לדעתו של הולצמן, המבנה המפורק שניתן מפרספקטיבות שונות הוא דווקא מהותה של היצירה. ביאליק התייחס לכך בעצמו בתחילת הסיפור: וגם בסיומו: - ארבעה שברי זכוכית שדרכם משתקף כל פעם עולם אחר ונפלא על פי בחירתו של המספר.
ביאליק ניצל את חסרונה המרובד של היצירה שנכתבה בתקופות שונות - לטובתה, מוסיפה זיוה שמיר. הוא הפך אותה לסיפור ההולך ומתרחק ממקור החוויה עד לאובדן התום האנושי. זהו סיפור אימפרסיוניסטי, שנטוע ברגל אחת בספרות המאה התשע עשרה, אך המשכו בהגיגים פילוסופים מתחום האסתטיקה של מפנה המאה העשרים
משמר החופים (נוטרי החוף)
משמר החופים היה יחידת נוטרים יהודים וערבים שהוקמה בשנת 1942 על ידי משטרת המנדט הבריטי. מטרת היחידה הייתה להתריע על פלישה אפשרית של כוחות גרמנים או איטלקים לארץ ישראל דרך החוף. הנוטרים היהודים נערכו לאורך שתי גזרות חוף, מראש הנקרה עד עתלית, ומג'סר א-זרקא עד נבי רובין (אזור שפך נחל שורק). בשנת 1944, לנוכח מצבה הירוד של היחידה, היא צורפה לפלמ"ח במתכונת של שתי פלוגות, צפונית ודרומית. כשנה לאחר מכן, עם חלוף סכנת הפלישה, פירקו הבריטים את היחידה.
הקמת משמר החופים.
ההתפתחויות במלחמת העולם השנייה בשנים 1941 ו-1942 עוררו בקרב הבריטים ותושבי ארץ ישראל חשש מפני פלישת כוחות איטלקים וגרמנים לארץ, דרך החוף שהיה חשוף ברובו. הבריטים ביקשו להקים ולפרוש לאורך החוף יחידת משטרה, Coastal Watch, שתתריע על פלישה כזו ותהיה מורכבת מנוטרים ערבים ויהודים.
באפריל 1942 פנו הבריטים לסוכנות היהודית בבקשה לגייס נוטרים ליחידה זו, שכונתה בפי היישוב, "משמר החופים". הסוכנות היהודית ו"ההגנה" סברו שיחידה כזו יכולה לקדם גורם בעל אוריינטציה ימית ועודדו את הגיוס אליו. הסוכנות היהודית הטילה על "ההגנה" לארגן את הכוח במתכונת של "משטרת היישובים העבריים", כלומר ככוח שכפוף מבחינה פורמלית למשטרה הבריטית ולצד זאת כפוף בחשאי לפיקוד "ההגנה". היחידה שהוקמה מנתה כ־500 נוטרים יהודים ו-150 נוטרים ערבים.
500 הנוטרים היהודים פוזרו בשתי גזרות חוף, מראש הנקרה עד עתלית ומג'סר א-זרקא עד נבי רובין (אזור שפך נחל שורק). הנוטרים הערבים פוזרו בגזרה הצרה שבין הגזרות של הנוטרים היהודים, מעתלית ועד ג'יסר א-זרקא, ובגזרה שמדרום לנבי רובין ועד עזה.
פריסת הנוטרים לא הייתה אחידה. במקומות אחדים, כגון במחוז חיפה, העדיף מפקד המחוז הבריטי לארגנם במחנות לא ליד הים, מהם נשלחו לתצפית וסיורים בחוף. במקומות אחרים הם פוזרו בנקודות בחוף, ביחידות של כ-15 נוטרים.
מטה "ההגנה" הטיל על מפקדי הגלילים והנפות שלאורך החוף לשמור על הקשר עם הנוטרים ולאמנם, אולם הסידור לא עלה יפה, וגם ניסיון לשלבם בגדודי "משטרת היישובים העבריים" לא צלח. למצב זה הצטרפה העובדה שהנוטרים סבלו מיחס של הזנחה מצד הבריטים וממחסור בציוד ונשק. כל אלה הביאו למורל ירוד ביחידה.
הצירוף לפלמ"ח.
