החברה גם התמודדה במספר מרכזים להפרטת משק המים של יישובים שונים. ב-1997 זכתה במכרז להפרטת משק המים והביוב של פרדס-חנה פרדס חנה-כרכור בשיתוף קבוצת קרדן. פרדס-חנה הייתה הרשות המקומית הראשונה בישראל שהפריטה לחלוטין את משק המים והביוב שלה. אולם בית המשפט העליון ביטל את המכרז. החברה גם התמודדה במכרז לאחזקת מכוני הטיהור של העיר טבריה.
העשור הראשון של המאה ה-21.
בתחילת שנות ה-2000 פעלה החברה בשם "ויוונדי ישראל" לאחר שינוי השם של תאגיד האם בצרפת. החברה נכנסה גם לתחום התחבורה הציבורית, באמצעות חברת הבת של תאגיד האם קונקס (Connex), והחלה במשא ומתן על רכישת עד 50% מחברת דן. בנובמבר 2001 זכתה קונקס במכרז להפעלת 36 קווי תחבורה באשדוד ובטבריה. החברה החלה להפעיל את הקווים באוגוסט 2002. קווי עירוניים ובין עירוניים באזור דרום מישור החוף (אשקלון, אשדוד, יבנה, רחובות, קריית מלאכי, גדרה.
בסוף שנת 2000 השתתפה החברה בקבוצת VID שהתמודדה במכרז להקמת מתקן ההתפלה הראשון בישראל באשקלון, יחד עם חברת הנדסת התפלה וקבוצת דנקנר השקעות. שנה אחר כך זכתה במכרז. הקמת המתקן החלה בספטמבר 2002, כאשר בנק לאומי סיפק מחצית מהמימון הדרוש לפרויקט. את המחצית השנייה של המימון סיפקו גופים מוסדיים. המתקן החל לפעול ב-4 באוגוסט 2005.
בשנת 2001 נכנסה לפרויקט הרכבת הקלה בירושלים, והקימה אחר כך את חברת קונקט (במקור "קונקס ירושלים"), חברת ההפעלה של הרכבת הקלה, במסגרת קבוצת סיטיפס שזכתה במכרז. על פי הסכם הזיכיון, מפעיל הרכבת הקלה היה חייב להיות בעל ניסיון בינלאומי בהפעלת רכבות קלות, לכן היה צורך לגייס שותף מחוץ לישראל. השותפות בפרויקט הרכבת הביא לתביעה נגד החברה על ידי ארגון פלסטיני בצרפת, בטענה כי חלק מהפרויקט בשטח כבוש. באותה שנה גם רכשה את מטמנת עברון.
בשנת 2003 החלה חברת הבת ת.מ.מ בהקמת אתר אפעה לסילוק אשפה במישור רותם.
החל משנת 2003 התחרתה במסגרת קבוצת "מטרו-רייל" במכרז להקמת רכבת הקלה בתל אביב, יחד עם חברות שיכון ובינוי, וינצ'י (Vinci), אלסטום הצרפתית וזובלין (Zublin) הגרמנית, אך בסוף 2006 הפסידה במכרז לקבוצת "MTS" בראשות אפריקה ישראל של לב לבייב. ב-2010 הודיעה המדינה על הלאמה של הפרויקט שימומן ישירות מתקציב המדינה וינוהל ישירות על ידי החברה הממשלתית נת"ע.
בשנת 2006, החלה החברה לפעול בשם "ואוליה ישראל" (לאחר שינוי של שם תאגיד האם) באותה עת החזיקה כבר בכ-20 חברות בנות בישראל, העסיקה 1,700 עובדים ומחזור פעילותה השנתי היה כ-350 מיליון דולר. באוקטובר 2007 ביקר יו"ר ומנכ"ל ואוליה העולמית בישראל, נפגש עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט והודיע על הקמת קמפוס לאיכות הסביבה במרכז האקדמי רופין.
העשור השני של המאה ה-21.
בעשור השני של המאה ה-21 יצאה מתחום התחבורה הציבורית בישראל, שמכרה את הפעילות האוטובוסים לחברת אפיקים ב-2013. בשנת 2014 יצאה מפרויקט הרכבת הקלה בירושלים, לאחר שהפעילה אותו בהצלחה במשך שלוש שנים, ומכרה את חברת ההפעלה לשאר השותפים בסיטיפס.
בשנת 2015 נמכרה פעילות החברה לחברת ההשקעות הבינלאומית Oaktree Capital Management.
