המרדף לאושר (באנגלית: The Pursuit of Happyness) הוא סרט דרמה שיצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 2006 בארצות הברית. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של אדם בשם כריסטופר גרדנר אשר נקלע לבעיות כלכליות קשות שפגעו בו ובמשפחתו. הסרט בוים על ידי הבמאי האיטלקי גבריאל מוצ'ינו, והופק על ידי ויל סמית', שגילם את הדמות הראשית והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה. בנו של סמית' במציאות, ג'יידן, גילם בסרט את דמותו של כריסטופר גרדנר, בנו של כריס גרדנר.
עלילת הסרט.
הסרט מתרחש בעיר סן פרנסיסקו שבארצות הברית בשנת 1980. כריס גרדנר, איש מכירות, נרשם לתוכנית הכשרת ברוקרים על מנת לשפר את מעמדו החברתי-כלכלי. הוא מתקבל לתוכנית הכשרה שאורכה חצי שנה, ושם הוא נאלץ להתמודד יחד עם 20 מועמדים נוספים על המשרה הנחשקת. רק אחד מ-20 המועמדים יתקבל לעבודה בחברה. בתקופת ההתמחות המתמחים לא מקבלים שכר על עבודתם.
אשתו של כריס שאינה רואה בעין יפה את החלטתו של בעלה, עוזבת אותו ומשאירה את כריס יחד עם בנו הצעיר. החל מהיום שאשתו עזבה את הבית, כריס נתון בלחץ רב, שכן הוא צריך לחלק את ימיו בין שיחות טלפון לעשירי סן פרנסיסקו, אותם הוא אמור לשכנע להעביר את כספם לחברה בה הוא מתמחה, ובין דאגות למקום בו הוא ובנו ישנו בלילות הקרובים. במהלך תקופת ההתמחות, כריס ובנו חיים חיי עוני ללא מקום מגורים.
בסיום הסרט כריס מנצח את שאר המועמדים וזוכה במשרה. באפילוג הסרט מסופר שגרדנר עזב לאחר מכן את החברה והצליח להתעשר.
כריסטופר גרדנר במציאות.
במציאות, כריסטופר גרדנר קיבל את המשרה, ונהיה מיליונר שהגיע למעמדו בזכות עצמו. סיפור חייו סיפק השראה לסופרים רבים לכתוב את ספריהם, וכן סיפק השראה לשחקן ויל סמית', שהיה אחראי מאוחר יותר לעיבוד הקולנועי של הסיפור. גרדנר כתב ספר שהצליח מאוד בארצות הברית בשם "הזכרונות של גרדנר". הספר פורסם במאי 2006, וסצינות רבות מהסרט "המרדף לאושר" נכתבו על פי זכרונות אלו. גרדנר אף השתתף כניצב בסצנה קצרה בסוף הסרט.
בשנת 2006 גרדנר מכר את החברה שלו ב-184 מיליון דולר.
שווי משקל דינמי
מאיץ תקשורת
מאיץ תקשורת הוא רכיב ברשתות מחשבים המיועד לשיפור קצב העברת נתונים על גבי בין מקטעים שונים של הרשת. לשם שיפור קצב העברת הנתונים המאיץ דוחס את הנתונים המיועדים להעברה, ובמקרים מסוימים אף מתערב בפעולת פרוטוקולי התקשורת עצמם.
אפשרויות שימוש (תצורות).
תצורת ON-PATH.
קישור בין שני מאיצים בעת המעבר מהרשת המקומית LAN לרשת WAN.
המאיץ דוחס מידע שמתקבל מרשת LAN אחת, מעביר את המידע הדחוס לכיוון ה-WAN. משם מגיע לרכיב המרוחק שפותח את המידע ומעבירו לתחנת הקצה המיועדת:
תצורת ON-LAN.
המאיץ יושב בתוך רשת ה LAN, כמתואר בצידו הימני של השרטוט.
הבעיה בתצורה כזו היא שהנתונים מופנים לשער ברירת המחדל (default getaway) של ציוד תקשורת אחר, כגון נתב, ולא למאיץ. במקרים כאלה יש מספר פתרונות:
תצורת ON-LAN תבוצע לרוב בתוך סניף ראשי של חברה, מאחר שהרבה סניפים מקושרים אחד לשני דרך הסניף הראשי. ומרבית השירותים ניתנים לסניפים דרך הסניף הראשי. דוגמת שימוש, סניף של בנק, כאשר לקוח מגיע, הבנקאי צריך למשוך את נתוני הלקוח מתוך מחשב ראשי שמכיל בתוכו את המידע של כל הלקוחות שיושב בסניף הראשי.
