במהלך חודש אוגוסט המשיכו להגיע לגוודלקנל קבוצות קטנות של מטוסים אמריקאים וצוותיהם. עד סוף אוגוסט כלל הכוח האווירי באי 64 מטוסים מסוגים שונים. ב-3 בספטמבר הגיע מפקד כנף הנחתים הראשונה, בריגדיר גנרל רוי גייגר, עם מטהו לגוודלקנל ונטל את הפיקוד על שדה הנדרסון ועל כל המטוסים שבו. קרבות אוויר בין מטוסים יפנים מרבאול למטוסי בעלות הברית התרחשו כמעט מדי יום. בין 26 באוגוסט ל-5 בספטמבר איבדו האמריקאים 15 מטוסים לעומת 19 מטוסים יפנים. יותר ממחצית צוותי המטוסים האמריקאים שהופלו חולצו בשלום, בעוד שמרבית הטייסים היפנים אבדו. המרחק הרב בין רבאול לגוודלקנל, כ-1,000 קילומטר, 4 שעות טיסה, הקשתה מאוד על היפנים להשיג עליונות אווירית בשמים מעל לאי. תצפיתנים אוסטרלים בבוגנוויל ובג'ורג'יה החדשה דיווחו לרוב על התקרבותם של מטוסים יפנים, ובכך סיפקו למטוסים האמריקנים בגוודלקנל התרעה מספקת בשביל להמריא ולהתכונן לתקוף את מטוסי הקרב והמפציצים היפנים. מלחמת ההתשה האווירית שהתפתחה בשמי גוודלקנל כירסמה באיטיות בכוח האווירי היפני באזור, בעוד מטוסים אמריקנים נוספים נחתו בשדה הנדרסון מדי מספר ימים.
באותה תקופה, המשיך ונדגריפט במאמציו לחיזוק ולשיפור מערך ההגנה סביב המתחם בלונגה. בין 21 באוגוסט ל-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים, בהם גדוד הפושטים הראשון וגדוד הצנחנים הראשון, מטולאגי ומגאבוטו לגוודלקנל, ובכך תיגבר את הכוח האמריקני באי בכ-1,500 נחתים נוספים.
הגדוד השלישי שהגיע לגוודלקנל – הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי – נחת באמצעות סירות בסמוך לכפר קוקומבונה ב-27 באוגוסט, במטרה לתקוף את היחידות היפניות ששהו באזור, כפי שאירע בקרב הראשון ב-19 באוגוסט. הנחתים נתקלו בתנאי שטח קשים, חום רב ובמוצבים יפנים מוסווים היטב. ביום המחרת הם גילו שהמגנים היפנים עזבו את האזור במהלך הלילה, ושבו למתחם לונגה בסירות. בקרב זה נהרגו 20 חיילים יפנים ושלושה נחתים אמריקאים.
ב-23 באוגוסט, ב-29 באוגוסט, ב-1 בספטמבר וב-8 בספטמבר הגיעו לגוודלקנל שיירות של בעלות הברית עם מזון, תחמושת, דלק מטוסים ומכונאים. עם השיירה שהגיעה ב-1 בספטמבר הגיעו גם 392 מהנדסים שנשלחו לשפר ולתחזק את שדה הנדרסון.
טוקיו אקספרס.
ב-23 באוגוסט הגיעה החטיבה ה-35 לטרוק וחייליה עלו על ספינות תובלה בדרכם לגוודלקנל. הנזק שספגה שיירתו של טנאקה בקרב איי שלמה המזרחיים הביא את היפנים לשנות דרך העברת החיילים, ובמקום שיירות של ספינות תובלה איטיות נשלחו החיילים תחילה לרבאול, שם עלו החיילים על משחתות והפליגו לגוודלקנל. המשחתות היפניות נהגו להפליג לגוודלקנל דרך "החריץ" – נתיב ימי צר העובר בין איי ג'ורג'יה החדשה – ולשוב לרבאול באותו הלילה, וכך נמנעו מהתקפות אוויר; מנהג זה זכה לכינוי "טוקיו אקספרס" בקרב חיילי בעלות הברית ו"תחבורת עכברושים" בקרב החיילים היפנים. החיסרון בשיטת תובלה זו היה שמכיוון שהמקום על המשחתות היה מוגבל לא ניתן היה להעמיס עליהן ציוד רב, כגון כלי ארטילריה, כלי רכב, מזון ותחמושת, ואף מספר החיילים היה מוגבל. בנוסף, שימוש זה במשחתות הסיט אותן ממשימות הגנה על שיירות מסחר יפניות, שכעת היו חשופות לתקיפות מצד בעלות הברית. העליונות הימית המוחלטת של הצי היפני בלחימה לילית, ואי רצונן או חוסר יכולתן של בעלות הברית להתעמת עם האוניות היפניות בלילה איפשרו ליפנים לשלוט בימים שבסביבות איי שלמה במהלך הלילות, אך כל אונייה יפנית שנותרה בטווח הטיסה של המטוסים האמריקאים בשעות היום הייתה תחת סכנת מתקפה אווירית. מצב טקטי זה התקבע במהלך החודשים הבאים של המערכה.
בין 29 באוגוסט ל-4 בספטמבר הנחיתו סיירות, משחתות וספינות סיור יפניות בהצלחה כ-5,000 חיילים בטאיבו, בהם מרבית החטיבה ה-35, רוב הרגימנט הרביעי ושאריות הרגימנט ה-28. מייג'ור גנרל קווגוצ'י, שנחת עם הכוחות בטאיבו, קיבל פיקוד על כל הכוחות היפנים בגוודלקנל. שיירת תובלה הביאה 1,000 חיילים נוספים מהחטיבה ה-35 לקאמימבו, מערבית למתחם לונגה, אך נפלה קורבן להתקפות אוויריות של כוח אוויר קקטוס, ורק 600 חיילים הגיעו לחוף.
קרב רכס אדסון.
ב-7 בספטמבר הציג קווגוצ׳י לקציניו את תוכניתו לחיסול כוחות בעלות הברית בגוודלקנל. לפי התוכנית נועדו כוחותיו לערוך מתקפת פתע לילית משלושה כיוונים על מתחם ההגנה האמריקני. הכוח מקאמימבו יתקוף את המתחם מכיוון מערב, שארית הרגימנט ה-28 תתקוף מכיוון מזרח, אך המתקפה העיקרית תונחת על ידי שלושה גדודים מהחטיבה של קווגוצ'י, שכללו כ-3000 חיילים, שינועו דרך הג'ונגל ויתקפו את המתחם האמריקני מדרום. באותו יום החלו כוחותיו של קווגוצ'י לצעוד מטאיבו לכיוון לונגה, כדי להגיע לעמדות המוצא לקראת ההסתערות המתוכננת. 250 חיילים הושארו מאחור כדי לשמור על בסיס האספקה של החטיבה.
בעקבות דיווח של גשש מקומי על המצאות הכוח היפני בטאיבו, בסמוך לכפר טאסימבוקו, החליט מריט אדסון, מפקד גדוד הפושטים הראשון של חיל הנחתים, לפשוט עליו. ב-8 בספטמבר נחתו חייליו של אדסון בטאסימבוקו באמצעות סירות וכבשו את הכפר, בעוד המגנים היפנים נסוגים לתוך הג'ונגל. בכפר גילו חייליו של אדסון את מצבורי האספקה של החטיבה ה-35, השמידו כל מה שיכלו, מלבד מסמכים וציוד שיכלו לשאת בדרך חזרה, ושבו ללונגה. מהמידע שנאסף בפשיטה הבין הפיקוד האמריקני, שהכוח היפני בגוודלקנל כולל לפחות 3,000 חיילים, ושהם מתכננים לתקוף את מתחם לונגה.
אדסון וקצין המבצעים של דיוויזיית הנחתים ה-1 האמינו שהמתקפה היפנית תיערך דרך רכס צר באורך 910 מטרים, שעבר במקביל לנהר לונגה מדרום לשדה הנדרסון. הרכס, שנקרא רכס לונגה, הורכב משלוש גבעות/נקודות גובה. הוא סיפק גישה טבעית לשדה התעופה, שליטה על האזור מסביבו, ובאותה עת לא היה מוגן. הם הצליח לשכנע את גנרל ונדגריפט בחשיבות ההחזקה ברכס, וב-11 בספטמבר פרס אדסון את גדוד הפושטים שלו ואת גדוד הצנחנים ה-1, שהוצב תחת פיקודו, שכללו כ-840 חיילים, על הרכס ובסביבותיו.
