בשנת 1934 היה גלרט ממנהיגי "ועד האמנים לפעולה", קבוצה לא פורמלית שהוקמה כדי למחות על מעשה של נלסון רוקפלר שהשמיד את הציור של דייגו ריברה ״בצומת דרכים״ שהיה במרכז רוקפלר. גלרט סייע להקמת מגזין Art Front, שיצא החל מנובמבר 1934 ופורסם בתחילה על ידי איגוד האמנים.
בשנת 1939 עזר גלרט בארגון קבוצות שתמכו במדיניות המלחמה כנגד הפשיזם באירופה, שמנו אלפי אומנים.
מוות ומורשת.
גלרט נפטר בעיר פריהולד, ניו ג'רזי ב־9 בדצמבר 1985.
הפרשנויות החברתיות של גלרט, עבודתו ויצירותיו הציבו אותו בין גדולי האמנים החברתיים האמריקאים בעידן ארט דקו, על פי מומחים בתחום.
אחיו ארנסט, גם הוא סוציאליסט, גויס בשנת 1917 אך סירב בטענה שהוא סרבן מצפון. הוא הורשע ונידון למאסר. גלרט נמלט למקסיקו, לאחר שארנסט מת מפצע מירי בכלא בפורט הנקוק, ניו ג'רזי, שנקבע כהתאבדות. אחיהם השלישי לורנס היה אספן מוזיקה; בשנות השלושים תיעד מסורות מחאה בדרום ארצות הברית.
אף על פי שנזכר בזכות אומנותו בדפוס, גלרט צייר גם מספר ציורי קיר ציבוריים. בין ציורי הקיר ששרדו ניתן למצוא את הסדרה המעטרת את הכניסה הקדמית של כל אחד מארבעת הבניינים של חברת דיור פארק סוארד, קואופרטיב לדיור עם 1728 דירות, שנבנה על ידי אברהם קזאן וקרן השיכון המאוחדת.
בשנת 2003 ציורי הקיר האלה הפכו לנושא במחלוקת לאחר שמינהל פרויקט המגורים הנ״ל שעבר לבעלות עסקית פרטית, ניסה להסיר את ארבעת ציורי הקיר הענקיים של גלרט. בטענה שהציורים בסגנון הסוציאליסטי כבר לא מייצגים את האנשים או את שכונת הלואר איסט סייד. מחאות פומביות ואיום בפעולה משפטית ומכשולים אפשריים אחרים, גרמו לעיכוב התוכנית. עדיין ניתן לראות את יצירות האמנות של גלרט בכל אחד מהבניינים.
תחנת הכוח הראשונה בחיפה
תחנת הכוח הראשונה בחיפה החלה לפעול ב-10 ביוני 1925 במעמד פנחס רוטנברג, מנהלי חברת פיק"א, סולל בונה ומועצת פועלי חיפה. את הממשל הבריטי ייצג מר נובל, מנהל מע"צ במחוז הצפון. ב-25 ביוני התקיים טקס החנוכה של התחנה במעמד הנציב העליון הרברט סמואל. התחנה נחשבת לאחת הדוגמאות הראשונות של ארכיטקטורה מודרנית בארץ ישראל
רקע היסטורי.
תחנת הכוח הראשונה בחיפה הוקמה במקביל לתחנת הכוח בטבריה, והופעלה באותו יום. בדומה לטבריה, גם חיפה, בזמן הקמת התחנה, לא הייתה עיר גדולה במיוחד. בטבריה הבחירה להקים את התחנה נבעה מתוך רצון ליצור חיבור לעורף העירוני של תחנת הכוח העתידית בנהריים. במקרה של חיפה הבחירה נבעה מאמונה בעתידה של העיר. כבר בספרו "אלטנוילנד" כינה הרצל את חיפה "עיר העתיד" וגם הבריטים הפכו אותה לצומת חשוב בפרישת קווי הרכבת שתכננו במזרח התיכון.עיתון "דבר" דיווח שבערב הפעלת התחנה לראשונה הודלקו אלפי נורות שנתלו על חזיתה והמראה זכה לתשואות מהקהל שהגיע לצפות באירוע. ההשקה הרשמית של התחנה נדחתה ל-25 באותו החודש כיוון שבאותו הזמן ביקר הנציב העליון בארץ ישראל, ורוטנברג היה מעוניין בנוכחותו בטקס.
