סיפור משפטו של אבל כמו גם המשא ומתן הממושך שהוביל להחלפה שהתבצעה על גשר גלינקה, היוו את הבסיס לספר "Strangers on a Bridge", אותו כתב דונובן בסיועו של סופר הצללים בארד לינדמן. הספר, אשר יצא לאור בשנת 1964 (ובמהדורה מחודשת באוגוסט 2015) זכה להצלחה רבה והיווה את ההשראה לסרטו של סטיבן ספילברג "גשר המרגלים" אשר יצא לאקרנים באוקטובר 2015.
בשנת 1967, פרסם את ספרו השני "Challenges: Reflections of a Lawyer-at-Large".
בשנת 1976, גילם השחקן ג'יימס גרגורי את דמותו של דונובן בסרט הטלוויזיה Francis Gary Powers, אשר התבסס על הביוגרפיה של פרנסיס (נכתבה על ידי קורט גנטרי).
המהונג
המהונג (בקוריאנית: 함흥시) היא העיר השנייה בגודלה בקוריאה הצפונית ובירת מחוז דרום האמגיונג שבמזרח המדינה. המהונג נמצאת על הגדה המזרחית של נהר סונגצ'ון, בשטח מישורי מוקף הרים. בהמהונג שוכן אחד הנמלים הגדולים ביותר בקוריאה הצפונית, והאי מהווה את המרכז העיקרי לסחר של קוריאה הצפונית עם מדינות אחרות.
היסטוריה.
טרום-מודרנית.
ב-1400 אי-סונג-קה, מייסד שושלת אי, ברח אל המהונג לאחר הפיכה מוצלחת, שביצע בנו, אי-באנג-וון.
מהכיבוש היפני עד לשחרור העיר.
בזמן השלטון היפני בחצי האי הקוריאני מ-1910 עד 1945, העיר נקראה קנקו. ב-22 בדצמבר 1945, העיר שוחררה מהשלטון היפני על ידי הצבא האדום. 80%-90% מהעיר נהרסו במהלך מלחמת קוריאה. במהלך כל מלחמת קוריאה, העיר הייתה בידי כוחות הצפון, למעט בתקופה שבין 17 באוקטובר עד 17 בדצמבר 1950.
בשלטון קוריאה הצפונית.
בשנים 1955–1962, המהונג עברה שיקום ופיתוח אינטנסיביים, על ידי גרמניה המזרחית. תוכנית הפיתוח והשיקום כללה יצירת תעשיות הקשורות לבנייה, הכשרת עובדי בניין, מהנדסים, מתכנני ערים ואדריכלים. הפרויקט המקורי היה אמור להימשך עד שנת 1964, אך בשל הימצאות של צפון קוריאה ומזרח גרמניה בצדדים מנוגדים בסכסוך הסיני-סובייטי, הפרויקט הסתיים שנתיים מוקדם יותר, בשנת 1962, ללא כל אירועי חניכה או טקסים. בין השנים 1960–1967, המהונג הייתה נפרדת ממחוז דרום חמגיונג, והייתה עיר מנוהלת ישירות (כמו פיונגיאנג), אך בשנת 1967, היא הצטרפה למחוז דרום האמגיונג, והפכה לבירת המחוז. בשנת 1995, קרה בעיר אחד האתגרים המתועדים היחידים לממשלה הצפון קוריאנית - כאשר חיילים מוכי רעב צעדו לכיוון פיונגיאנג כדי למרוד. המרד דוכא, יחידת החיילים פורקה, ולא ידוע מה עלה בגורל החיילים. ברעב בקוריאה הצפונית בשנות ה-90 של המאה העשרים, אנדרו נטסיוס, מנהל USAID, תיאר את המהונג כ"עיר שהרעב השפיע עליה בצורה החמורה ביותר". הוושינגטון פוסט וסוכנות הידיעות רויטרס, דיווחו כי נמצאים קברים טריים רבים על הגבעות שמסביב להמהונג, וכי רבים מילדי המהונג היו ננסיים כתוצאה מתת-תזונה. עריק צפון קוריאני טוען שיותר מ-10% מאוכלוסיית העיר מתו ברעב, וכ-10% נוספים נמלטו מהעיר בחיפוש אחר מזון. אף על פי שבעבר זרים (אזרחי מדינות אחרות), לא הורשו לבקר בהמהונג, כיום זרים יכולים לבקר בהמהונג, בסיורים של סוכנויות הנסיעות הצפון קוריאניות. ישנה סברה כי המהונג, בעלת שיעור גבוה של כימאים ומפעלים כימיים שהקימו היפנים במלחמת העולם השנייה, היא המרכז לייצור מתאמפטמין של קוריאה הצפונית.
