הסגנון האישי שלו בא לידי ביטוי בבירור בסדרת "שבעה מעשי הרחמים" (בערך 9–1646), סדרה של 7 בדי ציור שצייר ברומא בסגנון נושא דתי. הבדים מפוזרים כעת במוזיאונים שונים. נושא שבעת מעשי הרחמים מבוסס על הבשורה על-פי מתי, 25: 31-46. פסוקים אלו מכריזים על פסק הדין האחרון - האירוע שבמהלכו נאמר שהמשיח ישפוט את האדם על פי מעשיו. סוורץ תיאר את היצירות הטובות בסביבה רומית של תקופתו ושילב אלמנטים טופוגרפיים מהשכונה בה הוא חי באותה תקופה. סוורץ מראה בסצנות אלה את העדפתו לשמים ורקע כהים של לילה, שמאירים באופן דרמטי את הדמויות. קומפוזיציות אלה מייצגות את הסצינות בתנועה קפואה בסגנון חלומי כמעט כמו בסרט. בעבודות אלה מבטא סוורץ את חמלתו ואמפתיה לסבלם של האזרחים ותמיכתו במעשי הצדקה שבוצעו עבורם.
סוורץ פיתח נושאים חדשים כמו של המתאבקים הרומיים. במשחק ההיאבקות שלו (1649), תיאר סוורץ את משחקי ההיאבקות הפופולריים שהתרחשו ברחובות רומא והשתתף בהם קהל גדול. הייצוג אמיתי, אך עם זאת לא מציאותי. לא רק בגלל התאורה הדרמטית, אלא גם מפני שתנועתם של הגברים נראית קפואה. סוורץ הסתמך על הדמויות הראשיות מתמונות קלאסיות. באמצעות הדמות הגדולה של המתאבקים העירומים בקומפוזיציה זו הביא סוורץ את הנושא 'הוולגרי' לרמה גבוהה יותר.
סוורץ צייר עוד קומפוזיציות המתארות עירום גברי כמו "גברים ברחצה". הוכח כי הוא עבר לגור לסביבה ברומא שממנה בדרך כלל הודרו נשים. נשאלת השאלה האם יש לפרש חלק מציוריו של עירום גברי כמסמל מסר הנוגע להומוסקסואליות.
אולפן האומן.
סצינות הז'אנר של סוורץ כוללות כמה קומפוזיציות המתארות אמנים המתאמנים או נמצאים בעבודם באולפנים שלהם או בחוץ. הם מספקים עדויות חזותיות יקרות ערך על הרגלי העבודה והכשרתן של אמנים מהמאה ה-17. סוורץ הציג גם מספר בתי ספר לציור. הוא עצמו היה מעורב באופן פעיל בחינוך לאמנות באקדמיות ברומא ובבריסל.
"הסטודיו של הצייר" שלו (1648–1650) מציג שרטוטים שונים בסטודיו לאחר יצירת דגמי גבס שונים וכנראה עירום חי אחד. יש גם שני מבקרים בסטודיו. נראה כי התמונה מתארת את העקרונות והשלבים העיקריים של תרגול האולפן, החל משרטוט אחר כך יציקה דמויות אנטומיות מגבס ואז ציור ממודל חי.
הבולטות הניתנת לדגמי הגבס שבחזית של הקומפוזיציה מציגה את החשיבות בהכשרה ובתרגול האמנותי של אמנים בחקר יציקות ולא רק מפסלים עתיקים אלא גם מודרניים. בציור אחר על הנושא של סטודיו אמן (1652), מבקר סטודיו אמן בוחן יציקה של גפיים אשר מבוססת על מודל של דמות של פסל פלמי מהמאה ה-17 שעבד ברומא. חפצים אחרים שנמצאים בקומפוזיציה כוללים מכשירי מדידה, וכלי מוזיקה. חפצים אלה מהווים התייחסות לצורך של האמנים לחתור להרמוניה, כמו גם לכבד גודל ופרופורציה מדויקים. הכנסת ספריה לקומפוזיציה מדגישה כי ציירים אינם אומנים, אלא אמנים מלומדים.
דיוקנאות.
בדיוקנאותיו הוכיח סוורץ את יכולותיו הדומות לבני דורו המובילים בתחום. על פי ההערכות, סוורץ צייר את הדיוקנאות שלו בבריסל או באמסטרדם, כלומר בין 1655 ל 1661. הוא גילה עניין בתיאור אנשים רגילים וחקירת האופי והביטויים השונים שלו. בחלק מהציורים ישנו אור יום יפה ורקע קטיפתי שכמוהם ניתן למצוא גם ביצירות מאת יאן ורמיר. הוא צייר גם דיוקנאות של נשים צעירות והוסיף להן אביזרים ישנים בדומה לוורמיר.
הציור שלו ראש אישה (בערך 1654) הוא דוגמה בולטת ליכולתו ללכוד את האנושיות העירנית והרגישה אפילו בנושאים הצנועים. בדיוקן של אישה צעירה ( 1660) כנראה דיוקן של שפחה פשוטה, שחושף את העניין של סוורץ בתיעוד אנשים מפשוטי עם. הציור הושווה לנערה עם עגיל פנינה שצייר ורמיר כחמש שנים לאחר מכן. הנערות הצעירות בשתי הקומפוזיציות מתוארות בשילוב של ריאליזם ואידיאליזציה. ישנם הבדלים חשובים בין שתי היצירות: הקומפוזיציה של ורמיר קומפקטית יותר, השתקפויות האור שלו עדינות יותר ורמיר משתמש בגוונים צהובים וכחולים בצורה נועזת יותר. ורמיר מדגיש יותר את הנערה הצעירה העונדת טורבן אקזוטי ועגיל פנינה שנראה גדול מכדי להיות אמיתי. סוורץ מעדיף להציג את הילדה כמשרתת פשוטה.
חלק מהדיוקנאות של סוורץ ניתן לייחס לתיעוד "החיים הפשוטים" של דמויות בהולנד הספרדית באמצעות אדריאן ברואר וחסידיו של פיטר ברויגל האב. סוורץ הצליח לגרום לנושאים אלה להיראות מלבבים יותר. דוגמה לכך הוא האיש המחזיק קנקן. בתיאור זה מבית מרזח, הצליח סוורץ להציג האופי האנושי כמו גם חפצים וחומרים פיזיים ואפקטים קלילים.
סוורץ צייר מספר דיוקנאות של עצמו. הדיוקן העצמי המוקדם ביותר הידוע של בערך 50–1648 מראה את האמן לובש כומתה עם נוצה שמעניקה לו מראה בוהמי מובהק.
הדיוקן העצמי שלו משנת 1656 מציג את האמן בתנוחה בטוחה. דיוקן עצמי זה עומד בשורה ותיקה של דיוקנאות עצמיים של אמנים הולנדיים, המראים את עצמם עם כלי עבודתם. הופעתו האלגנטית, האריסטוקרטית, מביאה לידי ביטוי גם את דיוקנאות האמן באיקונוגרפיה של אנתוני ואן דייק, שפורסמה באנטוורפן בין 1636 ל־1641. הדגש הוא על הצגת האמן כוירטואוז בעל עמדה והערכה אריסטוקרטית. בדיוקן עצמי אחר, שצויר ככל הנראה בערך בשנת 1655, מצביע האמן על גולגולת.
ציור נוסף המשמש כדיוקן עצמי הוא קריאה בחדר בו נראה אדם הקורא ספר מקודש בין סמלים כמו גולגולת וחוליית שעון חול. המסר של הציור יכול להיות שאמונה קיימת בכל מקום. ציור זה יכול לבשר את חזרתו בתשובה של סוורץ שהפכה לקנאות דתית שתביא אותו בסוף לנסוע למזרח.
סצינות אלגוריות.
מספר קומפוזיציות עוסקות בנושאים שנראים כאילו הם בעלי משמעות אלגורית. רבות מהעבודות הללו עדיין מתחמקות מהבנה מלאה. לחלק מהדיוקנאות שלו יש משמעות אלגורית והם מתאימים למסורת ההולנדית המתארת את חמשת החושים. דוגמה לכך היא סדרה של חמישה דיוקנאות של נערים ונערות המייצגים את חמשת החושים. שניים מהם של ילד וילדה בהתאמה המייצגים חושי הריח והמגע.
ציור המונומנטלי "המגפה בעיר העתיקה" של סוורץ (1652-54) נחשבת כיצירה השאפתנית ביותר של סוורץ מבחינת מורכבות הקומפוזיציה וההישג הטכני. הקומפוזיציה מתארת חזון דרמטי של פגעי מכת האבעבועות השחורות. ברור שמדובר בניסיון של האמן להוכיח את כישרונו הן בתיאור של סצנה היסטורית בעלת פרופורציות אפיות, המקיפה מגוון רחב של מצבים רגשיים ופסיכולוגיים בחיקוי הסגנון הקלאסי המפואר של בן זמנו הצרפתי ברומא, ניקולא פוסן (1594–1665). היסטוריונים לאמנות הציעו תאוריות שונות לגבי תיאור החיבור והפרשנות שלו. יש הרואים בו תיאור כללי של השפעות המגפה ללא משמעות היסטורית, מוסרית או סיפורית ספציפית.
