מלחמות העולם של המאה העשרים היו סיכום צבאי של העימותים הגדולים של המאה ה-19 והביאו לידי שיא את ההתפתחות הטכנולוגית של שדה הקרב והטמעת טכנולוגיה לכל הזרועות הלוחמות. התוצאה הייתה שדה קרב רווי קליעים מכל הסוגים. בשדה קרב עמדה למבחן תפיסת הכידון ככלי נשק התקפי מכריע של הקרב, כאשר ההיפוך של הפילוסופיה הזו היה נכון: הכידון היה נשק הגנתי ששימש מוצא אחרון לחייל כאשר כל האמצעים האחרים איבדו את היעילות או השימוש. ככל שהתקדמה מלחמת העולם הראשונה, ההבנה שלכידון היו מגבלות חמורות בשדה הקרב שבו לחיל הרגלים הייתה יכולת תמרון מוגבלת התגלו בכל עוצמתן במהלך מלחמת העולם הראשונה. לכידון-חרב הארוך המורכב על גבי רובה לא היה שימוש בלוחמת חפירות שהייתה אחד המאפיינים העיקריים של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. והחיילים שנזקקו לנשק קר בעת לחימה פנים אל פנים נאלצו להשתמש בסכינים ופגיונות חלקם מאולתרים אבל גם באלות, פגיונות - מאולתרים ומונפקים רשמית ואתי חפירה שלהביהם הושחזו. השימשו בכידון וכתוצאה מכך התפיסה של הכידון ככלי נשק עיקרי ירדה באופן דרמטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה, חיילים שנלחמו בקו החזית היו משוכנעים כי האליטה הצבאית - מפקדים וקובעי מדיניות היו אנשים שלא היו כשירים לתפקידם ולא היו ראויים להקרבה מצד החיילים, האמונה של הפיקוד הגבוה בכידון כנשק התקפי מכריע הייתה בעיני החיילים אות לטיפשות ואין-אונות של כל שדרות הפיקוד.
ההיסטוריון הצרפתי של מלחמת העולם הראשונה ז'אן נורטון קרו, קבע במחקריו כי בין אוקטובר 1914 ונובמבר 1918 הוא לא ראה כידון בשימוש, או כידון עם דם על הלהב שלו, ולאחר שעשה ניתוח של דיווחים ממקור ראשון על מלחמת חפירות שפורסמו בצרפת לפני 1928 הוא הגיע למסקנה שמקורות אמינים שהכילו תיעוד של לוחמה פנים-אל פנים בחזית המערב במלחמה הגדולה אין אזכור לשימוש בכידונים ואילו עדויות אותן הוא הגדיר לא-אמינות שהכילו שקרים והגזמות בנושאים אחרים היו גדושים בסיפורים אותם הוא כינה "(תיאורים) צמאי-דם של פלדה קרה" אמירה שהייתה נפוצה בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה קבעה כי "אף אחד לא נהרג אי פעם עם כידון אלא אם כן הם כבר הרימו את ידיהם".
חוקרים מודרניים מטילים ספק במיתוס של ההתקפות עם כידונים שלופים במהלך המלחמה, לגבי צילומים המתארים חיילים יוצאים מהחפירות ומסתערים על קווי האויב ההנחה היא שאלו צילומי תעמולה מבוימים. חיילים בדרך כלל הסתערו עם הרובים שלהם מעבר לגב, כדי להקל על ריצה ותפיסת מחסה או זריקת רימוני יד. הגרמנים היו אלה שייצר את המגוון הגדול ביותר של כידונים, במלחמת העולם הראשונה ומשהורחב גיוס חיילים והורגש מחסור בכידונים הסטנדרטיים של הצבא הגרמני הסבו הגרמנים כידוני שלל, ככל הנראה לשימוש יחידות קו אחורי כחלק ממדים שלהם ולא כנשק. מחקרים רפואיים ומחקרים בהיסטוריה צבאית מעלים את האומדן כי אחד מכל שלוש מאות של פצועים שטופלו בבתי חולים-שדה בחזית המערבית אובחנו כמי הנתון