בכלכלה, מוצר ציבורי או טובין קולקטיביים (באנגלית: Public good) הוא מוצר שאין דרך אפקטיבית למנוע מאנשים להשתמש בו או ליהנות ממנו ללא תשלום, ובנוסף, שימוש במוצר על ידי אדם אחד אינו מפחית את הכמות הזמינה לאנשים אחרים. לכן, הגדלת מספר המשתמשים אינה כרוכה בתוספת עלות. מוצר ציבורי מוצג לעיתים כהצדקה למימון ממשלתי של מוצרים. מוצר ציבורי נחשב למקרה פרטי של כשל שוק.
הגדרה.
קיימות הגדרות שונות של המושג "מוצר ציבורי". ישנם המתייחסים לכל מוצר שאין דרך אפקטיבית למנוע מאנשים ספציפיים (שמסרבים לשלם עליו) להשתמש בו או ליהנות ממנו כ"מוצר ציבורי". אחרים מגדירים "מוצר ציבורי" ככל מוצר ששימוש בו על ידי אדם אחד אינו מפחית את הכמות הזמינה לאנשים אחרים (ולכן, הגדלת מספר המשתמשים אינה כרוכה בתוספת עלות). עם זאת רוב העוסקים בתחום דורשים את שני התנאים יחד.
מכיוון שרוב המוצרים הממומנים בידי מדינות העולם אינם עונים על ההגדרה שלעיל, היו שהציעו הגדרות חלופיות רחבות יותר. למשל, צ'ארלס טייבאות הציע להגדיר "מוצר ציבורי" כמוצר שראוי לייצרו, אך אין דרך מעשית לחייב את הלקוחות בעלות הייצור.
ג'ון ליץ' מבדיל בין "מוצר ציבורי", שהוא מגדיר כמוצר שיותר מיישות (אדם או חברה) אחת נהנית ממנו, לבין "מוצר ציבורי טהור" שהוא מגדיר כמוצר שעונה על שני התנאים שצוינו לעיל. ליץ' מבחין בין מוצרים ציבוריים שעלות ייצורם אינה תלויה במספר הצרכנים הנהנים מהם לבין כאלו שאיכותם יורדת עם התרבות הנהנים מהם.
דוגמאות.
דוגמאות שונות ניתנו למוצרים ציבוריים. הדוגמאות שניתנו כוללות:
לגבי רבים ממוצרים אלו נטען שהם אינם באמת מוצרים ציבוריים, וישנם הכותבים שאין דוגמאות רבות למוצרים ציבוריים טהורים. למשל, היו שהוכיחו שמגדלורים הופעלו בפועל בימי הביניים על ידי גורמים פרטיים לשם רווח. מכבי אש יכולים לפחות באופן תאורטי לסרב לכבות שרפה וחברות שמירה פרטיות ושכונות סגורות מראות שניתן לספק שירותי שיטור באופן פרטי וכי שירותי השיטור הניתנים על ידי המדינה מוגבלים ואינם מוצר שעלות ייצורו אינה תלויה במספר הנהנים ממנו.
משמעות.
מוצרים ציבוריים נחשבים כמפירים את התנאים הנדרשים לכלכלת שוק ועל כן מהווים דוגמה לכשל שוק, המצדיק מימון בידי המדינה. מוצר שקשה לחייב אנשים לשלם עבור הנאה ממנו, סובל מבעיית הטרמפיסט, הנהנה מהמוצר הציבורי המתקיים רק באמצעות תשלום של אחרים. מאמר של פול סמואלסון משנת 1954 מהווה את המאמר היסודי בתחום.
מוצר ציבורי נחשב לדומה למוצר בעל השפעה חיצונית.
נושאים משיקים.
מוצר בעל תכונות דומות למוצר ציבורי הוא מוצר משותף, שניתן לשימוש באופן חופשי על ידי כולם, אך בניגוד למוצר הציבורי הוא קיים בכל מקרה (כמו אוויר, חופי רחצה, פארקים, אוקיינוסים) וכמות אנשים רבה יותר עלולה לפגוע בו.
מוצר ציבורי מסוג מתנדב - הזעקת אמבולנס במקרה של תאונת דרכים, אדם משלם שיחת טלפון לטובת הציבור.
מוצר ציבורי מסוג דילמת האסיר - העברת כוס טיפים בין שולחן סועדים בשיווי משקל ללא ידיעה כמה נתרם הכוס תחזור ריקה.
מוצר ציבורי מסוג החוליה החלשה - שכונה שסובלת מהצפות, כל אחד יבנה חומה ליד ביתו שתחסום את ההצפה, כל אחד ישווה את החומה לזאת של שכניו מכיוון שלא רוצה שההצפה תחדור לבית שלו.
