המונומנט הלאומי פינקלס הוקם בשנת 1908 על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. הפארק הלאומי פינקלס נוצר מהמונומנט הלאומי פינקלס באמצעות החקיקה שעברה בקונגרס בסוף 2012, והחוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב-10 בינואר 2013.
היסטוריה.
הילידים האמריקאים שחיו באזור פינקלס היו חבורות מוטסון (Mutsun) וצ'אלון (Chalon) מבני שבט האוהלון, שהשאירו אחריהם כלי אבן באזור הפארק. עם בואם של הספרדים במאה ה-18 חלה ירידה במספרם, בעקבות החשיפה לסוגי מחלות חדשות והשינויים באורח החיים של הילידים. אחרון בני הצ'אלון מת או שעזב את האזור עד 1810. מ-1810 ועד ל-1865, כאשר הגיעו ראשוני המתיישבים האנגלו-אמריקאיים, היה אזור פינקלס שממה חסרת שימוש ונטולת יישובים. הקמת המיסיון הספרדי בסולדד החיש את צמצום האוכלוסייה המקורית באזור באמצעות החשיפה למחלות ופיזור הילידים באזורים אחרים. סקרים ארכאולוגיים מצאו שלושה עשר אתרים שהיו מיושבים על ידי האינדיאנים, שנים עשר מהם היו קיימים לאחר הקמת המיסיונים. משערים שאחד מהאתרים הוא בן כ-2,000 שנה.
בהגיע 1880 נהגו נופשים מהקהילות הסמוכות לבקר בפינקלס, שנקרא אז פליסיידס (Palisades - "גדרות יתדות"), והם חקרו את המערות ונהגו ללון בשטח. התיאור הראשון של אזור פינקלס המתאר את אזור בלקוניס (Balconies - "מרפסות") הופיע בדפוס בשנת 1881. בין 1889 ל-1891 השתנו המאמרים בעיתונים מתיאור טיולים אל ה"פליסיידס" והחלו לכנות אותם "פינקלס". העניין באזור גבר עד כדי כך שהעיתון "הוליסטר פרי לאנס" (Hollister Free Lance) שלח כתב לפינקלס, וחודשיים אחר-כך הגיעה משלחת של פקידים ציבוריים מקומיים. משקיעים הגיעו מסן פרנסיסקו לשקול הקמת מלון נופש שם, אבל הרעיון לא הבשיל. בשנת 1894 הוקמה בעמק בר (Bear Valley, מילולית "עמק הדוב") סוכנות דואר. מנהל הדואר היה שוליאר האין (Schuyler Hain). מכיוון שהיה בקליפורניה לפחות עוד עמק בר היה הכינוי של סוכנות הדואר "קוק" (Cook), שם נעוריה של הגברת האין. בשנת 1924 שונה שם סוכנות הדואר ל"פינקלס".
מנהל סניף הדואר, שוליאר האין (Schuyler Hain), היה מתיישב שהגיע לעמק בר בשנת 1891 ממישיגן עם הוריו ושמונה אחים. בן דודו א. ו. וייט, היה סטודנט באוניברסיטת סטנפורד, והוא הביא את אחד המרצים שלו לראות את פינקלס ב-1893. ד"ר גילברט התרשם מהנוף, ודבריו היוו השראה להאין לפרסם את האזור. האין הוביל סיורים בעמק בר, ודרך המערות, כשהוא ממליץ לשמר את פינקלס. המאמצים של האין הובילו לביקורו של נשיא אוניברסיטת סטנפורד דייוויד סטאר ג'ורדן (David Starr Jordan) ב-1904, שיצר קשר עם חבר הקונגרס מטעם פרזנו ג'יימס ק. נידהם (James C. Needham). ג'ורדן ונידהם השפיעו על גיפורד פינצ'ו להמליץ לנשיא תאודור רוזוולט על הקמת "שמורת היער פינקלס". רוזוולט הכריז על הקמתה ב-8 ביולי 1906. פינצ'ו, שהתעניין בעיקר בניהול יערות עבור כריתת העצים לשימוש בתעשיית העץ מאשר בשימורם, הציע לנצל את חוק העתיקות, שחוקק זמן קצר לפני כן, כדי להכריז על נופי הליבה של האזור כמונומנט לאומי, ורוזוולט אכן יישם את ההמלצה בצו נשיאותי מ-16 בינואר 1908. שינוי ההגדרה העביר להלכה את ניהול פינקלס ממשרד החקלאות אל משרד הפנים, אך שירות היערות של ארצות הברית המשיך לנהל בפועל את האזור עד שנת 1911.
