בטי, אמריקאית גרושה ואם לשני בנים, הכירה את מודי (קיצור שמו -סייד בוזורג מחמודי) בבית חולים. הקשר ביניהם התהדק, מודי טיפל וסעד אותה ולאחר מכן הם נישאו. בטי ומודי ניהלו חיי נישואים שגרתיים ונולדה להם בת. לאחר שמודי מפציר בבטי, היא מסכימה שיבקרו למשך שבועיים בלבד במולדתו איראן כדי להכיר אותה ואת בתם מהתוב למשפחתו. בתום שבועיים באיראן, מודי מודיע לבטי כי הם יישארו באיראן לתמיד.
התקופה הייתה תחילת שלטונו של ח'ומייני, שהתאפיינה במעבר מהיר מהחוק האזרחי לחוק האסלאמי הקיצוני. בתקופה זו המשטרה החשאית החלה לעצור אזרחים שנהגו שלא על פי חוקי האסלאם ובעיקר נשים שלא לבשו צ'אדור (גלימה ארוכה שחורה שמכסה את הגוף כולו, בדומה לבורקה). על פי החוקים החדשים הנשים והילדים הפכו לרכושו של הגבר שהיה רשאי לצוות עליהם את רצונו ואף לנקוט כלפיהם באלימות.
מודי החל לנקוט כלפי בטי באלימות והחזיק בה ובמהתוב שהייתה בת 5 בהסגר. הוא הרשה להן לצאת מהבית בליווי צמוד בלבד. הכבוד שרחשה בטי לבעלה נעלם והיא החלה לנטור לו טינה. לאחר 18 חודשים בתנאים קשים, בטי ומהתוב הצליחו להימלט דרך ההרים והגיעו לטורקיה שם נעזרו בשגרירות ארצות הברית.
בטי מחמודי לאחר הבריחה.
מחמודי חזרה למשפחתה וכתבה את ספרה על החיים באיראן. היא השתתפה בהרצאות על ילדים חטופים והשתתפה בהכנת סרט שנעשה על פי סיפור חייה בשנת 1990. הסרט צולם בישראל (בתל אביב ביפו העתיקה ובעכו בחאן אל-עומדאן) במשך שבעה שבועות. כוכבת הסרט, שגילמה את בטי מחמודי, הייתה סאלי פילד.
לאחר מכן הוציאה מחמודי ספר נוסף בשם "למען אהבת ילדי" שהוא סיפור ההמשך של "לא בלי בתי". הספר מספר על המאורעות אחרי שחזרה למשפחתה בארצות הברית, על הפחד שמודי יחזור, על מסעותיה בעולם לקידום הספר, ועל האנשים שפגשה במהלכם.
ואן היילן
ואן היילן (באנגלית: Van Halen) הייתה להקת הארד רוק אמריקנית. נכון ל-2007, נאמד היקף המכירות של אלבומי הלהקה בכ-80 מיליון עותקים, 56 מיליון מהם בארצות הברית. שניים מאלבומי הלהקה - "Van Halen", אלבום הבכורה מ-1978, והאלבום "1984" (כולל הסינגלים "Jump" ו-"Panama"), מאותה השנה, היו הצלחות מיידיות וכל אחד מהם נמכר בעשרות מיליוני עותקים. בשנת 2007 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה על ידי האחים אלכס ואדי ואן היילן בקליפורניה בשנת 1972. בהמשך הצטרפו אליהם הבסיסט מייקל אנתוני והזמר דייוויד לי רות'.
אדי ואן היילן, גיטריסט הלהקה, נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים. הוא פיתח סגנון ייחודי, שהיה שונה מסגנון הנגינה הבלוזי שהיה נפוץ ברוק כבד בשנות ה-70. סגנון הנגינה הייחודי שלו, שהתבסס על פריטה מהירה, טאפינג, והרמוניקס, יחד עם האישיות וההופעה המיוחדת של הזמר דייוויד לי רות', היו ההשראה הכי גדולה לז'אנר הגלאם מטאל שהיה סגנון הרוק הפופולרי ביותר בשנות ה-80. אדי הושפע רבות מסטיב האקט, גיטריסט להקת "ג'נסיס" וסגנון נגינתו שימש לו השראה.
