יש לאריאל סיבות רבות לסרב, וסיבה איומה אחת להסכים, שדוחפת אותה ברגע האמת למשימה בלתי מוגבלת בזמן, שהסיכוי לחזור ממנה בחיים קלוש. שותפה במשימה הוא אוהד, קצין בגדוד שאף הוא דובר ערבית. הם מתחזים לאח ואחות פלסטינים אמידים החוזרים מגלות ארוכה, והופכים לחבריו הקרובים של טארק עזאם, מנהיגם הצעיר והכריזמטי של לוחמי חמאס בעיר. חברות זו יוצרת עבורם מציאות כמעט מתמדת של סיכון חיים ושל מעשים קשים שמונעים מהצורך לא להיחשף - ואולי גם משיקולים נוספים. במקביל, הקשר של השניים עם ישראל הולך ומצטמצם ככל שהם מעמיקים חדור לשורות חמאס. בצל הסכנה והמצוקה ובמתח שבין זהות למציאות, מתפתח בין השניים קשר אינטימי מורכב וטעון. כשיום הדין מתקרב יהיה עליהם, ביחד ולחוד, לבחור צד בפעם האחרונה - וכלל לא בטוח שיהיה זה אותו צד.
ייחודו של הספר.
רומן זה הנו בין יצירות המקור היחידות המתארות חיי שגרה של גדוד לוחם בשטחי יהודה ושומרון. זוהי גם היצירה היחידה בה יש ייצוג משמעותי לחוויית תומך הלחימה, כפי שהיא נראית מחמ"ל גדודי.
כמו כן, זוהי אחת היצירות הישראליות הבודדות בנושא השירות הצבאי שנכתבו אודות אישה ועל-ידה. לדברי המחברת, חלק גדול מעלילת הספר מבוסס על השירות הצבאי שלה עצמה ועל אירועים אמיתיים שהתרחשו ביהודה ושומרון. במאמר על רקע צאת הספר היא טוענת כי למרות ריבוי הנשים בגופי הביטחון ובחוגים אקדמיים רלוונטיים, מקומן בשיח הצבאי מוגבל, ודעותיהן בנושאי צבא וביטחון זוכות לרוב ליחס מזלזל. לדבריה, היכולת לתאר נאמנה את השירות הצבאי ביהודה ושומרון אינה שמורה לגברים בלבד: "מחזורים רבים של חיילים – לוחמים ותומכי לחימה – עוברים שם את אותם דברים. לכל אחד מהם יש עיניים ואוזניים – חיילות וחיילים כאחד. אחדים משתמשים בהם יותר מאחרים. כולם זוכרים, ואחדים כותבים."
בריאיון ל"מעריב" סיפרה המחברת כי לבחירה באישה כדמות ראשית יש ערך מוסף בעלילה הנעה בין שתי חברות גבריות מאוד - צה"ל וחמאס. דרך עיניה של הגיבורה אריאל נחשף המקום המורכב של נשים בחברות אלו, שהפרדה בין המינים היא עקרון מרכזי בהן. אריאל אינה משלימה עם הצרת צעדיה, נאבקת להשמיע את קולה גם בין גברים, וקונה את מקומה אפילו בין גברי החמאס באמצעות הרגשות שהיא מעוררת בטארק, מנהיגם וחברם האהוב.
נושאים מרכזיים.
זהו סיפורם של צעירים בני "דור האנתפאדות" משני צדי הגדר, ישראלים ופלסטינים כאחד, אשר אינם מכירים מציאות חיים אחרת מלבד זו של סכסוך אלים. הוא עושה זאת על ידי הצגה נרחבת של המציאות בשטחים משתי נקודות מבט מנוגדות - זו של חיילי צה"ל וזו של האוכלוסייה הפלסטינית, ובפרט של חמושים הפועלים נגד ישראל. החשיפה לאורח חיי החמושים והדילמות המלוות אותו הולכת וגוברת ככל ששהותם של הגיבורים בעיר מתארכת. הספר נוגע ביחסם המורכב של חמושי ארגון חמאס לדת, לישראל, למנהיגי הארגון, לרשות הפלסטינית ולארגון היריב פת"ח, וכן בהתמודדות עם אובדן בחוג החברים והמשפחה, ושאיפותיהם של הצעירים לחיים נורמליים יחסית. לדברי המחברת, הספר "מבקש לפתוח שער לעולם שלמרות קרבתו הגאוגרפית לישראל, הוא זר למרבית הישראלים".
