מוסא הראשון (1280 לערך - 1337 לערך) היה מלך אימפריית מאלי ("מנסא" בשפת המאלינקה) משנת 1312 לערך ועד מותו. הוא שלט על אימפריה עצומה במערב אפריקה. ונודע בעיקר בזכות עושר הזהב האגדי שלו (כך לפי מקורות ערביים ומערביים מימי הביניים) השליטה שלו על דרך הסחר חוצה סהרה, ודבקותו בדת האסלאם שהתבטאה במסע עלייה לרגל למכה (חג') ובניית מסגדים.
מוסא הראשון נחשב לאיש העשיר ביותר בהיסטוריה. קשה להעריך כיום את עושרו אך הוא נאמד בשיא בכ-400 מיליארד דולר של היום (2022).
שושלת קייטה.
מבנה שלטוני.
במבנה השבטי של אנשי המאלינקה, "מנסא" הוא שליט אזורי של פדרציית כפרים או שבטים שנקראת "קפוא". כלומר הוא שליט אזורי, ומתחתיו יש שליטים מקומיים/משפחתיים. במאה ה-11 וה-12 התגלו מרבצי זהב חדשים באזור נהר הניז'ר, והנסיכויות באזורי הזהב החדשים שנתגלו, השתלבו במסחר הזהב. אחת מהנסיכויות של אנשי המאלינקה של נהר הניז'ר העליון, התחזקה וגברה על שכנותיה על ידי מייסד השושלת, סונדיאטה (או מארידיאטה), באמצעות בריתות והשתלטויות. שליטי "מנסא" של כל אזורי ה"קפוא" של אנשי המאלינקה הכירו בו בתור המנהיג העליון במהלך המלחמות שלהם נגד ממלכת סוסו (Sosso) ששלטה באזור. כתוצאה מכך, הם איבדו את תוארי ה"מנסא" שלהם, והוא הפך להיות ה"מנסא" היחיד. לאחר מכן ממלכת מאלי המתהווה כבשה את אזור הסאהל, והתפשטה צפונה והשתלטה על ממלכת גאנה המתפוררת. כך, בראשית המאה ה-13, החלה ההגמוניה של ממלכת מאלי. מאלי הקדומה חופפת בערך את מאלי של ימינו.
אילן היוחסין.
ההיסטוריון הערבי בן המאה ה-14 - אבן ח'לדון - ערך כרוניקה על שושלת מלכי מאלי, שהמפורסם בין מלכיה היה מנסא מוסא. הכרוניקה מכילה אילן יוחסין של מלכי מאלי, ומבוססת על עדויות שמיעה ממצרים ומרוקו. אבן ח'לדון מציין שאין לו שום מידע על מה קדם לכך (כנראה בגלל חוסר החשיבות של העניין לתקופה שבה הוא רשם את אילן היוחסין). בכרוניקה, מייסד שושלת קייטה של מלכי מאלי היה סונדיאטה. מוסא היה בנו או נכדו של אבו בכר, אחיו של סונדיאטה. עד לזמנו של מוסא, השושלת עברה בין הגברים של האגף המשפחתי של צאצאי סונדיאטה, ואילו מוסא היה הראשון באגף המשפחתי של אבו בכר שהתמנה למלך. בהיעדרו, בזמן העלייה לרגל, הוא מינה את בנו מוחמד (מנסא מע'א) למלוך במקומו. לבסוף, לאחר מותו (מוסא מת בשנת 1332 או 1337, לפי מקורות שונים) הוא ירש אותו, וזאת למרות הקדימות למלוכה של אחיו סולימאן. באזור גאנה ומאלי הירושה התנהלה לפי אילן היוחסין מצד האב, אולם במאלי של המאה ה-13 וה-14 היו מאבקים תמידיים בין אח המלך לבן המלך על הכתר. כך היה בין האגפים של המייסד של שושלת קאיטה, סונדיאטה, ואחיו אבו בכר, וכן בין יורשי מנסא מוסא לבין אחיו מנסא סולימאן. מוסא היה הראשון מצאצאי אבו בכר שעלה לשלטון לאחר ארבעה דורות של צאצאי סונדיאטה, כאשר הם לא היו חזקים מספיק להחזיק בשלטון. כעבור ארבעה דורות של צאצאי אבו בכר, ניצלו צאצאי סונדיאטה תקופה של חולשה, והחזירו את השלטון לידיהם. בממלכת מאלי, אף על פי שהיו תקופות בהן שלטו אנשי החצר או טוענים לכתר, השלטון תמיד חזר לשושלת קייטה.
