עקרון נוסף של תורת השדות הקוונטית הוא שכל חלקיק נע בין שתי נקודות בסופרפוזיציה של כל המסלולים האפשריים, ושל כל התהליכים האפשריים שיכולים לקרות לו בדרך. כלומר, כל התהליכים הללו קורים, במובן מסוים, במקביל.
בפרט, כאשר זוג אלקטרונים, למשל, נעים זה לצד זה, אחד המסלולים שיש לקחת בחשבון הוא מסלול שבו הם עוברים קרוב מאוד זה לזה. במצב כזה, יש להם סיכוי גבוה מאוד להחליף ביניהם פוטונים רבים (שנושאים את הכוח החשמלי והמגנטי), ולכן לכאורה תמיד יפעל ביניהם כוח גדול מאוד (למעשה, אינסופי) - שכן תמיד באחד המסלולים האפשריים הם יחליפו ביניהם כמות עצומה של פוטונים. מובן שדבר זה אינו קורה בטבע: הכוחות בין אלקטרונים הם מוגבלים, ובמצבים מסוימים הם חלשים.
בפועל, ניתן להבין מדוע מצב זה לא קורה בטבע, אם מניחים שתכונות האלקטרון משתנות כאשר מתקרבים אליו מאוד, כך שכששני האלקטרונים יתקרבו מאוד זה לזה, הם למעשה לא יחליפו ביניהם מספר כה גדול של פוטונים. תיקון זה נקרא רנורמליזציה.
ואולם, לא ניתן לבצע רנורמליזציה שתתחשב באינטראקציה עם גרביטונים - על כך אומרים, שהכבידה אינה "רנורמזבילית". מכאן נובע, שלא ניתן להכניס את תורת היחסות הכללית למסגרתה של תורת השדות הקוונטית.
מדוע לא ניתן לבצע רנורמליזציה לכבידה?
ההסבר המקובל הוא טכני, אך להלן עיקרו ניתן בצורה אינטואיטיבית.
לפי עקרון אי הוודאות, כאשר מיקומו של חלקיק מוגדר ברמת דיוק גבוהה (החלקיק "מרוכז" באזור קטן) - התנע שלו גדול, ומכאן שמהירותו גבוהה. לפי תורת היחסות הפרטית, במצב כזה לחלקיק יש מסה גדולה.
כדי ששני חלקיקים יתקרבו מאוד זה לזה, מיקומם חייב להיות מוגדר בדיוק גבוה, ולכן במצב כזה גם המסה שלהם גדולה. כיוון שכוח הכבידה של גוף עולה ככל שמסת הגוף גדולה, נובע שבמצב כזה כוח הכבידה בין החלקיקים יהיה גדול במיוחד. כלומר, הם יחליפו ביניהם גרביטונים רבים.
משום כך אי אפשר להניח שכאשר מתקרבים לאלקטרון (או לכל חלקיק אחר) הוא יפלוט פחות גרביטונים מהצפוי - ההפך הוא הנכון: כדי להתקרב לאלקטרון המיקום שלו חייב להיות מוגדר בדיוק גבוה, ולפיכך המסה שלו חייבת להיות גדולה והוא יפלוט "יותר" גרביטונים מהצפוי.
מדוע שתי התאוריות צריכות להתיישב.
ידוע היום כי היקום מתרחב והולך, ולכן בהסתכלות לאחור היקום הולך וקטן, בשלב מסוים היקום היה כל כך קטן עד אשר תורת הקוונטים שלטה בו. אך היום היקום גדול מאוד ותורת היחסות היא זו השולטת בו.
אם כן, הייתה נקודה בזמן שבה שתי התאוריות שלטו בעולם ולכן היה עליהן להתיישב יחד.
בנוסף לכך, חורים שחורים, הגופים המסיבים ביותר ביקום מצייתים לבטח לתורת היחסות, אך גודלם של החורים השחורים מחייב אותם לציית גם לתורת הקוונטים.
לבסוף, תאוריה מתמטית שמתארת את הטבע חייבת להיות קונסיסטנטית, כלומר נטולת סתירות פנימיות.
