שומאן היה אמן חשוב בזיילנד בין 1735 ל־1785. באותה תקופה הוא חי ועבד בדורדרכט, בהאג ובמידלבורך ולימד תלמידים בדורדרכט ובהאג. הוא היה צייר הולנדי פורה ורב-תכליתי, חרט זכוכית, דפוס, אספן וסוחר, שצייר טבע דומם, נושאים תנ"כיים ומיתולוגיים, ז'אנר, יצירות היסטוריות וטופוגרפיות, דיוקנאות, רישומים, תחריטים ומצוטינט. הוא עיצב שטיחי קיר, צייר שטיחי קיר וחפצים מעוטרים כמו ארגזי טבק ואפילו חלונות זכוכית.
בין תלמידיו היו דירק קויפרס, פיטר וילם ואן מגן, ניקולאס מויס, יאן ואן יוריס פונס, מרטינוס שומאן (הנכד שלו), יאן וילם סנוק, רוטגר מואנס טאטס, ווטר אויטרלימיג, וילהלם וינסנטיוס, יעקובוס וונק, ודניאל וריגד.
הוא נפטר בהאג, בן 82.
הציור שלו בו מופיע קורנליוס ואן ליל, אספן האמנות של דורדרכט, מבקש למביע את היחסים בין האמן לפטרון.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2010
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2010 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון, כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות.
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
בלאנש סוויט
בלאנש סוויט (באנגלית: Blanche Sweet; 18 ביוני 1896 בשיקגו – 6 בספטמבר 1986 בניו יורק) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
ראשית חייה.
סוויט נולדה בשם שרה בלאנש סוויט (אם כי רק לעיתים נדירות עשתה שימוש בשמה הפרטי, שרה) בשיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית בשנת 1896, לאם רקדנית ואב סוחר יין. אמה מתה בינקותה והיא גודלה בידי סבתה, קורה אלכסנדר, ונודעה בתחילה בשם בלאנש אלכסנדר.
ההופעה הראשונה של סוויט על הבמה הייתה כבר בגיל 18 חודשים, מאוחר יותר היא הופיעה כילדה בעשרות תפקידים ונטלה חלק בסיבוב הופעות כשהייתה בת ארבע. היא החלה לעבוד בחברת הסרטים ביוגרף בשנת 1909 ושיחקה בסרטים בבימויו של ד. וו. גריפית'. במהלך שנת 1910 החלה לפתח יריבות עם השחקנית מרי פיקפורד, אשר עבדה גם היא עם גריפית'.
קריירה.
סוויט נודעה בתפקידיה האנרגטיים והעצמאיים, בניגוד לדימוי השברירי והפגיע שאפיין את הנשים בסרטיו של גריפית'. אחרי תפקידים רבים, סרטה הראשי האמיתי הראשון היה דרמת המתח The Lonedale Operator משנת 1911. בשנת 1913 כיכבה בסרט העלילתי הראשון של גריפית', יהודית מבתוליה, בתפקיד יהודית. ייתכן כי יהודית הוא תפקידה הטוב ביותר של בלאנש סוויט בקריירה שלה. מכל מקום, אין ספק שהוא הזכור ביותר.
בשנת 1914 לוהקה בתחילה על ידי גריפית' לתפקיד הראשי של אלזי סטונמן באפוס הולדתה של אומה, אך התפקיד הוענק בסופו של דבר לשחקנית היריבה ליליאן גיש. באותה שנה נפרדה סוויט מגריפית' והצטרפה לסרטי פרמאונט תמורת שכר גבוה.
במהלך העשור השני של המאה ה-20 סוויט המשיכה להופיע במספר סרטים עם פרופיל גבוה ונחשבה לשחקנית מובילה ופופולרית. היא הופיעה לעיתים קרובות בסרטיהם של ססיל ב. דה-מיל ומרשל נילן והוכרה בידי מבקרי הסרטים בזמנה כאחת השחקניות המובילות של עידן הסרט האילם. בתקופה זו ניהלה רומן עם מרשל נילן שבעקבותיו התגרש מאשתו. נילן וסוויט נישאו בשנת 1922. הם התגרשו בשנת 1929 לאחר שסוויט האשימה את נילן בניאופים חוזרים ונשנים.
