הספרות המקצועית העוסקת ברפורמות הבורבוניות עשירה ביותר, ונדונה בעיקר במסגרת לימודי אמריקה הלטינית ופחות כחלק מההיסטוריוגרפיה הספרדית. הדבר נובע ממרכזיות התהליך בהיסטוריה של אמריקה הלטינית: הן כתקופה בהיסטוריה הקולוניאלית המאוחרת ובעיקר במסגרת הדיונים על גורמי העצמאות. סיבות פרקטיות נוספות, כגון הקלות היחסית בקריאת כתבי היד והישרדות גבוהה יותר של מסמכים, הביאו גם הן להתמקדות המחקר האקדמאי בנושא. מאפיין נוסף של ההיסטוריוגרפיה על הרפורמות הבורבוניות הוא ריבוי מחקרים על היבטים מסוימים של הרפורמות, ועל רפורמות מסוימות, ומיעוט בעיסוק כולל ברפורמות כמקשה אחת. סקירות סינתטיות ניתן למצוא בספרות הכללית, ולא זו המחקרית, כגון באנציקלופדיות וספרי לימוד (textbooks). מאפיין שלישי של ספרות המחקר על הרפורמות, שכבר הוזכר בעקיפין, הוא העיסוק ברפורמות מנקודת המבט של תהליך העצמאות של מדינות אמריקה הספרדית והמעבר מקולוניה לרפובליקה, לרוב במסגרת לאומית כל שהיא. מכיוון שכך יש לראות ברשימת המקורות הבאה מדגם חלקי ביותר של ספרות ענפה, העוסקת בפרוטרוט בהיבטים רבים של הרפורמות, אך ממעטת, יחסית, לדון בהן בכללותן.
קפה תמר
קפה תמר היה בית קפה שפעל בתל אביב-יפו בשנים 1941–2015.
היסטוריה.
קפה תמר שכן ברחוב שינקין 57 פינת רחוב אחד העם. היה זה בית קפה ותיק מאוד, שנוסד ב-1941, ושימר את טעם העבר. משנת 1957 נוהל בית הקפה על ידי שרה שטרן, קרובה של מקימי המקום, אישה שרבים קראו לה "השריף של שינקין", ובעלה אברהם (שנפטר בשנת 1966). אחד ממאפייניו המיוחדים היה עץ גדול, שבית הקפה הוקם סביבו וכדי לא לכרות אותו, פתחו לו פתח בגג וצמרתו התנשאה ממעל והצלה על בית הקפה. בנוסף הייתה צמודה אליו ספריית השאלה קטנה פרטית, בשם "הספר הטוב". היא נסגרה בשנת 1967 לאחר שבעליה, שמואלי, נפטר.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2014, זמן קצר לפני סגירתו של קפה תמר, הוצגה בסטודיו שוקי קוק תערוכת צילומים בשם "אנשי תמר". בתערוכה הוצגו צילומים של שלומית כרמלי, המתעדים התרחשויות בקפה תמר בשנותיו האחרונות.
קפה תמר נסגר ביוני 2015, ושלושה חודשים לאחר סגירתו, ב-9 בספטמבר 2015, נפטרה שרה שטרן בגיל 90. שנתיים לאחר סגירתו של המקום וזמן קצר לפני הקמת מגדל יוקרה על שטח הקפה ההיסטורי פעל המיזם "הייתי חלום" שהשאיר את המקום לעוד תקופת זמן בתודעה הציבורית ותפקד כסלון מוזיקלי ואמנותי.
בסוף מאי 2021 נהרס מבנה בית הקפה. הבניין שבו שכן בית הקפה היה אמור להיהרס כבר בספטמבר 2020, אך מגפת הקורונה והסגר השני הובילו לדחייה נוספת בביצוע ההריסה.
הזמר שם טוב לוי מצולם על עטיפת אלבומו "התעוררות" משנת 1981 כשהוא יושב וסועד ארוחת בוקר בבית הקפה. בית הקפה מוזכר בשיר "גרה בשינקין", שכתב יאיר לפיד ב-1989, ובוצע על ידי להקת "מנגו".
