החיבור מכיל מספר חלקים. חלקו הראשון של החיבור מכיל סקירה של אייזנשטיין על יהודים מפורסמים בתולדות ארצות הברית. החלק השני הוא יומנו האישי של יהודה דוד אייזנשטיין, ובו תיאור של תולדות היהודים בארצות הברית לצד קורות חייו. אייזנשטיין קימץ וקיצר בתיאור קורות חייו האישיים בארצות הברית. הוא אמנם תיאר באריכות את דרכו לארצות הברית אך ביומן כמעט ואין תיאור של עסקיו הכלכליים בהם עסק בארצות הברית בטרם הקדיש את מלוא מרצו למפעליו הספרותיים. ביומן גם אין תיאור של התפתחות מפעליו הספרותיים. עם זאת יש ביומן תיאור על מצבם של בני משפחתו והחרדה שאחזה בו ובבני ביתו בעת מלחמת העולם הראשונה, עת גויסו שני בניו לצבא ארצות הברית. כמו כן יש ביומן, תיאור של שני מסעותיו לארץ ישראל.
לעומת הקיצור בחייו האישיים, היומן מכסה תחומים שונים ומגוונים: אירועים כלל אמריקאיים והשפעתם על יהודי ארצות הברית, מצבם החומרי של יהודים בארצות הברית ומספרם בתקופות שונות, אנטישמיות ועוד.
ביומנו של אייזנשטיין בולטת האיבה לרוסיה הצארית אשר באותן שנים רדפה את המיעוט היהודי בקרבה והמאבקים של יהודי ארצות הברית להשפיע על ממשלת ארצות הברית לנסות ולסייע ליהודים ברוסיה.
אוצר זכרונותי כאסופת מאמריו של אייזנשטיין.
בקובץ מכונסים מאמריו של אייזנשטיין בתחומים שונים אשר התפרסמו מעל בימות שונות לאורך עשרות שנים. בין המאמרים ישנם העוסקים בהיסטוריה של הקהילות היהודיות בארצות הברית.
מסטרה
מסטרה (באיטלקית: Mestre) היא עיר במחוז ונטו, שבאיטליה המהווה מאז 1926 רובע (frazione) במטרופולין ונציה. העיר היא פרבר מודרני במטרופולין ונציה. אוכלוסייתה של מסטרה מונה, יחד עם הרבעים הסמוכים לה (מרגרה, קיריניאנו, פווארו וונטו וצלרינו) כ-170,000 תושבים. הקשר העיקרי בין העיר לבין ונציה מתבצע דרך "גשר החירות", עליו עובר כביש לכלי רכב ומסילת רכבת.
העיר נהנית מזרם התיירים העושים את דרכם לוונציה וממנה, ולעיתים, בשל מחירי הלינה הגבוהים בוונציה, אף מתארחים בה.
הקשר היבשתי עם ונציה.
העיר מקושרת לארכיפלג שעליו בנוי המרכז ההיסטורי של ונציה באמצעות רכבת מאז ינואר 1846. בשנת 1931 תוכננה בניית הגשר היבשתי והוא נחנך בשנת 1933 על ידי מוסוליני, אשר קרא לו "גשר ליטוריו" (Ponte Littorio). שם הגשר שונה לאחר מלחמת העולם השנייה ל"גשר החירות" (Ponte della libertà), על שמם של לוחמי החירות האיטלקים בימי המלחמה. אורך הגשר הוא 3.85 קילומטר, הוא דו-מסלולי, מסתיים ב"כיכר הקטנה רומא" שבוונציה ובכך מהווה את הקצה של הכביש הלאומי מספר 11 של פדנה הצפונית, אחד מכבישי הרוחב החוצים את איטליה הצפונית. במקביל לגשר עוברים צינורות מים, וכבלי חשמל וטלפון על גבי כלונסאות עץ, המסומנים בשילוט ובתאורה בולטת כדי למנוע פגיעה מכלי שיט. מרבית התיירות לוונציה, המונה מעל לעשרה מיליון מבקרים בשנה, עוברת על הגשר ודרך מסטרה השוכנת מרחק חמש דקות נסיעה מהעיר המפורסמת. גם שדה התעופה הבינלאומי של ונציה על שם מרקו פולו שוכן מצפון מזרח למסטרה והדרך היבשתית אליו מוונציה עוברת דרך מסטרה.
