חלק נכבד מעבודתו עסק באנזימים אינוורטאז (saccharase) וקטלאז, וזאת בשיתוף עם ק. יוזפסון. עבודתו בתחום התסיסה התקדמה לעיסוק בפוספורילציה, קו-אנזימים, והשלבים הראשונים של התסיסה והקטליזה שלהם. ב-1924 החל בחקר ויטמינים, בשיתוף ב. פון אוילר, פול קארר, ומרגרטה רידבום, איתה ביצע מחקר נוסף, ב-1928, בעניין ויטמין A וקרוטן.
ב-1914 פרסם ספר אודות הכימיה של שמרים ותסיסה אלכוהולית. בין 1925 ל-1934 איגד את תוצאות מחקרו המעמיק בתחום האנזימולוגיה במונוגרפיה בשם "Chemie der Enzyme", המונוגרפיה הראשונה בנושא. ב-1957 פרסם ספר עם ב. איסטרט על הכימיה וביוכימיה של רדוקטונים. ב-1958 ביקר ביפן ופרסם מונוגרפיה אודות רדוקטונים בשיתוף פרופסור ק. ימאפוג'י, ד"ר נאמורה וד"ר אדאצ'י.
פון אוילר-שלפין חקר גם את הביוכימיה של גידולים, ובמיוחד את חומצות הגרעין בהם, בטכניקה של סמנים שפיתח עם ג'ורג' דה הוושי. בתחום זה פרסם שתי מונוגרפיות, "Biochemistry of Tumours" (עם Boleslaw Skarzynski מקרקוב), ו-"The Chemotherapy and Prophylaxis of Cancer".
פון אוילר-שלפין היה חבר האקדמיות למדעים של מדינות וערים רבות, וזכה בתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות מובילות. הוא נישא פעמיים; ראשית לכימאית אסטריד קלב, ולזוג נולדו 5 ילדים. בשנית, ב-1913, לאליזבת', ברונית אף אוגלס, שגם עבדה איתו במחקריו. לזוג נולדו 4 ילדים. בנו מנישואיו הראשונים, אולף פון אוילר, היה לרופא ופרמקולוג, וזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1970.
תחנת הרכבת של הלסינקי
תחנת הרכבת של הלסינקי (בפינית: Helsingin rautatieasema) שוכנת במרכז הלסינקי בירת פינלנד, ונחשבת כאחד מסימני ההיכר של העיר. התחנה היא המרכז התחבורתי של העיר ונקודת המוצא של כל רכבות הפרוורים והרכבות הבינעירוניות שמפעילה חברת הרכבות הפינית (VR - Valtionrautatiet). בכל יום עוברים כ-200,000 נוסעים דרך התחנה ומתחתיה ממוקמת תחנת הרכבת התחתית של הלסינקי ראוטטיאנטורי (Rautatientori - "כיכר המסילה") שהיא העמוסה ביותר מבין 12 התחנות של המטרו העירוני. המבנה מצופה ברובו באבן גרניט פינית, ובצידו המזרחי ניצב מגדל שעון. שני זוגות של דמויות מפוסלות האוחזות בידיהן מנורות ניצבים משני צדיה של הכניסה הראשית, המקומרת.
היסטוריה.
תחנת הרכבת הראשונה בעיר נבנתה בשנת 1860 במקביל לסלילתו של קו הרכבת הראשון במדינה, בין הלסינקי והעיר המנלינה. כשתחנה זו לא התאימה עוד לצורכי העיר, נערכה, בשנת 1904, תחרות לתכנונה של תחנה גדולה יותר ובה זכה האדריכל אליאל סארינן (Eliel Saarinen, אביו של אירו סארינן). הצעתו של סארינן למבנה בסגנון הרומנטי עוררה פולמוס ציבורי, ובשנת 1909 השלים סארינן תוכנית חדשה לחלוטין למבנה מודרני ופונקציונלי. התחנה נחנכה בשנת 1919, ומאז שופצה מספר פעמים. בין היתר נוספה מנהרה תת-קרקעית מתחת לרציפים בשנת 1960, התחנה הותאמה לרכבות חשמליות בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחנת הרכבת התחתית "כיכר המסילה" הושלמה ב-1982. בשנת 2000 הוסף למבנה גג זכוכית שהופיע גם בתוכנית המקורית, ובשנת 2003 נבנו אגף קניות ובית מלון.
