ב-25 במרץ 2007 הסתיימו שלבי ההרצה של המיזם (פיילוט) וגרסת בטא המכילה כ-1,100 ערכים עלתה לראשונה לרשת, פרי יצירתם של כחמש מאות כותבים וכמאה וחמישים עורכים.
עקרונות המיזם מבוססים במידה רבה על לקחים שהפיק סנגר, לטענתו, מפגמים בוויקיפדיה. בין היתר, סנגר החליט להציב דרישה לתארים אקדמיים מאנשים שישמשו עורכים (כל 150 העורכים בפרויקט הם בעלי תואר שלישי). מפעילי המערכת (המכונים בסיטיזנדיום "שוטרי מקוף") ממונים לתפקידם. ההצטרפות ככותבים לסיטיזנדיום פתוחה לכל, אך בניגוד למצב בוויקיפדיה נדרשים המצטרפים להזדהות בשמם האמיתי. שוני נוסף מוויקיפדיה הוא בכך שההכרעה הסופית במחלוקות וסימון ערכים כמשביעי רצון מבחינת איכותם ("מאושרים") שמורה לעורכים.
מיזם קודם של סנגר, נופדיה, אותו הפעיל במקביל לוויקיפדיה, אופיין אף הוא בדגש על איכות הכתיבה ודרישות אקדמיות ממשתתפיו. המיזם נכשל ויצר רק קומץ קטן של ערכים. לטענת סנגר, השוני העיקרי בין נופדיה לסיטיזנדיום יהיה טמון במעורבותו האישית בפרויקט ובהנמכה משמעותית של רף ביקורת העמיתים הנדרש. תיקונים ושינויים בערכים בסיטיזנדיום יהיו זמינים מיד עם ביצוע העריכה בהם.
נכון לנובמבר 2010 המיזם הכיל כ-15 אלף מאמרים. נכון לאוקטובר 2013 הכיל המיזם כ-25 אלף ערכים. הסטטיסטיקה הרשמית של סיטיזנדיום מראה על סטגנציה בכל התחומים - מאז 2011 יש ירידה דרמטית בקצב כתיבת מאמרים חדשים, בכמות העריכות היומית ובמספר העורכים, שמספרם ירד לכמה עשרות אנשים, מתוכם רק בודדים ערכו יותר ממאה עריכות בחודש. ב-2013 היו בממוצע פחות מעשרה אנשים שעורכים בכל יום נתון ובספטמבר 2015 היו רשומים ברשימת העורכים הפעילים ב-30 הימים האחרונים, שבעה כותבים בלבד. אורך המאמרים החציוני ירד בהתמדה מכ-400 מילים ב-2007 לכ-140 מילים ב-2013.
העורך הראשי של המיזם הוא דניאל מיצ'ן (Daniel Mietchen).
קרסול
מפרק הקרסול (TA: Articulatio talocruralis) מחבר בין השוק לכף הרגל. הקרסול הוא מפרק סינוביאלי המסווג כמפרק ציר המתווך בין עצמות השוקה והשוקית מחד ועצם הערקום (talus) מאידך. התנועות האפשריות במפרק שלו טווחי התנועה הגדולים ביותר מבין מפרקי כף הרגל, הן כפיפה כפית (תנועה לכיוון מטה) וכפיפה גבית (תנועה לכיוון מעלה). יכולת תנועת כף הרגל בשני מישורים (מטה ומעלה וגם פנימה והחוצה) היא תוצאה של שילוב תנועות מפרק הקרסול (מטה ומעלה) ותנועות מפרק הערקום והעקב (Articulatio subtalaris; Articulatio talocalcanea, פנימה והחוצה).
הקרסול נושא למעשה בכל משקל הגוף בכל צעד ובאותו הזמן, על הקרסול (ומפרקי כף הרגל הנוספים) להתאים לצורות קרקע שונות וכן להשתתף בהנעת הגוף. סיכומם של המאפיינים הנדרשים מהקרסול והעומסים המופעלים עליו הוא מפרק חזק ויציב בזכות מבנה עצמות המפרק והרצועות החזקות שלו, המונע על ידי שרירים חזקים, אך גם מפרק הנוטה להיפגע בתכיפות גבוהה יותר מכל מפרק עיקרי אחר בגוף.
האנטומיה של הקרסול.
מפרק.
