תאו סודאני (שם מדעי: "Syncerus caffer brachyceros"; קרוי גם תאו סוואנה מערבי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במערב אפריקה לאורך האזור הידוע כסאהל. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואלוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. זהו תת-המין השני בגודלו לאחר תאו הכף, והוא די דומה לו באופן כללי. פירוש שמו המדעי "brachyceros" הוא "קרן קצרה" ביוונית עתיקה, ומתייחס לכך שקרניו קטנות באופן ניכר מתאו הכף.
תיאור.
לתאו הסודאני פרווה בהירה יותר בצבעה מתאו הכף, וזהו בין סימני ההיכר היחידים של תת-המין. הצבע הוא בגוונים של חום קפה בהיר או כהה עד לחום שוקולד כהה. הנקבות בהירות יותר מהזכרים, והעגלים עד גיל מסוים מתאפיינים בפרווה אדמדמה בדומה לתאו היער. מבנה הגוף של התאו הסודאני רחב, מוצק וחביתי, והוא מתאפיין בכתפיים שריריות וגבוהות, רגליים מוצקות ועבות, ופרסות עגולות ורחבות. הזנב ארוך ושעיר, והאוזניים גדולות, רחבות ושעירות בחלק התחתון שלהן. המשקל הממוצע של התאו הסודאני הוא כ-450 ק"ג. התאו הסודאני מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות דמויות האות S, אך הן קצרות וקלות יותר מקרני תאו הכף. לעומת הנקבות, הקרניים גדולות ועבות יותר אצל הזכרים, ומתפתח בבסיס "מגן" חזק שנעדר אצל הנקבות.
תפוצה ובית גידול.
התאו הסודאני נפוץ במערב אפריקה, והמקור לשמו הוא "הסוואנות הסודאניות" שהנמצאות לאורך טווח התפוצה שלו. בין המדינות שבהם הוא נוכח ניתן למנות את סנגל, בורקינה פאסו, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, מאלי, גאנה, טוגו, בנין, ניגריה, ניז'ר, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום סודאן, סודאן ואתיופיה; התאו שמצוי ב-4 המדינות האחרונות, משתייך למעשה לתת-מין אחר פחות מוכר המכונה "תאו הנילוס" ("Syncerus caffer aequinoctialis"), אולם חוקרים מסוימים כוללים אותו תחת התאו הסודאני. בית הגידול של תת-מין זה נופל אמנם ברוב בשטחי סוואנה, אך אין מדובר באותם סוואנות עשב פתוחות ויבשות של דרום ומרכז אפריקה, אלא בסוואנות שיחים דוקרניות או בסוואנות טרופיות העשירות במשקעים, ובסבך צפוף וגבוה. בנוסף, התאו הסודאני מאכלס בתי גידול כמו ביצות ומישורי הצפה, ובמידה חלקית גם את קצה יערות הגשם הטרופיים שבהם הוא מוחלף בהדרגה על ידי קרובו - תאו היער. טורפו העיקרי הוא האריה הסנגלי.
מצב.
הרשימה האדומה של IUCN לא סיווגה את התאו הסודאני בקטגוריה נפרדת, ועל כן הוא כלול תחת קטגוריית ללא חשש (LC) המתייחס למצב של שלושת תת-המינים יחדיו. עם זאת, התאו סודאני נכחד מגמביה ומצבו במדינות רבות אינו מזהיר עקב ציד ואובדן בית גידול, כך שייתכן שמצבו אינו יציב כעמיתו הדרומי. מגמת האוכלוסייה נמצאת בוודאות בירידה. התאו הסודאני מצוי במספר אזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי W, הפארק הלאומי ניוקולו-קובה, הפארק הלאומי פאנדג'ירי, הפארק הלאומי קומואה, הסנגהה התלת-לאומי, הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס ועוד.
