בהמשך לניסוח עמום יחסית של המטרות העומדות בפני הארגון והדרך להשיג אותן, ההצהרה כללה גם את מיסודם של מנגנונים ארגוניים יחסית חלשים. בין היתר, נקבעה פגישה שנתית של שרי החוץ של המדינות החברות (ASEAN Ministerial Meeting) כמו גם פגישות נוספות של השרים על פי הצורך. מעבר לכך, נקבע כי תקום ועדה קבועה תחת השר האחראי מהמדינה המארחת. נקבע כי בוועדה הזאת יהיו חברים שגרירים מהמדינות השונות. תפקיד הוועדה הוא להמשיך את הפעילות והעבודה של הארגון בין הפגישות של שרי החוץ. כמו כן, נקבע כי יקומו ועדות קבועות וועדות אד-הוק לנושאים ספציפיים.
"הדרך האסיאנית" (The ASEAN Way).
כפי שהוגדר במסמך המייסד של הארגון, אחד מהעקרונות המרכזיים של הארגון הוא ההתנגדות להתערבות חיצונית בענייני פנים של המדינות. עדות לכך היא העובדה כי לא הוקם אף מנגנון ארגוני שמטרתו לפתור סכסוך בין שתי מדינות. דפוס ההתנהלות המשמר את עיקרון אי ההתערבות במדינות קיבל תוקף רשמי בשנת 1976 עם החתימה של מדינות הארגון על "אמנת הידידות ושיתוף הפעולה" (TAC – Treaty of Amity and Cooperation). העקרונות שהוצגו באמנה כללו כבוד הדדי לעצמאות, הריבונות, השוויון, השלמות הטריטוריאלית והזהות הלאומית של כל המדינות. כמו כן, הודגשה הזכות של כל מדינה לפעול ללא התערבות חיצונית והשאיפה ליישוב מחלוקות באמצעים שלווים. בנוסף על הצהרת העקרונות, האמנה ייסדה את מנגנון "המועצה הגבוהה" שמטרתו לפתור סכסוכים, לכשיקומו, בין המדינות. יחד עם זאת, המועצה מעולם לא זומנה לפעול.
התמיכה הברורה בעיקרון אי ההתערבות נבעה משלושה גורמים שונים. הגורם הראשון הוא החשש מתמיכה של גורמים ומעצמות חיצוניות בהתקוממויות קומוניסטיות פנימיות. הגורם השני הוא ההבנה כי התעסקות בענייני פנים הנוגעים לנושאים כמו אתניות, פוליטיקה ודת יובילו למחלוקות בלתי פתירות בין המדינות החברות בארגון. שכן, מבחינת נושאים אלו, הייתה שונות מהותית בין המדינות. לכן, כדי למנוע מחלוקות אלו, העדיפו המדינות להוציא את הנושאים הבעייתיים מחוץ לדיון אפשרי בין המדינות. הגורם השלישי הוא חוסר הרצון של המדינות לוותר על הריבונות הטרייה שלהן למען גוף על-לאומי. כתוצאה מעיקרון אי ההתערבות והחתירה לשמירה על ריבונות המדינות התבסס מודל מיוחד של קבלת החלטות בארגון. מדיניות זאת התבססה על עקרונות של התייעצות וחתירה לקונצנזוס וגם זניחה מדיון של נושאים בלתי פתירים.
דפוסי ההתנהלות הללו ותפיסת העולם הנוגעת לתפקידו וכוחו של הארגון הפכו למושג שנקרא "הדרך האסיאנית" (The ASEAN Way). על אף שהמושג מעט מעורפל, נהוג להשתמש בו בשלושה אופנים שונים. האופן הראשון הוא כדרך של פתרון סכסוכים אזוריים ובניית אמון. האופן השני הוא כתהליך קבלת החלטות ייחודי. האופן השלישי הוא כתהליך של בניית זהות. מה שמאפיין את ההגדרות השונות הוא הקישור בין שני מאפיינים שונים - חתירה לקונצנזוס וההתייעצות. כתוצאה מ"הדרך האסיאנית" שמייצגת נורמות מקובלות בארגון וציפיות שונות בין המדינות החברות, נוצרה אינטראקציה פוליטית ייחודית. אינטראקציה זאת מכילה מימד של התייעצות נרחבת, משא ומתן לא פורמלי ושמירה על כבוד הדדי.
