לדברי יורי פלשטינסקי ו-ולדימיר פריבילובסקי, ייתכן שקציני הקג"ב אלכסנדר קורז'אקוב ואלכסנדר קומלקוב זממו את רצח ליסטייב על ידי ארגון הפשע אחוות סולנצבו. הכותבים רמזו כי המניע היה לגנוב את הכנסות פרסומות הטלוויזיה ולממן את קמפיין הבחירות של לנשיאות רוסיה. המחברים האמינו שקורז'אקוב השתמש ברצח גם כדי להאשים את ברזובסקי ולהכין את מעצר האוליגרך.
עמוד פרסום
עמוד פרסום (בצרפתית: colonne Morris, בגרמנית: Litfaßsäule) הוא מבנה גלילי, המוצב ברחובות ומשמש לפרסום ולמטרות אחרות. מבנים מסוג זה נפוצים בעיר ברלין שבגרמניה, שם הותקנו 100 העמודים הראשונים בשנת 1855. את עמודי הפרסום המציא המדפיס הגרמני ארנסט ליטפאס ב-1854, ולכן הם מכונים בגרמנית "Litfaßsäulen" ("עמודי ליטפאס"). ניתן למצוא אותם בכל רחבי גרמניה.
בצרפת נקראים העמודים "עמודי מוריס" (colonnes Morris), על שם גבריאל מוריס, מדפיס שהחזיק בזיכיון לפרסום בשנת 1868. הם נבנו במקור על ידי La Société Fermière des Colonnes Morris ("חברת החקלאים של עמודי מוריס"). כיום הם נבנים ברובם על ידי חברת JCDecaux, שרכשה את החברה בשנת 1986.
היסטוריה.
הרעיון של עמודי פרסום התגבש במטרה להילחם בפרסום ובגרפיטי שכיסו את המרחב הציבורי, גם במקומות שלא יועדו להם. ארנסט ליטפאס הציע למפקד המשטרה של ברלין, קארל לודוויג פון הינקלדיי , להציב עמודים בכל רחבי העיר, כדי שאנשים יוכלו להציב עליהם את הפרסומות שלהם. ב-5 בדצמבר 1854, לאחר שנים של הליכים, אושרה לראשונה הצבת עמודיו של ליטפאס, שקרא להם Annoncier-Säulen. הוא קיבל אישור מהעירייה להיות מונופול – מציבם היחיד של העמודים ברחבי העיר – עד 1865. האישור להציב את העמודים ברחבי העיר הותנה בכך שעליהם יתלו גם ידיעות עיתונאיות חדשות. ב-1855 הוצבו מאה עמודים ראשונים בברלין, שנקראו "עמודי ליטפאס", כדי לכבד את ממציאם, וב-1865 הוצבו חמישים עמודי פרסום נוספים בעיר.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה פורסמו על עמודי הפרסום טלגרמות עם מידע על הלחימה. מדיום הפרסום החדש התפשט במהירות במדינות אירופה השכנות וברחבי העולם. צורתם הותאמה לתנאי הסביבה המקיפה אותם, ואדריכלים עיצבו עמודים ייחודיים ברוחם.
שימוש.
בדרך כלל משתמשים בעמודי פרסום להצגת פרסומות בצורה של פוסטרים, באופן מסורתי בעיקר פרסומים בנושא תיאטרון, קולנוע, מועדוני לילה והודעות על הופעות.כמה מהם משמשים גם כשירותים ציבוריים, כסניזטים או כתאי טלפון. לאחר הפצת הטלפוניה בקנה מידה רחב נוספו תפקידים נוספים לעמודי הפרסום, והוצבו, לדוגמה, בחלל שבתוכם ארונות סעף ותחנות שנאים.
בווינה ישנם מספר עמודי פרסום באזור המקורה של נהר וין. העמודים מכסים את המדרגות הספירליות המובילות לשם כמוצא חירום, כדי להגן עליהם מפני כניסה בלתי מורשית. לעמודי הפרסום דלת, שאותה ניתן לפתוח מבחוץ רק עם מפתח.
