פונדלין נולד ב-4 במרץ 1893 בכפר במחוז איוואנובו שבאימפריה הרוסית, כבן הרביעי במשפחת איכרים בת שבעה ילדים. מבין כל משפחתו הוא היה היחיד שקיבל חינוך, וגם בהמשך חייו הוא נודע כאדם משכיל מאוד. ב-1914 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ועד 1915 למד בבית ספר צבאי במוסקבה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1918 התגייס לצבא האדום. הוא לחם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא הלבן וכנגד כוחותיו של נסטור מאכנו. במהלך המלחמה הוא נפצע, מונה למפקד גדוד ולאחר מכן למפקד בריגדה. ב-1920 הוא לחם במלחמה הפולנית-סובייטית, ועל חלקו בה עוטר בשני עיטורי הדגל האדום. הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה אותה סיים ב-1926, ועד 1930 שימש כראש מטה הדיוויזיה ה-31. ב-1930 הוצב כמדריך באקדמיה הצבאית פרונזה, ובאפריל 1933 מונה למפקד הדיוויזיה ה-95. במרץ 1934 הוא מונה למפקד בית הספר הצבאי בלנינגרד. ב-1937 נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים, אולם שוחרר כבר ב-1938. במאי של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הקורפוס הראשון, וב-17 בדצמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-139 ולחם עמה במלחמת החורף נגד פינלנד. ב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 ביולי של אותה שנה מונה לראש מטה המחוז הצבאי לנינגרד. ב-11 במרץ 1941 הוא מונה למפקד הארמייה ה-12.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו.
עם פתיחת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, נכללה הארמייה של פונדלין במסגרת החזית הדרום מערבית. הארמייה נסוגה באוקראינה, וביולי כותרה בעיר אומן בידי הגרמנים במסגרת קרב אומן. פונדלין עצמו לחם באומץ רב, אולם ב-7 באוגוסט הוא נפל בשבי הגרמני בנסיבות לא ברורות לחלוטין. יחד עמו נפל בשבי הגנרל ניקולאי קירילוב. הגרמנים השתמשו בגנרלים השבויים לצורכי תעמולה, צילמו אותם לצד קצינים גרמניים והפיצו את התמונות ביחידות הסובייטיות במטרה להציג אותם כעריקים ולא כשבויים. ב-16 באוגוסט דן בית משפט צבאי סובייטי את פונדלין להורג שלא בפניו. אשתו נינה ואביו גריגורי נעצרו גם כן. הגרמנים ניסו לשכנע אותו באמצעות אנדריי ולאסוב לפקד על צבא השחרור הרוסי, אולם פונדלין סרב.
ב-29 באפריל 1945 שוחרר פונדלין מהשבי בידי כוחות של צבא ארצות הברית, וב-3 במאי של אותה שנה הוחזר לרוסיה. ב-30 בדצמבר הוא נעצר ברוסיה, נכלא בכלא לפורטובו, ונשפט על כך ש"לא הראה את הנחישות הנדרשת כדי לנצח", וכן הואשם במסירת מידע לגרמנים. במשך ארבע שנים לא היה שינוי במצבו. ככל הנראה הוא פשוט נשכח, וייתכן שהיה שורד עד לאחר מותו של סטלין וחוזר לצבא. אולם בתחילת 1950 הוא החליט להזכיר לסטלין את קיומו, ושלח לו מכתב ובו בקשה לשקול את עניינו מחדש. על פי עדויות מסוימות, כשסטלין קיבל את המכתב הוא הכריז בתדהמה "מה פונדלין עוד חי?", והורה להוציא אותו להורג. הוא נורה ב-25 באוגוסט של אותה שנה, בגיל 57. ב-1956 טוהר שמו והוא זוכה מכל אשמה.
נורם מקדונלד
נורם מקדונלד (באנגלית: Norm Macdonald; ‏17 באוקטובר 1959 – 14 בספטמבר 2021) היה קומיקאי, סופר, שחקן, סטנדאפיסט ומפיק קולנוע קנדי.
ביוגרפיה.
מקדונלד נולד בקוויבק, לפרסי ופרן מקדונלד יש לו אח בשם ניל מקדונלד שהוא עיתונאי ברשת החדשות CBS. הופעותיו הראשונות היו במופעי סטנד-אפ במועדונים באוטווה וב-1987 הופיע בפסטיבל "Just for Laughs". ב-1993 הוא לוהק לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ושם ביצע חיקויים של דמויות שונות במשך 5 עונות, עד שפוטר ב-1998. באותה שנה כיכב בסרט "עבודה מלוכלכת" של בוב סאגט.
