בנובמבר 1978 התמנה בן ג'דיד לשר ההגנה של אלג'יריה על ידי הנשיא הווארי בומדיין. עקב מותו המפתיע של בומדיין בתחיל 1979, התמנה בן ג'דיד לנשיא אלג'יריה. הוא היה המועמד המרכזי בבחירות מטעם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וניצח בבחירות את שר החוץ עבד אל-עזיז בותפליקה. הוא תמך במודרניזם וקידם ליברליזם. במהלך כהונתו הפחית את מעקב הממשלה אחר אזרחים. בשנות השמונים המאוחרות, כלכלת אלג'יריה נמצאה בשפל עקב מחירי נפט נמוכים.
באוקטובר 1988 (שכונה "אוקטובר השחור") החלו מהומות והפגנות נגד נשיאותו. בהפגנות אלו השתתפו גורמים אסלאמיסטים קיצוניים. הצבא ירה על המפגינים, וגרם לקורבנות אחדים ולזעזוע כבד בציבור האלג'יראי. בעקבות זאת ניסה בן ג'דיד ליזום מהלכים לכיוון דמוקרטיה רב מפלגתית אך בסוף 1991 כאשר 'חזית ההצלה האיסלמי' עמדה לנצח בבחירות תפס הצבא את השלטון וביטל את הבחירות, מה שהוביל למלחמת האזרחים האלג'יראית, שבעקבותיה הוא התפטר.
לאחר נשיאותו.
לאחר עלייתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה היה בן ג'דיד נתון במעצר בית לאחר שכשל בניהול מלחמת האזרחים באלג'יריה, בין השנים 2002-1999. הוא נראה בציבור בשנת 2008, כאשר נאם נאום שנוי במחלוקת בעיר הולדתו.
מחלתו ומותו.
בינואר 2012 אושפז בן ג'דיד בפריז עקב מחלת הסרטן. הוא שב לבית החולים שוב במאי ובאוקטובר אותה שנה. ב-6 באוקטובר הודיעו על מותו.
עדי יפת פוקס
עדי יפת פוקס (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא במאית ומפיקת סרטי תעודה, כותבת ספרים ויוצרת תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
אביה, זאב יפת, יליד ירושלים, היה עיתונאי בכיר ב"העולם הזה" וב"הארץ" ויושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. אמה, שושנה יפת, הייתה מפיקה בתוכנית "זהו זה!" של הטלוויזיה הלימודית. מאז שנות התשעים הוריה כותבים ומוציאים לאור את סדרת מדריכי הנסיעות "פספורט לאירופה". לעדי אחות צעירה, אלונה שפר-קארו, עו"ד במקצועה ולשעבר מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. עדי יפת פוקס נשואה לרן פוקס אם לבת ולבן.
עדי יפת פוקס נולדה וגדלה בתל אביב ולמדה בגימנסיה העברית "הרצליה". שירתה בצה"ל כפקידת מבצעים בחיל האוויר. היא בוגרת תואר ראשון (באמנויות יפות) (B.F.A) בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב (1987-1984). במסגרת לימודיה הפיקה וביימה את סרטה התיעודי הראשון "בגובה העיניים" (תיעודי, 30 דקות)
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בניו יורק לתקופה בת שש שנים (1993-1987) וסיימה תואר שני (M.S) בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1991). בשנים אלה הפיקה וביימה את "My Work – Allan Wexler" (1991, 30 דקות) על האמן והיוצר הניו יורקי אלן וקסלר. הסרט הוקרן בגלריות לאמנות בניו יורק, לוס אנג'לס ובוסטון. סרט הגמר התיעודי שלה לאוניברסיטת קולומביה, "Great Expectations" (1991), בן השלושים דקות, עסק בקושי של נשים לשלב קריירה ואמהות. בנוסף עבדה ב-Lennon Documentary Group, חברה שהפיקה סרטים תיעודיים עבור רשת PBS. יפת פוקס עבדה בין היתר על "The Choise 92", סרט באורך שעתיים מסדרת Frontline של רשת PBS, אשר תיעד את הביוגרפיות של הנשיאים קלינטון ובוש ושודר מחוף לחוף, בשעת צפיית שיא, לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
בשנת 1993 חזרה יפת פוקס לישראל ושימשה במשך שנתיים כבמאית וכתבת בתוכניות "ערב חדש", "עובדה", "תיק תקשורת", "ספורטיווי", "מבט נשי", "יומן תרבות" ואחרות.
