המיסה נחשבת, החל מוועידת הוותיקן השנייה, כאחת המיסות הראשונות שהתפרסמו בשפה מודרנית.
ת'אנדרצ'יף
אפקטור
בביוכימיה, אֵפֶקְטוֹר (באנגלית: effector) או מודולטור הוא מולקולה קטנה הנקשרת לחלבון אלוסטרי. ישנם שני סוגים עיקריים:
פולה
שדרות דוד המלך
שדרות בן ציון
שדרות בן ציון הוא שמה של שדרה בעיר תל אביב הקרויה על שמו של ש. בן-ציון, שם העט של שמחה אלתר גוטמן, סופר ומתרגם עברי.
מבנה.
השדרה נמשכת מכיכר הבימה, בפינת רחוב אחד העם ושדרות תרס"ט, עד כיכר מיכאל'ס בפינת רחוב המלך ג'ורג'. בהמשך ישיר לשדרות בן ציון מערבה לרחוב המלך ג'ורג' נמשך רחוב בוגרשוב עד הים. שדרות בן ציון הן הגבול הצפוני של רובע לב תל אביב.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראש עיריית תל אביב בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן שדרות בן ציון. השדרות התמלאו בעצים, פרחים, דשא וספסלים. סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב. עקב כך נגרמה עלייה במחירים ובביקוש לבתי מגורים ומשרדים לאורך השדרה.
שדרות בן ציון מתחילות ברחוב המלך ג'ורג' ומסתיימות ברחוב אחד העם. בין השאר הן תוחמות את רחוב מלצ'ט ורחוב ורבורג.
תחנת הרכבת קריית מוצקין
תחנת הרכבת קריית מוצקין היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור הקריות. התחנה נמצאת במרכז גוש הקריות, בין קריית מוצקין לבין קריית שמואל על הקו הראשי של רכבת ישראל. התחנה ממוקמת כעשרה קילומטר מתחנת הרכבת חיפה מזרח, על מסילת חיפה-בצת.
היסטוריה.
מסילת הרכבת בין חיפה לעכו נסללה לראשונה מעט קודם למלחמת העולם הראשונה, על ידי השלטון העות'מאני. הקו עבר דרך עמק זבולון השומם, כשלוחה קצרה ממסילת רכבת העמק לכיוון עכו, תוך שימוש במסילה צרה. בשנת 1935, בעקבות כניסת המשפחות הראשונות למגורים בקריית מוצקין, הוגדרה נקודת עצירה (באנגלית, "Halt") בשם "תחנת סבִּינְיׇה" במקום בו שוכנת כיום תחנת קריית מוצקין. היה זה מקום מוסכם לעצירת הרכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה, בקו חיפה - עכו. נקודת העצירה אפשרה שימוש באמצעי התחבורה הרכבתי היחיד לתושבי קריית מוצקין והסביבה.
בשנת 1937, עם הקמת מחנות צבא בריטיים בשטח מצפון לתחנה, נסללה מחדש המסילה מחיפה למחנות כמסילה ברוחב רגיל. אז, הוגדר המקום כתחנה רשמית, הוקם במקום צריף לשימוש מפעילי הרכבת ונפתח בו אשנב ששימש כקופה. סככה עם מקומות ישיבה לצד הצריף שימשה את ציבור הנוסעים להמתנה. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנה המשך למסילת הברזל צפונית לעכו, והתחנה בקריית מוצקין צורפה לקו הרכבת ביירות-טריפולי-חיפה.
מהתחנה התפצלה מסילת שירות לבסיס אספקה צבאי צפונית-מערבית לתחנה, שהוקם בתקופת המנדט הבריטי ושימש גם את צה"ל עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה על ידי רכבת ישראל תחנה חדשה לצד המבנה מתקופת המנדט. מבנה צריף העץ ההיסטורי, יועד מאז לשימור, ובאופן זמני, עבר לשמש כמחסן. במתחם החדש נסללו מגרשי חנייה גדולים בחורשות האקליפטוס משני צידי התחנה, נהרס מבנה צמוד אליה ששימש כבית מגורים עבור מנהל התחנה, ונבנה מעבר תת-קרקעי המקשר בין הרציפים, והוסדרה הכניסה לתחנה משני צידיה. במהלך בניית התחנה החדשה פורקה המסילה המערבית מבין שלוש המסילות שהיו בתחנה.
