האיונים, שראו כי אפסה כל תקווה לניצחון, עלו על האניות ושבו לאיוניה. בתוך חודשים אחדים נפלו ערי קפריסין בזו אחר זו לידי צבא דריווש ובתחילת 496 לפנה"ס הושלם דיכוי המרד. היה זה סימן מבשר רעות ליוונים אשר באיוניה, שידעו כי במוקדם או במאוחר ירגישו גם הם את נחת זרועו של מלך פרס.
רעף
רעף הוא לוח המיוצר מחומרים עמידים נגד חדירת מים וחום, כגון חרס, אבן, לווחה, חרסינה, עץ וזכוכית, ומשמש לקירוי גגות.
עקרונות הבנייה ברעפים בימינו דומים לגגות הרעפים שבנו היוונים והרומאים במאה השישית לפני הספירה. ברוב מדינות העולם המפותח מקורים מרבית בתי המגורים ברעפי חרס או בטון. הרעף הוא האלמנט החיצוני ביותר במערכת הגג, ועל כן נמצא חשוף לפגעי הטבע: חום וקור, קרינה, קרח, פיח. מידותיו הקטנות ואופן חיבורו לגג מאפשרים לו לספוג הפרשי חום וקור קיצוניים ללא עיוותים ופגעים במבנה הגג. עיצובו של הרעף נשאר כמעט ללא שינוי מאז החל ייצורו המודרני התעשייתי, אשר איפשר נעילה מדויקת בין מרכיביו.
רעפים המונחים על קורות עץ ואגדים מתועדים כבר לפני 4,000 שנה ועדיין משמשים ונחשבים ברחבי העולם כשיטת הקירוי המועדפת בבניית בתי מגורים. השיטה התפתחה בשני מוקדים במקביל: בסין וביוון העתיקה. במזרח הקרוב ובאגן הים התיכון נפוץ הגג הרומי/יווני הבנוי משני חלקים: הטיגולה (התחתון) והאימבריקס (העליון). השיטה נמצאת עד היום בשימוש נרחב ללא כל שינוי בארצות הלטיניות (יוון, צרפת, פורטוגל ואיטליה). גגות רעפים כאלו נבנו בהרחבה בארץ ישראל עד המאה השביעית והכיבוש הערבי. גג הרעפים הלטיני הוא בעל שיפוע מתון בניגוד לגג הצפון אירופאי שהתפתח ממסורת של קירוי בלוחות עץ. רעפי חרס לא עברו צפונה מהאלפים עד למאה ה-8 לספירה. הם נקלטו בצפון אירופה בתחילת המאה ה-11 בצורת לוחות שטוחים בעלי חפיפה כפולה ומשולשת, בשונה מהגג הלטיני עם החפיפה הבודדת. השם לרעף המסורתי בשפות הצפון אירופאיות הוא אריח Tile ,Zigel. גג האריחים הצפון אירופאי המסורתי שונה מהלטיני
ב-1920 הופיעו לראשונה רעפי בטון ננעלים מתועשים באנגליה. רעפי הבטון מיוצרים בתהליך שונה מרעפי החרס ונפוצים מאוד ברחבי העולם.
בשוק העולמי המתועש מקורים מדי שנה כ-1.5 מיליארד מ"ר של גגות רעפים, כ-50% רעפי חרס וכ-50% רעפי בטון.
רעפי מרסיי.
באמצע המאה ה-19 הופיעו רעפי חרס מתועשים מדויקים וננעלים, אשר יוצרו בבלגיה ובצרפת. רעפים אלו אשר הגיעו גם לארץ ישראל וכונו כאן רעפי "מרסיי" החליפו בכל רחבי העולם את שיטות הקירוי המסורתיות. עם הזמן נבנו בארץ ישראל מספר מפעלים לייצור מקומי של רעפי מרסיי, בעיקר על ידי הקהיליה הטמפלרית בירושלים.
שמעון רוקח
שמעון רוקח (כ"ג בסיוון תרכ"ג, 10 ביוני 1863 – י"ב בשבט תרפ"ב, 10 בפברואר 1922; כונה גם השיח' או הש"ר, על פי ראשי תיבות שמו) היה ממייסדי נווה צדק, משכונותיה הראשונות של תל אביב, כתב "הצבי" ופעיל ציבור בארץ ישראל. נכדו של ישראל ב"ק, אחיו הצעיר של אליעזר רוקח ואביהם של ישראל רוקח ויצחק רוקח.
