אחרי הכרזתו של קנדי, בכירים בנאס"א הגיעו למסקנה שרכבי־חלל לצורך שיגורו של צוות אנושי לירח יצטרכו להיות יותר עוצמתיים מכל כלי־חלל שהיה ברשותם עד כה והצורך במתקני שיגור ובשטח שיגור גדול יותר עלה. בין השטחים שנשקלו היה הוואי ואי באזור האיים הקריביים, אך לבסוף הוחלט שהמקום המתאים ביותר יהיה האי מריט, הסמוך לקייפ קנברל; וכך, ביולי 1962 הוקם מרכז השיגור המבצעי, שבדצמבר 1963, לאחר הירצחו של הנשיא קנדי, שונה שמו למרכז החלל קנדי.
תוכנית ג'מיני.
מטרתה של תוכנית ג'מיני הייתה להשיג את המידע הנחוץ לקראת הנחתת אדם על הירח ולהכין את האסטרונאוטים לקראת מטרה זו תוך שיפור הטכניקות הדרושות לכך, כגון פיתוח שיטות יעילות למפגש עם כלי־חלל אחר שנמצא במסלול סביב כדור הארץ וניווטו ושיפור יכולות נחיתה. המרכז לכלי חלל מאוישים ביוסטון שימש כמרכז הבקרה לכל המשימות שבתוכנית.
חללית הג'מיני שנבנתה, הייתה גרסה משופרת של חללית המרקורי המקורית וכללה מקום לשני טייסי־חלל.
טיל השיגור היה טיטאן 2 ונעשו סה"כ 12 שיגורים במסגרת התוכנית; שני הראשונים היו בלתי־מאוישים וכל שאר החלליות שוגרו עם שני טייסי־חלל על סיפונם. במשימה הרביעית אדוארד וייט היה האמריקאי הראשון שביצע לראשונה פעילות חוץ־רכבית, בעודו שוהה בחלל, מחובר ברצועה לחללית, במשך 36 דקות.
במשימה השביעית, פרנק בורמן וג'יימס לובל שהו בחלל במשך 14 ימים, כדי לבדוק את ההשפעה של שהייה ממושכת בחלל. תקלה במנוע בג'מיני 8, גרמה לצוות, ניל ארמסטרונג ודייוויד סקוט לקטוע את משימתם ולבצע נחיתת חירום. ארבעה חודשים לפני מועד השיגור של המשימה ה־11, נהרגו הטייסים אליוט סי וצ'ארלס באסט שהיו אמורים להיות הצוות המקורי, בתאונת מטוס, וצוות הגיבוי: תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן נאלץ למלא את מקומם.
ב־1 בנובמבר 1966, שוגרה החללית האחרונה בתוכנית ג'מיני. ובאז אלדרין שביצע אימונים תת־מימיים טרם המראתו כאימון לקראת פעילות חוץ־רכבית, שהה במהלך המשימה מחוץ לכלי כחמש וחצי שעות.
תוכנית אפולו.
תוכנית אפולו הייתה תוכנית החלל של ארצות הברית במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20. התוכנית בוצעה על ידי נאס"א, ושיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח. ראשיתה של התוכנית הייתה בימיו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אך התנופה העיקרית לביצועה באה מהנשיא הבא, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שקבע בנאום שנשא בפני הקונגרס ב־25 במאי 1961, את היעד "להנחית לפני תום העשור אדם על הירח ולהחזירו לכדור הארץ בשלום".
היעד שהציב קנדי הושג במשימת אפולו 11, כאשר האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין נחתו על הירח ב־20 ביולי 1969 והלכו על פניו. לאחר אפולו 11 שיגרה ארצות הברית חמש משימות נוספות, שגם בהן הנחיתו זוגות אסטרונאוטים על הירח. המשימה האחרונה התבצעה בדצמבר 1972. נחיתות אלו היו הנחיתות המאוישות היחידות שהתבצעו עד היום, על גרם שמיים שאינו כדור הארץ.
כל משימות תוכנית אפולו, למעט שתיים, היו מוצלחות. בשנת 1967, במהלך תרגיל חזרה לשיגור אפולו 1 פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נספו. ב־1970, במהלך טיסתה של משימת אפולו 13 אל הירח, ארעה תקלה במערכות קיום החיים בתא הפיקוד של החללית. התקלה חייבה את אנשי הצוות להשתמש במערכות קיום החיים של רכב הנחיתה הירחי עד שחזרו אל כדור הארץ בשלום.
