כמו כן זכור הארדי מהופעתו בסדרה הקומית "Hot Metal" של רשת ITV, בה שיחק בתפקיד כפול של בעל עיתון (שדמה לאיל התקשורת רופרט מרדוק) ושל עורך העיתון. פעמים אחדות גילם את דמותו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, בין השאר בסרט " Winston Churchill: The Wilderness Years" משנת 1981. עוד גילם את דמותו של רוברט דאדלי, רוזן לסטר, בסרט "אליזבת ר.", ואת הנסיך אלברט בסדרה "אדוארד השביעי". ב-1995 שיחק בסרט הקולנוע "על תבונה ורגישות של אנג לי. בשנים האחרונות הוא מגלם את שר הקסמים קורנליוס פאדג' בסדרת סרטי הארי פוטר.
בין השנים 1961 עד 1986 היה הארדי נשוי לסאלי פירסון, בתה של השחקנית גלאדיס קופר. הוא היה חבר קרוב של השחקן ריצ'רד ברטון.
רוברט הרדי
פיברומיאלגיה
קערית
ספר יובל
ספר יוֹבֵל הוא ספר היוצא לאור לכבודו של מדען, איש רוח או שופט, לכבוד פרישה לגמלאות, יום הולדת 70 או נסיבות חגיגיות דומות.
ספר היובל הוא אוסף של מאמרים בתחומי עשייתו של האיש שלכבודו יצא הספר לאור. המאמרים נכתבים על ידי עמיתיו ומוקיריו, וריכוזם ועריכתם נעשים על ידי מערכת המורכבת מעמיתיו. פעמים רבות ניתנת בספר היובל תמונתו של חתן השמחה, ביוגרפיה שלו, רשימה ביבליוגרפית של כתביו. לעיתים כולל הספר גם מאמר מאת חתן השמחה.
פעמים רבות מרמז שמו של הספר, ישירות או בעקיפין, על האיש שלכבודו יצא הספר.
בהתחשב בכך שספר יובל הוא אסופה של מאמרים אקדמיים, הוא מעניין בראש ובראשונה את קוראי ספרות אקדמית בתחום זה: חוקרים וסטודנטים. לעיתים נכתב הספר כך שיפנה לקהל קוראים רחב יותר של מתעניינים בתחום. במרחב האקדמי, פרסום מאמר בתוך ספר יובל נחשב פחות מאשר פרסום בתוך כתב עת.
חלופה לספר יובל הוא הקדשה של גיליון של כתב עת מדעי לכבודו של חתן השמחה.
דוגמאות:
סויוז TMA-10
סויוז TMA-10 (ברוסית: Союз ТМА-10) היא חללית סויוז ששוגרה ב-7 באפריל 2007 בשעה 20:30 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - ובהם צ'ארלס סימוני, תייר החלל החמישי, ששילם עבור טיסה זו כ-25 מיליון דולר.
מטרת המשימה.
החללית סויוז TMA-10 שיגרה אל תחנת החלל הבינלאומית את הצוות החמישה עשר שלה, שצפוי לאכלס אותה למשימה של כחצי שנה. בנוסף, עלה לחלל תייר החלל החמישי, המיליונר צ'ארלס סימוני. סימוני טס לחלל בתיווכה של חברת Space Adventures, ששיגרה לחלל את ארבעת תיירי החלל שקדמו לו.
הצוות.
