ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משניצחה פרוסיה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה רצה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה מעשי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. שנה אחר־כך ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם ב-3 בנובמבר 1867 במנטנה, צפונית מזרחית לרומא, בתבוסה לצבא האפיפיור ולחיל משלוח צרפתי. חיל־מצב צרפתי נשאר ברומא ומנע את סיפוחה לממלכת איטליה. ב-20 בספטמבר 1870, לאחר שחיל המצב הצרפתי התפנה כתוצאה מתבוסת הצרפתים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא. משאל עם אישר את סיפוח רומא לאיטליה וב-30 ביוני 1871 נקבעה רומא כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
כצפוי הייתה תגובת האפיפיור פיוס התשיעי נזעמת. האפיפיור הטיל חרם על כל המשתתפים והמתכננים של כיבוש מדינת האפיפיור. בניסיון לרצות את האפיפיור ואת הממשלות הזרות שתמכו בו חוקקה איטליה ב-13 במאי 1871 את חוק ה"ערבויות" על פיו נשמרה לאפיפיור ריבונותו, קדושת אישיותו וחופש הפעולה של הקונקלווה והמועצות האקומניות. בנוסף הוענקה לו פנסיה שנתית בגובה של 3 מיליון פרנק והוותיקן, ארמון הלטראנו והאחוזה הכפרית בקסטל גנדולפו הוכרזו שטח אקס־טריטוריאלי. אבל פיוס התשיעי והאפיפיורים שבאו אחריו סירבו לקבל את אובדן מדינת האפיפיור והסתגרו כאסירים מרצון בוותיקן. רק ב-1929 הגיעו האפיפיור וממשלת איטליה תחת שלטון בניטו מוסוליני להסדר בהסכמים הלטרניים שהביא להקמת מדינת קריית הוותיקן.
יהודים במדינת האפיפיור.
מהקמת מדינת האפיפיור ועד הקונטרה-רפורמציה.
יהודים חיו ברומא החל מהמאה ה-1 לפנה"ס. הקהילה שגשגה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי בסוף התקופה - כשהנצרות הפכה לדת המדינה - החלו הקיסרים לפרסם חוקים שהיפלו יהודים לרעה. עם פלישת העמים הגרמניים ונפילת האימפריה הרומית הדלדלה האוכלוסייה היהודית. מתקופה זו ועד המאה ה-11 יש מעט ידיעות על הקהילה היהודית. מהמאה ה-11 החלו להופיע חיבורים בשפה העברית. בין הידועים שבהם "הערוך" – המילון התלמודי הראשון שחובר על ידי רבי נתן בן יחיאל באמצע המאה ה-11 ו"שיבולי הלקט" – אוסף הלכות שחיבר רבי צדקיה בן אברהם עניו.
בדרך כלל נהנו היהודים באיטליה בכלל ובמדינת האפיפיור בפרט עד המאה ה-12 מחופש דת (למעט האשמה בגידופים כנגד הנצרות בשנת 1021) וזאת בניגוד לגזרות ולפוגרומים מהם סבלו קהילות יהודיות במקומות אחרים באירופה הנוצרית. עם זאת נאסר על היהודים לכהן במשרות ציבוריות או להיות בעלי קרקעות ולכן נדחקו היהודים לעסוק במסחר, במיוחד באבנים יקרות.
בנימין מטודילה ביקר ברומא באמצע המאה ה-12 ומצא בה "כמו מאתיים יהודים מכובדים". הוא כתב על רבי יחיאל, נכדו של רבי נתן בעל "הערוך" שהיה אחראי על הנכסים של האפיפיור אלכסנדר השלישי, שהוא "יוצא ובא בבית האפיפיור, והוא פקיד ביתו ועל כל אשר לו". אפיפיור זה הפגין רגשות ידידות כלפי היהודים כשהצליח להביס תוכניות של אנשי כמורה עוינים בועידת הלטראנו השלישית (1179) שהטיפו לחקיקה אנטי יהודית מגבילה.
החל מסוף המאה ה-12 החלו האפיפיורים בסדרת צעדים שמטרתם הרשמית הייתה להפריד בין הנוצרים ליהודים. בפועל הטילו הגבלות כלכליות ופיזיות על הקהילות היהודיות שבחלקן היו משפילות. כבר בוויעוד האקומני שאחרי ועידת הלטראנו השלישית, ועידת הלטראנו הרביעית (1215), הוטלה על היהודים חובת נשיאת אות קלון ונאסר על יהודים להסתובב בחוץ ב"שבוע הקדוש" (מיום ראשון של כפות התמרים ועד פסחא). במאה ה-13 התנהל מסע תעמולה כנגד התלמוד בטענה שהתלמוד מצווה על כפירה ועל איבה כלפי הנוצרים, ומתיר ליהודי לרמות את הגוי, לגזול אותו וגם להורגו. שיאו של מסע זה היה משפט פריז וכמו במקומות אחרים באירופה ניתנה ההוראה לשריפת התלמוד גם ברומא.