כיום אין תאוריה אשר הוכחה מדעית כנכונה המיישבת את שתי התאוריות זו עם זו.
חייבים לציין שגם כיום ישנם עדיין תחומים רבים בפיזיקה שדורשים מחקר יסודי מעמיק, ובעיות יסודיות (כמו האצת התפשטות היקום) שלא יושבו בכפיפה אחת עם התאוריות הידועות לנו מפיזיקה מודרנית.
בהקשר למיזוג בין התורה הקוונטית ליחסות הכללית, ישנו ניסיון ליישוב הנקרא תורת המיתרים, אך תורה זו מייצרת ניבויים כמותיים בסדרי גודל אחרים לגמרי מהידוע לנו ניסויית.
כיצד תורת המיתרים מנסה ליישב את הבעיה.
בעוד שתורת הקוונטים מניחה שכל חלקיק הוא נקודתי, תורת המיתרים מגדירה גודל המינימלי אפשרי לחלקיק (אולי מסדר גודל של אורך פלאנק), ובכך היא פותרת את בעיית הרנורמזביליות. שכן אם לחלקיקים יש גודל מינימלי, אזי יש גבול למידה שבה הם יכולים להתקרב זה לזה (קצותיהם יכולים להיצמד, אבל תמיד יהיו חלקים בכל חלקיק שיהיו רחוקים יותר מהחלקיק השני). לפיכך, גם במסלולים בהם שני חלקיקים עוברים קרוב מאוד אחד לשני, הכוח ביניהם יהיה מוגבל.
הערה: תורת המיתרים מוגדרת באופן פורמלי כתורת כבידה קוונטית ב"שני ממדים", כלומר תורת שדות קוונטית בשני ממדים (ממדי יריעת העולם) ש"כן" כוללת בתוכה את תורת היחסות הכללית. ואולם, בשני ממדים תורת היחסות הכללית אינה כוללת כוח כבידה (אין גרביטונים), ולכן לא נוצרות הסתירות הרגילות בינה לתורת הקוונטים. עובדה זו אינה קשורה לפתירת הבעיה בעולם התלת ממדי שלנו.
כלבי האשמורת
מטאור (מטוס)
סנטה קתרינה
מבצע תרנגול (1956)
מבצע "תרנגול" הוא מבצע צבאי של צה"ל שבמהלכו הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
רקע.
באוקטובר 1956 התכוננו צבאות צרפת, בריטניה וישראל למבצע מוסקיטר, תקיפה משולבת של מצרים לשם החזרת השליטה בתעלת סואץ לצרפת והפלת משטרו של נאצר.
בתקופה מתוחה זו, בבוקר יום א', 28 באוקטובר 1956, נתקבלה ידיעה מודיעינית בדבר חזרת צמרת הצבא המצרי מדמשק בשני מטוסים לאחר שיחות תיאום של מבצעים משותפים כנגד ישראל. לנוכח ההכנות למבצע הקרב הוחלט לירטם בעודם בדרכם למצרים. על פי הידיעה צפויים לטוס במטוס איליושין 14 הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר וקצינים נוספים ובמטוס נוסף שאר צמרת הצבא.
ההכנות למבצע.
ב-28 באוקטובר בשעה 14:00 לערך, שעות אחדות לאחר קבלת הידיעה המודיעינית, נקרא מפקד טייסת העטלף יואש צידון (צ'אטו) למפקדת חיל האוויר ברמלה ושם נמסרו לו על ידי ראש מחלקת אוויר שלמה להט על הכוונה ליירט את המטוסים שבהם צמרת המטכ"ל המצרי. בעצת צידון הוחלט על יירוט המטוסים מעל הים התיכון ועל יציאה כחצי שעה לאחר המראת המטוס המצרי משדה התעופה בדמשק. מסלול הטיסה הצפוי של הטיסה המצרית היה על גבול מגבלת הדלק אולם בשל חשיבות המבצע הוחלט לבצעו גם במחיר נטישת המטוס המיירט בדרכו חזרה וחילוץ הטייס והנווט. לאחר פגישתם שב צידון לבסיס רמת דוד ויצא לטיסת אימון במטוס מטאור דו מושבי מדגם NF-13 המיועד ליירוט לילה ומצויד במכ"ם. האימון נועד לתרגל טכניקות להפלת מטוס בוכנה איטי שאותו דימה מטוס הרווארד.
