בשנת 2017 הלהקה שחררה את האלבום "Poison the Parish". הלהקה ניסתה לחזור לסאונד של שני האלבומים הראשונים ולכן הוא מאופיין בצליל כבד יותר מהאלבומים האחרונים של הלהקה.
המחלקה הגרמנית
המחלקה הגרמנית היא יחידה של הפלמ"ח שהוקמה בתקופת מאתיים ימי החרדה על מנת להעמיד כוח גרילה שיסייע לבריטים במקרה של ניסיון פלישה גרמני לארץ ישראל, ולהוציא לפועל, במסגרת התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש, פעולות גרילה נגד הכובש.
המחלקה הגרמנית הוקמה בחודש מאי 1942, בתקופה שהבריטים והיישוב חלקו חשש כי קורפוס אפריקה של הגנרל ארווין רומל, אשר התקדם בצפון אפריקה לעבר מצרים, יחצה את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל. המחלקה הוקמה בתיאום עם הפיקוד הצבאי הבריטי.
מפקד המחלקה היה שמעון קוך (לימים שמעון אבידן מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות), יליד גרמניה שעלה ארצה בשנת 1934 בגיל 22. אנשי המחלקה נבחרו מבין עולי מרכז אירופה חניכי התרבות הגרמנית אשר שלטו בשפה הגרמנית כשפת אם.
המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמניים. מחנה האימונים של המחלקה ביער משמר העמק היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין. השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני. אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמניים וענדו דרגות צבא גרמני. האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן כמקובל בצבא הגרמני. הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני.
מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטיים. אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
לאחר תקופת האימונים הראשונה הופיע במחנה סרן בריטי שבחן את המחלקה והתרשם מרמת "הגרמניות" הגבוהה שלה. מטרת בואו הייתה לגייס אנשים מן המחלקה ליחידה צבאית בריטית במצרים שכונתה קבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מחיילים יהודים מארץ ישראל, ילידי גרמניה, לביצוע של משימות הדומות לאלו של המחלקה, במסגרת הצבא הבריטי. אנשי המחלקה לא נטו לעזוב את המסגרת הייחודית של הפלמ"ח ולהצטרף לצבא הבריטי, ורק שלושה מהם הסכימו להצטרף ליחידתו של הסרן הבריטי בשובו למצרים. בקיץ 1942, עם התקרבות הצבא הגרמני לאל־עלמיין, נלקחו שניים מאנשי המחלקה: שמעון קוך, מפקד המחלקה, ואלברט זס לשמש כמדובבים במחנה של שבויים גרמניים.
עם ניצחון הבריטים בקרב אל־עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942, חלפה סכנת כיבוש ארץ ישראל והסתיים היעוד המקורי של המחלקה לפעולות גרילה בארץ, אם תכבש. המחלקה המשיכה להתקיים לאחר מכן, כאשר מעת לעת פשטו בה שמועות על פעולות העומדות להתבצע על ידה בחזיתות השונות שלא נתממשו. בקיץ 1944 כמעט והתממשה תוכנית לשלוח חלק מאנשי המחלקה לפעולה ביוגוסלביה במסגרת כוחות הגרילה של טיטו. אנשי המחלקה החלו להתאמן לקראת ביצוע התוכנית, אך זו בוטלה בסוף על ידי הבריטים, הן משום שהסתייגו ממשלוח יחידה עברית שלמה לפעולה, והן משום התקדמותו המהירה של הצבא האדום בבלקן. רעיון אחר שנגנז באותה עת מטעמים דומים היה לשלוח את המחלקה להילחם בפולין. עם זאת דן לנר איש המחלקה, ולימים מפקד אוגדה בצה"ל, נבחר על ידי הבריטים להיות בין צנחני היישוב ופעל בהצלחה בקרב הפרטיזנים ביוגוסלביה.
כאשר נתברר סופית כי הצבא הבריטי איננו מעוניין בעזרתה של המחלקה באחת החזיתות, פורקה המחלקה ואנשיה פוזרו כלוחמים רגילים ביחידות הפלמ"ח השונות.
