בשנת 1830 יצא גלינקה, בהמלצת רופאו, למסע באיטליה עם הטנור איבנוב. הם התנהלו לאיטם, ללא אירועים מיוחדים, דרך גרמניה ושווייץ ולבסוף התיישבו במילאנו. גלינקה למד שם בקונסרבטוריון, אצל פרנצ'סקו באזילי, אך התקשה בקונטרפונקט, שלא היה לטעמו. שלוש השנים שעשה באיטליה עברו עליו בנעימים, בהאזנה לזמרי התקופה, בחיזור אחר נשים ובמפגשים עם אישים מפורסמים כגון פליקס מנדלסון והקטור ברליוז, אך בסופו של דבר נקעה נפשו מאיטליה. הוא נוכח לדעת ששליחותו בחיים היא לשוב לרוסיה, לכתוב בסגנון רוסי ולעשות למען המוזיקה הרוסית מה שדוניצטי ובליני עשו למען המוזיקה האיטלקית. בדרכו חזרה דרך האלפים עצר לתקופת מה בווינה, שם שמע את המוזיקה של פרנץ ליסט. עוד חמישה חודשים נשאר בברלין, שם למד קומפוזיציה אצל זיגפריד דהן. תוצרים חשובים של תקופה זו הם קפריצ'יו לשני פסנתרים על נושאים רוסיים וסימפוניה בלתי גמורה על שני נושאים רוסיים. בשנת 1836 הגיעה אליו הידיעה על מות אביו, והוא שב לכפר מולדתו.
שנות הביניים.
"החיים למען הצאר" הייתה הראשונה בשתי האופרות הגדולות של גלינקה. שמה המקורי של האופרה, שזמן התרחשותה הוא שנת 1612, היה "איבן סוסאנין" על שם הגיבור, איכר רוסי וגיבור לאומי המקריב את חייו למען הצאר בהתעיית קבוצה של פולשים פולנים הרודפים אותו. הצאר עצמו עקב בעניין אחר התקדמות היצירה והציע את השינוי בשם. האופרה נחלה הצלחה גדולה בביצוע הבכורה שלה ב-9 בדצמבר 1836, בניצוחו של קאטרינו קאווס, שכתב אופרה על אותו נושא באיטליה. אף כי המוזיקה יותר איטלקית מרוסית באופיה, גלינקה מפגין שליטה מצוינת ברצ'יטאטיב, המלכד את חלקי היצירה, והתזמור עשוי ביד אמן וצופה את הכתיבה התזמורתית של מלחינים רוסים מאוחרים יותר. הצאר גמל לגלינקה על יצירתו בטבעת יקרה. בתקופה הסובייטית הופקה האופרה בשמה המקורי, "איבן סוסאנין".
בשנת 1837 התמנה גלינקה למדריך מקהלת הקאפלה הקיסרית. בשנת 1838 יצא, לפי הצעת הצאר, לאוקראינה לגייס קולות חדשים למקהלה; הצאר גמל לו על 19 הנערים החדשים שמצא בהעלאת משכורתו.
זמן קצר אחר כך התחיל בכתיבת האופרה השנייה שלו, "רוסלאן ולודמילה". העלילה, המבוססת על סיפור של אלכסנדר פושקין, נרקחה תוך רבע שעה על ידי קונסטנטין באחטורין, משורר, שהיה אז בגילופין. כתוצאה מכך, האופרה היא ערבוביה דרמטית, אך המוזיקה עולה בטיבה על זו של "החיים למען הצאר". גלינקה משתמש בסולם עולה של טונים שלמים בפתיחה המפורסמת. מוטיב זה נקשר עם הגמד הנבל צ'רנומור, החוטף את לודמילה, בתו של נסיך קייב. יש באופרה הרבה קולורטורה בסגנון איטלקי, והמערכה השלישית מכילה כמה קטעי בלט שגרתיים, אבל ההישג הגדול שלו באופרה זו הוא בשימוש בנעימות עם, שהמסר המוזיקלי חדור בהן. חלק גדול מן החומר העממי השאול אוריינטלי בטבעו. כאשר הוצגה לראשונה ב-9 בדצמבר 1842 התקבלה האופרה בקרירות, אך בשנים הבאות צברה פופולריות.
השנים האחרונות.