בימי הביניים החל מנהג שביום הכתרתו של אפיפיור חדש הייתה משלחת מיהודי רומא באה לברכו, היה האפיפיור עונה "Legum Probo, sed improbo gentium" (אנו מכבדים את חוקי התורה, אך מסתייגים מהעם). בשלב מסוים התקבע המנהג שרב העדה היה מביא כתשורה ספר תורה. האפיפיור היה מקבל את ספר התורה אך היה אומר " Confirmamus sed non consentimus" (אנו מאשרים אך איננו מסכימים), ואז היה האפיפיור מחזיר את ספר התורה מעבר לכתפו השמאלית כאות של בוז. הגדיל לעשות האפיפיור לאו העשירי. בשנת 1513, כאשר הגיעה משלחת יהודית לברך אותו לרגל היבחרו השליך לאו את ספר התורה לארץ.
יהודים רבים החלו לעסוק בהלוואות בריבית, תחום הכרחי מבחינה כלכלית, אבל הכנסייה הנוצרית אסרה אותו על נוצרים. עסקי הבנקאות היהודית שגשגו ומסוף המאה ה-13 החלו הבנקאים היהודים מרומא לפתוח עסקי בנקאות במרכז ובצפון איטליה. כמו כן היו רופאים יהודים רבים ואף האפיפיורים השתמשו בשירותיהם. כך למשל היה יצחק בן מרדכי המכונה "מאסטרו גאו" רופאם של ניקולאוס הרביעי ובוניפקיוס השביעי.
הספרות העברית פרחה באיטליה בתקופה זו. היוצר הידוע ביותר הוא עמנואל בן שלמה בן יקותיאל ממשפחת הצפרוני, הידוע בכינויו עמנואל הרומי (1330- 1270, תאריכי הלידה והמוות משוערים). הוא התפרסם בשל חיבורו "המחברות" המחולק ל-28 מחברות וכולל שירי יין, אהבה וידידות. בין השירים תרגום של אחד משירי דנטה. השפעת דנטה על עמנואל באה לידי ביטוי במחברת האחרונה "התופת והעדן", חיקוי ל"הקומדיה האלוהית".
מתקופת הקונטרה-רפורמציה ועד איחוד איטליה.
האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור. ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים. היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב (צהוב הוא סמל הבגידה בנצרות, ראו הטלאי הצהוב) ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת. העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד. העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר. כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים. גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא. עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה. הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה. בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר. הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור הבא פיוס הרביעי אכף הקמת גטאות ברוב ערי איטליה. יורשו פיוס החמישי המליץ על הקמתם במדינות השכנות, וב-1569 הורה על גירוש כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות).
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית. ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית. במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת. אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים. הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
בתקופת המהפכה הצרפתית ושלטון נפוליאון זכו היהודים לשוויון זכויות לזמן קצר וב-1808 הוכרז על ביטול הגטו ברומא. אלא שבעקבות קונגרס וינה הוחזר האפיפיור לשלטון ועמו הוחזרו ההגבלות, הצווים והגטו הרומאי. גטו זה היה הגטו האחרון שהושאר על כנו במערב אירופה במאה ה-19. ב-1858, לקראת סוף שלטון האפיפיור, אירע המקרה של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף מביתו שבבולוניה על ידי משטרת האפיפיור ואולץ להתנצר.
עם כיבוש רומא ב-1870 וביטול מדינת האפיפיור זכו יהודי העיר לשוויון זכויות מלא.
שרון עמרני
שרון עמרני (20 באוגוסט 1970 – 10 בספטמבר 2001) היה במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
שרון עמרני נולד כבן הבכור לציונה וגיורא עמרני, במשפחה מסורתית בת חמישה ילדים, בחולון.
לאחר שירותו הצבאי למד שנה בישיבת "עין צורים". אביו רצה לצרפו למפעל הבגדים שלו ולכן למד עמרני את מקצוע הגזרנות.
סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, בשנת 1998.
סרט הגמר שלו, "ל"ג בעומר", בהנחייתו של הבמאי שמי זרחין ובכיכובו של יעקב כהן, זכה בפרס הסרט המצטיין של השנה לצד הסרט "סוסי ים" של ניר ברגמן, תלמיד אותו מחזור. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים, זכה בשלושה פרסים בעולם ובצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, ונכלל במארז עשרת הסרטים הנבחרים של סם שפיגל בכל הזמנים. את פסקול הסרט כתב המוזיקאי אהוד בנאי.
עמרני סומן באותה תקופה כאחת ההבטחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
לאחר סיום לימודיו, כתב וביים עבור הוט את הדרמה "שלום לבן-דודי" (2001), שעוררה הדים רבים, עם אלון אבוטבול בתפקיד הראשי. אחר כך הוזמן על ידי אודי לאון, יוצר הסדרה "מעורב ירושלמי", לכתוב את פרק הפתיחה ולביים את הפיילוט של הסדרה, שלימים זכתה בפרס האקדמיה לקולנוע – פרס אופיר.
במקביל החל לכתוב סדרה חדשה בשם "ארבעה", העוסקת בארבעה מועדים מכוננים בחיי משפחה (מלידה ועד מוות).