בהיותו אחראי על שיגור המברקים של המטכ"ל העיראקי, עשה טעות שגרמה לצבא אסון גדול. הוא נידון למוות בתליה אך הצליח לברוח לביירות. שם עבד תקופת מה אצל סוחר, מכר שבועונים ישנים ברחוב, עבד כמלצר בבית קפה והבריח סמים בשירות אנשי העולם התחתון של ביירות. כל אותו הזמן פעלה משפחתו לזיכויו, ולבסוף הצליחה, הוא חזר לעיראק ולשירות הצבאי, ואף שרת כקצין. אחרי שחררו מהצבא התחתן, ועבד כמורה.
בשנת 1951 עלה לישראל עם אמו ואשתו. בתחילה התגוררו באוהל במעברת באר יעקב ואחר כך בבדון בחולון.
רג'ואן שימש עובד צה"ל, תחילה כאלחוטן, ואחר כך עסק בהוראה של השפה והתרבות הערבית, שבמסגרת זו כתב ספרי הדרכה רבים. בשנת 1957 גם החל לכתוב ולתרגם תסכית ים עבור קול ישראל בערבית וכתב סיפורים קצרים בעיתון "אל-יום". בהמשך שימש מורה לערבית בתיכון קוגל.
לאחר ריאיון שנתן לשבועון "במחנה", על סיפור שירותו בצבא עיראק, הזמינה אותו ההוצאה לאור של משרד הביטחון לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, "הבריחה מחבל התליה בעיראק", שיצאה לאור ב-1977.
בשנת 1984 פרסם את הספר "ג'וחא",אוסף סיפורים אודות הדמות העממית הידועה ביותר בפולקלור הערבי, אמרותיו השנונות ותעלולי המעשיות שלו.
בשנת 1985 פרסם את הספר "על גחלים", קובץ סיפורים העוסקים ברובם ביחסים האינטימיים שנוצרו בין חלק מיהודי עיראק לבין שכניהם המוסלמים. נושא נוסף בו דן הספר היה הנדוניה. מרגע שנולדה בת במשפחה יהודית-עיראקית, החלו הוריה להכין לה נדוניה, מאחר שבלי נדוניה לא היה לה סיכוי להתחתן. הנדוניה הייתה מורכבת מ־3 חלקים: "‬כלעה" — מתנה (סכום כסף הניתן לחתן המיועד לפני החתונה, כדי שיבסס את מעמדו ויקנה מתנות לארוסתו, ולפעמים כדי לתתו למועמד כדי שימש את אחותו שלו כנדוניה‭" (‬החוואס" - בגדים, כלים, רהיטים וכל הדרוש לביתו של הזוג הצעיר, ומוהר — סכום כסף במזומן או בנכסי דלא־ניידי. נערה שהוריה לא יכלו להמציא כספים אלה, כמעט לא היה לה סיכוי להתחתן. נערות עניות רבות לא נישאו כל ימי חייהן, כדי לשמור על כבוד המשפחה. אחרות מצאו גבר ערבי והתאסלמו או נהפכו לזונות.
חואן דה אווילה
חואן דה אווילה (בספרדית: Juan de Ávila; 6 בינואר 1499 -10 במאי 1569) היה כומר, דרשן, סופר ומיסטיקן דתי. הוא הוכרז כקדוש וקיבל מעמד של מורה כנסייה בידי הכנסייה הקתולית. הוא כונה "השליח של אנדלוסיה", תודות לכהונתו רחבת ההיקף באזור.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אווילה נולד באלמודובר דל קמפו (Almodóvar del Campo) אשר במחוז סיודאד ריאל (Ciudad Real) בשנת 1499. הוריו היו אלפונסו דה אווילה וקטלינה גיחואן, והם הוכרו כזוג מומרים מיהדות, עתירי נכסים וקתולים אדוקים. 'אווילה' הוא שם משפחתו ותו לא, ולא מעיד על מקום מוצאו, שכן הוא הגיע מאלמודובר. כשהיה בן 14, בשנת 1513, הוריו שלחו אותו ללמוד משפטים באוניברסיטה של סלמנקה (Salamanca), אולם הוא עזב את לימודיו לאחר ארבע שנים ללא תואר. עם חזרתו לבית הוריו, אווילה החל להתנהל באדיקות מרבית. נזיר פרנסיסקני שסייר באזור פגש בו והתרשם עמוקות. בהמלצת הנזיר, אווילה חזר ללימודים הגבוהים, אך הפעם במסגרת האוניברסיטה של אלקלה דה אנארס (University