תעשייה וספנות.
כלכלת העיר נסמכת בעיקר על אזור התעשייה מארגרה (Marghera) ועל הנמל הגדול הנושא את אותו שם, שהוקם בה בין השנים 1919–1928. הנמל, בניהול משותף עם נמל ונציה, הוא הפעיל ביותר בחוף המזרחי של איטליה, דהיינו בים האדריאטי. התנועה בנמלים אלה הייתה במגמת עלייה בשנה האחרונה והגיעה ל-31 מיליון טונות ול-400,000 נוסעים. אזור התעשייה הוא מהגדולים והחשובים באיטליה, ומצויות בו תעשיות זיקוק נפט, יציקת פלדה, ייצור זכוכית, תעשיות כימיות והנדסיות, ושוכנת בו מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
תולדות העיר.
על פי המסורת נוסדה העיר בידי מסתלס, ידידו של הגיבור אנטנור, פליט מטרויה שייסד את העיר פדובה. העובדות ההיסטוריות באשר למועד ייסוד העיר אינן ידועות בבירור, אף כי ידוע שבמקום שכנה מצודה רומית שהושמדה על ידי אטילה ההוני ונבנתה מחדש במאה ה-10.
השם "מסטרה" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-11 כאשר הייתה בשליטת שליטה של העיר טרוויזו (Treviso) אשר הקיפה בחומה. למרות השינויים שחלו בעיר מאז, עדיין ניתן להבחין במבנה היישוב העתיק ובשרידי החומה מאותה תקופה. החל משנת 1388 נשלטה מסטרה על ידי הרפובליקה של ונציה והדוג'ה של ונציה היה הריבון בה. דרומית מערבית לעיר נבנו וילות רחבות ממדים, שבהן התגוררו עשיריה ונכבדיה על פני שטחי אדמה נרחבים. הגישה אל אחוזות אלו התאפשרה בסירות דרך תעלת ברנטה (Naviglio Brenta), המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, מרחק של כ-20 ק"מ. יוקרתו של האזור הקנתה לו את השם "ריביירה דל ברנטה" (Riviera del Brenta), ולאורכו מפוזרות וילות רבות שהידועות שבהן הן וילה פיזני (Vila Pisani), בה מצוי הלבירינת של סטרה והווילה לה מלקונטנטה (La Malcontenta, "חסרת שביעות הרצון").
במאות ה-18 וה-19 שיחקה העיר תפקיד אסטרטגי חשוב במלחמות בין צרפת לבין אוסטריה ולאחר מכן בין לוחמי החופש האיטלקים, שפעלו למען הקמת הרפובליקה האיטלקית לבין אוסטריה אשר שלטה במקום.
התפתחות העיר הואצה בשנת 1919 כאשר הוקם בה נמל מרגארה. בשנת 1926 צורפה העיר באופן רשמי למטרופולין של ונציה, ופיתוחה התעשייתי הביא להגירה של פעילות כלכלית מהמרכז ההיסטורי של ונציה אליה.
יהודי מסטרה.
ראשית ההתיישבות היהודית ב"מסטרה" התרחשה בסוף המאה ה-13. היהודים הוונציאנים לא הורשו להתגורר בעיר ועקרו לערים הסמוכות לה: מסטרה, מיראנו, קיריניאנו, ומוליאנו. בואם של מלווים בריבית מגרמניה במאות ה-14 וה-15 הביא לצמיחתה של הקהילה היהודית. כך למשל, מסמכים משנת 1483 מתארים את פעילותו של בנקאי יהודי מפורסם, המכונה גוליילמו ממסטרה (Guglielmo di Elia da Mestre), שקיים קשרים עם בנקאים יהודים נוספים ברחבי איטליה. הקהילה היהודית בעיר תועדה כ-"מאכלסת יהודים רבים ובעלת בית כנסת נאה". את הקהילה שירת הרב משולם קוסי, מהגר מגרמניה, שייסד את בית הדפוס העברי הראשון במחוז ונטו.
