ויטולד לוטוסלבסקי למד פסנתר והלחנה בוורשה. יצירותיו המוקדמות – בדומה למוזיקה של רבים ממלחיני המאות ה-19 וה-20 – מושפעות מן המוזיקה העממית הפולנית. סגנונו מציג קשת רחבה של מרקמים אטמוספיריים עשירים. הוא החל לפתח טכניקות חיבור אופייניות משלו בסוף שנות ה-50. המוזיקה שלו מתקופה זו ואילך עושה שימוש בשיטותיו לבניית הרמוניות מקבוצה קטנה של מרווחים. היא משתמשת גם בתהליכים אליאטוריים, שיש בהם יסוד של מקריות בתיאום הרתמי בין התפקידים. עם יצירותיו הבולטות נמנות הסימפוניה השלישית (מתוך ארבע שחיבר), רביעיית מיתרים, שבעה קונצ'רטי, שהידועים בהם קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לתזמורת, ומחזורי שירים. לוטוסלבסקי קנה לו שם בניצוח על יצירותיו הוא.
חייו.
משפחה ושנות הילדות.
הוריו של לוטוסלבסקי באו שניהם ממשפחות של אצולה כפרית פולנית. למשפחתו היו אחוזות באזור דרוזדובו. אביו, יוזף, היה מעורב בענייני המפלגה הלאומית הדמוקרטית של פולין ומשפחת לוטוסלבסקי עמדה בקשרים קרובים עם מייסד המפלגה, רומן דמובסקי (שמו האמצעי של ויטולד לוטוסלבסקי היה רומן). עד מלחמת העולם הראשונה הייתה פולין מחולקת בהתאם לקונגרס וינה מ-1815 וורשה הייתה חלק מרוסיה הצארית.
ויטולד רומן לוטוסלבסקי נולד בוורשה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 נמלטה משפחת לוטוסלבסקי מזרחה, אל מוסקבה, מפני הכוחות הפרוסיים במלחמתם עם רוסיה. אביו היה פעיל פוליטית בארגון כוחות פולניים לקראת פעולה אפשרית לשחרור פולין. רוסיה האימפריאלית הייתה אמורה לערוב לביטחונה של מדינה פולנית חדשה, אך אז, בשנת 1917, באה מהפכת פברואר שאילצה את הצאר להתפטר, ואחריה מהפכת אוקטובר, שהעלתה ממשלה סובייטית חדשה וזו כרתה ברית שלום עם גרמניה. פעילותו של האב יוזף הייתה לצנינים בעיני הבולשביקים. הוא נאסר יחד עם אחיו, ומשפחת לוטוסלבסקי לא יכלה לחזור הביתה, אם כי הקרבות בחזית המזרחית פסקו. האחים נשלחו לכלא במוסקבה והוצאו להורג ללא משפט ב-1918.
אחרי המלחמה חזרה המשפחה לוורשה וויטולד בן השש החל בשיעורי פסנתר. בשנת 1924 נכנס לגימנסיה ובמקביל המשיך בשיעורי הפסנתר. ביצוע של הסימפוניה השלישית של קרול שימנובסקי השפיע עליו עמוקות. בשנת 1926 החל ללמוד כינור ובשנת 1927 נכנס כסטודנט בהיקף לא מלא לקונסרבטוריון של ורשה, שם היה שימנובסקי הן פרופסור והן מנהל. לוטוסלבסקי החל להלחין, אבל לא הצליח לעמוד בעומס הלימודים בבית הספר ובקונסרבטוריון, ועל כן הפסיק את לימודי המוזיקה. ב-1931 נרשם לאוניברסיטה של ורשה ללימודי מתמטיקה ונכנס רשמית לשיעורי ההלחנה בקונסרבטוריון. מורו, ויטולד מליז'בסקי, היה תלמיד של ניקולאי רימסקי-קורסקוב. בשנת 1933 ויתר על המתמטיקה והכינור כדי להתרכז בפסנתר ובהלחנה. הוא קיבל דיפלומה לנגינה בפסנתר מן הקונסרבטוריון בשנת 1936, אחרי שהגיש תוכנית וירטואוזית, שכללה טוקאטה של שומאן ואת הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של בטהובן. בשנת 1937 קיבל דיפלומה בהלחנה מאותו מוסד.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה שירת לוטוסלבסקי כאתת ואלחוטן. המלחמה שמה קץ לכוונותיו לנסוע לפריז להשתלם עוד במוזיקה. הוא נשלח עם יחידת הקשר לקרקוב וכעבור זמן קצר נפל בשבי הגרמני, אך הצליח להימלט בזמן הצעידה אל מחנה השבויים והלך ברגל עד ורשה, מרחק 400 קילומטרים. אחיו נפל בידי הרוסים ומת לאחר מכן במחנה עבודה.
