בין השנים 1924 עד 1926 שהה לוי שוב בפריז, שם הפך לנציג חשוב עבור פלכטיים, וקישר אותו עם אמנים ומציגים בפריז. במהלך שהות הקיץ בסנרי-סור-מר צייר לוי נופים רבים שהוצגו בידי פלכטהיים בברלין ובדיסלדורף. הוא חגג את יום הולדתו ה-50 ב -15 ביולי 1925 בגלריה פלכטהיים בדיסלדורף. השתתפו חברים וציירים מכל השנים, ביניהם ולטר כהן, פרדיננד קרל קורטן, ורנר הייזר, וילהלם קרייז, היינריך נאון, אלכס ומל ועוד.
בשנת 1927 שב לוי לברלין. בשנת 1928 הפך לוי לחבר דירקטוריון וחבר שופטים בזצסיון הברלינאי יחד עם הנס פורמן, שרלוט ברנד-קורינת, ג'ורג' גרוס ומקס פקשטיין והיה מעורב עד שהיגר בשנת 1933. לוי ייסד בשנת 1929, בית ספר פרטי לציור בקורפירסטנדאם. בשנים האחרונות שהיה בברלין, לוי צייר בעיקר דיוקנאות ודומם.
הגירה.
בשל מוצאו היהודי עזב רודולף לוי את גרמניה ב-1 באפריל 1933 ונסע לריביירה האיטלקית, לרפאלו, שם היה חברו ותלמידו בוב גסינוס-ויסר היה בעל בית של "וילה אולימפו". לוי התגורר שם עם אוסקר קוקושקה זמן מה לפני שעבר לפריז ומשם למיורקה בשנת 1935. בקאלה רג'אדה פגש מהגרים אחרים כמו פריץ בלייל, היינריך מריה דברינגהאוזן, ארתור סגל וקרל אוטן. כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד, לוי עזב את האי באוגוסט 1936 ועלה על ספינה לניו יורק, שם חיכה לו חברו אריק שרל. אף שהיה לו רישיון שהייה עד אוקטובר 1937, לוי לא רצה להישאר בארצות הברית, חזר לאירופה במאי 1937 ונסע תחילה לדוברובניק בקרואטיה ולאחר מכן לאיסקיה בשנת 1938. שם שהה במושבת האמנים עם קרלי סון-רטל, קורט קריימר (1912–1961), ורנר ז'יל, מקס פייפר וטנפול ואדוארד ברגהיר, איתם התיידד. לוי חי ממכירת ציורים מדי פעם וקיבל תמיכה כספית ממשפחתו, כולל מגרושתו ג'ניה.
הוא חווה את פרוץ המלחמה בשנת 1939 עם קרלי סון-רטל וקורט קריימר באי פרוצ'ידה. בסתיו 1939 לא הוארך היתר השהייה שלו באיסקיה ולוי נאלץ לעזוב את איטליה ב-25 בנובמבר 1939. אריק שארל, שכבר היה בארצות הברית, ניסה להשיג ויזה ללוי. כל הניסיונות, כולל חלופות למעבר לצ'ילה או לברזיל, נכשלו. ככל הנראה מסיבות כלכליות: הנסיעה עלתה 500 דולר, ועד 500 דולר היה צריך להפקיד כערבות.
בדצמבר 1940 עבר לוי לפירנצה, שם המתינו לו חבריו היינץ בטקה וקורט קריימר. הוא מצא מחסה בפנסיון של האחות בנדיני, שנמצא בפאלאצו גואדגני בפיאצה סנטו ספיריטו. אמנים ומהגרים נפגשו ב Caffè Le Giubbe Rosse בפיאצה דלה רפובליקה. לוי החל לצייר שוב ויצירתו הישנה נוצרה, שכללה בעיקר טבע דומם, אך גם דיוקנאות. לוי הצליח להרוויח חלק מפרנסתו על ידי מכירת ציורים; אספנים מפירנצה היו מעוניינים בציוריו.
במאי 1943 עבר לוי עם פררמן ופרידריך קריגבאום לסליטינו ליד פירנצה בגלל סכנת המלחמה. כשנכבשה פירנצה על ידי הנאצים ב-11 בספטמבר 1943, והחוקים האנטי-יהודיים הגרמניים קיבלו תוקף בשטחים הכבושים, גם לוי לא היה בטוח מפני גילוי וגירוש מאיטליה. חבריו הזהירו אותו והוא הצליח בתחילה להסתתר.
