הכתב הצבאי של הטלוויזיה הישראלית, מיכה לימור, שהכין כתבה על הקרב ההיסטורי, פגש על ההר את קומץ החיילים ששרדו מן הקרב. הוא בחר לראיין את הלוחם המאובק והמפויח בני מסס, אשר סיפר בלשון פשוטה ונטולת פאתוס על האירועים כפי שחווה אותם. בתשובה לשאלה מדוע הסתער קדימה, השיב כי . על פי עדויות שונות, בתדריך שנתן המח"ט אמיר דרורי לפני העלייה, הוא הסביר לחיילים את חשיבות הקרב הצפוי ואת חשיבותו של הרכס המשמש נקודת תצפית חשובה, והשתמש לראשונה בביטוי זה. וכך הוא ביטא זאת: "עיני כל המדינה נשואות לכאן".
הראיון, ששודר בערב שבת בערוץ הטלוויזיה היחידי שראו אז תושבי ישראל, הותיר רושם עז. הביטוי השתרש והפך לסמלו של החרמון, ההר הגבוה ביותר במדינה, ממנו אפשר לצפות אל עומק שטחי האויב. ה"עיניים של המדינה" נותר חרוט גם כמייצג את אופייה המיוחד של מלחמת יום הכיפורים על הצלחותיה ועל כישלונותיה, כמו גם הטוראי הפשוט והאמיץ אשר השתמש בו.
בני מסס נפטר ב-30 בנובמבר 2006 מדום לב בעיר הולדתו טבריה, בגיל 54.
התייחסות לביטוי.
באמצעי התקשורת שימש הביטוי לתיאורם של אמצעי תצפית נוספים:
הביטוי שימש ליצירת המיצב "העיניים של המדינה" (1974) מאת מיכל נאמן.
נפוצו גם פרפרזות של הביטוי:
הלשון האבודה של העגורנים
הלשון האבודה של העגורנים הוא רומן שנכתב על ידי דייוויד לוויט ופורסם לראשונה בשנת 1986. בשנת 1991 עובד הספר לסרט טלוויזיה בעל אותו שם.
זהו הרומן הראשון של הסופר דייוויד לוויט (שהתמקד עד אז בסיפורים קצרים), ואחת מהיצירות הספרותיות הראשונות באורך מלא, בשפה האנגלית, שנכתבו באופן ישיר ובפתיחות על חיי ההומוסקסואלים, על סוגיית היציאה מהארון, ועל הקושי של אדם, שנטייתו המינית היא שונה, לחיות בחברה הטרוסקסואלית עוינת ובעלת דעות קדומות.
תקציר העלילה.
הסיפור מתמקד בפיליפ, בחור הומוסקסואל צעיר, שיוצא מהארון בפני הוריו אוון ורוז.
מה שמתחיל כסיפור רגיל ופשוט של "יציאה מהארון", הופך לדבר מורכב למדי, כאשר בהמשך העלילה מסתבר כי לאוון ולבנו פיליפ יש דברים רבים משותפים, יותר ממה שהקוראים היו יכולים להעלות על הדעת.
מתברר, כי גם אוון, אביו של פיליפ, הוא הומוסקסואל, שלשווא ניסה להילחם בכך במהלך חייו, תוך שהוא נדרש להעמדת פנים כלפי עצמו וכלפי סביבתו, במשך כל השנים. אוון, החי חיים שמרניים וייתכן שאף מיושנים, חי כל חייו בפחד קיצוני שמא ייחשף.
רוז, האם, שבמהלך שנות נישואיה בעלה לא נמשך אליה והמגע הגופני ביניהם הלך ופחת, מצאה את עצמה בוגדת בבעלה יותר מפעם אחת. היציאה מהארון של פיליפ, וחשיפתו העצמית בפני הוריו, חושפת את חיי השקר והצביעות של הוריו, בחייהם ההטרוסקסואליים הנורמטיביים כביכול.
תת עלילה בתוך הרומן מספרת את סיפורם של שני בנים תאומים, שחיו בקרבת אתר בניה, ועקב הזנחה פושעת לא פיתחו שפת דיבור. הנוף היחיד שראו מהחלון היה עגורנים - מנופי בניה גדולים, בעבודתם. אותם אחים פיתחו במהלך התפתחותם שפה עשירה, המבוססת על תנועות העגורנים באתר הבנייה, שהייתה לשון ייחודית להם, שאיש מלבדם לא יכול היה להבין.
הלשון האבודה - ניתוח.
