לשליש מהאוכלוסייה המוסלמית אין כישורים חינוכיים או מקצועיים, (לעומת שיעור של רבע מכלל האוכלוסייה). עם זאת, 53% מהצעירים המוסלמים לומדים לימודים אקדמיים, וזה שיעור גבוה מכלל האוכלוסייה.
כ-140 בתי ספר מוסלמיים ייעודיים קיימים במדינה, כאשר 12 מהם ממומנים על ידי המדינה.
אפליה ואיסלמופוביה.
התקשורת הבריטית ספגה ביקורות על התדמית הסטריאוטיפית השלילית שיצרה למוסלמים, ובכך הזינה את הדעות הקדומות שקיימות נגד מוסלמים בציבור.
במחקר שנערך על ידי משרד הפנים על נוער "בריטי לבן" לצד נוער אסיאתי-מוסלמי הסתבר שהנוער האסייתי-מוסלמי הרבה יותר סובלני מאשר הבריטי, והאחרונים הם אלו שמהווים מחסום להצלחת האינטגרציה, בעוד שהקבינט הבריטי טען שדווקא המוסלמים הם אלו שהציבו את המחסום, ובכך עודד תגובות אנטי מוסלמיות של הציבור.
במחקר חברתי שנערך בשנת 2010 נמצא שכללית, הציבור הבריטי מפתח רגשות שליליים כלפי המוסלמים יותר מאשר לכל מיעוט אחר. רק אחד מכל ארבעה בריטים רואה את המוסלמים כתופעה חיובית. רוב הציבור לא אוהד את הרעיון לאפשרות שמסגד יוקם בסביבות ביתו, בעוד שרק 15% מהנשאלים הביעו כאלו רתיעות מהקמת כנסייה בסביבתם. יחסם של התקשורת והפוליטיקאים למוסלמים במאה העשרים ואחת נידון במחקר ובתקשורת עצמה, והושווה לעיתים לעליית האנטישמיות בתחילת המאה העשרים.
אירועים שכללו איומים מילוליים וגם התקפות אלימות (אחת עם קורבן רצח) על מוסלמים עצמם, או על מטרות איסלאמיות אחרות, התרחשו באנגליה, כולל התקפות על קברים מוסלמים ומסגדים. במחקר של אוניברסיטת אקסטר משנת 2010 דווח שחלה עליית מדרגה בפשעי השנאה כנגד מוסלמים, החל מיריקות וכינויי גנאי וכלה באיומי רצח. עם זאת, פרסמה המשטרה דיווחים המעידים שחלה ירידה של 8.5.% בין השנים 2009 – 2012.
פוליטיקה.
במהלך השנים החלו המוסלמים לתפוס עמדות רבות ומשפיעות בפוליטיקה הבריטית. כיום ישנם שמונה חברים מוסלמים בבית הנבחרים הבריטי. סאלמה יעקובּ כיהנה בעבר כיושבת ראש מפלגת השמאל ריספקט.
סעידה וארסי, אשר הייתה החברה המוסלמית הראשונה בקבינט הבריטי, מונתה ב-2010 לתפקיד שרה בלי תיק בידי ראש הממשלה דייוויד קמרון. וב-2012 היא מונתה לשרה בכירה לענייני המדינה. באוגוסט 2014 במהלך מבצע צוק איתן התפטרה וארסי מתפקידה במחאה על מדיניות הממשלה הבריטית בנוגע ללחימה בעזה.
רוב המוסלמים הבריטים מצביעים למפלגת הלייבור, אך ישנם גם נציגים מוסלמים שמרנים כמו סעידה ורסי מן המפלגה השמרנית שכיהנה בעבר כשרת הדתות, והמזכיר הכלכלי של משרד האוצר, סאג'יד ג'אבד, שתואר על ידי הגרדיאן כ"כוכב עולה" במפלגה השמרנית.
בבחירות שנערכו במאי 2016 לראשות עיריית לונדון, נבחר נציג מפלגת הלייבור, סאדיק קאן, מוסלמי ממוצא פקיסטני.
מעורבות בטרור.
