נוק היא העיר הצומחת באופן המהיר ביותר בגרינלנד. למרות ירידה כוללת באוכלוסיית המדינה, חל גידול של 74 אנשים מ-2014 עד 2015. אוכלוסיית נוק הוכפלה מאז 1977, עלתה ביותר משליש מאז 1990, עלתה בכמעט 21% מאז שנת 2000. בנוסף לילידי גרינלנד, 3,636 נולדו מחוץ למדינה. מתיישבים נמשכים על ידי הזדמנויות תעסוקה טובות עם שכר גבוה, הדנים המשיכו להתיישב בעיר. היום בנוק יש את השיעור הגבוה ביותר של דנים יותר מכל עיר אחרת בגרינלנד. ושליש מאוכלוסיית גרינלנד חיים בנוק.
אוניברסיטת גרינלנד.
אוניברסיטת גרינלנד הממוקמת בעיר נוק היא האוניברסיטה היחידה בגרינלנד. היא הוקמה בשנת 1987.
רוב הקורסים הם בשפה הדנית ומיעוטם בגרינלנדית. באוניברסיטה לומדים כ-200 תלמידים, רובם תושבי נוק, ו-14 מרצים. הכמות המצומצמת של סטודנטים באוניברסיטה היא בגלל מדיניות הממשלה המאפשרת לימודים אקדמאים בחינם בכל מקום באירופה וצפון אמריקה. בספריית האוניברסיטה 18,000 ספרים.
באוניברסיטה ארבעה מסלולים:
המוזיאון הלאומי של גרינלנד.
המוזיאון נפתח באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ומכיל חפצי ארכאולוגיה, אומנות ומלאכת יד (למשל מפות אמסליק) כמו-גם מידע אודות מבנים, חורבות, קברים ועוד. מוצג מרכזי הוא מומיות קילאקיצוק. בין פעילויותיו של המוזיאון: ייעוץ לממשלה בחפירות ארכאולוגיות והחזרת חפצים גרינלדים מסורתיים שפוזרו ברחבי העולם.
תחבורה.
באוויר.
נמל תעופה נוק ממוקם 4 ק"מ צפונית לעיר. הוא מהווה בסיס אם לחברת התעופה אייר גרינלנד ונבנה בשנת 1979. הנמל לא מהווה את עיקר התחבורה הבינלאומית בגרינלנד ועונה רק על צרכים בסיסיים ביותר עם קו אחד של אייר גרינלנד לקופנהגן וקו שני של איסלנד אייר לרייקיאוויק. בנמל התעופה מסלול סלול אחד.
בים.
כתוצאה מן העלות הגבוהה של ייבוא מוצרים לגרינלנד, יש קו מנוק וערים נוספות לדנמרק על ידי אוניות מטען. האוניות מגיעות לגרינלנד עם שלל מוצרים: בגדים, קמח, תרופות, עץ, דגים, פירות ים ועוד.
ספינות יוצאות לקופנהגן, לכן, תיירים מנצלים זאת ועולים על הספינה לקופנהגן לצורכי תיירות.
ביבשה.
החל משנת 2004 ישנם בנוק שירותי תחבורה ציבורית של 72 אוטובוסים ו-2,570 מוניות בבעלות גרינלנד. ישנה חברת תחבורה ציבורית אחת בגרינלנד חוץ מזו של הממשלה, שמה הוא נוק בוסי והיא מספקת שירותי אוטובוסים ברחבי עיר. לחברה זו יש קווים למחוזות המרוחקים ביותר בגרינלנד, כמו גם שירות הסעות לשדה התעופה. אין כבישים בגרינלנד מלבד כבישי העיר.
דוברה
אריה קפלן
הרב אריה משה אליהו קפלן (י"ד בחשון ה'תרצ"ה, 23 באוקטובר 1934 – י"ד בשבט ה'תשמ"ג, 28 בינואר 1983) היה רב אורתודוקסי יהודי-אמריקאי אשר החליט, בעקבות נהירה של יהודים רבים לשיטות מדיטטיביות של תורות המזרח, להבהיר את הקשר בין מדיטציה ליהדות.
חייו.
קפלן נולד בעיר ניו יורק ב-1934, ולמד בישיבות חרדיות. הוא הוסמך לרבנות בישיבת מיר בארצות הברית. למד באקדמיה, וסיים תואר שני בפיזיקה. היה דמות בולטת בתנועה להחזרה בתשובה בארצות הברית. הרצאותיו וספריו פורסמו על ידי תנועת הנוער NCSY. כתביו השפיעו רבות על פיתוח המדיטציה היהודית המודרנית.
