צ'ארלס טגארט, אירי במוצאו, נולד בלונדונדרי שבאירלנד בשנת 1881 כבנו השני של הכומר ג'וזף פולטר טגארט. בגיל 12 התייתם מהוריו. למד מתמטיקה ופיזיקה בטריניטי קולג' שבדבלין, אך הפסיק את לימודיו עקב חסרון כיס. בשנת 1901 החל לשרת במשטרת כלכותה שבחבל בנגל בהודו ושירת בה ברציפות במשך כ-30 שנה (למעט בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1918–1919 בהן שירת במסגרת "יחידות התעופה המלכותיות" (Royal Flying Corps) בצרפת). טגארט קיבל עיטורים רבים בחייו. ב-1908 קיבל דרגת מפקח, דרגת תת-ניצב ב-1913, ומונה לתפקיד משנה למפקח הכללי של המשטרה בהודו האחראי על המודיעין ב-1918. בין השנים 1923–1931 היה טגארט מפקד משטרת כלכותה. טגארט נערץ משום שבתקופתו הייתה רמת הפשיעה בעיר נמוכה. על הישגיו הוענק לו בשנת 1926 התואר סר. עם זאת, הלוחמים לחירות בנגל שנאו אותו בהיותו יריב מר ללאומנות ההודית שלא בחל בשימוש באמצעים פסולים ובלתי חוקיים כדוגמת עינוי אסירים.
ב-12 בינואר 1924 נעשה ניסיון להתנקש בחייו של טגארט. מהפכן הודי בשם גופינאת סאהא ירה למוות באנגלי בשם ארנסט די אותו חשב בטעות לטגארט ברחוב צ'אוריגי בכלכותה. ניסיון נוסף לרצוח את טגארט נעשה ב-25 באוגוסט 1930 בכיכר דאלהאוסי בכלכותה על ידי השלכת פצצה לתוך מכוניתו, אבל טגארט ירה במתנקש בטרם הספיק לבצע את תוכניתו ויצא בלא פגע מתקרית זו.
בשנת 1931 פרש טגארט מן המשטרה ונתמנה לחבר במועצת המדינה ההודית, תפקיד אותו מילא בין השנים 1932–1936.
פעולתו של טגארט בארץ ישראל.
טגארט הגיע לארץ ישראל ב-9 בדצמבר 1937, בשיא תקופת מאורעות המרד הערבי, לבקשת שר המושבות הבריטי ויליאם אורמסבי-גור, לאור אי שביעות הרצון של שלטונות המנדט מתפקוד משטרת המנדט, שלא הצליחה ללכוד את רוצחי מושל הגליל לואיס אנדרוס. טגארט נתבקש לתאם בין זרועות הביטחון השונות ועל מנת לארגן עבור שלטונות המנדט את הגנת הארץ מפני המורדים מערביי ארץ ישראל ומפני הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחדרו לארץ מצפון, מסוריה ומלבנון. במקביל לבואו החישו הבריטים לארץ תגבורת של כחמשת אלפים שוטרים וחיילים.
בינואר 1938 הגיש טגארט דו"ח בו הוא המליץ על ארגון מחדש וחיזוק מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט וחיזוק הקשרים בין השלטונות לבין ערביי ארץ ישראל על ידי קיום ביקורים סדירים בכפרים. טגארט גם דרש לשלב ערבים במשטרת המנדט כדי שיוכלו לספק מודיעין על המתרחש בקרב הערבים. בנוסף המליץ לקבל את המלצות פיל על הקמת מצודות וכן המליץ להקים יחידות רכובות של המשטרה שתהיינה מורכבות מבריטים וערבים.
ביוזמתו הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון, כמחסום בפני כניסת הכוחות הערביים מסוריה ולבנון לצפון הארץ. כן הוקמו בכל רחבי ארץ ישראל, על פי יוזמתו של טגארט, כ-60 מבצרים שנקראו מצודות טגארט. המצודות, ממספר דגמים, הוקמו בשנים 1938 עד 1943 בערים חשובות בארץ, בצמתי דרכים ובנקודות אסטרטגיות. למצודות הראשונות שהוקמו היה תפקיד חשוב בדיכוי המרד הערבי, ועשר שנים לאחר תחילת הקמתן היה לחלק מהן תפקיד מכריע במלחמת העצמאות. בנוסף הוקמו ביוזמתו של טגארט עמדות בטון עגולות שהבריטים כינו בשם "פילבוקס" בדרכי הארץ.
