בספר מוזכר מספר רב של פעמים המושג "החרב של תרגולה". זהו מושג הקלגשי שפירושו: "שכאשר ישנם שני הסברים שווי ערך לאותה תופעה, יש להעדיף את ההסבר הפשוט או החסכוני יותר". המושג הזה דומה מאוד למושג תערו של אוקאם. אסימוב ככל הנראה העביר את המושג לסיפרו ושינה את שמו ל"חרבו של תרגולה" על מנת שישמע שונה מהמושג הארצי המוכר.
סרטים שהתבססו על עלילת הספר.
בשנת 1988 יצא לאקרנים סרט בשם "שקיעה". הסרט מבוסס על הסיפור אך הופק בתקציב נמוך במיוחד. הסרט נקטל על ידי הביקורת, מעריצי המדע הבדיוני ועל ידי אסימוב בעצמו. בשנת 2000 יצא סרט בעל אותו שם שנקטל אף הוא על ידי המבקרים. בשנת 2000 יצא הסרט פיץ' בלאק (Pitch Black) שמבוסס אף הוא בצורה חלקית על הספר "שקיעה".
קוף ירוק
קוף ירוק או גנון קטן (שם מדעי: Chlorocebus) הוא סוג של קוף בגודל בינוני ממשפחת הקופים בעלי הזנב. הסוג כולל שישה מינים, אם כי יש המסווגים את כל מיני הגנון הירוק כתת-מינים של מין אחד.
הקוף נקרא בשם זה בשל צבעו התכול-חיוור של אזור הישבן אצל הזכרים.
קופים אלו מצויים באפריקה שמדרום לסהרה, מסנגל ואתיופיה ועד דרום אפריקה. אוכלוסייה קטנה של המין הועברה לאיים הקריביים בתקופת סחר העבדים, ומצויה כיום בברבדוס, סנט קיטס וסן מרטן.
פליקס אדרקה
פליקס אדרקה (ברומנית: Felix Aderca; 13 במרץ 1891 - 12 בדצמבר 1962), הוא שם העט של הסופר והמשורר הרומני היהודי שנולד בשם זליקו פרוים אדרקו (Zelicu Froim Adercu) ביישוב פוישט (Puieşti), במחוז וסלוי, ברומניה. פליקס אדרקה הוא גם אביו של הסופר מרצ'ל אדרקה (Marcel Aderca).
פליקס אדרקה סיים בית ספר יסודי בפוישט, למד בבית ספר תיכון בעיר קריובה, אך לא סיים. לאחר ניסיון להתיישב בפריז, שב לרומניה ב-1914 כדי לשרת בצבא. השתתף כחייל במלחמת העולם הראשונה, כולל במסע הצבאי של רומניה נגד "הונגריה הוסבייטית" בשנת 1919. קיבל בהמשך משרת פקיד במשרד העבודה. לקח חלק בחוג "המעופף" (Sburătorul) שהונהג על ידי אאוג'ן לובינסקו.
בימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט היה בין היהודים שנעצרו ועונו. בנובמבר 1941 היה כלול בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
חנה חושי
חנה חושי (23 בינואר 1903 – 20 ביולי 1973) הייתה פעילה בארגוני פועלים בחיפה, מייסדת ויושבת ראש ארגון אמהות עובדות בחיפה, אשתו של אבא חושי.
קורות חיים.
חנה מונטג נולדה בטורקה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בתחומי אוקראינה של ימינו) לאברהם ואטיה מונטג. חנה ואחותה מרים עלו לארץ ביולי 1920, כחלק מקבוצה של 131 "שומרים" שבאו מ"קינים" של ארגון "השומר הצעיר". בראש קבוצה זו עמד בעלה לעתיד אבא שנלר - ומשהחליט לעלות לארץ החליטה חנה בת ה-17 לעלות עמו. בליל עלייתם ארצה כינס אבא שנלר את הקבוצה ודרש מכולם לשרוף את דרכוניהם (זאת עשו שתי האחיות) וכן לעברת את שמן, כפי שהוא עשה, והציע להם את השם "רׁקעית" - מאחר ש"מונטג" הוא "יום שני" שבו נברא הרקיע. חנה סירבה. אחיה משה, לימים מייסד חטיבת גולני ומפקדה הראשון, שעלה לארץ זמן קצר לאחר מכן, עיברת את שמו ל"מן".
