בשנת 2000 עזב פרידמן את התוכנית על מנת להקדיש את זמנו לפרויקט היפ הופ משלו, בויאקה, יחד עם נמרוד רשף וקוטג'. ביקורת נשמעה על התוכנית אשר קידמה בגלוי את בויאקה למרות עזיבתו של פרידמן. זמן קצר לאחר מכן, הפרויקט נחל כישלון ופרידמן חזר לתוכנית, אך ב-2004 עזב אותה שוב על מנת לעבוד על אלבום הסולו שלו, "כולם יודעים את התשובות". את מקומו תפס הקומיקאי וחבר להקת פאנקנשטיין לשעבר, גורי אלפי. ב-2007 בעקבות מעברו של לירון תאני למנהל התוכניות של רדיו תל אביב עזב תאני את גלגלצ וב-20 בספטמבר 2007 שודרה התוכנית האחרונה, שנמשכה 4 שעות ובה התארחו אמנים רבים שהתארחו בה בעבר.
מערכת דו-מפלגתית
מערכת דו-מפלגתית היא מערכת פוליטית שבה שתי מפלגות ראשיות, אשר זוכות באופן קבוע ברובם המוחלט של המושבים בפרלמנט לאחר בחירות (בשיטה בה מורכבת הרשות המחוקקת משני בתי נבחרים, מתייחסים לעיתים רק לבית התחתון כדי להגדיר מערכת דו-מפלגתית, כמו במקרה של בית הנבחרים הבריטי).
אם כך, אין לפרש את המושג "מערכת דו-מפלגתית" כמתייחס בהכרח לפרלמנט המורכב משתי מפלגות, אלא כמתייחס לפרלמנט המורכב משתי מפלגות גדולות מאוד, שבדרך כלל אחת מהן מהווה רוב בפרלמנט, ועוד אי אלו מפלגות קטנות מאוד ואפילו נציגים בודדים, שהשפעתם הפוליטית בפרלמנט נמוכה.
צורות משטר נוספות הן משטר רב-מפלגתי בו מוקדי הכוח מחולקים בין יותר משתי מפלגות מרכזיות, ומשטר חד-מפלגתי בו השלטון נתון בידי מפלגה אחת בלבד, בין כמפלגה יחידה, ובין כמפלגה דומיננטית המקבצת סביבה מספר מפלגות לווין.
מדינות בהם קיימת מערכת דו-מפלגתית הן: ארצות הברית, בריטניה, הודו, מלטה ומספר מדינות בדרום אמריקה.
הגדרות ותפקידים פוליטיים.
במערכת דו-מפלגתית, נחשבת המפלגה שזכתה לרוב בפרלמנט כ"מפלגת הרוב", מנהיגהּ הוא "מנהיג הרוב" ו"מצליפהּ" (האחראי על המשמעת הסיעתית) הוא "מצליף הרוב". כנגדה, נחשבת המפלגה הראשית השנייה כ"מפלגת המיעוט", מנהיגהּ הוא "מנהיג המיעוט" ומצליפהּ הוא "מצליף המיעוט".
בדמוקרטיה פרלמנטרית.
בדמוקרטיות פרלמנטריות, המתאפיינות בכך שהרשות המבצעת (הממשלה) צומחת מתוך הרשות המחוקקת (הפרלמנט), ובכך שראש הממשלה הוא כמעט תמיד ראש המפלגה הגדולה ביותר, מתקבל בדרך כלל המצב הבא:
מפלגת הרוב:
מפלגת המיעוט:
בדמוקרטיה נשיאותית.
בדמוקרטיות נשיאותיות, המתאפיינות בכך שבהן ראש הרשות המבצעת - הנשיא, נבחר על ידי העם באופן נפרד, ובכך שהרשות המבצעת ממונה על ידו, מתקבל המצב הבא:
הבדל נוסף הוא האפשרות של "בית מחוקקים לעומתי", שבו מפלגת הרוב השולטת בפרלמנט (לרבות יו"ר הפרלמנט, מנהיג הרוב וראשי הוועדות) אינה המפלגה אליה משתייך הנשיא (שהיא מפלגת המיעוט), ואז עשויות הרשות המבצעת והרשות המחוקקת לבלום זו את פעולתה של זו (ארצות הברית לדוגמה).
יוצאות דופן בהיבט זה הן דמוקרטיות בעלות משטר משולב, שבהן הנשיא אמנם נבחר בנפרד, אך בוחר את חברי הממשלה מתוך הפרלמנט (כמו בצרפת).
יציבות שלטונית ומאפיינים רעיוניים.
