אחת מהתוצאות החשובות של עבודתו של מקסוול הייתה התאוריה כי לגלים אלקטרומגנטיים בכלל ולאור בפרט, מהירות קבועה בריק - מהירות האור (299,792,458 מטרים בשנייה). אם אכן האור נע בתווך (אתר), אזי תנועה יחסית לתווך תניב מהירות שונה של מהירות האור (ראו איור).
התאוריה בסוף המאה ה-19 גרסה שהאתר נמצא בכל מקום, על כדור הארץ וביקום כולו. ההנחה המקובלת הייתה שכאשר כדור הארץ נע סביב השמש בתוך האתר נוצרות "רוחות אתר", כפי שאופנוען מייצר תנועת אוויר יחסית אליו. אור שנע בכיוון רוח האתר ינוע מהר יותר מאור שנע בזווית אחרת לרוח האתר, ונעשו ניסויים במטרה למדוד הבדלים במהירות האור בכיוונים שונים. אך מהירות האור היא כ-300 אלף קילומטר לשנייה לעומת מהירות כדור הארץ סביב השמש שהיא כ-30 קילומטר לשנייה, ועל פי חישובים הבדלי המהירות בכיוונים השונים היו אמורים להיות בסדר גודל של 1 חלקי מאה מיליון. מכשירי המדידה באותה עת לא היו מסוגלים למדוד את מהירות האור בדיוק כזה.
מייקלסון הגה רעיון לגלות את קיומם של הפרשי המהירות בדרך עקיפה, על סמך התאבכות של קרני אור שמגיעות מכיוונים שונים באמצעות אינטרפרומטר.
הניסוי של מייקלסון ומורלי הורכב ממערך של מקור אור, שתי מראות, טלסקופ בתור גלאי, ובאמצע מראה חדירה למחצה. מראה חדירה למחצה - או מראה מפצלת - היא זכוכית שמכוסה בשכבה דקה של כסף, חלק מהאור עובר דרכה ללא הפרעה וחלק ניתז ממנה בזווית של 90 מעלות. המראה החדירה למחצה הוצבה בזווית של 45 מעלות, חלק מהקרניים שהגיעו אליה ממקור האור עבר דרכה למראה אחת, וחלק אחר חזר ממנה והגיע למראה השנייה. מהמראות האור חזר חזרה למראה החדירה למחצה, וממנה הגיעו קרני האור משתי המראות יחד אל הגלאי. המערכת כולה הורכבה על אבן גדולה משוקעת בבריכת כספית, כדי לנטרל השפעה של תנודות הרצפה והאוויר.
מייקלסון ומורלי ציפו לראות תבנית התאבכות שונה כאשר מסובבים את המערך כולו. הם עשו מדידות בשעות שונות של היום ובעונות השנה השונות מתוך הנחה שרוח האתר היא בכיוון שונה, אבל העלו חרס. היה זה אחד הניסויים המדויקים ביותר בזמנו וגם יקר מאוד, אך מהירות האור שנמדדה בכיוונים שונים הייתה זהה.
מייקלסון ומורלי סברו שהמכשור לא היה רגיש דיו, ואילו הפיזיקאי הנדריק לורנץ שיער ב-1892 שהגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה באתר.
היום ניסוי זה נודע כאחד ה"כישלונות" המפורסמים בפיזיקה, משום שלמעשה היה מדויק מאוד ולא נכשל. בדיעבד הוא היווה אישוש לתורת היחסות הפרטית של איינשטיין שפורסמה בשנת 1905, ושוללת את קיומו של תווך האתר.
אפקה דרום
צהלה
צהלה היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב-יפו, על גבול רמת השרון. השכונה, שהוקמה בשנת 1951, נועדה לאכלס אנשי צבא וביטחון, ולכן נקראה על שם צה"ל.
הקמת השכונה.
צהלה הייתה השכונה הראשונה שהוקמה במסגרת הקמת שיכונים לחיילי צבא הקבע. השכונה נחנכה כשכונה חדשה בעבור אנשי הקבע הבכירים של צה"ל. בשל היותה השכונה הראשונה שהוקמה לבכירי הצבא, השתתפו בחנוכתה ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון והרמטכ"ל יגאל ידין.