שנה קשה עברה על גלינקה אחרי קבלת הפנים הקרירה ל"רוסלאן ולודמילה". נסיעה לפריז וספרד רוממה את רוחו. בפריז ניצח ברליוז על מובאות מן האופרות של גלינקה וכתב עליו מאמר אוהד. גלינקה, מצדו, הוקיר את המוזיקה של ברליוז והחליט לחבר כמה "פנטזיות ציוריות" (fantasies pittoresques) לתזמורת. עוד ביקור בפריז חל ב-1852 ואז נשאר שם לשנתיים, חי חיים שקטים והרבה לבקר בגנים הבוטניים והזואולוגיים.
מפאריז עבר לברלין ולאחר חמישה חודשים מת שם באופן פתאומי, ב-15 בפברואר 1857, לאחר הצטננות. הוא נקבר בברלין, אבל כעבור חודשים אחדים הועברה גופתו לסנקט פטרבורג, ונקברה בשנית בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי.
אחרי מות גלינקה, היו מעלותיהן היחסיות של שתי האופרות שלו לנושא לדיון לוהט בעיתונות המוזיקלית, בעיקר בין ולדימיר סטאסוב וידידו לשעבר, אלכסנדר סרוב.
מחוץ לרוסיה זכו אחדות מן היצירות התזמורתיות של גלינקה לפופולריות סבירה בקונצרטים ובתקליטים. לצד הפתיחות המוכרות לאופרות (בייחוד הפתיחה המבריקה והנמרצת ל"רוסלאן", יצירותיו התזמורתיות החשובות הן הפואמה הסימפונית "קאימארינסקיה" (1848), המבוססת על נעימות עם רוסיות, ושתי יצירות ספרדיות, "לילה במדריד (1848, 1851) ו"חוטה אראגונסה" (1845).
גלינקה חיבר גם הרבה שירים אמנותיים, הרבה יצירות לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
יצירה פחותת ערך במידה רבה, שקיבלה תשומת לב מסוימת בעשור האחרון, הייתה "השיר הפטריוטי", שנכתבה כמשוער לתחרות להמנון לאומי בשנת 1833; המוזיקה אומצה כהמנון הלאומי של הפדרציה הרוסית בשנים 1990–2000.
בהערכת הישגו של גלינקה חשוב לראות אותו בהקשר של המוזיקה הרוסית בתקופתו. מאז זמנו, חלה נטייה ברורה לכיוון המוזיקה של מלחיני המערב. אפילו שירי העם הרוסיים בערים הגדולות קיבלו אופי מערבי, עם מקצבים סדירים ופסוקי מוזיקה מובנים והרמוניה פשוטה, שונים לגמרי מן הצורות הטהורות יותר של מוזיקה עממית, שגלינקה הכיר בילדותו. ההישג של גלינקה טמון בכך, שאיפשר לאופיו הרוסי להשתלט על סגנון ההלחנה שלו, שמקורו מערבי וליצור מודלים למלחיני העתיד הרוסיים.
הרולד יוריי
הרולד קלייטון יורי
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני
בעל-בק
דיימבאג דרל
פסדראן
שושלת (פירושונים)
חסידות סטריקוב
חסידות סטריקוב היא חצר חסידית מבית וורקא הנקראת על שם העיירה סטריקוב שבפולין שבה כיהנו אדמו"רי השושלת. החסידות הוקמה לאחר פטירת אדמו"רהּ של חסידות אלכסנדר רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר שלא הותיר בנים אחריו. מייסדה של החסידות הוא רבי אהרן צבי לנדא מביאלה, בנו של רבי דב בעריש מביאלה שהיה אדמו"ר לחסידי וורקא.
כיום החסידות מחולקת לשתי חצרות. החצר המרכזית, שמונה כ-260 משפחות, נמצאת בבני ברק בראשות רבי דוד ברנדר. החצר השנייה נמצאת בירושלים, בראשות רבי יעקב דן שטרן.
ייסוד והיסטוריית החסידות.
לאחר פטירתו של רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר, בכ"ט בטבת ה'תר"ע, ללא בנים, הושיבו חלק מהחסידים את אחיו, רבי שמואל צבי דנציגר בכס האדמו"רות. חלק אחר פנה לרבי אהרן צבי לנדא מביאלה, בנו של רבי דב בעריש מביאלה, ומינוהו לאדמו"ר בעיירה סטריקוב. כמו חסידות אלכסנדר, ממשיכה גם חסידות סטריקוב את דרכה של חסידות וורקא.
