הספיקליפיוס היה בעל עטרה גדולה שמשוליה בלטו בליטות עטרה משולשיות וחדות, מעין דוקרנים רחבים. מאפיין זה העניק לו את שמו "מגן עם דוקרנים". קרני הגבה שלו היו קצרות ופנו הצידה. קרן האף הייתה בינונית-קצרה.
גילוי ומאובנים.
ספיקליפיוס ידוע רק מהולוטיפ CMN 57081 שנמצא במוזיאון הטבע הקנדי באוטווה, אונטריו. המאובנים שנתגלו כוללים גולגולת חצי שלמה, עצמות הרגליים, עצמות אגן הירכיים וחוליות מעמוד השדרה. המאובנים נתגלו ליד העיירה ויניפרד במחוז פרגוס שבמונטנה, ארצות הברית. המאובנים נמצאו בתוך רכס פחם שמהווה חלק מתצורת נהר ג'ודית שמכילה מאובנים מגיל הקמפן. השכבה שבה נמצאו המאובנים מתוארכת לבין 76.24±0.18 למ"ש ל-75.21±0.12 למ"ש, כלומר כ-76 מיליון שנה לפני זמננו.
את המאובן גילו ד"ר ביל ולינדה שיפ (Shipp) ועל שמם נקרא המין. את המאובן חקרו הפלאונטולוגים ג'ורדן מאלון, כריסטופר אוט, פיטר לרסון, אדוארד יוליאנו ודייוויד אוונס, והגדירו אותו כסוג ומין חדש - "Spiclypeus shipporum", במאמר שפורסם ב-18 במאי 2016 בכתב העת PLoS ONE.
קופל גורבין
קופל גורבין (28 בדצמבר 1923 - 18 באפריל 1990) היה אמן שטיחי קיר, צייר וגרפיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
משפחתו וצעירותו.
קופל (קופ'קה) גורבין (גורוויץ') נולד וגדל בווילנה, בירת ליטא. אביו מרדכי עבד כסנדלר ואמו מלכה עבדה במשק בית.
קופל ואֶחיו – משה (משה'קה) שהיה גדול ממנו בשנתיים וחצי, וחוה (חווה׳לה) שהייתה צעירה ממנו בארבע שנים – דיברו בבית יידיש אך במקביל למדו עברית בבית הספר של רשת החינוך "תרבות".
קופל היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר". בשנות ה-30 של המאה ה-20, בהיותו נער, סייע קופל להוריו בפרנסת הבית ועבד בבית מלאכה להכנת חליפות, שם התוודע למלאכת התפירה.
עם כניסתם של הגרמנים לווילנה במלחמת העולם השנייה נכלאו היהודים במחנות ובגטאות. קופל ואחיו משה הופרדו מהוריהם והועסקו במכרות פחם וכבול. הוריו של קופל נלקחו למחנה הריכוז שטוטהוף, שם הם נפטרו בהפרש של חודש זה מזו ממחלת הטיפוס. אחותו של קופל חווה בת ה-12 הוסגרה בידי משפחה פולנית לגרמנים ונרצחה.
האחים נעצרו על ידי הגרמנים, אך ניצלו בזכות קשריה של נינה גרשטיין, מורתו לדרמה של קופל. הסתתרו בעליית גג עד שהתגלו, נמלטו ועברו לריגה, שם נתפסו נשלחו למחנה הריכוז שטוטהוף, בו היו כלואים עד סוף המלחמה. הם נלקחו לעבודות ניקיון ותחזוקה של רכבות ואף השתתפו באחת מצעדות המוות.
ביולי 1946 הפליגו קופל ומשה להלסינגבורג בשוודיה, במסגרת מבצע "פולקה ברנדוט", בו קלטה שוודיה ניצולים חולים לשיקום. לאחר שהחלים עבד קופל בבית דפוס ובהמשך מונה למנהל סניף תנועת "החלוץ" המקומית.
בשנת 1950 קופל ומשה עלו לישראל. קופל עבד כמודד בחברה למדידות ארץ ישראל. בשנת 1951 התגייס לחיל הקשר ושירת כשרטט צבאי, שם זכה בפרס עבור עיצוב שער לעלון חיל הקשר.
ראשית דרכו האמנותית.
עם שחרורו מהצבא בגיל 29 החל ללמוד לימודי ציור וגרפיקה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. בין מוריו היו איזידור אשהיים, שלמה ויתקין, יוסי שטרן ויעקב שטיינהרט.
