בנובמבר 1978 נודע כי הנסיך אנדרו מתכוון להתגייס לצי המלכותי הבריטי בשנה שלאחר מכן. במרץ-אפריל 1979 למד טיסה בבית הספר הימי המלכותי. ב-11 במאי 1979 התקבל הנסיך לצי כמתלמד הטסת מסוקים, וחתם קבע ל-12 שנים. ב-1 בספטמבר 1979 מונה אנדרו לקצין, ואחד עשר ימים לאחר מכן החל לשרת בעיר דארטמות'. במהלך שנת 1980 עבר את קורס "הכומתות הירוקות" של חיל הנחתים המלכותי. לאחר שסיים את שירותו בדארטמות', החל באימוני טיסה עם חיל האוויר המלכותי ולאחר מכן גם עם הצי המלכותי, שם למד להטיס את מסוק הגאזל הצרפתי. בהמשך הסב אנדרו את מומחיותו למסוק מסוג ווסטלנד סי קינג. ב-1982 הצטרף הנסיך בפעם הראשונה ליחידה מבצעית ושירת על סיפון נושאת המטוסים אה"מ אינווינסיבל (Invincible).
ב-2 באפריל 1982 פלשה ארגנטינה לאיי פוקלנד, ובכך החלה מלחמת פוקלנד. ספינתו של הנסיך אנדרו, האינווינסיבל, הייתה אחת משתי נושאות המטוסים היחידות שעמדו לרשות הצי ולכן מילאה תפקיד משמעותי בכוח המשימה שנשלח לכבוש מחדש את האיים. תחילה הייתה הממשלה הבריטית מסויגת מהצטרפותו של הנסיך אנדרו למשימה, וביקשה להעבירו לתפקיד משרדי. תרחיש בו בנה של המלכה נהרג בקרב היה אפשרי, והממשלה רצתה להימנע ממקרה כזה. אף על פי כן, המלכה התעקשה כי הנסיך אנדרו יישאר עם ספינתו, ואכן הוא הצטרף למשימה כטייס משנה של מסוק ה"סי קינג". כשהסתיימה הלחימה, וספינתו של הנסיך הגיעה בחזרה לנמל פורטסמות', הצטרפו המלכה אליזבת והנסיך פיליפ אל בני משפחותיהם של שאר חברי הצוות כשבירכו את החיילים בשובם.
ב-1983 הועבר הנסיך אנדרו לשירות האווירי של הצי המלכותי ולמד להטיס את מסוק הלינקס. ב-1 בפברואר 1984 קודם הנסיך לדרגת לוטננט. בשנים 1984–1986 שירת על סיפון "אוניית הוד מלכותה בראזן" כטייס.
ב-1986 עבר הנסיך קורס לסגנים בקולג' הצי המלכותי שבגריניץ'. בנוסף, עבר גם קורס בן ארבעה חודשים להדרכה בלוחמת מסוקים. מפברואר 1987 עד אפריל 1988 שירת אנדרו כקצין ללוחמת מסוקים בטייסת 702 של הצי המלכותי. בשנים 1988–1989 שירת על סיפון "אוניית הוד מלכותה אדינבורו", מתוכן כחצי שנה בתרגיל במזרח הרחוק. מ-1989 עד 1991 היה אנדרו מפקד טיסה וטייס של מסוק הלינקס, על סיפון "אוניית הוד מלכותה קמפבלטאון", שהייתה במחצית השנייה של זמן שירותו עליה חלק מכוח נאט"ו בצפון האוקיינוס האטלנטי.
ב-1 בפברואר 1992 קודם הנסיך לדרגת לוטננט קומנדר, וב-12 בפברואר עבר את מבחני פיקוד האוניות. בין 1993 ל-1994 פיקד על "אוניית הוד מלכותה קוטסמור". ב-1995 וב-1996 שימש כטייס הראשי של טייסת 815 של הצי המלכותי, יחידת הטיסה הגדולה ביותר במחלקה האווירית של הצי המלכותי. תפקידו העיקרי היה לפקח על תקניות הטיסות ולהבטיח יכולת מבצעית יעילה.
ב-27 באפריל 1999 קודם הנסיך לדרגת קומנדר. הוא סיים את הקריירה שלו בצי המלכותי כקצין במשרד ההגנה הבריטי בלונדון, שם שירת מ-1999 עד יולי 2001, אז השתחרר מצבא הקבע. ביולי 2005 קודם לדרגת קפטן.
נישואין וגירושין.
