בשנת 1870 הוא ככל הנראה גורש מהאקדמיה, מסיבות לא ידועות. אולם הגירוש לא הפריע ליוליוס, והוא החל להציג את עבודותיו. בשנת 1871 נרכשה אחת מיצירותיו על ידי הרוזן , ובשנה שלאחר מכן, נרכש ציורו "שקיעה", על ידי הדוכסית הגדולה מריה ניקולייבנה. בשנת 1874 הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה בחברה הקיסרית לעידוד האמנויות. לאחר שהצאר אלכסנדר השני הביע עניין ביצירתיו, הוא הוצהר על ידי האקדמיה כ"אמן", אף על פי שלא סיים את לימודיו. בשנת 1878 הוא הפך ל"אקדמאי".
בשנת 1879 הוא בילה יחד עם השחקן וסילי סמוילוב (שהיה צייר חובב) זמן מה באי נרגן. העבודות שהתקבלו נרכשו על ידי פאבל טרטיאקוב והמשפחה הקיסרית, כולל הצאר אלכסנדר השלישי. בעקבות זאת, האקדמיה העניקה לו את התואר פרופסור. בשנת 1885 עזר בארגון התערוכה הרוסית בתערוכת יוניברל ד'אנברס.
במהלך תקופה זו, הוא היה מוצף בהזמנות ולעיתים קרובות הוקצב לו רק יום אחד בשביל להשלים את ציוריו. לעיתים הוא העסיק עוזרים לציור הבסיס. זהותם והיקף תרומתם לא ידועה.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19, חברו מהאקדמיה היה מעורב בשערוריית הימורים ומעילות. יוליוס נמשך לתוכה ובסופו של דבר סבל מהתמוטטות עצבים שאילצה אותו לוותר על הציור באופן זמני. בשנת 1908, הוא נסע עם משפחתו לגרמניה כדי להימנע ממוערבות בשערורייה והתגורר בנוישטרליץ עד שנת 1915, אז מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו לחזור לביתו.
לאחר המהפכה החל לקבל תמיכה מ-. במשך כל חייו לימד באקדמיה (תחת שמה הסובייטי החדש) ובאקדמיה לאמנות ותעשייה, שם עמד בראש המחלקה לציור "מונומנטלי".
שלושה מארבעת ילדיו הפכו לציירים; מריה (1878–1967) אמנית תיאטרון, יוליוס (1882–1942) אשר בדומה לאביו לימד באקדמיה לאמנות ותעשייה, ואוסקר (1887–1975) אמן תיאטרון אשר עיצב תחפושות.
Griefing
מארק לוין
מארק לוין (באנגלית: Mark Levin; נולד ב-21 בספטמבר 1957) הוא עורך דין, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי. מנחה תוכניות ברשת פוקס ניוז, וידוע ביותר בשל דעותיו השמרניות ובשל היותו מבקר חריף של המפלגה הדמוקרטית, וכן של חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית (שלטענתו מהווים "רפובליקנים בשם בלבד").
קורות חיים.
נולד בשנת 1957 בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית למשפחה יהודית. למד בבית הספר התיכון צ'לטנהאם בפנסילבניה. בשנת 1977 סיים לוין תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת טמפל. מאוחר יותר בשנת 1977 זכה לוין בבחירות לוועד בית הספר בצ'לטנהאם על בסיס הפחתת ארנונה. בשנת 1980 סיים לימודי תואר שני במשפטים. לאחר הלימודים, עבד לוין בחברת טקסס אינסטרומנטס. בהמשך עבד במגזר הציבורי עד שבשנת 1991 הצטרף למשרד עורכי דין.
בשנות ה-2000 החל לעסוק גם בתקשורת. הוא החל לעבוד בפוקס ניוז החל מפברואר 2018.
דעותיו.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמך לוין במועמד טד קרוז במהלך הפריימריז הרפובליקניים. כשקרוז הפסיד בפריימריז, לוין החל לתמוך במועמד הרפובליקני לנשיאות, דונלד טראמפ. תמיכתו של לוין בטראמפ התעצמה מאז תחילת נשיאותו בינואר 2017.
