לאחר כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וכינון המנדט הבריטי, נקבע לארץ ישראל השם "פָּלֶשְׂתִינָה (א"י)" (באנגלית Palestine) ותושביה, שקיבלו אזרחות ארץ ישראלית, כונו "פלשתינאים" (באנגלית Palestinians). ערביי ארץ ישראל כונו "ערבים פלשתינאים" (בערבית "פלסטינים") ויהודי ארץ ישראל כונו "יהודים פלשתינאים". עם זאת, ערביי ארץ ישראל באותה תקופה כינו את עצמם בדרך כלל "ערבים" ולא "פלסטינים", והמוסדות הבולטים שלהם, הוועד הפועל הערבי והוועד הערבי העליון, שנוסד בשנת 1936, השתמשו במונח "ערבי" ולא במונח "פלסטיני".
עם סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל והשתלטות ממלכת ירדן על יהודה ושומרון ומצרים על רצועת עזה, חדלה הנתינות הפלשתינאית מלהתקיים. שימוש במונח "פלסטינים" כשמו של עם ערבי נעשה רווח בעיקר לאחר הקמת מדינת ישראל ושימש גם לציון הפליטים הפלסטינים אשר שהו מחוץ לגבולות ישראל ונבדלו מן האזרחים של מדינות ערב אליהן נמלטו.
האיות העברי ("פלסטינים", "פלשׂתינים", "פלשׂתינאים" או "פלסטינאים") תלוי בשאלות היסטוריות, לשוניות ואף פוליטיות-אידאולוגיות ואין כתיב אחיד המקובל על הכול. חוסר אחידות זה משתקף גם במילונים: מילון אבן שושן (מהדורת 2000) תומך בכתיב "פלשתינאים" ו"פלסטינאים"; מילון מורפיקס תומך בכתיב "פלשתינאים" ו"פלסטינים". כיוון שהשם "פלסטין" הוא כינוי עצמי ערבי, מעדיפים רוב החוקרים להשתמש בו. מאידך, הכתיב "פלשתינה" מזהה את המילה עם המקור המקראי, וכך היו שראו בו אמירה פוליטית המשכיחה את יחס היהודים לארץ, ומאידך, יש בכך גם משום המשך של מנהגם של הסופרים העבריים החדשים.
פרופ' שמעון שמיר טוען שיש לעשות הבחנה ברורה בין "פלשתינאים" ל"פלסטינים": פלשתינה בפ' דגושה ופלסטין בפ' רפויה, המייצגות שני מושגים שונים. "פלסטין", לדבריו, "הוא מושג ערבי המעוגן בהוויה הערבית". הוא מתריע על כך שהמושג הלועזי Palestine עובר תמורה בעולם ומאבד את משמעותו ההיסטורית: "הדור הצעיר בקרב אומות העולם גדל כיום בנוף פוליטי שבו Palestine היא ארצו של אש"ף".
תאוריות על מוצא הפלסטינים.
מאז המאה ה-20 מתנהל דיון בין היסטוריונים, הוגי דעות ופוליטיקאים, בעניין מוצאם של ערביי ארץ ישראל, במיוחד הפלאחים – סוגיה שתפשה לה מקום בתודעה הלאומית הפלסטינית הנפרדת מהלאומיות הערבית הכללית.
התאוריה "הכנענית".
התאוריה הכנענית הועלתה על ידי מספר היסטוריונים, ובהם שארל קלרמון-גנו הצרפתי אשר פעל בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, המביאים בהקשר זה מספר טענות, בהן קיומה של טריטוריה בשם "פלשתינה" בעת העתיקה, ולזיקה פנימית שהתקיימה בין תושבי הטריטוריה לארץ כבר אז. כחלק מרטוריקה הנשמעת לעיתים כנגד טענת היהודים לקדימות בזיקה לארץ ישראל, טוענים גם כמה דוברים פלסטיניים כי שורשיו הביולוגיים של העם הפלסטיני המודרני נעוצים בכנענים, היינו עמים שישבו בארץ כנען עוד קודם שהתבסס בה עם ישראל.
אחד הקשיים בתאוריה זאת היא שאין לאוכלוסייה הערבית פלסטינית שום סממן תרבותי ולשוני ואף לא מסורת המעידה על שייכות כלשהי אל העמים הכנענים.
קושי נוסף טמון בכך שעד תחילת המאה ה-20 האוכלוסייה הערבית של ארץ ישראל נהגה לראות את ראשיתה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה ולא הגדירה את עצמה כיישות לאומית נפרדת משאר חלקי העולם הערבי.
התאוריה "היהודית".
גישה נוספת היא כי חלק עיקרי במוצאם של הפלסטינים מקורו מרצף דמוגרפי שתחילתו באוכלוסייה היהודית או השומרונית החקלאית שנשארה בארץ לאחר חורבן בית המקדש השני. ביטוי לגישה זו ניתן למצוא בספרם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, בו טענו כי "הפלחים אין מוצאם מן הכובשים הערבים, שהשתלטו על ארץ ישראל וסוריה במאה השביעית לספירה. המנצחים הערביים לא השמידו את האוכלוסייה החקלאית שמצאו בארץ. הם רק גירשו את השליטים הביזנטיים הזרים. באוכלוסייה המקומית לא נגעו לרעה. הערבים גם לא עסקו בהתיישבות. גם במקומות מושבותיהם הקודמים לא שלחו בני-ערב את ידם בעבודת האדמה ... בארצות הכבושות לא חיפשו שטחי התיישבות למעמד האיכרים שלהם, שכמעט לא היה אצלם בנמצא. כל עניינם בארצות החדשות היה מדיני, דתי וכספי: לשלוט, להפיץ את האסלאם, לגבות מסים. ... האיכר היהודי, כמוהו ככל איכר, לא במהרה ניתק עצמו מאדמתו, שרוותה זיעתו וזיעת אבותיו ... האוכלוסייה הכפרית, חרף מעשי הדיכוי והסבל, נשארה כמות שהיא". בן צבי סייג כי "מובן מאליו שלא נכון יהיה להגיד שכל הפלחים הם מצאצאי היהודים הקדומים, המדובר הוא ברובם או ביסודם", אך קבע כי "הרוב הגדול של הפלחים אין מקורם מהכובשים הערבים, אלא, לפני זה, מהפלחים היהודים שהיו מנין ורוב בנין הארץ, לפני כיבוש האסלאם".
לפי הערכות עדכניות, בסוף המאה ה-5 היהודים היוו רק כ-10% מכלל האוכלוסייה בארץ ישראל, או כשמינית מכלל התושבים בתחילת המאה ה-7.
לטענת ההיסטוריון משה גיל, כדי לקבל את הסברות בדבר מוצאם היהודי של ערביי ארץ ישראל, יש להניח שהייתה התאסלמות המונית של יהודים בתקופה כלשהי, אולם לדבריו "אין במקורות – יהודיים, נוצריים או מוסלמיים – ידיעה כלשהי על התאסלמות המונית של יהודים במקום ובזמן כלשהם, אלא אם כן מדובר בהמרת דת מאונס", וממילא "אין ידיעות כאלה על ארץ ישראל" ולכן "אין סיבה לחשוב שערביי ארץ ישראל היו צאצאי יהודים". ישנן עדויות על התאסלמות המונית של שומרונים תחת השלטון המוסלמי, אך לא ניתן להשליך מכך על האוכלוסייה היהודית.
שוללי התאוריה "היהודית" מסתמכים גם על מחקרים גנטיים שלפיהם נראה כי רובם המכריע של הפלסטינים אינם קרובים ליהודים או לשומרונים (אם כי ישנן חמולות בעלות רקע יהודי או שומרוני שהתאסלמו) אלא קרובים יותר ליושבי חצי האי ערב וצפון אפריקה. מחקרים גנטים אחרים הדגימו שלפחות ברמה הפטרנלית קיים קשר גנטי מובהק בין יהודים אשכנזים ומזרחים לבין הפלסטינים; אותם מחקרים הראו שיהודים קרובים יותר גנטית לפלסטינים מאשר לארצות הגולה.
הגירות מוסלמים לארץ ישראל.