בשנת 1992 הצטרף מקדונלד לצוות הכותבים של התוכנית רוזאן והופיע בהופעת אורח בתוכניות "המופע של דרו קארי" ו-"news Radio".
ב-1999 יצר את הסדרה בכיכובו "המופע של נורם". ב-2000 השתתף בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר", וזכה בחצי מיליון דולר שאותם תרם לצדקה.
ב-2003 לוהק לתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "A Minute with Stan Hooper" של רשת פוקס שבוטלה אחרי שישה פרקים.
ב-2010 לוהק לסדרה "מקום טוב באמצע" כאחיו של אב המשפחה. בקולנוע הוא דיבב בין היתר בשני סרטים בסדרת "ד"ר דוליטל" ובסרט "הצד הגס של הפינגווינים" מ-2007.
מקדונלד בין היתר ידוע גם בהופעות אורח שלו בסרטי אדם סנדלר: "אנשים מצחיקים", "ג'ק וג'יל", "מגודלים", "בילי מדיסון, ו-"the ridiculous 6".
בין 2014–2018 השתתף מקדונלד בסדרה המצוירת "Mike Tyson mysterys".
ב-2013 התחיל מקדונלד פודקאסט ביוטיוב "Norm Macdonald live". שבו הוא מראיין מפורסמים במשך שעה. ב-2017 נטפליקס רכשה את הזכויות לפודקאסט וחדשה את התוכנית בשם norm Macdonald has a show שעלתה ב-2018 ל-10 פרקים.
ב-2016 דיבב דמות של חוצן ג'לטיני בעונה הראשונה של "האורוויל", סדרת דרמה קומית מדע בדיונית אמריקאית שנוצרה על ידי סת' מקפרלן, ועלתה לשידור ברשת פוקס בעונת 2018-2017.
מקדולנד נפטר ב-14 בספטמבר 2021, בגיל 61, בתום תשע שנים בהן נאבק במחלת הלוקמיה. הוא הקפיד על פרטיותו, ולא גילה את דבר המחלה למשפחתו, חבריו ומעריציו.
מעשה בשני גורו
"למה כן ולמה לא או מַעשֶׂה בִּשנֵי גורו" הוא שיר מאת אברהם שלונסקי.
השיר נכלל בספר השירים אני וטלי בארץ הלמה, בהוצאת ספרית פועלים, 1974 (שיצא במהדורה מחודשת ומקוצרת ב-2003 עם איוריו של דני קרמן), ואחר כך, ב-2012, בספר כן-גוּרוּ ולא-גוּרוּ, מלווה באיוריו של אביאל בסיל.
השיר הוא סיפור משעשע, קצבי ומחורז בווירטואוזיות. מורכב משורות קצרות בחריזה. הצליל של המילה "לא" מופיע הרבה בשיר גם במילים אחרות: הבדלו, לסבלו, כהרגלו.
השיר מספר על כן-גורו, הגור הנחמד והצייתן, שאומר תמיד "כן", ועל לא-גורו, הגור השני, המרדן, שמתנהג באופן בלתי נסבל ואומר תמיד "לא". בני המשפחה מסבירים ללא-גורו שהעולם מחבב את אומרי ה"כן", ולא-גורו משתכנע ומסכים.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום
"הכבוד האבוד של קתרינה בלום, או: איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך" - הוא ספר מאת הסופר הגרמני היינריך בל, שיצא לאור בשנת 1974 בגרמניה המערבית. הספר חושף כיצד בילוי תמים לכאורה של סוכנת בית, קתרינה בלום, עם אהובה בלילה בודד הפך לסיפור סנסציוני בעיתון צהוב אחד בעטיו של כתב העיתון, ורנר טטגס. הפרסומים גורמים בסופו של דבר להרס שמה וחייה של בלום ושל אנשי שלומה, למות אמה ולמעורבות בלתי נמנעת של גורמים שונים במשטרה ובפוליטיקה, אשר בוחשים בפרשייה מתוך אינטרסים אישיים שלהם.
הספר נכלל ברשימת 100 הספרים של המאה של "לה מונד", שפורסמה בשנת 1999. צמד המילים "הכבוד האבוד" השתרש בשפה העברית בעקבות שם הספר במשמעות של פגיעה בכבוד או עלבון.
