יהודה גור-אריה (נולד ב-1934 בבסרביה) הוא משורר עברי, מתרגם ועורך. ניצול השואה.
ביוגרפיה.
נולד בבסרביה ב-1934. בילדותו במלחמת העולם השנייה גורש למחנה ריכוז רומני בטרנסניסטריה, ושהה בו שלוש וחצי שנים.
עלה לישראל כנער. היה חבר קבוצת אלומות בעמק הירדן. תושב גבעת שמואל, ובוגר החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
היה עורך במדור הספרותי של העיתון "מעריב" עד פרישתו (1992). עורך כתבי יד, ספרים ועבודות מחקר אקדמיות בעברית. כותב שירה, פרוזה (סיפורים) ורשימות ספרותיות, וכן מאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית והיידית.
מתרגם מן השפות: יידיש, רוסית ורומנית. תרגם עד כה כ-35 ספרים, וכן כ-120 תרגומים אחרים, בכתבי-עת.
מפרסם מפרי עטו בבמות הספרותיות השונות בארץ, כ-130 פרסומים עד כה.
שירו "כפל" הולחן על ידי נחום היימן והתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין.
תרגומים.
מרומנית.
ועוד תרגומים - שירה, פרוזה ומסה – בספרים, בכתבי-עת ובפרסומים ספרותיים.
סולני הבארוק האנגלי
מתילדה
יחידת קישור ללבנון
התרגיל המבריק
שלמה ווארזאגער
שלמה וואָרזאָגער (ווארזוגער) (10 במאי 1917 - 14 בדצמבר 2000) היה סופר ומשורר יידי.
תולדות חייו.
נולד בחלם שבפולין. למד בילדותו ב'חדר' ובישיבה, ואחר כך גם בגימנסיה ריאלית ביידיש. בעת מלחמת העולם השנייה שהה בברית המועצות, שאליה נמלט עם פרוץ הקרבות בין הרוסים לגרמנים.
בשנת 1946, עם תום המלחמה, שב ווארזאגער לפולין, ומשם המשיך למחנות העקורים במינכן, בדרכו לארץ ישראל.
יצירתו.
שירו הראשון, "חיפוש" – כלומר: חיפוש של המשטרה אחר פליט – נדפס ב-1933 בוורשה, בעיתון 'פרייע יוגנד' (יידיש: "הנוער החופשי").
שיריו וסיפוריו של ווארזאגער נדפסו בכל רחבי העולם: במינכן ובוורשה, בבואנוס איירס ובמונטוידאו, בפריז ובתל אביב. ווארזאגער היה בין המשתתפים הפעילים בכתב העת היידישאי "די גאלדענע קייט" (יידיש: "שלשלת הזהב"), שיצא לאור שנים ארוכות בישראל.
מיצירתו הענפה של ווארזאגער תורגמו לעברית שלושה ספרים.
נפטר ב-14 בדצמבר 2000.
סנטיאגו אסקרו
סנטיאגו (סנטי) אסקרו מרין (בספרדית: Santiago Ezquerro Marín; נולד ב-14 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
אסקרו החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת אוסאסונה, עת זו הייתה בליגה הספרדית השנייה, בגיל 18 (עונת ). אחרי עונה מוצלחת בה שיחק 38 משחקים וכבש 8 שערים, הוא נרכש על ידי אתלטיקו מדריד. בתחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, שם הצטיין עם 11 שערים ב-34 משחקים, אך קיבל הזדמנויות ספורות בקבוצה הבכירה של המועדון. לאחר זמן מה עבר למיורקה, שם רשם 14 הופעות ו-6 שערים. לבסוף, המועדון אתלטיק בילבאו החזיר את אסקרו למחוז הבסקים, עם פתיחת עונת 98-99.
במשך 7 עונות מעת שהצטרף לבילבאו אסקרו הפך לאהוב הקהל והצטיין עם 45 שערים ב-222 משחקים, כולל 11 שערים בעונת - הטובה ביותר שלו בקריירה. בבילבאו אסקרו הרבה לשחק כקיצוני שמאלי ולעיתים כחלוץ. בפתיחת עונת עבר לברצלונה, אך זכה לדקות משחק מועטות בעונתו הראשונה בקבוצה. לאחר שתי עונות בהן מיעט לשחק, עזב אסקרו את ברצלונה לאוסאסונה.
