במהלך תקופת כהונתה הקצרה של ממשלת נורמן קירק מונה בוב טיזרד לתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הבריאות ומאוחר יותר, בממשלתו של ביל רולינג, הוא מונה לתפקיד שר האוצר וההגנה. מינויים אלו גרמו ללחץ למשפחת טיזרד עקב היעדרויותיו התכופות של בוב בנסיעות מעבר לים. קתרין ומשפחתה עברו לולינגטון והיא נסעה בקביעות לאוקלנד כדי לעסוק בענייני מועצת העיר.
בין השנים 1976 – 1985 כיכבה טיזרד בתוכנית האירוח הפופולרית "היפה והחיה" של רשת TVNZ, יחד עם סלווין טוגוד ושונה מקפרלן. מאוחר יותר היא ייחסה את הצלחתה בפוליטיקה לתוכנית זו.
ראש עיריית אוקלנד.
ב-1983 החליטה טיזרד להתמודד שוב על משרת ראש עיריית אוקלנד. בבחירות אלו היא נחלה הצלחה והביסה את ראש העיר המכהן, קולין ריי. טיזרד הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה. ב-1984 הוענק לה תואר "דיים" (צורת הנקבה של תואר האבירות סר). מאוחר יותר באותה שנה פרצו מהומות ברחוב קווין, רחובה הראשי של אוקלנד.
במהלך תקופת כהונתה פותח מרכז אאוטה הסמוך לכיכר אאוטה. היא גם נתנה את חסותה למבצע רחב היקף של גיוס שוטרים למשטרת העיר. ב-1986 נבחרה טיזרד מחדש ושוב ב-1989 בעקבות מיזוג רשויות מקומיות נרחב שבוצע בניו זילנד. ב-1990 אירחה אוקלנד את משחקי חבר העמים הבריטי, אירוע שטיזרד עמלה רבות כדי להבטיח שהוא יתקיים בעיר.
המושלת הכללית של ניו זילנד.
ב-1989 מינתה המלכה אליזבת השנייה את קתרין טיזרד לתפקיד המושלת הכללית של ניו זילנד, האישה הראשונה בתפקיד זה, בעצתו של ראש הממשלה ג'פרי פאלמר וב-13 בדצמבר 1990 היא הושבעה לתפקידה.
סגן ראש ממשלת ניו זילנד דאז, הלן קלארק ונשיאת מפלגת הלייבור של ניו זילנד, מרגרט וילסון, עשו מאמץ שבעת ציון יום השנה המאה להחלת זכות הבחירה לנשים בניו זילנד ב-1993, תכהן אישה בתפקיד המושלת הכללית. קתרין טיזרד יודעה על מינויה הממשמש ובא על ידי בעלה לשעבר, בוב טיזרד, שהיה חבר הממשלה באותה עת. טיזרד הייתה המושלת הכללית השלישית בכל חבר העמים הבריטי, לאחר אלמירה מיניטה גורדון, שמונתה בבליז ב-1981 ולאחר ז'אן סווה, שמונתה בקנדה ב-1984.
במהלך תקופת כהונתה, שמה טיזרד קץ לנוהג לקוד קידה בפני המושל הכללי, בהכריזה: "שום ניו זילנדי לא צריך להשתחוות בפני ניו זילנדי אחר". היא גם הורתה על הפסקת הנוהג שעל פיו חדלו אנשי צוות המעון הרשמי שלה מביצוע עבודות הניקיון כאשר היא נכנסה לחדר.
בעת כהונתה כמושלת הכללית היה חוק מסוים שלא מצא חן בעיניה כלל וכלל. היא התחבטה קשות ואז אמרה: "בסדר, אני אתן את ההסכמה המלכותית לחוק זה אך אחתום עליה בדיו שחור". בקבוק מיוחד של דיו שחור הובא אליה למטרה זו.
מחלוקות.
ערב משאל העם לשינוי שיטת הבחירות בניו זילנד ביוני 1993, גרמה טיזרד לשערורייה כאשר הציעה הצעה בלתי מתוכננת בהרצאה שנשאה על תפקידו של המושל הכללי במסגרת שיטת הבחירות היחסיות המשולבות (Mixed Member Proportional), בציינה שהמושל הכללי יעשה שימוש רב יותר בסמכויותיו הבלעדיות, מצב שיגרום לחוסר יציבות.
