התוכנית עוסקת בסקירה אקטואלית של תחום התקשורת בעולם ובישראל על היבטיו השונים - פוליטיים, טכנולוגיים, מסחריים, תרבותיים ועוד.
כל תוכנית מורכבת משיחות טלפון עם מרואיינים (כ- 10 בכל תוכנית), כשלחלקם פינות קבועות, כמו: יהודה נוריאל, אפי טריגר, גיא פינס, אבנר הופשטיין ועוד. בין המגישים המחליפים לאורך השנים: דנה ספקטור וטלי בן עובדיה.
חוץ מהשיחות עם המרואיינים, כידון וגולדן גם מנהלים ביניהם דיאלוגים תוך הבעת פרשנות ודעה, כשבתחילת התוכנית מוקדשת לכך פינת "הספוט".
ב- 2011 זכתה התכנית בפרס תוכנית המלל הטובה ביותר לשנת 2011 מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
נכון ל- 2020 עורכת התכנית היא מילה סביטלמן.
סטיב סקיי
אישטוואן סֵקֶיי או סטיב סֵקֶיי (בהונגרית: Székely István; באנגלית: Steve Sekely; בודפשט, 25 בפברואר 1899 – פאלם ספרינגס, קליפורניה, ארצות הברית, 11 במרץ 1979) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה.
אישטוואן סקיי נולד בבודפשט במשפחה יהודית בורגנית כבנם הבכור של מרצל סקיי (במקור:שטרן), אדריכל, ושל מריה וכסלר. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה במשך שנתיים, אך הפסיק את לימודיו והפך לעיתונאי. הוא עבד בכתב העת "השבוע" ((A Hét (folyóirat, 1890–1924), אחר כך היה העורך של כתב העת ההיתולי "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) שהיה דומה לכתב העת ההיתולי המפורסם הוותיק והנפוץ יותר בורשסם ינקו, כמו גם היה המחבר של כמ חלקים ממופעי "קברט אפולו". בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה הכתב בגרמניה של היומון ההונגרי "עיתון" (Újság) וישב בברלין, אך לצד זה עבד גם עם התסריטאי במאי וסופר לודוויג וולף ככותב שותף. סקיי ביים סרטי קולנוע משנת 1929. הוא חזר להונגריה בשנת 1931 וב-28 באוקטובר 1933 נשא לאישה את השחקנית היהודייה אירן אגאי (1913–1950) עמה עבר לארצות הברית (שם היא נפטרה באופן פתאומי וטראגי בגיל 38) בשנת 1938 כבריחה מהלאומיות, מהנאציזם ומרדיפת היהודים בהונגריה ובגרמניה. בשנת 1945 הקים סקיי חברת סרטים בארצות הברית בשם Star Pictures. הוא עבד במקסיקו בשנת 1950, בגרמניה המערבית בשנת 1953, באיטליה בין השנים 1954 לבין 1955, ובבריטניה ב-1962. יצירתו האחרונה הייתה הסרט ההונגרי "עץ השיטה הסגול" (Lila ákác) שהוסרט בשנת 1972, אותו ביים כבמאי וכתב כתסריטאי.
הוא עבד עם שחקנים כמו ג'ון קרדין, גייל פטריק, ננסי קלי, נאנט בורדו, ליונל אטוויל, טום ניל, ריצ'רד בייסהארט, פטרישיה רוק, ג'ון וינדהם, רודי וולי ואוטו קרוגר.
פילמוגרפיה.
לפי מדינת ההפקה (באנגלית), ביניהם כמה סרטים בלתי נשכחים כמו "היפוליט, רב השרתים" משנת 1931.
פטר פון קורנליוס
פטר פון קורנליוס (בגרמנית: Peter von Cornelius; 23 בספטמבר 1783 – 6 במרץ 1867) היה צייר גרמני.
שנותיו המוקדמות.
קורנליוס נולד בדיסלדורף. מגיל שתים עשרה השתתף בשיעורי רישום באקדמיה בדיסלדורף. אביו, שהיה מפקח על הגלריה של דיסלדורף ופרופסור באקדמיה, נפטר בשנת 1799, ולאחריה קורנליוס תמך במשפחתו בעבודתו כצייר פורטרטים ומאייר.