מסחר.
סהרה.
מדבר סהרה הוא גורם מבודד אבל גם גורם מקשר דרך מסחר. אפריקה שמעל לסהרה היא אפריקה הלבנה, ואפריקה שמתחת לסהרה היא אפריקה השחורה. אזור הסהרה לא תמיד היה מדבר, והוא התייבש בהדרגה ונעלמו ממנו רוב החיות ובני-האדם התרכזו רק בנאות המדבר. רק אחרי תחילת הספירה הנוצרית הופיע לראשונה הגמל בסהרה, והפך להיות החיה הכי חשובה בגלל תפקידו המכריע בשיירות המסחר. שבטי הברברים ניהלו את המסחר בסהרה, שהיה בעיקר מלח לדרום, זהב ועבדים לצפון. לפיכך, עם פיתוח אמצעי ודרכי התחבורה בסהרה, הוא הפך לגשר דרכו התפשט האסלאם והמסחר.
זהב.
הזהב האפריקני הזין את הכלכלה המשגשגת של העולם המוסלמי בימי הביניים, ותרם לעליונותו על אירופה הנוצרית, שבה מערכת המטבע התמוטטה לאחר התמוטטות האימפריה הרומית והיא חזרה לסחר חליפין. זאת הייתה תקופה שבה הזהב באירופה היה נדיר ביחס לאוכלוסייה, והביקוש לזהב האפריקני היה גבוה. זהב היה המרכיב העיקרי בסחר חוצה סהרה. אולם המידע על מכרות הזהב במקורות הערביים הוא מועט מאוד ולא אמין. אצל המקורות הערביים הזהב מתואר כאילו הוא גדל כמו צמח. מנסא מוסא תיאר בביקורו במצרים שני סוגי צמחים ששורשיהם הם זהב טהור. גם במקורות האירופים (צרפתים, פורטוגזים ואחרים) מקורות הזהב הם נסתרים ועלומים לאנשי המערב. סוחרי הזהב האירופאים לעולם לא פגשו את יצרני הזהב האפריקאים. מלכי מאלי העדיפו לשלוט על תפוקת הזהב באופן עקיף על ידי הטלת מס ולא באופן ישיר שהביא לירידה בתפוקה. שליטה עקיפה הספיקה להם כדי לאגור כמויות עצומות של זהב.
הכלכלה של ממלכת מאלי.
במהלך ההתפשטות של אימפריית מאלי, ובתוך כך, גם בתקופתו של מוסא, הוא הרחיב את השפעתו עד לערי המדינה שעל גדת נהר הניז'ר: טימבוקטו, גאו וג'נה. היווצרות ממלכת מאלי במאה ה-13 הביאה שטח נרחב תחת אותה מערכת של משפט ומסחר. גבולות האימפריה השתרעו מהחוף האטלנטי במערב ועד גאו במזרח, ממכרות המלח של טאג'זה בצפון ועד מכרות הזהב של ונגר בדרום. מוסא החזיק צבא ענק ששמר על דרכי המסחר. דרכי המסחר היו בטוחות, ולכן המסחר שגשג ופרח. מלכי מאלי, וביניהם מוסא, הענישו קשות מי שנחשד בגנבה, גם אם היה פקיד של המדינה. בתקופת ממלכת מאלי, במאה ה-14, העיר טימבוקטו התפתחה על גדת נהר הניז'ר, היכן שהוא נפגש עם אזור הסהרה. העיר הפכה להיות מרכז מסחרי ודתי חשוב מאוד. אבן בטוטה ציין כי אנשי נהר הוולטה לבשו בגדים מצריים, וסוחרים מצריים פקדו את האזור לעיתים תכופות. במאה ה-14 הכלכלה במאלי הייתה מפותחת והגיעה למצרים במזרח, מרוקו במערב, ואירופה בצפון.
