השלטון העצמאי היה בתחילה בעל אופי לאומני; בלארוסית הוכרזה כשפה הרשמית היחידה במדינה, אף על פי שתושבים רבים העדיפו לדבר ברוסית. כמו כן, סמלי המדינה שונו מסמלים סובייטיים לסמלים לאומיים בלארוסיים: סמל ה"פאהוניה" - אביר עם חרב על סוס, שהיה סמלה של הדוכסות הליטאית הגדולה, ודגל לבן-אדום-לבן, שקיימות מספר גרסאות למשמעותו ההיסטורית ולקשר שלו לבלארוס; הדבר עורר ביקורת, מכיוון שסמלים אלה שימשו בעת מלחמת העולם השנייה את משתפי הפעולה עם הנאצים. ב-1995, כאשר נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא, התהפך תהליך הבלארוסיזציה – השפה הרוסית הפכה לשפה רשמית והוצגו סמלים לאומיים חדשים, שהיו מבוססים על הסמלים הסובייטיים. מאז נמצאת הארץ בתהליכי ריאקציה והתקרבות לרוסיה ועוינות כלפי העולם המערבי. מ-1996 קשורה בלארוס עם הפדרציה הרוסית בסדרת אמנות העוסקות בהסרת מכסים, במטבע משותף, ובנושאים קשורים נוספים, שיצרו ישות הקרויה "האיחוד של רוסיה ובלארוס", לקראת איחוד אפשרי בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים.
רוסיה מהווה כ-48% מסחר החוץ של בלארוס, ואילו בלארוס מהווה כ-6% מהסחר של רוסיה.
עד לשנת 2004 גזפרום מכרה גז לבלארוס במחיר השווה למחיר הפנימי ברוסיה, אולם, באותה שנה ביקשה גזפרום להעלות את המחירים, מה שהוביל לסכסוך הגז של רוסיה-בלארוס 2004, שבו הפסיקה גזפרום את אספקת הגז לבלארוס, עד לחתימת הסכם חדש ביוני אותה שנה, אולם לאחר מכן השתפרו היחסים בין שתי המדינות.
מתח דיפלומטי.
בשנת 2009 פרצה תקרית דיפלומטית רצינית בין שתי המדינות. נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו האשים את רוסיה שהציעה הלוואה של 500 מיליון דולר אמריקאי, בתנאי שבלארוס תכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה, אך הוסיף כי העמדה של בלארוס לא ניתנת למכירה. לוקשנקו הכריז כי אזרחי בלארוס חייבים לציית לחוקים הגאורגים בעת נסיעה לשני האזורים, ומשרד החוץ קבע כי כל אזרחי בלארוס חייבים להשתמש בנקודות כניסה בצד הגיאורגי. לוקשנקו הכריז כי במקום רוסיה, בלארוס צריכה "לחפש אושר בחלקים אחרים של כדור הארץ". בהתייחסו לשיתוף הפעולה הצבאי ההדוק בין שתי המדינות, השווה לוקשנקו את 10 מיליון בני בלארוס כמגן אנושי לרוסיה נגד המערב. ביולי 2009 אסרה רוסיה על כל יבוא חלב מבלארוס, וטענה כי הם אינם עומדים בתקנות החדשות. בלארוס האשימה את רוסיה בהטלת האיסור מסיבות פוליטיות, בעוד רוסיה הכחישה כי האיסור הוא פוליטי. רוסיה ביטלה כעבור זמן את האיסור, ובלארוס חידשה את משלוחי מוצרי החלב לרוסיה. עם זאת, מחלוקת חדשה התעוררה כאשר רוסיה טענה כי בלארוס חייבת $ 231,000,000 עבור אספקת גז, ובתגובה בלארוס איימה להחזיר את ביקורת הגבולות והמכס בגבולה עם רוסיה, וסירבה להשתתף בשיחות ארגון הביטחון הקולקטיבי במוסקבה.
ב-31 במאי 2012, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין גינה את הטלת הסנקציות של האיחוד האירופי על בלארוס, ובהצהרה משותפת פוטין ולוקשנקו אמרו:
"רוסיה ובלארוס יתאמו את המאמצים נגד ניסיונות להתערב בעניינים הפנימיים של מדינות האיחוד, ולהפעיל לחץ באמצעות הנהגת אמצעים מגבילים או סנקציות".
