הלהקות הצבאיות פורקו בשנת 1978 בהוראת הרמטכ"ל דאז, רפאל איתן, בטענה שהן כבר לא מיישמות את ייעודן המקורי להגיע לכל חיילי צה"ל. כאשר בין 1978 ל-1985 הן הופיעו בקונספט הדומה ללהקות הצבאיות כיום. קרי, צוותי הווי קטנים המופיעים בפני חיילים בלבד ללא חומר מקורי. מדי פעם הצוותים האלו התאחדו לכדי "מקהלת צה"ל" שתפקידה היה להופיע בטקסים צה"ליים ובטלוויזיה. חברי ההרכב הזה היו מדי פעם מתאחדים לצוותים קטנים יותר וכך הוקמו צוותים כמו "100 שנות התיישבות", "צוות הווי אלתרמן", "פלפל ממולא" ו"צה"ל 84".
בשנת 1985 הלהקות הוקמו מחדש. כאשר לאורך המחצית השנייה של שנות השמונים הן הוציאו להיטים שחלקם זכו להצלחה. אבל הסגנון המוזיקלי הישראלי השתנה עם השנים והתרחק מזה של הלהקות הצבאיות, שהתבססו בעיקר על שירי ארץ-ישראל או שירי פופ קלילים.
ב-2011 הופק דיסק חדש ללהקות הצבאיות את הבית שכלל ברובו תכנים מקוריים. באפריל 2014, כחלק ממאמץ להחזיר את יוקרתן של הלהקות הצבאיות הושק אוטובוס הלהקות הצבאיות, שנרכש בשיתוף עם קרן לב"י. בסוף ינואר 2015 נפרדו הלהקות הצבאיות מאוטובוס הלהקות הצבאיות. בשנת 2018 לכבוד חגיגות ה-70 למדינת ישראל, הלהקות הצבאיות הקליטו חומרים מקוריים.
כיום, הלהקות הצבאיות פועלות בעיקר בהופעות מול חיילים בבסיסי צה"ל השונים, טקסים ייצוגיים בנוכחות צמרת המדינה, ערבי התרמה לצה"ל ברחבי העולם וכו'.
פעילות הלהקות מרוכזת במדור הפקות בבסיס תל השומר, השייך למקח"ר (מפקדת קצין חינוך ראשי) ומחולקת להרכבים מוזיקליים הכוללים זמרים ונגנים, לבין פרויקטים ייחודיים.
הלהקות.
הלהקות העיקריות.
הלהקות העיקריות היו:
אנטוניו דה מנדוסה
אנטוניו דה מנדוסה (בספרדית: Antonio de Mendoza, 1490–1552), מנהלן ספרדי, המשנה למלך הראשון שמשל בעולם החדש.
מנדוסה בא ממשפחה אצילית - אביו היה הבעלים של משרדים חשובים. מנדוסה הקל על חייהם של המקומיים באמריקה, לא התערב בענייני הדת, אך חייב אותם לקבל חינוך בבתי ספר. הוא הביא את מכונת הדפוס הראשונה לאמריקה, לפי בקשתו של הבישוף זומאראגה. בתקופת שלטונו דיכא מעשי מרידה שונים, בייחוד את זה שהיה בעיר נואבה גליסיה, במלחמת מיקסטון, שבה נהרג השליט פדרו דה אלוואראדו. הוא עודד מסעות מחקר, בייחוד את המשלחת של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו. התעשייה והחקלאות התפתחו גם הם, ועושר הגיע לאמריקה. למעשה, הוא גיבש וחיזק את מעשיו של הרנן קורטס לכיבוש אמריקה, וקבע את השליטה הספרדית באמריקה למשך זמן ארוך. ניסיונות להדחתו נכשלו.
בשנת 1551 מונה להיות המשנה לשליט פרו, וגם שם פיתח את האזור.
בקליפורניה, מחוז מנדוסינו קרוי על שמו של מנדוסה.
קודקס מנדוסה.
