עד למאה ה-17 הגיעו לאזור הקרוי היום רונדוניה מיסיונרים נוצרים בודדים בלבד. במאה ה-18 התגלו מרבצי הזהב בעמק הנהר קויאבה, ובעקבות זאת החלו מתיישבים פורטוגלים לתור גם את עמק הנהר גואפּורֶה המצוי באזור שהוא היום רונדוניה. גורם מרכזי ביישובו של האזור, בעיקר על ידי מהגרים מצפון מזרח ברזיל במהלך המאה ה-19, היה גידול הגומי. בשנת 1907 החלה בנייתה של מסילת רכבת, שתרמה גם היא את חלקה ליישוב המקום. תעשיית הגומי הברזילאית, ובכללה זו של גואפורה, התמוטטה לפני מלחמת העולם הראשונה.
עד לשנת 1943 היה מרבית האזור חלק ממדינת מאטו גרוסו. בשנת 1943, בימי שלטונו של ז'טוליו ורגאס, במטרה לחזק את הגבולות, הופרד השטח ממאטו גרוסו, ובתוספת שטח ממדינת אמזונאס היה למחוז פדרלי שנקרא בתחילה בשם גואפורה. בשנת 1956 שונה שם המחוז לרונדוניה. פיתוחן של תעשיות גידול הבקר והקפה הואץ בשל מאמצי היישוב וסלילת הכבישים בימי המשטר הצבאי, במסגרת פרויקט "הקוטב הצפון-מערבי" (Pólo-Noroeste). הפרויקט הזה, שתוכנן לעודד הגירה לאזורים הצפון מערביים הבלתי מפותחים, הביא לגידול עצום באוכלוסיית רונדוניה: בשנת 1970 התגוררו בה כ-100,000 איש; כיום חיים בה כמיליון וחצי איש. כל עריה, להוציא את הבירה פורטו וליו ואת גואז'רה-מירים, נבנו על ידי המתיישבים שהגיעו במסגרת הפרויקט, ורבים רבים מהם מחכים עדיין למימוש הבטחת הרשויות לחלוקת קרקע.
לאחר פרויקט "הקוטב הצפון מערבי" יזמה הממשלה הפדרלית את תוכנית פלאנאפורו, שאמורה להתמודד עם נושאים סביבתיים ואמריאינדיאנים, ובעיקר להגדיר את גבולות השמורות האמריאינדיאניות. שתי התוכניות גם יחד זכו לסיועו של הבנק העולמי.
בנייתו של מפעל הידרואלקטרי עצום ממדים, ב-1980, אפשרה גדילה מסיבית של תעשיות העץ, המינרלים והמזון, ושל ענף ההנדסה האזרחית. גם גילוי המינרל קסיטריט תרם את תרומתו לכלכלת המחוז, אשר, בשנת 1981, קיבל מעמד של מדינה. תמריץ נוסף התקבל בשנת 1993, כאשר גואז'רה-מירים הפכה לאזור סחר חופשי. צעד זה הרחיב באופן משמעותי את ממדי הסחר עם בוליביה השכנה.
בשנות ה-90 המאוחרות של המאה העשרים החלה רונדוניה ליהנות מזרם מתגבר של תיירים. עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21 המדינה ניצבת במרכזו של מאבק עקוב מדם בין כנופיות סמים על השליטה בין הכנופיות "הפיקוד האדום" (Comando Vermelho) ו"הפיקוד הראשון של הבירה" (Primeiro Comando da Capital).
שפות.
את השפות המדוברות ברונדוניה, או שדוברו בה, יש לחלק לשפות מקומיות ושפות שהובאו מן החוץ.
השפות המקומיות הן כיום שפות מיעוטים, וחלקן מצויות בסכנת הכחדה, אם לא נכחדו כבר. בין השפות שעדיין מדוברות יש כאלה מקבוצת המאקרו-גה (Macro-Ge), ביניהן שפת הגביאו (Gavião), סורואי רונדונית (Suruí de Rondônia) ועוד.
בין השפות החיצוניות ניתן למצוא את הפומראנית, שהיא ניב גרמני אשר הובא למקום על ידי הגירת המשנה הגרמנית ממדינת אספיריטו סאנטו. הפומראנית החלה להתפשט ברונדוניה בשנות השישים של המאה העשרים, ועמה הלותרניות. מבחינה טכנית, גם הפורטוגזית, שהיא השפה הנפוצה ביותר, היא שפה שהובאה מן החוץ.
הדגל.
