טימותי האו נולד בליבמור, מיין (אז חלק ממסצ'וסטס), לטימותי האו ולבטסי האוורד. הוא התחנך בסמינר רידפילד (כיום בית הספר קנטס היל שברידפילד, מיין) ולאחר מכן למד משפטים בהדרכתם של שופטים מקומים. ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מיין והחל לעסוק במקצוע ברידפילד. ב-1845 הוא נבחר לבית הנבחרים של מיין. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לגרין ביי שבוויסקונסין, שם הוא פתח משרד עורכי דין. הוא היה תומך נלהב של המפלגה הוויגית וב-1848 התמודד מטעם ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
האו נשא לאישה את לינדה אן היינס ולזוג נולדו בן ובת.
קריירה פוליטית ושיפוטית.
בשנים 1851–1855 כיהן האו כשופט פדרלי בוויסקונסין. בתוקף תפקידו הוא כיהן גם כשופט בית המשפט העליון של ויסקונסין עד להפרדת בתי המשפט ב-1853.
ב-1857 התמודד האו ללא הצלחה בבחירות לסנאט של ארצות הברית, וב-1861 עלה בידו להיבחר. הוא כיהן בסנאט 18 שנה במהלך מלחמת האזרחים ובמהלך תקופת השיקום. כסנאטור הוא נמנה עם מתנגדי העבדות בארצות הברית ותמך בחקיקתו של התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית.
בעת כהונתו בסנאט הציע הנשיא יוליסס סימפסון גרנט להאו את תפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. האו דחה את ההצעה מתוך חשש שמי שייכנס לסנאט במקומו יהיה דמוקרט. ב-1879 נוצח האו בבחירות לסנאט ואיבד את מושבו לעמיתו הרפובליקני מתיו ה. קרפנטר. ב-1881 מונה האו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא צ'סטר ארתור. בתפקיד זה הוא כיהן עד למותו.
טימותי האו נפטר בקנושה, ויסקונסין ב-25 במרץ 1883.
סוך
נפת סוך (באוזבקית: Сўх тумани/Soʻx tumani; ברוסית: Сохский район, תעתיק: סוחסקיי ראיון) היא נפה של מחוז פרגנה, המהווה מובלעת של אוזבקיסטן שמוקפת בקירגיזסטן. בירת הנפה היא רבון, על אף היותה של הנפה חלק משטח אוזבקיסטן, מרבית אוכלוסיית הנפה היא בכלל טג'יקית.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית הנפה מונה 80,600 בני אדם.
גאוגרפיה.
השטח של סוך מחולק לשני חלקים, שמופרדים אחד מהשני על ידי קירגיזסטן:
היסטוריה.
יחד עם העיר קוקנד, היה האזור אחד ממרכזי המרד בבצ'מאצ'י שהתרחש בין השנים 1918–1924.
בשנת 1999 טענה הממשלה האוזבקית כי חמושים מטעם ארגון הטרור, התנועה האסלאמית של אוזבקיסטן שהשתמשו באזור כבסיס לפעילות הארגון ואף לתקיפת אוזבקיסטן וקירגיזסטן. מוקדם יותר באותה שנה נאלצה הבירה האוזבקית טשקנט להתמודד עם סדרת פיגועי תופת המיוחסים ל-IMU. אוזבקיסטן החלה לחזק את הגבולות סביב האזור ובעקבות כך הכעיסה את הקירגיזים שטוענים שאוזבקיסטן הציבה מוקשים בשטחה.
פסגת אסטרו
פסגת אסטרו (באנגלית: Astro Peak) היא פסגה ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 835 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת 1.6 קילומטרים מהקצה המערבי של מצוק ברקוויסט.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הפסגה.
רכס נפטון (ובו הפסגה) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם פסגת אסטרו) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964.
מקור השם.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראה בשם זה, מאחר שהסקר הגאולוגי של ארצות הברית הקים על הפסגה תחנה מחקר אסטרונומית במהלך עונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1965–1966.
פליס שרגנהיים
פליצה רחל שרגנהיים (בגרמנית: Felice Rachel Schragenheim; 9 במרץ 1922 – 31 בדצמבר 1944) הייתה לוחמת התנגדות יהודייה בנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. נודעה בשל סיפור האהבה הטרגי בינה לבין לילי ווסט. מצאה את מותה במהלך צעדת המוות ממחנה הריכוז גרוס-רוזן למחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה.
סיפור יחסיה עם ווסט מתואר בסרט "אמה ויגואר" משנת 1999, ספר באותו שם מאת אריקה פישר, וסרט התיעודי משנת 1997 .
שרגנהיים גורשה מברלין לטרזיינשטט ב-8 בספטמבר 1944. ב-9 באוקטובר 1944. היא גורשה מטרזינשטט למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. לקראת סיום המלחמה האסירים, כולל פליס שרגנהיים, הועברו בצעדת מוות לגרוס-רוזן, וייתכן שאחר כך המשיכו לברגן בלזן. תאריך ומקום מותה לא ידועים.
מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-20 לחייה עבדה שרגנהיים כאסיסטנטית בהוצאה לאור בברלין, שהייתה אוהדת את המשטר הנאצי, בעוד ששרגנהיים הצטרפה לתנועת ההתנגדות.
בשנת 1942, הוצגה שרגנהיים על ידי מכרה, שהועסקה כעוזרת בית במשק הבית בברלין של גינטר ווסט, חייל נאצי, לאשתו של ווסט, שרלוט אליזבת "לילי" ווסט, אשר התגוררה בברלין, עם ארבעת ילדיה בזמן שבעלה היה במלחמה. בתחילה הוצגה שרגנהיים כ"פליס שרודר", ובסופו של דבר היא התקרבה מספיק לווסט עד שבטחה בה. לאחר שסיפרה לה מהו שמה האמיתי וחשפה את ההיסטוריה שלה כחברה יהודייה במחתרת ההתנגדות הגרמנית, התאהבה שרגנהיים במהרה בלילי ווסט.
