בתיה הראשונים של השכונה נבנו ברחובות קפרא, שבזי והרב משולם. במהלך השנים גדלה השכונה ונוספו בה רחובות ובתים. רוב הצריפים ובתי ה"דבש" (אבני כורכר) פינו מקומם לבתי לבנים. בשכונה בתי כנסת רבים, רובם קטנים ומשפחתיים, אם כי בעשורים האחרונים נבנו גם כמה בתי כנסת ציבוריים גדולים, ביניהם בולטים בית הכנסת הבוכרי, בית הכנסת "יד לשבים", בית הכנסת "קול יהודה" ובית הכנסת "משכן יוסף" ברחוב הרצל בלב השכונה. בחצרות הבתים גדלים עצי פרי וכן צמחי תבלין ובושם המקובלים על בני העדה התימנית. עם תנופת הפיתוח הולך ומשתנה גם אופייה של השכונה ורבים מבתיה הקטנים מפנים את מקומם לבתי דירות.
השכונה מחולקת לשני חלקים - החלק הוותיק, מצדו המזרחי של רחוב הרצל, והחלק החדש יותר, מצדו המערבי. במרכזו של החלק הישן עומדת גבעה הנקראת "גבעת התשעה" שבפסגתה מגדל מים, סביבו נטוע גן נאה, גן נוסף נמצא במורד הגבעה, ידוע כגן ההרפתקאות, בו ישנם מתקני משחק עשויים עץ. בין שני הגנים מחבר גרם מדרגות. במורד הגבעה הפונה לרחוב הרצל שוכן המרכז הקהילתי "תקוותנו" המקיים פעילות לנוער, חוגים ואירועים.
על פי הסבר אחד, שמה של השכונה ניתן לה מתוך פיוטו המוכר של יהוסף בן ישראל (אשאל אלהי יגאלה שבויים): "נראה בני ציון שהם קרויים עם בבליים, יבנה וציפורי ושעריים וירושלמיים". הסבר אחר הוא כי השם "שעריים" ניתן לשכונה משום שבעבר סברו ש"דוראן" (השם הערבי של רחובות) היא "שעריים" - עיר בנחלת שבט יהודה (יהושע ט"ו, ל"ו).
הואיל והמושבה כבר נקראה "רחובות", ניתן השם לבתה הבכורה, לשכונת התימנים.
מאפיינים מיוחדים: ישנו בית העשוי בוץ באזור, ישנו מדרחוב המרוצף בצורת השרשראות שהתימניות נהגו לענוד, בשכונה בתי כנסת רבים, בחצרות הבתים גדלים עצי פרי וכן צמחי תבלין ובושם המקובלים על בני העדה התימנית.
כתוצאה התפתחותה של רחובות, החל מ-1922 נכללה שעריים בתחום השיפוט של רחובות, אם כי הסיפוח למושבה בוצע רשמית רק ב-1944. בשנת 1947 נחנך בשכונה מגדל מים בגובה 20 מטר וקיבולת של 450 ממ"ק.
נח מוזס
נח מוזס (10 בדצמבר 1912 - 7 באוקטובר 1985) היה המו"ל של "ידיעות אחרונות" והעורך האחראי הראשון שלו במשך 46 שנים, עיתונאי ואגרונום בהשכלתו.
קורות חיים.
נח מוזס נולד בשנת 1912 בקאליש שבפולין לאיש העסקים יהודה מוזס ולמרים לבית פרנקל, במשפחה בת ארבעה ילדים. למד בבית הספר העברי "יבנה" בלודז' ודיבר עברית בבית. בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1923 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בית הוריו בשדרות רוטשילד פינת נחמני, היה אחד הבתים האריסטוקרטיים והמעטים בתל אביב הקטנה, ואביו ר' יהודה מוזס, ערך בביתם מפגשים של אנשי תורה וספר, עוד בטרם עסק במו"לות.
מוזס למד ב"גימנסיה הרצליה", היה פעיל בגדוד מגיני השפה ואף נמנה עם מייסדי תנועת הנוער המחנות העולים, יחד עם אחיו, מאיר.
בגמר לימודיו יצא לעבודה חקלאית בנס ציונה.
יצא ללימודי חקלאות באוניברסיטת נאנסי שבצרפת, והוסמך כמהנדס חקלאי. בנוסף, סיים הכשרה בצרפת בתחום מוצרי חלב. לאחר שובו לארץ ישראל עבד בתחנת הניסיונות ברחובות במחקרים בתחום ההדרים.