בחלקו המקורב של הקרסול נמצאים המשטחים המפרקיים של הפטישונים והפן התחתון של השוקה, כולם ממוקמים בקצוות המרוחקים של השוקה והשוקית. המשטחים המפרקיים של השוקה והשוקית מרכיבים יחדיו את צורת האות ח המופרקת עם המשטחים המפרקיים המותאמים אליה בחלקה העליון ובשני צדדיה של הערקום (איור 4), שבחלקו המרוחק של הקרסול.
חלקה הקדמי של הערקום רחב מעט מחלקה האחורי ומהמרווח שבין שתי רגלי ה-ח (הפטישונים), לכן תנועה מקסימלית לכיוון כפיפה גבית בקרסול תרחיק מעט בין הפטישונים ותגרום למעט תנועה במפרק השוקה והשוקית העליון (Articulatio tibiofibularis).
רצועות.
בחלק התיכון של הקרסול ממוקמת רצועת הדלתא (Ligamentum collaterale mediale articulationis talocruralis; Ligamentum deltoideum, איור 2). רצועת הדלתא הרחבה והחזקה נאחזת בפטישון התיכון של השוקה ומשם מתפרסת לכיוון מטה בחיבורים לעצם העקב (calcaneus), לערקום ולעצם הסירה (navicular) בתצורה דמוית משולש שהעניקה לרצועה את שמה.
בחלקו הצידי של הקרסול שלוש רצועות המחברות בין הפטישון הצידי של השוקית לערקום ולעצם העקב (איורים 1,3): רצועת השוקית והערקום הקדמית (Ligamentum talofibulare anterius), רצועת השוקית והעקב (Ligamentum calcaneofibulare) ורצועת השוקית והערקום האחורית (Ligamentum talofibulare posterius). הרצועות הצידיות של הקרסול חלשות יותר מרצועת הדלתא.
שרירים.
השרירים המניעים העיקריים של מפרק הקרסול הם:
פגיעות נפוצות.
נשיאת כל משקל הגוף על הקרסול בשילוב יכולת התנועה שלו, חושפים את הקרסול לעומסים חריגים העשויים להתבטא במספר פגיעות אורתופדיות נפוצות. פגיעות אורתופדיות בקרסול מתרחשות יותר מאשר בכל מפרק עיקרי אחר בגוף והן אופייניות לפעילות הליכה או ריצה על משטחים לא סדירים (כמו אדמת טרשים). מתוך סך הפגיעות הטראומטיות בקרסול, כ-90 אחוזים מתבטאות כנקע בקרסול.
לרוב לא יתבטאו עומסים על הצד התיכון של כף הרגל (לכיוון איברסיה) בפגיעה ברצועת הדלתא על שום חוזקה. החוליה החלשה ביותר בשרשרת היציבות התיכונה של הקרסול הוא הפטישון התיכון ולכן הפגיעה מתבטאת בשבר תלישה של הפטישון התיכון בשילוב פריקה של הקרסול (Pott's fracture). לעיתים מתווסף לשבר התלישה גם שבר בשוקית מעל למפרק השוקה והשוקית התחתון.
המבנה הרצועתי בחלק הצידי של הקרסול חלש יותר מהצד התיכון וכן הפגיעה הנפוצה ביותר בעקבות עומסים אבנורמלים על החלק הצידי של כף הרגל (לכיוון אינוורסיה) והפגיעה הנפוצה ביותר בכלל היא נקע ברצועות הצידיות: באחת מהשלוש המפורטות לעיל או ברצועת השוקה והשוקית האחורית התחתונה או בחלק מארבע הרצועות או בכולן. בפגיעה חמורה יותר ייתכן שבר-פריקה של הקרסול הכולל שבר תלישה של הפטישון הצידי.
כל אחת מהפגיעות הללו, פוגעת קשות ביציבות הקרסול והופכת אותו מועד לפגיעות חוזרות גם לאחר תקופת ההחלמה.
צבא ממלכת פרס האחמנית
צבא של ממלכת פרס (אמצע המאה ה-6 לפנה"ס עד סוף המאה ה-4 לפנה"ס) הורכב מבני פרס ומנתיניה של האימפריה רחבת הידיים. ראשיתו של צבא זה בנוודים הפרסיים שחיו בשטחה של אירן המודרנית. אליהם הצטרפו גורמים פרסיים אתניים נוספים כגון תושבי אזור מדי ועילם. מלבד היסודות הפרסיים, כלל הצבא הפרסי גם הרבה מגויסים מקרב נתיני הממלכה. אליהם התווספו שכירי חרב שמספרם הלך וגדל עם השנים. בעת הצורך גייסו פרסים מספרים עצומים של חיילים במונחי העולם העתיק - צבאותיהם עלו לעיתים על מאה אלף חיילים.
