בשנת 1942 העניק לה המכון הלאומי לאמנויות מדליית זהב על הישג כל החיים.
מוות והערכה.
ססיליה בו נפטרה בגיל 87 ב־17 בספטמבר 1942 בגלוסטר, מסצ'וסטס. היא נקברה בבית העלמין המערבי בלורל היל בבאלה סינויד, פנסילבניה.
בו נכללה בתערוכת נשים 2018 בפריז 1850–1900 במכון לאמנות קלארק.
אף על פי שבו הייתה אינדיבידואליסטית, השוואה לג'ון סרג'נט הייתה בלתי נמנעת ולעיתים קרובות חיובית. הטכניקה החזקה שלה, הקריאה התפיסתית שלה על הנושאים שלה, והיכולת שלה להחמיא בלי לזייף, היו תכונות דומות לשלו.
היא זכתה לשבחים רבים: בעודו מציג את מדליית הזהב של מכון קרנגי בשנת 1899, ויליאם מריט צ'ייס הצהיר כי "מיס בו היא לא רק הציירת הגדולה ביותר בעולם, אלא הטובה ביותר שחיה אי פעם. העלמה בו הספיקה להפסיק את ההאפליה המגדרית באמנות."
במהלך חייה הפרודוקטיביים הארוכים כאמנית, היא שמרה על הסטנדרטים האישיים שלה כנגד כל הסחות הדעת וכוחות הנגד. היא נאבקה כל העת למען השלמות, "טכניקה מושלמת בכל דבר", הצהירה בראיון, "פירושה שלא היה שום פער בין התפיסה לבין המעשה והביצוע."
מלון אורכידאה
טויוטה קורונה EXiV
טויוטה קורונה EXiV (ביפנית: トヨタ・コロナEXiV, באנגלית: Toyota Corona EXiV) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1988–1998 ביפן.
שם הדגם EXiV מקורו מהמילים (באנגלית: "EXtra impressiVe") (בעברית: מְיֻחָד בְּמִינוֹ, מְעֻלֶּה וּמְשֻׁבָּח, אקסטרה מרשים).
שבלייה ד'איאון
שארל-ז'נבייב-לואי-אוגוסט-אנדרה-טימותי ד'איאון דה בומון (בצרפתית: Charles-Geneviève-Louis-Auguste-André-Timothée d'Éon de Beaumont; נולד באוקטובר 1728 – 21 במאי 1810), המכונה בדרך כלל שבלייה ד'איאוֹן, היה דיפלומט צרפתי, מרגל, בונה חופשי וחייל שנלחם במלחמת שבע השנים. לד'איאון היו מאפיינים גופניים אנדרוגיניים ויכולות טבעיות כחקיין ומרגל. ד'איאון הופיע בפומבי כגבר וביצע עיסוקים גבריים במשך 49 שנה, אם כי במהלך אותה תקופה הסתנן ד'איאון בהצלחה לחצר הקיסרית הרוסייה יליזבתה בכך שהציג עצמו כאישה. במשך 33 שנים, משנת 1777, חיה ד'איאון כאישה. רופאים שבדקו את הגופה של ד'איאון לאחר המוות גילו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת", אך גם מאפיינים נשיים.
ראשית חייו.
ד'איאון נולד בהוטל ד'אוזס בטונר, בורגונדי, למשפחה אצילה שירדה מנכסיה. אביו, לואי ד'איאון דה בומון, היה עורך דין ומנהל המחוזות של המלך, לימים ראש עיריית טונר וציר-משנה בפריס. אמה של ד'איאון, פרנסואז דה שרנטון, הייתה בתו של נציב כללי לצבאות מלחמות ספרד ואיטליה. מרבית מה שידוע על חייו הראשונים מקורו באוטוביוגרפיה שנכתבה על ידי סופר צללים בחלקה, "תחומי העניין של השבלייה ד'איאון דה בומון" וממאמרו של ברם סטוקר על השבלייה בספרו "מתחזים מפורסמים" משנת 1910.
ד'איאון הצטיין בבית הספר, עבר מטונר לפריס בשנת 1743, סיים לימודי משפט אזרחי קאנוני מהקולג' מזרן בשנת 1749 בגיל 21. הוא החל בעבודה ספרותית כתורם ל-Année littéraire של פררון ומשך אליו תשומת לב ככותב פוליטי לאחר שכתב שתי יצירות בענייני כספים ומינהלי, שפורסמו בהיותו בגיל 25. הוא נעשה מזכירו של מנהל המחלקה הפיסקאלית, ומונה לצנזור המלכותי להיסטוריה וספרות על ידי גיום מאלשרבס ב-1758.
