פסטיבל הקיץ באוחריד התחיל ב-4 באוגוסט 1961, עם הופעתה של זמרת האופרה אנה ליפסה טופוביץ', בליווי הפסנתרנית לדיסלב פרלדיק, שנערכה בכנסיית סיינט סופיה . בשנים הראשונות של הפסטיבל, הפסטיבל נערך בדרך כלל בכנסיית סיינט סופיה. בהדרגה החלו להגיע לפסטיבל אמני מוזיקה בעלי מוניטין רב כמו: ולדימיר רוז'האק מקרואטיה, מרטינה ארויו מארצות הברית, שמיניית סלובניה, מוזיקאי פראג, רביעיית שער הזהב, מילקה אפטימובה , טודור סקאלובסקי ואמנים אחרים. כנראה בתקופה זו, הפסטיבל הגיע לשיא עם הופעות של מוזיקאים בעלי שם עולמי - הכנר הרוסי לאוניד קוגן והצ'לן הצרפתי אנדרה נבארה. עם הזמן, הפסטיבל נהיה מעניין יותר, עשיר יותר בתוכן ומושך יותר עבור אמנים והרכבים ברחבי העולם. בשנות ה-70 וה-80, הופיעו בפסטיבל אישים מפורסמים רבים, כמו מסטיסלב רוסטרופוביץ', אלדו צ'יקוליני, גדעון קרמר, רוג'יירו ריצ'י, ויקטור טרטיאקוב, הנריק שרינג, סלבטורה אקרדו, אלנה אוברסקובה, קטיה ריצ'ארלי, ויקטוריה דה לוס אנג'לס, מקסים ונגרוב, ודים רפין, יוליאן רחלין, איוו פוגורליץ', התזמורת הקאמרית של מינכן, התזמורת הקאמרית "וירטואוזי די רומא", התזמורת הקאמרית של ג'ורג'ה אנסקו התזמורת הקאמרית הליטאית, תזמורת הרדיו של רדיו האוסטרי מקהלת "מדריגל" מבוקרשט, מקהלת גלינקה מסנט פטרסבורג, מקהלת הילדים מווינה וכו'.
בשנות ה-80, נושאי הפסטיבל החלו להתפתח. תחילה דרך התיאטרון, כמו למשל בביקור בתיאטראות מקדוניים, ובהמשך הפסטיבל נהיה מקום התכנסות אטרקטיבי עבור תיאטראות רבים ברחבי העולם ובעיקר ממדינות יוגוסלביה לשעבר. האירוע המרכזי בפיתוח פסטיבל הקיץ באוחריד הוא תחילת חברותו באיחוד הפסטיבלים האירופי ב-1994. מאוחר יותר, ב-2001, הוצג במה חדשה לפסטיבל - התיאטרון העתיק, בו הוצג פרויקט הבכורה של איוואן פופובסקי. מאז, טקס הפתיחה של הפסטיבל מתקיים באופן מסורתי במיקום הזה ב-12 ביולי, וטקס הסיום של הפסטיבל הוא ב-20 באוגוסט.
ארגון וניהול הפסטיבל.
הפסטיבל מנוהל על ידי הבמאי והדירקטוריון, ושני בוחרי התוכניות מקפידים על תוכנית האמנות בפסטיבל. מנהלת הפסטיבל היא נטשה פופוביץ'.
חברי מועצת הפסטיבל הם:
בוחרי התוכניות של הפסטיבל הם:
ויליאם לנגסון לאטרופ
ויליאם לנגסון לאטרופ (באנגלית: William Langson Lathrop; 29 במרץ 1859 - 21 בספטמבר 1938) היה צייר נוף אמריקאי אימפרסיוניסטי ומייסד מושבת האמנות בניו הופ, פנסילבניה .
ביוגרפיה.
לאטרופ נולד בפיינסוויל, אוהיו וגדל בחווה של משפחתו.
לאטרופ החל את הקריירה האמנותית שלו בעיר ניו יורק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 כמאייר וחרט, שני עיסוקים שנתנו לו מעט כסף. בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 נסע לאטרופ לאירופה שם נפגש ונשא את אשתו. בשובו לאמריקה, סבל מקשיים כלכליים, חבריו שכנעו אותו להיכנס לציור בצבעי המים, שהוצגו בתערוכה יוקרתית בניו יורק. לאטרופ קיבל את הפרס הראשון וביקורת מצוינת ב"ניו יורק טיימס ", והקריירה שלו המריאה.
