ב־26 בינואר 1947 כתב פאזוליני הצהרה מעוררת מחלוקת לעמוד הראשי של העיתון "ליברטה" (חירות): "לדעתנו, רק קומוניזם יכול להבטיח תרבות חדשה". תרמה למחלוקת העובדה שכלל לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (מק"א) בעת פרסום הדברים.
פאזוליני תכנן להרחיב את עבודתה של האקדמיה לספרות בשפות רומאניות אחרות, והכיר אז את המשורר הקטלני הגולה, קרלס קרדו. לאחר שנרשם למק"א הוא השתתף בכמה הפגנות ובמאי 1949 השתתף בקונגרס השלום בפריז. כשהשקיף על העימותים בין האזרחים והאיכרים למשטרה האיטלקית החל לחשוב על ספרו הראשון.
באוקטובר הואשם פאזוליני בשחיתות ובמעשים מגונים במקום ציבורי וגורש מהפלג המקומי של המפלגה הקומוניסטית. הוא גם פוטר ממשרת המורה שהשיג שנה קודם לכן בוולוזונה. חיי הדוחק גרמו לפאזוליני לעבור לרומא יחד עם אמו בינואר 1950.
מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו בחייו כקשה ביותר. "באתי לרומא מהכפרים של פריולי. אחרי שנים של אבטלה, כשכולם מתעלמים ממני, שבור מהפחד שהחיים יהיו לא כמו שהם אמורים להיות". אך במקום לבקש סיוע ממשכילים אחרים בחר פאזוליני דרך משלו. הוא מצא עבודה באולפני צ'ינצ'יטה ומכר את ספריו על מדרכות רומא. לבסוף, בסיועו של ויטוריו קלמנטה, משורר באברוצית, מצא עבודה כמורה בצ'מפינו, פרבר של רומא.
באותן שנים העביר פאזוליני את השראת הכפר הפריולי לפרבר רומא, ה"בּוֹרגָטָה" הידועה לשמצה שבה גרו מהגרים פרולטרים עניים בתנאים חברתיים וסניטריים איומים.
הצלחות וכתבי אישום.
ב־1954 עזב פאזוליני את משרת ההוראה לטובת עבודה באגף הספרות של הרדיו האיטלקי הלאומי. עבר לרובע מונטוורדה ופרסם את "הנעורים הטובים יותר" - האוסף החשוב הראשון שלו של שירים בדיאלקט. הרומן הראשון שלו, "נערי החיים" ראה אור ב-1955. הספר זכה להצלחה רבה אך לא נשא חן בעיני הממסד של מק"א ובעיני ממשלת איטליה, שהגישה תביעה נגד פאזוליני והעורך שלו גרצנטי. אף על פי שזוכה מכל אשמה, הפך פאזוליני לקורבן לגינויים בעיתונות הצהובה.
ב-1957 כתב פאזוליני, ביחד עם סרג'ו צ'יטי, דיאלוגים לדיאלקט הרומי בסרטו של פדריקו פליני, "לילות כביריה". ב-1960 שיחק בפעם הראשונה בסרט "הגיבן". הסרט הראשון שכתב לו תסריט וביים אותו היה "הקבצן" (1961), שעלילתו התרחשה ברובעי השוליים של רומא. הסרט עורר פולמוס ושערורייה. ב-1963 הוחרם הפרק "המחושל" שנכלל בסרטו "רוגופאג", ופאזוליני נשפט על פגיעה באיטליה.
בתקופה זו נסע פאזוליני תכופות לטיולים מסביב לגלובוס: ב-1961 נסע להודו עם אלזה מורנטה ואלברטו מורביה (לשם חזר לאחר שבע שנים), ב-1962 נסע לסודאן ולקניה, ב-1963 לגנה, לניגריה, לגינאה, לירדן ולישראל, בה צילם את הסרט "בידוק בפלסטינה". ב-1970 נסע שוב לאפריקה וצילם סרט תיעודי - "רשימות מאפריקה".
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, עידן מהומות הסטודנטים, הכריז פאזוליני, אף על פי שהוא מקבל את המניעים האידאולוגיים שלהם, הם "מעמד ביניים אנתרופולוגי" ולפיכך דינו של ניסיון המהפכה שלהם להיכשל. סרטו "תיאורמה" מ-1968 השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה באווירה סוערת, כי פאזוליני טען שהפסטיבל מנוהל על ידי הבמאים עצמם (ראו כאן).
ב-1970 קנה פאזוליני טירה עתיקה ליד ויטרבו, כמה עשרות קילומטרים מצפון לרומא, ושם החל לכתוב את ספרו האחרון והבלתי-גמור, "נפט". ב-1972 החל לשתף פעולה עם אגודת השמאל הקיצוני, "לוטה קונטינואה" והפיק סרט תיעודי, "12 בדצמבר", על הפיצוץ בכיכר פונטנה (התקפה אנרכיסטית על משרדי בנק ב-1969). ב-1973 החל לשתף פעולה עם העיתון האיטלקי הנחשב ביותר, "קוריירה דלה סרה". בתחילת 1975 פרסם גרצנטי אוסף של מאמרי ביקורת של פאזוליני.
הירצחו.
פאזוליני נרצח ב־2 בנובמבר 1975 על חוף אוסטיה, ליד רומא, מסוג המקומות שנהג לתאר ברומנים שלו. הרצח היה ברוטלי: גופתו הוכתה פעמים רבות והוא נדרס מספר פעמים. פינו פלוזי, זונה ממין זכר, בן 17 באותה עת, נעצר והודה ברצח, אך ב־7 במאי 2005 חזר בו מהודאתו וטען ששלושה אנשים לא מזוהים בעלי מבטא דרומי הם שהרגו את פאזוליני ואיימו על פלוזי לשמור על שתיקה. הוא נימק את הודאתו באיומי אלימות שנעשו כנגד משפחתו. בעקבות שינוי גרסתו נפתחה מחדש החקירה ברצח פאזוליני.
הרצח לא הוסבר עדיין באופן משביע רצון: בהצהרתו של פלוזי ישנן סתירות, השירותים החשאיים האיטלקיים התערבו משום מה במהלך החקירות, ויש חוסר עקביות במסמכים מסוימים מההליכים המשפטיים. על פלוזי לא נמצא כלל דמו של פאזוליני למרות אכזריות הרצח, ולפי הממצאים סביר שיותר מאדם אחד ביצע את הרצח. דברים אלה הביאו כמה מידידיו של פאזוליני, ובמיוחד את חברתו הקרובה, השחקנית לאורה בטי, לחשוד שמותו היה בהזמנה. ידוע שבחודשים שלפני מותו פגש פאזוליני פוליטיקאים רבים ואמר להם שהוא יודע סודות מסוימים. בעקבות הצהרתו המתוקנת של פלוזי מ־2005 פתחה משטרת רומא מחדש את תיק החקירה, אך השופטים קבעו שהממצאים החדשים אינם מספיקים.
פאזוליני נקבר בקזרסה שבפריולי. גופתו הולבשה בסוודר של קבוצת כדורגל התנדבותית שמימן.
יצירותיו.
הרומן הראשון של פאזוליני, "נערי החיים" ("Ragazzi di Vita" מ-1955), עסק בזנות גברית, סרסורים וגנבים. בעקבות הספר הואשם פאזוליני בפרסומי תועבה. היה זה מקרה ראשון מני רבים בהם גרמה אמנותו של פאזוליני לבעיות משפטיות. ארבע שנים לאחר מכן, הופיע רומן נוסף "חיים אלימים", אשר כרקע לעלילתו משמשת רומא ומעמד הפועלים השחורים בפרווריה.
כמשורר, הוציא פאזוליני לאור בשנת 1954 קובץ שירים בדיאלקט ("La meglio gioventù"). שמו של קובץ השירים נתן את שמו האיטלקי לסרט קסם הנעורים שיצא בשנת 2003. תהילתו גברה עם הוצאת "האפר של גראמשי" ("Le ceneri di Gramsci") בשנת 1957 - מיצירותיו החשובות ביותר. בהמשך הוציא לאור קובצי שירה נוספים, ביניהם: "זמיר הכנסייה הקתולית", "הדת של זמני", "שירה בצורת ורד".
