תעסוקה נתמכת: מטרת שירותי התעסוקה הנתמכת היא לסייע לאדם למצוא ולהתמיד במקום עבודה לאורך זמן, תוך מתן תמיכה למעסיקים בתהליכי הגיוס, השימור והקידום של עובדים עם מוגבלויות. תהליך התמיכה כולל סיוע בבניית קורות חיים, הכנה לראיון עבודה, תמיכה במהלך התקופה הראשונה להשתלבות במקום העבודה החדש ועוד. בנוסף, שירותי התעסוקה הנתמכת כוללים איתור מקומות עבודה, ליווי ותמיכה במעסיקים, מרכזי הערכה ואבחון, סדנאות הכנה לעבודה וסדנאות מקצועיות נוספות, הכוונה ופגישות פרטניות בעת הצורך ועוד. שירותי התעסוקה ניתנים בשלשה מרכזים: תל אביב, חיפה וירושלים.
פרויקט Begin.
פרויקט זה מיועד לצעירים (גילאי 18–23) עם בתפקוד גבוה ומטרתו לספק להם ידע וכלים שיאפשרו להם להשתלב בשוק העבודה. במסגרת הפרויקטים נערכות פעילויות לקידום הכישורים והמיומנויות התעסוקתיות והבין-אישיות של המשתתפים כגון מפגשי לימוד בנושאים שונים, עריכת סימולציות המדמות מצבים שונים בעולם העבודה, שמיעת סיפורי הצלחה של אנשים עם אוטיזם שהשתלבו בשוק החופשי ושל המעסיקים שלהם, סיורים במקומות עבודה ועוד.
ההצטרפות לשירותי התעסוקה הנתמכת מתבצעת דרך הלשכה לשירותים חברתיים ברשות המקומית, ומותנית באישורה והשירותים השונים הם תחת פיקוח משרד הרווחה, משרד הבריאות, והמוסד לביטוח לאומי.
יחידת המחקר יישומי.
יחידת המחקר יישומי של הארגון מבצעת מחקר והערכה תוך ארגוניים כדי לבחון את מידת איכות ויעילות השירותים הניתנים על ידי הארגון, וכן שיתופי פעולה מחקריים המקדמים מחקר ופיתוח של ידע וכלים לשיפור השירותים שמציע הארגון.
מריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה (; 24 באפריל 1777 - 15 בנובמבר 1801), הייתה בתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה.
מריה קלמנטינה נולדה בפירנצה ב-24 באפריל 1777, לליאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולמריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס השלישי, מלך ספרד ומריה אמליה מסקסוניה. בשנת 1790 הפך אביה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, והמשפחה עברה להתגורר בווינה. באותה שנה התארסה מריה קלמנטינה עם בן דודה פרנצ'סקו, נסיך הכתר של נאפולי, ובשנת 1792 מתו שני הוריה.
בשנת 1797 נסעה מריה קלמנטינה לנאפולי, וב-26 ביוני אותה שנה הנערכו הנישואים בטקס פשוט, משום שהייתה זו תקופת מלחמה. נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם שני ילדים. ב-15 בנובמבר 1801 מתה מריה קלמנטינה בנאפולי כתוצאה משחפת, ולאחר מותה התחתן בעלה פרנצ'סקו עם בת דודתה מריה איזבלה מספרד, ממנה היו לו 12 ילדים.
משפחתה.
ב-26 ביוני 1797 התחתנה מריה קלמנטינה עם פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה שני ילדים:
אביהוד רסקי
אביהוד רסקי (נולד ב-22 במרץ 1948 בראש פינה) הוא ראש המועצה המקומית ראש פינה לשעבר, שכיהן בתפקיד בשנים 2000–2018. אביהוד רסקי הוא בן למשפחה ענפה וותיקה במושבה. אבי סבתו, דוד קוזווינר היה חבר בוועד המייסד של המושבה, בשנת 1883, דודו צבי רסקי היה ראש המועצה במשך חמש עשרה שנים.
