בוריס פרנץ בקר (בגרמנית: Boris Franz Becker; נולד ב-22 בנובמבר 1967) הוא טניסאי עבר גרמני שדורג במקום הראשון בעולם, זכה בשישה תוארי גראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית. בקר הוא המנצח הצעיר ביותר אי פעם באליפות וימבלדון ליחידים, בה זכה לראשונה בגיל 17 שנים ו-7 חודשים.
קריירה.
בקר נולד בליימן שליד היידלברג שבגרמניה. אביו היה הארכיטקט שבנה את מרכז הטניס בו שיחקו בקר והטניסאית הגרמנית שטפי גראף בילדותם.
ב-1984 החל את הקריירה המקצוענית שלו בסבב ה-ATP, ובאותה שנה זכה במינכן בתוארו הראשון בזוגות, דווקא על משטח החימר שלא היטיב עמו בדרך כלל.
ב-1984 נקע את רגלו אך הפציעה לא השפיעה על הקריירה החדשה, ולאחר כחודש חזר לאימונים, ואף הגיע למחנה אימונים בישראל וניצח את השחקן הישראלי שמעון כהן.
1985 הייתה שנת הפריצה שלו. ביוני זכה לראשונה בתואר חשוב כשניצח בטורניר קווינס המהווה הכנה לאליפות וימבלדון הנערכת על מגרשי דשא. שבועיים לאחר מכן הפתיע את עולם הטניס כשזכה בטורניר וימבלדון וקבע שלושה תקדימים: הוא היה השחקן הבלתי מדורג הראשון שזכה בתחרות היוקרתית, הצעיר ביותר שעשה זאת והצעיר ביותר שזכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו. ההישג הראשון שוחזר מאז על ידי גוראן איבניסביץ' ב-2001 והשיא האחרון נשבר על ידי מייקל צ'אנג ב-1989. אולם בקר הוא עדיין (נכון ל-2014) הצעיר ביותר באלופי וימבלדון. לפני תום השנה גם זכה בטורניר סינסינטי, גם שם בגיל צעיר יותר מכל זוכה לפניו.
משחקו של בקר התאפיין ברמה גבוהה מאוד של פעילות ואנרגיה. הוא כונה "בום בום בקר" הודות לחבטת ההגשה רבת העוצמה שלו. בנוסף אליה הצטיין גם בחבטת כף יד חזקה וחבטת החזרה אפקטיבית. בקר הרבה לזנק לכדורים אבודים ולחבטות יעף אקרובטיות, מנהג אשר הפך אותו לחביב הקהל במגרשי הטניס.
ב-1986 הגן בקר בהצלחה על תוארו בווימבלדון, התחרות שהייתה לזירת משחקיו המפורסמים ביותר. בגמר ניצח את המדורג ראשון בעולם איוון לנדל בשלוש מערכות. שנה לאחר מכן הפסיד באופן בלתי צפוי לפיטר דוהאן הבלתי מדורג בסיבוב השני. אולם ב-1988 שב להופיע בגמר והפסיד לסטפן אדברג בארבע מערכות. הייתה זו ראשיתה של יריבות ספורטיבית גדולה בווימבלדון בין הגרמני לשוודי, שנפגשו בגמר גם ב-1989 וב-1990. בסוף 1988 זכה גם בטורניר המאסטרס של סוף השנה (כיום גביע המאסטרס).
1989 הייתה שנת שיא בקריירה של בקר. הוא ניצח את אדברג בגמר וימבלדון כמו גם את לנדל בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה. אך למקום הראשון בדירוג העולמי עדיין לא הצליח להעפיל. ב-1990 הפסיד בגמר השלישי הרצוף בינו ובין אדברג על הדשא של וימבלדון לאחר קרב מפרך בן חמש מערכות.
1991 הייתה השנה בה הצליח סוף סוף להגיע למקום הראשון בדירוג, לאחר שגבר על לנדל בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה. שמו של בקר הופיע בפסגת הדירוג למשך שתים עשרה שבועות בלבד, ואף פעם לא בסוף השנה. שבועות רבים דורג במקום השני בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים. בקר העפיל לגמר רביעי רצוף בווימבלדון 1991 אולם הפסיד שם לבן ארצו מיכאל שטיך.
