במשך שנים פעל רבות בבניין הארץ: סייע ברכישת הקרקעות ששימשו לייסוד פתח תקווה וראשון לציון; הקים שיכונים לעולים עניים מתימן; סייע בייסוד שכונות בית יוסף, מחנה יהודה וסוכת שלום בירושלים. אחרי שירד מנכסיו עזב את הארץ ועבר להתגורר בצרפת, הוא השאיר את אשתו ובנותיו בירושלים כמעט ללא קורת גג מכיוון שהבנק עיקל את נכסיו שכללו את בית מחניים. יוסף נבון לא חזר לירושלים ואשתו גישע נשארה בירושלים שאליה הגיעה עם הוריה מרוסיה בהיותה ילדה.
הרכבת הראשונה בישראל.
בשנת 1881 החל לפעול להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים. נבון ידע שהמכשול העיקרי הם השלטונות העות'מאניים. לפיכך נסע לאיסטנבול והתגורר שם ארבע שנים, כשהוא מפעיל קשרים ולחצים בחלונות הגבוהים. מאמציו נשאו פרי והוא קיבל זיכיון לבנייה והפעלת מסילת ברזל מיפו לירושלים ל-71 שנים, וכן רשות לבנות קווים נוספים מיפו לעזה ולשכם.
כשהזיכיון בידו חזר לירושלים והחל לחפש משקיעים, ללא הצלחה מרובה. לבסוף הצליח למצוא בפריז חברה צרפתית שקנתה מידו את הזיכיון תמורת מיליון פרנקים צרפתיים. בניית המסילה החלה ב-30 במרץ 1890 וביום חמישי, ה' בתשרי תרנ"ג, 26 בספטמבר 1892 הגיעה הרכבת הראשונה מיפו לירושלים. משך הנסיעה: שלוש שעות וחמישים דקות.
הרכבת נתקבלה בהתרגשות רבה. בעיתון "האור" של אליעזר בן-יהודה, פורסם שיר תהילה לרכבת המסתיים במילים הבאות:
על מפעלו קיבל נבון תואר כבוד "ביי" מטעם ממשלת טורקיה. כן קיבל גם אותות כבוד מממשלות בריטניה ופורטוגל. אולם כסף רב לא ראה נבון ביי ממפעל הרכבת; למעשה, הוא איבד בו הון רב, וכך גם במספר מפעלי פיתוח נוספים שניסה ליזום, שלאחריהם עזב את הארץ והתגורר שנים ארוכות בפריז.
בפריז יצר קשר עם תיאודור הרצל, שבאותה עת התפרסם בראשית חזון הציונות המדינית שלו, וניסה לעניינו בתוכניות מעשיות לפיתוח הארץ.
ב-1908 היה מראשי המייסדים של הליגה העולמית למען השלום, ארגון שמרכזו היה בלונדון וסניפיו פזורים בערים הגדולות בעולם.
נבון נפטר בפריז ביום כ"ג בניסן תרצ"ד (1934). בודד וחסר כול.
ליוסף וגישע נבון היו שלוש בנות, ואחת מהן נישאה לרב אליעזר ירוחם (מורנו) אלישר. בת נוספת, רוזה, נישאה ליצחק שמעיה אלישר, וילדיהם היו אליהו אלישר - איש ציבור וחבר הכנסת, ומנשה אלישר - איש עסקים ועסקן ציבור. בן דודו של נבון מצד אביו היה משה אפרים נבון. אחותו ג'ויה נישאה לחיים קלמי, שאף ניהל את עסקיו במשך תקופה.
כיכר ביאליק
כיכר ביאליק היא כיכר בלב תל אביב, הנמצאת במפגש הרחובות ביאליק ואידלסון (צומת בצורת ר'). מבחינה אורבנית, היסטורית ותרבותית הכיכר היא חלק בלתי-נפרד מהרחוב הקטן הנושא את אותו השם. הכיכר והרחוב נמצאים בסמוך לרחוב אלנבי מדרום ורחוב פינסקר במערב.
הכיכר נקראת על-שמו של חיים נחמן ביאליק - משורר, סופר, חוקר ספרות, מתרגם, עורך ומו"ל. שבוע לאחר שהגיע ביאליק לארץ בשנת 1924, נערך לכבודו הטקס אשר בו נקרא הרחוב על שמו, וזהו מקרה יוצא מן הכלל בו נקרא רחוב על-שם אדם חי (מקרה דומה רלוונטי גם לרחוב אלנבי, רחוב אחד העם ורחוב בוגרשוב). בשל המבנים ההיסטוריים השוכנים בה, מהווה כיכר ביאליק את אחד מאתרי המורשת החשובים בתל אביב. הכיכר אמנם קטנה יחסית, אך בימי המנדט שימשה כמקום המרכזי בו נערכו טקסים ואירועים עירוניים, וכן הפגנות נגד שלטונות המנדט.