קודקס מנדוסה הוא קודקס אצטקי קודקס ציורי ובו הערות וביאורים בספרדית. הקודקס נוצר עבור קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונקרא על שם מנדוסה אשר הורה על חיבורו. מאז שנת 1659 נמצא הקודקס בספריה הבודליאנית אשר באוניברסיטת אוקספורד.
הקודקס מכיל 71 עמודי פוליו, מחולקים ל 3 חלקים.
שאנשי
שָׁאנשִׂי (בסינית מפושטת:山西, בפין-יין:Shānxī, מילולית: "ממערב להרים") הוא מחוז במרכז הרפובליקה העממית של סין. שטחו 156,000 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-34.9 מיליון נפש ובירתו העיר טאי-יואן.
בעבר היה המחוז עשיר ומשגשג והביטוי "סוחר משאנשי" היה שם נרדף להצלחה, אך כיום זהו מחוז עני יחסית. ביטוי לעברו המפואר של המחוז ניתן לראות בעיר פִּינְגְיָאו, שהייתה עיר משגשגת בתקופת שושלות מינג וצ'ינג ומשמרת היטב את האדריכלות והתרבות של בני ההאן מימים עברו, ואף מוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כיום חלק חשוב בכלכלה של המחוז מסתמך על כריית פחם ותעשיות נלוות, והוא מפיק שליש מתפוקת הפחם של סין כולה.
הנהר הצהוב מסמן את גבולו המערבי של המחוז עם שאאנשי וגבולו הדרומי עם חנאן, ורוב המחוז מתנקז אליו. שוכן על רמה שבמרכזה עמקים המתווים את זרימתו של נהר פֿן, יובל של הנהר הצהוב. האקלים של המחוז הוא מונסוני יבשתי, והוא צחיח למדי עם משקעים שנתיים בגובה 350–700 מ"מ.
במחוז נמצא הר ווּטָאי (五台山/Wŭtái Shān), הנחשב למקום משכנו של הבודהיסאטווה מנג'וסרי, ומהווה אתר עלייה לרגל בודהיסטי. הר הֶנְגְשָׁאן הוא אתר דאואיסטי חשוב.
מרקוס דה ניסה
מרקוס דה ניסה (בספרדית Marcos de Niza) (1495 - 25 במרץ 1558), היה חוקר ארצות באמריקה הצפונית מטעם ספרד. נולד בניס, צרפת שהייתה באותה תקופה בשליטת בית סבויה.
כנזיר מטעם מסדר הפרנציסקנים, הוא שירת בפרו וגואטמלה החל משנת 1531. לאחר מכן עבר למקסיקו.
בקרב הספרדים התהלכה אז האגדה בדבר שבע ערי הזהב של סִיבּוֹלָה (Cíbola), על פיה מצפון לספרד החדשה (מקסיקו של ימינו) שוכנת ממלכה ובה שבע ערים עשירות מאוד. העובדה שרק החוף המזרחי של יבשת אמריקה הצפונית מופה בתקופה זו ולא היה ידוע דבר על פנים היבשת צפונית למקסיקו של ימינו העניקה לאגדה נופך של אמינות. על מנת לברר האם האגדה נכונה שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, המושל של ממלכת נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה ששכנה בצפון-מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו) ב-1539 את מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה. שני אלו נבחרו משום שהכירו את תרבותם ומנהגיהם של האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה. דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי. ארבעת הניצולים עברו ברגל במשך שמונה שנים שני שלישים מיבשת אמריקה הצפונית. במשך זמן זה פגש אסטוואניקו אינדיאנים בני שבטים רבים.
המשלחת יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה) ב-7 במרץ 1539, אבל רק הכומר דה ניסה חזר בחיים מהמסע. בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך, שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוני הרגו את אסטוואניקו. הוא אומנם סיפר שהוא לא נכנס לעיר סִיבּוֹלָה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי). על בסיס הסיפורים של דה ניסה החליט דה מנדוסה למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה. המשלחת יצאה בפברואר 1540 מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט בצפון מקסיקו), כשדה ניסה היה אחד ממנהיגיה. היא הגיעה ביולי 1540 למקום אותו תיאר דה ניסה, רק כדי לגלות כפר עני גדול של בני עם הזוני, ודה ניסה נשלח בבושת פנים בחזרה למקסיקו.