בשנת 2017 נעשו מבדקים בפריז לעמודי פרסום ייחודים לטיפול בזיהום: הם מכילים חומר לסינון חלקיקים מהאוויר ולהפחית את כמויות הפחמן הדו-חמצני. בתחילת 2006 היו בפריז 790 עמודי פרסום.
מבנה.
המבנה המקורי של עמודי הפרסום שתכנן ליטפאס הוא מבנה גלילי וחלול בעל קוטר של 1.4 מטרים והיקף של 3.6–4.3 מטרים, בגובה 2.6–3.6 מטרים. מרבית העמודים היו עשויים יריעות מתכת, ובהמשך גם בטון ואבן מלאכותית. לרובם מעין "רגל" רחבה בתחתיתם, והכיסוי המונח עליהם מלמעלה הוא עגול, ושוליו לעיתים מעוטרים. במקום כיסוי מעוגל יש על חלק מעמודי הפרסום כיסוי שטוח, שעליו מוצב חומר פרסום נוסף.
החל משנות התשעים ישנם עמודים הנפתחים פנימה, וגם בתוכם נעשים שימושים שונים (ראו "מטרות"). חלק מהעמודים ממונעים, ומסתובבים לאט מאוד סביב צירם, וחלקם מוארים ועשויים זכוכית אקרילית.
ולאדיסלב ליסטייב
חצי האי פשה
חצי האי פשה (באנגלית: Pesce Peninsula) הוא חצי אי מכוסה שלג, בין מפרצון ראמו ומפרצון ורדי, בצידו הצפוני של חצי האי בטהובן בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
בחצי האי לשון יבשה אחת - נקודת דייקמן.
חצי האי פשה הוא אחד משמונה חצאי האי שבאי אלכסנדר.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי חצי האי.
חצי האי צולם מן האוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948.
חצי האי מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle), מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר אלה.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חצי האי נקרא על שמו של קומנדר ויקטור ל. פשה (Victor L. Pesce) מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של טייסת VXE-6 בין מאי 1980 - מאי 1981.
לקריאה נוספת.
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Palmer Land Area, Antarctica: 1947–2009 , U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–C, 1 map sheet, 28-p
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ארץ אלכסנדר: חצאי אי|פשה]]
בנג'מין טרייסי
בנג'מין פרנקלין טרייסי (באנגלית: Benjamin Franklin Tracy; 26 באפריל 1830 - 6 באוגוסט 1915) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1889–1893 בממשלו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון.
ראשית חייו.
בנג'מין הריסון נולד בכפריר אפלצ'ין שליד העיירה אווגו שבמדינת ניו יורק.
הוא היה עורך דין פעיל במפלגה הרפובליקנית במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. ב-1862 הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
מלחמת האזרחים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת טרייסי בצבא האיחוד ופיקד על רגימנט ההרגלים ה-109 של ניו יורק. בקרב על השממה במאי 1864 עלה בידו לקבץ את אנשיו ולהחזיק בקו החזית של האיחוד. על מעשיו הוענקה לו מדליית הכבוד. בנימוקים לקבלת המדליה נכתב: טרייסי "אחז בדגל והוביל את הרגימנט כאשר שאר הרגימנטים נסוגו ואז יישר את קו החזית והחזיק בו". בהמשך אותה שנה הוא מונה כמפקד מחנה השבויים "אלמירה", וב-23 באוגוסט מונה כקולונל ברגימנט הרגלים ה-127 בגיסות הצבעוניים של ארצות הברית . טרייסי שוחרר משירותו ההתנדבותי ב-13 ביוני 1865. ב-18 בינואר 1867 העניק לו הנשיא אנדרו ג'ונסון מינוי של בריגדיר גנרל בדרגת ייצוג בכוחות המתנדבים, החל מה-13 במרץ 1865. ב-21 בינואר אישר הסנאט את המינוי.
קריירה פוליטית ומשפטית.