בשנים הבאות המשיך בקר לככב בצמרת העולמית של עולם הטניס. ב-1992 זכה בפעם השנייה במאסטרס ושלוש שנים לאחר מכן, ב-1995, זכה במאסטרס בשלישית בסוף שנה בה העפיל לגמר וימבלדון השביעי שלו, אותו הפסיד לפיט סמפראס בארבע מערכות. ב-1996 זכה בתואר הגראנד סלאם השישי והאחרון שלו באוסטרליה.
בקר הצטיין כאמור על משטח הדשא ואף הגיע להישגים על משטחים קשים מהירים. אך על מגרשי החימר התקשה להביא לידי ביטוי את עוצמתו. שלוש פעמים הגיע לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה אך לעולם לא מעבר לכך. בכל הקריירה שלו לא זכה בטורניר מקצועני על חימר, אולם באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הוא ושטיך במדליית זהב לזוגות דווקא על חימר.
בסך הכול זכה בקר ב-49 תארים ליחידים, ובכלל זה שש זכיות בתחרויות גראנד סלאם וארבע זכיות בטורניר קווינס המהוות השוואת שיא. סך הפרסים הכספיים בהם זכה עולה על 25 מיליון דולר. לאחר שפרש ב-1999 החל לשחק בסבב הסיניורים של ה-ATP ולחזור לווימבלדון מדי שנה כפרשן עבור ה-BBC. ב-2003 נכנס להיכל התהילה של הטניס.
בדצמבר 2013 הודיע נובאק ג'וקוביץ' שבוריס בקר מונה להיות המאמן הראשי שלו. בהתאם לכך פרש בוריס בקר מתפקידו כפרשן ה-BBC.
באפריל 2022 נידון לשנתיים וחצי מאסר בפועל על ידי בית המשפט בלונדון, לאחר שהורשע בארבע עבירות כפושט רגל.
גביע דייוויס.
בקר שיחק 66 משחקים עבור נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה שלאחר האיחוד, מתוכם ניצח ב-52. ב-1988–1989 היה שותף לשתי זכיות רצופות של גרמניה המערבית בגביע. בשתי הפעמים הייתה זו שוודיה של אדברג שנוצחה בגמר. במשחקי יחידים בלבד עומד הרקורד של בקר בגביע דייוויס על 38 ניצחונות מול 3 הפסדים בלבד. בקר זכה גם בשתי התחרויות הקבוצתיות האחרות עם נבחרות גרמניה: גביע הופמן ב-1995 וגביע העולם לקבוצות ב-1989 ו-1998.
המשחקים האולימפיים.
בקר השתתף כאמור במשחקים האולימפיים בברצלונה וזכה בתואר הזוגות עם מיכאל שטיך. ביחידים הפסיד בשמינית הגמר לפבריס סנטורו. הייתה זו הופעתו היחידה באולימפיאדה.
יוסף לוז
המפלגה לקידום הרעיון הציוני
המפלגה לקידום הרעיון הציוני או המפלגה הליברלית החדשה הייתה קבוצה של חמישה חברי כנסת שבתחילת 1990 התפצלה מן הליכוד.
חברי הכנסת בקבוצה היו: יצחק מודעי, פסח גרופר, אברהם שריר, יוסף גולדברג ופנחס גולדשטיין. החמישה, בראשות יצחק מודעי, היו חברי המפלגה הליברלית ההיסטורית אשר התמזגה סופית בתוך הליכוד ב-1988. הפרישה הייתה על רקע מאבקי כוחות פנימיים בליכוד. הם הודיעו על הפרישה ב-19 בפברואר, ובהתחלה הקבוצה קראה לעצמה "התנועה לקידום הרעיון הליברלי". שבועות ספורים לאחר מכן, כאשר שמעון פרס ארגן הצעת אי אמון נגד ממשלת האחדות, השיגה הסיעה הסכמה עם הליכוד להכרה רשמית מוועדת הכנסת, תמורת אי תמיכה בהצבעת האי אמון.
