קתרינה וודוויל (באנגלית: Katherine Woodville או Wydville) דוכסית בקינגהאם, (1458- 18 במאי 1496) הייתה אשת אצולה אנגלית מימי הביניים. קתרינה הייתה גיסתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה, ואשתו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם.
משפחתה וצעירותה.
קתרינה הייתה בתם של הברון ריצ'רד וודוויל וז'אקטה מלוקסמבורג, וככל הנראה הייתה הצעירה מבין 15 ילדיהם. אחותה הבכורה אליזבת כבר הייתה בעת לידתה נשואה לסר ג'ון גריי ואמא לשניים.
מעט מאוד ידוע על ילדותה של קתרינה, שככל הנראה גדלה והתחנכה ביחד עם אחותה מרי, המבוגרת ממנה בשנתיים. ייתכן שקתרינה הייתה נשארת בת אצולה אלמונית ממעמד נמוך ונישאת בהתאם, אילולי נישואיה של אחותה אליזבת לאדוארד הרביעי בשנת 1464, לאחר שהתאלמנה מבעלה במהלך מלחמת השושנים.
נישואיה.
אדוארד הרביעי דאג לקדם את בני משפחתו, בין השאר על ידי נישואי כמה מהאחים לבית וודוויל למשפחות האצולה. מעט לפני הכתרתה של אליזבת למלכה ב-1465, נישאה קתרינה בת השש להנרי סטפורד, דוכס בקינגהאם בן ה11. לפי דומיניק מנצ'יני, הדוכס הצעיר התרעם על הנישואים למישהי ממעמד נמוך משלו.
לאחר נישואי אדוארד ואליזבת, הועברו הנרי, עם אשתו קתרינה ואחיו הצעיר לחסותה של המלכה.
דוכסית בקינגהאם.
בשנת 1473, בגיל 17, קיבל הנרי את סמכויות תפקידו כדוכס בקינגהאם באופן רשמי, ועבר עם קתרינה לאחוזתם. נראה שהדוכס הצעיר לא היה מקורב במיוחד למלך, שכן הוא הוזמן לבירה לעיתים רחוקות בלבד ושהה רוב הזמן באחוזתו.
לזוג היו 5 ילדים:
לאחר מותו של אדוארד הרביעי, היה הנרי סטפורד דמות מפתח במהומה סביב ניסיונו של אחי המלך המנוח, ריצ'רד דוכס יורק, להכתיר את עצמו למלך אנגליה על חשבון אחייניו, הנסיכים שבמצודה- בניה של אליזבת וודוויל. דוכס בקינגהאם תמך בתחילה בריצ'רד והיה יד ימינו, אך מאוחר יותר מסיבות לא ברורות, פנה כנגדו. הדוכס נעצר והוצא להורג בנובמבר 1483, עם עלייתו של ריצ'רד השלישי לשלטון. הדוכסית ובנה הצעיר הנרי נתפסו נלקחו ללונדון.
דוכסית בדפורד.
מעמדה של קתרינה השתנה פעם נוספת עם ניצחונו של הנרי השביעי על ריצ'רד השלישי בקרב בוסוורת'. קתרינה נישאה לג'ספר טיודור, דודו של המלך החדש, שהוכתר לדוכס בדפורד. המשטר החדש חנן את דוכס בקינגהאם המנוח, והעניק לקתרינה את זכויותיה ואת חלקה בצוואת בעלה. הסכום הלא מבוטל שהגיע לידיה ביסס את מעמדו של בעלה כנציגו של המלך בווילס.
ג'ספר טיודור נפטר ב-21 בדצמבר 1491. בצוואתו הזכיר את קתרינה במשפט יחיד, כבדרך אגב. לקתרינה וג'ספר לא היו ילדים משותפים.
שנותיה האחרונות.
ב-24 בנובמבר 1496, נישאה קתרינה בשלישית לריצ'רד וינגפילד, אדם שהיה צעיר ממנה ב-12 שנים. ווינגפילד עבד ככל הנראה בשירותה של הדוכסית לפני נישואיהם. השניים נישאו ללא אישור מלכותי, והקנס על כך לא שולם עד למותה של קתרינה בשנת 1497, והועבר לבנה הבכור אדוארד.
אף על פי שנישא בשנית, זכר וינגפילד את אשתו הראשונה ובצוואתו ביקש לקיים מיסות למען נשמתה.
אזכורים בספרות.
