בסוף יולי 1821 התפשטה המגפה לפיונגיאנג שבקוריאה מאזור מנצ'וריה שבסין. באוגוסט הגיעה לסיאול ולקראת סוף ספטמבר כל חצי האי הקוריאני היה נגוע בכולרה. לקראת החורף ירדו ממדי התחלואה, אולם הכולרה חזרה פעם נוספת לקראת חודש אפריל 1822.
מקוריאה וסין חצתה המגפה את ים סין המזרחי ומצר קוריאה והגיע לנמל נגסאקי שביפן בשנת 1822 (חוקרים אחרים משערים שהמגפה הגיע ליפן מג'אווה). מנגסקי התפשטה הכולרה בכל רחבי האי קיושו, למחוז נָגָאטוֹ (Nagato) שבהונשו ובאמצעות נתיבי המסחר בים הפנימי סטו לאוסקה. המגפה הגיע עד לשערי קיוטו, אולם לא התפשטה מעבר להָאקוֹנֶה (Hakone), ככל הנראה הודות לשטח ההררי של האזור והגעת עונת החורף. חוקרים מעריכים שאם המגפה הייתה מגיעה בחודשי הקיץ, ולא לקראת הסתיו כפי שקרה במציאות, היא הייתה מספיקה להתפשט הרבה יותר ממה שהספיקה בפועל. יפן היוותה את גבול תפוצתה המזרחית של המגפה.
התפשטות המגפה לדרום-מערב אסיה (1821-1823).
בשנת 1821 הביאו החיילים הבריטים, שהגיעו ממומבאי, למסקט שבעומאן יחד עמם את הכולרה לחצי האי ערב. במסקט לבדה נפלו 10,000 תושבים קורבן למחלה. בהמשך אותה השנה החלה המגפה להתפשט צפונה ומזרחה; בנתיב אחד התקדמה הכולרה לעבר בחריין ולעיר הנמל הפרסית בנדר עבאס. באוגוסט אותה השנה הגיעה המגפה למחוז בושהר ולערים כַּזֶרוּן (Kazerun) ושיראז, ומשיראז היא התקדמה לעבר טהראן. בין השנים 1822-1823 הגיעה כולרה לעיר ראשת לחופו הדרומי של הים הכספי. בנתיב השני, בשנת 1821, הגיעה המגפה לעיר בצרה שבעיראק ומשם במעלה הנהרות שט אל-ערב וחידקל לבגדאד. לקראת חורף אותה השנה ירדו ממדי התחלואה באזור, אולם לקראת אביב 1822 פרצה הכולרה מחדש בכל אזור מסופוטמיה ואנטוליה. לאחר הניצחון הפרסי בקרב ארזורום על האימפריה העות'מאנית (1821) פשטה מגפת הכולרה בקרב הצבא הפרסי שבדרכו חזרה לפרס הפיץ אותה בעיר חוֹי (Khoy). משם התפשטה המגפה לתבריז ולטביליסי שבתחומי האימפריה הרוסית.
בראשית חודש נובמבר 1822 ובשנת 1823 הגיע המגפה לשערי חלב שבסוריה ולאיסקנדרון שבתחומי האימפריה העות'מאנית, בהתאמה. ביוני 1823 דווחו קורבנות גם בערים אנטקיה ולטקיה וכן בערי חוף נוספות בלבנט. מאמצים כבירים הושקעו על ידי השלטונות כדי למנוע מהמגפה להגיע למצרים.
התפשטות המגפה לאסטרחן ולמזרח אפריקה (סתיו 1823).
המגפה הגיעה לעיר הנמל אסטרחן בספטמבר 1823 באמצעות סוחרים מראשת שבפרס ומטביליסי. התפרצות הכולרה באסטרחן לא נמשכה זמן רב שכן מזג האוויר הקר מהרגיל של חורף 1823-1824 קטל את חיידקי ה-"Vibrio cholerae" במקורות המים של האזור. אסטרחן היוותה את קצה גבול תפוצתה הצפון-מערבי של המגפה תודות לשילוב מאמצי הרשויות בעיר להטיל הסגרים ומזג האוויר החורפי שהגיע.
