רמבה ניחן בכוח כתיבה ענף ורב. אלפי מאמריו התפרסמו בשלל כתבי עת ועיתונים, ברובם בשתי שפות: עברית ויידיש. במרוצת השנים פרסם בעיתונים רבים, בהם ב"הירדן", "מצודה", "דער מאָמענט", "אונזער וועלט", "הדואר", "לעצטע נײַעס" ו"טאָג-מאָרגן-זשורנאל", ולצדם בעשרות עיתונים וביטאונים של התנועה הרוויזיוניסטית. על חלק ניכר ממאמריו חתם בפסבדונים רבים (בהם: נחום המאיר, מ. בהיר, י. נאה, א. אקרא, א. תג, א. רם). הוא כתב מונוגרפיות רבות על אישים שעמם נפגש בדרכי חייו; חלק מהן הובאו בספרו: כפי שהכרתים - על בני דורו של ז'בוטינסקי". משנתו ודרכו הציבורית מקופלים בתכתובת הרבה שניהל עם אישים ציבור רבים. כמו כן, רמבה ניהל בגלי צה"ל תוכנית בשם "שיחות עם...".
פועלו הספרותי והציבורי זכה להערכה רבה. מסדר ז'בוטינסקי העניק לרמבה את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו המגן והאסיר בשנת 1961. לשכות "בני-ברית" "תיאודור הרצל" ו"חרמון" העניקו לו את "פרס יעקב לנדאו" "על תרומתו הספרותית-פובליציסטית-עתונאית ברוח הציונות ההרצלאית". בספטמבר 1969, זכה רמבה בפרס סוקולוב על מפעל חייו כעורך וכפובליציסט. טקס הענקת הפרס התקיים לאחר פטירתו.
אחרית ימיו והנצחתו.
אייזיק רמבה נפטר ב-1969 בתל אביב מהתקף לב, בגיל 62. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובנתניה, וספרייה לכתבי עת ועיתונים בבית אריאלה בתל אביב.
טאוטולוגיה
המשקיף
המשקיף היה עיתון יומי עברי בתקופת היישוב, ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר. עיתון "המשקיף" ראה עצמו בראש ובראשונה כמגן על שלמות המולדת ועובדה זו התבטאה במפת ארץ ישראל, שהופיעה בשער העיתון, והקיפה את שני עברי הירדן.
"המשקיף" נוסד בתל אביב בשנת 1938, והחל לצאת לאור באופן סדיר בינואר 1939 (לאחר כמה גיליונות ניסיוניים שפורסמו בחודש שקדם לראשית הופעתו הסדירה), כעיתונה של מפלגת הצה"ר הרוויזיוניסטית. קדמו לו, כעיתונים רוויזיוניסטיים, העיתונים "חזית העם" ו"הירדן".
משנת 1940 עד לסגירת העיתון בשנת 1949 היה עורך העיתון אייזיק רמבה, וצבי לוין היה עורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף". בין חברי מערכת העיתון נמנו צבי לוין, אברהם שכטרמן, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, יצחק גוריון, בנימין אליאב, יוסף ויניצקי, הלל הרשושנים ואחרים. מתוך מערכת "המשקיף" צמחו מספר עיתונאים ובכלל זה דיסנצ'יק, רוזנפלד ושניצר, שעברו לעבוד בתור עורכי העיתון "מעריב".
זאב ז'בוטינסקי, בשנת חייו האחרונה, פרסם ממאמריו בקביעות בעיתון. משתתפים בולטים נוספים היו אב"א אחימאיר ומשה ז"ק. כל שנותיו שימש העיתון כבמה לא-רשמית של הארגון הצבאי הלאומי, גם לאחר הפילוג ופרישת לח"י, וכתוצאה מכך שימש כיעד של הבולשת הבריטית. המערכת שכנה ברחוב הרכבת 14 בתל אביב, ובהמשך עברה לרחוב צ'לנוב 2 בעיר. לרשותה עמדו סניפים בחיפה וירושלים.
הוצאתו של העיתון הופסקה במהלך 1948, לאחר פרישה של חברי מערכת רבים לטובת הקמת עיתון חרות, הוצאתו חודשה לסירוגין עד שב-25 במאי 1949 נסגר העיתון סופית. העיתון נסגר בעקבות חיסולה של המפלגה הרוויזיוניסטית. חברי המערכת, שפרשו מהעיתון, הקימו את עיתון "חירות".
