לסיכום נמצא, כי בתקופה הראשונה למגידות התפרשה המגידות כגילוי של מלאכים בחלום באמצעות שאלת חלום, או כגילוי של האלוהות עצמה, בהקיץ או בחלום בהתגלמותה בגוף אדם, לרוב בזה של אליהו הנביא.
התקופה השנייה למגידות - הגירושין.
בדור השני לגירוש ספרד, קיימות עדויות על מגידות מסוג אחר, בעיקר בחוגו של הרמ"ק (1522–1570). הרמ"ק ותלמידיו היו נוקטים בטכניקה של "גירושין": התבודדות בשדות מחוץ למקומות היישוב, כדי ללכת בדרכיה של השכינה הנודדת אף היא מביתה בזמן הגלות. במהלך גירושין אלו היו זוכים לחשיבה אוטומטית, שיוחסה לשכינה המתגלה בשכלם ומשפיעה להם סודות ודברי תורה. בסוג זה של מגידות, כגילוי השכינה בשכלו של אדם וחשיבה אוטומטית, נעשה שימוש לאחר מספר דורות בפלגים חסידיים שונים, החל מראשית צמיחת החסידות, והמשיכה אף אחר כך בחסידויות שונות מבית רוז'ין (חסידות סדיגורה, חסידות בויאן ועוד).
התקופה השלישית למגידות - הקבלה הלוריאנית.
במאה ה-16 הפכה ההתקשרות לנשמות צדיקים לחלק עיקרי בפרקטיקה הלוריאנית בדרך השגת סודות הקבלה, והתקשרות זו לנשמות הצדיקים נוצרה על ידי השתטחות על קבריהם תוך כדי אמירת פסוקים מתאימים או צירופי אותיות שונים המרכיבים ייחודים. ספרים שונים חוברו כשמטרתם להדריך את המשתמש בבואו להשיג חויות מיסטיות וגילויי סודות, כמו "שער הייחודים", ו"שער הקדושה".
בספרות הקבלה הלוריאנית ניתנה פרשנות חדשה למושג המגיד. לדברי רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, כאשר האדם מטהר ומקדש עצמו כראוי ועוסק בקיום המצוות, הרי הוא יוצר במעשיו הטובים מלאכים חדשים, והם הנקראים מגידים. מלאכים אלו יכולים להתגלות לאדם ולגלות לו סודות, אך לא תמיד הגילויים שלהם אמיתיים. הקריטריון לזהות את אמיתות הדברים הוא זה - אם המצוה נעשתה בשלמות, בלי שום צד של רוע, המלאך המגיד משויך כולו לצד הטוב, ואינו משקר לעולם; אך אם המצוה נעשית בצירוף של מחשבות רעות, המלאך המגיד מעורב מטוב ומרע, ויכול גם לספר שקרים כאילו היו אמיתיים.
רבי חיים ויטאל אף מסווג את הגילויים המיסטיים לארבעה. התנאים הנדרשים לכל הגילויים, הם ההינזרות מתענוגות, תיקון המידות המוסריות המושחתות, פרישות מחיי החברה, טבילות במקווה, עריכת תיקון חצות והתבודדות תוך כדי התבוננות מדיטטיבית.
דרכי הגילויים לפי הקבלה הלוריאנית הן:
במקום אחר מפרט ויטאל בהרחבה את הסכנה שבמלאכים הנוצרים על ידי מעשים רעים של האדם, או גם על ידי מצוות שאינן מושלמות בתכלית, והם גם כן עלולים להופיע כמגידים ולערב בדבריהם כזבים, כמידת הרוע שהתערב ביצירתם. באותו מקום טוען ויטאל שגם הנבואה ורוח הקודש אינן יכולות להתגשם ולהיכנס באוזני הנביא ההוא, אלא על ידי התגלמות בקול דבורו של הנביא העוסק בשעה זו בתורה או בתפילה.
לסיכום השיטה הלוריאנית במגידות נמצא, שהמגידים הם מלאכים הנוצרים מהמצוות ומלימוד התורה, ויש בהם מעלות שונות, ביניהם כאלה העלולים לשקר. בנוסף, גם הנבואה ורוח הקודש נצרכות להתגלות על ידי דיבורו של הנביא, בדומה למגידים.
גישתו של רבי חיים ויטאל המזהה את המגיד עם מלאך הנוצר ממצוותיו של האדם, התקבלה על מרבית המקובלים בדורות המאוחרים יותר, וכפי שמסיק רבי יעקב עמדן בעסקו בסוגיה זו, כאשר הוא מאמץ את גישתו של רבי חיים ומציג אותה כמוסכמת.
מגידים שונים.
בנוסף למגידים מהדורות הראשונים, המתוארים לעיל, קיימות עדויות על מגידים שונים לאורך הדורות. בין המפורסמים שנגלה אליהם מגיד, הם רבי יוסף קארו, שכתב על פי המגיד שלו את ספר "מגיד מישרים", רמח"ל, שחיבר מספר חיבורים על פי מגיד, ורבי שמשון מאוסטרופולי. גם על הבעל שם טוב מסופר שזכה למגיד בדמותו של אחיה השילוני. אשר לרבי יוסף טאיטאצאק, בן דורו של רבי יוסף קארו, הדעות חלוקות אם היה לו מגיד.
על הגאון מווילנא מספר תלמידו רבי חיים מוולוז'ין שרצו למסור לו מהשמים גילויי תורה על ידי מגידים, וכמה פעמים שיחרו לפתחו מגידים בבקשה ללמדו סודות התורה, אך הוא סירב לקבלם וביקש לעמול על תורתו בעצמו.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 אין ידיעות על אנשים שטענו לגילויי מגיד.
המגיד של רבי יוסף קארו.
המגיד המפורסם ביותר הוא המגיד של רבי יוסף קארו על פיו נכתב הספר "מגיד מישרים". ספר זה הוא יומן של התגלויות המגיד, הכולל תאריכים מדויקים של ההתגלויות, העיסוק בו עסק רבי יוסף קארו לפני ההתגלות - לרוב לימוד פרקי משניות, ותוכן ההתגלויות עצמו. דברי המגיד של ר' יוסף קארו נמסרו בשפה הארמית.
רבי שלמה אלקבץ טען שנכח בהתגלות המגיד בליל שבועות, וסיפר:
בשל אופיו המיסטי של הספר מגיד מישרים, המנוגד לכאורה לאופיו של רבי יוסף קארו כמחבר ה"בית יוסף" וה"שולחן ערוך", קמו עוררים על ייחוסו של הספר, וטענו שלא קארו חיברו. בראש המערערים עמד שי"ר, אך צבי ורבלוסקי שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הראה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף. בנוסף, בשיחה בעל פה עם משה אידל, הציע ורבלובסקי אפשרות לפיה ייתכן שרבי יוסף קארו כן נקט בפעולות קבליות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר מגיד מישרים אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים קבליים. ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי ל"הכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות. על דבריו של ורבלובסקי הוסיף מאיר בניהו נקודות מבט חדשות על פי העתקות של ספר המגיד בכתבי יד של הרב יעקב צמח והרב עזרא מפאנו.
המגיד הבטיח לקארו הבטחות שונות, ותיאר בפניו מספר פעמים את השכר הרב הצפון לו לעולם הבא. בין השאר הבטיח לו שיזכה למות על קידוש השם:
ברעיון המוות על קידוש השם הושפע קארו מאוד מדמותו של שלמה מולכו אותו פגש עוד לפני הגיעו לארץ ישראל, ושמו מוזכר גם בדברי המגיד לו.
על ציטוט זה ממגיד מישרים אמר החפץ חיים שאין להבינו כלשונו ובתשובה לשאלה זו שהוא נשאל: "ווער וואס וייסט, זאגט נישט, און ווער וואס זאגט, וייסט נישט". כלומר: "מי שיודע לא אומר ומי שאומר לא יודע"-היינו שמדובר בעניינים נשגבים שאין להבינם כפשוטם.
תופעת המגידות אצל קארו היא חריגה, כיוון שבמרכז ההתגלות אין עומד אצלו מלאך או נשמתו שלו, אלא השכינה, המזוהה על פי הקבלה עם המשנה. בנוסף, מהספר מגיד מישרים נוצר רושם שהמשנה התגלתה אל קארו מיוזמתה, וקארו לא נקט בפעולות מאגיות כלשהן כדי לזכות לגילויה, בשונה משאר המגידים שקדמו לקארו, שפעלו פעולות שונות לצורך התגלותם. גם העובדה שהמגיד התערב בנושאים הלכתיים ואמר לו במקרים שונים שיפה כתב בספרו ההלכתי "בית יוסף", היא חריגה ביחס לשאר המגידים, שעסקו בגילויים מיסטיים בלבד ולא עסקו בהלכה. המגיד החריג הנוסף, הדומה למגיד של קארו, הוא המגיד אותו מתאר רבי חיים מוולוז'ין כמי שרצה לגלות דברי תורה לגר"א ונדחה על ידו, כנזכר למעלה.