לוין היה מתנגד חריף לנשיא ברק אובמה, ואף טען כי אובמה אוהד את האחים המוסלמים. בפברואר 2015 לוין טען כי אובמה מנסה להשמיד את ישראל. למרות זאת, נוהג לוין לבקר גם פוליטיקאים שמרנים בכירים רבים, ובהם הסנאטורים מיץ' מקונל ולינדזי גרהאם, ובעבר ביקר גם את פול ראיין וג'ון מקיין.
לאחר הבחירות לנשיאות 2020, שבהן ניצח המועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן, טען כי המפלגה הדמוקרטית "גנבה" את הבחירות וכי מדובר בתרמית.
"אתם דוחפים אנשים לנקודה שמפחידה אותי מאוד. אי אפשר להתייחס ככה ל-100 מיליון איש".
לוין כתב את הספר 'סוכני בורות' שהיה רב המכר מספר 1 של הניו יורק טיימס בשנת 2019. הספר המהווה כתב אשמה נגד התקשורת הליברלית. את ההקדמה למהדורה העברית כתב עמית סגל.
MRC-5 (רא"ת: מועצת המחקר הרפואי זן תאים 5) הוא קו תרבית תאים דיפלואידי המורכב מפיברובלסטים, שפותח במקור מרקמת הריאה של עובר זכר לבן אשר הופל בשבוע ה-14. קו התאים בודד על ידי ג'יי.פי. ג'ייקובס ועמיתיו בספטמבר 1966 מהשתכפלות השביעית של האוכלוסייה של הזן המקורי, וידוע שתאי MRC-5 עצמם מגיעים להזדקנות תאית לאחר כ-45 הכפילות השתכפלותיות אוכלוסייה.
יישומים.
תאי MRC-5 משמשים כיום לייצור מספר חיסונים, כולל נגד הפטיטיס A, וריצלה זוסטר ופוליו.
הלדן קפלר הרטליין
הלדן קפלר הרטליין (באנגלית: Haldan Keffer Hartline; 22 בדצמבר 1903 – 17 במרץ 1983) היה מדען אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1967, יחד עם רגנר גרניט וג'ורג' וולד, "על תגליותיהם לגבי תהליכי הראייה הפיזיולוגיים והכימיים הראשוניים בעין".
ביוגרפיה.
הרטליין נולד ב-22 בדצמבר 1903 בפנסילבניה שבארצות הברית.
בשנת 1949 החל לעבוד כפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בשנת 1953 הצטרף הרטליין לאוניברסיטת רוקפלר כפרופסור לנוירופיזיולוגיה.
הרטליין נפטר ב-17 במרץ 1983 במרילנד.
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ (בגרמנית: Oberharzer Wasserregal) היא מערכת סכרים, מאגרים, תעלות ומבנים אחרים, שרבים מהם נבנו מהמאה ה-16 עד המאה ה-19, כדי להסיט ולאחסן את המים שנועדו להניע את גלגלי הכפות של המכרות באזור הרי ההארץ העליון (Oberharz) במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה.
מערכת המים של אזור ההארץ העליון היא אחת ממערכות ניהול המים ההיסטוריות הגדולות והחשובות בעולם לצורכי כרייה. המתקנים שפותחו לייצור אנרגיית מים קיבלו הגנה מ-1978 במעמד של מונומנטים תרבותיים. רובם עדיין בשימוש, אם כי בימינו מטרתם היא בעיקר לתמוך בשימור האזור הכפרי (שימור נוף תרבותי היסטורי), שמירת טבע, תיירות ושחייה. כמה מהמאגרים עדיין ממלאים תפקיד בהגנה מפני שיטפונות ובאספקת מי שתייה. ב-31 ביולי 2010 הוכרזה מערכת המים של אזור ההארץ העליון כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו הקשורה למכרות רמלסברג והעיירה ההיסטורית גוסלאר.
