לאורך כל הקריירה סבל ג'ונסון מפציעות רבות בברכיו שהגבילו אותו לשחק ב-77% בלבד מסך המשחקים של קבוצותיו (631 מתוך 820 משחקים). פרשנים רבים מאמינים שאילולא הפציעות היה ג'ונסון נבחר להיכל התהילה בשלב הרבה יותר מוקדם, ויש אף המשווים את הפוטנציאל שלו לזה של שחקנים כמו מייקל ג'ורדן, אלג'ין ביילור וג'וליוס ארווינג.
מחוץ למגרשי הכדורסל היה ג'ונסון אחד השחקנים הססגוניים והאפנתיים של ה-NBA; הוא נהג במכונית קדילאק סגולה, ענד עגילים, גידל שפם עד קצה הסנטר ("זקן פו-מנצ'ו") והתהדר בסימן ההיכר הבולט בליגה - קישוט בצורת "כוכב מוזהב" שנקדח באחת משיניו הקדמיות.
מותו.
ביום הולדתו ה-48, העלתה קבוצת וושינגטון בולטס את גופייתו של ג'ונסון עם המספר 25 לתקרת אולמה הביתי, כהוקרה על תרומתו למועדון. כארבעה חודשים לאחר מכן, ב-29 באפריל 1987, מת ג'ונסון ממחלת הסרטן בבית חולים באקרון, עיר הולדתו, בגיל 48.
צביה וילדשטיין
צביה וילדשטיין (26 ביולי 1906 סרנה, האימפריה הרוסית – 28 בינואר 2001, גבעתיים, ישראל) הייתה אשת חינוך, אסירת ציון ופעילת ציבור. בתקופת השואה ניהלה בית יתומות בגטו ווילנה. לאחר מלחמת העולם השנייה הקימה בית יתומים בווילנה. הואשמה בבגידה במולדתה רוסיה ונשלחה לשמונה שנים של עבודות כפייה בסיביר. בישראל כיהנה כחברה מועצת העיר גבעתיים מטעם מפלגת העבודה, קיבלה את אות יקירת העיר (1985), פעילה בוועד למען החייל.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-26 ביולי 1906 ליוסף ובילה נבוז'ני בסרנה שבפלך ווהלין, אז באימפריה הרוסית, היום באוקראינה, עיירה קטנה שנבנתה לצורך ניהול תחבורה ומסחר. אחות ליצחק ופעסל. גדלה בבית מסורתי עם זיקה לציונות. אביה היה תלמיד חכם ומלמד בחדר, מכובד ומקובל בעיני הקהילה. נהגה להאזין בחשאי לאביה וללימודיו ובכך ספגה אווירה של תורה. סבה וסבתה מצד אביה עלו לארץ ישראל בשנת 1913. בגיל 12 לקחה חלק בפרנסת המשפחה ולימדה שיעורים פרטיים לילדים שנזקקו לעזרה. בכסף שילמה את שכר הלימוד בבית הספר.
למדה בגימנסיה העברית בסרנה. כדי לקבל תעודת בגרות ממשלתית, עברה בשנת 1922 ללמוד בגימנסיה הפולנית, שם חוותה לראשונה גילויי אנטישמיות. במקרה אחד העירה לסטודנטים פולנים על תעמולה נגד יהודים, בתגובה תפסו אותה והשליכו אותה מהמרפסת. גילויי אנטישמיות אלה חיזקו אצלה את זיקתה לציונות. הלימודים בגימנסיה הפולנית גרמו לאביה צער על כך שהיא מחללת שבת בפרהסיה ולכן החליטה לעבור לגור בווילנה, בירת ליטא. הוריה התנגדו אך היא לא ויתרה ובאותה שנה עברה לשם.
לימודים בווילנה.
