בשני מקרים הומתו גם כלבים, לאחר שבית המשפט השתכנע כי סייעו למעשי הכשפים.
שלוש הנידונות הראשונות שהורשעו היו טיטובה, שהייתה שפחתו של סמואל פאריס וממוצא אינדיאני, שרה גוד , שהייתה קבצנית ללא משפחה, ושרה אוסבורן, שהייתה קשישה רגזנית ולא אהובה בעיירה. בתחילת המשפטים לא היה מובן מאליו כי ייגזר על הנאשמות עונש מוות, ולפי מאמרו של דוגלס לינדר בקישור למטה, ייתכן כי העניין היה מסתיים בנזיפה, אילולא הודתה באשמה הנאשמת הראשונה, טיטובה, לאחר עינויים כבדים, תוך פירוט האופן שבו הגיע אליה השטן בעצמו כשהוא מופיע לעיתים ככלב או כחזיר. היא הודתה והצהירה כי היא וארבע מכשפות אחרות ביצעו מעשי כישוף, ובכך קשרה את הנאשמות האחרות לעדותה. לפי טענתו של דוגלס לינדר, וידויה של טיטובה הצליח להפוך אותה משעיר לעזאזל אפשרי לדמות מרכזית בתביעות המתרחבות. וידויה תרם גם להשתקת רוב הספקנים, ואיפשר את תחילתו של ציד המכשפות הקנאי.
בנוסף לנדונים למוות שהיו, היו בין 100 ל-200 חשודים בכישוף שהוחזקו במאסר, במשך חודשים רבים (עד שנה), ועניינם לא הובא עדיין לערכאות משפטיות.
סיום האירועים.
לאחר מספר חודשים החלו לעלות ספקות בדבר העובדה כי דווקא בעיירה סיילם קיים מספר כה גדול של אנשים העוסקים בכישוף. ספקות הועלו גם באשר לאפשרות כי אנשים מכובדים רבים כל כך עשויים להיות אשמים. הפרשה החלה להגיע לסיומה לאחר שאפילו הכומר בורוז, שהיה כומר העיירה בעבר, נידון למוות. בתפילה שנשא לפני מותו בפני הציבור, ציטט פסוקים מהתנ"ך, דבר שלכאורה לא היה ביכולתו לעשות אילו היה נציגו של השטן ועוסק בכישוף. הדבר החל לעורר את אנשי העיירה למחשבות שניות והצית את הספק בדבר "האמת". משפטי המכשפות נמשכו עוד שלושה חודשים, והמשיכו לעורר ספקות נוספים בציבור, כולל בעיתונות. באחת מהעבודות שפורסמה, במה שכונה "העלון הראשון של אמריקה בנושא הראיות", בשם "מקרים של מצפון" נטען ש"עדיף כי עשר מכשפות חשודות יימלטו על פני הרשעתו של אדם אחד חף מפשע". במשך מספר חודשים נוספים הוגשו למושל העיירה מאמרים וגילויי דעת של אנשי ציבור ושל כמרים בעניין, דבר שהביא בסופו של דבר לסיום המשפטים.
בחודש נובמבר 1692, לאחר כחצי שנה של דיונים בבתי המשפט, ו-19 הוצאות להורג בתליה (ובנוסף ג'יילס קורי שמת בעינויים), פיזר המושל את בית הדין. המורשעים בדין שנגזר עליהם עונש מוות נותרו במאסר והמתינו לגזר דינם עוד שלושה חודשים. בחודש ינואר 1693 חנן המושל את כל העצירים הנידונים למוות. למרות סיום משפטי המכשפות, נותרו במאסר עוד "חשודים" שהואשמו במעשי כישוף, חלקם עד חודש מאי 1693.
בחודש אוגוסט 1706 הקריא הכומר גרין, שהחליף את הכומר פאריס לאחר תום האירועים, את התנצלותה של אן פוטנאם בכנסייה:
"אני מבקשת להיכנע בפני האל בשל אותה התרחשות עצובה ומשפילה במשפחת אבי בשנת 92; אשר בה אני, בהיותי ילדה, ובהשגחת האל, הפכתי לכלי האשמה בפשעים חמורים של מספר אנשים, ואשר בשל כך חייהם נלקחו מהם, ואשר בעת הזו ישנה קרקע מוצקה וסיבות טובות להאמין שהם היו אנשים תמימים: ושזו הייתה אשליה גדולה של השטן שהטעה אותי בזמן העצוב ההוא." (קטע נבחר)
פוטנאם הייתה בת 11 בעת ציד המכשפות ונמנתה על הילדות החולות. רבים מהאנשים שהאשימה בכישוף נחשבו לאויבים של בני משפחתה. בין היתר, הייתה הראשונה להאשים את הכומר לשעבר של הקהילה, בורוז.