באופן אירוני, הבחירות הכלליות של 1993, האחרונות שהתקיימו בשיטה הרובנית, כמעט והסתיימו בתיקו, כאשר ליל הבחירות הסתיים בלי רוב לאף אחת משתי המפלגות הגדולות. טיזרד ביקשה מהמושל הכללי לשעבר, סר דייוויד ביטי להקים ועדה, יחד עם שלושה שופטים עליונים בדימוס, שתחליט על זהות ראש הממשלה. אף על פי כן, בסופו של דבר זכתה המפלגה הלאומית במושב נוסף ושבה לאחוז בהגה השלטון, כאשר סר פיטר טספר ממפלגת הלייבור הסכים לכהן כיושב ראש בית הנבחרים.
בראיון שנערך ב-1996 אמרה טיזרד שהיא לא יכלה להאמין בקיומן של "כמה מהעוולות של מערכת הבריאות" וגרמה לתדהמה מצדו של שר הבריאות.
פרישה.
עם סיום כהונתה של טיזרד אמר סר ג'פרי פאלמר, שהמליץ על מינויה לתפקיד: "היא הייתה אישה רבת עוצמה, בעלת נוכחות נשיאותית. היא הייתה חלק מתהליך התבגרותה של ניו זילנד".
ב-2004 הצהירה טיזרד שהיא תמכה בתנועה הרפובליקנית של ניו זילנד "באופן עקרוני" וכאשר היא כיהנה בתפקיד המושלת הכללית, היא דנה בנושא הרפובליקניזם עם המלכה: "היא די מלאת תקווה בסוגיה זו. היא תמיד אמרה שזו החלטה שניו זילנד חייבת לקבל ושתהא אשר תהא החלטת ניו זילנד, אנו כמובן נקבל אותה".
בדצמבר 2004 הצטרפה טיזרד לתנועה למען עריכת משאל עם על שינוי דגל ניו זילנד. היא אמרה: הדגל הנוכחי שלנו שירת היטב מדינה צעירה פוסט-קולוניאלית, הגיעה העת לשקול שינוי שישקף כראוי את הזהות המשתנה שלנו ואת הביטחון העצמי שלנו. הבה נמצא את הדרך שבה תחשוב המדינה על רעיון השינוי".
ב-2007 תמכה טיזרד בדיק הברד, ראש עיריית אוקלנד, בבחירתו מחדש לתפקיד. ב-29 באוקטובר אותה שנה היא מונתה לתפקיד הטקסי של קולונל הכבוד של רגימנט אוקלנד השלישי. בעקבות שינויים בחוק בשנת 2006 הוענקה לה הזכות לשאת את התואר "הנכבדת" (The Honourable) לכל ימי חייה, בזכות היותה המושלת הכללית לשעבר.
ב-2010 פרסמה טיזרד את זיכרונותיה. בדצמבר 2012 היא פתחה במערכה מתוקשרת לתמיכה במיסודם של נישואים חד-מיניים, יחד עם הזמרות הניו זילנדיות, אניקה מואה, בו רונגה והולי סמית ועם האלוף האולימפי בשחייה, דניון לואדר.
נפטרה ב-31 באוקטובר 2021.
ברוך שאמר (הלכות תפילין)
ברוך שאמר הוא ספר קדום העוסק בפרטי הלכות הכנת תפילין, החל מעיבוד הקלף וכלה בצורת הכתיבה. למעשה מדובר בשלושה ספרים מאת מחברים שונים שהתמזגו לספר אחד. הספר מצוטט על ידי פוסקים מאוחרים לו, והשפיע רבות על פסיקת ההלכה בתחום זה.
חלקי הספר.
למעשה הספר במהדורתו המקובלת הוא הרכבה של שלושה חיבורים שונים מאת שלושה מחברים, הנושא המשותף לספרים אלו גרם להעתקתם כחיבור אחד, וגם לבלבול רב בזהות המחבר. רבי יוסף קארו, בספרו בית יוסף מצטט מ"אלפא ביתא" ומכנה את מחברו בטעות "רבי יצחק ברוך שאמר": "שמצאתי קונדריס לחכם אחרון, שמו הרב ר' יצחק ברוך שאמר, מדבר בדרך ארוכה בצורת האותיות, וייטבו דבריו בעיני, ולכן ראיתי להעתיקו פה". טעות זו גרמה לבלבול רב ואף הביאה חכמים שונים למחשבה שיש שותף רביעי לספר זה.
הספרים הם:
תיקון תפילין.
