רוזנות נובלארה ובאניולו (באיטלקית: Contea di Novellara e Bagnolo) הייתה מדינה עצמאית אשר התקיימה בצפון איטליה בין השנים 1371–1728. הרוזנות נשלטה במשך כשלוש מאות וחמישים שנים על ידי בית גונזגה.
היסטוריה.
המדינה נוסדה בשנת 1371, כאשר פלטרינו גונזגה, הלורד של רג'ו ומנהיגה של הקואליציה האנטי-ויסקונטי, נאלץ למכור את רג'ו לברנבאו ויסקונטי, ופרש לנובלארה, שם הבן שלו גידו גונזגה התחיל לבצר את העיר.
הנחלה לא הייתה גדולה, והיא הייתה מחולקת לשני אזורים נפרדים, נובלארה ובאניולו. בשנת 1501 קיבלה הלורדות מעמד של רוזנות באימפריה הרומית הקדושה, ובמהלך אותה המאה הטירה הפכה לארמון אצולה. פיליפו אלפונסו גונזגה היה הרוזן האחרון, ולאחר מותו ב-12 באוקטובר 1728, חזרו הנחלות לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר מסר בשנת 1737 את הנחלות לדוכסות מודנה שהייתה בשליטת בית אסטה.
גופנו עצמיותנו
גופנו עצמיותנו: ספר מאת נשים למען נשים (באנגלית: Our Bodies, Ourselves) - יצא לאור לראשונה בארצות הברית, בסוף שנות השישים, על ידי Boston Women’s Health Book Collective. הספר מכיל מידע שמתייחס לאספקטים שונים של בריאות האישה ומיניותה, זהות מגדרית, פיקוח ילודה, הפלות, הריון ולידה, דיכאון שלאחר לידה, אלימות וניצול מיני, תקופת הבלות ונושאים הקשורים לתחום. המהדורה המעודכנת האחרונה של הספר יצאה ב-2011. הספר היה מהפכני בקריאתו אל הנשים לחגוג את מיניותן, את זכויות המגדר שלהן ואת בחירת העצמאות המינית שלהן. התנועה החדשה למען מעורבות נשים פעילה בחיים בכלל ובחיי המין בפרט, הייתה מהפכנית ומנוגדת למיתוס המגדרי ששלט עד אז בקהילה, של האישה הרכה והפסיבית לעומת הגבר הפעיל והאגרסיבי.
הספר זכה להצלחה גדולה בארצות הברית, תורגם ל-29 שפות ונמכר בלמעלה מארבעה מיליון עותקים. הניו יורק טיימס כינה את הספר המקורי רב-המכר האמריקני שעוסק בכל התחומים הידועים של המין הנשי. הקלאסיקה של הפמיניזם. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1982.
היסטוריה ותוכן.
הספר יצא לראשונה כחוברת, בשם "Women and their Bodies" (נשים וגופן) על ידי 12 נשים פמיניסטיות אקטיביסטיות, ובהשראת קורס על בריאות האישה שהתנהל במכללה בבוסטון בשנת 1969. מארגנת הקורס סיפרה, שעד אז לא עודדו את הנשים לשאול שאלות, אלא להסתמך אך רק על הכוחות המקצועיים כביכול. עובדה זו תסכלה והכעיסה אותן, כיוון שהן לא קיבלו את כל המידע שהיו נזקקות לו. לכן, הן החליטו למצוא אותו בעצמן.
המחברות הציבו לעצמן ארבעה עקרונות בסיסיים, שהנחו אותן בכתיבת ספר:
הנשים חקרו את הנושאים בעצמן ואחר כתבו עליהם. אחת כתבה על הפלה, השנייה על היריון, השלישית על דיכאון שלאחר לידה וכדומה. רבע מיליון עותקים מהחוברת הראשונה נמכרו ללא כל פרסום קודם. בעקבות ההצלחה, הקימו המחברות עמותת נשים בשם "Our Bodies ourselves", והוציאה ספר בשם זה, שהתבסס על החוברת הראשונה ויצא בהוצאת סיימון ושוסטר. התנאי היחידי שלהן היה, שהן תהיינה בעלות ההכרעה בכל נושאי העריכה ושהספרים יימכרו בהנחה משמעותית למרכזים בריאותיים. הספר הכיל עדויות מגוף ראשון של נשים שנתקלו בשאלות הנדונות, ובהן בנושאים שנחשבו עד אז לטאבו.
התקבלות הספר.
הספר זכה להצלחה גדולה, לא רק בארצות הברית, אלא גם ברחבי העולם. הוא תורגם ל-29 שפות ונמכר בכארבעה וחצי מיליון עותקים. הוא כונה כספר הקלאסי של הפמיניזם, וכתנ"ך הגדול לבריאות האישה. אחד האפיונים שתרמו להצלחתו הגדולה הוא מה שמסתתר מאחורי תת-הכותר שניתן לספר: "ספר מאת נשים למען נשים". הספר מדבר מפיהן של נשים עצמן שניסיונן כולל את המסופר בטקסט, ולא מפיהם של רופאים ומדענים גברים, שבמהותם הם מנוכרים לנושאים הנדונים, אותם לא חוו. בכל פרק שנדון בספר הובאו סיפורים של הנשים עצמן, בחלקן, אלו שהשתתפו בקורס הנדון במכללה, ובחלקן סיפורים שנאגרו על ידי האקטיביסטיות שחקרו וראיינו את הנשים בנושא. כמו כן, נדונו בספר נושאים, שהיו עד אז בחזקת טאבו, כמו לסביות, הפלות מלאכותיות, אוננות וכדומה.
בנוסף למידע המבוסס על עדויות שנבדקו על ידי המומחים הרפואיים, פונה הספר גם לכוחות הפוליטיים, הכלכליים והסוציאליים, שמעצבים את בריאותה של האישה. לא לחינם נבחר הספר על ידי ה-Library Journal כאחד מספרי הבריאות המומלצים לקוראים.
מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה
מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה (באיטלקית: Maria Teresa Francesca Cybo-Malaspina; 29 ביוני 1725 - 29 בדצמבר 1790), הייתה בתו של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ואשתו של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, אשר כיהנה כדוכסית מאסה בין השנים 1731–1790.
ביוגרפיה.
מריה תרזה נולדה ב-29 ביוני 1725 בנובלארה, לאדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ולריצ'ארדה גונזגה, בתם של קמילו השלישי גונזגה, רוזן נובלארה ומטילדה ד'אסטה. בשנת 1731 מת אביה, ומריה תרזה עלתה לשלטון במקומו בדוכסות מאסה וקרארה, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד לבגרותה. ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה מריה תרזה על ידי שליח עם אוג'ניו ג'ובאני, רוזן סואסון, אולם הוא מת כעבור שבועיים בדיוק, ללא שאפילו הספיקה לראות אותו.
ב-16 באפריל 1741 התחתנה מריה תרזה עם ארקולה ד'אסטה, נסיך מודנה, ממנו נולדו לה שני ילדים. בשנת 1744 תפסה מריה תרזה את השלטון לבדה, והחלה ברפורמות בדוכסות, בנתה בית חולים וקידמה אמנות, תרבות ואדריכלות. נישואי השניים לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד. לאחר מות בנה הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה בתה מריה באטריצ'ה ליורשת שלה ושל בעלה.
מכיוון שבתה הייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'ו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם בעלה ארקולה, שמריה באטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשם. אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה באטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו. בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה באטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1780 מת חמיה, ובעלה ארקולה עלה לשלטון במקומו. ארקולה המשיך במדיניותו של אביו, ובנה גשרים וכבישים חדשים, ובנוסף טיפח מאוד את האמנות והתרבות בדוכסות. ב-29 בדצמבר 1790 מתה מריה תרזה במודנה, ובתה מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה ירשה את נחלותיה. בשנת 1796 פלישת נפוליאון למילאנו אילצה את בתה ומשפחתה לברוח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הצ'יסאלפינית.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לנכדה הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה. מריה באטריצ'ה השאירה את ניהול הדוכסות בידי שריה, ואילו היא עצמה שהתה רוב הזמן בווינה. בשנת 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה.
משפחתה.
ב-16 באפריל 1741 התחתנה מריה תרזה עם ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
יעל אמיתי
יעל אמיתי היא פרופסור לנוירולוגיה וראש בית הספר הבין-פקולטי למדעי המוח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה.
בשנת 1978 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב. התמחתה בנוירולוגיה ובאלקטרופיזיולוגיה במרכז רפואי מאיר בשנים 1979–1981 ובמרכז רפואי שיבא בשנים 1982–1985. בעקבות השתלמות באוניברסיטת סטנפורד בשנים 1986–1989 החלה לעסוק במחקר נוירולוגי.
החל משנת 1990 היא חברת סגל במחלקה לפיזיולוגיה וביולוגיה תאית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחום מחקרה העיקרי הוא מבנה וארגון קליפת המוח ביונקים.
בשנת 2018 המליצה ועדה מטעם משרד המדע למנותה לחברה במועצת הנגידים של קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF), אך שר המדע, אופיר אקוניס, לא אישר את המינוי, בנימוק שבשנת 2005 חתמה על עצומה התומכת בסרבני שירות בשטחים. פרופ' אמיתי וועד ראשי האוניברסיטאות הגישו עתירה לבג"ץ נגד החלטתו זו של אקוניס, ובג"ץ ביטל את החלטתו של השר אקוניס והורה, בדעת הרוב, להחזיר את העניין לבחינה מחודשת של השר, תוך התמקדות במשקל שראוי לייחס להצטרפותה של אמיתי לעצומה, משום שבניגוד לעמדת השר, אין עבירה פלילית בחתימה על העצומה. בדיון שנערך בסוף דצמבר 2019 דחה בג"ץ את בקשת העותרים לחייב את השר אקוניס למנות את אמיתי, והורה לשר אקוניס לשוב ולעדכן בתוך 90 יום. שר המדע יזהר שי, שהחליף את אקוניס, הודיע לבג"ץ ביוני 2020 שהחליט למנות את אמיתי לתפקיד.
חיים אישיים.
מתגוררת ברחובות.
נבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד
נבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד הייתה הנבחרת לאומית של גרמניה המזרחית. הנבחרת הייתה בין החזקות בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר זכתה במספר מדליות באליפות העולם בכדוריד ובאליפות אולימפית.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 - תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ספורטאי מזרח גרמניה היו חלק של נבחרת גרמניה בכדוריד ביחד עם נציגי גרמניה המערבית. הנבחרת הפסיקה להתקיים עם איחוד גרמניה, שחקניה החזקים השתלבו בנבחרת גרמניה בכדוריד.
גופנו, עצמנו (ספר)
עידית לבבי גבאי
עידית לבבי-גבאי (נולדה ב-1953) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה.