בשנת 1939 מונה לראש מטה החזית הדרומית של הצבא האדום, והיה בין מתכנני הפעולות הצבאיות לחלוקת פולין על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב. בשנת 1940, תחת פיקודו של גאורגי ז'וקוב, כבשה החזית הדרומית את אזור בסרביה מרומניה. לאור הצטיינותו בפעולות אלו העניק סטלין לוואטוטין בשנת 1940 את דרגת לייטננט גנרל, ומינה אותו לראש אגף מבצעים במטה הכללי. על אף שישנם הסבורים כי תפקיד זה היה מעבר לכישוריו, היה ואטוטין לאחד מחביביו של סטלין, בזכות מוצאו הכפרי, גילו הצעיר, וקנאותו לאידאולוגיה הקומוניסטית. ואטוטין, וכמוהו כל הצמרת הצבאית של הצבא האדום, נכשל בהכנת הצבא למבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-22 ביוני 1941.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו.
ב-30 ביוני מונה לראש המטה הכללי של החזית הצפון-מערבית, תפקיד שהלם את כישוריו - רצון חזק, אופטימיות, ויחס הולם לפיקודיו. בידיו הופקדה הגנתה של לנינגרד אל מול קבוצת ארמיות צפון של הוורמאכט בשורותיה פעל אחד מהמפקדים המוכשרים של הוורמאכט, הגנרל אריך פון מאנשטיין. ואטוטין הוביל את כוחותיו להתקפות נגד, והצליח לעצור את המתקפה הגרמנית. הוורמאכט לא הצליח לכבוש את לנינגרד בטרם הגיע החורף, ובסופו של דבר, על אף מצור כבד שגבה מיליוני קורבנות, עמדה העיר.
באוקטובר 1942 קיבל ואטוטין את הפיקוד על החזית הדרום-מערבית, אשר השתתפה בקרב סטלינגרד. ב-1943 מונה ואטוטין למפקד חזית וורונז'. החזית הפכה ביולי 1943 לחזית המרכזית במלחמה, כאשר לחמה נגד כוחות השריון של קבוצת ארמיות דרום, בראשותו של אריך פון מנשטיין, בקרב קורסק. הקרב היה לניצחון סובייטי מכריע, שיש הרואים בו את הניצחון המכריע במלחמה מבחינה צבאית.
לאחר הניצחון בקרב שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית הראשונה. בנובמבר 1943 הוביל ואטוטין את חייליו לכיבוש קייב. ב-28 בפברואר 1944 נפגע קשה במארב של לאומנים אוקראינים, בנסיעה בעורף החזית. ב-15 באפריל 1944 מת מפצעיו. (על פי מקורות מסוימים נפגע ב-29 בפברואר ומת ב-14 באפריל.)
ניקולאי פיודורוביץ' ואטוטין
טוביאס וולף
טוביאס וולף (באנגלית: Tobias Wolff; נולד ב-19 ביוני 1945) הוא סופר יהודי-אמריקאי.
חייו.
וולף, יליד ברמינגהאם, אלבמה, הופרד בילדותו מאביו ומאחיו הבכור, וגדל אצל אמו. חייהם היו קשים, והם נדדו למדינות רבות ברחבי ארצות הברית, בין השאר לוושינגטון ולפנסילבניה, בהתאם לחיפושי העבודה של אמו. החיפוש אחר האב הנעלם, והחוסר המכאיב במשפחה שלמה, הפכו לימים לנושא המרכזי של כתיבתו.
וולף התגייס בתום לימודיו לצבא ארצות הברית ושירת כצנחן כארבע שנים, בין השאר גם בווייטנאם. עם תום שירותו החל לעבוד בעיתון "וושינגטון פוסט", וכן היה מורה, משגיח בחינות ומלצר. בשנת 1975 הוא זכה במלגה חשובה, ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ובאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. כיום הוא חי בקליפורניה ומשמש פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד.
וולף זכה בכמה פרסים ספרותיים על כתיבתו, ובהם פרס פא"ן האמריקאי על שם ויליאם פוקנר, פרס הלוס אנג'לס טיימס, וציון מהאקדמיה האמריקאית לספרות.
ב-1993 ביים מייקל קיטון-ג'ונס את הסרט "כך הייתי" על חייו של וולף כילד צעיר (על פי הספר "חיי הילד הזה"). בתפקיד וולף שיחק לאונרדו דיקפריו, את אביו החורג שיחק רוברט דה נירו ואת אמו שיחקה אלן בארקין.
