עם עלייתו של הקיסר וו מהאן לשלטון הוא הבין כי המדיניות ההגנתית של קודמיו לא תשפר את המצב ולא תביא להתקדמות ביחסי החוץ של סין.
משנת 133 לפנה"ס החלו פשיטות חוזרות ונשנות של הצבא הסיני על החזית המערבית של השיונגנו, האחרונים הרבו להתמקד בפשיטות מדרום ממלכתם ועל כן הפלישה הסינית המערבית תפסה אותם ללא כל מוכנות. הקיסר וו מהאן פעל ביד ברזל על צבאו עד אשר כבש את אגן טארים ובכך שליש מתוך כלל ממלכת השיונגנו סופחה לתוככי סין.
עד שנת 101 לפנה"ס כבש צבא סין את השטחים הנרחבים מידי השיונגנו והתקדם עד אל עמק הפרגנה (באוזבקיסטן של היום), כמו כן איחד את דרום סין מידי ממלכת נאן-יואה (גֶ'גְ'יאנְג, פֿוּגְ׳יֵין, גְ'יָאנְגְשִׂי, חוּנָאן, גְוָאנְגְדונג וגְוַאנְגשִׂי של היום) ולאחר מכן, היה וו הקיסר הראשון אי פעם לפלוש ולכבוש את וייטנאם ואת כלל החוף האסייתי אל ים סין הדרומי.
מנקודה זאת ולמשך 2,000 השנים הבאות וייטנאם תכבש ותמרוד בכיבוש הסיני פעם אחר פעם.
כלכלה.
עקב כלל המערכות הצבאיות, הכלכלה הסינית הייתה במצב רעוע מה שהביא את הממשלה להעלות מיסים ולייצב מונופול על מלח, ברזל ויין.
שלטונו של הקיסר וו מהאן התאפיין באי-שקט אזרחי וכלכלה מעורערת. על כן הקיסר יצר מערכת ביקור שפעלה על הבירוקרטיה המדינית והעלה לדרגים שם אנשים שדמו לו באופי נוקשה, סמכותני וחסר רחמים.
מעבר לפעולות הפנימיות מבחינה כלכלית, הקיסר וו מהאן כאמור הקים את מעבר הסחר הבינלאומי בדרך המשי. דרך המשי נעה ממערב סין בעמק הפרגנה; מצפון להינדו-כוש בטרנסאוקסאניה ומשם דרומה אל ח'וראסאן שם נפתחה הדרך אל האימפריה הפרתית ממערב (אשר ממנה עבר הסחר אל תוך המזרח התיכון והים התיכון), כמו גם נהר האינדוס ותת-היבשת ההודית ממזרח.
הדת במדינה.
על אף שלטונו הנוקשה, הקיסר וו מהאן נודע בקידום הקונפוציאניזם להיות לדת השמרנית של המדינה. הוא לא ראה ערך ברעיון הדתי שמנהיג צריך להיות דמות אב חמה לעמו, אך כן ראה ערך רב בכתביו של קונפוציוס אשר התאימו לאמונותיו הדתיות.
כמו שהיה עם הקיסר הסיני הראשון, צ'ין שה-חואנג, הקיסר וו מהאן חיפש ללא הפסק את הדרך לחיי הנצח. מירב הטקסים הדתיים אותם הורה לתפעל היו בדרך מסוימת קשורים לחיפושו אחר חיי האלמוות, הוא בנה בניינים ומקדשים לשקם את רוחות המתים ושלח אנשיו לחפש אחר אי מיתולוגי בו חיים בני האלמוות. בראיית העולם הסיני של אותה העת, הקיסר וו מהאן כבש את רוב העולם ועל כן עשה כל שביכולתו לא לעזוב את אותו העולם.
שנים אחרונות.
ארבעת השנים האחרונות לחייו של הקיסר וו מהאן היו שנים של חרטה ונסיגה מדעותיו הקודמות. ממלכתו לא יכלה הייתה לשאת מדיניות אגרסיבית ונוקשה כקודם לכן והקיסר הוכרח להתחיל בתקופה של מדיניות סטטית.
