ברנע הייתה נשואה ליוסף ארגמן. בנם רועי נספה ב-1976 תאונת דרכים בהיותו בן ארבע. בשנת 1977 היא התחתנה עם העיתונאי אהרון ברנע, ולהם בן ובת וארבעה נכדים. בשנים 1980–1981 שהתה בשירות דיפלומטי בקהיר, כאשר אהרון ברנע, בעלה דאז, שימש נספח העיתונות בשגרירות הישראלית. בתקופה זאת דיווחה על שנת השלום הראשונה בין ישראל למצרים. הנישואין הסתיימו בשנת 1997.
בשנים האחרונות לחייה של המשוררת דליה רביקוביץ נרקמה בין שתי הנשים חברות אמיצה. לאחר מותה של רביקוביץ, הקדישה לה ברנע את אחד מספריה. במרץ 2022, בראיון נרחב ב"הארץ", לרגל הוצאת סיפרה האחרון "איך אשה יפה כמוך" חשפה ברנע כי הייתה אחת הנשים שמפיק-העל אלכס גלעדי הטריד.
ספריה.
ללכת שבי.
סיפרה "ללכת שבי" (שנכתב בשיתוף אהרן ברנע) הוא רומן תיעודי על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני בימי מלחמת לבנון הראשונה. הספר מתאר מפגש בין ישראלים לפלסטינים, שפועלים לייצר גשר על התהום שבין שני העמים. העלילה של הספר מתרחשת בסוף יוני 1982, וברקע מתנהל המשא-ומתן על יציאת אנשי אש"ף מביירות שהייתה במצור של כוחות צה"ל. אהרון ברנע, כתב "קול ישראל" לעניינים ערביים, הולך לראיין בכלא הישראלי את צלאח תעאמרי, סגן-אלוף בפת"ח, הבכיר מבין אנשי אש"ף שהיה בשבי בישראל. המפגש בין עיתונאי ישראלי למחבל פלסטיני, הופך תוך כמה שעות, למפגש משמעותי. עם פרסום הספר נחשף כי בני הזוג ברנע אכן נפגשו עם תעאמרי. במהלך תקופת מאסרו של תעמארי במחנה אנצאר הוא נפגש עם ברנע מספר פעמים לראיונות לקול ישראל. יום אחד גילה תעמרי לברנע את סקרנותו הגדולה בנוגע לשואה. באישור שלטונות צה״ל, נטל ברנע את תעמארי השבוי וערך לו סיור מקיף בישראל, בין היתר ביקר באתר ההנצחה "יד ושם". הוא ביקר בביתו של ברנע ברמת השרון, ונפגש גם עם עמליה ארגמן ברנע. דינא, מלכת ירדן, אשתו הראשונה של חוסיין, מלך ירדן הייתה אשתו של צלאח תעאמרי (אזרחית מצרים), היא הגיעה לישראל כדי לדון בשחרורו מהשבי וגם נפגשה עם בני הזוג ברנע.
בשנת 2004 כתבה עמליה ארגמן ברנע גרסה עדכנית לספר שנקרא "ללכת שבי - אחרי".
קילו-וואט
עונת 1949/1950 בליגה הישראלית בכדורגל
עונת 1949/1950 הייתה העונה הראשונה והיחידה של הליגה הישראלית בכדורגל במדינת ישראל. זו הייתה העונה הראשונה לאחר הכרזת עצמאות והעונה ה-12 כאשר הספירה מתחילה מתחילת העונות הסדירות (שהגיעו לסיומן) בתקופת המנדט. הליגה הייתה הליגה הבכירה ותחתיה התקיימה הליגה המיוחדת שכללה 5 אזורים, 9 קבוצות בכל אזור.
העונה החלה ב-28 במאי 1949 והסתיימה ב-24 ביוני 1950. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים.
תחילה תוכנן שליגה תכלול 14 קבוצות, כפי שהיה בתקופת המנדט. אומנם הפועל הצפון תל אביב לא התייצבה ל-3 משחקים הראשונים ולכן הוצאה מהליגה. בתחילת מרץ 1950 מכבי נס ציונה הפסיקה להתייצב למשחקים ולכן נקודות שהיא זכתה בוטלו.