בשנת 1985, לאחר חמישה אלבומים מצליחים, עזב את הלהקה הסולן דייוויד לי רות', בשל חילוקי דעות עם אדי לגבי עתיד הלהקה. הוא פנה לפרויקט סולו יחד עם הגיטריסט הנודע, סטיב ואי. רות' הוחלף בזמר לשעבר של להקת ההארד רוק "Montrose", סמי הייגר, שהיה גם בעל קריירת סולו מצליחה.
בשנת 1997 עזב הייגר את הלהקה, ודייוויד לי רות' שב אליה לזמן קצר, עד שעזב והוחלף על ידי גארי צ'ארון, סולנה של להקת "אקסטרים". ב-1998 הוציאה הלהקה את אלבומה "Van Halen III" שהיה כישלון מסחרי. לאחר סיבוב ההופעות שליווה את האלבום, עזב צ'ארון את הלהקה.
ב-2004 שב סמי הייגר ללהקה לסיבוב הופעות מצליח. ב-2006 עזב שוב את הלהקה, יחד עם הבסיסט מייקל אנתוני, ודייוויד לי רות' חזר להיות סולן הלהקה. את תפקיד הבסיסט תפס בנו של אדי, וולפגנג ואן היילן, שהיה אז בכיתה י"א.
מייקל אנתוני וסמי הייגר הקימו יחד עם הגיטריסט ג'ו סטריאני והמתופף של להקת "רד הוט צ'ילי פפרז", צ'אד סמית', להקת הארד רוק בשם "Chickenfoot".
בשנת 2007 יצאו חברי הלהקה המחודשת לסיבוב הופעות בארצות הברית שגרף 55 מיליון דולר, במה שהפך לסיבוב הופעות הכי רווחי של הלהקה. הם יצאו להפסקה לכמה שנים, ובשנת 2012 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון מזה 14 שנים, והראשון עם רות' מאז 1984 - "A Different Kind of Truth", שזכה להצלחה גדולה במצעדים בארצות הברית.
ב--6 באוקטובר 2020 גיטריסט הלהקה והדמות המזוהה ביותר איתה, אדי ואן היילן, הלך לעולמו בגיל 65 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ועקב מותו של אדי ואן הילן פעילות הלהקה והניסיונות לאיחודה תמו.
ברנר מקלרבו
תשנ&quot;ג
הטקטיקה והאסטרטגיה צלבנית בארץ ישראל
פיצויים לנפגעי תאונות דרכים
בטא (פירושונים)
טיבריוס גרככוס
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
מסילת הרכבת בין יפו לירושלים נסללה לראשונה בשלהי המאה ה-19. המסילה הייתה בשימוש החל בימי השלטון העות'מאני, במהלך ימי המנדט הבריטי ועד שנת היובל של מדינת ישראל. בשנת 1998 הוחלט להשבית את קטע המסילה שבין תחנת הרכבת ירושלים לבין תחנת הרכבת נען ("קו הרכבת בתוואי נחל שורק"), לאחר שנים של ירידה במספר הנוסעים ולאחר אירועים חוזרים ונשנים של שימוט מהמסילה והארכת זמן הנסיעה בגלל המצב הפיזי הגרוע של פסי הרכבת. מקטע תל אביב-לוד נותר פעיל שנים רבות כחלק מהקו בין לוד לרחובות והקו בין לוד לבאר שבע.
בתחילת המאה ה-21 הוחלט להשמיש מחדש את הקו לירושלים, במקביל להנחת מסילה חדשה בין תל אביב לירושלים בתוואי הקרוב לכביש 1 (קו הרכבת המהיר לירושלים). פרויקט חידוש הקו בתוואי המקורי ספג ביקורת קשה ונחשב לבזבזני ונעדר-תכנון.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה וצימצום תנועת הרכבות, הקו הושבת עד להודעה חדשה. בהמשך החליטה חברת רכבת ישראל לא לשוב ולהפעיל מחדש את הקו לירושלים כקו מסחרי.
ניסיונות שנכשלו.
במשך מאות שנים, עד לאמצע המאה ה־19 הייתה התנועה מאזור החוף והשפלה לירושלים אפשרית אך ורק באמצעות רכיבה על בעלי חיים. רק במחצית השנייה של המאה ה־19 נסללה דרך יפו - ירושלים והוכשרה למעבר עגלות. באימפריה הטורקית החלו להיסלל מסילות ברזל החל מהמחצית השנייה של המאה ה־19, אך מסילות אלו פעלו בשטחה של טורקיה כיום, ובכל המזרח התיכון לא פעל אף לא קו רכבת אחד.
