בדצמבר 2008 הביעה לנוקס סולידריות עם העם הפלסטיני וגינתה את ישראל על פעולותיה במבצע עופרת יצוקה, זאת חרף העובדה שהייתה נשואה לישראלי ועדיין יש לה לטענתה חברים וקשרים בישראל.
אומן (פירושונים)
כיכר לונדון
כיכר לונדון (או גן לונדון) היא כיכר במרכז תל אביב, בקצה המערבי של רחוב בוגרשוב, בין רציף הרברט סמואל ("הטיילת") והירקון.
היסטוריה.
הכיכר נקראת על שם לונדון, בירת אנגליה והממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ונחנכה ב-24 במאי 1942.
הכיכר נקראה בשם זה כמחווה ואות כבוד לעמידת העם הבריטי ותושבי לונדון בהפצצות הכבדות מצד גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה (הבליץ).
באפריל 2000 החל פרויקט פיתוח הגן ככיכר עירונית, שמתחתיה חניון תת-קרקעי בו 500 מקומות חנייה, בנוסף נבנתה תחנת דלק בכניסה לחניון ובית קפה במפלס העליון. הפרויקט הושלם ביולי 2003.
עיצוב.
שטח הכיכר הוא כ-10 דונם, התוכנן מחדש שלו נעשה על ידי אדריכל הנוף ברוס לוין.
רחבת הכיכר בנויה במפלסים (עקב הפרשי הגובה הקלים בין רציף הרברט סמואל שלאורך הטיילת ורחוב הירקון הגבוה ממנו במטרים אחדים), ובמרכזה אנדרטה בדמות ספינת מעפילים לזכר מאבק ההעפלה בשלטון הבריטי. על-גבי אנדרטת ההעפלה מוטבעים הסברים ורשמים לצד תמונות אודות ההיסטוריה של ההעפלה, תלאות הדרך של המעפילים וספינותיהם. בנוסף, מוצבים שישה לוחות בכיכר עליהם מוטבעים שמות כל ספינות המעפילים.
במבנה בעל המרפסת המעוגלת התוחם את הכיכר מדרום שכן קפה פילץ (נכון ל-2012 סניף מקדונלד'ס).
זירו
סופרמרין ספיטפייר
סופרמרין ספיטפייר (באנגלית: Spitfire; חם מזג) היה מטוס קרב חד־מושבי ששימש את חיל האוויר המלכותי של בריטניה במלחמת העולם השנייה. התפרסם בעיקר בגלל חלקו בקרב על בריטניה.
הספיטפייר היה מטוס בעל כושר תמרון גבוה, שקול בערך בביצועיו לאלו של יריבו העיקרי, מסרשמיט Bf 109 הגרמני. לספיטפייר היה רדיוס פנייה טוב יותר, ואילו למסרשמיט, קצב טיפוס לגובה טוב יותר. זה היה אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה (במיוחד בשנים 1940-1941). למטוס דגמים רבים, ביניהם דגמים בני שני מושבים. כמה מטוסים נשארו בשירות עד שנות החמישים. ספיטפייר תוכנן על ידי חברת "סופרמרין" במטרה לענות על דרישתו של מיניסטריון האוויר הבריטי למטוס־קרב לפעולה ביום ובלילה, כתגובה על מאמץ החימוש המוגבר של גרמניה הנאצית. אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב־5 במרץ 1936, כחצי שנה לאחר טיסת הבכורה של המטוס הגרמני, "מסרשמיט 109".
פיתוח.