תקופה ארוכה נדרשו היהודים לגור בתחום מצומצם בעיר, אולם משנת 1503 הם הורשו לעבור לוונציה במקרה של סכנה. במאה ה-16 נדרשה הקהילה היהודית לעבור לגטו היהודי בוונציה ורק בסוף המאה ה-19 שבו היהודים למסטרה. בתחילת המאה ה-21 התגוררו בעיר רק יהודים בודדים והם משתייכים רשמית לקהילה היהודית של ונציה. תפילה מתקיימת בעיר רק בערבי שבתות באולם התפילה "אורטוריו" (Oratorio).
שרידים לקהילה היהודית באזור נמצאים במספר אתרים בסביבת העיר:
מחלות כליה
מחלות כליה הן אוסף מחלות הפוגעות בכליה, הניתנות לחלוקה ל"פגיעה כלייתית אקוטית" ולמחלת כליה כרונית. הכליות עלולות להיפגע ממגוון של גורמים בתוך הכליה או מחוצה לה. מחלת כליה עלולה להיות סוערת וקשה, אך בשלבים כרוניים יכולה להיות א- סימפטומטית, ולהתבטא בבדיקות מעבדה בלבד.
רקע.
הכליה היא איבר הנמצא על גבול הצלע השנים עשר בגב הבטן, הכליה אחראית על מגוון תפקודים ופגיעה בה תפגע באותם תפקודים בהתאם.
עקב פגיעה בכליה, מנגנונים אלו יפגעו ולכן נמצא בפגיעה כלייתית מגוון תסמינים המלווים את חוסר פעולתה כגון:
אנמיה עקב חוסר בהפרשת אריתרופויטין. רככת או חסר בעצמות עקב חוסר בוויטמין D. יתר לחץ דם שינבע מחוסר יכולת הכליה להפריש את כמות הנוזלים הרצויה או על ידי הפרשת יתר של רנין. הצטברות של רעלים וחומציות או בסיסיות. ובצקת עקב צבירת נתרן בכליה.
פגיעה בכליה יכולה להיות מפושטת, אזורית, טובולרית או גלומרולרית. לכל צורת פגיעה ישנן אטיולוגיות שונות ותסמינים שונים. נוסף על כך, ישנם אוספי תסמינים המתאימים לכמה אטיולוגיות ומציגים תסמינים דומים. ביניהם התסמונת הנפריטית והתסמונת הנפרוטית.
בהיעדר טיפול, חלק גדול מהפגיעות הכלייתיות עלול להוביל לאי ספיקת כליה כרונית או אקוטית.
מחלות ווסקולריות.
מיקרואנגיופתיה תרומבוטית.
מחלה זו (באנגלית thrombotic microangiopathy) מאופיינת בנזק שנגרם לנימיות (קפילרות) בכליה. אובדן של האנדותל והסננה של נויטרופילים, כאשר מבחינה קלינית החולים סובלים מאנמיה וממורפולוגיה מעוותת של כדוריות הדם האדומות, וכן עליה ב- LDH, המטוריה, פרוטאינוריה והפרשת שתן נמוכה. תאי המזנגיום הופכים להיות loose, קיים double contour של הממברנה וניתן לזהות קרישי דם בין הקפילרות. בעורקיקים ניתן לראות עיבוי משמעותי של שכבת האינטימה ובצקת עד כדי סתימה מלאה של כלי הדם. מאוחר יותר הסתימה מתקבעת בתהליך של פיברוזיס.
בבדיקת שתן ימצאו במחלה זו כדוריות דם אדומות שבורות ומעוותות.
התסמונת הנפריטית.
התסמונת הנפריטית מתאפיינת בדרגות שונות של המטוריה (דם בשתן) ופרוטאינוריה (לרוב- המטוריה היא האלמנט השולט) ובהפרעה חדה בתפקוד הכלייתי בליווי ירידה בתפוקת השתן המלווה בצבירת נוזלים, וכתוצאה מכך- בצקת ויתר לחץ דם. ישנן מספר מחלות אשר גורמות לתסמונת זו אשר יפורטו להלן:
גלומרולונפריטיס בתר זיהומית חריפה.