אלימות במשפחה (בראשי תיבות: אלמ"ב) מתרחשת במסגרת המשפחה ובהקשר של היחסים שבתוכה, לרבות עם בני זוג לשעבר. אלימות במערכת יחסים אינטימית היא בעיה רבת פנים החוצה תרבויות, מגדר, דתות, מצב חברתי-כלכלי ורמת השכלה. אלימות במשפחה יכולה להתבטא במגוון דרכים, ועל פי אמנת איסטנבול אלימות במשפחה מוגדרת כמעשים של אלימות פיזית, אלימות מינית, התעללות רגשית או אלימות כלכלית, המתרחשים במשפחה או בתא המשפחתי.
התופעה מאופיינת בהטרוגניות אשר נובעת בין השאר מהשוני בהגדרת התופעה במדינות שונות, ובמאפייני מבצעי האלימות. לאלימות במשפחה יש היסטוריה ארוכה, אולם היה זה הגל השני של הפמיניזם שהעלה לראשונה את הנושא כבעיה חברתית שיש לדון בה ולהכניסה לשיח הציבורי.
אלימות בין בני זוג.
אלימות בין בני זוג מופעלת בכמה אופנים: פיזי, נפשי, מילולי, ומיני. ההתנהגויות כוללות איומים, השפלות מילוליות ופיזיות, מעקבים, הטרדות, הצרת צעדים, בידוד חברתי, מניעת שליטה על משאבים כלכליים, השלכת חפצים, הפחדות, גזלייטינג, אונס או פגיעה מינית, פגיעות פיזיות שונות, ובמקרים קיצוניים רצח. מטרתו של התוקף היא להשיג כוח ושליטה על האחר. הצורך בשליטה יכול לנבוע מחולשה, מרגש נחיתות וחוסר הערכה עצמית. לפעמים נובעת האלימות מדחפים אגרסיביים שהאלים אינו יודע כיצד לשלוט בהם. אלימות קשורה גם עם הפרעת אישיות אנטי סוציאלית והפרעות אישיות אחרות. לפעמים נובעת האלימות ממניע של נקמה על בגידה (למשל במקרים של רצח על חילול כבוד המשפחה). גם מעמד חברתי המקנה לאשה מעמד נחות על פני בעלה, ומקבל בהבנה מקרים של הכאת האשה, מעודד אלימות כזו. אלימות בין בני זוג יכולה להתפרש כהרגל וצורך ילדותי להשיג דבר באמצעות הפעלת כוח, בלי להיות מודע לנזק הנגרם. לאלימות בתא משפחתי ישנה השפעה גם על הילדים והיא שמה אותם בקבוצת סיכון.
בספרות מספר מודלים ותאוריות ביחס לתופעת האלימות בין בני זוג, מעגל האלימות של Lenore Walker משנת 1979, גלגל הכח והשליטה (Power and Control Wheel) שנוצר על ידי קבוצת מחקר במינסוטה (1984), המודל של פרופ' דמפסיי לאפיון אלימות במשפחה במאמרה משנת 2006, ולבסוף "מודל המעגלים במצבי אלימות במשפחה" המוצע על ידי בושרי ובן-ארי, לתיאור התנועה בין מצבי האלימות השונים (2012). בושרי ובן-ארי טוענים, בין היתר, כי ככלל, אלימות מסלימה מהפרעה לניהול אורח חיים סביר ותקין, לאלימות נפשית, תוקפנות שאינה כוללת מגע פיזי ולבסוף לאלימות פיזית או אלימות מינית. כמו כן, ההסלמה היא מצטברת, למשל, לאלימות הנפשית תצטבר אלימות פיזית או מינית, וגם אם תהיה רגיעה זמנית, אם לא תטופל היא איננה מוחלטת, אלא תהיה ביחס לתקיפה הפיזית או המינית, ובן הזוג התוקף צפוי להמשיך בסוג האלימות האחר בו נהג בטרם הסלים את פעולותיו.