בווילנה גרה אצל אישה על ספה שבורה בפינת חדר, אותו חלקה עם שלושה מבני עירה. לאחר שסיימה את שיעוריה בגימנסיה נהגה לשבת בערב בספריית שטראשון כדי להיות קרובה לתרבות עברית. אף על פי שהתפרנסה משיעורים פרטיים לא היה לה די כסף לקנות ספרי לימוד, ולכן השאילה מחבריה ספרים למשך הלילה. לא פעם נדרשה לעזוב את הגימנסיה משום שלא היה לה כסף לשלם, ובכל זאת הגיעה והאזינה לשיעורים מחוץ לדלת. אותה שנה חלתה בדלקת ריאות ועל אף שלא היה לה כסף לשלם ללימודים התיר לה המנהל באופן חריג לגשת לבחינות. בקיץ חזרה לסרנה על מנת לעבוד כמורה פרטית. עם הכסף שחסכה חזרה לווילנה, נרשמה לאוניברסיטת ווילנה ולמדה היסטוריה, פדגוגיה ופסיכולוגיה. אחת מתלמידותיה הייתה הבת של מר זסלנסקי, מנהל בית ספר פרטי. הוא הציע לה לעבוד כמורה בבית ספרו, הייתה זו משרתה הראשונה בעבודת הוראה. אחר כך עברה ללמד בבית הספר הפולני, בו לא הייתה זיקה לרעיון הציוני. למרות זאת ביקשה לחנך את הילדים ברוח היהודית אשר גדלה בה. המנהלת חששה מהתכנים שלימדה:
בשנת 1936 סיימה את לימודיה באוניברסיטה, למדה בסמינריון גבוה, המשיכה לעבוד בעבודתה המקצועית והציבורית והתחתנה עם אשר וילדשטיין.
מלחמת העולם השנייה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה) יצאה מזרחה יחד עם אחיה יצחק ובעלה, אשר חלה במהלך בריחה זו. הדרכים היו מסוכנות ועל כן הם חזרו לווילנה. בין ההגבלות שהוטלו על היהודים הייתה ההגבלה לצאת מן העיר על מנת להשיג מזון. פעם אחת, כשיצאה ולא הספיקה לחזור בשעה הייעודה, החליטה לא לשוב עד שתמלא את המשימה. היא העמידה פנים שהיא ליטאית, כך גם אחרי ששני ליטאים שחשדו בה ועצרו אותה, שחררו אותה לבסוף. לא הייתה זו הפעם הראשונה שהצליחה להיעזר במראה החיצוני שלה ובכך להסוות את יהדותה על מנת לשרוד.
רחוב רודניצקה 9.
ביום שבת, 6 בספטמבר 1941, עברה עם בעלה ועם היהודים שגרו בשכנות להם לגטו. אחד מרחובות הגטו היה הרחוב בו גרו הורי בעלה, רחוב רודניצקה 9. כשראתה את הצפיפות העזה החליטה להמשיך בתפקידה כמחנכת והתדפקה על דלתות על מנת לקבץ מזון לפעוטות. הלכלוך בגטו והזוהמה גברו. גלי אשפה נערמו בכל פינה, אנשים עשו את צורכיהם בחוץ. היא החליטה לארגן צוות ניקיון בבתי השימוש ובמחראות. סדר היום שלה התחיל בניקיון אחר כך טיפול בילדים. היא הקריאה להם סיפורים ודאגה להם לאוכל. לאחר תקופה מסוימת מונתה למזכירתו של ד"ר לזר אפשטיין, רופא מקובנה שהיה אחראי על המחלקה הסניטרית-אפידמיולוגית בגטו. בעלה עבד במחלקה של רכבות משא, הטעין ופרק קורות עצים על גבי הקרונות. בנוסף עסק בניקיון בתי השימוש של הרכבת ותיקון המסילה. לא היו להם ילדים, אך הם אימצו לחיקם שני ילדים בגטו, לאחר שאימם לא יכלה לטפל בהם.
הקמת בית היתומות.
לאחר האקציה הראשונה בגטו, נותרו בו ילדים וילדות יתומים שהסתובבו רעבים ועירומים, שהצליחו להתחבא במלינות (מקומות מחבוא). וחלקם חזו במות הוריהם. בעקבות שיחות עם ראשי מחלקות הרפואה והסעד בגטו הוחלט לפתוח שני בתי יתומים, אחד לנערות ואחד לנערים. בגטו נמצאו ילדות בגילאי 7 עד 14, הצעירות שבהן ביקרו בבית הספר, הגדולות (בנות 12 עד 14) הועסקו על יד היודנראט בעבודות תפירה: תיקון גרביים, מכנסיים וכפפות. היא מונתה למנהלת בית היתומות, ששכן בבית הכנסת ברחוב סטראשון 10. היא קבעה את סדר היום בבית היתומות: הבוקר התחיל בהתעמלות במגרש אשר מול בית הסוהר. להבנתה, הספורט החיה את הנערות, והיא המשכה בכך על אף שאנשים בגטו הסתכלו בעין עקומה על כך. אחרי ההתעמלות אכלו פת לחם לפעמים מרק שעועית ומים חמים שהיו צבועים בפירורי לחם שחור. אחרי כן הילדות בגילאי 9–10 לקחו את הבנות בגילאי 7–8 לבית הספר ושמרו עליהן.