אליאס ח'ורי
אליאס ח'ורי (בערבית: الياس خوري) (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא סופר, מחזאי, מבקר, אינטלקטואל ופעיל פוליטי לבנוני.
עד כה פרסם עשרה רומנים, אשר תורגמו למספר שפות זרות וכתב שלושה מחזות. עורך את מוסף התרבות בעיתון הלבנוני היומי "א-נהאר" ומלמד באוניברסיטת ניו יורק.
חיים וקריירה.
אליאס ח'ורי נולד למשפחה ממעמד-הביניים ברובע הנוצרי בביירות. ב-1967, עת נוצר קיטוב באינטליגנציה הלבנונית עם עלייתה של אופוזיציה בעלת גוון לאומי קיצוני ופרו-פלסטיני, ח'ורי נסע לירדן. בירדן ביקר במחנה פליטים פלסטיני והתגייס לפת"ח, הארגון הגדול ביותר בתנועת השחרור הפלסטינית. ח'ורי עזב את ירדן ב-1970 לאחר אירועי "ספטמבר השחור"' בהם כוחות הגרילה הפלסטינים בממלכה נפגעו קשות. הוא נסע לפריס כדי להמשיך בלימודיו. בפריס כתב דיסרטציה (חיבור מדעי המוגש לשם קבלת תואר דוקטור) על מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1860. לאחר שובו ללבנון עסק במחקר עבור "מרכז המחקר של הארגון למען שחרור פלסטין" בביירות. היה פעיל במלחמת האזרחים הלבנונית שפרצה ב-1975, אז נפגע קשה ואיבד את מאור עיניו באופן זמני.
מעורבותו הראשונה של ח'ורי בנוף הספרות הערבית הייתה כחבר דֵסק (צוות) העריכה בעיתון "מוואקיף", אליו הצטרף בשנת 1972. חבר נוסף שהצטרף אחר-כך למערכת העיתון הוא המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש.
בשנים 1975–1979 ערך את "שואון פלסטין" (עניינים פלסטיניים) יד אחת עם מחמוד דרוויש ובשנים 1981–1982 ערך את "אל-כרמל". בשנים 1983–1990 היה העורך הראשי של מדור התרבות ב"אל-סַפיר". את מוסף התרבות של "א-נהאר" הוא עורך מאז הופעתו מחדש עם סיום מלחמת האזרחים.
בין 1993 ל-1998 ניהל את "תיאטרון ביירות".
ח'ורי לימד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, באוניברסיטה האמריקאית בביירות, באוניברסיטה הלבנונית, באוניברסיטה הלבנונית-אמריקאית ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא זוכה פרס הרומן הערבי לשנת 2008.
עבודתו הספרותית.
הרומנים של ח'ורי מצטיינים בגישתם המורכבת לנושאים פוליטיים כמו גם לשאלות יסוד בדבר ההתנהגות האנושית. שיטתו האֶפִּית נוטה לערב מונולוג פנימי, שלעיתים מגיע לשיא בפרץ של תודעה. בעבודותיו האחרונות הוא פנה להשתמש באלמנטים מן השפה הערבית המדוברת, אף על-פי שהרומנים נותרו בעיקרם כתובים בשפה הספרותית. שימוש בניב המדובר מוסיף לאמינות ולנגישות של סיפוריו. בעוד שימוש בשפה המדוברת נפוץ יחסית בדיאלוגים בספרות הערבית המודרנית, ח'ורי משתמש בה גם בעלילה המרכזית, צעד חריג אולם מזוהה מאוד עם שיטתו של ח'ורי.
ספרו "באב אל-שמס" הוא רומן אֶפִּי המביא את סיפורם של פליטים פלסטינים בלבנון אחרי "הנכבה" ב-1948. לאליאס ח'ורי חשוב להחיות את הזיכרון ובתוך כך ללמד את ההיסטוריה של עמו שידע בעשרות השנים האחרונות לא מעט משברים, פירוד וצער.