חנה עבדה בגדוד העבודה בסלילת כבישים, עבדה בבניית כביש העפר שבין ראש פינה ומחניים, עבדה בכביש חיפה - ג'דה כחברה בגדוד שומריה שאבא חושי עמד בראשו והייתה (יחד עם אבא) ממייסדי קיבוץ בית אלפא שבעמק יזרעאל. חנה ואבא חיו יחד מספר שנים, מאחר שבאותה עת לא היה מקובל להתחתן בקיבוצים, אולם עם עליית משפחתו ארצה בשנת 1926 דרשו הוריו כי יינשאו. חנה ואבא נישאו בל"ג בעומר בשנת 1926 (תרפ"ו) בפני רב העיר חיפה - הרב קניאל, ונולדו להם רות ב-29 במרץ 1927, וגד ב-26 בספטמבר 1931. גד נכווה קשה ונפטר חודש לאחר מכן, ב-12 בדצמבר 1931. ב-31 בינואר 1933 נולד להם בן נוסף - דן. לחנה שישה נכדים: פרופ׳ שי לין, ד״ר רן לין, עו״ד ארנה לין, דפנה חושי-סביר תמר חושי-הדר ובן חושי.
פעילויות ציבורית.
הקמת ארגון אמהות עובדות.
חנה הקימה את ארגון אמהות עובדות יחד עם תשע מקימות נוספות בשנת 1929. ארגון זה הציב לנגד עיניו את המטרה של סיוע לנשים עובדות, בין היתר על ידי הקמת גני ילדים. לאורך השנים, הקים ארגון אמהות עובדות ברחבי חיפה, בטירת כרמל ובדלית אל-כרמל למעלה מ-40 מעונות יום, מוסדות הכשרה מקצועית ופנימיות נוער, שבהם למדו למעלה מ-5,100 ילדים בכל שנה ושנה.
הקמת מעונות יום.
אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה לייסד מעון יום לתינוקות בשותפות עם ארגון ויצו - מעון הקיים עד ימינו בשם "אוהל שרה". בשנת 1930 הוקם גן הילדים הראשון על ידי הארגון, ברחוב פרישמן, שבחיפה.
בשנת 1935, שכנע אבא חושי את פועלי הנמל היהודים של סלוניקי לעלות לחיפה ולעבוד בנמל חיפה במקום הפועלים הערביים (החורניים) ששבתו על פי הנחיית מנהיגי המרד הערבי הגדול. חנה יזמה הקמת גן הילדים עבור ילדיהם, ובהיעדר כספים להקמת הגן לקחה את כל הצעצועים של ילדתה על מנת שיהיו לילדי הגן.
בשנת 1937, הקים הארגון בית תינוקות לילדים שהוריהם נהרגו במהלך המאורעות בשנת 1936–1939. כמו כן יזמה חנה הקמת קייטנות קיץ לילדים ממשפחות מצוקה, והייתה פעילה בקליטת עולים חדשים ובהפגנות נגד הבריטים.
בסיום מלחמת העולם השנייה, כשרבים מחיילי הבריגדה היהודית שבו לארץ ולא מצאו עבודה, גילתה חנה כי אלה נאלצו להוציא את ילדיהם מגני הילדים והמעונות משלא היו יכולים לשלם עבורם - ועל כן הקימה הסדר מימוני לפיו ארגונים שונים "אימצו" את גני הילדים של ותיקי הבריגדה - וכך ארגון המלצרים של חיפה מימן את גני הילדים של ותיקי הבריגדה בעיר.
הקמת מעונות לעולים ומטבחים ציבוריים.
בשנת 1947, יזמה חנה הקמת מטבחים ציבוריים שהביאו מזון ושתייה לחיילי "ההגנה" שהגנו על השכונות היהודיות שבעיר - פעילות שהייתה משותפת לארגון אמהות עובדות, ויצו, נשי המזרחי וארגוני נשים דתיות.
