ולדימיר טיסמניאנו (ברומנית: Vladimir Tismăneanu; נולד ב-4 ביולי 1951) הוא פוליטולוג, סוציולוג והיסטוריון רומני, יהודי, שהיגר לארצות הברית. אחד החוקרים החשובים של המשטר הקומוניסטי ושל התקופה הפוסט-קומוניסטית ברומניה ובמזרח אירופה. פרופסור באוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית. יושב ראש הוועדה הנושאת את שמו, שחיברה את דו"ח טיסמניאנו על פשעי הקומוניזם ברומניה.
קורות חיים.
ולדימיר נולד בבראשוב שברומניה הקומוניסטית כבנם של לאונטה טיסמניאנו והרמינה מרקוזון, פעילים קומוניסטים ממוצא יהודי, מלוחמי מלחמת האזרחים של ספרד בה איבד לאונטה את ידו הימנית. ולדימיר למד בבית הספר יחד עם ילדיהם של יתר ראשי השלטון הקומוניסטי ברומניה, בהם בנו של ניקולאה צ'אושסקו, המשיך ללימודי פילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בוקרשט והצטיין בלימודיו כשמסת המחקר שלו הייתה "השמאל החדש ואסכולת פרנקפורט". עבודת הדוקטורט שלו משנת 1980 נשאה את השם "מהפכה וחשיבה ביקורתית. התאוריה הפוליטית של אסכולת פרנקפורט רדיקליזם של השמאל בן זמננו."
בין השנים 1974–1981 עבד כסוציולוג ב"המעבדה הסוציולוגית העירונית" בבוקרשט והיה ממונה על התעמולה בוועד המרכזי של איגוד הנוער הקומוניסטי ברומניה. במסגרת פעילותו ערך והוציא לאור כתבי עת כמו: "אמפיתיאטרו", "התודעה הקומוניסטית", "חיים סטודנטיאליים", "כתב עת לפילוסופיה", "קונטמפורנול" (קרי, "בן זמננו"), "העתיד הסוציאלי" ו"הצעיר הלניניסטי", חלקם בעלי אופי תעמולתי וחלקם בעלי אופק תרבותי רחב ורוח חדשנות.
בשנת 1981 הגיע טיסמנאנו לספרד, במסגרת טיול, ולא שב לרומניה. הוא עבר לוונצואלה, שם עבד תקופה קצרה במוזיאון לאמנות מודרנית של קראקס, מוזיאון שנוהל על ידי דודנית של אביו, סופיה אימבר. הוא שיתף פעולה עם קרלוס רינגל, בעלה של סופיה והוגה דעות אנטי-קומוניסט. משנת 1982 התיישב בארצות הברית, תחילה בפילדלפיה ולאחר מכן בוושינגטון הבירה. בין השנים 1983–1990 עבד במכון לחקר מדיניות חוץ בפילדלפיה ובין השנים 1985–1990 לימד באוניברסיטת פנסילבניה. במהלך כל הזמן הזה שיתף פעולה עם רדיו קול אמריקה, רדיו אירופה החופשית ותחנות רדיו אחרות ששידרו אל הגוש הקומוניסטי. משנת 1990 היה לפרופסור באוניברסיטת מרילנד ומנהל המכון לחקר החברות הפוסט-קומוניסטיות.
KRS ONE
שינויים בהרגלי הצריחה
שינויים בהרגלי הצריחה הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית החברים של נטאשה. הוא יצא לאור בסוף שנת 1991 והופץ על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
האלבום זכה להצלחה עצומה והגיעה למעמד של אלבום זהב (20,000 עותקים) תוך שבוע. ב-13 באפריל 1992, נערך אירוע במשרדי חברת התקליטים הד ארצי, לציון הצלחת האלבום.. האלבום נמכר בלמעלה מ-110 אלף עותקים ובעקבות ההצלחה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי המדינה.
המפיק המוזיקלי של האלבום היה יוסי אלפנט, שנפטר זמן קצר לאחר סיום הקלטת האלבום, לפני יציאתו לאור. השיר הקצר "כמעט אופטימי" נכתב לזכרו.
מיכאיל פוקין
מיכאיל פוקין (רוסית: Михаи́л Миха́йлович Фо́кин; 23 באפריל 1880, סנקט פטרבורג - 22 באוגוסט 1942, ניו יורק) היה רקדן,מנהל בלט וכוריאוגרף.
