בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-2016, השיר נוגן לאחר נאומו של אובמה בשלב בו המועמדת הדמוקרטית לנשיאות הילרי קלינטון עלתה לבמה.
נבחרת הדירקטורים
נבחרת הדירקטורים היא מאגר של מועמדים לחברות בדירקטוריון של חברות ממשלתיות בישראל, שנוצרה כחלק מרפורמה ברשות החברות הממשלתיות. מאגר זה נועד לאתר באופן שוויוני, פומבי ותחרותי מועמדים ראויים לדירקטוריונים של החברות הממשלתיות. הרשימה העדכנית, שפורסמה ביוני 2022, כוללת יותר מ-1,200 דירקטורים פוטנציאליים.
רקע.
איוש הדירקטוריון בחברות הממשלתיות הוא בהתאם לחוק החברות הממשלתיות ולנהוג בחברות מדווחות. הדירקטוריון קובע את המדיניות והמטרות של החברה, תקציביה, איוש עובדים, פרסום דוחות ומינוי בכירים בחברה.
הצורך ברפורמה במינוי דירקטורים בא בעקבות תלונות רבות על מינויים לא ראויים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות. לדוגמה, היו מקרים בהם כמעט שליש מההצעות למינויים בדירקטוריונים נפסלו בשל ניגוד עניינים וזיקה פוליטית אסורה ואף רווחה תופעה של הצעת מועמדים שניסיונם ומומחיותם כלל לא תאמה לנדרש מדירקטור המכהן בחברה ממשלתית.
בשנת 1990 נבחר סילבן שלום כיו"ר דירקטוריון חברת החשמל. מינוי זה עורר סערה מכיוון שכדי לוודא את בחירתו של שלום שרי הממשלה מינו שבעה דירקטורים מטעמם, שעובר לבחירתו של שלום פרסמו כי הוא המועמד המועדף עליהם. הליך מינוי זה הגיע עד לבג"ץ שפסל את המינוי וביקר את המינויים הפוליטיים שרווחו באותה עת בחברות ממשלתיות. מקרה זה היה אחד הזרזים להבנה כי יש צורך מהותי בניתוק הדירקטוריונים בחברות הממשלתיות מהמערכת הפוליטית.
מהלך הרפורמה.
עם מינויים ב-2013 של יאיר לפיד לשר האוצר ושל אורי יוגב למנהל רשות החברות הממשלתיות עלה הצורך הדחוף ביצירת הליך נקי ומקצועי לאיתור ואיוש הדירקטוריונים הנדרשים בעשרות החברות הממשלתיות, שחלקן עומדות גם בפני שינויים מבניים מרחיקי לכת (בין היתר: חברת החשמל, מקורות, נמל חיפה ונמל אשדוד, התעשייה האווירית ועוד). מטרת הרפורמה הייתה ליצור מאגר מועמדים גדול שרק ממנו יוכלו שרי הממשלה לאייש את הדירקטורים בחברות הממשלתיות שתחת אחריותם.
בחירת מועמדים למאגר בפעם הראשונה.
בשנת 2013 יצא לדרך בפעם הראשונה הליך האיתור למועמדים. בפעם הראשונה מקום המדינה הגשת מועמדות לנבחרת הדירקטורים התנהלה באופן פתוח וחשוף בכפוף לעמידה בקריטריונים מקצועיים שנקבעו מראש בנפרד עבור גברים, נשים ובני מיעוטים. בין היתר נדרש ניסיון ניהולי מוכח של לפחות חמש שנים בחברות עסקיות מדווחות נוסף על תארים אקדמיים בתחומים רלוונטיים.
במסגרת האיתור נקבעה העדפה מתקנת לנשים ומיעוטים כך שבסוף הליך האיוש הנבחרת מנתה 53% נשים ו-10% בני מיעוטים.
ההרשמה למאגר זה נסגרה תוך פחות מחודש, כאשר הגישו את מועמדותם 13,708 אנשים ומתוכם נבחרו 500 מועמדים.
