בארט אלן הוא נכדו של בארי אלן מהעתיד, שסבל מתהליך הזדקנות מואצת וגדל במכונת מציאות מדומה, בה נלקח חזרה בזמן לתקופתו של וולי וסט. בעזרתו של וולי, תהליך ההזדקנות שלו הואט והוא לקח על עצמו את הזהות 'אימפולס'. לאחר שנורה בפיקת הברך בידי דת'סטרוק, בארט שינה הן את גישתו והן את תלבושתו והפך ל'קיד פלאש'. במהלך אירועי המשבר האינסופי, כוח המהירות (ג'יי גאריק, בארי אלן, וולי וסט, ג'וני קוויק ומקס מרקורי בין היתר) נעלם ואיתו כל הפלאשים למעט ג'יי גאריק. בארט חזר, כעת מבוגר יותר בארבע שנים, ולמשך שנה טען כי כוחותיו התבטלו כתוצאה מהאירוע. אולם מתברר, כי כוח המהירות לא נעלם לחלוטין, ושגופו של בארט אכלס את כל כוחותיהם. מעט לאחר שנטל את זהותו של הפלאש, בארט נהרג בידי הנבלים בחוברת האחרונה של "The Flash: The Fastest Man Alive". הוא הוחזר מאוחר יותר לחיים באירועי המשבר האחרון בידי ברייניאק-5 במאה ה-31, כדי להילחם בסופרבוי פריים ובלגיון נבלי-העל (גרסה עתידית של לגיון גיבורי-העל).
לאחרונה, בארט חזר לזמן ההווה באירועי "" ושב לזהותו של קיד פלאש בקבוצת הטיטנים.
כוחות ויכולות.
כל גלגוליו של הפלאש יכולים לנוע, לחשוב ולהגיב במהירות על-אנושית ויכולת ריפוי על אנושית. כמה מהם, בעיקר המאוחרים יותר, מסוגלים לרטוט כה מהר עד שהם יכולים לעבור דרך קירות, לנסוע בזמן ומסוגלים להשאיל ולשאול מהירות מאחרים.
במקרים מסוימים, הפלאש וסופרמן ערכו ביניהם תחרות כדי לבדוק מי מהם הוא המהיר ביותר או כדי לעצור איום משותף, אם כי מרוצים אלה נגמרו בשוויון, לרוב בגלל גורם חיצוני. אולם, הפלאש אכן מנצח את סופרמן בחוברת "Adventures of Superman #463" שלאחר המשבר.
הפלאשים מהתקופות השונות מסוגלים לקרוא במהירות עצומה, ובכך להשיג כמויות אדירות של מידע. יכולתם לחשוב מהר מאפשרת להם להיות חסינים בפני קריאת מחשבות, משום שמחשבותיהם רצות במהירות כה גבוהה, שאינה מאפשרת לקוראי מחשבות כהצייד ממאדים לקרוא או להשפיע על מוחם. פלאשים מסוגלים לדבר ביניהם גם במהירות-על, דבר יעיל אם אין הם רוצים שהצד השני ידע את תוכניותיהם.
נבלי-העל של הפלאש.
כמו רוב גיבורי העל של DC, גם הפלאש ידוע בגלריית נבלי-העל הרחבה שלו. במקרה של הפלאש, כמה מנבלי-העל הקימו אף קבוצה בשם הנבלים, שחבריה השתנו במשך השנים. הם ידועים בסגנון חייהם השיתופי, התחברותם לעיתים תכופות ופעילות לפי קוד מוסרי נוקשה שנאכף ביד קפטן קור, מנהיג "הנבלים". גלריית נבלי-העל של פלאש כוללת בין היתר את קפטן קור, מאסטר המראות, קפטן בומרנג, טריקסטר, אשף האוויר, החלילן, טופ, גל חום, אברה קדברה, גורילה גרוד ודוקטור אלכימיה בנוסף לפלאשים ההפוכים זום, קיד זום ואויבו המושבע פרופסור זום, המכונה הפלאש ההפוך.
כיוון שטבעם של קבוצת הנבלים היה שמרני יחסית, היה להם קשה לצרף את פרופסור זום ואת אברה קדברה לשורותיהם מפאת טבעם הפסיכוטי והרצחני.
עיבודים למדיות אחרות.
במשך שישים שנות ההיסטוריה של הדמות, הפלאש עובד למגוון מדיות - סרטים וסדרות אנימציה, סדרת טלוויזיה לייב אקשן, כמו גם משחקי מחשב בה מופיעה הדמות, לרוב אלה העוסקים בקבוצת גיבורי-העל ליגת הצדק.