פוקין למד בלט בבית הספר ליד תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1898 היה סולן בלהקת הבלט הקיסרי. הוא יצר את בלט "הברבור הגווע" עבור רקדנית הבלט הידועה אנה פבלובה שהייתה בת זוגו. פוקין הצטרף ככוריאוגרף ללהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב שם יצר את הבלטים: "דפניס וכלואה" "הסילפידות" (סולנית: אנה פבלובה) ,"שחרזאדה", "ציפור האש", "פטרושקה", רוח הורד, "תמר", "אגדת יוסף", "תרנגול הזהב", "מדיאה".
המשיך ליצור בלטים חדשים רבים אחרי מותו של דיאגילב.
עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהולו של רנה בלום יצר פוקין את "דון ז'ואן", עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהול קולונל דה בזיל העמיד שוב את יצירתו "תרנגול הזהב".
בסוף ימיו יצר לתיאטרון הבלט האמריקאי את "כחול הזקן" ו"החייל הרוסי".
שוק הכרמל
שוק הכרמל (הכרמל מבוטא במלעיל) בתל אביב הוא השוק המרכזי בעיר והגדול והידוע ביותר בגוש דן. הוא נמצא לאורך רחוב הכרמל, בין כיכר מגן-דוד לבין מסוף כרמלית וגן הכובשים, בואכה אזור מנשייה, והתרחב עם השנים גם לכמה רחובות סמוכים בשכונת כרם התימנים ובשכונת נחלת בנימין. החלק הדרום מערבי של שוק הכרמל נקרא גם שוק עזה. השוק קרוי על שמו של הרחוב בו הוא מצוי. הרחוב נמשך במקור עד לאזור שכיום קרוי כיכר רבין. בשנות ה-30 שונה חלקו הגדול של הרחוב לרחוב קינג ג'ורג'.
בשוק הפועל בימים ראשון עד שישי, נמכרים בעיקר מוצרי מזון אך גם פרטי הלבשה, סדקית, אביזרי בית, פרחים, דוכני מזון ועוד.
היסטוריה.
בשנת 1913 בעת ביקורו ברוסיה, הציע ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, ליהודים ציונים לקנות אדמות בעיר העברית ההולכת ונבנית. קבוצת יהודים עשירים קנו חלקות אדמה באזור רחוב הכרמל בתמורה ל-1000 רובל מתוך מחשבה, שיוכלו להוריש את הקרקע לצאצאיהם, לא מתוך כוונה לעלות לארץ ולהקים על אדמות אלו בתים. לאחר מהפכת אוקטובר 1917 נאלצה קבוצה זו להימלט מרוסיה וחבריה הגיעו לארץ ישראל בידיים ריקות. עשירים רוסים אלו, שכונו "פליטי רופין", מצאו עצמם חסרי כל רכוש למעט מגרשים אלו שבין רחוב אלנבי ומנשייה. בהיעדר יכולת להשתלב בשוק העבודה המקומי, שעסק בעיקר בעבודת כפיים, ביקשו להקים שוק, שיעסוק בסחר פירות וירקות. על אף התנגדויות רבות לרעיון, אישר להם ראש העיר מאיר דיזנגוף להקים לאורך רחוב הכרמל שוק קטן, אשר נחנך רשמית ב-1920.
על השינויים הכלכליים והגאוגרפיים בשוק הכרמל מלמד מכתב שנשלח למערכת עיתון דבר ב-21 בדצמבר 1927:
בתחילת שנות ה-60 הופנו טענות כלפי השוק כי הוא מהווה מפגע תברואתי.
בהמשך גדל השוק והתרחב לכל אורך הרחוב והתפשט גם אל חלק מסמטאותיה של שכונת כרם התימנים. רחוב גדרה שבכרם, למשל, גובל בצדו האחורי של השוק ואפשר למצוא בו חנויות מזון ומסעדות רבות; עוד כמה רחובות קטנים מקשרים לכל האורך בינו לבין השוק. יחד עם מדרחוב נחלת בנימין הסמוך ורחוב רמב"ם, מהווה שטח זה אזור גדול מאוד הסגור לתנועת מכוניות במרכז תל אביב.
ב-1 בנובמבר 2004 אירע פיגוע התאבדות בשוק, בו נער פלסטיני פוצץ עצמו, והרג שלושה אזרחים.