כלכלה.
המהונג היא מרכז חשוב לתעשייה כימית בקוריאה הצפונית. זוהי עיר תעשייתית המשמשת כנמל העיקרי של קוריאה הצפונית לסחר חוץ. התעשייה כוללת בעיקר תעשייה כימית, טקסטיל, מתכות, מכונות, נפט מזוקק ומזון מעובד.
תחבורה.
המהונג היא מרכז תחבורה חשוב, המחובר לקו הרכבת פיונגרא . בעיר שוכן נמל התעופה טוקסאן .
חינוך ותרבות.
חינוך.
בהמהונג מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
תרבות.
בהמהונג שוכן התיאטרון הגדול של המהונג, שהוא התיאטרון הגדול ביותר בקוריאה הצפונית.
ישראל אלטר (חזן)
ישראל אלטר (באנגלית: Israel Alter; 1901, לבוב, אוקראינה - 16 בנובמבר 1979, ניו יורק, ארצות הברית) היה חזן ומלחין הנחשב לאחד מגדולי "תור הזהב" של החזנות האשכנזית.
קורות חיים.
אלטר נולד בלבוב, (כיום אוקראינה) עיר בה חיו וגדלו חזנים ידועי שם באותה העת כדוגמת זיידל רובנר ויעקב קוסביצקי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקר אלטר עם משפחתו לווינה, לאחר המלחמה נשאר בעיר ללמוד מוזיקה וחזנות מפי מורו רבי יהודה לייב מילר. בשנת 1921, בהיותו בן 20, נישא לאחייניתו חנה סובול ולהם נולדו בן ובת. באותה העת שימש כחזן בבית הכנסת 'בריגיטנאואר' בווינה. בתקופת מגוריו בעיר, הלחין את לחנו המפורסם "עקביא בן מהללאל" בזמן שהשתתף ב"כנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל" שנערכה בווינה בקיץ תרפ"ג 1923. בגיל 24 עבר לעיר הנובר בגרמניה ושם כיהן כחזן בבתי הכנסת.
בשנת 1935 עקר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם כיהן בבית הכנסת "יונייטד היברו קונגרגיישן". בדיעבד הסתבר שההגירה לדרום אפריקה הצילה את חייו וחיי משפחתו הקרובה, שאר המשפחה המורחבת שנשארה באירופה הושמדה בשואה. הוא כיהן במשרה זו עד 1960 אז פרש ועבר לגור בסמיכות לבתו קלרה בניו יורק שם הצטרף לסגל פקולטה למוזיקה "סקול אוף סקרד מיוזיק".
סגנונו.
