בדר אל-דין אל-זרקשי (ערבית: بدر الدين الزرقشي) (1344–1392) הידוע כאימאם אל-זרקשי, היה אחד מגדולי חכמי הדת המוסלמים.
היה מומחה בתחומים רבים, כגון פיקה, חדית', והיסטוריה. היה אחד מפוסקי ההלכה הבולטים ביותר באסכולה השאפעית.
כתביו.
אל-זרקשי כתב ספרים רבים, ביניהם:
משה דבראשוילי
הרב משה "הקטן" דבראשוילי (1898, צחינוואלי–י"ט באייר ה'תש"ם, מאי 1980, ירושלים) היה רב ואיש ציבור יהודי-גאורגי, שכיהן כרבה של יהדות כותאיסי וחבר בפרלמנט הגאורגי, ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בגאורגיה ובישראל.
קורות חיים.
נולד בין השנים 1890 ל-1898 בצחינוואלי כבן בכור לרחמים ואסתר דברשווילי. אחיו הם הרב גבריאל דברשווילי, הרב מיכאל והרב יעקב דברשווילי. למד בתלמוד תורה המקומי אצל הרב אברהם חוולס, ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל הרב ישראל מאיר הכהן. לאחר שובו לגאורגיה, נשא את בתו של הרב ראובן אלואשווילי, רבה של כותאיסי ומנהיג היהדות החרדית בגאורגיה. ייסד יחד עם חמיו סניף של אגודת ישראל בגאורגיה, ונבחר כאחד משלושת נציגי אגודת ישראל לפרלמנט הגאורגי מטעם המפלגה המנשביקית, ובמסגרת זו היה מחותמי מגילת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנת 1918.
בשנת 1921, בעקבות ניצחון הבולשביקים, עזב חמיו את גאורגיה, והוא התמנה תחתיו כרב ומנהיג קהילת כותאיסי. בשנות ה-70, היה מהאידאולוגים של עליית יהודי גאורגיה בפרט וברית המועצות בכלל לארץ ישראל. עם פרסומו של מכתב ח"י המשפחות, תמך בכותבי המכתב והביע קריאה פומבית לעלייה לארץ ישראל.
בעקבות כך, בשנת 1971 עלה לישראל והתיישב בשכונת גבעת מרדכי בירושלים. בארץ כיהן כחבר בית הדין של העדה הגאורגית, ונחשב ל"זקן רבני גאורגיה". היה פעיל בסיוע רוחני לעולים מגאורגיה, במסגרת ארגון יד לאחים. בשנת ה'תשל"ה ערך סידור עם תרגום לגאורגית יהודית בשם "תפילת אחים", עבור ציבור העולים.
נפטר בירושלים בי"ט באייר ה'תש"ם, מאי 1980, ונקבר בחלקת יוצאי גאורגיה בהר הזיתים.
מוסגז
מוסגז (ברוסית: ОАО Мосгаз) היא חברת גז מוסקבאית, המספקת אנרגיה, חום וגז, לכלל תושבי העיר מוסקבה ונחשבת לאחת החברות המובילות ברוסיה. היא מספקת תשתיות גז באמצעות חברת הבת מוספרום גז, שמאז 1948 מתמחה בפתרון סוגיות של שירות ציוד גז למפעלים תעשייתיים ועירוניים בעיר.
המטרה העיקרית של החברה היא אספקת גז ללא בעיות לצרכנים במטרופולין המוסקבאי, כמו גם פיתוח ושיפור התוכנית הכללית לאספקת גז סדירה. החברה מפעילה יותר מ-7,500 ק"מ של רשתות גז. מתוך 23 מיליארד מ"ק גז טבעי המועבר על ידי מוסגז (5% מכלל הצריכה בפדרציה הרוסית), 86% מהווים מתקני ייצור חום ואנרגיה של חברת מוסאנרגו ו-MOEK, 11% מיועדים למפעלים תעשייתיים ועירוניים, 3% – עבור 1,818,373 דירות.
מוסגז חיברה 24,088 בנייני מגורים לגז, בהם פועלים 1,810,155 תנורי גז, 126,335 תנורי חימום מים מיידיים (לאספקת מים חמים) ו-6,190 דודי צילינדר (לצורכי חימום).
מוקד החירום של החברה במקרים של דליפת גז הוא 104.
היסטוריה.
תפוקת הגז במוסקבה.