סרינגאר
סרינגאר (בקשמירית: श्रीनगर וכן سِرېنَگَر) היא עיר במדינת ג'אמו וקשמיר שבהודו. היא נמצאת בעמק קשמיר על גדותיו של נהר הג'הלום, יובל של נהר האינדוס. סרינגאר היא בירת הקיץ של ממשלת מדינת ג'אמו וקשמיר.
סרינגאר מפורסמת באגמיה, ואגם דאל שבמרכזה עתיר ב"בתי סירה"- סירות מגורים אשר בראשיתם נבנו על ידי אזרחים בריטים, עליהם הוטל איסור לרכוש קרקעות בחבל קשמיר. כיום הן משמשות כבתי מלון לתיירים.
לעיר אופי מוסלמי מובהק, יש בה מספר מסגדים מרשימים ושוכנת בה אוניברסיטת קשמיר.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי המלך פראוואראסנה לפני יותר מ-2,000 שנה. היא הייתה בירתו של זאין אל-אבידין, השליט אותו הונה אקבאר כאשר כשל בניסיונו לכבוש את קשמיר בכוח. אקבאר היה השליט הזר הראשון שהצליח לכבוש את קשמיר, ואחריו באו האפגאנים, הסיקים, ולבסוף הודו ופקיסטן. בהמשך היה האזור תחת שלטון האימפריה הבריטית.
לאחר קבלת העצמאות מהבריטים, פלשו כוחות הודים ופקיסטנים לחבל קשמיר ולעיר במטרה לכבשה. עם שוך הקרבות נשארה העיר, כמו רוב החבל, תחת שלטון הודי. במשך השנים התרחשו בעיר פיגועים רבים כלפי אזרחים וחיילים שבוצעו על ידי טרוריסטים איסלמיסטים, כגון לשקאר-א-טייבה, אשר פועלים לשחרור קשמיר והעברתה לידי פקיסטן. במטרה למנוע פיגועים אלה, מוצבים בעיר אלפי חיילים הודים.
פיגוע החטיפה ב-1991.
ב-26 ביוני 1991 השתלטו מחבלים מוסלמים חמושים על סירה, שבה שהו שבעה ישראלים ואיימו עליהם כי יוציאו אותם להורג. זמן קצר לאחר החטיפה, החוטפים החליטו לשחרר את הנשים ואילו הגברים בקבוצה הובלו לחדר מבודד בחופי אגם דאל. חלק מהחטופים היו יוצאי יחידות קרביות בצה"ל. לאחר שהבינו כי החוטפים מתכוונים לממש את איומיהם ולהוציאם להורג, החליטו לפעול. בבוקר ה-27 ביוני קמו החטופים על חוטפיהם, חטפו את כלי נשקם, חיסלו שניים מהם ונטרלו את השלישי. במהלך הפעולה נהרג אחד החטופים, ארז כהנא.
I-mode
i-mode הוא תקן טכני ומודל עסקי שהומצא ומנוהל על ידי חברת DoCoMo היפנית לאספקת שירותים על גבי טלפונים סלולריים. השירותים העיקריים הם אינטרנט סלולרי ודואר אלקטרוני על גבי הטלפון. מבחינה טכנית הוא זהה ביכולותיו לתקן ה-WAP2 האירופי. ההבדל המשמעותי הוא המודל העסקי לפיו חברת הסלולר מרוויחה בעיקר מגביה על תעבורת הנתונים ואילו ספקי התוכן גובים תשלום ישיר מהמנויים. ה-i-mode הופעל לראשונה ביפן בשנת 1999 בהצלחה מרובה ומאז הופץ על ידה בעולם. בישראל מופעל השירות על ידי חברת סלקום מאז ספטמבר 2005. למרות הציפיות לשחזור ההצלחה היפנית, בעולם לא נחל ה-i-mode הצלחה רבה.
ההתחלה ביפן.
בעוד שגופי התקינה ותעשיית הסלולר במערב התווכחו על האפיון והפריסה של שירותי תקשורת הנתונים (GPRS) והאינטרנט הסלולרי (WAP) פיתחה חברת NTT-DoCoMo, המפעיל הסלולרי הגדול ביותר ביפן תקנים משלה. במסגרת זו היא פיתחה את ה-i-mode שנשען על תקני תקשורת הנתונים הייחודיים ליפן.
