לס סולומון, עורך Popular Electronics חיפש מאמר לגיליון ינואר של המגזין, אחרי שהמאמרים היוקרתיים, המסוף של לנקסטר ומאמר על מחשב-לוח-יחיד מבוסס 8008 הופיעו במגזין המתחרה. סולומון הכיר את רוברטס, שכתב בעבר מאמרים למגזין על פרויקטים שונים, וידע שזה עובד על מחשב מבוסס 8080, פנה לרוברטס בהצעה: אם הפרויקט יהיה מוכן בזמן, הוא יופיע בשער גיליון חג המולד 1974 (למעשה הגיליון מופיע בדוכנים כשבוע לפני חג המולד). לרוברטס כבר היה אבטיפוס עובד, אותו שלח לסולומון ברכבת. כתוצאה מסיבוכים שונים, בין השאר שביתה של איגוד עובדי חברת המשלוח, האבטיפוס אבד במשלוח, ומעולם לא הגיע ליעדו. לסולומון היו תמונות של האבטיפוס, והוא התקשר לרוברטס שהגיע בטיסה עם המחשב השני, שבשלב זה היה לא יותר ממארז המחשב וכמה נורות LED, ולמעשה תצלום מארז זה הוא שהופיע בשער הגיליון.
קיטים קודמים שהופיעו במגזין, לא תמיד היו מושלמים, ופעמים רבות כללו למעשה רק את התוכניות הסכמטיות ומעגל מודפס (או כמה), והחובבים שרצו להרכיב את הקיט הצטרכו לדאוג בעצמם לפרטים כמו מארז, ספק כוח, ולעיתים נדרשו לרכוש את הרכיבים השונים בעצמם. סולומון אמר שבמקרה זה חשוב שהקיט יהיה מושלם, וקורא שקונה את הקיט מרוברטס (יותר נכון, מ-MITS), לא יצטרך לקנות חלקים נוספים, פרט לבדיל להלחמות.
כשהקיט פורסם במגזין, פורסמו שתי אופציות: קיט ב-$395, או מחשב מורכב ב-$620. כשאינטל הכריזה על ה-8080, המחיר שפורסם היה $360 לשבב. רוברטס, שהיה רגיל לעבוד עם חברות השבבים כשרכש שבבים עבור הקיטים הקודמים שלו, קיבל מאינטל מחיר של $75 לרכישה בכמויות. רוברטס הבטיח לבנקאי שלו שימכור כ-300 מחשבים בשנת 1975, כדי שיוכל להמשיך לקבל אשראי (הוא סיפר שהיה מופתע כשהבנקאי קיבל את התחזית בלי ויכוח, והסכים להגדיל את קו האשראי של MITS ב-65,000 דולר נוספים), והיה צריך למכור לפחות 200 כדי לכסות על ההוצאות ברכישת הרכיבים, לפני שיראה רווח כלשהו.
כמעט מיד אחרי צאת הגיליון, החלו מעטפות עם המחאות להגיע למשרדי MITS באלבקרקי, הרבה מעל ציפיותיו של רוברטס, ובנוסף הוצפו קווי הטלפון של החברה בשיחות של לקוחות פוטנציאליים, שרצו לברר פרטים, הצפה שאילצה את רוברטס לשכור שתי טלפניות לחברה. היו אף כאלו שלא הסתפקו במשלוח מעטפה עם המחאה וציפייה למחשב שיגיע בדואר. אחד מהם, סטיב דומפייר מקליפורניה, אחרי שקרא את הכתבה, רכש כרטיס טיסה לאלבקרקי, הגיע ל-MITS, הניח את ההמחאה על השולחן והבהיר שלא יעזוב לפני שיקבל לידיו את האלטייר שלו. רוברטס התקשה לעמוד בשטף ההזמנות, ואף על פי שזמן האספקה עליו התחייב היה 60 ימים, הלקוחות הראשונים נאלצו להמתין זמן ארוך יותר, וחלפו חודשים רבים עד ש-MITS הצליחה להדביק את הפיגור ולצמצם את זמן האספקה ל-60 הימים המובטחים. הפיגור באספקת מחשבים מורכבים היה ארוך אף יותר מהפיגור באספקת הקיטים. עד אוגוסט 1975 מכרה החברה כ-5,000 מחשבים, הרבה מעבר לציפיותיהם (כשרוברטס הבטיח לבנקאי שלו שימכור כ-300 מחשבים עד סוף השנה, הוא לא היה משוכנע שיוכל לעמוד בהבטחתו. לפי חישוב זה, הוא היה צריך להיות מרוצה לו מכר 200 מחשבים עד אוגוסט).
תיאור.
