עם זאת, פסיקת בית המשפט העליון מ-3 באפריל 2014 קבעה, כי כל עוד לא שונה החוק יש לפסוק בהתאם לחזקת הגיל הרך: "אנו אין לנו אלא החוק כמות שהוא, ולפיו חלה בענייננו, בקטין שטרם מלאו לו שש, חזקת הגיל הרך. לסתירת חזקה זו מסיבות מיוחדות, על פי סיפת סעיף 25 לחוק, יש צורך בראיות כבדות משקל, מטבע הדברים" (בע"מ 1858/14 פלוני נ' פלונית).
ביקורת על המלצות ועדת שניט.
במסקנות דעת הרוב בוועדה ובהצעת החוק המבוסס עליהן, תומכים ארגונים ועמותות שונים, ביניהם: א' זה אבא, הקואליציה למען הילדים והמשפחה, הקשב"ה - התנועה לקידום שוויון בהורות, הורים ושווים, הפמיליסטים - שדולת המשפחה, עמותת הורות משותפת=טובת הילד, הורות=שווה, מלוכדים למען הילדים, אבות למען צדק, משפחה חדשה, פורום נשים ציוניות והתנועה למען עתיד ילדינו.
מאידך, מתנגדים פעילות פמיניסטיות וארגוני נשים כגון נעמת, "שדולת הנשים", "עמותת בת מלך", ועוד. בין המתנגדות למסקנות ועדת שניט נמצאות פרופ' אסתר הרצוג ויו"ר נעמת טליה לבני. הביקורת שלהם מבוססת על מכלול של טענות:
משמורת ילדים בחו"ל.
בקנדה.
ב-1985 נחקק בקנדה "חוק הגירושין" שכלל:
בארצות הברית.
ב-1987 חוקקה מדינת וושינגטון שבארצות הברית את "חוק ההורות" אשר כלל את כל החידושים הקנדיים (למעט חזקת ההורה הידידותי). בהשראת "חוק ההורות" חוקקה אנגליה ב-1989 את "חוק הילדים" (יצוין כי עוד קודם לכן, בשנת 1925 בוטלה החזקה בחוק, לפיה ילדים עד גיל 7, נותרים אוטומטית אצל האם, אולם בפועל, במרבית המקרים בתי המשפט המשיכו לקבוע משמורת לאם). אוסטרליה תיקנה ב-1995 את "חוק הגירושין" שלה בהשראת החוק האנגלי. הצעות החוק המקוריות בכל הארצות האלה כללו העדפה חד משמעית לחלוקה שווה של האחריות ההורית וזמני השהות בין האב והאם, אך העדפה זו הושמטה לבסוף בעקבות לחץ מסיבי של הלובי הפמיניסטי. בסופו של דבר החוקים באנגליה ואוסטרליה לא כללו שום הנחיה לבית המשפט בדבר הסדר הורות מועדף והדברים נותרו לשיקול דעתו של בית המשפט (מה שמכונה "הגישה הנייטרלית") ובוושינגטון הצליח הלובי הפמיניסטי להכניס לחוק שיקול (להבדיל מחזקה) הנקרא "המטפל העיקרי". על פי שיקול זה, מי שטיפל בילדים יותר לפני הגירושין ימשיך לטפל בהם יותר ויהפוך להורה העיקרי לאחר הגירושין, בעוד ההורה השני יהפוך למשני.
בינתיים בארצות הברית, עד פברואר 2007, 23 מדינות הכניסו לחוקי הגירושין שלהן העדפה למשמורת (פיזית) משותפת או לחלוקת זמן ההורות באופן שווה.
באוסטרליה.
בשנת 2006 נעשה ניסיון באוסטרליה להחליף את הגישה הנייטרלית בהוראות פוזיטיביות (מחייבות) בחוק למשמורת משותפת, אולם בעקבות לחץ מצד ארגוני הנשים, שהביא בין השאר לכך שראש הממשלה המכהן באותה עת, שהבטיח את השינוי במצע הבחירות שלו, חזר בו מהיוזמה והשינוי לא בוצע. עם זאת, נקבע בחוק כי ההורים מחויבים לנסות ליישב את הסכסוך ביניהם, טרם הפנייה לערכאות משפטיות וכי אם הדברים מגיעים לבית המשפט, על בית המשפט לקחת בחשבון לצורכי החלטתו את היכולת של כל אחד מההורים לאפשר ולעודד קשר עם הורה האחר.