חלק המוסלמים הגיעו לארץ ישראל במהלך הגירה מצפון אפריקה והגירה מטורקמניסטן ואף הגירת בוסנים מוסלמים. שמות המשפחה של רבים מהפלסטינים מעידים על כך שמוצאם מחוץ לארץ ישראל, כדוגמת: "" ו"מסארווה" (מצרי), "אל-פיומי" (שמעיד על מוצא מהעיר פיום במצרים), מעיראק (למשל: "אל-תכריתי"), סוריה (למשל: "חלבי"), לבנון (למשל: "אל-לובנאני"), כורדיסטן (למשל: "אל-כורד"), טורקי (למשל: "עות'מאן"), אפגניסטן (קונדוז), בחריין, עומאן וערב הסעודית (למשל: "" או "אגבאריה" ששורשיו בעיר אע'בר שבגבול תימן-סעודיה). שמות משפחה אחרים מעידים על מוצא מאזור המגרב (אל-מגרבי ו"מוגרבי" למשל), ממדינות כמו אלג'יריה (למשל: "אל-ג'זאיר") ומרוקו ("אל-ארג'), מסודאן (חמולות שנקראות "עביד" ומוצאם הוא מאפרו-ערבים שהביאו השלטון הממלוכי כחיילים וכעבדים) ומבוסניאקים ("אל-בושנק"), צ'צ'נים (אל-שישני) וצ'רקסים שהובאו לכאן על ידי האימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19. בקרב הפלסטינים קיים שם המשפחה "אל-הינדי" שבערבית פירושו הוא "ההודי".
לפי מסורתם של יושבי הכפר הערבי טנטורה מהתקופה העות'מאנית, מקורם הוא בקבוצת משפחות שהיגרו לארץ ישראל ממקום בחבל טנטור בהודו במהלך המאה ה-19.
האסכולה היוצאת כנגד הלאומיות הפלסטינית והצגתה כמי שתמיד התקיימה ברחבי ארץ ישראל מצביעה גם על מפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, הדלילה ביישובים ועל גבולות השטח הבנוי של הערים העולה ממפה זאת, ירושלים 1000 מ' על 1000 מ' וחיפה 900 מ' על 420 מ'. הם מציינים גם צילומים מסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, שבהם הארץ שוממה, מדברית ובלתי מעובדת, ויישוביה מעטים ודלי אוכלוסין וכי גם אתרים קדושים לאסלאם כגון מסגד אל-אקצא היו מוזנחים ולא מתוחזקים. עוד הם נעזרים בעדויות של מי שסיירו בארץ ישראל ערב שיבת ציון המודרנית של העליות הציוניות, כמו הסופר מארק טוויין, הרוזן הצרפתי וולני, הארכאולוג לורנס איש ערב וקלוד קונדר שניהל את המשלחת הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בין השנים 1922 עד 1931, בתקופת המנדט הבריטי, חלו הגירות של ערבים ומוסלמים משלל מדינות אל ארץ ישראל בעיקר לצורכי פרנסה.
לפי ההיסטוריון והסופר הגרמני, וילס די הס, שחי ב ובתחילת המאה העשרים תושביה הנוצרים והמוסלמים של ארץ ישראל בזמנו היו מהמוצאים הבאים: "בלקנים, יוונים, סורים, לטינים, מצרים, טורקים, ארמנים, איטלקים, פרסים, כורדים, גרמנים, אפגנים, צ'רקסים, בוסנים, סודאנים, שומרונים, אלג'יראים, מותאווילים, טטרים, הונגרים, סקוטים, נווארים, בריטונים, אנגלים, פרנקים, רותאנים, בוהמיינים, בולגרים, גאורגים, נסטוראנים, הודים, קופטים ומארונים ועמים נוספים".
התאולוג וההיסטוריון האנגלי, ג'יימס ויליאם פארקס, כותב ב-1970 כי במהלך המאה ה-19 האימפריה העות'מאנית גרמה ליישוב ארץ ישראל באנשים מרחבי שטחיה, ומתאר כי עד ימיו ישנם כפרים שלמים שמזהים עצמם כצאצאי מצרים, צ'רקסים ובוסנים.
הארכאולוג האירי, רוברט מקאליסטר, מציין בכרך ה-20 של כתב העת "Palestine" של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה כי הארץ בימיו נתמלאה במהגרים שונים שבאו לחפש פרנסה ולעבוד בעבור המתיישבים הציונים. דבריו ראו אור גם ב שנדפסה בין 1910 ל-1911.
הלאומיות הפלסטינית.