בבית החולים, שרה פוגשת את קתרין מרפי (קלי מקגיליס), התובעת במקרה. למרות ששרה מצליחה לזהות את התוקפים שלה, קתרין לא מתרשמת ממנה לטובה, ורוצה לסגור את התיק מכיוון ששרה הייתה שיכורה ולבושה, בעיניה, באופן פרובוקטיבי, עם מחשוף.
שרה מתעקשת שהתיק יתקדם, וקתרין מגיעה עם שלושת האנסים לעסקת טיעון על סעיף מופחת עם עונש מאסר מינימלי. שרה זועמת על כך, ומרגישה שמאשימים אותה בפשע שבוצע בה, וששוללים את זכותה להציג את סיפורה בפני בית משפט. היא מתעמתת עם קתרין, וצועקת עליה שבזמן שאנסו אותה שלושה גברים על מכונת הפינבול, כל הקהל מסביב הריע ועודד את האנסים, ושלא אותה קתרין צריכה לשפוט.
כשהיא חוזרת הביתה לקרוואן שבו היא חיה עם בן זוגה, לארי וכלבתה סיידי, היא שוקעת בדיכאון מהטראומה, וגוזזת את שערה, לארי לא מגלה כלפיה אמפתיה, ומנסה לשכנע אותה לשכב איתו. היא מסרבת, ובזעם, אומרת לו להסתלק ולא לחזור. למחרת, בחנות תקליטים, גבר ניגש אל שרה ומנסה להתחיל איתה באופן גס ובוטה, וממשיך להטריד אותה גם כשהיא מנסה לברוח ממנו. הוא מגלה לה שהוא היה אחד מהצופים באונס שלה, ושואל אותה בצחוק, "רוצה לשחק פינבול?". שרה מאבדת את עשתונותיה, נכנסת למכוניתה, ומתנגשת בטנדר של הגבר המטריד. שניהם נלקחים לבית החולים עם פציעות קלות.
קתרין מגיעה לבית החולים, אכולת רגשות אשם שלא התייעצה עם שרה לפני שסגרה עסקה עם האנסים. היא נחושה עכשיו בדעתה לתבוע את המעודדים למעשה בשידול פלילי. כך, האונס יירשם בפרוטוקול, והאנסים ירצו את העונש המרבי לפשע המינורי יחסית במסגרת עסקת הטיעון. עמיתיה בפרקליטות חושבים שהשתגעה, ואינם מסייעים לה, אך שרה וחברתה סאלי נרתמות לעזרתה. סאלי היא מלצרית בבר שבו התרחש האונס, והיא מזהה את המעודדים עבור קתרין, שמגישה נגדם כתב אישום.
המשפט מתחיל ברגל שמאל, כאשר קתרין מחליטה שסאלי לא תוכל להעיד מכיוון שהיא ראתה את שרה מפלרטטת עם אחד האנסים מוקדם יותר. אך היא מצליחה למצוא את הבחור שהתקשר למשטרה, קנת', סטודנט באוניברסיטה הסמוכה. קנת' אינו רוצה להעיד; מסתבר שאחד האנסים הוא חבר שלו. הוא טוען שזו לא אשמת הקהל בבר. "זה היה כמו הצגה, הם צפו. זה לא כזה עניין". אך כשקלי משמיעה לו את ההקלטה שלו לקו החירום, והוא שומע את הזעזוע שחווה באותו הערב בזמן אמת, הוא מסכים להעיד.
במשפט, שרה מספרת בפרטי פרטים את כל ההתרחשויות של אותו לילה, כיצד זה אחר זה אנסו אותה שלושת הגברים, וכיצד הקהל קרא להם קריאות עידוד. הסרט מציג את כל זאת לצופים הקולנועיים בפלאשבקים, בהם רואים כיצד האחד מסייע לשני להצמיד אותה למכונת הפינבול בזמן האונס, וגברים בבר צועקים "תגרום לה לגנוח!" ו"תכניס לה!" וגם "אחת, שתיים, שלוש, ארבע! אנוס את הכוּס הזה עד שיפצע!"
הסרט מסתיים בניצחון לשרה, כאשר שלושת הנאשמים מורשעים. היא חוזרת לקרוואן שלה, וחוגגת עם סיידי הכלבה.
המקרה של קלי מקגיליס.