החיזור שלהן היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת ה"גרדיאן ארצות הברית" בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר שהכירו, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שאותם כתבה. בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו. "כאשר ווסט אושפזה במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום. . . ". ב־25 במרץ השתיים התארסו, שרו וחתמו בכתב על אהבתם, אותה חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד בביתה של ווסט בברלין, לאחר שווסט נפרדה באופן חוקי מבעלה בשנת 1942. הן נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר הלשינו על שרגנהיים בפני גורמים נאציים והיא נתפסה בידי הגסטפו. היא נעצרה בדירה שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין והוחזקה שם עד 4 בספטמבר 1944. לאחר מכן גורשה למחנה הריכוז טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה. על אף הסכנה, ווסט ערכה ביקורים חוזרים ונשנים והחליפה עימה מכתבי אהבה עם שרגנהיים בשולשטראסה. שם קיבלה שרגנהיים השראה לכתוב שיר אהבה לווסט.
בזמן ששרגנהיים נכלאה בטרזיינשטט, ווסט ניסתה לארגן ביקור, אך מפקד המחנה סירב לאשר זאת. לפני שבנות הזוג הספיקו להתאחד, גורשה שרגנהיים לאושוויץ. על פי ההערכות היסטוריות היא נשלחה באחת או שתי צעדות מוות לברגן-בלזן. בתחילה מאושוויץ לגרוס-רוזן ומשם לברגן בלזן. אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע כי תאריך מותה היה ה-31 בדצמבר 1944.
הנצחה.
אליזבת ווסט המשיכה לחיות אחרי מותה של פליס שרגנהיים יותר משישים שנה. לאחר מותה ב־31 במרץ 2006 וקבורתה לאחר מכן בדורפקירשה גיסנסדורף (בית העלמין של כנסיית הכפר גינסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה, הונחה מצבה לזכר יחסיה עם שרגנהיים.
קרובי משפחתה של שרגנהיים הציבו אבן זיכרון באתר מחנה הריכוז בברגן-בלזן. הכתוב על המצבה מציין כי מותה של שרגנהיים התרחש במרץ 1945.
בתחילת אמצע שנות התשעים מכרה לילי ווסט את הזכויות לסיפור רומן האהבה שלה עם פליס שרגנהיים לעיתונאית האוסטרית אריקה פישר, שחקרה את שירתה של שרגנהיים, מכתבי הזוג ואת חיי הזוגיות שלהן, ואז כתבה את הספר שיצא לאור בשנת 1994."אמה ויגואר", ברלין 1943, שהופק לסרט "אמה ויגואר: סיפור אהבה" משנת 1999. נכון לשנת 2018, ספרה של פישר תורגם ל־20 שפות.
בריאיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה: זו הייתה האהבה העדינה ביותר שניתן לדמיין. . . . הייתי מנוסה למדי עם גברים, אבל עם פליס הגעתי להבנה עמוקה הרבה יותר של יחסי מין מבעבר. . . . היה חיבור מיידי, ופלירטטנו בצורה מדהימה. . . . התחלתי להרגיש חיה כמו שמעולם לא הרגשתי. . . היא הייתה החצי השני שלי, ממש ההשתקפות שלי, תמונת המראה שלי, ולראשונה מצאתי את האהבה יפה מבחינה אסתטית, וכל כך עדינה. . . . פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחותה החמה לידי. אני חולמת שניפגש שוב – אני חיה בתקווה.
ג'ייקוב בקר
יחסי הוותיקן–פרו
יחסי הוותיקן–פרו הם יחסי החוץ בין הוותיקן לפרו.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1859. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך שני ביקורים בפרו. הראשון היה בפברואר 1985 והשני במאי 1988. האפיפיור פרנציסקוס ביקר בברו ב-1 בינואר 2018.
יחסי אתיופיה–צ'ילה
יחסי אתיופיה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה ואתיופיה.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-16 באוקטובר 1945. בסוף 2015, צ'ילה החליטה לפתוח שגרירות קבועה באתיופיה, בהתחשב שהיא מדינה מאוד רלוונטית ברמה הבינלאומית, אשר בה שוכן מטה האיחוד האפריקני והנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה.
יחסים מסחריים.
בשנת 2015, הסחר בין שתי המדינות הסתכם בכ-700,000 דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של 3.8% בחמש השנים שקדמו לה. המוצרים העיקריים המיוצאים על ידי צ'ילה הם מיץ ענבים, תפוחים טריים וציוד קידוח, בעוד שאתיופיה מייצאת בעיקר נעליים, קפה ומגבות כותנה.
רבי אבא בר זימונא
יחסי מיאנמר–צ'ילה
יחסי מיאנמר–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה ומיאנמר.
היסטוריה.
היחסים הדיפלומטיים בין בורמה לצ'ילה כוננו בשנת 1978. בעבר צ'ילה החזיקה קונסוליית כבוד ברנגון.
קבוצת קלארין
קבוצת קלארין Grupo Clarín SA הוא קונגלומרט התקשורת הגדול בארגנטינה.
סקירה כללית.
הוקם בשנת 1999 וככזה, הוא כולל את עיתון קלארין (שהוא הנפוץ ביותר הנרחב באמריקה הלטינית), Papel Prensa (המנהל את בית הדפוס של העיתון), Cablevision (טלוויזיה בכבלים), Artear (חברת מדיה) וכלי תקשורת רבים אחרים.