כתמיכה לקיומו של שלב זה, חוקרים משתמשים בחולים הסובלים מסינדרום באלינט (Balint's Syndrome). בעקבות נזק לאונה הפריאטלית (the parietal lobe), אנשים אלו לא מסוגלים למקד קשב על אובייקט אינדיבידואלי. בהינתן גירוי שדורש איחוד של תכוניות, אנשים הסובלים מסינדרום באלינט לא מסוגלים למקד את הקשב לזמן ארוך מספיק כדי לאפשר איחוד של התכוניות, ותהליך תפישת האובייקט נפגע.
חיפוש תכונית (feature search) וחיפוש מצרפי (conjunction search).
טריזמן מבדילה בין שני סוגים של מטלות חיפוש ויזואלי, חיפוש תכונית (feature search) וחיפוש מצרפי (conjunction search). חיפוש תכונית נעשה במהירות ובשלב הקדם-קשבי עבור מטרות המוגדרות על ידי תכונית אחת בלבד כגון צבע, צורה, נטייה או כיוון התנועה. המטרה בעלת התכונית יוצאת הדופן מתבלטת מיד (pop-out) במהלך החיפוש, ללא תלות במספר המסיחים. כלומר, החיפוש הוא מקבילי ואינו נעשה קשה יותר עם הוספת מסיחים נוספים, כל עוד הם נבדלים בתכונית אחת בלבד מהמטרה. באופן הפוך, חיפוש מצרפי נעשה באופן סדרתי, ודורש איחוד של תכוניות משום שהמטרה נבדלת מהמסיחים ביותר מתכונית אחת. חיפוש מצרפי הוא איטי בהרבה מחיפוש תכונית ודורש הקצאת קשב ומאמץ. זמן מציאת המטרה כאן עולה ככל שמספר המסיחים גדול יותר.
תמיכה אמפירית.
כדי לבחון את ההשערה שקשב משחק תפקיד חשוב בתפישה ויזואלית, טריזמן ערכה ניסוי בשנת 1982 המדגים כיצד תכוניות עשויות להתקיים בנפרד זו מזו בשלבים המוקדמים של תהליך התפישה. כאמור, לפי השערתה של טריזמן התכוניות מופרדות בשלב הקדם-קשבי, אך לאחר מכן מתאחדות בזמן מיקוד הקשב. לכן, מניפולציה ניסויית שתפגע בהליך מיקוד הקשב תוכל לפגום בשלב איחוד התכוניות. בניסוי הוקרנו לנבדקים ארבעה אובייקטים על מסך, וכדי להסיט את מיקוד הקשב מהם הוקרנו על גבי הצורות שני מספרים צבועים שחור. המיצג כולו הוקרן למשך 0.2 שנייה, והנבדקים התבקשו לדווח על זוג המספרים השחורים שהופיעו על גבי הצורות. לאחר מכן הם התבקשו לדווח על הצורות הממוסכות שראו. התוצאות אישרו את ההשערה של טריזמן. בחלק מהמקרים, נבדקים דיווחו על צורות שהורכבו מאיחוד של תכוניות השייכות לאובייקטים שונים. כך לדוגמה, יכול היה נבדק לדווח על ״עיגול ירוק״ כאשר על המסך הופיעו עיגול אדום וריבוע ירוק. כלומר, תכונית הצורה של העיגול האדום ותכונית הצבע של הריבוע הירוק התאחדו באופן מוטעה לכדי צורה חדשה. תופעה זו נקראת "צירוף אשלייתי״ (illusory conjunction) והיא עשויה להתרחש גם בחיי היומיום. לדוגמה, אדם עשוי לראות שני אנשים חולפים מולו, האחד לובש חולצה צהובה והאחר חובש כובע אדום, ולדווח שראה למעשה אדם אחד הלובש חולצה צהובה וחובש כובע אדום. תאוריית איחוד התכוניות מספקת הסבר לצירופים אשלייתיים; משום שהתכוניות מתקיימות באופן נפרד זו מזו בתחילת הליך התפישה ואינן משויכות לאובייקט מסוים, הן יכולות להתאחד באופן שגוי בהיעדר משאבי קשב מספיקים בזמן יצירת מפת העל ממפות התכוניות השונות.