מרבית התוקפים הם אנשים נורמטיבים בעלי צרכים, אשר יכולים לאהוב ולהיות נאהבים. הם נוקטים באלימות כדי לקבל את רצונם מבני זוגם, אבל במקרים רבים הם מתנהגים כרגיל כלפי קרובי משפחה, חברים לעבודה ואחרים, ואפילו כלפי בן זוגם (אם מדובר באלימות שאינה תמידית), ובאופן כללי מנהלים אורח חיים נורמטיבי. ניתן למצוא אף מקרים שבין בני זוג שקיימת אלימות בניהם יתקיימו יחסים נורמטיבים של אהבה ונתינה, על אף האלימות. לרוב הם לא בטוחים ביכולתם לתת אמון באנשים אחרים ויש להם קושי לרקום יחסי חברות קרובים ואינטימיים. הם נוטים להיות ביקורתיים או קנאים כלפי בני זוגם ולעיתים קרובות הם מכחישים את אחריותם על ההתנהגות שלהם ורואים אותה כנובעת מהתנהגות בן הזוג. כמו כן, רבים מהם ממזערים את ההשפעה של ההתנהגות התוקפנית על בן זוגם. אלימות כזו עלולה להחמיר במשך הזמן.
קרבן האלימות לעיתים מתבלבל כי ישנם רגעי התפייסות ונאמר לו שהדברים נאמרו לטובתו, והוא מקבל אותם מתוך הכנעה ונקודת חולשה. וכך חוזרת ההתעללות עד כדי החלשת הקרבן וריסוק נפשי ומטלי שלו. מסיבה זו חשוב מאוד לדווח על מקרי אלימות והתעללות כבר בשלבים הראשונים שלהם.
מחקרים מראים כי למתעללים ולקורבנות האלימות יש מאפיינים דומים. בין המאפיינים ניתן למצוא: גיל צעיר, חווית הורות לקויה, ורקע של אלימות במשפחה הקודמת או בחברה הסובבת.
תאוריית הפטריארכיה וביקורת עליה.
טענת היסוד של תאוריית הפטריארכיה גורסת כי אלימות במשפחה היא בעיקר אלימות של גברים האוכפת את הסדר הפטריארכלי, ואילו אלימות נשית, אם היא קיימת, מופעלת בעיקר במסגרת הגנה עצמית.
פרופ' מורי שטראוס, חוקר בכיר בתחום אלימות במשפחה, מתנגד לאסכולת תאוריית הפטריארכיה בתחום אלימות במשפחה, על סמך ממצאים אמפיריים של מחקרים שבחלקם היה שותף. בהרצאותיו ובמאמרים רבים שפרסם החל מ-1980, טען שטראוס כי המחקרים מראים כי אלימות בין בני זוג מאופיינת על ידי סימטריה מגדרית והדדיות. סימטריה פירושה שהסיכוי שאישה תכה גבר זהה, ואף גבוה במקצת, מהסיכוי שגבר יכה אישה, במסגרת זוגיות. שטראוס מצביע על ביבליוגרפיה של קרוב ל-300 מחקרים, בהשתתפות מצטברת של מאות אלפי נחקרים, המאששים מסקנות אלה.
חוקרים נוספים המבקרים מדעית את תאוריית הפטריארכיה של הגישה הפמיניסטית לגבי האלימות במשפחה וטוענים כי היא שגויה הם ד"ר ווארן פארל, ד"ר דונלד דאטון, פרופ' סוזאן שטיינמץ, פרופ' זאב וינשטוק ד"ר לינדה מילס, ומארק האמל, LCSW, עורך כתב העת Partner Abuse, ארין פיצי וכמו כן הקרימינולוגית הישראלית שרה בן דוד.
בישראל.
מנתוני משטרת ישראל אודות רצח נשים בידי בני זוגן עולה כי בשנת 2002 נרצחו 14 נשים, בשנת 2003 נרצחו 19 נשים, ובשנת 2004 נרצחו 10 נשים. בשנת 2005 נרצחו 11 נשים בידי בני זוגן ו-4 נשים על רקע מה שמכונה חילול כבוד המשפחה. בשנת 2006 נרצחו 12 נשים בידי בני זוגן ו-6 נשים נרצחו על רקע מה שמכונה חילול כבוד המשפחה.
על פי נתוני השנתון הסטטיסטי של משטרת ישראל לשנת 2018, באותה שנה נפתחו כ-18,000 תיקים בגין עבירות אלימות גופנית ואיומים בין בני הזוג, מהם כ-13,000 תיקים נפתחו בגין עבירות אלימות גופנית. מדו"ח שפרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת עולה, כי 69% מהתיקים בגין עבירות אלימות גופנית ואיומים בין בני זוג שנפתחו בשנת 2018 היו עקב תלונת אישה, כעשירית מהתיקים נפתחו עקב תלונת גבר, ובחמישית מהתיקים נרשמו תלונות הדדיות. למרות הפער בהגשת התלונות, ישנם מחקרים שמצאו שכמות הפגיעות האלימות היא זהה בין גברים לנשים, והפער בין אחוז המקרים לאחוז התיקים שנפתחו נובע מהבושה ותגובת הסביבה והרשויות.