קורות חייו.
שמעון רוקח נולד וגדל בירושלים, להורים חסידים בני היישוב הישן. מצד אביו, יצחק רוקח, היה צאצא של הרב אלעזר רוקח אשר עלה לארץ מפולין בשנת 1740. סבו של שמעון (מצד אמו מרים), היה הרב ישראל ב"ק. דודו היה ניסן ב"ק, הממונה על כולל החסידים בירושלים.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים. ב-1884, והוא בן 21, עבר ליפו, לאחר שהתבקש על ידי אביו, אשר קיבל מהשלטונות העות'מאנים את הזיכיון על גביית "מס המרכבה" ("בדל-אל-קרוסה"), לנהל את גביית המס בדרך בין יפו לירושלים, בח'אן בשער הגיא. שמעון נחל הצלחה בענייני הכספים ויכול היה גם להתפנות לפעילות ציבורית למען קהילת יהודי יפו.
באותה שנה הקים יחד עם רעייתו, רחל לבית מנכין, ואחיו, אליעזר רוקח, את אגודת "בני ציון". מטרת האגודה הייתה סיוע לנזקקים שבין תושבי יפו היהודים. "בני ציון" הייתה האגודה הציבורית הראשונה ביישוב היהודי ביפו.
עת ששימש כראש קהילת יהודי יפו, ב-1886, הקים רוקח ביחד עם אחיו את אגודת "עזרת ישראל", שמטרתה הייתה לסייע לעולים המגיעים ביפו, ולצמצם את ממדי העזיבה והחזרה לאירופה בקרבם ולשם מתן פתרון לבעיית הצפיפות ההולכת וגדלה בעיר. האגודה אף ניסתה לאחד את הקהילה היהודית-אשכנזית ביפו, שהייתה מפוצלת בין חסידים ומתנגדים. בנוסף, האגודה הקימה את בית החולים היהודי הראשון ביפו (בית החולים שער ציון) ואת הספרייה הראשונה בעיר, "שער ציון" (שלימים הפכה לספריית בית אריאלה).
רוקח הכיר היטב את תהליך היציאה מן החומות כפי שהתרחש בירושלים בעת ששהה בה, והחליט להציע לתושבי יפו תהליך דומה. 48 איש נרשמו לאגודה, ויחדיו הקימו ב-1887 את שכונת נווה צדק על קרקעות שמכר להם, בתנאים נוחים ביותר, אהרון שלוש.
ב-1903 היה ממקימי אגודת "פרדס" וניהל אותה במשך כעשרים שנה.
בשנת 1905 ביחד עם פרץ פסקל וכמה אנשים נוספים הקים את פרדס "בחריה" שהיה הפרדס הגדול ביותר בארץ על שטח של כ-600 דונם.
בתקופת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים שהחל באפריל 1917 עמד שמעון רוקח ביחד עם מאיר דיזנגוף, מנחם קליונר, בצלאל יפה ואחרים בראש ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב שלקח על עצמו את הטיפול בענייני המגורשים.
לשמעון ולאשתו רחל נולדו חמישה ילדים: יוסף, חנה, יצחק, ישראל ומרים.
לימים היה בנו, ישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב.
בנו יצחק רוקח, היה לימים מנהל אגודת "פרדס", מייסד "הסינדיקט לתפוזי יפו" וחבר התאחדות האיכרים.
בתו, חנה, נישאה לרופא לאון מג'רו. לבני הזוג נולדה הבת לאה, לימים פסלת וציירת.
שמעון רוקח נפטר בשנת תרפ"ב בווינה, אליה נסע להתרפא.
הובא לקבורה בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
ביתו.
"בית שמעון רוקח" הוקם בנווה צדק בשנת 1887 ותוכנן על ידי אדריכל אוסטרי. הוא היה מהמפוארים בשכונה, וכלל כיפת נחושת. כיום עומד ברח' רוקח מס' 36. נכדתו של שמעון רוקח, הפסלת לאה מג'רו מינץ, החלה בשיפוץ הבית בשנת 1982 באופן עצמאי,
ללא כל תמיכה ציבורית. כיום מוצגות שם עבודותיה ומוצגים הקשורים בתולדות המשפחה והשכונה.
הנצחתו.
על שמו רחוב שמעון רוקח בשכונת בית ישראל בירושלים.
