"חלף עם הרוח" הביא למפנה בקריירה של דה הבילנד. אף על פי שגם בסרט זה היה תפקידה משני יחסית, הצלחתו הגדולה הביאה פרסום רב לדה הבילנד. לראשונה אף הייתה מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית שחקנית משנה, שאותה הפסידה לחברתה לסרט האטי מקדניאל.
שנות הארבעים.
את שנות הארבעים פתחה דה הבילנד עם שני סרטים נוספים לצידו של ארול פלין, "שביל סנטה פה" והמערבון "הם מתו במגפיהם" בבימויו של ראול וולש. השניים השתתפו גם בסרט "הודו לכוכבי המזל שלכם", שבו לא חלקו סצינות משותפות. בשנת 1941 גילמה לראשונה תפקיד ראשי, בסרט "עכבו בעד השחר", והייתה מועמדת בפעם הראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שאותו הפסידה לאחותה ג'ואן פונטיין.
באותה תקופה החלה דה הבילנד לחוש אי-שביעות רצון מתפקידיה המשניים, והחלה לסרב להצעות תפקידים כאלו. החוק התיר לאולפני הסרטים להשעות שחקנים שסירבו לתפקידים, ולהוסיף את תקופת ההשעיה לתוקף החוזה. בפועל איפשר החוק לאולפנים להחזיק בשחקנים המסרבים לתפקיד ככל אוות נפשם. בשנת 1943 הגישה דה הבילנד תביעה נגד האחים וורנר, בבקשה לסיים את חוזה עם החברה. בדצמבר 1945, בתום 18 חודשי משפט שבהם לא הורשתה להשתתף בסרטים, זכתה דה הבילנד בתביעה. החלטת בית המשפט יצרה תקדים, הידוע עד היום כ"חוק דה הבילנד".
לאחר המשפט עברה דה הבילנד לסטטוס של עצמאית, והשתתפה במספר סרטים הן של סרטי פרמאונט והן של פוקס המאה ה-20, בעיקר בתפקידים ראשיים. בשנת 1946 זכתה בפרס אוסקר ראשון, על גילום אם חד הורית בסרט "לכל אחד את שלו". כעבור שנתיים הייתה מועמדת לפרס פעם נוספת, על הסרט "מאורת הצפעונים", שבו גילמה חולת נפש. הסרט היה אחד הסרטים הראשונים שעסקו בנושא, ודה הבילנד קיבלה שבחים רבים על משחקה. בשנת 1949 זכתה דה הבילנד בפעם השנייה בפרס האוסקר, הפעם על הסרט "היורשת".
בתחילת שנות הארבעים חלה הידרדרות ביחסיה של דה הבילנד עם אחותה ג'ואן פונטיין. הביוגרף צ'ארלס הייאם ציין כי עוד מילדות היו יחסי השתיים מתוחים, אך תחרות סמויה ביניהן באותן שנים רק החריפה את המתח עוד יותר. דה הבילנד הייתה הראשונה מבין השתיים להתחיל בקריירת משחק, וכאשר הלכה פונטיין בעקבותיה, השתמשה תחילה בשם הבמה "ג'ואן בורפילד". לאחר מכן שינתה את השם ל"פונטיין", כשם הבמה של אימה.
בטקס האוסקר ה-14 זכתה פונטיין בפרס אוסקר על סרטו של אלפרד היצ'קוק "חשד", תוך שהיא גוברת על דה הבילנד המועמדת. כאשר באה דה הבילנד לברך את אחותה, היא נדחתה על ידיה. המאורע הביא לניתוק כמעט מוחלט בין שתיהן. השתיים ניתקו כל קשר לחלוטין ב-1975, כאשר לאחר מות אימן סירבה פונטיין להגיע לטקס ההלוויה. פונטיין מצידה טענה כי כלל לא הוזמנה.
שנות החמישים ואילך.
החל משנות החמישים השתתפה דה הבילנד בסרטים באופן ספורדי בלבד. היא דחתה את ההצעה לגלם את תפקיד בלאנש דאבווה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה", תפקיד שלבסוף גילמה ויוויאן לי, חברתה ל"חלף עם הרוח". לאחר תפקיד ראשי בסרט "דודנית רחל" ב-1952 עברה דה הבילנד להתגורר בפריז, בה התגוררה עד מותה. בין סרטיה היותר ידועים בשנות החמישים ואחריהן נמנים לא כזר (1955), "שרלוטה המתוקה" (1964), "גברת בכלוב" (1964), "שדה תעופה 77" (1977) ו"הנחיל" (1978). בשנות השמונים הופיעה במספר סרטי טלוויזיה, כאשר על אחד האחרונים שבהם, "אנסטסיה", זכתה בפרס גלובוס הזהב.
