במאי 1988 הרמן אקסן היהודי, שהיה האחראי ליחסי החוץ בפוליטביורו, הוזמן לוושינגטון מטעם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם נפגש גם עם נציגי ועידת התביעות היהודית והביע בפניהן את נכונותה של גרמניה המזרחית לתשלום כללי של פיצויים לקורבנות הנאצים ("סיוע כספי להבעת סולידריות עם ניצולי השואה"), אולם הציב לכך תנאי מוקדם של השגת כסף לכך באמצעות הרחבת המסחר עם ארצות הברית. באוקטובר אותה שנה, הוזמן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, אדגר ברונפמן, לביקור רשמי בברלין המזרחית. ברונפמן קיבל מאריך הונקר את "עיטור הזהב של מסדר ידידות העמים", מאותות הכבוד הגבוהים של המדינה.
ב-9 בנובמבר נערכו בברלין המזרחית טקסי זיכרון לליל הבדולח, בהשתתפות יהודים רבים, גם מארצות הברית וישראל. הונקר הניח את אבן הפינה לשיקומו של בית הכנסת הגדול. ההתקרבות ליהודים וישראל לוותה בפרץ של תקיפות אנטישמיות: חילול בתי קברות בברלין ובפוטסדאם וכתובות אנטישמיות על קירות של בתים.
ב-5 בנובמבר 1989 פרסם איגוד הקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית הודעה שהדגישה את הקשר בין היהודים ומדינת ישראל וקראה לממשלה המזרח-גרמנית לכונן איתה יחסים. ראשי הקהילות גם דרשו לחייב את התקשורת המזרח גרמנית לדווח על ישראל והמזרח התיכון באופן אובייקטיבי. ב-11 בנובמבר, יומיים לאחר נפילת חומת ברלין, ערכה הקהילה היהודית כינוס בו דנה על מצב היהודים במדינה, ולראשונה מזה עשרות שנים, הניפה את דגל ישראל. מספר שבועות לאחר נפילת החומה, דרשה מפלגת הירוקים המזרח גרמנית להשיב רכוש ליהודים שברחו מגרמניה הנאצית ולקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית, לקיים דיון ציבורי על האנטישמיות במדינה, ולכונן יחסים עם ישראל ללא תנאים.
ב-22 בינואר 1990 נערך בברלין המזרחית טקס הענקת אות חסידי אומות העולם הראשון לאזרחים של גרמניה המזרחית. בטקס נאם לותר דה מזייר , שהכיר באחריות הגרמנים במזרח לשואה: "אנו לומדים היום מחדש ברפובליקה הדמוקרטית לאיית את חלקנו בפרק זה של ההיסטוריה: אחריות לשישה מיליון יהודים שנרצחו... ואנו מכירים היום וכאן באחריותנו...לפשעים חסרי השוואה בייחודיותם". כעבור מספר ימים, שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית, הנס מודרו מכתב לנשיא הקונגרס היהודי העולמי, בו הביע הכרה ב"אחריות כל העם הגרמני לעבר", וכתב כי גרמניה המזרחית מכירה ב"מחויבותה ההומניטרית כלפי ניצולי העם היהודי, שסבלו מהדיכוי הנאצי, ומביעה את נכונותה להעביר תמיכה חומרית סולידרית לנרדפי המשטר הנאצי ממוצא יהודי".
ב-12 באפריל 1990 קיבלה לשכת העם החלטה שנתמכה על ידי חברי כל סיעות הפרלמנט, בה נאמר:
מספר היהודים במדינה.
מספרם של היהודים בגרמניה המזרחית היה נמוך כבר בזמן הקמתה (1949), עקב השמדת היהודים במהלך השואה ובעקבות המלטות פליטים יהודים רבים, בעיקר לישראל. הקהילות היהודיות המשיכו להתדלדל לאורך שנות קיומה של המדינה, הן בגלל שיעור הילודה הנמוך וגילה המתקדם של האוכלוסייה היהודית שנותרה, והן עקב המצב הפוליטי והכלכלי במדינה.
