בשנת 1840 עבר סטארק לווינדזור, שם התגורר עשר שנים. בתקופה זו בחייו צייר תמונות רבות של הנוף לאורך התמזה ובפארק הגדול של וינדזור, והפיק תמונות של עצים שחשפו את הבנתו הבוטנית.
חיי משפחה ושנים אחרונות.
ב־7 ביולי 1821 נישא לאליזבת יונגון דינמור מקינגס לין. בשנת 1830 עבר ללונדון והתגורר בצ'לסי. אליזבת סטארק נפטרה בשנת 1834, שלוש שנים לאחר לידת בנם, ארתור ג'יימס סטארק. הוא חזר ללונדון בשנת 1849 כדי לקדם את השכלתו האמנותית של בנו והתגורר בקמדן טאון.
ג'יימס סטארק נפטר במרץ 1859. גופתו נקברה בחלקת הקבורה המשפחתית בבית העלמין רוזרי, נוריץ'.
התפתחות כאמן.
סטארק עבד בעיקר בצבעי שמן, אף שצייר גם צבעי מים, והפיק רישומים בעפרון וגיר. בתחילה הוא עקב אחר מורו ג'ון קרום בהפקת עבודות עם אפורים רכים, בסגנון דומה לזה של "הטחנות החדשות" (1815 בערך). הצלחתו החשובה הראשונה התרחשה באותה השנה, כאשר הציג את "רחצת בוקר". הציור שלו "מבט לעבר גשר ווסטמינסטר" (1818), הנמצא כעת במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן שבקונטיקט, מספק אינדיקציה לטכניקה הראשונית של סטארק, אותה תיאר אנדרו המינגוויי כ"סגנון רחב למדי בהשוואה לזה של עמיתיו".
ציוריו המוקדמים של סטארק תארו נופים מסוגננים, המתארים בדרך כלל חורש. בשנת 1825 דיווח המגזין "לונדון" כי נושאיו של סטארק אינם חסרי התפתחות, והוא נטה לצייר בסגנון הציירים ההולנדים מהמאה השבע עשרה כמו מיינדרט הובמה. באמצע 1830, סטארק התרחק מהשפעת ההולנדים.
לא כל מבקריו היו מרוצים: "כרוניקל נורפוק" כתב בשנת 1829 על התרחקותו של סטארק מתאר סצנות אחידות ועבר לשימוש רב יותר בצבעים בהירים ואפקטים מבריקים יותר. על פי המינגוויי, עבודתו בתקופה זו בקריירה האמנותית הצליחה יותר. הרישומים הרבים שהפיק של האזור הכפרי בנורפוק העניקו ליצירותיו רעננות שחסרה בעבר, ומשכה יותר את המבקרים. הציור "קרומר", שהוצג במוסד הבריטי בשנת 1837, הוא דוגמה טובה ליצירה מסוג זה, שמראה את השפעתם של חברו ויליאם קולינס ואמן מנוריץ' ג'ון ת'ירטל.
כמו ציירים רבים מבית הספר נוריץ', סטארק ייצר תחריטים משלו, אך אלה לא הוצגו. מכיוון שבדרך כלל חסר להם תיאור, בהווה קשה לזהות אותם. המאמר על סטארק בשנת 1911 באנציקלופדיה בריטניקה ציין כי "עבודותיו מקסימות דווקא בשל האמת העדינה שלהם".
תערוכות ופרסומים.
ג'יימס סטארק הציג ציורים באגודת האמנים נוריץ', שנחנכה בשנת 1803 וקיימה תערוכות שנתיות כמעט ברציפות עד שנת 1833. שם סטארק הציג 105 יצירות, מתוכן שבעים ושלוש היו נופים וארבע היו נופים ימיים.
במהלך הקריירה שלו היו לו פטרונים עשירים רבים והוא נחשב בלונדון כאמן פרובינציאלי מצליח. העיתונות של נורפוק העניקה לו שבחים באופן עקבי. בשנת 1817, כשהוא רק בן עשרים ושלושה, הוא וחברו ג'ון ברני קרום זכו לשבחים במרקורי של נוריץ' "על צעדיהם הגדולים והמהירים". בנוסף לתערוכות שהוצגו בלונדון ובנוריץ', הציג סטארק את ציוריו בתערוכות רחוקות כמו גלאזגו, אדינבורו ודבלין.