עבודתו הגדולה המוקדמת ביותר הייתה קישוט המקהלה של כנסיית סנט קווירינוס בניוס, שהוזמנה בשנת 1803. בשנת 1809 החל בסדרת רישומים המציגה את פאוסט של גתה, שחלקו הראשון פורסם שנה קודם. עבור אלה השתמש קורנליוס בסגנון ליניארי שהושפע רבות ממהדורת פקסימיליה של ספר התפילה של אלברכט דירר למקסימיליאן הראשון. שש מהתמונות הוצגו למשורר, שאישר אותן. קורנליוס המשיך בסדרה בעקבות גם אחרי מעברו לרומא, והיא פורסמה בשנים עשר תחריטים בין השנים 1816 ו-1826, הוא עבר לפרנקפורט בשנת 1809, ועבד שם עד שנסע לרומא כעבור שנתיים.
ברומא.
קורנליוס הגיע לרומא ב-14 באוקטובר 1811, והפך במהרה לאחד הציירים המבטיחים מבין תנועת הנצרתיים, קבוצת אמנים גרמנים צעירים שישבו ברומא, שכללה את יוהאן פרידריך אוברבק, וילהלם פרידריך שדו, פיליפ פייט, יוליוס שנור פון קרולספלד ולודוויג פוגל, חלקם בחרו לגור במנזר עזוב . הם התאגדו לעבוד במשותף ולתת ביקורת הדדית. ברומא השתתף קורנליוס, יחד עם חברי תנועה אחרים, בעיטור מעונו של ג'ייקוב סלומון ברתולדי, הקונסול הכללי הפרוסי, ווילה מאסימו, ובמקביל עבד גם על איורים לספרי שירה גרמנית.
חזרה לגרמניה.
בשנת 1819 השאיר קורנליוס את ציורי הקיר בווילה מאסימו לא גמורים וחזר לגרמניה, לאחר שהוזמן למינכן על ידי נסיך הכתר של בוואריה, לימים המלך לודוויג הראשון, כדי לפקח על הקישוטים לגלריית הפסלים החדשה שלו. בשנת 1821 לקח על עצמו, בנוסף לעבודתו עבור לודוויג, גם את ניהול האקדמיה של דיסלדורף. אולם עד מהרה גילה שתשומת לב לחובות כה שונות אינה עולה בקנה אחד עם ביצוע הגון של כל אחד מהם, ובסופו של דבר הוא התפטר מתפקידו בדיסלדורף. חלק מתלמידיו עקבו אחריו למינכן כדי לסייע לו שם. זמן קצר לאחר מכן הפך למנהל האקדמיה במינכן.
במינכן ובברלין.
עיטורי הפרסקו של כנסיית לודוויג במינכן, שתוכננו ובוצעו על ידי קורנליוס, היו אולי עבודות הקיר החשובות ביותר בזמנם. ציור הקיר הגדול של "המשפט האחרון", מעל המזבח הגבוה בכנסייה ההיא, גובה 19 מטר, ברוחב 12 מטר. ציורי הקיר של הבורא, המולד והצליבה באותו בניין הם גם בקנה מידה גדול.
הוא צייר יצירות מרכזיות אחרות במינכן, הם אולי הידועות ביותר. בערך 1839–1840 הוא עזב את מינכן לברלין כדי לעבוד על סדרת איורים המתארים את האפוקליפסה, במעגל ציורי קיר שהוזמן על ידי פרידריך ויליאם הרביעי עבור "קמפו סנטו" או המאוזוליאום המלכותי בברלין. המלך זנח את תוכניותיו בעקבות המהפכה של שנת 1848, אך קורנליוס המשיך לעבוד על הציורים האלה למשך שארית חייו.
הוא שמר על קשר הדוק עם עולם האמנות ברומא, וחזר להתגורר שם בין השנים 1853–1869.
סגנון וטכניקה.
קורנליוס, כצייר צבעי שמן, היה בעל מיומנות טכנית מועטה, ועבודותיו אינן מפגינות שום הערכה אינסטינקטיבית לצבע. גם כצייר פרסקו כוחו היצירתי לא היה גדול. בבחינה ביקורתית של הביצוע של כמה מעיצוביו המפורסמים, אפשר להרגיש שהוא לא היה מסוגל להגיע בהם לשלמות. קורנליוס ושותפיו השתדלו לעקוב ביצירותיהם אחרי רוחם של הציירים האיטלקים. אך הגישה האיטלקית שונה במידה ניכרת על ידי מורשת דירר. השפעה זו של דירר מתבטאת בעבודתו של קורנליוס אפילו בעבודתו העיקרית "פסק הדין האחרון" בכנסיית לודוויג במינכן.