כדי להשתכר למחייתו, הצטרף לוטוסלבסקי ללהקת נגנים שהופיע בקברטים עם נעימות מחול פופולריות. במקביל יצר גם דואו עם ידידו ועמיתו, המלחין אנדז'יי פאנופניק ויחד הופיעו בבארים של ורשה. הרפרטואר שלהם הקיף קשת רחבה של יצירות בעיבודים שלהם עצמם, ביניהן הגרסה הראשונה של לוטוסלבסקי ל"ווריאציות על נושא של ניקולו פאגאניני", עיבוד מקורי מאוד של הקפריס ה-24 לכינור סולו של פאגאניני. מתוך התרסה, ניגנו לפעמים אפילו מוזיקה פולנית אסורה. ההאזנה בבתי קפה הייתה האפשרות היחידה של אזרחי פולין תחת הכיבוש הגרמני לשמוע מוזיקה חיה; קונצרטים לא היו בגדר האפשר, משום שכוחות הכיבוש אסרו על צורה של התכנסות מאורגנת.
אמו של לוטוסלבסקי נמצאה במזרח פולין עם פרוץ המלחמה, אך ידידים הבריחו אותו לוורשה. המלחין ואמו עזבו את ורשה ממש לפני המרד של 1944 ולקחו איתם רק מעט פרטיטורות וסקיצות – שאר המוזיקה אבד בהריסות העיר, כמו גם נחלות המשפחה בדרוזדובו. מכל 200 היצירות שלוטוסלבסקי ופאנופניק יצרו לדואו הפסנתר שלהם, נותרו רק וריאציות פאגאניני של לוטוסלבסקי. הוא חזר לוורשה החרבה אחרי חתימת ההסכם הפולני-סובייטי באפריל 1945.
השנים שאחרי המלחמה.
אחרי המלחמה עבד לוטוסלבסקי על הסימפוניה הראשונה שלו, שאת הסקיצות שלה הצליח להציל מוורשה. הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-1948. לפרנסת משפחתו גם חיבר מוזיקה, שהגדיר "פונקציונלית", כמו "סוויטת ורשה", (שנכתבה ללוות סרט אילם המתאר את שיקום העיר), קובץ "מזמורים פולניים" ותרגילים לפסנתר בשם "נעימות עממיות".
ב-1946 נבחר לוטוסלבסקי למזכיר וגזבר איגוד המלחינים הפולנים, שאך זה נוסד. באותה שנה נשא לאישה את מריה דנוטה בוגוסלבסקה, סטודנטית לאדריכלות. לוטוסלבסקי פגש את אחיה, הסופר סטניסלב דיגאט לפני המלחמה ושניהם, סטניסלב ומריה, האזינו למופעי דואו הפסנתרנים בתקופת המלחמה. הנישואים עלו יפה וכישורי השרטוט של מריה הביאו תועלת רבה למלחין: היא הייתה למעתיקה שלו ופתרה כמה מאתגרי התיווי של יצירותיו המאוחרות.
ב-1947 הוביל האקלים הסטאליניסטי לדיכוי, באמצעות מפלגת הפועלים השלטת, של מוזיקה בניב פולני מובהק, לרבות המוזיקה של שופן. הצנזורה הזו על אמנות, שמקורה היה, בסופו של דבר, בסטלין עצמו, הייתה שכיחה במידה זו או אחרת בכל הגוש המזרחי וקיבלה חיזוק בצווי ז'דאנוב מ-1948. מלחינים נדרשו לכתוב מוזיקה בהתאם לעקרונות הריאליזם הסוציאליסטי. ב-1948 עבר האיגוד לידי מוזיקאים, שהיו מוכנים לפעול על פי הקו המנחה של המפלגה בעניינים מוזיקליים, ולוטוסלבסקי פרש מן הוועדה. הוא התנגד ללא פשרות לרעיונות הריאליזם הסוציאליסטי. הסימפוניה הראשונה שלו הוגדרה "פורמליסטית", דהיינו, מוזיקה שנועדה לאליטות בלבד, והוא מצא עצמו דחוי ומנודה על ידי השלטונות הסובייטיים, מצב שעמד בעינו כל תקופת שלטונם של ניקיטה חרושצ'וב, ליאוניד ברז'נייב, יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו. ב-1954 דחף אקלים הדיכוי המוזיקלי את ידידו אנדז'יי פאנופניק לערוק לבריטניה. על רקע זה, שמח לוטוסלבסקי לחבר יצירות, שהיה בהן צורך חברתי, אבל ב-1954 זכתה עבודתו, למגינת לבו של המלחין, בפרס ראש הממשלה על קובץ של שירי ילדים. כדבריו, "...על החיבורים הפונקציונליים האלה שלי זיכו אותי השלטונות בעיטור כבוד... הבנתי, שמה שאני עושה איננו סתם כתיבת קטעי מוזיקה חסרי חשיבות לפרנסתי, אלא שקידה על מלאכת אמנות יוצרת, בעיני העולם החיצון."