אלטר נודע באינטרפטציה המיוחדת ובהקשר שבין הלחן למילים. הוא נהג להקדיש שעות, לבדו או עם עמיתיו כמו לייב גלאנץ, ללימוד מעמיק של קטע תפילה בטרם ילחין אותו. הוא התאפיין בהלחנת יצירות, שאף נכנסו במשך הימים לקאנון של המוזיקה הליטורגית יהודית, בהקדשה או לזיכרון לקרוביו או לאנשים שהעריך, את היצירה 'מודים דרבנן' הקדיש לאחיו, ר' שמואל ששימש ברבנות וכתב את סדרת הספרים 'ליקוטי בתר ליקוטי', לאחיו ששימש כחזן בבית הכנסת ע"ש הט"ז בלבוב, יהושע הי"ד, הלחין את היצירה 'הבט משמים' והיצירה 'הערב נא' הוקדשה על ידו לאחיו משה אלחנן שהיה אב בית דין בלבוב, וכן שימש כראש ישיבת בעלז בעיר. בהיותו מורה לחזנות בארצות הברית הקדיש את עיתותיו במשך 10 שנים מ-1961 עד 1971 לרישום והסדרת ה'נוסח' שהוא הבסיס לתפילה ומהווה את עמוד השדרה המוזיקלי שעליו 'מונחים' לחנים וקישוטים מוזיקליים. ה'נוסח' שהוא רשם, לשבת, חגים, סליחות וימים נוראים היה על פי הנוסח של החזן אליהו שלייפר. מנעד קולו של אלטר היה בתחום ה'בריטון' אך הוא השתמש רבות במנעד הקול העליון כטנור, רבים מאמינים כי בכך איבד קולו ואת האיכויות המיוחדות שלו והוא פרש לגמלאות מוקדם יחסית לחבריו ובני דורו.
הוא נודע בשיתוף פעולה והלחנות משותפות יחד עם החזן משה גנטשוף.
מבין נכדיו, שמואל אביגדור פלמן משמש כחזן בהרצליה. מבין יצירותיו הרבות מושמעות יצירות בקונצרטים לחזנות, ובתפילות בכל רחבי העולם.
ראדזימין
ראדזימין (בפולנית: Radzymin) היא עיירה במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, צפונית מזרחית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
ראדזימין הוקמה בידי האציל הפולני ראדזימינסקי במאה ה-15, וזמן לא רב לאחר הקמתה הוענקו לה זכויות עיר. עד סוף המאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. שריפות גדולות שפרצו בעיירה בשנים 1696 ו-1742 בלמו גם הן את התפתחותה.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. מתחילת המאה ה-19 קמו בעיירה מספר מפעלי תעשייה קטנים. באוגוסט 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נערך בסמוך לעיירה קרב גדול.
יהודי ראדזימין.
יהודים ישבו בעיירה מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בתקופה הפרוסית גדל מספר יהודי העיירה, ובשנת 1897 מנו כ-60% מתושביה. במהלך המאה ה-19 החלה לפעול בעיירה שושלת האדמו"רים של חסידות ראדזימין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים. בזמן האדמו"ר רבי יעקב מראדזימין כיהן הרב נפתלי הרצקא לוואזער (ליבזר) כמורה צדק בעיירה. ביתו נישאה לרב חשוב בשם רבי משה מלמד חסיד של רבי ישראל מסטלין (בנו של רב שמשון מלמד רבה של טרנובקה) ששימש תקופה קצרה כשוחט וחזן בעיירה. הוא נפטר בשנת 1912
בשואה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובשוד רכושם, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה, והוצאה להורג של 14 מנכבדיה. בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד סרט זרוע, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. בתחילת 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים שגורשו מיישובי הסביבה וממערב פולין, והצפיפות והרעב בו גברו, תוך התפשטות מגיפות קטלניות. בנובמבר 1941 גודר הגטו.
באביב 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים מטלושץ' ועיירות נוספות בסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-2,800 איש. ב-2 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים, וניסו לרכז את יהודיו. במהלך האקציה התנגדו לגרמנים יהודים רבים, ואלו נרצחו במקום. בעת זו הצליחו להימלט מהגטו ליערות הסביבה כ-200 יהודים. כ-70 יהודים שולחו למחנה עבודה ליד ורשה, בו חלקם הגדול נרצחו כעבור זמן מה.
למחרת, 3 באוקטובר 1942, שולחו אחרוני היהודים מהגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחר היהודים שנמלטו ליערות הסביבה ערכו הגרמנים מצוד, בסיוע פולנים מקומיים, ורק בודדים מתוכם הצליחו לשרוד.
רדזימין
ג'רלד אסמואה