באוקטובר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נערך בקרבת המצודה של העיר קרב משמעותי, בו הדפו הרוסים מתקפה משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
יהודי דמבלין.
בין מלחמות העולם נמנו בדמבלין כ-3,000 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה. בעיר פעלה חסידות מודז'יץ שנוסדה בה, וכן חוגים ציוניים ובית ספר עברי.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטל על יהודיה לשלם סכום כופר גבוה, ויהודיה נלקחו לעבודות כפייה. בתחילת 1940 צוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ובעיר הוקם יודנרט, בראשות לייזר טייכמן.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות. משנת 1941 הועסקו יהודי הגטו בחמישה מחנות עבודה שהוקמו בסביבת העיר. בחורף 1942-1941 חוסלו אנשי היודנרט הראשון בעיר. בגטו זה הובאו יהודים מבוברובניקי הסמוכה.
ב-6 במאי 1942 נערכה בגטו דמבלין אקציה בידי שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, בה שולחו כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,500 יהודי הגטו, למחנה ההשמדה סוביבור. בהמשך החודש הובאו לגטו יהודים מריקי הסמוכה וכ-2,200 יהודים שגורשו מסלובקיה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה.
ב-15 באוקטובר 1942 שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח כ-100 יהודים בשעת האקציה. בספטמבר 1943 חוסל מחנה העבודה האחרון שנותר בעיר, וב-22 ביולי 1944 הועברו כ-2,000 היהודים שהוחזקו במחנה העבודה שהוקם בשדה התעופה שליד העיר למחנה עבודה ליד צ'נסטוחובה, תוך רצח ילדיהם בבית העלמין היהודי בעיר.
שבתי בוחבוט
הרב שבתי בוחבוט (1870, כ"ג בשבט ה'תר"ל – 26 באפריל 1948) היה אב בית דין ביפו, רב הקהילה היהודית בקיליס שבסוריה, הרב הראשי של חלב שבסוריה, ובהמשך הרב הראשי של יהדות לבנון.
קורות חיים.
נולד ביפו למשפחה ספרדית-מערבית. אביו, הרב שלמה בוחבוט, היה מקובל מישיבת חסד אל בירושלים, שעלה בצעירותו לארץ ישראל מרבאט שבמרוקו.
בילדותו למד לימודי חול בבית ספר אליאנס, לצד לימוד תורה מפי מלמדים ורבנים בני העדה הספרדית ביפו. בנוסף, למד במשך הזמן שפות שונות, ושלט באנגלית, צרפתית וטורקית (לצד עברית, לאדינו וערבית).
בגיל בגרות עבר לירושלים ונישא למזל בת עזריה די-בוטון (מעולי סלוניקי). בשנים הבאות למד ש"ס ופוסקים מפי הראשון לציון הרב יעקב מאיר, וכן הוסמך לרב בבית המדרש לרבנים באיסטנבול.
בשנת 1906 מונה לחבר בית הדין ביפו ובהמשך לאב בית הדין. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוגלה לסוריה, ושימש כרב הקהילה היהודית בקיליס שבצפון-מערב המדינה (כיום חלק מטורקיה). בעקבות יציאתו של הרב חזקיה שבתי לבואנוס איירס בשליחות גיוס כספים עבור בית יתומים בשנת 1921, מונה הרב בוחבוט לכהן במקומו כרבה הראשי של חלב. בשנת 1924 פרש מתפקידו, לאחר שהרב חזקיה שבתי חזר משליחותו ודרש לשוב ולקבל את המינוי, על אף שנבחר ברוב גדול להמשיך לכהן בתפקיד.
