בתום הניסוי הועברה וושו ל"מכון לתקשורת בין בני אדם לשימפנזים" (CHCI), בתחילה באוניברסיטת אוקלהומה והחל מ-1980 ב"האוניברסיטה המרכזית של וושינגטון" בעיר אלנסבורג שבמדינת וושינגטון. המכון מנוהל על ידי הפסיכולוג רוג'ר פוטס (Roger Fouts), שהיה תלמיד מחקר של בני הזוג גרדנר בתקופה שבה גידלו את וושו. וושו שהתה במכון עם מספר שימפנזים אחרים שגם הם למדו את שפת הסימנים מפוטס. לאחר שעברה הפלה טבעית ואיבדה גור נוסף ממחלה זמן קצר לאחר לידתו, קיבלה וושו לאימוץ גור שימפנזה יתום שכונה לוליס (Loulis). פוטס דיווח כי וושו החלה לדבר עם לוליס בשפת הסימנים, וכי הוא למד ממנה כמה עשרות סימנים. בדומה לדיווחים רבים לגבי וושו וקופי-אדם מסמנים אחרים, טענה זו אינה מתועדת היטב, ולפיכך אינה מוכחת במידה משביעת רצון. וושו מתה באוקטובר 2007, בגיל 42 שנה. לוליס ושאר השימפנזים במכון עדיין נעזרים בסימנים בתקשורת שלהם עם מטפליהם.
ביקורת על הממצאים והמסקנות מהניסוי.
השאלה אם ניסויי גארדנר הראו למידת אוצר מילים ואולי אף שפה שנויה במחלוקת. בני הזוג לא פרסמו את מחקרם, כנהוג, בעיתונות מדעית הכוללת ביקורת עמיתים, אלא העדיפו את המדיה הפופולרית - ערוצי טלוויזיה ואף סרט מסחרי. מספר המסקנות שהם הסיקו מהניסוי שנויות מאוד במחלוקת. חוקרים אחדים, שהבולט בהם הוא הרברט ס. טראס (Terrace), טענו כי וושו למדה באמצעות התניה אופרנטית לקשר סימנים שלמדה לבצע לפרסי מזון או שבחים שקיבלה ממאלפיה, והיא לא הפגינה הבנה אמיתית ושליטה בשפה בדומה לבני אדם. אחרים, דוגמת סטיבן פינקר, טענו שכל מה שתועד הוא אוצר הסימנים הטבעי של שימפנזה, עם תדירות שימוש גבוהה בשל חיזוקים חיוביים לרוב, והרכיבה סימנים ללא שום הבחנה כך שלעיתים התקבלו צירופים בעלי משמעות באקראי. במילים אחרות, וושו לא ביצעה מעלל מרשים יותר מאשר עכבר מעבדה הלומד ללחוץ על דוושה על-מנת לקבל פרס מזון, ועל דוושה אחרת על-מנת לקבל מים.
שנים לפני ניסויים אלה, הפסיכולוג פרדריק סקינר, פיתח את תאוריית ההתניה האופרנטית, והאמין כי גם בני אדם לומדים לדבר באמצעות התניה כזאת, ומכאן הוא הגיע למסקנה כי אין כלל ייחוד לשפה האנושית לעומת התנהגויות אחרות של בני אדם או בעלי חיים. עם זאת, לא כל חוקר שמקבל את תאוריית ההתניה האופרנטית מקבל גם את מסקנותיו של סקינר באשר לשפה האנושית ואופן רכישתה בידי בני אדם.
ביקורת נוספת, בעיקר מצדו של הפסיכולוג תומאס סבוק (Thomas Sebeok), טענה שהניסויים פגומים בשל אפקט הנס החכם - היינו רמזים בלתי-רצוניים שמאלפים אנושיים עלולים להעביר לבעלי-חיים מאולפים. טענות אלה אינן מכחישות את יכולתה של וושו לתקשר עם בני הזוג גרדנר בצורה יעילה, אולם משמעותן היא שאין ייחוד בתקשורת זו לעומת תקשורת רגילה בין בני אדם לבעלי-חיים (כדרך שבה הצליח וילהלם פון אוסטן לתקשר עם סוסו "הנס החכם"). בעוד בני הזוג גרדנר טוענים כי הוכיחו ששימפנזים יכולים לרכוש שפה טבעית ולשלוט בה באופן דומה לאופן שבו בני אדם משתמשים בשפה, הרי מתנגדיהם טענו כי בני הזוג גרדנר לא הוכיחו דבר שלא היה ידוע מקודם, ולפיכך הסברה כי שפה טבעית היא תופעה ייחודית למין האנושי עומדת בעינה.
