Still Standing (בעברית: עדיין עומדת) הוא אלבומה השישי של הזמרת מוניקה, אשר יצא ב-19 במרץ 2010 על ידי ג'יי רקורדס. הקלטות האלבום החלו ב-2007 ובמהלך הזמן נקטה מוניקה בגישה מסורתית יותר נטולת גימיקים לטענתה. מוניקה שימשה כמפיקה בפועל של האלבום וגייסה מספר מפיקים ביניהם מיסי אליוט, בראיין מייקל קוקס וג'רמיין דופרי איתם עבדה על אלבומים קודמים לצד סטארגייט וני-יו איתם לא עבדה בעבר. הקלטות האלבום בחלקן תועדו בתוכנית דוקו בערוץ BET בעלת אותו שם בין אוקטובר 2009 לינואר 2010.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות ברובו. באתר Metacritic אשר נותן לאלבומים ציוים בשקלול של מספר ביקורות קיבל האלבום את הציון 71 מתוך 100. הרבה מהמבקרים החמיאו למוניקה על החזרה ל-R&amp;B של אמצע שנות ה-90 לצד אר אנד בי עכשווי. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-2 בארצות הברית ומכר 184 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו בניגוד לאלבומה הקודם שמכר 99 אלף עותקים. בנוסף הוא גם הגיע למקום השני במצעד אלבומי האר אנד בי וההיפ-הופ ובכך הפך לאלבומה השני שעשה זאת. האלבום מכר חצי מיליון עותקים בארצות הברית ובכך היה זכאי למעמד זהב.
מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: הסינגל הראשון היה השיר "Everything to Me" אשר הגיע למקום ה-44 בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד שירי האר אנד בי וההיפ-הופ ובכך הפך לשיר הראשון שלה מזה 7 שנים לעשות זאת. השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר R&amp;B". הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Love All Over Me", אשר יצא לאור במאי 2010 והגיע למקום השני במצעד שירי ה-R&amp;B וההיפ-הופ. "Here I Am" היה הסינגל השלישי מהאלבום. האלבום עצמו היה מועמד גם כן לפרס גראמי בקטגוריית אלבום ה-R&amp;B הטוב ביותר.
ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז'
ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' (בצרפתית: Jules-Henri Vernoy de Saint-Georges; 7 בנובמבר 1799 – 23 בדצמבר 1875) היה מחזאי צרפתי, שנולד ומת בפריז. הוא היה אחד מהלבריתנים במאה ה-19, והרבה לעבוד בשיתוף פעולה עם אחרים.
יצירתו הראשונה, Saint-Louis ou les deux dîners משנת 1823, קומדיית וודוויל, נכתבה בשיתוף פעולה עם אלכסנדר טרדיף. אחריה באה שורה של אופרות ובלטים. ב-1829 התמנה למנהל האופרה-קומיק בפריז.
בין הלבריות המפורסמות שלו הבלט ז'יזל, עם תאופיל גוטייה (18941), האופרה "ל'אקלייר" (1836) בשביל ז'אק פרומנטל הלוי, האופרה "בת הגדוד" עם ז'אן-פרנסואה באייאר (1840) בשביל דוניצטי, והאופרה "הנערה היפה מפרת'" בשביל ביזה. למעשה, כל לבריות האופרה שלו נכתבו לאופרות קומיק, אף כי La reine de Chypre (1841), בשביל פרומנטל הלוטי, הייתה גראנד אופרה.
בסך הכל כתב סן-ז'ורז' מעל יצירות בימתיות יחד עם אז'ן סקריב ואחרים. כמו כן כתב רומנים, בהם Un Mariage de prince.
סן-ז'ורז' התייחד בכתיבתו בגישה מיושנת, שטיפוסית לה הסתמכות על צירופי מקרים בלתי סבירים וסיומים מפתיעים, בלי להתאמץ ליצור אפיון משכנע. טעמיו באו לביטוי בנטייתו האישית ללבוש ומנהגים בסגנון המאה ה-18 בחיי היום-יום שלו.
יצירותיו.
לבריות.