אביהוד רסקי נבחר לראשות המועצה בשנת 2000, לאחר שקודמו בתפקיד, אהרון ברנזון, נאלץ לעזוב את תפקידו לרגל נסיעת עסקים לחוץ לארץ. בשנת 2013, ברנזון, שבינתיים חזר ארצה, ניסה להתמודד על תפקיד ראש המועצה מול אביהוד רסקי, אך רסקי ניצח. רסקי התמודד מטעם סיעה עצמאית בשם "ראש פינה אחת".
אביהוד רסקי, פעל בין השאר לחדשנות של המושבה. אלא שבתקופת כהונתו כראש המועצה, עלתה ביקורת כי הוא נוטה יותר מדי לכיוון החדשני. אביהוד רסקי היה הראשון שפתח במושבה קניון ומרכז מסחרי גדול. ויכוח אחר של רסקי עם חלק מהתושבים נסוב על הקמת מלונות ואכסניות במושבה. לחלק נכבד מהתושבים (כולל רסקי עצמו) יש צימרים לאירוח באווירה כפרית.
כזאת הייתה אימא (סרט)
פלימות' דה לוקס
פלימות' דה לוקס (באנגלית: Plymouth Deluxe) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה על ידי חטיבת "פלימות'" בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1946–1950.
בשנת 1949 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית, במרכב, מארז ומנוע. בסיס הגלגלים ואורך הרכב שונו משמעותית.
ומן הבן
וּמִן הבן (לטינית: Filioque) היא פסוקית שהוספה על ידי הכנסייה הקתולית, למן המאה השביעית ורשמית במאה האחת עשרה, להצהרת האמונה הניקיאו-קונסטנטינופולית. היא מתייחסת לכך שרוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת הן מן האל האב והן מן האל הבן. המילים "ומן הבן" אינן מופיעות בנוסח המקורי, בו כתוב "מן האב" בלבד. התוספת והתאולוגיה שמאחוריה הן סלע מחלוקת חשוב בין הקתולים לאורתודוקסים.
רקע.
במאה הרביעית, בעת שהכנסייה ליבנה את הסוגיות המרכזיות בכריסטולוגיה ועניין השילוש הקדוש בין ועידת ניקיאה לוועידת כלקדון, עלתה אף שאלת מעמדה של רוח הקודש. נצרך להגדיר במדויק, בשפה תאולוגית, את היחסים בינה לאל האב ולאל הבן שהתגלם בישו. לאפשרות שהיא אלוהית לגמרי קמו מיד מתנגדים, בעיקר הפְּנֶאוֹמָטוֹמַכִים מייסודו של מקדוניוס מקונסטנטינופוליס, שהצהירו כי אם הדבר כך, הרי ששומה עליה להיות מולדת מן האב בדומה לאל הבן ואז הרי היא "אחותו" של ישו או, אם היא נובעת במידה שווה מן האב ומן הבן, "נכדתו" של האב. על כן הם שללו נחרצות את מעמדה האלוהי. בתגובה, מיהרו התאולוגים האורתודוקסים להגן על אחדותם ואלוהיותם של פני השילוש, אך בלי התייחסות יתרה לאופן בו נובעת הרוח. האבות הקפדוקיים, בייחוד גרגוריוס מנזיאנזוס, לא הציעו פתרון מלא לנושא הסבוך, שהיה כרוך גם בעקרון בכורתו ואבהותו של האל האב הבלתי-מולד וחסר-המקור על פני הבן שהולד ממנו; השוואה ביניהם בעניין רוח הקודש הייתה עשויה לערער על יסוד זה, שהיה חשוב ממש כמו עקרון השילוש עצמו. הצהרת האמונה שנוסחה בוועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381 התבססה בפשטות על הכתוב בבשורה על פי יוחנן ט"ו כ"ו: וקבעה