בשנת 2003 הייתה חברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ונטלה חלק במאבק הזכויות של היוצרים.
יפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי סרטים תיעודיים: "מוקט וארקדי" (1997) "השולחן של אפלפלד" (2004) ו"שנת הארבעים שלי" (2006).
יפת פוקס כתבה והוציאה לאור שני ספרים שנהפכו לרבי מכר: "משחקי הילדות שלנו" (2005) ו"היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים" (2008).
מתחילת 2017 עולה בהבימה ההצגה "נבגדת", הפקה עצמאית אותה כתבה, ביימה והפיקה עדי יפת פוקס. "נבגדת" היא מונודרמה בת שעה בה משחקת מירב גרובר. החזרות נמשכו כעשרה חודשים, דניאל סלומון הלחין את המוזיקה וזיו וולושין עיצב את התאורה.
סרטים עיקריים.
בגובה העיניים (1989, 30 דקות)
סרט הגמר התיעודי של יפת פוקס וסיגל ורדי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. "בגובה העיניים" תיעד את צילומי "המקלט", סרטו העלילתי הקצר של רשיד משהראווי בהשתתפות סלים דאו ומוחמד בכרי, אשר בעשייתו לקחו חלק אנשי צוות יהודים וערבים.
הסרט הוקרן במסגרת "ברוח החופש" אירוע משותף לסינמטקים תל אביב, חיפה וירושלים ביוזמת סינמטק ירושלים והקרן החדשה לישראל בשנת 1989, השתתף בתחרות פרס מוגרבי של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב באותה שנה וזכה במענק של מועצת התרבות והאמנות.
מוקט וארקדי (1997, 50 דקות)
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי. מוקט דרבה בן השמונה עשרה הוא עולה מאתיופיה, אלוף ושיאן ישראל לנוער המתאמן לקראת אליפות העולם בריצת 10,000 מטר לנוער, מגיע ממשפחה מעוטת יכולת ומתגורר בפנימייה. מאמנו הוא ארקדי סקלאר בן החמישים, עולה חדש מברית המועצות, שנהנה במכורתו מרווחה כלכלית ויוקרה ואימן את נבחרת האתלטיקה האוקראינית ובארץ חי בדוחק כמורה לספורט. הסרט עוקב במשך חודשים אחר אימוניהם בישראל ובבולגריה, קשיי קליטתם בישראל, הידידות ביניהם ומתעד גם את אליפות העולם לנוער בסידני, אוסטרליה בשנת 1996. הסרט צולם בישראל, בולגריה ואוסטרליה בידי יפת פוקס ויורם מילוא. מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
יובל נתן, ידיעות אחרונות:
"נמצאה פנינה תיעודית בערוץ 8. "מוקט וארקדי", סרטה הצנוע של עדי יפת-פוקס... מדובר בסרט מעניין שמספר סיפור מטאפורי על החברה הישראלית (ארקדי, מאמן אתלטיקה שעלה מרוסיה, והקשר המיוחד שלו עם מוקט, הנער העולה מאתיופיה שרץ למרחקים ארוכים), אבל גם מגיש כתב-אישום נגד מוסדות הספורט ההישגי האטומים, שאחרי מבט שטחי עליהם די ברור למה אנחנו לא מעצמה ספורטיבית, וכנראה גם לא נהיה בעתיד הקרוב. אימונים בתת-תנאים, יחס משפיל ומזלזל, חוסר רצינות וכל שאר הדברים שחשבתם על המוסדות האלה, אבל אף פעם לא ראיתם בעיניים".