מצפה הילה
מצפה הילה (מִצְפֵּה-הִלָּה) או הילה הוא יישוב קהילתי ובו 150 בתים, השוכן בגליל המערבי, צפונית-מערבית למעלות-תרשיחא, בתחום השיפוט של מועצה אזורית מעלה יוסף.
ההתנגדות להקמת היישוב.
ביוני 1979 נעשה ניסיון ראשון להתחיל בפריצת הדרך למצפה החדש. אולם, תושבים ממעיליא הפגינו נגד ביצוע העבודות, בטענה שהמצפה מוקם על אדמות בבעלות ערבית או שהקמת המצפה יפגע בהתפתחות עתידית של מעיליא, טענות שהוכחשו על ידי אנשי הסוכנות היהודית והעבודות הוקפאו לזמן מה.
לאחר שהושג הסכם עם ראשי הכפר הוחל בפריצת הכביש אל המצפה, אולם בכל זאת העבודות נתקלו בהתנגדות אנשי מעיליא שיידו אבנים על העובדים והשוטרים שאבטחו אותם. לאחר תום פריצת הדרך ביולי 1979 הוחל בהקמת מבנים במצפה, על שטח שנטען שלא הייתה לגביו תביעה לבעלות מצד תושבי מעיליא.
על היישוב ותולדותיו.
היישוב, הסמוך למבצר המונפורט בגליל, נוסד ב-1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל כאשר שבע משפחות עברו להתגורר במבנים טרומיים ביישוב. במסגרת פיתוח היישוב, ב-1989, קוימו עקרונות שימור חדשניים, וביניהן שימור עצי זית, שהועתקו ממקום סמוך ל"שדרות השלום" בכניסה ליישוב.
בתחילה תוכנן לקרוא ליישוב "מצפה זיו" על שם ההר עליו הוא יושב, הר זיו, אך מאחר שאחד מחברי ועדת השמות הממשלתית נקרא יהודה זיו ביקש האחרון להימנע מכך. לבסוף נמצא שם עברי בעל משמעות דומה והשם "מצפה הילה" נבחר.
ביישוב בית כנסת אחד המשמש לבני עדות המזרח ולמתפללים בנוסח אשכנז. במקום מתקיימים לימודים משותפים, וכן תפילות שבת חגיגיות "באווירה חברתית" כלשון המייסדים, בהובלת החזן הרצל חבושה, בן דודו של החזן הנודע משה חבושה.
אחד מענפי הכלכלה ביישוב הוא יחידות אירוח (צימרים), ישנו פאב וחנות יד שנייה במקום, וכן גן ילדים, אך תעסוקת רוב התושבים היא מחוץ ליישוב, התלמידים לומדים בבית ספר אזורי מחוץ ליישוב והוא מהווה בעיקרו "ישוב לינה" בלבד.
היישוב התפרסם ב-2006 כאשר תושב היישוב, החייל גלעד שליט, נחטף לרצועת עזה על ידי מחבלים פלסטינים, וכאשר שוחרר וחזר לישראל ולמצפה הילה,
בעת היותו חטוף, הגיעו משלחות תמיכה ולפעמים קבוצות תומכים גדולות למצפה הילה. "היציאה ממצפה הילה" הפכה למונח תקשורתי לגבי מעורבות המשפחה במאבק על שחרור בנם, ומאוחר יותר גם לגבי כניסתו של האב נועם שליט שוב לפוליטיקה.
נשיא המדינה ביקר ביישוב, ונפגש עם גלעד שליט בביתו, אחר השחרור. במשך תקופה לאחר שחרורו הייתה שמירה ביטחונית מוגברת ביישוב וברחוב של משפחת שליט, אך זו הוסרה עם הזמן