הבית יושב על מצוק כורכר בגובה של כ-10 מטרים.
אופן ההגעה לבית הוא דרך רחוב מקדונלד. המגרש צמוד למגדלי ״בכור״, הגישה לבית היא דרך כביש גישה היוצא מהרחוב בעלייה תלולה לכיוון דרום.
היסטוריה.
הקמה.
בית אוארבך נבנה לראשונה ב-1934 כחלק מהקמתה של שכונת תל בנימין והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בה. המגרש ניתן על ידי גולדברג לביתו הבכורה, חנה אוארבך, ועל שמה קרוי הבית. המבנה הקיים כיום על המגרש נבנה ב-1950 והתגוררה בו נכדתו של גולדברג, עדה אוארבך. הבית הוא המבנה היחיד בתחומי שכונת תל בנימין שהיה בבעלות משפחתו של מקים השכונה.
שימור, תמ״א 38 והריסה.
ב-2008 אושרה תוכנית בנייה במגרש, הכוללת הריסתו של בית אוארבך. התכנית לא יצאה לפועל וב-2018 הגישו בעלי המגרש תוכנית אחרת לאישור, תוכנית רג/ 1293 /א’, המבקשת אף היא להרוס את המבנה ולהקים במקומו מבנה מגורים בן 12 קומות במסגרת תמ"א 38. לתוכנית זו קיימים מתנגדים, ביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שגריר שווייץ בישראל, שביתו במגרש הסמוך לבית, בעלי עסקים באזור ומהנדסת העיר רמת גן. למרות ההתנגדויות התכנית אושרה.
במקביל, הוכרז בית אוארבך כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן במסגרת תוכנית השימור לשכונה. ב-2015 הוכרזה שכונת תל-בנימין כולה כמיועדת לשימור. ב-2018 הוכרז שוב הבית כמבנה לשימור.
הרולד גילמן
הרולד ג'ון וילד גילמן (באנגלית: Harold John Wilde Gilman; 11 בפברואר 1876 – 12 בפברואר 1919) היה צייר בריטי של פורטרטים ונופים, וחבר-מייסד קבוצת קמדן טאון.
ראשית חייו.
אף על פי שנולד ברוד בסאמרסט, גילמן בילה את שנותיו הראשונות בסנרגייט, בקנט, שם אביו היה הרקטור. הוא התחנך בקנט, בבית ספר אבינגדון בברקשייר, בין השנים 1885–1890, ברוצ'סטר ובבית הספר טונברידג', ובמשך שנה אחת באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שפיתח עניין באמנות בתקופת הילדות, גילמן לא החל את הכשרתו האמנותית אלא לאחר שנת הלימודים באוניברסיטת אוקספורד ולאחר שעבד באוקראינה כמורה למשפחה בריטית באודסה (1895). בשנת 1896 הוא נכנס לבית הספר לאמנות של הייסטינגס כדי ללמוד ציור, אולם בשנת 1897 עבר לבית הספר סלייד לאמנות בלונדון, שם הוא נשאר בין 1897 ל-1901, ושם פגש את ספנסר גור.
בשנת 1904 נסע לספרד ובילה למעלה משנה בלימודי הציירים הספרדיים. לציירים דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה, כמו גם לג'יימס אבוט ויסלר היו השפעות מוקדמות ומשמעותיות על סגנון הציור של הרולד גילמן.
נישואים.
באותה תקופה הוא פגש ונישא לציירת האמריקנית גרייס קורנליה קנדי. הזוג התיישב בלונדון. נולדו להם שתי בנות (אחת נולדה בלונדון, אחת בשיקגו) ובן אחד, דייוויד, נולד ב־20 בספטמבר 1908, בהרטפורדשייר.
הרולד גילמן היה נשוי, בפעם השנייה, בסוף קיץ 1917 עם (דורותי) סילביה הרדי לשעבר מאיירת (1892–1971), אמנית שפגש בוסטמינסטר ולמד איתה מאז 1914.
קריירת ציור.