הדגל עוצב בידי סילביו קרבליו פייטוזה ואומץ בחוק בתאריך 22 בדצמבר 1981. צבעי הדגל הרונדוני הם כצבעי הדגל של ברזיל, ובמרכזו של הדגל כוכב המסמל את המדינה החדשה. הכוכב עולה אל תוך השמים הכחולים, נפרש מעל ברזיל, אשר מסמלים אותה השטח הצהוב והשטח הירוק שבתחתית הדגל.
דקל בנו
דקל בנו (נולד ב-26 בספטמבר 1973) הוא חידונאי ותשבצאי ישראלי.
ביוגרפיה.
דקל בנו נולד בתל אביב בשנת 1973. זה שנים רבות הוא מפרסם תשבצים רגילים לצד תשחצים ותשבצי היגיון בכתבי עת שונים, בהם "ידיעות אחרונות" (מדור יומי), "במחנה", "פנאי פלוס", "מקור ראשון", "עולם האשה" ו"ראש1". בעבר פרסם גם תשבצי היגיון ואתגרי חשיבה בירחון "בלייזר", וכן סוגים שונים של תשבצים ופעילויות נוספות בעיתון הילדים "עולמו של דיסני".
בשנת 1989 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון שלו בעיתון מטעם רשת ידיעות תקשורת.
בשנת 1990 סיים, עם מוטי ולהויז, את מלאכת החיבור של תשבץ ההיגיון הגדול ביותר בעולם, בגודל של 10,000 משבצות (100 במאוזן, 100 במאונך), ובעקבות זאת נכנס שמו לספר השיאים הישראלי. התשבץ לא פורסם, בעיקר בשל הקושי הטכני לפרסם תשבץ כה גדול.
בשנת 1996 החל לפרסם מדי שבוע תשבץ היגיון בשבועון פנאי פלוס, ובשנת 1997 החל לכתוב תשבצים בידיעות אחרונות. באותה שנה זכה בתואר "יקיר אמן חיפה" על פועלו בתחום.
בסוף חודש מאי 2005 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" תשבצי סודוקו וקאקורו, ומאז מפרסם אותם מדי יום. בין השאר עסק בהנחיה לפיתוח חשיבה בבתי ספר למחוננים, והוא מרצה ומנחה ערבי חידונים ושעשועי לשון למבוגרים. פרסם גם שלושה קובצי סודוקו וקאקורו וכן מספר חוברות של תשבצים ותשחצים.
ב-26 ביוני 2009 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" את תשבץ ההיגיון "תרתי משמע", לאחר מותו של נדיב אבידן, שהיה חברו הקרוב ופרסם תשבץ זה במשך 23 שנה.
החל משנת 2010 מחבר דקל בנו את התשבצים במוסף הפנאי "פיצוחים" של ידיעות אחרונות, כולל תשבץ ההיגיון "הפוך על הפוך". מחודש מאי 2020 מפרסם בידיעות אחרונות גם את "לא זזים מהבית", מוסף תשבצים והפעלות להורים ולילדים.
מאז דצמבר 2006 מתקיים בראשון לציון מדי שנה כנס ה"הגיונריה", שבו משתתפים מאות פותרים של תשבצי היגיון. דקל בנו הנחה מספר כנסים אלו.
בין פברואר 2019 ועד יולי 2020 הגיש בנו כתב חידה שבועי בימי שלישי בתוכנית האקטואליה "קלמן ליברמן" ברשת ב'.
בשנת 2021 יצא לאור "הספר הגדול של התשחצים" בהוצאת ידיעות ספרים ובו 128 תשחצים חדשים שחיבר ופתרונותיהם.
בשנת 2022 כתב ופרסם את סדרת "החופש ללמוד" בהוצאת "תמנון", ובה 6 חוברות לימוד חינוכיות העוסקות בעברית והבנת הנקרא וכן בחשבון וגיאומטריה.
בנו מרצה בנושאי עברית ומשחקי מילים.
חיים אישיים.
נשוי לאיריס ואב לשלושה, מתגורר בכרמיאל.
מינאס ז'ראיס
מינאס ז'ראיס (פורטוגזית: Minas Gerais; מילולית - מכרות כלליים), מדינת מחוז בדרום-מזרח ברזיל. מבין מדינות ברזיל היא השנייה בגודלה באוכלוסייתה והרביעית בשטחה (דומה בממדיה לצרפת), והיא מאגדת את המספר הרב ביותר של יחידות מוניציפליות - 853. היא גובלת במדינת באהיה בצפון, באספיריטו סנטו במזרח, בריו דה ז'ניירו בדרום, בסאו פאולו בדרום ובמערב, במאטו גרוסו דו סול במערב הרחוק, ובגויאס ובמחוז הפדרלי במערב ובצפון. בירתה, הממוקמת במרכזה, היא העיר בלו הוריזונטה (שמהּ נהגה "בלו אוריזונצ'י").
