התוכנית הייתה תוכנית סאטירה לילית למבוגרים אשר שודרה בכל יום בחצות. התוכנית הייתה מבוססת על פורמט לייט נייט המקובל ברחבי העולם שבו המנחה מקריא מונולוג פתיחה בן מספר דקות בשידור חי ולאחר מכן משודרים מספר מערכונים מוקלטים. בהמשך התוכנית היו כמה פינות, העוסקות במגוון נושאים קומיים. באחת הפינות הופיע באופן קבוע הקומיקאי אורי גוטליב ובפינות אחרות הופיעו קומיקאים אחרים אשר גם כתבו את החומר בעצמם.
התוכנית בולטת בפרובוקציות הרבות שביצע המנחה ובהן התייחסות רבה לכיבוש, הטרדה מינית וגזענות.
פן מקורי של התוכנית הוא השתתפות הכותבים כשחקנים במערכונים וכן הזמנת אורח אמיתי לאולפן בכל תוכנית. בין הכותבים והמשתתפים בתוכנית נמנו: טל טירנגל, רות אלבז, ישי שלמון, אסף קפלנסקי, לאה לב, אורי גוטליב, גיה באר גורביץ', לירון וייסמן, עמית הרשקוביץ, גיא אדלר, ליאור אמסטרדמסקי, אמיר גליקמן, קארין כהן ועוד.
מיד עם עלייתה לאוויר קיבלה התוכנית ביקורות טובות מכתבי הטלוויזיה ותגובות זועמות מקהל הצופים.
ביולי 2016 החלו נגד התוכנית שני הליכי הפרה בהרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. פעם אחת בשל העלבה של ראש הממשלה בנימין נתניהו ופעם אחרת בשל העלבה של אחיו המנוח יונתן נתניהו. בשל כך התוכנית סיימה את העונה הראשונה בטרם הזמן המתוכנן וירדה מן המסך למשך ארבעה חודשים עד נובמבר 2016. אז עלתה עונה שנייה של התוכנית במתכונת של שידור דו שבועי בכל יום ראשון ורביעי בשעה 22:00 בערוץ 10 ובגרסה מעט מרוככת ופחות נשכנית, עד אשר ירדה סופית מן המסך בפברואר 2017, הפעם עקב רייטינג נמוך. את מונולוג הפתיחה של תוכנית הסיום ניצל אסף הראל על מנת להעביר ביקורת נוקבת על מדיניות ישראל ברצועת עזה, העונש שהוטל על אלאור אזריה ואת יחס ארגוני הימין לעמותות השמאל - מה שגרר תגובות זועמות בישראל ותגובות אוהדות ברחבי העולם.
לארי מולן ג'וניור
לורנס ג'וזף "לארי" מולן ג'וניור (נולד ב-31 באוקטובר 1961) הוא מוזיקאי ושחקן אירי, הידוע בעיקר בשל היותו המתופף של להקת הרוק האירית U2.
ביוגרפיה.
לורנס ג'וזף מולן ג'וניור נולד ב-31 באוקטובר 1961 בדבלין שבאירלנד, לאביו לורנס ג'וזף ולאמו מורין. אביו היה עובד ציבור ואמו הייתה עקרת בית. יש לו אחות גדולה בשם ססיליה והייתה לו אחות קטנה בשם מארי, אשר נפטרה ב-1973. בשנת 1976, נהרגה אמו בתאונת דרכים.
הוא למד בבית ספר למוזיקה בדבלין, שם החל לנגן בפסנתר בגיל 8, ובגיל 9 החל לנגן בתופים. לפני שהקים את להקת U2, מולן היה חבר זמן קצר בתזמורת מצעדים, דבר אשר תרם לסגנון הנגינה שלו המזכיר תיפוף צבאי. דוגמה לכך היא השיר Sunday Bloody Sunday. הוא חסך כסף ואביו עזר לו לקנות מערכת תופים.
קריירה מוזיקלית.
אביו של מולן הציע לו לפרסם בלוח המודעות של התיכון בו למד מודעה לגבי חיפוש מוזיקאים עבור להקה חדשה. U2 נוצרה ב-25 בספטמבר 1976 במטבח של מולן.