ארבעה שנכנסו לפרדס
פו שי
פֿוּ שִׂי (סינית: 伏羲, פיניין: fúxī, ידוע גם בשמות פָּאו שִׂי 庖犧, מִי שִׂי 宓羲, בָּאו שִׂי 包牺, שליט הזבח 牺皇, שִׂי השליט 皇羲, טָאיהָאו 太昊 ועוד. ) הוא אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים. פֿוּ שִׂי הוא השם שמשמש ברשומות ההיסטוריון. הוא לרוב נחשב הראשון מבין שלושת המלכים ומתוארך לסביבות המאה ה-29 לפנה"ס. הוא נחשב גיבור תרבות בסין, ומייחסים לו את המצאת הטאי צ'י, הדיג, והכנת המלכודות.
מוצאו.
פֿוּ שִׂי נולד באזור אמצע שפך הנהר הצהוב, במקום שנקרא צֶ'נְגְגִ'י (ייתכן שמדובר באזור לָאנְטְייֵן (藍田) שבמחוז שאאנשי, או בעיר טְייֵנְשְׁווֵי (天水) שבמחוז גאנסו).
בפולקלור.
פֿוּ שִׂי נחשב לאבי האנושות ביחד עם נוּ'וָה, אשר מסורות שונות רואות בה את אשתו, אחותו, השליטה שקדמה לו או השליטה שהגיעה אחריו. באגדות הסיניות לשניהם יש גוף דרקון וראש אדם או גוף נחש וראש אדם.
אגדת המבול.
על פי האגדה, מבול חזק שטף את הארץ והיחידים ששרדו היו פֿוּ שִׂי ואחותו נוּ'וָה. הם התבודדו בהרי קונלון שם התפללו לאות מקיסר השמיים. האל אישר את האיחוד ביניהם, והם החלו ביצירת המין האנושי. מסופר שעל מנת לזרז את יצירת בני האדם, מצאו פֿוּ שִׂי ונוּ'וָה דרך יצירה נוספת העושה שימוש בחימר ליצירת בני אדם, ובאמצעות הכוח שהאל נתן להם, הם הפיחו חיים בפסלוני החימר. פֿוּ שִׂי נעשה לשליט צאצאיו, והדיווחים על תקופת שלטונו נעים בין 115 שנים (2852-2737 לפנה"ס) ל-116 שנים (2952-2836 לפנה"ס).
האגדות על יצירת הטריגרמות.
על פי האגדה ישב פֿוּ שִׂי על מזבח מרובע, הקשיב לנשיפת שמונה הרוחות, ועל בסיסן יצר את שמונה הטריגרמות. מהן נוצר בתקופת שושלת ג'ואו האי צ'ינג (הקרוי גם "הקלאסיקה של התמורות", "ספר התמורות", יִי גִ'ינְג, או "השינויים של ג'ואו") שנחשב ספר מרכזי בתרבות הסינית. מנהגים מודרניים בסין של קריאת גורלות או זריקת קובייה מכוס הן למעשה גרסה מפושטת של הדברים שנידונים באי צ'ינג. מאחר שיצר את הטריגרמות אנשים סגדו לו כמו לאל, וכיבדו אותו בתואר "המורה המייסד של שמונה הטריגרמות".
על פי מסורת אחרת, פֿוּ שִׂי ביסס את יצירת הטריגרמות על מה שקרא במפת חֶה (או "מפת הנהר הצהוב"). על פי אותה מסורת, סידור הטריגרמות (八卦 bāgùa) של האי צ'ינג התגלה לו בדרך פלאית. על פי המסופר הוא גילה את הסידור בסימנים על גבו של סוס-דרקון מיתולוגי (או צב, לפי מסורות אחרות) אשר יצא מהנהר. התגלית הזו נחשבת למקור הקליגרפיה הסינית.
פֿוּ שִׂי ופָּאנְגוּ.
ישנן טענות כי פֿוּ שִׂי ופָּאנְגוּ (盘古) הם אותה דמות. שמו של פָּאנְגוּ הוא שילוב המלים "פָּאן" שמשמעותה העתיקה "התחלה", ו"גוּ" שמשמעותה דלעת, ומשמעותו קשורה לריבוי והתרבות.
על פי תאוריה זו, לאחר ששבטים כגון שבטי קיסר הלהט וצְ'ה יוּאוּ(蚩尤) נדדו מאגן הנהר הצהוב דרומה, הפך פֿוּ שִׂי שנתפס כאב הקדמון לפָּאנְגוּ בסיפורים העממיים, וכך הופץ בקרב המיעוטים בדרום, והביא ליצירת המיתוס על בריאת השמיים והארץ על ידי פָּאנְגוּ. ניתן לראות שתאוריה זו רואה בפֿוּ שִׂי אב קדמון של מספר שבטים, ולא אחד מראשי השבטים שחיו במקביל זה לזה.