בשנת 91 לפנה"ס סבל הקיסר וו מהאן אסון אישי כאשר בנו ויורשו הואשם בשגגה כי ביצע כישוף נגד אביו הקיסר. מחשש כי יוצא להורג, יורש העצר החל מרד שבסופו עשרות אלפים מתו והוא עצמו נמצא בחרבו. זמן קצר לפני מותו הקיסר מינה את אחד מילדיו בן השמונה לרשת אותו, בעת האחרון נפטר מתסבוכת רפואית, הקיסר האשים את אימו של הילד במותו וכלא אותה, לאחר מכן מתה האם מצער.
הקיסר הקיסר וו מהאן נפטר לבסוף בשנת 87 לפנה"ס.
מורשת.
הקיסר וו מהאן זכור בעיקר בזכות כיבושיו הצבאיים; מכאן, התואר שניתן לו לאחר מותו, וו די, שפירושו "הקיסר הלוחם". הרפורמות המנהליות שלו הותירו חותם מתמשך על המדינה הסינית, והכרתו הבלעדית בקונפוציאניזם השפיעה באופן קבוע על ההיסטוריה של מזרח אסיה שלאחר מכן.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2005
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2005 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות.
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ליליינטל נורמל-זגל-אפראט
ליליינטל נורמל-זגל-אפראט (בגרמנית: Lilienthal Normalsegelapparat) היה כלי טיס למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1893.
בין השנים 1896–1893 יוצרו 10 יחידות בקיסרות הגרמנית
ליליינטל היה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשן אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר.
אריקה מואן
אריקה מואן (באנגלית: Erika Moen; נולדה ב־1983) היא קומיקסאית אמריקאית הידועה בעיקר בשל הרומן הגרפי האוטוביוגרפי שלה, "!DAR", ובקומיקס החינוכי-מיני שלה, "Oh Joy, Sex Toy".
ביוגרפיה.
מואן נולדה בשנת 1983 בפורטלנד, אורגון. היא סיימה את לימודיה במכללת פיצר עם תואר ראשון בסיפורת מאויירת בשנת 2006. מאז שנות העשרים לחייה מזדהה מואן כג'נדרקוויר. היא ובעלה, האמן מתיו נולאן, נשואים מאז אוקטובר 2008. מואן היא היוצרת של הקומיקס האוטוביוגרפי "!DAR" שפורסם תחילה בחלקים ברשת, ומאוחר יותר פורסם תחת כריכה קשה.
היא יצרה מספר ספרי קומיקס אירוטים העוסקים ביחסים מיניים בקרב חבי הקהילה הלהט"בית, בהם "הספר האירוטי הטוב ביותר" (Last Gasp) ו"פורנו אמיתי כרך 2" (Alternative Comics). היא תרמה סיפור קומיקס לכרך הראשון של Flight בעריכת קאזו קיבואישי בשנת 2004.
בשנת 2005 אספה וערכה את אוסף הסיפורים הגרפיים "Unsafe for All Ages", שמלקט סיפורי קומיקס אירוטים מאת אמני הומוסקסואלים. בשנת 2004 הוגדרה מואן ככישרון חדש ומבטיח "שהשתלט על עולם הקומיקס עם סיפוריה על תרבות הקוויר, המין, ההומור והנערות החמודות" על ידי מגזין Sequential Tart.
בשנת 2011, שיתפה פעולה עם סופר הקומיקס ג'ף פארקר (שמזוהה בעיקר בזכות עבודתו עם מארוול קומיקס) ויחד השניים יצרו את הובקומיקס Bucko . הסיפור פורסם בהמשכים והסתיים ב־2012, ומאוחר יותר התפרסם בצורה מודפסת על ידי הוצאת Dark Horse Comics. מאז 2012 מואן היא חברה בסטודיו פריסקופ שבפורטלנד.
בשנת 2010 הציגה מואן את עבודותיה כחלק משורה של אמני קומיקס בכנס "Stumptown Comics" שנערך באפריל ובמאי אותה שנה במרכז פורטלנד לאמנויות הבמה. מאז אפריל 2013, מואן עובדת במשרה מלאה על פרויקט הקומיקס שלה "Oh Joy, Sex Toy", שמטרתו להביא ביקורת "על כל מה שקשור למין, מיניות ותעשיית המין".