הלהקה, אשר כללה אז את מולן, בונו, דה אדג', דיק אוונס, אחיו של דה אדג', אדם קלייטון, איוון מק'ורמיק ופיטר מרטין נקרא בהתחלה Lary Mullen Band (הלהקה של לארי מולן), אך השם השתנה במהירות ל-Feedback (פידבאק), מכיוון שזה היה אחד ממונחי המוזיקה המועטים שחברי הלהקה הכירו. מק'ורמיק ומרטין עזבו זמן קצר לאחר מכן, ושם הלהקה שונה ל-The Hype (ההייפ). ממש לפני שהם זכו בתחרות כישרונות בלימריק, אירלנד, הם שינו את השם ל-U2 ודיק אוונס עזב את הלהקה. מולן עזב את בית הספר ב-1978, לאחר שעבר את בחינות חיטבת הביניים.
סגנון וטכניקה.
בימיה הראשונים של הלהקה, עיקר תרומתו של לארי הייתה בנגינה על התופים, אך הוא הפך למעורב יותר בכתיבת השירים מאוחר יותר. כאשר U2 עמדה לחתום על חוזה עם קולומביה רקורדס, החברה סירבה להחתים אותם אלא אם כן לארי יפוטר. ניסיונו בתזמורת המצעדים תרם רבות לסגנון התיפוף שלו, דבר אשר מופיע בשירים רבים של U2 ומעורר בהם דימויים צבאיים.
במהלך ההקלטות של האלבום Pop (פופ) ב-1996, מולן סבל מבעיות גב קשות. ההקלטות נדחו כדי שהוא יוכל לעבור ניתוח. כאשר הוא עזב את בית החולים והגיע לסטודיו, הוא מצא את שאר חברי הלהקה מתנסים יותר מתמיד במכונות תופים אלקטרוניים, בעיקר בהשפעתו של דה אדג', אשר התעניין במוזיקת דאנס והיפ-הופ. מכיוון שהוא היה חלש מהניתוח, מולן לא התווכח יותר מידי ונתן לדה אדג' להמשיך להשתמש בתופים האלקטרוניים, אשר תרמו רבות לתחושה האלקטרונית של האלבום.
מולן סבל מדלקות בגידים לאורך הקריירה שלו. כאמצעי להפחתת הדלקת והכאב, הוא החל להשתמש במקלות תופים מיוחדים אשר עוצבו על ידי חברת Pro-Mark. הוא משתמש בתופים של חברת ימאהה ובמצלתיים של חברת פייסט. הוא נבחר במקום ה-21 ברשימת 50 מתופפי הרוק הגדולים ביותר על פי מגזין סטיילוס (Stylus Magazine). מדי פעם מולן מנגן גם על קלידים וסינתיסייזר בהופעות, אך הוא כמעט אף-פעם לא שר. הוא תרם קולות רקע לשירים "Numb", "Get On Your Boots", "Moment of Surrender", "Elevation", "Miracle Drug", "Love and Peace or Else", "Unknown Caller", "Zoo Station" ,"Daddy's Gonna Pay for Your Crashed Car" (רק במהלך סיבוב ההופעות של Zoo TV) ובעוד כמה שירים אחרים. מדי פעם במהלך סיבוב ההופעות Zoo TV הוא ביצע גרסת כיסוי של השיר "Dirty Old Town" של יואן מק'קול. במהלך הופעות חיות של השיר "I'll Go Crazy If I Don't Go Crazy Tonight", מולן מסתובב על הבמה ומנגן על דג'מבה.
נאמר על מולן שיש לו חוש קצב על-טבעי. בריאן אינו סיפר כי באחת הפעמים בהן עבד עם U2 על אלבום, מולן התעקש שמשהו לא בסדר בערוץ השמע. אינו סידר אותו אחרת, אף על פי שהוא חשב שמולן טועה, אבל לאחר מכן גילה שמולן צדק ושהערוץ לא היה מתואם בכשש אלפיות השנייה.
מולן הודה שטכניקת תוף הבס שלו היא לא אחת מהנקודות החזקות שלו, ושהוא משתמש בתוף טם כדי ליצור את האפקט שהוא רוצה מאז תקופת The Unforgettable Fire (האש הבלתי נשכחת). ב-1995 מולן אמר ש-"טכניקת תוף הבס שלי הייתה אז, כמו היום, לא לגמרי מפותחת, ומעולם לא הייתה לי הזדמנות להתאמן וללמוד כמו שעושים רוב האנשים. בתזמורת המצעדים השתמשתי רק בתוף סנר וכאשר קיבלתי את מערכת התופים הראשונה שלי, לא למדתי איך להשתמש כראוי בכל החלקים ביחד... לא יכולתי לנגן את מה שרוב האנשים יחשיבו כביט נורמלי לשיר, אז בחרתי בדרכים אלטרנטיביות."