ב-23 ביולי 1986 נישא הנסיך אנדרו לשרה פרגוסון, בתם השנייה של סוזן ורונלד פרגוסון, בטקס שנערך במנזר וסטמינסטר. לאחר החתונה יצרה עבורו מחדש (בפעם השמינית) המלכה את התואר דוכס יורק, תואר הניתן באופן מסורתי לבן השני של המונרך. הדוכסים הקודמים היו סבו ואבי סבו, ג'ורג' השישי וג'ורג' החמישי. לנסיך אנדרו ולשרה, שנודעה מאז בתואר "הדוכסית מיורק", נולדו שתי בנות: הנסיכה ביאטריס (נולדה ב-8 באוגוסט 1988) והנסיכה יוג'יני (נולדה ב-23 במרץ 1990).
ב-19 במרץ 1992 הודיעו הנסיך אנדרו ואשתו שרה על כוונתם להיפרד. מספר חודשים לאחר שנפרדו, הופיעו בעיתונות תמונות של הדוכסית יחד עם ג'ון ברייאן האמריקני, פרסום שחיסל את מעט הסיכויים שנותרו לאיחוד מחודש שלה עם הנסיך. ב-1996 התגרש הזוג רשמית, ושרה חדלה מלהיקרא "הוד מעלתה המלכותית הדוכסית מיורק". על אף הגירושין, נשמרו קשרי ידידות בין הנסיך לדוכסית, שגרה בביתו שבסאנינגהיל פארק עד שנת 2004. בעבר הנסיך היה מעורב גם במערכות יחסים עם השחקנית והזמרת האוסטרלית, קיילי מינוג ועם השחקנית האמריקאית, דמי מור.
מכיוון שאין לדוכס בנים שיירשו את תוארו, עתידה הדוכסות להתבטל עם מותו של אנדרו.
משנת 2004 מתגורר הנסיך באכסניה המלכותית שבפארק וינדזור הגדול, ביתה לשעבר של סבתו, המלכה האם אליזבת בווס-ליון. קודם לכן גר הנסיך בסאנינגהיל פארק. כמו כן, יש לו משרד בארמון בקינגהאם.
תפקידים רשמיים.
משנת 2001 עד 2011 עבד הנסיך במשרד המסחר והתעשייה הבריטי, כנציגה המיוחד של הממלכה המאוחדת לסחר והשקעות בינלאומית, במסגרת תפקידו נסע הנסיך לוועידות בכל רחבי העולם. קודמו בתפקיד זה היה אחיו הנסיך אדוארד.
לאחר 2011 מילא מספר תפקידים באקדמיה וקידם מספר יוזמות עסקיות וחברתיות.
קשריו עם ג'פרי אפשטיין.
בספטמבר 2019 נחשף כי הנסיך אנדרו עמד בקשרים עם עבריין המין ג'פרי אפשטיין ואף נתפרסמו עדויות לפיהן ניצל מינית קטינות שסיפקו לו אפשטיין וצוותו.
בנובמבר 2019 הנסיך אנדרו השעה את עצמו מכל תפקידיו הציבוריים בעקבות הפרשה.
במאי 2020, דווח שיפרוש באופן קבוע מכלל תפקידיו הציבוריים.
ב-9 באוגוסט 2021, וירג'יניה רוברטס ג'ופרה תבעה את הנסיך אנדרו, על פי טענתה, היא אולצה על ידי ג'פרי אפשטיין לקיים יחסי מין עם הנסיך אנדרו כשהייתה בת 17. ב-12 בינואר 2022 דחה בית בית משפט בניו יורק את בקשת פרקליטי הנסיך לסלק את תביעתה של ג'ופרה, ויום לאחר מכן, ב-13 בינואר, הודיע בית המלוכה הבריטי כי המלכה שללה מהנסיך אנדרו את כל תאריו הצבאיים ותפקידי הכבוד שלו, וכן את חסות משפחת המלוכה, והוא יגן על עצמו כאזרח פרטי נגד התביעה.
ב-15 בפברואר 2022, פורסם כי נחתם הסדר עקרוני מחוץ לכותלי בית המשפט בין הנסיך אנדרו ווירג'יניה ג'ופרה. בהסדר נקבע שג'ופרה תבטל את תביעתה נגד הנסיך תמורת תרומה מצידו לקרן צדקה שהקימה לתמיכה בנפגעות עבירות מין, ואילו הנסיך הביע חרטה על קשריו עם אפשטיין, והכיר בסבלה של ג'ופרה ובסבל נשים נוספות שאפשטיין פגע בהן.