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
זואופרקסיסקופ
זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ (Zoopraxiscope) הוא מתקן מוקדם להצגת תמונות נעות. המכשיר פותח על ידי חלוץ הצילום אדוארד מויברידג' בשנת 1879, וניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון. הזואופרקסיסקופ הורכב בבסיסו ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" שהיו נפוצים מאז המחצית הראשונה של המאה ה-19 - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם. פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים. דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו. תנועת הדיסק המהירה יצרה אשליה נראית של תנועה, שהתבססה על חוסר יכולתה של העין האנושית לקלוט את הרגע המפריד את מקטעי התנועה המהירה של אובייקט, במידה שמקטעים אלו עוברים לפני העין במהירות העולה על 1/16 של השנייה. למכשיר שבנה קרא אדוארד מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ ("Zoogyroscope"), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ. הזואופרקסיסקופ הקרין את דימויי שלבי התנועה רציפה בהקרנה שהגיע לגודל מלא של המצולמים. רצף הדימויים הסטטיים שלבי התנועה צוירו תחילה על גבי הדיסק כצלליות. סדרה מאוחרת יותר, שנוצרה בין השנים 1892-1894, השתמשה באיורי המתאר שהודפסו על גבי הדיסק באמצעות תהליכי צילום, ונצבעו ביד לאחר מכן. כמה מהדימויים המונפשים הללו מורכבים מאוד, ומראים מגוון שילובים של תנועות חייתיות ואנושיות.
מכשירו של מייברידג' היה, ככל הנראה, מקור השראה עבור תומאס אלווה אדיסון וויליאם קנדי דיקסון בפיתוח מכשיר הקינטוסקופ שלהם. דימויים מכל שבעים ואחד דיסקי הזואופרקסיסקופים ששרדו שועתקו לאחרונה בספר: (Eadweard Muybridge: The Kingston Museum Bequest (The Projection Box, 2004.
שארפ P
תיאוריה וביקורת
תיאוריה וביקורת הוא כתב עת שפיט לעיון ביקורתי בחברה ובתרבות בישראל, שיוצא לאור במתכונת דו-שנתית על ידי הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד. כתב העת החל לצאת לאור בשנת 1991 על ידי "הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים".
היסטוריה.
בגיליון הראשון כללו חברי הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים אינטלקטואלים ביקורתיים כמו עדי אופיר, חנן חבר, יהודה אלקנה, עזמי בשארה, שלמה פישר, אביגדור פלדמן, גדעון קונדה וז'וזה ברונר. החל מהגיליון השני הצטרפו לחבורה אריאלה אזולאי, יואב פלד, אמנון רז קרקוצקין, ויהודה שנהב. מאז חלו תחלופות נוספות.
"תיאוריה וביקורת" הוקם ברוח התאוריה הביקורתית הקלאסית נוסח אסכולת פרנקפורט והוגים כמו מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו, ולטר בנימין, פרנץ נוימן וחנה ארנדט. הקבוצה לתיאוריה וביקורת של מכון ון ליר הציבה לעצמה שתי מטרות:
כך עסקה הקבוצה בשאלות של ביקורת הידע, מנגנוני הייצוג, ביקורת הלאומיות, ופוסטציונות. במשך השנים הובאו בכתב העת טקסטים ברוח זו בעברית, ובהם עבודותיהם של מישל פוקו, גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, תיאודור אדורנו, ז'אן פרנסואה ליוטר, ננסי פולברה, ארונדהטי רוי, מישל דה סרטו, ברונו לאטור, פייר בורדייה, אדוארד סעיד, הומי באבא, ראול הילברג, זיגמונט באומן, אולריך בק, ז'יל דלז, פליקס גואטרי, חמיד דבאשי, רנטה סלצ'ל, טוני ג'אט, איליה זוריק וז'אק דרידה. בנוסף, נתן כתב העת במה לדיון במגדר ובתאוריות פמיניסטיות רדיקליות.
חשיבות.
אורי רם, שחקר את הסוציולוגיה הישראלית והפוליטיקה של הידע בישראל בספרו "הזמן של ה'פוסט'" שיצא לאור ב-2006, גורס כי בשנות התשעים כתב העת "תיאוריה וביקורת" היה הבמה העיקרית להתפתחות גישת הפוסט-מודרניזם והפוסט-ציונות בישראל מבחינה מוסדית. קבוצת "תיאוריה וביקורת" הושפעה מהתאוריות של מישל פוקו על הקשר בין ידע לכוח, ומז'אק דרידה וז'אק לאקאן. התפתחות הגישה הפוסט-מודרנית ואימוצה על ידי קבוצת "תיאוריה וביקורת" ופרסומיהם בכתב העת, תרמה לשילוב לימודי התרבות בחוגים לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטאות, ולערעור על מה שנתפס כיומרה לאובייקטיביות ומדעיות, שהונחו ביסודן של שיטות המחקר באקדמיה. רם מציין ש"קבוצת תיאוריה וביקורת השיבה באקדמיה הישראלית את רוח הפרצים של הפילוסופיה הפוסט-סטרוקטורליסטית ושל ביקורת התרבות הפוסט-מודרנית. הייתה זו רוח הפירוק של הנרטיבים הגדולים של המודרניות – יהיה זה המדע הרציונלי, הלאומיות הליברלית או המרקסיזם המהפכני".
