לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר בשלוניקי, שם נפגש עם ר' דוד שמריה וכנראה גם עם ר' יהודה הכהן.
לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר ברגוזה, איליריה ודוברובניק, שם נפגש עם ר' אברהם הירידה ור' שלמה אוהב.
משנת שנ"ג עד שנת ש"ס (1592–1600): ביקר בפירארה, ונציה שם נפגש עם ר' מנחם עזריה מפאנו, ר' עזרא מפאנו, ר' נתן אוטולינגו, ר' ברוך בן ן' ברוך, ר' שמעון כהן, ר' אהרן ברכיה מודינא, ר' יהודה אריה ממודנה ושוחח עמו "אלף פעמים".
בין השנים ש"ס - שס"ג (1600–1603): ביקר בקוניאן ונפגש שוב עם ר' נתן אוטולינגו, ובעיר גוריציה עם ר' יששכר בער איילינבורג ור' מנחם עזריה מפאנו.
בשנת שס"ג (1603): ביקר בוונציה ונפגש עם ר' נתן אוטולינגו ור' נפתלי בן דוד זכריה מנדל.
בין השנים שס"ג - שס"ו (1603–1606): ביקר בפרנקפורט ונפגש עם ר' אלכסנדר כ"ץ.
כמו כן ביקר בתאריכים לא ידועים: בקראקא שם נפגש עם ר' פנחס הלוי הורביץ וכנראה גם עם ר' יהודה הכהן, וכנראה ביקר גם בקושטא ומצרים שם נפגש עם ר' אפרים פנצירי.
תורתו.
הוא גילה לתלמידיו את שורש נשמתם בגלגול קודם, ולימד אותם את שיטתו הממזגת בין הקבלה לפילוסופיה. במסעותיו הפיץ את הקבלה הלוריאנית, בשיטה שונה משיטת רבי חיים ויטל. שיטתו התבססה על כתבי רבי חיים ויטאל ורבי יוסף אבן טבול תלמידי האר"י שהיו ברשותו, בתוספת חידושיו שלו. במשך שנים שררה הדעה באירופה כי היה תלמיד האר"י בעצמו, כפי שאמר בעצמו לתלמידיו. למרות זאת, ברשימה שכתב וסידר ר' חיים ויטל מהתלמידים שנכנסו ללמוד אצל האר"י שמו נעדר, ובכתבי תלמידי האר"י הידועים אין זכר לשמו של סרוג, וכן בספרים שכתב לא הזכיר את האר"י כרבו, וככל הנראה לא למד בעצמו אצל האר"י.
מקובל לייחס לו את ראשית התפשטות הקבלה הלוריאנית באירופה, והשפעת כתביו ניכרת בכתבי המקובלים האשכנזים, ובפרט בשיטת החסידות. הספר עמק המלך נכתב על פי שיטתו.
בין תלמידיו המקובל האיטלקי רבי מנחם עזריה מפאנו, שכל כתביו מבוססים על קבלתו. כמו כן קיבל ממנו את השקפתו הפילוסוף-מקובל הספרדי-הולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה.
ישראל סרוק
101 (פירושונים)
נחל רחף
נַחַל רַחַף (בערבית: وادي حفحف ואדי חפחף) הוא אחד הנחלים הנשפכים ממדבר יהודה לים המלח, סמוך להר אלעזר. אורכו 20 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ-80 קמ"ר. לנחל כמה יובלים המנקזים את בקעת קנאים ורכס כידוד. ראשיתו של הנחל בבקעת קנאים שבין מצדה לערד ומכאן הוא יורד לחוף ים המלח. בערבית מכונה הנחל ואדי חפחף שפירושו "נחל רשרוש כנפיים". לאורך מסלולו חתר הנחל כמה קטעים קניוניים מרשימים. הבדווים יושבי מדבר יהודה מחלקים את הנחל לשלושה קטעים על פי המבנה הטופוגרפי של הנחל, ומכנים כל קטע בשם אחר:
1. בחלקו העילי חוצה הנחל את קמר הר קנאים, שם הוא עובר בקניון עמוק למדי שבו מפל בגובה כ-60 מ'. קטע זה מכונה בערבית ואדי אלנסורי (وادي النسوريّ) שפירושו נחל הנשרים. בעברית מכונה קטע זה נחל כידוד (ניצוץ).
2. ברמת המדבר יוצר הנחל קטע קניוני נוסף שעומקו כ-20 מ' ואורכו כק"מ אחד.