הוא נפגש עם וולטר סיקרט בשנת 1907, והפך לחבר מייסד בקבוצת רחוב פיצרוי (בשנת 1907) שהפכה לקבוצת קמדן טאון (בשנת 1911). בינתיים הוא הצטרף לאיגוד ברית האמנים (AAA) והחל להראות את ההשפעה של יצירות אדוארד וילארד בדומה להשפעות של סיקרט.
בשנת 1910 הוא הושפע מהתערוכה הפוסט-אימפרסיוניזם הראשונה בגלריות גרפטון, וביקר בפריז. עד מהרה השתחרר מפרשנותו של סיקרט לפוסט-אימפרסיוניזם תוך שימוש בצבע חזק יותר, בהשפעת ואן גוך וגוגן. בשנת 1913 הציג במשותף עם ספנסר גור, והיה לנשיא הראשון של קבוצת לונדון, והזדהה עם צ'ארלס גינר כ"נאו-ריאליסט".
גילמן ביקר בסקנדינביה בשנת 1912 ו-1913, ויכול להיות שטייל עם האמן ויליאם רטקליף. גילמן ביצע רישומים על הסביבה, וצייר את גשר התעלה פלייקפיורד, שכנראה היה בהשראת תיאור גשר דומה בפרובאנס על ידי ואן גוך.
גילמן הסתייג מעבודתו של ואן גוך כשנתקל בה לראשונה, אך לימים היה מעריץ גדול שלו. לדברי וינדהאם לואיס, הוא שמר גלויות מעבודותיו של ואן גוך על הקיר שלו ולפעמים תלה לידן אחת מיצירותיו, אם היה מרוצה במיוחד ממנה.
בשנת 1914 הצטרף לקבוצת שוק קמברלנד קצרת הימים של רוברט בוואן, עם צ'ארלס גינר וג'ון נאש. בשנת 1915 קיימה הקבוצה את התערוכה היחידה שלה.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר, לאחר מכן הוא התחיל בית ספר משלו עם צ'ארלס גינר.
בשנת 1918 הוא הוזמן לנסוע לנובה סקוטיה על ידי ממשלת קנדה וצייר תמונה של נמל הליפקס לאנדרטת המלחמה באוטווה.
הוא נפטר בלונדון ב-12 בפברואר 1919, בגיל 45, מהשפעת הספרדית.
ויליאם אדוארד סיימון
ויליאם אדוארד סיימון (באנגלית: William Edward Simon; 27 בנובמבר 1927 – 3 ביוני 2000) היה איש עסקים, פוליטיקאי ונדבן אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממאי 1974 ועד ינואר 1977, בתקופת כהונותיהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד. סיימון ראה את עצמו כתומך אדוק של האסכולה הקפיטליסטית לסה פר. בספרו "זמן לומר את האמת" הוא כתב, "ישנה מערכת חברתית אחת שמשקפת את ריבונות היחיד: שוק חופשי, או המערכת הקפיטליסטית".
ראשית חייו.
ויליאם סיימון נולד בפטרסון, ניו ג'רזי לאלינור (לבית קירנס) וצ'ארלס סיימון הבן, מנהל בחברת ביטוח. הוא למד באקדמיית בלייר ובאקדמיית לה פאייט, שם הוא התמקד בעיקר בפעילות ספורטיבית יותר מאשר בעיסוקים לימודיים. לאחר שירות בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הוא קיבל ב-1952 תואר ראשון מקולג' לה פאייט שבאיסטון, פנסילבניה. בלה פאייט הוא היה חבר באחוות "דלתא-קאפא-אפסילון". לימים, בשנים 1972–1973, הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של המוסד.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1952 בבנק ההשקעות Union Securities. הוא היה סגן נשיא חברת Weeden &amp; Co. לפני שהיה לשותף בכיר האחראי על המחלקות לקשרי ממשל של בנק ההשקעות Salomon Brothers, שם הוא היה חבר בוועדה המנהל של החברה.
בממשל הפדרלי.
