חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T
(35 כוחות סוס לעומת 20).
בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916.
באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה.
בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות).
ארמן גטי
ארמן גטי (בצרפתית: Armand Gatti; 26 בינואר 1924, מונטה קרלו - 6 באפריל 2017, סן מדנה ליד פריז) היה במאי, משורר, תסריטאי ועיתונאי צרפתי.
חייו.
ארמן גטי נולד במונטה קרלו למשפחה ממוצא איטלקי.
בשנת 1941 הוא עזב את בית הספר בה למד לאחר שכתב סאטירה על המורה. ב-2 במרץ 1942 נפטר אביו אוגוסט כתוצאה ממכות במהלך שביתה של אספני האשפה.
בשנת 1943 ארמן גטי נעצר בטרנאק ונידון למוות. לאור גילו הצעיר הוא קיבל חנינה והועבר לבורדו שם היה עובד כפייה בבניית בסיס הצוללות. הוא הועבר להמבורג ונמלט. בשנת 1944 ו-1945, הוא היה צנחן בשירות האווירי המיוחד (SAS) והשתתף בקרב על הולנד. בנובמבר 1945 ארמן גטי השתחרר מהצבא.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ארמן גטי התגורר בקומונה של אמנים צרפתים שכללה בין היתר איוואן אודואר, ג'ורג' ארנו ומישל טורניה.
הוא עבד כעיתונאי, כתב את המחזה הראשון שלו ובשנת 1961 ביים את סרטו הראשון L'Enclos. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1957 ארמן גטי קיבל פרס על המחזה Le Poisson noir.
בשנת 1961 סרטו הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה וזכה לפרס הכסף על הבימוי. בשנת 1963 סרטו היה מועמד לפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הוא המשיך לביים עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1999 הוענק לארמן גטי אות לגיון הכבוד ובשנת 2004 הוא התקבל למסדר האמנויות והספרות.
אישטוואן בקפי
אישטוואן בקפי (במקור קאן, בהונגרית: Békeffi István Miklós; סגד, 31 באוגוסט 1901 – בודפשט, 9 ביוני 1977) היה מחזאי כותב קברט יהודי-הונגרי זוכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף, אחיינו של המנחה לאסלו בקפי.
ביוגרפיה.
בקפי נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור בקפי (בשמו הקודם קאן-Kann) פקיד, ושל אירן שטראוס. הוא למד בבית ספר תיכון צבאי באוראדיה ובשופרון והיה סטודנט לאחר מכן באוניברסיטה בבודפשט במדעי הרוח. בשנת 1926 הוא נתגלה לקהל עם הבורלסקה המוצלחת שלו, על במת "תיאטרון סיגט" ( Sziget Színpad) "במת האי" בהונגרית (איפה היית בלילה?) ואחריו הועלו לבמה אופרטות רבות שלו, קומדיות וסצינות קברט. מחבריו השותפים הקבועים היו: דז'ה קלר, אדוריאן שטלה (שטיין), לאסלו ודנאי (וולף) ולאיוש לייטאי (ליברמן) כולם יהודים. את התסריט הראשון שלו כתב בשנת 1934. עד 1942 הוא היה המחבר או המחבר המשותף ל-22 תסריטים לסרטים שונים. כמה מיצירותיו אלה הוסרטו. הוא שרד את השואה ולאחריה בין 1945 לבין 1946 ערך את כתב העת של בלה באלאז', פינסורו (Fényszóró) "הזרקור" בהונגרית. הוא גם תרם למספר תסריטים, קומדיות וסרטים ביוגרפיים. כתב כמה מופעי קברט, שהאחד המוצלחים שבהם היה על דמותו של פומוצ'י, אזרח קטן בעל כוונות טובות, אך "לא יוצלח", אותו גילם בלה שאלאמון לאורך השנים. לאחר דיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956 בקפי היגר לחו"ל בשנת 1957, התיישב בשווייץ וכתב בעיקר תסריטים לתעשיית הקולנוע של גרמניה המערבית (תאונה, 1957; שקרן, 1961; נערה כמעט הגונה, 1963 וכו'). הצלחתו הגדולה ביותר הייתה, "מלאך טס מעל ברוקלין" (1957), שהופיע גם כספר. הוא חזר לבודפשט בשנת 1971 עם אשתו אידה טוראי. ב־27 בפברואר 1976 הוצג בתיאטרון האופרטה של בודפשט המחזמר "הכלב שקוראים לו מר בוצי".
חיים אישיים.
ב־11 באוקטובר 1926 התחתן עם השחקנית אידה טוראי (1908-1997) בבודפשט, ששיחקה ברבים מסרטיו ומחזותיו.
מחזותיו.
מספר הצגות הבכורה שרשומות על שמו ב"מאגר התיאטרון ההונגרי" הוא (מ-1946 ואילך): 67.
אוניברסיטת ניו מקסיקו
אוניברסיטת ניו מקסיקו (באנגלית: University of New Mexico) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת באלבקרקי, בירת ניו מקסיקו שבארצות הברית אשר הוקמה ב-1889. קמפוסים נוספים פרוסים ברחבי המדינה.
היסטוריה.
