הלהקה חתמה בלייבל ראשי, והקליטה את אלבום הבכורה שלה "Apple". ב-1990 זמן קצר לפני יציאת האלבום, נפטר ווד ממנת יתר של הרואין. לפני שאמנט וגוסארד פירקו את הלהקה, עסקו השניים בפרויקט טמפל אוף דה דוג, שהוא מחרוזת שירים לאנדרו ווד, לפי רעיון של כריס קורנל. לאחר סיום הפרויקט, ב-1990, הוקמה פרל ג'אם.
פרל ג'אם.
הרבה משירי הלהקה כתב ג'ף. הוא כתב את הלהיטים: "Jeremy" ו-"Nothingman".
בנוסף הוא כתב והלחין את השירים: "Pilate", "Low Light", "Gods' Dice" , "Help Help", "Nothing As It Seems", "Other Side" ו-"Sweet Lew".
עבודות נוספות.
ב-1992 הופיע אמנט בסרט "Singles". לאמנט יש פרויקט-צד בשם ת'רי פיש וחברת עיצוב גרפי עם אחיו.
חייו האישיים.
בנוסף למוזיקה, ג'ף עוסק בעיצוב גרפי, סקייטבורדינג, משחק כדורסל. באוניברסיטת מונטנה הוא למד אומנות ושיחק כדורסל.
רדוקציה לאבסורד
ארגוס פילץ'
קטנאצ'ו
קטנאצ'ו (מאיטלקית: Catenaccio - בריח או מנעול) הוא מערך כדורגל שתכליתו הגנתית ובעזרתו הגיעו קבוצות איטלקיות להישגים נאים בזירה המקומית ובאירופה. הידועה והמצליחה במיישמות השיטה הייתה אינטר מילאנו הגדולה של הלניו הררה בשנות השישים, שזכתה פעמיים ברציפות בגביע אירופה לאלופות.
השיטה.
ביסודו של הקטנאצ'ו עומדת פילוסופית משחק הגנתית, המתמקדת יותר באי-ספיגת שערים מאשר בהבקעתם. כדי להשיג מטרה זו דוגלת השיטה בפריסתם של ארבעה שחקני הגנה בקו אחד השומרים אישית על שחקני ההתקפה של הקבוצה היריבה. מאחוריהם מוצב בלם אחורי, שתפקידו לחפות עליהם ולעצור שחקני התקפה שהצליחו להשתחרר משומריהם ולהתקדם אל עבר השער.
הבלם האחורי חופשי אמנם מחובת שמירה אישית (חופש שממנו נגזר הכינוי "ליברו"), אולם תפקודו במערך הקטנאצ'ו הוא הגנתי טהור, ואילו התכנים ההתקפיים-יצירתיים שיצקו לתפקיד זה שחקנים כפרנץ בקנבאואר הם מאוחרים יותר וזרים לקטנאצ'ו.
השמירה האישית אינה נחלתם של שחקני ההגנה בלבד, אלא גם של ארבעת שחקני הקישור, עליהם מוטלת השמירה על קשרי הקבוצה היריבה. את המשחק רווי השמירות האישיות תיאר רינוס מיכלס כ"כדורגל זוגות".. בחוד המערך משחק חלוץ מרכזי בודד, בניגוד גמור למערכי הכדורגל שהיו נהוגים בעידן ההוא ואשר דגלו בשניים או שלושה חלוצים.
חלק בלתי נפרד מהקטנאצ'ו היו הפאולים הטקטיים הרבים, שנועדו לשבור את שטף משחקו של היריב.
היסטוריה.
אף שהקטנאצ'ו מזוהה בצדק עם הכדורגל האיטלקי, שני המאמנים שתרמו יותר מכל לפיתוחו ולשכלולו היו קרל ראפאן האוסטרי והררה הארגנטינאי. ראפאן היה זה שהמציא את עמדת הבלם האחורי, הוא הבריח הנועל את ההגנה מאחור, אשר על שמו נקראת השיטה. לשיטתו, אותה שיחקו הקבוצות שאימן בשווייץ - סרבט ז'נבה החל מ-1932 ונבחרת שווייץ ב-1937 - קרא ורו (verrou, מנעול בצרפתית). נבחרת שווייץ של ראפאן הגיעה להישגים יפים, ניצחה את אנגליה במשחק ידידות ואף הדיחה את גרמניה ממונדיאל 1938. אולם בגרסה מוקדמת זו עדיין שיחקו בהגנה שלושה שחקנים (מלבד הבלם האחורי) ולא ארבעה. היא הייתה טקטית והגנתית יותר ממה שנהוג היה קודם לכן, אבל היא עדיין לא הייתה נגטיבית כפי שעתיד היה הקטנאצ'ו להיות בגרסתו האיטלקית.