התאסלמות.
ישנו תיאור אצל אחד המקורות הערביים בשם אל-בכרי של אסלום גאנה בשנת 1076, ותיאור נוסף של גאנה כשהיא כבר מוסלמית משנת 1154. מתיאוריו של אל-בכרי הנזכר-לעיל עולה כי במאה ה-12 פעלה תנועה מוסלמית מיליטנטית באזור בשם אל-מוראביטון שמייחסים לה את אסלום גאנה והאזור. כמו בהרבה מקומות אחרים, הסוחרים, ובמקרה זה סוחרי הזהב האפריקנים היו המתאסלמים הראשונים. האסלאם היה אמצעי הקשר עם העולם החיצון שמעבר לסהרה. לפחות ארבעה משליטיה של ממלכת מאלי עלו לרגל למכה במאות ה-13 וה-14 וביקרו גם בקהיר. מכתביהם של ההיסטוריונים הערבים ובני-התקופה שכתבו בערבית עולה כי בהשוואה לסונדיאטה, מייסד האימפריה, שהפך נסיכות קטנה לאימפריה, מוסא נתן לה מראה מוסלמי והפך אותה למפורסמת וידועה. ממלכת מאלי הייתה קשורה מאוד לאסלאם הצפון-אפריקני בעיקר בזכות קשרי המסחר. האסלאם גם עזר ללכד ולגבש את האוכלוסייה הרב-אתנית של אימפריית מאלי שנוצרה במשך הזמן. המלכים של מאלי שינו את זהותם מאפריקנית-מסורתית לזהות אסלאמית יותר. ולכן אפשר לקבוע בזהירות, כי מאלי בתקופתו של מוסא ראתה את עצמה בתור אימפריה מוסלמית. מנסא מוסא נחשב במקורות למלך שפעל באדיקות דתית וצדק.בתקופת מנסא מוסא ואחיו סולימאן מוסא, האסלאם במאלי היה חזק מאי-פעם. ולכן יש אזכורים רבים שלהם במקורות הערביים.
חצר המלך.
דת המלך.
במהלך המאה ה-14, כאשר האימפריה של מאלי הייתה בשיאה, מלכי מאלי כמו מוסא ואחרים ראו את עצמם כמוסלמים וכך גם התייחסו אליהם נתיניהם, זרים ומוסלמים ממקומות אחרים. אולם בחינה מדוקדקת מראה שמסורות טרום-אסלאמיות שרדו. יש תיאורים איך מוסא שילב מנהגים מסורתיים לתוך הממלכה המוסלמית שלו. התוצאה היא שתי מערכות דתיות שחיו זו לצד זו. האסלאם שלט בעיקר בעיר, במעמד הסוחרים, ומעמד המלוכה. האזור הכפרי נותר עם הדת המסורתית. המלכים שמרו על דרך האמצע בין ההמון הפגאני והמיעוט המוסלמי. הם התנהגו כמוסלמים במצבים מסוימים, ובאחרים כפגאנים. הם נתנו חסות למלומדים מוסלמים, ומאידך פנו בעת הצורך לכוהנים ומקדשים מסורתיים. בעת ביקורו של מוסא בקהיר, העיר לו אחד מפקידי החצר, ששפחות מין אסורות באסלאם גם למלכים. תחום הנישואים ויחסי המין מחוץ למשפחה היה הרבה יותר חופשי במאלי מאשר באסלאם הרשמי. לפיכך אפשר לראות כי ההשפעה המוסלמית על מוסא לא הכחידה את הדת המסורתית שלו. דת האסלאם הייתה מבחינתו יותר מאשר מצוותיה, היא הייתה כרטיס הכניסה לעולם התרבותי של מזרח הים התיכון.
גינוני החצר.