בתום העונה סיימה מכבי תל אביב במקום הראשון וזכתה באליפות. בעונת 1950/1951 המשחקים לא התקיימו. לקראת עונת 1951/1952 הוקמה ליגה א'.
טבלת הליגה.
1. משחק בין הפועל פתח תקווה לבין בית"ר תל אביב בוטל ונקודות לא הוענקו.
ז'אק אלול
ז'ק אלול (בצרפתית: Jacques Ellul; 1912, בורדו – 1994, בורדו) היה אנרכיסט נוצרי, פרופסור למשפטים, פילוסוף, סוציולוג, תאולוג וחסיד אומות העולם מצרפת. אלול היה סופר פורה, חיבר יותר מחמישים ספרים ויותר מ-600 מאמרים במהלך חייו, שרבים מהם דנו בתעמולה, בהשפעת הטכנולוגיה על החברה ובאינטראקציה בין דת ופוליטיקה. הנושא הדומיננטי בעבודתו היה האיום שנוצר על חופש האדם ודתו, בעקבות הטכנולוגיה המודרנית. בין ספריו המשפיעים ביותר הם "החברה הטכנולוגית" (The Technological Society) ו"תעמולה: גיבוש עמדות האדם" (Propaganda: The Formation of Men's Attitudes).
ביוגרפיה.
אלול היה פרוטסטנטי, בן לאם פרוטסטנטית ולאב יווני אורתודוקסי ותמך בדיאלוג יהודי-נוצרי. הוא החל את לימודי המשפטים בבורדו ושם גם כתב עבודה לתואר דוקטור.
אלול היה חבר קרוב של ברנרד שרבונו, שגם היה סופר מאזור אקיטן וחסיד תנועת הפרסונליזם הצרפתי. הם נפגשו באמצעות התאחדות הסטודנטים הפרוטסטנטית במהלך שנת הלימודים האקדמית בשנים 1929–1930. שניהם הכירו בהשפעה הרבה שהייתה לכל אחד על השני.
בראשית שנות השלושים שלושת מקורות ההשראה העיקריים של אלול היו קרל מרקס, סרן קירקגור וקרל בארת. אלול התודה לראשונה לרעיונותיו של קרל מרקס במהלך קורס בשנת 1929; אלול למד את מרקס והפך לפרשן פורה של התיאוריות שלו. באותה תקופה הוא נתקל גם באקזיסטנציאליזם הנוצרי של קירקגור. לדברי אלול, מרקס וקירקגור היו שתי ההשפעות הגדולות ביותר שלו, ושני המחברים היחידים שאת עבודתם קרא במלואם. כמו כן, הוא ראה בקארל בארת, שהיה מנהיג ההתנגדות נגד כנסיית המדינה הגרמנית במלחמת העולם השנייה, לגדול התאולוגים במאה ה-20. בנוסף להשפעות אינטלקטואליות אלו, אלול אמר גם כי אביו מילא תפקיד גדול בחייו ורואה בו את המודל לחיקוי.
בשנת 1932, לאחר מה שהוא מגדיר "המרה מאוד אכזרית ופתאומית", אלול הכריז על עצמו כנוצרי מאמין. אלול מאמין שהיה בערך בן 17 ובילה את הקיץ עם כמה חברים בבלנקפורט, צרפת. תוך כדי תרגום של פאוסט בעת שהיה לבדו בבית, ידע אלול (מבלי לראות או לשמוע דבר) שהוא נוכח במשהו כה מדהים, כה מוחץ, שנכנס למרכז ישותו. הוא קפץ על אופניים ונמלט, והגיע בסופו של דבר למסקנה שהוא נכח בפני אלוהים. ניסיון זה התחיל את תהליך התקרבות לדת, שלדברי אלול נמשך לאחר מכן במשך שנים רבות,
הוא הרצה באוניברסיטאות מונפליה, סטרסבור וקלרמון פראן.
ב-1943 הגיש חיבור לשם הביליטציה (פוסט-דוקטורט) בנושא המשפט הרומי. ב-1944 מונה לתפקיד מרצה באוניברסיטת בורדו.
