בשעה 16:30 החלה הדיוויזיה להתקדם לבסוף לעבר לביסיי (Lebisey). שם נתקלו הטנקים שלה במארב של טנקי שרמן פיירפליי ורגלים בריטיים המצוידים בתותחי נ"ט 6 ליטראות ובתותחים מתנייעים, מהדיוויזיה הבריטית ה-3. תוך פרק זמן קצר השמידו הבריטים 13 טנקים גרמניים, והסבו נזק למספר טנקים נוספים, מתקפת הנגד הגרמנית נבלמה, אולם יחידות מרגימנט הפנצרגרנדיר 192 שהתקדמו באגף השמאלי, ניצלו את הפער שנותר בין הדיוויזיה הבריטית השלישית לכוחות הקנדיים שנחתו בחוף ג'ונו, והצליחו להגיע בשעות הערב לקו החוף, שם חברו לכיסים מבודדים של חיילים מהרגימנט ה-736 של הדיוויזיה ה-716 בליון-סור-מר. למרות שהצליחו לתקוע טריז בין ראש הגשר הבריטי והקנדי, לא היו לגרמנים תגבורות כדי לנצל את ההצלחה. בנוסף לכך, שעה קלה לאחר מכן, בשעה 21:00, החלו להגיע לחוף נורמנדי גלים של מטוסי תובלה עם יותר מ-250 דאונים שהובילו את הגל השני של הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6, שתוכנן לנחות באזור סן-אובן. פויכטינגר, שחשש כי הצנחנים הבריטיים ינחתו בעורפו ויגרמו לכיתור הדיוויזיה שלו, הורה לכל יחידותיו לסגת ולבסס קו הגנה סביב קאן. הפריצה הגרמנית לקו החוף לא יצרה אמנם איום משמעותי על ראשי הגשר של בעלות הברית, אך גרמה לעצירת התקדמות הדיוויזיה הבריטית ה-3 לעבר קן, עקב החשש ממתקפות נגד גרמניות נוספות. הפעולה של הדיוויזיה הייתה מתקפת הנגד המשמעותית היחידה של הגרמנים ביום הפלישה.
הדיוויזיה המשיכה להילחם במהלך המערכה בנורמנדי, ואף השתתפה בקרב על קן, אולם לבסוף כמעט והושמדה בקרב פאלז. הדיוויזיה שוקמה בחזרה, אולם לא השתתפה בקרב על הבליטה. ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פויכטינגר לדרגת גנרל לוטננט, וב-6 באוגוסט הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בינואר 1945 הוא פרש מתפקידו, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה.
בשנת 1946 שוחרר פויכטינגר מהשבי, ובשנת 1953 הוא החל למסור מידע לידי ברית המועצות על הכוחות האמריקניים בגרמניה המערבית, והמשיך בכך עד מותו ב-21 בינואר 1960.
לינה בו ברדי
לינה בו ברדי, או בשמה המלא אקילינה בו (באיטלקית: Lina Bo Bardi; 5 בדצמבר 1914 – 20 במרץ 1992) הייתה אדריכלית ברזילאית מודרנית ילידת איטליה. בו ברדי הייתה אדריכלית ומעצבת שופעת יצירה, הקדישה את חייה המקצועיים, שאת רובם עשתה בברזיל, לקידום הפוטנציאל החברתי והתרבותי של האדריכלות והעיצוב. בעת שלמדה תחת אדריכלים איטלקיים רדיקלים, היא החלה להתעניין בעיצוב הברזילאי המקומי ובאופן בו הוא יכול להשפיע על האדריכלות הברזילאית המודרנית. לאורך חייה נתקלה בקשיים להתקבל בקרב האדריכלים הברזילאים המקומיים, מכיוון שהייתה גם "זרה" וגם אישה.
היא מוכרת בסגנון הייחודי של האיורים האדריכליים הרבים שיצרה במהלך חייה, ורישומיה הנוקבים. בנוסף, היא ידועה גם בעיצובי הרהיטים והתכשיטים שלה. הפופולריות של עבודותיה גברה מאז 2008, עם פרסומו מחדש של קטלוג יצירותיה משנת 1993. מספר עיצובי מוצר שלה שבו לתחייה, ותערוכות דוגמת תערוכת הזכוכית והבטון שלה משנת 1968 שבו הוצגו מחדש.
החיים המוקדמים באיטליה.