אך למרות חולשותיו תמיד יש בעבודותיו הוד ואצילות. אף על פי שהוא לא היה זריז בטיפול בציור, הוא יכול היה להגות ולעצב נושא בצורה מופתית. המוטו האהוב עליו ביותר היה "דויטשלנד מעל הכל" מציין את הכיוון והעוצמה של הפטריוטיות שלו. תלמידיו כללו את קארל הרמן, וילהלם פון קאלבך ואדם אברל. קורנליוס הסתמך לעיתים קרובות על תלמידים ועוזרים לצורך הביצוע, ולעיתים אף על תכנון הפרויקטים עליהם היה אחראי.
השפעות.
בשנת 1855 כתב תיאופיל גוטייה כי קורנליוס "נהנה מפרסום שמעט אמנים נהנו ממנו במהלך חייהם", והוסיף כי העריצו אותו "כאילו הוא כבר מת". כדי להבין ולהעריך היטב את גודל היצירה שביצע קורנליוס למען גרמניה, צריך לזכור שבתחילת המאה ה-19 לא היה בגרמניה בית ספר לאומי לאמנות. גרמניה הייתה בציור ופיסול מאחורי כל שאר אירופה. אולם תוך פחות מחצי מאה הקים קורנליוס בית ספר מצוין, חידש את ציורי הקיר והפנה את מבטו של עולם האמנות לעבר מינכן.
ההתחדשות הגרמנית של ציורי הקיר השפיעה על אנגליה, כמו גם על מדינות אירופאיות אחרות, והובילה לתחרות המפורסמת שנערכה על ציורים באולם ווסטמינסטר, ובסופו של דבר לקישוט חלקי של בתי הפרלמנט. בנובמבר 1841, ביקר קורנליוס באנגליה ודעתו הייתה טובה על בחירת הציורים לבתי הפרלמנט, ואף תמך בעמידות הפרסקו באקלים האנגלי.
הבה נתאהב
הבה נתאהב (באנגלית: Let's Make Love) הוא סרט קומדיה מוזיקלית משנת 1960 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם איב מונטאן, מרילין מונרו וטוני רנדל בתפקידים הראשיים.
זה הסרט המוזיקלי האחרון של מונרו לפני סרטה האחרון, יוצאי הדופן. בתקופת הצילומים התפתח ביניהם רומן אהבה קצר לדאבון בני זוגם – סימון סיניורה וארתור מילר.
תקציר העלילה.
ז'אן מארק קלמו (איב מונטאן) הוא מיליארדר, דור שמיני למשפחת קלמו. הוא נהנתן ורודף נשים ידוע. יום אחד מראה אלכסנדר קופמן (טוני רנדל) למנכ"ל החברה ג'ורג' ואלש (וילפריד הייד-וייט), ידיעה בוראיטי כי בתיאטרון באוף ברודוויי עומדים להעלות רביו ובו סאטירה על קלמו. קופמן מציע למעסיקו ללכת לתיאטרון ולהתרשם ממנו וזה ימזער את הנזק ליחסי הציבור שלו.
הם מגיעים לתיאטרון וצופים בזמרת/רקדנית, אמנדה דל (מרילין מונרו) מבצעת את שירו של קול פורטר – "לבי שייך לדדי". קלמו מתאהב בה מיד ולאחר ההופעה הוא מציג את עצמו כאלכסנדר דיומא, סוחר בתכשיטים. קלמו קונה בדיחה מג'ו בסר (צ'רלי למונט) באלף דולר ומספר אותה לשחקנים. במקרה נמצא שם בסר ומתנפל עליו באשמת גניבה. קלמו אומר שקנה את הבדיחה ממישהו אחר תמורת 10 דולר ואמנדה נחלצת לעזרתו ואומרת שהיא "נכחה" בעת הקנייה. זה מחזק יותר את אהבתו של קלמו לאמנדה. לאחר זמן הוא קונה שרשרת ב-10,000 דולר, אומר ששוויה 5 דולר ונתן לה במתנה. כשהיא נותנת את השרשרת לחברתה מצליח קלמו לקבל אותה בחזרה בהסבירו כי הפנינים הוקרנו בקרינה רדיואקטיביית וכעת הן מסוכנות.
קלמו מקבל תפקיד קטן בשיר הסאטירי "התמחות" (Specialization) אבל הזמר המבצע עם אמנדה הוא טוני דנטון (פרנקי ווהן).