את התרנגולות המטילות ביצי מאכל מגדלים על פי רוב בכלובים הקרויים כלובי סוללה. רצפת הכלוב בנויה באלכסון, מה שמאפשר לביצה להתגלגל למתקני איסוף ברגע ההטלה, ובכך להקל את איסוף הביצים. ההטלה מוגברת על ידי תאורה בשעות הלילה, המדמה הארכה של אור היום, וכן על ידי תהליך השרה כפויה, המיועד לחקות את התהליך הטבעי של התחלפות העונות באופן מלאכותי, כדי לעורר בתרנגולות תהליכים הורמונליים המאפיינים את עונת הרבייה.
הצפיפות שבה התרנגולות שוכנות מביאה לבעיות התנהגות, כגון מריטת נוצות של תרנגולות שכנות (Feather pecking), תופעה המופיעה אצל כ־70% מהמטילות, וקניבליזם: אכילת רקמה המנוקרת מתרנגולות אחרות. מריטת נוצות זו פוגעת בעיקר במטילות מבוגרות, שהפלומה הפגועה אצלן מתחדשת לאט. המקור לתופעה אינו ברור. על פי היפותזה אחת, מדובר בהפעלה מוסחת של צורת ההתנהגות הטבעית של ניקור בקרקע להשגת מזון, פעילות התופסת כ־90% מזמן הערות בטבע. היפותזה אחרת מייחסת את התופעה להפעלה שלא במקומה של ניקור לשם טיפוח נוצות לאחר "אמבטיית אבק". כדי למנוע התנהגויות אלו קוטמים את מקורי התרנגולות. ניתן להפחית את הניקור ההדדי על ידי הפחתת צפיפות בלול ומתן אפשרות תנועה, משחק, התפלשות באבק וסביבה מגוונת.
בשנים האחרונות ישנה מגמה להעביר את תרנגולות ההטלה למתכונת של "לולי חופש". התרנגולות אינן כלואות בכלובי ברזל, אלא מתהלכות בחופשיות בלול, ולצורך ההטלה הן עולות על מתקנים מיוחדים הקולטים את הביצים ומעבירים אותן לנקודת האיסוף.
ביקורת.
עם התפתחות המודעות לזכויות בעלי חיים גדלה הביקורת על השימוש שנעשה בתרנגולות ועל אופן גידולן. ביקורת זו מותחים בעיקר ארגונים לזכויות בעלי חיים, הטוענים כי צורת הגידול איננה מוסרית וגורמת סבל רב לתרנגולות, אשר לדבריהם זכאיות לאותו היחס המוסרי שלו זוכה האדם. תנאי הגידול של התרנגולות בכלובי הסוללה, תהליך קיטום המקור, המבוצע ללא משככי כאבים, הרעבתן ותהליך גריסת האפרוחים הם חלק מרכזי במחאות.
במהלך מסעם של התרנגולים למשחטות הם סובלים מתנאי הובלה קשים, מוחזקים שעות רבות ללא מזון ושתייה, ורבים מתים לפני רגע שחיטתם. לפי ההלכה היהודית והדין האסלאמי, על התרנגולים להיות בהכרה מלאה כאשר שוחטים אותם, על כן אין משתמשים בשיטות לשיכוך הכאב. התרנגולים לפעמים אינם מתים מייד; חלקם אף גוססים במשך מספר דקות ומגיעים חיים למכונה שמורטת את נוצותיהם.
תרנגול גזעי ותרנגול שאינו גזעי.
תרנגול גזעי.
בדומה לבעלי חיים מבויתים רבים, כדוגמת כלבים או סוסים, גם לתרנגולים מבויתים ישנם גזעים שונים, אשר פותחו באופן מלאכותי בידי בני אדם על פי תכונותיהם השונות. למשל, גזע לגהורן מתאפיין בתטולה גבוהה אך אינו נוח לגידול בבית פרטי בשל מזגו הפרוע. לעומתו, גזע המשי מתאפיין בתטולה נמוכה יחסית, אך הוא בעל מזג רגוע ולכן מתאים לבתים פרטיים ולא לייצור ביצים תעשייתי. כיום ישנם מאות גזעים שונים של תרנגולים ברחבי העולם.
תרנגול שאינו גזעי.
במזרח התיכון נהוג לכנות תרנגולים מגזעים מעורבים בכינוי "בלאדי", שפירושו "כפרי" בערבית. רבים טועים ומסווגים תרנגולי בלאדי כגזע נפרד, אך לא כך הדבר, ולמעשה אלה תרנגולים "מעורבים" ממגוון גזעים, וקשה לחזות את תכונותיהם, פרט לכך שהם לרוב חסינים ועמידים בפני מחלה במזרח התיכון. תרנגולי בלאדי נפוצים מאוד במזרח התיכון בכלל ובישראל בפרט.
התרנגול במקורות היהדות.
התרנגול אינו מוזכר בשמו במקרא. יש המזהים אותו בשמות אחרים, הנזכרים פעם אחת בלבד, כגון "זַרְזִיר מָתְנַיִם" ו"שֶּׂכְוִי". בכמה חותמות מתקופת המקרא שנמצאו נראים תרנגולים בעמדות קרב. מדובר בתחרויות אכזריות הידועות גם בימינו, שבמהלכן נלחמים התרנגולים ביניהם עד מוות.
בגמרא במסכת ביצה התרנגול מתואר כעוף חוצפן ועז.
לפי הממצא הארכאוזואולוגי, בשלהי בית ראשון הייתה חשיבותו של בשר התרנגול קטנה לעומת בשר יונים וציפורים אחרות, ואולם עם הזמן גדלה חשיבותו, ובתקופת המשנה והתלמוד הוא תפס מקום מרכזי ביותר במשק האדם כמקור לביצים ובשר. בתלמוד מובא בשם רבי יוחנן ש"מובחר שבעופות תרנגולת".
לדעת זהר עמר, אפשר שהמניעה המקראית להשתמש בתרנגול כקורבן כמו שנעשה בעמים אחרים, אלא ביונה ותור, קשורה גם לתכונותיו כ"עז שבעופות". עמר מביא ראיות רבות לפרשנותו, שבהן רואים כי התרנגול אינו מתאים לרוח השלום שסימל את המזבח בפרט והמקדש בכלל.
עיר האלוהים (חיבור)
רמ&quot;ק
וואלה שופס
אל אס די
הלל נשיאה
הלל נשיאה (הנשיא, בארמית), המכונה גם הלל השני והלל האחרון, היה נשיא הסנהדרין בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל. על פי המסורת המעבר ללוח העברי המחושב נקבע על ידו.
תקופתו.
הלל חי בארץ ישראל, במקביל לזמן בו חיו ופעלו אביי ורבא בבבל, ומעט אחריהם. קרוב לתקופתו של הלל זכתה הנצרות בהכרתו של הקיסר קונסטנטינוס, ולהגמוניה באימפריה הרומית ששלטה בארץ ישראל. הדבר הביא לרדיפות נגד היהודים, המתוארות באיגרתו של רב שרירא גאון, לחורבן רבות מישיבות ארץ ישראל, להגירה יהודית החוצה מארץ ישראל ולפגיעה במעמדה של ההנהגה היהודית בארץ ישראל. שיאן של רדיפות אלו היו במסגרת מה שמכונה מרד גאלוס שבמהלכם הוחרבו ציפורי וערים נוספות על ידי הצבא הרומי. לא ברור הזמן המדויק שבו הלל עלה לנשיאות אך נראה שהוא כיהן עדיין כנשיא עד זמנו של יוליאנוס הכופר. במכתב שכתב הקיסר יוליאנוס ל"קהילת היהודים" (Ad Communitatem Iudaeorum), הוא מציין כי הזהיר את "אחי יולוס, הפטריארך (נשיא) המכובד ביותר שלכם", שיש לאסור את הטלת המס שהיהודים מעבירים לנשיאות בארץ ישראל. מקובל לזהות את הפטריארך יולוס עם הלל נשיאה.
המקורות על הלל.
הלל אינו מוזכר במפורש באף אחד מן התלמודים. רבי יצחק אייזיק הלוי מסביר שהסיבה שהוא לא מופיע בתלמודים היא שלאחר דיכוי מרד גאלוס לא נשארו חכמים בישיבות ארץ ישראל ולא היה משא ומתן בין הלל השני לאמוראים.
כל "הלל" שנאמר בתלמוד כוונתו להלל הזקן, או לרבי הלל נכדו של רבי יהודה הנשיא (שחי בדור הראשון לאמוראים). במקום אחד בתלמוד הבבלי, במסכת פסחים, יש אזכור של השם הלל אשר היעב"ץ שיער בהגהותיו על התלמוד שמדובר בהלל נשיאה, אך רבים גורסים שם בגמרא "רב הלל". ישנו גם רבי הלל בן וולס, המוזכר בתלמוד הירושלמישנדרש לשאלה שרבן גמליאל ברבי כבר ענה עליה, ולא סביר שזהו בנו, אלא דור מאוחר יותר שנדרש לדון מחדש בשאלת כלאי דלעת יוונית.