תחתונים
תחתונים הם בגד הלבשה תחתונה הנלבש בצמוד לגוף, מתחת למכנסיים, חצאית וכו', במטרה להגן על בד הבגדים מהפרשות. התחתונים מכסים את אברי המין ואת פי הטבעת. את התחתונים נהוג לכבס בתדירות יומיומית.
היסטוריה.
כבר המצרים הקדמונים, לבשו לעיתים כסות מותניים עשויים מבד ארוג מכותנה מעורבת בפשתן, שהוחזקו על המותניים בעזרת חגורה והסתירו את אבריהם הפרטיים. כיוון שהמעמדות הנמוכים והעבדים היו לרוב ערומים מלבד כסות המותניים, אז עבורם זה היה גם הבגד החיצוני. אמנות מצרית בעמק המלכים מ-1189 לפנ"הס ועד 1177 לפנ"הס מראה את הפרעונים לבושים בגדים שקופים עליונים מה שהופך את כסות המותניים לבגד תחתון. הרומאים גם לבשו מיני בגדים תחתונים, נשים וגברים רומאיים לבשו מעין כסות מותניים או מכנס קצר שנקרא בלטינית subligaculum. נשים לבשו גם פס בד או עור סביב חזיהן שנקרא בלטינית strophium =רצועת חזה או רצועת ראש.
בימי הביניים גברים לבשו מכנס קצר מפשתן, אך נשים בדרך כלל לא לבשו תחתונים עד למאה ה-19. הבגד התחתון היחידי שהן לבשו היה שמלת פשתן ארוכה שהן לבשו מתחת לשמלה שלהן.
במאה ה-19 הבגדים התחתונים הפכו הרבה יותר משוכללים. השם האנגלי pants בא מדמות מהקומדיות האיטלקיות בשם פנטלונה [Pantalone], הוא לבש בגדים ארוכים שהגיעו עד לקרסוליו, בעוד רוב הגברים באותה תקופה לבשו בגדים שהגיעו רק ברכיהם. באנגליה של המאה ה-18 הם נקראו פנטלונס, במאה ה-19 שמם קוצר לפנטס. באנגלית שם זה הפך לשמם של מכנסיים שכיסו את כל הרגל. ו trousers הפך לשם של הבגד שנלבש מעליהם.
נשים התחילו ללבוש תחתונים בראשית שנות ה1800, לעיתים ארוכים עד הברכיים ולעיתים ארוכים יותר ומקושטים בתחרה ורקמה. בתקופה הוויקטוריאנית נשים לבשו תחתונים. אלזבט מילר המציאה מין מכנסיים רפויים שנקראו לעיתים בלומרס, הרעיון הופץ על ידי אמיליה בלומר בשנת 1849.
התחתונים כפריט לבוש תחתון נעשו נפוצים יותר בתחילת העידן הוויקטוריאני - המלכה ויקטוריה טענה כי לא מכובד שאיברי המין יגעו בבד המכנסיים. בשל כך פותחו בגדים תחתונים מכותנה מלאה ללבישה מתחת למכנסי הגבר - גטקס. התחתונים הראשונים היו ארוכים עד הברכיים ורק לקראת סוף העידן הוויקטוריאני קוצרו לכשליש מגודלם המקורי.
התחתונים יוצרו בגזרה אחת ובגוון אחד בלבד - לבן. עם התחלת המהפכה התעשייתית החלו יזמים לייצר את התחתונים לגבר בצורה תעשייתית. מחירי הכותנה ירדו ואנשים עם הכנסה נמוכה יכלו להרשות לעצמם לקנות פריט לבוש זה.
במלחמת יום כיפור, התפרסם השיר 'אין לך מה לדאוג' שהפזמון שלו מתחיל ב'שלחי לי תחתונים וגופיות'. מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: קובי אשרת.
כיום.
כיום מיוצרים במספר רב של דגמים, גוונים וסוגי בדים. הפריט הדומה ביותר לתחתונים הקדומים הם תחתוני הבוקסר אשר נפוצים בעיקר בעולם המערבי.
גג הוא חלק המבנה המשמש ככיסוי עליון שלו, והוא החלק החשוף ביותר לפגעי מזג אוויר וטבע. תפקידי הגג הם איטום והרחקת המים מהבית, וכן בידוד תרמי של הבית. פתרונות הקירוי השונים לגג משפיעים באופן מהותי על עיצובו הכולל של הבית.
סוגי גגות.
קיימים כמה סוגי גגות. מבחינה צורנית ניתן להבדיל בין גגות שטוחים לבין גגות משופעים.
גג שטוח.