ב-1847 עוררו טבח ויטמן (תקרית שבה רצחו אינדיאנים מבני קאיוסה את המיסיונר מרקוס ויטמן, אשתו ואחד עשר לבנים נוספים) ומלחמת קאיוסה (שבאה כתגובה ובה הובסו בני הקאיוסה) בדרום מזרח מדינת וושינגטון חששות בקרב המתיישבים הלבנים ברחבי האזור, והובילו להקמת מיליציות מתנדבים גדולות שהתארגנו להילחם באינדיאנים. לאורך הרוג התגברו המתחים ב-1848 בתחילת הבהלה לזהב בקליפורניה, כאשר מאות אנשים מטריטוריית אורגון עברו דרך עמק רוג בדרכם לאגן נהר הסקרמנטו. לאחר שאינדיאנים תקפו קבוצה של כורים שחזרה לאורך הרוג ב-1850, ניהל ג'וזף ליין (Joseph Lane), המושל הטריטוריאלי לשעבר, משא ומתן על הסכם שלום עם אפסרקהר, מנהיג של האינדיאנים משבט טקלמה. בהסכם הובטחו הגנה על זכויות האינדיאנים ומעבר בטוח דרך עמק רוג לכורים ומתיישבים לבנים.
השלום לא החזיק מעמד. כורים החלו לחפש זהב באגן הנהר, כולל יובל של בר קריק המכונה ג'קסון קריק, שבו הקימו מחנה כורים ב-1851, באתר שבעתיד יהפוך ליישוב ג'קסונוויל. התקפות של אינדיאנים על הכורים הובילו להתערבותו של צבא ארצות הברית ולקרבות בסמוך לרמה הגעשית המכונה "סלע השולחן" (Table Rock) בין אינדיאנים לכוחות המשולבים של חיילים מקצועיים ומיליציות של כורים מתנדבים. המושל החדש של הטריטוריה, ג'ון גיינס (John P. Gaines), ניהל משא ומתן עם חלק מקבוצות האינדיאנים, אם כי לא עם כולם, שבו הם פונו מבר קריק ויובלים אחרים מהצד הדרומי של הנהר. בערך באותו הזמן החלו להתיישב באזור מהגרים לבנים נוספים שכללו נשים וילדים. ב-1852 הוגשו 28 תביעות לקרקע בעמק רוג. עימותים נוספים ב-1853 הובילו לברית (Treaty with the Rogue River, 1853) שבה הוקמה שמורת אינדיאנים (Table Rock Indian Reservation) מעבר לנהר מפורט ליין. ככל שהאוכלוסייה הלבנה גדלה והאינדיאנים הלכו ואיבדו אדמה, מקורות מזון וביטחון אישי, המשיכו להתרחש אירועים של אלימות במעלה ובמורד הנהר במהלך 1854–1855, ששיאם במלחמות הנהר רוג בשנים 1855–1856.
כשהם סובלים מקור, רעב ומחלות בשמורה שהוקצתה להם, חזרה באוקטובר 1855 קבוצה מבני טקלמה לכפר הישן שלהם בשפך היובל ליטל ביוט קריק (Little Butte Creek). לאחר שהותקפו על ידי מיליציה של מתנדבים שהרגו 23 גברים, נשים וילדים, הם נמלטו במורד הנהר, כשהם תוקפים לבנים מגולד היל ועד גליס קריק. מולם ניצבו מתנדבים וחיילים מהצבא. בתחילה האינדיאנים הביסו את הכוחות שניסו לתקוף אותם בקרב הקרוי "הקרב על גבעת הרעב" (Battle of Hungry Hill), אבל לאחר שקרוב ל-200 מתנדבים יזמו התקפות במהלך כל היום על הילידים שנותרו, המלחמה הסתיימה בביג בנד (Big Bend). במקביל הסתיימה הלחימה בסמוך לחוף, שם לפני שנסוגו במעלה הנהר, קבוצה נפרדת של ילידים הרגה קרוב ל-30 לבנים ושרפה את בקתותיהם סמוך למקום בו תקום בעתיד העיירה גולד ביץ'.
מרבית האינדיאנים של הנהר רוג הועברו ב-1856 לשמורות דרומה משם. כ-1,400 נשלחו לשמורת החוף (Coast Reservation), ששמה שונה אחר כך לשמורת סילץ (Siletz Reservation). על מנת להגן על כ-400 ילידים שעדיין היו בסכנת התקפה ב-Table Rock, הורה ג'ואל פלמר (Joel Palmer), הממונה על עניינים אינדיאניים באורגון על פינויים, כולל מסע רגלי כפוי בן 33 ימים לשמורת גרנד רונד (Grande Ronde Reservation) במחוז ימהיל.
ספינות דואר.
לאחר סיום מלחמות הנהר רוג, החלו מספר קטן של מהגרים להתיישב לאורך קניון הנהר רוג או בקרבתו. חלוצים אלו, חלקם כורי זהב לבנים שנשאו בנות משבט קארוק מאגן הנהר קלאמת, ייסדו גינות ומטעים, גידלו סוסים, פרות וחיות משק אחרות, וקיבלו אספקה מדי פעם של סחורות שהגיעו על גב פרדות משא מעבר להרים. עד שנות ה-90 של המאה ה-19 היו מתיישבים אלו מבודדים יחסית מהעולם החיצוני. ב-1883, אחד ממתיישבים אלו, אליג'ה פרייס (Elijah Huitt Price), הציע קו דואר קבוע באמצעות ספינה במעלה הנהר רוג מאלנסבורג (ששמה שונה אחר כך לגולד ביץ') ועד ביג בנד, כ-64 קילומטרים במעלה הנהר. הקו, כך אמר פרייס לממשל, ישרת כ-11 משפחות ואף לא עיירה אחת. מחלקת הדואר של ארצות הברית התנגדה לרעיון במשך שנים רבות, אבל ב-1895 הסכימה לנסות במשך שנה את הקו על הנהר. המחלקה הקימה סניף דואר בבקתת העץ של פרייס בביג בנד, והוא מונה למנהל סניף הדואר. העבודה של פרייס, שעבורה לא קיבל שכר בשנת הניסיון, כללה ניהול סניף הדואר והוא היה צריך לוודא שספינת הדואר תבצע שיט הלוך ושוב פעם בשבוע. פרייס קרא למשרד הדואר אילהה (Illahe), מילה שמקורה בשפת הצ'ינוק שפירושה "אדמה" או "קרקע".
ספינת הדואר הונעה באמצעות חתירה במשוטים, דחיפה באמצעות נעיצת מוטות בקרקע, משיכה באמצעות סוסים ולעיתים שימוש במפרשים, ושינעה מכתבים וחבילות קטנות, כולל מצרכי מכולת מוודרברן (Wedderburn), שם הוקם סניף דואר ב-1895. ב-1897, הקימה המחלקה סניף דואר בסמוך לשפך הנהר אילינוי לנהר רוג, כ-12 קילומטרים במורד הנהר מאילהה. מנהל הסניף כינה את הסניף "אגנס" (Agnes), על שם בתו, אבל טעות העתקה הוסיפה S נוסף לשם והמקום כונה Agness. במעלה הנהר הוקם סניף דואר שלישי ב-1903, שכונה מריאל (Marial), על שם בתו של מנהל סניף דואר אחר. מריאל שוכנת כ-12 קילומטרים במעלה הנהר מאילהה ו-34 קילומטרים מאגנס. על מנת להימנע מהאשדות הקשים למעבר, נהגו להוביל את הדואר באמצעות פרדות בין אילהה למריאל, ואחרי 1908 מרבית הדואר שנשלחה מעבר לאגנס שונעה על פרדות. סניף הדואר באילהה נסגר ב-1943, וכשסניף הדואר של מריאל נסגר ב-1954, "היה זה מתקן הדואר האחרון בארצות הברית שעדיין קיבל משלוחים בשיירת פרדות".
