ב‑22 בפברואר 1983 הגיע לעיר, מפריז, יחד עם שני אנשים נוספים, חסן חמודי, גם הוא ממוצא אלג'יראי, וצ'ארלס מימי. נקש ושותפיו איתרו את חאקר בעת שישב בבית קפה במרכז העיר. כשהבחין בשלושה המתקרבים אליו כשמסכות על פניהם, ניסה להימלט. השלושה ריססו אותו במטר כדורים. נקש, שהחזיק ברובה, המשיך לירות גם לאחר שהקורבן היה מוטל חסר אונים על המדרכה. 14 כדורים פגעו בו והוא מת במקום. שני שותפיו לרצח נתפסו כעבור מספר ימים אך נקש נמלט. ב-4 במרץ 1983 הגיע לישראל ומתוקף חוק השבות הפך מיד לאזרח ישראלי בזהות בדויה, בשם רודי אטלן.
משפטו של נקש התנהל בבזאנסון בהיעדרו, והוא הורשע ברצח. ב‑3 בנובמבר 1983, הגישה צרפת לישראל בקשה להסגירו אליה, על פי הסכם ההסגרה בין המדינות. צרפת התחייבה כי יתאפשר לו, לאחר שיוסגר, לדרוש ולקבל משפט חוזר בנוכחותו. אך מדינת ישראל לא איתרה אותו מכיוון שהתגורר בישראל תחת זהות בדויה.
בישראל.
נקש גר בישראל כשנתיים, מבלי שנתפס. ב‑17 במרץ 1985, נתפס יחד עם שלושה אנשים נוספים, במהלך ניסיון שוד של איש כמורה קתולי בכיר, בקילומטר ה-22 בכביש ירושלים-יריחו. הארבעה הצטיידו בכלי־נשק גנובים (מקלע עוזי, מחסניות, כדורים ואקדח עם משתיק קול), מיכל גז מדמיע, מכשירי קשר, מדי צבא ומשקפת. הם הגיעו למקום המיועד בכלי רכב גנובים, התכוונו להציב מחסום, ולעצור רכב מדגם מרצדס של הכס הקדוש, שהייתה בעלת לוחית רישוי דיפלומטית. הרכב עמד לעבור במקום בדרכו מגשר אלנבי ועל פי המידע שהיה בידיהם, ציפו לשדוד 60 ק"ג של מטילי זהב ושני מיליון דולר במזומן. זה היה ניסיונם השני. שבוע לפני כן, ב-10 במרץ, ניסו כבר לשדוד את הרכב, אך זה חלף על פניהם מהר מכדי שיספיקו להגיב. משטרת ישראל עצרה אותם לפני שהספיקו להוציא אל הפועל את ניסיונם השני.
באותו ערב בו נעצר, נערכה גם חתונתו של נקש לאישה שהכיר בישראל, והותר לו להגיע לחתונה באזיקים. בעת שהיה במעצר גילתה המשטרה ששמו האמיתי הוא ויליאם נקש המבוקש בצרפת. מדינת ישראל הודיעה לצרפת שנתפס, וצרפת הגישה שוב בקשת הסגרה. נקש נעצר עד תום ההליכים בבקשת הסגרה.
המאבק נגד הסגרתו.
ב-29 באפריל 1985, החלו הליכי ההסגרה בבית המשפט המחוזי בירושלים. עורך דינו של נקש, רונלד רוט, לא חלק על הראיות שביססו את ההאשמה שלפיה נטל נקש חלק ברצח, אך טען כי אין להסגיר אותו כי הרצח בוצע על רקע אווירה של אנטישמיות בעיר בזאנסון. רוט טען, בהסתמך על הסכם ההסגרה ביו שתי המדינות, כי אין להסגיר אדם אם המניעים למעשהו היו דתיים, מדיניים או גזעיים. השופט יעקב בזק לא קיבל את הטענות וקבע בספטמבר 1985 שנקש, מבחינה משפטית, הוא בר הסגרה. כי עובדתית, אין מדובר בעבירה על רקע "דתי או מדיני", אלא בחיסול חשבונות בסכסוך של עבריינים.
נקש הגיש ערעור לבית המשפט העליון, והטיעונים בו נשמעו ב‑20 במאי 1986. פרקליטו חזר על כל טענותיו אך בית המשפט העליון דחה אותן. ושוב קבע כי הרקע למעשה היה פלילי על רקע חיסול חשבונות. ב‑9 בספטמבר נדחה ערעורו של נקש פה אחד על ידי השופטים גבריאל בך, דב לוין ומנחם אלון. בשלב הבא היה אמור שר המשפטים לאשר את בקשת ההסגרה באופן פורמלי.