התפתחות הארגון.
המלחמה הקרה.
משימתו הראשונה של הארגון, לאחר החתימה על הצהרת בנגקוק, הייתה לשנות את חוסר האמון והחשש ששרר בין המדינות. למעשה, עד להקמת הארגון, אופיינו היחסים בין המדינות בהתעלמות הדדית, כמו גם מדיניות של התבודדות וקונפליקטים אזוריים. כלומר, המטרה היא לשנות את הדינמיקה חסרת היציבות שאפיינה את האזור ולנסות ליצור דינמיקה חדשה של יציבות, שלום ושלווה באזור. מבחינה זאת, בעשור הראשון של הארגון, אסיאן התעסק בעיקר בתפקיד של בניית האמון בין המדינות כמו גם פתיחת ויצירת ערוצי תקשורת חדשים ביניהן.
בתקופה זאת, שררו חילוקי דעות שונים בין המדינות. דוגמה לכך הם חילוקי הדעות בנוגע לדרך היישום של עיקרון אי ההתערבות של כוחות חיצוניים באזור כפי שהוצג בהצהרת בנגקוק. כתוצאה מחילוקי הדעות בין המדינות, הוצגה לבסוף פשרה ב-1971 בדמות הכרזה על הסכם להקמת "אזור של שלום, חופש ונייטרליות" (ZOPFAN – Zone of Peace, Freedom and Neutrality). למרות פשרה זאת, לא פותח מנגנון ליישום ההסכם. גם עם הסכמה זאת, החל משנת 1974, פתח הארגון בדיאלוג עם מדינות חיצוניות כמו אוסטרליה, יפן, ניו זילנד, קנדה וארצות הברית. מדינות אלו ראו באסיאן כאירוע חיובי במאבק הבין מעצמתי של המלחמה הקרה, על אף מדיניות דחיקת ההתערבות החיצונית של הארגון.
לקראת סוף שנות ה-70, נוצרה מסגרת של דיאלוג דיפלומטי בתוך אזור דרום-מזרח אסיה. השלב הבא בחיי הארגון היה ליצור קונצנזוס בין המדינות החברות בנוגע לאופן ההתמודדות עם סוגיות אזוריות וגלובאליות. מבחינה זאת, האירוע המרכזי שסימל את המעבר להתנהלות תחת קונצנזוס וקהילה דיפלומטית אחידה באסיאן היה הפלישה של וייטנאם לקמבודיה ב-1978. בתגובה לאירוע זה, הצליח אסיאן לייצר מדיניות יחסית עקבית אל מול המתרחש. אסיאן שהתנגד למהלך זה של וייטנאם הצליח להוביל לכך שהמשטר החדש שקם בקמבודיה לא יזכה בלגיטימציה בינלאומית.
הלחץ של אסיאן היה אפקטיבי, בחלקו, עקב התמיכה של ארצות הברית וסין במהלכים של הארגון. תמיכה זאת נבעה מהעובדה ששתי המעצמות גם הן לא ראו בעין יפה את הפלישה של וייטנאם לקמבודיה. לאחר האירוע נתפס אסיאן כשחקן דיפלומטי משמעותי בזירה המזרח אסייתית. שחקן אשר מסוגל להתערב באירועים ביטחוניים משמעותיים באזור. מבחינה זאת, אירוע זה היווה שינוי כיוון מהעשור הראשון לארגון. למעשה, האירוע הזה היווה בסיס להרחבת התפקיד הדיפלומטי של הארגון לאחר המלחמה הקרה.
