אנטישמיות בפקיסטן מתייחסת לסלידה, פחד או גישה עוינת כלפי היהודים והדת היהודית בפקיסטן. סטריאוטיפים רבים נקשרים נגד יהודים בפקיסטן, שרובם חופפים וקשורים לתפיסות אנטישמיות הרווחות בעולם המוסלמי בכלל. בשל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, גם לפקיסטן, כמו למדינות מוסלמיות רבות, אין יחסים דיפלומטיים עם ישראל והיא מסרבת להכיר בה כמדינה עצמאית וריבונית.
הדו"ח הראשון של משרד החוץ האמריקאי על האנטישמיות הכלל עולמית מצא כי קיימת עלייה באנטישמיות בפקיסטן. לדברי הדו"ח, בפקיסטן, מדינה ללא קהילות יהודיות, קיימים רגשות אנטישמיים המלובים על ידי מאמרים מסיתים בעיתונות הנפוצה. פקיסטן מסרבת להכיר בישראל כמדינה לגיטימית, על חשבון אהדה והזדהות מוחלטת עם הצד הערבי בסכסוך הישראלי-ערבי.
רקע.
הקמת המדינה האסלאמית של פקיסטן ערב הקמתה של מדינת ישראל בלבנט יצרה חוסר ביטחון בקרב היהודים בפקיסטן. לאחר הכרזת העצמאות של ישראל ב-1948, התרחשו מספר תקריות אלימות נגד הקהילה היהודית הקטנה של פקיסטן, בני ישראל, שמנתה כ-2,000 יהודים. בית הכנסת מגן שלום בקאראצ'י הותקף, כמו גם יהודים בודדים. רדיפת היהודים הביאה לעזיבתם את המדינה דרך הודו לישראל, בריטניה, קנדה ומדינות אחרות. הקהילה היהודית בקאראצ'י ובפשאוור חדלה להתקיים, למרות שעל פי הדיווחים קהילה קטנה של יהודים עדיין מתקיימת בקאראצ'י.
אירועים.
נישואי הפוליטיקאי וסמל הקריקט הפקיסטני עימראן ח'אן עם העיתונאית ימימה גולדסמית, בריטית ממוצא יהודי, בשנת 1996, עוררו סערה בפקיסטן. ח'אן הואשם שפעל בשליחותו של הלובי היהודי. כתגובה הכחישה ימימה בפומבי כי הוריה הם יהודים. עיתונאי מצרי הפועל בפקיסטן טפל האשמות נוספות נגד ח'אן, כמו קבלת סכומי כסף גדולים עבור קמפיין הבחירות שלו מן "הלובי היהודי". בעקבות תלונתו של ח'אן, עורך המשנה של העיתון חזר בו מהסיפור ופרסם התנצלות.
החלטתה של הודו בראשית שנות ה-90 לנרמל את יחסיה עם ישראל, וכינון היחסים הדיפלומטיים עמה ה-1992 עוררה גל של אנטישמיות בתקשורת הפקיסטנית, בדרך כלל בשילוב עם רטוריקה אנטי-ציונית. התקשורת הפקיסטנית קראה שוב ושוב כי "האיום הציוני על גבולותינו".
במהלך מלחמת המפרץ, אישים פוליטיים רבים בעלי השפעה, כולל ראש המטה הצבאי, טענו כי המלחמה היא "ביטוי מובהק של כוחנות אנטי-מוסלמית שנעשתה לפי בקשתה של ישראל והלובי הציוני בארצות הברית". מנהיג המפלגה האסלאמית העיקרית, דואר-אסלאמי, כינה את המלחמה "המלחמה בין היהודים - האויבים הגרועים ביותר של האסלאם – והמוסלמים".
בשנת 1996, במהלך תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים, פקידים פקיסטניים המשיכו לגנות את תהליך השלום במזרח התיכון, והצהירו כי פקיסטן לא תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל עד שהחלטות האו"ם ייושמו באופן מלא בישראל.
ארגון הטרור האסלאמיסטי לשקאר-א-טייבה בפקיסטן מביע אף הוא דעות אנטישמיות לעיתים קרובות. הארגון עוין בצורה רשמית הן את היהודים והן את מדינת ישראל ומפיץ חומרי תעמולה כנגדה. בפרסומים הם מכנים את היהודים בשם "אויבי האסלאם" ו"בני הקופים והחזירים". אנטישמיות זו הגיעה לשיאה במהלך מתקפת הטרור במומבאי בנובמבר 2008, כשאחד ממוקדי הפיגוע היה יעד יהודי וישראלי מובהק - בית חב"ד המקומי, שנוהל על ידי גבריאל ורבקה הולצברג. במתקפה זו נהרגו שישה ישראלים ביניהם הזוג הולצברג.