המספרי היחיד שזמין הם רישומי חיל המשלוח של ארצות הברית בשנת 1918, מראה כי רק 235 מתוך 224,089 מאושפזים ונפגעים - כ 0.1 אחוז מכלל הנפגעים סבלו מפגיעת כידון, אחד ההסברים למספר נמוך זה הוא שפגיעה מכידון היא בדרך כלל קטלנית אך תיאוריה זו לא מסבירה את המספר היחסי הנמוך מאוד של פצועים. בחישוב שלוקח בחשבון שיותר מעשרים מיליון חיילים נפצעו במלחמת העולם הראשונה. מתוכם שבעה מיליון חיילים גרמנים ואוסטרו-הונגרים שנפצעו בקרבות עם צבאות בריטיים צרפתיים ורוסיים שהשתמשו בכידונים ככלי התקפה לכל אורך המלחמה, גם אם מכפילים את מספר המתים ממספר הפצועים, עדיין מדובר במספרים קטנים וזניחים ביחס המעידים על חלקו הזניח של הכידון בתמונה הכללית של הלחימה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פיתוח טקטיקות של שדה קרב משולב בו ניהול אש אפקטיבי מקיף את כל זרועות הצבא קיבע את מעמדו של הכידון ככלי נשק משני בחשיבותו שמיועד לשימוש במקרה חירום במקרים אינדיבידואליים ופחות במסגרת של מתקפה מאורגנת במבנים, בתקווה שאם החייל יפגין נחישות עשוי להכריע תוצאה של קרבות פנים אל פנים. הירידה בחשיבותו של הכידון ומקומו במחשבה הצבאית ככלי נשק בעל ערך התקפי נמשכה במהלך מלחמת העולם השנייה. במרבית הצבאות במהלך הקרבות של מלחמת העולם השנייה, כידון שימש כנשק של יחידות קטנות או חיילים בודדים בקרבות פנים אל פנים על מנת להניס אויב על סף שבירה או להכריע מתקפה באופן נקודתי. היוצא מן הכלל לכך היה צבא יפן הקיסרי שהמשיכה לדגול בשימוש בכידון ככלי התקפה לצד הנשק החם. המחשבה הצבאית היפנית הושפעה באופן בולט מקוד הבושידו (מילולית: "דרך הלוחם") שהיה קוד התנהגות של הסמוראים - מעמד האצולה הלוחמת ביפן הפיאודלית אך השפעתו על הקצונה היפנית שראתה עצמה ממשיכת דרכם של הסמוראים הייתה מכרעת. לפי מחשבה זו הפך הכידון תחליף לחרב הקטאנה של הסמוראים. הגישה הזו, בשילוב עם האמונה העמוקה ששירות עבור הקיסר היא מטרה הראויה למות עבורה, העניק לכידון מעמד פולחני וטקסי עליון. בשדה הקרב הפעלת כידונים הוכחה כיעילה כאשר האויב
היה צבא לא יעיל, חסר ציוד מתאים או שבור נפשית ופיזית. כאשר היפנים נלחמו מול צבאות אמריקאים או אירופאים חמושים בנשק אוטומטי בעמדות הגנה או בקרבות תנועה הכידון הוכיח שוב את מגבלותיו הקריטיות ואי יעילותו כנשק התקפה. החוקר האמריקאי דייב גרוסמן, המתמחה בפסיכולוגיה צבאית מתאר במחקר על השימוש בכידונים את המקרה הקיצוני בן היה מעורבים קצינים וחיילים של הצבא היפני בשלבים המוקדמים של העולם השנייה שהשתמשו באסירים סינים קשורים כמטרות לאימון בכידונים.
לאחר מלחמות העולם.
שדות הקרב של מלחמות העולם הוכיחו את הידוע מכבר, הכידון לא משמש ככלי נשק של בחירה בהגנה או בהתקפה והשימוש בו נדיר גם בעת לחימה פנים-אל פנים. מאז מלחמות העולם ובמהלך העימותים הצבאיים של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת נרשמו מספר מועט של אירועים בהם הופעלו כידונים וגם זאת במסגרת אירועים מבודדים ומוגבלים.