La Symphonie, ou Maître Albert, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם אז'ן סקריב, מוזיקה מאת דניאל אובר, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 18 במאי 1840
נגד הגליליים
נגד הגליליים (ביוונית: Κατὰ Γαλιλαίων; בלטינית: Contra Galilaeos), כלומר נוצרים, היה חיבור פולמוס יווני שנכתב על ידי הקיסר הרומי יוליאנוס, הידוע בכינויו "הכופר", במהלך תקופת שלטונו הקצר (361–363). אף על פי שנכתב במקור ביוונית, החיבור ידוע יותר תחת שמו הלטיני, ככל הנראה בגלל התייחסותו הנרחבת בחיבור התגובה הפולמוסי של קירילוס האלכסנדרוני, "נגד יוליאנוס" (Contra Julianum).
כקיסר, יוליאנוס ניסה לעצור את השפעתה הגוברת של הנצרות באימפריה הרומית, ועודד תמיכה בכתות הקיסרות האליליות המקוריות ובדתות האתניות של האימפריה. במאמר זה תיאר יוליאנוס את מה שנחשב לשגיאות ולסכנות האמונה הנוצרית, וניסה לשפוך אור לא מחמיא על מחלוקות מתמשכות בתוך הכנסייה הנוצרית. יוליאנוס הציג את הנוצרים ככופרים ביהדות, שהקיסר ראה בה כדת ותיקה ומבוססת מאוד שיש לקבלה במלואה. לאחר מותו של יוליאנוס בקרב בשנת 363, המאמר הוחרם, ואפילו הטקסט אבד. הטיעונים של יוליאנוס ידועים רק מיד שנייה, באמצעות טקסטים שנכתבו על ידי סופרים נוצרים שביקשו להפריך את טיעוניו.
על החיבור.
יוליאנוס היה הקיסר הפגאני האחרון ששלט באימפריה הרומית. בהיותו אחיינו של הקיסר קונסטנטינוס, הוא חונך כנוצרי, אם כי למד אצל נאופלטוניסטים בזמן שגדל, ונטש בסתר את הנצרות בשנת 351. לאחר שהפך לקיסר, ניסה לסיים את רדיפות עובדי האלילים שנמשכו בעשורים הקודמים, בלגליזציה של הקרבת פולחן, שחזור מקדשים פגאניים רבים ומימון כתות. אף שלא רדף נוצרים ולא אסר על קיומה של הנצרות, הוא הפסיק את הסיוע הכספי לכנסייה הנוצרית והפסיק את העונשים שהוטלו על נוצרים כופרים. הוא גם חיבר חיבורים שתקפו את אלה שעם רעיונותיהם הוא לא הסכים, כולל שניים על אלה שכינה "ציניקנים כוזבים" ו"נגד הגליליים", שנכתב במהלך שהותו באנטיוכיה בחורף 362–363.
הטקסט של "נגד הגליליים" לא שרד, ככל הנראה הושמד בצו אנטי-פגאני בשנת 448 או 529. מה שאנחנו יודעים עליו מקורו בכתביו של קירילוס האלכסנדרוני, שציטט מתוכו באריכות בזמן שכתב הפרכה שנשלמה בין השנים 434–437 או 439–441. אולם גם ההפרכה של קירילוס לא שרדה בשלמותה. רק עשרה ספרים עדיין קיימים, שכולם מכסים את הספר הראשון מתוך שלושה של "נגד הגליליים", אף כי שרדו גם קטעים רבים מתוך עשרה ספרים נוספים. קירילוס טען שמדובר באחת היצירות האנטי-נוצריות החשובות ביותר שנכתבו, וכי היא נחשבה לרוב כבלתי ניתנת להפרכה, ואילו ליבאניוס שיבח אותה כיצירה גדולה עוד יותר מהביקורות של פורפיריוס. אף שסופרים נוצרים רבים כתבו טקסטים שבהם זלזלו ביוליאנוס, רק תאודור ממופסואסטיה ניסה לכתוב הפרכה של היצירה לפני קירילוס.