חוקר האמנות פרנקו מורמנדו טען כי המגפה בעיר העתיקה מתארת מגפה ספציפית שלפי מקורות נוצרים התרחשה ברומא בשנים 361–363 בתקופת הקיסר יוליאנוס הכופר. הקיסר יוליאנוס ביקש לחזור לפגאניזם הרומי כנגד האמונה הנוצרית. המגפה בתקופת שלטונו של יוליאנוס התפרשה בתקופתו של סוורץ כעונש על המדיניות האנטי-נוצרית של יוליאנוס. בקומפוזיציה סוורץ התייחס ככל הנראה למאבק של הכנסייה הקתולית נגד הפרוטסטנטיות. הרמיזות ההיסטוריות, הדתיות, האמנותיות והארכאולוגיות של הקומפוזיציה לא היו מוכרות לקהל מהשכבות הפשוטות אלא רק לקבוצה קטנה של האליטה התרבותית שהתענגה על חידות מצוירות כאלה.
אורטווין רונדה
אורטווין רונדה (בגרמנית: Ortwin Runde; נולד ב-12 בפברואר 1944) הוא פוליטיקאי גרמני, אשר כיהן כראש עיריית המבורג.
ביוגרפיה.
רונדה נולד באלבלונג, כיום בפולין. לאחר סיום התיכון הוא למד סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת מינסטר ואוניברסיטת המבורג, ב-1970 החל לעבוד בשירות הציבורי של העיר המבורג.
ב-1968 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ובין 1969–1971 היה חבר בארגון הנוער של המפלגה.
ב-1978 נהיה לסגן יושב ראש סניף המפלגה בעיר ובין 1983–1988 קודם לתפקיד היושב ראש.
מ-1974 ועד 1988 היה חבר בעיריית המבורג, בין 1988–1993 היה אחראי על אגף העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים בעיר.
ב-1997 נבחר לכהן כראש עיריית המבורג, הוא כיהן בתפקיד עד 2001, ב-2001 הקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם מפלגת הירוקים הפסידה בבחירות ובמקומו מונה אולה פון בויסט.
מ-2002 אורטווין רונדה חבר בבונדסטאג
ב-2015 עבר אירוע מוחי.
הוא נשוי ולו שני ילדים.
Edinburgh (רומן)
Edinburgh (בעברית: אדינבורו) הוא רומן להט"בי, שנכתב ב-2001 על ידי הסופר האמריקאי אלכסנדר צ'י . הספר מתאר את התבגרותו של נער שחווה התעללות מינית.
עלילה.
אפיאס "פי" גה, ילד קוריאני-אמריקאי שגדל במיין, נבחר למקהלת בנים יחד עם פיטר, שהפך לחברו הטוב ביותר ולאהבתו הראשונה. פי ונערים אחרים נפגעים מינית על ידי מנהל המקהלה, ביג אריק גורנדט. פי מפחד לספר, והוא לא רוצה שאף אחד יספר על כך מסיבות של מבוכה ופחד טהור. כאשר נער אחד מגלה את הסוד, כל הנערים נחשפו כקורבנות. הרומן בוחן את הנזק הנפשי והרגשי המחריד שעובר על הנערים וכיצד הם מתמודדים עם הטראומה.
ביקורת.
הרומן זכה בפרס מיצ'נר / קופרניקוס למדע בדיוני, בפרס הספרות הספרותית לספרות אמריקאית באסיה, בפרס בחירת העורכים של למדא ונבחר כ"ספר השנה הטוב ביותר" על ידי Publishers Weekly .
ב-2003, אלכסנדר צ'י זכה בפרסי וייטינג על כתיבת הרומן.
הלנה פישר
הֶלֵנֶה פישר (בגרמנית: Helene Fischer; נולדה ב-5 באוגוסט 1984) היא זמרת גרמנייה.
ביוגרפיה.
פישר נולדה בקרסנויארסק שברוסיה למשפחה גרמנית אתנית. ב-1988 עברה עם הוריה לריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.