אקילינה (לינה) בו נולדה ב־5 בדצמבר 1914 ברומא, איטליה. לינה הייתה בתם הבכורה של אנריקו וג'ובאנה בו, שלימים נולדה להם בת נוספת בשם גרציאלה. לינה נטתה אל עולם האמנות כבר מגיל צעיר, וכשהחליטה להיות אדריכלית, אביה לא לגמרי תמך בהחלטתה זו. בשנת 1939, בגיל 25, סיימה את לימודיה בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת רומא והציגה את פרויקט הגמר שלה לתכנון "המרכז לטיפול באמהות ובינקות". היא עברה בהמשך לכך למילאנו כדי להתחיל לעבוד עם האדריכל קרלו פגאני בסטודיו בו את פגאני. בו ברדי שיתפה פעולה (עד 1943) עם האדריכל והמעצב ג'יו פונטי בכתב העת "הסגנון - בבית ובריהוט -" "Lo Stile - nella casa e nell'arredamento". בשנת 1942, בגיל 28, היא פתחה סטודיו אדריכלי משלה ב ויה ג'ז'ו, אך המחסור בעבודה בתקופת המלחמה הביא את ברדי עד מהרה לעסוק באיורים לעיתונים ומגזינים כמו "סטייל", "גרציה", "בלזה", "טמפו", "וטרינה" ו"אילוסטראציונה איטליאנה". משרדה נהרס בהפצצה אווירית בשנת 1943. בין השנים 1944–1945 הייתה ברדי סגנית מנהל מגזין "דומוס".
פעילות זו הניעה את מעורבותה העמוקה יותר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנת 1945 מינה מגזין דומוס את ברדי לנסוע ברחבי איטליה יחד עם קרלו פגאני והצלם פדריקו פאטלני כדי לתעד ולהעריך את מצבה של המדינה ההרוסה. בו ברדי, פגאני וברונו צבי ייסדו את המגזין השבועי "אקטואליה, ארכיטקטורה, מגורים ואמנות במילאנו". היא גם שיתפה פעולה עם העיתון היומי "מילאנו סרה", בעריכת אלי ויטוריני. בו ברדי השתתפה בכנס הלאומי הראשון לשיקום במילאנו, והתריעה כנגד אדישות דעת הקהל בנושא, אשר בתפיסתה כלל הן את השיקום הפיזי והן את השיקום המוסרי של המדינה.
בשנת 1946 עברה בו ברדי לרומא ונישאה למבקר האמנות והעיתונאי פייטרו מריה ברדי.
קריירה בברזיל.
באוקטובר 1946 נסעו בו ברדי ובעלה לדרום אמריקה. היות שהשתתפו בפעילות תנועת ההתנגדות האיטלקית, הם מצאו את החיים באיטליה שלאחר המלחמה, קשים עבורם. בריו הם התקבלו על ידי המכון לאדריכלים ברזילאים (IAB). ברדי הקימה במהירות את פעילותה המקצועית בברזיל, מדינה שהשפיעה עמוקות על החשיבה היצירתית שלה. היא ובעלה ייסדו יחדיו את מגזין האמנות המשפיע "הביטאט". כותרת המגזין ביטאה את ההמשגה של ברדי באשר לעיצוב הפנים האידיאלי כ"הביטאט" - סביבת המגורים הטבעית שנועדה למצות את הפוטנציאל האנושי.
בשנת 1947 הזמין אסיס שאטבריאן - איל הון ופטרון אמנות ברזילאי, את פייטרו מריה ברדי להקים ולנהל מוזיאון לאמנות, שמיקומו נקבע בסאו פאולו, למרות העדפתה של בו ברדי לריו דה ז'ניירו. מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art - MASP) נפתח ב-2 באוקטובר 1947, במשכנו הזמני בקומה השנייה של מטה איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי ברחוב 7 באפריל. בו ברדי תכננה את הסבת המבנה למוזיאון, וגם את המטה החדש של איגוד אמצעי התקשורת הברזילאי. כמו כן עיצבה תכשיטים תוך שימוש באבני חן ברזילאיות.
בשנת 1948 הוקם הסטודיו ד'ארטה פלמה בקומה ה-18 של בניין הממוקם בכיכר בראוליו גומז, סאו פאולו, שתוכנן על ידי לוסיאן קורנגולד, אדריכל ממוצא פולני-יהודי. סטודיו זה הביא יחדיו את פייטרו מריה ברדי, בו ברדי, ג'יאנקרלו פאלנטי (עד 1951) וולריה פיאצ'ינטיני סירל (שהייתה אחראית על תחום העתיקות).
