ב-16 במרץ 1926 שיגר גודארד את טיל הדלק הנוזלי הראשון, באוברון שבמסצ'וסטס. רישום האירוע ביומנו נודע בלשון הלאקונית: "הטיסה הראשונה עם רקטה שמשתמשת בהנעת דלק נוזלי בוצעה אתמול בחווה של דודה אפי". הרקטה, שכונתה "נל", הייתה בערך בגודל של זרוע אדם, עלתה לגובה של 12.5 מטרים בלבד בטיסה שארכה 2.5 שניות והסתיימה בהתרסקות בשדה, אולם היא היוותה הוכחה חשובה לכך שניתן להניע טיל בדלק נוזלי - שיטה שבה השתמשו בהמשך בטילים ארוכי טווח ובכל תוכניות החלל.
לא כל עבודתו המוקדמת של גודארד כוונה לכיוון מסע בחלל. גודארד פיתח את הרעיון הבסיסי של משגר היורה רקטה מתוך צינור פתוח ללא רתע. את ההדגמה ביצע בזירת המבחן אברדין, תוך שימוש בשני עמודי תווים להחזקת המשגר, יומיים לפני שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. חוקר נוסף מאוניברסיטת קלרק המשיך את עבודתו של גודארד, שהובילה לפיתוח כלי נשק שימושיים כמו הבזוקה בה השתמשו בחזית הקרבות במלחמת העולם השנייה.
גודארד היה חשדני כלפי אחרים ומיעט לשתף פעולה, עובדה שהגבילה את ההשפעה של עבודתו. הייתה זו ככל הנראה תוצאה של הביקורת שלה זכה מהתקשורת וממדענים אחרים, שהטילו ספק באפשרות המעשית של מסע רקטי בחלל. כמו כן, נראה כי היה מודע ליישומים הצבאיים של עבודתו.
ברוזוול.
גודארד עבר לרוזוול שבניו מקסיקו, ושם עבד כמעט לבדו לגמרי במשך שנים. אף על פי שהביא את עבודתו במדע הטילים לידיעת הצבא האמריקני, הוא נדחה, כשהצבא כשל בהבנת היכולת הטמונה ביישום צבאי של טילים.
באופן אירוני, הייתה זו גרמניה הנאצית שהתעניינה במחקרו והבינה את הפוטנציאל הצבאי הגלום בטילים. ורנר פון בראון הסתמך על תוכניותיו של גודארד כשפיתח את טילי ה-V-2 במהלך מלחמת העולם השנייה. לפני שנת 1939, מדענים גרמנים אף עמדו בקשר עם גודארד באופן ישיר בקשר לבעיות טכניות. גודארד עמד במרכזו של מבצע ריגול של סוכנות הביון הגרמנית אבווהר. ניקולאוס ריטר כראש המבצעים האמריקנים של הסוכנות, גייס מקור שחדר למעגל סביב גודארד, והדליף תגליות לגרמנים.
לאחר שנדחתה הצעתו לפתח טילים בשביל הצבא, ויתר גודארד באופן זמני על תחומו המועדף כדי לעבוד על כלי טיס ניסיוני בעבור צי ארצות הברית. לאחר שהמלחמה נסתיימה, התאפשר לגודארד לבחון טילי V-2 שנתפסו, שרכיבים רבים בהם הכיר. למרות זאת, גודארד לא שב לתכנן עוד טילים בעצמו.
גודארד סבל מסרטן הגרון, ומת ב-10 באוגוסט 1945 בבולטימור שבמרילנד. הוא נקבר בבית קברות בעיר מולדתו, ווסטר.
מורשתו.
ב-17 ביולי 1969, יום לאחר שיגור החללית אפולו 11, פרסם הניו יורק טיימס ידיעת "תיקון", בה התנצל העיתון על הלעג ב-1920.
גודארד רשם 214 פטנטים על עבודתו, ועל שמו קרויים מוסדות ואתרים שונים:
אז'ן בודן
אז'ן בודן (בצרפתית: Eugène Boudin; 12 ביולי 1824 - 8 באוגוסט 1898) היה צייר צרפתי.
חייו.
