בשנת 2012 השתתף ירון לונדון בפסטיגל שנושאו היה עולם הריגול, בתור הסוכן הראשי "קונטרול". לונדון לא שיחק על הבמה במהלך המופעים, אולם קטעים בהם צולם הוצגו על מסך.
ב-2015 הופיע בתפקיד עצמו בעונה השנייה של הסדרה "שטיסל".
בשנת 2018 הופיע בתפקיד עצמו בסדרה "שטוקהולם".
כמפיק שותף.
ב-14 באוקטובר 2020 הוקרן בערוץ כאן 11 הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" על פרשת רצח המהנדס פיאטלי בבימויו של אבידע ליבני. לונדון שימש כיוצר וכמפיק שותף בסרט.
משפחתו.
לונדון היה נשוי לנירה לבית שחורי, קניינית אופנה, עד לפטירתה בפברואר 2010. לזוג שלושה ילדים ובהם הקריקטוריסטית והסופרת דניאלה לונדון דקל. ללונדון בן נוסף מחוץ לנישואים, העיתונאי יואב זהבי, ממפיקת הטלוויזיה לאה זהבי.
מהעשור השני של המאה ה-21, לונדון הוא בן זוגה של הסופרת מיכל זמיר.
לונדון מתגורר בתל אביב ומגדיר עצמו אתאיסט.
דגל פלורידה
דגל מדינת פלורידה מורכב מצלב אלכסוני אדום על רקע לבן, ועליו, במרכז הדגל מצוי סמל מדינת פלורידה. עיצוב זה אושר במשאל שנערך בשנת 1900.
בין השנים 1868–1900 היה דגל המדינה מורכב מסמל המדינה על רקע לבן. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 הציע מושל המדינה פרנסיס פלמינג כי יתווסף צלב אדום אלכסוני על מנת שהדגל לא יראה כדגל לבן כאשר הדגל תלוי ואין רוח (וכך לא רואים את סמל המדינה שבמרכזו - אלא רק את הצבע הלבן).
יש הסוברים שהצלב האדום מזכיר את הצלב הכחול של דגל הקרב של הקונפדרציה, אולם אין ראיות לסברה זו. דגל המדינה בעת ששלטה בה ספרד כלל דגל עם צלב מוטה אדום על רקע לבן.
שמואל יהודה הירש
הרב שמואל יהודה שמעון הירש (23 באוקטובר 1872 – 11 באוגוסט 1941) היה רב ראשי במחוז אוברייסל שבצפון הולנד, שבירתו היא העיר זְווֹלֶה, במשך קרוב לארבעים שנה.
רקע משפחתי.
נולד לר' שמעון עזריה הירש ואימו חנה שפיץ. משפחת שפיץ הייתה משפחה אמידה מאוד, אשר ראו ברכה בעסקיהם (הם אף התגוררו בבית היסטורי - ביתו של הצייר ההולנדי הנודע רמברנדט, המוכר כיום כמוזיאון בית רמברנדט). אביה של חנה שפיץ ייסד את ארגון הצדקה "פקידים ואמרכלים" שהקימו בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, ותמכו בעניי ארץ הקודש. אביו לא לקח חלק בעסקי המשפחה והקים בית-מדרש לבעלי בתים. בגיל שבעים הוכתר על ידי בנו בתואר "מורינו", תואר כבוד נדיר ביותר באותו תקופה.
אחרי לימודיו בתלמוד תורה המשיך בסמינר לרבנים אצל הרב יוסף צבי דינר, קיבל הסמכה לרבנות בגיל צעיר מאוד, וב-1902 עוד לפני נישואיו, נענה לקריאת קהילת זוולה, והתמנה לרבה הראשי.
פעולותיו כרב הקהילה.
מיד עם מינויו לתפקיד פעל הרב הירש, בעידודו של אביו איתו ניהל קשר מכתבים יום-יומי, להגברת ההקפדה על קיום מצוות היהדות בקרב קהילתו.
הירש יזם את החזרת המחיצה בבית הכנסת, הכניס לתוקף דרישות קפדניות לשוחטים וקצבים. תחת הנהגתו הרוחנית, היה אובראייסל למחוז הראשון שכל נשות המורים, החזנים וכל העוסקים בקודש, כיסו את שערות ראשם – הלכה שהוזנחה בכל מערב אירופה באותו תקופה.