ה"קונצ'רטו לתזמורת" שלו, כבד המשקל והמקורי משנת 1954, הוא שביסס את מעמדו של לוטוסלבסקי כמלחין חשוב של מוזיקה אמנותית. היצירה זיכתה את המלחין בשני פרסים ממשלתיים בשנה שלאחריה.
בגרות.
מות סטלין ב-1953 הביא הרפיה מסוימת בטוטליטריות התרבותית ברוסיה ובמדינות הלוויין שלה. בשנת 1956 הובילו אירועים פוליטיים להפשרה מסוימת באקלים המוזיקלי ואז גם נוסד פסטיבל הסתיו של ורשה למוזיקה בת זמננו. הפסטיבל, שנועד תחילה להתקיים פעם בשנתיים, מתקיים מאז 1958 פעם בשנה (מלבד בעת הממשל הצבאי של 1982, כשאיגוד המלחינים סירב, כגילוי מחאה, לארגן אותו). בשנת 1958 בוצעה לראשונה "מוזיקת האבל" של לוטוסלבסקי, שנכתבה לציון יום השנה העשירי למות בלה בארטוק; יצירה זו הביאה לו הכרה בינלאומית, את פרס איגוד המלחינים ואת פרס יונסקו בשנת 1959. ביצירה הזו, יחד עם "חמישה שירים" משנת 1956–1957, באה לביטוי ההתפתחות המשמעותית בחשיבה ההרמונית והקונטרפונקטית של לוטוסלבסקי, בדמות שיטת שנים-עשר הטונים שפיתח. מאפיין אחר של טכניקת ההלחנה שלו, שהיה לסימן ההיכר של לוטוסלבסקי, התבטא בהכנסת אקראיות לסינכרוניזציה המדויקת של תפקידים שונים בהרכב המוזיקלי של "משחקים ונציאניים". טכניקות ההרמוניה והזמן הללו הופיעו בכל יצירה שכתב מאז ואילך והיו לחלק בלתי נפרד מסגנונו.
בשנים 63–1957 התרחק לוטוסלבסקי מן הסגנון הרציני בדרך כלל של יצירותיו והחל לחבר מוזיקה קלה בשם העט "דרביד". יצירות אלה, בעיקר ריקודים - ואלסים, טנגו ופוקס-טרוט איטי לקול ופסנתר, כתובות בסוגה של שירי שחקנים פולנים. מקומן במכלול יצירתו של לוטוסלבסקי איננו חריג כל כך בהתחשב בהופעותיו הוא בנגינת מוזיקה של קברטים בתקופת המלחמה ולאור קשריו באמצעות נישואים לזמרת הקברט הפולנייה קאלינה ידרוזיק (שהייתה גיסתה של אשתו).
בשנת 1963 נענה לוטוסלבסקי להזמנת הביאנלה למוזיקה של זגרב בכתיבת "שלוש פואמות של אנרי מישו" למקהלה ותזמורת. הייתה זו היצירה הראשונה שכתב לפי הזמנה מחוץ לגבולות פולין והיא העצימה עוד יותר את המוניטין הבינלאומיים שלו. עוד זיכתה אותו בפרס ממלכתי למוזיקה, השני במספר (שאותו קיבל הפעם ללא הערות ציניות). עכשיו קיבל לוטוסלבסקי היתר לפרסום בינלאומי של יצירותיו בהוצאת המוזיקה צ'סטר, שהייתה אז חלק מבית ההוצאה האנסן.