ציוריה היו במיומנות גבוהה עד שהתבלבלו עם ציורי המקור של אביה. היא גם יצרה ציורים בעקבות אמנים אחרים. היא הציגה את עבודותיה במוזיאון של בוסטון החל משנת 1827 ולעיתים קרובות הציגה שם את עבודותיה בנוסף לעיר ניו יורק עד שנת 1870.
מלבד העתקת יצירות של אחרים, היא גם יצרה דיוקנאות וציורים משלה, אשר שיקפו את הסגנון האישי שלה. אומרים שהיא נמנה עם מיטב ציירי הדיוקנאות בהתבסס על התערוכה שלה באקדמיה לאמנויות. היא למדה ציור בניו יורק, ובשנת 1833 היא הציגה באקדמיה לאמנויות יפות של ניו יורק.
מלבד ההכנסה הכספית ממכירת ציורים, ג'יין סטיוארט הייתה גם מורה לאמנות.
היא ואביה שניהם עבדו על דיוקן של הקצין הימי אוליבר האזרד פרי. המוזיאון הצהיר כי "גילברט סטיוארט היה ידוע לשמצה בכך שהשאיר ציורים לא גמורים והשלים רק את הראש. בתו המוכשרת בת ה-16, ג'יין, סיימה את השמים, הגוף והמדים לאחר מות אביה." הציור שלה דיוקן של הקומודור אוליבר האזארד פרי היה שייך לאוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד עד 1980. הציור היה בין תשעה דיוקנאות של אנשי רוד איילנד בולטים שניתנו בשנת 1857 לאוניברסיטה.
כמה מציוריה המפורסמים הם - "ליידי מקבת" שנמנה עם אוסף מוזיאון מוריס, "בוקר, צהריים ולילה", ו"דיוקן הרשמי של צ'ארלס השני". (1876). דיוקנאות נוספים מתקופה זו כוללים את "אלישיה בויילון" באוסף המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון ואחת הדיוקנאות של ג'ורג' וושינגטון, הנמצא בהרווארד.
ג'יין סטיוארט כתבה שלושה מאמרים על אביה לכתב העת סקריבנר בין יוני 1876 ליולי 1877.
היא נאבקה כלכלית, אך המשיכה להופיע במהלך התקופה בניופורט במכירת ציורים של אביה או ציוריה שלה לעוברי אורח.
חיים אישיים.
גברים ונשים מכובדים התאספו סביבה בעיקר בעונת הקיץ. היא הייתה בולטת בחוגי הספרות, ושמה הטוב וכשרונותיה נישאו הרבה מעבר לגבולות ניו אינגלנד.
ג'יין סטיוארט נותרה לא נשואה לאורך כל חייה, אך הייתה שדכנית עבור אחרים. היא נודעה בשנינות והאישיות המרתקת שלה, כמו זו של אביה. אינטליגנטית ושובבה, היא נהנתה להתלבש בתחפושות ולהופיע בפומבי.
בשנת 1831 עברה המשפחה לניופורט, רוד איילנד, ואילו היא המשיכה להחזיק בסטודיו בבוסטון. בשלב זה היא תמכה באמה ובשלוש אחיותיה. אמה נפטרה בשנת 1847 בגיל 77.
באוגוסט 1858. רבים מציוריה נהרסו כאשר הסטודיו שלה נשרף. לאחר מכן הקימה סטודיו בבית משפחתה בניופורט, רוד איילנד. היא רכשה את הבית בניופורט בשנת 1863.
לאחר מחלה קצרה היא נפטרה ב־27 באפריל 1888.
היא קבורה בקבר המשפחתי בניופורט, רוד איילנד.
מורשת.
היא הצטיירה כציירת הדיוקנאות הראשונה של ניופורט, והוכנסה להיכל התהילה של מורשת רוד איילנד בשנת 2011. חלק מיצירותיה נמנות עם אוסף מוזיאון גילברט סטיוארט.
תערוכה של עבודותיה המקוריות ושל אביה נערכה במוזיאון גילברט סטיוארט בסאונסטאון, רוד איילנד ב־2016.
עבודותיה שנכללו בתערוכה כללו שני דיוקנאות שציירה של אביה, ודיוקנאות של ג'ורג' ומרתה וושינגטון.