השירות הושק ביפן בפברואר 1999 והיווה הצלחה כבירה. אלפי אתרי תוכן התאימו את עצמם לעבוד בתקן החדש ויפנים רבים התרגלו לגלוש באינטרנט באמצעות מכשיר הטלפון הסלולרי. מספר גורמים עודדו הצלחה זו:
סיבות אלו, ובעיקר מודל חלוקת ההכנסות של DoCoMo עודדו יצירת אתרי תוכן ושירותים ל-i-mode. לחברות ולאנשים פרטיים היה כדאי להקים אתרי i-mode מכיוון ש-DoCoMo לקחה עמלה מינימלית (כ-10%) מהתשלומים שהם גבו מהמנויים.
גם מתחריה של DoCoMo ביפן השיקו שירותים דומים (EZweb של KDDI ו-J-Sky של וודאפון יפן/J-Phone). נכון ליוני 2005 יש ביפן 45 מיליון מנויים לשירות ה-i-mode מתוך כ-50 מיליון מנויי DoCoMo שמהוים מעט יותר ממחצית המנויים הסלולריים ביפן.
i-mode בעולם.
לאחר ההצלחה ביפן ניסתה DoCoMo לייצא אותה למדינות אחרות. החלוצה באירופה הייתה המפעילה ההולנדית KPN בה יש ל-DoCoMo אחזקות ולאחריה Bouygues הצרפתית, Telefonica בספרד ו-Wind האיטלקית. בהמשך באו מפעילים סלולריים מרוב מדינות אירופה ומספר מפעילים מהמזרח הרחוק. רובם המשיכו לספק שירותים בטכנולוגיות המערביות במקביל ל-i-mode.
מלבד Bouygues בצרפת, אצל אף אחד מהמפעילים הללו לא נרשמה הצלחה מרשימה ל-i-mode. נכון ליוני 2005, בכל המדינות הללו יש רק 5 מיליון מנויים בהשוואה למאות מיליונים בטכנולוגיית WAP (בשירותים כמו !Vodafone Live ו-T-Mobile t-zones). ישנן מספר סיבות להבדל בין יפן לעולם:
טכנולוגיה.
בתחילתו היה ה-i-mode מבוסס על גרסאות מיוחדות שיצרה DoCoMo לפרוטוקולי התקשורת הנהוגים באינטרנט. לפי הרעיון הבסיסי ניגש הטלפון לתכנים שמופיעים בדפים דמויי HTML בשפה שקרויה iHTML (נקרא בעבר cHTML או Compact HTML) שהיא גרסה מצומצמת יותר של HTML. הטלפון ניגש לאתרי האינטרנט באמצעות פרוטוקולים דמויי TCP (בשם TLP) ו-HTTP (בשם ALP). כאשר הותאם ה-i-mode לתקנים המקובלים בעולם הוא החל לעבוד בגרסאות TCP ו-HTTP הנפוצות במערב.
המתווך בין הטלפון לאינטרנט הוא שרת ה-i-mode שמנטר את כל התעבורה ואחראי לאינטגרציה עם אתרי התוכן החיצוניים. שרת זה גם מציג למשתמש את תפריט ה-i-mode הראשי, מאחסן את תיבת ההודעות ושומר את הגדרות המשתמש. חוות השרתים של DoCoMo כוללת 400 מחשבים שתופסים שטח של 4,600 מטר רבוע. את התוכנה לשרתים מספקת חברת NEC. החל משנת 2004 התחילה חברת קומברס הישראלית, בשיתוף עם DoCoMo להתחרות ב-NEC על אספקת שרתי i-mode.
סרינגר
אגם דאל
אגם דאל הוא אגם בעיר סרינגאר שבקשמיר בהודו. האגם מחובר לאגמים אחרים בעמק קשמיר. הוא מוכר בזכות ה"שיקארות" - בתי-סירה ציוריים. בחורף קופא האגם לעיתים. סחופת וטין המגיעים לאגם בשל המונסונים, כמו גם צמחי מים רבים מפריעים לסירות לשוט באגם.
בשנות התשעים היה אזור האגם מטרה לפיגועי טרור על רקע הסכסוך המתמשך בין הודו ופקיסטן על חבל קשמיר, מה שפגע קשות בתעשיית התיירות ממנה התפרנסו שוכני האגם. אולם פעילות נחרצת של השלטונות ההודים הביאה לשיקום התיירות לאזור.
מכשול הפרדה
יהונתן נתניהו
The Gathering
The Gathering (בעברית: "הכינוס", תעתיק: דה גאד'רינג) היא להקת רוק הולנדית שהתפרסמה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. הלהקה החלה את דרכה בתור להקת מטאל מסוג דת'-דום ודום-דת' גותי, אך שינתה את סגנונה בהמשך.
היסטוריה.