ב-27 וב-28 ביולי נערכו בוקסר 5 ובוקסר 6 (בהתאמה). ביום הראשון יצאו ארבע רביעיות סקייהוק מטייסת 115, ובלילה יצאו חמישה זוגות של טייסת זו וטייסת 109 לתקיפה כשמטוס אחד מבצע הנרה. מטוס ישראלי אחד נפגע בתקיפה זו אך הוא הצליח לנחות בשלום. ביום האחרון למבצעי בוקסר הרשמיים יצאה רביעיית מטוסי מיסטר. שבעה מטוסים מצריים שתקפו בסיני הופלו באותו יום, 28 ביולי: שלושה בקרבות אוויר, שניים על ידי סוללת טילי הוק ישראלית שהוצבה באזור מעבר הגידי ושני מטוסים נוספים באש תותחי נ"מ באום חשיבה ובטסה.
תוצאות המבצע.
לאחר 28 ביולי 1969, מועד סיומו הרשמי של המבצע, נמשכו תקיפות חיל האוויר במתכונת של "ארטילריה מעופפת". הפגיעה בסוללות טילי הנ"מ ובעמדות תותחי הנ"מ, בעיקר בחלק הצפוני של גזרת הלחימה, אפשרה פתיחת מסדרון זמני לתקיפת דלתת הנילוס וקהיר. מוטי הוד, מפקד חיל האוויר, ראה כהצלחה את הוצאת ההפצצות אל הפועל תוך קרבות אוויר רבים שהוכיחו למצרים כי הם רחוקים משליטה במרחב האווירי. אולם, היו בדרגי החיל בכירים אחרים שראו גם נקודות שליליות. דוד עברי סבר ששחיקת הטייסות פגעה בהכנה למלחמה כוללת וכי הייתה התמקדות יתר בתותחי נ"מ ופגיעה מועטה מדי בסוללות ארטילריה שהסבו נפגעים רבים לכוחות היבשה של צה"ל. בתשעת ימי המבצע בוצעו כ-500 גיחות ונהרגו בהן כ-300 חיילים מצרים. בעקבות המבצע פחתה האש בתעלת סואץ, אך התחדשה לאחר זמן לא רב. מבצע בוקסר החל למעשה את הקרב העיקרי של חיל האוויר במלחמת ההתשה, קרב שנמשך עד הפסקת האש באוגוסט 1970, הקרב בין מטוסי החיל ובין סוללות טילי הקרקע-אוויר של חיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם כזרוע צבאית נפרדת כחודש לפני תחילת המבצע כשבראשו הועמד מוחמד עלי פהמי.
החוקר יעקב בר-סימן-טוב בדק את מספר תקריות הירי ואת אופיין ואת מספר הנפגעים בצד הישראלי בתקופות שונות במהלך עשרת החודשים: מרץ-דצמבר 1969. הוא חילק את התקופה לשני חלקים: מרץ-יולי (מתחילת השלב העיקרי במלחמת ההתשה ועד סיום מבצע בוקסר) ולאוגוסט-דצמבר (המשך מבצעי ההפצצה של חיל האוויר, אך בטרם החלו הפצצות העומק במצרים). הוא מצא כי מספר תקריות הירי לא ירד לאחר סיום מבצע בוקסר והפצצות ההמשך שלו. אולם, הוא מצא כי מספר תקריות ירי הנק"ל והמרגמות עלה והירי הארטילרי ירד בצורה משמעותית. מספר הנפגעים הישראלים ירד בתקופה השנייה, אך לא בצורה משמעותית. הוא גורס, כי נראה שהמצרים דיללו את סוללות הארטילריה שלהם בעקבות ההפצצות כדי למנוע פגיעה בחיילים ובקני הארטילריה. כמו כן הוא טוען שהמבצע השיג את מטרתו עצירת או עיכוב המהלך המצרי של צליחת התעלה.
החוקר האמריקאי ג'ורג' ברסלאואר מייחס את העמקת המעורבות הסובייטית במצרים להתקפות חיל האוויר במבצע בוקסר ולפגיעה הקשה בסוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיות-מצריות. הוא טוען (בהסתמכו על ספרו של בר-סימן-טוב מ-1980) שהחל מסוף יולי 1969 אספקת הנשק הסובייטי למצרים עלתה בצורה חדה: הן באמצעי הלחימה והן במספר היועצים והמדריכים הסובייטים. לטענתו, העלייה במעורבות קדמה למבצע קווקז של אספקת נשק ויועצים סובייטיים שהגיעה בעקבות ביקור נאצר במוסקבה בסתיו 1969 לאחר המשך הפצצות חיל האוויר הישראלי ולאחר הצלחת מבצע רביב.