בפברואר 2011 הופיעה בטקס פרס סזאר, הוצגה בפני הקהל בידי ג'ודי פוסטר וזכתה לתשואות הקהל.
בינואר 2015 אמרה דה הבילנד בריאיון עיתונאי שהיא עובדת על האוטוביוגרפיה שלה.
ב-26 ביולי 2020 נפטרה בגיל 104.
אוליביה דה הווילנד
אוליביה דה האווילנד
אתר כתר
אֶתר כֶתר הוא תרגום מאנגלית של Crown Ether, שמן של תרכובות אורגניות: אֶתֶרים טבעתיים, תרכובות הטרוציקליות שאטומי חמצן מרכיבים חלק מהטבעות שלהן. חשיבותן הגדולה בקומפלקסים שהן יוצרות עם קטיונים. שמן של התרכובות בקבוצה זו נגזר מהדמיון שבין צורתן המרחבית של מולקולות האתר כתר בקומפלקס עם קטיון לבין צורתו של כתר המונח על ראש. רוב תרכובות האתר כתר הן אוליגומרים טבעתיים של אתנול, כך שהיחידה החוזרת בהן היא CH2-CH2-O-)n-); תרכובות חשובות הן הטטרמר (עבור n=4), הפנטמר (n=5) וההקסמר (n=6).
נומנקלטורה.
שמותיהן של תרכובות האתר כתר מורכבים משני מספרים: המספר הראשון הוא מספר האטומים הכולל בטבעת האתר, והמספר השני הוא מספר אטומי החמצן. לדוגמה: 12-כתר-4 הוא טבעת המורכבת מ-12 אטומי פחמן וחמצן, כשבין כל זוג אטומי פחמן מפריד אטום חמצן. כך ייקראו גם 15-כתר-5 ו-18-כתר-6. באנגלית: 12-‎crown-4 וכו'.
קשירת קטיונים.
מנגנון.
תרכובות האתר כתר קושרות היטב קטיונים שונים. אטומי החמצן שעל הטבעת, בעלי המטען השלילי החלקי, נמשכים אל המטען החיובי שעל הקטיון. כך נוצרת צורת הכתר: אטומי החמצן מופנים פנימה, אל עבר הקטיון המוקף בטבעת האתר, בעוד אטומי הפחמן פונים החוצה, הרחק מהקטיון. למעשה, אטומי החמצן יוצרים סביבה טעונה, הידרופילית, עבור הקטיונים, בעוד אטומי הפחמן יוצרים סביבה הידרופובית, המאפשרת המסה של הקומפלקס אתר כתר-קטיון בתרכובות אורגניות, שברגיל לא היה הקטיון נמס בהן. לתהליך זה יש חשיבות רבה בהפרדת יונים מתמיסות ובקטליזת מעבר-פאזה.
קטיונים אלקליים.
הקטיונים החשובים ביותר שנקשרים לאתר כתר הם יונים של המתכות האלקליות ליתיום, נתרן ואשלגן, הנקשרים ל-12-כתר-4, 15-כתר-5 ו-18-כתר-6, בהתאמה. הקישור הוא בררני, ונובע מהתאמה בין היקף הטבעת הנוצרת על ידי אטומי החמצן להיקף הקטיון המתכתי. הקישור הייחודי שנוצר הוא אחת הסיבות לרעילותו של 18-כתר-6, הקושר את יוני האשלגן בגוף ומונע מהם להשתתף בפעילויות חיוניות. קיימות מולקולות טבעתיות טבעיות, כגון ולינומיצין ונונאקטין, שאינן אתר כתר אולם פועלות בצורה דומה.
18-כתר-6 קושר גם קטיונים אחרים, כמו אמינים שעברו פרוטונציה - גודלם מתאים לפתח שבמולקולת האתר, והמימנים הטעונים חיובית נקשרים לחמצנים הטעונים שלילית.
סינתזה ופרס נובל.
צ'ארלס פדרסן, מהנדס כימיה וכימאי אורגני מחברת דופונט, פיתח בשנת 1967 את סינתזת הכתר אתר, וחקר את תכונות המסת הקטיונים של מולקולות אלה. בשנת 1987 הוענק לו על תגליותיו בתחום פרס נובל לכימיה, יחד עם שני חוקרים נוספים שהמשיכו במחקריו.
רונן אלטמן
פניה ברגשטין
אותלו (פירושונים)
דימיון משולשים
וולך
וולך (או ולך) הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני. בגרמנית (Wallach) פירוש השם הוא סוס, חמור או גמל מסורס.