בחירת מועמדים למאגר בפעם השנייה.
במסגרת הפקת הלקחים מהליך האיתור בשנת 2014, הוחלט שבאיתור בשנת 2015, המועמדים ימוינו לפרופילים שונים של תפקידים בדירקטוריון כך שלא כמו בשנת 2014 לא יהיו כולם חלק ממאגר גדול. הפרופילים הם: ניסיון ניהולי-עסקי, מומחיות חשבונאית ומומחיות משפטית. נוסף על תפקידים אלו שאמורים להיות בכל דירקטוריון של חברה נוספו עוד שלושה פרופילים ייחודיים: ניסיון ביטחוני, ניסיון חברתי וניסיון בתחום התשתיות. הניסיון הניהולי הנדרש עלה לשבע שנים.
להליך זה ניגשו 7,100 מועמדים כאשר לבסוף נבחרו 500 שנכנסו למאגר. מתוכם עד כה אוישו מעל 200 משרות בחברות השונות.
ביקורת.
על פעילות משרד האוצר בהקמת נבחרת הדירקטורים נמתחה ביקורת בידי מומחים וחברי הכנסת.
מאידך, מומחים אחרים רואים בה "מסננת שחיתות" והתנועה לאיכות השלטון תומכת בשיטה זו ומבקשת לעגן אותה בחקיקה.
אסטריקס מגלה את אמריקה
אסטריקס מגלה את אמריקה (בצרפתית: La Grande traversée) הוא הספר העשרים ושניים בסדרת ספרי הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". את ספר הקומיקס כתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הספר פורסם לראשונה בגרסה הצרפתית בשנת 1975, ותורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
בשנת 1994 הופץ לראשונה סרט ההנפשה "אסטריקס כובש את אמריקה" שמבוסס על הספר.
עלילה.
למוכר הדגים בסדראלפביתיקס אזלו כל הדגים הטריים, וכהן-העץ של הכפר אשפיקס טוען שבלי דגים טריים הוא לא יכול להכין את שיקוי הפלא שלו, ולכן אסטריקס ואובליקס יוצאים לדוג דגים. במהלך הדיג פורצת סופה אשר גורמת להם לאבד את הרשת וללכת לאיבוד. הם מגיעים לאי, שהוא למעשה צפון אמריקה, המאוכלס בתרנגולי הודו (אותם הם מכנים "גלו גלו" בגלל הקול שהם משמיעים), דובים ואינדיאנים. אסטריקס ואובליקס לא יודעים לאן הגיעו, והם חושבים שהאינדיאנים הם חיילי לגיון רומאים במסווה (לאחר מכן הועלו אפשרויות שהם כרתים, שכירי חרב, תארקיים, יוונים, איברים ונומידים).
האינדיאנים שובים את אסטריקס ומתכננים להקריבו כקורבן, אך אובליקס מחלץ אותו באמצעות תחבולת ציידים וכמה מכות לאינדיאנים.
אסטריקס ואובליקס זוכים בחיבת האינדיאנים, אך לאחר שהצ'יף שלהם רוצה לחתן את אובליקס עם בתו, הם מחליטים לברוח. הם עולים על גבעה ואסטריקס מסמן לספינה עוברת באמצעות לפיד. על הספינה יש אנשי צוות ויקינגים שהצליחו לשוט עד אמריקה. הוויקינגים חושבים שאסטריקס ואובליקס הם תושבים ילידים של אמריקה, והם לוקחים אותם בחזרה למולדת כהוכחה לכך שיש יבשת ממערב לאירופה.
