איסור אכילה ושתייה הוא האיסור היחיד המפורש בתורה מבין חמשת העינויים האסורים ביום הכיפורים, ומקורו במספר פסוקים בתורה, רובם בספר ויקרא: , וכן: , . ואחד בספר במדבר: .
עונש המפר את התענית.
המפר את התענית ואוכל או שותה ביום הכיפורים במזיד, מלבד שעבר על לאו מהתורה, נענש בעונש כרת, שנאמר: . אמנם חובת צום תשעה באב היא מתוקף תקנת הנביאים, ולאחר חורבן בית המקדש השני מתוקף תקנת חכמים, ועל כן המפר אותו, על אף שעבר באיסור, אינו נענש בכרת.
שיעור האכילה המחייב בכרת.
האוכל במזיד כשיעור כותבת הגסה (תמר גדול), או שותה כ'מלא לוגמיו' בשיעור זמן של כדי אכילת פרס, חייב כרת. ואם עשה כך בשוגג, חייב להביא קרבן חטאת. שיעורים אלה הם מסורת מהלכה למשה מסיני, שכמות כזו מיישבת את הדעת מעט.
אמנם גם האוכל או שותה פחות משיעור זה, אפילו אכילה או שתייה מועטת ביותר או שאכל במשך יותר מכדי אכילת פרס, אף שאינו נענש בכרת עבר באיסור תורה, שכן חצי שיעור אסור מן התורה.
חולה שיש בו סכנה.
כמו רוב מצוות התורה (למעט שלוש העברות החמורות), גם צום יום הכיפורים נדחה מפני סכנת נפשות. לפיכך, כל אדם שנשקפת סכנה כלשהי לחייו בעקבות הצום, מחויב לאכול או לשתות ביום הכיפורים לפי הצורך ההכרחי בלבד ולא יותר מכך. הקביעה אם נשקפת סכנה לחייו או לא, נקבעת על ידי רופא שמצד אחד בקי בתחום המחלה שממנה סובל החולה, ומאידך מבין את חשיבות ותוקף חובת הצום ביום הכיפורים, ואף אם הוא נכרי ועונה להגדרה זו - רשאי לקבוע אם על החולה לצום או לא.
האוכל פחות מנפח של ככותבת הגסה (תמר גדול) תוך שיעור זמן של אכילת פרס, וכן השותה משקה פחות מנפח של 'מלא לוגמיו', אף שעבר באיסור תורה, היות שגם חצי שיעור אסור מן התורה להלכה, מכל מקום, אינו נענש באיסור כרת. לפיכך, ההלכה היא שמי שנצרך לאכול או לשתות ביום הכיפורים מפני סכנת נפשות, במידת האפשר עליו לעשות כן לשיעורים, כלומר פחות משיעור שעליו מתחייב בכרת האוכל ושותה ללא סכנה, על פי הכלל הקל הקל תחילה.
יולדת.
אשה יולדת נחשבת לחולה שיש בו סכנה מעת שהחלו לה צירי לידה, או לאחר הגעה למצב שבו מחללים שבת כדי להביאה לבית חולים, ועד כעבור שלוש יממות (72 שעות) מעת הלידה. ולכן מותר לה לאכול ולשתות. ביום הכיפורים במידת האפשר תאכל לשיעורים, ובתשעה באב תאכל כרגיל. בין שלוש יממות מהלידה ועד שבעה ימים מהלידה - אם ברור לה ולרופאים שאין סכנה אם תצום - חייבת לצום. ואם יש ספק כלשהו שמא היא עלולה לבוא לידי סכנה - אסור לה לצום.
ביחס לצום תשעה באב, עד שלושים יום מהלידה היולדת נחשבת לחולה שאין בו סכנה, ופטורה מהצום.
חולה שאין בו סכנה.
מאחר שמצוות צום יום הכיפורים היא מהתורה, חולה שלא נשקפת כל סכנה לחייו בעקבות הצום, מחויב לצום ביום זה. לעומת זאת, צום תשעה באב הוא תקנת חכמים, וחכמים לא החילו את תקנתם על חולה. לפיכך, אדם שמחמת מחלה או פציעה נאלץ לשכב על מיטתו, פטור מצום תשעה באב, ואינו צריך להשתדל לאכול לשיעורים, אלא יכול לאכול כרגיל.
מעוברות ומניקות.