קיומן של 2 מפלגות שלטון במדינה, שכל אחת מהן בתורה עשויה להוות רוב בבית הנבחרים, מסייע מאוד ליציבותה של המערכת הפוליטית, שכן בניגוד למערכות פוליטיות רב-מפלגתיות, אין צורך ביצירת קואליציה לשם השגת רוב של בית המחוקקים לתמיכה בממשלה.
לכן, ממשלות קואליציוניות הן תופעה נדירה במערכות פוליטיות דו-מפלגתיות, אף כי כל מפלגה עשויה להוות כעין "קואליציה פנימית", שחבריה הרבים מחזיקים במגוון רחב של דעות ומטרות, ואפילו כאלה שאינן תואמות זו את זו.
בדרך כלל, שתי המפלגות הגדולות מזוהות כמפלגות ימין ושמאל מתונות.
סיבות היווצרות אפשריות.
הסיבה העיקרית להיווצרות מערכת דו-מפלגתית היא צירוף של שיטת בחירות ומאפייני אוכלוסייה:
מצד אחד, שימוש בשיטת בחירות אזורית-רובנית, שהיא הנהוגה במרבית הדמוקרטיות, יניב בדרך כלל בין 2 ל-4 מפלגות: בשיטה זו, הבוחרים באזור בחירה מסוים יכולים לשלוח נציג אחד בלבד לפרלמנט, וכדי שמועמד מסוים יבחר, עליו לזכות במספר הקולות הגדול ביותר.
במצב זה, ריבוי מועמדים יוביל לפיצול ההצבעה, ועלול לאפשר למועמד לא רצוי לזכות בבחירות. בתהליך מתמשך של ניסוי וטעיה בכל אזור בחירה, יתקבלו בקרב הבוחרים דפוסים של הצבעה טקטית ל"מועמדי פשרה" מטעם אחת המפלגות הגדולות, והימנעות מהצעת מועמדים נוספים או הצבעה עבורם.
בדרך זו משמרות המפלגות הגדולות את כוחן, ומצד שני - ציבור בוחריהן מקבל נציג, שלמרות היותו "נציג פשרה", זוכה להשפעה גדולה בפרלמנט מכיוון שהוא פועל בחסות מפלגה גדולה ובעזרת יתר נבחריה.
מצד שני, האוכלוסייה עשויה להתאפיין באחידות מחשבתית רבה: כאשר אופי המחלוקות אינו כה חריף ובלתי ניתן ליישוב או לפשרות, וישנה נטייה להימנע מקיצוניות לכיוון זה או אחר, ובנוסף קיימים ערכים ודעות המשותפים לרובה הגדול של האוכלוסייה - הרי שישנו סיכוי טוב לכך שהאוכלוסייה, רובה ככולה, תצליח להתלכד סביב לא יותר מאשר שתי מפלגות ראשיות.
דון ג'חנון
אטיקט
Hwzone
ננס אדום (טלוויזיה)
מה יגידו השכנים?
מה יגידו השכנים? (באנגלית: Keeping Up Appearances) הייתה קומדיית מצבים (סיטקום) בריטית בכיכובה של פטרישה ראוטלדג' כהייסינת' באקט. התוכנית שודרה בערוץ הראשון של ה-BBC בין השנים 1990 ל-1995. בישראל שודרה התוכנית בערוץ BBC Prime. את התסריט ל"מה יגידו השכנים?" כתב רוי קלארק. בשנת 2004 הגיעה למקום ה-12 ברשימת הסיטקומים הטובים ביותר של בריטניה.
עלילה.
התוכנית סובבת סביב מאבקיה הבלתי-פוסקים של הדמות הראשית, הייסינת' באקט (Bucket). אף על פי שבעלה, ריצ'רד, ביטא את שם משפחתו "באקט" לפני נישואיהם, הייסינת' מתעקשת לבטא אותו "בוקה" (Bouquet בצרפתית - זר פרחים או ניחוח יין), כדי להקנות לו צליל אריסטוקרטי יותר. הייסינת' היא אשת פרוורים בריטית מהמעמד הבינוני, המבלה את מרבית זמנה בהעמדת פנים שהיא ממעמד גבוה, "אריסטוקרטי" יותר. פרקי התוכנית מציגים בדרך-כלל מזימה כלשהי של הייסינת' לעלות דרגה בסולם המעמדות, אם בניסיונות התערות עם אצילים ואחרים שהיא רואה כטובים ממנה (כדוגמת הסעת מקומיים מבוגרים ואריסטוקרטיים יותר), אם בשירותי קהילה מפורסמים היטב (כדוגמת נטילת הפיקוד על ארוחות הנשים) ואם בשינוי חייה בצורה שנראית לה הולמת למעמד גבוה יותר (כדוגמת רכישת בית בכפר). לעיתים קרובות היא מנסה להיות טובה יותר משכנותיה, במיוחד מגברת ברקר-פינץ'.
