הפגיעה היא פעילות של נוגדנים עצמיים מסוג IgG ומערכת המשלים כנגד אנטיגן הנקרא בולוס פמפיגואיד המצוי בשכבה החלבונית המחברת בין תאי העור לשכבת הבסיס של העור (המידסמוזום). התגובה בין הנוגדן לאנטיגן גורמת לשפעול מערכת המשלים ולימפוציטים הגורמים להפרשת אנזימים פרוטאוליטיים (אנזימים הורסי חלבונים) ההורסים את הרקמה הבסלית (שכבת הבסיס).
טיפול.
בדומה לפמפיגוס המחלה מטופלת בתכשירים העובדים על דיכוי מערכת החיסון וסטרואידים אך במינון נמוך יותר.
לעיתים משלבים עם הטיפול המדכא את מערכת החיסון גם טיפול אנטי דלקתי כדי לייעל את הטיפול (יצירת סינרגיה).
SECAM (ראשי תיבות של Systeme Electronique Couleur Avec Memoire) היא שיטת שידור טלוויזיה המקובלת במדינות ברית המועצות לשעבר, צרפת ומספר מדינות באפריקה.
טכנולוגיית ה-SECAM פותחה בצרפת, והוכנסה רשמית לשימוש ב-1 באוקטובר 1967 על ידי הערוץ השני - Chaine 2 - של שירות השידור הצרפתי ORTF מה שהפך ברבות השנים לערוץ המסחרי France 2.
הרזולוציה בשיטת שידור זו היא 720x576, בדומה ל-PAL.
גלשן רוח
ורנסי
התניה
הרמז
הֶרְמֵז (כתוב גם ארמז ובלעז אָלוּזְיָה, allusion) הוא רמיזה באמצעות מילה או ביטוי המופיעים בתוך יצירה כלשהי אל מקורות אחרים בספרות, בקולנוע, מוזיקה, או אל אירועים היסטוריים. כך נוצר קשר בין היצירה הרומזת ליצירה או לאירוע הנרמזים. קשר זה מעשיר את מרקם היצירה הרומזת, מרחיב ומעמיק את משמעותה.
בספרות ובאמנות.
בשירה, שבה מועבר המסר תוך שימוש במספר מילים קטן יחסית, נושא לעיתים ההרמז חלק נכבד ממשמעות היצירה. כך, לדוגמה, בשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה", היא פונה אל אהובהּ: . כך, מחברת רחל המשוררת בינה לבין רחל מספר בראשית ומביעה תקווה כי סיפור אהבתה יסתיים בדרך דומה לזה של רחל המקראית - בהתאחדות עם האהוב. בגרסתו המוקדמת של השיר היה ההרמז אחר - לסולוויג, אהובתו של פר גינט; רחל שינתה את השורה לדמותה של רחל, וזאת בעקבות הערה של אחותה.
אחת מיצירות הספרות הידועות ביותר בגודש ההרמזים מאוצר התרבות העולמית היא "יוליסס" מאת הסופר האירי ג'יימס ג'ויס, שיצאה לאור ב-1922. היצירה נחשבה מהפכנית לתקופתה; היא נכתבה בסגנון זרם התודעה ובישרה את ה בספרות.
הרמזים בין יצירות קולנועיות קרויים "הומאז'" (מחווה קולנועית), ובתרבות רווחים הרמזים לביטויים ידועים מפי אנשי שם, והעושה בהם שימוש מנכס לעצמו את יוקרתם. שימוש יתר בהרמזים ("מלכוד 22"; "15 דקות התהילה") הופך אותם במרוצת הזמן לקלישאות.
במוזיקה.
גם במוזיקה ניתן למצוא שימוש של יוצרים ומלחינים בהרמז, ממוצרט (לפחות) ועד הביטלס ושלומי שבן.
דוגמה נאה להרמז מוזיקלי אצל הביטלס ניתן למצוא בשיר In My Life מהאלבום Rubber Soul. בדקה ה-1:45 של השיר, ניתן לשמוע אינטרלוד אינסטרומנטלי בכלי מקלדת. הן הגוון והן הסגנון המוזיקלי של האינטרלוד מהווים הרמז לסגנון המוזיקלי של הבארוק (ובייחוד זה של י.ס. באך), אף על פי שהמוזיקה אינה מהווה ציטוט מפורש, ואף האינטרלוד עצמו אינו מנוגן בכלי-מוזיקלי מן העבר - הגוון ה'עתיק' מושג באמצעים טכנולוגיים חדישים יחסית. בהקשר של השיר, מעלה ההרמז המוזיקלי אסוציאציות של התרפקות סנטימנטלית על העבר, של נוסטלגיה - העבר ההיסטורי מומחש באמצעות העבר המוזיקלי.
