עכירות במים פתוחים יכולה להיגרם על ידי פיטופלנקטון. בנוסף, פעילויות אנושיות אשר משבשות את הרכב הקרקע, כמו בנייה, גורמות בעונת הגשמים למשקעים מזוהמים אשר חודרים למאגרי המים וגורמים לעכירות. אזורים מיושבים תורמים כמות גדולה של עכירות למים בקרבתם, כתוצאה מזיהום הנסחף על ידי מי גשמים ממשטחים סלולים כמו כבישים, גשרים או מגרשי חניה. תעשיות מסוימות כגון מחצבות או מכרי פחם עלולות לגרום רמות גבוהות של עכירות כתוצאה מאבק מרחף שחודר במים.
ככל שעולה רמת העכירות במי שתייה, קיים סיכון רב יותר שבני אדם השותים אותם יסבלו ממחלות במערכת העיכול. דבר זה בעייתי במיוחד בבני אדם שהמערכת החיסונית שלהם חלשה, מכיוון שהחלקיקים הם מצע לנגיפים או חיידקים, ועלולים אף להגן עליהם מפני הכלור וקרניים אולטרא סגולות במערכות הטיהור והחיטוי.
במאגר מים או בנהר, עכירות גבוהה עלולה להפחית את כמות האור המגיעה למעמקים, וכך למנוע גדילה של צמחי מים בעומקים, ולפגוע במינים התלויים בהם, כגון דגים או רכיכות.
באזורים שבהם גדלים מנגרובים, עכירות גבוהה היא חיונית לקיום מינים מסוימים, למשל כדי להגן על דגיגים צעירים מפני טורפים. באזורי מנגרובים לאורך חופה המזרחי של אוסטרליה, בייחוד במפרץ מורטון, דרושות למערכת האקולוגית רמות עכירות גבוהות עד כדי 6NTU.
חישוב העכירות.
העכירות (formula_1) מחושבת באופן הבא:
formula_2
כאשר formula_3- הן עוצמות האור
ו formula_4 - הוא המרחק שהאור עבר במים
ניל פוסטמן
ניל פוסטמן (באנגלית: Neil Postman;
8 במרץ 1931 - 5 באוקטובר 2003) היה מחשובי התאורטיקנים של תקשורת ההמונים, מבקר תרבות, מחנך וסופר.
פוסטמן נולד בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית מפולין. סיים תואר שני בשנת 1955 ועשה דוקטורט בחינוך באוניברסיטת קולומביה בשנת 1958. החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1959. ייסד את מחלקת ה- media ecology בשנת 1971 בבית הספר לחינוך של Steinhardt. עמד בראש המחלקה לתרבות ותקשורת של אוניברסיטת ניו יורק עד שנת 2002.
ניל פוסטמן כתב כ-20 ספרים ומעל מאתיים מאמרים בכתבי עת שונים. ספריו של פוסטמן שראו אור בעברית הם: טכנופולין, בידור עד מוות, קץ החינוך ואבדן הילדות.
נפטר בפלאשינג מסרטן הריאות בשנת 2003.
הגותו.
הגותו החינוכית.
פוסטמן השתייך בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים לקבוצה שדגלה בשינוי יסודי בחינוך. שינוי שיביא לכך שהסטודנטים יתעניינו בחומר הלימוד, יהנו ממנו ויחקרו אותו על ידי שאלת שאלות משמעותיות במקום להיות מוזנים בנתונים. שיטת הלימוד לא הייתה מתאימה לתקופה ולא איפשרה השתלבות התלמידים בתקשורת ההמונים. השינוי צריך היה לבוא על ידי המורים והתלמידים כדי שהתלמיד יהיה בסיום הלימודים גמיש, יצירתי וחדשני. המהפכה הרכה בחינוך, כך נקרא השינוי הזה, הייתה צריכה לחדש את מוסדות הלימוד ללא אלימות. משנת 1975 הציג פוסטמן דעה חדשה ובה בתקופה בה אין שינויים חברתיים בית הספר צריך להוביל לשינויים ואילו בתקופה בה מרובים השינויים החברתיים, בית הספר צריך להיות שמרן. בתקופתנו בית הספר צריך לאפשר מסגרת לימוד יציבה בניגוד לחינוך המנותץ המוצע על ידי הטלוויזיה ועל ידי אמצעי התקשורת האלקטרוניים. לדעתו של פוסטמן לא הייתה בכך פגיעה בגישתו הליברלית. ראה חשיבות רבה שהתלמידים יזכו להכשרה טובה באנגלית.