הקמת השכונה נועדה להיטיב עם קציני הצבא זו בתקופה שלא היה אפשר להעניק לאנשי הקבע משכורות גבוהות מן המקובל בקרב עובדי מדינה. הסיוע הממשלתי בשיכון אנשי הקבע בא לידי ביטוי הן במתן הקרקע הן באספקת חומרי בנייה במחירים מפוקחים.
במהלך שנת 1950 נשלחו עלונים לכלל קציני צה"ל שהתחייבו להמשיך את שירותם בצבא שהלך והתמסד, והם כללו הצעות שונות לשיכון, ובכלל זה שכונת צהלה, שהוקמה בהתחלה על שטח גלילי. בשנת 1952 סופחה השכונה לתל אביב.
בשכונה נבנו בתים צמודי קרקע חד קומתיים בשטחים שנעו בין 60 ל-124 מ"ר. על מגרשים של חצי דונם. תושבי צהלה נדרשו להון ראשוני לרכישת בתיהם נוסף על משכנתה שניתנה בתנאים נוחים. שלא כשכונות אחרות, התשלום לבתים כלל את פיתוח התשתית השכונתית, כגון סלילת כבישים ומים.
שנות התשעים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך של חילופי דורות בשכונה. התושבים החדשים, בני התושבים המקוריים או אנשים שרכשו את בתיהם, כבר לא הסתפקו בשיפוץ הבתים. רובם העדיפו להרוס את הבתים המקוריים ולבנות במקומם וילות בסגנון התקופה.
בגלל גודל המגרשים, המיקום, והתושבים המפורסמים בעבר ובהווה, הפכה השכונה למבוקשת מאוד ומחירי הבתים עלו משמעותית. בשל המחירים הגבוהים, כיום מורכבת אוכלוסיית השכונה, לצד מעט התושבים הוותיקים, מקצתם עדיין מראשוני צה"ל, בעיקר מאנשים אמידים, בהם כמה מבכירי המשק.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת התגוררו בשכונה כ-1,600 תושבים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השכונה ממוקמת במקום השני ברמת עושרם של התושבים.
מבנה ארגוני.
בשכונה כ-500 בתים, רובם בתים חד משפחתיים ומיעוטם בתים דו-משפחתיים. מבנה רחובותיה עקלתוני - כל הרחובות מובילים בחזרה לרחוב צה"ל, רחובה הראשי של השכונה, ששני קצותיו נועדו להיות שערי השכונה. השכונה מאורגנת כאגודה שיתופית לשיכון.
תושבי השכונה שהם חברי האגודה, משלמים מיסי חבר שנתיים לאגודה, ובוחרים את ועד האגודה. על הניהול השוטף מופקד מנהל שכיר. פעילות ועד האגודה כוללת: ייצוג השכונה מול עיריית תל אביב-יפו ומנהלת הרובע; תיאום וסיוע לפעילות הגופים הציבוריים הפועלים בשכונה, כמו בית הספר היסודי "צהלה", המרכז הקהילתי שידוע בכינויו "בית הנוער", שבט הצופים "צהלה" ובית הכנסת. המרכז המסחרי בשכונה הכולל סופרמרקט, סניף דואר וסניף של "בנק אוצר החייל", שייך לאגודה ומנוהל על-ידה. מרכז הספורט השכונתי הנקרא "מועדון ספורט צהלה" שייך במשותף לאגודה ולתושבים.
השכונות הבנות.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים נבנו בגבולה המערבי של השכונה שתי שכונות בנות: - גני צהלה ורמות צהלה. רובם של הדיירים החדשים זכו בהגרלה לזוגות צעירים שערכה עיריית תל אביב יפו. בעשור השני של המאה העשרים ואחת מתגוררים בשתי השכונות כ-5,000 תושבים.
גני צהלה.
גני צהלה "ההיסטורית"
שכונת "גני צהלה", שהייתה הראשונה מבין השתיים נבנתה ממערב ל"בית הנוער" של צהלה ומצפון לרחובה הראשי של השכונה, רחוב צה"ל. בפעם הראשונה לאחר כשני עשורים נבנו באזור צהלה רבתי בנייני מגורים רבי קומות (יחסית לבתים הפרטיים של השכונה הגדולה).
בתחילה היה יחסם של תושבי השכונה כלפי שכונת הבת החדשה מסויג וביקורתי והיא אף כונתה על ידי מי מהם בלעג "שיכון יצחקי" על שם הקבלן שבנה את שכונת הבניינים החדשה. אולם תוך זמן קצר משהחלו ילדי השכונה הבת ללמוד בבית הספר היסודי "צהלה" יחד עם ילדי תושבי השכונה הגדולה השכונה הבת הפכה לחלק כמעט בלתי נפרד מהשכונה הוותיקה.
