מסר אחרון, הנבנה לאורך המחזה ומתעצם בסיומו, הוא נטישת האל. מסר זה כמעט נטמע בשל ההתמקדות בשתיקתו של האפיפיור והדיונים סביבה. בסיום המחזה ריקרדו והזקן באושוויץ מערערים את האמונה באל. דוגמה לכך היא בציטוט של הזקן: "יהא המקום אשר יהא, אל נורא, אך הרי שמיך הם הפרוסים מעלינו, והתליינים הם בני אדם אשר יצרת ומידך להם הכוח. האם אתה רואה כל זאת?" או באמירתו של ריקרדו: "בכל יום ועם כל אדם שאני שורף אותו, נשרף גם חלק מאמונתי".
ממלא המקום - הפרשנות הבימתית.
הפרשנות הבימתית שניתנה למחזה הביאה להצגתו באור שונה וכך פנתה למחוזות שונים אצל הצופה. ניתן לזהות שלוש דרכים בהן הוצג המחזה בעולם: הפשוטה, הרגשנית והמאופקת.
הפרשנות הפשוטה - נהגתה בידי המחזאי הגרמני ברטולט ברכט. בדרך זו המחזה מוצג באופן סיפורי-לירי ומשמש בסיס לדיון פוליטי. הצופה נאלץ להפעיל את המחשבה והוא אינו מונע על ידי מנגנוני הרגש. מצב זה מביא את הצופה למודעות חברתית שתכליתה להוליד בקרבו את הצורך בשינוי. בדרך זו, המחזה מוצג ללא תפאורה וללא תלבושות מיוחדות לשחקנים. השחקנים יושבים במרכז הבמה וכל אחד קם בתורו, עומד ואומר את דברו. כך העניק הבמאי לטקסט של הוכהוט את הכוח המרכזי ואפשר לצופה לחוות את הטרגדיה באמצעות הטקסט, ללא הפרעות ויזואליות או ווקליות. הצופה במחזה כזה פחות מרוגש וסביר שלא יפרוץ בבכי, אולם המחזה מעורר בו מחשבות והרהורים בנושא.
הבמאי הצרפתי פראנסואה דארבון, במאי ההצגה בפריז, בחר להציג את המחזה בדרך זו. הוא הסביר את בחירתו: "כוונתי הייתה בעיקר לעורר מחשבות ולא לגעת ברגש, כי כאשר מתרגשים, אי אפשר לחשוב".
הפרשנות הרגשנית - בדרך זו בחר למשל במאי המחזה בניו יורק, הרמן שולמן. פרשנות זו הפוכה לפרשנות הפשוטה והיא מכוונת למיתרי הרגש. דוגמה ממחישה היא פתיחת המחזה בניו יורק: הבמה חשוכה, קרן אור מציפה את חלקה התחתון של הבמה והצופה רואה את רגלי המובלים למחנות ההשמדה, אימה זו נבקעת בצעקת ילדה: "אמא". גם במאי המחזה בברלין, ארווין פיסקאטור, בחר להציג את המחזה בדרך זו, והשתמש באפקטים על מנת לעורר את רגשות הצופה. כך למשל, בעת שדיברו על הבמה על הובלת היהודים להשמדה, הוקרנו על המסך סרטים דוקומנטאריים בהם מוצגים יהודים המובלים אל מותם. בסיום ההצגה הוצב על הבמה צלב גדול ועליו דמות יהודי עם טלאי צהוב וברקע הושמעה בעברית תפילת "אל מלא רחמים".
הפרשנות המאופקת - בה בחר אברהם ניניו, במאי המחזה בישראל היא גרסת אמצע בין הפשוטה לרגשנית. בדרך המאופקת המחזה מוצג כעלילה אובייקטיבית של הטרגדיה ללא חיזוק בסממנים רגשיים.
הרכב המחזה ומסרו כגורמים לדיון הציבורי.
הרכב המחזה, עיבודו הבימתי והמסרים שנבעו משני אלה היו לא אחת לגורם הוויכוח המהותי ביותר במדינות השונות בהם המחזה הוצג.