בערך באותו הזמן דווחו מקרי כולרה גם בזנזיבר ובמאוריציוס שבמזרח אפריקה, לשם התפשטה המגפה באמצעות נתיבי המסחר הימיים מעומאן וממומבאי. איים אלה היוו את קצה גבול תפוצתה הדרום-מערבי של המגפה.
העלמות המגפה (חורף 1824).
בעקבות מזג האוויר הקר מהרגיל ששרר בחורף 1823-1824 מתו חיידקי הכולרה במרבית מקורות המים המזוהמים, דבר שקטע את המשך התפשטות המגפה אל מעבר לים הכספי ולתוך אירופה. כתוצאה מכך ירדו רמות התחלואה במדינות המודבקות בצורה משמעותית.
כיום מעריכים כי לצבא הבריטי ולסוחרים בנתיבי המסחר היבשתיים והימיים וכן לעולי הרגל הרבים היה תפקיד מכריע בהפצת הכולרה ברחבי יבשת אסיה. בעוד שעולי הרגל ההינדים הפיצו את הכולרה בקנה מידה מצומצם ברחבי תת-היבשת ההודית, היו אלה בעיקר הצבא הבריטי והסוחרים שהפיצו אותה אל מחוץ לגבולות המדינה.
בטרם עידן האנטיביוטיקה האמצעים היחידים שעמדו לרשות המדינות המודבקות היו ניסיונות להטיל הסגרים (קרנטינה), לאזן את ארבעת הליחות בגוף, להקיז דם ולשנות את תפריט התזונה של החולים. טיפולים אלה לא עזרו בעצירת המגפה ובריפוי החולים ומספר הקורבנות רק הלך והאמיר. כיום לא ניתן לקבוע בוודאות את המספר המדויק של הקורבנות (במהלך המגפה לא בוצע תיעוד שיטתי ומסודר של החולים והקורבנות), אף על פי כן חוקרים מעריכים כי המספר הגיע למאות אלפים, אם לא להרבה יותר.
מדינות רבות ביבשת אסיה הפכו בעקבות המגפה, בדומה להודו, אנדמיות לכולרה. מצב זה הוביל להתפרצויות רבות נוספות של המחלה, בקנה מידה אזורי ומגפתי, במרוצת המאות ה-19 וה-20.
ריינר צובל
ריינר צובל (בגרמנית: Rainer Zobel, נולד ב-3 בנובמבר 1948 בורשטט שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה בעמדת הקשר, ומאמן בקבוצת אל גונה מהליגה המצרית השנייה בהווה.
קריירה.
צובל שיחק כנער במועדון הספורט אולצן, ובגיל 20 עבר להנובר 96, בה שיחק 66 משחקים וכבש ארבעה שערים בשתי עונות. בשנת 1970 עבר צובל לבאיירן מינכן, והיה חלק מהקבוצה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974-1976. צובל זכה עם באיירן מינכן בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 1976 לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו, ובנוסף, זכה בשלוש אליפויות בבונדסליגה ובגביע אחד. צובל שיחק 180 משחקים במשך שש עונות בבאיירן מינכן, והבקיע 19 שערים. בסוף שנת 1976 פרש מכדורגל והחל בקריירת אימון ענפה.
צובל לא שיחק בנבחרת מערב גרמניה הבוגרת, אך היה חלק מהנבחרות הצעירות.
קריירת אימון.
צובל החל לאמן בשנת 1982 בטאוטוניה אולצן, ובהמשך אימן קבוצות רבות בכל רחבי הגלובוס, מוכרות יותר ופחות, כשטוטגרטר קיקרס, קייזרסלאוטרן, נירנברג, אל-אהלי, דינמו טביליסי ועוד. החל משנת 2013 מאמן צובל באל גונה מהליגה המצרית השנייה, עמה ירד ליגה בתום עונת 2014.
תארים.
עם באיירן מינכן:
שרון רבין-מרגליות
שרון רבין-מרגליות (נולדה ב-1967) היא פרופסור למשפטים באוניברסיטת רייכמן, כיהנה כדיקנית בית הספר למשפטים כאשר האוניברסיטה נקראה המרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה.