במאמציו לקדם את פינקלס, השתכנע האין כי פינקלס הוא "ההר יוצא הדופן", שתואר על ידי קפטן ג'ורג' ונקובר ואויר על ידי ג'ון סייקס (John Sykes) בספרו "מסע דיסקוורי"" (Voyage of Discovery)", אשר תיעד את משלחת ונקובר. האין החל להתייחס להר כ"פינקלס של ונקובר", מונח זה אומץ על ידי כתב העת סנסט (Sunset) במאמר מ-1903. ההתייחסות ל"פינקלס של ונקובר" נמשכה עד 1955, כאשר ניתוח של האיור של סייקס הוכיח כי ההר המתואר על ידי ונקובר שוכן למעשה ליד פורט אורד, בהישג יד של יום הטיול שתואר על ידי ונקובר.
המונומנט הלאומי.
על אזור פינקלס, שבשנת 1906 היה בתחילה חלק מ"שמורת היער פינקלס", הופקדו כמה סוכנויות ניהול פדרליות, החל משירות היערות של ארצות הברית דרך משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, ובסופו של דבר שירות הפארקים הלאומי. בשנת 1908 יסד הנשיא תאודור רוזוולט את המונומנט הלאומי פינקלס באמצעות הסמכות שניתנה לו במסגרת "חוק העתיקות" מ-1906. השטח הראשוני המיועד על בסיס חוק העתיקות היה 8,400 דונם. שירות היערות ויתר על השליטה של המונומנט סביב שנת 1911, אך לא הייתה עדיין סוכנות פעילה כדי לבוא במקומו. כבישים ברי נהיגה לאזור הפארק לא היו קיימים מקהילות כמו הוליסטר. תושבים מהוליסטר ניהלו מערכה למימון ממשלתי לסלילת הכביש. חבר הקונגרס אווריס א. הייז (Everis A. Hayes) ערך מסע לתוך פינקלס בשנת 1913 כחלק מהמערכה לגיוס כספים לסלילת הכביש. עד 1914 הורחבו כבישים פרימיטיביים לעמק בר.
שירות הפארקים הלאומיים הוקם סוף סוף בשנת 1916, אבל פינקלס לא נחשב משמעותי מספיק כדי להקצות לו משאבים כלשהם של שירות הפארקים באותו זמן. בינתיים שיבשה חברת כרייה שקיבלה זיכיון באזור את הגישה לשטחי פיקניק המסורתיים בשטח. בשנת 1922, בעקבות תביעות חוזרות ונשנות של תושבים לפעולה של שירות הפארקים הונחה ו. ב. לואיס (W. B. Lewis), המפקח של הפארק הלאומי יוסמיטי, לבקר בפינקלס ולדווח על הנסיבות למנהל שירות הפארקים סטיבן מאתר (Stephen Mather). הסיור של לואיס היה קשה והוא נשאר במקום רק 45 דקות, והדו"ח שלו כלל המלצה לנטוש את המונומנט, שכן רוב החלקים הנופיים ביותר היו בידיים פרטיות. גם משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, שניהל את הקרקעות שהקיפו את המונומנט הלאומי ואת מה שהיה אז ידוע בשם היער הלאומי מונטריי (Monterey National Forest), קיבל תלונות. בדצמבר 1922 כתב ג'. ה. פייבוריט (J.H. Favorite) ממשרד הקרקעות הכללי דו"ח יסודי שהעתק ממנו נשלח למאתר. פייבוריט המליץ לאחד את הקרקעות הציבוריות עם המונומנט הלאומי, ושימונה משגיח מבני המקום. בשנת 1923 התמנה הרמן הרמנסן (Herman Hermansen) למשגיח, וב-7 במאי 1923 הורחב המונומנט הלאומי באמצעות צו של הנשיא וורן ג. הרדינג.