התרומה העיקרית של המאיץ היא בניצול רוחב פס יעיל של רשת ה-WAN. על ידי דחיסת מידע ואלגוריתמים נוספים, ניתן להעביר אפליקציות שונות הדורשות יותר רוחב פס ולמנוע איטיות ברשת. המאיץ יכול לעבוד עם סוגים שונים של ציוד רשת אחר, כגון נתבים ומתגים.
מאיץ TCP.
פרוטוקול TCP מנסה להתאים את קצב העברת הנתונים למצב הרשת. בגלל אופן המימוש של פרוטוקול ה-TCP ישנם מצבים שבהם תיגרם ירידה בביצועי הפרוטוקול, אף על פי שהיא אינה מחויבת המציאות (לדוגמה, רשת עם השהייה גבוהה). מאיץ TCP מהווה חוצץ שמסיים את קשר ה-TCP בתוך הרשת המקומית (בעלת הביצועים המהירים), ומעביר את הנתונים למאיץ TCP שני שממוקם מעבר לרשת עם ביצועים פחות טובים. המאיץ השני מדמה למחשב היעד קשר TCP שכאילו מתחיל במחשב המקור. המאיצים אחראים לאגור את חבילות ה-TCP שנשלחות, ואחראים לנהל ביניהם מנגנון שמוודא העברה מוצלחת של החבילות.
תעודה מזהה
היסטוריה של פרו
העדויות הראשונות להתיישבות בני האדם בפרו הן מסביבות שנת 9500 לפני הספירה, אז החלו להתפתח תרבויות אינדיאניות פרה-קרמיות במחוזות החופיים של פרו. במרוצת השנים, החלו המקומיים תהליך של מעבר מתרבות של נוודות לתרבות שהתבססה על התיישבות ביישובי קבע, חקלאות וציד.
אחד האתרים הקדומים ביותר בפרו מהעידן הפרה-קרמי, אם לא הקדום ביותר, הוא מערת , הסמוכה לעיר אייקוצ'ו, הממוקמת 400 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה לימה. גילה מוערך בכ-14,000 שנים בקירוב.
הגידולים החקלאיים הנפוצים אז היו השעועית והכותנה, ומאוחר יותר גם תירס. התזונה התבססה על ליקוט פירות ועל ציד. בעלי החיים שהיוו את עיקר מזונם של תושבי פרו היו אבותיהם הקדומים של האלפקות, למות ואפילו מכרסמים קטנים (שרקנים בעיקר). בעלי חיים אלה בויתו בשנת 6000 לפני הספירה לערך.
אמנויות שונות כגון קדרות, אריגה, סריגה ואף קליעת סלי קש החלו להתפתח אט אט.
תרבויות פרה-היספאניות.
כמה תרבויות היו נפוצות בפרו בטרם הגעתם של הספרדים לאמריקה הדרומית. הבולטות מבין תרבויות אלה היו תרבות הצ'יקו הצפונית ותרבות הצ'אווין.
צ'יקו.
תרבות הצ'יקו הצפונית (Norte Chico) הייתה התרבות המוכרת העתיקה ביותר באמריקה הדרומית. היו לה כ-30 מרכזים ברחבי פרו, מרביתם במחוז נורטה-צ'יקו הפרואני של היום. הם התקיימו בין השנים 3000–1800 לפני הספירה. ההישגים העיקריים של בני תרבות זו היו ארכיטקטוניים - הם בנו מונומנטים גדולים (בהם האתר הארכאולוגי קראל, 180 קילומטרים צפונית ללימה) וכיכרות, אולם לא הייתה להם אומנות מפותחת במיוחד ובשונה מתרבויות אחרות בהן תחום הקדרות היה מפותח יחסית - אצל בני הצ'יקו לא נמצאו שרידים של כלי קרמיקה מתקופה זו.
צ'אווין.
תרבות הצ'אווין הייתה תרבות מאוחרת יותר (900–200 לפני הספירה לערך) שהתפתחה בעיר צ'אווין דה ואנטאר, ברכס הקורדיירה המרכזית שבהרי האנדים. מה שאפיין את החברה בצ'אווין היו עבודות ממתכת, קדרות, טקסטיל ויצירות דתיות שונות. הם הצטיינו גם בהלחמה ובמטלורגיה, והיו מתקדמים יחסית לתקופתם בנושאים אלו. לא ידועים מקורות ארכאולוגיים לכתב יד אצל בני התרבות הזו. ידוע כי אמונתם הדתית הושתתה בין היתר על סמי הזיה המופקים מזן קקטוס הנקרא סן פדרו. כ-200 שנה לפני הספירה, נעלמה תרבות הצ'אווין באורח מסתורי למדי.