השימפנזה לוסי ושפת הסימנים.
נקבת השימפנזה לוסי (Lucy) נולדה בינואר 1966 ויומיים לאחר היוולדה אומצה על ידי מוריס טמרלין (Maurice K. Temerlin), פסיכותרפיסט באוניברסיטת אוקלהומה, ורעייתו ג'יין, באופן דומה לגידולה של וושו בבית בני הזוג גרדנר. לוסי קיבלה פרסום במגזין לייף במעללים כמו הכנת תה, שתיית ג'ין וגידול חתול משלה. היא החלה ללמוד את שפת הסימנים האמריקנית רק בגיל חמש, אך נחשבה לתלמידה מוכשרת. המורה שלה היה רוג'ר פוטס ממכון CHCI באוניברסיטת אוקלהומה, שבו שהתה בין השאר גם וושו. לטענת פוטס למדה לוסי כ־140 סימנים, והייתה מסוגלת להשתמש בהם גם כדי לנסות לספר שקרים. למשל שיחה זו התנהלה לדיווחו של פוטס אחרי שמצא ערמת גללי צואה של לוסי:
פוטס: מה זה?
לוסי (מסמנת): מה זה?
פוטס: את יודעת. מה זה?
לוסי: לכלוך לכלוך
פוטס: של מי לכלוך לכלוך?
לוסי: סו (סו סווג'-רמבו הייתה באותה תקופה תלמידת מחקר של פוטס)
פוטס: זאת לא סו. של מי זה?
לוסי: רוג'ר (הכוונה לרוג'ר פוטס עצמו)
פוטס: לא, לא שלי. של מי?
לוסי: לוסי לכלוך לכלוך. לוסי מצטערת.
כמו במקרה של וושו לא היה תיעוד טוב למרבית השיחות מעין אלו, ומבקרים ייחסו אותן לאילוף רגיל או לאפקט הנס החכם. בדומה לוושו ושימפנזים מאולפים אחרים, לוסי נעשתה חזקה ומסוכנת מדי כשהתבגרה, ולבסוף נאלצו לשלוח אותה למרכז איקלום שימפנזים בטבע בגמביה. אך לוסי מעולם לא הסתגלה לחיים בטבע ולבסוף נהרגה בנסיבות מסתוריות, אולי על ידי ציידים בלתי-חוקיים.
השימפנזה נים צ'ימפסקי ושפת הסימנים.
בשנת 1973 החליט החוקר הרברט ס. טראס לחזור על הניסוי של בני הזוג גרדנר בתנאים מבוקרים יותר. הוא אסף גור שימפנזה זכר, שנולד בשנת 1973 (תאריך ומקום לידתו המדויקים אינם ידועים), וקרא לו "נים צ'ימפסקי" (Nim Chimpsky, שיבוש מכוון של שמו של הבלשן הנודע נועם חומסקי). הניסוי נערך באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
טראס ועוזריו ניסו ללמד את נים את שפת הסימנים האמריקנית, אך לא במסגרת "אימוץ" כפי שעשו בני הזוג גרדנר, אלא על-פי פרוצדורות מחקריות מחמירות, בעיקר על-פי גישת המחקר שמכונה Experimental Analysis of Behavior, ואשר פותחה בידי הפסיכולוג פרדריק סקינר. בפרט, מכיוון שבלשנים רבים אינם מחשיבים שימוש בסימנים בודדים לשפה אמיתית, טראס ביקש לברר אם נים יחבר את הסימנים בעצמו למשפטים שלמים על פי כללי תחביר קבועים, כפי שעושים זאת ילדים אנושיים בגיל דומה.