הרמז מקראי.
הרמז מקראי הוא שימוש בטקסט כתוב, לרוב ספרותי, במקורות לשוניים מן התנ"ך אשר לא הפכו למטבע לשון, אך היוצרים קשר אסוציאטיבי ישיר עם הטקסט המקראי. גם התייחסות לתנ"ך ביצירת אמנות לא כתובה עשויה להיחשב הרמז. ההרמז מוסיף רובד נוסף של משמעות לטקסט, ובעזרתו אפשר להעמיק ולהבין את המצב המתואר. ניתן לחשוב גם על התייחסויות לעלילות, לדמויות ולרעיונות שבתנ"ך כאל אזכור מקראי, אך ערך זה לא עוסק בכך.
ניצנים ברורים לתופעה זו ניתן לראות כבר בתנ"ך עצמו, כאשר בספרים מאוחרים כותבי הספרים משתמשים בביטויים ומילים דומות וייחודיות המזכירים מאורעות קודמים יותר בתנ"ך (פעמים אף באותו ספר עצמו יש מאזכרים לסיפורים מוקדמים יותר), הרמזים אלו מוספים נופך רב ומסר סמוי שכותב הספר רוצה להעביר. ההרמזים מהווים קרקע פורייה למדרשי חז"ל ופרשני המקרא. דוגמה טובה לתופעה זו ניתן לראות על ידי השוואה בין סיפור לוט המארח את המלאכים בביתו בסדום (בראשית י"ט) לסיפור פילגש בגבעה (שופטים י"ט), כמו כן השוואה בין שלל הביטויים המקבילים בין סיפור עליית יוסף במצרים בספר בראשית לסיפור אסתר ומרדכי במגילת אסתר.
דוגמה להרמזים מקראיים בספרות המודרנית ניתן לראות בשיר ברית דמים, שבו משובצים הרמזים רבים לסיפורים מקראיים.
דוגמה נוספת: בנובלה "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט נאמר על הדמות הראשית: . המילה האחרונה במשפט - - היא הרמז לתיאור נח במקרא: . ההרמז משמש כאן כדי להעלות על נס את צדיקותו הגדולה של קולהאס. עובדת היותו צדיק בדורותיו כנח שרויה במתח נוקב עם היותו "נורא". ההרמז מסייע אפוא בבניית המתח והניגוד בין שני הקטבים באישיותו של הגיבור הטרגי של היצירה.
ההרמזים המקראיים קיימים ופופולריים כבר שנים רבות. הם היו נפוצים במיוחד בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בהם שירים רבים תובלו בפסוקים תנ"כיים כמעט ככתבם וכלשונם. כך למשל פתח רבי יהודה הלוי את שירו "יפה נוף": המאזכר את הפסוק ; בשני המקרים מדובר על ירושלים. מבין היוצרים העבריים המודרניים שנהגו להשתמש בהרמזים מקראיים בלטו חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת וש"י עגנון.
בתקופה המודרנית לעיתים השימוש בהרמז מקראי מכוון לקורא הבקיא בתנ"ך אך גם שאינו רגיש למסורת, ואינו פוחד לחלל את כבודה. כך, למשל, כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר על המקאמה של חיים נחמן ביאליק אלוף בצלות ואלוף שום:
פעמים רבות ההרמז המקראי משתמש בלשון המקרא, אך הופך על ראשו את הפסוק שבו הוא משתמש. כך רחל המשוררת בשירה "חלום בלהות" כותבת "ארור ארור אשר הרביץ חטאת לפתח לב אנוש", על פי .
הרמזים למקרא משמשים לא רק למטרות אמנותיות. לדוגמה, אפשר לראות שימושים בפרסום, למשל לפסוקים מתהילים בפרסומות (השונות והבלתי תלויות) "זה השער, מאות אלפי צרכנים יבואו בו" ו"אבן מאסו הבונים הייתה לראש פינוק, חפפתי ויצאתי ראש".