WEIZAC
טהראן (פרובינציה)
פרובינציית טהראן (בפרסית: استان تهران) היא אחת מ-31 הפרובינציות באיראן, ובירתה העיר טהראן.
שטחה כ-18,814 ק"מ מרובע, והיא נמצאת בצפונה ובמרכזה של רמת איראן. נכללים בה 16 מחוזות, 43 נפות, ו-1358 כפרים. כ-86.5% מתושביה מתגוררים באזורים עירוניים, ו-13.5% באזורים כפריים.
בפרובינציה גרים יותר מ-12 מיליון תושבים, כ-18% מתושבי איראן. מרביתם מוסלמים מהזרם השיעי. המיעוטים האחרים הם זורואסטרים, בהאים, יהודים ונוצרים.
בפרובינציה מדוברות כמה עשרות שפות (ובהן גילקי ולורי) בשל הגירה מפרובינציות אחרות לעיר הבירה. השפה הרשמית היא השפה הפרסית.
פרובינציית טהראן נחשבת לעשירה ביותר במדינה; היא תורמת כ-29% מהתוצר הלאומי הגולמי של איראן. זוהי הפרובינציה המתועש ביותר במדינה.
גבולות.
פרובינציית טהראן גובלת בפרובינציות: קום, מרכזי, אלבורז, מאזנדראן וסמנאן.
קום (פרובינציה)
פרובינציית קום (בפרסית: استان قم) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר קום.
שטחה 11,237 קמ"ר, פחות מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,000,000 תושבים, מתוכם 91.2% עירוניים ו-8.8% הגרים באזורים כפריים. בפרובינציה יש מחוז אחד, חמש נפות, ו-256 כפרים הנמצאים בתשעה אזורים כפריים.
כארבעים קילומטרים מצפון לעיר קום, בסמוך לכפר פורדו, הוקם מתקן תת-קרקעי גדול להעשרת אורניום באמצעות סרכזות.
אוכלוסייה.
רוב תושבי הפרובינציה דוברים פרסית בלהג הדומה לניב הטהראני הרשמי. רבים גם דוברי אזרית וערבית בלהג העיראקי. מיעוט דוברים טורקית ח'לגית וכורדית. הדת השלטת בפרובינציה היא אסלאם שיעי, אך יש קהילות קטנות של זורואסטרים ונוצרים.
גאוגרפיה ואקלים.
האקלים בפרובינציית קום נע בין מדברי לחצי-מדברי. מכיוון שהפרובינציה ממוקמת ליד פרובינציות צחיחות ורחוקות מהים, היא מתאפיינת ברמת לחות נמוכה וכמות משקעים קטנה.
הפרובינציה כוללת אזורים הרריים, גבעות ומישורים ויש בה שני אגמים מלוחים.
גבולות.
פרובינציית קום גובלת עם הפרובינציות: טהראן, סמנאן, אספהאן ומרכזי.
אגם המלח הוז-י סולטאן.
אגם הוז-י סולטאן (בפרסית: دریاچه حوض سلطان) הוא אגם מלח המשתרע על פני כ-37 קמ"ר 40 קילומטרים צפונית לעיר קום, סמוך לכביש קום-טהראן. מבנה האגם הוא מים רדודים המשתרעים על מישור רחב של מרבצי מלח והוא נמצא כ-720 מטר מעל פני הים. האגם נחשב לאחד החלקים הנמוכים ביותר של הרמה האיראנית. אגם הוז-י סולטאן מתחלק לשני אזורים עיקריים המחוברים זה לזה. שמו של החלק המערבי הוא כשם האגם ושמו של החלק המזרחי הוא "הוז-י מורה" (Hoz-e Moreh).
משקעים.
הנהרות קרה- צ'אי (قره‌چای), שור (Shour) וורמין (Varamin) זורמים לאגם ומסייעים בהאטת ייבושו. בעונה הגשומה שלג נמס וגשמים מסייעים גם הם. שאר הנהרות הנשפכים לאגם מגיעים מחלקים דרומיים של פרובינציית טהראן.
אטרקטיביות.
האגם מתמלא ומתרוקן לפי העונות השונות בשנה ולכן האטרקטיביות שלו משתנה מעת לעת. העונה המומלצת לביקור באגם היא מאמצע הסתיו ועד תחילת האביב.