ב-1979 פרסמו טראס ועמיתיו את תוצאותיהם בכתב העת המדעי Science, במאמר מפורסם שכותרתו "האם מסוגל קוף-אדם לבנות משפט?". למאמר זה הייתה השפעה עצומה על התחום כולו למשך שנים רבות. במאמר ניתחו טראס ועמיתיו תיעוד מפורט של הסימנים שביצע נים. הם טענו כי הוא למד 125 סימנים, והשתמש בהם על-מנת לקבל הוראות ולנסח בקשות פשוטות. עם זאת, לא נראה שהוא למד תחביר, הכרוך בצירוף סימנים אלו למשפטים תקניים בשפת הסימנים. המאמר הסיק כי אין שום ראיה שנים הפגין כושר לשוני כלשהו, מלבד מה שאפשר ללמוד בהתניה אופרנטית, תופעה המוכרת ממילא בהתנהגות ואילוף בעלי-חיים. המאמר גם תיעד את המקרים הספורים שבהם נראה היה כאילו נים אכן חיבר משפטים פשוטים, למשל "אני לחבק חתול" (כביכול בבקשה לקבל חתול שהחזיקה המאמנת שלו), והראה כי סביר יותר שנים פשוט חיקה סימנים שביצעה המאמנת שניות ספורות קודם לכן. באופן דומה המאמר גם ניתח מספר מקרים מתוך סרטים של אלן וביאטריס גרדנר, בהם נראתה וושו מחברת כביכול משפטים דוגמת "תינוק בתוך המשקה שלי" (בתגובה לבובת תינוק שהושמה בתוך ספל), וקבע כי סביר יותר שוושו פשוט מחקה סימנים שבוצעו על ידי המאמן האנושי, ובמקרים מסוימים יוצרים מראית עין של משפט שלם.
בתגובה טענו בני הזוג גרדנר כי רכישת שפה אינה אפשרית בתנאי ניסוי כל כך מבוקרים, ובשיטה שבה עוזרי מחקר רבים עובדים עם השימפנזה. לטענה זו יש בסיס מסוים - יש עדויות לכך שתהליך רכישת השפה איטי יותר אצל ילדים שגדלים בבתי יתומים (ואם כך, הרי ממילא צפוי ששימפנזים יתקשו אף יותר בנסיבות דומות). בני הזוג גרדנר הוסיפו כי בניגוד לנים, אשר סימן רק על-מנת לבקש דבר מה או בתגובה לבני-אדם שפנו אליו, וושו נצפתה כשהיא מסמנת אפילו לעצמה. תופעה זו אינה עולה בקנה אחד עם הסבר ההתניה, שכן לא ברור איזה פרס מצפה וושו לקבל כשהיא לבדה.
תומאס סבוק, שביקר באופן נוקב הן את הניסוי של וושו והן את הניסוי של נים צ'ימפסקי, אמר במידה מסוימת של הומור: "לדעתי, הניסויים הלשוניים לכאורה עם קופי אדם נחלקים לשלוש קבוצות: תרמיות גלויות, הונאה-עצמית, ואלה שעורך טראס". למעשה, סוגיית רכישת שפה טבעית בקרב שימפנזים נותרה שנויה במחלוקת. היות שמדובר בניסויים מסובכים ויקרים, אי אפשר לחזור עליהם במספר פעמים גדול מספיק כדי לנטרל השפעות צדדיות כגון אופי החוקר, אופי השימפנזה ואופי הקשר שנוצר ביניהם.
בתום הניסוי הייתה כוונה למכור את נים צ'ימפסקי למעבדת ניסויים, אולם לחץ ציבורי הביא לגיוס סכום הכסף הנדרש לשם העברתו לחווה בטקסס. נים צ'ימפסקי מת בחווה ב־10 במרץ 2000 מהתקף לב.
הגורילה קוקו ושפת הסימנים.
בשנת 1972 נערך ניסוי נוסף, הפעם עם גורילה (ממין נקבה), שכונתה "קוקו" (Koko). את הניסוי ערכה פרנסין פטרסון (Dr. Francine 'Penny' Patterson), בעזרת חוקרים נוספים, באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
קוקו נולדה בשבי, ב־4 ביולי 1971 בסן פרנסיסקו. כשהייתה בת שנה החל הניסוי שבמסגרתו ניסו החוקרים ללמד אותה את שפת הסימנים האמריקנית. פטרסון מעריכה שהיא הצליחה ללמוד כ-1000 סימנים. לטענת החוקרים היא מצרפת סימנים למשפטים פשוטים על-פי כללי התחביר של שפת הסימנים, ולמעשה משתמשת בשפה באופן דומה לאופן שבו בני אדם משתמשים בשפה. חוקרים אחרים טוענים שקוקו אינה מבינה באמת את משמעות הסימנים שהיא מבצעת, אלא היא למדה להשתמש במחוות מסוימות בדרך של התניה אופרנטית. בעצם, הוויכוח בעניין יכולתה של קוקו לרכוש ולהשתמש בשפה טבעית זהה כמעט לוויכוח שמתנהל לגבי יכולתם של שימפנזים כגון וושו ונים צ'ימפסקי להשתמש בשפה. לדברי החוקרים שעבדו עם קוקו, בשלב מאוחר במחקר החלה קוקו לפתח שינויים קלים במחוות שביצעה כדי להדגיש אמירות או כדי לגרום לשינוי קל במשמעותן.