מבחינה דמוגרפית השכונה נחשבת "לא מגוונת במיוחד" לעיר לוס אנג'לס, עם אחוז גבוה יחסית של אנשים לבנים. החלוקה של האוכלוסייה הייתה: לבנים היוו 83%, אסיאתיים היוו 8.2%, לטינים היוו 4.6%, אפרו-אמריקאים היוו 0.9% והאחרים היוו 3.2%. איראן (26.1%) ודרום אפריקה (8.2%) היו המקומות השכיחים ביותר כמקום לידה, עבור 24.1% מהתושבים אשר נולדו בחו"ל אשר היה אחוז ממוצע עבור לוס אנג'לס כמכלול.
היסטוריה.
הקהילה נוסדה ב-1923 על ידי אלפונזו בל, שבבעלותו היה שטח של חווה בסנטה פה, קליפורניה היכן שהתגלה נפט. הוא רכש חווה גדולה יחד עם בית על השטח שכיום אנו מכירים כ"כביש בל אייר". הוא חילק ופיתח את השטח באמצעות מגרשי מגורים גדולים. הוא בנה את "מועדון בית החוף של בל אייר" בסנטה מוניקה, קליפורניה ואת "מועדון הקאנטרי של בל אייר". אשתו בחרה שמות איטלקיים בתור שמות הרחובות, והיא ייסדה את "מועדון הגינה של בל אייר" בשנת 1931.
יחד עם בוורלי הילס והולמבי הילס, בל אייר יוצרת את מה שמכונה "משולש הפלטינה" של שכונות לוס אנג'לס.
גאוגרפיה.
בל איר ממוקמת כ-12 ק"מ ממערב לדאונטאון לוס אנג'לס, במדרון הדרומי של הרי סנטה מוניקה. חלקה הדרומי שוכן ממול לשדרות סאנסט והקמפוס הראשי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בלב הקהילה ניתן למצוא את "מועדון הקאנטרי של בל איר" ו"מלון בל איר".
יחד עם בוורלי הילס ושכונת ברנטווד, היא נחשבת לאחת מ"שלושת ה-'ב', אזור עשיר מאוד בצד המערבי של לוס אנג'לס.
מזג אוויר.
מזג האוויר באזור זה הוא בדרך כלל של קיץ חם ויבש שממוצע הטמפרטורות החודשי שלו לא עולה על 21 מעלות צלזיוס. לפי מערכת קופן לסיווג אקלים, לבל איר יש מזג אוויר הדומה מאוד למזג האוויר שניתן לראות באזור הים התיכון.
בתי המגורים.
המגורים נעים בטווח של יחסית צנוע עם בתים בסגנון חווה, לאחוזה גדולה. בכללי, ככל שעולים גבוה יותר במעלה ההרים, בתי המגורים הולכים ונעשים קטנים יותר, והבתים צנועים יותר. בנייני מגורים רב משפחתיים אינם מותרים לבנייה וקיימות תקנות הנוגעות לסגנון הארכיטקטורה ולגודל המבנה מגורים אשר עוזר לשמר את האופי של האזור.
שכונות.
לשכונה קיימות כניסות רבות אך שתיים מהן מהוות את הכניסות הראשיות לשכונה: (1) השער המזרחי הנמצא באזור של בברלי גלן ושדרות סאנסט ו(2) השער המערבי אשר נמצא על כביש בלג'יו ושדרות סאנסט, מול הכניסה ל-UCLA. בל איר באופן כללי מחולקת לשלוש שכונות נפרדות: השער המזרחי של בל איר (בל איר הישנה), השער המערבי של בל איר ובל איר העליונה.
ברטרנד דוסון
ברטרנד אדוארד דוסון, ויקונט דוסון הראשון מפן (באנגלית: Bertrand Edward Dawson, 1st Viscount Dawson of Penn; 9 במרץ 1864 – 7 במרץ 1945) היה הרופא של משפחת המלוכה הבריטית ונשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
ראשית חייו.
