לאחר הירצחם של 11 איטלקים במהלך לינץ' המוני בשנת 1891, היחסים בין האומות היו מתוחים. הממשלה האיטלקית דרשה להעמיד לדין את ההמון שביצע את הלינץ' ולשלם פיצויים למשפחות האבלות. כאשר ארצות הברית סירבה להעמיד לדין את מנהיגי ההמון, השיבה איטליה את שגרירה מוושינגטון הבירה כאות מחאה. ארצות הברית הלכה בעקבותיה, והשיבה את צירה מרומא. היחסים הדיפלומטיים נותרו במבוי סתום במשך יותר משנה. היו שמועות על מצב מלחמה בין שתי המדינות. כאשר נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הסכים לשלם 25 אלף דולר אמריקני כפיצוי למשפחות הקורבנות, הקונגרס של ארצות הברית ניסה ללא הצלחה להתערב בנדון, תוך שהוא מאשים את הריסון "עושק מנהלי המנוגד לחוקה תוך שימוש בכוחות הקונגרס".
עליית הפשיזם באיטליה ומלחמת העולם השנייה.
מאז עלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון, ארצות הברית שיבחה אותו על הישגיו הראשוניים, שכללו סיוע ליחסים בין שתי המדינות. היחסים הידרדרו לאחר שאיטליה פלשה לאתיופיה. פלישה זו התרחשה בערך בזמן בו החלה ארצות הברית במדיניות ההתבדלות.
בשנים 1941–1943 הייתה איטליה בכללותה במדינות הציר במצב מלחמה עם ארצות הברית, אם כי ארצות הברית מעולם לא ראתה את איטליה כאויב, אלא את מנהיגה בניטו מוסוליני. מ-1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, החלק היחיד שנטלה איטליה במלחמה עם ארצות הברית היה כשהייה לממשלת בובות וגרורה של גרמניה הנאצית בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית". הפרטיזנים האיטלקים והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי ונתיניו משנת 1943 ואילך עזרו לארצות הברית ולבעלות הברית האחרות במהלך בקרבות הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. עם תום המלחמה, כבשה ארצות הברית את איטליה עד לעריכת משאל עם על צורת המשטר של המדינה. ארצות הברית סייעה במעברה של איטליה ממונרכיה לרפובליקה ב-1946. מאז הפכה איטליה לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינת חיץ נגד התפשטות הקומוניזם באירופה.
1946-1989.
מ-1946 עד 1953, איטליה הפכה לרפובליקה (1946), חתמה על הסכם שלום עם בעלות הברית (1947), חברה בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ב-1949 ובעלת בריתה של ארצות הברית, שסייעה להחיות את כלכלת איטליה באמצעות תוכנית מרשל. באותה שנה, איטליה הפכה גם חברה בקהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר אל האיחוד האירופי.
ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי, איש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, זכה לתמיכה ניכרת בארצות הברית, שם נתפס כאיש שמסוגל להתנגד לגאות הקומוניסטית במערב אירופה הדמוקרטית. בינואר 1947 ערך דה גספרי ביקור בארצות הברית. המטרות העיקריות של הביקור היו לרכך את תנאי הסכם השלום שהיה תלוי ועומד עם איטליה ולהשיג סיוע כלכלי מיידי. הביקור בן עשרה ימים, בהדרכתו של איל התקשורת הנרי לוס, הבעלים של מגזין טיים, ורעייתו קלייר בות' לוס, השגרירה העתידית של ארצות הברית ברומא, נתפס כ"ניצחון" בתקשורת, מה שהביא להערות חיוביות בעיתונות האמריקאית.
במהלך פגישותיו בארצות הברית, הצליח דה גספרי להשיג הלוואה כלכלית צנועה אך משמעותית מבחינה פוליטית של 100 מיליון דולר אמריקני. לדברי דה גספרי, דעת הקהל תראה את הלוואה זו כהצבעה של אמון בממשלת איטליה ותחזק את עמדתו מול המפלגה הקומוניסטית בהקשר של המלחמה הקרה המתעוררת. התוצאות החיוביות חיזקו את המוניטין של דה גספרי באיטליה. הוא גם חזר עם מידע שימושי על השינוי המהותי במדיניות החוץ האמריקאית, שתוביל למלחמה הקרה ולפריצת הקומוניסטים והסוציאליסטים השמאלנים לפוליטיקה של איטליה, וכן סילוקם מהממשלה במשבר מאי 1947.
איטליה עמדה בפני חוסר יציבות פוליטית בשנות ה-70 של המאה ה-20, שהסתיימה בעשור שלאחר מכן. תקופה זו אופיינה בקונפליקטים חברתיים רבים ובפעולות טרור שבוצעו על ידי תנועות חוץ-פרלמנטריות. חיסולו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, אלדו מורו, הוביל לסוף "פשרה היסטורית" בין המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנות השמונים, לראשונה, בשתי ממשלות עמדו בראש רפובליקני (ג'ובאני ספאדוליני) וסוציאליסט (בטינו קרקסי) ולא על ידי דמוקרטי-נוצרי.
עם תום תקופת חוסר היציבות הפוליטית של שנות העופרת באיטליה (1969–1989), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדילה בהדרגה את תפוצתה באיטליה בהנהגתו של אנריקו ברלינגר. המפלגה הסוציאליסטית (PSI), שותפתה של הדמוקרטים-נוצרים ובראשם ראש הממשלה בטינו קרקסי, נעשתה ביקורתית יותר ויותר כלפי הקומוניסטים וברית המועצות; קרקסי עצמו הזדהה עם עמדתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעניין הצבת טילי פרשינג II באיטליה, מהלך שהקומוניסטים התנגדו לו בלהט.
