עינוי אינו בהכרח משהו שלילי, לפי ניטשה. אלמלא אויביו של שופנהאואר - הגל, נשים, חושניות - שופנהאואר לא היה כותב מה שכותב. אויביו השאירו אותו בחיים ובכתיבה. רוגזו היה אושרו. כאן שוב יוצא ניטשה משיח על שופנהאואר לשיח על פילוסופים בכלל, וטוען כי בכל מקום ובכל הזמנים הייתה איבה של הפילוסופים אל החושניות, ששופנהאואר מבטאה באופן המקסים ביותר. פילוסופים מחבבים ביותר את הפרישות - אך בלעדי החושניות, שתשלים אותה, אין הם אלא פילוסופים 'כביכול'. הפילוסופים כשלעצמם, כמו כל דבר-כשלעצמו, מטופשים. הפילוסופים, כמו כל החיות, שואפות אלי הרגשת עוצמה. כל פילוסוף, כמו כל חיה, סולד מריחות רעים וממה שמפריע לו בדרך לעוצמה. ניטשה טוען שנישואין הם מכשול בדרך לעוצמה, ל'אופטימום' - וכראיה הוא טוען כי כל פילוסוף גדול היה לא נשוי: היראקליטוס, אפלטון, דיקארט, שפינוזה ועוד (בבדיחות ארסית הוא מציין כי סוקרטס נשוי היה). כל הפילוסופים חשבו, כמו בודהא, כי חירותם היא מחוץ לבית, שאישה וילדים כובלים אותם. הפילוסוף מאושר למשמע על אנשים שאמרו לא לשעבודם וברחו למדבר - אפילו אם מי שברח היה חמור חזק, ולא רוח חזק. כאן מסכם ניטשה ואומר כי משמעות הפרישות אצל פילוסופים היא "למראיה הפילוסוף מחייך אל מירב ומיטב התנאים לרוחניות עליונה נועזת ביותר -- ובכך אין הוא שולל את ה"קיום", אדרבא הוא מחייב את הקיום שלו ורק את הקיום שלו, וזאת אף במידה רבה כל כך, שאין הוא רחוק עוד מהאיווי החוטא: pereat mundus, fiat philosophia, fiat philosophus, fiam!"
מטעמים אלו, סבור ניטשה אותם פילוסופים אשר דוגלים בפרישות חושבים למעשה על עצמם. הם רוצים את החירות, את האוויר הצח ואת השלווה שמביאה עימה ההתבודדות. כל הרוחות הגדולים מחזיקים לפי ניטשה במידת-מה ב"שלוש סיסמאות-הפאר של אידיאל הפרישות: עניות, ענוותנות, צניעות". אלו אינם מידותיהם הטובות, אלא תנאי בסיס על מנת שיוכלו לצמוח. אותם רוחות רוצות לרסן את גאוותם, ולכן הם בורחים למדברם; אך זהו מדבר אחר ממה שה"משכילים" מתארים בליבם. המדבר לפי ניטשה הוא בריחה מפני העכשווי, אל העבר והעתיד.
טיר-2 פלוס
נבחרת עיראק בכדורגל
נבחרת עיראק בכדורגל (בערבית: منتخب العراق لكرة القدم), הידועה כ"האריות של שני הנהרות (הפרת והחידקל)", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של עיראק. הנבחרת העפילה פעם אחת לגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1986, אך הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים לנבחרות בלגיה, פרגוואי ומקסיקו.
בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בנו, עודאי חוסיין, היה אחראי לנבחרת האולימפית של עיראק, ובתוכה גם נבחרת הכדורגל. הנבחרת חזרה באותה עת לתודעה הבינלאומית כשנבחרת הכדורגל עד גיל 23 העפילה למשחקים האולימפיים של אולימפיאדת אתונה 2004 והפתיעה כשניצחה נבחרות כמו פורטוגל, אוסטרליה וקוסטה ריקה והגיעה עד המקום הרביעי בטורניר לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת פרגוואי ובמשחק על מדליית הארד הפסידה לנבחרת איטליה.
לאור המצב הביטחוני במדינה, במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 משקחי הבית נערכו באצטדיון גרנד חאמד בדוחה.
מאמנה של נבחרת עיראק הוא דיק אדבוקאט.