אותה "לשון אבודה של העגורנים", המופיעה בתת-העלילה, היא מטפורה עשירה, לאופן התקשורת שאותו נדרשו הגייז לפתח, במהלך שנים של בדידות, של התפתחות בגיל ההתבגרות ולעיתים מאוחר יותר, תוך שהם נאלצים להסתיר את זהותם, את ה"אני" שבהם, ואת מושא אהבתם. חוויות אלה חייבו את חברי הקהילה הגאה לפתח "שפה" משל עצמם, ניואנסים קטנים, ביטויים ורמזים, שאיפשרו להם לדון או לרמוז על דברים באופן המובן רק להם, כאותה שפת העגורנים במשל שבסיפור.
חוויות אלה של בדידות הן משותפות לחלק גדול מחברי הקהילה הגאה, ומשותפות גם למיעוטים אחרים בהיסטוריה שנאלצו שלא לחשוף את זהותם בחברה עוינת, כדוגמת היהודים שחיו בחברה אנטישמית, ועוד.
כיכר השוק
כיכר השוק היא כיכר המיועדת למסחר, בה מתקיים שוק. כיכר כזה הוא מאפיין חשוב של ערים וכפרים רבים ברחבי העולם. כיכר שוק היא אזור פתוח שבו נמצאים דוכני שוק המיועדים באופן מסורתי למסחר, בדרך כלל ביום מסוים בשבוע המכונה "יום שוק".
כיכר שוק אנגלית טיפוסית מורכבת משטח מרובע או מלבני, או לפעמים רק הרחבה של הרחוב הראשי. הוא נמצא בדרך כלל במרכז העיירה, מוקף בבניינים מרכזיים כמו כנסיית הקהילה, בית העירייה, חנויות ומלונות, סניף הדואר, יחד עם חנויות קטנות יותר ושטחי עסקים. לפעמים יש במרכז הכיכר בניין שוק מקורה קבוע, והאזור כולו הוא מקום מפגש מסורתי של אנשים מקומיים, כמו גם מרכז מסחרי.
אדיג'ה
אדיג'ה (באיטלקית: Adige, בגרמנית: Etsch, בלדינית: Adesc, בטרנטית: Àdes, מלטינית: Athesis) הוא נהר הנובע בסמוך למעבר רזיה אשר בנפת דרום טירול שבאיטליה ונשפך לים האדריאטי בקרבת העיר קיוג'ה. הנהר אדיג'ה, שאורכו כ-409 קילומטרים, הוא הנהר השני באורכו באיטליה, לאחר נהר הפו.
הנהר אדיג'ה חוצה את הערים טְרֶנְטוֹ, ורונה, לניאנו, ונושק ליישובים מראנו, בולצאנו ורוברטו.
שטחו הכולל של אגן הניקוז שלו הוא 12,100 קילומטרים מרובעים (דבר המדרג אותו כשלישי בגודלו לאחר אלה של נהר הפו ונהר הטיבר), מתוכם 7300 קמ"ר נמצאים בנפת אלטו אדיג'ה, שבשטחה זורם הנהר לאורך 140 קילומטרים (יותר משליש ממסלולו הכולל).
היובלים העיקריים המתמזגים אל נהר האדיג'ה:
בהמנון גרמניה הישן מופיעה השורה השנויה במחלוקת "המאס ועד לממל,
מהאטש (=אדיג'ה, על פי ההגייה הגרמנית - 'Etsch') ועד לבלט", לפיה משתמע כי שטח גרמניה משתרע מצרפת במערב ועד ליטא במזרח, ועד האדיג'ה שבאיטליה בדרום; בית זה אינו מושר עוד היום ונחשב כפוגעני.
חזון יוחנן
חזון יוחנן, הנקרא לעיתים גם ההתגלות של יוחנן או ספר ההתגלות, הוא הספר האחרון בברית החדשה. הוא מתאר את אירועי אחרית הימים שיתרחשו לפי האמונה הנוצרית לפני שישו ישוב לעולם וידון את כל החיים והמתים ביום הדין. משמו היווני של הספר, "אפוקליפסי טו יואני" (Αποκάλυψη του Ιωάννη, "חזון יוחנן" ביוונית), נגזרת המילה המודרנית "אפוקליפסה", המציינת את סוף העולם. לתוכנו של הספר ולצורת כתיבתו השפעה פרסית.
מחבר הספר.
לפי המסורת הנוצרית, מחבר הספר הוא יוחנן כותב הבשורה, המזוהה על פי המסורת הנוצרית עם יוחנן בן זבדי, אחד משנים-עשר השליחים, שכתב גם את הבשורה על-פי יוחנן ואת איגרות יוחנן שבברית החדשה. לפי המסורת, הוא חיבר את הספר בעת גלותו על האי פטמוס שבים האגאי, בימי הקיסר הרומי דומיטיאנוס, בשנת 95 לערך. בפרט תומך בגישה זו אירנאוס, מאבות הכנסייה הקדומים ביותר.
