ראלי מקסיקו, המרוץ השלישי של אליפות העולם בראלי קוצר במהלך המרוץ ויום המרוצים האחרון בוטל. בהמשך בוטל גם ראלי ארגנטינה, המרוץ הבא בלוח המרוצים. גם עונת הפורמולה אי עונת 2019/2020 נעצרה לאחר ארבעה מרוצים. המרוץ שתוכנן להתקיים בסין בחודש מרץ היה הראשון שנדחה. בהמשך הוכרז על הקפאת פעילות האליפות עד לסיום חודש מאי, דבר שהיא לביטולם של המרוצים ברומא, פריז וסיאול. מארגני המרוץ בג'קרטה, שאמור היה להתקיים ביוני הודיעו כי המרוץ נדחה בשל חוסר היכולת להמשיך בהכנות בעקבות התפרצות הווירוס.
אישטוואן פארטוש
אישטוואן פארטוש (בהונגרית: Pártos István, באירופה סטפאן פארטוש; בודפשט, 1 במרץ 1903 – אמסטרדם, 4 בפברואר 1920) היה כנר הונגרי-יהודי, ילד פלא במוזיקה קלאסית, שנפטר בטרם מלאו לו 17, כתוצאה מהשפעת הספרדית, שהשתוללה בחלקים באירופה ובעולם בשנים 1918–1920. הוא נחשב לתקווה הגדולה ביותר של המוזיקה ההונגרית. "הוא היה צריך להחליף את יוז'ף יואכים!" זעק המלחין זולטאן קודאי כשנודע לו על לטרגדיה.
ביוגרפיה.
כבר בגיל שנתיים ניגן בכינור. בקושי היה בן חמש כאשר הפך לתלמיד בית הספר למוזיקה המפורסם על שם פודור (היום "בית הספר למוזיקה טות אלדאר"-Tóth Aladár Zeneiskola), ושנתיים לאחר מכן בגיל שבע, בסתיו 1910 נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט לכיתה המְכִינָה של הסטודנטים. משנת 1913, בגיל עשר הפך לסטודנט מן המנין ולמד אצל יוז'ף בלוך (כינור) ואצל זולטאן קודאי (סולפז', הרמוניה). את השנתיים האחרונות באקדמיה בילה אצל ינה הובאי בסדנה להכשרת אמנים. האקדמיה פטרה אותו משכר לימוד בשלוש השנים האחרונות ללימודיו. בקונצרט הציבורי הראשון שלו, ב־17 במרץ 1916, בקושי שבועיים לאחר יום הולדתו ה -13, ניגן את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן לטובת נכי מלחמת העולם הראשונה, כאמן מן המניין. בקונצרט בחינת הסיום שלו, ב־18 במאי 1917, ניגן תוכנית של ויוטי - באך - פגניני.
אמו שהפכה אלמנה כבר בגיל צעיר התפרנסה כתופרת. כמה אריסטוקרטים ואלי הון תמכו בלימודיו, ובמיוחד אשתו חובבת המוזיקה של הבנקאי גזה קובאץ', "דודה יוז'ה", שתמכה בשלושה ילדי פלא בו זמנית: בארווין נירג'האזי (מקודם פריד), הפסנתרן ההונגרי-יהודי המחונן, ילד פלא גם הוא, בצ'לנית יודית בוקור מלבד אישטוואן פארטוש. לא רק שהיא הייתה להם פטרונית, אלא גם הכשירה ואימנה אותם באופן אינדיבידואלי באמצעות מכריה המוזיקאים, כמו כן העניקה לשלישייה הזדמנות להופיע בסלון שלה. לפארטוש וגם לנירג'האזי הייתה מערכת ערכים מוזיקלית מבוססת כבר בגיל צעיר מאוד. הם יכלו להתווכח מול עמדתם של מוזיקאים מבוגרים וותיקים מהם ושניהם חשבו בצורה מבוגרת הרבה יותר מגילם. פארטוש קרא כבר מגיל עשר את כתביהם של פילוסופים והתעניין בכל חידושי המדע.
הקריירה שלו מחוץ להונגריה החלה כבר בגיל צעיר. הוא הופיע בווינה, בברלין ובהזמנתו של ארתור ניקיש בלייפציג. בינואר 1918 הופיע בהצלחה רבה בסטוקהולם. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, עבר עם אמו להתגורר בהולנד. בסיס המעריצים המקומי שלו צמח במהירות. הוא הופיע בקונצרטחבאו ובהארלם. הוא סייר בצפון אירופה ממקום מגוריו באמסטרדם. בתחילת 1919, המלחין והמבקר וילם פייפר, חשש מתוכנית הקונצרטים העמוסה של הילד שעדיין היה בגיל ההתבגרות. בראשית שנות העשרים, האמן בן השש עשרה נפל קרבן למגפת השפעת הספרדית שהשתוללה אז בעולם.