מגידים בתנועה השבתאית.
בתנועה השבתאית הפכה תופעת המגידות לנפוצה ביותר ובמסגרתה נתגלו סודות רבים. בשנות גאותה של התנועה השבתאית, בעיקר בשנת ה'תכ"ו (1666), היו התפרצויות נבואה המוניות, גם על נשים ואף אנשים המוניים, שכללו גם גילויי מגידים ששידרו מסרים בהקיץ ובחלום, על משיחיותו של שבתי צבי. האנשים שזכו לגילויים אלו זכו למעמד מיוחד בקהל השבתאים. מאוחר יותר אף זכו חלק מהם להיחשב כגלגוליו של שבתי צבי, כדוגמת אברהם קרדוזו. גם לאברהם היכיני ונתן העזתי ושבתאים נוספים היו מגידים.
בתקופה המאוחרת יותר, אחרי המרתו של שבתי צבי, עדיין נפוצו מגידים בין השבתאים. כך בבית המדרש האיטלקי של אברהם רוויגו השבתאי הייתה נוכחות ארוכה, כ-15 שנה, בשנים (1675–1691, ה'תל"ה - ה'תנ"א) של מגידים שנגלו לכמה מהתלמידים כבער שמואל יששכר פרלהפטר, מאיר רופא ואף לרוויגו עצמו. ברשימותיו של רופא נמצא כי עיקר עניינו בדבריו למגיד היה בבקשת פשר למותו של שבתי צבי ובחיזוי שובו לחיים לאחר כשנה.
המגיד החשוב בחוג זה נגלה דווקא למרדכי אשכנזי, שלא היה תלמיד חכם או בקיא במיוחד בקבלה. אף על פי כן, הותירו גילויים אלה רושם עז על רוויגו רבו. התגלויות המגיד לאשכנזי, שהיו בתחילה על ידי קול בלבד (דובר ארמית, כמגיד של קארו) ולאחר מכן גם בעלות דמות, נחקרו על ידי גרשום שלום שהסיק כי הדמות שהתגלמה בחלומותיו של אשכנזי הייתה לא אחרת מזו של רוויגו עצמו.
תוכן גילויים אלה כלל עניינים שבתאיים אך גם עצות כלליות ואישיות בענייני לימוד ובענייני חול, שכללו אף ביקורת על המגיד שנגלה לפרלהפטר שיצא מצידו לתרבות רעה. מגיד זה אף עורר את אשכנזי ורוויגו לעלות לארץ ישראל, כפי שאכן עשו.
המגיד של רמח"ל.
מגיד נוסף שזכה לפרסום רב, הוא המגיד של רמח"ל, שהתגלה אליו בשנותיו הצעירות, החל מראש חודש סיון ה'תפ"ז, בהיותו בן 23. מגיד זה אף עמד בעין הסערה הפולמוסית נגד רמח"ל.
וכך כותב רמח"ל על גילויו הראשון:
בדברי הרמח"ל קיימים פרטים המלמדים על תופעת המגידות: הגילוי היה כרוך בעיסוק בקבלה מעשית; התגלו אליו לפי הסדר: מגיד, אליהו הנביא, והמלאך מטטרון; לכל התגלות קדמה פעילות קבלית מיוחדת; המגיד אינו נראה; דברי המגיד יצאו מתוך פיו של רמח"ל; וההכרות עם המתגלים השונים נעשתה באמצעות עדות מגיד אחד על חברו.
בנוסף למגיד שהתגלה לרמח"ל בדיבור אוטומטי, העיד שליח מצפת בשם ר' רפאל ישראל קמחי על תופעת מגידות של כתיבה אוטומטית לה היה עד, כאשר בעקבות ייחודים שונים במשך כחצי שעה, עמד וכתב סודות קבליים במהירות עצומה, ובמשך פחות מחצי שעה כתב דף פוליו או דף וחצי.