חיבוריו.
קפלן כתב עשרות ספרים, בהם ניסה לשלב בין תחומים שונים, והצליח להבהיר בעזרת משלים שונים מושגים מסובכים. אחד מספריו הנודעים הוא תרגום חמישה חומשי תורה לאנגלית מודרנית, בשם "The Living Torah". זו הייתה עבודה חלוצית בשפה האנגלית, ששילב מפות, מפתחות והערות מדעיות מחכימות בכרך אחד המיועד לציבור אורתודוקסי.
ספרים בנושא יהדות ומדיטציה.
ספריו בנושא יהדות ומדיטציה נכתבו בין השנים 1976 ו-1982.
בספרו 'מדיטציה והתנ"ך', שנכתב בתשל"ו (1976), ויצא לאור כשנתיים מאוחר יותר, הציע פיענוח לשיטות המדיטציה של הנביאים. בשנת תשמ"ב (1982) יצא לאור ספרו 'מדיטציה וקבלה' (יצא לאור בתרגום לעברית בשנת תשנ"ה, 1995). ספר נוסף שנכתב באותה שנה - "מבוא ל'מדיטציה יהודית'", התפרסם בשנת תשמ"ה (1985), לאחר מותו (ותורגם אף הוא לעברית).
נתפרסמו גם הרצאות שנתן בביתו בשנת תשמ"ב (1982), תחת הכותרת 'מדיטציה ונבואה' בספר Inner Space.
מונומנט ואלי - עמק האנדרטה
קארל אנצ'רל
קארל אנצ'רל (בצ'כית: Karel Ančerl; 11 באפריל 1908 - 3 ביולי 1973) היה מנצח יהודי-צ'כי, שזכה לכבוד על ביצועיו במוזיקה מודרנית ולהוקרה מיוחדת על פרשנויותיו למוזיקה של מלחינים צ'כיים.
קורות חיים.
אנצ'רל נולד בטוצ'אפי שבצ'כיה. הוא למד אצל הרמן שרכן ואחר כך עבד עם ואצלב טאליך, בין השאר. משנת 1933 עד 1939 ניצח על תזמורת רדיו פראג, אבל קריירת הניצוח שלו נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר נשלח לגטו טרזיינשטט ומשם לאושוויץ. במחנה טרזיינשטט פגש את המוזיקאי ויקטור אולמן ואחרים, ויחד המשיכו לפעול בתחומי אמנותם, ליצור וללמד מוזיקה. קארל אנצ'רל שרד את אושוויץ, אך איבד שם את משפחתו.
אחרי המלחמה המשיך לנצח ברדיו פראג עד 1950 ואז התפרסם כאשר התמנה למנהל אמנותי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. שמונה-עשרה שנות עבודתו עם התזמורת הזאת נחשבות בדרך כלל לשנותיה המוצלחות ביותר, שכללו הכרה בינלאומית רבה. בשנת 1968, אחרי הכיבוש הסובייטי של צ'כוסלובקיה בעקבות מהפכת הקטיפה והאביב של פראג, החליט אנצ'רל להגר לקנדה והשתקע בטורונטו. שם ניצח על התזמורת הסימפונית של טורונטו עד מותו בשנת 1973.
השליטה הראויה לציון של אנצ'רל בדינמיקה תזמורתית, יחד עם תפיסה יוצאת מן הכלל של צורות ופרטים במוזיקה, עשו אותו לאמן הקלטה מצליח במיוחד. קשת ההקלטות הרחבה שלו לחברת סופראפון הצ'כית השתמרה היטב הודות לטכנולוגיה הדיגיטלית. נוסף לביצועים מדויקים של גדולי המלחינים הצ'כים, דבוז'אק, סמטנה ויאנאצ'ק, הפליא אנצ'רל לעשות בניצוח מבריק על יצירותיהם של המלחינים מראשית המאה ה-20, סטרווינסקי, בארטוק ופרוקופייב. ביצוע הסימפוניה ה-9 של מהלר בניצוחו בשנת 1968, אולי בהשפעת סבלו במלחמת העולם השנייה, הוא מסמך ייחודי בעוצמתו.
אנצ'רל נפטר בטורונטו שבקנדה ב-3 ביולי 1973.
עוזי פרס
עוזיאל שלמה פרס (21 בפברואר 1951 - 31 ביולי 1992) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
תולדות חייו.
עוזי פרס נולד בשווייץ וגדל בתל אביב. אביו, גרשון "גיגי" פרס (אחיו של שמעון פרס), היה קבלן בניין שבנה בתים רבי קומות בתל אביב ומחוצה לה, אמו, כרמלה פרס, הייתה ספורטאית ומדריכה לחינוך גופני.