המעט שידוע על הלל מגיע מדברי רב האי גאון ומדברי הראשונים, כך שהמידע ההיסטורי עליו לוט בערפל.
הלל היה צאצא למשפחת הנשיאים של רבן גמליאל ורבי יהודה הנשיא, השושלת של הלל הזקן. בכתבי הגאונים והראשונים הוא נזכר כ"הלל בנו של רבי יהודה נשיאה", אבל יש השערות שונות לגבי הייחוס המדויק שלו. יש הטוענים שהוא היה בנו של רבי יהודה נשיאה הראשון, אחרים שיערו שהיה בנו של רבי יהודה נשיאה השני (נכד של הנ"ל), ועוד שיערו שאולי היה בנו של רבי יהודה נשיאה השלישי.
הכינוי "הלל נשיאה", או "הלל השני", בא להבדילו מראש המשפחה, הלל הזקן. יש שמכנים אותו "הלל השלישי", כיוון שלרבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה, היה נכד בשם הלל, שקדם להלל נשיאה.
תיקון הלוח העברי.
המסורת על תיקון הלוח.
הלל נשיאה מפורסם בעיקר כמי שהוביל את מעבר הלוח העברי לקביעוּת על פי חשבון, במקום על פי ראיית הלבנה, כפי שהיה מקובל עד אז.
לפי המסורת, שמובאת לראשונה בספר העיבור בשם רב האי גאון. תקנה זו תיקן הלל בשנת ד'קי"ט (359). תאריך זה מקובל גם לפי ראיות היסטוריות עקיפות.
הרמב"ן, בחיבורו "ספר הזכות", מציין זאת גם כן: "מימי הלל בנו של רבי יהודה נשיאה, שנת תר"ע לשטרות, בטלה (סמכות) הסנהדרין בארץ ישראל, ובטלו ממנה מומחים, והוא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים לדורות".
צורך השעה.
תקנתו זו של הלל הייתה צורך השעה. הצרות התגברו, וגזירות שמד רבות נגזרו על היהודים. בנוסף לכך, היו ניסיונות שונים של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של התאריכים והמועדים היהודיים. גם סמכויותיה של הסנהדרין קוצצו ונשללו ממנה בזו אחר זו.
לנוכח כל הצרות הללו, שתכפו ובאו, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות שהעם המתפזר בגלות יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים, וכתוצאה מכך עלול להתבלבל התאריך האחיד שלפיו נקבעים המועדים, ולא יהיה אפשרי לחגוג אותם בזמנם.
רבי יצחק אייזיק הלוי טוען שבעקבות מרד גאלוס התפזרו החכמים והסנהדרין לא יכלה להתכנס והיה חשש שיפסק עיבור השנים שיכול להעשות רק על ידי הסנהדרין ולכן ניצל הלל השני את זמן מלכותו של יוליאנוס הכופר שהיה נוח ליהודים כדי לכנס את הסנהדרין ולקדש את החודשים לכל השנים הבאות מחשש שיחזרו זמנים שבהם הסנהדרין לא תוכל להתכנס.
תיקונו של הלל.
בראות הלל את כל זאת, עמד הוא ובית דינו ותיקנו, שמעתה לא ייקבע ראש החודש על פי מופעי הירח, אלא לפי חשבונות מסודרים וקבועים, שיסודם הוא המולד ומהלך הירח הממוצע (="אמצעי" בלשון הראשונים). גם קביעת השנה המעוברת נתונה לחשבון קבוע, במקום בית דין שישב ודן בכל פעם האם לעבר את השנה.
ראשונים רבים דנו בתקנת הלל, ויש מחלוקות מה בדיוק היה כלול בה, ומנין הייתה להלל הסמכות לכך. יש שטוענים, שהסמכות לכך היא מתוקף הלכה למשה מסיני, שקובעת שהלוח ייקבע לפי חשבון במקרים מסוימים או בכלל. אולם יש שטוענים שלהלל הייתה סמכות לכך מכח היותו נשיא הסנהדרין, בית דין של סמוכים היכולים לקדש את החודש, והלל קידש את כל החודשים והשנים העתידים מראש.
רמת פירוט הלוח של הלל שבוצע על ידו.
גם בנושא זה היו מחלוקות במשך הדורות.