כחלק מן האנטישמיות המובנית בחברה הפקיסטנית, פקיסטנים רבים מאמינים כי פיגועי 11 בספטמבר, ההתקפות על מרכז הסחר העולמי בניו יורק, היו מזימה יהודית סודית שארגנה ישראל והמוסד, כמו גם הפיגועים ברכבת התחתית בלונדון ב-7 ביולי 2005, והן בוצעו לכאורה על ידי היהודים במטרה להכפיש את המוסלמים ולהפנות את הזעם האמריקאי נגדה. טענות כאלה הן תאוריות אנטישמיות מסורתיות.
ניאוקולוניאליזם
אליסבטה ליפה
אליסבטה אולניוק-ליפה (ברומנית: Elisabeta Oleniuc-Lipă; נולדה ב-26 באוקטובר 1964) היא חותרת רומניה בעברה ושרה בממשלת רומניה. היא אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות, מהן 5 זהב ואלופת עולם בעלת 13 מדליות מהן 1 זהב.
ליפה היא החותרת המעוטרת ביותר בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים ומחזיקה בשיא הפרש השנים בין מדליית הזהב הראשונה שבה זכתה לבין מדליית הזהב האחרונה שבה זכתה, הפרש שעומד על עשרים שנה. היא האדם היחיד שזכה בשתי מדליות זהב בשני מקצי חתירה עיקריים: חתירה בסירה לחותר בודד ובחתירה בסירת שמונה חותרים.
ליפה מכהנת כשרת הנוער והספורט בראשותו של דאצ'יאן צ'ולוש משנת 2015.
קריירת ספורט.
ליפה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בגיל 19 באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וזכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בחתירה בסירת זוגות. את מדליית הזהב האחרונה שלה השיגה באולימפיאדת אתונה (2004) בחתירה בסירת שמיניית חותרים.
בשנת 2004, נהייתה לחותרת הראשונה בהיסטוריה שהתחרתה בשש אולימפיאדות. לפניה, היו רק חותרים גברים שהשתתפו בכמות כה נכבדת של תחרויות.
זמר (בעל חיים)
זֶמֶר הוא בעל חיים המוזכר בספר דברים בין עשרת בעלי החיים המותרים באכילה. מכיוון שהוא אינו מוזכר שוב במקרא בכל הקשר אחר, זיהויו הוא קשה. הוא זוהה בין השאר כג'ירפה, ראם, כבש הבר ובובאל.
אזכור בתנ"ך.
הזמר מוזכר רק פעת אחת בכל התנ"ך, כעשירי ואחרון ברשימת בעלי החיים המותרים באכילה. ().
זיהוי.
בתרגומי המקרא העתיקים.
תרגום אונקלוס מתרגם "זמר" - דיצא, וכן תרגום יהונתן מתרגם "זמר"-דיצין. התרגום השומרוני אינו מוסיף מידע וכותב "זמר". התרגום הניאופיטי מתרגם זמן ל"ראמנין", הוא הראם, וייתכן שגם תלמוד ירושלמי הכיר תרגום כזה, שכן הוא מתייחס בדיון על "שור הבר" לאלו המתרגמים "ותורי בר וראמנין" שהוא ככל הנראה תרגום של "תאו וזמר".
תרגום השבעים, הוולגטה ורבי סעדיה גאון תרגמו את הזמר כג'ירפה.
פרשני ימי הביניים.
חלק ממפרשי ימי הביניים לא פירשו את "זמר". רש"י עובר עליו בשתיקה, חזקוני כותב "לא איתפרש" ואבן עזרא כותב "והחמשה האחרים צריכים לקבלה".
רד"ק ורבי שמעון בן צמח דוראן זיהו את הזמר כג'ירפה.
בעת החדשה.
יוסף ברסלבי כתב שהזמר נקרא בפי הבדויים "כבש". שערותיו היו ארוכות והוא היה מדלג על פסגות ההרים.
ג'ירפה.
אברהם קורמן סבר שהזמר הוא הג'ירפה. הוא ציין ציורי מערות של ג'ירפות ממצרים מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, בשביל להסביר מהיכן הג'ירפה הייתה מוכרת לעם ישראל בזמן כתיבת התורה.