הספר מלווה את גיבוריו בתהליכי טרנספורמציה משמעותיים: אריאל הופכת בהדרגה מחיילת "רגילה" למסתערבת בעלת שתי זהויות המצויות בקונפליקט מתמיד. אוהד, אשר מתחיל את הסיפור כמסתערב מיומן וקר רוח, מפגין רמות מסוכנות של הזדהות עם דמותו הבדויה ועם טארק ההופך לחברו. ואילו טארק מתנער אחת-אחת מאשליות ומוסכמות-יסוד שהפכו אותו לרב-מחבלים בשירות מנהיגי חמאס. כתב "מעריב" מאיר עוזיאל כינה אותו "הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים" וסיכם: ""הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו. ספר שמתאר סוף־סוף את האמיתות העמוקות ביותר, ואת הצעירים שאנחנו חבים להם את חיינו. איזה צעירים. איזה גיבורים. איזה ספר. איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה"."
שפת הכתיבה.
הספר, המתאר שני עולמות המתקיימים במקביל ביהודה ושומרון, משלב סלנג, שפת קשר והווי צבאיים עם חילופי דברים בערבית, ציטוטים מהקוראן ואלמנטים נוספים מדת האסלאם ומהתרבות הערבית - כולם מתורגמים ומוסברים בהערות שוליים או לחלופין מובנים מההקשר. מקומה של השפה הערבית במרחב הציבורי בישראל ויחסו של הציבור היהודי אליה היו נושא לדיון ער בעת יציאת הספר, בעקבות כרזות הפרסומת לסדרת הטלוויזיה "פאודה", שעשו שימוש בשפה הערבית. חלקן אף הוסרו כיוון שנתפסו כמאיימות על ידי תושבים שאינם דוברי ערבית. בניגוד לכרזות אלו, השימוש בשפה ב"להתראות, אללה" נעשה בתעתיק פונטי ובתרגום. כך, דוברי עברית יכולים לא רק לקרוא ולהגות נכונה את הדברים, אלא גם להבין את משמעותם ולפתח היכרות עם השפה הערבית המדוברת.
למרות ההשוואה המתבקשת לספרים ישראליים אחרים העוסקים ביחסי ישראלים-פלסטינים, המחברת מציינת דווקא את "גדר חיה" מאת דורית רביניאן כספר שעורר, בעיניה, מהומה רבה על לא דבר.
המחברת הודיעה כי צפוי ספר המשך ל"להתראות, אללה", אשר יעסוק בקורותיה של אריאל כאישה בוגרת.
יצחק בלק
יצחק (איציק) בלק (נולד ב-13 בפברואר 1948) הוא איש השירות הציבורי בישראל. בין יתר תפקידיו שימש כסמנכ"ל כספים במשרד הפנים, מנהל מינהל השלטון המקומי במשרד הפנים, ומשנה למנכ"ל משרד הפנים. כיהן כראש מועצה מקומית ממונה בהר אדר בין השנים 1995–1999. מעוטר עיטור המופת על פועלו בפעולת כראמה.
ביוגרפיה.
בלק נולד בעיירה דז'רז'וניוב שבפולין, בנם הבכור של פולה בלק (לשעבר גמורה), אשת חינוך ילידת ביאליסטוק, ושל יעקב בלק, סופר ועיתונאי, יליד סוסנוביץ.
בשנת 1957 עלה לישראל עם הוריו, אחותו הצעירה, סבו וסבתו. לאחר תקופה קצרה במעברה באשקלון התמקמו בעיר חולון.
גדל והתחנך בעיר חולון, והיה חניך פעיל בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד. עם סיום לימודיו בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי התגייס לצה"ל לחיל השריון.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי עבר להתגורר בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 נישא לשפרירה (שפי) פרשקר. יש להם 3 ילדים ונכדים.
מתגורר בתל אביב.
שירות צבאי.
בשנת 1966 התגייס לגדוד 82 של חטיבה 7 של חיל השריון. במלחמת ששת הימים, אשר פרצה חודשים ספורים לאחר גיוסו, לחם בחזית הדרומית כנהג טנק.