בקיץ 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, היו בשטחי הכיבוש הסובייטי בגרמניה 3,500 יהודים, 3% בלבד ממספר היהודים שחיו בהם לפני עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1946 עלה מספר היהודים בשטחים הללו ל-4,500, אולם עם הקמת גרמניה המזרחית ב-1949 פחת המספר ל-3,730. ב-1952 נותרו רק אלף חברים רשומים בקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית. ב-1975 פחת מספרם ל-728, וב-1982 היו רשומים קצת פחות מ-600 יהודים, מתוכם כ-200 בברלין המזרחית, 70-75 בדרזדן, 50 בלייפציג והשאר במקומות שונים במדינה. באותה עת אמר מנהיגה של הקהילה היהודית בברלין המזרחית, פטר קריכנר כי תוך 10 שנים יישארו 120 יהודים בבירה ברלין המזרחית, אך תחזיות אלו לא התממשו, ככל הנראה עקב איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. בשנת 1986 היו רשומים 475 יהודים שחיו בתחומי המדינה.
ב-1988 היו במדינה כ-400 יהודים בלבד, רובם במזרח ברלין.
יהודים בולטים בגרמניה המזרחית.
היהודים בגרמניה המזרחית לא הגיעו לעמדות מפתח רבות בממשל ובבירוקרטיה. לעומת זאת יהודים הצליחו יותר בתחום המקצועות החופשיים.
יהודים שהגיעו לעמדות בכירות במפלגה הקומוניסטית היו חברי הפוליטביורו אלברט נורדן והרמן אקסן ושר הדתות קלאוס גיזי. יהודים בולטים בחיי התרבות: הסופרים שטפן היים וארנולד צווייג, המלחין הנס אייזלר, הקריקטוריסט ג'ון הרטפילד, השחקנית הלנה הייגל, הפילוסוף ארנסט בלוך והרופא והסופר פרידריך וולף.
יהודים בולטים נוספים שהתגוררו בגרמניה המזרחית: אנה זגרס, יורק בקר והלמוט אשווגה.
סארי
כלכלת אוקראינה
כלכלת אוקראינה היא כלכלת שוק חופשי מתפתחת המנסה לייצב עצמה מאז התפרקות ברית המועצות. לפני הפירוק, הייתה אוקראינה הסובייטית הרפובליקה המתועשת ביותר בברית המועצות, יחד עם רוסיה הסובייטית. לאחריו, הצטמקה כלכלתה של אוקראינה בחצי. הפגיעה הקשה ביותר הייתה בענפי התעשייה הכבדה.
לאורך שנות ה-90 נרשמה צמיחה שלילית ומחסור בחומרי גלם ובמוצרי צריכה. בשנים הראשונות התבצעה הפרטה מהירה ומדיניות מוניטרית חסרת אחריות הובילה להיפראינפלציה בשנים 1993–1995. מאז שנת 2000 ישנה צמיחה חיובית הודות לרפורמות ממשלתיות, הגדלת הצריכה וריבוי בהשקעות זרות.
אוקראינה הינה מדינה מתפתחת. בשנת 2018 אוקראינה הפכה למדינה הענייה באירופה.
רקע.
בימי השלטון הסובייטי הייתה אוקראינה לאחת המדינות המתועשות. היא ירשה מברית המועצות תשתית תעשייתית ותחבורתית מפותחת. עם כינון אוקראינה העצמאית כל המשק הולאם עקב המורשת הסובייטית של כלכלה מתוכננת. נשיאה הראשון, ליאוניד קרבצ'וק פתח בתוכנית של הפרטה והסרת הפיקוח על המחירים. ההפרטה הייתה נגועה בשחיתות שלטונית עמוקה וחסרת שקיפות. הזעזוע עקב המעבר המהיר לכלכלת שוק גרם לירידה חדה בתקבולי הממשלה. כדי לפתור בעיה זו החלו רשויות אוקראינה באימוץ מדיניות מוניטרית חסרת אחריות והבנק הלאומי של אוקראינה החל להדפיס כסף בכמויות גדולות. מדיניות הרסנית זו הובילה להיפר אינפלציה שהגיעה לאלפי אחוזים.
עם הזמן כלכלת אוקראינה הפכה לכלכלת שוק חופשי מתפתחת. צמיחת התמ"ג נרשמה לראשונה בשנת 2000. היא גדלה במהירות משנת 2000 עד 2008 כאשר המשבר הכלכלי העולמי (2008) החל ברחבי העולם והשפיע גם על אוקראינה בשנים 2008–2009. הכלכלה התאוששה בשנת 2010 והמשיכה להשתפר עד 2013. מ-2014 עד 2015, הכלכלה האוקראינית סבלה ממיתון חמור, כאשר התמ"ג בשנת 2015 היה מעט מעל מחצית מערכו בשנת 2013. בשנת 2016, הכלכלה שוב החלה לצמוח. עד 2018, הכלכלה האוקראינית צמחה במהירות, והגיעה לכמעט 80 אחוזים מגודלה בשנת 2008. למרות שיפורים אלו, אוקראינה נותרה המדינה הענייה ביותר באירופה לפי תוצר נומינלי לנפש, אשר חלק מהעיתונאים ייחסו לשחיתות גבוהה. אירועי הסכסוך האוקראיני-רוסי פגעו בכלכלת המדינה.
צמיחה.
לאחר הכרזת העצמאות ב-1991 חוותה כלכלת אוקראינה שיעורי צמיחה שליליים וכלכלתה הצטמקה בכ-60%.
לאחר שנת 2000 חלה צמיחה חיובית והחוב הציבורי התייצב על כ-15 מיליארד דולר.
בסוף שנת 2006 העריך ראש ממשלת אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', כי הכלכלה גדלה בשנה זאת בכ-7% ריאלית. המשכורת הממוצעת לשכיר הייתה כ-250 דולרים.
בשנת 2009 בעקבות המשבר הכלכלי העולמי הצטמקה כלכלת המדינה ביותר מ-15%. יחד עם זאת, כבר בשנת 2010 הורגשה צמיחה והיא חזרה להיקף שהיה לפני המשבר.
בשנת 2013 הגיעה כלכלת אוקראינה לכ-70% מגודלה בשנת 1990.
לקראת שנת 2014 החוב הציבורי תפח לכ-74 מיליארד דולר, פי חמישה יותר מאשר בתחילת המילניום. בעקבות הלחימה במזרח המדינה במהלך שנת 2014 התמ"ג קטן בכ-7% ובשנת 2015 הייתה הקטנה נוספת. בשנת 2016 לראשונה מאז 2010 נרשם גידול, אשר עמד על כ-2%.
משק.
חשמל.
אוקראינה היא היצרנית השביעית בגודלה של אנרגיה גרעינית, יש לה 15 כורים גרעיניים לייצור חשמל, הפרוסים על פני ארבעה אתרים שונים. יכולת הייצור חשמל של הכורים הגרעינים מגיעה ל-13,5 גיגה ואט. בתקופות השיא צרכה אוקראינה עד 20 גיגה ואט חשמל, אך לאחר הפלישה הרוסית צריכת החשמל ירדה מאוד ונוצרו עודפים גדולים של ייצור חשמל. ביום שקדם לפלישה הרוסית לאוקראינה התנתקה אוקראינה מהחיבור לרשתות החשמל של רוסיה ושל בלארוס ולאחר הפלישה לא חזרה להתחבר אליהן. לבקשת אוקראינה חברות השוק האירופי המשותף חיברו את רשת החשמל של אוקראינה ושל רפובליקת מולדובה לרשת החשמל שלהן, מה שמאפשר העברת חשמל מאוקראינה למדינות אירופה.
אוקראינה מייצאת חשמל למדינות השכנות: הונגריה, פולין, סלובקיה, מולדובה ורומניה. כמחצית ממנו מיוצר בתחנות כוח גרעיניות שנבנו בתקופת ברית המועצות. באוקראינה ארבע תחנות כוח גרעיניות: תחנת הכוח הגרעינית רובנו, תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה, תחנת הכוח הגרעינית הדרום אוקראינית ותחנת כוח הגרעינית חמלניצקי.
בנוסף לכך פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה בשם דנייפרוגס על נהר דנייפר, ומספר תחנות כוח קיטוריות. בחצי האי קרים ובאזור אודסה הוקמו גם תחנות כוח סולאריות.
חקלאות.
בשנת 2014, כ-5.8% מכח האדם במדינה עסקו בחקלאות, 26.5% עסקו בתעשייה ו-67.8% במגזר השירותים.
יותר משני שלישים משטחי אוקראינה הם שטחי חקלאות. לפי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, אוקראינה הייתה אחראית לכעשירית מיצוא החיטה בעולם, 14% מיצוא התירס וכמחצית משמן החמניות בעולם. היא גם אחד מהיצרנים הגדולים ביותר של אגוזים. אוקראינה ייצרה גם דבש טבעי יותר מכל מדינה אחרת באירופה והיא אחת מיצרניות הדבש הגדולות בעולם,
תיירות.