הסברים אפשריים לתהליך.
טיטובה, שפחתו של סמואל פאריס, הואשמה בעיסוק בכישוף ובמאגיה שחורה. השפחה נשפטה ובמשפטה ככל הנראה, טענותיהם של המאשימים אותה בכישוף נשמעו אמינות מאוד מפני שהשפחה הייתה ממוצא אינדיאני, ואינדיאנים נתפשו בעיני הקהילה הנוצרית כבעלי אמונות המבוססות על כישוף ומאגיה שחורה.
בלית ברירה לאחר שחויבה להודות בהאשמות כלפיה, נאלצה השפחה האינדיאנית לחשוף את שותפיה למעשי הכישוף, כביכול. השפחה האשימה שתיים משכנותיה, נשים שאנשי סיילם לא אהבו בשל היותה של אחת מהנשים קבצנית חסרת משפחה ובשל אופייה של השנייה שהייתה אישה מבוגרת וכעוסה, בעלת מזג חם. במשפט השפחה הודתה במעשיה כאמור לעיל אך למרבה הפלא החלה בפירוט מעשיה, דבר שגרם לה ולמכשפות שפעלו איתה כביכול שיגזרו עליהן מוות בתליה בעוון כישוף, על לא עוול בכפן. ככל הנראה האנשים האחרים שהואשמו במעשי כישוף ומאגיה שחורה (שלושה עשר אנשים במספר) הואשמו כתוצאה ממתח וכעס ששררו בעיירה כתוצאה מאסונות רבים שפקדו אותה. אנשי העיירה תלו את האסונות שפקדו אותם (כגון פשיטות אינדיאנים, הרס יבול כתוצאה ממזג אוויר, מחלות וכו') בזעמו של האל שהתעורר בו על ידי עיסוק בכישוף, דבר שהיה אסור בנצרות. אנשי העיירה חיפשו שעיר לעזאזל שיוכלו להאשים אותו באסונות הללו ומצאו את האנשים הללו כאשמים. חלקם אף היו במעמד חברתי גבוה בעיירה, ביניהם אף כומר הכפר לשעבר, ג'ורג' ברוז.
תאוריות רפואיות הנוגעות למאפייני המחלות.
הגורמים לסימפטומים ולייסורים שדיווחו עליהם הילדות החולות ממשיכים להוות עניין למחקר.
תאוריות רפואיות ופסיכולוגיות שונות הנוגעות לסימפטומים שדווחו נבדקו על ידי חוקרים, כולל היסטריה נפשית בתגובה להתקפות האינדיאנים, עוויתות הנובעות מהרעלת ארגוטיזם כתוצאה מאכילת פטריות ארגוט או מזון הנגוע בהן, העשויה להיגרם על ידי אכילת לחם שיפון ודגנים נוספים, ולהוביל לתסמינים נפשיים שונים המקבילים לתסמיני השפעת סם ה-LSD (המופק אף הוא מפטריות הארגוט) כדוגמת פסיכוזה, מאניה, והזיות. הוצעה גם האפשרות שמדובר בתסמינים של דלקת המוח, או בתופעה בשם שיתוק שינה כהסבר להתקפות הליליות שנטען שהתרחשו על ידי חלק מהמאשימות. חלק מההיסטוריונים המודרניים נוטים להתמקד פחות בהסברים ביולוגיים, ומעדיפים לחקור מניעים כמו קינאה, מצג שווא ומירמה של הילדות המתלוננות, ורצון בקבלת תשומת לב כהסברים להתנהגות.
ציד המכשפות בסיילם בתרבות.
בסרט חיות הפלא והיכן למצוא אותן מופיעה "אגודת סיילם החדשה" המתריעה מפני קוסמים.
הסרט לזמן את הרוע מסקר את פעילותם של בני הזוג אד ולוריין וורן שהיו ידועים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, כמגרשי שדים ורוחות וחוקרי תופעות על-טבעיות. הסרט מתמקד במקרה הכי גרוע שהם עסקו בו, והסרט מלווה בתמונות מקוריות של בני הזוג מהמקרה. במקרה זה הם התמודדו עם רוחה של אישה בשם בת-שבע שהייתה תלמידה של מארי טאון אסתי - אישה שהואשמה במשפטי סיילם בעיסוק בכישוף והוצאה להורג.