בסך הכל נבנו עשרה בניינים לאורך הרחובות "ענתות" ו"עיר שמש", מרחוב "אבוקה" במערב ועד ל"בית הנוער" במזרח.
שישה ביניינים בני ארבע קומות וארבעה בני שש קומות.
גבולותיה של גני צהלה "ההיסטורית" היו רחוב "ענתות" ( שהגיע רק עד רחוב "אבוקה" ), רחוב "אבוקה" במערב, רחוב "עיר שמש"
בדרום ושכונת "צהלה" הוותיקה במזרח.
שורת הבניינים בני ארבע הקומות ברחוב "ענתות" הייתה בשנות השבעים של המאה העשרים שורת הבניינים הצפונית ביותר בתל אביב יפו.
שמות שלושת רחובות השכונה הבת המשיכו את המסורת של השכונה הגדולה שכל רחובותיה נקראים בשמות כלליים ותנ"כיים בלבד ולא על שם אישים ישראלים מהעת החדשה.
כמו כן נבנו בסמוך לשכונה הבת עוד כמה בניינים בני שתי קומות ממערב לרחוב "אבוקה" במורד רחוב "עיר שמש" והם נחשבו כבר אז לחלק בלתי רשמי של השכונה הבת.
פרט למרכז מסחרי קטן הכולל מכולת ומספר חנויות (כיום חציו משמש כבית קפה שכונתי) ושני גני ילדים, כל שאר השירותים התושבים מקבלים משכונת צהלה.
במהלך שנות התשעים לאחר הקמת השכונה הבת הכשירו את השטח שמשתרע מרחוב "אבוקה" במזרח ועד רחוב משה סנה במערב וכמו כן את השטח שבין רחוב "עיר שמש" בצפון לרחוב "צה"ל" בדרום למגורים ועל השדות הרחבים לשעבר נבנו בתים רבים בני שתי קומות. הבנייה החדשה "בלעה" את שכונת "נווה משכן", שהייתה שכונה קטנה שהוקמה בראשית שנות החמישים וכללה מספר ביניינים בצמוד לרחוב משה סנה ( "דרך הרצליה" לשעבר).
רמות צהלה.
השכונה הבת השנייה נבנתה מדרום לרחוב צה"ל, רחובה הראשי של השכונה הגדולה. בניגוד לשכנתה מצפון "גני צהלה", בשכונה הבת הדרומית לא נבנו רבי קומות אלא רק בתים דו-משפחתיים בני שתי קומות ובתים בני שתיים או שלוש קומות המכילים ארבע עד שש דירות. גם לשכונה בת זאת מרכז מסחרי קטן וגני ילדים כשכל שאר השירותים ניתנים על ידי שכונת צהלה.
כיכר אנטין
כיכר אֶנטין היא רחבה הנמצאת בסמוך לשער 7 של אוניברסיטת תל אביב, ושקרויה על שם זוג הנדבנים היהודים אמריקאים סאלי ולסטר אנטין (Entin). הכיכר נמצאת בצדה המערבי של האוניברסיטה, ונבנתה על שטח האוניברסיטה אך מחוץ לגדר המקיפה אותה, וזאת על מנת לקשר בין האוניברסיטה לסביבתה וליצור אזור משותף שבו יוכל הציבור להשתתף בפעילות. הכיכר והמבנים שלצידה תוכננו על ידי האדריכל משה עצמון. הרחבה נמצאת ברחוב חיים לבנון, במקום המפגש שלו עם קצהו המזרחי של רחוב איינשטיין, ברמת אביב.
בשונה ממרבית שעריה של האוניברסיטה, המאפשרים כניסה ויציאה ברגל וברכב, שער 7 מאפשר כניסה ויציאה רגלית בלבד, לאחר מעבר בכיכר. שער זה הוא הכניסה הקרובה ביותר לבניין רקנאטי (של הפקולטה לניהול), והוא מהווה כניסה נוחה גם לבניין בית הספר למוזיקה, לבניין גילמן (של הפקולטה למדעי הרוח), לבניין מקסיקו (של הפקולטה לאמנות), ולבניין הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי.