בתוך היישוב נמצאו שני ציוני דרך (אבני מיל) רומיים, על דרך הים מעכו לצור. בשנת 1955 נמצאו ליד היישוב שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית. במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בראשות משה פראוסניץ. הממצאים כללו רצפת פסיפס וקירות. נמצא גם שרידי מעיין ארטזי. הכנסייה תוארכה למאה ה-4 לספירה, והיא הייתה חלק מיישוב ביזנטי גדול בשם ניאה קומה (Nea Come).
באטמן (פירושונים)
באטמן (1989)
Testudo marginata
אהיל
אהיל הוא חלק מגוף תאורה המשמש לשינוי פיזור האור הנפלט מהנורה, להגנה פיזית עליה או להקניית מראה יפה לגוף התאורה עצמו. האהיל עשויי לכסות את הנורה באופן מלא או חלקי ולעיתים הוא תלוי מתחת לדגמים של נורות תקרה, כך שהוא חוסם אך ורק חלק מאורן בדרכו מטה.
ישנם אהילים בצורות שונות, הנפוצות בהן חרוט וגליל. האהילים הראשונים כנראה היו בשימוש בבריטניה בשנות השישים של המאה ה-19.
טאהר בן ג'לון
טאהר בן ג'לון (Tahar ben Jelloun, طاهر بن جلون; נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא סופר ומשורר מרוקני החי ועובד בצרפת החל מ-1971, וכותב בשפה הצרפתית. בן ג'לון הוא סופר הצרפתית בן-זמננו המתורגם ביותר בעולם.
ביוגרפיה.
בן ג'לון נולד בפאס. אחרי לימודיו בבית ספר ערבי-צרפתי בפאס, עברה משפחתו ב-1955 לטנג'יר, שם למד בתיכון הצרפתי בעיר. ב-1963 אחרי גמר לימודיו התיכוניים, בגיל שמונה עשרה, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת מוחמד החמישי ברבאט, בירת הממלכה המרוקנית. שם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים והוציא לאור קובץ שירים. ב-23 במרץ 1965 החלו הפגנות המוניות של סטודנטים והתפשטו לכל הערים הגדולות במרוקו. ב-1966 הופסקו לימודי הפילוסופיה. 94 סטודנטים, בהם בן ג'לון, נשלחו למאסר במחנה צבאי במערב מרוקו והואשמו בארגון הפגנות הסטודנטים ב-1965. בינואר 1968 השתחרר בן ג'לון מהמאסר הצבאי וחזר ללימודיו. ב-1971 החל את מפגשיו הראשונים עם אמנים וסופרים מרוקנים וצרפתים.
ב 1971 החל בן ג'לון ללמד פילוסופיה במרוקו. ובאותה שנה החליט שר הפנים להעביר את מקצוע לימוד הפילוסופיה מהשפה הצרפתית לשפה הערבית. בן ג'לון הפסיק ללמד כי זה לא התאים לכישוריו ונאלץ לעזוב את מרוקו ולעבור לצרפת. בצרפת קיבל מענק מקרן צרפתית שאפשרה לו לשתלם במקצוע באוניברסיטת פריז ולהתגורר בקמפוס במקום וב-1975 קבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה וסוציולוגיה. כתביו באותה תקופה הושפעו מניסיונו בפסיכותרפיה.
משנות ה-70 התחיל לכתוב ולפרסם יצירות ספרות. עד כה כתב שירה, סיפורים וכמה רומאנים והוציא אנתולוגיה של השירה המרוקנית החדשה. הוא כותב בעיתונים "לה מונד" ו"לה מונד דפלומאטיק".
ב-1985 פרסם את הספר בן החולות (L'Enfant de sable), שפרסם אותו ברחבי העולם. הספר תורגם ל-43 שפות, לרבות ערבית ועברית.
בן ג'לון הוא חתן פרס גונקור היוקרתי לשנת 1987 על ספרו "הלילה הקדוש".
ספרו הגזענות כפי שהסברתי לבתי ראה אור בצרפת ב-1998 ותורגם לשפות רבות, הספר נולד בעקבות שאלות ששאלה בתו מרים. בעקבות פרסום הספר הסופר הוזמן לעיתים קרובות לבתי ספר בצרפת ומדינות אירופיות אחרות למפגש עם ילדים. הספר אומץ על ידי מערכת החינוך הישראלית.