היסטוריה.
מינאס ז'ראיס נוסדה במאה השש-עשרה בידי מתיישבים מסאו פאולו אשר חיפשו בה זהב ואבנים יקרות, ובהמשך - יהלומים. בשנת 1693, עם גילוי מרבצי הזהב המרכזיים, החלה בהלה לזהב שהייתה מלווה בתקריות אלימות. בשנת 1709 נוסדה המפקדה של סאו פאולו ומינאס דה אורו, אשר התפצלה בשנת 1720 לסאו פאולו ולמינאס ז'ראיס. שמה של המפקדה, שעתידה להפוך למדינה, הוא קיצור של הכינוי "מכרות היערות הכלליים".
בירתה הראשונה של מינאס ז'ראייס הייתה העיר מריאנה, ואחריה שימשה כבירה העיר וילה ריקה. בשלהי המאה השמונה-עשרה הייתה וילה ריקה העיר המאוכלסת ביותר בברזיל ואחת מן הגדולות ביבשת כולה, אולם כאשר הידלדלו מכרות הזהב, איבדה העיר מחשיבותה. מאוחר יותר הוסב שמה לאורו פרטו ("זהב שחור"), והיא נותרה בירת המדינה עד להיווסדה של העיר המתוכננת בלו הוריזונטה, בשנת 1897. בלו הוריזונטה תוכננה על פי המודל של בוסטון, ומיקומה נקבע כחלק מהשאיפה להפכה לצומת דרכים מרכזי בברזיל. מכל מקום, ברבות השנים חדלו תשתיותיה של בלו הוריזונטה לספק את צורכי תושביה, שעתה מונים 2.2 מיליון במספר.
תור הזהב הותיר את רישומו על ערי מינאס ז'ראייס, כמריאנה, אורו פרטו, דיאמנטינה, סבארה, טיראדנטס וסאו ז'ואו דל ריי. הבידוד היחסי מהשפעה אירופית, ביחד עם הזמינות הגדולה של זהב ומינרלים יקרי ערך אחרים, הקל על פיתוחו של סגנון אמנותי ייחודי, אשר נודע בשם "בארוק מיניירי". דוגמה בולטת לסגנון הזה היא הכנסיות המעוטרות בערים הקולוניאליות שאחדות מהן משמשות בהווה כמוזיאונים. האמן המרכזי של התקופה הוא אנטוניו ליסבואה, הנודע בכינוי אלז'נדיניו (Aleijadinho). פסליו וציוריו מוערכים על ידי מומחים כפסגת היצירה מחוץ לאירופה באותה עת.
לצד האמנות והארכיטקטורה פרחה במאה השמונה-עשרה במינאס ז'ראיס גם הפעילות המוזיקלית, תחילה הודות למוזיקאים מהגרים ובהמשך גם בזכות מוזיקאים שהתחנכו במוסדות מקומיים. הללו פיתחו סגנון מוזיקלי ייחודי, שנכתב בדרך כלל למקהלה ותזמורת, ושניזון רק בחלקו מן המוזיקה האירופית.
במהלך המאה השמונה-עשרה נשלטה כריית המחצבים על ידי הכתר הפורטוגזי, שהכביד את נטל המס על המכרות ככל שהללו הלכו והידלדלו (הוא לקח לעצמו חמישית מן הזהב, למשל). המתיישבים מרדו מספר פעמים - אך הכתר הגיב בעוצמה. המרידה המשמעותית ביותר הידועה הונהגה בשנת 1789 על ידי קבוצה של מתיישבים מן המעמד הבינוני, ברובם אינטלקטואלים וקצינים צעירים, שאת השראתם קיבלו ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, מהמהפכה הצרפתית ומהאידיאלים של עידן האורות. הקשר נכשל, והקושרים נאסרו והוגלו. המפורסם שבהם, ז'ואקים ז'וזה דה סילבה שאבייר (הידוע בכינוי טיראנדטס), נתלה בפקודת מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, ובכך קודש כגיבור לאומי. דגלה של מינאס ז'ראיס - משולש אדום על רקע לבן - מבוסס על הדגל שהוצע על ידי אותה קבוצת מורדים.