בעלי חיים.
האזור הוא מקלט עבור כמה גזעים של ציפורים נודדות, רובם מגיעים מהמדינות שבצפון הים הכספי.
באגם אפשר למצוא את הציפורים הבאות: חוברה, יונה, אווז אפור, ברכייה, ברווז, קזרקה חלודית, פלמינגו, בז, אווז אפור, חסידה וסוגים שונים של נשרים.
באזור האגם חיים יונקים כמו ארנב, חולדה, שועל ולעיתים ניתן להבחין בצבי.
על פי מחקרים, באגם ישנם יותר מ -240 מינים של יצורים אירוביים יקרי ערך כגון אצות, חיידקים ופטריות. האגם הוא מקום מתאים לגידול שרימפס, הנקרא ארמיטה.
תרבות.
הארגון למורשת תרבותית באיראן מונה 195 אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית בקום. האתרים הפופולריים ביותר הם:
סיר לילה
סיר לילה (בעברית ספרותית: עֲבִיט שופכין ובסלנג: קרדל) הוא מכל עגול דמוי סיר שנמצא בעבר בחדרי שינה תחת המיטות ושימש כשירותים לשעות הלילה.
סירי לילה היו עשויים חרסינה ולרוב כללו מכסה.
סירי הלילה היו לפעמים חלק ממערכת כלי רחצה בעיצוב זהה, שכללה קערת רחצה, כד, סבונייה וסיר לילה.
סירי לילה מיוחדים לנשים, "בורדלו" ("Bourdaloue"), עוצבו בצורה אליפטית או מלבנית מוארכת, לעיתים עם שפה מוגבהת, כדי לאפשר לנשים שימוש בהם בתנוחת כריעה או עמידה וכן בלבשן את בגדי היום. קיימת אגדה כי השם "בורדלו" הוא על שמו של הכומר הקתולי הצרפתי לואי בורדלו (Louis Bourdaloue), אשר דרשותיו היו כה ממושכות עד כי משרתותיהן של בנות האצולה הניחו במהלכן בדיסקרטיות סירי לילה כאלו תחת שמלות גבירותיהן.
סירי לילה שימשו עד המאה ה-19, עת הוחלפו על ידי אסלות המודחות במים. כיום הם עדיין בשימוש באזורים מסוימים, למשל בסין.
בישראל שימשו בעבר גם סירי לילה עשויים אמייל. במלון המלך דוד היו עד סוף שנות ה-50 חדרים להם לא היו שירותים צמודים, ובחדר נמצאה שידה ובה סיר לילה.
בבתי סוהר לפני קום המדינה ואחריו נעשה בתאי האסירים שימוש בעביט שופכין, או כפי שכונה "קרדל".
כאשר מרגילים פעוטות בגמילה מחיתולים, משתמשים לרוב בסירי פלסטיק דמויי סיר לילה, בגודל המתאים לפעוט, אשר עדיין אינו מסוגל לשבת בנוחות על אסלה (זו גבוהה מדי ובעלת פתח רחב מדי עבורו). סירים כאלו מתאימים לתקופת הגמילה גם מהיותם ניידים, כך שהפעוט אינו צריך להתאפק עד שיגיע לחדר השירותים. יש ביניהם המשמיעים מנגינה כאשר הפעוט מצליח לכוון לתוכם. בקיבוצים הייתה נהוגה בעבר הושבת כל ילדי הפעוטון בשעה קבועה על סיריהם.
מכל שתפקידו כשל סיר לילה משמש חולים הרתוקים למיטתם. הוא עשוי פלדת אל-חלד כדי לאפשר חיטוי מיטבי או מכל פלסטי שלתוכו מכניסים מכל חד-פעמי מקרטון.
ביהדות סיר לילה (גרף של רעי) הוא דוגמה למוקצה מחמת מיאוס.
מרמריי
מרמריי () היא מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לערים איסטנבול ואיסקידר, שמקשרת את הגדה האסייתית עם הגדה האירופית של הבוספורוס בטורקיה. שמו של המיזם בא מהלחם המילים הטורקיות לים השיש (Marmara) ופס רכבת (Ray). המנהרה נפתחה לתנועה ב-29 באוקטובר 2013.
היסטוריה.