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, נגה תקשורת, שודר בערוץ 8, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בחיפה ובסינמטק תל אביב ונרכש לשידור בארצות שונות ביניהן קרואטיה ופולין.
השולחן של אפלפלד (2004, 48 דקות)
סרט תיעודי שיפת פוקס הפיקה וביימה באופן עצמאי אשר מספר על חייו ותהליכי כתיבתו של הסופר אהרן אפלפלד. יפת פוקס נפגשה במשך שלוש שנים עם אפלפלד הכותב מדי בוקר בסמוך לאותו שולחן בבית הקפה בבית טיכו בירושלים. חלק מהסרט צולם במולדובה שברומניה, שם עברה על אפלפלד ילדותו המוקדמת, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הסרט עוסק בדמיון, זיכרון, הדחקה, זהות ויצירתיות. תוך שהוא מתחקה אחר תהליך הכתיבה של אפלפלד עוסק הסרט בתודעה הקולקטיבית של החברה הישראלית המורכבת ברובה ממהגרים שבהגיעם ארצה נאלצו להגדיר עצמם מחדש. אלון אבוטבול מקריא קטעים מיצירותיו של אפלפלד.
הג'רוזלם פוסט:
"'השולחן של אפלפלד' מעביר בצורה יפהפייה את ההומור, האופטימיות ושמחת החיים של אפלפלד, הן כסופר והן כאדם המצליח לשרוד את הזוועות כצעיר. באותה עת זהו סרט המתאר את הפיכתה של מדינת ישראל לקולקטיב ואודות המאבק היצירתי המצפה לאלו שמסרבים להיטמע בתוכה."
הסרט פתח את אירועי תולדות חיים – פורטרטים של סופרים בהאג שבהולנד, ביוזמת ארגון יוניק, מכוני התרבות האירופיים בהולנד.
זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית "החוויה היהודית" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2004.
הסרט הופק בסיוע ערוץ 8, קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, נקנה לשידור בארצות רבות, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים ביניהם הוטדוקס בקנדה ואידפא בהולנד. בישראל הוקרן בערוצים 8 ו-2. צולם בידי יפת פוקס ויורם מילוא. מלחין המוזיקה הוא ערן ברון כהן.
ספריה.
משחקי הילדות שלנו (2005)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר המתאר ומפרט את החוקים של משחקי הרחוב הקלאסיים בהם שיחקו ילדים בארץ בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. בין המשחקים: מחניים, חמש אבנים, תופסת, הקפות, פרה עיוורת, אבן נייר ומספריים, חבל קפיצה, גולות, גוגואים, קלאס, שלוש מקלות, עשרים ואחת, גע גע גע ועוד. הספר מכר כ-10,000 עותקים.
היה לנו אוצר – רגעים של בית ישראלי בשנות השישים והשבעים (2008)
ספר בפורמט אלבומי שיפת פוקס כתבה והוציאה לאור באופן עצמאי, עמית גושר צילם. הספר מביט על חפצים יומיומיים שהיו בבתים רבים בישראל בשנות השישים והשבעים ובוחן דרכם את אורח החיים והמנטליות הישראלים. בין הפריטים המופיעים בספר: סנדלים תנ"כיים, צידנית, תנור נפט, טרנזיסטור, אלבום בולים, טלפון חוגה, תיק אוכל לבית הספר, כובע ים מגומי, טייפ סלילים, ונטילטור, קומקום שורק, אהיל מקרמה, סקטים, קופסת שקופיות, מאפרה על רגל. הספר היה לרב מכר (נמכרו כ-40,000 עותקים).
לקריאה נוספת.
על "בגובה העיניים"
על "מוקט וארקדי"
על "השולחן של אפלפלד"
על "משחקי הילדות שלנו"
על "היה לנו אוצר"
כתבותיה של עדי יפת פוקס בעיתונים
פלונית נגד מדינת ישראל