קודנהובה-קלרגי ניסה לרתום לארגונו ולרעיונותיו אישים פוליטיים אירופים בולטים. כך לדוגמה, הציע לאיגנץ זייפל (Ignaz Seipel), מי שהיה פעמיים, בשנות העשרים, הקנצלר האוסטרי, את ראשות סניף התנועה בארצו, ונענה ברצון. תומכים אחרים באו מחוגים פוליטיים מגוונים. בין אלה היו קרלו ספורצה (Sforza), שר החוץ האיטלקי בתחילת שנות העשרים, אשר היה אנטי פשיסטי, ומן הצד המנוגד, היילמאר שאכט, שר הכלכלה, באמצע שנות השלושים, בגרמניה הנאצית. כן השפיעו רעיונותיו של קודנהובה-קלרגי על אריסטיד בריאן, זוכה פרס נובל לשלום ב-1926, ומי שהיה שר החוץ הצרפתי בסוף שנות העשרים, ובנוסף, קודם לכן היה מספר פעמים ראש הממשלה. בשנת 1929 בריאן הציע להקים איחוד אירופי כחלק מחבר הלאומים, וב-17 במאי 1930, בריאן הוציא תזכיר ובו הצעה לארגון משטר פדרלי כלל אירופי. עם זאת, לא צלחה פנייתו לטומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה, כמו גם לאדווארד בנש, ראש הממשלה. יחס שלילי עוד יותר כלפי קודנהובה-קלרגי והפאן אירופיות הפגין אדולף היטלר, אשר תיעב את הקוסמופוליטיות ברעיונותיו של הראשון, אותו תיאר כ"ממזר חסר שורשים". כמו כן, למרות שכאמור קודנהובה-קלרגי עזב את 'הבונים החופשיים' עוד בטרם עלו הנאצים לשלטון, זיהו אלה האחרונים את רעיונותיו עם אלה של 'הבונים', אותם הם רדפו ודיכאו.
באפריל 1924 קודנהובה-קלרגי יסד וערך את הביטאון "פאן-אירופה" (Paneuropa), אשר הופיע עד שנת 1938, ובו גם היה הכותב הראשי.
בין השנים 1925 ו-1928 כתב קודנהובה-קלרגי את עבודתו העיקרית: "מאבק לפאן-אירופה" (בגרמנית: Kampf um Paneuropa), בשלושה כרכים. בשנת 1926 התכנס בווינה הקונגרס הפאן-אירופי הראשון, בו נטלו חלק כ-2,000 נציגים. קודנהובה-קלרגי נבחר על ידי אותם נציגים לנשיא המועצה המרכזית, והחזיק בתפקיד זה עד למותו ב-1972.
בתקופה הנאצית.
ער לתיעוב שהנאצים חשו כלפיו וכלפי רעיונותיו, לאחר האנשלוס, נמלט קודנהובה-קלרגי מאוסטריה לצ'כוסלובקיה, ובהמשך לצרפת. לאחר המערכה על צרפת ונפילתה בידי הגרמנים, נמלט לארצות הברית דרך שווייץ ופורטוגל. למרות שמלחמת העולם השנייה הייתה אז בעיצומה, קודנהובה-קלרגי המשיך להטיף לאחדות אירופית, זו הפעם על בסיס הציר פריז-לונדון. לאחר חתימת האמנה האטלנטית, קודנהובה-קלרגי הוציא תזכיר אודות עצמאות לאוסטריה לאור עקרונותיה, אותם אימץ. בתזכיר זה, אותו שלח לוינסטון צ'רצ'יל ולפרנקלין דלאנו רוזוולט, הוא הציע את עצמו לתפקיד ראש הממשלה הגולה (ההיפותטית) של אוסטריה. אולם שני הנמענים נמנעו מלאמץ את תוכן המסמך, בעוד אוסטריה מהווה חלק בלתי נפרד מן הרייך השלישי. בשנת 1944 הוא פרסם את ספרו "מסע צלב לפאן-אירופה" (באנגלית: Crusade for Paneurope). ב-22 ביולי 1943 נשלל מקודנהובה-קלרגי תואר הדוקטור מאוניברסיטת וינה בשל היותו של בעליו 'בלתי ראוי', וזה הוחזר לו לבסוף ב-15 במאי 1955. בעת גלותו באמריקה, החל מ-1942 ועד חזרתו לצרפת ב-1945, קודנהובה-קלרגי לימד באוניברסיטת ניו יורק, אשר גם מינתה אותו לפרופסור בהיסטוריה בשנת 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם תום מלחמת העולם השנייה זכו רעיונות האיחוד האירופי לעדנה, וכעת אף נהנו מתמיכתם של חלק מחשובי המנהיגים של בעלות הברית. הארי טרומן אף הכריז, לאחר שקרא מאמר של קודנהובה-קלרגי בשבועון קולייר'ס (Collier's), בדצמבר 1945, שמדיניותה הרשמית של ארצות הברית תעודד רעיונות אלה. גם וינסטון צ'רצ'יל הביע בנאום בציריך, ב-19 בספטמבר 1946 (מועד בו לא כיהן כראש ממשלת בריטניה), תמיכה דומה, ואף ציין במפורש את קודנהובה-קלרגי, לצד בריאן, כאישים אשר תרמו רבות להפצת הרעיון. בנובמבר 1946 ובאביב 1947 הפנה קודנהובה-קלרגי קריאה לחברי הפרלמנטים האירופיים במטרה לקדם את רעיון האיחוד. ואכן, קריאתו נשאה פרי עם ייסוד 'האיחוד הפרלמנטרי האירופי' (באנגלית: European Parliamentary Union, EPU), אשר באופן רשמי נחשב לגוף פרטי. וועידת היסוד של האיחוד נערכה בגסטד שבשווייץ ב-4 וב-5 ביולי 1947. וועידה כוללת התכנסה כחודשיים אחר כך, ב-8 עד 12 בספטמבר. בשנים הבאות, עם גבור מגמת האיחוד באירופה: קהילת הפחם והפלדה האירופית, הקהילה הכלכלית האירופית (ידועה גם בשם השוק האירופי המשותף) ועוד, זכה קודנהובה-קלרגי להכרה כאחד מאבות הרעיון שבבסיסם, ולעיטורים וכיבודים בהתאם.
המנון האיחוד האירופי ו'יום אירופה'.
בשנת 1929 הציע קודנהובה-קלרגי את 'האודה לשמחה', עיבוד של לודוויג ון בטהובן לשיר שכתב פרידריך שילר, כהמנון אירופה. בשנת 1955 הוא חזר על הצעתו. בשנת 1985, כ-13 שנים לאחר מותו של קודנהובה-קלרגי, המנגינה אכן הפכה להמנון הרשמי של האיחוד האירופי (ללא המילים, בשל ריבוי הלשונות באיחוד). עוד קודם לכן, ב-1972, הפכה האודה להמנון מועצת אירופה. בשנת 1932, הציע קודנהובה-קלרגי את ה-17 במאי (יום השנה לתזכיר של בריאן, ר' למעלה) כיום אירופה (אשר מצוין בפועל ב-9 במאי, בו נפל המשטר הנאצי).
לקריאה נוספת.
באנגלית:
בגרמנית:
בצרפתית:
ביפנית:
קישורים חיצוניים.
אתר האיחוד הפאן-אירופי, באנגלית, גרמנית וצרפתית:
Paneuropean Union European Parliamentary Union Historical Archives of the EU
מהא חאג'
מהא חאג' (בערבית: مها حاج; נולדה ב-1970) היא תסריטאית ובמאית קולנוע ערבית-ישראלית, המגדירה את עצמה כפלסטינית.
ביוגרפיה.
חאג' נולדה בנצרת. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית וערבית ובעלת תואר שני בספרות ושפה ערבית מאוניברסיטת חיפה.
את הניסיון הקולנועי שלה שאבה מהא חאג' מעבודתה כמעצבת אמנותית בהפקות "הזמן שנותר" (2009) של אליה סולימאן, "המתקפה" (2012) של זיאד דוארי הלבנוני, "ערבאני" (2014) של עדי עדואן, וכן בסרט "מעל הגבעה" (2014) בבימויו של רפאל נג'ארי.
כתבה וביימה את הסרט הקצר "תפוזים" (2009) ואת הסרט הדוקומנטרי "Within These Walls" (2010).
לפסגת הקולנוע הבין-לאומית הגיעה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2016 במסגרת "מבט מסוים", עם "עניינים אישיים", סרט שכתבה וביימה. הסרט זכה גם ב"פרס קרן תרבות חיפה לסרט העלילתי הטוב ביותר" בתחרות הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שנערך באוקטובר 2016. מנימוקי השופטים: .