כאשר החל הסכסוך האוקראיני-רוסי, נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו הציג את עצמו כמתווך נייטרלי.
הוא נמנע מלהכיר בחצי האי קרים כשטח רוסי, סירב להצטרף למוסקבה במלחמת סחר נגד המערב וכינס את הצדדים הלוחמים במינסק כדי לתווך בהסכמי שלום, פרוטוקול מינסק.
בעקבות ההפגנות בבלארוס (2020–2021) ותמיכת רוסיה בדיכוי המחאות, לוקשנקו הפך למחויב יותר לרוסיה.
לצורך תרגיל משותף בין בלארוס לרוסיה, שכנו כוחות רוסיים ליד הגבול של בלארוס ואוקראינה. בפברואר 2022, פלשה רוסיה לאוקראינה דרך הגבול.
שיתוף פעולה ביטחוני.
לרוסיה ולבלארוס יש יחסים ביטחוניים הדוקים, והם עוסקים בפעילות צבאית משותפת. רוסיה מפעילה גם כמה בסיסים צבאיים ומכ"מים בבלארוס, הכוללים את תחנת המכ"ם בהנצביצ'י - תחנת התרעה מוקדמת המנוהלת על ידי כוחות ההגנה האווירית הרוסית.
כתוצאה מהמשבר באוקראינה 2014, רוסיה מבקשת להחליף את הקשרים עם שירות הביטחון האוקראיני, וליצור קשרים עם שירות הביטחון של בלארוס.
מתקדמים למעלה
מתקדמים למעלה (ברוסית: Движение вверх) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2017 שהיה לשובר קופות מסוג דרמת ספורט בכיכובם של ולדימיר משקוב, אנדריי סמוליאקוב, ג'ון סאבאג' ואחרים. בוים על ידי אנטון מגרדיצ'ב ובהפקת אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב.
הסרט יצא לאקרנים ב-28 בדצמבר 2017 ברוסיה והיה לשובר קופות ואחד הסרטים הרווחיים ביותר בתולדות הקולנוע הרוסי כשהוא מכניס 3,043,672,440 מיליארד רובלים (53 מיליון דולר) לעומת תקציב של 450 מיליון רובלים בלבד (כ-7 מיליון דולר) וצפו בו 12,443,263 מיליון איש, בתוך 10 שבועות..
ב-13 ביוני 2019 יצא לאקרנים ברחבי אסיה והוקרן ב-10 אלף בתי קולנוע בסין ובקוריאה הדרומית. בסין הסרט הרוויח למעלה מ-13 מיליון דולרים ובמשך 4 שבועות שהוא הוקרן צפו בו 2.5 מיליון איש במה שמהווה להישג שיא עבור סרט רוסי שמוקרן בסין.
הסרט זכה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית הסרט העלילתי באורך מלא הטוב ביותר לשנת 2017. היה מועמד לפרס נשר הזהב 2019 בעשר קטגוריות שונות וזכה בשש מהן לרבות בקטגוריות: השחקן הטוב ביותר (ולדימיר משקוב), שחקן המשנה הטוב ביותר (קיריל זאיצב), הצילום הטוב ביותר (איגור גריניאקין), העריכה הטובה ביותר (אנטון מגרדיצ'ב, פיוטר זלנוב, ואזגן קגרמניאן), בימוי הסאונד הטוב ביותר (אלכסיי סאמודלקו) והאפקטים הוויזואלים הטובים ביותר (CGF Studio).
רקע.
הסרט מגולל את התרחשותו של משחק גמר טורניר הכדורסל הדרמטי שנערך באולימפיאדת הקיץ במינכן בשנת 1972 כאשר נבחרת הכדורסל של ברית המועצות גברה במשחק על נבחרת ארצות הברית בתוצאה 50–51.
האמריקאים טענו שהם קופחו בצורה משוועת בסיום על ידי ראש פיב"א, ויליאם ג'ונס, שכפה (לטענת ארצות הברית) על שופטי המשחק להחזיר את השעון לאחור פעמיים, כשבאחרונה מהן הצליחה ברית המועצות לקלוע סל ניצחון וזאת, לאחר שהמשחק הסתיים במועדו החוקי בתוצאה שהקנתה ניצחון לארצות הברית.