מערכת המים משתרעת על שטח של כ-200 קילומטרים רבועים בתוך החלק של הרי ההארץ השייך לסקסוניה התחתונה, ורוב המבנים נמצאים בסביבת היישובים קלאוסטל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld), האננקלה (Hahnenklee), זנקט אנדראסברג (Sankt Andreasberg), בונטנבוק (Buntenbock), וילדמן (Wildemann), לאוטנטל (Lautenthal), שולנברג (Schulenberg), אלטנאו (Altenau) וטורפהאוס (Torfhaus).
מקור השם בגרמנית.
המערכת קרויה בגרמנית Oberharzer Wasserregal, מילולית: "זכויות המים המלכותיות של ההארץ העליון". באמצעות מה שקרוי בגרמנית Bergregal (מילולית "זכויות מלכותיות על ההר"), העניק המונרך זכות לבצע כרייה, ובאמצעות Wasserregal הוא העניק את הזכות להשתמש במקורות המים המקומיים לצורכי כרייה. לצרכני מים אחרים, בייחוד בעלי טחנות מים הייתה עדיפות נמוכה יותר. זכויות מים מלכותיות אלו היו חלק מזכויות הכרייה הכלליות המכונות Bergfreiheit ("חופש הרים") שהיו תקפות בסקסוניה התחתונה עד שנות ה-60 של המאה ה-20
בגרמנית המונח Oberharzer Wasserwirtschaft ("ניהול מים של ההארץ העליון") שימש לעיתים קרובות גם להגדרת מתקנים היסטוריים אלה. אבל מונח זה לא מספיק מדויק, כיוון שבמאה השנים האחרונות הוקמה מערכת ניהול מים אינטנסיבית ומודרנית בהארץ העליון בדמות כמה סכרים חדשים והמבנים והתעלות הנלווים להם.
תעשיית הכרייה בהארץ העליון.
אזור ההארץ העליון היה פעם אחד מאזורי הכרייה החשובים ביותר בגרמניה. התוצרים העיקריים של המכרות היו כסף, נחושת, עופרת, ברזל, ומהמאה ה-19, גם אבץ. מקור ההכנסה העיקרי היה כסף. מהמאות ה-16 עד אמצע המאה ה -19 הופקו כ-40-50% מכלל הכסף שנכרה בגרמניה מההארץ העליון. המיסים שנגבו מכך תרמו באופן משמעותי להכנסות בתי המלוכה של הנובר ושל בראונשווייג-וולפנביטל (Braunschweig-Wolfenbüttel), וסייעו להבטיח את עמדות הכוח וההשפעה שלהם באימפריה הרומית הקדושה.
הרווחיות של המכרות הצדיקה מחויבות גבוהה מבחינת השקעה ומאמץ. משום כך ייצרה תעשיית הכרייה של ההארץ העליון מספר לא מבוטל של חידושים והמצאות חשובים, כולל התקדמות חשובה כמו , מנוע עמודת המים (Wassersäulenmaschine) וכבל התילים.
כרייה ומים.
הכרייה הופכת לפעילות עתירת אנרגיה ברגע שהחפירה משתרעת על פני כל מרחק משמעותי מתחת לאדמה. בהארץ העליון, כריית העורקים (Gangerzbergbau) הייתה צורת הכרייה העיקרית, עם חפירה בעקבות העורקים הכמעט אנכיים היישר למטה. אחרי מטרים ספורים בלבד גרמה כניסת המים להגברת קושי החפירה במידה ניכרת. בתחילה הם נשאבו באמצעות גברים שעמדו על סולמות, מה שמכונה וסרקנכטן (Wasserknechten "משרתי המים"), עם דלי העור שלהם. מאוחר יותר, הכנסת סוסים ומַדְלֶה, מתקן שסוס רתום אליו להרמת משאות כבדים ממכרות, אפשרו להרים כמויות גדולות יותר של מים. אך סוסים היו יקרים, והיה צריך להחליף אותם כול כמה שעות. כתוצאה מכך, המכרות, במיוחד העשירים והעמוקים יותר, החלו להשתמש במערכות אנרגיית מים, המסוגלות לעבוד באופן רציף, 24 שעות ביממה. לשם כך הוסטו זרמים על גלגלי כפות מים שהניעו משאבות במטרה להעלות מים ממעמקים גדולים יותר ובכמויות גדולות יותר. העיקרון היה העלאת מים בעזרת מים.