בשנת 1899 עברו לאטרופ ומשפחתו לכפר ניו הופ בתעלת דלאוור, לצד נהר דלאוור, פנסילבניה. אמנים אחרים החלו להתיישב במקום וללמוד אצלו ציורי נוף בטבע (en plein air). לאטרופ היה לוקח את תלמידיו בתעלת דלאוור על הדוברה שכינה "סאנשיין", מה שנתן לתלמידים אפשרות לשרטט את הנוף החולף. כמו בשיעורי ויליאם מריט צ'ייס בהרי שינקוק של לונג איילנד, או כמו שיעורי הנוף של בירג' האריסון בליגת הסטודנטים לאמנות בוודסטוק, ניו יורק, שיעורי ציור הנוף החיצוניים של לאטרופ הניחו את הזרעים להתפתחות מושבת אמנות אמריקאית.
במשך יותר משלושים שנה עבד לאטרופ בציור נוף בניו הופ, והציג את עבודותיו בגלריות ברחבי ארצות הברית. במהלך תקופה זו סגנון הציור של לאטרופ התפתח מטונליסט, המאופיין בצבעים כהים יותר והדגשה על מצב הרוח, לציורים האימפרסיוניסטיים הבהירים יותר שבזכותם הוא זכור.
בשנת 1916 הקימו שישה אמנים מקומיים את "קבוצת ניו הופ", בהם לטרופ, צ'ארלס רוזן, דניאל גרבר, מורגן קולט, ריי סלואן ברדין ורוברט ספנסר. כולם התגוררו בסמיכות זה לזה, בסמוך לנהר דלאוור. המשמעות של קבוצה זו נעוצה בעובדה שהם הציגו את עבודותיהם יחד ומייצגים אסכולה אחת של ציור נוף. קבוצת ניו הופ הציגה רק בשנת 1916 ו- 1917, הם היוו את הליבה המוקדמת של אסכולה זו. הם הציגו במוזיאון האמנות בסינסינטי, במכון לאמנות דטרויט, בגלריה קורקורן, במכון קרנגי ובמוזיאון. גלריה ארלינגטון בניו יורק, בין היתר.
לאטרופ סייעה בייסודה של גלריית פיליפס מיל, שמוקמה בטחנת קמח מהמאה ה-18, כמקום התצוגה המוביל למושבה החדשה. הטחנה שכנה מול ביתו של לאטרופ ברחוב ריבר, בצפון ניו הופ.
אשתו, אנני, הפכה למארחת למספר הולך וגדל של מבקרים בשעת התה של יום ראשון אחר הצהריים. האורחים כללו את התלמידים של לאטרופ - כמו מרגרט פולטון ספנסר - ואמנים אחרים שעברו בסופו של דבר לאזור.
עם זאת, מפגש התה עבר מעבר לנהר אל פיליפס מיל. באוקטובר 1928 מונה האמן המקומי ויליאם טיילור לעמוד בראש ועדה לרכישת הטחנה כמרכז קהילתי. הטחנה נרכשה בסכום של 5,000 דולר, ולאטרופ הפך לנשיא הראשון של הטחנה.
בסוף שנות העשרים, בנה לאטרופ סירה מעץ בחצר האחורית שלו. באורך של שישה מטר. לאטרופ וחבריו השיקו את הסירה בנהר דלאוור בשנת 1930. לאטרופ היה יורד ים מנוסה וניווט את הסירה למי החוף האטלנטי. הוא המשיך להפליג להנאתו בשנותיו המאוחרות, צייר סצינות של קו החוף האטלנטי ואפילו אירח את אלברט איינשטיין על סיפונה.
ב -21 בספטמבר 1938 תמרן לאטרופ את סירתו ברחבי מזרח לונג איילנד כאשר יצאה אזהרה על הוריקן מתקרב. הוא בחר לצאת לעבר הסערה מהמפרץ המוגן. בעוד שהסירה שרדה את הסערה, גופתו של לאטרופ נמצאה בקו החוף, חודש לאחר מכן.
על פי עדויות עולה כי ייתכן שהוא מת מהתקף לב במהלך הסערה ונפל או נשטף מסירתו. עם זאת, הציור האחרון שצייר בזמן הסערה שרד את ההוריקן.
הרווארד ביזנס רוויו
הרווארד ביזנס רוויו (באנגלית: Harvard Business Review, בראשי תיבות: HBR) הוא מגזין ניהול כללי היוצא לאור מאז שנת 1922 על ידי הוצאת הרווארד, חברה בת של אוניברסיטת הרווארד. המגזין מוציא 6 גליונות בשנה. משרדי ההנהלה ממוקמים בבוסטון.