במקביל החלו רוט ואשתו של נקש, רינה, בקמפיין ציבורי למנוע את הסגרתו. הם יצרו קשר עם תנועת גוש אמונים, ומזכירת התנועה דניאלה וייס עזרה בהקמת ה"הוועד למניעת הסגרתו של נקש" בראשו עומד יוסף מנדלביץ', אסיר ציון לשעבר, והיו בו חברים דובר גוש אמונים, נעם ארנון, ופעילים נוספים. הם הציבו דוכני החתמה למען נקש, ופעלו בכנסת ליצירת לחץ פוליטי נגד הסגרתו. באפריל 1986 אף התקבל נקש, באופן סמלי, כחבר בהתנחלות אלון מורה.
מעורבת השר שריר.
ב-30 ביולי 1986, מונה אברהם שריר לתפקיד שר המשפטים, ומיד החל הלובי נגד ההסגרה לנסות לשכנעו למנוע את ההסגרה. בסוף אוקטובר 1986 ניסה שריר להעביר חוק שימנע את ההסגרה, אך היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש קבע שאין אפשרות לחוקק חוק פרסונלי מסוג זה. ב‑4 בדצמבר 1986, החליט שריר כי לא יפעיל את סמכותו לפי סעיף 18 לחוק ההסגרה ולא יצווה על ביצוע הסגרתו של ויליאם נקש לצרפת, בטענה שביטחונו האישי לא יהיה מובטח בכלא הצרפתי. את ההחלטה גינו ראשי הקהילה היהודית בצרפת. נשיא "קריף", ארגון הגג של הארגונים היהודיים בצרפת, תיאו קליין אמר:.
כנגד החלטה של שריר הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חברי הכנסת שולמית אלוני ודדי צוקר ועורך דין אברהם גל, ארבעה חברי-כנסת נוספים הנמנים עם סיעות מפ"ם ושינוי הצטרפו לעתירה. בנוסף מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית בירושלים גם הגישו עתירה. המשיבים היו שר המשפטים אברהם שריר, נציב בתי הסוהר, ויליאם נקש עצמו ובית הדין הרבני האזורי בירושלים, אשר הוציא נגד נקש צו עיכוב יציאה מהארץ, וזאת לבקשת אשתו רינה, כדי למנוע את הישארותה עגונה למקרה שיוסגר, אף על פי שלא היה בסמכותו להוציא צו עיכוב יציאה. בית הדין הרבני הוציא את הצו לבקשת רינה נקש לאחר שטענה שאם ייסגר לצרפת היא מבקשת להתגרש ממנו, אך נקש הודיע שהוא מסרב ולכן תישאר עגונה.
בתחילה אנשי פרקליטות המדינה סירבו לייצג את שריר בפני בית המשפט, מאחר שפעל בניגוד לעמדתם, לא מצא לנכון להתייעץ איתם בטרם קיבל את החלטתו ובפגע ביכולת של ישראל לשתף פעולה במישור הבינלאומי בלחימה בפשיעה. לבסוף הסכימה נילי ארד לייצג את עמדת שר המשפטים, מאחר שסברה שלעותרים אין זכות עמידה בבג"ץ, מאחר שאינם בעלי עניין אישי וישיר בהחלטה. במרץ 1987 הכריע בג"ץ שהחלטתו של שריר לא נשענה על בירור עובדתי ועל כן בטלה. את העמדה המרכזית בתיק כתב נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר עצמו. בדעת רוב של ארבעה שופטים נגד דעת המיעוט של השופט מנחם אלון. שמגר הבהיר כי סמכותו של השר אינה בלתי מוגבלת וכי אין בידיו שיקול דעת חופשי. השר יכול להחליט שלא להסגיר רק לנוכח "נסיבות מיוחדות וכבדות משקל" משני טעמים בלבד: שיקולים שביחסי ישראל עם המדינה המבקשת שאינה נוהגת להסגיר לישראל; וטעמים הומניטריים - חשש לאי-קיום הליכים שיפוטיים הוגנים. אך בנוסף הודיע בג"ץ, כי ההסגרה לא תבוצע מיד, ויינתן לשריר הזמן לבצע בירור עובדתי, האם יש בסיס לחשש שביטחונו האישי של נקש לא יהיה מובטח בכלא הצרפתי. שריר הקים צוות בראשותו של יועצו המקצועי חיים קלוגמן. לאחר 3 חודשי בדיקה ואיסוף נתונים, במהלכם אף ערך ביקור בצרפת, קבע קלוגמן שלא נשקפת סכנה לנקש בכלא הצרפתי. בעקבות קביעת צוות הבדיקה, ב-21 ביולי 1987, הורה שריר על ביצוע ההסגרה.