בעלה ריצ'רד עומד בסבלנות בפני מאמציה של אשתו להציג את עצמה ואותו כשייכים לחברה הגבוהה. כשהוא מנסה להעלות נושא כלשהו, היא בדרך-כלל מתעלמת ממנו. ריצ'רד, עובד עירייה שעל פי העלילה הוכרח לצאת לפנסיה מוקדמת באמצע הסדרה, מנסה תמיד לחלוק את דאגותיו וצרותיו עם הייסינת'. לדוגמה, כשריצ'רד שואל מדוע בנם, שרידן, המוזכר בסדרה לעיתים קרובות אך אינו מופיע בה לעולם, אינו מתעניין בבחורות, הייסינת' מתעלמת ממנו לחלוטין. בדיחה חוזרת בתוכנית כוללת שיחת טלפון משרידן, שמבקש מהייסינת' כסף ושולח רמזים ברורים שהוא הומו, אך הייסינת' אינה מעלה על דעתה אפשרות זו.
שאר המשתתפים בסדרה הם השכנים ובני משפחתה של הייסינת'. אחותה ממעמד הפועלים, דייזי, ובעלה ה"עצל-עצמות, המובטל והמקולקל" (כהגדרתו), אונסלו. השניים חיים ביחד עם רוז, אחותן המופקרת של הייסינת' ודייזי, ועם אביהם הסנילי. האב סובל מהזיות תכופות הקשורות לשירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה והתנהגותו גורמת לבעיות קומיות, מה שאינו מונע מהייסינת' להעריץ אותו. כשהוא מביך אותה היא מציינת שזה ככל הנראה בשל מעשי הגבורה כביכול אותם ביצע במהלך המלחמה. הייסינת' נבוכה ונבושה מאחיותיה ומסגנון חייהן, ובדרך-כלל מנסה לקשר עצמה רק עם ויולט, אחות נוספת, בעלת ממון שנישואיה כושלים. בעלה, ברוס, הוא סוכן הימורים לא יציב, שאוהב ללבוש בגדי נשים. כדי להציג אותו כבעל מקצוע מכובד, הייסינת' מכנה אותו בפני אחרים "רואה חשבון". כשהייסינת' מזכירה את ויולט, היא מקפידה לציין שהיא "זו עם בריכת השחייה, מרצדס ומקום לפוני". כל ארבע האחיות קרויות על שמות פרחים. את אחיותיה האחרות היא משתדלת שלא להזכיר. בכל פעם בה אנשים מהמעמד החברתי אליו מנסה הייסינת' לשדרג את עצמה נתקלים ברוז דייזי או אונסלו הדבר גורם לה מבוכה רבה.
דייזי ואונסלו מוצגים כמובטלים - הם נראים תכופות ישנים עד שעות אחר-הצהריים - ולא ברור כיצד הם מתכלכלים. אונסלו מציין פעם את דאגתו ממשך הזמן שבו תוכל המדינה להמשיך לתמוך בו, רמז לכך שהשניים מקבלים קצבת סעד.
לדייזי ואונסלו בת היפית, סטפני, ונכדה, קיילי, ששמה אינו אהוב על הייסינת', כי הוא מזכיר לה ירק זר. לסטפני יש שני חברים, היא אינה יודעת מי מהם הוא אבי בתה, והיא נוסעת במכונית מסוג פורד טרנזיט, שבדומה למכוניתו של אביה, אונסלו, מציתה אש בפתאומיות מן המפלט כשהרכב עוצר.
בין הדמויות האחרות בסדרה שכנתה של הייסינת', אליזבת' וורדן, והחל מתחילת העונה השנייה, אמט הוקסוורת', אחיה של אליזבת. אמט הוא מוזיקאי גרוש שעבר לגור עם אליזבת' לאחר גירושיו. הייסינת', המאמינה שהיא זמרת גדולה, פורצת בשירה (אך מזייפת להפליא) בכל פעם שאמט בקרבתה, בתקווה שהוא יגייס את שירותיה לאופרת החובבים שלו. התנהגות זו גורמת לאמט לפחד ממנה, והוא מנסה להתחמק ממנה. הייסינת' מזהה את נסיונותיו אך מפרשת אותם כמשיכה של אמט אליה, שהוא אינו מצליח לבטא עקב ביישנות ואי-נוחות. הייסינת' מזמינה את אליזבת' מדי יום לכוס קפה, ביקור שבדרך-כלל מסתיים בשבירת הספל או בשפיכתו, עקב עצבנותה של אליזבת' בכל פעם שהיא ליד הייסינת'.