איימי קוני בארט
איימי קוני בארט (באנגלית: Amy Coney Barrett; נולדה ב-28 בינואר 1972) היא משפטנית אמריקאית, המכהנת כשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לפני מינויה לשיפוט הייתה בארט פרופסור למשפטים באוניברסיטת נוטרדאם. היא מצדדת באוריגינליזם , ומזוהה כשופטת שמרנית.
קורות חיים.
היא נולדה בשם איימי ויויאן קוני ב-28 בינואר 1972 בניו אורלינס, לואיזיאנה, הבכורה מבין שבעה ילדים במשפחה קתולית. אביה היה עורך דין בחברת הנפט רויאל דאטש של, ואמהּ הייתה מורה לצרפתית.
סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית במכללת קולג' רודס בממפיס, טנסי, ותואר שני במשפטים באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה.
משנת 1997 עד 1998 הייתה עוזרת משפטית של לורנס סילברמן בבית המשפט לערעורים בוושינגטון, ומשנת 1998 עד 1999 הייתה עוזרת משפטית של אנטונין סקאליה בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לאחר מכן עבדה במשרד עורכי דין פרטי.
במקביל לעבודתה לימדה משפטים בשנת 2001 במכללה למשפטים בוושינגטון, ומשנת 2002 באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה.
בארט פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים בתחום המשפט החוקתי, אוריגינליזם, פרשנות סטטוטורית והיחס לתקדימים משפטיים.
בארט מונתה על ידי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לשופטת בבית המשפט השביעי לערעורים בשנת 2017. בסוף השימוע בסנאט אושר מינויה ברוב של 55 מול 43. בארט היא האישה הראשונה והיחידה שייצגה עד אז את מדינת אינדיאנה בבית המשפט השביעי לערעורים.
ב-26 בספטמבר 2020 הציע הנשיא טראמפ את מועמדותה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, לאחר מותה של השופטת רות ביידר גינסבורג. זו הפעם הראשונה והיחידה בהיסטוריה שמועמדות לבית המשפט העליון הוצגה בעת שההצבעה בבחירות לנשיאות ארצות הברית הייתה כבר בעיצומה. השימוע על מינויה בסנאט החל ב-12 באוקטובר 2020. ב-26 באוקטובר אושר המינוי סופית בהצבעה במליאת הסנאט ברוב של 52 מול 48, ובאותו יום הושבעה בארט בבית הלבן לשופטת בבית המשפט העליון. זהו המינוי לבית המשפט העליון הסמוך ביותר לבחירות לנשיאות בתולדות ארצות הברית.
פילוסופיה שיפוטית והשקפות פוליטיות.
בארט העידה על עצמה כתומכת באוריגינליזם, ומזוהה כשופטת שמרנית. היא ציינה את השופט אנטונין סקאליה כמקור השראה.
בשנת 2013 פרסמה מאמר על תקדימים משפטיים בו מנתה שבע הכרעות של בית המשפט העליון שצריכות להיחשב 'תקדימי-על', שהאפשרות לבטל אותם אינה צריכה להישקל שוב בבית המשפט העליון. בין התקדימים שנמנו במאמר היה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך ומנגד הוחרג ממנו במפורש פסק דין רו נגד וייד, המקנה את הזכות להפלה מלאכותית. לפי בארט, כיוון שפסק הדין בעניין ההפלות איננו מקובל על חלקים רחבים בציבור האמריקאי, הוא איננו עומד ברף שהציבה להגדרת 'תקדימי-על', שכולל הסכמה ציבורית ופוליטית רחבה, והוא גם מאותגר משפטית, כמו בפסק הדין 'הורות מתוכננת נגד קייסי'.
בארט מתחה ביקורת על כך שבית המשפט אישר את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שיזם ברק אובמה, ועל כך שהחוק מאפשר לעובדים במוסדות דת לרכוש אמצעי מניעה גם כאשר קיימת התנגדות לכך מטעם המעסיק.
פסיקות בולטות.
הטרדה מינית.