האוניברסיטה הוקמה בפברואר 1889.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת ניו מקסיקו אחת מ-131 מכללות ואוניברסיטאות שהשתתפו בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית. בשנים שלאחר המלחמה האוניברסיטה צמחה משמעותית, ומספר הסטודנטים שבה צמח מ-5,000 ליותר מ-14,000 בשנות ה-60 והחלו לימודים בתחומים חדשים כגון רפואה, סיעוד, רפואת שיניים ומשפטים. בתחילת שנות ה-70 התקיימו מהומות רבות במוסד כמחאה על מלחמת וייטנאם והטבח בקנט סטייט. התרחשו עימותים רבים עם המשטרה ועשרות סטודנטים נעצרו.
מבנה.
נכון ל-2020, אוניברסיטת ניו מקסיקו מציעה יותר מ־215 תארים ותוכניות, כולל 94 תוכניות לתואר ראשון, 71 לתואר שני ו -37 לימודי דוקטורט, באמצעות 12 מכללות ובתי ספר. המכללות הן:
פצ'אטניקי
פצ'אטניקי (ברוסית: Печатники) הוא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטחה 20.07 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 86,706 תושבים (2020).
האדמות שהיו פעם בפלך מוסקבה, החל משנות החמישים, החלו להיספח לעיר מוסקבה. בשנת 1960, חלק משמעותי מהשטח המודרני של מחוז הדרום, שכלל גם את פצ'טניקי, נכלל בגבולות העיר של הבירה. בשנות השבעים והשמונים החלה בניית בנייני מגורים. אזור התעשייה בפצ'אטניקי מהווה 67% מהשטח ויש בו כ-230 מפעלים וארגונים תעשייתיים. בנפה יש 13 רחובות ו-12 כבישים.
חמצן-18
חמצן-18 הוא איזוטופ טבעי ויציב של חמצן, חמצן-18 הוא האיזוטופ השני הנפוץ ביותר לאחר חמצן-16. כמעט כל החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, שהוא 99.76% מהחמצן, לעומתו חמצן-18 הוא רק 0.2%מהחמצן ביקום. מים שיש בהם אטום חמצן-18 ואטום מימן, יתאדו יותר לאט מאשר מים שיש בהם אטום חמצן-16 ומימן.
חשיבות רפואית.
כאשר חמצן-18 מופצץ בפרוטונים במאיץ חלקיקים מסוג ציקלוטרון או מאיץ קווי נוצר האיזוטופ הרדיו-אקטיבי פלואור-18 . איזוטופ זה מוטמע לתרכובת פלואורודיאוקסיגלוקוז (FDG) הנספגת על ידי רקמה עצבית או גידולים סרטניים באופן דומה לספיגת גלוקוז. הדעיכה הרדיו-אקטיבית של איזוטופ פלואור-18 לחמצן-18 מלווה ב-97% מהמקרים בפליטת פוזיטרון. הפוזיטרון מתאיין עם אחד האלקטרונים ברקמה, תוך פליטת זוג פוטונים הנעים בכיוונים מנוגדים זה לזה. בטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים, גלאים המקיפים את הנבדק מזהים את מקצת הפוטונים הנפלטים בדרך זו, וכך מדגימים את הרקמה הצורכת גלוקוז. בפברואר 2019 הודיעה איראן כי היא הצליחה לייצר חמצן-18, בשביל לייצר מים וצרכים רפואיים, אך לא ברור האם הודעה זו קשורה לתוכנית הגרעין האירנית.
ז'אן-בטיסט איזבה
ז'אן-בטיסט איזַבּה (בצרפתית: Jean-Baptiste Isabey; 11 באפריל 1767 – 18 באפריל 1855) היה צייר צרפתי יליד ננסי.
חייו.
בגיל תשע עשרה, לאחר לימודים אצל צייר המיניאטורות פראנסואה דומונט, מי שאייר בין היתר את מארי אנטואנט, נעשה לתלמידו של ז'אק-לואי דויד. בהוראת המלכה הועסק בוורסאי בציורי דיוקנאות של דוכסים, והוא התמיד עד מותו ב-1855 בציור שליטים ונכבדים צרפתים.
איזבה עלה לגדולה בחסות ג'וזפין ונפוליאון בונפרטה. הוא צייר את טקסי הכתרתם והכין רישומים שנועדו להנצחתם הרשמית, יצירה שעבורה שילם המלך לואי ה-18, שאת דיוקנו צייר עוד ב-1814. איזבה הוקיר את נפוליאון בשובו מאלבה, ועם זאת מעמדו לא נפגע בתקופה הרסטורציה הצרפתית, והוא השתתף בהסדרים להכתרתו של שארל העשירי.
בתקופת המונרכיה של יולי הוקצה לו תפקיד חשוב בניהול האוספים המלכותיים, ונפוליאון השלישי העניק לו פנסיה ועיטור מפקד בלגיון הכבוד. הציור "סקירת הכוחות על ידי הקונסול הראשון" נמנה עם היצירות החשובות ביותר שלו. "הסירה" הוא רישום שלו ושל בני משפחתו בתקופה בה התמקד באומנות הליתוגרפיה, יצירה שזכתה להצלחה גדולה בסלון הפריזאי של 1820. ציורו "נפוליאון במלמיזון" , נחשב לאחד המשובחים בדיוקנאות נפוליאון. ברישום של קונגרס וינה תיעד את המשתתפים הבכירים.
איזבה קבור בבית העלמין פר לשז בפריס, לצד אשתו השנייה יוג'ני רוז מייסטרה, שנפטרה בשנת 1857.
ז'אן-בטיסט איזבה היה אביו של אז'ן איזבה, צייר של נופים ימיים ושל אירועים היסטוריים ברוח האסכולה הרומנטית הצרפתית , וחותנו של הצייר והמעצב פייר-לוק-שארל סיסרי.
יבול