את תכנון המטוס החל בשנת 1931 R.J. Mitchell במטרה להגיע למטוס בעל מהירות של 404 קמ"ש. הדגם הראשון (סופרמרין 224) שהוטס לראשונה בשנת 1934, הונע בעזרת מנוע בעל 600 כוח סוס והיה בעל חופת טייס פתוחה. תוצאות הניסוי אכזבו את המתכננים שהחלו מיד בתכנון דגם משופר (סופרמרין 300). בדגם זה נבנתה חופת טייס סגורה. גם את דגם זה דחו רשויות הצבא אף על פי שהוכנסו בו שינויים רבים, כגון כנפיים משופרות, מנוע חדש V-12 מדגם PV-XII תוצרת רולס-רויס, מערכת חמצן לטייס ועוד. בדצמבר 1934 הוציא לבסוף מיניסטריון האווירייה חוזה רכישה ראשון. באפריל 1935 שונה חימוש המטוס משני מקלעי ויקרס "0.303 בכל כנף לארבעה מקלעי בראונינג "0.303 בכל כנף. ב־5 במרץ 1935 המריא טייס הניסוי הראשי של חברת ויקרס לטיסת ניסוי של האבטיפוס הראשון מספר K5054. לאב טיפוס זה היה מדחף בעל שני להבים. ספיטפייר תוכנן במקור להיות מטוס תקיפה לטווחים קצרים. המפתח הראשי מיטשל המשיך בפיתוח הדגמים השונים עד שנת 1937, שבה נפטר מסרטן. משלב זה המשיך סגנו ג'וזף סמית' כמתכנן הראשי. המבנה האליפטי של כנפיו אפשר למטוס להגיע למהירות גבוהה מזו של מטוס ההוריקן או של מטוסים דומים באותן שנים.
בראיית המתכננים, מהירות המטוס הייתה עניין עקרוני ביכולת הגנה על בריטניה כנגד מפציצי אויב. הדגמים המבצעיים הראשונים היו בעלי מדחפים בני 2 ו־3 להבים (דגמים MK I /II). בהמשך יוצרו המטוסים ולהם מדחף בעל ארבעה וחמישה להבים. כל להב נוסף הוסיף למהירותו של המטוס. תכנון הכנפיים בצורה אליפטית נועד ליצור כנפיים שהגרר שלהן מינימלי ושיש להן אפשרות לשאת חימוש ופצצות. ב־10 במאי 1936 בעקבות שינוי עיצוב המדחף עלתה מהירות המטוס ל־528 קמ"ש. מאוחר יותר שופרו זוויות המדחף, והן הביאו את המטוס למהירות של 557 קמ"ש. סאמרס הטיס את אב הטיפוס לבסיס ה־RAF ומסר אותו למפקד הטייסת אנדרסון לניסויים בחיל האוויר. שם קיבל אותו הטייס אדוארד ג'ונס וניתנה לו הוראה להטיסו ולמסור את חוות דעתו. אדוארד מסר למיניסטריון האווירייה חוות דעת חיובית יחד יחד עם המלצה להוסיף שעון חיווי של מצב כן הנחיתה. ב־3 ביוני 1936 הוציא מיניסטריון האווירייה הזמנה ראשונה ל־310 מטוסים. חברת האם ויקרס הייתה עמוסה בהזמנות של מוצרים אחרים ולא יכלה לפנות קווי ייצור למטוס. ויקרס לא ראתה בעין יפה את הוצאת המטוס לקבלני משנה, ולכן התעכב הייצור עד 1938. בסופו של דבר יצא המטוס הראשון רק בקיץ 1938, קרוב לשנתיים מקבלת ההזמנה. על מנת לאפשר ייצור סדרתי בקצב גבוה הוחלט להקים מפעל חדש בבירמינגהם בשם Castle Bromwich, והקמתו מומנה על ידי הממשלה. המפעל סבל מבעיות רבות, ואלה גרמו לעיכובים בהתחלת הייצור. במאי 1940 עדיין לא הוחל בייצור למרות ההבטחות שקצב הייצור יהיה 60 מטוסים לשבוע החל מאפריל 1940. ב־17 במאי הוחלט להעביר את ניהול המפעל לחברת ויקרס ארמסטרונג ובעקבות זאת החל הייצור ביוני 1940. בחודש זה יצאו עשרת המטוסים הראשונים מסוג MK-II. קצב הייצור עלה, וביולי יוצרו 23 מטוסים, באוגוסט 37, ובספטמבר 56 מטוסים. עד סוף המלחמה ביוני 1945 יוצרו 12,129 מטוסים במפעל זה לפי הסוגים האלה:
כאשר יצא המטוס האחרון מפסי הייצור במפעלי ויקרס בפברואר 1948, יוצרו בסך הכל 20,351 מטוסים מדגמים שונים, כולל מטוסים דו־מושביים לאימון. חלק מהמטוסים יוצרו במטרה לפעול מנושאות מטוסים ונקראו סיפייר (Seafire). במטוסים האלה נערכו שינויים התאמות אחדים. בכל אחד משני המפעלים העיקריים היה צוות טייסים שתפקידו היה לבדוק כל מטוס לפני הכנסתו לשירות מבצעי. כל בדיקה כללה טיסת ניסוי שארכה כחצי שעה. על אף שהדגמים המאוחרים היו מהירים יותר, הם גם היו כבדים יותר וקשים יותר לתמרון. מטוס הספיטפייר היה מטוס הקרב הבריטי היחידי שיוצר לפני מלחמת העולם השנייה במהלכה ואחריה, ומטוסים אחדים המשיכו בשרות מבצעי עד אמצע שנות החמישים.