כיטרידיומיקוסיס
כיטרידיומיקוסיס (באנגלית: Chytridiomycosis) היא מחלה מידבקת שמשפיעה על מחלקת הדו-חיים. הגורם לה היא פטריית ה-Chytrid, ובשמה המדעי- "Batrachochytrium dendrobatidis". הכיטרידיומיקוסיס הביאה לירידה דרמטית ואף להיכחדותם של דו-חיים במערב צפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה ומזרח אוסטרליה. כיום, לא קיים אמצעי יעיל למדידת השפעות המחלה באזורי בר. המחלה תורמת לירידה גלובלית באוכלוסיות הדו-חיים, שכנראה והשפיעה על 30% ממיני הדו-חיים בעולם.
מחלת הכיטרידיומיקוסיס משפיעה על מינים מסוימים, מינים אחרים חסינים למחלה. מספר דו"חות שנכתבו בנושא גילו כי אוכלוסיות מסוימות יכולות לשרוד, אם הן מגלות רמה נמוכה של 'עמידות'. יצוין כי מרבית המחקרים שנערכו במעבדות אינם רלוונטיים מבחינה אקולוגית, מה שמקשה על השלכת מסקנותיהם על חיי הבר.
העדות הראשונה למחלה נצפתה בצפרדע הרפואית ("Xenopus laevis"). מכיוון שסוג זה משונע רבות ברחבי העולם מסיבות שונות, ייתכן שהוא העביר את המחלה למקומות אחרים. עם זאת, מחקרים אחרים מציעים כי המחלה הייתה קיימת בצפון ובמרכז אמריקה במשך מספר עשורים.
מחקרים מעבדתיים שונים העלו את האפשרות שתפקודה של הפטרייה נפגע קשות בטמפרטורות גבוהות, וכן כי חשיפה של חסרי זנב נגועים לטמפרטורה גבוהה תהרוג את הפטרייה. עובדה זו מסבירה מדוע מחלת הכיטרידיומיקוסיס נוטה להופיע באזורים קרירים.
גמאל עבד א-נאסר
בלוק 24
בלוק 24 היה בית בושת במחנה הריכוז אושוויץ I, ששימש לתגמול אסירים מועדפים.
ב"בלוק 24" נאנסו נשים במהלך היום על ידי אסירים מועדפים. על פי מרבית העדויות, בשל חוקי הגזע שימשו במקום אסירות לא-יהודיות. המקום פעל בשנים 1943–1945 והוקם ביוזמת היינריך הימלר, שחשב שתגמול האסירים יביא להעלאת פריון העבודה במחנה וימנע הומוסקסואליות.
בספרו "בית הבובות", מתאר יחיאל די-נור (ק. צטניק) את סיפורה של אחות הגיבור, שאולצה לספק שירותי מין לחיילי הצבא הנאצי. על פי הספר, הנשים היו חייבות להעמיד פני נהנות - אחרת הן היו צפויות לעונש מוות.
הקמה ומטרות.
בשנותיו הראשונות של מחנה אושוויץ, שימש בלוק 24 שהיה סמוך לכניסה הראשית, כמשרד הראשי של המחנה. נראה שהימלר, מפקד האס. אס, הוא שפיתח את הרעיון להקמת המוסד, כיוון שבמכתב שלו לקצין אס. אס מהיחידה הכלכלית, הוא הביע רצון לתגמל אסירים שהוא מרוצה מהם באמצעות שימוש בנשים. במכתבו כתב הימלר:
קצין האס. אס העביר את הוראות המטה אל פקודיו וכך נפתח בית הבושת של אושוויץ.
לאסירים אשר הנאצים היו מרוצים מהם הוענקו תלושים בהם יכלו להשתמש כדי להיעזר בשירותי המקום. התלושים לא הוענקו לכל אסיר שעבד קשה, אלא רק לאסירים בעלי ערך מיוחד - למשל, כאלו שהנאצים יכלו להרוויח משיתוף פעולה עימם, כגון חברי מחתרת ובשום פנים ואופן לא ניתנו לאסירים יהודים. לדברי האסיר ריצ'רד דקאו, אסירים שהיו במצב גופני ירוד לא קיבלו גם הם תלושים:
חיי האסירות.
נראה שהאסירות אשר עבודתן הייתה בבית הבושת חיו חיים טובים יחסית לחיי אסירים אחרים במחנה. הן קיבלו תזונה טובה יותר וגישה למוצרי מותרות.
כל כניסה להריון או חולי (למשל, מחלת מין) העמידה אותן בסכנה מיידית, כיוון שנשים אשר קרה להן אחד מהשניים לא נראו עוד.
