ב-1938, בעת ששימש שגריר יפן בברית המועצות, לקח שיגמיטסו חלק מרכזי במשא ומתן עם הרוסים שהתקיים על רקע קרב אגם חסן, עימות צבאי מוגבל בין יפן לברית המועצות. בסופו של המשא ומתן, נחתם הסכם שלום בין הצדדים. זמן קצר לאחר מכן, מונה שיגמיטסו לשמש כשגריר יפן בממלכה המאוחדת. שיגמיטסו הגיע לממלכה המאוחדת בעת שהיחסים בינה לבין יפן החלו להידרדר על רקע תקרית טיינג'ין שהתרחשה ב-1939. התקרית, שהחלה עם הטלת מצור על ידי כוחות צבא יפניים על העיר טיינג'ין שבצפון הרפובליקה הסינית שבאותה עת הייתה תחת שליטה בריטית, התפתחה לכדי תקרית דיפלומטית חריפה שהביאה את שתי המדינות על סף מלחמה. ביוני 1941 נקרא שיגמיטסו לחזור ליפן.
שיגמיטסו נהג לבקר בחריפות את מדיניות החוץ של שר החוץ יוסוקה מצואוקה ובפרט את מאמציו לכונן ברית בין יפן לגרמניה הנאצית שהביאה בסופו של דבר לחתימתה של יפן על ההסכם התלת-צדדי. שיגמיטסו הזהיר שההסכם יחזק את הרגשות האנטי-יפניים בארצות הברית וידרדר עוד יותר את היחסים בין המדינות. לפני שחזר ליפן מהממלכה המאוחדת, שהה שיגמיטסו שבועיים בוושינגטון הבירה וניסה, באמצעות שגריר יפן בארצות הברית, קיצ'יסאבורו נומורה, לארגן פגישת משא ומתן, פנים אל פנים, בין פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן לבין פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית.
מאמציו של שיגמיטסו למנוע מיפן להיכנס למלחמה כלל עולמית העלתה את חמתם של הסיעות המיליטריסטיות רבות העוצמה בהנהגה היפנית. כתוצאה מכך, יומיים בלבד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הורחק שיגמיטסו מתפקיד בעל השפעה בממשל כאשר מונה לשמש כשגרירה של יפן בממשלה הלאומית המאורגנת מחדש של הרפובליקה הסינית, מדינת חסות יפנית שהוקמה בשטחי הרפובליקה הסינית שנכבשו על ידי יפן במלחמת סין–יפן השנייה. בזמן שהותו בסין, טען שיגמיטסו כי הניסיון ליצור מרחב שגשוג משותף במזרח אסיה רבתי תלוי ביכולתה של יפן ליצור יחס שוויוני והוגן בין יפן לרפובליקה הסינית ולמדינות אסיה האחרות במרחב. ב-20 באפריל 1943, במה שנתפס בשעתו כניסיונו של הממשל היפני להכין את עצמו לנפילתן של מדינות הציר לידי בעלות הברית, פיטר הידקי טוג'ו, ראש ממשלת יפן, את שר החוץ מאסיוקי טאני לטובתו של שיגמיטסו, שנחשב בעולם כאחד מהדיפלומטים האנטי-מיליטריסטיים הבולטים ביפן באותה עת. בעת כהונתו הראשונה של שיגמיטסו כשר חוץ, התקיימה ועידת מזרח אסיה רבתי. ב-22 ביולי 1944 סיים שיגמיטסו את תפקידו כשר חוץ ומונה לעמוד בראש המשרד למזרח אסיה רבתי. שיגמיטסו שימש בתפקיד זה בממשלו של קוניאקי קויסו ולמשך זמן קצר, גם בממשלו של הנסיך היגשיקוני באוגוסט 1945.
ב-17 באוגוסט, לאחר שהחליטה יפן באופן רשמי להיכנע לבעלות הברית, מונה שיגמיטסו לשר החוץ בשנית במקומו של שיגנורי טוגו. ב-2 בספטמבר 1945, תוך שהוא משמש כנציג של ממשלת יפן, חתם שיגמיטסו על כתב הכניעה של האימפריה היפנית לבעלות הברית על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי". ביחד איתו חתם על כתב הכניעה גם יושיג'ירו אומזו, ששימש כנציגו של הצבא היפני.
לאחר המלחמה.