ב-1982 קלי מקגיליס הותקפה, נשדדה ונאנסה בביתה בידי לירוי ג'ונסון, פושע מין ששוחרר זמן קצר לפני כן מכלא נוער. בגלל גילו הצעיר, על אף הרשעתו בתקיפתה, הוא ריצה עונש קצר למדי של כשלוש שנים. נגד שותפו לפשע, שהיה בגיר, לא נמצאו מספיק ראיות כדי לתבוע אותו לדין. חוויה זו הביאה את מקגיליס לבקש את התפקיד של התובעת קתרין מרפי, למרות שהיא לוהקה בתחילה דווקא לתפקיד שרה טוביאס. לירוי ג'ונסון ריצה מאסר נוסף בגין איומים נגד רונלד רייגן וג'ורג' בוש, ומאוחר יותר נידון לחמישים שנות מאסר בגין שני מעשי אונס נוספים.
ביקורת ופרסים.
הסרט הכניס סך הכל $32,078,318 בקופה בארצות הברית. הוא גרף ביקורות חיוביות, עם דירוג של 95% באתר Rotten Tomatoes.
רוג'ר איברט כתב שמוסר ההשכל של ההליכים המשפטיים המתוארים בסרט הוא "אולי המסר הכי חשוב שיש לסרט הזה להציע... שהטרדה מינית מילולית, בין אם היא מתקיימת בצורה גסה בחדר אחורי בפאב, או בין אם היא מרומזת בסיטואציה יומיומית, היא סוג של אלימות - כזו שאינה משאירה סימנים נראים לעין אך בכל זאת יכולה לגרום לקורבנותיה לחוש אי-יכולת לנוע בחופשיות ובקלות בחברה. זהו סוג של כליאה."
הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 1989.
ג'ודי פוסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, אשר הייתה מועמדות האוסקר היחידה שזכה בה "הנאשמים", מצב שלא קרה מאז 1957 כאשר ג'ואן וודוורד זכתה עבור הסרט שלוש פנים לחוה. אך מאז, קרה הדבר מספר פעמים - כשקתי בייטס זכתה עבור תפקידה בסרט מיזרי, כשג'סיקה לאנג זכתה עבור שמיים כחולים, כששרליז ת'רון זכתה עבור מונסטר, וכשג'וליאן מור זכתה עבור עדיין אליס.
קורט פון דר שוואלרי
צ'ארלס קוגלין
צ'ארלס אדוארד קוגלין (באנגלית: Charles Edward Coughlin, 25 באוקטובר 1891 — 27 באוקטובר 1979), היה כומר קתולי אשר בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הטיף את דעותיו, בנושאים חברתיים וכלכליים, כולל דעות אנטישמיות חריפות, באמצעות תחנת רדיו פופולרית, שהיו לה עשרות מיליוני מאזינים בארצות הברית ובקנדה, וכן על ידי ביטאונו "צדק חברתי" (Social Justice). הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה כצד לוחם פעיל, הובילה להפסקת הפצת דעותיו, המצדדות במדינות הציר, בלחץ הממשל.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
צ'ארלס קוגלין נולד בהמילטון שבקנדה להורים ממוצא אירי-קתולי. בשנת 1911 הוא למד בקולג' הקתולי סנט מייקל'ס (St. Michael's College) שבטורונטו, אשר הופעל על ידי 'האבות הבזיליאנים' (Basil), ארגון נוצרי-קתולי אשר הקדיש עצמו לחיים פשוטים, מצד אחד, ולחינוך, מצד שני. לאחר מכן הוא פנה לסמינר לכמרים, אף הוא מטעם הבזיליאנים, והוסמך ככומר ב-1916. לאחר הסמכתו פנה ללמד באסמפשן קולג' (Assumption College) שבווינדזור (כיום חלק מאוניברסיטת וינדזור). בשנת 1923 עזב קוגלין את 'האבות הבזיליאנים', עקב שינוי כיוון שחל באותו ארגון, אשר קוגלין סירב לאמץ. בנוסף, קוגלין גם עקר מקנדה לארצות הברית, השתקע בעיר דטרויט (הסמוכה מאוד לגבול קנדה בכלל, ולווינדזור בפרט), והתקבל כחלק מן ההיררכיה הכנסייתית המקומית. לאחר שהוצב בכמה מקומות כהונה, התמקם לבסוף בשנת 1926 ברויאל אוק (Royal Oak) שבמישיגן.
שידוריו.