יצחק שדה, שסייר במשמר החופים באביב 1943, התרשם לרעה ממצב היחידה והציע לשלבה בפלמ"ח. מ"כים וקציני פלמ"ח שצורפו בעקבות זאת ליחידה כמדריכים, והביאו לשיפור באימונים ובמצב הרוח של הנוטרים. בינואר 1944 החליטה "ההגנה", כי מפקדי הפלמ"ח יהיו מפקדי היחידה, וזאת בחשאי, במסווה של קציני סעד, המצורפים לקציני חיל הנוטרים.
במסגרת ההיערכות החדשה חולק משמר החופים לשתי פלוגות של הפלמ"ח, נוטרי חוף צפון (נח"ץ) ונוטרי חוף דרום (נח"ד). הפלוגה הצפונית, בפיקודם של מכבי מוצרי וסגנו, רחביה ברמן, מנתה 280 נוטרים וחלשה על גזרת החוף שמראש הנקרא ועד עתלית. אנשי הפלוגה שכנו בארבעה מחנות, בנהריה, בעיר גנים (קריית נחום), בבת גלים ובעתלית. מפקד הפלוגה פעל ממחנה עיר גנים וממשרד הקישור של הסוכנות היהודית לנוטרים בחיפה. הפלוגה הדרומית, בפיקודם של יעקב סלומון וסגנו דב דרומי, מנתה 154 נוטרים וחלשה על גזרת החוף שמג'יסר א-זרקא ועד נבי רובין. אנשי הפלוגה פוזרו ב-14 מוצבי תצפית, בין השאר בג'סר א-זרקא, בכפר ויתקין, בנתניה, בהרצליה בתל אביב, בבת ים ובנבי רובין.
פלוגות אחרות של הפלמ"ח נדרשו לשלוח מפקדים ומדריכים ליחידות החדשות, שבכל אחת מהן בהן הוקם בסיס אימונים מחתרתי, אליו הובא נשק לא לגאלי. רבים מאנשי הפלוגות נשלחו להכשרה צבאית בקורסים למ"כים ובקורסים מקצועיים ובשלב מאוחר יותר הם הוכשרו גם בהכרת חופי הארץ ובשיוט. הפעילות התאפשרה, בין השאר, לנוכח הזנחה של היחידות מצד הבריטים. מפקדי הפלוגות פעלו במעמד של מ"פ בפלמ"ח לכל דבר, וביוני 1944, הפלוגות השתתפו בכנס הראשון של הפלמ"ח.
הפירוק.
בסתיו 1944, עם השינויים בחזיתות מלחמת העולם השנייה וחלוף סכנת הפלישה לחופי הארץ, החלו הבריטים בפירוק משמר החופים והתהליך הושלם במארס 1945. רוב אנשי היחידה סיימו בכך את שירותם ומקצתם השתלבו במסגרות אחרות – ביחידות נוטרים אחרות, בבריגדה היהודית ובפלמ"ח.
יעקב (יענקלה) סלומון
אדולף איבון
אדולף איבון (בצרפתית: Adolphe Yvon; 1817–1893) היה צייר צרפתי, הידוע בציורי מלחמות נפוליאון. איבון למד אצל פול דלארוש, עלה לתהילה במהלך האימפריה השנייה, וסיים את הקריירה שלו כמורה.
קריירה.
זמן קצר לאחר תום מלחמת קרים בספטמבר 1855, הוזמן איבון על ידי ממשלת צרפת לצייר תמונה גדולה של לכידת המבצר בסבסטופול. הוא הפליג לחצי האי קרים ב־19 בפברואר 1856, שם בילה שישה שבועות ביצירת תיק רישומים וכן ביקר בשדה הקרב של אינקרמן.
בשנת 1857 הוצג בסלון של פריז הציור הגמור "לכידת המבצר של מלקוף 8 בספטמבר 1855", ושנתיים לאחר מכן הוצגו "נקיק מלקוף" ו"לה קורטיין דה מלקוף". "לכידת המבצר" הייתה יצירה בגודל 6 מטר על 9 מטרים וייצגה את הרגע בו נלכד המבצר בסביבות אחר הצהריים של יום הקרב.
בשנים שלאחר מכן החל הקיסר נפוליאון השלישי להעריץ את סצינות הקרב שלו. באופן טבעי הוא האדיר את הקטל בקרבות של נפוליאון הראשון.
איבון הפך לקצין של לגיון הכבוד בשנת 1867, וצייר את דיוקנו של נפוליאון השלישי בשנה שלאחר מכן .
