 לפני הספירה לערך, בסוף תקופת האבן.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1898 מכפר דייגים קטן. הזרז להקמת העיר הייתה הקמת רכבת מזרח סין על ידי רוסיה - כהמשך לקו הרכבת הטרנס סיבירית, במטרה לקשר את עיר הנמל דאליין לולדיווסטוק.
בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה יפן (1904-5) פחתה השפעתה של רוסיה באזור, ולעיר הגיעו תושבים של מדינות אירופאיות רבות (בעיקר גרמניה וצרפת) וכן אנשי עסקים מארצות הברית והקימו באזור חברות מסחריות, מפעלים ובנקים, ובמהרה הפכה חרבין למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין, ולמטרופולין רב תרבותי.
בדצמבר 1918 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ברחו פליטים רבים מתומכי הצבא הלבן אל העיר. כמו כן הגיעה אל העיר קבוצה גדולה של יהודים רוסיים. בשנות ה-30 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה מגרמניה הנאצית, ומספרה היה יותר מעשרים אלף יהודים.
בשנת 1932 נכבשה העיר בידי הצבא היפני.
בשנת 1935 נמכרה מסילת הברזל ליפן, וגברה ההשפעה היפנית בעיר - השפעה שהגיעה לשיאה עם הפיכת העיר לבירת מדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו. היפנים החזיקו בעיר כוחות צבא גדולים, והקימו במקום מפעלים לייצור נשק ביולוגי.
בעקבות כניעת יפן בתחילת ספטמבר 1945 ופירוק מנצ'וקוו נכנסו כוחות הצבא האדום לעיר.
ברית המועצות מסרה את העיר לידי סין אולם, השאירה כוחות צבא בה. מרבית בני הלאומים הזרים בעיר נמלטו ממנה, בעיקר לאוסטרליה, ברזיל וארצות הברית. אזרחים רוסים רבים שברחו לעיר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוצאו להורג על ידי החיילים הסובייטיים.
בזכות הנוכחות הצבאית הסובייטית נכבשה חרבין בידי הקומוניסטים הסינים כבר בשנת 1946.
ב-13 בנובמבר 2005 גרמה דליפת בנזן ממפעל בקרבת העיר לזיהום משמעותי, שהביא להפסקת הזרמת מי השתייה לעיר. השלטון המקומי בעיר הכחיש את הדליפה וטען שמדובר בניקוי שגרתי של מערכת המים.
אדריכלות.
חרבין מכונה סנקט פטרבורג של המזרח בשל סגנון הבנייה הייחודי שבה - בעל ההשפעה הרוסית המרובה.
רחוב ג'ונג יאנג (הרחוב המרכזי, המכונה גם רחוב קיטאייסקיה) הוא מרכז העסקים הראשי של העיר. ברחוב זה נמצאים מבנים רבים בסגנון אירופאי, ובהם מבנים בסגנון הבארוק ואף סגנון בנייה ביזנטיני.
כנסיית סופיה הקדושה שנבנתה בסגנון הרוסי בשנת 1932, משמשת כיום למוזיאון להיסטוריה התרבותית והארכיטקטונית של חרבין.
השפעה רוסית.
גם כיום מרובה ההשפעה של התרבות הרוסית והכלכלה הרוסית בעיר. בשל הקרבה לרוסיה, מיובאים לעיר מוצרי צריכה רבים. המטבח המקומי מושפע אף הוא מהמטבח הרוסי. גם העגה המקומית משתמשת במילים רבות מהשפה הרוסית.
תרבות.
בחרבין נערך מדי שנה פסטיבל שלג וקרח, בשל היותה הצפונית ביותר בערי סין, ובשל קרבתה של העיר לסיביר. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21.2 מעלות צלזיוס, ובחורף 16.8- מעלות צלזיוס בממוצע (הטמפרטורות הנמוכות מגיעות ל-38.1- מעלות).
מדי שנה, מאז שנת 1985 נערך בעיר פסטיבל בינלאומי לפיסול בקרח ובשלג - אחד מארבעת פסטיבלי הפיסול בקרח הידועים בעולם (יחד עם פסטיבל השלג ספורו ביפן, קרניבל החורף של קוובק בקנדה ופסטיבל סקי בנורווגיה).
השכלה.
בין המכללות והאוניברסיטאות בעיר ניתן למנות את:
חלוקה אדמיניסטרטיבית.
העיר פרושׂה על פני שמונה רבעים:
העיר כוללת ארבע נפות עירוניות:
וכן העיר כוללת שבע נפות:
הקהילה היהודית בחרבין.