בבחירות האחרונות לקונגרס שנערכו באוקטובר 2002 זכתה המפלגה ב-21 מתוך 513 המושבים בבית הנבחרים, וב-5 מתוך 81 המושבים בסנאט. המפלגה שייכת לאופוזיציה כנגד משטרו של הנשיא אינסיו דה סילבה.
בבחירות האחרונות לרשויות המקומיות בברזיל, שנערכו באוקטובר 2004 זכתה המפלגה להישגים נאים, ולחמישה וחצי מיליוני קולות.
במשבר הפוליטי שפרץ בפרלמנט הברזילאי במהלך נשיאותו של דה סילבה, עברו רבים מתומכי מפלגת הפועלים למפלגת העבודה הדמוקרטית, שנתפסת כנקייה מן השחיתות שדבקה במפלגת הפועלים.
מלחמת ארגנטינה–ברזיל
מלחמת ארגנטינה–ברזיל (בפורטוגזית: Guerra da Cisplatina, בספרדית: Guerra del Brasil) הייתה סכסוך מזוין שאירע במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 בין הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה-פלטה, אשר השתחררו באותו זמן מריבונותה של ספרד, וברזיל. הסכסוך היה על השליטה בשטח שהיום שייך למדינת אורוגוואי. "הפרובינציות המאוחדות" היו הארגון הפוליטי של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה לשעבר, אשר מאוחר יותר שינו את שמם לרפובליקה של ארגנטינה.
רקע.
שטחם המקורי של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה כלל את רוב שטחה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, יחידה מנהלית במסגרת האימפריה הספרדית, שבתחומה נכללו השטחים המצויים כיום בארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי). השטח ממזרח לשפך הנהר של ריו דה לה פלטה ונהר אורוגוואי נקרא אז "בנדה אוריינטל" (בספרדית: גדה מזרחית). האזור נקרא "ציספאטינה" בפי הברזילאים (כלומר: מעבר לנהר הפלאטה), והוא היה שנוי במחלוקת בין ספרד ופורטוגל עוד מאז הסכם מדריד.
מהפכת מאי של 1810, העלתה לשלטון את הממשלה המקומית של בואנוס איירס. הגדה המזרחית, כתוצאה מכך, מרדה כנגד השלטון הספרדי ב-1811, שבראשו עמד חוסה גרוואסיו ארטיגס. עשר שנים לאחר תבוסתו של ארטיגס בקרב טקווארמבו ובתמיכתם של משפחות האריסטוקרטיה של אורוגוואי, הכוחות הברזילאיים של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל כבשו וסיפחו שטח זה תחת השם "מחוז ציספלטינה". השליטה בשטח סיפקה מיקום אסטרטגי ביחס לריו דה לה-פלטה ויציאה לים הפתוח - השער הראשי ליצוא הארגנטינאי.
בשל היותם של שני הצדדים תלויים מבחינה כלכלית באימפריה הבריטית, לממלכה המאוחדת, אשר יוצגה על ידי המתווך ג'ורג' קאנינג, היה תפקיד חשוב במלחמה ובתוצאותיה.
העימות.
בכוונה לסיים את השליטה הברזילאית בגדה המזרחית המריצה הקונפדרציה הארגנטינאית את האורוגוואים, שהונהגו על ידי חואן אנטוניו לאבאז'חה, להתקומם כנגד השליטה הברזילאית. הארגנטינאים סיפקו להם תמיכה פוליטית וחומרית.
אחרי שנים של התנגדות מצד בדלנים אורוגוואים כמו פרוקטוסו ריברה ולאבאז'חה, אספת נבחרים מהגדה המזרחית נועדה ב-1825 בלה פלורידה ודרשה את עצמאותה מברזיל. תגובתה של הממשלה הברזילאית הייתה הכרזת מלחמה על ארגנטינה.
הקיסר הברזילאי, פדרו הראשון, הגיב בכך שחסם את ריו דה לה-פלטה ואת נמליה. הבסיס הראשי של הצי הארגנטינאי הועבר דרומה. הברזילאים ניסו בשלב מסוים להשתלט גם על קרמן דה פטגונס, במטרה להדק עוד יותר את המחסום על קשרי החוץ הארגנטיניים, אך הכוחות נהדפו על ידי התושבים המקומיים.