למרות הצלחת אסיאן ביצירת קהילה דיפלומטית אחידה, בשני העשורים הראשונים זכה הארגון להצלחה מועטה דווקא בתחום מרכזי נוסף – שיתוף הפעולה הכלכלי. שתי סיבות עומדות בבסיס חוסר ההצלחה בתחום זה. הסיבה הראשונה היא המבנה הכלכלי הדומה במדינות דרום-מזרח אסיה. כלומר, מדינות הארגון הן למעשה מתחרות בתחום הכלכלי. המדינות מייצאות את אותם חומרי גלם ומוצרים כמו גם בעלות מבנה כלכלי פרוטקציוניסטי כדי להגן על התעשיות המקומיות הדומות. כתוצאה מהמבנה של כלכלות דומות ולא משלימות באזור אסיאן, נוצר סחר פנים אזורי נמוך. הסיבה השנייה לחוסר ההתקדמות בשיתוף הפעולה הכלכלי הוא העובדה שאסיאן היה עסוק בהתמודדות עם המשבר בין וייטנאם לקמבודיה. יחד עם זאת, דווקא ההצלחה בניהול המשבר הובילה לכיסוי על חוסר ההצלחה בביסוס שיתוף פעולה כלכלי אזורי.
שני אירועים מרכזיים לקראת סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 הובילו לשינוי בתחום שיתוף הפעולה הכלכלי בדרום-מזרח אסיה. האירוע הראשון הוא הקמתם של בלוקי הסחר האזוריים באיחוד האירופי וצפון אמריקה. האירוע השני הוא העלייה במספר המדינות המתחרות כלכלית במדינות דרום-מזרח אסיה. שני אירועים אלו הובילו ללחץ על אסיאן להתרכז יותר בנושא של שיתוף הפעולה הכלכלי.
לאחר המלחמה הקרה – הרחבת והעמקת שיתוף הפעולה.
עם סיום המלחמה הקרה, המצב הביטחוני באזור מזרח-אסיה השתפר בצורה משמעותית. אחת הסיבות המרכזיות לכך היא סיום הסכסוך הסינו-סובייטי. יחד עם זאת, סיומו של העימות הבין-מעצמתי, עימות שיצר תמריץ משמעותי להקמת אסיאן, איים על שאיפות הארגון להביא ללכידות אזורית ודיפלומטית למדינות דרום-מזרח אסיה. כתוצאה מכך, אסיאן היה צריך לייצר סדר יום חדש שישאיר את הארגון רלוונטי במציאות החדשה שנוצרה באזור. מבחינה זאת, מנהיגי אסיאן שמו למטרה לקדם את החוסן האזורי בשתי דרכים. הדרך הראשונה היא הרחבת המסגרת המוסדית לשאר מדינות דרום מזרח-אסיה והמעצמות באזור. מבחינת ההתייחסות למעצמות, היה רצון לחזק את נוכחות ארצות הברית באזור האוקיינוס השקט כמו גם לעודד את סין להשתתף בניהול האזור כמעצמה אחראית. הדרך השנייה היא העמקת שיתוף הפעולה בין המדינות החברות בתחומים שונים כמו כלכלה וביטחון. במפגש הפסגה הראשון לאחר סיום המלחמה הקרה, מפגש סינגפור ב-1992, הובילו ראשי הארגון מספר יוזמות חדשות לשינוי הארגון. יוזמה מרכזית נגעה להצעה להפוך את מפגשי הפסגה לאירוע קבוע, אחת לשלוש שנים. שינוי מרכזי נוסף הוא הגדלת המשאבים למזכירות הארגון כמו גם שדרוג תפקיד מזכ"ל הארגון.
הרחבת אסיאן.
ב-1984 צורפה סולטנות ברוניי לאסיאן אך גל ההרחבה המשמעותי של הארגון החל רק בשנות ה-90. ההתקדמות המשמעותית החלה למעשה עם סיום משבר וייטנאם-קמבודיה בתחילת שנות ה-90. לאחר סיום המשבר, נעשו מאמצים לצרף את מדינות האזור האינדו-סיניות, הקומוניסטיות לשעבר, אל הארגון. ב-1995 הייתה וייטנאם למדינה השביעית המצטרפת לארגון. לאוס ומיאנמר הצטרפו לארגון שנתיים מאוחר יותר, ב-1997. צירופה של מיאנמר בוצע חרף לחץ מערבי כנגד הדבר, זאת תחת השימוש בגישה של "התחייבות בונה" כלפיה מצד אסיאן. המדינה העשירית והאחרונה להצטרף לארגון היא קמבודיה בשנת 1999.
העמקת שיתוף הפעולה.
כלכלה.