במהלך המאה ה-19 ניסו כמה יזמים להצעיד את המזרח התיכון לעבר הקדמה הטכנולוגית של אותם הימים באירופה ובאמריקה בתחום הסעת המונים - הרכבת. אחד מהם היה קונרד שיק, מיסיונר גרמני שהשתקע בירושלים ועסק בבניין העיר. הוא הרהר ברעיון הנחת מסילה משפלת החוף לירושלים וערך בדיקות היתכנות, אך תוכניתו לא יצאה מן הכוח אל הפועל.
גם משה מונטיפיורי התעניין בהנחת מסילה לירושלים בשנת 1839 במהלך מסעו השני לארץ ישראל. כעבור למעלה מעשור, בשנת 1856, מונטיפיורי הציע להנרי פלמרסטון, ראש הממשלה הבריטי, להקים חברה שתעקור את מסילת הברזל שהקימו האנגלים בחצי האי קרים (במהלך מלחמת קרים) ולהעבירה לשטח האימפריה העות'מאנית. נחתם גם הסכם עם הממשלה העות'מאנית ברוח רעיון זה. בשנת 1857 ערך מונטיפיורי את מסעו החמישי לארץ ישראל. אז הצטרף אליו מהנדס אנגלי מומחה בסלילת פסי רכבת, שסקר את השטח שבין יפו וירושלים. ככל הנראה הוא זה שהציע את התוואי בנחל רפאים שבו נסללה הרכבת שנים לאחר מכן - התוואי תוכנן כך שיידרשו מעט חציבות בהרי ירושלים ושיהיו בקרבתו מקורות מים שיוכלו לצנן את קטרי הקיטור. עם זאת המהנדס גם הזהיר את מונטיפיורי שהנחת המסילה תצריך השקעה כספית נכבדת בשל הטופוגרפיה ההררית של האזור. כשנודע לקונסולים של צרפת ואוסטרו-הונגריה על תוכניתו של מונטיפיורי, הם בעצמם החלו להתעניין ברעיון, כיוון שחשבו שבריטניה עומדת מאחוריו. העות'מאנים הבחינו בהתעניינות המעצמות במסילת הרכבת לירושלים, וצפו שהיא תשמש בעיקר צליינים נוצרים ולא את תושבי האימפריה. בשל כך, ההסכם שנחתם עם מונטיפיורי נגנז וכך גם תוכניתו.
לא רק שיק ומונטיפיורי נכשלו במאמציהם - גם המהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס, שפיקח בהצלחה על מפעלי הכרייה של תעלת סואץ ותעלת פנמה, נכשל בניסיונו להביא את הרכבת למזרח התיכון.
הנחת המסילה.
היזם הירושלמי יוסף נבון, איש ציבור ידוע ביישוב היהודי בארץ ישראל, החל להתעניין בסלילת מערכת רכבות בארץ בשנת 1885. הוא נפגש עם המהנדס ג'ורג' פרנג'יה, שהבטיח לו כי קו רכבת בין ירושלים לשפלת החוף יניב רווח גדול ויצריך השקעה קטנה שתחזיר את עצמה במהירות. נבון חתר להשגת זיכיון מהממשלה העות'מאנית להנחת מסילות רכבת בארץ ישראל, ולשם כך עבר לקונסטנטינופול לשלוש שנים. בסופו של תהליך השתדלות ארוך אצל פקידי הממשלה, הצליח נבון ב-28 באוקטובר 1888 להשיג את הזיכיון. הממשלה העות'מאנית אישרה ליוסף נבון להניח מסילת רכבת מיפו לירושלים וקצבה את הזיכיון להפעילה ל-71 שנים. בזיכיון נכללה גם אופציה למתוח שלוחות מהמסילה לעזה ולשכם. במהלך 1889 ניסה לגייס את ההון הדרוש להנחת פסי הרכבת. הוא הצליח למשוך משקיעים יהודיים מאנגליה ומצרפת, אך ההלוואות שלקח הכבידו על מצבו הכלכלי והוא נאלץ למכור את הזיכיון שהשיג לחברת בנייה צרפתית.