האירוע האחרון הראוי לציון בו השתמשו חיילים אמריקאיים בכידונים להתקפה היה במסגרת מלחמת קוריאה, בשנת 1951 במסגרת מבצע כדור-רעם (1951) הוביל קצין אמריקאי שתי מחלקות בתקיפה ברובים עם כידונים שלופים כנגד עמדות של חיל רגלים של הצבא הסיני שהיו מחופרים על צלע גבעה בשטח שולט בתום הקרב נספרו כ 20 חיילים סיניים שנהרגו מפגיעת כידון, מתוך 50 חללי אויב בסך הכל. ההיסטוריון האמריקאי ס.ל.א מרשל תיאר את האירוע כ"תקיפת הכידון השלמה ביותר של חיילים אמריקאים מאז קרב קולד הרבור ". לאחר הקרב זכה המקום לשם "גבעת הכידונים" (אנגלית:Bayonet Hill). במהלך מלחמת וייטנאם בקרב יה דראנג שזכה לשם הסמלי "כידון הכסף" (אנגלית: Silver Bayonet ) שהתחולל בחודש נובמבר 1965 השתמשו חיילים אמריקאיים ברובים מכודנים על מנת להדוף התקפות מטווחים קצרים ובסבך צפוף של צמחייה של חיילי וייטקונג. במלחמת פוקלנד בשנת 1982 הוביל קצין בריטי מחלקה של צנחנים בריטיים לתקיפה והסתערות על עמדות מחופרות של חיילים מצבא ארגנטינה תוך שהם משתמשים ברובים מכודנים והצליחו להבריח את החיילים הארגנטינאיים ולכבוש את המוצב. הקצין הבריטי הרג 2 חיילים ארגנטינאיים בנעיצת כידון ושבר את הכידון בעת ניסיון לתקוף חייל שלישי.
במאי 2004, במהלך מלחמת עיראק נקלעו 20 חיילים בריטים בהיו בסיור בעיר בצרה למארב של כמאה לוחמי מיליציה שיעים ונאלצו לצאת מכלי רכב ולהתגונן מול כוחות עדיפים. כאשר התחמושת אזלה הכוחות הבריטיים התקינו כידונים על רובי הסער ותקפו את האויב. כ -20 אנשי מיליציה נהרגו בתקיפה ללא אבידות לחיילים הבריטיים. על פי תחקיר של מכון מחקר של צבא היבשה האמריקאי (אנגלית: U.S. Army Research Laboratory) ההסתערות עם כידונים שלופים הצליחה מאחר שההתקפה הייתה הראשונה שבה עמדו לוחמים שיעים מול כידונים עובדה שהגבירה את אלמנט ההפתעה. שנית, כנראה לוחמי אויב ובזכות המשמעת הקפדנית של הבריטים. המסקנה של מכון המחקר הייתה שאין מקום למסקנות כלליות בנוגע לאירוע או להפעלת כידונים וכי הלקח הוא ה"צורך להימנע מדפוסי התנהגות צפויים בתוך כללי מעורבות מגבילים".
שימוש בכידונים לפיזור הפגנות.
בנוסף לשימוש בלוחמה, לכידון יש היסטוריה ארוכה כנשק המופעל בשימושים משטרתיים כנגד אזרחים ולצורך שליטה על קהל ופיזור הפגנות. לפני כנסתם לשימוש של נשק אל-הרג משתמשים כוחות במשימות שיטור בכידונים, בעיקר כגורם מרתיע פסיכולוגית על מנת לטפל בעימותים אלימים (כגון פיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא והגנה על רכוש).
בארצות הברית נעשו מספר מחקרים בנוגע לשימוש בכידונים מול קהל אזרחי וזאת בעקבות השימוש ותורת הפעולה של כוחות צבא בתפקידים משטרתיים ויחידות פיזור הפגנות של משטרות שונות בארצות הברית בכידונים. במהלך 1968 נערכו תיקונים של מדריכי השדה של צבא ארצות הברית על מנת לבטל את השימוש בכידון-רובה לצורך שליטה על המונים עם זאת בעקבות מחקר שנערך באותה שנה על ידי "ארגון המחקר למשאבי אנוש" הגיע למסקנה כי הכידון "בעל ערך רב כנשק לשליטה על קהל" על ידי פרסום דוח שכלל סקר של אנשי צבא המעורבים בפעולות שמירת השלום, קצינים אלו דיווחו כי התכונה החשובה ביותר של הכידון הייתה השפעתו הפסיכולוגית על קהל. בסופו של דבר הותר השימוש בכידון במקרים של המון אלים אך לא בפעולות אזרחיות שגרתיות. שנתיים לאחר מכן, בהפגנות שהובילו לטבח בקנט סטייט ב-1970, שני בני אדם נפצעו מפגיעת כידון-רובה כידון על ידי חיילי המשמר הלאומי של אוהיו.
סוגי כידון-רובה.
כידוני תקע.