יום לאחר מהפכת נובמבר ב-1917 העיר נכבשה על ידי הצבא האדום, אך זה נאלץ למסור אותה לצבא המתנדבים של אנטון דניקין ב-4 בפברואר 1919. ב-17 במרץ 1920 נכבשה שוב על ידי האדומים. היא צורפה לרפובליקה האוטונומית הצפון-קווקזית, והוכרזה כבירת המחוז הצ'צ'ני האוטונומי. מרבית אוכלוסיית העיר בתקופה זו הייתה מורכבת מקוזאקים, אותם זיהו הקומוניסטים כאויבי המשטר, ולכן עודדה הגירה צ'צ'נית לעיר, אותם ראה השלטון כאויבים פחות חמורים. מ-1934 שונה שם האזור למחוז האוטונומי של צ'צנו-אינגושטיה, ומ-1936 המחוז האוטונומי הפך לרפובליקה אוטונומית.
מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חלק ניכר מהצ'צ'נים (כ-30 אלף מתנדבים מתוך אוכלוסייה של 700 אלף) תמכו בגרמנים ולחמו בשורות האס.אס, ובנוסף לכך, לפי האשמות הנ.ק.ו.ד. השתמטו משירות צבאי בשעה שהוכרז על גיוס כללי לצבא האדום, הסתירו מהסובייטים מרגלים גרמנים, הסגירו שבויים סובייטים נמלטים, ועזרו לצבא הגרמני למצוא את צינור הנפט שעבר באזור. כתוצאה מזה מה-23 בפברואר עד ל-7 במרץ 1944 גורשו כל הצ'צ'נים והאינגושים לקזחסטן בתואנה של נטייה לשיתוף פעולה עם הגרמנים. במקומם הובאו לעיר מהגרים מדאגסטן, צפון אוסטיה ואזורים אחרים ברוסיה. השלטון הסובייטי נתן הנחות משמעותיות למהגרים, וכתוצאה מהן אוכלוסיית העיר הוכפלה תוך עשור, וחשיבותה הכלכלית עלתה בצורה משמעותית.
הקמתה מחדש של צ'צ'נו-אינגושטיה.
רק ב-9 בינואר 1957 הותר לצ'צ'נים לחזור, ושם המחוז שונה שוב לרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושית. בסוף אוגוסט 1958 התעוררו בעיר מהומות אנטי-צ'צ'ניות בעקבות חזרתם של הצ'צ'נים, שדרשו את השבת הרכוש הנגזל, ואילוצם של המהגרים לחזור למולדתם. הרקע הרשמי למהומות היה רצח פועל רוסי שיכור בן 22 על ידי צ'צ'ני, לאחר שהראשון התנכל לו. המפגינים דרשו שינוי שם המחוז חזרה למחוז גרוזני, איסור על מגורי יותר מ-10% מהצ'צ'נים בעיר, הבאת לאומים אחרים לאזור, והתערבותו האישית של ניקיטה חרושצ'וב בנעשה. ב-28 באוגוסט הצבא פיזר את המפגינים והעיר שקטה עד לשנת 1991.
תקופת התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1990 הגנרל הצ'צ'ני הראשון בצבא הסובייטי ג'וחר דודייב חזר למולדתו והקים את הקונגרס הצ'צ'ני הכללי. הקונגרס דרש את הקמת הרפובליקה הצ'צ'נית במסגרת ברית המועצות. לאחר הפוטש של אוגוסט כשרוב הרפובליקות התחילו להכריז על עצמאותן, חברי הקונגרס הצ'צ'ני השתלטו על ועידת הסובייט הצ'צנו-אינגושי של המפלגה הקומוניסטית ורצחו את ראש המפלגה של גרוזני. באוקטובר אותה שנה דודייב ערך משאל עם בנושא עצמאות מרוסיה שזכה לרוב. בנובמבר, בוריס ילצין ניסה לפנות את הכוחות הרוסיים מגרוזני דרך האוויר, אך דודייב סגר את נמל התעופה. הרוסים היססו לזמן מה בבחירת תגובה מתאימה לעצמאות צ'צ'ניה עד שב-26 בנובמבר 1994 תפסו כוחותיו של דודייב 21 אנשי שריון רוסיים. תפיסתם מצוינת לעיתים כאחת הסבות לחידוש המלחמה.
העימות הרוסי-צ'צ'ני.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה (1994–1996).
