לאחר סיום הקרב, ת'ורנטון ואנשיו מגיעים למקום ובוזזים את גופות המקסיקנים. הוא מורה לאנשיו להחזיר את גופותיהם של אנשיו של פייק לטקסס לקבלת הפרס על ראשיהם, אולם בוחר להישאר במקסיקו. אנשיו של ת'ורנטון נהרגים בדרכם למקסיקו במארב. בסיומו של הסרט מגיע לעיירה סייקס, אחד מבני החבורה שנפצע, יחד עם המורדים המקסיקנים שהרגו את אנשיו של ת'ורנטון. סייקס מציע לת'ורנטון להצטרף אליו. ת'ורנטון מחייך ומסכים, ורוכב עם סייקס מהמקום.
הפקה.
על אף הבעייתיות שבה נודע פקינפה בעבודתו על סטים, ואף על פי שפוטר מעבודתו על הסרט "סינסינטי קיד", מפיקי אולפן האחים וורנר היו מעוניינים כי יביים סרט עבורם לאחר הצלחתו בסדרת הטלוויזיה Noon Wine.
פקינפה הגיש למפיקים תסריט, שכתב יחד עם וולאן גרין, בהתבסס על סיפור קצר מאת גרין ורוי סיקנר. המפיקים התלהבו מהתסריט הלא שגרתי והחליטו לאשר את ההפקה. שאיפתם של המפיקים הייתה להתחרות ביציאתו לאקרנים של הסרט "קיד וקסידי" של אולפן פוקס המאה ה-20 המתחרה.
הפקת הסרט יצאה לדרכה באביב שנת 1968. הסרט צולם ברובו במקסיקו. את הדמויות המקסיקניות בסרט מגלמים שחקנים שרובם הגדול מקסיקנים, חלקם לא היו שחקנים מקצועיים.
צילומי סיקוונס קרב היריות הסופי ארכו כ-12 ימים. במהלך הצילומים מחלקת ההלבשה הייתה צריכה להתמודד עם מחסור במדי צבא עבור הניצבים ונאלצה לאלתר בדרכים יצירתיות ולהשתמש מספר פעמים בכל תלבושת, לאחר שנוקו ממנה כתמי הדם המלאכותי.
צילומי הסרט התעכבו בשבועיים מעבר לתאריך המצופה, לאחר שאחד מגלגלי הפילם אבדו ונדרשו צילומי השלמות. בעקבות כך אנשי הצוות וחלק מן השחקנים נדרשו לשוב למקסיקו לצילומים נוספים, מה שהאריך את משך ההפקה.
עריכה.
אחד ההיבטים החדשניים בסרט הוא העריכה שבו. הסצנות האלימות מוצגות לעיתים בתנועה איטית ולעיתים בתנועה מואצת, כשהעורך לו לומברדו עבר לסירוגין בין שתי הטכניקות. בסיקוונס הקרב הסופי בין החבורה לחיילים המקסיקנים יש מעל 300 קאטים ואורך כל שוט הוא פחות משנייה אחת, מה שיוצר עריכה מהירה ותזזיתית במיוחד.
פקינפה שאף לצבור כמה שיותר חומר גלם מצולם לפני ההגעה לחדר העריכה. כדי לעשות זאת השתמשו הצלמים במצלמות רבות במקביל וחלק מן הסצנות צולמו בשש מצלמות יחד, שכל אחת מהן פעלה במהירות אחרת בין 24 ל – 125 פריימים לשנייה לצורך השגת שלל אפקטים אפשריים לכל שוט. בסך הכל צולמו מעל 101,000 מטרים של פילם במהלך ההפקה. בחדר העריכה, ניתן היה לעבור ממהירות מואטת למואצת באותה סצנה וכך ליצור אפקט מיוחד ולהדגיש את האלימות.
האלימות המתוארת בתנועה איטית הפכה עם השנים לסימן היכר של פקינפה ויוצרי קולנוע רבים אחריו השתמשו בה בסרטיהם, עד שהפכה לקלישאה קולנועית.
גרסת הבמאי.
בשנת 1995 יצאה גרסת הבמאי של הסרט, כעשור אחרי מותו של פקינפה וכ-35 שנים אחרי צאת הגרסה המקורית. אורך הגרסה 145 דקות ונכללו בה עשר דקות נוספות של חומרים שלא נכללו בגרסאותיו הקודמות.