בדצמבר 1943 אנשי SS שהתחזו לסוחרי אמנות רימו אותו בתואנה שהם רוצים לקנות את ציוריו ופיתו אותו למלכודת. לוי שב ללא חשד לדירתו הישנה שם נעצר על ידי אנשי הגסטפו ב-12 בדצמבר 1943 ונלקח לכלא פלורנטין לה מוראט. כאשר רכבת האסירים היהודים נסעה לאושוויץ מפירנצה דרך קרפי ליד מודנה ומילאנו ב־30 בינואר 1944, רודולף לוי היה עליה עם המספר 297 ברשימה. ככל הנראה הוא נפטר בטרנספורט בינואר 1944, שכן יש הוכחות לכך שהוא לא הגיע בחיים לאושוויץ ב-6 בפברואר 1944.
עבודות של רודולף לוי הוחרמו על ידי הנאציונל-סוציאליסטים בשנת 1937 במהלך מסע ה"אמנות המנוונת" במוזיאונים גרמניים אבדו או הושמדו.
בגרמניה, עבודתו המוקדמת נשמרת רק בכמה אוספים ציבוריים, יצירות מהתקופה בפירנצה מופיעות מדי פעם בסחר האמנות.
פורד 1941
פורד 1941 (באנגלית: Ford 1941, קרוי גם: פורד 1941 סופר דה-לוקס או פורד סופר דה-לוקס) היא מכונית משפחתית גדולה, שבנוסף יוצרה במגוון תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב פורד וחברות הבת, אשר יוצרו בין השנים 1941–1948 בארצות הברית כולל לשימוש צבאי בלבד בתקופת מלחמת העולם השנייה (ממרץ 1942 ועד קיץ 1945).
בארגנטינה יוצר "פורג 1941" באמצעות Ford Motor Argentina חברת בת של "פורד".
באוסטרליה יוצרו 2 דגמים בין השנים 1946–1948: דגם סדאן ודגם טנדר בתצורת "Coupé utility" על ידי Ford Australia .
בוג ז'רגל
בוג ז'רגל (בצרפתית: Bug Jargal) הוא ספר מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו. הספר מתרחש במושבה הצרפתית באי האיטי סן-דומנג () בזמן מרד העבדים שם. גיבור הסיפור הוא בוג ז'רגל, אחד ממנהיגי העבדים. בוג ז'רגל היה הספר השני שוויקטור הוגו הוציא לאור (לאחר האן מאיסלנד).
רקע.
ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים בהאיטי להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות. בראש הפירמידה ניצבו הלבנים; תחתם ה"שחורים החופשיים" (בעיקר מולאטים), שזכו להשכלה ולמידה מסוימת של חירויות, ובדרך כלל מילאו תפקידי מנהלה או שירתו בצבא; בתחתית הפירמידה היו העבדים השחורים.
למהפכה הצרפתית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המושבה. האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדו והם חופשיים ושווים בזכויותיהם". עד מהרה הפכה התקווה לחשש שמא בעלי האחוזות יתנערו מהשלטון בצרפת, ויהפכו את חייהם לקשים עוד יותר. על כן, העבדים ראו בבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית. השחורים החופשיים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא. אחד מהם, ונסן אוז'ה דרש למלא אחר החלטות האספה הלאומית ולהעניק זכות הצבעה לשחורים החופשיים. מושל המושבה סירב להיענות לדרישה, ובראשית 1791 הוציא את אוז'ה להורג. עם זאת, במאי אותה שנה החליטה הממשלה המהפכנית בצרפת להעניק אזרחות לשחורים החופשיים העשירים. החלטה זו גרמה לחיכוכים בינם לבין הלבנים.
מרד העבדים בהאיטי.
ב-14 באוגוסט 1791 ערכו כהן הוודו דאטי בוקמן וססיל פטימן טקס למען שחרור העבדים. בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן-דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד. בתוך שבועות ספורים הצטרפו להתקוממות כ-100 אלף עבדים, והם שלטו בחלקים ניכרים מצפון המושבה, למעט מתחמים מבוצרים שבהם נותרו הלבנים. במהלך החודשיים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים. עד 1792 כבר שלטו בכשליש מהמושבה. בוקמן עצמו נלכד זמן קצר לאחר פרוץ המרד, והוצא להורג.