תוכנית אפולו השיגה מספר ציוני דרך משמעותיים בתולדות טיסות החלל: היא התוכנית היחידה שבמסגרתה נשלחו בני אדם אל מעבר למסלול לווייני נמוך; אפולו 8 הייתה המשימה המאוישת הראשונה שיצאה ממסלול כדור הארץ והקיפה גרם שמיים אחר מלבד כדור הארץ, ואפולו 17 היא המשימה המאוישת האחרונה שעשתה זאת. תוכנית אפולו דרבנה פיתוחים טכנולוגיים בתחומים רבים מלבד מתחומי הטילאות וטיסות החלל, כגון אווירונאוטיקה, תקשורת ומחשבים. כמו כן הציתה התוכנית התעניינות בתחומים הנדסיים ומדעיים רבים בקרב בני כל הגילאים, והשאירה מתקנים ומכשירים רבים שפותחו במהלך התוכנית כציוני דרך. תאי הפיקוד של חלליות אפולו, עם כלים נוספים ששימשו בתוכנית, מוצגים במוזיאונים בכל רחבי העולם, ביניהם מוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון די. סי. ובמתקני נאס"א בפלורידה, טקסס ואלבמה.
תחנת החלל הבינלאומית.
תחנת החלל הבינלאומית (International Space Station, הידועה גם בראשי התיבות "ISS") היא לוויין מלאכותי מאויש המקיף את כדור הארץ במסלול לווייני נמוך ומשמש כתחנת מחקר. תחנת החלל נמצאת בגובה ממוצע של 400 קילומטר וממומנת על ידי חמש סוכנויות חלל שונות: נאס"א, רוסקוסמוס, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
שואת העם היהודי
כפר הירוק
הצלה יו&quot;ש
דיסתימיה
דיסתימיה (δυσθυμία - הפרעה/פגיעה במצב הרוח (יוונית)) היא הפרעה נפשית כרונית (ממושכת) מקבוצת ההפרעות הדיכאוניות של מצב הרוח. דיסתימיה, הידועה גם בשם הפרעת דיכאון מתמשכת (PDD), היא הפרעה נפשית והתנהגותית, ספציפית הפרעה שעיקרה מצב רוח, המורכבת מאותן בעיות קוגניטיביות ופיזיות כמו דיכאון, אך עם תסמינים ממושכים יותר. המושג שימש את רוברט ספיצר כתחליף למונח "אישיות דיכאונית" בסוף שנות ה-70.
בסיווג הבינלאומי ICD מכונה הדיסתימיה Dysthymic Disorder. בסיווגים ישנים יותר השתייכה הפרעה זו לקבוצה C בהפרעות האישיות ונקראה הפרעת אישיות דיסתימית או דיכאונית. בסיווג האמריקאי DSM 5 הפרעה זו כפי שהוגדרה בעבר מופיעה בשם "תסמונת דיסתימית טהורה". היא נכללה לתוך ההפרעה הדיכאונית המתמשכת (Persisting Depressive Disorder) לצד הדיכאון המז'ורי (רבא) המתמשך.
דיסתימיה אינה צורה מינורית של הפרעת דיכאון מג'ורי, ועבור חלק מהמתמודדים עם ההפרעה היא עשויה להיות אף מגבילה יותר, כתוצאה ממשך התסמינים.
אבחנה.
אבחנת הפרעה זו נעשית על ידי פסיכיאטר.
לפי DSM 5.
אדם המקבל אבחנה של דיסתמיה עומד בקריטריונים הבאים:
א. מצב רוח ירוד במשך רוב היום, כאשר ישנם יותר ימים עם דיכאון מאשר ימים ללא דיכאון, לפי אבחנה סובייקטיבית (של האדם עצמו) או לפי עדות אחרים, זאת למשך תקופה של שנתיים לפחות. (הערה: בילדים ומתבגרים מצב הרוח יכול להיות נרגן ומשך ההפרעה הדרוש הוא שנה בלבד).
ב. כשמצב הרוח מדוכא שניים או יותר מהתסמינים הבאים צריכים להתקיים:
ג. במהלך תקופת השנתיים של ההפרעה (שנה בילדים ומתבגרים) האדם מעולם לא היה ללא סימפטומים מקריטריונים א ו-ב, יותר מאשר חודשיים ברצף.
ד. קריטריונים להפרעת דיכאון מז'ורי התקיימו למשך שנתיים.
