השימוש הקרבי היחיד של הסובייטים במטוס היה ב 1988, במהלך מלחמת אפגניסטן. הם הפעילו מטוסי Tu-22P בקרבת הגבול הפקיסטני לשיבוש מערכי הנ"מ הפקיסטניים והגנת מפציציהם.
תיאור.
הטופולב Tu-22 מצטיין בכנף משוכה לאחור בחדות, בזווית 55 מעלות. שני מנועי הסילון הגדולים, דוברינין VD-7M בדגמים הראשונים וקולסוב RD-7M2 במאוחרים הותקנו זה בצד זה באחורי הגוף משני צידי מייצב הכיוון הגדול. בהמשך למסורת התכנון של טופולב נמצאים כני הנסע הראשיים ב"בתים" גדולים בשפת הזרימה של הכנפיים. הכנף המשוכה לאחור הקנתה למטוס גרר נמוך בשיוט על קולי, אך חסרונה העיקרי היה מרחק נחיתה והמראה ארוך מאוד של המטוס.
בתא הצוות מוקם הטייס מלפנים ומעט שמאלה מהמרכז, מאחוריו מפעיל מערכות הנשק ומתחתיו בגוף המטוס הנווט. הנדסת האנוש בתא הצוות נחשבה לגרועה גם במונחים סובייטיים: הראות החוצה הייתה גרועה והקשתה עוד יותר על נחיתה והמראה בטוחות, והמושבים היו צפופים ולא נוחים לאורך זמן.
החימוש ההגנתי של הטופולב תופעל בידי מפעיל מערכות הנשק וכלל צריח זנב עם שני תותחי Am-23 בקוטר 23 מ"מ ו-250 פגזים לכל אחד. לכיון הצריח נעזר המפעיל במכ"ם PRS-3A "ארגון" קטן כדי לפצות על העדר יכולת הראייה הישירה של המפעיל. תא החימוש העיקרי של המטוס היה בגופו, בין הכנפיים, וניתן היה לשאת בו עד 24 פצצות FAB-500, פצצת FAB-9000 ענקית אחת או מגוון פצצות גרעיניות. בדגם Tu-22K דוגם התא הפנימי לנשיאת טיל Kh-22 "ראדוגה" יחיד הבולט במחציתו מהתא. טיל זה היה כה גדול עד שהשפיע משמעותית על ניהוג המטוס וביצועיו, והיה בנשיאתו סיכון בטיחותי בלתי מבוטל.
מפעילות.
המדינות הבאות הפעילו את הטופולוב Tu-22:
צפע (פירושונים)
לוחם איסוף
אלגוריתמי מונטה קרלו
פארק לאומי גרנד טטון
טופולב Tu-16
טופולב Tu-16 (קוד דיווח נאט"ו: Badger - באדג'ר) הוא מפציץ סילוני דו־מנועי שהיה בשימוש בברית המועצות, בחילות האוויר של חבר המדינות, ועודנו בשימוש בסין בגרסתו הסינית Xian H-6. החל מגרסתו הראשונה ועד גרסתו הסינית, נמצא המטוס בשירות מעל 60 שנה.
פיתוח המטוס.
בסוף שנות הארבעים שאפה בברית המועצות להשתוות לארצות הברית ביכולות ההפצצה האסטרטגית. המפציץ ארוך הטווח היחיד שהיה בשירות הרוסים אז היה הטופולב Tu-4 - גרסה מהונדסת לאחור של ה-B-29 האמריקאי. פיתוח מנוע הסילון מיקולין AM-3 איפשר את יצורם של מפציצים גדולים בעלי מנועי סילון.
בחברת טופולב החלה העבודה על האבטיפוס Tu-88 בשנת 1950. הוא טס לראשונה ב-27 באפריל 1952. לאחר שזכה בתחרות מול האיליושין Il-46, החל יצור המטוס בחודש דצמבר. המטוסים הסדרתיים הראשונים נכנסו לשירות בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1954, וזכו בסימול Tu-16, כמו גם בקוד דיווח נאט"ו 'Badger-A'.
המטוס מאובזר בכנף גדולה ומשוכה לאחור, ושני מנועי סילון מיקולין AM-3 - אחד בכל שורש כנף. הוא בעל כושר נשיאה של פצצת FAB-9000 ענקית במשקל 9,000 ק"ג, או סוגים שונים של חימוש גרעיני לטווח של כ-4,800 ק"מ.