ב-11 בדצמבר נחתו הכוחות הרוסיים ברפובליקה. מ-31 בדצמבר 1994 עד אמצע ינואר 1995 התנהלו קרבות על גרוזני, שבסופם העיר נכבשה על ידי הרוסים. הכוחות הרוסיים כבשו את רוב צ'צ'ניה ואת העיר גרוזני והקימו ממשלה פרו-רוסית בראשות דוקו זבגייב, אך מתקפת פתע של המורדים הצ'צ'נים על גרוזני ב-6 באוגוסט 1996 שכללה בין 1,500 ל-3,000 לוחמים כבשה את העיר ושמה במצור 10,000 חיילי משרד הפנים הרוסי. עקב כך, גברו ברוסיה הקולות להפסיק את הלחימה ולשוב לשולחן המשא ומתן. הרוסים הסכימו להפסקת אש וצ'צ'ניה, דה-פקטו, חזרה להיות עצמאית, כעת בהכרה רוסית רשמית.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה (1999–2000).
לאחר עליית ולדימיר פוטין לתפקיד ראש ממשלה הוכרז על שלב חדש במלחמה נגד צ'צ'ניה שבא בעקבות מסעו של שאמיל באסייב לדגסטן ופיצוץ שני בתי מגורים במוסקבה ווולגודונסק. הממשל הרוסי החדש האשים מיד בפיצוצים את הצ'צ'נים וכבר בספטמבר התחיל בהתקפה אווירית על גרוזני. ב-25 באוקטובר ירו הרוסים על השוק המרכזי של גרוזני טילים בליסטיים והרגו 140 איש, לאחר מכן הופצצו הקומות העליונות של כל הבניינים הגבוהים. מספר ההרוגים בקרבות האחרונים היה נמוך יותר מהראשונים. הכיבוש הסופי של העיר נקבע לפברואר 2000. בין הרוסים לבדלנים סוכם שהרוסים יאפשרו לכל צבא הבדלנים לעזוב את העיר, ורק אז הבדלנים יחדלו את הלחימה. הרוסים הסכימו, אך הטמינו מוקשים בין גרוזני לאלחן-קלה, ששם היו אמורים השיירות לעבור, כתוצאה מכך ראש העיר ואחד המפקדים נהרגו, ושאמיל באסייב נפצע קשה. לאחר מכן הרוסים נכנסו לעיר הריקה וב-6 בפברואר הניפו את דגל רוסיה במרכז העיר.
לאחר המלחמה.
רוסיה הושיבה בגרוזני ממשלה חדשה הנאמנת לה בראשות אחמד קדירוב. ב-19 באוגוסט 2002 טיל נגד מטוסים מתוצרת רוסית מדגם 9K38 איגלה פגע במסוק צבאי רוסי מי-26 שהתרסק בשדה מוקשים ליד בסיס הצבא הרוסי בחנקלה והרג 127 חיילים ממוזדוק. כתגובה על הפעולה השמידו הרוסים את כל השטח העירוני ליד הבסיס. ב-9 במאי 2004 התרחש באצטדיון העירוני פיצוץ עז, ובו נהרגו קדירוב ושני מאבטחיו.
ממשלותיהם של אלו אלחנוב ורמזן קדירוב (בנו של ראש הממשלה שנרצח, אחמד קדירוב) אחריו השקיעו בשיקום ההריסות, אך גרוזני עדיין, ברובה, הייתה עיי חורבות, כשקצב שיקומה איטי. לפי דיווחי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים המצב ההומניטרי הלך והחמיר ונכון ליוני 2006 רק 900 מתוך 60,000 דירות העיר שוקמו. שוקמו מפעלים בודדים, בהם בית החרושת לייצור מכונות "קרסני מולוט" (הפטיש האדום), זאת מתוך מאות מפעלים שפעלו לפני האירועים בצ'צ'ניה.
רק לאחר ההכרזה על סיום המלחמה בטרור העיר עברה שיקום מסיבי. נחנך בה אחד המסגדים הגדולים באירופה שממוקם ברחוב הראשי של העיר - שדרות ולדימיר פוטין, נבנו גורדי שחקים ומגדלי מגורים רבים וחלקה הגדול של העיר שוקם ובשנת 2020 נפתח היכל התרבות דאגון אומאייב המכיל אולם ל-1,000 מקומות.
החל משנת 2016 נמצא בבניה "מגדל אחמט" שצפוי להגיע לגובה של 435 מ'.
חלוקה מינהלית.
העיר מחולקת לארבעה רבעים: רובע המפעל, רובע לנין, רובע אוקטובר ורובע סטרופרומיסלובסקי.
שלטון מקומי.