בית היתומות הורכב מארבע קבוצות: קבוצה הממונה על ניקיון הבגדים, השמיכות ואיחוי הקרעים, קבוצה שדאגה לניקיון הרצפה, דרגשי השינה והשולחנות, קבוצה שדאגה לרחצה, חפיפה ותספורת, וקבוצה אשר דאגה לעזור לילדות הקטנות בשיעורי בית. בנוסף, הייתה ועדת תרבות שדאגה להכין עיתון, לארגן קבלת שבת, לקשט את הקירות ועוד. היא ראתה חשיבות רבה בהעסקת הבנות ובהסחת דעתן מזוועות היום יום ולכן יזמה ארגון חוגי תפירה, ציור, דרמה ומקהלה. כמו כן, בבית היתומות דאגו לבנות מקום מסתור לשעת חירום, ולהיאבק ברעב הכבד: "רעבים היינו תמיד. לפעמים היה בעלי, בחוזרו מן העבודה, מביא מעט מזון שהצליח להבריח לגטו בדרכי סכנה. בלילות הייתה אחת הילדות נעורה לפתע בצעקות ומתייפחת מחמת רעב. חרש הייתי ניגשת אליה ותוחבת לתוך פיה חתיכת סוכר. ועם שהייתי מלטפת אותה, הייתה הקטנה נרדמת מתוך הרגשת הקלה ותחושה שהיא בלבד אהובה עליי מכל".
בריחה מפונאר.
בספטמבר 1943 החלו המשלוחים לאסטוניה ולחסל את הגטו. יחד עם היתומות והורי בעלה נכנסה למקום מחבוא, ממנו יצאה כדי להשיג מזון. כאשר רצתה לחזור לא יכלה, משום שבגטו החלו קרבות ירי בין הגרמנים לפרטיזנים. כעבור ימים אחדים, כשהתקרבה לגטו, ראתה שהגרמנים מובילים את קבוצת היתומות לפונאר. היא הצטרפה אליהן. יחד עם שני ילדיה המאומצים עמדה בשורה וחיכתה למוות. היא נפצעה, ולאחר כמה שעות הצליחה לצאת מבין הגוויות בבור וברחה ליער.
היא הצליחה להגיע לבית של איכר שאסף אותה אל ביתו, לאחר יומיים העבירה מסר לפרופ' טדאוש טשזובסקי, שהיה מרצה שלה בשעה שהייתה סטודנטית. הפרופ' ביקש מהאסיסטנטית שלו, גברת זיקובסקה, לעזור והאחרונה מצאה לה מקום בתור עובדת במשק החקלאי שלה. מחשש שתתגלה, הועברה למקום בטוח יותר בשם "אחוזת סקאלה" של הגברת ינקובסקה, שם עבדה כפועלת פולנייה בשם הבדוי ידוויגה, אצלה חטבה וניסרה עצים. בשיחת חולין במטבח שמעה כי בעלת האחוזה וביתה מדברות על הפיגור בחומר הלימודי עקב המלחמה והיא הציעה ללמד את הבת. אט אט לימדה את הבת שיעורים והיא הייתה מאושרת. השמועה פרשה לה כנפיים ועד מהרה הורים רבים ביקשו שצביה-ידויגה, תלמד את ילדיהם. היא נשארה באחוזה כעשרה חודשים עד סוף המלחמה.
הקמת בית לילדים ניצולים.
כשחזרה לווילנה פגשה כמה ממכריה והם החליטו להקים ועדה שתפנה לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית סובייטית ליטאית, בבקשת מבנה לטובת פנימייה ובית ספר לילדים יהודים ניצולי השואה. בוועדה השתתפו הסופר אברהם סוצקבר, אבא קובנר, שמריהו קצ'רגינסקי, ד"ר בלוץ, ד"ר ליבו וצביה וילדשטיין. לאחר מאמצים מול השלטונות פתחו בית ספר, בית יתומים וגן ילדים: כאשר עמדה בראש בית היתומים, אליעזר ירושלמי (ירוסלומסקי) ניהל את בית הספר והלנה חצקלס את גן הילדים. את הילדים שהיו ברחוב היה קל לאסוף ביחס להילדים שהתחבאו במנזרים או באחוזות פולניות. לא פעם נתקלו היא ושותפיה בסירוב נחרץ כשבאו לאסוף את הילדים, ששימשו כוח עבודה זול.