בשבעה ביולי, 2005 ארעה בלונדון סדרה של פצצות בתחבורה הציבורית בשעת העומס של הבוקר. 52 אנשים נהרגו, כולל המפגעים, שהיו מוסלמים בריטים; 3 ממוצא פקיסטני ואחד מג'מייקה. שבועיים מאוחר יותר הונחו 4 פצצות נוספות בתחבורה הציבורית, אבל הן לא גרמו נזק.
בהמשך פורסמו באנגליה שתי פתוות – אחת שמצדיקה את העבריינים, והשנייה שמגנה את הטרור.
בשנת 2007 היו מוסלמים בריטים מעורבים בתקיפה בשדה התעופה בגלאזגו.
ב-22 במאי 2013 הותקף ונרצח חייל בריטי, לי רגבי, בדרום לונדון. שני המוסלמים שרצחו את רגבי, סיפרו לעוברי אורח שהם עשו זאת כנקמה על רצח של מוסלמים בידי חיילים בריטים. הרצח גונה על ידי מנהיגים מוסלמים בבריטנה ובעולם כולו.
פעילות בדאעש.
"הביטלס" , על פי הכינוי השגור בידי חטופיהם עקב מבטאם הבריטי. שמם ניתן להם על שם להקת הרוק הביטלס, הם תא טרור אקטיבי של דאעש שאחד מארבעת חבריו היה ג'ון הג'יהדיסט. התא אחראי על עריפות ראשים בעיראק ובסוריה שחלקן אף צולמו בווידאו ופורסמו על ידי הארגון. בין רציחותיו המפורסמות ניתן למנות את ההוצאות להורג בעריפת ראש של הכתבים האמריקאים ג'יימס פולי וסטיבן סוטלוף ושל פעילי הסיוע ההומניטרי הבריטים דייוויד היינס ואלן הנינג והאמריקאי פיטר קאסיג. תא זה הוא אחד מתוך מעל 700 מוסלמים בריטים בשורות דאעש אשר פועלים להקמת ח'ליפות אסלאמית בעיראק ובסוריה.
שולמית קלוגאי
שולמית קלוגאי (לבית שימשלביץ') (ט' בתשרי תרנ"ב, 11 באוקטובר 1891, פולטבה – י"ז בתמוז תשל"ב, 29 ביוני 1972, ירושלים) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת מצרפתית, מספרדית ומשפות נוספות. מורה לצרפתית, ממקימי הגימנסיה העברית בירושלים ובית הספר הריאלי בחיפה.
ביוגרפיה.
שולמית קלוגאי היא הבת השלישית במשפחת שימשלביץ. הוריה היו קריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, וצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני, מצד אמה הייתה קלוגאי נינת הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביה נצר לבית הרב יחיאל היילפרין והרב אליהו חיים מייזל מלודז' הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י. אחיה הבכור, הוא הנשיא השני יצחק בן-צבי, האח השני הוא הסופר אהרן ראובני, אחותה הצעירה, דינה אשת הארכאולוג בנימין מזר, עבדה כפקידה בבנק אנגלו-פלשתינה בירושלים.
אביה של קלוגאי, היה תלמיד חכם ומשכיל, חובב ציון, כתב עברית צחה והשתתף בעיתונות העברית של זמנו. למרות זאת הייתה שפת הבית רוסית, ושולמית לא למדה עברית, לבד מקריאת תפילות. בשנות התשעים של המאה ה-19 החלו שמועות על קביעת סייגים לבנות יהודיות בנוגע לכניסה לגימנסיה, כפי שהיו עוד קודם לבנים, ההורים מיהרו לרשום את שולמית ללימודים בגיל צעיר, והיא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות בשנת 1906 כשהיא בת 15.