ספינת הדואר הראשונה הייתה ספינה עשויה מעץ ארז באורך 5.5 מטרים שמבנה ירכתיה וחרטומה היו זהים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כלל צי ספינות הדואר 3 ספינות, מצוידות במנוע בן 60 כוחות סוס מתוצרת פורד שתוכננו לשאת עד עשרה נוסעים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו ספינות חסרות הגה כיוון המונעות באמצעות שניים או שלושה מנועים בני 280 כוחות סוס היוצרים סילוני מים להחליף את הספינות המונעות באמצעות מדחף. ספינות הסילון היו מסוגלות להתמודד עם אדוות רדודות, והגדולה שבהן הייתה יכולה לשאת קרוב ל-50 נוסעים. טיולים על נהר הרוג באמצעות ספינות הדואר, שהחלו וצברו תאוצה החלו בשנות ה-70 וכללו מסעות רחוק במעלה הנהר עד בלוסום בר (Blossom Bar), 32 קילומטרים במעלה הנהר מאגנס. נכון לשנת 2010, עדיין מובילות ספינות הסילון, הפועלות בעיקר כספינת טיולים, דואר בין גולד ביץ' ואגנס. חברת ספינת הדואר של הנהר רוג היא "רק אחת משתי חברות משלוחי דואר המשנעים דואר באמצעות ספינות". השנייה פועלת על הנהר סנייק במזרח אורגון.
דיג מסחרי.
במשך אלפי שנים היה דג הסלמון מקור מזון אמין לילידים שחיו לאורך הרוג. להקות דגי הסלמון הנודדים היו כה עצומות שהמתיישבים הראשונים טענו כי יכלו לשמוע את הדגים שוחים במעלה הזרם. תופעת נדידת להקות הסלמון הגדולות המשיכה גם במאה ה-20, למרות הנזק שנגרם לאתרי הטלת הביצים מכריית הזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19 ודיג מסחרי בקנה מידה רחב שהתחיל זמן קצר אחר כך. תעשיית הדיג סיפקה את הביקוש לסלמון בערים המתפתחות של פורטלנד וסן פרנסיסקו ולסלמון משומר באנגליה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 קנה רוברט דניסטון יום (Robert Deniston Hume; 1908-1845) מהעיירה אסטוריה שבצפון אורגון את הקרקע משני צדי מורד הנהר רוג והקים תעשיית דיג כה גדולה עד שהוא כונה "מלך הסלמון של אורגון". יום התייחס לעצמו כאל "מונופוליסט פיגמי" ("pygmy monopolist") באוטוביוגרפיה שלו, שהודפסה בעיתון רדיום (שהיה שייך לו) בוודרברן בין פברואר 1904 ליוני 1906. צי ספינות רשתות זימים שהיה בבעלותו שלט על מרבית אוכלוסיית הדגים הנודדים בנהר, ונהג לסרוק את 19 הקילומטרים הראשונים של הנהר מהשפך לאוקיינוס. במהלך 32 שנות פעילות החברה בבעלותו של יום היא לכדה, עיבדה ושינעה מאות טונות של סלמון מהרוג. דייגים שפעלו במעלה הנהר לכדו גם הם כמויות גדולות של דגים. ביום אחד ב-1913 הצליחו צוותי דיג שהפעילו חמש סירות מצוידות ברשתות זימים באזור גרנטס פאס ללכוד 2,300 קילוגרם של סלמון.
ב-1877, כחלק מעסקי הדיג המסחרי שלו, בנה יום מדגרה באלנסבורג (גולד ביץ'), ששחררה דגים לנהר. בשנת פעילותההראשונה, אספה החברה של יום 215,000 ביצי סלמון ושחררה לנהר כ-100,000 דגיגים. לאחר שהמדגרה הראשונה נהרסה בשריפה ב-1893 בנה יום מדגרה חדשה ב-1895, וב-1897 הוא שיתף פעולה עם ועדת הדיג של ארצות הברית בבנייה ובתפעול של תחנה לאיסוף ביצים בשפך אלק קריק (Elk Creek) במעלה הנהר רוג. ב-1899 הוא בנה מדגרה סמוך לוודרברן, מול גולד ביץ' מצדו השני של הנהר, ועד מותו ב-1908 הועברו אליה ביצי דגים מהתחנה באלק קריק.
בהתבסס על השינויים בגודל כמות הדגים שנלכדו האמינו יום ואחרים כי שיטותיו לגידול דגים היו מוצלחות. עם זאת, ככל שכמות הדגים פחתה עם השנים, למרות המדגרות, החלו עסקים שהכנסתם הייתה מדיג חובבים להתנגד לדיג בקנה מידה גדול על הרוג. ב-1910 אסר משאל עם באורגון על דיג מסחרי על הרוג, אבל החלטה זו בוטלה ב-1913. כיוון שכמות הדגים המשיכה להידלדל החליטה הרשות המחוקקת של אורגון לסגור סופית את הנהר לדיג מסחרי ב-1935.