אף על פי שיגמיטסו היה ידוע כמתנגד עיקש למיליטריזם היפני ולהשתתפותה של יפן במלחמת העולם השנייה, לאחר כניעתה של יפן, בלחצה של ברית המועצות, הורה המפקד העליון של כוחות הברית לעצור אותו. הוא נלקח לכלא סוגמו שבטוקיו והואשם בניהול מלחמה תוקפנית. ג'וזף גרו, ששימש כשגריר ארצות הברית ביפן ערב המתקפה על פרל הארבור, כתב תצהיר מיוחד לזכותו של שיגמיטסו, למורת רוחו של ג'וזף קינן, התובע במשפטו של שיגמיטסו. הדבר לא הועיל לשיגמיטסו והוא הורשע במשפט ונשלח ל-7 שנות מאסר. ב-1950 שוחרר ממאסרו.
לאחר שהסתיים הכיבוש האמריקאי של יפן נכנס שיגמיטסו לחיים הפוליטיים בשנית, הקים את מפלגת קאיישינטו ונבחר לכהן בבית התחתון של בית הנבחרים של יפן. מפלגתו של שיגמיטסו התקיימה באופן עצמאי זמן קצר בלבד וב-1954 היא התאחדה עם המפלגה הדמוקרטית של יפן. באותה שנה, נבחר שיגמיטסו לשמש כסגן ראש ממשלת יפן תחת ראש הממשלה איצ'ירו הטויאמה, שעמד גם בראש המפלגה הדמוקרטית של יפן. במקביל לכהונתו כסגן ראש הממשלה, חזר שיגמיטסו למשרד החוץ בשלישית והחל לכהן גם כשר החוץ. ב-1955, במהלך כהונתו, הוא ייצג את יפן בועידת באנדונג שהתקיימה באינדונזיה. השתתפותה של יפן בוועידה סימנה את חזרתה של יפן לזירת הוועידות הבינלאומיות מאז פרישתה מחבר הלאומים בשנת 1932. בשנה שלאחר מכן, נאם שיגמיטסו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות, אישר את תמיכתה של יפן בעקרונות שעליהם הוקם הארגון והגיש בקשת הצטרפות רשמית. ב-18 בדצמבר 1956 אושרה בקשת החברות של יפן והיא הפכה למדינה ה-80 החברה באומות המאוחדות. באותה השנה, טס שיגמיטסו למוסקבה במטרה לכונן מחדש יחסים דיפלומטיים בין יפן לברית המועצות ולנסות לפתור את הסכסוך בין המדינות בנוגע לאיים הקוריליים. ב-19 באוקטובר 1956, בסופו של הביקור, חתמו נציגי שתי המדינות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב הלוחמה ביניהן והביאה לכינונם מחדש של היחסים הדיפלומטיים. זמן קצר לאחר מכן, סיים שיגמיטסו לכהן כסגן ראש הממשלה ושר חוץ.
שיגמיטסו נפטר בביתו שבעיר יוגאוורה ב-26 בינואר 1957 כתוצאה מתעוקת לב והוא בן 69.
פטר שווייצר
פיטר שוויצר
פיטר שווייצר
שלו עד-אל
שלו עד-אל (נולד ב-1968 ברמת גן) הוא צ'מבליסט ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה.
שלו עד-אל הוא זוכה מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, בוגר תלמה ילין וחתן פרס פרנסואה שפירא לשנת 1987. בשנת 1988 סיים לימודיו באקדמיה הלאומית של האג. בארץ הופיע כסולן עם התזמורות המובילות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא חבר ב"איל גרדלינו" הבלגית, ב"קונסורט דוריאן" השווייצרי, וב"סולני סטרדיוואריוס" של הפילהרמונית של ברלין. הוא גם משמש כמנהל המוזיקלי של "אקדמיה דניאל" ושל סולני הבארוק של אוסלו.
עד-אל הוא אורח קבוע כמנצח וכצ'מבליסט בפסטיבלים ובבמות המוזיקה החשובות בעולם כגון פסטיבל ברוז', פסטיבל באך בלייפציג, 92 בניו יורק, וויגמור הול בלונדון, סנטורי הול של טוקיו והפסטיבל של סידני. בין השנים 1997–2007 היה מנצח אורח קבוע של תזמורת האלה.