פעילותו בתקופת השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, עבר אלול לקלרמון פראן עם רוב סגל אוניברסיטת סטרסבור. הוא היה מהאינטלקטואלים הראשונים שהתנגדו לנטיות האנטישמיות של משטר וישי. כשהצהיר על נטייתו זו בפומבי, סולק ממוסדות החינוך הגבוה בתירוץ של לאומיותו האנגלית של אביו, שנולד במלטה. הוא החל לעסוק בחוואות לשם פרנסה, ליד בורדו, ובסיוע משפחתו החל לייצר בחווה תוצרת חקלאית. ביתו הפך למרכז של המחתרת הצרפתית, ובין הפעילים שפקדו את ביתו היו צופים פרוטסטנטים מתנועת Eclaireuses et Eclaireurs Unionistes de France .
בסיוע אשתו אכסן אלול בחוותו חברי מחתרת, פליטים, שבויי מלחמה שנמלטו מהשבי הגרמני, ויהודים שנרדפו. באפריל 1943 הוזהר כי שכניו היהודים, בני משפחת הרץ (Hertz), צפויים למעצר. הוא הזהיר אותם וליווה אותם ללזה (Lezay), שם הסתתרו בביתו של חסיד אומות העולם, חבר המחתרת הכומר פייר פושיה (Fouchier). אלול הגיע לפריז ושם השיג מסמכים מזויפים גם לקרוביהם של בני משפחת הרץ. לאחר מכן פעל בשורות המחתרת הצרפתית בדרום-מערב צרפת.
לאחר המלחמה.
מאפריל 1945 היה אלול חבר מועצת העיר באופן זמני. הוא המשיך להרצות באוניברסיטת בורדו, עד שנת 1980, בה פרש ממשרתו זו. הוא התמקד בחקר כתביהם של קרל בארת וסרן קירקגור, וכן עסק בחקר התנ"ך (לא ביקורת המקרא אלא עיון תאולוגי פילוסופי) והכנסייה בת זמנו. בין השנים 1956–1971 היה חבר הכנסייה הרפורמית הפרוטסטנטית של צרפת (Église réformée de France).
בשנת 2001 הוכר אלול על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
הגותו וכתביו.
בכתביו ניסה אלול לקשור את הולדת הטכנולוגיה עם השפעות דתיות. לגישתו של אלול, המכונה והבירוקרטיה שמנסה להפעיל אותה הן מעין גולם שקם על יוצרו, האדם, ודרוש מבנה חברתי-מדיני שירסן אותה וירסן את האדם מלהשתמש בה ללא בקרה. יצירתו "הטכנולוגיה, או אתגר המאה" (La technique ou l'enjeu du siècle) תורגמה לאנגלית בהמלצתו של אלדוס הקסלי. יצירותיו תורגמו לאנגלית, גרמנית ושפות נוספות.
תאולוגיה.
בעוד שאלול היה בעיקר סוציולוג שהתמקד בדיונים על טכנולוגיה, הוא ראה בעבודתו התאולוגית חלק מהותי בקריירה שלו. הוא החל לפרסם מאמרים תאולוגיים בשלב מוקדם בקריירה שלו, וספרים דוגמת "נוכחות הממלכה" שפרסם ב-1948.
הוא אמנם היה בן למסורת הרפורמית הצרפתית של המיעוט, ובכך יורש רוחני של הוגים כמו ז'אן קלווין ואולריך צווינגלי, אך אלול חרג באופן מהותי מהמסורות הדוקטרינריות הרפורמיות, ובניגוד להוגים פרוטסטנטים אירופיים אחרים, דחה לחלוטין את השפעת האידיאליזם הפילוסופי או הרומנטיקה על אמונותיו על אלוהים ואמונה אנושית. בניסוח רעיונותיו התאולוגיים, הוא התבסס בעיקר על קורפוס יצירותיו של התאולוג השווייצרי-גרמני קרל בארת ועל הביקורות על הנצרות הממלכתית האירופית שהשמיע הכומר סרן קירקגור. לפיכך, יש שהחשיבו אותו כאחד מהתומכים הנלהבים ביותר של התאולוגיה הדיאלקטית, שנמצאה בירידה במקומות אחרים בזירה התאולוגית המערבית בתקופתו.