במהלך נשיאותו ונצואלה נקלעה לחוב בינלאומי גדול, חרף ההכנסות העצומות מיצוא הנפט, וזה העמיד אותו תחת ביקורת של קרן המטבע הבינלאומית.
ב-18 בפברואר 1983 בוצע פיחות חד של 100% במה שכונה "יום שישי השחור", שמסמל תום תקופה ארוכה, מתחילת המאה ה-20, בה הבוליבר נחשב למטבע יציב, ותחילתה של אי יציבות כלכלית הנמשכת עד היום.
חיימה לוסינצ'י.
חיימה לוסינצ'י (Jaime Lusinchi)
מהפעולה הדמוקרטית (AD), נכנס לתפקידו כשהמשק שקוע במשבר כלכלי עמוק;
אולם לוסינצ'י עשה מעט מאוד כדי להתמודד איתו.
ב-1987 פרץ משבר צבאי בין ונצואלה לקולומביה שעלול היה להדרדר למלחמה בשל מחלוקת על הריבונות במפרץ ונצואלה; אולם המשבר יושב בסופו של דבר במשא ומתן.
קארלוס אנדרס פרס (קדנציה שנייה).
פרס ממפלגת AD חזר לקדנציה שנייה ב-1989.
ניסה לפתור את המשבר עם כניסתו לתפקיד, על ידי צמצום המעורבות הממשלתית במשק, בהתאם לדרישת קרן המטבע הבינלאומית. הדבר הוביל לפיחות, להתייקרות הדלק ומצרכים נוספים, וכתוצאה מכך פרצו מהומות הקרקאסו
בהם נהרגו בין כמה מאות (גרסת השלטונות) לכמה אלפים (מידע לא רשמי), ונבזזו בתי עסק.
הקולונל הוגו צ'אווס, לימים נשיא ונצואלה, ביצע שני ניסיונות הפיכה - בפברואר ובנובמבר 1992, אך פרס הודח לבסוף על ידי הקונגרס.
רפאל קלדרה (קדנציה שנייה).
קלדרה נבחר לנשיא בפעם השנייה ונכנס לתפקידו ב-1994.
הוא נקלע למשבר בנקאי חמור לאחר כניסתו לתפקיד, שהוביל לבריחת הון ולפשיטת רגל של חברות; והוא ניסה להתמודד על ידי הפרטה, אך לשווא.
המערכת הדו מפלגתית שהנהיגה את ונצואלה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 באה אל סיומה.
הרפובליקה הבוליברית.
הוגו צ'אווס.
השחיתות והמשבר הכלכלי החמור הובילו לסיומו של העידן הדו-מפלגתי שנמשך מאז אמצע המאה, ולזירה הפוליטית נכנסו כוחות חדשים, ביניהם הוגו רפאל צ'אווס פריאס (Hugo Rafael Chávez Frías) שהשתתף בניסיונות הפיכה שנים מעטות לפני כן, וישב בעקבות כך בכלא.
צ'אווס, קצין צבא לשעבר, היה אדם כריזמתי ופופוליסטי שלא הגיע מהאריסטוקרטיה כמו הנשיאים הקודמים, הוא ריכז סביבו קואליציה של כוחות, וסחף אחריו את השכבות החלשות וגם חלק ניכר ממעמד הביניים שמאס בשחיתות ובמצב הקיים.
בבחירות לבית הנבחרים בנובמבר 1998, מפלגתו (MVR - מפלגת הרפובליקה החמישית) זכתה להישג נאה אך לא ניצחה;
אולם בבחירות לנשיאות, חודש לאחר מכן - בדצמבר 1998, הוא זכה ברוב של 56% מהקולות לעומת 40% למועמד המתחרה, וניצח ב-17 מתוך 23 המדינות.
בחירתו של צ'אווס
מציינת שינוי דרמטי בוונצואלה: תחת מנהיגותו הכריזמתית, הפופוליסטית והשנוייה במחלוקת, מונהגת מדיניות סוציאליסטית, מבוצעות הלאמות נרחבות, יוצאת אל הפועל מדיניות שאפתנית שנועדה לסייע לשכבות החלשות, מתקבלת חוקה חדשה, ושמה של ונצואלה הופך ל-"הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה" (La República Bolivariana de Venezuela).
שינויים אלו כונו על ידי השלטון "המהפכה הבוליברית" (La revolución bolivariana), ותוארו על ידי צ'אווס כסוציאליזם של המאה ה-21".
