ב-2005 הופיעה גומז בסרט "כרומופוביה". ב-2006 כיכבה בסרט "The Good Housekeeping Guide". ב-2007 כיכבה בדרמה "יפהפיות מתחתנות" מאת אירווין ולש ודין קאוואנה, וכן כיכבה במחזה "בואינג-בואינג" בתיאטרון הקומדיה בלונדון. עוד ב-2007 כיכבה בתסכית אודיו של "דוקטור הו" בשם "ולהאלה". ב-2008 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית, וגילמה את קייט במחזה "אילוף הסוררת" שהועלה בתיאטרון קורטיארד ובתיאטרון נובלו.
ב-2012 כיכבה גומז בסרט הבריטי "The Wedding Video", בתפקיד מארגנת חתונות בלתי-יציבה נפשית. באותה שנה הופיעה בסדרה הקומית "חינוך רע" בדמות סגנית המנהל איזובל פיקוול, והמשיכה לשחק בעונה השנייה ב-2013. בשנת 2014 החלה להפיק סרטוני מערכונים כשהיא מגלמת דמות של דודה בשם הת'ר, עבור ערוץ Wildseed Studios ביוטיוב.
גומז כיכבה בעונה השמינית של הסדרה "דוקטור הו" בדמות שנקראה בתחילה "שומרת הסף של הספירה התחתית". היא הופיעה בהופעות קמע בכמה פרקים בעונה השמינית, ואחר כך בפרק הסיום בן שני החלקים. מיסי, הדמות שגילמה, היא התגלמות נשית של המאסטר, יריבו הוותיק של הדוקטור. בעונה התשיעית חזרה גומז ושיחקה בשני פרקי פתיחת העונה "The Magician's Apprentice" ו-"The Witch's Familiar" ששודרו בספטמבר 2015. על תפקידה כמיסי הייתה מועמדת לפרס באפט"א הסקוטי לשחקנית הטובה ביותר (טלוויזיה). כמו כן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר. גומז אישרה כי תמשיך להופיע גם בעונה העשירית של "דוקטור הו".
חיים אישיים.
ב-1 במאי 2000 התחתנה גומז עם השחקן ג'ק דוונפורט. בתחילת 2010 ילדה את בנם הבכור, הארי.
יום ולנטין
חג ולנטינוס הקדוש
ולנטיינז
ולנטיינס
ולנטיינז דיי
סטנלי דונן
סטנלי דונן (באנגלית: Stanley Donen; 13 באפריל 1924 - 23 בפברואר 2019) היה במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים, כוריאוגרף ומפיק אמריקאי-יהודי שהתפרסם בעיקר בסרטים המוזיקליים שביים. כונה "המלך של המחזות המוזיקליים בהוליווד".
קורות חיים.
סטנלי דונן נולד בעיר קולומביה (קרוליינה הדרומית) למשפחה יהודית, למרדכי מוזס והלן דונן. כילד יהודי סבל מהתגרויות אנטישמיות של חבריו לכיתה. כדי להתגבר על כך היה מבלה בצפייה בסרטים, קומדיות, מתח ומערבונים. בעיקר אהב את משחקם וריקודיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס בסרט "טסים לריו" משנת 1933 בו צפה עשרות פעמים.
הוא למד ריקוד והופיע בתיאטרון המקומי בעיר קולומביה. ב-1940 עבר לניו יורק ולאחר שעבר מבחן במה, התקבל לעבודה כרקדן בהצגה "פאל ג'ואי" בהפקתו של ג'ורג' אבוט. בהפקה זו הכיר את ג'ין קלי, שהיה כוכב ההצגה. מאותה עת החל בשיתוף הפעולה אתו, בתחילה בתור מתלמד ולאחר מכן כשותף.
ב-1943 עבר להוליווד ושימש ככוריאוגרף למספר סרטים של ג'ין קלי, שהמפורסם ביניהם הוא הרימו עוגן (1945). שם הוא הגה את הרעיון לריקוד של קלי עם הדמות המצוירת של העכבר ג'רי.