קתרינה וודוויל היא מהדמויות שנעלמו מהתיעוד הספרותי וההיסטורי באופן יחסי. למרות זאת, היא הדמות הראשית ברומן ההיסטורי של סוזן היגנבות'ן "הכתר הגנוב" שיצא ב-2010, ונזכרת בקצרה ברומנים התקופתיים של פיליפה גרגורי "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה" ו"הנסיכה הלבנה".
עקב פלומביאוס
עקב פלומביאוס (שם מדעי: "Cryptoleucopteryx plumbea") הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים המצוי באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. זהו המין היחידי בסוגו והוא קרוב משפחה של העקב. בעבר היה שייך לסוג Leucopternis.
עקב זה מצוי במדינות: קולומביה, אקוודור, פנמה ופרו ביערות גשם לחים של שפילה.
זהו עקב שחור שאורכו 33-37 ס"מ ומוטת כנפיו 71-79 ס"מ. הוא בעל מקור שחור ופנים כהות ועל זנבו פס לבן. העקב פעיל ביום ביערות הגשם וניזון מיצורים שהוא חוטף מהענפים.
הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב הפגיעה ביערות בהם הוא חי.
שחמט (פירושונים)
גלה סקשטיין
גלה (געלע) סקשטיין (1907–1943) הייתה אמנית וציירת יהודיה פולנייה. היא ידועה בעיקר בזכות פורטרטים וציורים נוספים שלה שהוטמנו בתוך ארכיון רינגלבלום בגטו ורשה בזמן השואה. התמונות נמצאו לאחר מלחמת העולם השנייה, ומוחזקות כיום בעיקר בארכיון של המכון היהודי הפולני ההיסטורי בוורשה.
השנים לפני מלחמת העולם.
גלה נולדה בווארשה ב-1907 במשפחת פועלים. מוצא אימה היה ממשפחת לנדאו שנחשבה למשפחה בעלת ייחוס, ואביה היה סנדלר. הראשון שגילה את כישרונותיה האומנותיים היה הסופר ישראל יהושע זינגר. בתיווכו הכירה מספר אנשים והודות להם זכתה במלגה לחודשיים של לימודים באקדמיה לאומנויות בקרקוב מטעם משרד הדתות וההשכלה הציבורית.
גלה חייתה בקראקוב שלוש עשרה שנים. הקריירה האומנותית שלה, אשר החלה ב-1930, קשורה כמעט לגמרי עם ורשה אף על פי שהחלה לגור בה בקביעות רק מ 1937. היא נהגה להגיע לבירה החל מ 1931 לתערוכות של יוצרים יהודיים וגם הציגה בהן בין 37–1931. היא חזרה לישיבת קבע בוורשה ב 1937, כנראה עקב ההכרות עם ישראל ליכטנשטיין ותוכניתם להינשא. הודות לקשרי בעלה קיבלה עבודה כמורה לציור ומלאכת יד בבתי ספר יהודיים. סוף שנות השלושים הייתה תקופה פעילה מאוד בחייה, ורוב יצירותיה נוצרו בתקופה זו. בשנת 1938 הגיעה לבשלות אמנותית וזכתה להכרה מצד מבקרי האמנות.
גלה התמחתה באקווארלים וברישום. תמונת השמן היחידה הידועה שלה נמצאת בהשאלת המשפחה במוזיאון לאומנות ביד ושם. היא ציירה בעיקר פורטרטים, אך גם נופים וטבע דומם. היא השתייכה לחוג האומנים  הווארשאיים שהושפעו מאקול דה פאריס כמו פליקס פרידמן ואפרים ומנשה סיידנבטל. חוגי האומנים אליהם השתייכה מנו לפני 1939 כשמונים איש, ואשר יחד עם סופרים, אנשי תיאטרון ומוזיקה יצרו סביבה תוססת של תרבות יהודית בווארשה. בנוסף, התיידדה גלה עם הסופרים שהשתייכו לארגון סופרים ועיתונאים יהודיים, שגם בעלה היה אחד מהם. היא הרבתה לצייר פורטרטים של ידידיה ומכריה מחוגי הסופרים והאמנים. תמונות אלה צוירו לרוב על נייר מפיות דק, ומתארות בכישרון רב את פניהם.
תקופת המלחמה.
אין מידע רב על חייה מספטמבר 1939 ועד לאפריל 1943. מזמן פרוץ המלחמה תולדותיה שלובים בתולדות בעלה. בסוף 1939 ותחילת 1940 סגרו השלטונות הגרמניים את כל  המוסדות היהודיים בתחומי התרבות, החינוך והדת. נציגי האינטליגנציה ואנשי האומנויות מצאו עצמם במצב קשה מאוד ובלי כל אמצעי קיום. הם ניסו לשרוד על ידי ארגון פעילות בבתי התמחוי. אחרים הצליחו לנהל פעילות תרבותית גלויה והשתלבו גם בסיוע לנזקקים תחת המטרייה של ז.ס.ס. (ארגון יהודי לעזרה הדדית בגטו).