אשלין ריי ווילסון
Short Hair
Short Hair (בעברית: שיער קצר) הוא המיני-אלבום הראשון של להקת בנות הקיי-פופ הקוריאנית AOA. המיני-אלבום יצא לאור ב-19 ביוני 2014, על ידי חברת התקליטים FNC אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצאו שני הסינגלים: "Short Hair" ו-"".
המיני-אלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים של קוריאה הדרומית.
רקע.
ב-19 ביוני 2014, יום צאתו של המיני-אלבום, יצא מתוכו שיר הנושא שלו והסינגל הראשון והיחיד מתוכו "Short Hair". השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים הדיגיטליים של קוריאה הדרומית, תוך שהגיע למקום הרביעי במצעד השירים החמים של המדינה. השיר נמכר בלמעלה מ-1,208,358 עותקים במדינה.
המיני-אלבום נמכר בלמעלה מ-19,683 עותקים בקוריאה הדרומית, ו-625 עותקים ביפן.
Like a Cat
Like a Cat (בעברית: כמו חתולה) הוא המיני-אלבום השני של להקת בנות הקיי-פופ הקוריאנית AOA. המיני-אלבום יצא לאור ב-11 בנובמבר 2014, על ידי חברת התקליטים FNC אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל היחיד "Like a Cat".
המיני-אלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים של קוריאה הדרומית.
רקע.
ב-11 בנובמבר 2014, יום צאתו של המיני-אלבום, יצא מתוכו שיר הנושא שלו והסינגל הראשון והיחיד מתוכו "Like a Cat". השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים הדיגיטליים של קוריאה הדרומית, תוך שהגיע למקום השביעי במצעד שירי העולם של בילבורד. השיר נמכר בלמעלה מ-1,248,564 עותקים במדינה.
המיני-אלבום נמכר בלמעלה מ-29,588 עותקים בקוריאה הדרומית, ו-816 עותקים ביפן.
One (רצף הופעות)
One הוא רצף הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר התקיים בביתן 1 בגני התערוכה בתל אביב במשך כחודש. המופע עלה ב-6 ביולי 2006 והסתיים ב-9 באוגוסט 2006, כלל 30 הופעות ובסך הכל צפו בו כ-100,000 אנשים.
רקע.
ב-30 באפריל 2006 התקיימה מסיבת עיתונאים ובה נודע על המופע "One". המופע היה ראשון מסוגו בארץ, חסר תקדים בהפקתו ובקנה מידה בינלאומי, בהשראת מופעי הענק בלאס וגאס. הושקעו בו כעשרים מיליון שקלים והוא כלל במות מתרוממות, במה משוכללת הכוללת מסכי ערפל, מסכי מים, מנופי נשיאה, אימאג'ים תלת ממדיים, קרני לייזר, להביורי אש, במות משופעות, 40 רקדנים, אקרובטים ושחקנים. המופע בוים על ידי חנוך רוזן ונוהל מוזיקלית על ידי רמי קלינשטיין.
ביקורות.
המופע זכה לביקורת מעורבות. מרב יודילוביץ' ביקרה באופן חיובי את המופע: "גם אם מדובר במופע מגלומני שמכוון גבוה בהרבה מעל לתוצאה הסופית - ריטה בהחלט מספקת את הסחורה. היא נראית מצוין, נשמעת הכי טוב מזה שנים, ובניגוד למופע האחרון שלה, שהיה אם תרצו הכנה לנוכחי, הכוריאוגרפיה שנתפרה למידותיה מבליטה את יכולותיה ולא מרגישה מאולצת או מגוחכת. One הוא קודם כל הפנינג בימתי – גדול יותר, עשיר יותר ורוחש בהפתעות למכביר. במידה רבה זו גרסה מנופחת של מופעי Wow, אותם רוקח במאי המופע, חנוך רוזן, מזה שש שנים ברשת מלונות ישרוטל באילת. גם כאן בנה רוזן, בשיתוף עם הצוות הטכני שכולל את אנשי הווידאו ארט, התפאורה והתאורה הטובים בארץ, תמונות אסתטיות שתפורות זה לזו בקטעי מעבר...One הוא ללא ספק אחד המופעים המורכבים ביותר מבחינה טכנית שנראו בישראל. אולי בשל כך נדמה כי החזרה למקום הבטוח והמוכר לריטה מלווה בהקלה, והדבר בא לידי ביטוי בהופעה משוחררת מעכבות...הערב הזה הוא חיזיון מקומי מהנה שכולו ריטה. וריטה יש רק אחת".
