לאחר שחזרה מספרד, קלארק החלה לחשוב ברצינות על כתיבת הספר. היא נרשמה לסדנה בת חמישה ימים לכתיבת מדע בדיוני ופנטסיה שהועברה על ידי הסופרים קולין גרינלנד וג'וף רימן. המשתתפים נדרשו להכין סיפור קצר לפני הסדנה. לקלארק היו אז רק "צרורות" של חומרים לספר שכתבה, אך היא הצליחה בכל זאת לאסוף מתוכם את הסיפור The Ladies of Grace Adieu ("הגבירות של גְרֵייס אָדְיֶה"), מעשייה על שלוש נשים העוסקות בחשאי בקסמים ומתגלות על ידי הקוסם המפורסם ג'ונתן סטריינג'. גרינלנד התרשם מן הסיפור עד כדי כך ששלח קטע ממנו לידידו סופר הפנטסיה ניל גיימן, בלא ידיעתה של קלארק. גיימן, שהתרשם אף הוא, הראה את הסיפור לסופר המדע הבדיוני והעורך פטריק נילסן היידן. לקלארק נודע על כל זאת כאשר היידן התקשר אליה והציע לה לפרסם את הסיפור באוסף Starlight 1 ("אור-כוכבים 1") שהיידן עמד להוציא לאור. קלארק הסכימה, והאוסף יצא לאור ב-1996.
קלארק כתבה את הספר בעשר השנים הבאות בזמנה החופשי, תוך שהיא מפרסמת גם כמה סיפורים קצרים באוספים שונים. היא מעולם לא הייתה בטוחה אם תסיים את הספר או אם ייצא לאור. היא ניסתה להקדיש שלוש שעות ביום לכתיבה, אך התקשתה לעמוד בכך. במקום לכתוב את הספר מן ההתחלה ועד הסוף, היא כתבה בקטעים וניסתה לתפור אותם יחדיו. קלארק וגרינלנד התאהבו בזמן שכתבה את הספר ועברו לגור במשותף. בסביבות שנת 2001 החלה קלארק "להתייאש" וחיפשה מי שיעזור להשלים ולמכור את הספר. גיילס גורדון היה לסוכן הספרותי הראשון שלה ומכר את כתב היד הלא גמור להוצאת בלומסברי בתחילת 2003, לאחר ששתי הוצאות לאור אחרות דחו אותו כבלתי-ניתן-לשיווק.
"ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" מתאר היסטוריה חלופית המתרחשת באנגליה של המאה ה-19, בזמן המלחמות הנפוליאוניות. אנגליה המתוארת בספר היא ארץ שבה הקסם התקיים בעבר הרחוק ועתה הוא שב בדמותם של שני אנשים: גילברט נורל וג'ונתן סטריינג'. הספר מתמקד ביחסים בין שניהם, במהות ה"אנגליוּת" ובגבול שבין הגיון לשיגעון. הוא תואר כרומן פנטסיה והיסטוריה חלופית, וכן כרומן היסטורי, והוא נשען על מסורות ספרותיות רומנטיות כמו קומדיה של נימוסים, הרומן הגותי והגיבור הביירוני. סגנונה של קלארק תואר לעיתים קרובות כפסטיש המחקה בייחוד סופרים אנגלים בני המאה ה-19 כמו צ'ארלס דיקנס, ג'יין אוסטן וג'ורג' מרדית", ובקולה משתלבים שנינות-על וחן עתיק יומין. העל-טבעי מוצג על רקע פרטי היום-יום ובניגוד להם. הטקסט מכיל כמעט 200 הערות שוליים המתוות את סיפור הרקע וכן גוף ידע בדיוני שלם בנושא הקסם. הספר התקבל יפה אצל המבקרים והגיע למקום השלישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, שם נשאר במשך 11 שבועות.
ב-2006 הוציאה קלארק לאור את ספרה השני, The Ladies of Grace Adieu and Other Stories ("הגבירות של גרייס אדיה וסיפורים אחרים"), אוסף של שמונה סיפורים, ששבעה מהם הופיעו באנתולוגיות קודמות. הסיפורים הם מעשיות המתרחשות בעולם שהתוותה קלארק בספרה הקודם, והם נכתבו בסגנון דומה לו.
