ההלכה הרווחת בבית המשפט העליון קובעת מבחן רחב להגדרתו של איש ציבור. השופטת ביניש מציינת כי "אדם ייחשב 'דמות ציבורית' ככל שנגיעתו לענייני ציבור והשפעתו עליהם הן רבות יותר, וככל שהופעתו בציבור וגישתו לאמצעי התקשורת רבות יותר". יש לשים לב, שהגדרתה זו של השופטת ביניש עושה שימוש במונח "דמות ציבורית" ולא במונח "איש ציבור". שימוש זה מרחיב למעשה את תחולת ההגנה האמורה בסעיף 15(4). דוגמה לכך ניתן למצוא גם בפרשת הרציקוביץ, שם נקבע כי לוני הרציקוביץ עונה על ההגדרה של דמות ציבורית משום שהוא בעלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב (כדורגל) המהווה עניין ציבורי ונוכח גישתו לאמצעי התקשורת במסגרת תפקידו.
בקרב אנשי אקדמיה מקובלים שני מבחנים נוספים להגדרת איש ציבור, הדומים במהותם למבחן שאימצה הפסיקה. לפי המלומד Prosser, המצוטט במאמרו של חיים פאל "זכות הציבור לא לדעת", איש ציבור מוגדר כ"אדם אשר פרסומו, מקצועו, או דרך חייו, מספקים לציבור עניין לגיטימי במעשיו, וכל אדם שהגיע לעמדה הממקדת אליו את תשומת-לב הציבור". גם ד"ר זאב סגל קובע כי "בגדר דמות ציבורית ייחשב מי שנמצא, מכוח הכרעתו שלו, בעמדה חברתית כזו אשר יש בה כדי למקד בו התעניינות ציבורית טבעית שיסודה בהשפעתה של אותה דמות על עניינה של החברה".
איש ציבור ועניין ציבורי.
ההגנה על שמו הטוב של איש הציבור מושפעת גם מההגנה המצויה בסעיף 14 לחוק, לפיה פרסום לשון הרע יותר אם תוכן הפרסום הוא אמת ובעל עניין ציבורי. השפעה זו נובעת מהקשר האפשרי בין מצבים המעוררים "עניין ציבורי" לבין פועלם של אנשי ציבור. בפרשת רשם מאגרי מידע נ' ונטורה קבע בית המשפט העליון כי "העניין הציבורי שבפרסום עשוי לנבוע מהיותו של הפרסום נוגע לדמות ציבורית".
הלכה זו בעייתית בשני מובנים: ראשית, מפני שהיא מטשטשת את ההבחנה בין הגדרת "איש ציבור" כנדרש בסעיף 15(4) לבין הגדרת "עניין ציבורי" כנדרש בסעיף 14 לחוק; שנית, מפני שהיא עלולה להתיר פרסומים הנוגעים לצנעת הפרט של אישי ציבור ושאין בידיעתם על ידי הרבים כדי להביא תועלת של ממש לציבור.
נוכח הקושי האמור, קבעה הפסיקה כי רכילות גרידא ופרסומים על משפחותיהם של אישי ציבור, שאין בהם כדי להביא לתועלת ציבורית, אינם מהווים עניין ציבורי. הנימוק לכך נובע מהעובדה שפרסומים שכאלה לא מקדמים קיומו של ממשל דמוקרטי תקין ואין בהם כדי להעשיר את שוק הדעות החופשי במובנו המהותי. בהמשך למגמה זו, המבקשת לנסות ולהבחין בין איש ציבור לעניין ציבורי, אימצה הפסיקה את מבחן התועלת, לפיו עניין ציבורי "ייחשב עניין שידיעתו ברבים רלוונטית להגשמת מטרה ציבורית או שיש לציבור תועלת בידיעה לגביו - אם לצורך גיבוש דעתו בעניינים ציבוריים ואם לשם שיפור אורחות חייו".
מעמד אנשי ציבור בעקבות חוקי היסוד.
עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ניתן היה לצפות כי נוסחת האיזון בדבר מעמד אנשי ציבור תשתנה עקב שינוי מעמדן של הזכויות. אולם, בשורה של פסקי דין בחר בית המשפט העליון להעניק משנה תוקף להלכת אבנרי, בהעדיפו את ההגנה על חופש הביטוי בפרסומים הנוגעים לאישי ציבור. כך אירע בפרשות חסון, בנזימן והרציקוביץ.
תחילתה של פרשת חסון היא בתביעה שהגיש איש העסקים דוד אפל כנגד כתבת טלוויזיה שפרסמה איילה חסון במהדורת החדשות של הערוץ הראשון. בכתבה זו הוצג אפל כמי שהתערב התערבות פסולה במינויו של עו"ד רוני בראון לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, וזאת במסגרת קשריו עם חבר הכנסת לשעבר אריה דרעי. בערעור שהוגש לבית המשפט העליון קבעה השופטת דורית ביניש נוסחת איזון, לפיה יש להעניק משקל מיוחד ונכבד לחופש הביטוי, כאשר מדובר בדמות ציבורית וכאשר הפרסום עוסק בעניין ציבורי בעל תועלת ציבורית משמעותית וחשובה. השופטת ציינה כי השימוש בנוסחת איזון זו ייעשה רק לצורך הבחינה האם פרסום שהוגדר כבר כלשון הרע חוסה תחת אחת מהגנות החוק.