קבנוס
קבנוס (מפולנית: Kabanos ביחיד ו-Kabanosy ברבים) הוא נקניק המקובל במטבח הפולני, שעשוי בשר חזיר מעושן. אורכו של נקניק הקבנוס הוא בין 30 ל-60 ס"מ ולרוב קוטרו צר (כ-1 עד 2 ס"מ).
מקור שמו של הנקניק במילה האוקראינית "קאבאן" שמשמעה "חזיר", אף שיש גרסאות של הנקניק העשויות מבשר סוסים, בשר בקר או בשר עגל. בפולין נהוג לאכול את הקבנוס כמתאבן בראשית הארוחה, ולרוב הוא מוגש עם גבינה. גרסאות כשרות של נקניק זה עשויות מבשר עגל או מבשר הודו.
בישראל משמש הנקניק לרוב כמאכל של מטיילים, בשל יכולת השימור של הנקניק בלא קירור, ובשל גודלו וצורתו המקלים על נשיאתו.
נקניקיה
אנטק
שייך מוניס
אנתרופולוגיה משפטית
אנתרופולוגיה משפטית (באנגלית: Forensic anthropology) היא ענף יישומי של האנתרופולוגיה הפיזית והאוסטאולוגיה (חקר מערכת השלד), עבור צרכים משפטיים, כגון חקירות פליליות בהן כמעט ולא ניתן לזהות את הקורבן. אנתרופולוג משפטי יכול לעזור בזיהוי אנשים מתים אשר שייריהם נרקבו, נשרפו, הושחתו או מסיבה אחרת קשים לזיהוי. המונח "משפטי" מתייחס ליישומו של תחום זה של המדע בבתי המשפט.
שימוש.
אנתרופולוגיה משפטית משתמשת בשיטות המפותחות על ידי האנתרופולוגיה הפיזית ומיישמת אותם בחקירות בהן יש חשיבות משפטית. טכניקות אלו יכולות להעריך גיל, מין, מעמד חברתי, מוצא, זמן מאז המוות, וכן לאבחן טראומה גופנית ומחלות. אנתרופולוגים משפטיים לעיתים עובדים עם רפואה משפטית, אודונטולוגים וחוקרי מקרי רצח לצורך זיהוי מתים, לגלות עדות לטראומה, ולצורך קביעת הפער שלפני המוות. אף על פי שחסרה להם הסמכות החוקית להכריז את נסיבת המוות הרשמית, דעותיהם יכולות להלקח בחשבון על ידי חוקרי מקרי המוות. הם יכולים גם להעיד בבית משפט כעדים מומחים, למרות שלפי הלכת דאוברט רוב המידע ששגור בפיהם (כמו שיחזור הפנים המשפטי) אינו קביל כעדות.
אנתרופולוג משפטי נקרא גם כאשר שיירי אדם מתגלים בחפירות ארכאולוגיות או כאשר שיירי אדם מתגלים בידי משטרה או הציבור במצבי ריקבון גופה או שרפה. הצורך בזיהוי חיוני גם מסיבות חוקיות וגם הומניטריות.
במקרה של טראומה גופנית, אנתרופולוג משפטי יכול לקבוע בדיוק רב אם נוצר שימוש בכוח, אם בפתאומיות או בפראות, או אם הפגיעה נגרמה לפני המוות, סמוך לזמן המוות או לאחר המוות. בנוסף, אנתרופולוגים מיומנים ביותר יכולים לזהות את סוג הנשק לפי סימנים שנותרו על העצמות. אפילו שיירי שריפת גופה יכולים לספק מידע בדבר האדם שמת.
ישנם מעט אנתרופולוגים משפטיים. בארצות הברית וקנדה רק מאה רשומים בדיפלומת הארגון האמריקני לאנתרופולוגיה משפטית, כאשר רק חמישים מתוכם פעילים בתפקיד.
אנתרופולוגיה משפטית בארצות הברית.
שניים מהמאגרים החשובים ביותר למחקר בשיירי אדם הם "מאגר האמאן-טוד" הנמצא ב"מוזיאון להיסטוריה טבעית", קליבלנד, וכן "מאגר רוברט טרי" במכון הסמית'סוניאן. שני מאגרים אלה הם בסיס היסטורי חשוב ביותר לניתוחים סטטיסטיים הנחוצים לקיום השערות משיירים שנמצאו.
אנתרופולוגיה משפטית בישראל.
המכון לרפואה משפטית ע"ש ל. גרינברג נכון להיום מעסיק שני אנתרופולוגים משפטיים.