צבא היבשה הפרסי התחלק לשני חלקים עיקריים: היחידות הכפופות ישירות לשלטון המרכזי ולקחו חלק במערכות גדולות בלבד ויחידות הכפופות למושלים המקומיים ומטרתם טיפול בבעיות קטנות יחסית. יחידות אלה איישו גם את חילות המצב ברחבי האימפריה.
החשיפה לים התיכון ולמסורות הימאיות העתיקות שלו הביאה את פרס להשתמש בציי נתיניה היוונים והפיניקים. ציים אלה אפשרו לפרס לפלוש ליוון בראשית המאה ה-5 לפנה"ס. הצי היה החלק המשני בכוחותיה המזוינים של פרס והוא לא טופח כמו צבא היבשה, שהיה החיל העיקרי.
ייסוד האימפריה על ידי כורש עד קרב קונקסה.
חיל רגלים.
כורש הגדול, אבי ממלכת פרס, ארגן את השבטים השונים במסגרת מדינית מרכזית. בתקופתו הצבא הפרסי היה מורכב בעיקר מחיל פרשים חזק וחיל רגלים קל. החיילים רכשו בעצמם את כלי נשקם, לכן הפרשים באו מקרב בעלי האמצעים. לצד פרשים וחי"ר כלל צבאו של כורש יחידות רכובות על גמלים. לאחר מותו של כורש בוטל חיל הגמלים. הגמלים אינם נוחים להסתערות ובדרך כלל השימוש בהם בצבאות העולם הוא מוגבל.
התפקיד העיקרי של חיל הרגלים היה להעסיק את מרכז המערך של האויב בעת שחיל הפרשים הפרסי רב העצמה איגף את אגפיו ושבר את התנגדות האויב. טקטיקה זו הייתה טובה נגד אויבים חסרי צבא קבע מסודר, שאפיין את אסיה התיכונה בעת העתיקה. נגד היוונים, החמושים בשריון כבד וכלי נשק כבדים הטקטיקה כשלה פעמים רבות. קרבות מסודרים נגד יוונים הביאו פעמים רבות לאבדות כבדות בחיל הרגלים הפרסי.
ספרברה.
חיל הרגלים הפרסי היה בעל איכות ירודה יחסית לחיל הפרשים. רובם ככולם היו רגלים קלים. הרגלים הפרסים לא קיבלו אימון מסודר ורובם היו מגויסי אד הוק. ספרברה היו חיילים שחימושם העיקרי היה מגן מקליעת נצרים קל וחנית קצרה. הספרברה לא היו מוגנים בשריון כלשהו ורק לבשו אריג עבה לגופם. אריג זה ומגן הנצרים היו טובים לעצירת חצים, אך לא נגד נעיצת חניתות כבדות.
התפקיד העיקרי של הספרברה היה להעניק הגנה מפני ירי חצים לקשתים המסתתרים מאחוריהם. בקרב הספרברה יצרו מבנה של חומת מגנים והקשתים ירו מעליהם.
קרדקים.
קרדקים היו חיל רגלים פרסי טיפוסי שתפקידיו אינם ברורים די הצורך מהמקורות. אריאנוס מציין שהם היו דומים להופליטים, אם כי ניכר שחימושם קל יותר. חימושם ואימונם אינם ודאיים, אם כי סטרבון מציין שהם זכו לאימון מסודר והורכבו מצעירים בעלי כושר גופני גבוה. נראה שהיו חלק מהצבא הסדיר ולא חלק מגיוס אד הוק שבוצע לקראת מלחמה.
בני האלמוות.
חלק מובחר מחיל הרגלים הייתה יחידה הידוע בשם בני האלמוות. הייתה זו חטיבה גדולה בת 10,000 לוחמים שגויסה מבכירי בניה של פרס. החיילים האלה היו שומרי ראשו של המלך. שמם "בני האלמוות" בא כתוצאה משיטת הגיוס: עם מותו של אחד החיילים, גויס חייל אחר תחתיו וכך נשמר מספרם.
בני האלמוות היו חמושים טוב יותר יחסית לחיל רגלים רגיל וכלי נשקם כלל חניתות, קשתות וחרבות. מלבד הציוד הזה, שהיה משותף גם ליחידות אחרות בחיל הרגלים הפרסי, עטו לגופם שריון קשקשים מתחת לבגדים העליונים. שריון זה היה חלש יחסית ולא היה מסוגל לעצור נעיצה של חנית כבדה.
פרשים.