עם התפתחות טכנולוגיית הדפוס, מובאות היום ההסכמות כצילום של המכתב המקורי על נייר המכתבים של המסכים ולעיתים אף בכתב ידו ממש. בדרך כלל מנצלים המסכימים את ההסכמה לשם העתרת שבחים מופלגים על מחבר הספר, בלשון עשירה ועתירת מליצות ולעיתים קרובות גם בחרוזים. בדרך כלל ההסכמות כתובות בנוסח המאפשר להסיק אם הממליץ קרא את הספר בעיון, או רק סקר בסקירה חטופה. יש מחברים המגדילים לעשות ומסתפקים בהבאת הסכמה שנתן רב לספר קודם שלהם. לעומת זאת יש מקרים שבהם הרב המסכים מצרף להסכמה רשימה ארוכה של תיקונים והערות לספר (דבר המתפרש בדרך כלל כמחמאה לכותב הספר, שתלמיד חכם בולט מצא לנכון לעיין בספרו).
גם בין הרבנים יש מדרגות שונות; יש רבנים המעניקים ברוחב יד הסכמה לכל כתב יד המובא להם לעיון, ויש כאלה הנמנעים בכלל ממתן הסכמות או נותנים הסכמה רק במקרים נדירים ולאחר בדיקה מדוקדקת של הספר והמחבר. הציבור בדרך כלל יודע לאיזו הסכמה יש לייחס ערך רב ולאיזו פחות.
נהוג לחשוב שמתרחש תהליך של "אינפלציה" בהסכמות. עדות לכך הם דברי הרב חיים קנייבסקי שהשיב לשאלה האם הסכמות הניתנות לספרים הן ראיה לכך שניתן לסמוך על הספר: "בזמננו אין ראיה כלל, כי ההסכמה שנותנים למחבר הספר הוא מצד גמילות חסדים, וכותבי ההסכמות אינם בודקים כלל את הספר, ולפעמים סומכים על חזקת המחבר כידוע".
בספרי עיון חילוניים אין נוהג מקובל להוסיף הסכמה, אך קיימות דוגמאות כאלה. כך לדוגמה הספר "לפני ולפנים" של אבשלום אליצור, מתחיל בפתח-דבר מאת פרופ' שלמה שוהם.
פרשת בן ברכה
פרשת בּן ברכּה היא פרשת חטיפה ורצח של מנהיג אופוזיציה מרוקאי, בה היה מעורב "המוסד", אשר גרמה לסערה פוליטית בישראל. לטענת איסר הראל הייתה הפרשה הגורם העיקרי להידרדרות יחסי ישראל–צרפת במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
אל-מהדי בּן ברכּה נולד ברבאט בירת מרוקו בשנת 1920. היה ממנהיגי הפלג השמאלי של האופוזיציה לשלטון המלוכה במרוקו ונחשב למנהיג מוערך בעולם השלישי. תמך בתנועות מהפכניות ואנטי-קולוניאליות במדינות שונות. בשנת 1962 הואשם בן ברכה בחתירה תחת שלטונו של המלך חסן השני והוגלה ממרוקו. לאחר שתמך בעמדת אלג'יריה בסכסוך גבולות בינה לבין מרוקו, הוא נדון למוות שלא בפניו.
לפי ספרו של שמואל שגב, "הקשר המרוקני", "המוסד" הישראלי מסר לשירותי הביטחון של מרוקו את קצה החוט שאיפשר להם לאתר את בן ברכה בז'נבה, ולפתותו להגיע לצרפת, שם חוסל.
בשהותו בצרפת נעלמו עקבותיו של בן ברכה בפריז ב-29 באוקטובר 1965, לאחר שנראה במהלך מעצר על ידי קציני משטרה צרפתיים. על פי ספרו של שגב, כעבור ימים ספורים (ב-5 בנובמבר) דיווח ראש "המוסד", מאיר עמית, לראש הממשלה, לוי אשכול, כי האיש חוסל.
נשיא צרפת, שארל דה גול, זעם על המעורבות הצרפתית בחטיפה והורה על העמדתם לדין של שני קציני משטרה צרפתיים. אלה הועמדו לדין בספטמבר 1966 ונדונו בשנת 1967 למאסר על חטיפתו של בן ברכה. השופט פסק כי האשם העיקרי בחטיפה הוא שר הפנים של מרוקו הגנרל מוחמד אופקיר. ז'ורז' פיגו, עד למעשה בעל רקע פלילי, אשר טען בבית המשפט כי ראה את אופקיר דוקר את בן ברכה למוות במו ידיו, נמצא לאחר מכן מת, ובאופן רשמי נטען כי התאבד.