צבא ארגנטינאי הקיף את ריו דה לה-פלטה, ומיקם את עצמו ליד דוראסנו, בזמן שהגנרל קרלוס מריה דה אלבאר פלש לשטח הברזילאי. מהלך זה הוביל להתנגשות בין כוחות האימפריה הברזילאית לארגנטינאים בקרב על איטוסיינגו.
פדרו הראשון התחיל את המתקפה היבשתית בשנת 1826, כאשר ריכז את כוחותיו בדרום המדינה. מרבית הכוח היה מורכב ממתנדבים וכמה יחידות של שכירי חרב אירופאים. התגלע קושי בגיוס כוח שיעצור את הארגנטינאים בגלל המרידות הרבות והקבועות שהתרחשו ברחבי ברזיל (גם בריו דה ז'ניירו, שהייתה אז עיר הבירה), שרק זמן קצר קודם לכן קיבלה את עצמאותה.
המחסור בכוח אדם האט את יכולת התגובה נגד הכוחות האורוגוואים, שנתמכו כעת בידי הארגנטינאים. המלחמה נערכה כסדרת עימותים קטנים ומרובים, כאשר הקרב המשמעותי היחידי בו הובסה ברזיל היה הקרב על איטוסיינגו.
ההשלכות.
על אף שכתוצאה מהעימות המתמשך נסוגו הברזילאים משליטתם באזור, גם ארגנטינה לא הצליחה לבסס בו את מרותה. בהינתן מחירה הרב של המלחמה עבור שני הצדדים, ואי הנוחות של בריטניה, אשר קיימה עסקים עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה-פלטה, נפתחו השיחות למען הסכם שלום. עם צרפת ובריטניה כמתווכות, ותחת הלחץ הבריטי, חתמו שני הצדדים על חוזה מונטבידאו בריו דה ז'ניירו, שמכיר בעצמאותה של אורוגוואי.
בברזיל, האובדן של מחוז ציספלטינה תרם את חלקו לאי שביעות הרצון מממשלתו של דון פדרו הראשון, שהובילה, בסופו של דבר, להתפטרותו של הקיסר בשנת 1831.
חוץ מהאורוגוואים שקיבלו את עצמאותם במלחמה זו, המנצחת העיקרית של המלחמה היא כנראה האימפריה הבריטית, אשר השיגה אזור של מסחר חופשי אשר נשלט בידי בריטניה באזור האסטרטגי של ריו דה לה-פלטה.
ולטר קריביצקי
ולטר קריביצקי (Walter Krivitsky) (28 ביוני 1899 - 10 בפברואר 1941) הוא הראשון ומבכירי הביון הסובייטי (גנרל), שערק למערב, בשיא תקופת הטיהורים הגדולים. ולטר קריביצקי היה יהודי שנולד בעיירה פודבולוצ'יסק בגליציה בשנת 1899 בשם שמואל גינצברג. השם ולטר קריביצקי היה השם שבחר לעצמו כאשר הצטרף למודיעין הצבאי הסובייטי עוד בתקופת מלחמת האזרחים.
קורות חיים.
בשנת 1923 הגיע קריביצקי כסוכן, ובהמשך כמפעיל סוכנים, לגרמניה. משם עבר לפעול באוסטריה. בשנת 1933 עבר להולנד ממנה הפעיל סוכנים במדינות נוספות באירופה ובהן איטליה והונגריה. לזכותו נזקפו השגת תוכניות של מטוסים וצוללות וכן יירוט של התכתבות נאצית - יפנית. לדבריו הגיע במילוי תפקידו להיות לראש המודיעין הצבאי הסובייטי במערב אירופה.