פרס שירת כקצין קשר בצה"ל ולאחר שחרורו מהצבא נסע לטיול בעולם.
ב-1973 חזר לישראל, לחם במלחמת יום כיפור והחל ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנת לימודים עבר להתגורר בצרפת וסיים את לימודי הקולנוע בסורבון.
תחילת דרכו.
בתחילת דרכו עבד פרס כעורך בסרטיו של במאי הסרטים הדקומנטריים פרדריק רוסיף, והנהיג את קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר) של במאים ישראלים שקראו לעידוד סרטי איכות על חשבון הקולנוע המסחרי.
כקולנוען.
פרס כתב וביים את כל סרטיו, בהם הסרט "דומה לא דומה" (1979) "Pareil Pas Pareil", והסרטים "אהבה ראשונה" (1982) עם גילה אלמגור ו"אני והמאהב של אשתי" (1983) עם אלברט כהן ואושיק לוי אותם הפיקה אחותו הבמאית רותי פרס.
לעומת סרטיו הישראלים שלא זכו להצלחה, זכו סרטיו הצרפתיים להצלחה ביקורתית ומסחרית:
סרטו "דומה לא דומה" זכה לשבחי הביקורת ושני סרטים - "Ombre d'un jeu, L" ,"Artiste, L" היו מועמדים בפרס בפסטיבל קאן.
בשנת 1985 החל לעסוק בנדל"ן בצרפת.
מותו.
פרס נהרג ב-1992 בהתרסקות טיסה 311 של תאי איירווייז מעל הרי ההימלאיה. דודו שמעון פרס ודודתו סוניה השתתפו באזכרה לזכרו בסינמטק תל אביב ושמעון פרס הספיד אותו. השאיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
בשנת 2012 נקרא בסינמטק תל אביב אולם על שמו.
מסרטיו.
סרטיו הצרפתים:
הדגל הפלסטיני
הדגל הפלסטיני הוא דגלם של הפלסטינים. הוא עוצב על בסיס דגל המרד הערבי וצבעי הלאומיות הכלל-ערבית. בשנת 1964 אומץ על ידי "הארגון לשחרור פלסטין" ולאחר הסכמי אוסלו ב-1993 הפך לדגלה של הרשות הפלסטינית.
מבנה הדגל הוא טריקולור תלת-פסי בצבעים שחור, לבן, ירוק, ועליהם מופיע משמאל משולש שווה-שוקיים אדום. בסיס המשולש נמצא בצד התורן, וקודקודו בשליש המרחק מהתורן.
שימוש בעולם הערבי.
לפני הפלסטינים, כמה ישויות פוליטיות ערביות עשו שימוש בדגל: ממלכת חג'אז, אמירות עבר הירדן והאיחוד הערבי, הקשורות לשושלת ההאשמית, וכן מפלגת הבעת' הסורית.
דגל ירדן דומה לדגל הפלסטיני, אך במרכז המשולש האדום נמצא כוכב עם שבעה קודקודים. דגלים בעיצוב דומה, הכוללים את הצבעים האלה או חלקם, מייצגים מדינות ערביות שקיבלו את האידאולוגיה הלאומית הערבית.
מדינות שבהן האידאולוגיה השלטת היא דתית-אסלאמית, או סוציאליסטית, או כל אידאולוגיה אחרת, משתמשות בדגלים בצבעים שונים ובעיצוב שונה. למשל, ערב הסעודית או לוב של מועמר קדאפי.
בקרב הפלסטינים, תנועות אסלאמיסטיות כמו חמאס, משתמשות בדגלים ירוקים, או דגלים שחורים כמו הג'יהאד האסלאמי והג'יהאד הסלפי, ואילו תנועות סוציאליסטיות, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין, משתמשות בדגלים אדומים.
צבעי הדגל.
צבעי הדגל הם צבעי הלאומיות הכלל ערבית הנובעים מדגל המרד הערבי, ועליו מתבססים דגליהם של רוב ארצות ערב. ישנן דעות שונות לבחירת הצבעים.
לפי סת' אל-חוסרי הצבעים מסמלים קבוצות ערביות שונות ומאורעות עבר:
על פי גרסה אחת, הצבעים נבחרו על ידי 'המועדון הספרותי' הערבי הלאומי באיסטנבול בשנת 1909, על סמך המשורר הערבי סאפי אלדין אל חילי בן המאה ה-13:
דעה אחרת טוענת שאגודת אל-פתאת, שהוקמה בפריז בשנת 1911, בחרה את הצבעים.