קריירת סולו.
מולן השתתף בהרבה פרויקטים מחוץ ל-U2, הכוללים שיתוף פעולה עם מריה מקי, ננסי גריפית' ואחד המפיקים של U2, דניאל לנואה. ב-1990, מולן היה שותף בכתיבת השיר הרשמי לנבחרת הכדורגל הלאומית של הרפובליקה של אירלנד לכבוד גביע העולם בכדורגל. לשיר קראו "Put 'Em Under Pressure (הלחיצו אותם). הוא ניגן תופים גם ברבים מהשירים באלבומה של אמילו האריס אשר יצא ב-1995 ונקרא Wrecking Ball (כדור הרס).
מולן ואדם קלייטון הקליטו את שיר הנושא לסרט "משימה בלתי אפשרית" מ-1996. השיר הגיע למקום ה-8 במצעד הבילבורד של ארצות הברית, והיה מועמד לפרס גראמי לשיר הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר. בנוסף, הוא גם עבד עם המפיק דניאל לנואה על אלבומו Acadie (אקדיה).
מולן וקלייטון שיתפו פעולה עם מייקל סטייפ ומייק מילס מלהקת אר.אי.אם. ויצרו סופרגרופ בשם Automatic Baby (אוטומטי מותק) - שילב של שמות שני האלבומים של U2 ואר.אי.אם - Achtung Baby (היזהרי מותק) ו-Automatic for the People (אוטומטי לאנשים). הלהקה הופיע פעם אחת בלבד, ב-1993, בטקס כניסתו של ביל קלינטון לתפקיד נשיא ארצות הברית. הם ביצעו גרסה משותפת של השיר One (אחד) של U2.
קריירת משחק.
תפקידו הראשון של מולן בסרט היה בסרטו של פיל ג'ואנו, "Entropy" ("אנטרופיה"). הוא שיחק את עצמו יחד עם בונו. הוא שיחק גנב בסרט "Man on the Train" ("איש על הרכבת"), יחד עם קיפר סאת'רלנד, סרט אשר יצא ב-2011. ב-2013 הוא השתתף בסרט המלחמה "להיפרד כל פעם מחדש" יחד עם ז'ולייט בינוש. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול.
חיים אישים.
מולן הכיר את בת זוגו, אן אצ'סון, בשנתם הראשונה בבית הספר התיכון. הם ביחד כבר יותר מ-30 שנה ויש להם שלושה ילדים. מולן הוא בן הדוד של השחקן קונור מולן. כאשר U2 החלה להתפרסם, לארי החליט להוסיף לשמו את התוספת "ג'וניור" כדי שלא ייווצר בלבול עם אביו, אשר היה מקבל חשבונות מס גדולים שהיו אמורים להגיע לבנו. הוא מעדיף לתת לשאר חברי הלהקה לעמוד באור הזרקורים בזמן ראיונות.
פרסים.
מולן זכה יחד עם U2 ביותר מ-60 פרסים, כולל 22 פרסי גראמי. בטקס גראמי, הלהקה זכתה שבע פעמים בפרס להקת הרוק הטובה ביותר, פעמיים בפרס אלבום השנה, פעמיים בפרס תקליט השנה, פעמיים בפרס שיר השנה ופעמיים בפרס אלבום הרוק של השנה.
ג'קלין סמית'
ג'קלין אלן סמית' (באנגלית: Jacquelyn Ellen "Jaclyn" Smith; נולדה ב-26 באוקטובר 1945) היא שחקנית ואשת עסקים אמריקאית ממוצא יהודי. היא מוכרת מהופעתה בתפקיד קלי גארט בסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי" (1976–1981), והייתה השחקנית היחידה שהופיעה בסדרה מתחילתה ועד לסיומה. סמית' חזרה וגילמה את אותה דמות בהופעת קמע בסרט "" מ-2003. תפקידים נוספים שלה בקולנוע היו "Nightkill" (מ-1980) ו"דז'ה וו" (1985). בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים החלה לפתח מותגי בגדים ובשמים משלה.