בינואר 2017 שינתה החברה את שמה ל"ורידיס". בשנת 2018 דלק מערכות רכב הפכה לבעלת השליטה לאחר רכישת 70% ממניות החברה תמורת כמיליארד שקל.. ביוני 2020 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 3.74 מיליארד שקל.
פעילות.
חטיבת הפסולת ואיכות הסביבה.
חטיבת שירותי הפסולת ואיכות הסביבה של ורידיס כוללת שירותי איסוף פסולת בתפוצה ארצית וטיפול בפסולת מוצקה ובפסולת חומרים מסוכנים. החטיבה עוסקת במיון והפרדת פסולת, השבת פסולת לאנרגיה וייצור דלק חלופי מפסולת (RDF), מיחזור פסולת אורגנית ועיבודה לקומפוסט, הפעלת מטמנות מבוקרות והפקת גז מטמנות לייצור חשמל, וטיפול בחומרים מסוכנים.
על פעילות המפעל באתר חיריה, נטען שאינו מטפל כראוי בפסולת הרטובה, האורגנית, המופרדת מן הפסולת היבשה שרק היא משמשת לייצור ה-RDF, ולכן גורם מאז הקמתו למטרדי ריח קשים לתושבי גוש דן בעוטף חירייה, מטרד שהיה נחלתם בעבר עת שימש אתר חירייה אתר להטמנת פסולת עד סגירתו ב-1998.
חטיבת המים.
חטיבת המים של ורידיס פועלת בשני תחומים עיקריים – התפלת מים וטיפול בשפכים עירוניים ותעשייתיים. החברה שותפה שווה בהחזקות מתקן התפלה אשקלון יחד עם חברת IDE, והיא משמשת כחברת התפעול והתחזוקה של מתקן ההתפלה. בתחום הטיפול בשפכים מספקת החברה שירותי תפעול ופתרונות טכנולוגיים למתקני טיפול בשפכים עירוניים ותשטיפי מטמנות.
חטיבת האנרגיה.
חטיבת האנרגיה של ורידיס, אשר פעלה בעבר תחת המותג דלקיה (חטיבת האנרגיה של קבוצת ואוליה הבינלאומית), פועלת בתחום תשתיות האנרגיה והיא שותפה (20%) בהחזקת תחנת הכוח OPC רותם יחד עם החברה לישראל. החטיבה מעניקה שירותי ניהול ותפעול של תחנות כוח, הכוללות את תחנת הכוח IPP דלק אשקלון ותחנת הביוגז באפעה. החטיבה עוסקת בשירותי התייעלות אנרגטית לסקטור המסחרי והיא מפעילה שירותי תחזוקה של מערכות חימום, אוורור ומיזוג אוויר.
פעילויות עבר.
ואוליה תחבורה.
ואוליה תחבורה ישראל הייתה חטיבת התחבורה של ואוליה ישראל והיא נמכרה בשנת 2013. החטיבה פעלה בתחום ההיסעים הציבוריים, תחת המותג קונקס והפעילה אשכולות תחבורה ציבורית החל מינואר 2003 בערים אשדוד, יבנה, טבריה, לוד, מודיעין ועוד.
בחודש ספטמבר 2013 נמכרה פעילותה של קונקס לחברת אפיקים.
מחנות העקורים
מחנות העקורים (1956-1945) היו מחנות שהקימו בעלות הברית המערביות באזורים בהם שלטו בגרמניה, אוסטריה ואיטליה לאחר השואה. במחנות אלו התגוררו באופן זמני כ-11 מיליון עקורים. היו אלה בעיקר רוסים, פולנים, צ'כים, צרפתים ובני אומות אחרות שלקחו הגרמנים הנאצים בשבי ושאותם הכריחו להגיע לגרמניה לשם ביצוע עבודות כפייה. בין עקורים אלה, כרבע מיליון איש, כ-3% מכלל השבויים, היו יהודים ניצולי השואה. רובם הגיעו ממזרח אירופה במסגרת הבריחה.
רקע.
הדיירים הראשונים במחנות העקורים היו ניצולי מחנות ריכוז ומחנות עבודה ששחררו בעלות הברית בגרמניה.