נוסחה זו של השופטת ביניש אומצה מאוחר יותר בפרשת שרון נ' בנזימן. בפרשה זו תבע אריאל שרון את עיתון "הארץ" בגין כתבה שפרסם העיתונאי עוזי בנזימן, במסגרתה נאמר כי "מנחם בגין ידע היטב כי שרון רימה אותו". בפסק דין זה קבע השופט משה טלגם כי הפרסום חוסה תחת הגנת סעיף 15(4) לחוק, שכן שרון הוא איש ציבור והכתבה בעלת חשיבות ציבורית.
לקריאה נוספת.
ספרות
מאמרים
תשלום עיתי ותשלום חד-פעמי
בתחום דיני הנזיקין, תשלום עיתי ותשלום חד-פעמי הם שתי שיטות לתשלום פיצויים: פיצויים הנפרסים לאורך תקופה ארוכה (פיצויים עתיים) ופיצויים שניתנים באופן חד-פעמי. קביעת סוג הפיצוי תלויה בגורמים רבים ויש לה השפעה רבה על הניזוק, על המזיק ועל מערכת המשפט.
הגדרה.
בעת פסיקה למתן פיצויים חד-פעמיים, מלוא סכום הפיצויים שנפסק ניתן לתובע ללא דיחוי, בגין תקופת הפיצויים המשוערת כולה. לעומת זאת, בפסיקה למתן פיצויים עתיים, רק נזק שנגרם בעבר והוכח מפוצה באופן מידי. בנוסף נקבעים תשלומים תקופתיים, כפיצוי על הנזק המתמשך. בפסיקה לפיצויים עתיים, לניזוק נשמרת הזכות לשינוי סכום הפיצויים אם חל שינוי שמצדיק זאת.
בשיטת הפיצויים החד-פעמיים יש מספר חסרונות - בית המשפט נאלץ לשער את מידת הפגיעה למשך זמן שאף הוא משוער. בנוסף, לאחר מתן פסק הדין לא מתאפשרת בחינה מחדש של גודל הפיצוי, אף אם חלו שינויים מהותיים במצבו של הניזוק. מהסיבות האלו בשיטה זו בהכרח קיימים אי דיוקים רבים. עם זאת, היא שומרת על עיקרון סופיות הדיון - המאזן האזרחי בין הצדדים מסתיים עם ביצוע התשלום ואי אפשר לפותחו בשנית ובכך נמנע מאבק משפטי אינסופי. שיטה זו גם נתפסת כבטוחה יותר משיטת התשלום העתי משום שהניזוק אינו תלוי במצבו הכלכלי של המזיק לאורך זמן ואין חשש ששינוי במצבו הכלכלי של זה יפגע בפיצויים.
פסיקת פיצויים בתשלום עתי נאמנה יותר למטרתו העיקרית של סעד הפיצויים - השבת המצב לקדמותו. בניגוד לפסיקת הפיצויים החד-פעמיים, בית המשפט אינו נדרש לשער מה יקרה בעתיד. הניזוק יכול לפנות לבית המשפט אם חלה החמרה במצבו ולבקש את הגדלת הפיצויים שנפסקו, לפי צרכיו באותה עת.
מנגד, ישנם חסרונות גם בשימוש בשיטה זו:
שאלת הבחירה בין פיצויים עתיים לפיצויים חד-פעמיים התעוררה עם כניסתן לתוקף של תקנות הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים. התקנות תוקנו על ידי שר המשפטים מכוח סעיף 6 לחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975, בעקבות המלצה של ועדת ברנזון. התקנות הסדירו לראשונה את התנאים לפסיקת פיצויים עתיים. ההנחה העומדת מאחוריהן היא שבית המשפט נעדר סמכות כללית, לפי דיני הנזיקין, לפסוק פיצויים עתיים. זאת אנו למדים מן הפירוט הרב בתנאים למתן פיצויים עתיים.
בתחילת שנות השמונים, כחלק ממגמת החקיקה השיפוטית, בית המשפט הכיר לראשונה בסמכות לפסוק פיצויים עתיים גם לפי הפקודה הכללית (החוק עצמו) . כיום, מקובל בפסיקה שלבית המשפט יש סמכות כללית לפסוק פיצויים עתיים על פי פקודת הנזיקין. עם חלוף הזמן, התחדדו הקריטריונים לפסיקה מסוג זה .
למגמה זו היבט נוסף והוא שאלת היחס בין התקנות לנפגעי תאונות דרכים וההלכה החדשה. בעוד שהתקנות קובעות קריטריונים למתן פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, הסמכות הכללית על פי פקודת הנזיקין מוגבלת רק על ידי ההלכה הפסוקה.
סקירת הדין.
הוראות החוק הרלוונטיות.
ב-30 בינואר 1978 נכנסו לתוקפן תקנות פיצויים לנפגעי תאונות דרכים (תשלומים עתיים), תשל"ח-1978. התקנות תוקנו על ידי שר המשפטים בהתאם לסעיף 6 לחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים. התקנות קובעות קריטריונים ברורים לפסיקת פיצוי בתשלום עתי. ההסדר שנקבע בחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים ובתקנות שהותקנו על פיו, מסמיך את בית המשפט לפסוק תשלומים עתיים לנפגעים ולתלויים בנפגע שנפטר, לאחר שאלה נפסקו לנפטר עצמו. ההסדר חל במקרים בהם הנפגע איבד 40% או יותר מכושר השתכרותו, או כאשר הפיצויים ישמשו לו מקור עיקרי למחייתו. בסוף שנות השמונים, בעקבות חקיקה שיפוטית החל בית המשפט לפסוק פיצויים עתיים גם במקרים שפקודת הנזיקין חלה עליהם.
פסיקות בית המשפט העליון.