לאחר הקמת המדינה חנה הקימה את גוף "נשות ראשי הערים", וכן יזמה מפעל של קייטנה לילדי ערים שנפגעו מהפגזות - קייטנה שנערכה ב-"בית שמעוני".
חנה צפתה את העלייה הגדולה שלאחר הקמת המדינה ו"תפסה" מספר בתים נטושים בחיפה על מנת להקים בהם מעונות לעולים שיגיעו, ויזמה הקמת גני ילדים במעברות ובשכונות חיפה שבהן התגוררו העולים החדשים בבתים נטושים (משרד החינוך באותה עת לא מימן את הגנים), וכן יזמה מפעל הזנת הילדים במעונות של הארגון - תוך מתן ארוחות בוקר וצהרים לילדים. ייחוד המעונות שיזמה היה הפעלת המעונות עד שעות הערב מתוך ידיעה שאם העובדת במפעלים באזור חיפה לא שבה לביתה עד שעות אחר הצהריים המאוחרות, ולכן לא די בגנים הפועלים עד שעות הצהריים בלבד.
השוק השנתי.
על מנת לממן את פעילות ארגון האמהות העובדות (שאף שהיה חלק רשמי מההסתדרות לא קיבל ממנה מימון מספיק), הקימה חנה שוק שנתי, שבו תרמו נשות חיפה יצירות שונות וחפצים שמכירתם מימנה את הארגון.
יוזמות נוספות.
חנה יזמה מפעלים לשיפור איכות החיים של נשות חיפה ויזמה מפגשים של נשים בשכונות השונות, כגון מפגשים עם נשים נערצות וימי משפחה.
"יום האם" בחיפה.
חנה יזמה את חגיגת יום האם, שלא היה קיים קודם לכן במדינת ישראל. יום האם נחגג ביום השלישי של חג החנוכה, וצוין לאורך שנות ה-50 וה-60, החל מ-1951.
שנות חייה האחרונות.
בשנת 1969, לאחר מות בעלה, חלתה בסרטן ונותחה באמסטרדם. למרות הטיפולים והניתוחים המשיכה לעבוד בראש ארגון אמהות עובדות בחיפה.
חנה נפטרה ממחלתה בכ' בתמוז ה'תשל"ג.
סיירת יעל
סיירת אגוז
סיירת אגוז הוקמה לראשונה בשנת 1956, כסיירת הפיקודית של פיקוד הצפון בהוראת אלוף פיקוד הצפון, יצחק רבין, אחרי שישראל פלשה לסיני במהלך מבצע "קדש". מקימה ומפקדה הראשון היה אריה גרדי. הסיירת פורקה בשנת 1974.
היסטוריה.
מטרתה של היחידה, שהוקמה בשנת 1956 על ידי מפקדה הראשון אריה גרדי, הייתה לפעול בעורף סוריה במקרה שאלה יחלצו לעזרת בעלי בריתם, המצרים, בעקבות מבצע קדש. היחידה הורכבה מחיילים דרוזים בלבד שמטרתם הייתה לעבור את הגבול בין סוריה לישראל ולהתקדם לכיוון הר הדרוזים. באותה תקופה היו הדרוזים בסוריה מסוכסכים עם השלטון הסורי, ומשימת היחידה היה להמריד את הדרוזים כנגד השלטון כדי לרתק את הסורים לענייני פנים. בסופו של דבר לא הצטרפו הסורים ללחימה, ויצחק רבין הציע לגרדי להמשיך לפקד על היחידה, שנקראה בשם סיירת "אגוז" ולשלבה בפעילויות הביטחון השוטף בפיקוד הצפון. סיירת אגוז פורקה ב-1957 לאחר שכוח של היחידה עלה על מארב של משמר הגבול באזור שייח אל סקנדר שבאזור אום אל-פחם. באירוע נהרג חסן אבו נג'ים, חייל הסיירת, מאש ידידותית.