בשנת 1968 לחם כמפקד טנק בפעולת כראמה. במהלך הפעולה חילץ פצועים מתוך שטח מוכה באש על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
בשנת 1969 השתחרר משירות סדיר בדרגת סמ"ר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התגייס לשירות מילואים במסגרת חטיבה 188 בגזרה הצפונית ברמת הגולן. לחם כסמל מבצעים, וכן כטען-קשר וכמפקד טנק.
במהלך שירות המילואים השלים קורס קצינים בפיקוד העורף. השתחרר משירות מילואים פעיל בדרגת סרן.
בשנת 1994 נבחר להדליק משואה בעצרת הגבורה של חיל השריון שנערכה ביד לשריון בלטרון.
שירות ציבורי.
עם סיום לימודיו האקדמיים ב-1973 השתלב בשירות הציבורי.
בין השנים 1975–1984 שימש מנתח מערכות מינהל, במחלקת או"ש במשרד הפנים.
בין השנים 1985–1991 היה ממונה על תקצוב ותכנון עבודה במשרד הפנים.
בין השנים 1991–1995 היה סמנכ"ל בכיר לתכנון, תקצוב ופיתוח ברשויות המקומיות במשרד הפנים.
בין השנים 1995–1999 כיהן כראש מועצה ממונה של המועצה המקומית הר אדר, וכן כיו"ר הוועדה המיוחדת לתכנון ובנייה, הר אדר.
בין השנים 2004–2006 כיהן כמשנה למנכ"ל וכמנהל המינהל לשלטון מקומי במשרד הפנים.
בין השנים 2007–2011 כיהן כיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הראל.
כיום משמש כחבר בוועדה הגאוגרפית של ירושלים, יו"ש והשפלה.
להתראות אללה
חוקת אפגניסטן
החוקה של אפגניסטן היא המסגרת המשפטית, המסדירה את היחסים שבין ממשלת אפגניסטן ובין אזרחי אפגניסטן.
אף שאפגניסטן כיישות מדינית מובחנת (האימפריה הדוראנית) נוסדה כבר בשנת 1747 על ידי אחמד שאה דוראני, החוקה האפגנית הראשונה נכתבה רק בתקופת שלטונו של האמיר עבדור רחמן חאן בשנת 1890, כאשר בשנת 1923 הוחלפה בחוקה חדשה. בהמשך, בשנת 1964 אומצה פעם נוספת חוקה חדשה למדינה, אשר סימלה את הפיכתה של אפגניסטן למדינת לאום מודרנית.
החוקה האחרונה של אפגניסטן נכנסה לתוקף במהלך שנת 2004. החוקה מורכבת מ-162 סעיפים, ואושררה על ידי נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ב-26 בינואר 2004. היא בוטלה באופן מעשי בשנת 2021 לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ועליית הטליבאן לשלטון. בספטמבר טען ממשל הטליבאן החדש שחלקים מחוקת 1964 שאינם סותרים את חוק האסלאם יהיו בתוקף. עם זאת, נכון למאי 2022, חוקת 2004 עדיין מוצגת באתר הממשלה האפגנית בתור "החוקה בתוקף", אך אנשי הטליבאן הכריזו לא פעם שהם רואים בה מסמך לא לגיטימי, לא תקף, ואימפריאליסטי, ובאופן מעשי הזכויות הכלולות בחוקה לא נאכפות.
הפרק החקיקתי.
האספה הלאומית של אפגניסטן מורכבת משני בתים: בית תחתון (בית העם - د افغانستان ولسي جرگه) ובית עליון (בית הוותיקים; - مشرانو جرگه). בדומה לשיטות ממשל דומות מרחבי העולם (כדוגמת ארה״ב), גם באפגניסטן הבית התחתון מחזיק בעוצמה ובסמכויות פוליטיות רחבות יותר בהשוואה לבית העליון.
בית הנבחרים (הבית התחתון), המחזיק כאמור בעוצמה פוליטית רבה יותר, מורכב מ-250 נציגים לכל היותר, אשר נבחרים בבחירות ישירות על בסיס מחוזי. תקופת כהונתם של הנציגים נמשכת חמש שנים כאשר בהתאם לחוקה, לפחות 64 מקרב הנציגים חייבים להיות נשים.