ב-1949 ביים עם ג'ין קלי את הסרט המוזיקלי יום בניו יורק שהיה הצלחה גדולה. באותה שנה ביים ביחד עם ג'ין קלי את קח אותי לבייסבול. ב-1951 ביים את "חתונה מלכותית" עם פרד אסטר וג'יין פאוול, ובו הסצנה המפורסמת בה רוקד אסטר על התקרה.
ב-1952 ביים עם ג'ין קלי את שיר אשיר בגשם, שנחשב עד היום בעיני רבים כגדול הסרטים המוזיקליים. לאחר מכן המשיך דונן לביים סרטים מוזיקליים ובהם, שבע כלות לשבעה אחים (1954), משחקי הפיג'מה (1957), פנים מצחיקות (1957), הנסיך הקטן (1974) וקומדיות רומנטיות כמו: הדשא ירוק יותר (1960), חופשה בלונדון, (1958) חידון בחרוזים (1963), שניים לדרך (1967) ו"בגידות בריו" (1984).
דונן קיבל פרסים רבים על עבודותיו כבמאי קולנוע ותיאטרון וככוריאוגרף.
ב-1998 העניקה לו האקדמיה האמריקאית לקולנוע פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים. באותה השנה ביקר בישראל וקיבל פרס כבוד מטעם פסטיבל הקולנוע הישראלי על תרומתו לתעשיית הסרטים.
נפטר ב-23 בפברואר 2019.
רדגייט
רדגייט תוכנה (באנגלית: Redgate Software) היא חברת תוכנה עם משרדים ראשיים בקיימברידג', אנגליה. היא מפתחת כלים עבור מפתחי אפליקציות ובסיסי נתונים ולאנשי ניהול טכנולוגי בתחומי ה IT וה DBA. החברה מנהלת ומתחזקת אתרי קהילות מפתחים ומומחים, המפורסמים שבהם SQL Server Central  ו Simple Talk. היא מארגנת אירועים כגון SQL בעיר.
מוצרי רדגייט מתמחים בניהול מסדי נתונים, כלים עבור SQL Server, Oracle, MySQL ו - Azure של מיקרוסופט. היא גם מייצרת כלי למפתחים מתקדמים בטכנולוגיית NET Framework.  כגון SmartAssembly ו Net Reflector.
פלגלנטים
תנועת הפלגלנטים (בלטינית: Flagellantes, "המלקים", או "המצליפים") הייתה תנועת תשובה נוצרית בימי הביניים המאוחרים, אשר פעלה בשני גלים עיקריים: הראשון באמצע המאה השלוש-עשרה, והשני באמצע המאה הארבע-עשרה, בתקופת המוות השחור. הפלגלנטים הסתובבו בין ערים שונות ברחבי אירופה, ונהגו להכות את עצמם עד זוב דם כאקט של חזרה בתשובה וכפרה על חטאי האנושות כולה. ראשיתה של התנועה, באיטליה, הייתה בחיק הכנסייה ובתמיכתה. אולם, עם התקדמותה צפונה היא סחפה אחריה מאמינים רבים, הקצינה, וסופה שהוקעה בשנת 1349 בידי האפיפיור קלמנס השישי.
לפני הפלגלנטים.
הלקאה כדרך לכפרה על חטאים, בין אם היא מבוצעת בידי החוטא עצמו, או בין אם היא נעשית בידי אדם אחר, היא תופעה דתית מוכרת מאז שחר ההיסטוריה. בעולם הנוצרי, שימשה בתחילה ההלקאה כעונש לנזירים סוררים ואף כשיטת ענישה פומבית לפושעים אשר הביעו חרטה על מעשיהם ושאפו לחזור בתשובה. בתחילת המאה האחת-עשרה החל להתפשט מנהג ההלקאה העצמית במנזרים השונים, והפך ל"מנהג נפוץ בכל רחבי הנצרות הלטינית, ואפילו השיטה המקובלת ביותר מכל שיטות הסיגוף". כדוגמה לכך ניתן לראות את פטר דמיאן (Peter Damian), שהיה הקרדינל של אוסטיה (Ostia) בתקופה זו, וטען שיש להחליף את קריאת המזמורים בהלקאה עצמית ככלי לכפרה על עוונות. גם דומיניקוס הקדוש (St. Dominic) והפרנציסקנים הראשונים נהגו במנהג זה.