לאורך השנים פעל מוזס בקרב סופרים ואנשי רוח, ותרם להוצאת ספריהם.
בשנות חייו האחרונות, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בר-אילן.
קריירה מקצועית.
פועלו בעיתון ידיעות אחרונות.
אביו, שהיה מחלוצי תעשיית הטקסטיל בארץ ובנקאי, התפרס לענף המו"לות, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. זמן קצר לאחר שאביו קנה את העיתון "ידיעות אחרונות", ובעקבות הקשיים בהוצאתו, נרתם נח מוזס לעזרה, והתמנה לעורך האחראי הראשון של העיתון, מ-1939 ועד למותו ב-1985.
נקודת מפנה חשובה חלה ב-15 בפברואר 1948, כשהוקם העיתון "מעריב" על ידי מי שהיה עד אז עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך, שמשך אחריו את הרוב המכריע של עובדי המערכת, הדפוס והמנהלה של "ידיעות אחרונות". "מעריב" נטל עמו גם את קהל הקוראים של "ידיעות אחרונות", שתפוצתו ירדה כמעט לאפס. את הידיעה על עזיבת העובדים לטובת הקמת העיתון החדש, קבל מוזס בהיותו בניו-יורק, שם ייצג את העיתון באו"ם, הוא שב מיידית לישראל, ויצא למלאכת השיקום.
אביו של נח ובעל העיתון, יהודה מוזס, הטיל על נח ועל בן דוד רחוק שלו, דב יודקובסקי, לשקם את העיתון, להיאבק ב"מעריב", ולהחזיר לעצמו את קהל הקוראים. יודקובסקי נמצא באותה עת בירושלים הנצורה ויכול היה לסייע רק בהוצאת מהדורה ירושלמית של העיתון. בתום המצור ירד יודקובסקי לתל אביב, בינו לבין מוזס התפתחה שותפות שנמשכה 37 שנים, והביאה את "ידיעות אחרונות" למעמד "העיתון של המדינה". מעמד יחיד במינו בעיתונות העולמית - אין אף מדינה דמוקרטית, שבה עיתון אחד הגיע לחשיפה של יותר ממחצית האוכלוסייה.
יודקובסקי היה העורך בפועל הממונה על המערכת, ומוזס היה המנהל האחראי על המנהלה הדפוס וההפצה. אך בפועל חלקו השניים את שני התפקידים. יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק, ומוזס היה מעורב בענייני המערכת. הוא השתתף כל השנים בישיבות היומיות של המערכת. השניים נהגו שלא לעזוב אף פעם את הארץ יחדיו, וכשנעדר האחד השגיח השני על כל ענייני העיתון.
למוזס היו רעיונות שיווקיים מקוריים, שהביאו לקידום העיתון, בהם: חלוקת תוספת מיוחדת לעיתוני סוף שבוע של דפים מודפסים בצבע שהצטרפו יחד לאלבום: מפות, תמונות אמנות, ארכאולוגיה מקראית ועוד. בנוסף, הגביר את ההפצה על ידי חלוקת מוצרים מוזלים כמו פטיפונים.
לצידו, גם יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק. אחד מרעיונותיו המקוריים היה לחבר את המוסף היומי בסיכה - דבר שהגדיל את תפוצת העיתון בכ-3 אחוזים ביום אחד. גם מוזס וגם יודקובסקי עקבו אחר הנעשה בשוק הספרים בעולם, וטרחו רבות להשגת פרסום בלעדי של ספרים מעניינים שהתגלו כמקדמי תפוצה מובהקים. על אלה נמנו זכרונותיה של אשת פארוק, מלך מצרים, זיכרונות ג'קלין קנדי ועוד.
מוזס היה מעורב גם בהשגת סיפורים בלעדיים, באמצעות קשרים שקיים עם צמרת המדינה.
בשנת 1975, ייסד את מבצע "העובד המצטיין", לעובדים מצטיינים בתעשייה ובשירותים, על תרומתם ועל היותם דוגמה אישית לחבריהם לעבודה. התחרות קיימת לאורך השנים, מאז ועד היום.
חיים אישיים.
נח נישא לפולה, בתו של נחמן הייפלר, ב-1948, שעזרה לו בטיפול אישי בעובדים ובנצרכים.