על פי חוקי הגזע הנאצים נאסרו מכל וכל יחסי מין בין "ארים" לבין יהודים. כך שאסירים יהודים מעולם לא קיבלו תלושים למקום. לכן הדעה הרווחת היא כי אסירות יהודיות לא נלקחו לבית הבושת. אם כי קיימות גם עדויות על יחסים אסורים בין חיילי אס. אס. גרמנים ליהודים.
חלק מהאנשים, גם בישראל, סבורים כי הבלוק לא היה קיים כלל. אחד הנימוקים לכך הוא שהנאצים שלחו זונות לעבודות כפייה או להוצאה להורג באושוויץ. לפי האידאולוגיה הנאצית זנות היא התנהגות אנטי סוציאלית וזונות תויגו במחנה במשולש שחור יחד עם מפגרים, אלכוהוליסטים, לסביות, פמיניסטיות, חסרי בית, צוענים וקבצנים.
חבר המדינות העצמאיות
חוקי מרפי
ניקלאודיאון
מיקאל אוקרפלט
לארס מיקאל אוקרפלט (Lars Mikael Åkerfeldt; נולד ב-17 באפריל 1974 בסטוקהולם, שוודיה) הוא הגיטריסט והסולן של להקת הדת' מטאל/פרוגרסיב מטאל/רוק מתקדם השוודית אופת'.
אוקרפלט ידוע במיוחד בזכות כישרון שירתו בשני סגנונות - שירת גראולינג, המזוהה יותר עם ז'אנר הדת' מטאל, ושירה נקיה. הוא דורג במקום 42 מבין 100 הגיטריסטים הטובים ביותר של המטאל.
פרויקטים נוספים:
ינטל
ינטל (באנגלית: Yentl) הוא סרט מחזמר דרמטי אמריקאי, משנת 1983 בבימויה ובכיכובה של השחקנית היהודייה ברברה סטרייסנד. התסריט שנכתב על ידי סטרייסנד יחד עם ג'ק רוזנטל, מבוסס על סיפורו של יצחק בשביס-זינגר "ינטל בחור ישיבה" ועוסק במעמד האישה ביהדות ובעיקר באופן ההתמודדות של האישה היהודייה עם גישת הממסד הדתי לחינוכה, כמו כן מבוסס גם על "הלילה השנים עשר" של שקספיר. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב.
תקציר העלילה.
ינטל (ברברה סטרייסנד) היא בתו של רבי מנדל (נחמיה פרסוף), מלמד כפרי דתי אדוק. היא חיה בשטעטל טיפוסי בפולין של תחילת המאה העשרים. אביה האלמן מלמד אותה בסתר את רזי התורה והתלמוד, תחום השמור לבנים בלבד. כאשר נפטר אביה והיא נוכחת בפינוי חפציו של אביה, ביניהם כל ארון ספרי הקודש, היא מקצצת שערה, מתחזה לבחור ועוזבת את ביתה על מנת למצוא לעצמה מקום בישיבה. היא קוראת לעצמה "אנשל" (שמו של אחיה המנוח) ומתחברת במסעה לאביגדור (מנדי פטינקין), מי שנחשב לעילוי בקרב תלמידי הישיבה ולומדת איתו בחברותא בישיבה שלו. אביגדור מצא שידוך להדס (איימי אירווינג), בת יחידה ממשפחה מבוססת, מעט לפני פגישתו בינטל, ורואה ב"אנשל" חבר טוב. ינטל מצידה נמצאת בדילמה בין הקשר הרגשי שהיא חשה כלפי אביגדור (שאינו יודע שהיא אשה) לבין תשוקתה ללימוד. לאחר שמשפחת הכלה מגלה שאחיו של אביגדור התאבד, מתבטל השידוך שלו והוא מציע ל"אנשל" להתחתן עם המשודכת לו, הדס. ינטל מתנגדת בתחילה אך לבסוף מסכימה ו"מתחתנת". לבסוף מספרת ינטל לאביגדור שאיננה בחור והיא מתוודה באהבתה אליו וגם הוא מספר שהוא אוהב אותה. אביגדור מציע לינטל להפסיק להתחזות לגבר, להתחתן איתו ולהמשיך ללמוד איתו תורה בסתר, אך ינטל לא מעוניינת ללמוד בסתר אלא בגלוי ועל כך השניים נפרדים.
הפקה.
הפקת "ינטל" הייתה תהליך ארוך ומפרך שנמשך למעלה מעשור.