סרגיי טאנייב
סֵרְגֶיִי טַאנֶיֶיב (ברוסית: Сергей Иванович Танеев, סרגיי איוואנוביץ' טאנייב) (25 בנובמבר 1856 – 19 ביוני 1915), מתלמידיו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, היה מלחין רוסי, פסנתרן, מרצה למיחבר, תאורטיקן מוזיקלי וסופר.
חייו.
טאנייב נולד ברוסיה הצארית, בעיר עתיקה ולדימיר השוכנת על נהר הקליאזמה (Клязьма), למשפחה תרבותית ויודעת-ספר שמִן האצולה הרוסית. דוֹדנו הרחוק, אלכסנדר טאנייב היה עצמו מלחין, ודודניתו מדרגה ראשונה, אנה ווירוּבּוֹבָה הייתה גבירה בעלת השפעה רבה בחצר הצאר.
הוא החל לנגן בפסנתר עוד בגיל 5 והתקבל לאקדמיה למוזיקה במוסקבה ב-1866 (שנת הקמתה).
בין מוריו היו צ'ייקובסקי, להלחנה, ומייסד האקדמיה ניקולאי רובינשטיין, לפסנתר. טאנייב סיים את לימודיו בשנת 1875 כסטודנט הראשון באקדמיה, שזכה בעיטור הזהב הודות לשני הישגים; ההלחנה הטובה ביותר והביצוע המוצלח ביותר (פסנתר).
באותה שנה (1875) טאנייב החל את ראשית דרכו כפסנתרן קונצרט במוסקבה באשר ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס'. 1 ברה מינור, מאת יוהנס ברהמס. בעת ההיא, היה טאנייב גם סולן הופעת הבכורה במוסקבה של הקונצ'רטו לפסנתר מס'. 1 בסי במול מינור, מאת צ'ייקובסקי.
נראה, שצ'ייקובסקי התרשם לטובה מן הביצוע של טאנייב, כיון שפנה אליו בבקשה לבצע את בכורת הקונצ'רטו מס'. 2 לפסנתר. (לאחר מות צ'ייקובסקי, טאנייב השלים ואף ביצע בנגינת בכורה את הקונצ'רטו מס'. 3 לפסנתר של צ'ייקובסקי).
טאנייב היה קוסמופוליט בדעותיו. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, השתכן למשך 5 שנים בפריז, שם התערה בחוגים האמנותיים והתרועע עם איוון טורגנייב, גוסטב פלובר, סזר פרנק, קמיל סן-סאנס ואחרים.
טאנייב הורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה ושימש בתפקיד מנהל מוזיקלי במשך השנים 1885-1889. השפעתו כמרצה להלחנה ניכרה עד מאוד. בין תלמידיו היו: אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב, ריינהולד גליאר, פול יואון וניקולאי מטנר.
בחודשי הקיץ שבשנים 1895-1896, התארח טאנייב באחוזת יסנאיה פוליאנה, ביתם של הסופר הנודע לב טולסטוי ואשתו סופיה. זו נמשכה אל המלחין, בקשר שהביך את ילדיה והפיח קנאה בלבו של טולסטוי. עם זאת, הקשר עם טאנייב הקל על מצוקת הבדידות שחוותה, כאשר טולסטוי התרחק מחיי-המשפחה והקדיש עצמו למען הפציפיזם האנרכיסטי הנוצרי, שתפס מקום חשוב בשנות חייו האחרונות של הסופר. סיפור התאהבותה של סופיה בטאנייב וביצירותיו מהדהד בסיפורו העמוק והנוקב של טולסטוי, המגולל עלילה בנושא חיי-נישואין: "סונטת קרויצר".
אחרית ימיו של טאנייב התערערה עד מאוד בשל התמכרותו לאלכוהול. הוא נפטר בדִיוּדְקוֹבְוֹ שליד מוסקבה, משלקה בדלקת-ריאות, שתקפה אותו לאחר שנכח בטקס ההלוויה של אלכסנדר סקריאבין, תלמידו.
מוזיאון המוקדש לזכר טאנייב הוקם במקום פטירתו, כמו כן קיימת יחידה המוקדשת לטאנייב במוזיאון צ'ייקובסקי שבקלין.
יצירתו.
סגנונו של טאנייב מאופיין בנטייה אירופאית ובעיקר גרמנית שמקורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה, בשונה מן הרוח הלאומנית הרוסית של האסכולה החופשית למוזיקה של מילי באלאקירב, שהייתה מקובלת ברוסיה של התקופה.