ראם שולי-אוזניים
ראם שולי-אוזניים (שם מדעי: "Oryx callotis"), הוא מין או תת-מין של אנטילופה גדולה בסוג ראם שבתת-משפחת הראמים האנדמי למזרח אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1892 על ידי הזואולוג האנגלי אולדפילד תומאס בתור מין חדש על בסיס מראה ומאפיינים ייחודיים, אך בשנת 1912, הזואולוג האמריקני ריצ'רד לידאקר העריך שוב את מעמדו הטקסונומי וקבע שמדובר בתת-מין של ראם ביסה המצוי אף הוא במזרח אפריקה, וכך הייתה ההתייחסות המקובלת אליו במהלך המאה ה-20. בשנת 2011, הזואולוג האוסטרלי קולין גרובס ביצע ניתוח פילוגנטי שלו, אשר הוביל חוקרים רבים למסקנה שראם זה אכן זכאי למעמד של מין נפרד. ברוב הטקסונומיות הישנות ובארגוני השימור, ההתייחסות אליו היא עדיין כתת-מין בשם המדעי "Oryx beisa callotis". שמו המדעי של ראם זה נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Oryx" פירושו ככל הנראה ביוונית מכוש, ומתייחס לקרניים הארוכות של הסוג; "callotis" = אוזניים יפות, ומתייחס למאפיין הייחודי של ראם זה.
תיאור.
ראם שולי-אוזניים, הוא אנטילופה גדולה ושרירית, עם רגליים קצרות ודקות. לראם מבנה גוף ארוך ומוצק, צוואר קצר ועבה במיוחד, וראש צר ומוארך בדומה לצבי. אורך הראש והגוף של הראם הוא 153–170 ס"מ, עם זנב דמוי סוס שאורכו 45–50 ס"מ המתאפיין בציצת שיער ארוכה ושעירה. גובה הכתף של הראם הוא 110–120 ס"מ ובכך הוא קטן באופן ניכר מראם הצבי. הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכרים לנקבות באה לידי ביטוי בעיקר במשקל: הזכרים שוקלים 167–209 ק"ג, והנקבות שוקלות 116–188 ק"ג; אף על פי כן, קשה להבחין בין זכר לנקבה.
התכונה הבולטת ביותר של ראם זה אשר גם העניקה לו את שמו, היא נוכחות ציצות שיער שחורות בשולי האוזניים המחודדות, אשר ייחודית למין זה ומבדילה אותו מיתר הראמים. אורך הציצות הוא 7.6-5.1 ס"מ, והן מרחיבות למעשה את קצה האוזן; אצל פרטים בוגרים, הציצות מתארכות עד שהן נופלות כלפי מטה.
הפרווה של ראם שולי האוזניים דקה וקצרצרה בהתאם לאקלים האפריקני ומלבד העורף המתאפיין ברעמה קצרה של שיער חום, שאר הפרווה חלקה לגמרי. צבע הפרווה נבדל במקצת מראם ביסה: חום בהיר או כתמתם - צבעוני יותר מהפרווה האפרפרה-ורדרדה של ראם ביסה, ובחורף היא עשויה להיות כהה יותר. לראם זה יש מספר מוגבל של סימונים שחורים על הגוף, כמו פס שחרחר דק במותניים, רצועות שחורות על הרגליים הקדמיות, כתמים שחורים בחזית הרגל ומעל הפרסות וכתם שחור בחזה; לעיתים יש פס שחרחר על הגרון. צבע הפנים בהיר יותר משאר הגוף, ויש להן מספר סימונים האופייניים לסוג: כתמים שחורים על המצח והחרטום המחוברים בפס שחור דק, פס שחור צר הנמשך מהעין עד לסנטר, ופס שחור קצר מאחורי הלחיים; הסנטר לבנבן. האוזניים כתמתמות בצידן החיצוני ולבנבנות בצידן הפנימי.
ראם שולי האוזניים מתאפיין בזוג קרני-חנית ארוכות וישרות ברובן, אשר מתעקמות במעט בקצה הקרן. בדומה לבני הסוג ראם, הקרניים ממשיכות בקו ישר עם המצח. לאורך הקרן יש טבעות גדולות עם מספר ממוצע של 16 טבעות, אך בקצה הקרן חלקה. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ואין ביניהם הבדלים משמעותיים. צבע הקרן הוא אפרפר, חלודה או שחרחר. האורך הממוצע של הקרניים הוא 76 עד 81 ס"מ.
תפוצה.