מדובר במחזה שארוך משמעותית ממחזות מודרניים אחרים, ולא ניתן להעלותו בשלמותו על בימות התיאטרון. הצגתו בשלמותו אורכת 8 שעות. מסיבה זו לא ניתן להימנע מהשמטת חלקים מהמחזה בכל עיבוד בימתי. כל במאי ביצע את השינויים בהתאם למדינה בה העלה את המחזה, תוך התייחסות לרגישויות במדינתו. לדוגמה: בניו יורק הורדה התמונה של שליחת הרכבת מרומא לאושוויץ, בפריז נמחקו "יסודות תוקפניים" ובלונדון הושמטו קטעים המעליבים את אנגליה ומנהיגה: "היו לו עיניים קרות כעיני גרינג, או... וינסטון צ'רצ'יל", והתיאור אשר טען כי ההפצצות של בעלות הברית על ערי גרמניה היו "רצח תחת רצח".
למחזה כאמור אחת עשרה תמונות, ולכל תמונה מסר מרכזי כפי שניתן לראות להלן:
בחירת המסרים בהתאם לתמונות אשר יכללו בפועל במחזה המוצג. נפרט את המסרים הכלולים בכל אחת מהתמונות ולפיהן ניתן להעריך את המחזה כפי שהוצג.
מערכה ראשונה "השליחות": תמונה ראשונה - שתיקת האפיפיור, תמונה שנייה - הנאצים בתור רוצחים בדם קר
תמונה שלישית, כמו הראשונה - שתיקת האפיפיור
מערכה שנייה "פעמוני סנט פטר" כוללת תמונה אחת: שתיקת האפיפיור.
מערכה שלישית "השואה": תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, תמונה שלישית - שואת היהודים, הנאצים.
מערכה רביעית "הסירוב הגדול", שוב, רק תמונה אחת: שתיקת האפיפיור, כמו במערכה השנייה.
מערכה חמישית "אושוויץ או השאלה אל אלוהים" : תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים תמונה שלישית - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים
המחזה מתרכז בשלושה נושאים מרכזיים: שתיקת האפיפיור, הנאצים ושואת היהודים. כל השמטה של תמונה או חלק ממנה יכולה לחדד מסר מסוים במחזה או להקהות אחר. לדוגמה: מחזאי אשר נמנע מהצגתן של תמונות : תמונה שתים במערכה הראשונה ו- תמונה שלוש במערכה שלישית הפחית באשמתם של הגרמנים. לעומת זאת, מחזאי שנמנע מהצגת שלוש תמונות: ראשונה ושלישית במערכה השלישית וראשונה במערכה החמישית לא הציג את זוועות השואה. (רעיון זה יודגם במחזה כפי שהוצג בישראל).
ניתן לשער כי רב הצופים לא קראו את המחזה והיכרותם העיקרית עמו הייתה במפגש בתיאטרון. הבמאי, שלא יכול היה להימנע מקיצור המחזה, בחר את התמונות שיופיעו על בימתו לפי ראות עיניו. תהליך זה הוביל בהכרח להדגשת מסרים שונים מעצם קביעת הרכב המחזה, ולפי הדרך בה בחר הבמאי להציג את המחזה. כל אלה היו לא אחת מגורמי הוויכוח במדינות השונות.
גרסה קולנועית.
המחזה יצא בגרסה קולנועית בשם "אמן" של הבמאי קוסטה גברס משנת 2002.
ממלא המקום
דיימונדז
גילגמש
גילגמש (במקור בילגמש בשומרית 𒄑𒉈𒂵𒈩) היה, על פי רשימת המלכים השומרית, מלכהּ החמישי של העיר ארך. לפי "עלילות גילגמש", הוא היה שני שלישים אל ושליש בן תמותה.
ביוגרפיה.
תקופת שלטונו של גילגמש מתוארכת לסביבות אמצע האלף השלישי לפני הספירה. הוא נחשב, על־פי רוב המקורות, כבנו של המלך השלישי של ארך, לוגלבנדה, אם כי ברשימת המלכים השומרית נאמר דווקא כי אביו היה "רוח", מה שמוביל חוקרים רבים לשער כי הוא היה זר שתפס את השלטון בכוח. אמו, על־פי האגדה, הייתה האלה נינסון.
בתקופת מלכותו, הרחיב את גבולות שלטונו, וכבש בין השאר את העיר כיש לאחר שהביס את המלך אגא.
אפוס עלילות גילגמש.
