בהתאם לפרוטוקול III לאמנה, מדינה יכולה להשתמש בשטחה היא בכל סמל פנימי שתרצה, או בשילוב של הסמל בתוך דגל המעוין האדום. במקרה שמדינה תרצה להשתמש בסמל, תחילה עליה להודיע על כך למדינות החברות באמנת ז'נבה, באמצעות ממשלת שווייץ. כאשר ארגון מקומי משתתף בפעילות בינלאומית, על הארגון להשתמש בסמלו כשהוא משולב בדגל המעוין האדום.
רוברט מ. פירסיג
רוברט מיינרד פירסיג (באנגלית: Robert M. Pirsig; 6 בספטמבר 1928 - 24 באפריל 2017) היה פילוסוף וסופר אמריקאי, שנודע בזכות ספרו הראשון, "זן ואמנות אחזקת האופנוע" (1974). הספר מתאר בקווים כלליים את רעיונותיו של פירסיג על איכות, בדרך של סיפור אוטוביוגרפי בעיקרו, על מסעם של אדם ובנו על אופנוע לרוחב צפון אמריקה, בלוויית חברים. הספר הוא רב-מכר עד עצם היום הזה. ב-1974 זכה פירסיג במלגת גוגנהיים כדי לאפשר לו לכתוב את ספר ההמשך "" (1991), שדן בנושא של המטאפיזיקה של האיכות.
פירסיג היה ילד מחונן, עם מנת משכל של 170 בגיל 9. הוא הוקפץ מספר כיתות, דבר שיחד עם גמגום יצר חוויה קשה של ילדות בבית הספר. פירסיג התחיל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת מינסוטה ב-1943. אחרי שנשר מהלימודים שם, ואחרי שרות צבאי בקוריאה, הוא חזר כדי לקבל תואר ראשון ב-1950. לאחר מכן למד באוניברסיטה ההינדית בבנארס שבהודו, כדי להמשיך לחקור את פילוסופיית המזרח. ב-1954 נישא לננסי אן ג'יימס. לזוג נולד בן ראשון, כריס, ב-1956; ובן שני תאודור (טד), ב-1958.
תוך שהוא מתפרנס מעבודות מזדמנות ומהוראת כתיבה, פירסיג בילה את השנים 1960–1963 בכניסה ויציאה מבתי חולים לחולי נפש. הוא טופל בנזעי חשמל. פירסיג התגרש מננסי ב-1978, והתחתן עם ונדי קימבול מאוחר יותר באותה שנה. לזוג נולדה בת, נל, ב-1981.
פירסיג פרסם רק מעט מחוץ לשני הספרים העיקריים שלו ונמנע מחשיפה ציבורית. הוא שט בספינתו לעיתים קרובות באוקיינוס האטלנטי וחי גם בשוודיה, בבלגיה ובאנגליה. ב-1979 נדקר למוות כריס, בנו הראשון של פירסיג, שמילא תפקיד חשוב בספר "זן ואמנות אחזקת האופנוע", במהלך שוד בסן פרנסיסקו.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:סופרים אמריקאים]]
[[קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה אמריקאים]]
[[קטגוריה:זוכי מלגת גוגנהיים]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת שיקגו]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מינסוטה]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1928]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2017]]
תזמורת מארש
זלמן דוד ליבונטין
זלמן דוד לֵיבוֹנְטִין (לעיתים נכתב לבונטין; בכתיב יידי: לעוואָנטין; בראשי תיבות: זד"ל; 20 במאי 1856 ט"ו באייר ה'תרט"ז, אוֹרשָה, פלך מוגילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 19 ביוני 1940, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, וממקימי אוצר התיישבות היהודים.
תולדות חייו ופועלו.
הרעיון הציוני.
זלמן דוד ליבונטין נולד למשפחת חסידי חב"ד בעיירה אורשה שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס). ליבונטין התחתן בגיל 18 ולאחר מכן עבר להתגורר במוהילב אצל הורי ציפורה-פייגה אשתו, שם התקיים על כספי הנדוניה. לאחר תקופה ניסה ליבונטין לעסוק כסוחר אך לא הצליח בכך. ליבונטין אף ניסה להתגייס לצבא הרוסי כדי להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית אך הדבר לא יצא לפועל. לאחר מכן העתיק ליבונטין את מגוריו למוסקבה ולמד שם הנהלת חשבונות. עם סיום לימודיו עבד ליבונטין כפקיד בנק בדרום האימפריה הרוסית.