מלבד הניגוד הברור בין היותו של קירילוס נוצרי והיותו של יוליאנוס פגאני, השקפותיהם הדתיות היו שונות מאוד. בעוד שיוליאנוס תמך בקהילה היהודית באימפריה הרומית וביקש לבנות מחדש את בית מקדשם, קירילוס כתב לרוב כיצד הקהילה היהודית עמדה בדרכה של הנצרות, וכי הגויים צריכים לדחות את כל הדברים היהודיים, כולל הרעיון של בניית המקדש מחדש בירושלים, רעיון שיוליאנוס אימץ. ייתכן ומחלוקת עקרונית זו ביחס לערך האמונה היהודית היא שהפכה את ההפרכה של קירילוס למרירה כל כך, שכן היא מדברת על יוליאנוס כאדם הנתון בהשראת השטן, שרצה לגרור כמה שיותר אחרים הרחק מהאמונה הנוצרית, ואת המסורת היוונית שיוליאנוס הגיע מממנה כאיוולת. ואכן, לדברי קירילוס, כל אמת שנמצאה בטקסטים היוונים הייתה שם כתוצאה מכך שהיוונים שמעו על חכמתו של משה - אפילו אפלטון היה כביכול מעריץ גדול של המחוקק היהודי. הפרכתו הייתה אפוא ניסיון להוכיח כי השקפתו של יוליאנוס על המסורת האפלטונית כעליונה על המסורת הדתית של משה הייתה, למעשה, היפוך האמת, שכן היו אלה היוונים שמילותיהם היו צל של האמת של משה.
תקציר החיבור.
כיצד בני אדם החלו להאמין באלוהי.
יוליאנוס מותח קודם כל ביקורת על מנהג של הגליליים של הכחשת קיומם של האלים (אתאיזם), ומנהגם, שנלקח מהיוונים, להיות עצלנים ובעלי אמונות טפלות. הם "ליקטו משניהם [משתי הדתות] את הדברים שהשתרגו על עמים אלה ככוחות רשע: את האתאיזם מקלות הראש היהודית, ואילו את אורח החיים המושחת והנרפה מן העצלות וההמוניות שלנו" (42E–43B). יוליאנוס טוען כי בני אדם מטבעם יודעים על קיומו של אלוהים מבלי שלימדו אותם על כך וכי לכל בני האדם יש אמונה הטבועה בהם כי האלים שוהים בשמיים ומתבוננים במתרחש בעולם. יתר על כן, כל בני האדם, מתוך התבוננות באופי היציב של גופי השמיים, הגיעו לידי אמונה כי האלים הם נצחיים ולא משתנים (43A – 52C).
מה שהיוונים והעברים אומרים על האלוהי.
יוליאנוס ממשיך לדון במיתוסי הבריאה של היוונים והיהודים, ומצטט את תיאור ספר בראשית. הוא מלגלג על הרעיון לפרש פשוטו כמשמעו את התיאור היהודי, וטוען שזה בלתי אפשרי מבחינה הגיונית: הוא שואל כיצד זה סביר שאלוהים לא ידע שהאשה שברא כעזר כנגדו של אדם, לא תביא לאדם ברכה, אלא דווקא צרה, בהיותה שותפה לסיבה לגירושם מגן עדן? כיצד הצליח הנחש לדבר שפה אנושית? האם זה לא מוזר ביותר שאלוהים מנע מבני האדם שברא את היכולת להבדיל בין טוב ורע? הרי ברור כי כך האדם לא יימנע מרע ולא יתאמץ לטוב. לדבריו, הכח להבחין בין טוב לפחות טוב שייך לתבונה ומשכך, הנחש היטיב למעשה עם הגזע האנושי.
יוליאנוס טוען כי אל שאינו רוצה לחלוק את חכמתו עם האדם צריך להיקרא "צר עין" (baskanos), ולכן פירוש הסיפור כפשוטו הוא גם חילול השם ועלבון כלפי אלוהים. אל אמיתי, לדבריו, לא היה מונע את ידיעת הטוב ורע מבני האדם ולא היה מקנא בבני אדם שאוכלים מעץ החיים וחיים לנצח. אי לכך, לסיפור זה חייבת להיות משמעות עמוקה יותר.
יוליאנוס מעלה גם שאלות מהסיפור כיצד אלוהים ברא את העולם: מאין באו התהום, החושך והמים; מאין הגיעו מלאכים, מאחר שהם לא מוזכרים בתיאור הבריאה.