דיויד ברוזה
הספרייה הבריטית
הספרייה הבריטית (באנגלית: The British Library, BL) היא הספרייה הלאומית של הממלכה המאוחדת, והספרייה העיונית הגדולה בעולם. בספרייה, הממוקמת בלונדון (בדרך יוסטון ליד תחנת הרכבת סנט פנקראס) מצויים כ-170 עד 200 מיליון פריטים, ונוספים כ-3 מיליון פריטים מדי שנה. הספרייה כוללת בנוסף למיליוני ספרים, פריטים היסטוריים, שהישן בהם מהמאה ה-3 לפנה"ס. נכון לתחילת פברואר 2008, הספרייה כללה יותר מ-13 מיליון ספרים, יותר מ-60,000 כתבי עת, יותר מ-9 מיליון מאמרים מ-20 כתבי עת, כ-860,000 עיתונים וכ-1.5 מיליון פריטים של מוזיקה מודפסת; מעל 100,000 פריטים של כתבי יד במוזיקה; 57 מיליון פטנטים וסימנים מסחריים וכ-3 מיליון הקלטות קוליות. הספרייה הבריטית מוגדרת ספריית הפקדה וזכאית על פי חוק לקבל עותק של כל הספרים היוצאים לאור בממלכה המאוחדת. בנוסף היא מקבלת או רוכשת ספרים רבים שהודפסו מחוץ לבריטניה.
במספר הפריטים הכולל היא הגדולה בעולם (ספריית הקונגרס היא השנייה בגודלה עם כ-168 מיליון פריטים), ואוספי הפטנטים והעיתונים שלה הם בוודאות הגדולים בעולם, אך אוספי הפרטים המודפסים, הספרים (שכלול באוסף הפריטים המודפסים), כתבי היד, מפות ותצלומים הם שניים לאלו שבספריית הקונגרס.
גם בגודל הפיסי ובאורך מדפים כולל ספריית הקונגרס גדולה יותר מהספרייה הבריטית.
רקע היסטורי.
כמוסד בפני עצמו הספרייה הבריטית היא צעירה ביחס לספריות אחרות בקנה מידה שכזה. היא הוקמה רק ב-1973, אולם היא פעלה במבנה המוזיאון הבריטי כספריית המוזיאון החל משנת 1753, עת הייתה ממוקמת בבניין המוזיאון. ב-1983 הפך ארכיון המוזיקה הלאומי לחלק מהספרייה.
בשנת 2000 לין ברינדלי התמנתה למנהלת הספרייה. היא הצהירה שמטרה להתאים את הספרייה לתקופה מודרנית, כאשר מורגש מעבר מהדפסת ספרים לשימוש במדיה אלקטרונית.
Waiting For The Sun
Waiting For The Sun הוא אלבומה השלישי של להקת הדלתות. כל שירי האלבום הולחנו ונכתבו בידי חברי הלהקה. הקו המוזיקלי הרך השורר ברוב האלבום, עם דגש רב יותר על נגינת הקלידים של ריי מנזרק, היווה תפנית בסגנון הלהקה, ממנה חזרה באלבומה החמישי, Morrison Hotel. הלהקה תכננה להכניס לאלבום את היצירה Celebration of the Lizard, אך לבסוף לא נכללה היצירה באלבום, אלא רק קטע אחד ממנה - Not To Touch The Earth, רצועה שיחד עם השיר המסיים, Five To One, מהוות את החלק החזק והעוצמתי יותר באלבום. בהוצאת האלבום המחודשת משנת 2007 נוספה לאלבום היצירה celebration of The lizard כמו גם האדאג'יו של אלבינוני בביצוע הדלתות, שיחת אולפן בין חברי הלהקה ושתי גרסאות נוספות לשיר Not to touch the earth.שני סינגלים מהאלבום יצאו: Hello, I Love You, שהגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי, ו - The Unknown Soldier, שירם הפוליטי היחיד של הדלתות, שהגיע למקום ה - 39 באותו מצעד. שיר הנושא של האלבום, Waiting For The Sun, לא נכלל באלבום זה אלא רק באלבום Morrison Hotel. שיר בולט נוסף באלבום הוא Spanish Caravan.
ז'וסלינו קוביצ'ק
ז'וסלינו קוביצ'ק דה אוליביירה (בפורטוגזית: Juscelino Kubitschek de Oliveira, 12 בספטמבר 1902 - 22 באוגוסט 1976) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בין 1956 ל-1961, בתקופה המכונה "הרפובליקה הברזילאית השנייה". בתקופת כהונתו כנשיא נבנתה בירת המדינה, ברזיליה.