איבון היה ידוע כמורה מוביל לציור בבית הספר לאמנויות יפות בשנים 1863–1883. כמה ציירים אמריקאים קיבלו ממנו הדרכה, בניהם כריסטיאן שוסלה, אלפרד וורדסוורת תומפסון, ויליאם סרטין וג'וליאן אלדן וייר. האחרון לקח שיעורי ציור חיים אחר הצהריים אצל איבון החל בסתיו 1874.
בשנת 1881 מונה אדולף איבון לפרופסור לשרטוט באקול פוליטכניק 12, ועבד שם עד שנת 1887, ופרש ממנו בגלל מגבלת הגיל. הפדגוגיה של איבון התבססה על חזרה לציור פשוט, על התבוננות בטבע. "איבון רצה לתת לתלמידים את ההבנה של האנטומיה האנושית שלדעתו חיונית לציירים. כדי להראות להם את התועלת בלימוד, הוא היה מקבץ אותם סביבו, ומשרטט על קרטון שהוצב בפינת החדר בכמה קווים פשוטים תוך מספר דקות, רישום של הדומן. הוא היה מלווה כל קו בהסבר הנוגע לפרופורציות של גוף האדם כמו גם לזוויות השונות שנקבעות על ידי התנועות.
הוא גם חשב שמועיל לתת להקנות להם כמה מושגים לגבי האנטומיה של הסוס. המטרה שהציב הייתה ללמד אותם, על ידי מספר קטן של קווים מקדימים, כיצד לצייר במהירות רישומים מהחיים."
איבון קבע את הנושא לרישומי הקומפוזיציה לתלמידיו, למשל, "רצח יוליוס קיסר", ופירט כיצד לעשות זאת: "קיסר מכסה את ראשו בטוגה... הוא מועבר לרגלי הפסל של פומפיוס, שנשטף בדמו."
אלכסנדר סטיוארט, האספן האמריקני, ביקש מאיבון לצייר את הפיוס בין הצפון והדרום (ציור שאבד) בשנת 1870, וכן את ״הגאונות של אמריקה״ (1858, 1870). דיוקנו של הנשיא קרנוט (1888) שהוצג בתערוכה הקולומביאנית העולמית.
חידון התנ&quot;ך לנוער
ג'יימס (ג'ים) קולינס
ג'יימס (ג'ים) קולינס (באנגלית: James C. "Jim" Collins; נולד ב-25 בינואר 1958) הוא כלכלן בתחום מנהל עסקים, סופר ויועץ אמריקאי.
ביוגרפיה.
קולינס נולד באורורה, קולורדו. בשנת 1980 הוא סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד. לאחר קבלת התואר הוא עבד כשנה וחצי בחברת ייעוץ מקינזי ושות' בסן פרנסיסקו. לאחר תקופה זו הוא חזר לאוניברסיטה וסיים תואר נוסף במנהל עסקים בשנת 1983.
קולינס החל לעבוד בהיולט פקארד ועזב לאחר מספר שנים. בשנת 1988 הוא התחיל ללמד מנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד.
את ספרו הראשוןBeyond Entrepreneurship: Turning Your Business into an Enduring Great Company הוא פרסם בשנת 1992.
בשנת 1994 הוא פרסם ספר "לנצח נבנו - 18 חברות מופת" שתורגם לעברית וזכה להצלחה בכל העולם.
בשנת 1995 הוא הקים מעבדה לחקר בתחום מנהל עסקים בבולדר. במקביל הוא עוסק במתן יועץ לגופים שונים.
בשנת 2001 הוא פרסם את ספרו "גלגל התנופה" שתורגמה לעברית.
מתי (אלבום)
מתי הוא האלבום ה-13 של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1993.
האלבום הוא אלבומו האחרון של מתי בטרם צאתו לעשייה מוזיקלית בארצות הברית למספר שנים.
על מנת לשמור על אחידות סגנונית בכתיבת הטקסטים ולאור שיתוף הפעולה ארוך השנים ביניהם, ביקש כספי מאהוד מנור לכתוב את כל המילים לאלבום. מנור בחר לכתוב על מתי עצמו באלבום זה. רוב השירים מתעדים את הקשיים האישיים בהם היה נתון כספי באותה תקופה. מוטיב הכלא חוזר במספר שירים באלבום כמו "קולו של הכאב" ו"אל תבכי בשבילי". כמו כן מוטיב נוסף הוא טיפות הגשם המופיע בעטיפה האחורית ובתמונת האמצע, והוא בא לבטא את סערת הנפש בה היה נתון מתי במהלך העבודה על האלבום.