בסוף שנת הלימודים הראשונה זכה קופל בפרס הצטיינות בלימודי כתב על שם ראובן ושרה ליף. בנוסף זכה בעת לימודיו במספר פרסים נוספים: ב–1956 זכה בפרס ראשון מטעם קרן "לתם" מקליפורניה על ציור כרזות. מאוחר יותר באותה שנה, זכה קופל ב"פרס הרמן שטרוק" עבור רישומו בנושא ירושלים.
ב–1957 זכה בפרס ראשון נוסף מטעם קרן "לתם" ובפרס שני מטעם החברה להדפסה "אורצל" בעד ציור לכרטיס ברכה לראש השנה.
בשנת 1958 זכה בפרס ראשון עבור עיצוב כרזה לשנת היובל של תל אביב.
כעבור שנתיים זכה בשלושה פרסים נוספים: פרס ראשון ושלישי עבור עיצוב כרזת יום העצמאות לציון 12 שנים למדינת ישראל.
כמו כן זכה קופל באותה שנה בפרס ראשון עבור כרזה לציון הקונגרס הציוני ה-25.
בשנת 1964 ניגש לתחרות כרזת יום העצמאות בנושא העלייה וזכה בפרס ראשון ושני.
כעבור ארבע שנים ניגש שוב לתחרות בנושא כרזת 20 לעצמאות ישראל וזכה במקום הראשון. הכרזה דמוית פרוכת ובמרכזה שני אריות ומנורה. כרזה זו הודפסה על עטיפת הספר "אמנות ותרבות יהודית" (Jewish art and civilization) בעריכת ג'פרי ויגודר,
וכן על כריכת התקליט "קולות 20 שנה" תש"ח-תשכ"ח בעריכת יוסי גודארד. באפריל 1971 זכה בפעם הרביעית בפרס הראשון בתחרות כרזת יום העצמאות.
שטיחי הקיר.
עם תום לימודיו בבצלאל עבר קופל לתל אביב והתקבל לעבודה בסטודיו לגרפיקה ועיצוב של שמואל גרונדמן. גרונדמן לקח אותו עמו לאירופה כדי לעצב ולפקח על הקמת ביתני תערוכה ישראליים.
את הלֶבֶד הסיבי שממנו יצר את רוב שטיחיו גילה בעת עבודתו אצל גרונדמן.בתערוכת יריד המזרח 1964 השתמש לראשונה בלֶבֶד מודבק על פנלים מעץ.
שטיח הלֶבֶד הראשון שהכין קופל יועד למרכז התרבות האמריקאי בירושלים, ונושאו היה מגילת העצמאות של ארצות הברית. השטיח שגודלו 2.85 X 1.85 מטר הודבק על לוח עץ.
קופל הזמין גלילי לֶבֶד מצרפת והחל לעבוד על הכנת שטיחים על פי סיפורי התנ"ך. הוא השתמש במחט, ותפר בתפירת יד תפרים קטנים ושווים, בחוט רקמה שחור שמִסגר והבליט כל פרט בעבודה והשתמש באפליקציה (). כל שטיח הורכב משלושה אלמנטים מרכזיים: הסיפור, הקישוט (האורנמנטיקה) והכתב העברי, שלרוב היה ממסגר את העבודה. הכתב עוצב מאותיות ריבועיות שהיוו ניגוד לקליגרפיה התנ"כית המקובלת.
מעצבת הפנים אלופה קולקר-עילם, קישרה בינו לבין רות דיין שניהלה את החנות משכית ויזמה את הקמתה של הגלריה "משכית שש". ב–10 בספטמבר 1967 השיק תערוכת יחיד ראשונה בגלריה "משכית שש", בה הוצגו 12 שטיחים.
בעקבות התערוכה ב"משכית שש", מאירה גרא, מנהלת פעולות האמנות של קרן התרבות אמריקה-ישראל, ארגנה תערוכה נוספת של עבודותיו באולם התערוכות של הקרן בניו יורק. התערוכה עוררה הד עיתונאי רב,
והוצגה במשך כמה חודשים גם במוזיאון היהודי של ניו יורק. משם היא נדדה ברחבי ארצות הברית.