רעיון שיבת ציון התעורר בו, לפי זכרונותיו, כבר בילדותו בעת לימודי הגאוגרפיה. הוא למד כי מדינת ליבריה באפריקה נוסדה על ידי עבדים שחורים מאמריקה.
בעקבות התגברות האנטישמיות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אותן חש על בשרו, החל ליבונטין לפעול להגשמת רעיונו ובט"ו בשבט ה'תרמ"ב (1882) הצליח לחבר לאגודה קבוצת משפחות מהעיר קרמנצ'וג מדרום רוסיה (כיום אוקראינה). חברי האגודה הסכימו כי ליבונטין יצא לארץ הקודש, וכי אם ימצא "כברת ארץ" המוכשרת ליסד מושב לעבודת אדמה, גם הם יבואו ויחלו בעבודת הקודש. שמעו הגיע ליהודי העיר חרקוב; הם הזמינו אותו אליהם והודיעו לו על התארגנות קבוצה שנייה להתיישבות בארץ ישראל. וכך הפך לבא-כוחן של שתי קבוצות המחפשות אדמה בארץ ישראל על מנת להקים יישוב המבוסס על עבודת האדמה.
שבוע לאחר מכן יצא ליבונטין לארץ ישראל והגיע ליפו בי"ז באדר תרמ"ב. ליבונטין סייר בירושלים, בשרון ובשפלת יהודה ולאחר מכן שלח דו"ח מפורט לאגודה ובו כתב, בין היתר:
ממייסדי ראשון לציון.
זמן קצר אחרי הגעתו לארץ ישראל כונן ליבונטין ביפו את ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לקנות קרקע ולייסד מושבה של עובדי אדמה. ליבונטין חיפש אדמה בשפלת יהודה, הגיע עד עזה – אך לא מצא נחלה מתאימה להתיישבות. גם מושל ירושלים הטורקי, ראוף פאשה, ביקש לסכל את עצת המתיישבים. לבסוף, סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלג, רכש, על שמו, את "ארד אל עיון קרא", היא "עין הקורא" המקראית (ספר שופטים ), 12.5 ק"מ דרומית ליפו. שטח האדמה היה 3,340 דונם, והמחיר לדונם 15 פרנק.
ובליל שימורים עלה ז' ד' ליבונטין עם חבריו ללון לילה ראשון על אדמתם תחת כיפת השמים:
בסוף שנת 1882 התפטר ליבונטין מכהונתו כראש הוועד, על רקע סכסוכים פנימיים במושבה, ושב עם בני ביתו לרוסיה לזמן בלתי מוגבל. עם עוזבו הוא קיבל "שובר קבלה", שבו נכתב: .
הקמת הבנק הציוני.
בשנת תרמ"ה (1884) הציע ליבונטין בוועידת היסוד של "חובבי ציון" בקטוביץ, לייסד בנק שיסייע להתיישבות היהודית בה. כעבור כעשור וחצי, בשנת 1901, יזמה ההסתדרות הציונית בראשות תיאודור הרצל את הקמת אוצר התיישבות היהודים. ליבונטין, שכיהן אז כמנהל הבנק המינסקאי למסחר, הוזמן על ידי הרצל לנהל את ה"אוצר", והתמנה למנהל באוצר התיישבות היהודים בלונדון. לאחר מכן הוא יזם והקים את בנק אנגלו-פלשתינה. במקביל הוא שימש יועץ מדיני להרצל בנושאים שבהם התמחה.
העיתון חבצלת פרסם בט"ו תמוז תרס"ג (1903) את הכתבה הבאה : "בנק יהודי יפתח ביפו", ובהמשך הכתבה : "הרעיון ליסד בארץ הקדושה סניף מהקאלאניאל באנק העברי אשר בלאנדאן החל לצאת לפעולה. המקום הנבחר להחל בו את פעולות הבאנק הוא יפו והאיש הנבחר לעמוד בראש המפעל ולנהלו הוא החכם זלמן דוד לעוואנטין, עד כה אחד מפקידי הבאנק המרכזי בלאנדאן, אשר נמנה בין הראשונים אשר עלו ליהודה להאחז באדמתה, והוא היה אחד הקונים את אדמת עיון-קארא ליסד בה את המושבה הראשונה אחרי פתח תקווה - אשר קראו לה ראשון לציון".