סרטי קולנוע ואנימציה.
ניסיונות לעבד את דמותו של הפלאש למסך הגדול היו עוד מדצמבר 2004, כאשר התסריטאי דייוויד ס. גויר (שכתב גם את "העורב: עיר המלאכים", סרטי "בלייד", "באטמן מתחיל") הציע לעמוד בראש הכתיבה ובימוי סרט קולנוע על פלאש. גויר הביע התעניינות בראיין ריינולדס ("בלייד טריניטי", הרימייק ל"אימה באמיטוויל") כמועמד מתאים לתפקיד הראשי של וולי וסט. אולם, בפברואר 2007, גויר עזב את הפרויקט בטענה לחילוקי דעות עם האולפנים. תסריטו של גויר נחשב אפל מידי וכלל גם את בארי אלן וגם את וולי וסט. בפברואר 2007, נודע כי הבמאי שון לוי יעמוד בראש הפרויקט ובכתיבת תסריט חדש שיכלול אלמנטים שונים מתסריטו של גויר. ראיין ריינולדס הביע שוב התעניינות לשחק בתפקיד אם דמות הפלאש תהיה מבוססת על וולי וסט. ב-28 באוקטובר 2007 הביע הבמאי דייוויד דובקין ("לדפוק חתונה") נכונות לעמוד בראש הסרט החדש, וכי הסרט יתרחש באותו יקום שבו מתקיימת עלילת הסרט ליגת הצדק החדש.
ב-9 ביוני 2010 נודע, כי התסריטאים של הסרט גרין לנטרן יעמדו על מלאכת הכתיבה לסרט על הפלאש, בדמותו של בארי אלן.
דמותו של בארי אלן הופיעה בסרטי האנימציה של DC קומיקס ", " ו"ליגת הצדק: פארדוקס פלאשפוינט" ווולי וסט הופיע ב"".
את דמותו של פלאש בטלוויזיה גילמו ג'ון וסלי שיפ בסדרה משנת 1990 וגרנט גאסטין בסדרה משנת 2014.
ביקום הקולנועי של DC עזרא מילר מגלם את הפלאש, אשר לוקח חלק בליגת הצדק.
דמותו הוצגה בסרט "ליגת הצדק (2017)" ובגרסה המורחבת והמקורית של הסרט - "" - אשר יצא בשנת 2021.
מילר ישוב לגלם את הדמות בסרט "הפלאש" אשר יצא לאקרנים בשנת 2023.
Playboy
ז'אן-פייר רמפל
ז'אן-פייר רמפל (בצרפתית: Jean-Pierre Rampal; 7 בינואר 1922 – 20 במאי 2000) היה חלילן צרפתי, שרבים רואים בו את גדול החלילנים במאה העשרים.
רמפל נולד במרסיי שבצרפת. אביו, ז'וזף רמפל היה גם הוא חלילן. ז'אן פייר רמפל היה הראשון לשלב את החליל במחזור הקונצרטים הבינלאומי. רמפל היה גם הראשון, בתקופה המודרנית, למשוך תשומת לב בינלאומית וקהל מאזינים גדול כזה של פסנתרנים וקשתנים וירטואוזים. במהלך הקריירה שלו, הופיע עם התזמורות המפורסמות בעולם ועם ההרכבים הקאמריים הנודעים ביותר. כנגן מוזיקה קאמרית הופיע עם אייזק שטרן ומסטיסלב רוסטרופוביץ' ומלחינים כדוגמת פרנסיס פולנק כתבו במיוחד בשבילו.
ראשית הדרך.
ז'אן פייר רמפל החל לנגן בחליל בהדרכת אביו, שהיה פרופסור לחליל בקונסרבטוריון של מרסיי וחלילן ראשי בתזמורת הסימפונית של מרסיי. בשנת 1937 זכה בפרס הראשון בתחרות הקונסרבטוריון ובאותה שנה גם הופיע ברסיטל הראשון שלו, באולם מאזנו במרסיי. אותו זמן גם ניגן חליל שני ב"תזמורת הקונצרטים הקלאסיים" במרסיי, לצד אביו, שעמו נהג לנגן דואטים מדי יום ביומו כמעט. נגינתו של רמפל הייתה נאמנה למסורת החליל הצרפתי (אביו למד אצל הנביין, שהיה גם מורם של רנה לה רואה ומרסל מואיז.