התחנה בשנות האלפיים.
ב-16 ביולי 2006, ביום הרביעי למלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה יחד עם כל תחנות הרכבת מצפון לחיפה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
בעקבות הפעלת רכבות לילה בקו נהריה-נמל התעופה בן-גוריון בראשית העשור השני של המאה ה-21, החלה התחנה לפעול ברציפות 24 שעות ביממה. באמצע אותו עשור, הורחבו מגרשי החנייה שסביב תחנת הרכבת והוכשר מגרש חנייה נוסף, בשטח שצפונית לכניסה אליה.
לאחר עבודת בנייה ושיפוץ, שנערכו בתחנה במשך מספר חודשים, במאי 2017 החל השימוש במבנה חדש לתחנה, בצידה של קריית מוצקין. החידוש כלל את בניית המבנה חדש, בו אולם נוסעים גדול ורציפי המתנה משופצים וכן, העתקתו, לצורכי שימור, של מבנה העץ ההיסטורי ששימש את התחנה בעבר, אל האזור הצפון-מזרחי שלה.
התחנה היא תחנת הרכבת הראשית בקריות וכל רכבות הנוסעים העוברות, עוצרות בה. זוהי תחנת הקצה של קו הרכבת הפרברי חיפה-קריות. מצפון יש נקודת חנייה לרכבות המסיימות את נסיעתן בקריית מוצקין. בין אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד ראשית העשור השני של המאה ה-21 הייתה התחנה נקודת הקצה הצפונית של המסילה הכפולה בתוואי מסילת החוף. בשנת 2011 נסללה מסילה כפולה צפונה מהתחנה, עד לעכו.
מבנה התחנה.
אף על פי ששם התחנה מגדיר את מקומה בקריית מוצקין, בפועל התחנה נמצאת על שטח המשויך מוניציפלית לקריית שמואל, המהווה שכונה בחיפה.
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה ומסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה.
בתחנה שני רציפי צד (רציף 1 בסמוך לקריית מוצקין; רציף 2 בסמוך לקריית שמואל) המחוברים ביניהם במעבר תת-קרקעי. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות דרך שני אולמות הנוסעים (אחד על כל רציף), בכל שעות היממה.
קווי אוטובוס לתחנה.
אל התחנה מגיע קו אוטובוס בודד, קו 23 מקריית ים לקריית אתא הנותן שירות פנימי בקריות ומקשר בין התחנה לקריית ים, מרכזית הקריות, קריית חיים, אזור התעשייה של מפרץ חיפה, צומת קריית אתא, אזור התעשייה של קריית אתא וקריית אתא. הקו עוצר בכניסה המערבית של התחנה.
שדרות נורדאו
שדרות נוֹרְדָאוּ הן שְׂדרה בעיר תל אביב, בצפונו של הצפון הישן, אשר קרויה על שמו של הסופר והמנהיג הציוני מקס נורדאו. השדרות היו גבולה הצפוני של העיר בשנות ה-20.
מבנה.
שדרות נורדאו הן הצפוניות ביותר במכלול השדרות שחוצות לרוחב (ממערב למזרח) את תל אביב שמדרום לנחל הירקון. השדרה מתחילה ברחוב הירקון בשולי גן העצמאות (במקום שבו ניצב בעבר מלון שרתון) ומסתיימת ברחוב אבן גבירול, סמוך לכיכר הקַסטֶל, מעט צפונית לרחוב פנקס
בצדה הצפוני של השדרה, בין הרחובות הירקון ובן-יהודה, נבנו בשנות ה-30 מעונות עובדים ח', בתכנונו של אריה שרון.
בעשור האחרון שופצו שדרות העיר ובהן גם שדרות נורדאו. השדרות מלאו בעצים, פרחים, ספסלים וברזיות, סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בחלקים המערביים של השדרות ניטעו שדרות צפופות של עצי דקל, ובחלקן המזרחי שומרו עצי פיקוס השדרות. בין הרחובות דיזנגוף לסוקולוב ניטעה צמחייה צפופה של סוף.
