החל מהמאה ה-3 חלה ירידה באיכותם של כלי החרס הטהורים, שבחלקה ניתן לשייכה לתסיסה ולחוסר השקט המדיני והכלכלי, וגם מכיוון שכלי הזכוכית החלו להחליף כלי חרס ככלי שתייה (העשירים תמיד המשיכו להעדיף כלי כסף בכל מקרה).
כלי חרס למטבח, ששימשו את בני המעמדות הנמוכים והעניים נקראו "כלים גסים", וסביר להניח כי הם יוצרו באופן מקומי. לדוגמה היו כמה סוגים של כלים גסים בריטיים שיוצרו במשך תקופה ארוכה, בעוד שכלי חרס טהורים יוצרו למשך תקופה קצרה בקולצ'סטר, שאם לא כן יובאו, כמו גם כלים גסים, אפילו ממרחק רב כאיטליה.
ספרות.
מתחילת דרכה הושפעה הספרות הרומית רבות מסופרים יוונים. כמה מהיצירות המוקדמות ביותר ששרדו הן אפוסים היסטוריים המתארים את ההיסטוריה הצבאית המוקדמת של רומא. עם התרחבותה של הרפובליקה, החלו יוצרים ליצור שירה, קומדיה, היסטוריה וטרגדיה.
בתקופת שלטונם של הקיסרים הראשונים החל מה שמכונה תור הזהב של הספרות ההיסטורית. עבודות כמו "ההיסטוריות" מאת טקיטוס, "המלחמות הגאליות" מאת יוליוס קיסר ו"תולדות רומא" מאת טיטוס ליוויוס הצליחו לשרוד עד לתקופתנו. במקרה של ליוויוס, חלק ניכר מהכתבים אבד ומה שנשאר בידינו מתאר תקופות זמן מוגדרות, יסודה של העיר רומא, המלחמה הפונית השנייה, והתוצאות שבאו לאחריה.
ורגיליוס סימל פסגה חדשה בשחרה האפית הרומית. יצירתו אינאיס נוצרה לפי בקשתו של גאיוס קילניוס מאיקנס ומספרת את סיפור הימלטותו של אינאיס מטרויה והתיישבותו בעיר שתהפך ברבותה ימים לרומא. לוקרטיוס ויצירתו המפורסמת "על טבע היקום", מנסה להסביר את המדע בפואמה אפית כמה מהתורות אותן הוא מציג ניראות מודרניות במידה ניכרת, אולם רעיונות אחרים, בעיקר התאוריה על האור, אינן מקובלות יותר. יצירתו של אובידיוס, מטמורפוזות, נכתבו במשקל הכסמטר דאקטילי, שהיה אופייני לאותה התקופה, ומגוגללת רצף של קרוב למאתיים סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם ועד לסיפור האלהתו של יוליוס קיסר. הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים. באותה התקופה היה ידוע כי יצירתו של אובדיוס הייתה חסרה את כובד המשקל שהיה אופייני לשירה האפית המסורתית.
גאיוס ולריוס קאטולוס וקבוצת המשוררים עימה התרועע, הולידה שירה שהמשיכה את המודל מאלכסנדריה, שערכה ניסויים עם צורות פואטיות שונות שקראו תיגר על הסגנונות הפואטיים המסורתיים. קאטולוס היה גם המשורר הרומי הראשון שכתב שירת אהבה, אוטוביוגרפית בצורה מעושה, שהציגה רומן עם אשה ששמה לסביה. תחת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, המשיך הורטיוס את סגנון השירה המסורתי של שירים קצרים יותר, עם האודות ושירה פיוטית. מארטיאליס, שכתב בזמן שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס, היה משורר עטור תהילה שכתב שירה בסגנון מכתם (שיר קצר), שירה שהייתה לעיתים קרובות פוגענית וביקורתית כלפי אישי ציבור.
סוגת הסאטירה נחשבת באופן מסורתי כהמצאה רומית, הסאטירה נכתבה בין היתר על ידי, יובנליס ופרסיוס.
תיאטרון.
התיאטרון ברומא העתיקה הושפע רבות מהתרבות היוונית, כמו גם סוגות ספרותיות רבות אחרות המחזאים הרומאים נטו לאמץ ולתרגם מהמחזות היווניים. לדוגמה: מחזהו של סנקה, פדרה, מבוסס על מחזה אותו כתב אוריפידס היווני ונקרא היפוליטוס. דוגמה נוספת (אם כי אינה שייכת לתקופת הקיסרות) היא של פלאוטוס שכתב קומדיות רבות וחלקן הארי היה תרגום ישיר לעבודותיו של מנאנדרוס היווני. הרומאים התעניינו יותר בקומדיה ורבים מהם מצאו את הטרגדיות כמדכאות ומשעממות לבימת התיאטרון.