הקריירה שלה המשיכה לשגשג במהלך השנים הראשונות של שנות ה-20 של המאה ה-20. היא כיכבה בגרסה הראשונה של Anna Christie . הסרט ידוע כהפקה הקולנועית הראשונה של מחזה מאת יוג'ין או'ניל. היא כיכבה בסרטים טס לבית דרברוויל משנת 1924 ו-The Sporting Venus משנת 1925, שבוימו בידי נילן, והפכה במהרה לאחת הכוכבות הגדולות של חברת מטרו גולדווין מאייר, שנוסדה בשנים אלו.
הקריירה של סוויט החלה לדעוך עם הופעתם של הסרטים המדברים (סרטים שכללו פסקול המסונכרן עם התמונה). סוויט הופיעה רק בשלושה סרטים מדברים, כולל הופעה שזכתה לשבחים בסרט Showgirl in Hollywood משנת 1930, לפני שפרשה מהמסך באותה שנה והתחתנה עם שחקן הבמה ריימונד האקט בשנת 1935. הנישואין נמשכו עד מותו של האקט בשנת 1958.
את שארית הקריירה שלה בילתה סוויט בתוכניות רדיו ובתפקידי במה משניים בברודוויי. בסופו של דבר הקריירה שלה בשני התחומים הללו דעכה, והיא החלה לעבוד בחנות כלבו בלוס אנג'לס. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, קמה מורשת המשחק שלה לתחייה כאשר חוקרי קולנוע הזמינו אותה לאירופה כדי לקבל הכרה על עבודתה.
סוויט זכתה בשנת 1975 בפרס ג'ורג' איסטמן על תרומתה המובהקת לאמנות הקולנוע. היא הייתה נושאו של סרטו התיעודי של אנתוני סלייד משנת 1982 "דיוקן של בלאנש סוויט", שבו היא מספרת על חייה ועל הקריירה שלה. ב-24 בספטמבר 1984 נערך עבורה אירוע הוקרה במוזיאון לאמנות מודרנית בעיר ניו יורק, שם היא הציגה את סרטה "The Sporting Venus" משנת 1925.
מותה.
סוויט נפטרה משבץ מוחי בעיר ניו יורק ב-6 בספטמבר 1986. אפרה פוזר מאוחר יותר בגנים הבוטניים של ברוקלין.
Stoney End
Stoney End הוא אלבומה ה-12 של הזמרת ברברה סטרייסנד, אשר יצא בפברואר 1971. מבחינה מוזיקלית האלבום היה שינוי כיוון בקריירה של הזמרת מכיוון שהאלבום הכיל מוזיקת פופ רוק ומוזיקה קצבית בניגוד לאלבומיה הקודמים שהכילו שירי ג'אז. האלבום הופק על ידי ריצ'רד פרי אשר יעבוד בהמשך גם על אלבומים נוספים של ברברה. האלבום הגיע למקום ה-10 בארצות הברית והיה לאלבום הראשון שלה מזה 5 שנים להגיע להישג זה, ובשנת 1986, הגיע למעמד פלטינה.
האלבום כולל מספר גרסאות כיסוי של אמנים כמו לאורה נירו, רנדי ניומן וג'וני מיטשל.
שובה של יהודית לבתוליה (בוטיצ'לי)
שובה של יהודית לבתוליה (באיטלקית: Ritorno di Giuditta a Betulia) הוא ציור טמפרה על לוח עץ, מעשה ידי הצייר סנדרו בוטיצ'לי משנת 1472 לערך. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
היסטוריה ורקע.
הציור מבוסס על סיפור מספר יהודית, בו יהודית, אלמנה יהודיה מהעיר בתוליה שהצילה את עם ישראל משליטה זרה על ידי עריפת ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. לאחר עריפת הראש חזרה יהודית עם שפחתה לבתוליה (ספר יהודית פרק יג', פסוק יג').