ג'יימס לסלי סטרקי
ג'יימס לסלי סטרקי (אנגלית: James Leslie Starkey; 3 בינואר 1895 - 10 בינואר 1938) היה ארכאולוג בריטי שעמד בראש משלחת שחשפה את תל לכיש. נרצח בידי כנופיית טרוריסטים ערבים בעת מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
תולדות חייו.
ג'יימס לסלי סטרקי נולד בבריטניה בשנת 1895, היה בנו של סוקר. בילדותו לא התעניין במיוחד בלימודים. התעניינותו בארכאולוגיה התעוררה בעקבות קריאת ספרו של אוסטן הנרי לייארד (Sir Austen Henry Layard): "נינוה ושרידיה". סטרקי עבד עם סוחר עתיקות, והרבה לסייר בגלריות ובמוזיאון הבריטי. במלחמת העולם הראשונה שרת בחיל האוויר המלכותי. הוא הוצב לתקופה מסוימת במגדלור, שם העביר את זמנו בקריאת ספרי ארכאולוגיה אשר נשלחו אליו. לאחר המלחמה השתתף בשיעורי אגיפטולוגיה אשר התקיימו בערבים. השיעורים התקיימו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם פגש את הארכאולוג הנודע פלינדרס פיטרי ואת מרגרט מורי אשר לימדה אותו לאחר מכן כתב חרטומים. בשנת 1923 בגיל 28 החליט להיות ארכאולוג. סטרקי הצטרף לפיטרי בחפירותיו בקאו אל כביר אשר במצרים העליונה. החפירות התקיימו במסגרת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים. יכולתו להבחין בפרטים ודקדקנותו הביאו אותו לזיהוי התרבות הבדרית. ב-1924 הוא מונה למנהל השטח בחפירה הארכאולוגית של אוניברסיטת מישיגן שהתקיימה באזור פיום. בשנה זו סטרקי התחתן עם מרג'ורי רייס, אשר נהגה ללוותו בחפירותיו ביחד עם שלושת ילדיו.
בשנת 1926 עבר פיטרי לחפור בארץ ישראל, סטרקי הצטרף אליו כעוזרו הראשי לחפירתו בתל ג'מה, שם הביא לידי ביטוי את ניסיונו בניהול חפירה אשר צבר במצרים. הוא היה שותף לחפירותיו של פיטרי בתל אל פארעה (הוא ניהל את עונת החפירות האחרונה), וכן היה עוזרו של פיטרי בחפירה בתל אל-עג'ול.
חפירת תל לכיש.
ב-1932 עזב סטרקי את פיטרי כדי לנהל בעצמו חפירה. הוא בחר לחפור בתל אֶ דֻוֵיר אשר זוהתה לאחר מכן כלכיש המקראית, עיר חשובה בממלכת יהודה. חברו אליו הארכאולוגים אולגה טפנל וג'רלד לנקסטר הרדינג שעבדו לצידו עד אז בחפירותיו של פיטרי. החפירות בתל לכיש התנהלו עד שנת 1938. הממצאים העיקריים כללו מקדש מתקופת הברונזה המאוחרת, פיר גדול, קיר חיצוני מדופן, שער העיר, בנין מנהלי גדול מתקופת ממלכת יהודה ומקדש השמש מהתקופה הפרסית והליניסטית. אחד הממצאים החשובים ביותר שלו היו "מכתבי לכיש" אשר נתגלו בעונת החפירות השלישית בשנים 1934-1935. מכתבי לכיש הם אוסטרקונים ועליהם כתובת בכתב העברי הקדום. הם נתגלו בחדר קטן בשער העיר בשכבה II, שככל הנראה נשלחו אל מפקד לכיש ערב כיבוש העיר בידי נבוכדנאצר מלך בבל. מכתבי לכיש נחשבים לתגלית שהרחיבה את הידע ההיסטורי של תקופות הכיבוש הבבלי.
רצח סטרקי.
