ההצלחה המסחרית של הלהקה בארצות הברית חלחלה לבסוף גם לבריטניה, והפופולריות של הלהקה עלתה במולדתם: מגזינים רבים החלו לכתוב אודותיהם, והתקבלו בקשות רבות להופעות. למרות זאת, האלבום התקבל בארצות הברית ובבריטניה בקרירות יחסית והצליח פחות מאלבומיהם הקודמים.
מבחינה ביקורתית, האלבום שובח על ידי מבקרי מוזיקה רבים. ברוס אדר (Bruce Eder) מאתר Allmusic כתב על האלבום: "זהו אלבום שניתן לשבת ולהאזין לו שלוש פעמים ברציפות, גם אלו שלא נמנים עם מעריצי דיפ פרפל... מדובר באחד מאלבומי הרוק המתקדם המרעננים ביותר אי פעם". מעריצים מחשיבים את האלבום כאחד הייחודיים והטובים ביותר שהקליטה הלהקה לאורך הקריירה שלה.
שער האלבום.
על שער האלבום, מופיע קטע מתוך ציורו של הירונימוס בוש, "גן התענוגות הארציים". (בו נשתלה תמונה של חברי הלהקה) חברת התקליטים נתקלה בקשיים עם הציור שכן הוא נתפס באופן שגוי בארצות הברית כאנטי־דתי, ובו אירועים לא מוסריים, ובכך נדחו התקליטים על ידי חנויות תקליטים רבות. הציור המקורי צויר בצבע אבל הוא מופיע בשחור-לבן על גבי העטיפה הסופית. זאת בגלל שגיאת הדפסה שקרתה בטעות בעת הדפסת הפריסה המקורית, הלהקה התלהבה מאיך שנראתה העטיפה בשחור-לבן, ובחרה לשמור עליה כך. קטע נוסף מאותו ציור של בוש (בצבע) שימש כעטיפת אלבום שנתיים קודם לכן על ידי הלהקה "Pearls Before Swine" באלבום הבכורה שלה, שנקרא "Nation Nation Underground".
אלברטו פוג'ימורי
אלברטו פוג'ימורי (בהגייה ספרדית פוחימורי; נולד ב-28 ביולי 1938) היה נשיא פרו בשנים 1990–2000.
ביוגרפיה.
פוג'ימורי נולד בפרו להורים שהיגרו מיפן. הוא היה מהנדס חקלאי וזמן מה כיהן כרקטור של אוניברסיטה. לקראת הבחירות בשנת 1990, על רקע תוהו ובוהו כלכלי בפרו, מכר את ביתו ומכוניתו והצטרף למירוץ הבחירות עם מצע כלכלי שמרני. עם התקרבות הבחירות, הוא הצליח לגבור בפופולריות מול מריו ורגס יוסה שהציג משנה כלכלית ת'אצריסטית, ובבחירות עצמן קיבל 1% פחות מיוסה ועלה עימו לסיבוב השני. בסיבוב השני גבר פוג'ימורי על יוסה ונבחר לנשיא פרו. פוג'ימורי הוביל הפרטה מסיבית של תעשיות שהיו בבעלות המדינה ונודע כמי שהביא יציבות כלכלית ושקט לפרו. בניגוד לקודמו בתפקיד הנשיא, הוא נלחם ביד קשה בארגון הגרילה והטרור המאואיסטי "הנתיב הזוהר", ששלט בחלקים נרחבים של פרו בעת שעלה לשלטון, והצליח להביסה ולהביא שקט לפרו. פוג'ימורי נבחר לכהונה שנייה בבחירות ב-1995. לקראת הבחירות באפריל 2000 דאג פו'ימורי לשנות את החוקה כדי שיוכל להתמודד בשלישית, וגבר על אלחנדרו טולדו יריבו העיקרי.
במהלך יולי - נובמבר 2000 התקיימו סדרת הפגנות ועימותים בלימה ובקונגרס הפרואני, בראשות אשתו של טולדו, אליאן קארפ הישראלית לשעבר, בהפגנות ברחובות, וטולדו עצמו בקונגרס הפרואני. פוג'ימורי הואשם על ידי בני הזוג טולדו - קארפ, בשחיתות ונדרש לוותר על כסאו. באוקטובר 2000 התפרסמה קלטות וידאו בה נראה יועצו של פוג'ימורי מנסה לשחד חבר קונגרס. בעקבות זאת, בנובמבר 2000 הסכים פוג'ימורי לקבוע בחירות חדשות לנשיאות פרו במאי 2001, בהן הוא התחייב שלא לרוץ. ויתור זה לא סיפק את האופוזיציה, אשר כעבור כמה ימים הדיחה אותו פורמלית מהנשיאות והוא נמלט ליפן, משם שלח את התפטרותו בפקס ומאוחר יותר הגיש רשמית את התפטרותו בשגרירות פרו בטוקיו.