בני הצ'אווין הניחו את היסודות התרבותיים והחברתיים לתרבויות המאוחרות יותר שצמחו בפרו.
תקופת הביניים.
לאחר היעלמותה המסתורית של תרבות הצ'אווין ועד להופעתה של אימפריית האינקה, הותירו מספר תרבויות שונות את חותמן באזור. תרבויות הסאלינאר, התרבות מוצ'ה והנאסקה פיתחו את תחום הקדרות באופן מואץ, ותיעדו את אורך חייהם על כלי חרס בצורות שונות. רבים הכלים שנמצאו והעניקו לארכאולוגים בני ימינו מידע רב ואיכותי על צורת חיים הייחודית.
בני המוצ'ה מהחוף הצפוני היו ידועים בעבודות מתכת מתקדמות יחסית לתקופתם ובחקלאות מפותחת.
בני תרבות הנאסקה נודעו בטקסטיל מפותח במיוחד ובדיהם נחשבים לאיכותיים ביותר מהתקופה שקדמה לבוא הספרדים ליבשת אמריקה. הם גם יצרו, על פי רוב התאוריות, את קווי נסקה המרשימים והמסתוריים.
הווארי.
האימפריה הגדולה והמשפיעה ביותר שקדמה לאינקה הייתה אימפריית ההווארי, שהתקיימה בין השנים 600 ל-1200 לספירה. בירתם הייתה בעיר הנושאת את אותו השם, סמוך לעיר המודרנית אייקוצ'ו. בשיאם, הם שלטו לאורך החוף ובמרכזו של רכס האנדים - והשפעתם הדתית והתרבותית ניכרה כמעט בכל מקום בפרו. שפתם הייתה ככל הנראה דומה לקצ'ואה בת ימינו, אולם כמה מחקרים שהתמקדו בחקר השפה בהרי האנדים גורסים כי שפתם הייתה קרובה יותר לאיימרה, המדוברת יותר בצפון בוליביה. אין לבלבל את שפתם של בני הווארי עם שפת ה"ווארי" המודרנית, שביניהן אין כל קשר מוכר.
לא ידוע הרבה על צורת השלטון של תרבות הווארי משום שהם לא תיעדו דבר בכתב. עם זאת, ידוע כי שליטי הווארי בנו ערי מדינה בחלקים שונים של האימפריה. הבולטות שבהן היו סיפאן וקחמארקה.
בתקופת הווארי הפכה החקלאות הפרימיטיבית למקור פרנסה עיקרי עבור התושבים והתקדמה הודות לפיתוח שיטות עיבוד אדמה מתקדמות שהחליפו שיטות חקלאיות פרימיטיביות יותר כגון ליקוט ועישוב. גם הטקסטיל התפתח בצורה משמעותית הודות להתפתחותה של הסריגה. נדבך חשוב בהצלחתם של בני הווארי נעוץ במשאבים הרבים והזמינים שהיו נגישים להם. מרבית ימות השנה היו ימים של שפע - דגה, כותנה, קפה, סוכר מתכות שונות וסוגים שונים של מינרלים.
הווארי בנו מערכת כבישים ענפה שהקלה עליהם את השליטה ברחבי האימפריה שייסדו. משערים כי מערכת דרכים זו הייתה הבסיס למערכת הדרכים המתקדמת יותר שבנו בני האינקה טרם בוא הספרדים.
אינקה.
אימפריית האינקה (או טָאוַאנְטִינְסוּיוּ בשפת קצ'ואה) הייתה אימפריה דרום-אמריקנית שהתקיימה בין השנים 1438 ל-1533, עת בואם של הספרדים. האימפריה חלשה על שטחים במערב היבשת, ובשיאה שלטה על שטחים נרחבים בפרו, בוליביה, צ'ילה, אקוודור, ארגנטינה ואף קולומביה של ימינו, לאורך רכס הרי האנדים. בירת האינקה הייתה העיר קוסקו, כיום בפרו. באימפריה חיו כ-10 מיליון בני אדם בני עמים שונים, שדיברו למעלה מ-700 לשונות. בראש האימפריה עמד קיסר, שכונה עצמו בשם "סאפה אינקה". הקיסר האחרון, אטוואלפה הוצא להורג בידי הכובשים הספרדים ב-1533.