עד עתה עסקנו בתפישה מלמטה-למעלה (bottom-up) כאשר הזיהוי נעשה על סמך הגירויים החיצוניים. אולם, כשאנשים משתמשים בידע קודם כדי לתפוש אובייקט (תפישה מלמעלה-למטה, top-down), יש סבירות נמוכה יותר להופעת צירופים אשלייתיים. כדי להסביר תופעה זו, ערכה טריזמן בשנת 1986 ניסוי בו הציגה לנבדקים שלוש צורות שהתכוניות שלהן עשויות להצטרף באופן שגוי. באופן מפתיע, כאשר נאמר לנבדקים שהם מתבוננים בגזר, אגם ובצמיג (במקום משולש כתום, אליפסה כחולה וטבעת שחורה, בהתאמה), צירופים אשלייתיים לא נוצרו. טריזמן גרסה כי ידע קודם משחק תפקיד חשוב בתפישה תקינה. לרוב, תהליכי תפישה מלמטה-למעלה משמשים לזיהוי אובייקטים חדשים; אולם, אם בידנו ידע קודם, אנו משתמשים בתהליכי תפישה מלמעלה-למטה. עובדה זו מסבירה מדוע אנשים טובים יותר בזיהוי אובייקטים מוכרים מאשר אובייקטים זרים.
תוארי כבוד.
טריזמן נבחרה לחברה המלכותית של לונדון ב-1989, לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-1994, לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים ב-1995 כמו גם לאגודה למדעי הפסיכולוגיה של ארצות הברית ב-2002. טריזמן נבחרה לקבל את פרס Grawemeyer של אוניברסיטת לואיוויל על הסבריה באשר לאופן בו המוח בונה תמונות בעלות משמעות מהגירויים שאנו תופשים.
בטי בופ
בטי בופ (באנגלית: Betty Boop) היא דמות מצוירת שהופיעה בסדרת סרטים שהופקו על ידי מקס פליישר והופצו על ידי סרטי סרטי פרמאונט.
בשל מיניותה המוחצנת הייתה בטי בופ להיט בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונותרה סמל מין עד ימינו.
היסטוריה.
שנים מוקדמות.
בטי בופ הופיעה לראשונה על האקרנים ב-9 באוגוסט 1930 בסרט ההנפשה "הכלים המסוחררים" (Dizzy Dishes), השישי בסדרת "סרטי ההנפשה המדובבים" (Talkartoon) של פליישר.
דמותה נוצרה על ידי האנימטור גרים נטוויק (שעבד גם עבור אולפני וולט דיסני ואולפני אב אייוורקס), והייתה מבוססת על דמותה של הזמרת והשחקנית הלן קיין. אם כי יש המייחסים את ההשראה לדמותה לשחקנית קלרה בואו.
במקור הייתה הדמות כלב פודל, דמות שדובבה על ידי שחקניות רבות עד שבשנת 1931 מיי קווסטל קיבלה את התפקיד והמשיכה לדבב את הדמות במשך כל הסדרה.
בשנת 1932 השתנתה הדמות והפכה לאנושית בסרט ההנפשה "רותי סמרטוטי" (Any Rags), בהמרת אוזני הפודל בעגילים ארוכים, והפרווה בתסרוקת מתולתלת.
בסרטים היא נקראה "ננסי לי" (Nancy Lee) או נן מקגרו (Nan McGrew) - בתפקידי חברתו של גיבור הסרטים בימבו.
משנת 1931 הופיעה לראשונה בשם "בטי" בסרט Betty Coed, אולם בשנת 1932 הופיע לראשונה השם המלא "בטי בופ" בסרט Stopping the Show.
בטי כסמל מין.
אחיו של מקס פליישר, דייב, המשיך לפתח את דמותה של בטי, אשר הגיעה לשיא פיתוחה בסרט "מיני דה מוצ'ר" משנת 1932.
דמותה של בטי הייתה חלוצית בהיותה דמות ההנפשה הראשונה המייצגת אישה מינית. דמויות נשים אחרות היו קיימות באותה תקופה, אולם לא ייצגו נשים כאובייקט כזה (ולרוב הופיעו כבעלי חיים, לדוגמה: מיני מאוס).
