החברה נוסדה בשנת 1963 במטרה לייצר חלקי רכב עבור חברת הונדה היפנית שהחזיקה כרבע ממניות החברה. בשנת 1970 בנתה החברה את הקטנוע הראשון מתוצרתה. בשנת 1992 החלה בשיווק הקטנועים מתוצרתה תחת המותג "קימקו" כאשר כל תהליך המחקר והפיתוח נעשה על ידה באופן עצמאי. בשנת 2003 מכרה הונדה את כל החזקותיה בחברת קימקו.
משנת 2008 מקיימת חברת קימקו שיתוף פעולה הדוק עם קונצרן ב.מ.וו ומשמשת כספקית המנועים עבור הדגם G450 X של אופנועי השטח שלה. המנוע בן שני הצילינדרים בנפח 647 סמ"ק מתוצרת קימקו משמש גם בדגמים C 650 GT ו- C 600 Sport של ב.מ.וו, וכמנוע עזר עבור דגם הרכב ההיברידי שלה, ה-i3. בשנת 2013 הודיעה חברת קוואסקי כי הדגמים חדשים של קטנועים מתוצרתה ה-J300 וה- J125 מיוצרים בשותפות עם קימקו על בסיס קטנועים שלה, ולמעשה המדובר בדגמים זהים. בשנת 2016 הכריזה חברת קימקו על דגם AK550 קטנוע גדול ומפואר, כמתחרה ישיר של דגם הבורגמן של סוזוקי וה-TMax של ימאהה.
פעילות עסקית.
קבוצת קימקו היא יצרן הקטנועים הגדול ביותר בטאיוואן והחמישית בגודלה בעולם. החברה מייצרת מגוון רחב ביותר של כלים דו-גלגליים קטנים בנפחי מנוע שבין 50 סמ"ק ועד 700 סמ"ק וטרקטורונים בנפח מנוע של עד 750 סמ"ק. עיצוב הכלים כולל עיצובים מודרניים שבהם משולבים מכלולים מכניים בטכנולוגיה מתקדמת, אך גם כלים בעלי עיצוב "רטרו". בנוסף לכך מפתחת ומייצרת החברה מגוון גדול של כלי רכב חשמליים, כיסאות גלגלים ממונעים, אופניים חשמליים לרכיבת כביש ושטח ועוסקת בפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות בתחום החומרים ומערכות הנעה ותמסורת. החברה מנהלת במקביל גם פעילות מימון ופיננסים ענפה.
המשרד הראשי והמפעל העיקרי של קימקו ממוקמים מאז הקמתה בעיר קאוסיונג (Kaohsiung) שהיא העיר השנייה בגודלה בטאיוואן ומשתרעים על שטח של כ-188 אלף מטרים רבועים. נכון לשנת 2016 בחברה מועסקים כ-4,000 עובדים, מהם כ-2,500 בטאיוואן עצמה ובהם 500 אנשי מחקר ופיתוח, והשאר במפעלי החברה בעולם. כלי הרכב מתוצרת החברה נמכרים ב-102 מדינות ברחבי העולם. לחברה יש מפעלי הרכבה ויצור גם באינדונזיה, וייטנאם וסין. חברת קימקו הקימה חברות בנות ליצור והפצה של כלי רכב מתוצרתה במדינות שונות ברחבי העולם ובין היתר בארצות הברית, אוסטרליה, וגרמניה.
חברת קימקו מייצרת כ-570,000 כלים בשנה. מכירות החברה בשנת 2016 עמדו על כ-1.3 מיליארד דולר אמריקני, כאשר כ-7% מהם הושקעו בחזרה בפעילות מחקר ופיתוח על מנת לשמר את מעמדה כגורם מוביל בתחומי פעילותה. קימקו מחזיקה בנתח שוק של למעלה מ-40% בטאיוואן ומובילה במכירות במקטעי ההתמחות שלה, בספרד ובאיטליה. בתחום הטרקטורונים מחזיקה קימקו במקום הראשון במכירות בגרמניה ובצרפת. כ-50% מרווחי החברה נובעים מפעילותה הבינלאומית.