מותו.
פֿוּ שִׂי חי 197 שנים, או על פי גרסאות אחרות 114 שנים, ונפטר במקום שנקרא צֶ'ן (陳, בחְווָאיְיָאנְג (淮阳), מחוז חנאן של היום), שם נמצא עד היום המאוזוליאום שלו, המשמש מוקד תיירות.
חשיבות חברתית.
על אחד מהעמודים של מקדש פֿוּ שִׂי במחוז חנאן, ישנו טקסט המתאר את חשיבותו: "מבין שלושת האבות של תרבות חְווָה-שְׂיָה, פֿוּ שִׂי בארץ חְווָאיְיָאנְג הוא הראשון". על פי המסורת שרואה בנוּ'וָה מי שקדמה לו בתפקיד, החברה בתקופתה הייתה מטריארכלית ופרמיטיבית. ילודה נראתה כנס אשר אינו דורש השתתפות של זכר, וילדים הכירו רק את אמותיהם. כאשר הבינו טוב יותר את תהליך הרבייה, עברה החברה הסינית העתיקה למבנה פטריארכלי ופֿוּ שִׂי קיבל מעמד עליון.
פֿוּ שִׂי לימד את נתיניו לבשל את מזונם, לדוג עם רשתות, לצוד עם כלי נשק עשויים ברזל ולגדל עדרים. הוא ייסד את הנישואין והעלה את הקורבן הציבורי הראשון לשמיים.
לפֿוּ שִׂי מיוחסת גם המצאת הגוּצִ'ין (古琴) - כלי מיתר קדום, ביחד עם שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב.
יוסף בא גד
שייקספיר מאוהב
שייקספיר מאוהב (באנגלית Shakespeare In Love) הוא סרט קולנוע משנת 1998. הסרט הוא קומדיה רומנטית המבוססת באופן חופשי על חייו של המחזאי ויליאם שייקספיר, האמור לכתוב מחזה, נתקל בקשיי כתיבה, קשיים כלכליים ובעיות ביחסיו עם נשים, הוא מתאהב בויולה דה-לספס ומקבל השראה לכתיבת מחזה חדש רומיאו ויוליה. את התסריט כתבו מרק נורמן וטום סטופארד, וביים ג'ון מאדן. הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשבעה פרסים כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט הוא בדיוני ברובו, אך מופיעות בו מלבד שייקספיר דמויות היסטוריות נוספות כמו המלכה אליזבת והמחזאים כריסטופר מרלו וג'ון ובסטר. משפטים הנאמרים מפי דמויות בסרט לקוחים מתוך מחזותיו של שייקספיר, ומתעורר הרושם שהוא הושפע מאירועים בחייו בכתיבת המחזות. סצינות מ"רומיאו ויוליה" מוצגות על הבמה בחזרות שעורכים השחקנים, וגם מתקיימים בחיי הדמויות בסרט. סצנת המרפסת שרומיאו ויוליה מתוודים בו על אהבתם מתרחשת בביתה של ויולה בינה לבין שייקספיר. החזרות על קרב החרבות בין בית קפולט ובית מונטגיו מתפתח לקרב בין שתי להקות התיאטרון המתחרות זו בזו. כמו ויולה דה-לספס בסרט גם גיבורת המחזה הלילה השנים עשר, הנקראת אף היא ויולה, מתחפשת לבחור על מנת להיות קרובה אל אהוב לבה.
תקציר העלילה.
הסרט מתרחש בלונדון בסוף המאה ה-16. ויליאם שייקספיר עורך מבחן במה לשחקנים עבור מחזה חדש שהוא כותב, הקומדיה "רומיאו ואתל בת הפירט". הוא מגלה שחקן צעיר ומוכשר בשם תומאס קנט, אשר במהרה בורח מהמקום. שייקספיר רודף אחריו ומגלה בבית שאליו נכנס תומאס קנט את ויולה דה לספס, בת אצילים עשירה ויפהפייה, ומתאהב בה במבט ראשון. לשייקספיר מחסום כתיבה, ועדיין לא התחיל לכתוב את המחזה שהבטיח לבעל התיאטרון, כעת הוא מקבל השראה מאהבתו לויולה וכותב את "רומיאו ויוליה". שייקספיר מגלה שתומס קנט וויולה הם אותו אדם, ושאביה הבטיח את ידה ללורד וסקס באישורה של המלכה אליזבת. בני הזוג ממשיכים לנהל בחשאי את הרומן ביניהם, והיא ממשיכה לשחק בתיאטרון ומסתכנת בעבירה על החוק שאוסר על נשים להופיע על הבמה.