הירש השקיע מאמצים רבים על מנת לאפשר קיום מצוות גם ליהודים שחיו בקהילות קטנות. למשל, נועד עם מנהלי בתי ספר נוצריים, וסיכם עמם שלא יתקיימו שיעורים במקצועות חשובים ביום השבת, על מנת להוריד את הצורך מהתלמידים היהודיים הבודדים לחלל את יום השבת. פן נוסף של פעילותו היה מאבק הסברתי נגד ההתבוללות בקרב הלא-יהודים.
פעילות מול גופים לא יהודיים.
השפעתו חרגה מתחום קהילתו ואף הגיעה אל כלל אוכלוסיית המדינה. בשנת 1920 פנה לשר המשפטים ההולנדי, והציג בפניו תוכנית שיקום אסירים על מנת שיוכלו לחזור לחיים אזרחיים הגונים, ולהתקיים בכבוד. הרעיון התקבל ובשנת 1921 קיבל על כך עיטור אבירות כבוד ממלכת הולנד וילהלמינה.
לאחר פטירתו נקבע שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת על-שמו.
וויקיספר
פסק דין ירדור
פסק דין ירדור, או בשמו המלא, ע"ב 1/65 יעקב ירדור ואחרים נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית, משנת 1965, עוסק בשאלת סמכותה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימה מלהתמודד בבחירות לכנסת, וקובע את זכותה של הדמוקרטיה להתגונן מפני מי שמעוניין לפגוע בעצם קיומה של המדינה. פסק דין מגדיר את האיזון בין הזכות להיבחר לבין הרצון לשמור על ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ראשית הפרשה בכך שוועדת הבחירות המרכזית סירבה לאשר את "רשימת הסוציאליסטים", שהגישה את מועמדותה לכנסת השישית. הסירוב נומק בטענה שמדובר בהתאגדות בלתי-חוקית, הואיל ויוזמיה שוללים את שלמות מדינת ישראל ואת עצם קיומה. יו"ר הוועדה, השופט משה לנדוי, הודיע על כך לרשימה. הוא ביסס טענה זו על כך שחמישה מתוך עשרת מועמדי הרשימה היו חברים בארגון "אל ארד", אשר ניסה לפני כן להירשם לפי חוק האגודות העות'מאני ובקשתו זו נדחתה על ידי הממונה על מחוז חיפה ומאוחר יותר גם על ידי בית המשפט העליון, ואשר הוכרז על ידי שר הביטחון כארגון בלתי-חוקי על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום).
לפני הפנייה להתארגן בתור אגודה הייתה פנייה לרשם החברות לרשום חברה בשם "אל-ארד בע"מ" ורשם החברות סירב לרשמה, אך בית המשפט העליון חייב אותה לרשמה. אחד מחברי הוועדה אף טען כי התנועה קבלה עצה מרדיו קהיר לרכוש חסינות פרלמנטרית כדי שלא יוכלו לרדוף אותה.
יעקב ירדור, לוחם לח"י לשעבר ומשפטן, ערער בשם רשימת הסוציאליסטים בפני בית המשפט העליון על החלטת ועדת הבחירות המרכזית. טענתו המרכזית הייתה שאין לוועדה סמכות חוקית לפסול את הרשימה אלא מסיבות טכניות, ולפיכך עצם פסילתם היא מעשה לא-חוקי. לעומת זאת, טען משה בן זאב, היועץ המשפטי לממשלה, שייצג את ועדת הבחירות המרכזית, שרשימה זו שמה לעצמה למטרה לחתור תחת עצם קיומה של מדינת ישראל, ומשום כך יש למדינה מלוא הזכות לפסול אותה מלהתמודד בבחירות. בית המשפט העליון דחה את הערעור ברוב של שניים מול אחד: הנשיא שמעון אגרנט והשופט יואל זוסמן תמכו בדעתו של השופט לנדוי כיו"ר ועדת הבחירות ובהחלטת הוועדה לפסול את הרשימה, ופסקו שלוועדת הבחירות המרכזית ישנה הסמכות לפסול רשימות אף בהיעדר חקיקה מפורשת בנושא במקרה קיצוני של שלילת עצם קיומה של המדינה, בעוד השופט חיים כהן קיבל את הערעור בדעת מיעוט וטען ש"אין שוללים זכות, ולו מן הפושע המסוכן ביותר, אלא בהתאם לחוק".
בשנת 1984 פסק בית המשפט העליון, ובראשו הנשיא מאיר שמגר, בפס"ד ניימן הראשון (ע"ב 2/84) שהלכת ירדור אינה חלה על רשימות השוללות את אופייה הדמוקרטי של המדינה (בהתייחס לרשימת כ"ך) ושאין להרחיבה. בית המשפט קרא לכנסת לקבוע בחוק אילו רשימות ניתן לפסול. בעקבות זאת, חוקק סעיף 7א ל, ובשנת 1988 פסק הנשיא שמגר בפס"ד ניימן השני (ע"ב 1/88), בהסכמת חמשת חברי ההרכב, שיש לפרש סעיף זה באופן מצמצם, אך ניתן לפסול על פיו את רשימת כ"ך.
הלכת ירדור
פלרגוניום
פֵּלַרְגּוֹנְיוּם (שם מדעי: Pelargonium) הוא סוג של צמח ממשפחת הגרניים ונמנה עם צמחי הגינה והבית הנפוצים ביותר באזורנו. רבים נוהגים לכנות את ה"פלרגוניום" בשם "גרניום" - אך זוהי טעות - הגרניום הוא אחד המינים ממשפחה זו. לפרח הפלרגוניום יש חמישה עלי כותרת, והוא פורח בכל ימות השנה בשלל צבעים: לבן, ורוד, סגול, אדום וארגמן. בפרי הפלרגוניום יש חמישה זרעים.
פרי הפלרגוניום דומה למקור החסידה, ומכאן מקור השם: המילה פלרגוס ביוונית פירושה חסידה. מבין החרקים שניזונים מהצמח אפשר לציין את זחלי הפרפר כחליל הפלרגון או כחליל הפלרגוניום (שם מדעי: Cacyreus marshalli).
עלי פלרגוניום מכילים שמנים אתריים המדיפים ריח חריף. נהוג להוסיף אותם כחומר ריח במוצרים רבים. בתעשיית המזון משתמשים בשמנים אלו בייצור משקאות, ממתקים ודברי מאפה.
דגל לבן
דגל לבן מסמל בימינו בעיקר כניעה. לדגל היו שימושים רבים ושונים במהלך ההיסטוריה.
שימושים בימינו.
הדגל הלבן הוא סימן בינלאומי המסמל כניעה או הפסקת אש על מנת לנהל משא ומתן. דגל לבן הנישא על ידי שליח מסמל כי השליח אינו חמוש וברצונו לנהל משא ומתן. על פי דיני המלחמה ובהתאם לאמנת ז'נבה, אין לירות על אדם הנושא דגל לבן.
נשיאת דגל לבן במרמה, ועל מנת לתקוף במפתיע, מהווה עבירה על דיני המלחמה ונחשבת לפשע מלחמה.
מקור השימוש בדגל.
האזכור הראשון של שימוש בדגל הלבן על מנת לסמל כניעה מקורו בזמן שלטון שושלת האן שבסין. ההיסטוריון קורנליוס טקיטוס מזכיר שימוש בדגל לבן בזמן כניעה בקרב משנת 109 לספירה. קודם לשימוש בדגל זה נהגו חיילים רומאים לסמל כניעה על ידי הרמת מגניהם מעל ראשיהם.
בית אומיה.
בית אומיה השתמשו בדגל הלבן כסמלם לזכר קרב בדר, ועל מנת להבדיל בינם לבין בית עבאס, תוך העדפת השימוש בצבע הלבן במקום הצבע השחור לאות אבל.
צרפת.
במהלך המאה ה-18, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית שימש הדגל הלבן כדגלם של אנשי הצבא הצרפתי וכדגל צרפת. לאחר המהפכה, בשנת 1794 אומץ דגל שלושת הצבעים (ה"טריקולור") כדגל הלאומי של צרפת, ואילו הדגל הלבן הפך דגל של המלוכנים שהתנגדו למהפכה. במהלך תקופת השבת השלטון המלוכני בצרפת שב הדגל הלבן להיות דגל המדינה. הדגל הלבן נזנח לבסוף במהפכת יולי של 1830.
בודהיזם.
בדת הבודהיסטית הצבע הלבן בכלל והדגל הלבן בפרט מסמל אבל.
דגל אפגניסטן.
לאחר כיבוש קאבול על ידי הטליבאן במלחמת האזרחים באפגניסטן נבחר הדגל הלבן כדגל האמירות האסלאמית של אפגניסטן, בשל היותו מסמל את "טוהר האמונה והממשל". מאוחר יותר נוסף כיתוב השהאדה לדגל.
בספרות.
דגלים לבנים הם הדגלים של שמשי גונדור בספרי הארץ התיכונה פרי עטו של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
נחמן מהורדנקא