בישראל מיוצגת החברה על ידי חברת עופר-אבניר, ונכון לשנת 2018, הקטנוע מדגם "מובי" בנפח 125 סמ"ק מתוצרת החברה, הוא כלי הרכב הדו-גלגלי הנמכר ביותר בישראל.
נסימה סייפי
נסימה סייפי (נולדה ב-29 באוקטובר 1988) היא אתלטית פאראלימפית מאלג'יריה המתמחה בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל. היא אלופה פאראלימפיית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016) בעלת בשתי מדליות זהב, ו-3 פעמים ברציפות אלופת העולם (2011 - 2015) בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה.
סייפי נולדה במילה, אלג'יריה ב-1988. כשנולדה הייתה שלמת-גוף, אך בעקבות פגיעה ממכונית נקטעה רגלה השמאלית ב-1998. אביה עודד אותה לפתח קריירה באתלטיקה. היא הצטרפה למועדון ספורט לנכים, והחלה אימונים.
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שנערכה באסן הולנד בשנת 2006 סיימה סייפי פעמיים במקום חמישי, בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) סיימה סייפי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.09 מטר ובמקום עשירי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.49 מטר.
אלופה עולם.
הצלחתה הבינלאומית הגיעה באליפות העולם שנערכה בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 2011 לאחר שזכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.99 מטר.
אלופה פאראלימפית.
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה סייפי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.34 מטר.
באליפות העולם שנערכה בליון, צרפת בשנת 2013 זכתה סייפי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בזריקת דיסקוס ובכך הגנה על תוארה ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בשנת 2015 היא זכתה פעם שלישית ברציפות במדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.31 מטר.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.33 מטר. מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.77 מטר, המדליה הפאראלימפית הראשונה שלה בענף זה.
הדמוקרטיה החדשה
פפטידים אנטימיקרוביאלים
וורן פארל
וורן תומאס פארל (באנגלית: Warren Thomas Farrell; נולד ב-26 ביוני 1943) הוא מחנך אמריקאי, אקטיביסט, ומחברם של שבעה ספרים בסוגיות של גברים, אבהות, נשים ומגדר.
פארל התפרסם בשנות השבעים, כשהגן על מטרות הגל השני של הפמיניזם, והיה חבר במועצת המנהלים בניו יורק של ארגון נשים לאומי (NOW). אם כי כיום הוא נחשב בדרך כלל לאביה האינטלקטואלי של תנועת הגברים. פארל דוגל בכך ש"אין צורך בתנועת נשים המאשימה גברים, ולא בתנועת גברים המאשימה נשים, אלא בתנועה לשחרור מגדרי, שתשחרר את שני המינים מהתפקידים הנוקשים של העבר, אל התפקידים הגמישים יותר של העתיד."
ספריו מכסים כעשרה תחומים: היסטוריה, משפטים, סוציולוגיה ופוליטיקה ("מיתוס הכוח הזכרי"); תקשורת זוגית ("נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים", "האיחוד בין אב לבנו"); סוגיות כלכליות ומקצועיות ("למה גברים מרוויחים יותר"); פסיכולוגיה ומשמורת ילדים ("האיחוד בין אב לבנו"); ותהליכי סוציאליזציה ופסיכולוגיה.  ("למה גברים הם כפי שהם", "הגבר המשוחרר")
כל ספריו קשורים למחקרים בנושאי גברים, נשים, וספרו הבא צפוי לצאת ב-2017 ושמו: "משבר הבנים".
חיים מוקדמים והשכלה.
פארל נולד ב-1943. הוא הבכור מבין שלושה, אביו היה רואה חשבון ואימו עקרת בית. הוא גדל בניו ג'רזי. פארל למד בתיכון בית הספר האמריקאי של האג שנה ראשונה ושנייה, ואז סיים את לימודיו בתיכון מידלנד פארק  בניו ג'רזי ב-1961, שבו הוא היה נשיא מועצת התלמידים.