כמו כן ניצח על התזמורת הסימפונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של בוגוטה, התזמורת הסימפונית של בנגקוק, תזמורת האקדמיה של הונג קונג, תזמורת הפסטיבל של סידני, התזמורת הסימפונית הלאומית של פרו, התזמורת הסימפונית הלאומית של פנמה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הקאמרטה הישראלית ירושלים, והתזמורת הקאמרית הישראלית. שלו עד-אל שימש בין השנים 2013–2016 כמנהלה המוזיקלי של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
עד-אל הקליט עד כה למעלה מ-80 אלבומים לחברות התקליטים כגון דויטשה גרמופון. הוא החזיק במשרות הוראה קבועות באקדמיות של ברנו ושל דרזדן, וכן באוניברסיטת בוסטון.
כמו כן הוזמן להעביר כיתות אמן באקדמיות של מוסקבה, פוקואקה (יפן), הונג קונג, בואנוס איירס, הוואנה, לימה, לה פאס, ריו דה ז'ניירו, טאלין, סידני, מנילה, בייג'ינג, אוניברסיטת פלורידה, אינטרלוקן, אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, לונג'י (בוסטון), ובלגרד.
ב-2008 היה עד-אל ללא-גרמני הראשון שזכה בפרס פאש היוקרתי לתרומה להחייאת המוזיקה המרכז-גרמנית.
חיים אישיים.
שלו עד-אל מתגורר כיום בברלין.
גזל
גזל (משפט עברי)
גזל הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיו אסור לקחת חפץ מבעליו בכוח ובלי רשותו. התורה מצווה על כך בספר ויקרא: .
עשה 'והשיב את הגזילה'.
איסור גזל הוא לאו הניתק לעשה, לפיכך אדם שגזל ועבר על הלאו מחויב במצוות עשה של 'והשיב את הגזילה'. המקור לדין זה גם הוא בספר ויקרא: .
בזמן שבית המקדש במקרים מסוימים (כגון אם כפר בגזילתו ונשבע לשקר) מתחייב היה הגזלן להשיב את הגזילה בתוספת חומש, וגם להביא קרבן אשם הנקרא "אשם גזלות".
במקרה והחפץ השתנה בזמן שנמצא אצל הגזלן, דהיינו שאכלו אותו או שינו את צורתו (ואפילו היה הדבר באונס), הרי החפץ שייך לגזלן, והגזלן חייב לשלם את תמורתו לבעליו (ולא את החפץ עצמו).
חז"ל אמרו ש"השואל שלא מדעת כגזלן"- דהיינו אדם שלקח חפץ שלא ברשות הבעלים, אפילו על מנת להחזירו אחר-כך לבעלים, הרי זה גזל. אולם במקרים מסוימים כלל זה לא מוחלט (לדוגמה: ניחא ליה לאיניש ליעבד מצווה בממוניה או זכין לאדם שלא בפניו).
העדר חיוב קנסות בגזל.
בניגוד לגנב המתחייב בקנס על גנבתו, כגון תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמישה, גזלן אינו מתחייב בתשלומין אלה. בטעם הדבר כתב הרמב"ם במורה נבוכים:
גנבה.
מלבד איסור גזילה, ישנו איסור נוסף והוא איסור גנבה, התורה מצווה על איסור נוסף: "לא תגנבו" ().
ההבדל בין גנבה לגזילה הוא בכך שגנבה נעשית בהיחבא ובלא ידיעת הבעלים, ואילו גזילה נעשית בכוח ובידיעת הבעלים.
בזמן שהייתה סנהדרין אדם שגנב ונתפס היה צריך לשלם לבעלים תשלומי כפל על הדבר הנגנב, דהיינו פי שניים מערך הגנבה.
המקור לדין זה הוא בספר שמות בפרשת משפטים: "אם המצא תמצא בידו הגנבה". דין נוסף הנאמר בגנבה, שאם החפץ הגנוב היה שור או שה, והגנב מכר או שחט אותו, צריך הגנב לשלם לבעלים "תשלומי ארבעה וחמישה", דהיינו בשה צריך לשלם פי ארבעה משוויו, ובשור פי חמישה. בגזילה לעומת זאת אין דין תשלומי כפל או תשלומי ארבעה וחמישה. חז"ל ביארו את הטעם שדין הגנב חמור יותר, משום שגנב מראה שהוא ירא מבני האדם יותר מאשר את אלוהים, והרי זה זלזול בכבוד שמים, לעומת זאת גזלן אינו ירא כלל.
גזל הרבים.