במחצית השנייה של שנות השלושים, כשהחלה בברית המועצות תקופת הטיהורים הגדולים. שלא פסחו על צמרת הצבא האדום ועל ראשי המודיעין הצבאי הסובייטי, החל קריביצקי לחשוש לחייו. חששו גבר לאחר שסוכן שעבד יחד איתו נרצח על ידי הק.ג.ב. ב-1937. קריביצקי החליט להימלט והגיע לקנדה. ב-1938 התקשר קריביצקי ל-FBI ומסר פרטים על פעילות הריגול הסובייטי במדינות המערב ובהם פרטים על 61 סוכנים סובייטיים שפעלו בבריטניה. בינואר 1940 הועבר קריביצקי לבריטניה לשם תחקור על ידי ה-MI5, שירות הריגול הנגדי הבריטי. בין היתר מסר תיאור של שתי "חפרפרות" (אנשי שירותי הביון המוסרים מידע לשירותים זרים ועוינים), שאת שמותיהם לא ידע אך היטיב לתאר את דמותם והרקע שלהם. התיאורים תאמו את דמותם של שני אנשי ביון בריטיים דונלד מקלין וקים פילבי, אך המודיעין הבריטי לא היה משוכנע בוודאות הזיהוי ולא המשיך בחקירה. רק כעבור שנים רבות כשערקו לברית המועצות (הראשון ב-1951 והשני ב-1963), נתגלה דבר בגידתם וחברותם ברשת קיימברידג'.
קריביצקי חזר לארצות הברית שם כתב את זכרונותיו, שהופיעו לראשונה בשנת 1939, במגזין הנפוץ באותם זמנים The Saturday Evening Post, ולאחר מכן בספר בשם "הייתי סוכנו של סטלין" (I was Stalin`s agent). הספר הופיע בארץ ישראל בתרגום לעברית בשנת 1941 בהוצאת צ' לינמן, ההוצאה בה הופיע באותה עת התרגום לעברית של הביוגרפיה הראשונה של היטלר פרי עטו של קונרד היידן.
בזכרונותיו חשף לראשונה קריביצקי לא רק את הפעילות המודיעינית הסובייטית, אלא גם את פשעי משטרו של סטלין, על מחנות עבודת הכפיה והרציחות ההמוניות. היה זה 15 שנה ומעלה לפני שפשעי סטלין נחשפו בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב. ולטר קריביצקי שנחשב עתה למתנגד חריף של הקומוניזם מסר עדות על הפעילות המודיעינית הסובייטית במערב לוועדה לחקירת הפעולות האנטי אמריקאיות, שהפכה לימים לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בה פעל הסנטור ג'וזף מקארתי. מאידך נתקלו גילוייו של קריביצקי בחוסר אמון מצד חוגי השמאל אוהדי ברית המועצות ובעיקר מן המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
עם רצח טרוצקי ב-1940 גבר חששו של קריביצקי לחייו. ב-10 בפברואר 1941 נמצא קריביצקי מת בבית מלון בוושינגטון הבירה כשלידו אקדח. לכאורה נראה היה כי התאבד, אך הועלתה גם הסברה שמקום מחבואו נתגלה לביון הסובייטי, על ידי "חפרפרת" שפעלה בשורות ה-MI5 והוא נרצח על ידי סוכנים סובייטיים.
בעת בדיקת מסמכים סובייטיים שנחשפו לאחר פירוק ברית המועצות נמצא אימות לרבים מגילוייו של ולטר קריביצקי. על פי חוק חופש המידע האמריקאי מסוף המאה העשרים, פרסם ה-FBI את תיקו של קריביצקי ובו 570 עמודי מסמכים. על פי ה-FBI היה קריביצקי בעל דרגת גנרל בשרות המודיעין הסובייטי. בשנת 2003 הופיע בארצות הברית ספר פרי עטו של סופר בשם גארי קרן ושמו "מוות בוושינגטון - ולטר ג. קריביצקי והטרור של סטלין" ובו סיפור חייו ומותו של ולטר קריביצקי.
לקריאה נוספת.
Gary Kern: Death in Washington-Walter G. Krivitsky and the Stalin Teror. Enigma books, 2003
מיגל דה סרונטס אי סוודרה
עזיהו
עמוד השידרה
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה 2001
המערב התיכון
המערב התיכון (באנגלית: Midwest) הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית והוא כולל את המדינות:
סו סנט מרי, שבמישיגן היא העיר העתיקה ביותר באזור והוקמה בשנת 1668 על ידי מיסיונרים צרפתים.
בנוסף, שטחי מדינות המערב התיכון מהווים חלקים מאזורי "חגורת התירס" ו"חגורת החלודה" בגלל ענפי התעשייה הרווחים במדינות אלה.
האזור מאופיין בצאצאים למתיישבים גרמנים שהגיעו בסוף המאה ה-18.
מקור השם.