בטי בופ התגאתה במיניותה - בלובשה שמלה וביריות. החזה שלה היה מודגש, ולרוב הוצגה עם מחשוף עמוק. במהלך רבים מסרטיה ישנן סצנות בהן דמויות אחרות מנסות "להציץ לה" בעת שהחליפה בגדים. סרט ידוע אחר הוא "אי הבמבוק של בטי בופ" ("Betty Boop's Bamboo Isle") בו רוקדת בטי את ריקוד ההולה בלבוש ליי עשוי עשב.
יחד עם זאת, דאגו המנפישים לשמור על "תמימותה" בשל היות הדמות בת 16 בלבד, רשמית.
הסרטים היו ייחודיים בשל הפסקול שלהם שכלל מוזיקת ג'אז אשר נוגנה על ידי תזמורות, לואי ארמסטרונג, רודי ואלי ודון רדמן.
בשל ייחודה של הדמות הפכו הסרטים פופולריים ביותר. הזמרת הלן קיין, אשר היוותה השראה לדמות, תבעה את האולפנים בשל גנבת "דמותה", אולם הפסידה במשפט לאחר שפליישר הוכיח שהביטוי "בופ אופ או דופ" נאמר על ידי זמרות גם לפני הופעותיה של קיין.
אילופה של בטי הסוררת.
מיניותה המודגשת של בטי היא שהביאה לנפילתה. הצנזורה העצמית שהפעילו אולפני השידור הפכו את שמלתה לארוכה והעלימו את מחשופה של בטי בשנת 1934. בסרטים המאוחרים הפכה בטי לעקרת בית עם כלב קטן בשם פאדג'י.
האנימטורים ניסו ליצור עניין בסדרה עקב הירידה בפופולריות שלה על ידי ציוות דמויות הנפשה נוספות לבטי. אחת מאותן דמויות, פופאי, זכתה בהמשך לסדרה משלה ולהצלחה רבה.
בשנת 1939 הופסקה סדרת הסרטים של בטי.
בטי בופ - החל מאמצע המאה ה-20.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה בארצות הברית בשנות ה-50, שידורים חוזרים של סרטי בטי בופ הביאו לפופולריות חוזרת של הסדרה.
הסרטים הוצגו שוב בשנות ה-60 וזכו לפופולריות מטעמי נוסטלגיה. ניסיונות להוסיף צבע לסדרה (ששודרה במקור בשחור-לבן) זכו לביקורות רבות.
בשנת 1974 יצא לאקרנים סרט המקבץ את הידועים מבין סרטי הדמות ונקרא "The Betty Boop Scandals of 1974". אוסף נוסף יצא לאקרנים בשנת 1980 בשם "Hurray for Betty Boop", כשבאוסף זה הושם דגש על הסרטים המוקדמים של בטי, בצורתה המינית יותר.
בשנת 1988 הופיעה לראשונה הדמות בסרט חדש, "מי הפליל את רוג'ר רביט". שמועות רמזו על כך שבאחת הסצנות ישנה תמונה של בטי בעירום, אולם אין לשמועה ראיות, ובדיקה של גרסת הווידאו לא מצאה תמונה כזו.
בשנת 1994 נבחר הסרט משנת 1933, "שלגיה" (להבדיל מהסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1937 שנקרא "שלגיה ושבעת הגמדים"), שבו כיכבה בטי בופ, להיכלל באוסף הסרטים השמור בספריית הקונגרס.
דמותה של בטי בופ משמשת השראה לדמות תות בראונסטיין מסדרת האנימציה דירת המצוירים. בראונסטיין היא גרסה מעוותת של בטי בופ, אשר סובלת מבעיות של עודף משקל, אלכוהוליזם ונטיות אובדניות.
שיהאב-3
שיהאב-3 (شهاب-3; בפרסית: מטאור-3) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני פרי פיתוח איראני, הראשון מסדרת טילי השיהאב האיראניים שמסוגל לפגוע בכל מטרה בשטח ישראל. הטיל בגרסאותיו השונות יודע לשאת ראש קרב של בין 700-1,000 ק"ג וראש נפץ בלתי קונבנציונלי.
היסטוריה.