לבני הזוג מוזס נולדו ארבעה ילדים:
בפברואר 1959, נדרס בנו הבכור בידי אוטובוס, בגיל 9, ונפצע קשה. מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ולאחר כחודש הוא נפטר.
בספטמבר 1967, כשבנו ארנון היה בן 14, הוא הרשה לו לנהוג ברכבו כשהוא לצדו וארנון איבד שליטה על הרכב ודרס למוות ילדה בת 10, שצעדה על המדרכה. בתחילה הועמד לדין על רשלנות ברמה פחותה, אך לאחר שעתר אביה של הילדה לבג"ץ הועמד לדין באשמת רשלנות פושעת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות ונדון לשנת מאסר. לאחר חמישה חודשי מאסר שוחרר מוזס הודות לקציבת עונשו בידי הנשיא שזר.
מוזס היה איש מאמין, והחזיק ספר תורה מירושת אביו וספרי קודש נוספים, בארון קודש קטן במשרדו.
נח מוזס היה רק אחד מארבעת היורשים של יהודה מוזס, אך שלושת אחיו לא היו מעורבים בענייני העיתון. רק לאחר מותו החלה מלחמת הירושה, שבה נטלו חלק מצאצאיהם, עד שבנו ארנון ("נוני") גבר על כולם והשתלט על העיתון.
מוזס נדרס ביום הושענא רבה על ידי אוטובוס, כשחצה את הכביש מול בית ידיעות אחרונות. למחרת, בשמחת תורה ה'תשמ"ו (7 באוקטובר 1985) נפטר מפצעיו, והוא בן 73. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
דוד לנדאו
דוד (דייוויד) לנדאו (22 ביוני 1947 - 27 בינואר 2015) היה עיתונאי ישראלי, ועורך העיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
נולד וגדל באנגליה, סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון.
ב-1967 החל לעבוד בעיתון ג'רוזלם פוסט כמתנדב צעיר, בעת שהיה תלמיד ישיבה בירושלים. בהמשך הפך לכתב המדיני ולעורך של העיתון. שימש ככתב גם בעיתון האקונומיסט והופיע פעמים רבות כפרשן ברשתות הטלוויזיה CNN ו-BBC. היה גם ראש הדסק הישראלי של . היה העיתונאי הישראלי הראשון שראיין את נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו "Piety and power: the world of Jewish fundamentalism", שזכה להצלחה גדולה. שלוש שנים מאוחר יותר השתתף לנדאו בכתיבת זכרונותיו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, שמעון פרס בספר "Battling for Peace".
ב-1997 הקים את המהדורה האנגלית של העיתון "הארץ". בשנת 2004 קודם לתפקיד העורך הראשי של העיתון, כשהחליף את חנוך מרמרי. במאי 2008 דב אלפון החליפו בתפקידו.
כתב גם ביוגרפיות של דוד בן-גוריון בצוותא עם שמעון פרס ושל אריאל שרון (הספר "אריק" שפורסם בארצות הברית ויצא לאור בעברית, בדצמבר 2015). בסוף 2014 זכה לנדאו באות "מסדר האימפריה הבריטי" (OBE).
לנדאו היה אדם דתי ודעותיו הפוליטיות נטו לצד השמאלי של המפה הפוליטית. בנו דן לנדאו שימש בשנים 2009–2013 כמנכ"ל הכנסת.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
רשת שוקן
רשת שוקן בע"מ היא חברה העוסקת בהוצאה לאור של מקומונים ונמצאת בבעלות קבוצת הארץ.
היסטוריה.
בשנת 1979 פנו יוסי קליין, ערן וולקובסקי ודני דור אל עמוס שוקן, מו"ל הארץ והציעו לו להיכנס לתחום המקומונים. קליין וולקובסקי ודור היו באותה עת סטודנטים בירושלים וערכו את המקומון "ירושלתון" שהיה בעיקרו עיתון מודעות עם כמה קטעי תוכן בין המודעות.
שוקן החליט לבדוק את הנושא והטיל על איש הארץ רוני ארן, לחקור את נושא המקומונים. ארן סייר ברחבי הארץ, נפגש עם כמה מולי"ם של עיתונים מקומיים והגיע למסקנה כי אכן יש מקום לעיתונים מקומיים שיביאו לקוראים מידע מקומי עדכני ויאפשרו למפרסמים המקומיים לפנות ישירות לקהל היעד הרלוונטי להם.