כיום חיים בגואטמלה כ-900 יהודים, רובם מתגוררים בגואטמלה סיטי. יהודי גואטמלה מתחלקים כמעט שווה בשווה בין אשכנזים וספרדים. אחת הבעיות העומדות בפני הקהילה, בדומה לקהילות קטנות נוספות, היא ההתבוללות של הדור החדש והקושי להכיר בני זוג ולהקים משפחה. בשנים האחרונות מנהיגה הקהילה תוכנית היכרויות לבני נוער ובוגרים בגילאי העשרים והשלושים המסייעת להכיר קהילות יהודיות נוספות באזור, לדוגמה: מקסיקו, פנמה. כמו כן ישנה קהילה של כ-70 משפחות ישראליות באזור שחלקן הגיע לצורכי עבודה: שיכון ובינוי וחברות ביטחון עם פעילות ענפה במדינה. וחלקם ירדו מהארץ והיגרו לגואטמלה.
על אף גודלה הקטן יחסית, יהדות גואטמלה פעילה ומשפיעה על הפוליטיקה המקומית. הקהילה מקיימת קשרים ומסייעת לפעילות שגרירות גואטמלה ואל סאלבדור.
בשנת 2015 יוסף גרמון מונה לרב ראשי של הקהילה והוא כיהן בתפקיד חמש שנים.
בריאן לאודרופ
בריאן לאודרופ (בדנית: Brian Laudrup; נולד ב-22 בפברואר 1969 בווינה שבאוסטריה) הוא אחד משחקני הכדורגל הבולטים בהיסטוריה של דנמרק.
לאודרופ היה שותף לזכייתה ההיסטורית של נבחרת דנמרק ביורו 1992, וכמו כן היה לו חלק ארי בשליטתה של קבוצת גלאזגו ריינג'רס בליגה הסקוטית במהלך שנות ה-90.
ב-4 במרץ 2004, בעת חגיגות ה-100 לפיפ"א, קיבל בריאן לאודרופ מקום של כבוד בין 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. חבר נוסף ברשימה מכובדת זו הוא אחיו, המפורסם לא פחות, מיכאל לאודרופ.
בספטמבר 2010 אובחן לאודרופ כחולה במחלת הסרטן עקב גידול בבלוטת הלימפה. כעבור שלושה חודשים דווח כי החלים מהמחלה.
קונצ'רטי
יהדות ניקרגואה
יהדות ניקרגואה היא אחת מהקהילות היהודית במרכז אמריקה והיא ממוקמת בניקרגואה של היום.
היהודים הראשונים הגיעו לניקרגואה במהלך המאה ה-20, חלקם יהודים מאירופה שברחו ממלחמת העולם השנייה.
בשנת 1972 מנתה קהילת יהודי ניקרגואה כ-250 יהודים, רובם במנגואה הבירה ולאחר רעידת האדמה בסוף אותה השנה נמלטו רוב יהודי המדינה ממנה.
לאחר עליית השלטון הסנדיניסטי במדינה זו נכלא ראש הקהילה היהודית של ניקרגואה ולאחר שהצליח להימלט מהכלא יצא מהארץ עם רוב יהודי המדינה שחיו באותה העת במדינה.
נכון ל-2008 יש בניקרגואה עשרות בודדות של יהודים, רובם במנגואה.
ג'יימס פנימור קופר
ג'יימס פנימור קופר (באנגלית: James Fenimore Cooper; 15 בספטמבר 1789 - 14 בספטמבר 1851) סופר אמריקאי, אבי סיפורי ההרפתקאות האינדיאניים, מחבר "המוהיקני האחרון", שהוא המפורסם מבין סיפורי "פוזמק העור".
חייו.
נולד בברלינגטון, בניו ג'רזי. אביו היה שופט, ובמלאת לג'יימס שנה אחת עקרה המשפחה לעיירה קופרסטאון, שיסד האב לחוף אגם במדינת ניו יורק וקרא לה בשמו. הייתה זו תקופת החלוציות בתולדות ארצות הברית, ומילדותו ספג הבן את מראות נופי הערבה הפראיים ושמע סיפורי הרפתקאות על ההתנגשויות בין המתיישבים הלבנים לבין שבטי האינדיאנים. סיפורים אלה העלה על הכתב.