החומרים החדשים שנוספו בגרסה זו מתמקדים בעיקר בסיפור הרקע של הדמויות ובנסיבות שהביאו אותן למקסיקו. בין היתר מתואר כיצד פייק, גיבור הסרט, בגד בעבר בשותפו ת'ורנטון (בגילומו של רוברט ראיין) וכן את האשמה שהוא חש לאחר מעשה זה. בעיני הבמאי היו סיפורי רקע אלה חשובים להבנת הסרט, הוא שאף שדרך התוודעות לעברן של הדמויות הצופים יחושו סלידה מהן והתנהגותן האלימה.
עיבוד מחדש.
בספטמבר 2018, הוכרז כי מל גיבסון יעמוד בראש עיבוד מחדש לסרט "חבורת הפראים", אותו הוא צפוי לביים ולכתוב. גיבסון צפוי לשמש גם מפיק בפועל בפרויקט. הסרט יצולם תחת אולפני האחים וורנר.
בשנת 2019 נודע כי צוות השחקנים בעיבוד צפוי לכלול את מייקל פסבנדר, ג'יימי פוקס ופיטר דינקלג'. נכון לשנת 2020, טרם ידוע מתי יחלו צילומי הסרט ומתי ייצא לאקרנים.
תגובות ופרסים.
בצאתו לאקרנים מבקרים רבים הביעו הסתייגות מן האלימות הגרפית שבסרט. היו שחשבו כי פקינפה הפריז בתצוגת האלימות, או שהשתמש בה באופן חסר טעם ושטחי, לצורך יצירת פרובוקציה. כך למשל, בעיתון "Los Angeles Times" נכתב ביולי 1969 כי "זהו המערבון האלים ביותר שנוצר וכנראה אחד הסרטים האלימים ביותר מכל סוג שהוא".
בהקרנות הראשונות של הסרט, מבקרים רבים התרעמו בגלוי על האלימות המוצגת ואחדים אף יצאו מן האולם בשאט נפש לאחר סצנות גרפיות במיוחד. סצנות מסוימות נחתכו על ידי אולפני האחים וורנר מן הסרט לצורך המשך הצגתו בבתי הקולנוע, במטרה למתן את האלימות בסרט לאור התגובות שקיבל. לצד הסתייגויות אלה, מבקרים אחרים שיבחו את הסרט והכתירו אותו כיצירה מהפכנית.
הסרט זכה לפרסים וכן היה מועמד למספר פרסי האקדמיה לקולנוע. בשנת 1970 היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע בקטגוריות התסריט המעובד הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר. באותה שנה היה מועמד גם לפרס גילדת הבמאים האמריקאים על הבימוי הטוב ביותר. כמו כן, זכה בפרס איגוד עורכי הסאונד (Motion Picture Sound Editors) על עריכת הסאונד ובפרס איגוד המבקרים האמריקאי על הצילום.
ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר לכלול בשנת 1999 את הסרט לשימור בספריית הקונגרס על חשיבותו האמנותית, האסתטית והתרבותית. בשנת 2008 בחר מכון הסרטים האמריקני (AFI) בסרט זה כאחד מעשרת המערבונים הטובים ביותר, כחלק מרשימת עשרת הסרטים הטובים בעשר קטגוריות וז'אנרים.
כמו כן, הוא הגיע למקום ה-80 בדירוג 100 הסרטים האמריקאים הטובים ביותר של מכון הסרטים האמריקאים.
כיום נחשב הסרט לאבן דרך בתולדות הקולנוע האמריקני ועם השנים זכה לשבחים רבים מקולנוענים אחרים שהושפעו ממנו וקיבלו ממנו השראה. בין הבמאים שהושפעו מן הסרט נכללים מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס וקת'רין ביגלו. קוונטין טרנטינו אף ציין כי סיקוונס הקרב האחרון הוא בעיניו יצירת מופת.
טירת בלייר
טירת בלייר (באנגלית: Blair Castle, בגאלית סקוטית: Caisteil Bhlàir) היא טירה סמוכה לעיירה בלייר את'ול במחוז פרת' וקינרוס, שבמרכז סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
חלקי הטירה המוקדמים ביותר נבנו במאה ה-13 ולאורך המאות עברה מספר שיפוצים והרחבות, צורתה הנוכחית התעצבה ב-1870 כאשר עברה שיפוץ נרחב בידי האדריכל ג'יימס ברייס בסגנון אדריכלות סקוטית ברוניאלית. טירת בלייר היא המשכן ההיסטורי של דוכס את'ול שהוא גם ראש שבט מארי, מתוך כך הטירה משמשת גם את רגימנט האת'ול היילנדרים המשרת את הדוכסות ונחשב לכוח הצבאי הפרטי החוקי היחיד באירופה.