הבסיס לחיבור זה הוא הספר 'תיקון תפילין' מאת רבי אברהם מזונשהיים, (אמצע המאה הראשונה לאלף הששי לבריאה, בסביבות 1400). הפרטים אודותיו מעטים. הוא מציין בספרו את שמות רבותיו: מהר"ם מרוטנבורג, וכן "הקדוש הרב החסיד רבינו זוסלן" ורבי מלכיאל מהגמוניא, דמות בלתי ידועה. רבי אברהם שעסק באופן מעשי ביצור תפילין וכתיבתם, כפי שהוא מכנה את עצמו "אומן התפילין", ורבי שמשון בן אליעזר מעיד על מומחיותו בשטח זה: "ראש לכל כותבי תפילין שהיו בדורו ואחריו לא קם כמוהו".
הרקע לכתיבת הספר הוא עזובה ששררה בשטח זה של הכנת תפילין, בהיעדר משנה סדורה על פרטי התהליך.
הגהות ברוך שאמר.
רבי שמשון בן אליעזר, (תחילת המאה השנייה לאלף הששי, בסביבות 1450) שהיה מכונה "ברוך שאמר" (על כינוי זה ראה להלן), הוסיף את הערותיו ל"תיקון תפילין": הגהת נוסח "תיקון תפילין", שהשתבש בכתבי היד, בתוספת הערות ומקורות. הערות אלו לא נחשבו על ידי מחברן לספר בפני עצמו, ולא קרא להן שם. חכמים שונים שציינו להערות אלו כינו אותן "הגהות ברוך שאמר", על שם כינויו האישי של המחבר, ובהדרגה כינוי זה דבק בספר כולו. ה"תיקון תפילין" התמזג עם הערות ה"ברוך שאמר" ומעתה הועתקו שניהם כאחד.
המחבר, רבי שמשון בן אליעזר, אינו ידוע ממקורות מקבילים, והפרטים עליו שאובים מדברים שכתב בחיבור זה. נולד בזקסן, ובילדותו הגיע לפראג. בהקדמתו הוא מספר על שם מה זכה לכינוי "ברוך שאמר": הוא התייתם בילדותו, בגיל שמונה, ונהג להשכים קום לבית הכנסת "ואמרתי ברוך שאמר בקול ערב שחנני ה' יתברך בו... ועל כן כינו לי שם: ברוך שאמר". הוא הדריך סופרי סת"ם במקומות רבים, ובמקרים מסוימים אף נאלץ להורות לסופר מסוים להפסיק לגמרי לכתוב. עלה לארץ ישראל.
אלפא ביתא.
ספר שלישי הוא "אלפא ביתא", מאת רבי יום טוב ליפמן מילהויזן (אמצע המאה השנייה לאלף הששי, במפנה המאות ה-14–15), הוא עוסק בפירוט בצורת האותיות וגם במשמעויותיהן על פי הקבלה. חלק מהדברים למד מפי רבי שמשון בן אליעזר עצמו. את ספרו "אלפא ביתא" כתב במשך שלושים ושלוש שנים.
רבי יום טוב היה דיין בפראג, וידוע כמחבר ספרים שונים ובהם "ספר הניצחון", ספר מרכזי בפולמוס היהודי-נוצרי ששימש את היהודים בוויכוחים אלו.
דפוסי הספר.
הספר נדפס לראשונה בדובנא תקנ"ו ושוב בשקלוב תקס"ד, בשתיהן בשיבושים קשים.
במהדורת יד הרב הרצוג (מכון התלמוד הישראלי), ירושלים תש"ל, ההדיר מנחם מנדל משי-זהב את הספר בדייקנות על פי כתבי יד, תוך הפרדה ברורה של חלקי הספר על פי מקורותיו, ובתוספת פירוש משלו בשם "מנחת סולת".
הספר יצא לאור בתוך "קובץ ספרי סת"ם", הכולל גם ספר נוסף מאת רבי יום טוב ליפמן, על טעמי התפילין, שכנראה נכתב במקורו כהשלמה ל"אלפא ביתא", וכן ספר 'כתרי אותיות תפילין' מאת רבי יהודה החסיד.
כצל ציפור
כצל ציפור הוא ספר שכתב יאיר אנסבכר ויצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר מתאר את השירות הצבאי מנקודת מבטו האישית של המחבר (בשנים 2002–2006) לאורך מסלול ההכשרה המפרך של יחידת מגלן, במהלכו הוא עובר אימונים, מסעות, ניווטים, הכשרות שונות וכן פעולות מבצעיות. אף על פי שלאורך רוב הספר אנסבכר מתאר את ההערצה שרחש לצה"ל. בחלק האחרון של הספר, העוסק במלחמת לבנון השנייה, מעיד אנסבכר על התפכחות מהירה מהחלום הצה"לי ועל שבר גדול בין שירותו הסדיר והכשרתו לבין המלחמה בלבנון ב-2006.
על הוצאת הספר.