המבצע.
באותו ערב, סמוך לשעה 20:00, חצי שעה לאחר שדיווח המודיעין על המראת המטוס המצרי ויום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מס' 52 מרמת דוד. המטוס ששימש למשימה החשאית היה היחיד מבין שלושת המטאורים מדגם זה שהיו כשירים לטיסה בחיל האוויר, ושהיה מיועד למשימות בלילה ובמזג אוויר קשה.
צוות המטוס טס מעל הים התיכון בלילה חשוך ללא ירח והוכוון מהבקרה לעבר מטוס שנקלט במכ"ם גילוי אווירי שניצב בכרמל ושנחשד כמטוס האיליושין 14 של חיל האוויר המצרי.
כאשר היה מטוס המטאור במהירות שיוט בגובה 10,000 רגל, הבחין הנווט בעזרת המכ"ם במטוס היעד, במרחק 3 מייל (4.8 ק"מ) מהם. המטאור ניווט את עצמו על פי הדי המכ"ם והתקרב אל המטוס המצרי עד ליצירת קשר עין והתייצב מאחוריו במרחק עשרות מטרים. לבקשת מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי הטייסים דיווחו למפקדה על צורת המטוס שהם רואים, מספר החלונות שבו, ואף על כך שהם רואים מבעד לחלונות, לובשי מדים מתהלכים במעברים. לאחר שהמטוס זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו.
מטוס האיליושין טס במהירות איטית של 323 קמ"ש, קרוב למהירות ההזדקרות של המטאור. המטאור התמקם מאחורי האיליושין ופתח עליו באש אולם עקב תקלה נורו פגזים משני התותחים שמותקנים בכנף שמאל בלבד (במקום ירי מארבעת התותחים). מצרור הפגזים נפגע מנוע שמאל של האיליושין והחל לבעור. רתע התותחים מכנף שמאל גרם להטיה שמאלה של מטוס המטאור, וכתוצאה מהמהירות הנמוכה ומרתע של התותחים נכנס המטאור לסחרור חריף שמאלה. הטייס המצרי לא דווח בקשר על הפגיעה בו, ייתכן שכתוצאה מפגיעה של הירי במערכת החשמל.
טולקובסקי הורה לצידון לשוב לעמדת ירי ולהפיל את המטוס המצרי. לאחר תמרוני ייצוב שב המטאור לעמדת ירי מאחורי המטוס המצרי שהקטין את מהירות טיסתו וכיבה את אורות הניווט. כדי שיצליח לטוס במהירות הנמוכה של המטוס המצרי, פתח צידון מדפים, הגביר את עוצמת המנועים, "הרים את האף" והתקרב מאוד אל האיליושין, עד למרחק של כ-25 מטרים, ופתח שוב באש. הפעם כיוון צידון את הירי לקצה הכנף הימנית של האיליושין, כדי שההסטה לשמאל שגורם הדף התותחים תביא לפגיעה בגוף המטוס. במטח הירי השני התלקח המטוס המצרי והחל נופל מטה כשהוא אחוז להבות. כתוצאה מהמהירות הנמוכה והדף הירי נכנס המטאור שוב להזדקרות ולסחרור שמאלי מסוכן והחל מאבד גובה במהירות לצד המטוס המצרי הבוער. הטייס הישראלי הצליח בקושי להיחלץ מהסחרור, והתייצב בגובה של 300 מטרים בלבד מעל הים. המטוס המצרי נפל לים במרחק של כ-200 ק"מ מחופי קפריסין.
המטאור שב מזרחה וחזר בשלום לישראל ונחת בבסיס חצור עם כמות דלק מועטה מאוד. מנועיו כבו מחוסר דלק מיד לאחר הנחיתה בעודו נע על פני המסלול.
הייתה זו ההפלה הראשונה של טייסת העטלף.
תוצאות המבצע.
המבצע נחשף לציבור רק כעבור 33 שנים (בשנת 1989) בכתבה בעיתון "מעריב".
מטאל סימפוני