קצינים בחיל התותחנים טוענים כי הבחירה בחלופת "הארטילריה המעופפת" במקום בחלופת הצטיידות בכלים וחימוש מודרני בחיל התותחנים קיבעה דרך מחשבה שגויה שנמשכה גם לאחר סיום מלחמת ההתשה ובגללה הגיע צה"ל אל מלחמת יום הכיפורים עם סיוע ארטילרי שאינו ברמה ובכמות הנדרשת.
אליסיה מרקובה
אליסיה מרקובה (באנגלית: Alicia Markova; 1 בדצמבר 1910 - 2 בדצמבר 2004) (דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית, DBA) הייתה בלרינה וכוריאוגרפית, מנהלת ומורה בריטית לבלט קלאסי. היא נודעה בעיקר בקריירה שלה עם בלט רוס של סרגיי דיאגילב והודות להופעותיה ברחבי העולם, הייתה בעיני רבים אחת מרקדניות הבלט הקלאסי הגדולות ביותר במאה ה-20. מרקובה הייתה הרקדנית הבריטית הראשונה שהייתה לרקדנית ראשית בלהקת בלט ויחד עם דיים מרגוט פונטיין, אחת משתי הרקדניות האנגליות היחידות שהוכרו כפרימה בלרינה אסולוטה. מרקובה הייתה רקדנית מייסדת של להקת המחול ראמברט, הבלט המלכותי ותיאטרון הבלט האמריקאי, וחברה מייסדת ומנהלת של הבלט האנגלי הלאומי.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
מרקובה נולדה כ"ליליאן אלישה מרקס" ב-1 בדצמבר 1910. אביה, ארתור, היה יהודי; אמה, איילין, התגיירה.
קריירה.
מרקובה החלה לרקוד בעצת הרופא לחיזוק גפיה החלשות. הופעתה הראשונה על במה הייתה בגיל 10, בתפקיד סאלומה בהצגת "דיק' ויטינגטון וחתולו". במודעת ההצגה כונתה "אלישה הקטנה, פבלובה הילדה". היא החלה ללמוד בלט אצל הנסיכה סראפינה אסטאפייבה, בלרינה רוסייה שהתגוררה בלונדון. אסטאפייבה פרשה מן הריקוד בבלט רוס, להקת בלט מפורסמת, שייסד האמרגן סרגיי דיאגילב. אסטאפייבה ייסדה את האקדמיה הרוסית למחול" בצ'לסי, לונדון, ולזכותה הוראת מספר ניכר של רקדנים בריטיים ידועי-שם, בהם מרגוט פונטיין ואנטון דולין. שלט זיכרון מציין כיום את הסטודיו הקודם שלה.
בלט רוס של דיאגילב.
בגיל 13, הייתה מרקובה מטרה לתצפית של דיאגילב, שביקר בלונדון בחיפוש אחר כישרון חדש ללהקת הבלט שלו. הוא הזמין אותה להצטרף לבלט רוס במונטה קרלו, וזאת עשתה בשנת 1925, חודש לאחר יום הולדתה ה-14. עקב גילה, רקדה מספר רב של תפקידים שהכוריאוגרפיה להם נוצרה במיוחד בשבילה, וכמו כן הופיעה ברפרטואר מגוון של בלטים חדשים ומוכרים. לצד רקדנים רבים ידועי שם, פגשה במהלך תקופה זו מספר רב של דמויות בולטות במאה ה-20, שהיו שותפים ליצירת בלטים ללהקה, בהם פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, איגור סטרווינסקי, סרגיי פרוקופייב, ליאוניד מאסין, ז'ורז' בלנשין וברוניסלבה ניז'ינסקה.
לאחר דיאגילב.
לאחר מות דיאגילב בשנת 1929, חזרה מרקובה לאנגליה, שם הייתה לבלרינה הראשית המייסדת של "מועדון הבלט", להקה שיסדה דיין מארי ראמבר. בתקופה זו נודעה בייחוד בביצוע יצירות מאת פרדריק אשטון, שלא היה ידוע אז, אבל עם השנים היה לאחד הכוריאוגרפים המהוללים ביותר של בריטניה. "מועדון הבלט" היה ללהקת הבלט המקצועית הראשונה בממלכה המאוחדת, שנודעה בהמשך כ"בלט ראמבר". הלהקה, הנודעת כיום כלהקת הריקוד ראמבר עודנה להקת הריקוד הוותיקה ביותר בממלכה המאוחדת.