ג'לי
גֵ'לִי (בעברית: מִקְפָּא או קְרִישׁ) הוא מאכל מתוק במרקם ג'ל, בדרך כלל בטעמי פירות. את הג'לי מכינים בדרך כלל באמצעות הוספה של ג'לטין או פקטין לנוזלי מאכל, לרוב מיצי פירות. הג'לי יכול להוות מרכיב בקינוח אחר, אך גם להיאכל לבד כקינוח בפני עצמו. הוא לרוב מוגש קר או בטמפרטורת החדר, זאת מכיוון שבמהלך הכנתו יש לקרר ואף להקפיא אותו.
משמעות השם.
למילה "ג'לי" (jelly) משמעויות שונות באנגלית בריטית ובאנגלית אמריקנית.
בבריטניה, "ג'לי" הוא שמו של קינוח מבוסס ג'לטין, המכונה בארצות הברית "ג'לו" (jello) או "ג'לטין" (gelatin). בארצות הברית, המונח "ג'לי" מתאר כמעט באופן בלעדי ממרח המורכב ממיץ פירות שהתמצק באמצעות פקטין, מוצר המכונה בבריטניה spread או preserves. בכך הופכת המילה "ג'לי" (jelly) לאחת מהמילים הבולטות ביותר המייצגות את ההבדלים הלשוניים בין ארצות הברית ובריטניה.
בדרך כלל, ההבדל בין ג'לי וריבה באנגלית האמריקנית הוא שהריבה מכילה זרעי פרי וחתיכות פרי הנראים לעין, בעוד שהג'לי לא מכיל אותם. ריבה גם בדרך כלל סמיכה יותר וניתנת למריחה בקלות רבה יותר. בתהליך הייצור המסורתי של הג'לי, שמים את מרכיביו בתוך שק: נוזל זורם פנימה, ולא נלחץ פנימה ונהפך לג'לי שקוף. בניגוד לכך, את הריבה מכינים מפרי שלם ומהנוזל שהנותר לאחר בישולו.
סוגי ג'לי.
בבישול, מספר מושגים נמצאים בשימוש כדי לסווג מיני מקפא מבוססי פקטין:
צמחונים וטבעונים (ולעיתים גם שומרי כשרות) מכינים ג'לי באמצעות אגר, בניגוד לג'לי הנפוץ שעשוי מג'לטין, המופק מעצמות ומעור של בהמות או דגים.
מאכלי ג'לי.
"תינוקות ג'לי" (Jelly babies) הן ממתקים עבים דמויי-ג'לטין הנפוצים בבריטניה. סוכריות ג'לי (Jelly beans) הן ממתק נפוץ בארצות הברית ודומות לריבה בטעמן ובהרכב שלהן.
בבריטניה, "גלידה וג'לי" היה בעבר קינוח פופולרי שנאכל לאחר ארוחת הערב, אך מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה בפופולריות הקינוח. בארצות הברית, אכילת ריבה עם קלי שכיחה, וקלי עם ריבה נחשב לאחד מסמלי ארוחת הבוקר האמריקנית.
כימיה.
פירות מסוימים מכילים אנזימים שכאשר הם מתערבבים עם תערובת ג'לי, הם שוברים את הג'לטין ובכך הורסים את מבנה הג'לי. פירות אלה הם אננס המכיל את האנזים ברומליאן (bromelain), פפאיה ופאו פאו (pawpaw) המכילים את האנזים פפאין, קיווי המכיל אקטינידין (actinidin) ותאנים המכילות פיסין (ficin).
כדי להכין מפירות אלו מקפא, מבשלים אותם, ובכך הופכים את האנזימים ללא-פעילים.
מרובינגים
פירות יבשים
פירות מיובשים (נקראים גם פירות יבשים) הם פירות או אגוזים שיובשו באופן טבעי על ידי ייבוש בשמש למשך כמה שעות או כמה ימים, או באמצעות מיכון והוספת חומרים משמרים, בצורה מודרנית. פירות יבשים נפוצים הם צימוקים, תמרים, תאנים ושזיפים. ניתן לייבש פירות נוספים, כגון תפוח, אפרסק, בננה, קיווי, מנגו, אננס, אגס, חבוש, פפאיה, משמש, אפרסמון, חמוציות, תות שדה, עגבנייה.
לפירות יבשים חיי מדף ארוכים, ובכך הם עשויים להוות חלופה לפירות מחוץ לעונה, בעיקר בהיעדר אמצעי קירור.
את הפירות היבשים אוכלים כחטיף, כתוספת לגרנולה, ליוגורט ולדגני בוקר, והם משמשים באפייה כתוספת לתערובות של עוגות או עבור בישול כגון ליים פרסי.