היכרותו של ליבונטין את היישוב, שליטתו בעברית והכרתו את המשק והכלכלה הארץ-ישראלית בתקופה העות'מאנית הביאו לכך שקיבל את ניהול הבנק הציוני.
בשנת 1903 חזר ליבונטין לארץ ישראל, התיישב בראשון לציון והיה מנהלו הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי). הוא היה מנהל הבנק עד שנת 1914, אז, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא לא יכול היה, כנתין מדינת אויב, להישאר בתפקידו.
במלחמת העולם הראשונה: במצרים.
ליבונטין נאלץ להישאר באלכסנדריה שבמצרים, שבה שהה ערב המלחמה. הוא פתח בעיר סניף זמני שתמך באלפי הפליטים שגורשו מארץ ישראל. חלק לא קטן מבין פליטים אלו החזיק בחשבון באחד מסניפי בנק אנגלו-פלשתינה בארץ. כספים שהגיעו מחברת האם, אוצר התיישבות היהודים, שמושבה היה בלונדון, איפשרו לשלם לפליטי ארץ ישראל לפחות חלק מן הכספים על חשבון פיקדונותיהם בסניפי הבנק בארץ. כפי שליבונטין כתב בעצמו, .
באלכסנדריה הוקם "ועד זמני" לטיפול בפליטים אלו, ובאופן טבעי התמנה ליבונטין לגזבר הוועד.
אחריתו.
ב-1 בינואר 1925, כשהיה בן 69, פרש ליבונטין מניהול הבנק, אך נשאר חבר דירקטוריון עד מותו בשנת 1940. בדברי ההוקרה שהקדישו לו עובדי הבנק נכתב:
נפטר בתל אביב, בי"ג בסיוון ת"ש, והובא לקבורה בראשון לציון.
מושב שדה דוד נקרא על שמו של ליבונטין. במספר ערים, ובהן ראשון לציון, יש רחוב על שמו (ליבונטין או זד"ל).
ארכיונו האישי של זלמן דוד ליבונטין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
א. ג'. קרונין
דייב בטיסטה
דייוויד מייקל "דייב" באוטיסטה ג'וניור (באנגלית: David Michael "Dave" Bautista, Jr.; נולד ב-18 בינואר 1969), הידוע יותר בשם הבמה בטיסטה, הוא שחקן קולנוע ומתאבק עבר אמריקאי ב-WWE. ידוע בעיקר בזכות כוחו הפיזי הרב וממדיו הגדולים. זכה באליפות העולם במשקל כבד (2005) והפך לאחת הדמויות המרכזיות ב-WWE.
מהלך הקריירה.
נולד בוושינגטון די.סי. שבארצות הברית. בטיסטה ערך את הופעת הבכורה שלו בהיאבקות בארגון OVW, בשנת 2000. הוא הופיע בשם "הענק" ודמותו הייתה ידועה בכינוי "שומר השערים של הגיהנום". בטיסטה בלט בזכות גודלו הפיזי וכוחו הרב.
למרות היותו טירון, דמותו של בטיסטה התבלטה ושובצה למופעי בידור עם המתאבקים המובילים בארגון. דמותו של בטיסטה אף החזיקה בתואר האליפות של הארגון.
הופעת הבכורה של בטיסטה בארגון ה-WWE הייתה ב-9 במאי 2002 בתוכנית סמאקדאון בשם "הגבאי בטיסטה". הוא בעיקר הִצְטָוֵּת עם דיבון באותה תקופה, ובמיוחד מול רנדי אורטון. בטיסטה הפסיד בפעם הראשונה לריקישי לאחר שדיבון הכה אותו בטעות. במשך כמה שבועות הזוג התווכח עד שבטיסטה בגד בדיבון. לאחר מכן, עבר לתוכנית Raw ואז הוחל לקרוא לו בשמו האמיתי, דייב בטיסטה (או פשוט "בטיסטה"). באותה תקופה הוא התחיל לשתף פעולה עם ריק פלייר והתחיל יריבות עם קיין, אותו ניצח באירוע "ארמגדון".
אבולוציה (2005-2003).