Z39.50
Z39.50 הוא תקן בינלאומי של פרוטוקול תקשורת שרת-לקוח, לשכבת היישום המשמש לחיפוש ואחזור מידע ממסד נתונים מעל רשת תקשורת ב TCP/IP. הוא מכוסה על ידי תקן ANSI/NISO Z39.50, ותקן ISO 23950. המתחזק הרשמי של התקן היא הסוכנות האמריקאית "ספריית הקונגרס".
Z39.50 נמצא בשימוש נרחב בספריות גדולות מקוונות, לעיתים קרובות מוטמע במערכות ספרייה משולבות ותוכנות של ניהול רשומות ביבליוגרפיות. חיפושים בין-ספרייתיים הם לעיתים קרובות מיושמים עם שאילתות המבוססות Z39.50.
עבודה על פרוטוקול Z39.50 החלה בשנות ה-1970, ועודכנה עם גרסאות ב-1988, 1992, 1995 ו-2003. שפת השאילתות הנפוצה CQL (ראשי תיבות של: Contextual Query Language, נקראה בעבר Common Query Language) מבוססת על הסמנטיקה של Z39.50.
ניהול חומת האש.
Z39.50 משתמש בפורט IP הרשום 210 (מתוך רשימת ה Well known ports). בפועל רוב השרתים אמנם משתמשים בפורט 210, אך, יש גם עשרות פורטים אחרים בשימוש ברחבי העולם על ידי Z39.50 (למשל 2100, 2200, 2210, 2213, 3520, או במקרה אחד, יציאות 2101 ומעלה עבור בסיסי נתונים שונים).
ISO 23950
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד'
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' (באנגלית: Castles and Town Walls of King Edward in Gwynedd) הם אתר מורשת עולמית שהוגדר על ידי אונסק"ו וממוקם בגוויניד', ויילס. האזור כולל את הטירות בומריס והרלך, וכן הטירות והחומות קרנארבון וקונווי. אונסק"ו רואה את אתרים אלו כ"דוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות צבאית של סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14 באירופה".
את הביצורים הללו בנה אדוארד הראשון, מלך אנגליה לאחר פלישתו לצפון וויילס בשנת 1282. אדוארד הביס את הנסיכים הוולשים המקומיים והחל להשתלט על האזור וליישב אותו. הוא יצר עיירות מבוצרות חדשות, המוגנות על ידי טירות, בהן יכלו מהגרים אנגלים להתיישב ולנהל את השטחים. הפרויקט היה יקר מאוד ומתח את המשאבים המלכותיים עד קצה הגבול. בשנת 1294 התרחשו מרידות וולשיות בהנהגתו של מדוג אפ לוולין. טירות קונווי והרלך היו מוכנות ושרדו את המרד, אך קרנארבון, שהעבודה עליו הושלמה רק חלקית, הותקף וננזק. לאחר מכן, חידש אדוארד את תוכנית הבנייה והורה על תחילת העבודה בבומריס. אולם מלחמותיו של אדוארד בסקוטלנד החלו לדרוש מימון מלכותי, ובמהרה הואטה העבודה בשנית. עבודות הבנייה על כל הביצורים הופסקו עד 1330, מבלי שקרנארבון ובומריס הושלמו לחלוטין.
הביצורים מילאו חלק חשוב בסכסוכים בצפון ויילס במאות הקרובות. הם היו מעורבים בעלייתו של גלינדור בראשית המאה ה-15 ובמלחמות השושנים בסוף אותה המאה. על אף הירידה במשמעותיות הצבאית בעקבות שושלת טיודור שישבה בכס המלוכה החל משנת 1485, הטירות עמדו לשירות במהלך מלחמת האזרחים האנגלית במאה ה-17. בעקבות המלחמה הורה הפרלמנט על הקטנה, או השמדה מכוונת של חלקים מקונווי והרלך, אך החשש מפלישה פרו-רויאליסטית מסקוטלנד הבטיח כי קרנארבון ובומריס יישארו על כנם. הם הפכו לפופולריים בקרב אמנים מבקרים בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ומספר המבקרים גדל ככל שהגישה לאזור השתפרה בתקופה הוויקטוריאנית. המדינה הבריטית השקיעה רבות בטירות ובחומות במהלך המאה ה-20, ושחזרה רבות מתכונותיהם מימי הביניים. בשנת 1986 הוכרזו האתרים כאתר מורשת עולמית, כדוגמאות מצטיינות לביצורים וארכיטקטורה צבאית שנבנו במאה ה-13, וכעת הם מופעלים כאטרקציות תיירותיות על ידי סוכנות המורשת הוולשית Cadw.