בשנת 1905 פרצו פרעות ביהודים ברחבי רוסיה בחסות חשאית של המשטרה. האחים לבית שימשלביץ ארגנו הגנה עצמית. ביוני 1906 פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה את 'סליק' נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר הבית, בו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ. המשטרה אסרה את האב ואת אשתו (דבורה, שהייתה אחות האם, והצטרפה למשפחה כאשר האם נפטרה). יצחק, האח הבכור לא היה בעיר, והילדים האחרים לא נמצאו בבית. שולמית ואחיה אהרון (ראובני) התייצבו במשטרה בתקווה שההורים ישוחררו, אולם המשטרה אסרה גם אותם. שולמית ישבה 3 חודשים בבית הסוהר, מהם מחצית הזמן במעצר בודד. אחר כך שוחררה בערבות עד המשפט, אשר התקיים שנה וחצי מאוחר יותר. במשפט זיכו את שולמית. אביה ואחיה נידונו לגלות לצמיתות בסיביר. אשתו של האב התלוותה לבעלה ולקחה עמה את הבת הצעירה דינה (לימים מזר).
לאחר שזוכתה במשפט, נסעה קלוגאי בסיוע חברים ומשפחה ללימודים בסורבון. בשנת 1910 עלתה לארץ ישראל והצטרפה אל חבורת ירושלים החדשה. היו אלה אמנים, ציונים וסוציאליסטים ששאפו להקים בעיר חברה חדשה, יצרנית ויוצרת. בחזית ניסיון המהפכה החברתית בלטו הנשים: רחל ינאית, ממנהיגי החבורה, האמנית אירה יאן, דר' חנה וייץ והילדה בתיה לישנסקי, שפעלו יחד עם חבריהן.
"המורה האלגנטית בגימנסיה העברית שהכתיבה סגנונות הוראה ואופנה כאחד", כותבת רחל ינאית על קלוגאי, לדבריה מדובר באופנה חדשה, "לבוש מזרחי מסוגנן" שולמית מצרפת לעבאיה הירושלמית הארוכה כובע רחב שוליים מפאריס, ואני כפייה דקה לראשי. ינאית בן צבי מציינת בדבריה שקלוגאי תיארה לעצמה אחרת את ירושלים, ושהשפה העברית ערבה לאוזניה.
לימודים ועבודת הוראה.
תחת שם משפחה שימשילביץ' סיימה את הגימנסיה הממשלתית בהצטיינות ב-1906. ב-1908 אחרי זיכוייה במשפט של המשפחה. נסעה ללמוד מדעי הרוח בסורבון שבפריז .
עברתה את שם המשפחתה לבן-צבי, כמו אחיה, וב-1910 הוזמנה לגימנסיה העברית בירושלים ללמד צרפתית. היא למדה מהר מאוד עברית והחלה לכתוב דברי ספרות עבריים. ב-1914 נישאה לבן עירה יצחק קלוגאי, שהגיע לירושלים ב-15 בנובמבר 1913, כמורה למתמטיקה, פיזיקה וכימיה בגימנסיה . כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גויס בעלה לצבא הטורקי בעוד הגימנסיה בירושלים שנוהלה בחסות הממשלה הצרפתית, (האויבת לטורקים), נסגרה. קלוגאי עברה לחיפה ולימדה בבית הספר הריאלי בהנהלת יוסף עזריהו ב-1918 חזרה לירושלים לגימנסיה שנפתחה שוב.
ב-1920 נסעה יחד עם בעלה לארצות הברית, שם סיימה את חוק לימודיה ב אוניברסיטת פיטסבורג, בספרות אנגלית. ב-1924 חזרה לשנה לירושלים ולימדה אנגלית בבית ספר עממי. משנת 1927 עד צאתה לגמלאות לימדה צרפתית בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1956 קיבלה עיטור מהממשלה הצרפתית ותואר "קצין האקדמיה" (Officier d'Acade'mie). בעלה היה לפרופסור לכימיה בטכניון. ב-1958 שבה לירושלים ועסקה בספרות, בכתיבת שירים, מקוריים ותרגומים משפות שונות.
כתביה.
סיפורים של קלוגאי פורסמו בעיתונים שונים, ביניהם ירחון "האדמה" של יוסף חיים ברנר. את שיריה הראשונים, ביניהם השיר בגן-עדן עליון, פרסמה בכרך א' של דבר לילדים, 1936.
כתביה פורסמו בעיתונים וקובצו בארבעה ספרים.