אם כן, ניתן לראות בבירור כי בראשיתה, ההלקאה העצמית לא הייתה מנוגדת כלל לאמונה הנוצרית ולמנהגיהם של אלו אשר נחשבו כנמצאים עמוק בתחומי האורתודוקסיה הקתולית. מסוף המאה השתים עשרה היו קיימות אפילו קבוצות של מאמינים, גברים ונשים, שזכו להכרתה של הכנסייה בתור מסדר (ordo), כאשר הגורם שאיחד ביניהם היה ההלקאה העצמית. יש חוקרים הסוברים שעל רקע נתונים אלה, ניתן לומר שתנועת הפלגלנטים הייתה בגדר העצמה זמנית של תופעת ההלקאה העצמית בנצרות ותו לא. לעומתם, טוענים אחרים כי הקולקטיביות, הפומביות וההתפרצות הפתאומית של התנועה מעידות על שוני מהותי המבדיל את הפלגלנטים מהתופעה הכללית
הגל הראשון.
בשנת 1258 תקף רעב כבד את איטליה, אשר לווה במגפה קשה שנה אחריו. מלבד קשיים אלה, חיו האיטלקים בצל המאבק הבלתי פוסק בין שתי סיעות פוליטיות, הגוולפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר), שהוביל לחוסר יציבות פוליטית משווע. גם החשש מפלישות נוספות של המונגולים ממזרח ריחף תדיר מעל לראשם. על כל אלה התווספו נבואותיו האפוקליפטיות של יואכים מפיורה (Joachim da Fiore), מיסטיקן בן המאה השתים עשרה, שזכו לתפוצה רחבה באיטליה. לפי נבואות אלה, בשנת 1260 אמור היה "להתממש במלואו" העידן השלישי והאחרון בתולדות האנושות, הוא "עידן רוח הקודש", תקופה של חיי שלום, פרישות ואושר. את ראשיתו של עידן זה הייתה אמורה לבשר גם הקמתם של שני מסדרים נוצריים חדשים. כל הגורמים שהוזכרו לעיל היוו את המצע להיווצרותה של אמונה חזקה בקרב ציבור המאמינים כי יום הדין ממשמש ובא. משום כך, האמינו תושבי איטליה כי עליהם להכין את עצמם לקראתו, באמצעות כפרה על חטאיהם וחזרה בתשובה. מתוך תחושות אלה צמח הגל הראשון של תנועת הפלגלנטים.
ראשיתו של הגל הראשון הייתה כאמור באיטליה, בעיר המשגשגת פרוג'ה (Perugia) שבתוך מדינת האפיפיור. בחודש נובמבר של שנת 1260 החלו להופיע ברחבי העיר ללא תעמולה מוקדמת קבוצות של פלגלנטים, ככל נראה בהנהגתו של הנזיר הארמיטי רניירו פסאני (Raneiro Fasani). מפרוג'ה שבמרכז איטליה התפשטו קבוצות אלה במהירות דרומה לרומא, ודרך צפון איטליה והאלפים לרוב ארצות אירופה. כך תיארם יעקובוס מוורגינה (Iacobus da Voragine), הבישוף של ג'נובה:
הם צעדו יחפים, כאשר פלג גופם העליון חשוף לצורך ההלקאה, ונשאו בידיהם נרות דולקים ודגלים. בכל עיר אליה הגיעו היו מתאספים לפני הכנסייה המקומית, ומלקים עצמם בכתפיים, המקום עליו נשא ישו את הצלב, עד זוב דם. גם נשים נהגו להלקות עצמן, אך מטעמי צניעות עשו זאת בחדרים סגורים שאינם חשופים לעיני הציבור. ההלקאה נועדה לעורר את האל למחול על חטאיהם שלהם ושל האנושות כולה, והיה בה אף ממד חשוב של חיקוי סבלו של ישו הצלוב (Imitatio Passionis). הפלגלנטים חדורי האמונה, שנדמו כמרטירים על רקע הלך הרוח האפוקליפטי שרווח באותה עת, סחפו אחריהם בתחילה חוזרים בתשובה מכלל שכבות האוכלוסייה, וביניהם אנשי כהונה ונזירים. בחלק מהמקרים אף הנהיגו אנשי הכנסייה את החבורות הנודדות.