מבנה הטירה הוגדר ב-1971 כבניין רשום מדרגה A, גינות האחוזה סביב הטירה נכללו החל משנת 1987 ב-'רשימת הגינות והנופים המעוצבים של סקוטלנד'.
אסקלפיגנייה
אסקלפיגנייה (ביוונית: Ἀσκληπιγένεια; פעלה בין השנים 430 – 485 לספירה) הייתה פילוסופית ומיסטיקנית אתונאית.
ביוגרפיה.
אסקלפיגנייה למדה ולימדה, לצד אחיה הייריוס , בבית הספר הנאופלאטוני באתונה. בית הספר התמודד עם בית הספר המדעי יותר באלכסנדריה. כמו נאופלאטוניסטים אחרים באותה תקופה, היא למדה בעיקר את אריסטו ואפלטון, אך גם את הפילוסופיה של אביה, פלוטרכוס מאתונה. היא חיה בהקשר היסטורי של סערה בגלל הקונפליקט בין המטאפיזיקה הנאופלאטונית, שנלמדה באקדמיה של פלוטרכוס, לבין הנצרות, שכבר צברה פופולריות באותה עת.
הפילוסופיה של פלוטרכוס פעלה לאיחוד תורתם של אריסטו ואפלטון, ובכך הפגישה את הרעיונות הפגניים המנוגדים של תאורגיה ומיסטיקה (מאגיה), שלמד מאביו, נסטוריוס, ואז העביר את הידע הזה אל אסקלפיגנייה. לאחר מותו של פלוטרכוס, היא ירשה את בית הספר. בהיותה פילוסופית מוערכת בבית הספר באתונה, אסקלפיגנייה המשיכה ולימדה את פרוקלוס, שהפך לתלמידה הידוע ביותר.
היא לימדה אותו, לא רק את הפילוסופיות של אריסטו ואפלטון, אלא כללה בהוראתה גם תורות שאביה העביר אך ורק לה לפני פטירתו, באומנויות התאורגיה והמיסטיקה הפגנית.
בהיותה המומחית בתאורגיה, אסקלפיגנייה לימדה מתוך גישה מטאפיזית. היא האמינה בכך שיש חמישה תחומי מציאות: ה"אחד", טבע, חומר, נפש, ואינטליגנציה. כמו אביה, היא האמינה שכל נפש מחזיקה חלק אלוהי בתוך עצמה, וכי איחוד עם ה"אחד", בשילוב עם מאגיה, מחשבה פגנית על האלוהויות ומדיטציה, עשויים לגרום לאושר אמיתי לאדם, כדרך שהוא יכול לשלוט בגורלו שלו.
הוראתה לפרוקולוס על תאורגיה, הועילה לו מאוד משום שהוא המשיך לחשוב ולפתח רעיונות משלו, עד כדי כך, שלדברי מרינוס משכם, פרוקלוס היה מסוגל לעסוק בתאורגיה באופן כזה שהיא ריפאה את בת חברו, באמצעות התערבותו של אל הרפואה אסקלפיוס.
אסקלפיגנייה המשיכה ללמד באקדמיה לאחר שפרוקלוס המשיך לשכלל את מחשבותיו ותרגוליו התאורגיים. ההישגים הידועים ביותר שלה היו באומנויות ותרגול טקסים במיסטיקה הכלדית של תאורוגיה, כמו גם מחשבה יוצאת דופן בפילוסופיה האפלטונית. היא העבירה הרבה מתורתם של אריסטו ואפלטון לתלמידים רבים. ההערצה כלפיה בפילוסופיה, כמו גם היותה מורה אשה חריפה, רק מוסיפים לערך ולחשיבות של מי שהייתה בעולם היווני. היא תרמה רבות להתפתחות המטאפיזיקה הנאופלאטונית ועבדה לצד פילוסופים גדולים רבים, כולל אחיה הייריוס. התקדמויותיה השפיעו על המחשבה העתידית על פרקטיקות התאורגיה, כמו גם על האומנויות והמאגיה של המיסטיקניות הכלדית. נאמר שהיא מתה בשנת 485 לספירה.
יוז'ף קרשי