ראם שולי האוזניים הוא תת-אנדמי למזרח אפריקה, ומוגבל לדרום מזרח קניה וצפון מזרח טנזניה. אף על פי שבעבר לא היו ידועים ראמים כאלו בפארק הלאומי סרנגטי, עדרי ראם הגיעו לפארק במהלך נדידה ב-1972, ומאז הם נשארו באזור. ראם שולי האוזניים מאכלס מרעה צחיח למחצה, סוואנות שיחים דוקרניות וחורש שיטה, ונפוץ במיוחד באזורים עם כמות משקעים שנתית של 40–80 ס"מ בשנה.
אקולוגיה.
פעילות והתנהגות.
ראם שולי האוזניים חי בעדרים נוודים, המורכבים מ-5 עד 40 פרטים. לעדרים הללו יש שטח פעילות ביתי של 300–400 קמ"ר בו הם משוטטים באופן קבוע ותרים אחר מקורות מזון אכילים. מרבית חברי העדר הן נקבות, אולם הזכרים הם אלו שקובעים את כיוון התנועה של העדר: כאשר הם מתקדמים בשורה עורפית למשל, הזכרים הדומיננטיים שנמצאים במאסף מאיצים או מאיטים את הנקבות שלפניהם על ידי הקרניים, וכן הם חוסמים פרטים שמנסים להתרחק מהעדר.
בתוך העדר, שני הזוויגים יוצרים מערכת חברתית ברורה המבוססת על דומיננטיות. אצל הזכרים, בין האתגרים הבודקים את חוזקו של הפרט הם דהירה במעגל רחב תוך כדי סיבוב הראש מצד לצד וקרבות באמצעות נעילות ודחיפות עם הקרניים. המפסידים נדחפים לאחור למרחק של 30 מטר, אולם המנצחים אינם מנסים לנגוח אותם שוב או לגרום להם לפציעה חמורה.
הטורפים של ראם שולי האוזניים כוללים אריות מסאים, ברדלסים, ונמרים. על מנת להקטין את סיכויי הטריפה, ראם שולי-אוזניים מגיע לשתות מבורות המים בעיקר בשעות היום ובחברת פרסתנים אחרים (כדוגמת אימפלה, גנו, אילנד, צבי גראנט, קודו גמלוני ותאו אפריקני), כשהוא משמיע נחירת אזעקה בעת הבחנה בטורפים פוטנציאליים. כדי להתמודד עם האקלים האפריקני, הראמים מלקטים מזון בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב, ואת השעות החמות של היום הם מבלים במנוחה; הם עשויים לרעות ולנוח לסירוגין במהלך הלילה. הראמים מבלים זמן ניכר בטיפוח זה את זה באמצעות השיניים והלשון, וכתוצאה מכך דווח שהם פחות סובלים מטפילים חיצוניים כקרציות וזבובים לעומת הגנו למשל.
מעל 80% מתזונת ראם שולי האוזניים מורכבת מעשבים. במהלך עונת הגשמים, הם ניזונים גם מעשבי תיבול כגון קומלינה וניל, ואילו בעונה היבשה, הם אוכלים פקעות וגבעולים של צמח הקוף ("Pyrenacantha malvifolia") וצמחים בשרניים אחרים המסייעים לחיה לשרוד זמן ממושך ללא מים. על ידי שילוב של התזונה יחד עם שעות הפעילות הקרירות, ראם שולי האוזניים מסוגל לשרוד עד חודש ללא שתייה, אך לא יהסס לשתות כאשר יתקל במקור מים. בנוסף, לראם זה יש יכולת לייצר שתן מרוכז מאוד, כך שגופו סופג את מרבית הלחות המתקבלת מהצמחים ומונע בזבוז מיותר שלהם. הפנים הצרות והמורפולוגיה של השיניים מותאמים לבחירת מזון איכותי מתוך העשב הגס.
רבייה ומחזור חיים.
הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, אך ההמלטות נפוצות בעיקר בעונה היבשה לעומת עונות אחרות. הזכרים עלולים ליצור במהלך עונת הרבייה טריטוריות גדולות שבהם הם מנסים לשלוט על עדר נקבות ולמנוע מזכרים אחרים לגשת אליהם, אך לטקטיקה זאת יש הצלחה חלקית בלבד, ובדרך כלל גם זכרים לא טריטוריאליים יצליחו להתרבות עם מספר נקבות. לאחר תקופת הריון של כתשעה חודשים, נולד עגל יחיד השוקל בעת הלידה בין 9 ל-10 ק"ג.