לקראת חגיגות 1200 שנה לעיר הולדתו של בן ג'לון, פאס, בשנת 2008, פנה בן ג'לון באתר שנפתח על ידי בית המלוכה בקריאה לאינטלקטואלים וליהודים ממוצא מרוקני מכל העולם לבוא ולקחת חלק פעיל בחגיגות שיערכו בעיר.
פרסים והוקרה.
בשנת 2004 זכה בפרס הספרות הבינלאומי IMPAC של דבלין.
בן ג'לון הוא חתן פרס אריך מריה רמרק לשלום לשנת 2011.
יריעת קלבי-יאו
יריעת קלבי יאו
לין דייויס
גלן דייויס
ריק דייויס
אנטוניו דייויס
קולין דייויס
חשיפה
פאולינה הקדושה
פאולינה הקדושה מלבו המתייסר של ישו (בפורטוגזית: Santa Paulina do Coração Agonizante de Jesus; 16 בדצמבר 1865 - 9 ביולי 1942) היא קדושה ברזילאית-איטלקית.
חייה.
פאולינה הקדושה נולדה בשנת 1865 בשם אמאבילה לוצ'יה ויסינטיינר (Amábile Lúcia Visintainer) בעיר ויגולו ואטארו (Vigolo Vattaro) שבפרובינציית טרנטו, איטליה. בגיל 8 נשלחה אמאבילה לעבוד במטוויית משי על מנת לסייע בפרנסת משפחתה הענייה. בשנת 1875, בהיותה כבת 9, היגרה משפחתה של אמאבילה מאיטליה, יחד עם כ- 20% מבני העיר, למדינת סנטה קטרינה שבברזיל, והתיישבו, יחד עם מהגרים נוספים בני הנפה, בעיר ויגולו (Vigolo) (כיום נובה טרנטו).
בשנת 1887 נפטרה אמה בשעת לידה ואמאבילה טיפלה במשפחתה עד שנשא אביה אישה חדשה, מה שמנע ממנה לנדור את נדריה ולהפוך לנזירה. מגיל צעיר סייעה בכנסייה בעירה והייתה מעורבת בחיי הקהילה. אמאבילה, וחברתה וירג'יניה רוסה ניקולודי (Nicolodi), טיפלו בלוצ'יה אנג'לה ויויאני (Lúcia Angela Viviani), אישה חולת סרטן שהייתה בשלביה הסופניים של המחלה. מעבודתן זו נולדה מאוחר יותר "קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין" (Congregação das Irmãzinhas da Imaculada Conceição). אמאבילה, יחד עם ניקולודי ועם תרזה אנה מאולה (Maule) נדרו את נדריהן הדתיים בדצמבר 1890. אמאבילה לקחה לעצמה את השם "האחות פאולינה מלבו המתייסר של ישו".
בשנת 1903 נבחרה פאולינה לראשות קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין לכל חייה. באותה השנה התבקשה הקהילה בידי מיסיונרים לעזוב את נובו טרנטו ולעבור לעיר סאו פאולו. בסאו פאולו פעלה הקהילה בשכונת איפירנגה וטיפלה ביתומים, בני עבדים, שננטשו למוות משום שלא עלה עוד בכוחם לעבוד.
בשנת 1909 גדלה קהילת האחיות במהירות במדינות סנטה קטרינה וסאו פאולו. האחיות לקחו על עצמן את משימת הפצת הנצרות בחינוך, את הוראת עיקרי הדת ואת הטיפול בקשישים, חולים וביתומים. באותה השנה הודחה פאולינה ממשרתה בראשות הקהילה בידי הארכיהגמון כתוצאה מסכסוכים בקרב חברות הקהילה, ונשלחה לעיר ברגנסה פאוליסטה (Bragança Paulista) שבמדינת סאו פאולו על מנת לסעוד קשישים וחולים. פאולינה נשאה את ההשפלה בכבוד ולא מחתה על העוול שנגרם לה.
בשנת 1918 נקראה חזרה לקהילה, עברה לנהל חיי פרישות, והקדישה את חייה לתפילה ומדיטציה. בשנת 1933 קיבלה הקהילה את אות החסד מהאפיפיור פיוס האחד עשר, ופאולינה הוכרה על ידיו כ"אם המייסדות הנכבדה". בשנת 1938 ניכר היה בה מצבה הבריאותי הרעוע כתוצאה ממחלת הסוכרת. ראייתה הידרדרה וחתך באצבעה הוביל לכריתתה, ומאוחר יותר, בעקבות נמק, לכריתת ידה הימנית. לאחר הניתוח התעוורה פאולינה ואת חודשי חייה האחרונים העבירה אסורה למיטת חוליה. כתוצאה מבריאותה הרופפת, ומשילוב של סוכרת וסרטן ריאות, נפטרה פאולינה, בגיל 77, ב-9 ביולי 1942. מילותיה האחרונות היו "רצון האל יתממש".