חייו כמרגל.
בשנת 1756 הצטרף ד'איאון לרשת המרגלים המכונה (סוד המלך) שהופעל על ידי המלך לואי ה-15 ללא ידיעת הממשלה. הגוף קידם לעיתים מדיניות שנוגדת את המדיניות והחוזים הרשמיים. על פי זיכרונותיו של ד'איאון (אף על פי שאין ראיות תיעודיות התומכות בכך), המלך שלח את ד'איאון עם השבלייה דאגלס, אלכסנדר-פייר דה מקאנסי-דאגלס, הברון דה קילדין, יעקוביניי סקוטי בשירות צרפת, למשימה חשאית בקיסרות הרוסית במטרה לפגוש את הקיסרית יליזבתה ולקשור קשר עם הסיעה הפרו-צרפתית נגד המלוכה ההבסבורגית. באותה תקופה היו האנגלים והצרפתים מסוכסכים והאנגלים ניסו לשלול את הגישה הצרפתית לקיסרית בכך שאפשרו רק לנשים וילדים לעבור את הגבול לרוסיה. מאוחר יותר טען ד'איאון שהצורך לעבור באופן משכנע כאישה או להסתכן שיוצאו להורג על ידי האנגלים עם גילויים אילצוהו לנסוע מחופש לגברת ליה דה בומון ושימשה כמשרתת כבוד לקיסרית. עם זאת, אין כמעט הוכחות שתומכות בכך ומקובל שהסיפור מסופר כדי להדגים עד כמה ההזדהות כנקבה סייעה לטובת צרפת באותה עת. בסופו של דבר, שבלייה דאגלס הפך לשגריר צרפת רוסיה, וד'איאון שימש כמזכיר השגרירות בסנקט פטרבורג משנת 1756 עד 1760, כשהוא משרת את דאגלס ויורשו, המרקיז דה ל'אופיטל. הקריירה של ד'איאון ברוסיה היא נושא לאחד הרומנים של ולנטין פיקול, "Le chevalier Éon et la guerre de Sept ans".
ד'איאון חזר לצרפת באוקטובר 1760 והוענקה לו פנסיה של 2000 מטבעות כפרס עבור שירותו ברוסיה. במאי 1761 הפך לקצין הדרגונים תחת מרשל דה ברולי ונלחם בשלבים המאוחרים יותר של מלחמת שבע השנים. ד'איאון שירת בקרב על וילינגהאוסן ביולי 1761 ונפצע באולטרופ. לאחר מותה של הקיסרית יליזבתה בינואר 1762, ד'איאון נשקל להישלח להמשך שירות ברוסיה, אך במקום זאת מונה למזכיר הדוכס דה ניברנאי, ניתנו לו אלף מטבעות והוא נשלח ללונדון לנסח את הסכם השלום שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים. ההסכם נחתם בפריס ב-10 בפברואר 1763, ולד'איאון הוענקו 6,000 מטבעות נוספים. הוא קיבל את מסדר סן לואי ב-30 במרץ 1763 והפכה לשבלייה ד'איאון. התואר שבלייה (), מוענק לאביר, משמש לעיתים גם לאצילים צרפתים.
עם החזרה ללונדון, ד'איאון הפך למיופה-הכוח באפריל 1763, ולאחר מכן שַׁגְרִיר כאשר ניברנאי חזר לפריז ביולי. ד'איאון השתמש במשרה כדי לרגל אחר המלך האנגלי. ד'איאון אסף מידע לפלישה אפשרית - יוזמה של לואי ה-16, ששריו של לואי עצמו לא היו מודעים אליה - וסייע לסוכן צרפתי, , שסקר את הגנות החוף הבריטיות. ד'איאון יצר קשרים עם האצולה האנגלית באמצעות שליחת תוצרת הכרם של ד'איאון מצרפת; ד'איאון נהנה בשפע מפאר משרתו בשגרירות.