בשנת 1931 ייסדה נינט דה ולואה את "בלט ויק-וולס" בתחומי תיאטרון סדלר'ס וולס בלונדון. כחברה לשעבר בלהקת דיאגילב, הזמינה את מרקובה להצטרף ללהקה כאחת הרקדניות המייסדות. מרקובה נענתה להזמנה, ויצרה שותפות מפורסמת עם אנטון דולין. דה ולואה שכרה את פרדריק אשטון, שהיה לכוריאוגרף הביתה ובהמשך למנהל אמנותי של הלהקה. ב-1933 מינתה דה ולואה את מרקובה לפרימה בלרינה הראשונה של הלהקה, הנודעת כיום ברחבי העולם בשם הבלט המלכותי.
כאשר ראתה את ז'יזל בביצוע "אגודת קאמארגו" בשנת 1932, עם אולגה ספסיבצבה ודולין, עמדה מרקובה לראשונה על האפשרויות הצפונות בבלט זה, שהיה אז נשכח מלב. עם הזמן היה זה לתפקידה הנחשק בותר וזה, שאת אפשרויות המבע הגלומות בו המשיכה לפתח בשנות הקריירה שלה. הופעת הבכורה שלה בתפקיד "ז'יזל" הייתה ביום השנה החדשה 1934 בתיאטרון ויק.
בשנת 1935 עזבו מרקובה ודולין את בלט ויק-וולס ליצור להקה נודדת משלהם, שנודעה בשם "להקת מרקוב-דולין". הלהקה הרבתה בסיורי הופעות במשך שתי עונות וב-1936 הצטרף סרגיי וולקונסקי ללהקה כמנהל בלט. ב-1938 הצטרפה מרקובה לבלט רוס של מונטה קרלו, וסיירה בעולם כבלרינה הכוכבת של הלהקה. הלהקה הייתה הראשונה שהציגה הופעות בלט ברחבי ארצות הברית והביאה את צורת האמנות הזו לקהלים, שלא ראו בלט מעודם. במהלך תקופה זו, הייתה למרקובה חשיבות עליונה בגיבוש תיאטרון הבלט האמריקאי, והיא רקדה עם הלהקה בשנותיה הראשונות.
מרקובה הופיעה בבלטים ברחבי העולם, אבל זכורה בעיקר בז'יזל שלה, כמו גם ב|ברבור הגווע"
ובסילפידות. בתקופת מלחמת העולם השנייה גיבשה מחדש את בלט רוס בארצות הברית והופיעה כרקדנית עם דולין בסרט ההוליוודי "שיר למיס ג'ולי".
הבלט האנגלי הלאומי.
בשנת 1950 היו מרקובה ודולין למייסדים-שותפים של "פסטיבל בלט", להקה שהוקמה לחגוג את "פסטיבל בריטניה" הממשמש ובא, בתמיכת איש העסקים הפולני יוליאן ברונשווג. דולין הנועד להיות המנהל האמנותי הראשון של הלהקה, עם מרקובה כפרימה בלרינה. ייעודה של הלהקה היה לצאת לסיורי בלט כדי להביא את הבלט לקהלים, שזה היה הסיכוי היחיד שלהם להתוודע לצורת אמנות זו, ובהמשך הרחיבה את סיוריה אל אתרים מקובלים פחות, הן בממלכה המאוחדת והן מחוצה לה. הלהקה אף ייסדה מספר תוכניות חינוכיות, שנועדו לקרב את הבלט לקהלים חדשים. מרקובה המשיכה כפרימה בלרינה של הלהקה עד 1952, ולאחר מכן המשיכה להופיע בקביעות כרקדנית אורחת עד לפרישתה מריקוד מקצועי.
ב-1960 עבדה מרקובה בשיתוף פעולה עם הרקדן הקלאסי ההודי ראם גופאל ליצירת דואט "רדהא קרישנה", המבוסס על המיתולוגיה ההינדית, שבו רקדה בתפקיד רדהא, והוא רקד כקרישנה. שיתוף הפעולה ביניהם מונצח כגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שם ניצב פסל הארד שלה לצד הדיוקן שלו.
ב-1989 שונה שמו של ה"פסטיבל בלט" ל"בלט האנגלי הלאומי", לשקף את תפקיד הלהקה, כלהקת הבלט הקלאסי היחידה בבריטניה, המקדישה את כל-כולה לסיורי בלט ברחבי אנגליה, במחיר שווה לכל נפש.
פרישה.