היפרטריכוזיס או תסמונת איש הזאב (באנגלית: Hypertrichosis) היא מחלה גנטית המתבטאת בצמיחת שיער באופן בלתי מרוסן בכל חלקי הגוף ובפרט על עור הפנים. הצמיחה הבלתי מרוסנת גורמת לשיער להיראות כפרווה סמיכה.
למחלה לא קיימים סימפטומים נוספים ולמרות שמראהו החריג של הצימוח גורם לסובלים ממנה לקושי חברתי (ובעבר אף לנידוי), למחלה אין השפעה על יכולות קוגניטיביות או אחרות. שכיחותה של ההיפרטריכוזיס נמוכה ביותר ומוערכת בכאחד למיליארד.
הטיפול בהיפרטריכוזיס כיום הוא הסרת שיער בלייזר.
שטפאן וולפה
גבינת שמנת
גבינת שמנת היא גבינה לבנה רכה בטעם עדין, שעל פי הגדרת מנהל המזון והתרופות האמריקאי עליה להכיל לפחות 33% שומן, לחות של לא יותר מ-55% וטווח דרגת חומציות שבין 4.4 ל-4.9. הגבינה נמכרת בצורת קוביות או במכל. לעיתים נהוג להוסיף לגבינה תיבול כגון שום, בצל, שמיר, זיתים, ואף לקס (סלמון מעושן). גבינת שמנת נבדלת מגבינות אחרות בכך שלא מאפשרים לה להבשיל. יש לצרוך את הגבינה כשהיא טרייה. הגבינה מהווה מרכיב עיקרי בעוגת גבינה ובקינוחים אחרים. נהוג למרוח אותה על בייגל ולאכול אותה עם לקס.
שימוש.
גבינת שמנת משמשת במתכונים רבים. במדינות רבות באירופה, נהוג לאכול גבינת שמנת כגבינה לכל דבר ולא כממרח. נהוג להגישה על גבי מגשי גבינה. באיטליה, גושי גבינת שמנת מוגשים בסלטים טריים. ביפן נהוג למרוח גבינת שמנת על גבי קלי. בארצות הברית נהוג למרוח את הגבינה על גבי בייגלים ולחמים מסוגים שונים.
ייצור.
תהליך הייצור של גבינת שמנת הוא מורכב. מולקולות של חלבון בחלב מכילות מטען שפה שלילי אשר שומר על החלב במצב נוזלי. המולקולות מייצרות מיצלות סביב חלקיקי שומן וכך שומרות על התחליב. בקטריות חומצה לקטית מוכנסות לחלב הומוגני מפוסטר. בתהליך התסיסה אשר מתרחש בטמפרטורה של 23 מעלות צלזיוס, דרגת החומציות של החלב פוחתת. חומצות אמיניות בשפה של החלבונים מאבדות ממטענם והופכות לבעלות מטען נייטרלי. בכך הופכות המיצלות של השומן מהידרופיליות להידרופוביות והנוזל מתקרש.
אם הבקטריות נותרות בחלב זמן רב מדי, דרגת החומציות פוחתת עוד, המיצלות מקבלות מטען חיובי והתערובת חוזרת לצורתה הנוזלית. המפתח הוא לחסל את הבקטריות באמצעות חימום התערובת לטמפרטורה של בין 52 ל-63 מעלות צלזיוס ברגע שבו הגבינה הגיעה לנקודה המכונה נקודה איזואלקטרית. תזמון לא מדויק של החימום יוביל למוצר נחות או לא אכיל.
ברם, שינויים עדינים בתזמון של התהליך יכולים להוביל לגיוון בטעם ובמרקם. יתרה מזאת, מאחר שגבינת שמנת מכילה יותר שומן מגבינות אחרות ומאחר ששומן דוחה מים, יש להוסיף מייצבים כגון גואר וכן גומי חרוב כדי להאריך את חיי המדף של הגבינה.