טיר 2 פלוס
נבחרת עירק בכדורגל
טיר-3 מינוס
טיר 3 מינוס
שדה תעופה לוד
שדה התעופה וילהלמה
שדה תעופה וילהלמה
רש&quot;ת
המצור על אנטוורפן (1584–1585)
המצור על אנטוורפן נערך מיולי 1584 ועד אוגוסט 1585 במסגרת מלחמת שמונים השנים.
באותה העת אנטוורפן הייתה העיר ההולנדית הגדולה ביותר והמרכז התרבותי, והכלכלי של שבע עשרה הפרובינציות ושל צפון מערב אירופה. ב-4 בנובמבר 1576 החלו לשדוד את העיר כוחות ספרדים ששכרם מפליפה השני מלך ספרד התעכב זמן רב. הם המשיכו לפעול במשך שלושה ימים תוך שהם זורעים אימה בקרב האוכלוסייה. אלפי תושבים נרצחו ומאות בתים עלו באש. אנטוורפן נקשרה אף יותר למרד. העיר הצטרפה לאיחוד אוטרכט (1579) והייתה לבירת המרד ההולנדי, שלא היה עוד מרד פרוטסטנטי בלבד אלא מרד של כל הפרובינציות ההולנדיות.
אלסאנדרו פרנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה שנשלח בידי מלך ספרד פליפה השני להחזיר את השקט והאורתודוקסיות, כבר כבש מחדש את בריסל ואת רוב ערי פלנדריה כשהמצור על אנטוורפן החל.
הספרדים יצרו גשר אוניות באורך 730 מטר על נהר הסכלדה כדי לבודד את העיר מהצי ההולנדי. ב-17 באוגוסט 1585 נכנעה העיר. המורדים הפרוטסטנטים נדרשו לעזוב את העיר, לפני כניסתו של הצבא הספרדי עשרה ימים מאוחר יותר. מתוך אוכלוסייה של 100,000 תושבים שלפני המצור, רק 40,000 נותרו בסופו.
נבחרת כווית בכדורגל
נבחרת כווית בכדורגל, הידועים כ"אל אזרק", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של כווית.
הנבחרת העפילה פעם אחת לגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1982, אך הפסידה במשחקיה בשלב הבתים לנבחרות אנגליה וצרפת וסיימה בתיקו נגד נבחרת צ'כוסלובקיה.
ההישג הגדול של הנבחרת הוא הזכייה בגביע אסיה בשנת 1980. הנבחרת זכורה לטובה, לאחר שבמוקדמות מונדיאל 2006 סיימה במקום הראשון בבית המוקדמות הראשון לפני נבחרת סין, שבעקבות כך איבדה את סיכויה להעפיל לטורניר.
הנבחרת היא הנבחרת המצליחה ביותר בגביע המפרץ לאומות, עם 9 זכיות, מספר השערים הגבוה ביותר שהובקע בתחרות וממוצע השערים הגבוה ביותר בין הנבחרות המשתתפות.
סטיוארט צ'אלנדר
סטיוארט דייוויד צ'אלנדר (באנגלית: Stuart David Challender; 19 בפברואר 1947 - 13 בדצמבר 1991) היה מנצח אוסטרלי.
צ'אלנדר היה המנצח יליד-אוסטרליה השני של התזמורת הסימפונית של סידני (1987 - 1991), שהחליף את סר צ'ארלס מקקראס.
צ'אלנדר, שהיה הומוסקסואל, היה נשוי למשך זמן מה. הוא מת במחלה הקשורה לאיידס.
המצור על אנטוורפן
המצור על אנטוורפן הוא מצור שביצעו הגרמנים על הבלגים במסגרת מלחמת העולם הראשונה. במוקד המצור הייתה העיר אנטוורפן. הבלגים נעזרו בכח מצומצם של חיילים בריטיים והגרמנים בחיילים של האימפריה האוסטרו הונגרית.
מבוא אסטרטגי.
הצבא הגרמני פלש לשטחי בלגיה בבוקר ה-4 באוגוסט 1914 יומיים לאחר החלטת הממשלה הבלגית שלא לאפשר מעבר ללא הפרעה של כוחות גרמניים לצרפת.
מאחר שהצבא הבלגי לא היה מוכן כראוי והיה בנחיתות מספרית ביחס לכוחות הגרמניים שהיו גם מצוידים טוב יותר, נאלץ הצבא הבלגי ללחום לחימת נסיגה ובשלב מוקדם במהלך הקרב לוותר על השליטה במבצרים בלייז' (שנפלה ב-16 באוגוסט, ראו קרב לייז') ונאמור שנפלה לידי הגרמנים ב-24 באוגוסט.