בתים ומוקדי עניין בכיכר.
בית ביאליק.
בשנת 1926 ביאליק ורעייתו מניה נכנסו לגור בבית הנושק לכיכר, אשר נבנה בעבורם. הבית בנוי בסגנון האקלקטי ובשעתו היה הבית לאחד המפוארים בתל אביב. מעט לפני מותו של ביאליק בשנת 1934, עזב את ביתו שבתל אביב ועבר לגור ברמת גן (שאחד מרחובותיה הראשיים אכן נקרא על-שם המשורר). לאחר מותו של המשורר תרמה מניה, אלמנתו של ביאליק, את הבית לידי עיריית תל אביב אשר בתמורה מסרה למניה בית ברחוב מלצ'ט.
בית העיר.
בית א. סקורה, הנושק לכיכר מצפונה, שימש כמקום משכנה השני של עיריית תל אביב, בין השנים 1925–1965. בנין זה נבנה על ידי האדריכל משה צרנר בשנת 1925 כבית מלון אך הושכר לעירייה, ובשנת 1928 נרכש על ידה. בשנת 1971 נפתח בבניין העירייה הישן המוזיאון לתולדות תל אביב, אשר נסגר סופית ב-2002, בשנת 2009 שופץ המבנה וקם בו מרכז תרבות תל אביבי בשם בית העיר תל אביב-יפו
פסיפס תולדות תל אביב.
בלב הכיכר מוצב היה עד לינואר 2008 פסיפס מעשה ידי האמן נחום גוטמן, הכולל שלושה עמודים צבעוניים, וכן פסיפס שטוח בצורת מעגל הבנוי לאורך היקף הכיכר. הפסיפסים מתארים באמצעות 15 תמונות את 4000 שנות ההיסטוריה של תל אביב-יפו, החל מסיפורי המיתולוגיה היוונית על אנדרומדה ביפו ועד להכרזת העצמאות. שלושת עמודי הפסיפס שבמרכז היצירה מתארים את הבאת ארזי הלבנון לנמל יפו לצורך בניית בית המקדש, את יונה הנביא היורד לים מיפו, ואילו העמוד המרכזי מתאר את תל אביב הקטנה. היצירה נחנכה באמצע שנות השבעים, והחליפה את המזרקה והמדשאה ששכנו בכיכר. בשנת 2008, במסגרת שיפוץ הכיכר, הוסרה היצירה והוחלפה בבריכת דגים וצמחי מים. היצירה הועברה לקצה הדרום-מערבי של שדרות רוטשילד.
בניינים נוספים.
בניין נוסף הנושק לכיכר הוא מרכז למוזיקה וספרייה ע"ש פליציה בלומנטל. בניין נוסף, הבנוי בסגנון הבינלאומי, צפוי להפוך למוזאון הבאוהאוס.
רחוב ביאליק עצמו מכיל בניינים נוספים בעלי היסטוריה, הבנויים בסגנונות הבינלאומי והאקלקטי, ובשל סיבה זו ישנם אנשים הרואים בכל רחוב ביאליק מעין "מוזיאון אורבני".
קרקוביה קרקוב
קרקוביה קרקוב (פולנית: Cracovia) הוא מועדון כדורגל פולני שהוקם בעיר קרקוב. זהו מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בפולין. בעונת המועדון הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הפולני. בעונת המועדון משחק בליגת העל הפולנית לאחר שעלה מהליגה השנייה בסוף עונת 2012/2013.
היריבה הגדולה ביותר של קרקוביה הוא ויסלה קרקוב, והדרבי ביניהם מכונה "מלחמת קודש". דרבי זה נחשב לדרבי האלים ביותר בפולין.
דוד דאור
שותא ארבלדזה
שוֹתָא אַרבֶלַדְזֶה (בגאורגית: შოთა არველაძე; נולד ב-22 בפברואר 1973 בטביליסי שבגאורגיה) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום הוא מאמן האל סיטי.
אחיו התאום, ארצ'יל ארבלדזה, היה אף הוא כדורגלן בינלאומי. לשותא אח נוסף, רבאז ארבלדזה, שגם הוא כדורגלן.
קריירה.