קלארק מתגוררת כיום בקיימברידג' עם שותפה לחיים קולין גרינלנד. בראיון ב-2004 אמרה קלארק כי היא כותבת את ספרה הבא, המתרחש מספר שנים אחרי סיומו של "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" ומתמקד בדמויות אחרות. ב-2005 ציינה בראיון אחר כי התקדמות הספר מתעכבת בשל בריאותה הרופפת.
ספרה האחרון, Piranesi, יצא לאור בספטמבר 2020. גיבור הספר חי בתוך מה שמכונה בפיו "הבית", מעין מבוך אינסופי ורב מפלסי של אולמות וחדרי כניסה, שחלק ממפלסיו התחתונים מוצף לעיתים במי ים. בבית חי רק אדם אחד נוסף, שגיבור הספר קורא לו "האחר", החוקר את הבית על מנת למצוא "ידע עצום וסודי" שהוא מאמין שחבוי בו. בספטמבר 2021 זכתה קלארק בפרס לסיפורת מאת נשים היוקרתי עבור ספרה זה.
Mary Had a Little Lamb
חוף שביתת הנשק
חוף שביתת הנשק (באנגלית: Trucial Coast וכן Trucial States, Trucial States of the Coast of Oman ו-Trucial Sheikhdoms; בערבית: إمارات الساحل المتصالح) היה הכינוי של שטח חסות בריטי שהקיף שבע אמירויות בחוף הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי, אזור שזכה גם לכינוי "חוף שודדי הים". ב-1820 כפתה בריטניה על שליטי החוף הסכמים להפסקת השוד הימי, הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע, ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק". במסגרת הסכם זה הפך החוף למדינת חסות (פרוטקטורט) בפועל עד 2 בדצמבר 1971, אז קיבלו האמירויות עצמאות וכוננו את איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה.
בראשית המאה ה-16 החלה ההתערבות האירופית באזור המפרץ. הראשונים שהגיעו לשם היו הפורטוגלים. הבריטים וההולנדים הצטרפו למירוץ האימפריאלי במהלך המאה ה-17, מרוץ שהוכרע לטובת בריטניה בסוף המאה ה-18. במהלך אותה מאה הרבו השייח'ים ראשי השבטים לעסוק בשוד ימי אינטנסיבי, שהוציא לאזור את כינויו "חוף שודדי הים". מבחינת בריטניה היה ביטחון הים באזור בעל חשיבות אסטרטגית כיוון שהוא נמצא על הנתיב הימי החיוני להודו הבריטית. בראשית המאה ה-19 החלה בריטניה לנקוט צעדים צבאיים כדי להבטיח את ביטחון השיט במקום. ב-1820 כפתה על השייח'ים מאבו דאבי, עג'מאן, שארג'ה, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קיוין חתימת הסכמים נפרדים להפסקת השוד הימי, תוך שהיא מבטיחה את חוסר מעורבותה בנושאי פנים. הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע הן בין השיחים לבריטניה והן בינם לבין עצמם, שכלל גם את דובאי ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast). במסגרת ההסכם הגנה בריטניה על מדינות החוף והתחייבה לעזור בכספים לשליטיהן, אך גבולות המחויבויות ההדדיות לא הוגדרו באופן רשמי. פרק נוסף בהסכם היה מניעת סחר עבדים מהחוף.
בסוף המאה ה-19, לאור התערערות האימפריה העות'מאנית, החלו מדינות כקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית לערער על ההגמוניה הבריטית באזור המפרץ, דבר שהוביל את בריטניה להידוק ההסכמים ולחתימת הסכמי הגנה ב-1892 עם אמירויות החוף כמו גם עם בחריין, קטר וכווית.
ב-1936 זיהתה חברת התעופה אימפיריאל איירווייז את העיר כַּלבַּאא' (كلباء) כאתר גיבוי חיוני למסלול נחיתה והיא זכתה במעמד אוטונומי נפרד משארג'ה, ב-1951 עם מות השייח' השליט בעיר, היא אוחדה מחדש עם שארג'ה. ב-1952, עקב פניית חברת הנפט Petroleum Concessions Limited לממשלת בריטניה, נכללה גם אמירות פוג'יירה בהסכם ההגנה והחסות.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי והשייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן. אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לעדן. כחלק מהחלטה אסטרטגית זו הסירה בריטניה את חסותה מעל אמירויות "חוף שביתת הנשק", וב-1971 הן נעשו עצמאיות.