החל משנת 1925 ועד פטירתו בשנת 1948, כיהן בביירות כרבה הראשי של לבנון, לאחר שהוזמן לכהן במשרה על ידי בני הקהילה היהודית בעקבות הדחתו של הרב שלמה טאג'ר מרבנות העיר. לאורך שנות כהונתו עודד את חברי הקהילה לגלות עניין רב יותר ביהדות ולחזק את זיקתם למסורת, לצד הפתיחות למודרנה ולהשכלה כללית. כן פעל לחיזוק הקשרים עם היישוב היהודי בארץ ישראל ולתרומה לבניינו.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
הלך לעולמו בביירות בשנת 1948 (י"ז בניסן ה'תש"ח) ונקבר בה. בשתדלנות בנו בן-ציון בחבוט, הובא לקבורה בירושלים בכ"ז באדר ב' ה'תשי"א, על אף המתיחות בגבולות באותה תקופה.
חיבוריו.
במהלך חייו חיבר ספרים רבים על תורה, הלכה מוסר ופיוטים, אך מרביתם נותרו בכתב יד. כן חיבר דיוואן שירים, כתב מאמרים לכתבי העת המאסף, עם וספר ולמספר קובצי מאמרים רבניים. חלק מתשובותיו הודפסו בספר "ישכיל עבדי" מאת הרב עובדיה הדאיה
גרודק
דרצ'ין
דרצ'ין (בבלארוסית: Дзярэчын, דזיארצ'ין; בפולנית: Dereczyn) הוא כפר במחוז גרודנו שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
דרצ'ין נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1537 קיבל זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה נפגע היישוב קשות, אך מאוחר יותר השתקם, ובשנת 1786 נבנה בו ארמון.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחומי האימפריה הרוסית, במחוז סלונים. בשנת 1921 נכלל היישוב בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי דרצ'ין.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בדרצ'ין כ-1,300 יהודים, כשני שלישים מהאוכלוסייה ביישוב. בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציוניות, וכן של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בו בתי ספר מרשת תרבות ומרשת יבנה.
עם כניסת הצבא האדום לכפר בספטמבר 1939, הגיעו אליו פליטים יהודים ממערב פולין. בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בכפר, ועסקים פרטיים בו הולאמו.
ב-27 ביוני 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחיוב בביצוע עבודות כפייה. כמו כן, הוקם בכפר יודנרט, אשר נצטווה להעביר לגרמנים סכומי כופר ורכוש, וכן כוח אדם לעבודות הכפייה.
בינואר 1942 רוכזו יהודי הכפר בגטו מגודר שהוקם בו, אליו הובאו יהודים נוספים מהסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-4,000 איש. בגטו שררו תנאי צפיפות קשים, רעב ומגיפות, ובמרץ 1942 שולחו מאות צעירים ממנו למחנה עבודה בכפר פוז'וויצ'ה, ואלו נרצחו במאי ביער רודיצ'ין. לאחר שמספר ניצולים מהטבח הגיעו בחזרה לגטו, רצחו הגרמנים למעלה מ-250 יהודים בגטו, רובם נשים וילדים.
ב-24 ביולי 1942 ביצעו הגרמנים, בסיוע שוטרים ליטאים ואוקראינים, אקציה בגטו, בה ירו לתוכו באופן אקראי. כ-2,500 הניצולים מהירי רוכזו, ונרצחו מחוץ לכפר. יתר יהודי הגטו הועברו לסלונים, ובתי הגטו נשרפו. לפני אקציה זו התארגנה בגטו קבוצה מחתרתית, אשר אספה נשק, והבריחה כ-200 עד 300 יהודים מהגטו ליערות, שם חלקם הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
אובדן זיכרון
ולדמר הראשון, מלך דנמרק
ולדמר הראשון, מלך דנמרק (בדנית: Valdemar I, ידוע גם כולדמר הגדול, בדנית: Valdemar den Store; 14 בינואר 1131 – 12 במאי 1182) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד למותו.
ראשית חייו.
ולדמר היה בנו של קנוט לאברד, נסיך דני אבירי ואהוד, שהיה בנו הבכור של אריק הראשון, מלך דנמרק. אביו של ולדמר נרצח על ידי מגנוס הראשון, ימים ספורים לפני לידתו כחלק ממלחמות ירושה. אמו, אינגבורג, בתם של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב ושל כריסטינה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, קראה לו על שם סבה, ולדימיר השני, נסיך קייב.