"כמו "באב אל ואד / לנצח זכור נא את שמותינו", גם לצד השני במלחמת השחרור יש זיכרון.. "באב אלשמס" עוסק בנכבה. ב–1948, שעבור דרי מחנה פליטים לבנוני היא שואה. נראה אתכם משכנעים אותם שהם טועים."
מתוך "גאוגרפיה של מילים", אריאנה מלמד.
הבמאי המצרי יוסרי נסראללה עיבד את הספר לסרט שהשתתף בפסטיבל קאן (2004) והוקרן גם במסגרת פסטיבל ירושלים.
בריאיון לעיתון הישראלי "ידיעות אחרונות", שהתקיים לאחר הדפסתו של התרגום העברי ל"באב אל-שמס", אמר ח'ורי:
"בעבודתי על הספר גיליתי שה"אחר" הוא הראי של ה"אני" ומאחר ובמשך חצי מאה כתבתי על החוויה הפלסטינית, בלתי אפשרי לקרוא אותה בלי הראי של ה"אחר" הישראלי. לכן, כאשר כתבתי את הרומן השתדלתי לעקור לא רק את הסטריאוטיפ הפלסטיני, אלא גם את הסטריאוטיפ הישראלי כפי שהוא מוצג בספרות הערבית..
הישראלי אינו רק השוטר או הכובש. הוא ה"אחר" שגם לו יש חוויה אנושית ועלינו ללמוד על חוויה זו."
עבודותיו של ח'ורי תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, עברית, איטלקית ושוודית.
מעורבות פוליטית עכשווית.
מוסף התרבות ב"א-נהאר" בעריכתו של חורי הפך ל"שופר האופוזיציה" שנותן ביטוי להיבטים השנויים במחלוקת לגבי בנייתה המחודשת של ביירות בהנהגתו של איש העסקים והפוליטיקאי רפיק אל-חרירי בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים. הריסתם של שרידי המורשת הארכאולוגית באזור ה"בּוּרג'" וכמו כן הריסתו של הרובע היהודי בשדרת "עודאי אבו ג'מיל" עוררו תרעומת מיוחדת.
במרס 2001 חתם ח'ורי יחד עם מחמוד דרוויש ושנים-עשר אינטלקטואלים נוספים על גילוי-דעת המבטא התנגדות לקיומו של כנס הכחשת השואה שנערך בביירות. הצהרה זו זכתה לשבחים מפי שגריר ישראל בצרפת בעיתון הצרפתי "לה-מונד". ח'ורי זעם על תגובתו של השגריר וביקר את שיטת הדיכוי בה נקטה ישראל כלפי האינתיפאדה ושאיפת העצמאות הפלסטינית.
ח'ורי, יחד עם סמיר קאסיר, אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים נוספים יסד את "תנועת השמאל הדמוקרטית".
בקיץ 2009 התראיין ח'ורי לגיליון החמישי של כתב העת לשירה וביקורת דקה, והפתיע בהכריזו על זהותו כ"יהודית". ח'ורי הבהיר כי לא התכוון לזהות יהודית-לאומית, כי אם לזהות יהודית מתוך עמדה ביקורתית של תפיסת האדם בחולשותיו ועל הפגיעות שבו. הריאיון עם המשורר והעורך ערן צלגוב אף תורגם לערבית וראה אור במצרים במוסף הספרות של עיתון אח'באר אל-יום (أخبار اليوم) בגיליון הראשון של יולי 2009.
קישורים חיצוניים.
פרקים מספריו
הגנב מבגדאד (סרט)
הגנב מבגדאד הוא סרט קולנוע בהפקתו של אלכסנדר קורדה, שיצא לאקרנים בשנת 1940. הסרט היה אמור להיות חידוש לגרסה קודמת של דאגלס פיירבנקס משנת 1924, אך למרות זאת השוני בין שני הסיפורים הוא ניכר: דמותו של פיירבנקס מהסרט המקורי פוצלה בגרסה זו לשתי דמויות שונות, הנסיך אחמד והנער הגנב אבו, ולעלילה התווספו דמויות מפתח חדשות.
בזמן יציאתו נחשב הסרט ליקר ביותר שהופק אי פעם. הצילומים החלו בצפון אפריקה, אך עקב מלחמת העולם השנייה שהתפשטה לכיוון אפריקה עברו הצילומים לארצות הברית.
תקציר העלילה.