לעומתה איתי שטרן ביקר באופן שלילי את המופע: "הופעות האקרובטיקה שאמורות לכסות על זמן החלפת התפאורה והתלבושות, אולי מרשימות את הקהל אבל הן הופכות את "וואן" ממופע מוזיקלי לשואו. הצגת תכלית של יכולות פיזיות. הנפש, זו שריטה הציגה בעבר באופן כה חשוף, נעלמה כלא הייתה. גם כשכבר מגיעים לשיאו של הערב, וריטה עולה לבדה אל הבמה בשמלת נשף לבנה לשיר את "הכניסיני", הקסם פג תוך דקות ספורות כשחוזרים אל תחומי הפירוטכניקה. שלא תבינו אותי לא נכון, לשמוע את ריטה מבצעת את "הכניסיני" בלייב היה אחד מהרגעים היותר מרגשים בחודש האחרון, מדובר בחוויה באמת בלתי נשכחת. זה פשוט הקרקס שהגיע קצת לאחר מכן, פשוט חירב את הכל".
הצלחה.
על המופע זכתה ריטה בתואר "אשת השנה בבמה" ב"טקס אנשי השנה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
ההופעה יצאה לאור בשלושה פורמטים:
רשימת השירים.
זוהי רשימה חלקית של השירים שבוצעו בהופעה:
דאגלס מארי
דַאגְלָס מָארִי (באנגלית: Douglas Murray; נולד ב-16 ביולי 1979) הוא עיתונאי וסופר בריטי, שספריו הביקורתיים בנוגע למגמות בחברה בת ימינו הפכו לרבי מכר.
ביוגרפיה.
מארי נולד בלונדון לאם אנגליה ואב סקוטי. מארי בוגר הפנימייה המפורסמת איטון, וקיבל תואר באנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
כתביו.
בעודו סטודנט, בשנת 2000, זכה בפרס למדא לספרות בתחום הספרות הלהט"בית, עבור ביוגרפיה שכתב על המשורר אלפרד דאגלס. זמן קצר לאחר מכן כתב מחזה בשם "Nightfall" ("שקיעת השמש") על הדיפלומט השוודי חסיד אומות העולם, ראול ולנברג.
ב-2006 יצא לאור ספרו "Neoconservatism: Why We Need It" אשר מהווה סנגוריה על הלך רוח פוליטי שתדמיתו ניזוקה בעקבות מלחמת עיראק.
ב-2017 יצא לאור רב המכר הראשון של מארי, המוות המוזר של אירופה (תורגם לעברית שנתיים לאחר מכן) בו טוען מארי כי אירופה מאבדת מאופייה הייחודי ההיסטורי עקב הגירה רבת ממדים ומכיוון שהיא מאבדת את ביטחונה העצמי.
ב-2019 יצא לאור ספרו , אף הוא רב מכר, שתורגם לעברית ויצא בהוצאת שיבולת ב־2021. הספר מבקר את פוליטיקת הזהויות, את תאוריות ההצטלבויות ואת האינקלוסיביות, בעיקר בתחומי הלהט"ב, בדגש על טרנסג'נדרים, המגדר והגזע.
בפרק העוסק בהומוסקסואליות מבחין מארי בין הכרה בה כעניין מולד ("חומרה" במושגיו) לעומת עניין נרכש (תוכנה), הכרה שעזרה למאבק ההומוסקסואלים לשוויון. מארי מונה קונפליקטים בתוך קהילת הלהט"ב. לדבריו, להומואים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי הביסקסואלים, וגם בקרב ההומואים עצמם יש הבחנה בין השואפים לחיי משפחה, לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי. מארי מתנגד לטיפולי המרה בכפייה, ולצד זאת מבקר את הביקורת החברתית על המעוניינים לעבור טיפולי המרה מרצון, עקב נטייתם המינית.