במהלך המאה ה-20 נצפו על ההר אורות רפאים מסתוריים (המכונים אורות הר בראון) - אין להופעת האורות הסבר מדעי.
ח.מר תעשיות
ח.מר תעשיות בע"מ היא חברה ישראלית, העוסקת בביצוע פרויקטים ואספקת שירותים בתחומי התקשורת, האבטחה והביטחון. ח.מר תעשיות היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה.
ח. מר תעשיות התאגדה בנובמבר 1987 כחברה פרטית והחלה את פעילותה העסקית בשנת 1988. החברה הוקמה על ידי חיים מר (שמה היא ראשי תיבות של שמו). מר היה עתודאי, למד מתמטיקה בטכניון, שירת ביחידה 8200 של חיל המודיעין והשתחרר בגיל 27. החברה הוקמה על בסיס מסגריה שייצרה עמודים לאנטנות, שהייתה בבעלות אביו. חברו ליחידה, איציק בן-בסט הצטרף כשותף. החברה החלה את פעילותה בתחום תשתיות תקשורת, בשנים הראשונות עסקה בהקמת תשתיות לחברות הטלוויזיה בכבלים שהחלו לפעול באותה עת בישראל. אחר כך, עם הגידול המהיר בשוק תקשורת סלולרית בישראל החלה לספק שירותי הקמה לתחנות בסיס.
בשנת 1992 הנפיקה החברה את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 45 מיליון דולר וגייסה 8 מיליון דולר. באותה שנה החברה החלה לפעול מחוץ לישראל והקימה חברות בת באירופה, ברזיל, מקסיקו, ואפריקה.
בשנת 2001 רכשה מחברת ECI Telecom את חברת הבת TMCS, העוסקת בפיתוח ושיווק פתרונות מערכתיים ברשתות טלוויזיה בכבלים, תמורת 6.5 מיליון דולר.
בספטמבר 2013, מכר חיים מר את השליטה החברה לקרן פימי, שהשקיע 95 מיליון שקל תמורת 30% מהמניות. מר ממשיך להחזיק כ-28% מהמניות ומשמש כיושב ראש
פעילות.
רוב פעילות החברה מבוצעת כפרויקטים בשיטת Turnkey, בארבעה מגזרי פעילות עיקריים:
השקעות והחזקות.
במהלך השנים השקיע החברה במספר חברות הזנק ומיזמים שונים, בין השאר:
לגיון דוכס בראונשווייג
לגיון דוכס בראונשווייג (בגרמנית: Herzoglich Braunschweigisches Korps) הוא כוח צבאי מעורב שהוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1809 כתגובה למערכה של נפוליאון בונפרטה בגרמניה.
הלגיון מוכר במיוחד עבור לחימתו לצד כוחות הקואליציה במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הוא שירת ככוח צבאי התנדבותי של דוכסות בראונשווייג וגם תחת פיקוד הצבא הבריטי ובמחצית המאה ה-19 תחת פיקוד הצבא הפרוסי. לאורך כל ההיסטוריה של הלגיון, הוא היה מזוהה במיוחד עם צבע המדים השחור שאפיין את רוב חיילי הלגיון וסמל הגולגולת (טוטנקומף) שעיטר את כובעי השאקו שלהם. משום המדים השחורים, הלגיון זכה לכינוי שחורי בראונשווייג (Black Brunswickers) בעיקר על ידי הבריטים, ובפי הגרמנים כונה הכוח השחור (Schwarze Schar) או הלגיון השחור (Schwarze Legion).
היסטוריה.
לגיון בראונשווייג הוקם על ידי פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל מכספו האישי, כאשר תחילה הורכב מכ-2,300 מתנדבים ברובם תושבי הדוכסות. בשלוש השנים הראשונות לקיומו, לחם לחם לצד כוחות הקואליציה כנגד צבא נפוליאון עד ששטחי הדוכסות יחד עם שאר נסיכויות גרמניה נפלו לידי הרפובליקה הצרפתית.