מותו זעזע לא רק את הונגריה, אלא את כל יבשת אירופה. המון הספדים הופיעו בארץ מולדתו הונגריה ומחוצה לה. אמו מעולם לא התאוששה ממותו. בשנת 1923 נערך באקדמיה למוזיקה בבודפשט קונצרט לטובת הקמת קרן אישטוואן פארטוש. בשנת 1927, יוֹ (יוהנה מריה הנדריקה) דאמן (1891-1941), הגרפיקאית ההולנדית פרסמה כרך ברוטרדם עם איור בסגנון אר-נובו המאוחר לסיפור האלגורי של פארטוש בשם "De heilige vlam. Het sprookje van Stefan Pártos" (הלהבה הקדושה. סיפורו של אישטוואן פארטוש). ההקדמה נכתבה על ידי הפסיכולוג ההונגרי-יהודי גזה רווס, שעסק גם בארווין נירג'האזי. דאמן הכירה ושמעה את נגינתו של פארטוש מכיוון שתכננה עבורו אקס ליבריס בשנת 1919. נגינת הכינור של אישטוואן פארטוש תואר לרוב כ"פואטי". המורה שלו, אנטל מולנאר, האמין כי גילה בנגינתו של פארטוש מוטיבים של יהדות ספרד. על פי תיאורו, הילד תמיד הקפיד מאוד על מראהו, על בגדיו ועל הופעתו.
נפסבה
נֵפְּסַבָה (בהונגרית: Népszava, בתרגום לעברית: "קול העם") הוא יומון פוליטי שמאלי הונגרי ידוע ובעל עבר מפואר. במקור הוא היה העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ואחר כך משנת 1948 עד 1989 היה שופר איגוד העובדים. הוא הופרט במהלך חילופי המשטר בשנת 1989.
היסטוריה.
הקמה.
המהדורה הראשונה של נפסבה (מהדורה בשפה הגרמנית: Volksstimme) הושקה בבודפשט במאי 1877 בעריכת ויקטור קילפלדי. העיתון יצא לאור רק פעם בשבוע במשך זמן רב, ואז עלה לשלוש מהדורות שבועיות. בינתיים, העיתון "הכרוניקה של הפועלים" (שפורסם גם בגרמנית בשם: Arbeiter Wochen-Chronik), שהחל להופיע בשנת 1873, נשאר במהדורה שבועית וניתן לראות בו את קודמו הישיר של נפסבה. בשנת 1880, לאחר מיזוג שתי סיעות המפלגה הסוציאליסטית, הפך העיתון בשפה ההונגרית לשופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בשם נפסבה (המהדורה הגרמנית הייתה בשם ארבייטר וואכן-כרוניק-Arbeiter Wochen-Chronik). גרסה שנייה זו של נפסבה פורסמה בעריכת גזה צ'ורבה מה- 1 בפברואר 1880, כ"פרסום מרכזי של הסוציאל-דמוקרטים ההונגרים.
יומון.
ב־1 באפריל 1905 פורסמה המהדורה הראשונה של נפסבה כיומון, והפך סוף סוף לעיתון יומי, בעריכת ארנה גרמי (נובמבר 1898-1918), עורך פוליטיקאי שעסק גם בכתיבת דרמה. עורכי העיתון רצו לגייס את הסכומים שנדרשו לרכישת בית דפוס, אך רק ל 2000 מנויים היו המשאבים הכספיים הדרושים לתשלום 2 כתרים לחודש. איכות בית הדפוס התאפיין בהצהרה תכופה על דפי העיתון עד לפני שנת 1945: "אם תמצא שגיאת דפוס בעיתון בעותק נתון, ההוצאה תחזיר לך את מחיר העיתון". אספת המפלגה בשנת 1904 החליטה לפרסם עיתון יומי בן שמונה עמודים, אולם האירועים ודרישות הקוראים ממעמד הפועלים אילצו את העיתון להופיע על עשרה או אפילו על עשרים עמודים. עד שנת 1910 העיתון תפוצת העיתון כבר עלתה על שלושים אלף עותקים יומיים, אך כמות הפרסום הייתה הרבה פחות מזה של עיתונים אחרים.