עלילה.
קתרינה בלום היא סוכנת בית חרוצה, מאורגנת ומסורה לעבודתה ולמעבידיה, שמוקירים את שירותיה. נתונים אלו מאפשרים לה לרכוש בעמל רב דירה ומכונית, שתוביל אותה בין מקום עבודה אחד למשנהו. במסיבה שנערכה אצל קרובתה היא הכירה בחור שקסם לה, ובילתה איתו לילה רומנטי בדירתה. למחרת בבוקר פושטת המשטרה על ביתה כדי לעצור את הבחור, לודוויג גטן, שחשוד ברצח ובשוד, אך זה חמק מהדירה בסיועה של קתרינה, שהתמצאה במבנה הסניטרי של הבניין. קתרינה נעצרת ונחקרת, ומשוחררת למחרת.
מאותו יום מתחיל עיתון ה"צייטונג", טבלואיד יומי, לפרסם כתבות מפלילות מדי יום ביומו על קתרינה. העיתונאי, ורנר טטגס, מראיין אנשים שונים הקשורים להווה ולעבר של קתרינה, ומפרסם את "ממצאיו" תוך סילוף קיצוני של דבריהם. הוא "תמה" מהיכן יש לעוזרת בית מימון לקנות דירה ומכונית, מאשים אותה בקבלת גברים זרים המבקרים בדירתה, באופי קר ומחושב, ושם בפי כל מיודעיה השמצות והכפשות על שמה, כאשר הוא מוציא לחלוטין דברים מהקשרם, וגורם לדברי השבח שהעניקו לה להישמע כהאשמות בולטות. טטגס מצליח גם לחדור לבית החולים שבו מאושפזת אמה של קתרינה לאחר ניתוח קשה, וגורם למותה, לאחר שפרסם את דבריה על בתה, שקיבלו משמעות הפוכה במאמריו. קתרינה בלום, שמקפידה לקרוא את פרסומי ה"צייטונג" עליה, מחליטה לעשות מעשה; היא מציעה לטטגס ראיון בלעדי איתה, מזמינה אותו אל ביתה, ולאחר שזה מנסה לאנוס אותה - היא יורה בו.
על הספר.
"הכבוד האבוד של קתרינה בלום" יצא בגרמניה על רקע התבהלה שאחזה בציבור ובתקשורת עקב פעולות הטרור של סיעת הצבא האדום, שכונתה גם "כנופיית באדר-מיינהוף". הצהובון "צייטונג" מנצל את החשש וההתעניינות בציבור, ובאמצעות הכתב ורנר טטגס מדווח על אירוע קל ערך של עבריין, שהצליח לחמוק מידיה של המשטרה בעזרתה של בחורה מאוהבת, והופך את הגבר לרוצח, ואת הבחורה למשתפת פעולה מסוכנת. מכיוון שהבחור מצליח להסתתר מהמשטרה ומהתקשורת כאחד, מתמקד טטגס בקתרינה בלום, סוכנת הבית הצנועה והישרה, ומעליל עליה עלילות זדון שמציירות בהדרגה את דמותה כאישה קלת דעת וקרת מזג, הנוהגת לארח גברים זרים בדירתה, משתפת פעולה עם פושעים, מגלה נטיות קומוניסטיות פסולות ומושמצת בחריפות על ידי קרוביה, מעסיקיה, בעלה לשעבר ואמה.
המחבר, שמגולל את סיפור המעשה בצורה של דיווח דוקומנטרי, יבש לכאורה, אך מלא בציניות עד כדי סרקזם, דואג לחשוף בפני הקורא את דמותה האמיתית של קתרינה בלום, שהיא בת דמותה המנוגדת לחלוטין של גיבורת ה"צייטונג". בכך, מעלה בל בספרו את שימושה הציני של התקשורת באירועים, ובמיוחד באנשים פשוטים, כדי לנצל את להיטותם לחדשות ולרכילות, לצורך הגדלת תפוצתו של העיתון. למטרה זו מוצא העיתון מן הראוי להשחיר את דמותה של אלמונית ישרת דרך, להקריב על מזבח התפוצה את אמה ולתעתע בקורא התמים, תוך כדי כך הוא מנצל את האקלים הפוליטי הנוכחי בציבור. הכתב מוצא דופי גם בעבר של המעסיקים שנרתמים לעזרתה של קתרינה, תוך הטלת רמזים ברורים על נטיותיהם הקומוניסטיות.