3. החלק המרשים מכולם הוא חלקו התחתון של הנחל, שם חותר הנחל במצוק ההעתקים ויוצר נקיק עצום שעומקו כ-200 מ' ובו סדרה של מפלים שלרגליהם מכתשות גדולות. בחורף מוצפות המכתשות במי שיטפונות והמעבר בנקיק מחייב שחייה של ממש. ההליכה בנקיק זה מחייבת ידע בטיפוס וגלישת מצוקים.
בנחל מספר גבים המלאים מים כל ימות השנה.
סמוך לנחל מצפון לו במרחק של מספר קילומטרים ממנו נמצא הר המצדה.
צניעות (יהדות)
צניעות במשמעה הרחב מייצגת אופן התנהגות מוסרית שעיקרה הימנעות מהתנהגות מוחצנת האמורה להעיד על תכונותיו של האדם. במשמעות רחבה זו של מושג הצניעות כלולה גם הצניעות בתחום המיני. עם השנים, הפכה הצניעות בתחום המיני לחלק המרכזי במושג הצניעות ביהדות, הן בהלכה והן במחשבה היהודית.
מקורות המושג.
מקרא.
אף על פי שפרשנים מצאו במקרא רמזים רבים לצניעות, למעשה קיימים במקרא שני ביטויים בלבד הקשורים לשורש צנ"ע, ואין בהם זיקה מפורשת לצניעות בתחום המיני.
ספרות חז"ל.
בספרות חז"ל ניתן כבר מקום רחב לשימוש במושג הצניעות במשמעות המינית, אף על פי שעדיין אין זו המשמעות הדומיננטית.
בתואר 'צנועים' זוכים אנשים שמדקדקים במצוות בהסתר ובענווה. בני אדם אלה קרויים "הצנועים", "צנועי בית הלל". אף מי שמקפיד לעשות את צרכיו בהסתר נקרא צנוע. כך 'אמר רבן גמליאל: בשלשה דברים אוהב אני את הפרסים: הן צנועין באכילתן, וצנועין בבית הכיסא, וצנועין בדבר אחר'. ונאמר גם: 'דתניא אין קורין צנוע אלא למי שצנוע בבית הכיסא'.
נשים, לעומת זאת, כבר זוכות בתואר צנועות בדרך כלל בהקשר המיני. כך מציינת הגמרא לשבח את שרה, שהייתה באוהל בעת ביקור המלאכים אצל אברהם, "להודיע ששרה אמנו צנועה הייתה", את רחל, שנאמר שבשכר צניעות שהייתה בה זכתה ויצא ממנה שאול, ועוד דוגמאות רבות.
ההסתרה הראויה של התחום המיני מטעמי צניעות נקשרה עם תחומים אחרים שהאזוטריקה יפה להם: "אין דורשין בעריות בשלשה, ולא במעשה בראשית בשנים. ולא במרכבה ביחיד, אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו".
בכיוון ההפוך, הועמס לימים גם התחום המיני במשמעות מיסטית. בספרות הקבלה ובספרות המוסר הועצם משקלה וחשיבותה של הצניעות בתחום המיני, והיא אף הטביעה את חותמה על האתוס של החברה היהודית בקהילות מסוימות.
מושגים קשורים.
משמעות דומה למושג צניעות מצויה גם במושג דרך ארץ בספרות חז"ל. גם המושג "דרך ארץ" מייצג הן התנהגות חברתית כללית ראויה והן הוראות והמלצות להתנהגות בתחום שבינו לבינה. אלא שבעוד שבמושג הצניעות הלכה וגברה המשמעות של צניעות בתחום המיני, הרי שבמושג דרך ארץ משמעות זו הלכה ונתמעטה.
התנהגות הפוכה ולא צנועה בתחום המיני קרויה בפי חז"ל קלות ראש. בלשון זה נוקטת הברייתא בבואה לתאר את הרקע ליוזמת ההפרדה בין גברים לנשים שננקטה בשמחת בית השואבה:
"בראשונה היו נשים מבפנים ואנשים מבחוץ והיו באים לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מבחוץ ואנשים מבפנים ועדיין היו באין לידי קלות ראש התקינו שיהו נשים יושבות מלמעלה ואנשים מלמטה".
התנהגות צנועה של הפרט ושל הציבור בתחום המיני נקשרת אצל חז"ל - ובעקבותיהם גם בספרות המוסר הכללית והקבלית - למושגי ה"קדושה" וה"טהרה", בעוד שהתנהגות לא צנועה קשורה למושג ה"טומאה".