מאז 1989.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור שלאחר מכן, ארצות הברית ואיטליה שיתפו פעולה באופן תדיר כשותפות נאט"ו בנושאים כדוגמת מלחמת המפרץ, לבנון, תהליך השלום במזרח התיכון, שיחות רב-צדדיות, כוחות שמירה על שלום בסומליה ובמוזמביק, סחר בסמים, סחר בנשים וילדים וכן טרור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, סילביו ברלוסקוני וממשלותיו נטו לצדד במדיניות החוץ של ארצות הברית. תחת הנהגתו שינתה הממשלה האיטלקית גם את עמדתה המסורתית בנושא מדיניות חוץ, כאשר הפכה מהממשלה המערבית הפרו-ערבית ביותר לבעלת קשרי ידידות רבים עם ישראל וטורקיה. איטליה, בהנהגת ברלוסקוני, הפכה לבעלת ברית איתנה של ארצות הברית בשל תמיכתו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק במסגרת המלחמה העולמית בטרור. עם זאת, מספר שינויים באירופה היו גם לרעתו של בוש. ידידיו הטובים באיטליה ובספרד, סילביו ברלוסקוני וחוזה מריה אסנאר, איבדו את שלטונם לטובת מועמדים בעלי גישה מסויגת לארצות הברית, מנהיגים חדשים אשר היו מי שהגדירו אותם כאנטי-אמריקנים. חילופי השלטון באיטליה ובספרד הביאו לפרישתם של שתי מדינות אלו מהמלחמה בעיראק. לפיכך נרשמה הידרדרות ביחסים בין ארצות הברית למדינות אלו, ובמיוחד עם ספרד.
גביע הפדרציה 1974
גביע הפדרציה 1974 הייתה התחרות ה-12 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הטניס בנאפולי. התחרות הייתה פתוחה לכל נבחרת שתרשם.
התחרות החלה ב-13 במאי בהשתתפות 29 נבחרות והסתיימה ב-19 במאי 1974.
המנצחת של התחרות הייתה אוסטרליה שניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארצות הברית וזכתה בגביע בפעם השביעית.
לא הוענקו פרסים כספיים.
ישראל בתחרות.
בנבחרת השתתפו פאולינה פלד וז'נין שטראוס. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם וניצחו 1:2. בסיבוב השני הנבחרת הפסידה ל 3:0.
תעלת מלטה
תעלת מלטה היא תעלת מים בים התיכון המפרידה בין סיציליה (מדרומה) לבין האיים של מלטה. התעלה משמשת כנתיב ימי המקשר בין מלטה לאירופה. חברת Virtu Ferries מפעילה בה שירות מעבורות סדיר בין איטליה למלטה בקו יחידי שבין ולטה לנמל פוזלו . בתעלה קיימת גם תנועה גבוהה של ספינות סחר.
גאוגרפיה.
התעלה היא הדרומית ביותר מבין התעלות הפנים-אירופאיות, והיא מקשרת בין האי סיציליה ששייך לאיטליה (עם אוטונומיה) לבין איי מלטה ששייכים לרפובליקת מלטה (מאז 1964).
רוחב התעלה הוא בין 81 ק"מ (במקום הצר ביותר) לבין 102 ק"מ (במקום הרחב ביותר), ובממוצע של כ-93 ק"מ. עומק התעלה הוא נמוך יחסית: בממוצע של כ-65 מטר. עומקה המרבי הוא 171 מטר.
היסטוריה.
במהלך ההיסטוריה התרחשו במקום מספר קרבות ימיים בולטים: בעת העתיקה - במהלך המלחמות הפוניות, ובראשית העת החדשה - במהלך המצור הגדול על מלטה בקרבות שנערכו בין אבירי מלטה לבין האימפריה העות'מאנית.
במלחמת העולם השנייה הוביל אותה מיקומה ה אל מערכה ארוכה שהתרכזה מול מלטה; מלטה הייתה אז בשליטת הבריטים ושאר בעלות הברית, והיא הייתה נתונה למעלה משנתיים (יוני 1940 - אוקטובר 1942) במאבק שליטה בין המעצמות. התעלה מולכדה בכמות גדולה של מוקשים על מנת למנוע את הובלת האספקה של ספינות בעלות הברית.
פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה
פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה-טוסקנה (בשמו המלא: פטר פרדיננד סלבטור קרל לודוויג מריה יוזף לאופולד אנטון רופרט פיוס פנקראץ פון הבסבורג-לותרינגן בגרמנית - Peter Ferdinand Salvator Karl Ludwig Maria Joseph Leopold Anton Rupert Pius Pancraz von Habsburg-Lothringen), (12 במאי 1874 - 8 בנובמבר 1948), היה ארכידוכס אוסטרי, ומפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.
פטר פרדיננד נולד ב-12 במאי 1874 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה.
קריירה צבאית.
ב-1893 התגייס פטר פרדיננד לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1908 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-66. בשנת 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1914 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה מונה פטר פרדיננד למפקד הדיוויזיה ה-25, ולחם עמה בקרבות בגליציה ובדרום פולין. לאחר קרב קומרוב האשימו מוריץ פון אופנברג בכישלון הכיתור של הארמייה הרוסית החמישית, וביוני 1915 הוא שוחרר מהצבא. באפריל 1917 חזר פטר פרדיננד לשרת בצבא בדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד קבוצת קרב בגודל של קורפוס בחזית האיטלקית. פטר פרדיננד לחם עם יחידתו בקרב קפורטו, ובסוף המלחמה אף מונה למפקד הארמייה העשירית במקום אלכסנדר פון קרובטין.
אחרית ימיו ומותו.