הנסיך אנדרו
המרכז הרפואי תל אביב ע&quot;ש סוראסקי
המרכז הרפואי תל אביב (מרת"א) על שם סוראסקי (בית החולים איכילוב) הוא המרכז הרפואי השני בגודלו בישראל אחרי בית החולים שיבא. המרכז הרפואי נמצא ברחוב ויצמן 6 בתל אביב ומשתרע על שטח של 257,135 מ"ר. המרכז הרפואי תל אביב כולל ארבעה בתי חולים: בית החולים הכללי איכילוב, בית החולים השיקומי על שם אידה סוראסקי, בית החולים ליס לנשים וליולדות ובית החולים דנה-דואק לילדים. בנוסף להיותו בית חולים, הוא משמש מרכז הוראה ומחקר המסונף לפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב ובית הספר לסיעוד על שם שיינבורן.
מנהל איכילוב, המרכז הרפואי תל אביב, משנת 2015, הוא פרופ' רוני גמזו.
היסטוריה.
בית החולים נוסד בשנת 1914 על ידי ארגון נשות הדסה במבנה קטן בנחלת בנימין. עם התרחבות העיר עבר למבנה ברחוב בלפור, שהיה מוכר כבית החולים הדסה-בלפור. בשלהי שנות העשרים של המאה ה-20, כאשר גדלה אוכלוסיית תל אביב וסביבתה, ובעקבות מאורעות תרפ"ט, נוצר צורך רב בבית חולים נוסף לבית החולים הדסה ברחוב בלפור. בשנת 1934 הקצתה עיריית תל אביב שטח שנרכש בפרדס פורטליס, כיום בניין העירייה, ושלחה משלחת עירונית ובה אדריכל, מהנדס העיר ומנהל בית החולים העירוני למצרים, ללמוד ולתכנן בית חולים מודרני. אירועי מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות השהו את התכנון והביצוע. ורק לאחר מלחמת העצמאות הקצתה העירייה שטח חדש באזור המושבה שרונה, בין שדרות דוד המלך לדרך פתח תקווה. התכנון הופקד בידי האדריכלים אריה שרון וב. אידלסון, בהתייעצות עם מנהל בית החולים העירוני (הדסה) ד"ר אברמוביץ, והרופא הראשי של בית החולים תל השומר (ולשעבר מנהל בית החולים בילינסון) פרופ' הרי הלר. אבן הפינה הונחה בשנת 1951, בעת כהונתו של ראש העירייה ישראל רוקח, אולם הבנייה הושלמה רק כעבור 10 שנים ובית החולים נפתח לציבור ב-1 בפברואר 1961, כאשר ראש העיר היה מרדכי נמיר.
עם פתיחת בית החולים איכילוב, בניהולו של ד"ר יצחק קויש, אוכלסו בשש קומות המבנה, המחלקות והמכונים הבאים: פנימית א' בניהולו של ד"ר אליהו (אילקה) לוריא (42 מיטות), פנימית ב' בניהולו של פרופ' פריץ דרייפוס (60 מיטות), כירורגיות א'-ב' בניהולו של פרופ' מכס מרכוס (50 מיטות), כירורגית ג' בניהולו של ד"ר אריה אלוטין וסגניו ד"ר משה סולובייצ'יק וד"ר מנדל סטבורובסקי (25 מיטות), אורתופדיה, בניהולו של פרופ' ש.א. ויסמן, וסגניו ד"ר עובד חרמוש וד"ר רפאל סלמה, אורולוגיה בניהולו של ד"ר זאב שמשוני, אף-אוזן-גרון (15 מיטות), מחלקת עיניים בניהולו של ד"ר אפרים סיני, נוירולוגיה בניהולו של פרופ' מקס שטרייפלר (18 מיטות), מחלקה למחלות לב בניהולו של ד"ר ש. לב (10 מיטות), מחלקת הרדמה והתאוששות בניהולו של פרופ' מרדכי חן, (בקומה השישית), היחידה לכירורגיה מקסילופציאלית בניהולו של ד"ר שלום סלובס, בנק הדם, בניהולו של משה רבינוביץ, מכון רנטגן בניהולו של פרופ' שמואל שור (קומת קרקע), ומכון פתלוגי בניהולו של ד"ר מינארט לבנטאל (ברחוב דפנה). בשנת 1964 נפתחה מחלקה לנוירוכירורגיה בניהולו של פרופ' אלברט ברטל, בינואר 1965 נפתחה מחלקת כירורגיית ילדים בניהולו של הכירורג פרופ' משה סולובייצ'יק, אשר ניהל את כירורגית ב', בסוף 1965 נפתחה המחלקה לכירורגיית כלי דם בניהולו של הכירורג פרופ' מנדל סטבורובסקי אשר ניהל את כירורגיית ג'. בשנת 1975 נפתחה המחלקה הגריאטרית בניהולו של ד"ר רפאל שן. בשנת 1980 הקים הפרופ' ברנרדו וידנה את המחלקה לניתוחי חזה ולב.