למשל, "קְדֹשִׁים תִּהְיוּ כִּי קָדוֹשׁ אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם", ורש"י שם מפרש בעקבות מדרש ויקרא רבה: "קדושים תהיו - הוו פרושים מן העריות ומן העבירה".
מקורות להלכות הצניעות בהקשר המיני.
גדרי הצניעות והלכותיה בהקשר המיני נסמכו ברובן על. חלקם נסמכו גם לפסוק: . מקור נוסף לאיסור הרהור נמצא בפרשת ציצית:, וכמו שדרשו בגמרא ובספרי:
כמו כן, בדיון ההלכתי על אופנת הלבוש השתלבו גם דיונים על האיסור .
מחלוקת בנושא "קרבה לעריות".
"קרבה לעריות", אם כן, כוללת את כל ההתנהגויות הכרוכות בגירויים ארוטיים, והיא המקור לגדרי הצניעות. על פי דעת חלק מחז"ל, הקרבה לעריות עצמה מקבלת מעמד של איסור מן התורה. ואולם ישנן דעות חלוקות, כגון האמורא רבי פדת, הסבור שכל גדרי הצניעות וההרחקה אינם אלא מדרבנן.
מחלוקת תלמודית זו על מעמדם של גדרי הצניעות נמשכה גם אל חכמי הראשונים, והיא באה לידי ביטוי במחלוקת בין הרמב"ם לרמב"ן סביב מניין המצוות הרמב"ם מונה במנין תרי"ג המצוות את גדרי הצניעות הכלולים בקרבה לעריות. וכלשונו:
לעומתו סבור הרמב"ן כי "קרבה לעריות" היא הביאה עצמה ולדעתו אף החכמים בתלמוד מסכימים לזה.
הרהורי עבירה.
הפסוק השני שעליו נסמכים חלק מגדרי הצניעות הוא, כאמור, הפסוק בדברים: "כי תצא מחנה על איביך ונשמרת מכל דבר רע". בדרשות שונות משמש פסוק זה אסמכתא כללית להתנהגות צנועה ומאופקת ובכללה המלצה על זהירות מפני גירויים ארוטיים. ההמלצה היא מקיפה וכוללת איסורים שונים כמו איסור הסתכלות באישה ואפילו לא בבגדי אישה, וגם לא על בעלי חיים בעת הזדווגותם. חומרת הרהורי העבירה ועוצמת היצר הארוטי, הפכה למסורת נורמטיבית מכוננת בחיבורים הלכתיים ומוסריים רבים העוסקים בסוגיית הצניעות, עד לימינו.
אחת מהסיבות שבסיבתן האישה נדרשת לשמור על צניעותה, הוא כדי שלא להכשיל את הגבר בראיות והרהורי עבירה, כמו כל שאר העבירות, שעליהן צוו בתורה "לפני עוור לא תתן מכשול" שמכאן דרשו חז"ל שאסור לאדם להכשיל את חבירו בדבר עבירה ולהביאו לידי מכשול. ראו, למשל, פירוש המשניות לרמב"ם בנושא עזרת נשים במקדש "...כי העם היו מתקנים מקום לאנשים ומקום לנשים, ומקום הנשים למעלה ממקום האנשים, כדי שלא יסתכלו האנשים בנשים". גם ההנחיות למבנה עזרת הנשים בבתי הכנסת בנויים על הנחה זו, למנוע בעיקר הסתכלות של האנשים בנשים ולא להפך.
בנוסף, לפי תפיסת חז"ל, צניעות האשה היא דבר טבעי, ופגיעה בצניעות האשה היא פגיעה בכבודה. כך למשל קובעת המשנה שמי ש"פרע ראש האשה בשוק – נותן ארבע מאות זוז", כתשלום על הבושת שגרם לה. לפי התלמוד הבבלי שותפים בחצר אינם יכולים למנוע משכנתם לכבס בחצר משותפת (בניגוד לפעילויות אחרות שניתן לדרוש שלא יעשו בחצר משותפת), משום "שאין דרכן של בנות ישראל להתבזות על הכביסה", ואם האשה לא תוכל לכבס בחצר, היא תאלץ לכבס בנהר, ובשעת הכביסה היא תאלץ להרים את השרוולים ולהתבזות. הדבר עולה גם מדברי התלמוד הירושלמי, שמביא דעה שבשעת הלוויה נשים הולכות מאחורה וגברים מקדימה,"מפני כבוד בנות ישראל, שלא יהו מביטין בנשים".