בשונה מארבעת הצומות הקלים, בצום יום הכיפורים ותשעה באב גם נשים מעוברות (הרות) ומיניקות חייבות. אמנם מכיוון שצום יום הכיפורים מהתורה, וצום תשעה באב מדברי חכמים, קיים הבדל ביניהם ביחס לאשה הרה, שביום הכיפורים אף אם תחוש ברע בעקבות תופעות לווי של ההריון, המתעצמות מחמת הצום, כל שלא נשקפת סכנה לחייה על פי אומדן רופא, אסור לה לשבור את הצום. אך בתשעה באב, אשה במצב כזה מוגדרת כחולה, ועל כן רשאית לאכול ולשתות.
רחיצה.
הרחיצה האסורה ביום הכיפורים היא רחיצה שנועדה לשם תענוג, ולא לשם מניעת צער. לכן כאשר הידיים או אבר אחר בגוף התלכלכך - מותר לשוטפו במים כדי להסיר את הלכלוך. וכן מי שהזיע מאוד עד שהדבר מסב לו צער וסבל, רשאי לשטוף את מקום הזיעה. אך רחיצה של תענוג אסורה בין במים חמים ובין במים קרים.
מן הדין מי שאין דעתו מיושבת עליו עד שישטוף פניו בבוקר, רשאי לעשות כן. אולם הרמ"א כתב שנהגו להחמיר בזה. אמנם יש אומרים שגם בני אשכנז רשאים להקל בזה, ושעל המחמיר תבוא ברכה.
רחיצה של מצווה.
רחיצה לצורך מצווה אינה נחשבת לרחיצה של תענוג, הואיל ואין מטרתה לשם תענוג אלא לשם מצווה. לפיכך הכהנים נוטלים את ידיהם לפני ברכת כהנים. וכן מותר ליטול ידיים לאחר הקימה בבוקר, אלא שהואיל ומן הדין די בנטילת האצבעות בלבד, אין נוטלים בנטילה זו את כל כף היד אלא רק את האצבעות.
אדם שנטמא בטומאת קרי, אינו רשאי לטבול ביום הכיפורים אף אם הוא מקפיד בכך במשך כל השנה, הואיל וטבילה זו היא מנהג חסידות ולא מצווה.
סיכה.
בנוסף לאיסור רחיצת הגוף במים לשם תענוג, נאסרה גם סיכת הגוף בשמן או חומר סיכה אחר לשם תענוג. ואסור לסוך אפילו אצבע אחת לשם תענוג.
סיכה למניעת צער.
בתלמוד הבבלי מבואר שהסובל מגירוד בעורו, רשאי לסוך אותו בשמן נוזלי. ונחלקו האחרונים האם רק סיכה של תענוג אסורה, אך סיכה למניעת צער מותרת, בדומה לרחיצה. או שגם סיכה שאינה לשם תענוג אסורה, הואיל וההנאה מן הסיכה מרובה וגם כשאדם סך לשם מטרה אחרת יש לו הנאה מרובה מהסיכה, ורק למטרה רפואית התירו לסוך, כך דעת רוב האחרונים.
שימוש בסבון נוזלי מותר, הואיל ואין בו שמן הנספג בגוף, ובנוסף לכך הוא לא נועד לשם תענוג אלא להסרת ריח רע או לכלוך.
נעילת הסנדל.
איסור 'נעילת הסנדל' כולל נעילת סנדלים או נעליים. המוסכם על כל הדעות בראשונים הוא שמנעל העשוי מעור אסור ללבישה ביום הכיפורים. אך נחלקו על מנעל קשה מעץ, האם נעילתו נחשבת לתענוג שאסור, ורק מנעל משעם או גומי, שבהליכה בו מרגישים את קושי הקרקע, מותר, או שכיוון שמנעל מעץ הוא קשה, אין נעילתו נועדה בעיקר למניעת צער ההליכה ברגליים יחפות, ולכן היא מותרת. כדעה האחרונה נפסק להלכה בשולחן ערוך וברוב ספרי האחרונים.
גדר האיסור כיום.
יש אומרים שגם בימינו מותר ללכת במנעל שאינו מעור ביום הכיפורים, כפי שנפסק להלכה בשולחן ערוך. ולדעת רבים, הסיבה שנפסקה ההלכה שרק מנעל מעור אסור בנעילה ביום הכיפורים היא משום שכל שאר המנעלים היו נחשבים למנעלים מאולתרים ובלתי נוחים, שנועדו כדי לתת מענה חילופי לנעל מעור שהייתה פריט לבוש יקר בימים עברו. אולם כיום, שישנם מנעלים איכותיים לא פחות ממנעלי עור, מחומרים אחרים, הרי שאיסור נעילת הסנדל קיים לגביהם כמו לגבי מנעלי עור. ויש אומרים שמעיקר הדין הדבר מותר, אך ראוי להחמיר בזה.
נעילה לשם מניעת צער או סכנה.