במסגרת פעולתו לדיכוי המרד ייבא טגארט מדרום אפריקה כלבים מגזע דוברמן והקים בירושלים מרכז לאימון חוקרים, בין היתר בשיטות שכללו עינויים. קיימות טענות בכתב כי חשודים נחשפו לחקירה ברוטלית שכללה מסכת של השפלות, הכאות ושימוש במנהג הטורקי של הכאת האסירים על כפות רגליהם ועל אברי המין שלהם.
טגארט האמין בציונות ועבד בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, ואת הקמת גדר הצפון מסר לידי חברת סולל בונה, שעם מנהלה דוד הכהן קשר קשרי ידידות.
טגארט שאף לפעול מהר ללא עיכובים בירוקרטיים ועל הקמת גדר הצפון והמצודות הוציא סכום עתק באותם הימים של כשני מיליון לירות.
עם סיום הקמתה של גדר הצפון כתב צ'ארלס טגארט לדוד הכהן:
ביוני 1938 חזר טגארט לאנגליה, אך כעבור שלושה חודשים שב לארץ ישראל, לאחר שנקרא על ידי הנציב העליון, הרולד מקמייקל, לעזר בארגון מחדש של משטרת המנדט ולפקח על המשך עבודות הביטחון שיזם. המורדים הערבים פעלו באותה עת גם בטרור אישי נגד אנשי השלטון הבריטי ואף טגארט נתון היה בסיכון. ב-31 בדצמבר 1938 הוטמן מארב ערבי לשיירתו של טגארט שנסעה בכביש שכם-ירושלים. השיירה כללה את מכוניתו של טגארט ובה טגארט, מזכירו וקצינים בריטיים וכן שתי שריוניות ליווי משטרתיות. בסביבות שעה 5:30 אחר הצהרים נחסמה השיירה על ידי מחסום אבנים שהונח על הכביש. כשאנשי הליווי יצאו לסלק את המחסום, נפתחה לעבר השיירה אש מן הגבעות שבצדי הדרך. טגארט, אשר ניצל בעת שירותו בהודו משני ניסיונות התנקשות, לא נפגע גם הפעם. אך ידידו, ג'ורג דורנט סנדרסון, שהיה מפקח משטרה שהגיע לארץ בהמלצתו נהרג מן האש שנפתחה.
במאי 1939 עזב טגארט את ארץ ישראל, וזאת לאחר שנבנתה גדר הצפון והמצודות והפילבוקסים שלאורכה, ולאחר שוועדה בראשותו הגישה את המלצתה לבניית מצודות טגארט. לאחר עזיבתו ועד שנת 1943, נמשכה בניית המצודות על-פי תוכניתו.
צ'ארלס טגארט נפטר בשנת 1946.
אפיוס קלאודיוס קאודקס
אפיוס קלאודיוס קאודקס (בלטינית: Appius Claudius Caudex) היה פטריקי מבית האב של הקלאודיים. הוא נבחר לקונסול שנת 264/263 לפנה"ס, ופיקד על חיל המשלוח שיצא לעזרת הממרטינים במסאנה שבסיציליה בתחילת המלחמה הפונית הראשונה. הוא נחשב למצביא הרומי הראשון שנלחם מחוץ לאיטליה.
לדברי פוליביוס חצה קלאודיוס את המצר בלילה מרגיום אל מסאנה, התייצב תחילה לקרב נגד הסירקוסאים בהנהגת היירון ואחר כך נגד הקרתגים בהנהגת חנו בן חניבעל וניצח את שניהם. לאחר מכן הוליך את חייליו אל סירקוסאי, אך התקפותיו על העיר לא הצליחו והוא שב אל מסאנה, השאיר בה חיל מצב ומשם הפליג חזרה אל רגיום.
סנקה, הלועג לאלו המבלים את ימיהם במחקרים ספרותיים חסרי תועלת, מזכיר את אפיוס קלאודיוס בהביאו דוגמאות לדברים בטלים שאין בהם צורך: "מי הוא הראשון אשר המריץ את הרומיים לרדת באניות? זה היה קלאודיוס, אשר בעבור פעלו ההוא כינוהו בשם Caudex (גזע עץ)."
בנו, פובליוס קלאודיוס פולכר, היה קונסול ב-249 לפנה"ס.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה
גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה (Gnaeus Cornelius Scipio Asina) היה מדינאי ומצביא רומאי, שפיקד פעמיים על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס).