הפרוטקטורט הוגדר כפרובינציה של הראג' הבריטי ולפיכך היה כפוף למשרד לענייני הודו של הממשלה הבריטית והמטבע דה פקטו של האזור היה רופי הודי, כמו גם בקטר, בחריין ועומאן.
גלימפיריד
גלימפריד (שם בלועזית: Glimepiride שמות מסחריים בישראל: Amaryl, Glimepiride-Teva) היא תרופה לטיפול בסוכרת, ממשפחת הסולפוניל-אוראה. בדומה לכל התרופות ממשפחה הסולפוניל-אוראה, גלימפריד מורידה את רמות הסוכר בדם על ידי גירוי הפרשת אינסולין מהלבלב.
גלימפיריד יצאה לשוק בשנת 1995 ומאז היא מהווה אופציה טיפולית בסוכרת מסוג 2. יתרונה הוא בכך שהיא ניתנת פעם ביום, מה שעוזר לשפר הענות לטיפול התרופתי.
התרופה משווקת בישראל במינונים של 1,2,3 ו-4 מ"ג.
מנגנון הפעולה.
התרופה פועלת על תאי ביתא בלבלב, שם היא גורמת לחסימת תעלות אשלגן שגורמות לכניסת סידן לתאים ובעקבותיהם עלייה בשחרור אינסולין מהלבלב. גלימפיריד המעלה רמות אינסולין בדם גם תורמת להפחתת ייצר גלוקוז בכבד.
מאפיין נוסף של גלימפיריד הוא טווח פעילות ארוך של 24 שעות, וזה ללא קשר לזמן מחצית החיים של התרופה שהוא קצר יותר. טווח פעילות ארוך זה הוא בין היתר תוצאה של תוצר פירוק מטבולי פעיל פרמקולוגית.
יעילות טיפולית.
גלימפיריד יכול להינתן כטיפול יחידני (מונותרפיה) או בשילוב עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת כגון מטפורמין, אינסולין, מעכבי האנזים Dipeptidyl Peptidase IV ו-מעכבי SGLT2.
טווחי המינונים של גלימפיריד הם 1–8 מ"ג ליום, אך עם זאת מתן מינון של 8 מ"ג איננו שונה ממתן של 4 מ"ג מבחינת איזון הסוכרת ולכן המינון המקסימלי המרבי המומלץ הוא בדרך כלל 4 מ"ג ליום.
על פי קווי המנחה של איגוד הסוכרת האמריקאי (American Diabetic Association, ADA) גלימפיריד מהווה קו שני לטיפול בסוכרת מסוג 2 בנוסף לטיפול במטפורמין.
היתרון של גלימפיריד בהשוואה לתרופות אחרות ממשפחת הסולפוניל-אוראה הוא מידה פחותה יותר של היפוגליקמיה. אך עם זאת המתן שלו גם כרוך בעלייה במשקל בדומה לתרופות אחרות ממשפחה זאת.
היעילות של התרופה היא בהורדת רמות גלוקוז בדם בצום, רמות גולוקז בדם לאחר הארוחה והמוגלובין מסוכרר. גלימפיריד גם בטוח בחולים עם מחלות לב וכלי הדם ואין לו השפעה מזיקה על מחלות איסכמיות.
יתרונות נוספים של גלימפיריד הם ספיגה מלאה ומהירה ממערכת העיכול ועלות כספית נמוכה למטופל (תרופה זולה).
התוויות נגד ואזהרות.
אין לתת גלימפיריד למטופלים שיש להם רגישות יתר לתרופה או למרכיבים אחרים בתכשיר המכיל את התרופה.
אין לתת את התרופה למטופלים שסובלים מחמצת קטוטית סכרתית.
יש להיזהר במתן של גלימפיריד לחולים קשישים (שרגישים יותר לתופעות הלוואי וכנראה ידרשו גם מינונים נמוכים יותר) ובחולים עם בעיות בתפקוד הכלייתי והכבדי.