דוסון נולד בקרוידון שבלונדון. הוא היה בנו של הנרי דוסון, שהיה אדריכל במקצועו.
הוא התחנך בבית הספר סנט פול שבלונדון ולמד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם הוא קיבל ב-1888 תואר בוגר במדעים (BSc). ב-1893 הוא סיים את לימודיו בבית החולים המלכותי של לונדון (Royal London Hospital) וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
קריירה.
לאחר סיום לימודיו נרשם דוסון ב-1890 כחבר ב"קולג' המנתחים המלכותי" (Royal College of Surgeons) וב-1903 הוא התקבל כחבר בקולג' המלכותי לרופאים (FRCP) ועבד כרופא במשך כמה שנים. ב-1907 הצטרף דוסון למשק הבית המלכותי כרופא מחוץ למניין של אדוארד השביעי, משרה אותה הוא החזיק עד 1910, אז קודם להיות רופא מן המניין של ג'ורג' החמישי עד 1914. ב-1911 הוענק לו תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי. בנובמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוענקה לו דרגת קולונל בחיל הרפואה של הצבא הבריטי. הוא שירת בחזית המערבית בצרפת מ-1915 ועד 1919 והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. במשך שנים רבות הוא שירת כקצין רפואה בכוחות המילואים. בהבחינו במצב הרפואי הגרוע של כוחות הצבא, הוא ניהל מחקר על מחלת קדחת השוחות. הוא צוין לשבח.
עד 1936 הוא שימש כרופא מן המניין של המלך ג'ורג' החמישי וב-1916 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש ועמית מסדר האמבט. ב-1918 הוענק לו תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1919 אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
הדוח על מערכת הבריאות.
ב-1919 מונה דוסון על ידי שר הבריאות הראשון של בריטניה, הלורד אדיסון, לעמוד בראש מועצה מייעצת על השירותים הרפואיים והפרא-רפואיים, שעליה הוטל להפיק דוח על "התוכניות הדרושות לאספקה מסודרת של שירותים רפואיים ופרא-רפואיים באופן שעל פי חוות דעתה של המועצה צריכים להיות להינתן לאוכלוסייה באזור נתון". ב-1920 הגישה המועצה דוח ביניים, למרות שדוח סופי לא הוגש בסופו של דבר. הדוח פירט את התוכניות לרשת של מרכזי רפואה ראשיים ומשניים, כולל מתווים אדריכליים של סוגים שונים של מרכזים כאלה. הדוח השפיע רבות על הדיונים על שירות הבריאות הלאומי, כאשר זה הוקם ב-1948.
תואר אצולה.
ב-1920 הוענק לדוסון תואר האצולה, "ברון דוסון מפן" והוא הפך להיות חבר פעיל בבית הלורדים. באפריל 1926 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט וב-1929 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית. בין השנים 1928 – 1930 הוא כיהן כנשיא "החברה המלכותית לרפואה" (Royal Society of Medicine ) ובין השנים 1931 – 1937 כנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
המתת חסד.
בליל ה-20 בינואר 1936, כשהמלך ג'ורג' החמישי גסס מדלקת סימפונות, זורז מותו על ידי דוסון שהזריק לו זריקה קטלנית של קוקאין ומורפין.
הסיבה לצעד זה, שעליה התוודה דוסון בכנות ביומנו, הייתה להבטיח שההודעה על מותו של המלך תופיע במהדורת הבוקר של הטיימס ולא בפרסום פחות ערך בהמשך אותו יום. כדי לוודא שכך יקרה, התקשר דוסון לאשתו וביקש ממנה להודיע למערכת הטיימס שההודעה על המוות ממשמשת ובאה. מאוחר יותר פרסם הדיילי טלגרף חרוז שנכתב על ידי קורא של העיתון: "לורד דוסון מפן, הרג הרבה אנשים, זו הסיבה שאנו שרים, אל נצור המלך" (Lord Dawson of Penn/ Killed many men./ That's why we sing/ 'God Save the King').