עם זאת, ביקורת המקרא, בהתבסס על ניתוח הכתובים של הבשורה על פי יוחנן מחד וההתגלות מאידך, שוללת את הגישה הנוצרית המסורתית ומבחינה בין מחבר הבשורה על פי יוחנן ובין מחבר חזון יוחנן, הנקרא בביקורת המקרא "יוחנן מפטמוס". המחבר, נציג כיתה נוצרית מוקדמת אפוקליפטית, כיוון את הניסוחים הקשים המופיעים בטקסט, כמו "הָאֹמְרִים יְהוּדִים אֲנַחְנוּ וְאֵינָם כִּי אִם־כְּנֵסֶת הַשָּׂטָן", כלפי כיתות נוצריות מוקדמות מתחרות. ככל הנראה התנגד לקבלת נוכרים שלא נימולו ולא קיבלו את שמירת המצוות על ידי הנוצרים הפאולינים כחברים בקהילתם: החיבור נכתב בשלביו המוקדמים ביותר של הפילוג היהודי-נוצרי, והכיתה היוחננית עדיין התקיימה בעולם מושגים יהודי.
תוכן.
חזון יוחנן מתחיל בדבריו של ישו, שנגלה אל המחבר, המכוונים לשבע הכנסיות (קהילות) של אסיה הקטנה: אפסוס, סמירנה, פרגמון, תיאטירה, סרדיס, פילדלפיה ולאודיקה על הליקוס:
דברים אלה מופיעים בשלושת הפרקים הראשונים של הספר.
בשאר הספר מתוארים אירועי אחרית הימים, ארמגדון (הר מגידו), יום הדין ומלכות האל (מלכות שמיים) שתבוא אחריו, והוא רווי שפה ציורית, סמלים ומטאפורות, המקשים על פירושו. רבים מהסמלים המוזכרים בו מוכרים מאוד בתרבות הפופולרית, וכוללים את:
מחלוקת על הכללתו בקאנון.
בשל אופיו המיסטי של חזון יוחנן, במרוצת השנים התנגדו רבים להכנסתו לקאנון הכתובים הנוצריים. עוד במאה ה-4 יוחנן כריסוסטומוס טען נגד הכללת הספר בברית החדשה, מחשש שמא לשונו הציורית תשמש קרקע פורייה לפירושים לא-נכונים של הנצרות וקביעותיה. גם הנוצרים שבסוריה שללו את אלוהיותו של חזון יוחנן, בעיקר משום שהמונטאניסטים הסתמכו עליו. מאוחר יותר, במאה ה-9, הוא נמנה עם ה"ספרים שבמחלוקת" ב"סטיכומטריה" של ניקיפורוס מקונסטנטינופוליס. גם כיום, אף שחזון יוחנן הוא חלק מהקאנון הנוצרי, הוא לא נקרא כחלק ממחזור הקריאה בכנסייה האורתודוקסית.
בתקופת הרפורמציה, הן מרטין לותר והן ז'אן קלווין התלבטו בעניין יחסם לספר. קלווין גרס כי חזון יוחנן הוא אכן ספר אלוהי וקאנוני, אך נמנע מלכתוב עליו פירוש. לותר סבר בתחילה כי הספר אינו אלוהי ואינו נבואי, אך שינה את דעתו.
סדרות טלוויזיה
סופיה לורן
סופיה לורן (באיטלקית: Sophia Loren; נולדה ב-20 בספטמבר 1934) היא שחקנית קולנוע איטלקייה, זוכת פרסי משחק רבים.
לורן נחשבת לנציגה המובהקת ביותר של הקולנוע האיטלקי.
ביוגרפיה.
לורן נולדה ברומא, בירת איטליה, בשם סופיה וילאני שיקולונה (Sofia Villani Scicolone). בתם של המהנדס ריקרדו שיקולונה (Riccardo Scicolone) ושל השחקנית והמורה לפסנתר רומילדה וילאני (Romilda Villani) שלא היו נשואים.
תחילת הקריירה.
לורן השתתפה בגיל 14 בתחרות מיס איטליה אך לא זכתה, היא החלה את קריירת המשחק הקולנועית בגיל 16, בסרטים שלא זכו להצלחה. בשנת 1951 הופיעה יחד עם אמה בסרט קוו ואדיס שצולם ברומא, סרט שהזניק את פרסומה. בנוסף לסרטים, שימשה לורן גם דוגמנית עבור חוברות רומנטיות מצוירות תחת השמות סופיה וילאני או סופיה לאזארו.
קריירת משחק.