כדי לנסות להרגיע את ההתקוממות, ומחשש מהתקוממויות דומות במושבות נוספות, החליטה האספה הלאומית בצרפת במרץ 1792 על הענקת זכויות פוליטיות ואזרחיות לכל השחורים החופשיים, ובמקביל שלחה 6,000 חיילים לתגבור כוחותיה במושבה.
כתיבת הספר.
ויקטור הוגו קיבל השראה לכתיבת סיפור זה מהרומן "אדוניס, או האנקדוטה הקולוניאלית הכושית הטובה" מאת ז'אן-בפטיסט פיקוונרד שפורסם בשנת 1798.
את הגרסה הראשונה של הספר הוגו כתב בשנת 1818 (בגיל 16) בעקבות התערבות שלו עם חבריו שיצליח לכתוב סיפור תוך 15 ימים. הוא הוציא את הסיפור בהמשכים בכתב העת Conservateur littéraire בשנת 1820.
בשנת 1826, הוגו כתב את מחדש את הספר והוציא אותו לאור כרומן. הספר חולק לפרקים בשנת 1829 ונכתבה הקדמה חדשה ב-1832. הצייר אדוארד ריו צייר את האיורים בספר.
עלילה.
ביום לפני קרב מקרבות נפוליאון, חבורת קצינים צרפתים מספרים זה לזה מהרפתקאותיהם. ליאופולד ד'אוברנה מספר להם את סיפורו, הסיפור על בוג ז'רגל. הסיפור על בוג ז'רגל מתחיל כמה שבועות לפני פריצתו של מרד העבדים בהאיטי. ליאופולד ד'אוברנה, אחיין של אריסטוקרט בעל אדמות והרבה עבדים, מאורס למאריה, בת דודתו. העבד פיירו התאהב במאריה, אבל הוא לא יכול לעשות שום דבר בגלל בגלל המכשולים הגזעיים והתרבותיים ביניהם. למרות זאת, פיירו הציל את מריה ממלתעות תנין, אבל הוא הושלך לכלא משום שהגן על חברו העבד מפני בעליו (דוד של ד'אוברנה). ד'אוברנה מתחבר איתו כשהוא בכלא לאחר שגילה שהוא העבד שהציל את מאריה, אבל כמה ימים לפני פריצת המרד, פיירו מזהיר אותו מפני סכנה קרובה ומפציר בו לברוח עם אהובתו מהאי. למרות האזהרה, הם נשארו באי, וביום החתונה פורץ מרד העבדים. פיירו, שברח מן הכלא, הגן על מאריה מפני העבדים שתקפו אותה, אבל ד'אוברנה חשב שפיירו חטף אותה. במהלך הלחימה נגד המורדים ד'אוברנה נלקח בשבי על ידי מנהיג העבדים ביאסו. במערה של ביאסו העבדים המשוחררים מכריחים את אסיריהם הלבנים להרוג זה את זה כדי להציל את עצמם. למרבה המזל, ד'אוברנה ניצל על ידי פיירו, שמגלה לו שהוא בוג ז'רגל, המנהיג המיתולוגי של המורדים. אבל ביאסו מספיק להשביע את ד'אוברנה לחזור. פיירו מוביל אותו לאשתו אבל לאחר שפג הזמן שד'אוברנה היה צריך לחזור הוא מתעקש לחזור לביאסו. ביאסו מפקיד את חייו של ד'אורברנה בידי חביברה, כוהן הדת שלו שהיה הליצן של דודו של ד'אוברנה, חביברה מוביל את ד'אוברנה למפל ומתכוון לזרוק את ד'אוברנה למפל. חביברה לא מצליח לעשות זאת ונופל לתוך המפל תוך גרירת ד'אוברנה לתוכו. פיירו שוב מציל את ד'אוברנה ממוות. פיירו ממהר להציל את חבריו השבויים (שוביו של פיירו איימו שהם יהרגו את השבויים אם הוא לא יחזור לפני סוף היום). חברו של ד'אוברנה לוחץ על הדק הרובה ופיירו מת רגע לפני שד'אוברנה מגיע במטרה להציל את פיירו. בסוף הסיפור מסופר שנציג הרפובליקה בא למחנה של ד'אוברנה ורוצה לאסור אותו משום שסיפר "סיפור אנטי-מהפכני", המפקד של ד'אוברנה מוסר לנציג שד'אוברנה נהרג בקרב בגבורה ושהוא מילא תפקיד חשוב בקרב.
אופרה.