בעת בקשת חלק מחסידיו של רבי ירחמיאל, שלאחר פטירתו רצו למנות את רבי אהרן צבי לנדא מביאלה בנו של רבי דב בעריש מביאלה, הביעה אמו התנגדות עזה לכך שבנה יקבל את האדמו"רות בהפטירה שזו סכנה עבורו, אך בשל לחץ החסידים שגברו הוא קיבל את ההנהגה. לצערם של החסידים אכן צדקה אמו, וכארבעה חודשים לאחר התמנותו נפטר ביום טוב שני של שבועות תר"ע. את מקומו מילא אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא מסטריקוב, הנודע בכינוי "האדמו"ר הזקן מסטריקוב". רבי אלימלך מנחם מנדל כיהן בהתחלה בזדונסקה וולה, לתקופה קצרה בסטריקוב ובסוף ימיו בזגערז'.
רבי אלימלך מנחם מנדל מסטריקוב נפטר בשנת תרצ"ו, ולאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יעקב יצחק דן לנדא מסטריקוב לממלא מקומו. רבי יעקב יצחק דן הקים ישיבה בסטריקוב בשם "בית אהרן". נספה יחד עם מרבית חסידיו בשואה.
החסידות לאחר השואה.
בשנת תש"ח הוכתר רבי אברהם אביגדור נחום לנדא לממשיך הנהגת החסידות. רבי אברהם היה בנו של רבי יעקב יצחק דן. הוא ניצל מהשואה כשגלה לוילנה, שם נעשה לתלמידו של רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, ובשנת תש"א (1941) עלה בעקבות רבו לארץ ישראל.
בהנהגתו הוקמו מספר בתי כנסיות לחסידות, בתל אביב ובבני ברק. מוסדות אלו הצטרפו לבית המדרש הוותיק של החסידות בירושלים, שייסד האדמו"ר הזקן מסטריקוב בעת ביקורו בארץ ישראל. בשנת תשמ"ו עבר רבי אברהם אביגדור נחום מתל אביב שם דר עשרות שנים לבני ברק, וקבע את מקום תפילתו בבית המדרש של החסידות ברחוב אלשיך. בשנת תשנ"ב נבנה בית כנסת חדש בירושלים בשכונת נווה צבי, ובחנוכת הבית הכתיר רבי אברהם אביגדור נחום את נכדו הבכור רבי יעקב דן שטרן לרב בית הכנסת.
בשנת תש"ן, הקים רבי אברהם אביגדור נחום ישיבה בבני ברק בשם "קול יעקב סטריקוב", על שמו של אביו. חתניו, הרבנים משה שמואל שטרן, בנו של גאב"ד ביליץ, ישעיהו פרנקל-תאומים ודוד ברנדר בנו של רבי שלום ברנדר, כיהנו כראשי הישיבה עד לסגירתה בתשע"ג.
האדמו"ר רבי אברהם אביגדור נחום נפטר בט"ז באלול תשס"א, בלא בנים וללא שהותיר צוואה מפורשת בדבר ממלא מקומו.
החסידות במאה ה-21.
כשנה לאחר פטירת הרב אברהם אביגדור נחום הכתירו רוב החסידים לאדמו"ר את חתנו הצעיר, רבי דוד ברנדר. החסידות בראשותו מפעילה בתי מדרש בבני ברק, ירושלים ביתר עלית ובית שמש וסמינר חסידי בירושלים בהנהלת אשתו.
קבוצה אחרת הכתירה את נכדו של האדמו"ר, רבי יעקב דן שטרן (בן חתנו הרב משה שמואל שטרן וחתן רבי מנחם נחום בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא), שכיהן עד אז כרב בית הכנסת סטריקוב בירושלים. הרב יעקב דן שטרן משמש כר"מ בישיבת מאור עיניים הקטנה, ובראשותו שני בתי מדרש וכוללי אברכים בירושלים ובבני ברק.
מאפייני ודרך החסידות.
בחסידות סטריקוב, כהמשך לחסידות וורקא, הודגש נושא אהבת ישראל ושמחה.