of Alcala de Henares). הוא נרשם ללימודי הפילוסופיה והתאולוגיה, תחת הוראתו הצמודה של הנזיר הדומיניקני דומינגו דה סוטו (Domingo de Soto). לפי חלק מהמקורות, אווילה הוסמך לתואר אף על פי שלא השלים את דרישות הסף. במהלך לימודיו באוניברסיטה, נפטרו שני הוריו. כשסיים את לימודי הכמורה בשנת 1526 הוא שב לעיר ילדותו והנהיג לראשונה את המיסה בכנסייה בה הוריו נפטרו. חלק מתורתו נגעה ברוע והייתור של הרכוש הגשמי, על כן הוא מכר את האדמות המשפחתיות ותרם את כל ההכנסות לעניים. כיוון שלא נותרו לו קשרים משפחתיים באזור, הוא לקח על עצמו את משימת המסיון והתכונן לצאת למקסיקו על מנת להפיץ את הנצרות הקתולית. במהלך מסעו למקסיקו הוא עבר בסביליה, בדרום-מערב ספרד, בינואר 1527. הוא המתין שם לשלב הבא במסעו, יחד עם הנזיר הדומיניקני ג'וליאן גארסיס (Julián Garcés), שמונה לבישוף הראשון של טלקסטלה (Tlaxcala). בזמן ההמתנה בסביליה, אדיקותו במיסה וכישוריו בדרשנות תפסו את תשומת לבו של הרננדו דה קונטררס (Hernando de Contreras), כומר מקומי. קונטררס סיפר אודותיו לארכיבישוף של סביליה, אלונסו מנריק דה לארה (Alonso Manrique de Lara). משהכיר ביניהם, דה לארה הבין כי מדובר באדם בעל יכולות רבות, שיוכל לעורר את האמונה באנדלוסיה. לאחר שכנוע רב, חואן החליט לנטוש את כוונותיו לגבי מקסיקו ולהישאר באנדלוסיה. ככל הנראה, חואן דה אווילה בילה את השנים הראשונות לאחר 1526 בבית קטן בסבילה, יחד עם כומר נוסף – כנראה קונטררס בעצמו. בזמן שחי שם, הוא אסף סביבו קהל מאמינים, בקהילה אשר מנהלת אורח חיים הקרוב לחיי נזירות ואחווה. בשנת 1527 הוא החל את כתיבת יצירתו "שמעי, בת" (Audi, filia), יצירה שהוא המשיך בכתיבתה ועריכתה עד מותו.
ספרו שמעי, בת פורסם לראשונה בידי חסידיו. הכותר נגזר מתהלים, פרק מ"ה, 11-12: "יא שִׁמְעִי-בַת וּרְאִי, וְהַטִּי אָזְנֵךְ; וְשִׁכְחִי עַמֵּךְ, וּבֵית אָבִיךְ. יב וְיִתְאָו הַמֶּלֶךְ יָפְיֵךְ: כִּי-הוּא אֲדֹנַיִךְ, וְהִשְׁתַּחֲוִי-לוֹ." הוא כתב את הספר כמחווה לחתונה מלכותית. לאורך כל 113 הפרקים, אווילה סיפק פרשנות אישית ופיגורטיבית לפרק המוזכר. הוא נגע בנושאים כגון הערך בתפילה, תפקיד האמונה וההשתדלות בגאולה ובטבע החטא. הטיעונים התאולוגים אותם הוא מעלה משקפים את הניסיון הכביר שהוא צבר במהלך חייו בספרד המודרנית המוקדמת. ההשראה המקורית לכתיבת ספרו עלתה מבקשתה של חסידה מקהילתו אשר ביקשה סיוע במדיטציה. הוא החל במלאכת כתיבת הספר מתוך בית האסורים של האינקוויזיציה. למרות בריאותו הנחלשת, אווילה הספיק לאשר את הגרסה להדפסה בשנת 1574.
השליח מאנדלוסיה.
הדרשה הראשונה שחואן מסר הייתה בתאריך ה-22 ביולי 1529, והיא קיבעה את מעמדו והמוניטין שלו באופן מיידי. במהלך תשע שנות משימתו המסיונרית באנדלוסיה, כנסייתו התמלאה בקהל מעריצים בכל אחת מדרשותיו. עם זאת, דרשותיו קראו לגינוי והוקעה של התנהגות המעמד האריסטוקרטי, ועל כן הוא נענש בחומרה: הוא איבד את משרתו ככומר בעיר ונשלח לבית הכלא בקיץ של שנת 1532. הוא הואשם בגין הגזמה בסכנות הכרוכות בעושר, ובכך שסגר את שערי גן עדן בפני העשירים. ההאשמות בוטלו, הוא הוכרז כחף מפשע ושוחרר מהכלא ביולי 1533.
