ג'ייקוב קופל "ג'ק" יעבץ (באנגלית: Jacob Koppel "Jack" Javits; 18 במאי 1904 - 7 במרץ 1986) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי. הוא שירת כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק בשנים 1957–1981. לפני כן שירת כתובע הכללי של ניו יורק וכחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם המחוז ה-21 של ניו יורק. כחבר המפלגה הרפובליקנית, היה יעבץ אחד מהבולטים שבנבחרי האגף הליברלי של מפלגתו.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
יעבץ נולד במנהטן להורים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה. בילדותו התגורר גם בברוקלין. בצעירותו עבד כסוכן מכירות נוסע במקביל ללימודי ערב באוניברסיטת קולומביה. ב-1926 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ניו יורק ושנה לאחר מכן הוסמך לעסוק בעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה שירת ביחידה ללוחמה כימית. ב-1945 שוחרר מהצבא בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף) וחזר לעבודתו כעורך דין.
ב-1947 נבחר לבית הנבחרים מטעם המחוז ה-21 של ניו יורק, מחוז ששלח לקונגרס בדרך כלל מועמדים דמוקרטים. הוא נבחר מחדש לתפקיד זה שלוש פעמים נוספות, והרבה לעסוק בענייני חוץ. הוא ישב בוועדת הבית לענייני חוץ ואף היה יושב ראש תת-הוועדה למדיניות חוץ כלכלית.
ב-1954 התפטר מהקונגרס על מנת להתמודד על משרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק. הוא ניצח בבחירות אלה את פרנקלין דלנו רוזוולט הבן, בשנה שלא הייתה מוצלחת ביותר עבור מועמדים רפובליקנים. שנתיים לאחר מכן הביס עוד "בן של" ידוע, ראש עיריית ניו יורק רוברט וגנר הבן, במרוץ לסנאט, וזכה במושבו של הסנאטור הדמוקרטי הפורש הרברט ליהמן.
חבר הסנאט.
כמו הרברט ליהמן לפניו, גם יעבץ היה, לזמן מה, היהודי היחיד בסנאט. פעם אחת קרא לעברו הסנאטור הדרומי ג'יימס איסטלנד: "אני לא מחבב אותך - או את שכמותך" (your kind).
הוא החזיק בדעות ליברליות, דבר שהיה נפוץ יותר אז מהיום במפלגה הרפובליקנית. הוא היה ידידם של ארגוני העובדים ושל פעילי זכויות האזרח. המפתח להצלחתו האלקטורלית האדירה על פני יותר משלושה עשורים היה היותו רפובליקני פרוגרסיבי, שיכול היה לזכות בקולותיהם של יהודי ניו יורק - בדרך כלל אלקטורט דמוקרטי מובהק. בספטמבר 1963 פנה יעבץ, במשותף עם הסנאטור אברהם ריביקוף והשופט העליון ארתור גולדברג, לנשיא קנדי בבקשה לבחון אפשרות של התערבות דיפלומטית אמריקנית למען יהדות ברית המועצות.
יוזמות החקיקה החשובות ביותר הרשומות על שמו היו למען זכויות הפנסיה של העובדים בארצות הברית (1974), ולמען הגבלת הכוח של הנשיא לנהל מלחמה בלא הכרזה רשמית (1973). היה לו תפקיד מכריע בניסוח הפשרה של תיקון ג'קסון-ואניק ב-1974, חקיקה שהגבילה את הסחר האמריקאי המותר עם מדינות שאינן חופשיות, ושאינן מאפשרות הגירה חופשית משטחן. לתיקון זה הייתה זווית יהודית מובהקת: הוא נועד ללחוץ על ברית המועצות לאפשר ליהודים רבים יותר לעזוב.
יעבץ היה חבר בוועדת החוץ רבת ההשפעה של הסנאט, ובשלב מסוים הרפובליקני הבכיר בה. למרות שדעותיו היו רחוקות מאלה של הממשל הרפובליקני של ניקסון, הוא תמך בו בסערת ווטרגייט. "זכור שעל לינקולן אמרו דברים גרועים בהרבה מעליך" אמר לנשיא בפגישה שערך עם חברים בכירים בקונגרס.
אחרית ימיו.