גופי הממשל בעיר הם:
קישור עמוק
ולדיקווקז
ולדיקווקז (ברוסית: Владикавка́з, באוסטית: Дзæуджыхъæу; בין השנים 1931–1944 ו-1954–1990 נקראה אורדז'וניקידזה) היא עיר ברוסיה בצפון הרי קווקז, בירתה של רפובליקת צפון אוסטיה. העיר שוכנת על שתי גדותיו של הנהר טרק במישור האוסטי, 30 ק"מ מרכס דרייל בהרי הקווקז, ממנו פורץ נהר הטרק בזרימה עזה. אוכלוסיית העיר מונה כ-307,478 תושבים (2016) ובהם אוסטים, רוסים, ארמנים וגאורגים. העיר משמשת כמרכז התעשייה והחינוך של האזור.
היסטוריה.
לפני הקמת העיר שכן במקום הכפר האינגושי זאור (מערבית זוהור: ניצחון) העיר נוסדה בשנת 1784 על ידי הרוסים לאחר חתימה על הסכם גאורגייבסק בדבר צירוף גאורגיה המזרחית לרוסיה, במטרה לחזק את שליטתם באזור. שמה האוסטי של העיר הוא ככל הנראה שיבוש שמו הקדום של הכפר זאור. ב-1799 נבנה הכביש הראשי היוצא מהעיר ומוליך מרוסיה לגאורגיה, וב-1875 נבנתה מסילת הברזל מרוסטוב על הדון לבאקו החולפת דרך העיר. ב-1860 קיבלה ולדיקווקז מעמד של עיר וב-1863 הוכרזה כבירת חייל טרק של הקוזקים. בפברואר 1919 נכבשה העיר על ידי צבא המתנדבים של הגנרל אנטון דניקין, אך במרץ 1920 חזרה לשלטון הקומוניסטי. בין השנים 1921–1924 שימשה כבירת הרפובליקה האוטונומית ההררית. בין 1924 ל-1936 הייתה העיר לבירת החבל האוטונומי של צפון אוסטיה, ומ-1936 בירת הרפובליקה האוטונומית של צפון אוסטיה. בנובמבר 1942 ניסו הכוחות הגרמניים לכבוש את העיר, אך מתקפתם נהדפה וולדיקווקז סימנה את הנקודה הדרום-מזרחית ביותר אליה הגיעו. בין 1931 ל-1944 ובין 1954 ל-1990 נקראה העיר אורג'וניקידזה על שם המהפכן הקומוניסטי סרגו אורג'וניקידזה. בין 1944 ל-1954 נקראה בשמה האוסטי ג'אוג'יקאו.
תרבות.
התיאטרון בעיר הוקם בשנת 1869 וזה היה התיאטרון הראשון באזור צפון הקווקז. בתיאטרון זה עבדו מיכאיל בולגקוב ויבגני וכטנגוב. בתקופת ברית המועצות בעיר הוקמו תיאטראות נוספות שפועלות גם כיום.
בעיר לא פועל אופלן לקולנוע אך בשנת 1991 על ידי שחקני התיאטראות המקומיות וצולם סרט אדם בקימונו ירוק שעלילת הסרט מתרחשת בעיר.
האוניברסיטה העירונית עובדת משנת 1920.
קורבן
קורבן (עם ניקוד: קָרְבָּן, מקובל גם הכתיב החסר קרבן) הוא סוג של פולחן חליפין, בו מוותרים המשתתפים בפולחן על נכס כלשהו לטובת האל או האלים להם נועד הפולחן.
ישנם מספר סוגים של קורבנות, המותאמים לדרגת החשיבות של הטקס: קורבנות אדם, בעלי חיים, דברי מאכל ופרחים. עיקרו של פולחן הקורבנות הוא השמדת הקורבן, לרוב על ידי שרפה, לעיתים יותר נדירות על ידי הטבעה, קבורה, השלכה מצוק וכיוצא בזה.
פולחני הקרבה הם מהעתיקים שבפולחנים הקיימים והם עדיין נפוצים מאוד בדתות פגאניות, וזכר להם ניתן למצוא גם בדתות מונותאיסטיות, אם במפורש, ואם בצורה סמלית.
בתרבויות הקדומות.
על פי האמונה בתרבויות הקדומות, בני האדם היו תלויים באלים ששלטו על כוחות הטבע ועל גורלם של בני האדם. מכיוון שהאלים ברובם עברו תהליך של פרסוניפיקציה ונתפסו ברוב התרבויות כבעלי חיים עילאיים או כבני אדם עילאיים או כסוג של שילוב בין בני אדם ובעלי חיים, בני האדם דימו שיש להם פסיכולוגיה ומאווים דומים לבני האדם, וניתן לרצות את פניהם ולשכך את כעסם באמצעות הבאת מתנות והקרבת קורבנות.