אחמד בוקארי, שהיה בעבר איש השירותים החשאיים של מרוקו, טען בשנת 2001 כי בן ברכה מת במהלך חקירתו בווילה דרומית לפריז. לדבריו נלקחה גופתו של בן ברכה למרוקו שם הושמדה באגן של חומצה. גם שמואל שגב כותב בספרו כי בן ברכה מת במהלך אותה חקירה, אך לפי גרסתו האיש נקבר בחשאי מתחת לאי תנועה בפריז, שהיה בשלבי בנייה.
אסיר פוליטי מרוקני בשם אחמד בורקאת אף הוא טוען כי שמע שיחות הנוגעות לרצח בן ברכה. טענה זו מופיעה בספרו "הגן הסודי של מלך מרוקו".
בשנת 1976 שחררה ממשלת ארצות הברית, בשל בקשות על פי חוק חופש המידע, מסמכים בהם מוכח כי ה-CIA היה בעל גישה לכ-1,800 מסמכים הקשורים לעניין, אך מסמכים אלו נותרו חסויים. כמה מסמכים צרפתיים הנוגעים לפרשה שוחררו לפרסום בשנת 2001, וגרמו לסערה פוליטית. שרת ההגנה, מישל אליו-מארי, הסכימה ב-2004 להצעתה של ועדה שהוקמה לפרסום מסמכים נוספים הנוגעים לפרשה.
הפרשה שימשה כהשראה לסרטו של הבמאי איב בואסה משנת 1972 "ההתנקשות" (L'Attentat).
הסערה הפוליטית בישראל.
במהלך המשפט הובאו ראיות לכאורה למעורבותו של "המוסד" בחטיפה, והנשיא דה גול הביע בשל כך את כעסו על מדינת ישראל. בחוגי השלטון בישראל התעוררה סערה והתחיל מאבק בין איסר הראל, ששירת באותה עת כיועצו לענייני מודיעין של ראש הממשלה לוי אשכול, לבין ראש "המוסד" מאיר עמית. הראל טען כי אסור היה למדינת ישראל להיות מעורבת בעניין זה ותבע לערוך חקירה על מידת אחריותו של ראש "המוסד" בהתערבות הישראלית בחטיפה. ראש הממשלה לוי אשכול טען שלא ידע על הפעולה לפני שבוצעה ואילו מאיר עמית טען שדיווח עליה לפני ביצועה לראש הממשלה.
הוקמה ועדה חשאית לחקירת העניין בהשתתפות זאב שרף ויגאל ידין (ועדת ידין-שרף), ובעקבותיה ועדה בהשתתפות השרים יעקב שמשון שפירא וישראל גלילי ומר שאול אביגור. אולם הוועדות לא הביאו לכל תוצאה מעשית. איסר הראל התפטר מתפקידו כיועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין באמתלא רשמית של "חוסר סמכויות", ובחוגים פנימיים דרש את העברתם של לוי אשכול ומאיר עמית מתפקידיהם וכן הדליף את הפרשה לעיתונות. מחמת מגבלות הצנזורה הצבאית נמנעה העיתונות מלפרסם את הפרשה, אלא רק רמזה על קיומו של "נושא כמוס" המעורר סערה בצמרת השלטון.
באותן שנים יצא לאור בישראל שבועון בשם "בול" שעיסוקו היה ברכילות ובפורנוגרפיה, במידה שחרגה מהמקובל באותם הימים, אפילו ב"העולם הזה" 1966 יצאו בשער ראשי שכותרתו: "ישראלים בפרשת בן ברכה?" בעקבות זאת פשטו אנשי משטרת ישראל והשב"כ על מערכת "בול" והחרימו את כל הגליונות שנועדו להפצה. המו"ל של השבועון שמואל מור ואחד מעורכיו המשורר מקסים גילן נעצרו לפי תקנות לשעת חירום והועמדו לדין באשמת פגיעה בביטחון המדינה וריגול חמור. בעסקת טיעון הוחלפו סעיפי האישום באישום על עבירה של פרסום ידיעה סודית ונגזרה עליהם שנת מאסר, אך הם שוחררו ממאסרם לאחר ארבעה וחצי חודשים. המעצר והמשפט היו סודיים אולם הדבר היה לשיחה בין אנשי התקשורת והפוליטיקאים.
במאי 1967, בעת משפטם של קציני המשטרה הצרפתיים באשמת חטיפתו של בן ברכה, דרשה אלמנתו של בן ברכה לזמן לעדות את עורכי "בול" כדי שיעידו על מעורבות "המוסד" בחטיפה, אולם עתירתה נדחתה. הפרסום הבינלאומי שניתן לכך הביא את הפרשה, שעד אז נלחשה מפה לאוזן, לידיעת הציבור בישראל. הסערה שככה במשך הזמן כאשר מלחמת ששת הימים דחקה אותה מטורי העיתונים.
ברבות השנים התפרסמו בעיתונות הישראלית והבינלאומית פרטים נוספים אודות הפרשה. על פי הגילויים החלו הקשרים בין "המוסד" לבין השירותים החשאיים של מרוקו בראשית שנות השישים ביוזמת המלך חסן השני. אנשי "המוסד" אימנו את אנשי השירותים החשאיים של מרוקו ובתמורה הורשה "המוסד" לפעול מתוך שטח מרוקו. שר הפנים של מרוקו, שהיה אחראי על השירותים החשאיים, הגנרל מוחמד אופקיר, ביקר פעמים אחדות בישראל. לפי חלק מהגרסאות היו סוכני "המוסד" אחראים לחטיפתו וכליאתו של בן ברכה בבית מבודד ליד פריז, כל זאת כדי להעלים את מעורבות הצרפתים והמרוקאים בחטיפה. מעולם לא ניתן בישראל אישור רשמי לאותם גילויים.
טריפל אייץ'
האנטר הרסט הלמסלי
אלה (נשק)
אלה או נַבּוּט היא כלי נשק המורכב ממקל קצר אך עבה שמשמש לחבטה. האלה משמשת לגרימת הלם ושבירת עצמות.
האלה היא מכלי הנשק העתיקים ביותר הודות לקלות ייצורה - מספיק לכרות ענף כבד של עץ בשביל לקבל אלה סבירה (אלה פשוטה כזאת מכונה בסלנג "נָבּוּט"). הנזק שגורמת האלה מבוסס על משקלה ועובדת היותה עשויה מחומר שהוא לרוב קשיח יותר מעצמות גוף האדם.
אלה בעת העתיקה ובימי הביניים.
ראשי אלה ידועים החל מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, בעיקר באזור דרום מזרח טורקיה. באזור ארץ ישראל התגלו ראשי אלות עשויים אבן המתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית. אחד הממצאים המפורסמים הם ראשי אלות במטמון נחל משמר המשויכים לתקופה הכלקוליתית. בשנת 2010 נמצא ראש אלה בחפירות בבקעת פצאל באתר כלקוליתי בשם פצאל 7 ליד היישוב פצאל בבקעת הירדן.
בתקופות מאוחרות יותר, נוספו לאלות ראשים כבדים יותר העשויים מאבן, עץ או מתכת שנועדו להגביר את עוצמת המכה. בימי הביניים נוצרו שני שכלולים של האלה, שניהם נקראים כוכב השחר: הראשון הוא אלה שצוידה בראש כדורי ממתכת המלא בחודים קצרים, דבר שייצר לו מראה דמוי כוכב או קיפוד; השני הוא אלה בה הראש הקרבי היה מחובר לידית באמצעות שרשראות ברזל, דבר שאפשר להוסיף תנופה לראש ובכך להגדיל את עוצמת המכה. אלות היו בשימוש רב על ידי פרשים, מאחר שאלה יכלו בקלות לחבוט איתן על ראשיהם של החיילים הרגליים.
אלה מודרנית.
אלה בצורת מקל עגול ועבה המשמש את כוחות הביטחון, (המשטרה, הצבא וסוהרים) כנשק אל הרג, בפיזור הפגנות ובטיפול בעבריינים אלימים בכוח על ידי הכאת המפגינים או המתפרעים.
אלות משמשת גם עברייני רחוב בביצוע פשעים אלימים כגון תקיפה והשחתת רכוש.
שימוש נוסף של האלה הוא כמחבט במשחק הבייסבול - בעזרת האלה חובטים בכדור.
איב בלפור
אבלין ברברה בלפור (אנגלית: Evelyn Barbara Balfour; 1899–1990) הייתה חקלאית, מחנכת ומחלוצות תנועת החקלאות האורגנית בבריטניה. בלפור הייתה בין הנשים הראשונות שלמדו חקלאות באוניברסיטה בבריטניה, דבר שהיה עד אז נחלתם של גברים בלבד.
בלפור הייתה בתו של ג'רלד בלפור ואחייניתו של ראש ממשלת בריטניה ארתור ג'יימס בלפור.