המחשב בנוי במארז מלבני, עשוי מלוחות מתכת מכופפים. למארז עצמו שני חלקים: הבסיס, עם תחתית המחשב, ודופן אחורי וקדמי, ומכסה, עם "תקרה" ושני צדדים. שאר החלקים מורכבים על הבסיס, וניתן להסיר את המכסה בלי לפרק או לנתק כל חלק אחר. בתוך המארז מורכבים שאר החלקים:
המארז והלוח הקדמי מעוצבים בסגנון דומה למחשבי מיני בני הזמן, כמו HP-1000 ומחשב הנובה של דאטה ג'נרל. שלא כמו במחשבים מאוחרים יותר, החלק האחורי של הכרטיסים לא צמוד לחלק האחורי של המחשב, וכרטיס שרוצה להוסיף חיבור חיצוני, כמו פורט טורי או מקבילי, חיבור למסך או מקלדת, חיבור לכונן דיסקטים וכן הלאה, צריך לספק את המחבר בנפרד, עם כבל חשמלי לחיבור בין הלוח והמחבר. כבל יכול גם לחבר שני כרטיסים, כמו בקר כונן הדיסקטים של MITS, שהיה מורכב משני כרטיסים וכבל ביניהם, בנוסף לכבל מאחד מהם למחבר שבסופו של דבר הכבל מכונן הדיסקטים עצמו חובר אליו.
"לוח האם" באלטייר הוא פסיבי, כלומר אינו מכיל רכיבים אקטיביים כלשהם, כמו טרנזיסטורים, שערים לוגיים או דיודות. המעבד יושב על אחד מהכרטיסים שתקועים ללוח האם. זאת בניגוד למחשבים אישיים מאוחרים יותר. כמו האפל II וה-IBM PC, בהם לוח האם מכיל את המעבד ורכיבים נוספים, וחריצי ההרחבה משמשים להוספת פונקציות נוספות.
ספק הכוח מספק 18 ו-8 וולט, בעוד הרכיבים זקוקים ל-12 ו-5 וולט. לכן, כל לוח הרחבה כולל וסת מתח להזנת הרכיבים עליו.
S-100 Bus.
רוברטס הגדיר את אפיק המחשב שמהווה את חוט השדרה של האלטייר כאילוץ, כשהבין שלא יוכל להתאים את כל הרכיבים על לוח אחד בגודל המתוכנן. האפיק שרוברטס הגדיר (לפי גרסה אחת, הערוץ הוגדר על ידי שרטט אלמוני שבחר את המחברים מקטלוג שהיה ברשותו, ובחר את האות שיעבור בכל ערוץ באופן אקראי), מורכב מ-100 ערוצים בדידים, עם מחברים מסוג edge connector, על לוח אם פסיבי. הערוצים השונים באפיק מתאימים פחות או יותר לפינים של ה-8080, עם קווים נוספים לאותות נוספים, ומספר ערוצים לצרכים נוספים. לא כל הערוצים הוגדרו מלכתחילה, ובהמשך התעשייה הקצתה תפקידים מוגדרים לערוצים נוספים. בדוחק הזמן לא הוקדשה תשומת לב יתרה לשיקולים של איכות האות, Cross-talk, וכדומה, כולל כמה טעויות, כמו ערוצים סמוכים שמשמשים לאספקת מתח בממתחים שונים, בצורה שמגדילה ללא צורך את הסיכון לקצרים. רוברטס לא נתן לערוץ הזה שם ספציפי, וכברירת מחדל הכינוי היה "אפיק האלטייר" (Altair bus), בתעשייה שצמחה, אלו שהציעו כרטיסים ואחר כך מחשבים המבוססים על האפיק, היו למעשה מתחרים של MITS, ולא רצו להשתמש בשם "אלטייר" לתיאור ותיעוד מוצריהם, וכשאחד מהם טבע את הכינוי S-100, התעשייה הצעירה אימצה את השם בהתלהבות, למורת רוחו של רוברטס שחש שפרי רוחו נגזל ממנו. התעשייה כיבדה את רוברטס, אבל לא התכוונה להישמע לתכתיבים. מאוחר יותר, ועדת התקינה האמריקאית IEEE, פרסמה תקן, IEEE-696, המגדיר את האפיק, שמות הערוצים השונים, תפקידם, דרישות תזמון, מתחים, תגובה חשמלית, וכן הלאה.
כרטיסים.
ראש וראשון לכרטיסים הוא כמובן כרטיס המעבד עצמו. מלבד המעבד הכרטיס כולל רכיבים כדי לממש ממשק לאפיק האלטייר, 256 בתים של זיכרון, ולא הרבה יותר מכך. כרטיסים נוספים הם כרטיסי זיכרון, וכרטיסי קלט/פלט. הטבלה להלן מראה את הכרטיסים השונים ש-MITS הציעה באוגוסט 1975, ומחיר כל אחד כקיט וכמעגל מורכב:
קבלה בשוק והשפעות.
המחשב סופק בתצורה מינימלית, ו-MITS נתנה עדיפות ללקוחות שהזמינו מחשב חדש, על לקוחות שהזמינו כרטיסי הרחבה. גרוע מכך - התכנון של רוברטס לכרטיס הזיכרון הדינמי 4K, אחד הכרטיסים הפופולריים, היה בעייתי, ומשך זמן רב כרטיסי הזיכרון הללו לא פעלו בצורה אמינה. כרטיס הזיכרון הסטטי, שהיה אמין יותר, הכיל רק 1KB, ושימוש בו דרש פי 4 יותר כרטיסים, והיה יקר יותר.
החובבים התלוננו על בעיות אלו אך היו סלחניים כלפיהן. ההזמנות לאלטייר עלו על כל ציפיותיו של רוברטס: עד סוף פברואר, התקבלו הזמנות לכ-1,000 מחשבים, הרבה יותר מהתחזית לשנה כולה. הרבה מהלקוחות הראשונים נאלצו להמתין הרבה יותר מ-60 הימים שהובטחו.