בסוף 1534 או תחילת 1535, חואן מאווילה הוגדר למחוז הבישופות של קורדובה, מה שסיפק לו משכורת קטנה של עובד הכנסייה. מאותו הרגע, העיר הזו נהפכה לבסיס ממנו הוא הכווין את קהלו והמשיך להתנועע בעצמו ברחבי אנדלוסיה, בעת שדרש וייסד מוסדות לימוד באזורים רבים כגון באזה, גראנדה, מונטילה וזפרה. יש שיטענו כי בשלב זה של חייב, הוא קיבל תואר שני בתאולוגיה קדושה, ככל הנראה בגראנדה בשנת 1538.
האוניברסיטה שאווילה פתח בבאזה נודעה במיוחד. היא נוסדה בשנת 1538 תודות לבולה אפיפיורית של האפיפיור פאול III. אווילה שירת בתור הרקטור הראשון, בעל הסמכות הגבוהה ביותר במוסד. האוניברסיטה הזו היוותה המודל לסמינרים דתיים ובתי הספר של הישועים.
אווילה נשאר בגרנאדה בין השנים 1538 ועד 1539, ותיחזק מעין קהילה שנבנתה סביבו. באופן דומה, בין השנים 1546 ועד 1555, חואן התגורר עם כעשרים חסידים בקורדובה. שני המקרים הללו עוררו מחשבה אצל חלק מהחוקרים כי ייתכן שהוא אכן ניסה להחיל ארגון חדש ורשמי של נזירים כמותו. עם זאת, החלת הארגון, הגדילה המהירה של הישועים בעצם מנעו את התממשות הרעיון הזה. החל משנת 1551 אווילה החל לסבול מבריאות לקויה, הוא החל לעודד את חסידיו להצטרף לישועים באופן פעיל, עד כי כ-30 מתוכם הצטרפו בפועל.
מוות.
החל משנת 1551, אווילה סבל באופן מתמשך מבריאות לקויה. הוא העביר את שנותיו האחרונות בעיירת פנסיון בשם מונטילה במחוז קורדובה. הוא נפטר שם בתאריך ה-10 במאי 1569, ונקבר שם בכנסייה הישועית של גלגול הנשמות, לפי צוואתו. כיום הכנסייה משמשת מקום קדוש לזכרונו.
פרסום יצירותיו.
הגרסה הספרדית משנת 1970 מציגה את כל יצירותיו של אווילה בשישה כרכים. בכללם: שתי עריכות להוצאות שונות של ספרו "שמעי, בת", 82 דרשות וועידות רוחניות, מספר פרשנות הברית הישנה, 257 מכתבים אשר מייצגים ומתארים את חייו משנת 1538 ועד מותו וכן מספר חיבורים נרחבים על רפורמציה וחיבורים קצרים אחרים. חואן כתב מכתבים לכמרים ובישופים שייעצו לו, למשל פדרו גואררו (Pedro Guerrero), הארכיבישוף של גראנדה, וכן לח'ואן דה ריברה ותומאס מווילנובה, שני הארכיבישופים מוולנסיה, שנהפכו לקדושים בשלב מאוחר יותר. הוא שלח מכתבים גם לאיגנטיוס מלויולה, יוחנן האלוהי ותרזה מאווילה.
גרסאות מודרניות.
חיבוריו של הקדוש חואן מאווילה נאספו במדריד בשנת 1618, 1757, 1792 ובשנת 1805. תרגום צרפתי של ד'אנדילי פורסם בפריז בשנת 1673, תרגום גרמני של שרמר פורסם בשישה כרכים בעיר רגנסברג בין השנים 1856 ו-1881.
ספרו המוכר שמעי, בת תורגם לאנגלית בשנת 1620. גרסה מודרנית פורסמה בידי המלומדת האמריקאית ג'ואן פרנסס גורמלי בשנת 2006.
מבחר של מכתביו, תחת הכותרת "מכתבים רוחניים" (Spiritual Letters) תורגמו לאנגלית בשנת 1631, וגרסה זהה לזו פורסמה בשנת 1970.
השפעות.
הן המוניטין הקדוש של אווילה והן נסיונותיו לשנות את מוסד הכמורה, ייסוד בתי ספר וסמינרים, לימד דרך שאלות ותשובות, היוו בשלב מאוחר יותר השראה למהפכנים נוספים. הוא בעיקר כיבד את הישועים – התפתחותם הענפה ברחבי ספרד מיוחסת ליחסיו הקרובים של אווילה לאליטה הנוצרית במדינה.
הוקרה.