בראש "תנועת הרפובליקה החמישית" (Movimiento V República) שלימים הפכה ל-"המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה" (Partido Socialista Unido de Venezuela, PSUV) הוא ניצח בבחירות, ועם כניסתו לתפקיד ב-1999 כינס אספה לאומית תחוקתית כדי להכין חוקה חדשה, שבה בין היתר הוארכה כהונת הנשיא ל-6 שנים והוגבלה לשתי קדנציות.
הקמת האספה אושרה ברוב של 81% במשאל עם באפריל (אישור לכוונה לשנות את החוקה), והחוקה החדשה אושרה במשאל עם נוסף בדצמבר ברוב של 71%.
לאחר אישור החוקה הוא זימן בחירות נוספות, לטענתו "כדי לאשרר את אמון העם ברשויות", ובהן הוא זכה ברוב של 60%, ובבית הנבחרים - מפלגתו זכתה לרוב.
מרכז קרטר ששימש כמשקיף, הסתייג מהאופן בן זומנו הבחירות, ומהאופן בו התנהלו.
בדצמבר 1999 התרחשה "הטרגדיה של ורגאס" כשמפולות אדמה במדינת ורגאס גרמו לבין מאות לעשרות אלפי הרוגים, באסון הטבע החמור ביותר שחוותה ונצואלה מאז רעידת האדמה ב-1812.
הממשלה התקשתה להגיב בהירות, ועברו מספר ימים בטרם הגיע הסיוע וכוחות החילוץ. בהמשך התקבל סיוע ממדינות וארגונים בינלאומיים (ביניהם ישראל).
לאחר שקיבל מבית הנבחרים זכויות מיוחדות והעבר חוקים שנויים במחלוקת כמו החוק לרפורמה אגררית, פרצו בשנת 2002 מחאות נרחבות נגד צ'אווס, ובשיאן ב-11 באפריל, לאחר שגלשו לעימותים אלימים בין תומכי האופוזיציה לתומכי צ'אווס ולכוחות הביטחון ונהרגו מפגינים, הודיע שר ההגנה שצ'אווס הגיש לו את התפטרותו. נשיא לשכות המסחר פדרו קרמונה (Pedro Carmona) הספיק למנות את עצמו כנשיא, ולהכריז על ביטול החוקה ופיזור האספה הלאומית בטרם הושב הסדר על כנו יומיים לאחר מכן וצ'אווס שב לארמון הנשיאות.
באמצע 2002 החלה התארגנות של קצינים בכירים לשעבר בדרישה מצ'אווס להתפטר. ההתארגנות צברה תאוצה, אולם הממשלה החליטה לא להתערב בה.
בתחילת דצמבר החלה שביתה כללית בחברת הנפט הלאומית PDVSA ובחלק מהסקטור היצרני.
הכוונה הראשונית הייתה לשביתה בת 24 שעות, אך המצב התדרדר והשביתה המשיכה ללא תאריך סיום.
במקרים רבים החברות הושבתו על ידי המנהלים, ולא על ידי העובדים שרצו להמשיך ולעבוד.
בקרקאס, פרצו מהומות והתנגשויות בין תומכי ומתנגדי צ'אווס.
בשיאה של השביתה, עובדי חברת הנפט השביתו אותה לחלוטין ואף פגעו במתקניה במספר מקרים.
השביתה נמשכה יותר מחודשיים, וזאת בחברה שכלכלת ונצואלה תלויה בה.
הממשלה בלית ברירה גייסה עובדים מקרב גמלאי PDVSA, סטודנטים להנדסה, וכוחות הביטחון; החלה לתפעל את החברה בעזרתם, ופיטרה את העובדים השובתים.
ב-2003, לאחר תום השביתה, צ'אווס יזם את פרויקט המשימות הבוליבריות (Misiones Bolivarianas), שבדומה לתוכניות החומש הסובייטיות קבע שלל יעדים בתחומי הכלכלה, החינוך וכו'.בבמסגרתו הוקמו מאות אלפי יחידות דיור עבור השכבות החלשות שחיו בתת-תנאים, אם כי התוכנית המקורית דיברה על מיליוני יחידות דיור.
ב-2004 נערך משאל עם שאשרר את כהונתו של צ'אווס ברוב של כ-60%, ובבחירות למושלי המדינות באוקטובר, הצ'אוויסטים זכו ברוב המדינות.
ב-2005 צ'אווס החל לממש רפורמה אגררית שמסגרתה אדמות לא מעובדות הולאמו והועברו לידי העובדים בהן, זאת במטרה להגדיל את התוצרת החקלאית.
במקביל, היבוא גדל בצורה חדשה וונצואלה הפכה לתלויה בו.