כאשר הספינה מגיעה למולדת הוויקינגים, המנהיג משתכנע לסיפור על אמריקה ומאמין שאובליקס ואסטריקס הם תושבים ילידים. הוויקינגים מתכננים חגיגה, ומתכננים להקריב במהלך החגיגה את אסטריקס ואובליקס. עם זאת, לפני ההקרבה, שבוי גאלי הדובר נורדית מערער את אמונו של המנהיג בסיפור, באומרו שאובליקס ואסטריקס הם גאלים ולא ילידים - כך שהספנים בכלל לא שטו ליבשת חדשה אלא פשוט שטו לגאליה. קטטה המונית פורצת בין הוויקינגים, ובמהלך המהומה שלושת הגאלים נמלטים בסירה. מנהיג הוויקינגים סולח ליורדי הים הוויקינגים מאחר שנהנה בתגרה.
מתברר שהאסיר הגאלי הוא דייג, והוא מסייע לאסטריקס ואובליקס לבצע ולהשלים את משימתם המקורית: לדוג דגים.
ההומור בספר.
הספר מלא ברמיזות וקריצות לארצות הברית והתרבות האמריקאית. למשל:
סצנה מפורסמת המתרחשת פעמיים בספר היא שאסטריקס ואובליקס מנסים להסביר על ידי פנטומימה שהם גאלים, בפעם הראשונה לאינדיאנים ובפעם השנייה לוויקינגים.
מאפיין יוצא דופן בספר זה הוא שהרומאים נעדרים ממנו כמעט כליל.
מסיה 109
מורסקה סובוטה
מוּרְסְקָה סוֹבּוֹטָה (; בהונגרית: Muraszombat, מוּרַסוֹמְבַּט) היא עיר בצפון-מזרח סלובניה, בירת האזור הסטטיסטי פומורסקה, השוכנת סמוך לנהר מורה.
היסטוריה.
אזכור ראשון בכתובים למצודה שהוקמה במקום מצוי במסמך מ-1255. אזכור ראשון ליישוב קיים מ-1348 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
החל מהמאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 הפך השטח לאזור קרבות כאשר כוחות האימפריה העות'מאנית פלשו לשטחי ממלכת הונגריה, כבשו את חבל פרקמוריה, ובהמשך הטילו מצור על וינה.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר השטח לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בהדרגה הפכה מורסקה סובוטה לעיר שוק אזורית. ב-1907 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל, עניין שהוביל להאצת הפיתוח הכלכלי במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר היישוב לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור פרקמוריה, ובכללו העיר מורסקה סובוטה, סופחו להונגריה. באפריל 1945 שוחררה העיר על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה עברה מורסקה סובוטה לחזקת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ולאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי סלובניה.
הקהילה היהודית.
נוכחות יהודים ביישוב מתועדת החל מראשית המאה ה-18. על פי המקורות, מדובר בסוחרים שחלפו במקום ולא בתושבי קבע. קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. ב-1822 התגוררו במקום 13 יהודים. לפי הרישום בפנקסי הקהילות, ככל הנראה הגיעו ראשוני הקהילה מהעיירה שטאדטשליינינג אשר בבורגנלנד. בהמשך, הוקם בית עלמין לקהילה.
בני הקהילה השתייכו לזרם הנאולוגי. ב-1908 הוקם בית הכנסת הקהילתי אותו תכנן האדריכל ליפוט באומהורן. בנוסף הוקמו משרדי הקהילה, מקווה ובית מטבחיים. בני הקהילה היו ברובם סוחרים ואומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים. ב-1921 מנתה הקהילה 175 נפשות. באזור העיר התגוררו 84 יהודים ב-35 כפרים והם נסמכו הלכתית על קהילת מורסקה סובוטה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 169 נפשות. כאמור, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח אזור פרקמוריה להונגריה. במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, גויסו צעירי הקהילה לפלוגות העבודה. ב-26 באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת שבעיר. לפי גרסה אחת, למחרת גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה. לפי גרסה שנייה הוחזקו בבית הכנסת במורסקה סובוטה ומשם גורשו לנג'קניז'ה. בתאריכים 17–20 במאי 1944 גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ. מקצת מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. 41 מיהודי מורסקה סובוטה ניצלו מהשואה. בהמשך, עלו 29 מהם למדינת ישראל.