המאמן שייבא את השיטה לאיטליה היה נראו רוקו, שבאמצעות אימוץ המערך ההגנתי הביא את טריאסטינה הקטנה למקום השני המפתיע בליגה ב-1947. הוא המשיך להנהיג את השיטה גם בקבוצות שאימן לאחר מכן: פדובה בשנות החמישים ואחר כך מילאן.
הגרסה המוצלחת ביותר, הידועה ביותר, השלילית ביותר והשנואה ביותר על חובבי הכדורגל ההתקפי, הייתה זו שהנהיג הררה באינטר. אינטר הייתה זו שמשחקה התמקד כמעט לחלוטין בהגנה, שהוסיפה לקו האחורי את השחקן החמישי ושהרבתה לנצח משחקים בתוצאה המינימלית 1-0. הייתה זו קבוצה אפקטיבית שזכתה באליפויות ובגביעים, בזכות יכולתה להבקיע שער אחד, בדרך כלל בהתקפה מתפרצת, ואז "להרוג" את המשחק על ידי משחק מסירות סתמי בין המגנים והקשרים, כאשר בקו ההגנה האחרון ניצב הבריח הבלתי עביר.
צורת משחק זו הייתה אפקטיבית אך לא בלתי שבירה. מי שהראו איך אפשר לגבור עליה, היו "אריות ליסבון", שחקני סלטיק ומאמנם ג'וק סטיין, שהתמודדו מול אינטר בפורטוגל בגמר גביע האלופות 1967. בתחילה נראה היה שאינטר תצליח להוציא לפועל את תוכנית המשחק הרגילה שלה, כאשר עלתה ליתרון מוקדם מבעיטת עונשין כבר בדקה השמינית. אולם שחקני סלטיק הפעילו לחץ בלתי פוסק על שחקני ההגנה של אינטר כבר במחצית המגרש שלהם, זכו בכדורים בחזרה ולא הותירו שהות להגנה האיטלקית להתאושש ולפתח את משחק המסירות הרגיל שלה. המטווח הסקוטי הניב למעלה מארבעים בעיטות לשער אינטר, ושני שערים שהפכו את התוצאה על פיה.
זמן קצר לאחר המפלה בליסבון איבדה אינטר גם את האליפות והודחה מהגביע האיטלקי בידי קבוצה מהליגה השנייה. שקיעתה של אינטר וסוף דרכו של הררה במועדון, סימנו את ראשית קיצה של השיטה. הררה עצמו דבק בה בכל זאת, ובחר להטיל את האחריות לכישלון על ארמנדו פיקי (Picchi), ששיחק את התפקיד המכריע במערך, של הבלם האחורי.
השפעה.
הקטנאצ'ו בצורתו המוגדרת לעיל עבר מן העולם, בין השאר כתוצאה מהפרכתו על ידי סלטיק ולאחר מכן על ידי קבוצות ששיחקו כדורגל טוטאלי. שני האלמנטים המשמעותיים ביותר בשיטה, תפקיד הליברו ושמירות אישיות, הלכו ונעלמו גם הם. אולם הרעיון שעמד מאחורי הקטנאצ'ו, תפיסת העולם ההגנתית-טקטית של משחק הכדורגל, שריר וקיים גם בכדורגל המודרני.
ההתנהגות הטקטית של קבוצות במצבים מסוימים, כגון המעבר להגנה לקראת סיום משחק כדי לשמור על יתרון, או בחסרון מספרי לאחר הרחקות, היא במידה רבה מורשתו של הקטנאצ'ו. עם זאת אין לכנות כל מערך או צורת משחק שלילית קטנאצ'ו.
הדגש ההגנתי והשימוש בפאולים טקטיים, הם אלמטניים של הקטנאצ'ו שנשארו מקובלים בכדורגל האיטלקי הרבה אחרי הררה. נבחרת איטליה של ג'ובאני טרפטוני, למשל, נשארה נאמנה להם גם בראשית המאה ה-21.
אינסומניה
קלאקסוויק
קלאקסוויק (בפארואזית: Klaksvík) היא העיר השנייה בגודלה באיי פארו, ונחשבת לבירת איי הצפון. העיר ממוקמת על האי בורוי, שהוא אחד משמונה-עשר האיים. בעיר מתגוררים 4,902 תושבים (2020).