קורנליוס סקיפיו נבחר לקונסול בפעם הראשונה בשנת 260 לפנה"ס, השנה החמישית למלחמה. זמן קצר קודם לכן, הרומאים בנו את הצי המלחמתי הראשון בתולדותיהם, לאחר שהבינו כי לא יוכלו להכריע את הקרתגים ולסלקם מסיציליה מבלי להשיג תחילה שליטה בים. קורנליוס סקיפיו קיבל את הפיקוד על הצי, ואילו עמיתו לקונסולאט, גאיוס דואיליוס, תפס פיקוד על חילות היבשה. בעוד עיקר הצי מתארגן ברומא, הפליג סקיפיו בראש שייטת קטנה של 17 אניות אל מסאנה (מֶסִינָה), כדי להכין את מעבר הצי והצבא אל האי.
בעת שהותו במסאנה הגיעו אליו ידיעות כי ליפארה, הגדולה בערי האיים הליפאריים, מוכנה לבגוד בקרתגים ולעבור לצדה של רומא. לפיכך, נחפז אליה קורנליוס סקיפיו עם אניותיו מבלי להמתין לשאר הצי. דבר בואו אל ליפארה הגיע לאוזני חניבעל גיסקו, מפקד חילות קרתגו באי, והוא שלח אליה שייטת בת עשרים אניות בפיקוד בּוֹאוֹדֶס. השייטת הקרתגית הגיעה אל ליפארה בלילה והטילה על נמלה הסגר מן הים. צוותי האניות הרומיות גילו למחרת בבוקר כי נלכדו בנמל, ומאחר שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, אחזה בהם בהלה והם הפקירו את אניותיהם ונמלטו לחוף. קורנליוס סקיפיו שהופתע אף הוא, ונותר בלי אנשיו, הסגיר את עצמו לקרתגים.
כפי הנראה שוחרר קורנליוס סקיפיו משביו לאחר ניצחון רגולוס בקרב אדיס (255 לפנה"ס), שכן הוא נבחר בפעם השנייה לקונסול ב-254 לפנה"ס. במהלך כהונתו זו כבש את פנורמוס יחד עם עמיתו אָוּלוּס אָטִילְיוּס קָלָטִינוּס (Aulus Atilius Calatinus). על השגו זה נתכבד בתהלוכת ניצחון.
הכינוי "אסינה".
מקרוביוס, הגראמטיקן הרומאי בן המאה ה־5, כותב כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו. איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את המטילים ספק באמינותו על טעותם, הוליך לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
חוקר העת העתיקה ווֹלְבֶּנְק סבור כי הקוֹגְנוֹמֶן הודבק לקורנליוס סקיפיו לאחר התבוסה המחפירה בקרב ליפארה. הוא מסתמך על פליניוס (NH 8.169), אשר בין שאר דבריו על בהמות-משא הוא כותב: "יש (לאתונות) חיבה גדולה לוולדותיהן, אך סלידה גדולה עוד יותר ממים; הן יעברו למענם באש, אך אם יפריד ביניהם פלג מים אף הקטן ביותר – יחששו להרטיב את פרסותיהן."
וואנג הי
מורסקי שיקיבו
מוּרַסָקִי שִיקִיבּוּ (יפנית: 紫式部, "גבירת הטקס מורסקי"; 978–1016 או 1025) הוא שם העט של סופרת ומשוררת יפנית ששמה האמיתי איננו ידוע. הגבירה מורסקי ידועה בשל חיבורה "מעשה גנג'י",genji mono gatari שנכתב בין 1000 ל-1008 והוא אחד מהרומנים המוקדמים והמפורסמים ביותר. היא שירתה כאחת מבנות הלוויה בפמליה של קיסרית יפן שושי במשך תקופת הייאן. השערה אחת מזהה אותה עם החצרנית פוג'יווארה טקקו המוזכרת ברשומות, אך אין לכך ביסוס ממשי.
אביה של מורסקי היה זוריו (מושל מחוז קטן) וכבר בגיל צעיר למדה לתדהמת ולמבוכת משפחתה לקרוא סינית בזמן שהקשיבה לשיעורים שקיבל אחיה. מצב זה נחשב לא מקובל בתרבות היפנית באותה התקופה. אך עם זאת השכלתה הרבה היא שאיפשרה לה להגיע למשרה רמה יחסית בחצר.