ב-1979 אובחן יעבץ כחולה במחלת לו גריג. למרות האבחנה הקשה, לא היה בכוונתו לפרוש מתפקידו. ב-1980 הוא הפסיד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לאל ד'אמאטו - הפסד שנבע ממחלתו, אך גם מהתנועה הסוחפת ימינה שחלה אז במפלגה הרפובליקנית. יעבץ לא ויתר, ורץ בבחירות הכלליות כמועמדה של המפלגה הליברלית. אלא שבכך הוא סייע לד'אמטו לזכות בבחירות, בפצלו את הקולות הליברליים בינו ובין המועמדת הדמוקרטית אליזבת הולצמן.
לאחר שעזב את הסנאט המשיך להיות מעורב בפוליטיקה ובעיקר בענייני חוץ. ב-1981 שימש כיועצו המיוחד של מזכיר המדינה אלכסנדר הייג. בנוסף השתתף בוועדות שונות וכתב מאמרים לעיתונים כגון הניו יורק טיימס.
ב-1983 הוענקה לו מדליית החרות הנשיאותית. ב-1986 נפטר כתוצאה מסיבוכים של מחלתו הקשה. באותה שנה נחנך מרכז קונגרסים גדול במנהטן הנושא את שמו. כמו כן נקראים על שמו בניו יורק בניין משרדים פדרלי, מגרש משחקים ואולם הרצאות אוניברסיטאי. משרד החינוך האמריקאי מעניק מלגות על שמו לסטודנטים לתארים מתקדמים במדעי החברה והרוח.
המהפכה החוקתית בברזיל
המהפכה החוקתית היא הכינוי שניתן למרד מזוין כנגד שלטון נשיא ברזיל ז'טוליו ורגאס, בשנת 1932. המרידה התמקדה במדינת סאו פאולו, ומטרתה הייתה להחזיר את שלטון האוליגרכיות הישנות של מגדלי הקפה ששלטו באמצעות "פוליטיקת הקפה בחלב", בתקופת "הרפובליקה הישנה" עד לעלייתו של ורגאס, הפופוליסט, בהפיכה צבאית בשנת 1930. המהפכה נכשלה, וורגאס שלט לסירוגין עד לשנת 1954, שלטון אשר יצר בברזיל סדר חברתי חדש, שונה לחלוטין מזה שניסו אנשי סאו פאולו לשמר במרידתם.
רקע היסטורי.
מסוף המאה ה-19 ועד לשנת 1930 הייתה מדינת סאו פאולו נתונה לתיעוש מואץ, ותעשיית הקפה אותה הובילה הייתה מוצר הייצוא העיקרי של ברזיל. המדינה שלטה למעשה בפוליטיקה הברזילאית, ונשיאי ברזיל וושינגטון לואיס וז'וליו פרסטס היו תושבי סאו פאולו. בסאו פאולו היה רוב מוחלט לתושבים ה"לבנים", ולצאצאי ה"בנדיראנטס" (Bandeirantes) החלוצים הלבנים שיישבו את ברזיל. המדינה, ועימה מדינת מינאס ז'ראיס, היו המדינות המובילות מבחינה תעשייתית ונתנו את הטון מבחינה פוליטית. פוליטיקה זו, שהייתה מבוססת על שחיתות ומרמה כונתה "פוליטיקה של קפה בחלב" (שכן סאו פאולו הייתה יצרנית מובילה של קפה, ומינאס ז'ראיס הייתה יצרנית מובילה של חלב), או פוליטיקה של "קולונלים" (Coroneis) כאשר אין הכוונה לדרגה הצבאית כי אם למעמד של בוסים מפלגתיים ששלטו בפוליטיקה הברזילאית.
בשנת 1930 עלה לשלטון בהפיכה צבאית הנשיא ז'טוליו ורגאס, כשמטרתו המוצהרת סיום העליונות של בני סאו פאולו בפוליטיקה הברזילאית. ורגאס השעה את החוקה של 1891, והחל לפעול ליצירת משטר ריכוזי, שהיה אמור להיות שונה מאוד מהקונפדרציה הרופפת והביזורית שהיטיבה עם יצרניות הקפה הגדולות ובראשן מדינת סאו פאולו.