נקש הוסגר לבסוף לצרפת בסוף 1987, נערך לו משפט חוזר, כפי שהבטיחו שלטונות צרפת בבקשת ההסגרה. באפריל 1989 הוא נידון ל-20 שנות מאסר. לאחר שנלקחה בחשבון תקופת המאסר שלו גם בישראל, לפני שהוסגר, הוא השתחרר בתחילת שנות ה-2000.
משרד הצי של האימפריה הרוסית
משרד הצי (ברוסית: Морское министерство Российской империи) הוקם בשנת 1802, במקביל להקמת משרדים אחרים, בשם משרד כוחות הים. זה היה המשרד הממשלתי הממונה על ניהול הצי הקיסרי.
היסטוריה.
המשרד נוצר במסגרת רפורמה ממשלתית שיזם הקיסר אלכסנדר הראשון כאשר משרד כוחות הים החליף את מנהלת האדמירליות. הוא קיבל את השם "משרד הצי" בדצמבר 1815. בתחילה, במשרד הוקם רק מחלקת שר כוחות הים ולשכת הצי (1803). בשנת 1805 פורקה מנהלת האדמירליות הראשית והוחלפה במחלקת האדמירליות, כאשר צורפו אליה נציגויות ולשכת שר כוחות הים.
בשנת 1804 הוקם מנהלת כללית לענייני הצי, שבוטלה עד מהרה עקב שחזור גוף ניהול כללי לכוחות הימיים והיבשתיים, בו היה אמור להיות שני חברים מהמחלקה הימית.
בשנת 1812 הוקמו מחלקת הביקורת והמינהל הרפואי הראשי של משרד הצי, שהייתה מיוצגת על ידי רופא מטה עם עוזר והרופא הראשי של המטה הכללי.
במסגרת המשרד, מוקם משרד לענייני הצי, בשנת 1821, בניסיון לתאם בצורה מיטבית יותר את פעילות הצי.
בשנים 1827 ו-1828 חולק המשרד לשני חלקים עצמאיים: מטה הצי של הוד מלכותו הקיסרי, כאשר בראש המטה עמד מפקד המטה, שבשנת 1831 הוחלף שמו למטה הראשי של חיל הים ומשרד הצי, שהיה כפוף לשר.
בשנת 1836 אוחדו שני החלקים למוסד אחד, בשם משרד הצי. מאז 1855, המשרד היה כפוף למפקד בדרגת גנרל אדמירל, ששימש לצד שר הצי. מפקד זה קיבל את הניהול על ארגון חדש, מועצת האדמירליות, שבעבר הייתה בעלת אופי של מוסד מייעץ והפכה כעת למוסד העצמאי הגבוה ביותר לענייני הצי.
בשנת 1860 אושר מבנה חדש של המשרד כניסיון למשך 5 שנים, אך התקיים בפועל עד 1885 . גנרל האדמירל היה המפקד הראשי של הצי ומשרד הצי עם זכויות שר, אך ראש משרד הצי היה האחראי על החלק הכלכלי. המשרד כלל לשכה, פיקוח, מחלקות בנייה, ספינות, קומיסריון ומחלקה הידרוגרפית, בניית ספינות, ועדות מדעיות טכניות וימיות, מחלקות ארטילריה, בנייה ורפואה.
בשנת 1867 בוצעה רפורמה חדשה: גנרל האדמירל הפך רק לראש משרד הצי ללא סמכויות ניהול בעוד שר הצי ניהל את המשרד הממשלתי. עם עליית כוחם של המפקדים הראשיים ומחלקות הנמל, תפקידי הגופים הכלכליים המרכזיים פחתו; לפיכך בוטלו מחלקות בניית הספינות והקומיסריון, ארטילריה ובנייה ובמקומם הוקמה במקומה הוועדה הטכנית הימית, שכללה גם שלוש ועדות לשעבר (מדעי בניית ספינות, טכנאים ומחלקת ים). הוועדה הטכנית ימית הייתה מופקדת על ניהול נמל סנקט פטרבורג.