בגיל 16 הצטרף לצי ושירת כקצין על סיפון ספינה בימת אונטריו. לאחר מות אביו השתקע באחוזת המשפחה ושלח ידו בכתיבה. סיפוריו זכו מיד בהצלחה והתפרסמו ברחבי העולם. הוא היה הסופר האמריקאי הראשון שזכה בהצלחה בינלאומית. שבע שנים שירת קופר כקונסול כבוד של ארצות הברית בפריז, ובשובו לארצו כתב את הספר "הבית כפי שמצאתיו" אשר עורר ביקורת וגרר את מחברו למאבקים עם העיתונות.
אולם הספרים שבזכותם התחבב קופר על דורות של קוראים צעירים בעולם הם אלה העוסקים בהווי של ארצות הברית בראשית תקופת ההתיישבות. במיוחד זכו בפרסום חמשת ספרי "פוזמק העור", הוא כינויו של נתנאל במפו - צייד ישר לב וידיד האינדיאנים (הקרוי גם "עין הנץ"), שנקלע לסדרה של הרפתקאות מרתקות. הנודע שבספרי הסדרה הוא "המוהיקני האחרון", סיפור מלא חיבה לאינדיאנים ולאורחות חייהם, המתאר את מסעו של "עין הנץ" אל מצודה נצורה כדי להחזיר למפקדה את שתי בנותיו. סיפורו האחרון, "מבואות האלון", עוסק בכומר המגלה לשבט אינדיאני שבניו הם מצאצאי עשרת השבטים וכי עליהם לנסוע לארץ ישראל.
רבים מספריו תורגמו לעברית.
ספריו של קופר, כגון "אחרון המוהיקנים", "הגשש" ו"פוזמק העור", עסקו בתיאור מציאותי של התפשטות האדם הלבן למערב ארצות הברית ודחיקתם של האינדיאנים. נושא נוסף שבו עסקו ספריו היה ספנות.
יהדות סיביר
יהדות סיביר היא קהילה יהודית הממוקמת בסיביר שבצפון אסיה הנמצאת כיום בשליטת הפדרציה הרוסית. (אזור המזרח הרחוק הרוסי נחשב גם הוא לחלק מסיביר). סיביר נכבשה על ידי רוסיה במהלך המאות ה-16 וה-17 ושימשה בעיקר כמקום להגליית פושעים. בעיקר מכיוון שחבל סיביר ממוקם באזור מבודד שקשה לחיות בו.
ראשית הקהילה היהודית בסיביר.
היהודים הראשונים שישבו בסיביר לקראת סוף המאה ה-17 היו שבויי מלחמה ממלחמת רוסיה -פולין. המלחמה התחילה ב-1654 והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו. בסוף המאה ה-17 השתתפה האימפריה הרוסית בחלוקת פולין-ליטא וקיבלה שטחים רבים שהיו מיושבים בידי יהודים. בעקבות כך יהודים רבים הפכו לנתיני האימפריה, והפושעים היהודים ואויבי המדינה הוגלו לסיביר (שלא נחשבה אז כחלק מתחום המושב שנוצר בעקבות קבלת השטחים). תחום המושב היה שם נרדף לשטחים בהם יהודים בלבד יכלו להשתקע באותה התקופה. התיישבות יהודית מחוץ לתחום המושב הייתה בלתי חוקית. סיביר בתקופה זו לא נחשבה לחלק מתחום המושב, ולכן יהודים לא הורשו להשתקע באזור זה. כדי להתיישב בסיביר, נאלצו היהודים אז לבצע פשע שעונשו גירוש. בתחילת התיישבותם התמודדו המגורשים עם תנאי האקלים הקשים בסיביר, אך עם השנים הסתגלו לאזור ולתנאיו והחלו לעסוק במסחר ולפתח את הכלכלה. במשך הזמן, חלק מהיהודים שעסקו במסחר התעשרו והצליחו להתפרנס בכבוד. למרות מספרם המועט הם הפכו לחלק מהאליטות המקומיות.
דת ומסורת.
יהודים רבים המתגוררים בסיביר הקפידו לשמור על אווירה קהילתית ויהודית, לא התביישו ביהדותם ונהגו לסמן את בתיהם בסימני היכר יהודים מובהקים.  אף על פי שרובם לא היו שומרי דת אדוקים, הם דאגו להקים בתי ספר, בתי כנסת ובתי עלמין יהודיים. חלק מבתי הכנסת הראשונים בסיביר נבנו מעץ, ובמשך השנים, בשלהי המאה ה-19 הוקמו בתי כנסת מפוארים במרבית קהילות יהודי סיביר ששיקפו את עושרן ואת מעמדן החברתי הגבוה של הקהילות.