עם הגעתו של השגריר החדש, הרוזן גוארשי ד'איאון הורד לדרגת מזכיר והושפל על ידי הרוזן. ד'איאון היה לכוד בין שתי סיעות צרפתיות: גוארשי היה תומך של הדוכס דה צ'ויסול, הדוכס דה פרסלין ומאדאם דה פומפדור, בניגוד לרוזן דה ברולי ואחיו המרשל דה ברולי. ד'איאון התלונן, ובסופו של דבר החליט לא לציית להוראות לחזור לצרפת. במכתב למלך טען כי השגריר החדש ניסה לסמם את ד'איאון בארוחת ערב בבית השגריר בבית מונמות' בכיכר סוהו. ממשלת בריטניה דחתה בקשה מצרפת להסגיר את ד'איאון ופנסיית 2,000 המטבעות שניתנה בשנת 1760 הופסקה בפברואר 1764. במאמץ להציל את תועלתו בלונדון, פרסם ד'איאון חלק גדול מסוד ההתכתבויות הדיפלומטיות שלו תחת הכותרת "Lettres, mémoires et négociations particulières du chevalier d'Éon" במרץ 1764, כשהוא מתנער מגוארשי וטוען כי אינו כשיר לתפקיד. הפרה זו של שיקול דעת דיפלומטי הייתה שערורייתית, אך הוא פרסם את הכל (מסמכי הפלישה הסודיים של המלך ואלו הקשורים לשירותו בשירות החשאי המלכותי הוחזקו כ"ביטוח") והממשל הצרפתי הפך לזהיר מאוד בהתנהלות עם ד'איאון, אפילו כשד'איאון תבע את גוארשי בגין ניסיון לרצח. ד'איאון לא זכה לשום הגנה כאשר גוארשי תבע אותו בגין לשון הרע. ד'איאון הוכרז כפורע חוק והסתתר. עם זאת, הוא קיבל את אהדת הקהל הבריטי: ההמון שנא את גוארשי ויידה אבנים לעבר מגוריו. ד'איאון כתב אז ספר על הממשל הציבורי, "Les loisirs du Chevalier d'Éon", שיצא בשלושה עשר כרכים באמסטרדם בשנת 1774.
גוארשי נקרא לחזור לצרפת, וביולי 1766 לואי ה-16 העניק לד'איאון פנסיה (ואולי גם שילם מעבר לכך עבור שתיקתו של ד'איאון) ו-12,000 מטבעות, אך סירב לשלם מעל 100,000 מטבעות לכיסוי חובותיו של ד'איאון שהמשיך לעבוד כמרגל, אך חי בגלות בלונדון. החזקת ד'און במכתביו הסודיים של המלך סיפקה הגנה מפני פעולות נוספות, אך ד'איאון לא יכול היה לחזור לצרפת.
החיים כאישה.
למרות העובדה שהוא נהג ללבוש מדי דרגון, שמועות נפוצו בלונדון על כך שד'איאון היא אשה. נפתחו הימורים בבורסה בלונדון לגבי המין האמיתי של ד'איאון. ד'איאוֹן הוזמן להצטרף, אך סירב ואמר כי בחינה תהיה בלתי נאה, תהיה התוצאה אשר תהיה. אחרי שנה ללא התקדמות, ההימור נזנח. לאחר מותו של לואי ה-16 בשנת 1774, ה- בוטל, וד'איאון ניסה לשאת ולתת על שיבה מהגלות. הסופר פייר דה בומרשה ייצג את ממשלת צרפת במשא ומתן. האמנה שהתקבלה באורך עשרים עמודים שהתקבלה איפשרה לד'איאון לחזור לצרפת ולשמור על הקצבה שלו, אך דרשה שהוא יעביר את ההתכתבויות ביחס ל-.
מאדאם קמפאן כותבת בזיכרונותיה: "ישות אקסצנטרית זו ביקשה זה מכבר אישור לחזור לצרפת; אך היה צורך למצוא דרך לחסוך מהמשפחה שהוא העליב מהעלבון שהם יראו בשובו; לכן נדרש לחדש אותו בתחפושת של אותו מין שבצרפת סולחים לו. הרצון לראות את ארץ מולדתו שוב אילץ אותו להיכנע לתנאי, אך הוא התנקם בכך ששילב רכבת בד ארוכה על שמלתו ושלושה עיטורים מסולסלים עמוקים על שרווליו יחד עם גישה ושיחה של גבר, מה שהפך לחוויה מאוד לא נעימה להיות בחברתו״.