בינואר 1973 מונה סיימון כסגן מזכיר האוצר. בתפקידו זה הוא פיקח על התוכנית של ממשל ניקסון לארגון מחדש של המוסדות הפיננסיים של ארצות הברית. הוא גם שימש כמנהל הראשון של משרד האנרגיה הפדרלי. החל מדצמבר 1973 הוא הקים וניהל בו-זמנית את "מנהל האנרגיה הפדרלי" בשיאו של משבר האנרגיה העולמי. בתוקף זה הוא נודע בכינוי "צאר האנרגיה" . כינויו זה ייצג את תחייתו של המונח "צאר" בפוליטיקה האמריקאית. סיימון גם ישב בראש ועדת הנשיא למדיניות הנפט והיה פעיל בתיקונה של תוכנית יבוא החובה של הנפט באפריל 1973. סיימון היה חבר במועצת הנשיא למשאבי אנרגיה והמשיך להחזיק באחריות מרכזית לתיאום מדניות האנרגיה הלאומית והבינלאומית.
מזכיר האוצר.
במאי 1974 מונה סיימון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית במקומו של ג'ורג' שולץ שהתפטר. באוגוסט אותה שנה התפטר ניקסון וסיימון התבקש על ידי הנשיא ג'רלד פורד להמשיך בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן מינה הנשיא פורד את סיימון גם כיושב ראש מועצת המדיניות הכלכלית וכדובר הראשי של הממשל בנושאים כלכליים.
באפריל 1975 מינה הנשיא פורד את סיימון כיושב ראש מועצת הסחר מזרח-מערב, שהוקמה אז על פי חוק הסחר .
כמזכיר האוצר תמך סיימון במדיניות שוק חופשי ודחה בבוז את צעדי המדינות הממשלתית לסבסוד או לקניסה של עסקים. במילותיו שלו:
ב-1976 הוענק לסיימון אות מסדר הנילוס על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת. ב-1977 הוענק לו פרס אלכסנדר המילטון, אות הכבוד הגבוה ביותר של מחלקת האוצר. כהונתו של סיימון כמזכיר האוצר הסתיימה עם תום נשיאותו של ג'רלד פורד.
קריירה עסקית מאוחרת.
בשנות ה-80 היה סיימון חלוץ הרכישה הממונפת. לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי, הוא היה לסגן יושב הראש של בנק ההשקעות Blyth, Eastman Dillon במשך שלוש שנים. יחד עם שותפו ריי צ'מברס, יועץ מס במקצועו, הוא הקים את "תאגיד ההון וסריי" (השם "וסרי" היה הלחם בסיסים של ראשי התיבות של שמו של סיימון ושמו הפרטי של צ'מברס). התאגיד היה חברת רכישה ממונפת שקנתה ומכרה, בין השאר, את חברת כרטיסי הברכה גיבסון, את חברת הזכוכית אנקור, ואת חברת המזרנים סימונס, כשהם השקיעו חלקים קטנים מהונם האישי ולקחו על עצמם חובות להשלמת הרכישות, ולאחר מכן מכרו את החברות, בשלמותן או טיפין טיפין, לאחר שביצעו בהן שינויים ש"שלעיתים כללו קיצוצים בכוח האדם ואמצעים קצרי טווח אחרים לקיצוץ בהוצאות". ב-1982 השקיעה וסריי כמיליון דולר בהון עצמי (מתוכם 330,000 דולר של סיימון) ולוותה 79 מיליון דולר נוספים כדי לרכוש את חברת כרטיסי הברכה מסינסינטי גיבסון בסכום של 80 מיליון דולר. שנה וחצי לאחר מכן, הונפקה החבר לציבור בשווי של 290 מיליון דולר, ו-330,000 הדולרים שהשקיע סיימון היו שווים כעת 66 מיליון דולר.
ב-1984 הקים סיימון את חברת WSGP International, שהתמקדה בהשקעות במקרקעין ובשירות פיננסי לארגונים במערב ארצות הברית ובאזור האוקיינוס השקט. ב-1988, יחד עם בניו, ויליאם סיימון הבן, ופיטר סיימון, הוא הקים את "ויליאם א. סיימון ובניו", בנק מסחרי עולמי עם משרדים בניו ג'רזי, לוס אנג'לס והונג קונג. עד היום החברה מעורבת בפעילות קרן הון סיכון. ב-1990 הוא הקים יחד עם כמה שותפים את Catterton-Simon Partners, קרן השקעות פרטיות שהתמקדה במשקאות ובוצרי צריכה אחרים, שכיום ידועה בשם L Catterton.