בצרפת.
בצרפת, האחריות ההורית מוגדרת כמערכת זכויות וחובות לרווחתו של הילד, שנתונה להורים עד הגעתו של הילד לבגרות. פרידה או גירושין, אינם משנים את האחריות ההורית. בית המשפט יעניק משמורת יחידנית רק במקרים ספציפיים בהם טובת הילד דורשת זאת. גם כאשר נקבעת משמורת פיזית משותפת אחד מהבתים תמיד יסומן כביתו העיקרי של הילד.
בדנמרק.
בדנמרק, ההורים נושאים באחריות משותפת גם במקרה של גירושין או פרידה. הם רשאים להסכים ביניהם כי הילד ישהה רק אצל אחד מהם, אבל ההחלטה טעונה אישור של המושל המחוזי.
בהולנד.
בשנת 1947 שונה החוק בהולנד ונקבע כי האחריות ההורית (ללא קשר למשמורת הפיזית) מוטלת בשווה על שני ההורים. בשנת 1995 בוטל השימוש במונח "משמורן" בחוק, והמונח "אחריות הורית" נקבע במקומו. לאחרונה התקבל תיקון לחוק, המגדיר את האחריות ההורית, בין היתר, כפיתוח הקשר עם ההורה השני.
מדינות נוספות.
אירלנד וסקוטלנד אימצו את החוק האנגלי בשינויים קלים. בלגיה אימצה בשנת 1995, את המשמורת (הפיזית) המשותפת. כן נקבעה בחוק, הזכות לשמור על קשר עם הילד גם לסבים ולסבתות, ולכל אדם שהוכיח כי קיימת הצדקה לאפשר לו קשר עם הילד.
משמורת
משמורת על ילדים
שיתוף סודות
שיתוף סוד
שיתוף סוד (קריפטוגרפיה)
חלוקת סוד (קריפטוגרפיה)
Got to Be There
Got To Be There הוא אלבום הסולו הראשון של מייקל ג'קסון אשר יצא בהוצאת חברת התקליטים מוטאון רקורדס ב-24 בינואר 1972, כאשר ג'קסון היה בן 13 בלבד.
במקביל היה חבר בהרכב חמישיית הג'קסונים, עם ארבעת אחיו הגדולים.
ה'תש&quot;נ
ה'תש&quot;מ
מזנון (חנות)
מזנון הוא סוג של קיוסק המתמקד במכירת ארוחות מוכנות, לרוב קלות, בניגוד לקיוסק שמוקד המלאי שלו הם ממתקים, חטיפים, עיתונים וסיגריות. במזנונים רבים הארוחות הנמכרות הן מזון מהיר.
מזנוני רחוב.
מזנונים ברחובות הערים מוכרים כריכים, עם כריכים מוכנים (בישראל נפוצים כריכי טונה, ביצה קשה, חביתה, גבינה או נקניק) או כריכים המוכנים לעיני הסועד, כגון נקניקייה בלחמנייה, פלאפל ושווארמה בפיתה, בלאפה או בבגט. למזנוני רחוב רבים אין מקומות ישיבה כלל, או מספר מקומות ישיבה בודדים, לרוב דלפק ו/או כמה שולחנות קטנים. חלק מהמזנונים בנויים כחנות קטנה, רבים אחרים אינם מאפשרים כניסת לקוחות אלא מוכרים את מוצריהם דרך חלונות הגשה, כמו קיוסק.
ישנם מזנוני רחוב שהם דוכנים קטנים המתמקדים במכירת סוג מאכל יחיד. כאלו הם דוכניהם של מוכרי תירס חם בישראל או ערמונים במדינות אחרות. מזנונים אלו, ביניהם כאלו העוזבים את מקום המכירה עם תום העבודה, מוקמים גם בירידים, תערוכות, פסטיבלים ומסיבות, ומוכרים מוצרי חטיף כגון פופ קורן, תפוחים מסוכרים ושערות סבתא או מזון מהיר כגון המבורגר ונקניקיה בלחמנייה.
במקומות עבודה ובמוסדות להשכלה.
מזנונים במקומות עבודה ובמוסדות להשכלה (אוניברסיטאות ומכללות) מופעלים פעמים רבות על ידי זכיין חיצוני. הם מוכרים ארוחות בוקר וארוחות צהריים במגוון מועט ולרוב בסגנון בסיסי. למזנונים אלו נלווה פעמים רבות חדר אוכל קטן, בו העובדים יכולים לאכול את ארוחתם. שיטת המכירה היא לרוב שירות עצמי - הלקוח אוסף את הפריטים שבחר, או שיטת המזנון - הלקוח הולך לאורך פס הגשה ובוחר מנות שיוגשו לו מהמבחר המוצג, או שילוב של השתיים (למשל, הלקוח בוחר לבדו בקבוק משקה ממקרר המשקאות אך מקבל את המנות מצוות המזנון). אין שירות של מלצרים והלקוח נושא את ארוחתו אל השולחן. לעיתים מזנונים אלו מסובסדים על ידי הנהלת החברה בה הם פועלים.
מזנונים במקומות עבודה מכונים לעיתים קפטריה (לועזית: Cafeteria). שם זה, ולעיתים מֶנזָה (לטינית: Mensa, שולחן) משמש גם מזנוני קמפוסים. מזנונים במחנות צבא בצה"ל כונו בעבר קַנטינה (מאיטלקית: Cantina. בהמשך הוסב שמם לשִקמית (על שם השק"ם) ולשִקלית (על שם השק"ל שהחליף את השק"ם).
מזנונים דומים לאלו של מקומות העבודה קיימים בבתי ספר במדינות שבהן מתקיים יום לימודים ארוך.
מזנונים ניידים.
מזנונים ניידים הם כלי רכב המותאמים למכירת מזון (מכילים מקרר ומכשירי חימום כגון תנור מיקרוגל, מצנם וכדומה), החונים באתרים שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא, חופי רחצה או אתרי טיולים), ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים, גלידות וכדומה, דרך חלון בחזיתם. בסלנג ישראלי מכונים "גזלן" (במלעיל) בשל יוקר מחיריהם. אלו מביניהם המתמחים במכירת גלידה מכונים אוטו גלידה. הם נוסעים ברחובות הערים כשהם משמיעים נעימה אופיינית, כדי לזמן את לקוחותיהם (ילדים בדרך כלל).
ישנן מדינות בהן מזנון נייד מופעל על אופני משא - תלת אופן עם תיבה למכירת מזון בחלק הקדמי.
מזנון
חוסני אל זעים
בולרו (ראוול)
הבולרו (Boléro) מאת מוריס ראוול היא יצירה תזמורתית בת פרק אחד, אשר נכתבה ובוצעה לראשונה בשנת 1928 כמוזיקה לבלט. אופייה הריתמי והמלודי של היצירה שאול מריקוד הבולרו הספרדי, וייחודה בכך שהיא בנויה על מוטיב בודד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויים קלים בכל פעם. הבולרו נחשב ליצירתו הפופולרית והמושמעת ביותר של ראוול, אם כי אינה מייצגת כלל את סגנונו האימפרסיוניסטי.
כתיבת היצירה.
הבולרו הוזמן מראוול על ידי הרקדנית אידה רובינשטיין, אשר ביקשה ממנו קטע לבלט בסגנון ספרדי. כוונתו המקורית של ראוול הייתה לעבד לתזמורת את היצירה "איבריה" מאת המלחין הספרדי אלבניס, אך משגילה כי אלבניס העניק את זכויות היוצרים לתלמידו פרדיננד אנריקה ארבוס, בחר לחבר יצירה מקורית המבוססת על ז'אנר הריקוד הספרדי – הבולרו. צעד זה אפיין את נטייתו משכבר של ראוול להשתמש ולחדש ז'אנרים קיימים, ובפרט סוגי ריקוד (כמו למשל ביצירותיו "פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה", "מינואט עתיק", "הוואלס" והסוויטה קברו של קופרן).
היצירה בוצעה לראשונה בבניין האופרה של פריז ב-22 בנובמבר 1928 בהופעת להקת הבלט של רובינשטיין עם כוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה.
מבנה היצירה.
מבנה הבולרו בולט בפשטותו ומבוסס כל כולו על נושא מלודי אחד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויי תזמור בלבד, מלווה במקצב אחיד החוזר בעקשנות לכל אורכה.
תזמור.