אז'ן בודן נולד בעיירה אונפלר, שלחוף התעלה בנורמנדי, לאב שהיה מלח. בילדותו שימש נער שירות בספינת קיטור בקו שבין אונפלר לעיר הנמל לה האבר. ב-1835 העתיקה משפחתו את מושבה אל העיר לה האבר, ואביו פתח שם חנות למכשירי כתיבה ולמסגרות לציורים. בודן הצעיר עבד בחנות זו לפני שפתח חנות דומה משלו, שבה בא במגע עם אמנים שציירו בסביבה והציג בה את ציוריהם. ציירים אלה, בהם ז'אן פרנסואה מילה, עודדו את בודן לנסות את כוחו בציור. ב-1846 נטש בודן את המסחר והחליט להיות צייר. ב-1847 נסע לפריז ובשנה שלאחריה סייר בפלנדריה. ב-1850 זכה במלגה שאפשרה לו להעתיק את מקום מגוריו לפריז, אם כי שב לצייר לסירוגין בנורמנדי, והחל ב-1855 בחבל ברטאן.
על פי עצת ידידו, הצייר ההולנדי יוהאן ג'ונקינד, החל בודן לצייר בחיק הטבע. ב-1857 פגש בצייר קלוד מונה, והם נשארו ידידים כל חייהם (מאוחר יותר הודה קלוד מונה בהשפעתו של בודן על אמנותו). ב-1859 פגש בודן בצייר גוסטב קורבה שהפגיש אותו עם המשורר והסופר שארל בודלר, שעסק גם בביקורת האמנות. בודלר הביא לידיעת הציבור את ציוריו של בודן, שהציג אותם בראשונה בתערוכה בפריז באותה שנה. בודן הצטרף לקלוד מונה ולחבריו הצעירים שהציגו את ציוריהם בתערוכה הראשונה של הציורים האימפרסיוניסטים בפריז ב-1874.
שמו של בודן הלך לפניו והוא ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובדרום צרפת. הוא המשיך להציג את ציוריו בתערוכות בפריז, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז ב-1889. ב-1892 זכה בתואר "אביר מסדר לגיון הכבוד". בין 1892 ל-1895 נסע לעיתים קרובות לוונציה. כאשר הזיקנה החלה לתת את אותותיה ניסה לבלות את זמנו בדרום צרפת, אך לבסוף שב לביתו בעיר דוביל שבנורמנדי. הוא נפטר שם ב-1898, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר שבפריז.
הרצי&quot;ה קוק
באגסי סגל
באגסי סיגל
בנג'מין "באגסי" סיגל (אנגלית: Benjamin "Bugsy" Siegel, 28 בפברואר 1906 - 20 ביוני 1947), היה פושע יהודי-אמריקאי, יליד ניו יורק. סיגל ידוע בכך שהיה בין הדמויות הבולטות בעולם הפשע מאורגן בארצות הברית בתקופת היובש, ונחשב אחראי במידה רבה לפיתוחו של אזור לאס וגאס. כינויו "באגסי" נבע ממילת הסלנג הניו-יורקית, "באגס" (Bugs), אשר פירושה משוגע, ותיארה את אופיו של סיגל. סיגל שנא כינוי זה ואסר על חבריו להשתמש בו בפניו.
דמות מרכזית בסרט הסנדק נבנתה על פי קווי חייו - מו גרין.
ביוגרפיה.
סיגל בצעירותו.
סיגל היה אחד מחמשת ילדיהם של מקס וג'ני זיגלבוים, יוצאי פודוליה שבתחום המושב. משפחתו, שהתגוררה בוויליאמסבורג, הייתה עניה מרודה. כילד הצטרף לאחת מכנופיות הרחוב בשכונתו ועסק בגנבות רחוב ובסחיטת דמי חסות. בנערותו פגש את מי שילווה אותו בהמשך חייו, מאיר לנסקי, והשניים הקימו כנופיה שעסקה בגנבת מכוניות ובהימורים. סיגל אף שימש כרוצח שכיר בשירות כנופיות שונות בעיר בתיווכו של לנסקי. בשנת 1926 הועמד סיגל לדין על אונס, אולם קורבן התקיפה שוכנעה על ידי לנסקי שלא להעיד כנגד חברו.
החבירה למאפיה האמריקאית.