בקלאקסוויק ממוקם הנמל הימי הפעיל ביותר באיים, עניין שמשך במשך השנים אוכלוסייה ודייגים מקצועיים היוצאים על גבי ספינותיהם אל מרחבי האוקיינוס האטלנטי הצפוני.
במקור היו במקום ארבע חוות, שגדלו והפכו לארבעה כפרים, ואלה גדלו והתמזגו לעיר. בשנת 1963 נבנתה בעיר כנסיית יוצאת דופן בצורתה - הכנסייה בנויה משילוב של עצים ואבני בזלת. בתוך הכנסייה תלויה ספינה ויקינגית הפוכה בשם דורתיה ששימשה לטובת ציד לווייתנים וכן לטובת דייג.אגן הכנסייה הוא למעשה מזבח פגני שגילו 4,000 שנה.
העיר מהווה מרכז מסחרי לאיים הצפוניים שבאיי פארו. מבשלת הבירה המפורסמת באיים, ’Foroya Bjor’, ממוקמת בעיר.
באפריל 2006 נבנתה ה-נורד'ויטונילין - מנהרה תת-ימית המקשרת את העיר לליירוויק.
ערים תאומות.
הערים התאומות של קלאקסוויק הן:
שארל-אוגוסטן סנט-בב
שארל-אוגוסטן סנט-בֶּב (בצרפתית: Charles-Augustin Sainte-Beuve; 23 בדצמבר 1804 - 13 באוקטובר 1869), סופר ומבקר ספרות צרפתי.
חייו.
נולד בעיר בולון-סור-מר במחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת. הצטיין בלימודים בתיכון בפריז, וזכה בפרס ראשון בתחרות הלאומית בלטינית בתחום השירה לשנת 1823. בסתיו של אותה שנה התחיל ללמוד רפואה. התקבל לעבודה מעשית בבית חולים בשנה האחרונה ללימודי הרפואה, אך זנח אותם בסופו של דבר ב-1827 כדי להתמסר לספרות. כבר בגיל 20 פרסם מאמרים בעיתון "גלוב". אחרי שכתב ביקורת חיובית על יצירותיו של ויקטור הוגו, התיידד עמו, השתתף בחוג הספרותי של שארל נודייה, ואף ניהל פרשיית אהבים עם אשתו של הוגו שקטעה את הידידות בינו לבין הוגו. היות שהרומנים שכתב לא זכו להצלחה בציבור, התרכז בביקורת הספרות הצרפתית והרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת.
יצירתו העיקרית של סנט-בֶּב היא "פור רויאל" (Port Royal) - היסטוריה של מנזר פור רויאל דה שאן משנת ייסודו ב-1204 ועד הריסתו ב-1710 בפקודת המלך לואי הארבעה עשר (חמישה כרכים 1840–1859). נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1845. בימי מהפכות אביב העמים של שנת 1848 שהה בעיר לייז' שבבלגיה והרצה שם על "שאטובריאן והחוג הספרותי שלו". ב-1849 שב לפריז והחל לפרסם סדרת מאמרים בשם "שיחות יום שני". הקיסר לואי נפוליאון מינה אותו לפרופסור לשירה לטינית בקולז' דה פראנס. הוא שימש כחבר הסנט הצרפתי מ-1865 עד מותו ב-1869.
תפילת האדון
תפילת האדון (בארמית: ܨܠܘܬܐ ܡܪܢܝܬܐ, צלותא מרניתא; ביוונית קוינה: Η Κυριακή Προσευχή, אִי קיריאָקֵה פּרוֹסֶאוּכִי; בלטינית: Oratio Dominica) המכונה גם אבינו (בלטינית Pater Noster, פּאטֶר נוֹסְטֶר, על-פי מילותיה הראשונות) ולעיתים אבינו שבשמים, היא תפילה נוצרית המקובלת ברוב העדות והזרמים הנוצריים. התפילה, הנקראת כך כיוון שהיא מיוחסת לישו עצמו ("האדון", בפי הנוצרים), מופיעה בשתי גרסאות בספרי הבשורה (האוונגליונים) של הברית החדשה.
נוסח התפילה.
שתי הגרסאות של התפילה מופיעות בברית החדשה בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי לוקאס. להלן התרגום העברי לנוסחי התפילה, מתוך תרגום דליטש לברית החדשה (בסוגריים מרובעים נתונים קטעים שדליטש מצא רק בגרסאות מאוחרות של הברית החדשה. מהתרגומים הושמטו קטעים שדליטש שם בסוגריים, כיוון שלדעתו אינם אותנטיים, אף שהופיעו בכתב היד היווני שממנו תרגם):