השפל הגדול בשנת 1929 החמיר מאוד את המצב. מחירי הקפה ירדו מאוד, והאוליגרכיה של סאו פאולו הרגישה עצמה מאוימת הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית. המצב הוחמר כאשר מינה ורגאס למושל המדינה את הקולונל ז'ואו אלברטו דה ברוס, אשר נראה לאוליגרכים כ"איש חיצוני, ופלבאי".
פרוץ המרד.
התנועה כנגד משטרו של ורגאס אך החמירה כאשר מונה יליד המדינה, פדרו דה טולידו כמושל המדינה, והחל מיד בקשירת קשר כנגד ורגאס, במטרה המוצהרת להשיב את החוקה שהושעתה.
דה טולידו הצליח לאחד זרמים מנוגדים בפוליטיקה הפאוליסטית - Partido Republicano Paulista) PRP) ו-Partido Democrático) PD) לכלל תנועת מחאה יעילה. בהפגנה ב-23 במאי 1932, במרכז העיר סאו פאולו, פתחה המשטרה באש על מפגינים, וארבעה סטודנטים נהרגו. מותם יצר תנועת מחאה מאוחדת שנקראה בראשי התיבות של שמותיהם MMDC (מרטינס, מיראז'יה, דראוסיו וקמרגו). התנועה שילבה את אנשי אוליגרכית הקפה הישנה, עם גורמים שרצו בהקמתה של דמוקרטיה אמיתית בברזיל.
ב-9 ביולי 1932 פרץ המרד. אנשי סאו פאולו האמינו כי יזכו לתמיכה מן המדינות השכנות, מינאס ז'ראיס, ריו גראנדה דו סול ומאטו גרוסו, ויצליחו להביא להפלת משטרו של ורגאס. בראשם עמדו הנשיא לשעבר ז'וליו פרסטס והמושל הפדרלי פדרו דה טולידו.
כישלון המרד.
אלפי מתנדבים גויסו על ידי אנשי סאו פאולו, והוקם צבא פאוליסטי, שנפרס לאורך גבולות המדינה, מתוך תקווה לקבל תגבורות ואספקה מן המדינות השכנות.
המנהיגים הצבאיים של המרד ידעו כי הכוחות הפדרליים עליונים לעומתם, וכי אם לא יקבלו סיוע מן המדינות השכנות ייחרץ גורלם. סיוע זה לא הגיע, ובתוך מספר שבועות כותרה העיר סאו פאולו בידי כוחות צבאו של ורגאס. לאחר משא ומתן סוכם כי לראשי המורדים מקרב הצבא תינתן חנינה, וכי האזרחים שעמדו בראש המרד יורשו לצאת לגלות. אנשי סאו פאולו הכריזו על כניעתם ב-3 באוקטובר 1932.
תוצאות המרידה.
הקונפליקט עלה בחייהם של 634 מורדים על פי הנתונים הרשמיים. נתונים בלתי רשמיים מדברים על מותם של יותר מאלף איש. ורגאס מעולם לא אישר מתן נתונים על מספר ההרוגים בצד הכוחות הפדרליים. היה זה העימות הצבאי הגדול ביותר בברזיל במאה ה-20.
ורגאס הפיק את לקחי המרד, והחל בתהליך של מתן לגיטימציה חוקתית למשטרו, שהביא לאימוץ חוקה חדשה בשנת 1934.
ילידי סאו פאולו מציינים עד היום את המהפכה כסמל חשוב של מדינתם. היסטוריונים ברזילאים רואים במרידה ניסיון אחרון של האוליגרכיות הישנות לשוב ולתפוס בהגה השלטון, יותר מאשר ניסיון לתבוע את הדמוקרטיה ואת זכויות האדם.
המהפכה החוקתית בברזיל, 1932
המהפכה החוקתית של 1932
המרחב הדואלי
ג'רארד פיקה
ג'רארד פיקה אי ברנבאו (בקטלאנית: Gerard Piqué i Bernabeu, הגייה: ז'ראר ; נולד ב-2 בפברואר 1987) הוא כדורגלן ספרדי-קטלוני המשחק בעמדת הבלם בברצלונה. פיקה היה שותף לזכייה בשני טרבלים עם ברצלונה וכן בזכייה במונדיאל 2010 וביורו 2012 עם נבחרת ספרד.
קריירת מועדונים.
ראשית הקריירה.