דעתו הציבורית של דוסון על המתת חסד הובעה מאוחר יותר באותה שנה כאשר הוא התנגד לצעד של בית הלורדים להפוך את המתת החסד לחוקית וטען שמהלך כזה "שייך לתבונה ולמצפון של מקצוע הרפואה ולא לתחום המשפט והחוק". ב-1986 נחשף תוכן יומניו של דוסון לציבור בפעם הראשונה ובהם הוא הודה באופן ברור במעשהו, שתואר על ידי פרשן רפואי ב-1994 כ"הרג נוח" אגואיסטי.
המשך הקריירה.
ב-1936 הוענק לדוסון תואר האצולה ויקונט דוסון מפן. הוא המשיך להיות הרופא בחצר המלכות של אדוארד השמיני וג'ורג' השישי וטיפל במספר רב של חברי משפחת המלוכה ושל מלכים זרים, כולל מוד, מלכת נורווגיה ולאופולד השלישי, מלך הבלגים. במהלך משבר הוויתור על המלוכה ב-1936 נפוצה הדעה שדוסון ניסה להשפיע על ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, לפרוש מתפקידו מטעמי בריאות ובכך להפחית את הלחץ על המלך לוותר על כסאו. דוסון תמך ללא ספק במלך, אך על פי הדיווח של עמיתו, ויליאם אבנס, לא בוצעה על ידו שום מניפולציה בלתי אתית בפרשה זו.
שעון מים
שעון מים (באנגלית: Water clock) הוא אמצעי למדידת זמן המבוסס על זרימה מווסתת (אחידה) של מים לתוך כלי קיבול מסוים או מחוצה לו (נפח לזמן).
שעוני מים, ביחד עם שעוני שמש, הם בין האמצעים הידועים העתיקים ביותר למדידת זמן, ועדויות לקיומם של שעוני מים פרימיטיביים קיימות עוד לפני יותר מ-3,000 שנה באזורים רבים ברחבי העולם: בבבל העתיקה, מצרים, הודו וסין. למרות שמעולם לא הגיע לרמת דיוק במדידת זמן התואמת את הסטנדרטים של ימינו, שעון המים היה אמצעי מדידת הזמן המדויק והנפוץ ביותר במשך יותר ממילניום, עד אשר הוחלף במאה ה-17 על ידי שעון המטוטלת.
ההתפתחויות המרכזיות שהבדילו שעוני מים פרימיטיביים משעוני מים מתקדמים היו אלו שנגעו לבעיית זרימת המים הדועכת (diminishing flow), שמונעת מדידה מדויקת של זמן. שעון מים מהימן יכול לפיכך להיבנות רק כאשר יש רגולציה של זרימת המים, כלומר מנגנון המאפשר לשמור על קצב אחיד של זרימת המים לכלי הקיבול. היוונים והרומאים קידמו רבות את התכנון של שעוני מים, והמציאו מערכות משוב, גלגלי שיניים ותמסורת, אשר היו מקושרות למגוון אוטומציות והניבו דיוק משופר. התפתחויות נוספות נעשו בעיקר בביזנטיון, שם דיוק הולך וגובר של שעוני המים הושג באמצעות מערכות גלגלי שיניים אפיציקליות מורכבות (epicyclic gearing), גלגלי מים, וניתנות לתכנות (Programmability), התקדמויות שבסופו של דבר מצאו את דרכן לאירופה.
התפתחויות לפי אזורים.
פרס.
לפי ההיסטוריון היווני קליסתנס, הפרסים עשו שימוש בשעוני מים בשנת 328 לפנה"ס כדי להבטיח התפלגות צודקת ומדויקת של מים
מהפוגארות לבתים לצורך השקיה חקלאית. השימוש בשעוני מים בפרס, במיוחד ב-Zeebad, מתוארך אחורה עד לשנת 500 לפנה"ס, והוא היה בין הכלים השימושיים ביותר לתזמון לוח השנה. מאוחר יותר נעשה בהם שימוש כדי לקבוע את הימים הקדושים לדתות השונות שהתקיימו בפרס באותה תקופה.