זמן מה לפני סגירת הגטו, ב-4 בנובמבר 1940 ילדה גלה בת; בני הזוג קראו לה מרגלית. במשך שלוש השנים של החיים בגטו ניסו הליכטנשטיינים להמשיך בפעילותם שמלפני המלחמה. ישראל, פרט לפעילותו ב"עונג שבת", היה פעיל גם בארגוני הסיוע, היה שייך להנהלת המטבח של בית הספר מספר 145, ששכן בקומה השנייה של הבניין ברחוב נובוליפקי 68. גלה לימדה שם ציור, הכינה תערוכות של עבודות תלמידים  והכינה תלבושות להצגות. תרומתה זכתה להכרה ולהוקרה רבה.
היא המשיכה את פעילותה האומנותית, אך בהיקף קטן יותר. סקשטיין התרכזה בציור הפורטרטים כדי לשמר לדורות הבאים את דמויות האנשים שנידונו להשמדה. היא ציירה את פניהם של הילדים שבאו למטבח, של בתה, של בעלה, של העובדים בבית הספר, מכריה והסופרים הידועים מלפני המלחמה. לתקופה זאת שייך גם האוטופורטרט.
ב-21 ביולי 1942 הוקף הגטו על ידי המשטרה והצבא. ביום המחרת הופיעו כרזות על קירות הבתים בדבר "יישוב מחדש של יהודי ורשה במזרח". לאמתו של דבר החלו הגרמנים את שליחת היהודים מווארשה למחנה ההשמדה בטרבלינקה. ה"אקציה" נמשכה בהפסקות עד ל-21 בספטמבר 1942. בסך הכול נשלחו מהגטו 300,000 יהודים. במהלך יולי ואוגוסט הכינה גלה את ציוריה להסתרה. מהכתוב בצוואתה ברור מאוד שהייתה מודעת לגורל המצפה להם. נראה שאז חתמה על הציורים בראשי תיבות שמה ביידיש והוסיפה הסברים לזיהוי. בימים הראשונים של אוגוסט החביא ישראל ליכטנשטיין עם שני תלמידיו, דוד גראבר ונחום גז'יבץ', את הארכיון במרתף של רחוב נובוליפקי.
גורלה של גלה סקשטיין במשך החודשים מאוגוסט 1942 ועד למאי 1943 אינו ברור.
מורשת.
בספטמבר 1946 מתחת להריסות בית הספר על שם בר בורוכוב ברחוב נובוליפקי 68 בווארשה, נמצאו עשרה ארגזי מתכת, אשר הכילו את החלק הראשון של הארכיון המחתרתי של גטו ורשה. באחד הארגזים נמצא גם האוסף של הציירת גלה סקשטיין יחד עם תיעוד פעילותה האומנותית, עם תמונותיה והצוואה שלה ושל בעלה ישראל ליכטנשטיין (1904-1943).
ליכטנשטיין היה סופר ומורה, אשר עבד בבתי ספר בווארשה, ובזמן הכיבוש היה חבר בקבוצה המחתרתית שנוסדה על ידי עמנואל רינגלבלום, "עונג שבת". ב-18 ביולי 1942, תאריך האקציה הגדולה בגטו, החליטה ההנהלה של "עונג שבת", כי חייבים להחביא במרתפי בית הספר את החומרים שנאספו, ואשר תיעדו בדייקנות מרבית את חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי. המשימה הוטלה על ליכטנשטיין, אשר הקדיש את אחד הארגזים לעבודות של אשתו. אוסף הציורים של גלה סקשטיין הוא אוסף האמנות הגדול היחיד שנמצא בארכיון וכולל יצירות אמנות פלסטית ופרט לו נשתמרו שם רק ציורים מעטים שתארו את החיים בגטו. זוהי עדות נדירה ומשמעותית ביותר לעבודות והשיגי חוג האומנים הפלסטיים היהודיים של ורשה.
בפרוטוקול פתיחת התיבה עם יצירותיה רשמה ד"ר לאורה איככורן, בנוכחות ידידי הליכטנשטיינים – בלומה והרש וואסר:" נספתה עם בעלה ועם הילדה, בלי להותיר עקבות, ואיש מהידידים ששרדו, אינו יודע כיצד מתו".