ה. מעולם לא התקיימו הקריטריונים לאפיזודה מאנית, אפיזודה היפומאנית או ציקלותימיה.
ו. לא ניתן להסביר את ההפרעה על ידי אבחנה של הפרעה סכיזואפקטיבית, סכיזופרניה, הפרעה דלוזיונלית או הפרעה מוגדרת או בלתי מוגדרת מספקטרום הסכיזופרניה.
ז. לא ניתן לשייך את הסימפטומים למצב או מחלה אורגנית או לשימוש בתרופות או סמים או למצב רפואי אחר
ח. הסימפטומים גורמים למגבלה משמעותית ולפגיעה בתפקוד החברתי התעסוקתי או בתחומי תפקוד אחרים.
התמונה הקלינית.
זוהי הפרעה כרונית המתחילה בשנות הנעורים המאוחרות (Early Onset) ולעיתים בגיל מבוגר (Late Onset). שלא כמו הפרעת דיכאון מז'ורי, בדיסתימיה התמונה אינה של אפיזודות דיכאוניות אלא של מצב רוח מתמשך, הכולל תסמינים של חוסר עניין, חוסר הנאה, ירידה בפעילות, ירידה בריכוז, ירידה במוטיבציה וכדומה. תחילת התסמינים הללו אינה תמיד חדה וברורה. בחלק מהמקרים היא דומה לגלישה במידרון מתון: התסמינים מופיעים ומחריפים בהדרגה לאורך זמן. אין בדיסתימיה תסמינים בעוצמה פסיכוטית, והיא לא כוללת את מכלול תסמיני הדיכאון בעוצמה ובמשך שמאפינים דיכאון מזורי. עם זאת ייתכנו מצבים בהם עוצמת התסמינים, משכם והיקפם יענו גם על ההגדרה הקלינית של דיכאון מז'ורי. מצב זה נקרא "דיכאון כפול". אנשים עם דיסתימיה מתארים חוויית חיים של חוסר שייכות, חוסר בעניין והנאה, רגשות אשמה, הערכה עצמית נמוכה, ביקורת עצמית נוקשה, פסימיות, עצבנות ואף דיסוציאטיביות. במקרים קיצוניים חוויה זו דוחפת את האדם להסתגרות, נסיגה חברתית, וירידה בפעילות ויצרנות.
שכיחות ואפידמיולוגיה.
נתונים מארצות הברית מראשית שנות ה-2000 מצביעים על שכיחות הנעה בין 0.5% ל 1.5%. נתון ממספר מדינות מהעשור האחרון מצביע על שכיחות של 1.5% מכלל האוכלוסייה. בפינלנד נמצא שיעור גבוה יותר, של אנשים שהתפתחה אצלם ההפרעה: 4.5%. השכיחות שווה פחות או יותר בין גברים ונשים. (לפי מקור אחר ישנה שכיחות גבוהה יותר לנשים. ייתכן שניתן לייחס זאת לכך שנשים נוטות באופן כללי להגיע יותר לטיפול ולבקש עזרה נפשית מאשר גברים. הגיל השכיח לתחילת ההפרעה הוא גיל חמישים. כמו הפרעות מצב רוח אחרות, גם דיסתימיה היא הפרעה נפשית הגורמת לנטל משמעותי על כלכלות בעולם. נטל זה קשור לקושי של אנשים המאובחנים עם הפרעה זו לפרנס את עצמם, צריכה של תרופות ושירותים רפואיים שונים.
נתוני שכיחות בישראל.
נתונים מ 2009 מצביעים על שכיחות לאורך החיים של מעט יותר מאחוז. שיעור האבחון במשך שנה אחת עומד על פחות מאחוז. על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ -2004 2003 שיעור הדיסתימיה לאורך החיים עמד על 1%. השכיחות עמדה על כ־0.6%. יותר ממחציתם (53.7%) אובחנו כמצב חמור. כשליש (33.7%) במצב בינוני והשאר אובנו כמצב מתון (12.6%).
גורמי סיכון.
גורמים הקשורים למזג: אופי נוירוטי
גורמי סיכון סביבתיים: יכולים לכלול אובדן של אחד ההורים או שניהם או גירושין של ההורים הכרוכים באובדן הקשר עם אחד מהם.
גורמים גנטיים ופסיכוסוציאליים: סביר שתהיה שכיחות גבוהה יותר בקרב מי שיש להם קרובים החיים עם הפרעת מצב רוח.