כשם שהתירו חכמים רחיצה וסיכה שמטרתן למנוע צער ולא לשם תענוג, כך התירו נעילת הסנדל שמטרתה מניעת צער או סכנה. לפיכך, אדם שהוא חולה, וכן אשה יולדת, שההליכה ברגליים יחפות או במנעל שמרגישים בו את הקרקע מסבה להם צער, רשאים לנעול מנעל רגיל. וכן אדם שהולך במקום שחיות רעות כנחש ועקרב עלולים לעוקצו, רשאי לנעול מנעל שימנע את אפשרות העקיצה. וכך הדין גם ביחס לאדם שהולך במקום שרגליו עלולות להתלכלך בבוץ באם לא ינעל נעליים.
תשמיש המיטה.
משמעות איסור תשמיש המיטה הוא איסור קיום יחסי אישות בכל משך צום יום הכיפורים. וכדי שלא יבואו להיכשל בדבר, קבעו חכמים שינהגו בני הזוג ביום הכיפורים את דיני ההרחקה הנוהגים בעת שהאשה נדה: לא ייגעו זה בזה, לא יישנו באותה המיטה, ולא יושיטו דברים זה לזה במישרין. לדעת רוב הפוסקים גם הרחקות אלו נוהגות בכל היממה של צום יום הכיפורים, אמנם דעת הט"ז היא שאיסור הנגיעה (שאינה של חיבה) וההושטה הוא רק בלילה, שאז הוא עיקר חשש המכשול.
תוקף ארבעת העינויים.
נחלקו הראשונים האם ארבעת העינויים הנוספים על איסור האכילה והשתייה תוקפם מהתורה או מדברי חכמים. מפשט הגמרא בתלמוד הבבלי משמע שארבעת העינויים נלמדו מדרשת חכמים בפסוקים, ותוקפם מהתורה. וכך נקטו מספר ראשונים. מנגד, רוב הראשונים סוברים שתוקפם של ארבעת העינויים מדברי חכמים, ודרשת הפסוקים היא אסמכתא בלבד.
טורו איוואטאני
טורו איוואטאני (ביפנית 岩谷 徹, 25 בינואר 1955) הוא מפתח משחקי וידאו יפני, המציא את משחק הפאקמן בשנת 1980.
ביוגרפיה.
איוואטאני נולד במחוז מגורו בטוקיו יפן. הוא אוטודידקט ומעולם לא עבר הכשרה או קורסים בתכנות, עיצוב או גרפיקה. מחברות הלימוד שלו מימי בית הספר מלאות באיורי מאנגה אותם צייר, חלקם נקלטו לתוך המשחקים שיצר.
קריירה.
הוא החל לעבוד עבור חברת משחקי המחשב נמקו בשנת 1977. בחברה זו הוא החל את דרכו בעולם משחקי הווידאו, וכן הגה את הרעיון למשחק בשם "פאקו-מן". בשנת 1980, לאחר עזרה מצוות קטן של מתכנת ואיש אפקטים קוליים, שיגאו פונקי וטושיו קאי בהתאמה, המשחק ראה אור. המשחק הופץ לראשונה ביפן ב-22 במאי 1980 וזכה להצלחה עצומה. חברת מידווי האמריקאית התרשמה מהצלחת המשחק, רכשה את זכויות ההפצה והחלה לשווק אותו בארצות הברית תחת השם פאקמן. משם המשחק צבר אהדה עולמית והוא מבין משחקי המחשב המוכרים ביותר בעולם וכן סמל תרבותי של שנות השמונים.
איוואטאני המשיך לעבוד בחברת נמקו ופיתח משחקים נוספים, אך הם לא זכו להצלחה מסחרית כמו הפקמן. בראיון שנערך עימו לגבי הכנסותיו ממשחק הפקמן אמר: "לאמיתו של דבר, לא תוגמלתי עבור ההצלחה של פקמן. הייתי רק עובד שכיר. לא היה שינוי בשכר שלי, לא בונוס ושמי לא הוזכר במשחק".
מאפריל 2005 החל להרצות באוניברסיטת אוסקה לאומנות על עיצוב דמויות למשחק. הוא עזב את חברת נמקו בשנת 2007 והחל להרצות באוניברסיטה הפוליטכנית של טוקיו.
ב-2 ביוני 2010, לפני שנכח בפסטיבל של משחקי וידאו בהולנד, הוא הציג לתקשורת את השרטוטים הראשונים של משחק הפקמן. למחרת, הוענק לו שיא גינס, שכן פקמן הוכר כ"משחק שהותקן הכי הרבה פעמים על מכונות ארקייד בתשלום" (293,822 מכונות).