למרות שה-Tu-16 תוכנן כמפציץ לטיסת בגובה רב המטיל פצצות "פשוטות", באמצע שנות ה-50 הותאם לשאת את טילי השיוט הסובייטים הראשונים. הדגם Tu-16KS-1 ('Badger-B') יכול היה לשאת טילי KS-1 "קומֶטה" (קוד דיווח נאט"ו: AS-1 'Kennel') לרדיוס קרבי של 1,800 ק"מ. טילים גדולי ממדים אלו היו זהים במבנם למטוסי מיג-15, ויכלו לשאת ראש קרבי גרעיני או קונבנציונלי לטווח של כ-140 ק"מ. הם היו אמורים לשמש בעיקר לפגיעה בנושאות המטוסים של צי ארצות הברית וספינות גדולות אחרות. גרסאות מאוחרות יותר של ה-Tu-16 הוסבו לשאת טילים חדשים יותר.
העיצוב של ה-Tu-16 שימש בסיס למספר גרסאות איסוף מודיעין, סיור ימי, איסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט), ולוחמה אלקטרונית. סך הכול נבנו 1,507 מטוסים בשנים 1954 - 1962 בשלושה מפעלים ברחבי ברית המועצות. גרסה אזרחית של המטוס, שסימונה טופולב Tu-104, הייתה בשירות חברת ארופלוט. ה-Tu-16 נמכר למצרים, אינדונזיה ועיראק, והיה בשירות חיל האוויר הסובייטי ואוויריית הצי של רוסיה עד שנת 1993.
בשנת 1958 נמסרו מטוסי Tu-16 לצבא הרפובליקה העממית של סין, וחברת המטוסים הסינית Xian (XAC) מייצרת העתק של המטוס תחת הסימול Xian H-6. יותר מ-120 מטוסים מדגם זה עדיין נמצאים בשירות.
במלחמות ישראל.
ערב מלחמת ששת הימים היו במצרים שלוש טייסות מפציצי טופולב 16 שאיימו על ערי ישראל. התכנון המצרי לתקיפת ישראל כלל הטלת טונות רבות של פצצות באמצעותם. ביומה הראשון של המלחמה הושמדו מטוסי הטופולב המצריים בעודם על הקרקע במסגרת מבצע מוקד להפצצת שדות התעופה של מדינות העימות.
ביומה השני של המלחמה חדר מפציץ טופולב Tu-16 עיראקי אחד או שניים לישראל, והטיל פצצות שלא התפוצצו על הרחוב הראשי של נתניה. משם פנה לעבר מגדל העמק וירה בתותחיו על מרכז בקרה של הג"א ועל בסיס רמת דוד. תשע פצצות נוספות הוטלו במבואות עפולה. המטוס נפגע באש תותחי 40 מ"מ וייתכן שנפגע גם מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר ששוגר לעברו ממטוס מיראז' 3 ישראלי. המטוס התרסק בשטח מחנה עמוס בעמק יזרעאל, ובעת התרסקותו גרם למותם של 14 חיילי צה"ל ולפציעת חיילים רבים.
במלחמת יום הכיפורים היו ברשות מצרים 30 מטוסי Tu-16. במהלך המלחמה שיגרו מטוסי הטופולב כ- 25 טילי אוויר-קרקע "קלט" מתוכם שני טילים פגעו במטרתם (ולפי מקורות סובייטיים חמישה טילים פגעו במטרתם ).
טיל אחד שוגר לעבר תל אביב, אך זה הופל על ידי רס"ן איתן כרמי, טייס מיראז' 3. טיל נוסף שוגר באותו היום לעבר יחידת הבקרה של שדה אופיר בשארם א-שייח', השמיד את מכשיר המכ"ם של היחידה והרג 5 מחייליה.
קרדלה
קרדלה (באסטונית: Kärdla) היא בירת מחוז היו והעיר היחידה באי האסטוני היומאה. קרדלה משמשת כיום כבירת הנפה הכפרית היומאה.
גאוגרפיה.
קרדלה מוקפת כולה בידי נפת פהלפה ומפרץ טָרֵסְטֶה. היא ממוקמת בחופו הצפון-מזרחי של היומה. בכיוון דרום-מזרח לעיר נמצא מכתש קרדלה, אשר קוטרו 7 ק"מ והוא בן 455 מיליון שנים בערך (אורדוביק עליון). המכתש אינו נראה מעל פני האדמה. מספר נחלים קטנים זורמים דרך העיר. יש גם בארות ארטזיות בקרדלה.
היסטוריה.
בשנת 1564 מוזכר הכפר קרטילבי Kärtillby לראשונה בכתובים. תושביו היו שוודים. הם הגיעו, ככל הנראה, כבר במאה ה-14 מאזורים דוברי שוודית בפינלנד לאי היומאה.
בשנת 1470 העניק אדון המסדר הליבוני, יוהאן וולטוס פון הרזה, סמכויות נרחבות לתושבים, בעיקר שחרורם ממעמד הצמיתים.