בויארים
צבעי הלאומיות הערביים
תיקון סופרים
תיקון סופרים (או כינה הכתוב) הוא מונח מספרות חז"ל המצביע על שינוי במילים בתנ"ך מפאת כבוד האלוהים וכדומה. חז"ל מנו "תיקוני סופרים" בכמה מקומות בספרותם, ואלו מגיעים לכדי 18 תיקונים.
מקור.
הראשון להשתמש בביטוי "תיקון סופרים" היה רבי סימון (שהיה אמורא); קודם לכן, התנאים השתמשו בביטוי "כינה הכתוב" ביחס לאותם פסוקים.
מדרש תנחומא מנה 16 תיקוני סופרים שערכו אנשי כנסת הגדולה במקרא, 3 מהם בתורה עצמה. לטענת המדרש, תיקונים אלו נעשו על ידי אנשי כנסת הגדולה:
בדומה לתנחומא, בקרב הפרשנים המסורתיים ישנם עוד הסוברים שמדובר בתיקונים מאוחרים, אך רוב הפרשנים המסורתיים מייחסים את תיקון הסופרים לכותב המקורי.
לעומתם, רוב החוקרים המודרניים מייחסים אותו לעריכה מאוחרת של הקורפוס המקראי. ישנם גם חוקרים הסבורים שחז"ל לא מנו את כל תיקוני הסופרים, ומנסים לזהות נוספים.
המהר"ל מתייחס לביטוי חזל"י זה בספרו תפארת ישראל בפרק ס"ו.
אטימיולגיה.
בחלק מספרות חז"ל מכונה המונח בלשון 'תיקון סופרים', או 'תיקוני סופרים', אך יש מקומות בהם הוא מכונה 'כינה הכתוב', לדעת רש"י הוא מלשון שם כינוי, וכך הם דבריו בפירוש דברי המשנה "המכנה בעריות":
זהות המתקנים.
הפרשנים מתקשים בלשונות המדרשים השונים, מהם עולה כי התיקון נעשה בזמן מאוחר על ידי סופרים שונים, זאת בעקבות דברי התלמוד מהם עולה כי אנו מצווים להאמין שכל התורה הנמצאת בידינו היא זו שניתנה למשה רבינו בסיני ולא נעשה בה שום שינוי כלל, וכך הם דברי התלמוד:
לדעת המנחת שי לאחר שמביא את כלל השינוים של 'תיקוני סופרים, הוא מעיר:
פירוש זה אף עולה מדברי הרא"ם:
לדעת רבי יוסף אלבו תיקונים אלו מתייחסים למשה רבינו, ששינה כך על פי ציווי ה':
רשימת התיקונים.
במדרשים שונים מופיעים תיקונים שונים שנעשו, ומספר התיקונים אינו אחיד. במדרש תנוחמא מופיעה הרשימה הארוכה ביותר, והיא כוללת 18 תיקונים סופרים, ביניהם:
תיקוני סופרים בתורה.
שלושה תיקונים בתורה מנויים במדרש תנחומא בשמות:
תיקוני סופרים בנביאים ובכתובים.
איוב
נמצאים שלושה תיקוני סופרים:
שמואל א פרק ג - כי מקללים להם בניו. מקללים לי היה לו לומר, אלא שכנה הכתוב
צנון
הצנון (או צנון הגינה, שם מדעי: "Raphanus sativus") הוא ירק ממשפחת המצליבים.
החלק האכיל הפופולרי ביותר של הצנון הוא האשרוש שהוא החלק דמוי הלפת הגדל מתחת לאדמה, אך כל הצמח אכיל וחלקו העליון יכול לשמש כירק עלה. קליפתו של הצנון יכולה להיות בצבעים רבים. הצנון הידוע ביותר הוא עגול ואדום. סוגים אחרים קיימים בצבע ורוד, ורוד- סגלגל, לבן ואפור-שחור. קיים גם מין גדול וצהוב בעל טעם לימוני מעודן.
הצנון המזרח אסיאתי הלבן הענק מכונה צנון סיני או דאיקון (daikon). זהו תבלין חלש המכונה בדרך כלל "צנון דאיקון" (daikon radish). המין הנפוץ ביותר של הצנון הוא הצנון דמוי הגזר, אורכו 20 עד 35 סנטימטרים וקוטרו 5 עד 10 סנטימטרים.
פקעת הצנון נאכלת בדרך כלל לא מבושלת, אך מינים קשים יותר מבושלים. לבשר הצנון הטרי מרקם פריך וטעם חריף ומפולפל. "עוקצו" של הטעם נעלם כאשר מקלפים את הקליפה האדומה.