קרמניק
הצבא היפני הקיסרי
הצבא היפני הקיסרי (ביפנית: 大日本帝, רומאג'י: "Dai-Nippon Teikoku Rikugun") היה בסיס הכוח הקרקעי של האימפריה היפנית מ-1871 עד 1945. המטה הכללי של הצבא הקיסרי ומשרד המלחמה נהלו את הצבא, ובתורם היו כפופים לקיסר יפן, שהיה המפקד העליון של הצבא ושל הצי. מאוחר יותר, נוסף גוף שלישי - מפקדת התעופה הצבאית - שהחזיק בסמכות על כוחות הצבא. בעת מלחמה או במצב חירום עברו תפקידיו הרשמיים של הקיסר למטה הכללי הקיסרי, גוף שנוסד אד הוק, בו ישבו ראשי המטות הכלליים של הצבא ושל הצי וסגניהם, שר המלחמה, ראש מפקדת התעופה הצבאית, והאחראי על האימונים הצבאיים.
היסטוריה.
הקמה.
במהלך רסטורציית מייג'י, באו מרבית הסמוראים הנאמנים לקיסר מוצוהיטו מהנחלות סצומה וצ'ושו. לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה וכינון משטר חדש שהתבסס על הדגם האירופאי, ראתה ממשלת יפן בהקמת צבא רשמי, הנאמן לממשלה ולא לאזורים גאוגרפיים ביפן, צעד נחוץ לשמירה על עצמאותה של המדינה מפני האימפריאליזם המערבי.
הצבא החדש, שקיבל את השם "הצבא היפני הקיסרי," קיבל חשיבות רבה יותר עם ביטול שיטת ההאן ב-1871. על מנת להקים את הצבא, הנהיגה הממשלה גיוס חובה ב-1873, שקבע שכל גבר בין הגילאים 17 עד 40 חייב בשירות צבאי בן שלוש שנים, לאחריו שירות בן שנתיים בכוחות מילואים פעילים, ושנתיים נוספות בכוחות מילואים בעתודה. אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר בין חברי מעמד הסמוראים לבין חברי מעמד האיכרים היה הזכות לשאת נשק, ולאחר הקמת הצבא הורחבה הזכות לכל הגברים באוכלוסייה.
סיוע זר.
הצבא הקיסרי החל את דרכו בסיוע יועצים צבאיים מצרפת. אולם, בעקבות הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה, החלה יפן להסתמך יותר על דגם הצבא הפרוסי, ואף הזמינו יועצים צבאיים גרמנים להדרכת המטה הכללי היפני מ-1886 עד 1890. המטה הכללי של הצבא הקיסרי הוקם ב-1878, על פי הדגם של המטה הכללי הפרוסי, וניתנו לו סמכויות נרחבות בתחום התכנון והאסטרטגיה הצבאית.
המשלחת לטאיוואן.
בדצמבר 1871 נטרפה ספינה מאיי ריוקיו בקצה הדרום מערבי של האי טאיוואן. מתוך צוות של 66 אנשים, 54 הוצאו להורג על ידי תושביו הילידים של האי, ו-12 נוספים הצליחו להימלט. בתגובה, ב-1874 נשלחה לאי משלחת עונשין צבאית, במה שהיה הפריסה הראשונה של הצבא והצי מחוץ לגבולות יפן. הצלחת המשלחת חשפה את אחיזתה הרופפת של סין של שושלת צ'ינג באי, ועודדה את היפנים לשוב ולספח אותו.
מרד סצומה.
הסדר החדש שכוננה הממשלה ביפן גרם למרמור בקרב קבוצות סמוראים, שהחלו למחות בגלוי. את אחת ממחאות אלה, מרד סצומה, הנהיג טקמורי סאיגו, והמחאה הפכה תוך זמן קצר למאבק מזוין בכוחות הקיסר. בסופו של דבר דיכאו חיילי הצבא הקיסרי החדש את המרד, תוך שהם משתמשים בכלי נשק ובטקטיקות מערביים, וזאת על אף העובדה שבמרכז הכוח הצבאי עמד כוח השיטור של טוקיו, בו היו חברים סמוראים באופן כמעט בלעדי.
במסמך רשמי שפרסם ב-1882, הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים, קרא הקיסר מוצוהיטו לחייליו ולמלחיו להביע נאמנות מוחלטת לקיסר, וקבע שפקודות מקצין גבוה יותר שקולות לפקודות מהקיסר עצמו. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945. מנקודה זו והלאה, נהנה הממסד הצבאי מגישה ישירה לקיסר, תוך שהוא אינו מוגבל על ידי הממשלה האזרחית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה הצבא הקיסרי הצבא המודרני והמיומן ביותר באסיה. עם זאת, הוא הכיל אך ורק כוחות רגלים, וחסר חיל פרשים וארטילריה. כלי הארטילריה שכן היו בנמצא היו מעטים בלבד ובעלי קליבר שונה, דבר שהקשה על אספקת תחמושת.