כתוצאה מכך, הנבחרת האמריקאית סירבה להשתתף בטקס הענקת המדליות ולקבל את מדליות הכסף, בעוד הנבחרת הסובייטית זכתה לראשונה בתולדותיה במדליית זהב.
הסרט מבוסס על האירועים ועל הספר הביוגרפי שכתב סרגיי בלוב.
תקציר עלילת הסרט.
קיץ 1972. לקראת המשחקים האולימפיים במינכן, מאמן נבחרת הכדורסל הסובייטית מתחלף. למאמן החדש מתמנה ולדימיר קונדראשין, מאמן קבוצת הכדורסל ספרטק לנינגרד.
המשימה העומדת בפניו של קונדראשין היא להביא את הנבחרת הסובייטית להישגים ראויים בנבחרת לקראת חגיגות יובל 50 להקמת ברית המועצות.
ההישגים כולם מתנקזים לבסוף אל השניות האחרונות של משחק הגמר של טורניר הכדורסל של אולימפיאדת מינכן.
הפקה.
צילומים.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2016 במוסקבה. סצנת שחזור המשחק עצמו צולמה בימי הצילום הראשונים.
שיווק.
במאי 2017 יצא הטיזר הראשון, ביוני אותה שנה פורסם הקדימון הראשון לסרט. ב-5 בינואר 2018 הסרט יצא לאקרנים בלטביה, ליטא ואסטוניה. מ-14 בינואר 2018 הסרט הוקרן גם באוסטריה, בלארוס,
בלגיה, גרמניה, קזחסטן ולוקסמבורג.
פורד מודל 91
פורד מודל 91 (באנגלית: Ford Model 91) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב "פורד בריטניה" חברת בת של קונצרן פורד בשנת 1939.
דגם "פורד מודל 91" הורכב על ידי "Ford-Vairogs" בלטביה, והיה קרוי Ford-Vairogs V8 De Luxe.
יחסי גרמניה–קרואטיה
יחסי גרמניה-קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לבין גרמניה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בינואר 1992.
בשנת 2011 חיו 360-400,000 קרואטים בגרמניה, ואילו בקרואטיה חיו 2,902 גרמנים. הקרואטי הראשון שנבחר לבונדסטאג הוא יוסיפ יוראטוביץ'.
קרואטים ועוד עמים דרום-סלאביים הושפעו במידה רבה על ידי השפה הגרמנית והתרבות הגרמנית במשך מאות שנים. בתקופת מלחמת העולם השנייה, הקימו גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית יצר ממשלת בובות שנקראה המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH). גרמניה תמכה ברדיפות ורציחות של המיעוטים בקרואטיה (יהודים, סרבים וצוענים). במהלך המלחמה הקרה, יוגוסלביה הסוציאליסטית, אשר קרואטיה הייתה חלק ממנה, קיימה יחסים טובים גם עם גרמניה המערבית וגם עם גרמניה המזרחית. מאות אלפי קרואטים אנשים נדדו למערב גרמניה, ומאידך תיירים גרמנים החלו לבקר בקרואטיה ובחוף האדריאטי במספרים גדולים.
בכאשר קרואטיה הכריזה על עצמאותה ב-25 ביוני 1991, גרמנים רבים, וביניהם פוליטיקאים ומנהיגים אחרים, וביניהם קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, ושר החוץ הנס-דיטריך גנשר, הביעו תמיכה בקרואטיה והכירו בעצמאותה.
היסטוריה.
אחד המגעים הראשונים בין הקרואטים לגרמנים (האימפריה הפרנקית) הוזכרו על ידי גוטשלק מאורביז, בתיאור של מלך קרואטיה המלך טרפימיר הראשון במאה ה-9. באותו זמן, הייתה מלחמה בין הפרנקים לבין הקרואטים. בשנת 838 דוכס בוואריה, מאוחר יותר המלך לודוויג הגרמני שלח חיילים נגד דוכס קרואטיה ראטימיר, אולם הלה התנגד בהצלחה למתקפה.
בתקופה מאוחרת יותר התהדקו הקשרים בין קרואטיה לגרמנים, בעקבות האיחוד של קרואטיה עם אוסטריה (1527–1918).
במאות ה-17 וה-18 היגרו גרמנים רבים לקרואטיה של האימפריה האוסטרית, אשר איבדה חלק ניכר מהאוכלוסייה בשל המלחמות ההבסבורגיות-עות'מאניות.