עם הפעלת התחנה החלו ועדי השכונות בחיפה (בת גלים, נווה שאנן, אחוזת הרברט סמואל, והר הכרמל) לפנות להנהלת חברת החשמל בבקשה להארכת קווי החשמל לשם חיבור המבנים בשכונות. החוזים בין ועדי השכונות לבין החברה כללו תשלום על הקמת רשת החשמל או על הצבה וחיבור של טרנספורמטורים והתחייבות לשימושים מינימליים שנקבעו באותם חוזים. החברה העמידה לטובת ועדי השכונות הלוואה למימון חלקי של החוזים.
בשנים הבאות גדל הביקוש ונוספו לקוחות חדשים וביניהם, מפעלים וחברות תעשייתיות, כמו מפעל "שמן" וחברת "של". כדי לעמוד בביקוש שהלך וגבר, הוקמו קווי חשמל חדשים שקישרו את התחנה בחיפה לתחנה בתל אביב ולתחנת הכוח ההידרואלקטרית שנבנתה בנהריים.
בתחילת שנות ה-30 הודממו שלוש תחנות הכוח שפעלו באמצעות דיזל גנרטורים, בתל אביב, בחיפה ובטבריה, והן שימשו רק כעתודה ולמקרי חרום.
במרץ 1935 הוקמה תחנת הכוח הקיטורית הראשונה בחיפה, שנקראה לימים, תחנת הכוח חיפה א'.
תכנון התחנה.
עבודות תכנון התחנה החלה ב-1924 לאחר שפנחס רוטנברג קיבל את תמיכת הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל. תמיכת הנציב הייתה חשובה לרוטנברג שניסיונו בזמן הקמת תחנת הכוח הראשונה בתל אביב, לימד אותו שתמיכת הבריטים היא הפתרון המרכזי לחשש בוועד הפועל הערבי מ"החשמל היהודי".
רוטנברג בחר להקפיד על איכות תכנון אדריכלית בכל תחנות הכוח שהקים באותן שנים וגם במקרה של תחנת הכוח בחיפה פנה לאדריכלים מהשורה הראשונה כדי שיעצבו את המבנה. ב-1923 פנה רוטנברג לאדריכל היהודי גרמני אריך מנדלסון וביקש ממנו לתכנן את תחנת הכוח ההידרואלקטרית על הירדן ואת תחנת הכוח בחיפה. מבחינתו של מנדלסון ההזדמנות לתכנן תחנת כוח הייתה מימוש של אידיאל המודרניות הן כמתכנן והן כציוני נלהב. בעקבות הפניה הגיעה מנדלסון לביקור בישראל שבמסגרתו יצר סקיצות לשני הפרויקטים ולמד את האתרים. הסקיצות כללו פרספקטיבה אקספרסיבית, תוכניות וחתכים. על בסיס התכנון שיצר מנדלסון החלו במחלקת התכנון של חברת החשמל בשרטוט תוכניות, חזיתות וחתכים של התחנות. התכנון המוצע התבסס על מבנה נקי קווים עם גג שטוח, תוכנית מלבנית קומפקטית ואסימטריות בביטוי התלת ממדי. תכנון המזכיר את תחנת הכוח שתכנן מנדלסון במפעל הטקסטיל "מאייר – קאופמן" בגרמניה.
עבודת התכנון נתקלה בקשיים בגלל התנגדות הוועד הפועל הערבי ומנדלסון, ממקום מושבו בברלין, הרגיש שהעיכוב בתכנון אינו מוגבל לסוגיה הפוליטית. במכתב שכתב לאדריכל ריכרד קאופמן, מתלבט מנדלסון בסוגיה. למרות זאת בסוף 1923 העביר מנדלסון לרוטנברג סדרת שרטוטים סופיים לתחנה בחיפה. בתגובת רוטנברג, שנשלחה למנדלסון במכתב מתחילת 1924, נכתב שהצעתו תעלה לדיון במועצת המנהלים של החברה אך לא סביר שתתקבל בגלל המודרניות המובהקת של התכנון. לטענתו של רוטנברג הבריטים העדיפו תכנון שמכונה בתאוריה האדריכלית, רגיונליזם קולוניאליסטי, על פני המודרניזם האירופאי. חוקרי מרכז המחקר למורשת האדריכלות בטכניון כותבים בספר המוקדש לפרויקטים האדריכליים של חברת החשמל, שנראה שרוטנברג שהעדיף להיות הפוסק האחרון בנושאי התכנון בחברה, השתמש בהתנגדות הבריטית כדי לוותר על שירותיו של מנדלסון ולהימנע מהתנגשות בין רצונותיהם.
עוד לפני תום ההתקשרות עם מנדלסון פנה רוטנברג לקאופמן שביקש ממנו לתכנן את התחנה. קאופמן, אף על פי שהיה בקשר אישי עם מנדלסון, ושתכנון תחנת הכוח בתל אביב עלה על שרטון, לקח על עצמו את התפקיד. הוא עדכן את מנדלסון במכתב והחל להכין מספר גרסאות לתכנון. אך גם במקרה זה, התכנון לא יצא לפועל. ביולי 1924 כתב לו רוטנברג שבגלל התנאים הטופוגרפיים שאתר, נאלצו בחברה לשנות את התכנון ובגלל קוצר הזמן האחריות על התכנון הועברה למחלקת התכנון של החברה. באוגוסט 1924 החלה עבודת התכנון בחברה וחלק מן השרטוטים שהופקו באותה התקופה חתומים על ידי מתכנן החברה ש.ד. סורסקי וחלק על ידי רוטנברג עצמו. מקורות ההשראה לתכנון הסופי היו הן עבודתו של קאופמן והן עבודתו של מנדלסון. הכניסה לבניין הייתה מגרם מדרגות רחב שנוצר בגלל התנאים הטופוגרפיים. הבניין עצמו היה מודרני במובהק עם קווים נקיים ומגדל בולט ששובר את הסימטריה. הגג התבסס על מערכת מסבכים שיצרה שיפוע קל שהוסתר בחזית על ידי מעקה הגג המוגבה.
מדעי השיקום
מדעי השיקום (באנגלית: Rehabilitation Sciences) הוא תחום במדעי הבריאות העוסק בתפקוד האדם עם מוגבלות, שיקומו והקשר שבינו למצב בריאותו ולסביבתו. שיקום רפואי הוא תהליך אינטנסיבי בו משתתפים אנשי מקצוע מגוונים, המסייע לאנשים בעלי לקות (לקות פיזיות, נפשית, חושיות או קוגניטיביות) לשפר את התפקוד שלהם באופן משמעותי. מדעי השיקום מאגדים קשת רחבה של תחומי ידע בתנועה, בקוגניציה, בהתנהגות, בתקשורת, בתעסוקה, ובטכנולוגיות למיניהן.
מדעי השיקום הם נקודת מפגש בין מדעי הרפואה והבריאות, מקצועות הבריאות, מדעי ההתנהגות, הנדסה וטכנולוגיה, משפטים, חינוך וספורט.
על העוסקים במדעי השיקום.
חוקרים וקלינאים מתחומים שונים, כגון: רפואה (רופאי שיקום), סיעוד, מקצועות הבריאות (פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת ותזונה), מדעי המוח והמחשב, הנדסה, חינוך גופני, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה ועוד, עוסקים במדעי השיקום.
על העוסקים במדעי השיקום להיות בעלי ידע נרחב בתחומים הבאים:
הואיל והמגבלה או המגבלות של המטופל עלולות להשפיע על היבטים מגוונים בתפקוד ובחייו של המטופל, על הקלינאי המשקם לאמץ מודל פעולה, הכולל גישה רב מקצועית (מולטי, טרנס ואינטרדיסציפלינרי), לפיה אנשי המקצוע השונים, בעלי המומחיות בתחומם, בונים יחדיו תוכנית התערבות כוללת, הרגישה ומותאמת למגוון צרכיו ורצונותיו של המטופל. על התוכנית להתבסס על הבנת הלקות והשפעתה על המטופל ועל סביבתו, ותוך הבנה של היתרונות, ותחומי הידע (המומחיות) של כל מקצוע ומקצוע.
לימוד מדעי השיקום.
לימודי המשך במדעי השיקום מיועדים לעוסקים במגוון מקצועות הבריאות (אח מוסמך, עובדי סיעוד, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, פיזיותרפיסטים, עובדים סוציאליים ודיאטנים).
תואר במדעי השיקום מאפשר לקלינאי להרחיב ולהעשיר את הידע ברפואה השיקומית, בהיבטים התפתחותיים ונרכשים, ובכלל, מעבר להתמקצעות הייחודית ותחום עיסוקו/ה היומי.
בוגרי התואר מקבלים כלים להתמודדות עם אתגרים עתידיים ברפואה בכלל, ובשיקום בפרט: מדעי המח, קוגניציה, שפה, למידה מוטורית, טכנולוגיות מתקדמות בתחום, מערכת הבריאות הארצית, חקיקה, נגישות, שוויון הזדמנויות ועוד.
כמו כן, הם מעשירים את המרחב האבחוני, הטיפולי והתמיכתי ואת המעקב ארוך טווח.
ריביסי
אצטדיון גרנד חאמד
משה חיים שמאש