רוסים רבים שהוגלו לסיביר הופתעו מכמות היהודים שסיביר הכילה. האוכלוסייה היהודית בסיביר הזניקה את הכלכלה והפכה אותה למשגשגת ודומה לערים רוסיות רבות במערב האימפריה הרוסית. בשנות ה־30 של המאה ה־20 הורה השלטון הקומוניסטי על סגירתם של כל בתי הכנסת בסיביר, חלק מתשמישי הקדושה שלהם נעלמו וחלקם נמסרו למוזיאונים מקומיים. בתי קברות יהודיים בסיביר שנותרו מן התקופה משלבים את המסורות והמנהגים ממזרח אירופה עם השפעות מקומיות. המצבות שהשתמרו מהמאה ה־19 נושאות לעיתים כיתוב מסורתי בעברית ועיטורים מסורתיים (אריות, ציפורים, צבים, מנורה וכדומה). רובן כוללות גם את שם הנפטר ברוסית. בערים קטנות ומרוחקות נבנו לעיתים המצבות בצורה המונעת מחיות בר לחפור את הקבר. רוב בתי כנסת הגדולים שנבנו מעץ לא השתמרו עד ימינו למעט שלושה: בית הכנסת הישן באוֺמְסְק, בית הכנסת של החיילים בטוֺמְסְק ובית הכנסת בקַנְסְק. הראשון הוא בניין בסגנון ניאו־מורי, כמו בתי כנסת בערים אירופאיות גדולות. השני נבנה על ידי יהודים ששירתו בצבא הרוסי.
יהודי סיביר במאה ה-19.
בתחילת המאה ה-19 הותרה הזכות לבעלי מלאכה וסוחרים יהודים ממעמדות שונים לצאת מגבול תחום המושב ולהתיישב בסיביר. דרך נוספת שאפשרה ליהודים להשתקע בסיביר הייתה גיוס לצבא הרוסי החל מ־1827. בתום השירות הממושך נהגו חיילים יהודים רבים להשתקע באותן ערים שבהן שירתו בצבא ולא חזרו לתחום המושב. החל משנת 1836, במשך כשנה, הוקצו אדמות מאדמת סיביר להתיישבות חקלאית של יהודים, עד שהדבר הופסק בהוראת הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות ה־60 של המאה ה־19 זכו יהודים ממעמדות שונים ל"אמנציפציה סלקטיבית": סוחרים מהגילדה הראשונה, בעלי השכלה גבוהה ובעלי מלאכה מיומנים יכלו מעתה לגור מעבר לתחום המושב. גורמים אלו תרמו לגידול האוכלוסייה היהודית בסיביר, על אף שגם עתה הגורם העיקרי היה יהודים גולים חדשים שגורשו לשטחים אלו. במקביל השלטונות השתדלו למנוע את השתקעותם של היהודים בסיביר ומדיניות זו התעצמה לקראת שלהי המאה ה־19. בשלהי המאה ה-19 בשנת 1897 מנתה האוכלוסייה היהודית בסיביר רק כ-35,000 נפש והם נחשבו למיעוט בהשוואה ל-5.8 מיליון תושבי סיביר ול-5.1 מיליון יהודים באימפריה הרוסית כולה.
המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 בשנת 1900 חיו בסיביר כ-34,000 יהודים ובשנת 1926 חיו בסיביר כ-33,000 יהודים. הירידה במספר היהודים נובעת בעיקר מחזרת היהודים לארצות מוצאם, מעבר לרוסיה האירופית וכן בעקבות הגירה לארצות הברית ולארץ ישראל. לאחר התפרקות האימפריה הצארית ב־1917 והקמת ברית המועצות החל עידן חדש בחיי המדינה כולה וגם בחיי יהודי סיביר. יהודים אמידים רבים היגרו מסיביר לאחר המהפכה הבולשביקית. במהלך מלחמת העולם הראשונה היגרו יהודים רבים מאירופה לסיביר, ואף הקימו במקום מספר ארגונים ומפלגות. כמו כן, פעלה במקום התנועה הציונית, אך פעולותיה הופסקו בשנות ה-20, בהוראת השלטון הקומוניסטי. במסגרת תוכנית החומש שיזם סטלין הכריזו הרוסים על הקמת המחוז היהודי האוטונומי בסיביר ויהודים נוספים החלו להגיע לסיביר כדי לפתח שם את התעשייה. יהודים אחרים נסעו באותו זמן לאזור בִירוֺבִיגַ'אן בתור עובדי אדמה במחוז היהודי האוטונומי שסטלין הקים כאלטרנטיבה סובייטית לפרויקט הציוני בארץ ישראל.