מאז 1860 האסטרטגיה ההגנתית של הבלגים הייתה לסגת לאנטוורפן במידה והיא מותקפת ולהמתין לכוחות באירופה האמונים על שמירת הנייטרליות של בלגיה. משלא יכול היה לעמוד במתקפה הגרמנית המסיבית, הנחה אלברט הראשון מלך הבלגים את הצבא לסגת ל"מעוז של אנטוורפן" ב-20 באוגוסט. אוסף זה של ביצורים ועמדות הגנה סביב אנטוורפן נחשב ל"מעוז לאומי" (בצרפתית: Réduit national) ולבלתי חדיר למתקפת קרקע קונבנציונלית. ה"מעוז של אנטוורפן" הורכב מטבעת חיצונית ופנימית סביב מבצרי העיר של המאה ה-19 ובמבצרים במרחק של מספר קילומטרים אחד מן השני, שנבנו להגנת הנמל החיוני של אנטוורפן. בשרידים של ביצורים אלו ניתן עדיין להבחין כיום.
המצור והתקיפה הגרמנית.
רוב המבצרים של אנטוורפן היו מיושנים וחסרים בעוצמת אש. הצבא הגרמני, שהיה חמוש טוב יותר ומתקדם יותר מבחינה טכנולוגית, תקף את אנטוורפן ב-28 באוגוסט כשלהתקפה קדם מסך אש ארטילרי כבד. אנטוורפן כותרה והמבצרים מהטבעת החיצונית נפלו זה אחר זה בין 1 באוקטובר לבין 4 באוקטובר. החיילים הבלגים סבלו מעייפות ומחוסר מורל בעקבות איבוד שטחים רבים.
5 באוקטובר היה תאריך מכריע במצור על אנטוורפן; הצבא הגרמני הצליח לפרוץ את ההגנות הבלגיות בליר, 20 ק"מ דרום מזרח מאנטוורפן והתקדם הלאה לדנדרמונדה, שם ניסה לצלוח את נהר הסכלדה. "תנועת הצבת" של הצבא הגרמני איימה לחסום את נתיב הנסיגה המערבי של הצבא הבלגי החוצה מאנטוורפן כשנתיבי המילוט ממזרח ומדרום נחסמו על ידי הכוחות הגרמנים ומצפון היה חסום על ידי הגבול הבלגי-הולנדי הסגור. ההולנדים לא הציעו כל עזרה צבאית היות שהעדיפו לשמור על נטרליות ולא להיגרר לסכסוך.
הצבא הבלגי נסוג לפני שנלכד והותיר את אנטוורפן להגנותיה שלה. הכוחות הבלגיים נמלטו מערבה לכיוון החוף וב-6 באוקטובר עצרו בסופו של דבר את ההתקדמות הגרמנית על גדות נהר האיזר. אנטוורפן הוגנה על ידי חיילות המשמר שנשארו. רוב כוחות אלו ננטשו על ידי קציניהם וחיילים רבים ערקו והרסו את כלי הנשק והתחמושת שלהם.
המצור הסתיים עם נפילת העיר ב-9 באוקטובר ולמחרת ראש העיר של אנטוורפן, יאן דה ווס, הציע את כניעתה. אנטוורפן נשארה כבושה בידי הגרמנים עד 1918.
משה עצמון
משה עצמון, בשם משפחתו המקורי גרוסברגר (נולד ב-30 ביולי 1931 בבודפשט) הוא מנצח ישראלי שניצח על תזמורות סימפוניות חשובות בישראל ובעולם.
קורות חיים.
עצמון נולד בהונגריה ובגיל 13 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בתל אביב. את הקריירה המוזיקלית שלו החל בנגינה בקרן יער בתזמורת צה"ל, ואחר כך עבר לנגן בתזמורות סימפוניות מובילות בישראל, לפני שהחליט להיות מנצח.
עצמון למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאקדמיה למוסיקה בתל אביב ולאחר שסיים את לימודיו ניהל את התזמורת העירונית של תל אביב. במקביל, הוא היה מנצח אורח על תזמורת בית האופרה הישראלית ועל התזמורת של קול ישראל (כיום התזמורת הסימפונית ירושלים) .
בשנת 1961, נסע עצמון ללונדון להשתלם בניצוח אצל אנטל דוראטי ובית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
כשחזר לישראל, הופיע כמנצח אורח של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וכן של התזמורת הסימפונית חיפה.