מלחמת העולם הראשונה.
ב־26 ביולי 1914 הכריז בעיתון באנר בעמוד שלם, "לא רוצים מלחמה!". אולם בסתיו השתנה קולה של העיתונות השמאלית נגד המלחמה: היא קיבלה במהותה את טיעוני הממשלה על הבלתי נמנעות של המלחמה ועל אחריותו הבלעדית של האויב עליה. בשנים 15–1914, למרות המחסור בנייר, ניתנה לעיתון אפשרות לפרסם מהדורת ערב. העיתון שנמכר בשני פילר, נקרא "הנפסבה הקטן", ובחודשי אלה עודד העיתון את הפועלים להחזיק מעמד. בשנת 1916–1917 הממשלה כבר השתמשה לעיתים קרובות בסמכותה הסטטוטורית כדי לאסור "באופן זמני" הוצאת עיתונים או לצנזר אותם. משנת 1907 היה ז'יגמונד קונפי הפובליציסט הראשי של היומון. הוא עבד גם כמתרגם (לימים הפך לקומיסר העם (שר) לעניין העבודה והרווחה הציבורית ואחר כך קומיסר העם לענייני החינוך הציבורי, 1918-19), אך לא ניתן היה לפרסם למשל את המאמר שלו, שהכילה הערכה (בעקבות מותו) על שלטונו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה במשך כמעט שבעה עשורים, וכן ביקורת שנכתבה על ידי קונפי על תוצאות המלחמה.
הרפובליקה הסובייטית ומשטר הורטי.
מהכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, נפסבה הופיע כעיתון הבוקר של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית. בזה אחר זה פרסם מאמרים של המנהיגים הקומוניסטים והפך לאורגן פרו-ממשלתי למרות עשרות שנים של מסורת אופוזיציה שהייתה מאחוריו. לאחר נפילת הרפובליקה היומון פרסם מאמרים חושפניים על מעשי הזוועה של הטרור הלבן, וב־7 בדצמבר 1919 מערכת העיתון והדפוס שלו נחרבו בחבלה. בשנת 1920 נרצחו העורך הראשי בלה שומודי היהודי (מקודם שמו היה שטיינר) ובלה בצ'ו על ידי יחידת אוסטנבורג (יחידת הטרור הלבן) שהייתה ידועה לשמצה ושר הפנים אדן בניצקי, שרמז על תפקידו ברצח של העוצר מיקלוש הורטי נתבע. בין 29 באפריל ל-5 במאי 1921 נאסרה הופעת העיתון. בשני העשורים שבין שתי מלחמות העולם עבר העיתון תקופות קשות. רק בשנת 1927 הוגשו נגדו 320 תיקי תביעה ושר הפנים אסר את הופעתו בשנת 1932.
מלחמת העולם השנייה.
בהנהגת יאקאב ולטנר (משנת 1924), אילש מונוש (1934-1939) וארפאד סקשיץ' (1939-1944) נלחם היומון למען האינטרסים של הפועלים, למען שיפור תנאי החיים והתעסוקה, לרוב תחת איסורים והפעלת כוח אנטי-מהפכני נגדו. גיליון חג המולד של שנת 1941, כדברי גיולה קאלאי, שעבד אז במערכת העיתון, היווה אבן דרך בהתפתחות תנועת העצמאות הלאומית ההונגרית. הנפסבה פורסם בפעם האחרונה במלחמה ב־19 במרץ 1944, ביום שכוחות הוורמכט כבשו את הונגריה ונפתח רק ב־18 בפברואר 1945, כחודש אחרי שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי, כעיתון המרכזי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות סקשיץ', ואחריו זולטאן הורבאט עד 1949.
1989-1949.
ההיסטוריה של העיתונות הממלכתית ההונגרית בין 1948 ל -1989 מסובכת למדי, מכיוון שללא חופש עיתונות קשה לשפוט את ביצועיהם של עורכים, ושל העיתונאים והכותבים חיצוניים. לאחר ההלאמה הפך נפסבה לעיתון של האיגודים המקצועיים בשנת 1948. בתקופת ראקושי ובעידן יאנוש קאדאר אי אפשר היה לשאוף לעצמאות כתיבה ועריכה ולהביע בחופשיות דעות פוליטיות. מספר העותקים של העיתונים לא היה תלוי בביצועי העריכה, אלא בהחלטה של ההנהגה הפוליטית הבכירה.