במאה ה-18 השתוללה המגפה השחורה באי. רבים מתושבים קרדלה נספו ובשנת 1810 כמעט ולא נותרו שוודים ביישוב, שנספח תחת השם "קרטלהוף" Kertelhof ליישוב הסמוך פרטסי (Partsi).
קרדלה התפתחה רבות בזכות מפעל טקסטיל שהקימו האחים פטר לודוויג והיינריך גאורג לבית אונגרן-שטרנברג בשנת 1830. האחים היו גרמנים-בלטים וקיבלו סיוע כספי מחברה בטאלין (Clayhills &amp; Co). המפעל העסיק בראשיתו 210 עובדים. המפעל (משנת 1874, Dago-Kertelsche Tuchfabrik) נמנה עם הגדולים בכל אסטוניה ונודע באיכות מוצריו. בשנת 1913 העסיק כ-600 עובדים (כמחצית מאוכלוסיית האי).
בשנים 1860 - 1883 פעל בקרדלה גם מפעל מכונות גדול.
בשנת 1849 נבנה ביישוב גם נמל.
קרדלה הוכרזה כעיר באופן רשמי בשנת 1938.
בית החרושת לטקסטיל הולאם בדצמבר 1940 בעקבות הכיבוש הסובייטי של אסטוניה ושינה את שמו.
בנייני המפעל ההיסטוריים נהרסו ברובם על ידי הצבא האדום בקיץ 1941 במהלך נסיגתו מפני ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות.
במהלך הקרבות בין הצבא האדום לוורמאכט במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, הופצצה קרדלה מן האוויר ועקב כך נהרסו הנמל ובתים רבים.
הבניינים היחידים שנותרו בנמל הישן הם המחסן וחנות הצמר של המפעל.
השחזור של המרינה בקרדלה הסתיים בסוף 2013. במרינה החדשה יכולים לעגון 80 כלי שיט. המרינה מוגנת מרוחות ומציעה מגוון שירותים.
קרדלה שימשה עד לרפורמה המנהלית ב-2017 כנפה עירונית ומשמשת כיום כבירת הנפה הכפרית ().
כיום.
מרכז החיים והבילוי של תושבי האי סובב סביב קרדלה. בעיירה שני מוסדות וותיקים המושכים אליהם תיירים ומקומיים כאחד. לב העיירה - קפה Gahwa המהווה מרכז לאמנים רבים מכל אסטוניה וRannapaargu מסעדה וותיקה במבנה ייחודי השוכן על החוף.
זריקת דיסקוס
זריקת דיסקוס, ענף ספורט אולימפי, אחד ממקצועות הזריקה שבמסגרת ענף האתלטיקה.
זריקת דיסקוס הוא אחד מענפי הספורט העתיקים ביותר והחל עוד במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
בתחרות זריקת דיסקוס המתחרים זורקים דסקה עגולה מעל מגרש מסומן. למנצח מוכתר מי שזורק למרחק הגדול ביותר.
יש הבדל בין משקל הדיסקוס בין תחרות הגברים לתחרות הנשים. משקל הדיסקוס של הגברים הוא 2 ק"ג, ושל הנשים הוא ק"ג אחד.
זורק הדיסקוס אוחז בו ביד אחת מתוחה כאשר היא מורמת לצד גופו, מסתובב סביב עצמו, כדי לתת לדיסקוס תנופה, וזורק את הדיסקוס.
תיאור הדיסקוס.
צידיו של הדיסקוס התקני עשויים אחד החומרים הבאים: פלסטיק, עץ, מתכת, פיברגלס או סיבי פחמן. לעיתים משתמשים בדיסקוס מגומי קשיח.
שולי הדיסקוס עשויים ממתכת, ופנים הדיסקוס אף הוא מתכת, שמהווה את משקל הדיסקוס.
שולי הדיסקוס וצידיו מוכרחים להיות חלקים, ללא בליטות, קצוות חדים, חריצים או שקעים, שעלולים לשמש כאמצעי אחיזה לאצבעות.
חוקים.
את הדיסקוס זורק מתחרה העומד בתוך מעגל בקוטר 2.5 מטר. המעגל נמוך מהרצפה ב-20 מילימטר, ורצפתו בטון. לזורק אסור לצאת מתחום המעגל או לגעת ברגליו ברצפה המוגבהת לפני נחיתת הדיסקוס. על הדיסקוס לנחות בשטח הנוצר מזווית של 34.92 מעלות- ה"סקטור". אזור הזריקה מוקף גדר גבוהה על מנת להבטיח את ביטחון הסובבים.