קאלקרויט התנגד גם למלחמות הנפוליאוניות, וטען שיש לכרות ברית שלום עם נפוליאון בונפרטה. בשנת 1806, כאשר יצא פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למלחמת הקואליציה הרביעית, הוא קיבל פיקוד על יחידות מילואים והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא מתח ביקורת על הנהגת הצבא, וחזה את האסון שהתגשם מאוחר יותר בדמות קרב ינה-אאורשטדט. לאחר הקרב, קאלקרויט הוביל את שרידי הצבא הפרוסי בנסיגה, בעוד הצרפתים כובשים את מרבית פרוסיה. קאלקרויט נסוג לדנציג, והחזיק מעמד במשך 76 ימים של מצור. ב-24 במאי 1807 נכנעו כוחותיו לכוחותיו של פרנסואה ז'וזף לפבר. כמחווה על מעשהו במיינץ 14 שנים קודם לכן, הצרפתים לא לקחו בשבי את אנשיו. קאלקרויט היה מהחותמים על שלום טילזיט, וב-1807 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל בשל ההגנה האמיצה על דנציג, ומונה למושל הצבאי של קניגסברג. ב-1809 הוא הועבר להיות המושל הצבאי של ברלין, ב-1812 הועבר לברסלאו, וב-1814 הוחזר לברלין. הוא נודע כפרו-צרפתי ואנטי-לאומני, ומכיוון שלא חשש להביע את דעותיו בגלוי, הוא לא היה פופולרי במיוחד בפרוסיה במהלך מלחמת הקואליציה השישית. הוא נפטר בברלין ב-10 ביוני 1818 בגיל 81.
משפחתו.
ב-13 במרץ 1767 נישא קאלקרויט לברונית שארלוט לבית פון מוריין (1 בספטמבר 1726 - 22 בינואר 1781), אשר שימשה כשושבינה בחתונתו של הנסיך היינריך. נולדה להם בת אחת בשם וילהלמינה אשר נישאה לאוגוסט וילהלם ליאופולד אויגן גראף פון שלבנדורף. לאחר פטירתה הוא נישא לברונית הנרייט שרלוט סופי לבית פון רוהד (30 בנובמבר 1756 - 3 באפריל 1829), בתו של יעקב פרידריך פון רוהד, איש עסקים ודיפלומט פרוסי. נולדו להם שלושה ילדים:
אגמי פינגר
אנטון וילהלם פון ל'סטוק
אנטון וילהלם פון ל'סטוק (בגרמנית: Anton Wilhelm von L'Estocq ; 16 באוגוסט 1738 - 5 בינואר 1815) היה גנרל פרוסי אשר פיקד על הכוח הפרוסי בקרב אילאו.
ביוגרפיה.
ל'סטוק נולד ב-22 בפברואר 1737 בעיר צלה, שהשתייכה אז לנסיכות הבוחר מהנובר. מוצא משפחתו היה מפיקרדי שבצרפת. אביו, לודוויג אוגוסט ל'סטוק (1688-1747) היה אוברסט-לויטננט בצבא הפרוסי. אמו הייתה אילזה סופיה לבית גרבוב (1700-1738). הוא התגייס כצוער לצבא הפרוסי בשנת 1757 ושרת בחיל הפרשים. הוא לחם במלחמת שבע השנים, ועל חלקו במלחמה עוטר בפור לה מריט והוסמך כקורנט (מקביל לסגן משנה). ב-1768 הוא הועלה לדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הפרשים ה-3 (ברנדנבורג - פון ציטן). ב-1790 מונה למפקד גדוד הוסרים, וב-1793 הועלה לדרגת אוברסט. הוא לחם עם הגדוד שלו כנגד צבא המהפכה הצרפתי במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. ב-1794 הוא קיבל פיקוד על רגימנט ההוסרים ה-2, ולאחר חתימת שלום בזל ב-1795 היה הרגימנט שלו אחראי על אבטחת הגבולות עם צרפת. ב-1797 הוא הועבר לפקד על רגימנט ההוסרים ה-1.