שרון רבין נולדה בשנת 1967 בניו יורק, בעת שהוריה, רות ומיכאל רבין, שהו שם בשבתון. גדלה בשכונת רחביה בירושלים. התגייסה לצה"ל בשנת 1985, ושירתה בחיל המשטרה הצבאית ואחר כך בלשכת אלוף פיקוד המרכז.
בשנת 1991 קיבלה תואר ראשון במשפטים ובשנת 1994 קיבלה תואר שני במשפטים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1991 התמחתה בבית המשפט העליון אצל השופט גבריאל בך. חברה בלשכת עורכי הדין בישראל מאז 1992. בשנים 1993–1994 הייתה יועצת משפטית במשרד העבודה והרווחה. בשנת 1997 קיבלה תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1997 הצטרפה בדרגת מרצה לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה. בשנת 2004 קודמה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2011 מונתה לפרופסור. בשנים 2012–2016 כיהנה כדיקנית בית הספר למשפטים. מחקרה מתמקד בשוק העבודה, אפליה תעסוקתית, זכויות נשים בעבודה והגנה על זכויות עובדים.
בשנים 2001–2003 הייתה כחוקרת אורחת בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2008–2009 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק, שם לימדה דיני עבודה וזכויות נשים.
בשנים 2004–2005 הייתה עורכת (יחד עם גיא מונדלק) של כתב העת עבודה, חברה ומשפט.
משפחתה.
אביה, מיכאל רבין, הוא פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב, חתן פרס ישראל ופרס טיורינג. אמה, רות רבין, עבדה בפרקליטות המדינה, הייתה מנהלת המחלקה הבינלאומית. דודתה, פרופ' מרים בן-פרץ, היא חוקרת חינוך והוראה, כלת פרס ישראל, ודודהּ, פרופ' חיים רבין, הוא בלשן וחוקר הלשון העברית והלשונות השמיות. אחותה, ד"ר טל רבין, היא חוקרת בתחום ההצפנה.
במהלך לימודיה לתואר ראשון נישאה ליורם מרגליות, כיום פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בני הזוג מתגוררים ברעננה ולהם שלושה בנים.
אן ריד
אן ריד, MBE (באנגלית: Anne Reid; נולדה ב-28 במאי 1935) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה שהייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע. היא מוכרת מתפקידיה כוואלרי ברלו באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", ג'ין בסדרה הקומית "נשות המזנון" וכסיליה דוסון בסדרה "הטנגו האחרון בהליפקס".
ב-2010 ביום הולדתה של המלכה הוענק לריד תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית (MBE).
ביוגרפיה.
ריד נולדה בניוקאסל, בתם של קולין נורמן ריד (1896–1979) ואנני אלייזה ויטמן (1896–1980). היא גרה עם הוריה ושלושה אחים גדולים ברדקאר, ולמדה בבית הספר "ג'ון אמרסון באטי" ובבית הספר "וייט האוס". כשהייתה בת 11, אביה שהיה כתב של הדיילי טלגרף נשלח לעבודה בחו"ל, והיא נשלחה לפנימיה "פנרוס קולג'" בצפון ויילס. היא ביקרה את הוריה בתקופת החופשות מבית הספר כשהם היו בהודו, בטהראן ובביירות. כשסיימה את לימודיה נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי כן הייתה מנהלת במה ועבדה בתיאטרון רפרטוארי.
טלוויזיה.
תפקיד החשוב הראשון שריד שיחקה בטלוויזיה היה כוואלרי טאטלוק (מאוחר יותר בארלו) באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" הדמות שגילמה הייתה מאוד פופולרית ונישואיהם של ואלרי עם קן בארלו הייתה דוגמה מוקדמת ל- supercouple באופרות הסבון. ואלרי הייתה אם לתאומים סוזן ופיטר. בתחילה הצטרפה ריד לצוות השחקנים לתקופה של חודשיים החל מאוגוסט 1961, ועזבה את הסדרה באוקטובר. היא חזרה להשתתף בתוכנית ב-1 באוגוסט 1962 כדי להתחתן עם קן. בפרק החתונה צפו 15.8 מיליון צופים. ב-1965 כשנולדו התאומים של ואל וקן, ברשת הטלוויזיה "גרנדה" קיבלו מספר רב של מתנות ואיחולים המיועדים לבני הזוג.