כאשר משווים ומעמתים את התיאטרון הרומי עם התיאטרון ביוון העתיקה ניתן בקלות להבחין כי התיאטרון הרומי הושפע פחות מנושאי הדת. כמו כן, היה התיאטרון הרומי בעל משיכה רבה יותר לאסתטיקה. בתיאטרון הרומי הייתה הלחימה התאטרלית הרבה יותר, נפוצה והופיעה רבות על הבמה לעומת התיאטרון היווני בו נשענו השחקנית רבות על פנטומימה חוזרת ונשנית. השחקנים פיתחו מעין קוד בימתי שלפיו יכול היה קהל הצופים לזהות את המאפיינים העיקריים של הדמות לפי מראה.
מוזיקה.
פחות ידוע על המוזיקה ברומא העתיקה מאשר על המוזיקה ביוון העתיקה. קיימים כמה מקורות (חלקיים לפחות) ששרדו מתקופת יוון העתיקה. לדוגמה, רבות ידוע על התאוריות של פיתגורס ואריסטוקסנוס (חלק מהידע מגיע ממקורות יווניים ואילו חלק מאחר מגיע מכתבים של יוצרים רומאים), וקיימים לפחות 40 כתבי תווים יוונים שפוענחו על ידי החוקרים. לעומת זאת, מעט מאוד מידע שרד בכל הקשור למוזיקה הרומית. ישנן סיבות מגוונות לכך, אחת הסיבות לכך היא כי ראשי הכנסייה הראשונים היו אחוזי פלצות מהמוזיקה שנוגנה בתיאטרון, בפסטיבלים, ובדת הפגאנית ודכאו אותה ברגע שהנצרות הפכה לדת הרשמית של הקיסרות.
על הרומאים לא נאמר כי היו יצירתיים במיוחד כאשר זה הגיע למוזיקה. הם לא חיברו מערכת של רעיונות רוחניים למוזיקה, כפי שעשו היוונים. אף על פי כן, אם הרומאים העריצו את המוזיקה היוונית כמו שהעריצו כל דבר אחר בתרבות היוונית, ניתן לומר בבטחה כי המוזיקה הרומית הייתה חד קולית (הכוונה היא, מנגינה בכלי בודד, ללא כל הרמוניה או שילוב עם כלים אחרים) וכי המנגינות היו מבוססות על מערכת סולמות (הנקראים מודוס) מפורטת.
כמו כן, הייתה השפעה לא יוונית אחרת על התרבות המוזיקלית הרומית. לדוגמה, המוזיקה האטרוסקית, ועם התרחבות הקיסרות, החלה גם להופיע השפעה מהמזרח התיכון ומיבשת אפריקה. כך היו, ללא ספק, במוזיקה הרומית רכיבים לטיניים בני המקום כמו גם רכיבים שאינם אירופאים; הטבע המדויק של רכיבים אלה אינו ברור.
לאחרונה נעשה באיטליה ניסיון ליצור מחדש את המוזיקה הרומית מכלים שנבנו לאחרונה על ידי וולטר מאילוני ולהקתו סיינאוליה.
בין כלי הנגינה בהם הרבו להשתמש הרומאים, ניתן למצוא: לוטה, אורגן, קיטרה, לירה, חליל, טימפאני, טמבורין, טובה רומית, קורנו, אאולוס ואסקאולס.
לבוש.
הביגוד והלבוש הבדילו מעמד אחד ממשנהו. הטוניקה אותה לבשו בני המעמד הפלאבים, כמו גם הרועים והעבדים, הייתה עשויה מחומרים כהים ומחוספסים, בעוד הטוניקות אותן לבשו בני מעמד הפאטריקים הייתה מפשתן וצמר לבן. סנאטור לבש טוניקה עם פסים רחבים, שנקראה טוניקה לטיקלאבי (laticlavi). הטוניקות הצבאיות היו קצרות יותר מאלה שלבשו האזרחים. נערים, עד הגיל שבו חגגו את פסטיבל ליבראליה (Liberalia), לבשו את הטוגה פראטקסטה (praetexta), שהייתה טוגה עם שוליים בצבע ארגמן או סגול. הטוגה ויריליס (virilis) נלבשה בידי צעירים בני 16 כדי לסמן את אזרחותם ברומא.
