מיד לאחר ההצלחה של "נבוכדנצר" כתב ורדי עוד שתי אופרות: "הלומברדים" ו"ארנאני", אשר פרסמו אותו לא רק באיטליה אלא גם בכל אירופה.
האחרונה באופרות המוקדמות של ורדי היא "מקבת'" (1847), על פי הטרגדיה של שייקספיר, מקבת'. ב"מקבת'" שבר ורדי כלל גדול של האופרה האיטלקית, שאין אופרה ללא סיפור אהבה בתוכה. באופרה זו שם ורדי דגש על ההיבטים הדרמטיים של היצירה, בניגוד לקודמיו, רוסיני, דוניצטי ובליני, שנהגו לרומם את הזמרים בכתיבת אריות ראוותניות להבלטת יכולותיהם הקוליות. ורדי, בניגוד להם, חיפש "זמרת בעלת קול מחוספס, צרוד וקודר, שיש בו שמץ של שטניות" לתפקיד ליידי מקבת'.
האופרות האמצעיות.
בשנת 1859, כשהיה כבר מלחין מפורסם ומבוסס, התחתן ורדי עם זמרת סופרן בשם ג'וזפינה סטרפוני וחשב על פרישה בסגנון של ג'ואקינו רוסיני. ברם, אשתו שכנעה אותו להמשיך וליצור, והתוצאה לא איחרה לבוא בדמות האופרה הנודעת "ריגולטו". אחריה באו לה טרוויאטה, "הטרובדור", "נשף המסכות" ו"כוחו של גורל". בשונה מהאופרות המוקדמות שלו, באופרות אלה הדמויות והעלילה היו הרבה יותר עמוקות והעידו על התקדמותו של ורדי ועל הדרך שעבר. בתקופה זו כתב ורדי גם שתי אופרות בסגנון הגראנד אופרה הצרפתית שהן, "דון קארלוס" ו"ערביות סיציליאניות". בכך הוכיח ורדי את יכולתו להתאים את סגנון כתיבתו לקהל עבורו נכתבה האופרה, (ה"גראנד אופרה" הייתה נפוצה מאוד בפריז של אמצע המאה ה-19) אך כל זאת מבלי להתפשר בסגנון האמנותי, או במסר שרצה להביע באופרות אלה.
אחרונת האופרות האמצעיות של ורדי היא האופרה "אאידה", הדעה הרווחת היא שהיצירה נכתבה לכבוד פתיחתה של תעלת סואץ, אך האופרה נכתבה להזמנת הח'דיו איסמעיל פאשה, והוצגה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי. האופרה הוצגה רק שנתיים מאוחר יותר, ב-1871. כמו כן, באותה תקופה כתב ורדי את הרקוויאם המפורסם שלו לזכר המשורר אלסנדרו מנצוני. בעקבות הדרך בה נתקבלו הן "אאידה" והן הרקויאם בציבור הרחב (הצלחתן הייתה כה עצומה ומסחררת עד שוורדי חשב, שהקהל התייחס אליהן בצורה זולה והמונית מדי, שלא הייתה לרוחו) החליט ורדי לחדול סופית מכתיבת מוזיקה והשתקע בווילה שבנה בכפר קטן בצפון איטליה.
השנים האחרונות.
לאחר "אאידה" נכנס ורדי לתקופה שבה לא כתב במשך כ-15 שנה. לאחר פסק זמן זה הוא חזר לבמה בסערה בשנת 1887 עם האופרה "אותלו", גם היא על פי הטרגדיה של שייקספיר.
אחרונת האופרות של ורדי היא "פלסטף", על פי "נשות וינדזור העליזות", שנכתבה בשנת 1893, ללברית מאת אריגו בויטו. על אף חששותיו, שאופרה קומית פרי עטו לא תתקבל בעין יפה, האיזון המושלם בין לברית מבריקה, מוזיקה, תזמורת וזמרים הניב אופרה מעולה, שזכתה לשבחי הקהל. ורדי בן ה-80 יצר, על אף גילו המופלג, אופרה צעירה מאוד באופייה ואף נתן ביטוי מלא לכושרו כאמן הקונטרפונקט.
ג'וזפה ורדי נפטר ב-1901. בהלווייתו בבית הקברות הגדול במילאנו נכח קהל של מאתיים אלף איש.
הפילוסוף ישעיה ברלין אמר על ורדי, כי אמנותו הייתה "אובייקטיבית, ישירה, ובהרמוניה עם מוסכמות ששלטו בה, וצמחה מאחדות פנימית מלאה, מהרגשה של השתייכות לזמן, לחברה ולסביבה שבה נוצרה." בניגוד למלחינים כברליוז ווגנר, לא חתר ורדי אל משהו אבוד, אינסופי ובלתי מושג, אלא נתן ביטוי לרגשות האנושיים הנצחיים.
עיזבונו.
ורדי חיבר 28 אופרות, רובן מוכרות ומפורסמות, אף על פי שחייו היו רצופים משברים אישיים, הקשורים לטרגדיות משפחתיות שפקדו אותו, וכן קשיים מצד המימסד השלטוני.
ורדי הפך לסמל תנועת העצמאות של איטליה, שדגלה בחזרתו של המלך ויטוריו אמנואלה לשלטון.
כאשר הקהל צעק בהופעות האופרה שלו, "ורדי", הוא התכוון גם לראשי התיבות של Verdi, שהם: !Vittorio Emanuele Re D'Italia (קרי, "ויטוריו אמנואלה, מלך איטליה!").
הנצחה.
מפרצון ורדי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'וזפה ורדי.
שמשי אדד הראשון
שחייה
שחייה היא התקדמות בתוך המים (צלילה) או ציפה על גבי המים באמצעות הגפיים ובאמצעות תנועת הגוף. אדם העוסק בשחייה כמקצוע, כספורט או כתחביב קרוי שחיין. ההבדל בין ציפה לצלילה הוא שבצלילה מתרחשת שחייה מלאה ורצופה מתחת לפני המים, בעוד שבשחייה מתרחשת ציפה מלאה או חלקית על פני המים בכל רגע נתון. השחייה היא פעילות פנאי פופולרית ומוכרת גם כענף ספורט תחרותי. בנוסף, שחייה נחשבת לפעילות גופנית ממעלה ראשונה ועוזרת לפתח את הרוב המוחלט של שרירי הגוף, כמו גם סיבולת לב-ריאה וקיבולת ריאתית.
היסטוריה.
שחייה היא חלק מן הפעילות האנושית מאז העידן הפרהיסטורי - התיעוד הקדום ביותר של שחייה אנושית הוא בציורים מתקופת האבן לפני כ-7,000 שנה. תיעוד כתוב של שחייה קיים מאז 2,000 לפני הספירה. כמה מן הכתבים הקדומים המתעדים שחייה הם עלילות גילגמש, האיליאדה, האודיסיאה, התנ"ך, הברית החדשה וביאוולף.
בשנת 1538 כתב ניקולאוס וינמן, מרצה גרמני לשפות, את הספר הראשון על שחייה בשם "השחיין או דיאלוג על אומנות השחייה" (בגרמנית: Der Schwimmer oder ein Zwiegespräch über die Schwimmkunst). בשנת 1696 כתב מלכיצדק תבנו הצרפתי את ספרו "אמנות השחייה" שנקרא על ידי רבים במהלך המאה ה-18. הספר הפך את שחיית החזה לפופולרית אך תיאר גם סגנונות נוספים, צלילה וקפיצת ראש.
בשנת 1800 החלו לערוך תחרויות שחייה תחרותית באירופה, רוב התחרויות נערכו בסגנון חזה. הענף זכה להתעניינות ציבורית רחבה בשנת 1875, כאשר מת'יו ווב שחה את כל תעלת למאנש בשחייה, במשך 21 שעות ו-45 דקות. שחייה הייתה אחד מן המקצועות האולימפיים כבר באולימפיאדה המודרנית הראשונה בשנת 1896 באתונה. בשנת 1902 הוצג לראשונה לעולם המערבי סגנון החתירה המוכר היום על ידי ריצ'רד קייביל כאשר קבע שיא עולם חדש באליפות בינלאומית באנגליה, כשהוא גובר על שחיינים בסגנונות אחרים. קייביל פיתח את סגנון החתירה לאחר שלמד את תנועות השחייה של תושב איי שלמה אליס ויקהאם. בשנת 1908 קמה פדרציית השחייה הבינלאומית. סגנון הפרפר פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 על בסיס סגנון החזה. בשנת 1952 הכירה פדרציית השחייה הבינלאומית בסגנון הפרפר כאחד מסגנונות השחייה וקבעה לו כללים ברורים.
שחייה כפעילות פנאי והתעמלות.
המטרות הנפוצות ביותר לעיסוק בשחייה הן כפעילות פנאי, התעמלות ואימון גופני. שחייה כפעילות פנאי היא דרך טובה להירגע בעת פעילות גופנית מלאה. שחייה היא אחד מסוגי ההתעמלות הטובים ביותר. כיוון שצפיפות הגוף האנושי דומה מאוד לזו של מים, המים תומכים בגוף ופעילות זו מפעילה פחות לחץ על מפרקים ועצמות מאשר פעילות גופנית דומה באוויר. מסיבה זו השימוש בשחייה נפוץ ברפואת שיקום לאחר פציעות ולטיפול בנכים.
שחייה היא בעיקר פעילות אירובית בגלל משך הזמן הארוך של הפעילות המצריך אספקה קבועה של חמצן לרקמת השריר. יוצאי הדופן הם משחי מרוץ למרחקים קצרים שם מתבצעת פעילות אנאירובית. שחייה עשויה לסייע ביציבה ולעזור בפיתוח גוף שרירי ודק האופייני לשחיינים.
שחייה כמיומנות מקצועית.
קיימים מקצועות שבהם שחייה היא חלק מן המיומנויות הנדרשות לעוסקים במקצוע. כך למשל, שולי פנינים ודייגים בעזרת רובה דיג. מצילים נדרשים למיומנויות שחייה גבוהות ומיוחדות לצורך מקצועם. ביולוגים ימיים נדרשים לידע בשחייה ובצלילה לצורך ביצוע מחקריהם. שחייה היא מיומנות נדרשת ללוחמים ביחידות קומנדו ימי.
שחייה תחרותית.
שחייה תחרותית היא ספורט אולימפי מאז האולימפיאדה הראשונה. בשחייה תחרותית מקובלים ארבעה סגנונות: חופשי, חזה, גב ופרפר ונוספים להם משחי מעורב (הכוללים את כל הסגנונות) ומשחי שליחים. החלוקה למשחים מתבצעת על ידי מספר קריטריונים: מרחק, סגנון, מין ולעיתים גיל. מרבית השחיינים התחרותיים מתמחים בסגנון אחד או שניים.
שחייה ביהדות.
המקורות היהודיים מדברים במפורש על חובת האב ללמד בנו שחייה.
ב נכתב:
מוריץ דניאל אופנהיים
מוריץ דניאל אופנהיים (בגרמנית: Moritz Daniel Oppenheim; 7 בינואר 1800 – 26 בפברואר 1882) היה צייר יהודי-גרמני, שכונה "הצייר היהודי הראשון בעידן המודרני". עבודתו הושפעה משורשיו התרבותיים והדתיים, בניגוד לרבים מעמיתיו היהודים שבחרו להתנצר.
חייו.
אופנהיים נולד ב"סמטת היהודים" (יוּדנגַאסֶה) בהנאו (Hanau; הנן) שבגרמניה, והיה הראשון שזכה להכשרה אקדמית בציור. כבר בגיל ארבע עשרה קיבל הזמנה ראשונה לציור מטעם שר האוצר של הדוכסות הגדולה של פרנקפורט. בשנות לימודיו התגורר במינכן, פריז ולבסוף ברומא, שם הסתפח לתנועת הנצרתיים, שהייתה תנועה אמנותית-דתית שדגלה לשיבה לתמימות ולאמונה השלמה של האמונה הנוצרית המקורית.
עם שובו לפרנקפורט בשנת 1828 הפך אופנהיים לצייר הפורטרטים הבולט ביותר של בני המעמד הבינוני היהודים בגרמניה ושל עשיריה היהודים של גרמניה ואירופה, כמו משפחת רוטשילד, שהיו הדור הראשון שנהנה מן האמנציפציה במדינה. ביצירות אלו משולבים אלמנטים יהודיים וגרמניים, המשקפים את אווירת הסובלנות והשילוב שאליה שאפו בני דור זה. ציור מפורסם שלו מאותה תקופה, בשם "שובו של המתנדב היהודי ממלחמות השחרור" (1833–1834), מתאר את המתנדב ללחימה למען גרמניה, השב אל משפחתו היהודית, החיה עדיין על–פי המסורת.