ב-1798 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1803 מונה למפקד הכוחות הפרוסיים בפרוסיה המזרחית, ובמקביל פיקד על רגימנט ההוסרים ה-9. ב-1805 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית ב-1806, בעקבות התבוסה הפרוסית בקרב ינה-אאורשטדט, החלו הצרפתים כובשים את מרבית פרוסיה. כוחו של ל'סטוק אשר כלל 25,000 חיילים, לא השתתף בקרבות, והיה רענן ומוכן לפעולה נגד הצרפתים המתקרבים מזרחה. הוא חבר אל כוחות צבא האימפריה הרוסית בפיקוד הרוזן פון בניגסן, וב-7 בפברואר הם נפגשו עם נפוליאון בונפרטה בקרב אילאו. הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית. למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של הרוסים. שני הצבאות נסוגו לבסוף לחניית חורף. בעקבות התבוסה בקרב פרידלנד, היה ל'סטוק חבר בוועדה צבאית מיוחדת שהוקמה בידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ואשר נועדה לבדוק ולנתח את סיבות הכישלון.
ב-12 בנובמבר 1808 הוא מונה למפקד הארמון בברלין, וב-1812 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. בתחילת 1814 הוא מונה למושל הצבאי של ברסלאו, אולם באוגוסט של אותה שנה הוא פרש מהצבא. הוא נפטר בברלין ב-5 בינואר 1815 בגיל 76.
ג'יימס מקונוויל
ג'יימס מקונוויל (באנגלית: James C. McConville) הוא קצין בדרגת גנרל המכהן כראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה.
מקונוויל נולד בקווינסי שבמסצ'וסטס. ב-1981 סיים תואר ראשון בכלכלה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
הוכשר כטייס מסוקי בל OH-58 קיואה ובהמשך הוסמך להטיס מסוקי אפאצ'י לונגבו AH-64D, קוברה AH-1, בל OH-58 קיואה ובואינג AH-6. בתחילת דרכו פיקד על מחלקה רובאית-אווירית בגדוד השני של רגימנט הפרשים העשירי, ובגדוד השני של רגימנט הפרשים התשיעי. שימש קצין מבצעים בגדוד החמישי של רגימנט הפרשים התשיעי, קצין המבצעים של החטיבה האווירית של דיוויזיית החי"ר ה-25, וקצין תכנון במפקדת פיקוד המבצעים המיוחדים
בשנים 1998–2000 פיקד על הגדוד השני ברגימנט הפרשים ה-17, המסופח לדיוויזיה המוטסת ה-101. שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנים 2002–2005 פיקד על החטיבה הרביעית בדיוויזיית הפרשים הראשונה ונלחם עמה במלחמת עיראק. שימש עוזרו של סגן ראש מטה צבא ארצות הברית, סגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך הלחימה באפגניסטן וקצין הקישור לקונגרס במחלקת הצבא.
באוגוסט 2011 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 והוביל אותה במהלך מלחמת אפגניסטן. באוגוסט 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף כוח אדם במטה הצבא.
ביוני 2017 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, שירת בתפקיד עד יולי 2019. באוגוסט 2019 מונה לראש מטה הצבא.
מקונוויל בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ושימש עמית בתוכנית ללימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת הרווארד. הוא נשוי למריה ואב לשני בנים ובת, כולם משרתים בצבא.
שלמה פפנהיים (ירושלים)
שלמה פפנהיים (י"ד באייר ה'תרפ"ו - ד באייר ה'תשע"ז) (28 באפריל 1926 - 30 באפריל 2017) היה סגן יו"ר הנהלת העדה החרדית בירושלים ועסקן ירושלמי. הקים את בית היתומות "בית לפליטות" ואת בית החלמה ליולדות - טלז סטון בטלז סטון.
ביוגרפיה.
נולד במינכן שבגרמניה לרב גבריאל חיים צבי ולחנה. גדל בעיר הלברשטאדט, ולאחר ליל הבדולח נמלט ביחד עם אחיו ללונדון שבאנגליה. כשנה לאחר מכן עלה לארץ ישראל והתחנך בישיבת תורה ויראה בשכונת מאה שערים בירושלים וכן בישיבת דושינסקיא. באותם ימים החל גם להתקרב לחצרו של הרב אהרן ראטה, מייסדה של שושלת שומרי אמונים - תולדות אהרן, וכן לחתנו הרב אברהם יצחק קאהן. בנוסף היה מקורב גם לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ולאדמו"רים מסקווירא ומסאטמאר.
נישא לבלומא בת הרב יעקב אליעזר שטיין שנספה בשואה. לאחר נישואיו עבד בחנות ספרים ובמקביל סייע בהקמת מוסדות חסידות תולדות אהרן ונחשב לעסקן בולט בחסידות ובעדה החרדית.
בעצת רבו, האדמו"ר מתולדות אהרן, הקים בשכונת מאה שערים את בית היתומות "בית לפליטות". בהמשך הקים עם הרב נפתלי רוזנפלד בית החלמה ליולדות בקריית יערים. בנוסף היה ממקימי ומייסדי בתי החינוך לבנות של בני היישוב הישן "בנות ירושלים" ו"חינוך ירושלים".
במשך למעלה מ-60 שנה כיהן כסגן יו"ר וחבר הנהלת העדה החרדית, וכן היה ממייסדי ומקימי ועד הכשרות של הבד"ץ.
למרות השקפותיו והשתייכותו לעדה החרדית, דגל בדו קיום וגישור פערים, למשל בין המחנה החרדי לציבור הדתי לאומי וכו'.
נפטר בד' באייר ה'תשע"ז בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
רודיון מרקוביץ'
רודיון מרקוביץ' (בהונגרית: Markovits Rodion, שמו בלידה - יאקאב מרקוביץ' - Markovits Jakab; 15 ביולי 1884, קישגרצה (ברומנית: גרצה מיקה) - 27 באוגוסט 1948, טימישוארה) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי מטרנסילבניה, אחד הנציגים המוקדמים של הספרות ההונגרית המודרניסטית בטרנסילבניה ובאנאט. התפרסם בעולם בספר שלו בסגנון רפורטאז'ה מורחבת "הגרניזון מסיביר" (1927–1928) שבו ליקט כתבות על חוויותיו מימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה. נודע גם בתרומתו לעיתונות הפוליטית והתרבותית בהונגרית בטרנסילבניה. למרקוביץ', אזרח רומני החל משנת 1920 (בעקבות איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה), הייתה זיקה לקהילה ההונגרית ולזו היהודית במולדתו, והיה שותף, אם כי צדדי, לקבוצת האמנים שמסביב המגזין "מא" (Ma - עכשיו) ולחוג הסופרים "ארדאיי הליקון" (Erdélyi Helikon). מרקוביץ' היה עורך דין בהכשרתו.
רודיון מרקוביץ' נחשב בעיני בני תקופתו לאקסצנטרי, ובעיני כמה מעמיתיו היה סופר מינורי ושולי. הוא הצטיין בנטיותיו השמאליות, שהתגבשו בעת המגע שלו עם הבולשביזם אך התמתנו בעשורים האחרונים של חייו. אף על פי שהמשיך לפרסם עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 וכתב שלד של רומן בשם Aranyvonat ("רכבת הזהב"), יצירותיו לא יכלו להגיע להצלחה של "הגרניזון מסיביר". ביתו האחרון היה העיר טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה עבד בשירותם של עיתונים רומנים והונגרים, ובסופו של דבר היה לפעיל של "ברית העם ההונגרי"
קורות חיים.
שנות ילדותו וצעירותו ומלחמת העולם הראשונה.
מבחינה תרבותית ואתנית השתייך מרקוביץ' ליהדות הונגריה, ומבחינה חברתית למעמד הנמוך.
הוא היה יהודי מתבולל שראה את עצמו הונגרי אך לא נרתע מזיקתו לתרבות היהודית החילונית והסתייג מהמתבוללים הקיצונים.
ההיסטוריון אטילה גידו העריך כי מרקוביץ' נמנה עם זאת עם היהודים הבולטים ביותר בקידום מבפנים של התרבות ההונגרית העירונית בטרנסילבניה.