גודלם של מיני הצנון שונה. חלק מהם מגיעים למשקל של מעל קילוגרם. הצנון הוא ירק פופולרי לגינות ירק ביתיות, היות שהוא קל למדי לגידול, ומגיע לבשלות מהר. מיני צנון רבים בשלים 30 יום בלבד לאחר שנזרעו.
הצנון גדל באופן הטוב ביותר באדמה חומצתית עד רגילה, וזקוק לשמש וללחות. עונת השתילה הטובה ביותר היא מתחילת ועד סוף האביב, ועונת ה"קציר" הטובה ביותר היא מסוף הקיץ ועד תחילת הסתיו. הזרעים צריכים להשתל בעומק של סנטימטר אחד. אמוניום גופרתי הוא דשן יעיל. מכל מקום רמת החומציות באדמה צריכה להיבדק לפני שתילת הצנון כיוון שהוא רגיש לרמות חומציות שונות.
הירק קרוי על שום טעמו הֶחריף: בערבית, "צֻנַאן" (صنان) פירושה סירחון.
בהלכה, צנון מהווה דוגמה לדבר חריף.
זנים.
בדרך כלל, צנונים יכולים להסתווג לשני זנים ראשיים: קיץ וסתיו. הצנונים מגיעים בצורות, צבעים וגדלים רבים ושונים, כגן צנון שחור, צנון צבעוני וצנון ארוך היכול להגיע לאורך גדול מאורכו של גזר לבן.
תסכול
תסכול הוא רגש שנוצר עקב אי התגשמות רצון, צורך או דחף. התסכול יכול להיווצר כאשר הפרט ניצב בפני אתגר ברמת קושי גבוהה מדי ביחס ליכולתו או אתגר הנתפס בעיניו ככזה. תסכול קיים גם בקרב בעלי חיים.
תסכול והתנהגות.
התסכול יכול להיווצר בפרט עקב חסימת התנהגות מכוונת-מטרה שלו או הפרעה לה. ההתנהגות יכולה להיות פעולה פיזית גלויה או פעולה קוגניטיבית סמויה. לכך מתלווה מצב רגשי לא נוח שמקורו בסיכול המטרה. מקובל להניח שהתסכול מעורר התנהגות שמטרתה לעקוף את ההפרעה או להתגבר עליה. הוכח שיש קשר מסוים בין תסכול לתוקפנות, שכן במקרים רבים התנהגות תוקפנית מעידה על תסכול כלשהו ובאה בעקבותיו.
תוצאות אפשריות של תסכול.
תסכול יכול לגרום לאפקטים שונים, התלויים במצבו הנפשי, המנטלי והגופני של הפרט. במקרים מסוימים, תסכול ייבנה ויתעצם עד לשלב בו לפרט אין יכולת להכילו עוד. במצב זה, ינקוט הפרט פעולה על מנת להתמודד עם מה שנראה לו הגורם החיצוני לתסכול. במקרים אחרים, יחווה הפרט כי המקור לתסכולו אינו בשליטתו ובשל כך, התסכול עשוי להחמיר ולהוביל לכעס ולתוקפנות ו/או ליאוש ולדיכאון. גם כאשר הטריגר לתסכול אינו בשליטתו, יכול האדם למצוא דרכים חלופיות למענה על צרכיו, וכך להפחית או להפסיק את התסכול.
גורמים קוגניטיביים.
אנשים לעיתים מצפים שהמציאות תתנהל על פי רצונם, או מאמינים שהיא צריכה להתאים לרצונם. אמונה זו תורמת לכך שכאשר המציאות לא מתאימה לרצונם, הם נעשים מתוסכלים. יתר על כן, אנשים המאובחנים כלא יציבים מבחינה רגשית מגיבים בצורה אלימה יותר כאשר הם נחשפים לגירוי מתסכל.
תפקידו של הרגש.
לתסכול ישנן השפעות חיוביות כי כאשר אנו מתוסכלים אנו משקיעים מאמצים גדולים יותר ומרחיבים את השאיפות שלנו. תסכול הוא גורם מניע (מייצר מוטיבציה) המאפשר לזהות שצרכים מסוימים לא נענים, לזהות אילו צרכים אלה ובעזרת זיהוי זה, לחפש דרכים חדשות לענות על הצרכים הללו.
תסכול משפר במידה משמעותית ביצועים במשימות. מאידך, מצבי תסכול רב יכולים להפוך לדאגה אשר עלולה להתעצם לתחושת חרדה.