מנתוני שב"ס עולה כי בספטמבר 2019 הוחזקו בבתי הסוהר כ-1,000 אסירים שנשפטו על עבירות אלימות במשפחה וכי לכ-270 מהם לא היה זה מאסרם הראשון.
להערכת מספר חוקרים, בישראל 13% מהנשים נחשפות לאלימות פיזית, ו-56% מהנשים סובלות מאלימות נפשית.
יחס המשטרה.
במקרים של חשד לאלימות במשפחה, ניצבת המשטרה לעיתים קרובות בפני דילמה הכרוכה בניבוי תוך לקיחת סיכון. בעיה זו קשה במיוחד, שכן סכסוכים משפחתיים רבים מתרחשים "בארבע עיניים", ובפני הגורם החיצוני המעורב אין תמיד מידע עובדתי מוצק שיכול לתמוך בגרסה זו או אחרת. בשנת 1998 עדכנה משטרת ישראל את מדיניותה, כאשר פתחה מדור לחקירת מקרי אלימות בין בני זוג. במערך זה מושם דגש על הנושאים הבאים: תגובה מהירה של המשטרה תוך מיצוי סמכויותיה, הערכת המסוכנות ומניעתה בכל שלבי הטיפול המשטרתי, קשר בין המשטרה לבין גורמים מטפלים בקהילה, והקצאת מערך חקירות ייחודי בכל תחנות המשטרה: בכל תחנת משטרה יהיו שני חוקרים שהוסמכו לחקירת עבירות אלימות בין בני זוג, וכן יוקצו חוקרות ייחודיות למגזר הערבי.
יחס התקשורת.
עד לשנת 1976 העוסקים בתקשורת הישראלית לא ראו הכאת נשים כבעיה חברתית, אלא כבעיה פרטית. במהלך השנים היחס לתופעה עבר שינוי. תחילה נחשפו מקרים שהוצגו כחריגים, והכתבים דיווחו על אלימות נגד נשים ורצח נשים על ידי בעליהן כעל "בעיה רומנטית", טרגדיה משפחתית או אירוע מקרי והנטייה הייתה להטיל את האשמה באישה. אולם בשנת 1976 היחס לתופעה השתנה והוא בא לידי ביטוי בשני אופנים: פתיחת מקלטים לנשים מוכות בשנות השבעים וחקיקת החוק למניעת אלימות במשפחה בשנת 1991, ובהדרגה החלה התקשורת לראות בתופעה כבעיה חברתית ולא אישית.
יחס בתי הדין הרבניים.
אלימות במשפחה לרוב לא נחשבת לעילה לגירושין בבית דין רבני. גם במקרים שבהם רשויות החוק הרחיקו בעלים אלימים מהבית ואפילו הרשיעו אותם בעבירה של אלימות במשפחה, בתי הדין הרבניים לא תמיד סברו שיש לאישה זכות הלכתית להתגרש.
במאמר: "יחסם של חכמים לאלימות הבעל כלפי אשתו" פרופ אליעזר בשן הביא דוגמאות לפסיקות והתייחסויות של חכמים בבתי הדין בעקבות אלימות הבעל כלפי אשתו. הראב"ד והמהר"ם מרוטנברג התייחסו בחומרה רבה לאלימות הבעל כלפי אשתו. אך, חכמים בארצות האסלם נהגו אחרת ואף הכריזו על אשה שהוכתה על ידי בעלה כאשה מורדת ומנעו ממנה לקבל את כתובתה.
באחד המקרים הוצגו הוכחות לאלימות פיזית ונפשית מצד הבעל כלפי האישה, והדיינים סברו שזו לא עילה מספקת לגירושין. במקרה אחר דן בית הדין הרבני באשדוד במקרה בו אדם הורשע באלימות כלפי אשתו, איים עליה ברצח, ריצה עונשי מאסר וסירב לתת לה גט. בית הדין קבע שהאישה לא הוכיחה עילת גירושין שמאפשרת כפיית גט. במקרים רבים אחרים נטו בתי הדין להקל ראש כלפי גילויים של כל סוגי האלימות כלפי נשים, לרבות הקשות ביותר. אולם קיימים גם מקרים בהם בית הדין חייב את הבעל בגט בעקבות אלימות של הבעל כלפי אשתו. ונראה שאין תגובה קבועה מצד הדיינים על טענה לאלימות מצד האשה, ודבר זה נתון לשיקול דעתם של הדיינים.
גורמים.