הלגיון הצליח להימלט מגרמניה ב-1809 אל מול הכיבוש הצרפתי ופונה על ידי הצי המלכותי הבריטי לממלכה המאוחדת. הוא נכנס לשרת תחת הצבא הבריטי והדוכס קיבל דרגת לוטננט גנרל כמפקד הכוח שפוצל לשני רגימנטים; רגימנט היגרים בראונשווייג-אולז (רגלים קלים) ורגימנט ההוסרים בראונשווייג-אולז. כחלק מחיל המשלוח הבריטי לחמו הרגימנטים הבראונשייגים בחצי האי האיברי ובהמשך במערכת ווטרלו, שם בקרב קאטר ברה נהרג דוכס בראונשווייג עצמו כשהוא מוביל את חייליו בשדה הקרב. לאחר הניצחון בקרב ווטרלו וסיומן של המלחמות הנפוליאוניות המשיך הלגיון לשרת את דוכסות בראונשווייג החופשית.
בשנת 1866 הלגיון התמזג לשורות הצבא הפרוסי על שני הרגימנטים שלו בשם "רגימנט רגלים בראונשווייג מס' 92" ו-"רגימנט הוסרים בראונשווייג מס' 17". שני הרגימנטים המשיכו לשרת תחת הצבא הפרוסי ולאחר מכן תחת צבא האימפריה הגרמנית עד שפורקו סופית עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918. רגימנט ההוסרים בראונשווייג לצד רגימנט משמר ההוסרים הראשון והשני היו שלוש יחידות הפרשים היחידות במלחמת העולם הראשונה שעשו שימוש בסמל הטוטנקוף.
ג'וזפה מרקאלי
ג'וזפה מרקאלי (באיטלקית: Giuseppe Mercalli; 21 במאי 1850 – 19 במרץ 1914) היה וולקנולוג איטלקי ושימש גם ככומר קתולי. הוא ידוע בעיקר בזכות הסולם להערכת העוצמה הסייסמית ברעידת אדמה שפיתח וקרוי על שמו.
ביוגרפיה וקריירה דתית ומדעית.
כמוּרָה וווּלקנולוגיה.
מרקאלי נולד במילאנו, איטליה בשנת 1850. בצעירותו הוסמך לכמורה בכנסייה הקתולית. בשנת 1874 קיבל תואר במדעי הטבע ולאחר מכן מונה לפרופסור למדעי הטבע בסמינר מילאנו. הוא התמנה על ידי ממשלת איטליה לפרופסור באוניברסיטת דומוסולה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא התמנה להיות פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת קטניה – העתיקה ביותר בסיציליה וב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב. הוא הירבה בתצפיות על התפרצויות וולקניות גם במקומות אחרים באיטליה כמו של הסטרומבולי ובאיים האאוליים שמצפון לסיציליה, בים הטירני. תיאוריו את ההתפרצויות הללו, היוו בסיס ליצירת הסולם למדידת עוצמת 2 סוגים של התפרצות געשית: התפרצות סטרומבוליתית והתפרצות וולקנית. לתיאורי ההתפרצויות הגעשיות הספיק להוסיף צילום שצילם בעת התפרצות הווזוב, בשנת 1906.
חקר רעידות אדמה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, החלו להתפתח סולמות להערכת העוצמה הסייסמית של רעידת האדמה. מרקאלי פרסם באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 סולם בן 6 דרגות שלא זכה לפופולריות רבה. הסולם העיקרי שהיה בשימוש בעת ההיא היה סולם רוסי פורל בעל 10 הדרגות.
סולם זה שופר בשנת 1902 על ידי מרקאלי שהוסיף לכותרות של רוסי-פורל תיאורים מפורטים יותר של אפקטים סייסמיים.
בשנת 1904 הציע איטלקי אחר בשם אדולפו קָנכַּני סולם בן 12 דרגות, זאת מכיוון שהתברר, שכשמדובר ברעידות אדמה חזקות, 10 דרגות אינן מספיקות לתאר האפקטים החזקים ביותר ברזולוציה הנדרשת, והדבר תוקן על ידי הוספת 2 דרגות בקצה העליון של הסקאלה: דרגה 11 (XI) ודרגה 12 (XII). בסולם זה דרגה 1 (I) סימנה מצב שרעידת האדמה כלל לא הורגשה באתר הנתון, בעוד שדרגה XII סימנה מצב של הרס טוטלי בו. גם לסולם זה הייתה מגבלה גדולה, מכיוון שקנכני ויתר על תיאור מפורט בכל דרגה של עוצמה סייסמית, והסתפק רק בכותרות כמו: "הרס, "פחד" וכיוצא בזה, וכן הערכה של מידת תאוצת הקרקע שגרמה לאפקטים הללו.