ב-15 במרץ 1990 התקבל הצעת אי אמון נגד ממשלת שמיר, ונשיא המדינה חיים הרצוג הטיל על שמעון פרס, להרכיב קואליציה חליפית. במטרה למנוע חבירה של הסיעה לקידום הרעיון הציוני לקואליציה של פרס, חתם יצחק שמיר על הסכם עם הסיעה, ב-11 באפריל 1990, בו הוסכם על שיתוף פעולה במטרה להקים ממשלה בראשות הליכוד. ההסכם היה אמור להיות מאושר על ידי ועידת הליכוד תוך עשרה ימים.
בינתיים, שריר השתכנע לעזוב את המפלגה ולחבור לפרס. שלושה מחבריו - גולדשטיין, גולדברג וגרופר (שכונו 'שלושת הגימלים') - התחייבו פומבית שלא לתמוך בממשלה בראשות פרס. מודעי, מנהיג המפלגה, גילה חוסר אמון בשמיר ודרש שיופקדו בידיו ערבויות כספיות להבטחת החזרתו למעמדו הקודם, לרבות תפקיד שר האוצר ושיבוצו במקום גבוה ברשימת הליכוד לכנסת. בסופו של דבר סוכם כי מודעי יוצב במקום ה-3 ברשימה, וגם חבריו למפלגה, אברהם שריר (מקום 10), פנחס גולדשטיין (מקום 20), יוסף גולדברג (מקום 28) ופסח גרופר (מקום 32). סוכם כי לאחר הקמת הממשלה יתמנה מודעי לתפקיד שר האוצר ועוד נציג מטעם המפלגה יכהן כשר. ההסכם הובא לאישור הליכוד ונתקל בהתנגדות עזה מצד חברי מרכז שבראשם עמד ח"כ בני בגין. במהלך אותו עימות אף כינה בגין בלגלוג את הסיעה בראשי התיבות בקירוב של שמה המלא - קרצי"ה (המפלגה לקידום הרעיון הציוני). עם זאת, בסופו של דבר אושר ההסכם ברוב ניכר.
זמן קצר לאחר מכן, בשלהי הכנסת ה-12, חזרו יוסף גולדברג ואברהם שריר לסיעת הליכוד. האחרון שב בעקבות לאחר קריאתו הדרמטית של יצחק שמיר: "אברשה, חזור הביתה". בעקבות חזרת השניים לליכוד, אישר מרכז הליכוד בתמיכת רוב חברי הסיעה כי ההסכם עם המפלגה לקידום הרעיון הציוני מבוטל.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, אולם לא עברה את אחוז החסימה.
כל התנהלותה של המפלגה לקידום הרעיון הציוני וחבריה היו מן הסיבות למיאוס שחש הציבור הישראלי כלפי עסקאות המקח והממכר המפלגתיות, מה שהוביל לשינוי שיטת הבחירות לכנסת ב-1992.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, התמודדה המפלגה כאשר מודעי מוצב במקום הראשון, אלי לנדאו במקום השני, פנחס גולדשטיין במקום השלישי, פסח גרופר במקום הרביעי ויולי נודלמן, פעיל לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית במקום החמישי. עוד מספר מועמדים ופעילים לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית שובצו בשאר המקומות, עד המקום ה-75 האחרון ברשימה לכנסת.
הרשימה זכתה ב-16,669 קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לכנסת, ונעלמה מהמפה הפוליטית בישראל.
נציגי הרשימה בכנסת.
הכנסת ה-12 (1988)&lt;br&gt;
5 מנדטים: יוסף גולדברג, פנחס גולדשטיין, פסח גרופר, יצחק מודעי, אברהם שריר. &lt;br&gt;
מועמדי המפלגה לכנסת ה-13 (1992) &lt;br&gt;
יצחק מודעי, אלי לנדאו, פנחס גולדשטיין, פסח גרופר, יולי נודלמן.
טייסטו
טייס מק'יל ורווסט (בהולנדית: Tijs Michiel Verwest; נולד ב-17 בינואר 1969) הידוע בשם הבמה טייסטו (Tiësto), הוא תקליטן הולנדי, העוסק בסגנונות אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס ולשעבר יוצר טראנס ופרוגרסיב טראנס.
ביוגרפיה.
ורווסט נולד בעיר ברדה שבצפון בראבנט, הולנד. הוא התחיל להתעניין במוזיקה מגיל 12. בהתחלה עבד בתור מלצר בבית אבות.