עד המאה ה-17 כל ערי העולם היו מוארות בלפידים, ורק בתחילת המאה ה-17 החלו להשתמש בפנסי רחוב ובשמנים טבעיים לתאורת רחוב.
ב-29 בינואר 1865 הדומה העירונית של מוסקבה סיכמה חוזה עם אנשי עסקים אנגלים והולנדים להדלקת מוסקבה בגז לתקופה של 30 שנה. הקבלנים קיבלו מונופול על כיסוי העיר בגז, כמו גם ייבוא פטור ממכס של ציוד וחומרים להקמת מפעל לייצור גז מלאכותי לפחם, צינורות גז, מנורות, מבערים וציוד אחר. הפחם יובא מאנגליה. ב-29 בנובמבר 1865 החלה הזרמת הגז לצינורות גז תת-קרקעיים ברחוב לאספקה ​​למנורות הרחוב שהופעלו באמצעות גז.
בנובמבר ובדצמבר 1866 בסמטת סוסלני במוסקבה, סיימה חברת בוקיה וגולדסמית' את הקמת המפעל לייצור גז ובעיקר עסקו בהנחת רשתות גז עירוניות. בחג המולד הוארו כיכר הקרמלין במוסקבה ורחוב טברסקאיה באור גז.
בינואר 1867 תעשיית הגז במוסקבה מועברת לרשות החברה הבריטית City of Moscow Gas Company Limited.
בשנת 1888 יזמים אנגלים מעבירים את הזיכיון לחברה צרפתית ולחברת תאורה מקומית. ב-29 בינואר 1895 פג תוקף החוזה לכיסוי הגז של מוסקבה. מועצת העיר הרחיבה את הפריבילגיות לזכיינים למשך 10 שנים, שלאחריהן כלכלת הגז לאחריות העיר ואכן בינואר 1905 ממשל העיר קיבל לידיו את ניהול הגז של מוסקבה: מפעל הגז, 215 ורסטאות של רשתות גז, 8,735 מנורות גז, 3720 צרכנים פרטיים. העלות הכוללת של כלכלת הגז הייתה 2.5 מיליון רובל. בשנים 1910–1914 שופץ מפעל הגז וייצור הגז הגיע ל-18.7 מיליון מטרים קוב לשנה. בשנת 1917 מפעל הגז מוכר כמפעל בעל חשיבות לאומית עליונה, אשר כיבויו אינו מקובל בשום מצב.
הקמה ותולדות החברה.
בשנת 1931 הוקמה חברת מוסגז והוזמן מפעל נפטוגז לייצור גז מנפט.
בשנת 1939 בהחלטת הוועד המנהל של מוסקבה בוצע תיאום פעילות מתקני הגז, מוסגז הועברה לאחריות מינהל הדלק והאנרגיה של העיר מוסקבה. בשנת 1941 ייצור הגז המלאכותי במוסקבה הגיע לכדי 176.1 מיליון קוב מטרים לשנה, אורך רשתות הגז עמד על 546 ק"מ ומספר הדירות המחוממות בגז עלה ל-62.3 אלף. בנובמבר אותה שנה, הוועד המנהל של מוסקבה, פירק את מוסגז ונכסיה הועברו למשרד משק הדלק והאנרגיה (UTEX) של העירייה וב-1943 הוועד המנהל העירוני במוסקבה ארגן שוב חברה לניהול מערכת הגז, הדלק והאנרגיה - חברת Mosgorgaz. בשנת 1945 חברה זו הופכת לנאמנות הממשלתית במוסקבה להפעלת רשתות גז ויחידות שירות לצרכני גז ונקראה בשם "מוסגז".
עם הזמן ייצור ושימוש בגז צמח בהתמדה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 הושלמה בניית קו הגז סראטוב-מוסקבה, מה שהעניק תנופה נוספת להתפתחות הענף בעיר.
באפריל 1957, הוועד המנהל של מועצת העיר מוסקבה (בהתחשב בגידול באספקת הגז הטבעי לבירה) החליט להפסיק את ייצור הגז ולארגן את ייצור ציוד הגז להתאוששות של צרכני משק הבית, מפעלי תעשייה ותחנות תרמיות במפעל הגז העירוני. מרבית הגז לעיר מיובא.
בשנים הבאות הונחו צינורות גז נוספים שהגדילו את אספקת הגז, כאשר מוסגז הופכת לחברה הגז העיקרית במוסקבה.
בשנת 1988 החברה אורגנה מחדש אך נותרה חברה בבעלות העירייה עד שנת 2012, אז הוחלט להפריט את החברה. עיריית מוסקבה הודיעה על הפיכת מוסגז לחברת מניות פתוחה הנסחרת בבורסת מוסקבה.
יחסי אוסטרליה–ארגנטינה
יחסי אוסטרליה–ארגנטינה הם הדו-צדדיים בין ארגנטינה לאוסטרליה. שתי המדינות הן חברות בקבוצת קיירנס, הפורום לשיתוף פעולה בין מזרח אסיה – אמריקה הלטינית, G-20 וארגון הסחר העולמי.
היסטוריה.
ארגנטינה ואוסטרליה כוננו יחסים דיפלומטיים זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. בדצמבר 1959 הסכימו שתי המדינות בממשלה לפתוח משלחות דיפלומטיות קבועות. בשנת 1962 פתחה ארגנטינה נציגות דיפלומטית בסידני. בשנת 1963 שדרגה ארגנטינה את לשכתה הדיפלומטית לשגרירות והעבירה אותה לקנברה. בשנת 1964 הציג השגריר האוסטרלי הראשון את אמנתו בבואנוס איירס.
במהלך מלחמת פוקלנד בין ארגנטינה לבריטניה (אפריל - יוני 1982) אוסטרליה התייצבה עם בריטניה והטילה סנקציות נגד וסירבה לכל היבוא מארגנטינה. היחסים בין ארגנטינה לאוסטרליה חזרו אט אט לשגרה לאחר המלחמה. בשנת 1998 הפך הנשיא קרלוס מנם לראש המדינה הארגנטינאי הראשון שביקר באוסטרליה. סקוט מוריסון היה ראש הממשלה האוסטרלי הראשון שביקר בארגנטינה במהלך פסגת ה-G20 בבואנוס איירס בשנת 2018.
ביקורים רשמיים.
ביקורים רמי דרג מארגנטינה באוסטרליה
ביקורים רמי דרג מאוסטרליה לארגנטינה
הסכמים דו צדדיים.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, כמו חוזה הסגרה (1990); הסכם בנושא סיוע הדדי בעניינים פליליים (1993); הסכם הגנת השקעות (1997); הסכם סחר מינרלים והשקעה (1998); הסכם למניעת מיסוי כפול (2000); הסכם מדע וטכנולוגיה (2003); הסכם על שירותי אוויר (2005); הסכם על אשרות עבודה וחופשה (2011); הסכם לשיתוף פעולה בשימושים של שלום של אנרגיה גרעינית (2005) ומזכר הבנות הסכם בנושא חינוך, הכשרה ומחקר (2017).
תיירות.
בשנת 2016, 52,996 אזרחים אוסטרלים ביקרו בארגנטינה לצורך תיירות. באותה תקופה, 18,775 אזרחים ארגנטינאים ביקרו באוסטרליה.
יחסי סחר.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין ארגנטינה לאוסטרליה בכ-1.076 מיליארד דולר אוסטרלי. הייצוא העיקרי של ארגנטינה לאוסטרליה כולל: מזון לבעלי חיים, כלי רכב, זרעי שמן, פירות שמנים ושמנים צמחיים קבועים. הייצוא העיקרי של אוסטרליה לארגנטינה כולל: פחם, ירקות גולמיים, רכבות ועור. מעל 50 חברות אוסטרליות פועלות בארגנטינה. כמיליארד דולר אוסטרלי הושקעו בארגנטינה על ידי חברות אוסטרליות מאז 2016.
נציגויות דיפלומטיות.
אוסטרליה מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס בלבד. מאידך, ארגנטינה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה וקונסוליה כללית בסידיני.
ה.ה הולמס
יחסי ארגנטינה–ניו זילנד
יחסי ארגנטינה–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים המתקיימים בין הרפובליקה של ארגנטינה לניו זילנד. שתי המדינות הן חברות הדדיות בקבוצת קיירנס ובאו"ם.
היסטוריה.
ארגנטינה וניו זילנד הן שתי מדינות מתועשות בחצי הכדור הדרומי. יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה. אולם היחסים בין שתי המדינות היו מוגבלים מאוד, בין השאר בגלל המרחק ביניהם. רק בשנת 1977 פתחה ארגנטינה שגרירות בוולינגטון.