אוגוסטינוס הקדוש, אב הכנסייה החשוב ביותר בנצרות המערבית הלטינית (בניגוד למקבילתה המזרחית, שהתנהלה ביוונית), שת מיד לבו לשאלת האופן בו מתהווה רוח הקודש. בספרו "אודות השילוש", בערך מ-420, ציין שהאורח בו היא "נמשכת" במקום להיות "מולדת" והדמיון והשוני לעומת התהוותו של האל הבן מן האב הם סוגיה מרכזית ביותר. כל קביעה בעניין השליכה על היחסים בין הבן והאב, שכן אם היו "זהים במהותם" כפי שקבעה נחרצות האורתודוקסיה, התחייב שהאחד קיבל את כל תכונות השני כולל התכונה של יצירת הרוח. עם זאת, לא התכוון לערער על עליונות האב לעומת הבן. השקפתו בנדון, ציין קרל כריסטיאן פלמי, נגזרה מהתאולוגיה הכללית שלו (שטרם בוררה לגמרי): הקביעה שהיחס בין השילוש כלפי הבריאה חייב להיות זהה בכל ליחסים בתוכו פנימה. זו לא הייתה זהה לגמרי עם החשיבה המסורתית שהניחה את האב כ"מבוע כל האלוהי", principium deitatis. פתרונו, בסוף דיון ארוך ומפולפל, היה שרוח הקודש נמשכת הן מן האב והן מן הבן והם "נושפים" אותה זה אל זה. במהותה היא המשותף להם, או האהבה הנצחית והעילאית ביניהם; ההבדל בין הולדת הבן להימשכות רוח הקודש היה שהראשון נולד מן האב לבדו בעוד שהשנייה נבעה משניהם. כך לימד, וכך התקבל בהדרגה במורשת הכנסייה המערבית, למרות הסתירה עם הניסוח בהצהרת האמונה הקאנונית.
התקבלות במערב.
עקרון ההמשכה הכפולה מן הבן ומן האב בוטא לראשונה בבהירות ב"נוסח אתנסיוס", הצהרת אמונה מערבית שחוברה במאה השישית לכל המוקדם אך יוחסה אפוקריפית לאתנסיוס הקדוש: נכתב בה ש"רוח הקודש היא מן האב ומן הבן, לא נבראת, לא נוצרת, לא מולדת, אלא נמשכת." (Spiritus Sanctus a Patre et Filio: non factus, nec creatus, nec genitus, sed procedens). הנוסח הטיל נידוי על כל השולל אותו. ב-589 הטיל סינוד טולדו השלישי, שמארגניו נאבקו הן בתחיית האריאניות והן בשוללי אלוהיותה של רוח הקודש, נידוי על כל הכופר בהמשכה הכפולה. בשלב כלשהו לפני סינוד טולדו השמיני ב-653 כבר ברור שגורמים בכנסייה המערבית הרחיקו לכת והחלו לתקן את נוסח קונסטנטינופוליס עצמו בהתאם להשקפתם. באימפריה הפרנקית הוקראו נוסחים מתוקנים כחלק מהתפילות השגורות.
למרות הפוטנציאל הנפיץ של הנושא, הוא לא היווה עילה למחלוקת בין שני ענפיה של הכנסייה, שהייתה עוד מאוחדת על אף הפער הגאוגרפי והלשוני בין המזרח היווני למערב הלטיני. במאות השביעית והשמינית, מקסימוס המאמין ויונתן מדמשק, מאושיות הכנסייה היוונית, דחו שניהם חד-משמעית את ההמשכה הכפולה כפגיעה (לפחות משתמעת) בעליונות האל האב וכמערערת על סדר השילוש, אך ללא פולמוס ותוך שהם מנסים ללמד זכות על הלטינים – שרבים מהתאולוגים שלהם כבר היו משוכנעים שההשקפה שלהם היא המקורית והאחרת היא סילוף. מקסימוס הסביר שהמערביים, גם אם המינוח שלהם היה בעייתי, לא סברו כי הרוח נובעת מן הבן; יוחנן כתב אף הוא שלא התכוונו לטעון ששני פני השילוש האחרים אינם יוצאים מן האב. בוועידת ניקיאה השנייה ב-787 ניסו כמרים פרנקיים לדרוש הצהרת אמונה שתכיל התייחסות להמשכה הכפולה ושללו את הנוסח הפשרני שהציע פטריארך קונסטנטינופוליס טרסיוס, שדווקא ניסה לבוא לקראתם במילים "נמשכת מן האב דרך הבן". מי שהכריע את הכף היה דווקא איש המערב, האפיפיור אדריאנוס הראשון, שצידד בפטריארך.
הקרע.