מלחמת סין–יפן הראשונה.
מלחמת סין–יפן הראשונה נסבה סביב המאבק בין האימפריה היפנית לסין של שושלת צ'ינג על השליטה בקוריאה. המלחמה חשפה את חולשת צבא צ'ינג, לאחר שהיפנים ניצחו בכל הקרבות. הסיבה לכך הייתה הצבא המודרני של יפן, שעלה על הצבא הסיני בציודו, באימוניו ובמוראל שלו. יוקרתה של יפן עלתה בעיני העולם, והניצחון ביסס את מעמדה כמעצמה אזורית, ואף כשוות ערך למדינות מערב.
מרד הבוקסרים.
התקפת חברי הקבוצה המהפכנית אגרופי הצדק ההרמוני החלו לתקוף זרים בסין ב-1899, ושנה לאחר מכן הסלים המצב עד שהגיע למצור על רובע הנציגויות הדיפלומטיות הזרות בבייג'ינג. כוח צבאי רב-לאומי, שהכיל כוחות מבריטניה, מצרפת, מהאימפריה הרוסית, מהקיסרות הגרמנית, מממלכת איטליה, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, מארצות הברית ומיפן, נשלח על מנת לשבור את המצור, ולחלץ את הדיפלומטים. הכוח היפני היה הגדול ביותר, וכלל 20,840 חיילים, מרביתם מהדיוויזיה החמישית של הצבא הקיסרי, ו-18 ספינות מלחמה. המורדים השתמשו באמנויות לחימה סיניות מסורתיות מול כלי הנשק המודרניים של הכוח הרב-לאומי. בסופו של המרד הוצאו להורג מנהיגי המורדים, והקיסרית האם, שתמכה בהם, נאלצה להימלט מפני הצבאות הזרים שנכנסו לעיר האסורה.
מלחמת רוסיה–יפן.
לאחר שנים של מתיחות מדינית בין האימפריה היפנית לאימפריה הרוסית, בעיקר סביב זכויות אימפריאליסטיות במנצ'וריה ובקוריאה, פרצה מלחמה בין שתי האימפריות ב-1904. היפנים הסבו לרוסים אבדות רבות, אף על פי שאיבדו חיילים רבים בעצמם. היפנים זכו בניצחונות רבים, ועל אף שלא הנחילו תבוסה לצבא הרוסי הצליחו לגרום לרוסים לבקש שלום, לאחר שאלה איבדו את הצי שלהם בקרב צושימה. הייתה זו הפעם הראשונה שצבא של מדינה אסייתית מנצח צבא אירופאי, ויפן חיזקה את מעמדה הבינאלומי כמעצמה, ואף השיגה שליטה על קוריאה ואזורים במנצ'וריה.
מלחמת העולם הראשונה.
האימפריה היפנית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. היפנים אמנם לא שלחו כוחות לאירופה, אך הם מילאו תפקיד מרכזי באבטחת נתיבי השיט בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי מפני הצי הגרמני הקיסרי. בנוסף, השתלט הצבא הקיסרי על שטחי הקיסרות במחוז שאנדונג ועל המושבה הגרמנית צ'ינגדאו. מבחינה פוליטית, ניצלה יפן הזדמנות זו על מנת להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, ולהשגת הכרה כמעצמה לאחר המלחמה.
בין שתי מלחמות העולם.
בשנים 1917–1918 המשיכה יפן להרחיב את השפעתה בסין באמצעות מתן הלוואות לגורמים סינים. לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית במהפכת אוקטובר, שלחו מדינות ההסכמה כוחות צבא כדי להילחם בצבא האדום, ואף נשלחה משלחת יפנית לסיביר. הצבא הקיסרי ראה בהתמוטטות הצארים הזדמנות להסיר לתמיד את האיום הרוסי מעליהם, על ידי ניתוק סיביר מרוסיה, והפיכתו לשטח הפקר, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות ארצות הברית.