ארבלדזה שיחק בדינמו טביליסי במולדתו, ולאחר מכן שיחק בטרבזונספור הטורקית ובאייאקס אמסטרדם מהולנד. בכל אחת משלוש הקבוצות הללו הוא סיים לפחות עונה אחת כמלך השערים של הקבוצה. ארבלדזה כבש את השער ה-3,000 בליגת העל הטורקית, תוך כדי שהיה גם הכובש המוביל במדי קבוצתו טרבזונספור, בעונת 1995/1996, כמו כן, באותה העונה הוא היה גם מלך השערים בליגה, דבר שהפך אותו ללא-טורקי השני בסך הכל שהוביל את טבלת מלך השערים של הליגה, אחרי טאריק הוסיץ' שעשה זאת בעונת 1983/1984.
בשנת 2001 חתם בגלאזגו ריינג'רס בעסקה של 2 מיליון פאונד, ולאחר ארבע שנים בסקוטלנד, בהן כבש 44 שערי ליגה במדי הקבוצה, חתם בא.ז. אלקמאר ההולנדית בשנת 2005. באלקמאר שיחק במשך שתי עונות, בהן כבש 36 שערי ליגה, וקבוצתו האחרונה בקריירה הייתה לבאנטה הספרדית.
ארבלדזה הוא מלך השערים של נבחרת גאורגיה בכל הזמנים, עם 26 שערים ב-61 הופעות במדי הנבחרת; הוא ניצב במקום החמישי בטבלת המבקיעים במשחקי גביע אופ"א/הליגה האירופית (עם 27 שערים, אחרי הנריק לארסון, רדאמל פלקאו, קלאס יאן הונטלאר ודיטר מילר).
ב-22 במאי 2008 הודיע ארבלדזה על פרישה ממשחק מקצועני ועל הצטרפותו לסגל האימון של אלקמאר ההולנדית בה שיחק בעבר. בשנת 2012 חזר לטורקיה ותחילה מונה למאמן הראשי בקבוצת קייסריספור. לאחר תקופה קצרה מונה למאמן קסימפשה. ביולי 2015 מונה למאמן טרבזונספור, ובחודש נובמבר באותה השנה התפטר מאימון הקבוצה.
ב-16 ביוני 2016 חתם ארבלזה במכבי תל אביב והעפיל איתה לשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-4 בינואר 2017 פוטר מתפקידו.
ביוני 2017 מונה למאמן פחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית.
ב-27 בינואר 2022 מונה למאמן האל סיטי.
גן לאומי אשקלון
גן לאומי אשקלון הוא גן לאומי השוכן על רכס הכורכר שלחופו של הים התיכון בדרום-מערבה של העיר אשקלון. על העיר שלטו בזה אחר זה שמונה עמים - כנענים, פלשתים, פיניקים, הממלכות ההלניסטיות, רומאים, ביזנטים, ערבים וצלבנים - וכולם הותירו את חותמם באתר.
היסטוריה.
אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל, ושמה הקדום היה "שקל". היא שכנה על דרך הים באזור פורה ושופע במקורות מים (בשטח הגן כשישים בארות). ראשית היישוב במקום לפני כ-10,000 שנה, אך עיר של ממש קמה בו בתקופה הכנענית התיכונה (2200 עד 1550 לפנה"ס). העיר ששימשה כעיר הנמל הגדולה ביותר בתקופה הכנענית, מנתה כ-15,000 תושבים ונחשבה לאחת הערים הגדולות בארץ ישראל. בתקופת הברזל התיכונה גדל שטח העיר לכ-600 דונם. חומת העיר עובתה אך היא לא הקיפה את כל העיר, אלא יצרה חצי מעגל שהגן עליה מצפון, ממזרח ומדרום, ואילו בצידה המערבי, הסתמכו תושביה על המצוק הטבעי שלאורך הים. בתקופה הכנענית המאוחרת, הייתה אשקלון עיר מבוצרת תחת שלטון מצרים.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי הפלשתים, ושטחה הצטמצם. תחת שליטת הפלשתים הפך מלך העיר לאחד מחמשת סרני פלשתים, שביניהן ובין הישראלים שרר מתח צבאי ומדיני מתמיד. עם זאת, העיר הצטרפה למרד חזקיהו באשור בשנת 701 לפנה"ס, ובתגובה עלה עליה סנחריב והחליף את מלכה. בשנת 604 לפנה"ס בא עידן הפלשתים לסיומו, ואשקלון נכבשה על ידי הבבלים אשר החריבו והעלו אותה באש והגלו את תושביה. במהלך התקופה הפרסית עמדה אשקלון בחסותה של העיר צור וישבו בה גם פיניקים.