במשך רוב המאה ה-20, הטירות והחומות נחשבו בעיקר כמבנים הקיימים לצורכים צבאיים. השימוש הרב במצודות קונצנטריות, ברביקנים ובתי שערים הובילו את הארכאולוג ד. ג. קת'קארט קינג לתאר אותם כ-"זניט בניית הטירות האנגלית", והאדריכל סידני טוי העריך אותן כ-"כמה מהטירות החזקות ביותר בכל תקופה או מדינה". בסוף המאה ה-20, ובמאה וה-21, הדגישו היסטוריונים רבים כדוגמת מייקל פרסטוויץ' ואביגיל ווית'לי את תפקידי האתרים כארמונות וסמלים של הכוח המלכותי. מיקומם של טירות כמו קרנארבון וקונווי נבחרו על פי חשיבותם הפוליטית וכן על תפקידיהם הצבאיים, ונבנו על גבי אתרים השייכים לנסיכים הוולשים. הטירות הכילו דירות וגינות מפוארות, מתוך כוונה לתמוך בפאר חצרות המלכות גדולות. בטירת וחומת קרנארבון שולבו עבודות אבנים יקרות, שנועדו ככל הנראה לחזק את יוקרתו האישית של אדוארד. תפקידו המדויק של האדריכל המלכותי ג'יימס מסנט ג'ורג' בפרויקט הבנייה עדיין לא ברור לגמרי ומהווה נושא לוויכוח עבור אקדמאים. עם זאת, המקורות העיקריים מצביעים על כך שהוא מילא תפקיד מפתח, ותיאר אותו כ"מגיסטרו ג'ייקובו דה סנטו ג'ורג'יו, מגיסטרו אופרציונום רגיס בוואליה" (Magistro Jacobo de sancto Georgio, Magistro operacionum Regis in Wallia) או "מאסטר ג'יימס מסנט ג'ורג', מאסטר עבודות המלך בוויילס" (Master James of Saint George, Master of the King’s Works in Wales).
היסטוריה.
המאות ה-13–14.
רקע כללי.
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' נבנו כתוצאה ממלחמות השליטה על ויילס בסוף המאה ה-13. מלכי אנגליה והנסיכים הוולשים נאבקו על השליטה באזור מאז שנות ה-70 של המאה ה-11, כשהאצילים והמתיישבים הנורמנים והאנגלים הרחיבו אט אט את שטחיהם לאורך כמה מאות שנים. אולם בשנות ה-60 של המאה ה-13, המנהיג הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' ניצל את מלחמת האזרחים בין הנרי השלישי לברוני המורדים באנגליה כדי להפוך למעצמה הדומיננטית, והוכר רשמית כנסיך ויילס על פי חוזה מונטגומרי.
אדוארד הראשון הפך למלך אנגליה בשנת 1272. אדוארד היה בעל ניסיון רב בלחימה ובמצורים, לאחר שלחם בוויילס בשנת 1257, הוביל במשך שישה חודשים את המצור על טירת קנילוורת' בשנת 1266 והצטרף למסע הצלב לצפון אפריקה בשנת 1270. אדוארד ראה ביצורים אירופיים רבים, בהם עיצוב ובניית הטירה והחומה המתוכננות באיגוס-מורטס, גארד, אוקסיטניה, דרום צרפת. בתפיסת כס המלוכה, אחת הפעולות הראשונות של אדוארד הייתה שיפוץ והארכת המבצר המלכותי של מצודת לונדון. אדוארד היה אחראי גם על בניית רצף של עיירות מתוכננות, בדרך כלל מוקפות חומה, המכונות בסיטיידים (basitades) ברחבי גסקוניה כחלק מהניסיון לחזק את סמכותו באזור. אדוארד אף אישר להקים ערים חדשות ברחבי אנגליה.