לאחר המלחמה חידש טרייסי את פעילותו המשפטית והיה פעיל בפוליטיקה של מדינת ניו יורק. בין השנים 1867–1877 הוא היה התובע של ארצות הברית למחוז המזרחי של ניו יורק. בדצמבר 1881 הוא מונה על ידי מושל ניו יורק אלונזו קורנל לבית המשפט לערעורים של ניו יורק כדי למלא את מקומו של השופט צ'ארלס אנדרוז שהתמנה לנשיא בית המשפט במקומות של צ'ארלס ג'יימס פולגר שמונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית. טרייסי המשיך לכהן על כס השיפוט עד סוף שנת 1882, כאשר שב אנדרוז למקומו לאחר שהובס על ידי ויליאם רוגר בבחירות לתפקיד נשיא בית המשפט.
ב-1875 הגן טרייסי על המטיף הידוע הנרי וורד ביצ'ר במהלך המשפט בו הוא הועמד לדין על ניאוף וזכה לפרסום רב.
מזכיר הצי.
ב-1889 מונה טרייסי כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון. טרייסי בלט בתרומתו ליצירתו של "הצי החדש", רפורמה מרכזית של הצי, שנותר במצב של התיישנות לאחר מלחמת האזרחים. כמו הנשיא הריסון, הוא תמך באסטרטגיה ימית שהתמקדה יותר בהתקפיות מאשר בהגנה חופית ובפשיטות על תנועת הסחר. בעל ברית חשוב במאמציו אלו היה התאורטיקן הימי אלפרד תייר מהן, ששירת כפרופסור במכללת המלחמה של הצי שנוסדה ב-1884. ב-1890 פרסם מהן את חיבורו המרכזי, "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1783-1660" ספר שזכה לקהל קוראים בינלאומי. תוך כדי מתן דוגמאות היסטוריות, הביע מהן את תמיכתו ב"צי מים כחולים" שיהיה מסוגל להילחם בים הפתוח.
טרייסי גם תמך בבנייתן של ספינות מלחמה מודרניות. ב-30 ביוני 1890 העביר הקונגרס את חוק הקצאות הצי לשנת 1890 (שהיה ידוע גם כ"חוק ספינות המלחמה"), שאפשר את בנייתן של שלוש אוניות מערכה. שלושת אוניות המערכה הראשונות היו USS Indiana, USS Massachusetts, ו-USS Oregon. שנתיים מאוחר יותר אושרה בנייתה של USS Iowa.
שנותיו האחרונות.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי ב-1893, שב טרייסי לעיסוקו בעריכת דין. ב-1896 הוא הגן על מפקד משטרת העיר ניו יורק, אנדרו פרקר כנגד האשמות ברשלנות ובחוסר כשרון על ידי מי ששימש גם הוא באותו תפקיד, תאודור רוזוולט, וגרם לזה האחרון למבוכה רבה. ב-1895 הוא גם סייע להבאת משבר ונצואלה לקיצו כאשר סייע לוונצואלה לשאת ולתת בסכסוך הגבולות שלה עם בריטניה.
טרייסי היה המועמד הראשון של המפלגה הרפובליקנית לראש עיריית ניו יורק רבתי, כאשר חמשת רובעי ניו יורק התאחדו לעיר אחת ב-1898. הוא דורג שלישי במרוץ אחרי רוברט אנדרסון ואן ויק וסת' לואו, וזכה ב-101,863 מתוך 523,560 קולות המצביעים בבחירות שנערכו ב-1897. ב-1900 נבחר טרייסי כאחד מתוך חמשת חברי הדירקטוריון של North American Trust Company.
בנג'מין טרייסי נפטר בחוותו שבמחוז טיוגה, ניו יורק ב-6 באוגוסט 1915. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות מ-1920 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה. על שמו נקראו גם העיירה טרייסטון שבמדינת וושינגטון, פיורד טרייסי ארם באלסקה, וקרחון טרייסי בגרינלנד (בהחלטת רוברט פירי).
קיבוץ הרדוף
חצי האי האריס (אנטארקטיקה)