היסטוריה מבצעית.
מלחמת העולם השנייה.
מטוס הספיטפייר זכה לפרסום נרחב ביותר בתקופת "הקרב על בריטניה", כאשר קומץ מטוסים ניסה בהצלחה לבלום את חדירת מאות המטוסים והמפציצים הגרמניים בהתקפתם על בריטניה. בפועל תפקידם של מטוסי הספיטפייר היה לתקוף את מטוסי הקרב הגרמניים מסוג מסרשמיט 109 שטסו כליווי למפציצים, בעוד שהמטוסים האיטיים יותר מסוג הוריקן תוכננו לתקוף את המפציצים עצמם.
חודשים ספורים לאחר ניסויי הטיסה המוצלחים, הוחל בייצור סדרתי של המטוס עבור חיל־האוויר המלכותי של בריטניה. ראשוני המטוסים מדגמי "ספיטפייר I" נכנסו לשירות מבצעי באוגוסט 1938, ומספרם הלך וגדל בקצב מהיר. המטוס עבר בתקופה זו גם מקצה שיפורים שכלל בין השאר החלפת מדחפי העץ הדו-להביים במדחפים תלת-להביים ממתכת בעלי פסיעה משתנה. עם תחילת הקרב על בריטניה בקיץ 1940 היו כבר בידי חיל־האוויר המלכותי הבריטי 19 טייסות של מטוסי "ספיטפייר", והן מילאו תפקיד מכריע בניצחון על חיל האוויר הגרמני.
ביצועיו המעולים של ה"ספיטפייר" הם עדות לתצורתו האווירודינמית המעולה ולמבנהו היעיל. המטוס היה נוח להטסה ולשליטה, ותחום אפשרויות הפעלתו היה רחב. בשל נתונים אלו הטיל ה"ספיטפייר" מורא בקרב הטייסים הגרמנים. מסופר כי בעת קרב התמלאו רשתות הקשר הגרמניות בצמד המילים !Achtung Spitfire (זהירות! ספיטפייר!) - וזכה לתואר "המטוס לטייס קרב". אולם המטוס לא היה חף מבעיות - למשל המנוע צויד בתקופה זו במאייד (קרבורטור) שהיה מפסיק את העברת הדלק למנוע כאשר הופעלו עליו כוחות G שליליים חזקים. דבר זה מנע מהטייסים את האפשרות לצלול במהירות בקרב אוויר - בעיה זו תוקנה בדגמים המאוחרים יותר, לאחר שהמטוס צויד במערכת הזרקת דלק.
המטוס הראשון שהיה בשימוש בפעילות מבצעית היה מדגם MK-I, מספר K9789. המטוס השתייך לטייסת מספר 19 משדה התעופה דקספורד (Dexford) באוגוסט 1940. במשך 14 שנה רצופות שימש הספיטפייר כמטוס קו־ראשון בחיל־האוויר הבריטי. עד שנת 1947 נבנו, כ־22,760 מטוסים, מהם כ־2,000 מטוסים מהדגם הימי "סיפייר" (Seafire), שנועד לפעול מסיפון נושאת מטוסים.
טייסי ספיטפייר התפרסמו בשנות המלחמה בהקשר למספר הפלות רב של מטוסי אויב. המפורסמים ביותר הם:
עקב מהירותו הפך המטוס לכלי פופולרי ביחידות המודיעין לצורכי צילום מערכי אויב. רוב הצילומים שנעשו בשנות המלחמה בוצעו על ידי מטוס זה. בשנים 1941–1942 סיפקו מטוסי הספיטפייר צילומים ראשונים של מערכות הרדאר הגרמני. בשנת 1943 סייעו לוודא שהגרמנים אכן בונים את טילי השיוט מסוג V1 ו־V2 באתר פנמינדה שלחופי הים הבלטי.
בחיל האוויר המצרי במלחמת העצמאות.