באותה שנה, כתגובה לאיומים על כנסייתו מצד הקו קלאקס קלאן, קוגלין החל לשדר תוכנית רדיו בת שעה אחת לשבוע. בשנים הראשונות, בהן שידר בתחנת רדיו מקומית, תוכניתו עסקה בעיקר בענייני דת. מינואר 1930 ואילך, זמן קצר לאחר שהחל השפל הגדול, החל קוגלין להידרש גם לנושאים פוליטיים. בנוסף, באותו מועד, בקירוב, הפכה תוכניתו לכלל-ארצית, כאשר החלה להיות משודרת ברשת CBS. תחילה תקף בחריפות את הסוציאליזם ואת הקומוניזם מבית מדרשה של ברית המועצות. עם זאת, קוגלין תקף גם את הקפיטליזם, אשר החמדנות ותאוות הבצע הנלוות אליו הן שמעלות את קרנן של אותן אידאולוגיות. לדבריו, הוא מקדיש את חייו כדי לקעקע הן את הקפיטליזם, אשר שודד מן העובד את הטוב שבעולם, והן את הקומוניזם - אשר שולל את האושר שבעולם הבא... בשנת 1931 הסירה CBS את חסותה לשידוריו, כיוון שקוגלין סירב לדרישת הרשת לביקורת מוקדמת של דבריו בטרם שידור. במקום זאת, הוא הצליח לאסוף כסף על מנת לשדר בתחנת רדיו משלו, ואף להגיע כך לעשרות מיליוני מאזינים. במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1932, קוגלין היה תומך נלהב של פרנקלין רוזוולט. לאחר שרוזוולט אכן ניצח, קוגלין הביע תמיכה נלהבת בניו דיל. בשנים 1934–1935 שינה קוגלין את טעמו והפך למבקר חריף של רוזוולט. כעת ראה את פעולותיו כלא-חוקתיות וכקפיטליסטיות-במסווה, וכן, שאינן רדיקליות דיין. רוזוולט תואר כ'כלי שרת של וול סטריט' אך בה בעת, גם כלי שרת של הקומוניזם, שתי פניו החילוניות של השטן, לדעתו. בשנת 1938 קוגלין החל לצדד בשידוריו במדינה אוטוריטרית וקורפורטיבית.
תנועה פוליטית וביטאון.
ב-1934 ייסד קוגלין את 'האיחוד הלאומי למען צדק חברתי' (National Union for Social Justice). התנועה הקיפה בשיאה כ-7.5 מיליון חברים. שידוריו של קוגלין, וכן ביטאון התנועה "צדק חברתי", אשר החל לצאת לאור במרס 1936, קידמו את עמדותיה. התנועה, בצוותא עם תנועות נוספות, הקימה את 'מפלגת האיחוד' (Union Party) אשר התמודדה בבחירות לנשיאות של 1936. 'מפלגת האיחוד' לא הצליחה להטביע חותם, כיוון שמועמדה, ויליאם למקה (Lemke) קיבל 892,378 קולות, ולא זכה ברוב באף אחת מן המדינות. גם הרעיון ולפיו עצם הצגת המועמדות ימשוך בוחרים מן המפלגה הדמוקרטית של רוזוולט, ובעקיפין תגדיל את סיכויי המועמד הרפובליקני, לא זכה להצלחה, עת רוזוולט זכה פעם נוספת. ב-1937 התנועה התפרקה, אך הביטאון המשיך להופיע, וכ-2,000 כנסיות היו מוכנות להפיצו, כמו גם האיגוד הגרמני אמריקאי.
'החזית הנוצרית'.
ב-23 במאי 1938 קרא קוגלין בעיתונו למסע צלב כנגד "המהפכנים האדומים האנטי-נוצרים". כמענה לקריאתו נוסדה 'החזית הנוצרית' (Christian Front), אשר עסקה בהפצת "צדק חברתי", בניסיונות לארגן חרמות כנגד עסקים יהודיים, במצעדים, וכן בניסיונות לפעול נגד עבודה מאורגנת, או לפחות להחליף מנהיגי עובדים אם נתפסו כ'יהודים' או כ'אדומים'. בין חברי 'החזית' היו כ-400 שוטרים ממשטרת ניו יורק. עם זאת, אף שזו שאבה במוצהר את השראתה ממנו, קוגלין עצמו לא היה מעולם חבר ב'חזית'. 'החזית' פעלה עד 1940.
ענייני חוץ ואנטישמיות.