במחנות אלה שכנו כרבע מיליון ניצולים ממחנות הריכוז ושרידי השואה, כאלה שנעקרו, הוגלו מבתיהם והוחזקו בתנאים שונים של שעבוד, וכן ניצולים שברחו מזרחה, לעומק שטחי ברית המועצות, ושבו לאחר המלחמה. במשך הזמן היו עקורים שחזרו לבתיהם, והיו כאלה שלא יכלו לחזור לבתיהם וגם לא לעלות לארץ ישראל. הסיבה לכך הייתה משום שאחרי המלחמה היהודים נלחמו נגד המדיניות הבריטית של "הספר הלבן" שהגבילה מאוד את העלייה לארץ ישראל.
חלק מהמחנות, כגון ברגן-בלזן, הוקמו ליד אתר של מחנה ריכוז בשם זהה. חלק מהמחנות, כגון לנדסברג, הוקמו במחנות הריכוז עצמם, במבני מחנות הריכוז לשעבר, מבנים שהוסבו לשימוש אזרחי. בתחילת קיומם של מחנות העקורים, היו המחנות מוקפים גדרות תיל ושמורים על ידי יחידות צבא אמריקאיות ובריטיות. במחנות העקורים הראשונים לא הייתה הפרדה בין יהודים ולא יהודים. היהודים שהגיעו למחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה היו ניצולי שואה וכן פליטים יהודים שחזרו מברית המועצות לפולין ובמסגרת תנועת "הבריחה" הגיעו למערב הכבוש על ידי בעלות הברית המערביות. ב-1947 הגיעו למחנות העקורים יהודים מצ'כיה, סלובקיה, הונגריה ורומניה, ומספר היהודים במחנות העקורים הגיע לרבע מיליון.
התנאים במחנות היו קשים מאוד בייחוד בעת הקמתם. היה מחסור במזון, בלבוש ובתרופות.
בעיה נוספת הייתה שבמחנות שוכנו גם בני לאום אחרים מלבד היהודים וביניהם אנטישמיים שהציקו לפליטים היהודים בפולין בכל עת. העקורים ראו את החיים במחנות כהסדר זמני, הם רצו לעזוב את גרמניה ואת אירופה בכלל בעקבות אירועי השואה.
מפאת האנטישמיות ששררה בקרב העקורים האחרים - בעיקר הפולנים והרוסים - פרצו מהומות במחנות בין יהודים ולא יהודים. היהודים היו, כאמור, כ-3% מכלל שוהי מחנות העקורים, ומפאת מספרם הנמוך היו פגיעים במיוחד במחנות העקורים. דו"ח הריסון שהוגש לנשיא הארי טרומן באוגוסט 1945 סקר מצב עגום זה והמליץ על הפרדת היהודים מהלא יהודים במחנות העקורים. על כן בשלב מוקדם, בתוך חודשים ספורים בלבד מעת שחרור מחנות הריכוז, החליטו בעלות הברית המערביות ליצור מחנות עקורים נפרדים ליהודים שבין העקורים.
למרות התנאים הקשים במחנות התקיימו בהם פעילויות חברתיות, תרבותיות וחינוכיות ענפות. היהודים במחנות העקורים הקימו תיאטרונים ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו עיתונים וכתבי עת.
במחנות פעלו מפלגות חילוניות ודתיות, ציוניות וסוציאליסטיות. המפלגות הציוניות היו מאורגנות ופעילות, ודרשו להעלות את היהודים לארץ ישראל על מנת למנוע את פיזורם בארצות אירופה.
רבים מהעקורים הפגינו מודעות פוליטית, ושאפו לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל. הם הקימו 45 קיבוצי הכשרה שהיו לצד מחנות העקורים בהם התכוננו לקראת עלייתם לארץ ישראל.
בין מחנות העקורים היו אלה: מחנה העקורים ברגן-בלזן, בבסיס הצבא הגרמני לשעבר אשר שכן כקילומטר מאתר מחנה הריכוז ברגן-בלזן שהועלה באש אחרי שחרורו, מנזר סנט אוטיליין, לא רחוק ממינכן, שהפך לבית חולים לניצולים בראשות ד"ר זלמן גרינברג; מחנה העקורים לנדסברג שהוקם ליד מינכן, בקסרקטין בלנדסברג, והפך למחנה עקורים למשוחררי דכאו; מחנה העקורים פלדאפינג, מחנה שבתקופת המשטר הנאצי שימש את ההיטלריוגנד ולאחר המלחמה הפך למחנה שקלט ניצולי צעדת מוות שהשתחררו בסמוך; ציילסהיים ליד פרנקפורט; וכן מחנות פרנוואלד, לייפהיים, אשווגה ואולם (ליד העיר אולם).
חיי היום יום במחנות העקורים.