קשיי התנועה בג'ונגל גרמו לאיחור בהגעת כוחותיו של קווגוצ'י לעמדות הזינוק שלהם. כתוצאה מכך רק חלק מהכוחות היפניים הגיעו בזמן להשתתף במתקפה על עמדות הנחתים בליל 12 בספטמבר. הגדוד הראשון של קווגוצ'י תקף את הכוחות האמריקאים בין נהר לונגה לרכס לונגה, ואילץ פלוגת נחתים לסגת לעבר הרכס. אולם ניסיונו לאגף את הרכס מדרום נכשל, והוא נאלץ לסגת. בליל 13/14 בחודש תקף קווגוצ'י את רכס לונגה עם כל כוחותיו, בסיוע ארטילריה קלה ואש ממשחתות יפניות. ההתקפה היפנית החלה עם רדת החשיכה. תחילה תקף הגדוד הראשון את האגף האמריקני הימני, פרץ את קווי הנחתים מדרום לרכס, וניסה שוב לאגף אותו מדרום, אך ניסיונו לכבוש את החלק הצפוני של הרכס נהדף. שתי פלוגות מהגדוד השני תקפו את החלק הדרומי של הרכס, כבשו את הגבעה הדרומית ודחקו את כוחות הנחתים עד לגבעה המרכזית שלו (גבעה 123). אולם כוחותיו של אדסון, בסיוע גדוד נחתים נוסף שנשלח לתגבר אותם, הקימו מערך הגנה בצורת פרסה סביב גבעה 123, ולאורך כל הלילה הדפו, בסיוע ארטילריה, גל אחר גל של מתקפות יפניות חזיתיות, שחלקן הגיעו לקרב פנים אל פנים. ההתקפות היפניות על מתחם ההגנה האמריקני ממערב וממזרח נהדפו אף הן. ב-14 בספטמבר הוביל קווגוצ'י את שרידי כוחו מערבה לעמק מטניקאו, שם הם חברו לכוח המערבי שלו. הנסיגה היפנית דרך הג'ונגל הייתה קשה, וחיילים רבים מתו במהלכה ממחלות ומתת תזונה. במהלך הקרב עצמו ספגו כוחותיו 1200–1300 אבדות לעומת 300–400 אבדות לצד האמריקאי.
ב-15 בספטמבר שמע היאקוטאקה ברבאול על כישלון ההתקפה של קווגוצ'י ושידר את הידיעה למטה הכללי הקיסרי. בישיבת חירום בהשתתפות מטות הצבא והצי הוחלט שיש להעניק עדיפות למערכה בגוודלקנל, עקב החשיבות האסטרטגית הרבה של השגת הכרעה צבאית במערכה באי ובסביבותיו, ושל השבת השליטה היפנית באיי שלמה. כתוצאה מכך קרב גוודלקנל החל להשפיע על ניהול המבצעים היפניים באזורי לחימה אחרים באוקיינוס השקט. היאקוטואקה החליט שלא ניתן יהיה לשלוח לגוודלקנל חיילים וציוד בכמות מספקת לשם הבסת בעלות הברית, כל עוד חלק מהמשאבים שלו מופנים לסיוע למתקפה היפנית בשביל קוקודה בגינאה החדשה. לכן הוא הורה לכוחותיו בגינאה החדשה, שבאותו זמן הגיעו למרחק 48 קילומטרים בלבד מיעדם, פורט מורסבי, לעצור את המשך המתקפה שלהם ולסגת חזרה לראשי הגשר היפניים בצפון-מזרח האי, בהסכמת המטה הכללי הקיסרי. היאקוטוקה תכנן לשלוח כוחות נוספים לגוודלקנל, במטרה לערוך ניסיון נוסף לכבוש את שדה הנדרסון, ולהשמיד את הכוחות האמריקנים בגוודלקנל.
תגבורת.
בעוד היפנים נערכו מחדש מערבית למטניקאו, התרכזו הכוחות האמריקאים בחיזוק ובשיפור ההגנות במתחם המוגן בלונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעה לאי שיירה של בעלות הברית ועימה 4,157 נחתים מחטיבת הנחתים השלישית הארעית (אותה הרכיבו רגימנט הנחתים השביעי, גדוד אחד מהרגימנט ה-11 ויחידות עזר), 137 כלי רכב, אוהלים, דלק מטוסים, תחמושת, מנות קרב וציוד הנדסי. תגבורת זו איפשרה לוונדגריפט להקים קו הגנה רציף מסביב לכל מתחם לונגה. בעודה מחפה על השיירה, טובעה נושאת המטוסים האמריקאית "ואספ" על ידי טורפדו ששיגרה לעברה הצוללת היפנית "I-19" דרומית-מזרחית לגוודלקנל, ובאופן זמני נותרה הורנט נושאת המטוסים היחידה של בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט. ונדגריפט אף ערך מספר שינויים פיקודיים ושחרר מתפקידם מספר קצינים שלא עמדו בדרישותיו, וקידם במקומם קצינים אחרים שהוכיחו את עצמם, בהם היה קולונל מריט אדסון, שקיבל את הפיקוד על הרגימנט החמישי.