ביוגרפיה.
קוביצ'ק נולד בדיאמנטינה, במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. אביו, ז'ואאו סזאר דה אוליביירה, היה סוכן נוסע, ומת בהיותו בן שנתיים. אמו, ז'וליה קוביצ'ק הייתה מורה, ומוצאה מצ'כיה.
קוביצ'ק למד רפואה, וסיים את לימודיו בשנת 1927, לאחר מכן השלים את לימודיו בצרפת והתמחה באורולוגיה. בשנת 1931 נישא לשרה למוס. בעת המהפכה החוקתית ב-1932 שימש כרופא צבאי. אירועי "המהפכה החוקתית" שינו את חייו של קוביצ'ק. הוא החל לראות את ייעודו בשדה הפוליטיקה. בשנת 1934 נבחר למועצת מדינת מינאס ז'ראיס. עם עליית הדיקטטורה של "המדינה החדשה", בראשות הרודן ז'טוליו ורגאס, הושעתה החוקה, וקוביצ'ק, שהתנגד לצעדים אלו, החליט לעזוב את הפוליטיקה ולשוב ולעסוק לרפואה, אך כבר בשנת 1940 שב ומונה לראש העיר בלו הוריזונטה.
בשנת 1945 נבחר שוב למועצת מדינת מינאס ז'ראיס, ובשנת 1950 מונה למושל המדינה. בשנת 1954, לאחר התאבדותו של הנשיא ורגאס, שיצרה תקופה של אי ודאות שלטונית בברזיל, החליט לרוץ לנשיאות, מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. מפלגה זו לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית במובן המקובל של המילה, כי אם מפלגת מרכז פופוליסטית, שנוסדה על ידי תומכי הנשיא ורגאס בשנת 1945. מצעו הבטיח "חמישים שנות קדמה במשך חמש שנים". קוביצ'ק נבחר, והחל בכהונתו ב-31 בינואר 1956.
כהונתו התאפיינה בפיתוח מואץ, לצד קשיים כלכליים. בתחילה סבר כי את הפיתוח ישיג באמצעות השקעות חוץ, להן נתן תנאים מועדפים. התוצאה הייתה ייבוא מסיבי של מכונות כבדות לתעשייה, ותעשיית מתכת משגשגת בשלושה מרכזים - וולטה רדונדה, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס. השקעות יפניות הביאו לבניית צי סוחר ברזילאי. גולת הכותרת של הפיתוח והתיעוש בימי קוביצ'ק הייתה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לעיר ברזיליה, שנבנתה בחבל הסרטאו במדינת גויאס. ההשקעה בבניית עיר זו, שנבנתה באופן מתוכנן, בסגנון הבאוהאוס הגיעה לכדי חצי מיליארד דולר.
ב-2 באוקטובר 1956, בעת שביקר בשטח הערבה השומם בו עתידה הייתה העיר לקום, הכריז:
לאחר זמן מה נסתבר כי מדיניות זו מחלישה את התעשייה המקומית. התעשיינים המקומיים, שהיוו את מרכז הכוח של אנשי ורגאס מאז שנות השלושים, ראו בעין שלילית את השתלטות התאגידים הרב לאומיים על כלכלת ברזיל. הבורגנות העירונית, מעמד שנוצר בימי ורגאס, ושימש אף הוא כבסיס כוחו, לא מצאה עוד עניין במדיניות הפופוליסטית. במידה מסוימת, הייתה המדיניות הפופוליסטית הברזילאית קורבן של הצלחתה. היא שיצרה את המעמד הבינוני העירוני שהביא לנפילתה.
חלק ניכר מההשקעות בתעשייה מומנו באמצעות הדפסת כסף. האופוזיציה טענה כי קוביצ'ק הביא "חמישים שנים של אינפלציה בתוך חמש שנים". המטבע הברזילאי, הקרוזרו איבד את ערכו, ופוחת שוב ושוב.
בשנת 1960 סיים קוביצ'ק את כהונתו, כשהוא משאיר אחריו מדינה שהתפתחה באופן מואץ, אך גם חובות חוץ בגובה של שלושה מיליארד דולר.