עוד מציין רם שהחל משנת 2000 עם כניסתו של יהודה שנהב כעורך "תיאוריה וביקורת", כתב העת החל לעסוק לא רק בידע אירופי, אלא גם בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית והאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע. לדברי רם בגיליון 26 של תיאוריה וביקורת: "בעוד הפוסטמודרניות מאתגרת את המודרניות מתוך ביתה, מתוך הבירות האירופיות של תרבות הנאורות ופריס בראשן, הרי הפוסטקולוניאליות היא המשכו של האתגור הפוסטמודרני מנקודת מבטם של ה'אחרים' – קורבנות הקולוניאליזם המערבי ברחבי העולם, יהיה זה בהודו או בפלסטין".
כתב העת משמש במה מרכזית, מהיחידות, לחשיבה ולפיתוח כלים לתאוריה ולחשיבה ביקורתית בישראל. לאורך השנים, "תיאוריה וביקורת" עסק בחברה הישראלית במגוון רחב של נושאים חברתיים ופוליטיים, ובהם כלכלה, מזרחים, פלסטינים וכתיבה ביקורתית באשר להיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הגם ש"תיאוריה וביקורת" לא היה המקור היחיד לעיצוב שפה ביקורתית חדשה, כתב העת זוהה כזירה בעלת השפעה שהנחילה את השפה הביקורתית למעגלים רחבים יותר. מושגים כמו "מהגרים", בניגוד לעולים, "מלחמת 1948" ולא מלחמת העצמאות, "פלסטינים אזרחי ישראל" במקום ערבים ישראלים ו"שכבות מוחלשות" במקום "שכבות חלשות", נפוצים בכתב העת. אומנם לא הכותבים ב"תיאוריה וביקורת" יצרו בדרך כלל את כל המושגים הללו, אך השימוש בהם בכתב העת זיהה אותו כמוקד ההנחלה שלהם.
בהיות "תיאוריה וביקורת" כתב עת ביקורתי, שהנחיל מושגים שאין עליהם קונצנזוס בחברה בישראל, הוא ספג ביקורת מצד חוגים שמרניים, בהם סוציולוגים "ממסדיים" והיסטוריונים "ישנים", לצד אישי ציבור שונים.
עקב איום בתביעה משפטית, גיליון 31 של תיאוריה וביקורת "40ל67", שעסק בכיבוש ואמור היה לצאת בסתיו 2007, יצא לאור רק באפריל 2008. שליחת מאמר לתגובה לפני פרסומו בגיליון זה, הובילה לאיום בנקיטת צעדים משפטים אשר יצר משבר במערכת "תיאוריה וביקורת" ולמשיכת שני מאמרים שהיו אמורים להתפרסם בו. משבר זה הוביל לשינוי מדיניות קבלת המאמרים לכתב העת. במסגרת המדיניות החדשה החליטה מועצת המערכת כי לא ישלחו מאמרים לתגובה חיצונית בטרם פרסום, וכי תיערך ביקורת פנימית במכון ון ליר אם ימצאו מאמרים העלולים להוביל לתביעות דיבה.
עורכים ומערכת.
מערכת.
מערכת כתב העת נכון לשנת 2022: טל כוכבי - עורכת ראשית וראש הוצאת מכון ון ליר, שאול סתר - עורך, ענת שלם - רכזת המערכת.
מועצת המערכת.