רק בשנת 1912 התפרסם סולם בן 12, דרגות עם תיאורים מפורטים, על ידי הגאופיזיקאי הגרמני אוגוסט היינריך זיברג. סולם זה, היווה את הבסיס לכל סולמות הערכת העוצמה הסייסמית בעלי 12 הדרגות שנעשה בהם שימוש עד היום. סולם זה, בתיקונים קלים, נקרא אז סולם מרקאלי-קנקני-זיברג. בשנת 1931 הסולם הזה תורגם לאנגלית, על ידי הארי ווד ופרנק ניומן, ומסיבה בלתי ידועה הם קראו לו סולם מרקאלי המתוקן שזהו שמו עד היום. לא ידוע מדוע שמותיהם של זיברג וקנכני הודרו משם הסולם הזה.
אחריתו.
כאמור לעיל, ב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב. מותו היה אפוף מסתורין ובנסיבות חשודות. לכאורה, בליל 19 מרץ 1914 הוא הפיל בשוגג את מנורת הפרפין שלאורה עבד בחדרו עד שעה מאוחרת מאוד, וכך נגרמה שרפה עזה בביתו. גופתו החרוכה נמצאה ליד מיטתו. הרשויות קבעו שייתכן שנרצח וכספו נשדד, והדליקה בוצעה על ידי רוצחו כדי להעלים ראיות.
היי שקטה
היי שקטה הוא פזמון שכתבה רחל שפירא, הלחין יהודה פוליקר, וביצעה ריקי גל. השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע.
השיר נכלל באלבום "חפש בי" שאת רוב לחניו הלחין יהודה פוליקר.
לדברי ריקי גל: "הטקסט היה בערך אצל כל הזמרות בארץ ללא לחן. הלכתי איתו ליהודה, הוא הסתכל על המילים ואמר 'רגע אחד, כבר הלחנתי את השיר הזה, אבל ריטה לא אהבה את הלחן, וכבר עשיתי מהמנגינה משהו אחר בשביל עצמי'. יהודה ראה פה הזדמנות נהדרת והוציא מאחת המגירות שלו קלטת עם לחן אחר. באופן מופלא, גם המנגינה הזאת שלו התלבשה כמו כפפה על הטקסט. אמרתי לרחל שפירא שתודיע לכל הזמרות שהשיר תפוס".
במצעד בפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ד (1994) דורג השיר במקום ה-31.
במרץ 2018, לכבוד יום האישה, ביצעה עדן אלנה גרסת כיסוי לשיר בדואט עם עברי לידר.
שתיקתה של העיר הלבנה
שתיקתה של העיר הלבנה (בספרדית: El silencio de la ciudad blanca) הוא רומן ספרותי משטרתי ספרדי משנת 2016, שנכתב על ידי אווה גרסיה סאנץ דה אורטורי.סאנץ דה אורטורי עבדה כאופטומטריסטית עד שהחליטה להקדיש את עצמה לספרות. לכתיבת רומן זה היא נכנסה לאקדמיה למשטרה להתאקלם וללמוד הן על עבודת המשטרה והן על פסיכולוגיה פלילית.
עלילה.
הרומן מתרחש בוויטוריה, בשנת 2016. לפני 20 שנה פשעי פולחן טרגיים גרמו לבהלה בין העיר לפרובינציה עד להאשמת ארכאולוג מפורסם שנידון לכלא. אך כאשר הוא עומד להשתחרר, הפשעים מתחדשים באותו אופן פעולה: הקורבנות מוצגים במספרים אחדים עם פרחים המכונים אגוזקילוריות במקומות היסטוריים בעיר. לכל הקורבנות יש מכפיל גיל 5 ולהם שמות משפחה מורכבים. אונאי לופז דה איילה, מומחה צעיר לדיוקנים פליליים, מופקד על לכידת הרוצח בעודו מתמודד בפני טרגדיה אישית שהייתה לו בעבר
עיבוד קולנועי.
בשנת 2019 הרומן עובד לסרט "". הפצת הסרט על ידי נטפליקס החלה במרץ 2020. התפקיד הראשי בסרט שוחק על ידי בלן רואדה.
ריחא לאו מילתא