הספר "אני טיטובה, מכשפה שחורה" מאת מאריז קונדה, מתמקד בשפחה, שהייתה המואשמת הראשונה במעשי הכישוף בסיילם.
הסרט הוקוס פוקוס מגולל את סיפורן של שלוש אחיות מכשפות מהעיירה סיילם, שהוצאו להורג בשנת 1693 במהלך ציד מכשפות וחוזרות לחיים בשנת 1993.
בסדרת הטלוויזה "וונדה ויז'ן" של אולפני מארוול, בפרק 8 עונה 1, הוזכרה השנה 1693 בעיר סיילם, בה רואים את המכשפה "אגת'ה הרקנס" מואשמת בביצוע לקוי של תפקידה כמכשפה ע״י קבוצת מכשפות אחרות, ביניהן אמה. בפרק 9 של הסדרה מתגלה ששמה של אחת מדמויות המשנה, דוטי ג׳ונס (Dottie Jones) הוא למעשה שרה פרוקטור (Sarah Proctor) - הומאז׳ לאישה אמיתית באותו שם אשר הואשמה כמכשפה בסיילם והוצאה להורג באותה תקופה.
בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" של נטפליקס, בחלק 1 פרק 10, גברת וורדוול מקריבה קרבן אדם כדי לשחרר את 13 מכשפות גרינדייל שנתלו. לאחר מכן, דודותיה של סברינה מספרות לה בקצרה על משפטי סיילם ועל איך מסדר כנסיית הלילה עמדו מנגד והעדיפו לשלוח אותן כשעיר לעזאזל בכדי לשכך את הסערה סביב עניין המכשפות.
אירועי משחק מחשב "" מתרחשים בסיילם ונותנים גרסה חלופית של האירועי המשפט לצד איעורים שמתרחשים בזמנינו.
מוזיאון בעיירה סיילם.
בשנים האחרונות פועל בעיירה סיילם מוזיאון המוקדש כולו לאירועי ציד המכשפות שתוארו כאן. המוזיאון מתאר בדרך של מצגת הנמשכת כשלושים דקות את האירועים שהתרחשו בכפר. לצד המצגת על האירועים יש תצוגה קטנה המוקדשת להתייחסות התרבותית למכשפות. מפעילי המוזיאון מנסים להעביר מסר בדבר הצורך להיזהר מפני אמונות טפלות, המביאות לציד של שעיר לעזאזל, המשלם מחיר לא מוצדק על אמונות תפלות.
החלטת הררי
החלטת הררי (ידועה גם כפשרת הררי) היא החלטה של הכנסת הראשונה אותה יזם חבר הכנסת יזהר הררי מן המפלגה הפרוגרסיבית. ההחלטה, שהתקבלה ב-13 ביוני 1950, קובעת כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה. כתוצאה מהחלטה זו, אין למדינת ישראל חוקה כתובה, ושטחים רבים וחשובים אינם מוסדרים בחוקה.
רקע היסטורי ומשפטי.
הכנסת הראשונה נקראה "האספה המכוננת" והבחירות לכנסת הראשונה נקראו "הבחירות לאספה המכוננת". במגילת העצמאות צוינה במפורש פעולה אחת בלבד שעל האספה המכוננת לבצע: הקמת שלטונות נבחרים בהתאם לחוקה. מזאת השתמע, שהיה על האספה המכוננת לכונן חוקה למדינת ישראל.
עוד בטרם נבחרה האספה המכוננת קבעה מגילת העצמאות כי:
ואכן, קביעה זו במגילת העצמאות נקבעה על בסיס החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 שעל יסודה קמה מדינת ישראל, אשר נתנה דעתה לעניין החוקה, וקבעה כי המדינה החדשה תחוקק לעצמה חוקה.
עם קום המדינה החל הוועד הלאומי נותן דעתו לנושא, וזרח ורהפטיג נבחר על מנת לעמוד בראש ועדה שתביא, לבסוף, לכתיבת חוקה.
ב-16 בפברואר 1949 נחקק חוק המעבר, אשר הפך את "האספה המכוננת" ל"הכנסת", וקבע באופן בסיסי מהי הכנסת ומהם תפקידיה, ומהם תפקידי הממשלה ונשיא המדינה. הכנסת החדשה דנה מספר דיונים בנושא החוקה אך לא הגיעה לכלל הכרעה.
טיעונים בעד ונגד החוקה.