יורשו של קוביצ'ק היה הנשיא ז'אניו קאדרוס, אשר עלה לשלטון לאחר מסע בחירות בו האשים את קוביצ'ק במשטרו, והבטיח כי הוא יהיה "המטאטא שיטאטא את השחיתות". קאדרוס החזיק מעמד בתפקידו ארבעה חודשים, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית שהסתיימה בהפיכה צבאית בשנת 1964. בזמן הדיקטטורה הצבאית הושעו "זכויותיו הפוליטיות" של קוביצ'ק, למשך עשר שנים, והוא יצא לגלות במדינות שונות בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1967 שב לברזיל, והיה פעיל בהתנגדות למשטר הכת הצבאית, לצד הנשיא לשעבר ז'ואאו גולאר, והפוליטיקאי קרלוס לאסרדה. בשנת 1976 נהרג בתאונת דרכים. בהלווייתו, בברזיליה נכחו 350,000 איש. כיום הוא טמון במקום הקרוי "אתר הזיכרון JK" על שמו, אשר הוקם בשנת 1981. על שמו נקרא גם שדה התעופה הבינלאומי של ברזיליה, וגם מלון היוקרה "קוביצ'ק פלאזה" בעיר.
בתו, מרסיה קוביצ'ק, נבחרה לקונגרס הלאומי של ברזיל בשנת 1987 ושימשה כסגנית המושל של המחוז הפדרלי של ברזיל. בין 1991 ל-1994. נמל התעופה הבינלאומי ברזיליה נקרא על שמו.
הרפובליקה הברזילאית השנייה
עפר
עפר (באמהרית አፋር) היא אחת מהמדינות (קיליל) של אתיופיה. בעבר נודעה כאזור 2, בירתה הנוכחית היא העיר אסאיטה, בירה חדשה נבנית בשם סאמרה על הדרך שבין הערים אוושאה לאסאב שבאריתריאה.
עפר גובלת מצפון באריתריאה, בצפון מערב בתיגראי, במערב באמהרה, בדרום באורומיה, בדרום מזרח בסומאלי, ובמזרח בג'יבוטי.
משולש עפר הידוע גם בשם "שקע דנקיל" מחבר כשלושה שברים אשר מגיעים מים סוף ומפרץ עדן ואשר מתמזגים לשבר הסורי אפריקני. השקע הוא הנקודה הנמוכה ביותר באתיופיה ואחד מהנמוכים באפריקה, הוא ממוקם בצפון המחוז.
דמוגרפיה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לעפר אוכלוסייה של 1,389,004 (מדורגת שבעית באתיופיה), אשר 772,000 מהם גברים ו־617,000 נשים. 1,263,000 או 90.9% הם כפריים, ו־126,000 או 9.1% עירוניים. עם שטח של 96,707 קמ"ר (מדורגת חמישית באתיופיה). הצפיפות הממוצעת במחוז היא כ־14 אנשים לקמ"ר.
הקבוצות האתניות במחוז הם כ־91.8% עפרים, 4.5% אמהרים, 0.92% ארגובה, 0.82% תגרים, 0.7% אורומו, 0.45% ווליטאה ו־0.013% היאדה. 96% מהאוכלוסייה הם מוסלמים, 3.86% נוצרים קופטים, 0.45% נוצרים פרוטסטנטים, 0.09% נוצרים קתולים ו־0.02% בני דתות אחרות.
עפרית (שפה) היא השפה המדוברת ביותר במחוז. שפות אחרות הם 6.68% אמהרית, טיגרית 0.74%, אורומו 0.68%, 0.4% ארגובה וווליטאה 0.26%.
אזורים.
עפר מחולקת לחמישה אזורים ולוורדאה (תת מחוז) אחד:
פלמארס
פלמארס (ספרדית: Palmares; וכן קילומבו דוס פלמארס) היה קילומבו, יישוב של עבדים אפריקאים בני חורין שנמלטו. הוא נוסד בסביבות שנת 1600 בגבעות סרה דה בריגה (Serra da Barriga) בברזיל הצפונית-מזרחית. פלמארס התקיים כרפובליקה עצמאית עצומה, המחזיקה את עצמה, והפך לאגדה בשל גודלו וכוחו. בשיאה אכלס אוכלוסייה של יותר מ-30,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים בני חורין. בקהילה היו יותר מ-200 בניינים, כנסייה, ארבע נפחיות ובית מועצה.
המנהיג הראשון של פלמארס היה גנגה זומבה (Ganga Zumba), שנמלט מעבדות במטע סוכר ועבר לפלמארס.