סרטו "אקטונה" ("Accattone") מ־1961, גם הוא על העולם התחתון ברומא, גרם לעימות עם שמרנים שדרשו צנזורה קשוחה יותר. באופן משונה, הוא קיבל תמיכה מהכנסייה הקתולית לבימוי הסרט בשחור-לבן "הבשורה על פי מתי", סרט שיש הסכמה רחבה שהוא הסרט הטוב ביותר על חיי ישו (ששיחק אנריקה אירזוקי). במהלך צילומי הסרט נדר פאזוליני לביים אותו "מנקודת מבט של מאמין" אבל מאוחר יותר, כשצפה ביצירה הגמורה, הבין שבמקום זאת הביע את אמונותיו שלו. במהלך החיפוש אחר אתרי צילום לקראת הפקת סרטו "הבשורה על פי מתי", סייר פאזוליני ברחבי ישראל (1964), אך לא מצא את אותם נופים תנ"כיים מרהיבים להם ציפה, ואת הסרט צילם לבסוף באירופה. את הקטעים שצילם בארץ, ערך מאוחר יותר לכדי סרט תיעודי בן 55 דקות, המשמש כעדות יחידאית לנוף הישראלי של ראשית שנות ה-60.
בסרט "תיאורמה" ("Teorema" מ-1968), בו כיכב טרנס סטמפ כזר מסתורי, תיאר התמוטטות מינית של משפחה בורגנית (אחריו ביים פרנסואה אוזון את הסרט "סיטקום"). פולקלור רווי מין עמד במרכזם של סרטים מאוחרים יותר של פאזוליני, כגון "אלף לילה ולילה" (Il fiore delle" mille una notte") מ-1974, "דקמרון" מ-1970 לפי ספרו של בוקאצ'ו, "סיפורי קנטרברי" של צ'וסר מ-1972 ו-"הטרילוגיה של החיים".
סרטו האחרון, היחיד מ"טרילוגיית המוות" המתוכננת, היה "סאלו או 120 ימי סדום" ("Salò o le 120 giornate di Sodoma") מ-1975. סרט זה היה מעבר למה שקיבתם של רוב הצופים יכלה לעכל בזמנו, בגלל סצנות רבות של אלימות סאדו מזוכיסטית בוטה. הסרט התבסס על ספרו של המרקיז דה סאד, אך העמיד אותו בהקשר מודרני, הרפובליקה של סאלו קצרת הימים, שהוקמה על ידי בניטו מוסוליני בספטמבר 1943, והייתה למעשה מדינת בובות פאשיסטית, בחסות נאצית. הסרט היה בד בבד אמירה אישית ואמירה פוליטית נוקבת על מהותו של הפאשיזם והוא נחשב לסרטו מעורר המחלוקת ביותר.
בסרטו מ-1966, "ציפורי טרף, ציפורי שיר" ("Uccellacci e Uccellini"), אגדה הרפתקנית אך גם מיסטית, רצה שהקומיקאי האיטלקי טוטו ישחק לצידו של אחד השחקנים ה"טבעיים" שלו, נינטו דאוולי. הייתה זו הזדמנות ייחודית לטוטו להראות את כוחו כשחקן דרמטי מרשים.
דעותיו הפוליטיות.
גם בפוליטיקה, ובוויכוחים בחברה, גרם פאזוליני לשערוריות ולוויכוחים בקביעות שלא נשמעו עד אז. כך למשל היה במהלך המהומות של 1969, שבהן התעמתו ברחובות רומא סטודנטים עם שוטרים כבלוחמת גרילה. כל כוחות השמאל הצהירו על תמיכה מוחלטת בסטודנטים ותיארו את המהומות כמחאת הפרולטריון כנגד הממסד, אך פאזוליני היה היחיד בין הקומוניסטים שאמר שהוא תומך במשטרה או, אם לדייק, בשוטרים, שהם הפרולטרים האמיתיים שנשלחו להילחם בסטודנטים הבורגנים (שהיו צעירים בגילם), ועשו זאת בשכר נמוך ומשיקולים שאותם בכלל לא הבינו, כי המזל לא שיחק להם ומעולם לא זכו להשכלה. בכך עורר עליו את זעמם של תומכי השמאל, בנוסף לתומכי הימין שראו בו אויב בגלל היותו הומוסקסואל וביקורתו על הפשיזם ועל הנצרות הדמוקרטים שהיו בשלטון באיטליה.
הוא סלד מכך ששמחת החיים החייתית של נערים מתחלפת במהירות בשאיפות בורגניות כמו בית ומשפחה. אל סרטו סאלו הכניס סצנה בה ילדים חטופים מוכרחים לאכול צואה באיומי נשק. לטענת פזוליני הסצנה היא ביקורת על תעשיית המזון המעובד.
פאזוליני הביע אכזבה מהגלובליזציה הכלכלית.
מבט על על עבודתו.