פאולינה עברה בירוך ב-18 באוקטובר 1991 בפלוריאנופוליס, סנטה קטרינה, ברזיל בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, וב-19 במאי 2002 קודשה על ידו ברומא. בכך הייתה פאולינה לקדושה הראשונה של ברזיל. פאולינה הקדושה היא גם הקדושה היחידה, ככל הידוע, אשר סבלה ממחלת הסוכרת. משום כך קיימת מגמה מקרב קתולים חולי סוכרת להכיר בה כפטרוניתם.
בשנת 1994 מנתה קהילת האחיות 1,892 אחיות, 130 מתלמדות וכ-300 נערות שהמתינו להיכנס בשערי הקהילה בכל רחבי ברזיל. לקהילה גם מוסדות בארגנטינה, צ'ילה, ניקרגואה, צ'אד, זמביה, מוזמביק ואיטליה.
תחמוצות חנקן
תחמוצות חנקן הן תרכובות בעלות הנוסחה האמפירית הכללית NmOn, כגון N2O, NO, NO2, N2O3, N2O4 ו-N2O5. באטמוספירה, קבוצה זו כוללת בעיקר חנקן דו-חמצני (NO2). נהוג גם להתייחס לתרכובות אלו בשם הכללי NOX.
תחמוצות חנקן מהוות גורם מזהם הנוצר ברובו בשל חמצון חנקן אטמוספירי בטמפרטורות גבוהות, למשל במהלך שרפה. כיום, המקור העיקרי להיווצרות תחמוצות חנקן הוא שרפה של דלק במנועי בעירה פנימית כגון במנועי מכוניות, תחנות-כוח ומפעלי תעשייה. תחמוצות החנקן מגדילות את רגישות הריאות למחלות של דרכי הנשימה. כמו כן, ריכוזים גבוהים של תחמוצות החנקן באטמוספירה, גורמים לכאבי ראש ולגירוי של ריריות העיניים.
החל מ-15.8.1993 מחויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי שתפקידו להפחית את פליטת חלק מהגזים הרעילים.
זיידאן עטשי
זיידאן עטשי (בערבית: زيدان عطشي; נולד ב-10 במאי 1940), הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, וחבר כנסת לשעבר. כיהן כקונסול מדינת ישראל בניו יורק.
חייו.
זיידאן עטשי נולד בעספיא. הוא למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ולימודי תואר שני באוניברסיטה העברית.
עטשי מונה בשנת 1972 כקונסול ישראל בניו יורק, כשהוא מכהן בתפקיד זה עד שנת 1976; באותו זמן היה מזוהה עם מנחם בגין והליכוד ובתוכה בעיקר עם תנועת המרכז החופשי. כששב לארץ הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי בראשות יגאל ידין (1977), אשר היוותה תנועת מרכז. בבחירות לכנסת התשיעית נבחר זיידאן לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ב-15 מנדטים, ושימש כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
מבחינה פוליטית התקיים ויכוח בתוך הסיעה האם להישאר בקואליציה או לפרוש, ויכוח שגרר את פיצול התנועה הדמוקרטית לשינוי ב-14 בספטמבר 1978 לשתיים; עטשי, שהתנגד לישיבה בקואליציה, הצטרף לתנועה לשינוי ויוזמה יחד עם מקימי סיעת "שינוי" (אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר ועוד) ועבר לספסלי האופוזיציה.
בבחירות לכנסת העשירית זכתה מפלגת "שינוי" בשני מנדטים, ועטשי לא נבחר לכנסת. בכנסת האחת עשרה נבחר מטעם סיעת שינוי - מפלגת מרכז. בכנסת זו שימש כחבר בוועדת הכנסת, וכן פעם נוספת כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
בעת כהונתו ייסד את ועדת המעקב הדרוזית לטיפול בענייני הדרוזים בישראל ובמזרח התיכון, וכיהן כיושב ראש הוועדה.
מפרץ קוטור