כיורש לכתר, וכמי שעד מהרה רכש לו יריבים, הוא גודל בחצרו של אציל דני יחד עם בנו, אבסלון, שבעתיד יהיה יועצו הנאמן.
מלך.
ב-1146, כאשר מלאו לוולדמר 15 שנים, התפטר אריק השלישי, מלך דנמרק וכתוצאה מכך נמשכה מלחמת אזרחים, או ליתר דיוק, מלחמות הירושה. הטוענים לכתר היו: סוון השלישי, בנו של אריק השני; קנוט החמישי, בנו של מגנוס הראשון וולדמר עצמו. נחלתו של ולדמר כללה את שטחי יוטלנד ושלזוויג. שלב זה של מלחמת האזרחים ארך כעשר שנים.
ב-1157 הסכימו שלושת המלכים לחלק את הארץ ביניהם. סוון אירח משתה שלום, בו הוא תכנן לרצוח את יריביו. קנוט נהרג, אך ולדמר הצליח להימלט ליוטלנד יחד עם אבסלון. סוון הוציא עד מהרה פלישה והובס על ידי ולדמר בקרב הערבה האפורה. הוא נהרג במהלך הקרב, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים שחסמו את דרכו במנוסתו משדה הקרב. ולדמר שהיה ליחידי מבין שלושת היריבים ששרד, היה למלך היחיד של דנמרק. כך הסתיימו מלחמות הירושה שנמשכו 26 שנים.
ב-1158 נבחר אבסלון להיות הבישוף של רוסקילדה וב-1177 מונה לארכיבישוף של לונד. ביוזמתו הכריז ולדמר מלחמה על הונדים, שפלשו לחופי דנמרק. הם יישבו את פומרניה ואת האי ריגן שבים הבלטי. ב-1168 כבשו הדנים את בירתם של הוונדים, ארקונה, והונדים הסכימו להמיר את דתם לנצרות ולהיות נתונים למרות הדנים. השפעתם של הדנים חדרה לפומרניה.
ולדמר חיזק את גבולותיה של דנמרק: מדרום בנה חומה, וכן בנה כמה מבצרים לחופי הממלכה. אבסלון השתתף במאמץ זה ובנה את המבצר שממנו התפתחה קופנהגן.
ב-1170 הצליח ולדמר להכתיר את בנו קנוט השישי בן השבע למלך שותף וכך להבטיח מעבר חלק של המלוכה. תקופת מלכותו של ולדמר עמדה בסימן עליית כוחה של דנמרק שהגיעה לשיאה תחת מלכותו של בנו השני, ולדמר השני.
צאצאיו.
ולדמר נשא לאישה את סופיה ממינסק, אחותו למחצה של קנוט החמישי ובתה של ריצ'זה מפולין, אלמנתו של מלך שוודיה. הם הביאו לעולם את הצאצאים:
ראש מטה (צבא)
ניקולס ניקלבי (סרט, 2001)
ניקולס ניקלבי (השם המלא באנגלית: The Life and Adventures of Nicholas Nickleby) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר בבכורה בערוץ 4 בשנת 2001, וביים סטיבן ויטאקר על פי הרומן באותו שם משנת 1839 מאת צ'ארלס דיקנס.
פרסים.
ברברה קיד מעצבת התלבושות זכתה בשנת 2001 בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה וב-2002 זכתה בפרס "Royal Television Society" על עבודתה בסרט.
סיקוול
לוסי פבנסי
דיגורי קירק
אדמונד פבנסי
פיטר פבנסי
סוזן פבנסי
ג'יל פול
פולי פלמר
הנסיך כספיאן העשירי
יוסטס קלרנס סקרב
מודל מערכת השמש בשוודיה
מודל מערכת השמש בשוודיה הוא המודל הגדול ביותר בקנה מידה אמיתי של מערכת השמש, והוא פרוש לאורכה של שוודיה באופן הממחיש את ממדיהם האמיתיים של כוכבי הלכת וגרמי השמים ואת המרחקים ביניהם.