ממערב למזרח, שדרות נורדאו חוצות בין השאר את:
בניינים ברחוב שבהם התגוררו בעבר אישים ידועים:
Loveppears
אייברוקס
פיתון 4
פיתון 3
טיל פיתון
Duty (album)
שדרות בן-ציון
בארי לוינסון
בארי לוינסון (באנגלית: Barry Levinson; נולד ב־6 באפריל 1942) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקני. זוכה פרס אוסקר על "איש הגשם".
קורות חייו.
נולד וגדל בבולטימור, מרילנד, התקבל ללימודים באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, לפני שעבר ללוס אנג'לס כדי להיות שחקן ותסריטאי. הוא החל את דרכו כתסריטאי בסדרות טלוויזיה בשנות השבעים, וקיבל עליהם שני פרסי אמי. לאחר שהתבסס כתסריטאי מצליח בסרטים "סרט אילם", "מתח גבוה" ו"וצדק לכל" (מועמדות לאוסקר, לתסריט), הוא נהייה לבמאי, בדרמת ההתבגרות "דיינר" (1982), שעליו קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר על התסריט. "דיינר" היה הראשון מבין סדרה של סרטים שהתרחשו בבולטימור, עיר ילדותו, שאותם גם כתב. האחרים היו "אנשי הפח" (1987), בכיכובם של ריצ'רד דרייפוס ודני דה ויטו, "אבלון" (1990) (מועמדות לאוסקר על התסריט) ו"ליברטי הייטס" (1999), ששניהם עסקו ביהודים.
סרטו הגדול ביותר, הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה כספית היה "איש הגשם" (1988). הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל פרס הבימוי, בו זכה לוינסון. סרטים נוספים עטורי תשבחות שביים היו "הטוב מכולם" (1984), בו כיכבו רוברט רדפורד וגלן קלוז, "בוקר טוב וייטנאם" (1987), עליו קיבל רובין ויליאמס מועמדות לפרס האוסקר ו"באגסי" (1991), שקיבל 10 מועמדויות לפרס האוסקר, ו-8 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בו זכה בקטגוריית סרט הדרמה הטוב ביותר. בין סרטיו הנוספים נמנים: סרט הילדים "צעצועים", עם רובין ויליאמס, "חשיפה", על פי הרומן של מייקל קרייטון, בו כיכבו מייקל דאגלס ודמי מור, ושלושה סרטים בכיכובו של דסטין הופמן, הדרמה עטורת הכוכבים "סליפרס", הסאטירה הפוליטית "לכשכש בכלב" וסרט הפעולה-מדע בדיוני "ספירה". בשנות האלפיים התמקד לוינסון בבימוי קומדיות: "בנדיטס", בו כיכבו ברוס ויליס ובילי בוב תורנטון, "Envy", בו כיכבו בן סטילר וג'ק בלאק ו"איש השנה", שבו שיתף פעולה בפעם השלישית עם רובין ויליאמס.
בנוסף להיותו במאי מוערך, לוינסון הוא גם מפיק פורה, במיוחד בשנות האלפיים. הוא שימש כמפיק או מנהל הפקה בהפקות הוליוודיות כ"דוני בראסקו", עם ג'וני דפ ואל פצ'ינו, "הסערה המושלמת", "בוא נדבר על זה" ו"מכתבי אהבה", עם גווינת' פאלטרו. כמו כן מביים לא מעט סרטי טלוויזיה, בהם "יריה בלב", של הבמאית הפולנית אניישקה הולנד וסרטו של סידני לומט, "חיפוש גופני". בנוסף לוינסון הפיק כמה פרויקטים טלוויזיוניים, כשהגדולה שבהם הייתה סדרת הפשע "רצח מאדום לשחור", בין השנים 1993–1999, בו גם ביים שני פרקים, שעל אחד מהם זכה בפרס אמי ב־1993.
ב-2003 פרסם את ספרו הראשון, הנקרא "שישים ושש", זאת לאחר שכמה מסרטיו בבימויו כבר היו למעשה בעלי אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייו של לוינסון.