בבחירות לבית הנבחרים זכו תומכי צ'אווס לרוב גדול לאחר שהם הוחרמו על ידי האופוזיציה.
ב-2006 נערכו בחירות לנשיאות, וצ'אווס זכה ברוב גדול של מעל 60%.
לאחר שהחלה כהונתו ב-2007, הוא פתח בשורת הלאמות של חברות תקשורת, טלוויזיה, אנרגיה ועוד; שגררו הפגנות מחאה של סטודנטים, בעיקר בגלל הפגיעה בעיתונות הבלתי תלויה.
החוב החיצוני של ונצואלה נסק במהירות במהלך תקופה זו, והתבטא בהיווצרות היפר אינפלציה.
בבחירות האזוריות של 2008
הצ'אוויסטים זכו ברוב מכריע של המקרים.
במשאל עם ב-15 בפברואר 2009 אושר שינוי בחוקה שאיפשר לצ'אווס לכהן יותר משתי קדנציות בתור נשיא.
בבחירות לנשיאות ב-7 באוקטובר 2012, צ'אווס ניצח בפעם השלישית, וברוב של 55%; חרף הבעיות הבריאותיות מהן סבל.
ב-2013 נכנסה הקדנציה החדשה לתוקף, אך עקב מצבו הבריאותי הוא העביר את רוב סמכויותיו לסגנו ניקולאס מאדורו, וב-5 במרץ הוא נפטר בגיל 58.
יחסי החוץ של צ'אווס.
בתחום יחסי החוץ צ'אווס הנהיג מדיניות מתריסה כלפי מדינות המערב, ובראשן ארצות הברית, וניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
במקביל הוא קשר קשרים הדוקים וסייע בנדיבות באספקת דלק למדינות סוציאליסטיות כמו קובה, ניקרגואה, ובוליביה (תחת שלטון אוו מוראלס); ושיתף פעולה עם משטרים נוספים שחלקו עמו אותם ערכים; וכן עם מדינות כמו איראן, רוסיה, סין ועיראק (תחת שלטון סאדאם חוסיין) כחלק ממאבקו בהגמוניה האזורית של ארצות הברית.
במהלך כנס בשנת 1987 בסנטיאגו דה צ'ילה של מדינות דוברות ספרדית, צ'אווס כינה שוב ושוב את ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנר "פשיסט", עד שחואן קרלוס (מלך ספרד) פנה אליו בגסות "מדוע אינך סותם את הפה?". התקרית הפכה לשם דבר.
ניקולאס מאדורו.
עם פטירתו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013 ממחלה ממארת, מתמנה ניקולאס מאדורו מורוס
(Nicolás Maduro Moros) לממלא מקומו, ובבחירות שנקבעו על ידי ועדת הבחירות (Consejo Nacional Electoral) הוא נבחר לנשיא.
המשבר הכלכלי.
מתחילת כהונתו של מאדורו מתחיל להיות מורגש מחסור במצרכי יסוד בפיקוח כמו בשר, מוצרי חלב, אורז, שמן, קמח; ובמצרכים בסיסיים כמו נייר טואלט ומצרכי הגיינה אחרים, תרופות ועוד; ובסופרמרקטים נוצרים תורים ארוכים. במקביל נוצר שוק שחור בו ספקולנטים (bachaqueros) מכרו במחירים מופקעים מצרכים במחסור.
המחסור הוביל להפעלת מערכת זיהוי ביומטרית בסופרמרקטים, ולקיצוב של מצרכים או של ימי קנייה.
בנוסף, החלו לחלק חבילות מזון
למשקי הבית כדי לעקוף את מערכת התיווך בין החקלאים או היצרנים לצרכנים, אלא שמערכת זו לקתה בשחיתות, מצרכים רבים היו באיכות ירודה או לא ראויים למאכל אדם, והאספקה הייתה מצומצמת בהיקפה ולא סדירה.
המחסור בחומרי גלם והמגבלות על היבוא גרמו לכך שמפעלים רבים נסגרו משלא יכלו להמשיך ולפעול.
תעשיית הנפט של וונצואלה, שבעבר הייתה מקור עושרה, התקשתה לתפקד, קצב ההפקה ירד בעשרות אחוזים, ומה שהחמיר את המצב היה ירידת ערכה של חבית הנפט.
בדצמבר 2017, מאדורו הכריז על הנפקת מטבע מבוזר (Cryptocurrency) בשם פטרו (Petro) שערכו יהיה צמוד לערך חבית נפט, כדי לעקוף את הסנקציות שהוטלו על משטרו בעקבות המשבר החוקתי (ראו להלן)
הפשיעה.