וורן פארל קיבל B.A. מאוניברסיטת מונטקלייר סטייט במדעי החברה ב-1965. כסטודנט, פארל היה סגן הנשיא הארצי של ארגון החינוך הלאומי לסטודנטים, מה שהוביל להזמנתו על ידי הנשיא לינדון ב. ג'ונסון לבית הלבן, לכנס על חינוך.
בשנת 1966 הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת קליפורניה במדעי המדינה ובשנת 1974 דוקטורט באותו תחום לימוד מאוניברסיטת ניו-יורק. בזמן שהשלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ניו יורק, הוא כיהן כעוזר הנשיא של אוניברסיטת ניו יורק.
כמרצה במוסדות אקדמיים.
פארל לימד קורסים באוניברסיטאות שונות ובחמישה תחומים (פסיכולוגיה; לימודי נשים; סוציולוגיה; מדעי המדינה; מגדר וסוגיות בהורות) בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו; בית הספר המקצועי לפסיכולוגיה בקליפורניה; במחלקת לימודי נשים בסן דייגו; בברוקלין קולג';
באוניברסיטת ג'ורג'טאון; האוניברסיטה האמריקאית, ובאוניברסיטת ראטגרס.
יסודות פמיניסטיים.
כאשר הגל השני של הפמיניזם התפתח בשנות השישים המאוחרות, תמיכתו של פארל הובילה את הארגון הלאומי למען נשים בעיר ניו יורק לבקש ממנו ליצור קבוצת גברים. התגובות לקבוצה זו הובילו בסופו של דבר לכך שיצר כ-300 קבוצות נוספות לגברים ונשים, והפך להיות הגבר היחיד שנבחר שלוש פעמים למועצת המנהלים של הארגון הלאומי לנשים בניו יורק (1971-74). ב-1974, פארל עזב את הארגון ואת ההוראה באוניברסיטת ראטגרס כאשר אשתו הפכה לעוזרת פרלמנטרית בכירה בבית הלבן והוא עבר איתה לוושינגטון. מאוחר יותר הם התגרשו.
במהלך תקופת הפעילות הפמיניסטית שלו, כתב פארל מאמרי דעה ל"ניו-יורק טיימס", והופיע לעיתים קרובות "בתוכנית טודיי שואו" "ופיל דונהיו". הוא גם הופיע במגזין פיפל, Parade ובתקשורת הבינלאומית. זה, וגם קבוצות הגברים והנשים שלו, שבאחת מהן השתתף ג'ון לנון, היוו השראה
לכתיבת הספר,
"הגבר המשוחרר". "הגבר המשוחרר" נכתב מתוך נקודת מבט פמיניסטית, ומציג משפחה וסידורי עבודה אלטרנטיביים, שיכלו לאפשר בקלות רבה יותר לנשים גם לעבוד, ולגברים גם לטפל בילדים. בספרו הגבר המשוחרר, פארל החל ביצירת מושגים מקבילים לחוויה הגברית, במקביל לאלו של החוויה הנשית.
לדוגמה: לחוויה הנשית כאובייקט מין, פארל טבע את המושג המקביל: אובייקט הצלחה, לחוויה הגברית.
כדובר, פארל היה ידוע ביצירת השתתפות הקהל בחוויות של היפוך תפקידים, כדי לאפשר לשני המינים "לצעוד מייל בנעלי המין השני." ההתנסויות המפורסמות ביותר שלו היו: "תחרות יופי לגברים" ו"היפוך תפקידים בדייט" לנשים. בתחרות היופי לגברים, כל הגברים מוזמנים לחוות את "תחרות היופי של היומיום שאף אישה לא יכולה להימלט ממנה." ב"היפוך תפקידים בדייט", כל אישה עודדה "להסתכן בכמה מתוך 150 הסיכונים לדחייה שגברים לרוב חווים משלב קשר העין ועד לסקס."
שילוב סוגיות גברים לתוך סוגיות מגדר.
בראיון ב-1997, פארל הצהיר כי: