אברהם שפירא נולד בחיפה במשפחת פועלים; גדל והתחנך ברוחה של 'ארץ ישראל העובדת'. היה חבר בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת". לאחר שהשלים לימודיו בבית-הספר התיכון "חוגים", שם היה תלמידו של ברוך קורצווייל, שהשפיע רבות על דרכו בעתיד, התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
חבר קיבוץ יזרעאל משנת 1955. היה רועה צאן ועובד מטעים. בשנים 1960–1962 למד לימודי יהדות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך כדי תקופה זו ייסד וערך את כתב העת "שדמות", ויצר גשר בין גדולי הרוח היהודית וחכמת ישראל בירושלים, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון, נתן רוטנשטרייך ואחרים - לבין התנועה הקיבוצית ובייחוד הדור השני בה.
בעת עריכת "שדמות", שהתמיד בה עד 1970, ריכז סביב כתב-העת חבורה של יוצרים ומחפשי–דרך מכל זרמי התנועה הקיבוצית ("חוג שדמות"). יזם יחד עם עמוס עוז, סמוך למלחמת ששת הימים, את הקובץ "שיח לוחמים" והיה עורכו. בקובץ כונסו עדויות הלוחמים בני התנועה הקיבוצית, והוא הפך במשך הזמן לאחת התעודות החשובות של עולמם הרוחני של בני הארץ, באותה עת.
בד בבד עם עבודתו הרוחנית והחינוכית, והעבודה במטעי הקיבוץ, בשנים 1968 – 1991 שימש חבר מערכת "ספרית אפקים" בהוצאת עם עובד. אז ייסד את ספריית "ארון ספרים יהודי" בהוצאת עם עובד, שהוא עורכה. במסגרות אלה יזם ספרים וחיבורי-יסוד רבים, טיפח וליווה סופרים, הוגים וחוקרים. עשה עבודת דוקטורט בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, נושא העבודה היה: "מבנים דואליים בהגותו של מ.מ. בובר", היא נעשתה בהדרכת פרופסור אוריאל טל ואושרה ב-1984.
בשנת 1975 היה שותף לכינון מרכז ללימודי יהדות באורנים - המכללה האקדמית לחינוך. בשנת 1985 הוזמן ללמד בחוג לפילוסופיה יהודית ולאחר מכן בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ומונה לפרופסור באוניברסיטה.
לאורך שנים מיזג את עבודתו כחוקר וכמורה אקדמי עם מפעליו בתחומי "ארון הספרים היהודי" של זמננו. בין השאר יזם את מפעל "מקרא לישראל" – פירוש מדעי-היסטורי למקרא, והיה מרכז המערכת שלו בשנים 1981 – 1989. כינס וערך כתבים של גרשם שלום עוד בחייו, ולאחר פטירתו מונה לעורך אחראי של "מפעל כתבי גרשם שלום" בהוצאת עם עובד. וכן היה אחראי ללימודי יהדות וציונות במכללה לביטחון לאומי של צה"ל, ועיצב בה תוכניות לימודים בתחומים אלו.
זכה בפרס אבי חי על פועלו לקירוב בין דתיים לחילוניים בישראל.
שחמת
המכון הביולוגי
חומרי לחימה כימיים
חל&quot;כ
חומר לחימה כימי
פלגינן דיבורא
במשפט עברי, פָּלְגִינַן (בארמית: אנו מחלקים) הוא כלל לפיו במקרים מסוימים ניתן לחלק עדות או הודאה של בעל דין שניתנה בבית דין לחלקים, ואת חלקם לקבל ואת האחרים לדחות.
המונח "פלגינן" אוצר בתוכו שתי השלכות אפשריות שונות: פלגינן דיבורא, ופלגינן נאמנות. המונח הראשון נסוב אודות חלוקה כזאת, בה מקבלים את חלקו האחד של המשפט ואת השני דוחים. לעומת זאת, המונח "פלגינן נאמנות" סבוך יותר, ומתאר מצב בו היחס לאותו משפט עצמו הוא אמביוולנטי. כלומר, מקבלים את המשפט שאמר העד או בעל הדין רק לגבי עניין מסוים ולא לגבי אחר.
דין פלגינן - היכן ומתי נאמר?
הדין פלגינן דיבורא נצרך כאשר חציו השני של הדיבור גורם שלא לקבל את החלק הראשון, כאשר אדם מעיד על עצמו שעשה דבר פשע בשותפות עם אדם אחר, במקרה כזה עלינו לקבל רק את החלק בו הוא מדבר על האדם האחר, שכן את דיבורו בו העיד על עצמו עלינו לדחות מכל וכל ולא להאמינו בכך, משום שהכלל אין אדם משים עצמו רשע אומר כי אין לאדם כל נאמנות כאשר הוא מעיד על עצמו.
מקרה אחר הוא כאשר עבד מביא גט שחרור, בו נכתב כי האדון מקנה לו את עצמו - את העבד, ואת כל נכסיו. הדין הוא, שלעבד יש נאמנות לקיים רק את גט השחרור שלו, ולא שטר מתנה, ולכן יש לעבד נאמנות רק על החלק הראשון האומר שהוא השתחרר, ולא לחלק השני בו נכתבו הנכסים כמתנה מהאדון. במקרה כזה הגמרא תולה את המחלוקת ב"פלגינן דיבורא".
האחרונים נחלקים למה לא ניתן לקבל את דבריו מדין פלגינן נאמנות, דין שכולם מודים כי הוא נכון, וכנפסק במסכת יבמות שעד הבא ואומר לאשה שבעלה מת, הוא נאמן כדי להתירה להנשא, אך לא ניתן לבניו של הבעל לרשת את נכסי אביהם.
הגמרא אומרת, כי במקרה ואדם קיים שטר, ואמר כי השטר נכון אבל הוא נכתב באונס חלקי, שכן העד אויים שאם לא יחתום יפסיד הפסד ממוני גדול. רבא קובע כי במקרה כזה אין העד נאמן כלל, מכיוון שבכך הוא מעיד על עצמו למעשה שהוא רשע, ועל פי הכלל האומר אין אדם משים עצמו רשע, לא ניתן להאמין כלל לדבריו. (רבי עקיבא איגר בחידושיו מקשה, בהנחה שהדין אין אדם משים עצמו רשע קובע רק שלא ניתן לפסול את האדם על פי עצמו, למה לא ניתן לקבל את דבריו מדין "פלגינן נאמנות", ולהאמין אותו בכל דבריו רק לעניין השטר ולא לעניין פסול עצמו, ומכח קושיא זו הוא מסיק כי הכלל אין אדם משים עצמו רשע אומר כי לא לא שומעים לדבריו של אדם כאשר הוא אומר שעשה מעשי רשע.)
בכל כתבי הראשונים נראה שלא קיים המושג "פלגינן" בנאמנות כי אם בדיבור. ויסוד הדבר שבדיבור נאמר פלגינן הוא כמבואר ברמב"ם שכתבשחולקים הדבור ואומרים עצמו קנה מפני שהוא נאמן להביא גט שחרורו ואינו צריך לקיימו אבל הנכסים שאין אדם קונה אותם אלא בראיה ברורה לא יקנה אותם עד שיתקיים השטר.
פלגינן - ביאורו.
נדרש ביאור עמוק לסוג נאמנות אינדיבידואלית זו, שהרי, אם בחרת להאמין לדובר על דבר אחד א"כ מדוע לא תבחר להאמינו גם על הדבר השני. ואולם מלשון הרמב"ם עולה שיסוד חילוק זה אינו נעוץ בסיבה שעל דבר אחד הוא נאמן ואילו על דבר אחר איננו נאמן. אלא שעל שניהם הוא נאמן (ולצורך העניין, גיטין וממונות) ומשום כך שורש הדבר שבדבר האחר הוא לא נאמן (וכגון נכסים) נעוץ בסיבה שבדבר האחר נדרשת נאמנות יותר חזקה. ודבר זה ניכר הוא ממה שכתב הרמב"ם שבממונות נדרשת "ראייה ברורה" ולא די בראייה בלבד כמו גיטין, משום שבגיטין נאמרה הלכה "משום עיגונא אקילו בה רבנן", וכידוע גיטי עבדים הוקשו לגיטי נשים.
אליפות אירופה בבייסבול
אליפות אירופה בבייסבול היא התחרות הראשית של נבחרות הבייסבול האירופאיות, המיוצגות על ידי CEB. התחרות, שנערכה לראשונה בשנת 1954 בבלגיה, מתקיימת כל שנתיים אי-זוגיות. שתי הנבחרות הבולטות בתולדות האליפות הן הולנד ואיטליה, שחולקות ביניהן 34 זכיות מתוך 36 אליפויות שנערכו.
נבחרת ישראל באליפות.
נבחרת ישראל השתתפה לראשונה באליפות אירופה ב-2019, אליה העפילה לאחר ניצחון באליפות אירופה דרג ב' ובפלייאוף העלייה. את האליפות סיימה ישראל במקום הרביעי, לאחר הפסד לספרד בקרב על מדליית הארד. שנתיים לאחר מכן, באליפות שהתקיימה באיטליה, העפילה ישראל לגמר הטורניר בו הפסידה להולנד וסיימה במקום השני.
טקטיקה של חיל הרגלים
הטקטיקה של חי&quot;ר
טקטיקה של חי&quot;ר
כידון רובה
כידון-רובה (נקרא לעיתים בקיצור "כידון" או בשם הלועזי "ביונט" (באנגלית: Bayonet מצרפתית baionette)) הוא כלי נשק קר, שנועד להיות מורכב על קצה הלוע של רובה ומגדיל בכך את אפשרויות השימוש בו בקרב פנים מול פנים. לכידון-רובה שני חלקים עיקריים: להב הדומה לפגיון, חרב קצרה או נשק בצורת דוקרן, ומנגנון לחיבור לרובה, ההבדלים בין הלהב ושיטת ההצמדה לרובה משמשת למיון והגדרה של סוגי כידוני-הרובה השונים.
כידוני-רובה שמרו על אותה צורה סכימתית לכל אורך ההיסטוריה של השימוש במטרה לתת ללוחם הרגלי הבודד אמצעי הגנה לשימוש בלחימה פנים-אל-פנים על ידי הצמדת הכידון לכלי הנשק העיקרי ברגע שאזלה התחמושת או על פי צרכים טקטיים שחייבו שימוש בנשק קר.
שימוש באבות-טיפוס ראשונים תועד לראשונה באירופה בשנות ה-40 של המאה ה-17 ובמהרה אומץ ככלי נשק קבוע של חייל הרגלים על ידי צבאות העולם, ושימש בלחימה בשורה של סכסוכים ממלחמת שלושים השנים ואל תוך המאה העשרים ואחת. הטמעת השימוש בכידוני רובה ביחידות חיל הרגלים התרחש יד ביד עם המעבר ההיסטורי מכלי נשק קרים לכלי נשק חמים והיווה זרז למהפכה של ממש בתורת הלחימה של צבאות אירופאיים. יחידות שאפיינו צבאות של ימי הביניים והרנסאנס נדחקו ונעלמו מסדרי הכוחות וחיל הרגלים המודרני החל להתגבש. הכידון הוא נשק בעל מעמד היסטורי ייחודי, הנשק העתיק ביותר בשימוש של צבאות מודרניים, ונשק שיוחסו לו תכונות מיוחדות לחשל את החייל ולגלם את רוח ההתקפה והניצחון. השינויים הטכנולוגיים שהשפיעו על שדות הקרב של המאה ה-19 כלי נשק אוטומטיים וארטילריה יעילה לא הצליחו להוריד את הכידון ממעמדו ככלי נשק צמוד לחייל הרגלי בהגנה והתקפה אך השימוש בו הלך ופחת. מלחמות העולם ששדות הקרב שלהן היו בתי מטבחיים לכוחות תוקפים שינו את מעמדו של הכידון מנשק בעל מעמד מיתי של מכריע קרבות לכלי רב-שימושי: נשק של מוצא-אחרון וכלי רב שימושי עבור החייל.
היסטוריה.
קיימות מספר גרסאות למקורו או לגרסה הראשונה של הכידון רובה, העדויות מצביעות על המאה ה-16 או המאה ה-17 כתקופה בה הופיע האב טיפוס בצורה של "כידון תקע", כלומר פגיון בעל ידית שניתן להכניס לתוך הקנה של הנשק החם. על פי אחד הגרסאות מקורו של הכידון-רובה בספרד כנשק גיבוי של ציידי חזירי בר.
על פי גרסה אחרת הכידון-רובה היה המצאה סינית, בכתב יד של "בינגלו" משנת 1606 מופיע תיאור של כידון תקע שיכול להידחף לתוך הלוע של רובה פרימיטיבי עם מנגנון של בריח פתיל. למרות קיומו של מסמך זה קיים סימן שאלה האם גייסות סיניים אכן השתמשו בכידוני-רובה מאחר שלא נמצאו דוגמאות פיזיות של המתקן ורובים סיניים תקופת משושלת צ'ינג היו ארוכים והקנים שלהם לא יכלו לעמוד בלחץ של כידון תקע.