בעת נסיעה לצ'ילה הוא נעצר והוחזק מ-7 בנובמבר 2005 עד 18 במאי 2006, אז שוחרר בתנאי שלא יעזוב את המדינה. ב-3 בינואר 2006 הגישה ממשלת פרו בקשה רשמית להסגרתו. פוג'ימורי הוסגר לבסוף בספטמבר 2007.
ב-11 בדצמבר 2007 הועמד לדין על אישום נפרד מהאישום לפגיעה בזכויות האדם, ונשפט ל-6 שנים.
ב-7 באפריל 2009 נידון ל-25 שנות מאסר לאחר שהורשע בפשעי מלחמה. הוא הורשע בכך שהקים יחידות חיסול צבאיות אשר בשני מקרים פתחו באש על אזרחים שהפגינו נגדו, ובכך גרמו למותם של לפחות 25 אנשים, בהם ילדים. בתחילת ינואר 2010 נדחה ערעורו.
פוג'ימורי נשפט בפרשת עיתוני הצ'יצ'ה. הפרשה עסקה בהסטת יותר מ-40 מיליון דולר מתקציב הביטחון של פרו כדי לשחד את בעלי העיתונים וכמה ערוצי טלוויזיה, בזמן הקמפיין לבחירתו מחדש של פוג'ימורי לנשיאות בסוף שנות ה-90. בתמורה, הגופים שירתו את פוג'ימורי. משפטו החל ב-2013 אבל מעורבים אחרים נשפטו הרבה קודם. ב-2005 הורשעו בפרשה 29 אנשים, ובהם ראש המשטרה החשאית לשעבר מונטסינוס, שר הביטחון לשעבר חוזה ויאנואבה רואסטה, והבעלים של שמונת הצהובונים שקיבלו את השוחד. בינואר 2015 השתכנעו שופטי בית המשפט הפלילי בלימה שפוג'ימורי אכן היה מעורב אישית במעילה ובקניית הסיקור, ודנו אותו לשמונה שנים בכלא. פוג'ימורי ערער על פסק הדין, ובאוגוסט 2016 ההרשעה בוטלה בבית המשפט העליון.
בתו הבכורה, קייקו פוג'ימורי (שמה נהגה בספרדית קייקו פוחימורי), היא מנהיגת מפלגת הכוח הפופולרי שהתמודדה לנשיאות פרו ב-2016 אך הפסידה למועמד מפלגת המרכז.
ב-24 בדצמבר 2017 (ערב חג המולד), חנן נשיא פרו, פדרו פבלו קוצ'ינסקי, את פוג'ימורי מסיבות הומניטריות והוא שוחרר לחופשי.
דלפט
דלפט (בהולנדית: Delft, ) היא עיר הולנדית השוכנת במחוז דרום הולנד בין העיר רוטרדם לעיר האג. העיר שוכנת על נהר הסכי (Schie).
היסטוריה.
העיר דלפט נוסדה בראשית המאה ה-11, ליד תעלה, לצד נהר גנטל. שמה נגזר מהמילה ההולנדית delven, אשר פרושה "לחפור". אחד האצילים בנה כאן את טירתו וסביבה התפתח ישוב אשר שימש כמרכז סחר אזורי. היישוב המשיך להתפתח וב -15באפריל 1264 וילם השני, רוזן הולנד, העניק לו מעמד של עיר. בשנת 1389 נחפרה בעיר תעלה דרך הנהר הקרוב ונבנה נמל אשר חיבר את דלפט לים הצפוני. התעשייה והמסחר פרחו ועד המאה ה-17 דלפט הייתה בין הערים החשובות במחוז שלה.