בשנת 1930 חברו סיגל ולנסקי ללאקי לוצ'יאנו ולאלברט אנסטסיה, בין הדמויות הבולטות בדור השני למאפיה האמריקאית האטלקית בניו יורק, שראתה אז תקופת צמיחה משמעותית בעקבות התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית שאסר על ייצור ומכירת אלכוהול ולכן יצר שוק אדיר למבריחי וייצרני אלכוהול בלתי חוקי. אלו החלו לעסוק בהברחת אלכוהול לניו יורק, ניו ג'רזי ופילדלפיה. באותה התקופה פרצה מלחמה המכונה מלחמת הקסטלמרים בין שתי משפחות חזקות במאפיה האמריקאית על השליטה בעיר ניו יורק ובמאפיה כולה. לאקי לוצ'יאנו ואלברט אנסטסיה היו חברים במשפחתו של ג'ו מסריה, שנלחמה במשפחת הפשע שלסלווטורה מרנצאנו. בתחילה נמנעו סיגל ולנסקי להתערב, אך לאחר שמסריה ניסה לרצוח את חברם לוצ'יאנו (על אף שהיה שייך למחנה שלו) ראו בכך הזדמנות לסיים את המלחמה ולבסס את מעמדם עוד יותר. לוצ'יאנו וסיגל טמנו מלכודת למסריה, שנרצח בעודו יושב במסעדה, דבר שסימל את סיומה של מלחמת הקסטלמרים. הדעה הרווחת היא כי סיגל עמד מאחורי רצח מסריה, אולם סיגל מעולם לא הועמד לדין בגין מקרה זה. בעקבות רצח מסריה בידי סיגל ועריקת לוצ'יאנו, מרנצאנו יריבו הכריז על עצמו כ"בוס כל הבוסים" (מאיטלקית: Capo di tutti capi), אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי אותה החבורה (לנסקי, סיגל, לוצ'יאנו ואנסטסיה), שהקימו את המועצת חמש המשפחות והניחו את התשתית לקיומו של "סינדקט הפשע הלאומי" שאיגד תחתיו גם את המאפיה האמריקאית וגם ארגוני הפשע היהודיים אותם הובילו לנסקי וסיגל, כמו גם ארגוני פשע אירים ואפרו-אמריקאים.
בשנת 1932, הועמד סיגל לדין על חלקו במכת הברחות האלכוהול ואולם גם מאשמה זו התחמק כאשר נגזר עליו קנס בלבד. בשנת 1935 חברו סיגל ולנסקי לדאץ' שולץ, מאפיונר יהודי אשר עסק באותם זמנים בהלוואה בריבית. שמם של סיגל ולנסקי נקשר ברציחתם של מספר מתחרים ל"עסקו המצליח" של שולץ, אולם גם הפעם הדבר לא הוכח מעולם.
בשנת 1937 עבר סיגל ללוס אנג'לס, שם חבר לטייקוני פשע מקומיים והמשיך בעסקי ההימורים. שמו של סיגל, אשר היה ידוע כרודף שמלות, נקשר במספר רב של שחקניות הוליוודיות, והוא הפך לדמות פופולרית בחיי הלילה בקליפורניה. בשנת 1939 הועמד סיגל לדין באשמת רציחתו של המאפיונר היהודי הארי גרינברג אשר הפך לטענתו למודיע משטרתי. משפט הרצח הסתיים אף הוא בזיכויו של סיגל מחוסר ראיות.
לאס וגאס.
לאחר זיכויו במשפט הרצח של הארי גרינברג, נסע סיגל לביקור בניו יורק ובדרך עבר בעיירה שכוחת אל בשם לאס וגאס במדינת נבדה. המיתוס שנוצר דיבר על חיזיון שחווה סיגל ובו ראה בית מלון ענק ושולחנות הימורים בעיירה קטנה זו. סיגל ידע כי החל משנת 1931 הותרו ההימורים בחוקת מדינת נבדה, התחיל לפעול ליישום רעיון זה והסביר לחבריו בניו יורק על האוצר הפוטנציאלי הטמון במדבר. סיגל הצליח לשכנע את חבריו, ובשנת 1941 החל לנסקי בהקמתם של בית מלון וקזינו ענקיים, אשר נקראו פלמינגו, על שם כינויה של וירג'יניה היל, אחת ממאהבותיו של סיגל. הבעיות החלו לצוץ כאשר התברר לסיגל כי אינו מבין בבנייה כלל. הפרויקט התארך מעל למצופה ואנשי המאפיה נאלצו לעמוד בהוצאות רבות מעל המשוער. המצב הגיע לשיאו כאשר כונסה ישיבת בכירי העולם התחתון בהוואנה בירת קובה, בה דרשו בכירי העולם התחתון מלאקי לוצ'יאנו כי יאשר לחסל את סיגל, אשר נחשד כי הוא גונב את כספי חבריו. ההיתר לא ניתן לבסוף לאור התנגדותו של לנסקי, אשר זכר את הפעמים הרבות בהן הצילו סיגל, ודרש בכל תוקף לאפשר לו לסיים את הפרויקט, בתקווה כי אכן המאפיה תקצור את הפירות.
סופו של סיגל.