בשמו של גילגמש נקשרו אגדות רבות, והוא זכור בעיקר בזכות האפוס עלילות גילגמש, שהוא גיבורו. אפוס זה, שהוא מהיצירות המוקדמות ביותר של התרבות האנושית, מספר על ידידותו עם אנכידו, איש הפרא שנברא על ידי האלים, במטרה להוות מתחרה שווה־כוח לגילגמש, בעקבות תפילותיהם של בני ארך, המתלוננים על שלטונו העריץ של גילגמש. על אף שאנכידו מופיע לראשונה כיריבו של גילגמש, לאחר שהשניים נלחמים זה בזה, ההערכה שהשניים רוחשים האחד לשני מביאה אותם להתיידד זה עם זה. הם מבצעים ביחד מעללי גבורה רבים ונלחמים ביצורים מופלאים שונים, עד אשר הם פוגעים בכבודה של האלה איננה, וכתוצאה מכך אנכידו נופל למשכב ומת. גילגמש, המוכה צער על מות ידידו, נעשה מוטרד מהמחשבה על מותו שלו, ויוצא למסע במטרה לבקש לעצמו חיי אלמוות.
במסעו הוא פוגש בדרכו את אחד מאבות אבותיו, אותנפישתים (המקביל בסיפורו לנח התנ"כי) שאכן זכה בעצמו לחיי אלמוות. אותנפישתים מספר לגילגמש את סיפור המבול, ומנחה אותו כיצד יוכל להשיג חיי אלמוות גם הוא. בהתאם להנחיותיו, גילגמש מוצא את הצמח אשר אכילתו תאפשר לו לחיות לנצח, אבל הוא נגנב ממנו על ידי נחש בטרם הוא מספיק לאכול ממנו, והוא נאלץ להשלים עם גורלו כבן-תמותה, וחוזר לעירו ארך. האפוס מסתיים בתיאור מותו של גילגמש.
לוחות החימר.
בלוח הראשון ב"עלילות גילגמש" מפנה אותנו המספר אל תיבת הלוחות העשויה נחושת עם טבעת ארד, שבתוכה טמן גילגמש את הלוחות המספרים את עלילותיו, למען הדורות הבאים. התיבה היא 'מגילת היסוד' שנטמנה באבן הפינה של חומת העיר ארך, החומה הגדולה שאותה בנה גילגמש.
לאחר שנגנב לפני כ-30 שנה, הוחזר בספטמבר 2021 לוח חימר בן כ-3,500 שנה, שעליו נחרט קטע מעלילות גילגמש, מארצות הברית לעיראק. שר התרבות של עיראק, חסן נאזים, קיבל את הלוח במהלך טקס שנערך בוושינגטון.
הספור בתרגום עברי.
על פי ש. שפרה, שתרגמה את האפוס של גלגמש, מדובר בסיפור קומי-אירוני על גיבור שמחפש נעורים וחיי נצח אך מאבד אותם לטובת הנחש.
הסיפור תורגם לעברית על ידי שאול טשרניחובסקי ויצא לאור בהוצאת הצפירה בוורשה.
ספינטריה
ספינטריה (בלטינית: spintria) הוא מטבע שעל אחד מצדדיו מוטבע מעשה מיני ועל הצד השני ספרות רומיות.
משערים שהמטבעות שימשו לתשלום עבור שירותים של בתי בושת.
השם ספינטריה משמש גם לציון חבר בקבוצה סגורה שעסקה (בתקופתו של טיבריוס) בהמצאה ובביצוע של טכניקות מיניות חדשות. המילה שימשה גם לכינוי זונה ממין זכר.
דיימונד'ז
הדיימונד'ז (בעבר דיימנד'Z) הייתה להקת בנות ישראלית שפעלה בין השנים 2004 עד 2008. חברותיה הן הילה הלוי, סיון אלבז, הילה עם-שלם ולימור סחייק.
ביוגרפיה.
חברות הלהקה בהרכבה המקורי, היו אז סיון אלבז, הילה הלוי, הילה עם-שלם ולימור סחייק. הלהקה נוסדה בסוף שנת 2003, בעקבות הזמנה להופיע בקנזס סיטי שבארצות הברית. המטרה הייתה לגייס כספים עבור עיר ילדותן, רמלה, המשמשת כעיר תאומה לקנזס סיטי. הארבע טסו יחד עם המפיק המוזיקלי איתן אלבז אשר התרשם מהחיבור ביניהן והחליט להחתימן בשובן ארצה על חוזה עבודה והקלטת אלבום.
בשנת 2004 הלהקה הוציאה לרדיו סינגל בכורה בשם "כח האהבה". לשיר צולם קליפ דל תקציב שנשלח לערוץ 24, שהיה אז בראשית ימיו. הקליפ שודר רבות, אך הסינגל עצמו נדחה ולא התקבל בתחנות רדיו כדוגמת גלגלצ ורשת גימל. כעבור מספר חודשים, יצא הסינגל השני "בוא נזרום". הוא הפך ללהיט והתברג ברשימות הלהיטים הארציות.