מאתר ביקר לבסוף במונומנט ב-28 במרץ 1924. צו נוסף, הפעם של קלווין קולידג', הרחיב את המונומנט ב-2 ביולי 1924. הצו הגן על מקורות המים ועל אתרי קמפינג, ובעקבותיו יצאה הנחיה להשלמת סקר של המונומנט שגודלו עכשיו היה 12,030 דונם. בעקבות ביקור של סגן מנהל שירות הפארקים הלאומיים, הוראס מ. אולברייט (Horace M. Albright), הוקצו כספים לבניית בקתה עבור ריינג'רס, שהושלמה בשנת 1929, ובמקביל שופרו המתקנים בתוך המערות. פרנק א. קיטרידג' ( Frank A. Kittredge), שעמד בראש מחלקת ההנדסה של שירות הפארקים, ותומאס צ'אלמרס וינט ( Thomas Chalmers Vint), אדריכל נוף שירות הפארקים, ערכו ב-1927 סקר עבור תוכנית חומש לשיפור המונומנט. ב-1929החלו תהליכי הפקעת קרקע למטרות הציבור מבעלי קרקעות פרטיים בפארק ובסביבתו, כולל חברת הכרייה, כאשר סך כל השטח שנועד להפקעה היה 5,205 דונם. צו הרחבה של הנשיא הרברט הובר הוסיף 7,795 דונם בשנת 1931 על קרקע שנתרמה על ידי מחוז סן בניטו. סלילת שבילים הורחבה בתחילת 1930, כולל מנהרה לשביל הפסגות.
בשנת 1933 הוקם מחנה עבור חיל השימור האזרחי עבור כ-200 אנשים שעבדו על תוספות לרשת השבילים. לאחר הליכים משפטיים ממושכים, שולבו זיכיונות הכרייה הישנים במונומנט בשנת 1958. הפועלים של חיל השימור האזרחי שיפרו את הכביש בבר גולץ' (Bear Gulch - "נקיק הדוב"), בנו בקתות לתיירים, ובנו את הסכר של מאגר בר גולץ' . תצפית אש נבנתה על ידי חיל השימור האזרחי בפסגת צ'אלון בשנת 1935, אך היא עלתה באש בשנת 1951 והוחלפה על ידי מבנה שנה אחר-כך. מרכז המבקרים והמטה של הפארק נבנו ב-37–1936 מאבן מקומית. הקמת בית המגורים עבור המפקח החלה ב-1941 והושלמה ב-1949. מיזם משימה 66 הוסיף קרקעות ופרויקטים חדשים, עם דגש על פיתוח הצד המערבי של הפארק הפחות מפותח עד אז.
בשנת 1975 כלל הפארק 67,670 דונם והתרחב ל-107,670 דונם של ימינו באמצעות סדרה של תוספות, כולל 8,100 דונם של חוות פינקלס. את התוספת האחרונה ביותר למונומנט לאומי פינקלס העניק הנשיא ביל קלינטון בהצהרת 7266 שהרחיבה את המונומנט ב-32,000 דונם וכללה מערות נוספות.
מעמד הפארק הלאומי.
חוק שיזם איש הקונגרס סם פאר (Sam Farr, דמוקרט מקליפורניה) להפוך את המונומנט הלאומי פינקלס לפארק לאומי עבר בסנאט של ארצות הברית ב-30 בדצמבר 2012, ובבית הנבחרים בחודש יוני 2012. הצעת החוק גם שנתה את שמו של "אזור הטבע הראשיתי פינקלס" ל"אזור הטבע הבראשיתי האין" במטרה להנציח את שתדלנותו של שוליאר האין להקמת המונומנט הלאומי. החוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ביום חמישי, 10 בינואר 2013. שינוי הייעוד לא שינה את מעמד פארק, דרך ניהולו, או מטרתו. הקונגרס קבע ב"חוק הרשויות הכללי" (General Authorities Act) מ-1970 ו"חוק רדווד" (Redwood Act) מ-1978 שכל היחידות של מערכת הפארק הלאומי יטופלו על פי מעמד שווה, בלא קשר לתואר. פינקלס הוא היחידה התשיעית במערכת הפארק הלאומי בקליפורניה שקיבלה את התואר פארק לאומי.
גאוגרפיה ואקלים.
הפארק הלאומי פינקלס שוכן כ-65 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט וכ-130 קילומטרים דרומית לאזור מפרץ סן פרנסיסקו. הפארק הוא החלק הדרומי של רכס גבילן (Gabilan Range), חלק מרכסי החוף של קליפורניה.
גובה פני השטח בגבולות הפארק נעים מ-251 מטרים מעל פני הים עד 1,007 מטרים מעל פני הים בפסגת צ'אלון צפון (North Chalone).