בספרים ובעיתונים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הופיע בצד תמונות של ג'ירפות הכיתוב "זמר", אולם שימוש זה לא נקלט בעברית החדשה.
זיהוי זה נתקל בהתנגדות בגלל שעד היום לא נמצאה ראייה כלשהי לכך שהג'ירפה חייה בארץ ישראל בתקופת המקרא, מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הפרסית.
כבש הבר או עז בר.
פרופ' גיא בר-עוז ופרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן זיהו את ה"זמר" בעז הבר או כבש הבר. גם פרופ' יהודה פליקס מזהה את הזמר עם כבש הבר. רוב התרגומים הלועזים מתרגמים "זמר"- כבש הבר או עז הבר.
ד"ר מנחם דור מתנגד לזיהוי זה וטוען שיש בה את אותה בעיה שיש בזיהוי הזמר עם הג'ירפה, שכן לא היה בארץ ישראל, בתקופת המקרא, עז בר או כבש בר שאין להם שם אחר ידוע. גם במילון התנ"ך פקפקו בזיהוי כבש הבר בגלל שהוא לא חי בארץ ישראל בתקופת המקרא
בובאל.
ד"ר מנחם דור מזהה את ה"זמר" עם הבובאל. לטענתו, בתקופת המקרא היו בארץ ישראל בדיוק שבע חיות טהורות ולאחר זיהוי ששת החיות הראשונות ברשימה אין מנוס מכך שהבובאל הוא הזמר. לחיזוק דבריו הוא מציין בלבד שהבובאל הצפוני היא הנדיר שבשבע החיות הטהורות שחיו בארץ ישראל, שכן הוא חי בארץ ישראל רק בסביבות ים המלח והערבה, ועל כן מתאים לו להיות אחרון ברשימת החיות, בה החיות מסודרות על פי מידת הכרותן לבני האדם. דור טוען שזיהויו מתאים לתרגום אונקלוס המתרגם "זמר" דיצא, ושהכוונה היא לבעל חיים מדלג, תיאור המתאים לבובאל.
אטימולוגיה.
ב"מילון התנ"ך" כתוב: "ייתכן שנקרא כך על שם צמרו הקצר (=הזמור) או על שם שמנתק את כפות רגליו בקלות מרוצתו ובקפיצותיו".
ש. רבידוביץ
צ. וויסלבסקי
אריה קילמניק
אריה (אריק) קילמניק (נולד ב-1 במרץ 1935) הוא אמן ישראלי, מייסד סדנת ההדפס ירושלים.
ביוגרפיה.
אריה קילמניק נולד ברחובות בשנת 1935 להורים ילידי האימפריה הרוסית. הוא למד בבית חינוך לילדי עובדים ברחובות ועל מוריו נמנתה נעמי סמילנסקי. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל". שם, למד הדפס אצל אמנים כיעקב אייזנשר, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרט, משה טמיר, יעקב פינס ויוסי שטרן. בין השנים 1963–1970 שהה בניו יורק, ארצות הברית. שם, למד אמנות והתמחה בטכניקות ההדפס. לאחר סיום לימודיו לימד בבית הספר "קופר יוניון והקים שם סדנה להדפס רשת. בשנת 1974 הקים את סדנת ההדפס ירושלים. הסדנה משרתת אמנים ישראלים ובינלאומיים רבים המוזמנים ליצור בטכניקות ההדפס השונות. במסגרת פעילות הסדנה פיתח קילמניק מספר טכניקות הדפסה ייחודיות, כשהידועה מכולן היא "בסיס לבן אלבה טינטה" (או "אלבה טינטה ירושלים").
יצירתו המוקדמת של קילמניק, משנות ה-60 של המאה ה-20, מאופיינת בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית. בהדפסיו מאותה עת ועד לשנות ה-80 הופיעו דימויים הקשורים למלחמת וייטנאם לצד דימויים אנטי-מלחמתיים אחרים. בשנת 2015 הציג את תערוכת היחיד "איתקה" הדפסים, ציורים ורישומים של סירות ומסעות ימיים, לצד שפיריות.
אריק קילמניק
אברהם ברוך סולובייצ'יק
הרב אברהם ברוך הלוי סולובייצ'יק (ט"ו באב תר"י, 1850 - תרע"ג, 1913), רבה של סמולנסק ובנו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי", ואחיו הגדול של רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
ביוגרפיה.