עם זאת, הקריירה המזהירה שלו, שנמשכה קרוב ליובל שנים, לא זכתה בראשית הדרך לעידוד בלב שלם מצד הוריו, שהיו מבכרים לראותו נעשה לרופא או מנתח, מקצוע שיהווה, כך סברו, בסיס איתן יותר מקריירה של מוזיקאי מקצועי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עשה רמפל את רצון הוריו ונרשם לבית הספר לרפואה במרסיי, שם למד שלוש שנים. אבל כשרשויות משטר הכיבוש הנאצי גייסו אותו ב-1943 לעבודות כפייה בגרמניה, ערק ועשה דרכו בסתר לפריז שם קל היה לו יותר, על ידי החלפה תכופה של מקום מגוריו, לחמוק מידיהם. בתקופת שהותו בפריז נבחן ללימודי חליל בקונסרבטואר של פריז ומינואר 1944 היה תלמידו של גסטון קרונל. שנים אחר כך החליף אותו בתפקידו כפרופסור לחליל בקונסרבטואר. כעבור ארבעה חודשים, במאי 1944, זכה רמפל בפרס הראשון המיוחל בתחרות החליל השנתית של הקונסרבטואר, על נגינת Le Chant de Linos של אנדרה ז'וליבה. בכך חזר על הישגו של אביו משנת 1919.
הצלחות בתקופה שלאחר המלחמה.
באביב 1945, אחרי שחרור פריז, הזמין המלחין אנרי טומאזי, שהיה אז מנצח התזמורת הלאומית של צרפת, את רמפל להופיע בשידור חי ברדיו צרפת בנגינת הקונצ'רטו התובעני לחליל של ז'אק איבר, שכתב אותו ב-1934 למרסל מואיז. השידור הזניק בן לילה את קריירת הקונצרטים שלו והיה הראשון לשורה ארוכה של שידורים דומים. תרומתו הנחושה לקידום החליל ככלי סולו קונצרטים באותה תקופה הציבה את רמפל כממשיכו של מרסל מואיז. מואיז עצמו נהנה מפופולריות ניכרת בין שתי מלחמות העולם, אם כי לא בסדר גודל לאומי אמיתי. אף על פי כן, מואיז היווה מופת לחלילנים בכך ש"ייסד בפירוש מסורת לחליל הסולו"; מואיז, אומר רמפל באוטוביוגרפיה שלו, "פתח דלת נעולה, שאני ממשיך מאז להרחיב את פתחה עוד ועוד".
משהסתיימה המלחמה, יצא רמפל לסדרת הופעות, תחילה בגבולות צרפת ואחר, ב-1947, בשווייץ, באוסטריה, בספרד ובהולנד. כמעט מלכתחילה ליווה אותו הפסנתרן והנבלן רובר ויירון-לקרואה, שאותו פגש בקונסרבטואר של פריז ב-1946.
בניגוד למזגו הפרובאנסלי, האמוציונלי משהו של רמפל, כהודאתו הוא, ויירון-לקרואה היה מעודן יותר באופיו ("פריזאי אמיתי בן המעמד העליון"), אבל בין השניים נוצרה מיד שותפות מוזיקלית מאוזנת בשלמות. הופעתו של הצמד הזה אחרי המלחמה תוארה כ"חידוש מוחלט", שעשה רושם עז ומיידי על ציבור מאזיני המוזיקה בצרפת ומחוצה לה.במרץ 1941 שכרו השניים, לנוכח תגובות ספקניות משהו, את אולם גאוו בפריז לבצע מה שנראה אותם ימים כרעיון קיצוני, רסיטל שכל תוכניתו מורכבת במוזיקה קאמרית לחליל. היה זה למעשה אחד הרסיטלים הראשונים לחליל ופסנתר שנראה בבירת צרפת מאז ומעולם, והוא חולל "סנסציה".. הצלחת הרסיטל עודדה את רמפל להמשיך באותו כיוון. כעבור שנה הייתה חזרה על הרסיטל בפריז ובשורת החלילן הווירטואוז הצעיר נפוצה במהירות. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הופיע הצמד דרך קבע בשידורי רדיו ובקונצרטים ברחבי צרפת ובאירופה. ב-1953 יצאו לסיור הבינלאומי הראשון שלהם: מסע דילוגי-איים באינדונזיה, שם קיבלו אותו בחמימות צרפתים גולים. ב-1954 החלו הקונצרטים שלו במזרח-אירופה, החשוב בהם בפראג, שם ניגן ב-1956 בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לחליל של יינדז'יך פלד. אותה שנה הופיע בקנדה, שם הופיע לראשונה בקונצרט עם הכנר אייזק שטרן, במסגרת פסטיבל מנטון. בין השניים נקשרה ידידות אמיצה ולשטרן הייתה השפעה ברורה על גישתו של רמפל לביטוי מוזיקלי.