ספריו ומחקריו עסקו בשינוי שעברה החברה עקב המדיה ובעיקר בתחום החינוך.
טכנולוגיה ותקשורת.
פוסטמן נודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה לטכנולוגיה והשפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות ועל השיח הציבורי. לדעתו אנו חיים עכשיו בתקופה בה הטכנולוגיה שולטת בנו לעומת המצב בתקופות קודמות שאנו שלטנו בטכנולוגיה. לעומתו ריי קורצוויל בספרו עידן המכונות החושבות ראה מחשבים הרחבת האינטליגנציה של המין האנושי וצפה כי בשנים 2020 עד 2030 ישיגו המחשבים את היכולת של המוח האנושי. גם מרשל מקלוהן ראה בטכנולוגיה הרחבה של גוף האדם. פוסטמן ביקר את הטכנולוגיה בכלל וטכנולוגיית המידע בפרט. אותה טכנולוגיה שנראית כסיפור ההצלחה הגדול ביותר של החברה המערבית. לדוגמה, הסכסוך הישראלי ערבי לא יפתר על ידי תוספת מידע. אבל פוסטמן מבקר גם טכנולוגיות תקשורת קודמות כמו השפה, הכתב והדפוס ולא יכול היה להציע פתרון אלא תיאור השתשלות הדברים מנקודת מבטו המיוחדת. ניל פוסטמן פרסם עשרים ספרים ארבעה מהם ראו אור בעברית בהוצאת ספרית פועלים והם: "אבדן הילדות", "קץ החינוך", "בידור עד מוות" ו"טכנופולין".
"אבדן הילדות".
פוסטמן טען בספרו "אבדן הילדות", שהצפייה של ילדים בטלוויזיה מקצרת את גיל הילדות, בכך שהיא מצמצמת את מקור הסמכות של ההורים. הוא קרא לכך "קץ הילדות".
גם אלווין טופלר כתב על התקצרות גיל הילדות אבל ראה במחשבים את הסיבה העיקרית לכך. ההשוואה של טופלר היא לתחילת התקופה המכונה המהפכה התעשייתית. בתקופה זו של עיור ותיעוש מוגברים, ילדים רבים נשאו בעול הפרנסה ועבדו שעות רבות בבתי החרושת הגדולים שהוקמו זה מקרוב ודרשו כח אדם לא מיומן לעבודות שגרתיות ולא מקצועיות במיוחד. לפי ניל פוסטמן, הטלוויזיה מעודדת צופים לשעבוד מרצון. החלפת המלה הכתובה, שהייתה בעבר הטכנולוגיה הדומיננטית, בטלוויזיה, הביאה לרידוד השיח הציבורי ולשטחיות המחשבה בכך שהיא גורמת לכך שהם ממעטים בקריאה ובכתיבה. בטלוויזיה ראה פוסטמן מכשיר מסמם בדומה לגלולות הסומא בעולם חדש מופלא של אלדוס האקסלי.
לימים נסוג פוסטמן מחלק מטענותיו על "קץ הילדות" וטען שהילדות היא שונה מבעבר, אך עדיין נשארת ילדות.
חשיבות הקריאה והכתיבה.
התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת לדעת פוסטמן בשליטה עצמית, דחיית סיפוק, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות - עבר ועתיד, הגיון וסדר היררכי. המילה המודפסת הביאה עימה את היווצרות ההגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite. ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד וזאת גם כאשר הנושא חשוב כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים. הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור. נושא בחדשות מוצג כסיפור לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה. הכול מוצג כמו תוכנית בידור. הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות וזו איננה הדרך של הטלוויזיה. לטענת ניל פוסטמן, זהו עידן הסיפור, עידן עסקי הבידור והשעשועים. הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד והיא מדיום המרוכז בהווה. הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
קרב המפטון רודס
קרב המפטון רודס (באנגלית: Hampton Roads), הנקרא לעיתים הקרב בין "מוניטור" ל"מרימק", התחולל במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. עיקר פרסומו בא לו על שום היותו הקרב הימי הראשון בין שתי אוניות משוריינות, או ליתר דיוק בין שתי אוניות מחופות שריון: "USS מוניטור" של צי האיחוד ואוניית מדינות הקונפדרציה "וירג'יניה". "וירג'יניה" השתייכה לפנים לצי האיחוד ונשאה את השם "מרימק", אך נפלה שלל, שופצה וזכתה לשם חדש.
הקרב ניטש ב-8 וב-9 במרץ 1862 ליד סואל'ס פוינט (Sewell's Point), סמוך לפתחו של המפטון רודס בווירג'יניה. ביום הראשון זרעה "וירג'יניה" חורבן באוניות המלחמה העשויות עץ של מדינות האיחוד. ביום השני הגיעה אל המקום "מוניטור" ופתחה בדו-קרב המפורסם בינה לבין "וירג'יניה". הקרב הסתיים אומנם ללא הכרעה, אך זכה לפרסום עולמי. לאחריו היה ברור לכל, כי עתידה של הלוחמה הימית מונח באוניות משוריינות.
רקע היסטורי.
באביב 1861 עלה בידי צבא הקונפדרציה לכבוש את נורפוק שבווירג'יניה ואת כל האזור הסמוך לה מדרום להמפטון רודס. בעקבות פעולת הטעייה של הדרומיים בהנהגת מנהל חברת הרכבות ויליאם מֶהוֹן, העלה צי האיחוד באש ופינה ללא קרב את מספנת גוספורט שבפורטסמות'. במהלך הפינוי השמידו מלחי צי האיחוד תשע מאוניותיהם, ובהן הפריגטה "מרימק", אלא שבגלל החיפזון והבלבול לא נשרפה האונייה כליל אלא עד קו המים בלבד.
לאחר הפינוי נותר בשליטת האיחוד באזור טיידווטר שבווירג'יניה רק פורט מונרו, מבצר בחצי האי וירג'יניה, בצדו הצפוני של המפטון רודס ממול סואל'ס פוינט. נתיב השיט עובר קרוב לצד הצפוני, ועל כן תוגבר פורט מונרו במוצב נוסף, שהוקם בפתח נתיב השיט על אי מעשה ידי אדם שנקרא לימים פורט ווּל.
כיבוש נורפוק העניק לקונפדרציה את המספנה הגדולה והיחידה שלה וכן תותחים כבדים רבים. בריגדיר ג'נרל וולטר גווין מצבא הקונפדרציה, שהופקד על מערך ההגנה סביב נורפוק, הקים בסואל'ס פוינט סוללות תותחים להגנת נורפוק ולשליטה במימי המפטון רודס.
מאז פרצה מלחמת האזרחים פעל אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית, להחזרת מדינות הקונפדרציה לחיק האיחוד. היה בדעתו להשתמש בציו הגדול והחזק יותר כדי לנתק את מדינות הקונפדרציה משאר העולם באמצעות הסגר ימי על נמלי החוף שלהן באוקיינוס האטלנטי ובמפרץ מקסיקו ועל ידי שליטה בעמק נהר המיסיסיפי באמצעות ספינות תותחים.
כשהסלימו פעולות האיבה, הורה לינקולן למפקדי צי האיחוד להטיל הסגר מן הים על המפטון רודס. פורט וול ופורט מונרו שלטו אומנם על המעבר מהמפטון רודס אל מפרץ צ'ספיק וממנו אל האוקיינוס האטלנטי, אך המים הפנימיים בנהר ג'יימס ובנהר אליזבת היו בשליטת צי מדינות הקונפדרציה. אף על פי שציי שני הצדדים התנגשו זה בזה פעמים אחדות, לא הצליח אף אחד מהם לגבור על יריבו. המבוי הסתום נמשך מסופה של שנת 1861 עד ראשית 1862.
אוניות מחופות-שריון.