בשנת 1572 ויליאם לבית אורנג', שכונה וילם השתקן, קבע את מושבו בדלפט והוביל משם את המרד ההולנדי נגד השלטון הספרדי. בשנת 1581 מספר אזורים בהולנד השתחררו משליטתו של פיליפ השני, מלך ספרד ודלפט הפכה לבירת הולנד העצמאית. בשנת 1584 וילם השתקן נורה למוות על ידי מתנקש. מתחם הקבורה המשפחתי של משפחת אורנג', בברדה, היה עדיין תחת שליטת ספרד, ווילם השתקן נקבר בכנסייה החדשה בדלפט. כך החלה מסורת, לפיה בני משפחת המלוכה ההולנדית וקרוביהם נקברים באגף החדש של כנסייה זו.
הפיצוץ הגדול.
בתור אומה צעירה, אשר נלחמה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק במקרה של מצור ארוך. בהיותה עיר ראשית, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת אירוע כזה. היו מאוחסנים בה 30 טון אבק שרפה, בתוך מנזר נטוש. בשנת 1654, ב-12 באוקטובר, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן. ניצוץ הצית את אבק השרפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר . נהרגו מעל 100 תושבים, אלפים נפצעו וכרבע מבתי העיר נהרסו. בפיצוץ זה נהרג התלמיד המבטיח ביותר של רמברנט, וכמעט כל עבודותיו הושמדו.
אומנות.
בסוף המאה ה-16 דלפט הייתה מרכז חשוב של דפוס, אך עיקר פרסומה של העיר מקורו בפעילות האמנותית שהתקיימה בה. במאה ה-17 חי בעיר דלפט צייר הבארוק יאן ורמיר. ורמיר צייר ציורים רבים של נוף העיירה ושל חיי היום-יום בה, ביניהם "נוף העיר דלפט" המפורסם ו"נערה עם עגיל פנינה".
בנוסף, יוצרו בדלפט עבודות קרמיקה בצבעי כחול - לבן, הנקראות "הקרמיקה הכחולה של דלפט". היה זה סגנון חדש, אשר פותח על ידי אומני קרמיקה איטלקים, שהשתקעו בדלפט ויצרו כלים ואריחים לריצוף וחיפוי.
מדע.
דלפט נחשבת לערש המיקרוביולוגיה, בשל פעילותו של אנטוני ואן לוונהוק. הוא היה סוחר בדים, אך התמחה בליטוש עדשות. בעזרת העדשות הללו, שיפר את מיקרוסקופ האור והיה האדם הראשון בהיסטוריה שראה חיידקים. ואן לוונהוק המשיך במחקריו עד מותו, בגיל 90, בשנת 1723.
כלכלה.
במאה ה-17 דלפט חוותה שגשוג כלכלי בזכות חברת הודו המזרחית ההולנדית אשר מיקמה בנמל דלפט את משרדה הראשי. בנוסף, יצור ויצוא הקרמיקה של דלפט הוסיף עושר לעיר ולתושביה. עד הפיצוץ הגדול, דלפט הייתה גם מרכז מבשלות בירה והיו בה מאה כאלו.
הקהילה היהודית של דלפט.
בתחילת המאה ה-19 נרשמו בדלפט חמש משפחות יהודיות. בשנת 1821 הוקמה רשמית הקהילה היהודית בדלפט, בתחילה, בית באחת משכונות העיר שימש כמקום תפילה. ב-8 באוקטובר 1861 הונחה אבן היסוד לבניית בית הכנסת, על ידי המהנדס איש דלפט, ליאון וינקל, אשר היה גם יו"ר הקהילה היהודית של דלפט. ב-22 באוגוסט 1862 נחנך בית הכנסת על ידי הרב הראשי של האג, הרב ברשטין.
משנת 1840 היה לקהילה היהודית בית קברות משלה בוונדלסטראאט הנוכחי. חברה קדישא דאגה להלוויות, ובנוסף הייתה גם ועדת עניים. בית ספר יהודי קטן סיפק חינוך לילדים. החפצים הפולחניים וחלקו הפנימי של בית הכנסת היו באחזקתם של נשות הקהילה.
בקשה ראשונית לפירוק הקהילה היהודית של דלפט ב-1927 התבטלה. בתקופת הכיבוש הנאצי, רובם המכריע של יהודי דלפט גורשו ונרצחו. בית הכנסת השתמר מבחוץ, אולם כל הרכוש והציוד הפנימי נעלמו.
בשנת 1952 נמכר מבנה בית הכנסת לעיריית דלפט. עשר שנים לאחר מכן, הקהילה היהודית של דלפט הצטרפה רשמית לזו של האג. בית הקברות היהודי של דלפט מתוחזק כיום על ידי עיריית דלפט.