במסגרת ""מבט מסוים" בפסטיבל קאן 2022, תוקרן דרמה פלסטינית חדשה בשם "חום ים תיכוני" ("Mediterranean Fever") מאת הבמאית מהא חאג' בהפקה פלסטינית בשיתוף קפריסין, צרפת, גרמניה וקטאר.
פרסים.
על הסרט עניינים אישיים (סרט) ("Personal Affairs"):
על הסרט "קדחת ים תיכונית" (حمى البحر المتوسط):
המאסטר
רפאל הרפז
רפאל (רפי) הרפז (נולד ב-8 בינואר 1962) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כסמנכ"ל אסיה והפאסיפיק במשרד החוץ של ישראל. בשנים 2018–2021 כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים. הרפז כיהן כשגריר ישראל באזרבייג'ן (2012–2015).
ביוגרפיה.
הרפז נולד וגדל בשכונת בית הכרם בירושלים. אמו, רחל הרפז (לבית אבישר) הייתה מורה לפסנתר, ציירת, סופרת ומשוררת ואביו, ניסן הרפז, היה מזכיר ההסתדרות בירושלים, חבר מועצת העיר ויקיר העיר ירושלים. ב-7 ביוני 1967, יום שחרור הכותל המערבי במלחמת ששת הימים, בהיותו קצין חינוך במילואים של חטיבה 16 הביא ניסן הרפז, את ספר התורה הראשון לכותל. בצעירותו התגורר שנה במילאנו, איטליה, שם שהתה המשפחה בשליחות בקהילה היהודית. הוא היה חבר בתנועת הצופים ומדריך בשבט בית הכרם. הוא למד בבית הספר היסודי בית הכרם בירושלים (1968–1976) ובתיכון בויאר בירושלים (1976–1980). בשנים 1980–1983 שירת בצה"ל. הוא נשוי לשולמית הרפז (לבית מושל) ואב לשלושה בנים.
בתקופה שבין שחרורו מצה"ל (1983) לכניסתו לקורס הצוערים של משרד החוץ (1989) שימש הרפז בשורה של תפקידים, בהם מדריך במכון למדריכי חוץ לארץ בקריית מוריה בירושלים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית ובתוכנית בת השנה של תנועת יהודה הצעיר מארצות הברית. נוסף לכך, יצא פעמיים בשליחות לתפקידי הדרכה במחנות הקיץ היהודים בטורונטו, קנדה והרטפורד, קונקטיקט, ארצות הברית.
בשנת 1987 שימש כעוזר יושב ראש האיגוד הארצי למסחר בירושלים. הוא בוגר החוג ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית (1987). בשנים 1987–1989 השתתף הרפז בקורס ההכשרה לניהול של בנק הפועלים. הוא למד בקורס אקדמי של קרן רוטשילד באוניברסיטה העברית (1991) בסמסטר מיוחד שיועד לצוערי משרד החוץ.
ב-2004 השתתף בקורס לבכירים במרכז ללימודי אסיה והמזרח-הקרוב של האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.
ב-2017 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, בתוכנית האקזקוטיבית לדיפלומטיה ולימודי ביטחון.
בשירות החוץ.
בשנת 1989 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ ועם סיומו הצטרף לשירות החוץ. שירת כסגן ראש הנציגות בשגרירויות ישראל באביג'אן, חוף השנהב (1991–1993).
שירות בשווייץ.
הרפז שירת כסגן ראש הנציגות בברן, שווייץ (1993–1997). במהלך שרותו בשווייץ ריכז הרפז את הטיפול בפרשת כספי קורבנות השואה בבנקים השווייצרים ואת ציון חגיגות 100 שנים לקונגרס הציוני הראשון בבזל (1997).
הרפז ריכז את המאמצים מול הארכיון הלאומי השווייצרי לקבלת שמות היהודים, שהגיעו בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה לגבול השווייצרי וכניסתם למדינה סורבה.
שירות בשוודיה.
הרפז שירת כסגן ראש הנציגות בסטוקהולם, שוודיה (1999–2003). במהלך שרותו ריכז את ביקורו של ראש הממשלה אהוד ברק בשוודיה (ינואר 2000) לרגל הכינוס הראשון של הפורום הבינלאומי בנושא השואה. זה היה ביקורו הראשון מזה 38 שנים של ראש ממשלת ישראל בשוודיה.