בו ברדי הפכה לאזרחית ברזילאית בשנת 1951, ובאותה שנה ממש השלימה את עבודת התכנון הראשונה שלה שאף נבנתה - בית המגורים שלה ושל בעלה, המוכר בשם "בית הזכוכית", שהוקם בשכונה החדשה במורומבי. עיצוב המבנה הושפע מרציונליזם איטלקי אך מאחר שהיא כבר השקיעה עצמה עמוקות בתרבות הברזילאית, החשיבה יצירתית שלה החלה להיות יותר אקספרסיבית.
בשנת 1955 החלה בו ברדי להרצות בפקולטה לאדריכלות ואורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו. בשנת 1957 היא כתבה והגישה לפקולטה כתב יד שנושאו "מחקר מקדים להוראת תיאוריות בארכיטקטורה" מתוך כוונה לזכות במשרת הוראה קבועה באוניברסיטה.
בשנת 1977 תכננה בו ברדי את מפעל פומפייה.
בשנת 1989, בגיל 74, כובדה בו ברדי בתערוכה ראשונה של יצירותיה שהוצגה באוניברסיטת סאו פאולו.
בו ברדי גם עיצבה תכשיטים, תלבושות ותפאורות.
בו ברדי נפטרה בבית הזכוכית ב־20 במרץ 1992. כשמתה, הותירה מאחוריה תכנונים של בית העירייה החדש של סאו פאולו ומרכז התרבות של ורה קרוז.
בית הזכוכית.
בשנת 1951 תכננה בו ברדי את בית הזכוכית - "קאסה דה וידרו" עבורה ועבור בעלה, הממוקם בשולי היער האטלנטי - יערות הגשם המקיפים את סאו פאולו. המבנה הוא דוגמה מוקדמת לשימוש בבטון מזוין באדריכלות ביתית. הבית שוכן על חלקת אדמה בת 7,000 מ"ר, והוא היה בית המגורים הראשון בשכונת מורומבי - אחד הפרברים העשירים ביותר של סאו פאולו כיום, הנחבא בלב היער שהתפתח סביבו מאז.
מבנה זה היה הניסיון הראשון של בו ברדי למצוא שפה ברזילאית למודרניזם האיטלקי בו הוכשרה. היא שאבה השראה גם מיצירות מודרניסטיות אמריקאיות אחרות, כמו בית פארנסוורת' של לודוויג מיס ון דר רוהה ובית "מקרה מספר 8" (Eames House) של צ'ארלס וריי איימס, ששניהם זכו לפרסום רב באותה תקופה. ייתכן שהיא גם הושפעה מבתי החצר של ברנרד רודופסקי שהוצגו בתערוכת "ברזיל בונה" בין השנים 1940–1942, עם זאת, היא העדיפה למצוא הקשר בין המודרניזם לבין המרקם של ברזיל. תחת העתקת הדפוסים המקומיים. היא קיוותה לשלב את הרעיונות שמאחורי דפוסים אלו אל תוך העיצוב, באופן מודרני, ומתוך כבוד לסביבה המקומית.
החלק העיקרי של הבית הוא אופקי והוא מוצב בין לוחות בטון מזוין דק הנישאים על פני עמודים עגולים דקים. העמודים מרחפים ומאפשרים לנוף לזרום מתחת לבניין. בפנים, אזור המגורים העיקרי פתוח כמעט לחלוטין, למעט חצר המאפשרת לעצים בגינה למטה לצמוח אל תוך לב הבית. בבית ישנם אזורים המוקצים לפונקציות שונות - חדר אוכל, ספרייה ופינת ישיבה סביב האח המרחף - אך כולם מאוחדים על ידי נופי היער שמבעד לזכוכית. בתיאוריה, לוחות הזכוכית מחליקים אופקית, אך אין מרפסת שמעודדת אנשים לצאת החוצה.
אזור המגורים מהווה רק את מחצית הבית. החצי השני יושב על קרקע מוצקה בראש הגבעה, בצד הצפוני של הסלון. שורת חדרי שינה פונה לחצר צרה, שמעברה השני הקיר הריק של אגף הצוות. רק המטבח חוצה את מתחם המעבר - טריטוריה המשותפת למשרתים ולבעלת הבית, ומאובזרת במגוון מכשירים מעוצבים היטב וחוסכי זמן בעבודה.
מוזיאון סאו פאולו לאמנות.