המגזין מכסה תחום נרחב של נושאים הנוגעים למבחר תעשיות, תפקידי ניהול ואזורים גאוגרפיים. אלו כוללים מנהיגות, משא ומתן, אסטרטגיה, תפעול, שיווק וכספים. במהלך השנים נטבעו או זכו לתפוצה נרחבת כתוצאה מפרסומם במגזין מספר לא מבוטל של מונחים ותפיסות ניהוליות.
עם החוקרים שמאמריהם פורסמו בכתב העת נמנים קלייטון כריסטנסן, פיטר דרוקר, מייקל פורטר, רוזאבת' מוס קאנטר ופרדריק הרצברג.
בשפה האנגלית המגזין מופץ ברחבי העולם לכ-250,000 קוראים. בנוסף מתורגם ברישיון תוכן מהמגזין לעוד 13 שפות. בעברית יוצא לאור כתב העת "אקזקיוטיב", המכיל מאמרים מתורגמים לעברית מתוך "הרווארד ביזנס רוויו".
מאז שנת 1959 מוענק מדי שנה פרס מקינזי לשני המאמרים המשמעותיים ביותר שנבחרים על ידי חבר שופטים עצמאי.
גירונדי
גירונדי הוא שם משפחה וכינוי יהודי שמצביע על מקור נושא השם או המשפחה בעיר ז'ירונה (גירונה) בקטלוניה.
הנער מסינסינטי
הנער מסינסינטי (באנגלית: The Cincinnati Kid) ,הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1965 בבימויו של נורמן ג'ואיסון (שהחליף את סם פקינפה זמן קצר לאחר תחילת הצילומים), עם סטיב מקווין, אדוארד ג'י רובינסון וקרל מלדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ריצ'רד ג'סופ משנת 1963. העלילה מתרחשת בניו אורלינס בתקופת השפל הגדול של שנות ה-30 ועיקרה שחקני פוקר. שחקן אחד מסינסינטי המכונה "הנער" מנסה לכבוש את המקום הראשון בין שחקני הפוקר בעיר.
את מוזיקה לסרט חיבר לאלו שיפרין ושיר הנושא "הנער מסינסינטי" מושר בסוף הסרט בפי ריי צ'ארלס.
ג'ואן בלונדל הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וזכתה בפרס National Board of Review לשחקנית משנה.
תקציר העלילה.
אריק סטונר מסינסינטי המכונה "הנער", מגיע לניו אורלינס ומתפרנס ממשחקי פוקר שבהם הוא מנצח ונאלץ התקוטט עם שחקנים שניצחונותיו לא מוצאים חן בעיניהם. בין המשחקים הוא נח בזרועות חברתו כריסטיאן (טיוזדיי ולד).
חבר קרוב של "הנער" מכונה "יורה" ("Shooter" - קרל מולדן), שחקן פוקר ותיק שעוסק בעיקר בארגון המשחקים בהם הוא משמש גם כמחלק הקלפים ("דילר"). הוא נשוי לאישה צעירה בשם מלבה (אן מרגרט) המשדרת מיניות ובוגדת בו לעיתים קרובות עם שתיקה מצידו. מלבה וכריסיטאן הן חברות טובות והולכות ביחד לטיפולים בבית מרחץ טורקי. "הנער" השטוף בהימורים לוקח את מלבה לחזות בקרב תרנגולים.
לעיר מגיע גדול שחקני הפוקר, לנסי הווארד המכונה "האיש" (אדוארד ג'י רובינסון). "יורה" מארגן לו משחק פוקר עם סלייד (ריפ טורן), מיליונר בעל אגו מנופח שחושב שיוכל לנצח אך "האיש" מנצח אותו בקלות.
"יורה" עומד לארגן את המשחק החשוב ביותר בו יתמודד גם "הנער" ועוד מתמודדים "כבדים". סלייד רוצה להתנקם ב"איש", מזמן את "יורה" לביתו ולוחץ עליו לחלק "קלפים טובים" ל"נער" כדי שיוכל לנצח את "האיש". "יורה" מסרב בתחילה אך סלייד לוחץ עליו ומזכיר שהוא חייב לו אלפי דולרים והוא גם יודע דברים על מלבה. הלחץ מצליח ו"יורה" מסכים לעשות זאת מחוסר ברירה.
"יורה" בוחר ב"ליידי פינגרס" (ג'ואן בלונדל), אישה מבוגרת ומנוסה במשחקים, כדי שתחליף אותו מדי פעם כמחלקת.