בעקבות תערוכה בגלריה דלסון-ריכטר, ביפו העתיקה,
שהוצגה בהמשך גם בתיאטרון ירושלים,
כתב העיתונאי ניסים מבורך:
בשנת 1974 קיבל קופל פנייה מנשות קהילת בית הכנסת "בית שלום" (Sisterhood) שבקנזס סיטי ארצות הברית, בבקשה שיתכנן שטיח קיר בגודל 5.40 X 2.70 מטר. הכוונה הייתה לשטיח שנשות הקהילה יהיו מעורבות בעשייתו. קופל תכנן את העבודה לכל פרטיה ושלח הוראות ביצוע מדויקות לשטיח שתוכנן בטכניקת הגובלן סביב נושא גן העדן. לאחר אישור הסקיצה, קיבל גורבין 50 חתיכות בד ״קנווה״ מיוחד לרקמת גובלנים, וכן קטלוג חוטי צמר בן כ-200 גוונים. הוא חיבר את היחידות לשטיח גדול, הגדיל את הסקיצה והכין הוראות עבודה מדויקות לכל רוקמת. אז פירק את השטיח ליחידות ושלח את חתיכות הבד לנשות הקהילה. 70 נשים השתתפו בתפירת השטיח והשלימו ביחד 2 מיליון תפרים במשך שנתיים.
במאמר על הפרויקט, כתבה ברברה ג'אקל מיילר, שהייתה קודם לכן עורכת בעיתון "הטיימס":
שטיח נוסף, במידות 4.0 X 2.0 מטר, תלוי בכנסיית "השומרוני הטוב" במיאמי. נושא השטיח היה "שבעת ימי הבריאה". כל ימות הבריאה נכתבו באותיות אנגליות למעט היום השביעי, בו סיים קופל במילה "הללויה" בעברית.
בשנת 1978 הודפס שטיחו של קופל "עת הזמיר הגיע" על כרטיס ברכה של עמותת יוניסף ובשנת 1981 הודפס בשנית.
בשנת 1979 הוקמה חברת "קול התור בע"מ" שמטרתה הייתה לעסוק בייצור, שיווק ומכירה של "מוצרי אמנות מבַּד".
השירות הבולאי הוציא שלושה בולים המבוססים על שלוש פרוכות שלו ובול אחד נעשה לפי כרזת יום העצמאות שעיצב.
יצירותיו של קופל מעטרות מספר רב של בתי-כנסת, מיבני ציבור, בתי מלון ואוספים פרטיים שנרכשו בארץ ובעולם. הם עיטרו בין השאר את קירותיהם של מלון המלך דוד בירושלים, חדר האח"מים בנמל התעופה בן-גוריון, תיאטרון כפר סבא ומלון פלזה תל אביב.
חייו האישיים.
בסוף שנות השישים הכיר קופל את חנה ברוקס, שעסקה בעיצוב טקסטיל לתעשייה וארגה אריגים אמנותיים למעצבי אופנה. השניים השתתפו במספר פרויקטים אומנותיים לבתי מלון ומבני ציבור. בספטמבר 1974 נישאו. בשנת 1980 עברו להתגורר בבית ינאי.
קופל גורבין נפטר בהיותו בן 67 כתוצאה ממחלת לב, הוא השאיר אחריו את אשתו חנה, ושני ילדיהם, בועז ושירה.
כיכר נתן מיליקובסקי
כיכר הרב נתן מיליקובסקי היא כיכר בשכונת בית הכרם שבירושלים. הכיכר קרויה על שם הרב נתן מיליקובסקי (סבו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, בנימין נתניהו) שהיה רב ומחנך ציוני בארץ ובעולם. הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות שדרות הרצל, רחוב שמואל בייט ורחוב יפה נוף ובמפגש השכונות בית הכרם, יפה נוף ומתחם הר הרצל. בצידה המערבי של הכיכר נמצאים בניין הנהלת יד שרה והכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל ובצמוד אליו אתר הבנייה של היכל הזיכרון הלאומי. בצידה המזרחי נמצאים המרכז הרפואי שערי צדק וספורטק שכונת בית הכרם. בצפון הכיכר נמצאת תחנת הרכבת הקלה "יפה נוף", המשמשת את תושבי האזור ומבקרי בית החולים.
תכנון עתידי.
בשנים הקרובות עתידה הכיכר להתרחב בעקבות החיבור של שדרות הרצל עם כביש 16 העתידי, שמתוכנן לחבר את הר הרצל ואת השכונות המערביות של ירושלים עם כביש מספר 1. בחניון בית החולים הסמוך לכיכר מתוכנן לקום מחלף בייט.
אריק אלפסי