הציור נוצר קרוב לוודאי כזוג של גילוי גופתו של הולופרנס, שני הציורים תועדו בסוף המאה ה-16 באוסף בית מדיצ'י, לשם הגיעו כמתנה שקיבלה ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. קנה המידה הקטן של הציורים מעיד על כך שהם לא נועדו להצגה קבועה על קיר. ידוע על פי תיעודים בני התקופה כי ציורים בממדים קטנים כאלו נשמרו כחפצי ערך יקרים בארונות או בנרתיקי עור, ונחשפו על ידי בעליהם באירועים מיוחדים. העדינות וההקפדה על הפרטים הקטנים, מובילה להנחה שגם הלוחות הקטנים האלו נועדו למטרה זו.
בשנת 1633 היצירה צורפה לגלריית אופיצי.
תיאור היצירה.
הציור מתאר את יהודית ושפחתה בדרכן חזרה לבתוליה. השפחה נושאת את ראשו הכרות של הולופרנס בסל מעל ראשה, ואילו יהודית מחזיקה בידה הימנית את החרב ובידה השמאלית ענף זית כסמל לשלום שאותו היא תביא לבני עמה.
הדרמה והאלימות המאפיינים את "גילוי גופתו של הולופרנס" נעלמים כאן לחלוטין, ובמקום האוהל המעיק אנו מוצאים את עצמנו במרחב פתוח ומשוחרר. עובדה אשר מודגשת על ידי הצבעים הבהירים והקומפוזיציה הברורה יותר. מרחוק מתואר האזור הכפרי המלא בעדרים.
בוטיצ'לי הצליח ליצור בציור זה איזון ייחודי בין תנועה לעמידה במקום, יהודית נראית כמי שעוצרת לרגע בדרכה קדימה כדי לפנות לעבר המתבונן, בטוחה בעצמה אם כי מעט מלנכולית, בדיוק כפי שרצתה להציג את עצמה כמנצחת.
למרות גודלם הקטן, שני הציורים של בוטיצ'לי הם יצירות מופת אמיתיות בשל מורכבות הקומפוזיציה, תשומת הלב לפרטים זעירים ובחירה נכונה של התפאורה השונה לכל סצנה.
גילוי גופתו של הולופרנס (בוטיצ'לי)
גילוי גופתו של הולופרנס (באיטלקית: Scoperta del cadavere di Oloferne) הוא ציור טמפרה על לוח עץ, מעשה ידי הצייר סנדרו בוטיצ'לי משנת 1472 לערך. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
היסטוריה ורקע.
הציור מבוסס על סיפורה של יהודית, אלמנה יהודיה מהעיר בתוליה שהצילה את עם ישראל משליטה זרה על ידי עריפת ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו, ונותרה לבדה בלילה עם הולופרנס באוהלו. למחרת עם אשמורת הבוקר, מצאו אותו חייליו באוהלו וראשו ערוף, ליבם חרד והצבא האשורי התפזר לכל עבר (ספר יהודית פרק יד', פסוק יט').
הציור נוצר קרוב לוודאי כזוג של שובה של יהודית לבתוליה, שני הציורים תועדו בסוף המאה ה-16 באוסף בית מדיצ'י, לשם הגיעו כמתנה שקיבלה ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. קנה המידה הקטן של הציורים מעיד על כך שהם לא נועדו להצגה קבועה על קיר. ידוע על פי תיעודים בני התקופה כי ציורים בממדים קטנים כאלו נשמרו כחפצי ערך יקרים בארונות או בנרתיקי עור, ונחשפו על ידי בעליהם באירועים מיוחדים. העדינות וההקפדה על הפרטים הקטנים, מובילה להנחה שגם הלוחות הקטנים האלו נועדו למטרה זו.
בשנת 1633 היצירה צורפה לגלריית אופיצי.
תיאור היצירה.
הציור מתאר את הרגע שבו חייליו של הולופרנס מצאו את גופתו באוהלו. החיילים עומדים בדאגה סביב המיטה, שעליה מונחת גופתו נטולת הראש של מפקדם הולופרנס. הם ציפו למצוא אותו בזרועותיה של יהודית, אשר בשלב זה כבר ממהרת בחזרה לביתה. יש רק תיאור קצר של הסצנה בספר יהודית, והיא עוררה בבירור את דמיונו של בוטיצ'לי. קיימת סתירה מסוימת בין שני ציוריו של בוטוצ'לי: גופו המתואר בציור זה הוא של אדם צעיר. לעומת זאת, הראש המתואר ב"שובה של יהודית לבתוליה" הוא של אדם מבוגר.