הטוגה פיקטה (picta) נלבשה בידי גנרלים מנצחים והייתה בה רקמה המדגישה את מיומנותם בשדה המערכה. הטוגה פולה (pulla) נלבשה בעת אבל והייתה בעלת צבעים כהים. אפילו הנעלה סימנה את המעמד החברתי. בני מעמד הפאטריקים נעלו סנדלים בצבע אדום או כתום, לסנאטורים הייתה הנעלה בצבע חום, לקונסולים היו נעליים לבנות ואילו החיילים נעלו מגפיים כבדים. בדרך כלל לבשו הגברים טוגה ואילו הנשים לבשו סטולה, הסטולה הנשית הייתה שונה מהטוגה הגברית, ובדרך כלל הייתה בהירה יותר. בנוסף, המציאו הרומאים את הגרביים ששימשו את החיילים ששירתו בגבולות הצפוניים, ולפעמים האחרונים נלבשו אף בתוך סנדלים.
מזון ומשקה.
לרומאים היו הרגלי אכילה פשוטים. המרכיבים העיקריים של הארוחה היו פשוטים, בדרך כלל הארוחה המרכזית נאכלה בסביבות 11 בבוקר, והכילה לחם, סלט, גבינה, פירות, אגוזים ובשר קר שנשאר מארוחת הערב של הלילה שקדם. המשורר הרומאי, הורטיוס מציין מרכיב נוסף שהיה חביב על הרומאים והוא, זיתים, בהתייחסו לדיאטה של עצמו, אותה הוא מתאר כפשוטה מאוד: "אני יש לי כאן בשפע, אנדיב וחלמית עדינה המספקים ארוחה". המשפחה אכלה יחדיו, יושבים על שרפרפים סביב השולחן. את המזון המוצק אכלו באצבעות הידיים וכפות שימשו למרקים ומאכלים נוזליים אחרים.
היין נחשב למרכיב שתייה מרכזי, נצרך בכל ארוחה או הזדמנות בידי כל המעמדות ומחירו נחשב לזול. כמו כן, משקאות רבים המכילים ענבים ודבש נצרכו. שתייה על בטן ריקה נחשבה לגסות רוח חסרת נימוס ולחסרת תרבות וסימן בדוק לאלכוהוליזם, שהשפעותיו על החלשת הגוף והשפעותיו הפסיכולוגיות היו ידועות לרומאים. האשמות נכונות על אלכוהוליזם הייתה דרך אפקטיבית להביך יריבים פוליטיים.
חינוך.
לאחר סדרה של כיבושים במזרח ההלניסטי, אימצו הרומאים כמה תפיסות חינוכיות יווניות לתוך המערכת החינוכית שלהם. הבית היה לעיתים קרובות מרכז הלמידה, בבית לימדו את הילדים את החוק הרומי, מנהגים, ואימון גופני כדי להכין את הנערים, בסופו של דבר, לגיוס לצבא הרומי. דגש רב הושם על הסתגלות למשמעת. בניגוד לבנים, בנות זכו, בדרך כלל, לחינוך בביתן אם מידי אמהותיהן באומנות המסורתיות של טוויה, אריגה, ותפירה ואם בידי עבדים שלימדו אותן באופן פרטי. כמה חוקרים בני זמננו מעריכים כי חלק מהנשים אף היו מלומדות יותר מהגברים, המשורר הסאטירי יובנליס שהתקומם על מספרן הרב של ה"נשים המלומדות" טען: "אל תרשה לאשת חיקך לפתח סגנון עצמאי משלה...אל תניח לה לדעת את כל דברי ההיסטוריה; יישארו-נא כמה דברים בלתי מובנים לה בשעת קריאתם".
החינוך החל בדרך כלל בגיל שש. במשך שש-שבע השנים הבאות, למדו גם הבנים וגם הבנות את יסודות הקריאה, כתיבה, ואריתמטיקה. מגיל 12 למדו הבנים, לטינית, יוונית, דקדוק, וספרות, ובהמשך את תורת הנאום. אומנות הנאום הרטורי נלמדה ותורגלה, ונואם טוב זכה לכבוד רב. הפיכה לנואם יעיל הייתה אחת המטרות של החינוך והלמידה. במקרים מסוימים, עבדים משכילים (בעיקר יוונים) הפיקו תועלת מהענקת חינוך לילדיו של אדונם.
שעשועים וספורט.