ב-10 בינואר 1938 יצא סטרקי בדרכו לירושלים להשתתף בטקס הפתיחה של תצוגת הקבע של מוזיאון רוקפלר. בסביבות השעה 5.00 אחר הצהרים בנוסעו במכוניתו הנהוגה על ידי נהגו ובה גם שני עוזרים ערבים, נעצרה המכונית בהיותה בקרבת הכפר בית ג'יברין, ליד הכביש הראשי בית גוברין - חברון, על ידי כנופיית ערבים חמושים. סטרקי נשאל לזהותו, בענותו כי הוא בריטי, נדרש לרדת ממכוניתו. שני עוזריו הערבים שולחו ללא פגע ונהגו נדרש לנסוע לחברון. כשהנהג הרחיק מעט בנסיעתו הוא שמע שתי יריות וכשהסב ראשו לאחור ראה את סטרקי נופל ארצה. הנהג הודיע על המקרה למשטרת חברון והשוטרים יצאו למקום וגילו את גופתו של סטרקי כשהוא ירוי בשני כדורים בראשו. בעקבות הרצח נדחתה פתיחת מוזיאון רוקפלר ביומיים וטקס הפתיחה החגיגי שהנציב העליון היה אמור להשתתף בו, בוטל.
הכנופיה שרצחה את סטרקי הייתה הכנופיה הגדולה ביותר באזור חברון ובראשה עמד רוצח שברח מבית הכלא. הרצח זעזע את היישוב, אשר היה מודע לתגליותיו של סטרקי שנתפרסמו בעיתונות העברית. סטרקי נבחר להתנקשות בשל היותו אישיות בריטית, וזאת במהלך התקופה שלאחר רציחתו של מושל הגליל לואיס אנדרוס, בסוף שנת 1937, שבה הפרו הערבים לראשונה הסכם לא כתוב, שהתקיים מאז ראשית המאורעות, שלא להתנקש באנשי שלטון ואישים בריטיים. סטרקי הובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
אלפרד פון טירפיץ
אלפרד פטר פרידריך טירפיץ, החל משנת 1900 פון טירפיץ (בגרמנית: Alfred Peter Friedrich von Tirpitz, 19 במרץ 1849 - 6 במרץ 1930) היה גרוס-אדמירל גרמני, מזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי הגרמני, ענף אדמיניסטרטיבי רב עוצמה של הצי הקיסרי הגרמני, בין השנים 1897–1916. טירפיץ היה אחראי על הפיכת הצי הפרוסי הצנוע לצי הגרמני הקיסרי, צי המלחמה השני בגודלו ב-1914, שהיה היריב העיקרי של הצי המלכותי הבריטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא הצליח הצי הקיסרי הגרמני לערער את עליונותה הימית של בריטניה ולפרוץ את ההסגר הימי שהטילה. המשבר שאליו נקלע הצי הגרמני הביא את טירפיץ לתמוך בפתיחת לוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד מדינות ההסכמה. ב-1916 פוטר טירפיץ מתפקידו, ושוב לא תפס עמדת כוח.
ראשית דרכו בצי.
טירפיץ נולד בקיסטרין (Küstrin, ; כיום Kostrzyn, בפולין) שבברנדנבורג ב-19 במרץ 1849. טירפיץ לא היה בן למשפחת אצולה אלא בן למעמד המקצועות החופשיים המשכיל. אביו, רודולף (1811–1905) היה פרקליט ליברלי, שמונה בהמשך לשופט. אמו הייתה בתו של רופא. טירפיץ גדל בפרנקפורט על נהר אודר. בזכרונותיו כתב שהיה תלמיד בינוני. הוא גדל במזרח פרוסיה באזור השייך היום לפולין, וספג את אהבת פרוסיה ואת הרגשת החובה העמוקה למלך ולמדינה שהייתה אופיינית כל כך לתקופתו ולחוגו. עם זאת, טירפיץ דיבר אנגלית שוטפת וחש עצמו בבית באנגליה, ואף שלח את שתי בנותיו ללמוד בקולג' צ'לטנהם לבנות היוקרתי באנגליה.
ב-18 בנובמבר 1884 נישא למריה אוגוסטה ליפקה (11 באוקטובר 1860, שווץ, מערב פרוסיה - אחרי 1941). לזוג נולדו שתי בנות ובן. ב-12 ביוני 1900 הועלה טירפיץ לדרגת אצולה פרוסית, לשמו נוספה הקידומת "פון", והוא נקרא כעת פון טירפיץ. בנו, אובר-לויטננט צור זי וולפגנג פון טירפיץ, נפל בשבי הבריטי כאשר האונייה שבה שירת, הסיירת הקלה "מיינץ" הוטבעה במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914.
קריירה ימית.