מיקומה של העיר שנוי במחלוקת בין החוקרים. בין ההצעות שהועלו היה ליד היישוב סאמסאט , בנפת אדיאמן. האתר העתיק הוצף על ידי מי סכר אטאטורק. הצעה אחרת הייתה לזהות את מקומה באתר הארכאולוגי לידר הויוק , שבו נמצאו שרידי הרס, הרס שהוצע שיש לייחסו לחתושיליש הראשון. הצעה נוספת היא באזור אלביסטן של היום, מצפון למלטיה. בין החוקרים קיים גם ויכוח האם העיר שכנה על הגדה המערבית או המזרחית של הפרת.
היסטוריה.
שמה של חחום מופיע בטקסט של גודאה מלך לגש, שחי במאה ה-22 לפנה"ס, כשהוא מציין שייבא זהב מהרי חחום.
מרכז סחר אשורי.
העיר הייתה מרכז סחר. בראשית האלף השני לפנה"ס, המאות ה-19 וה-18 לפנה"ס, העיר שימשה תחנת סחר במסגרת הסחר האשורי עם המושבות האשוריות באנטוליה. היא הייתה התחנה הראשונה אליה הגיעו הסוחרים האשוריים, לאחר שהם חצו את הפרת על גבי מעבורות. הסוחרים יכלו לבחור בין מספר מסלולים, אחד מהם עבר בחחום. העיר הייתה ממלכה, צומת דרכים, ושכן בה שוק, אליו הגיעו סוחרים מארצות שונות ובו החליפו ביניהם סחורה (Emporium) ששימשה את האשורים, כ"כָּרוּם" (Kârum), שהוא מושבת סחר אשורית. הכרום הבכיר שכן בכנש שבמרכז אנטוליה. באחד הטקסטים שנמצאו כותב סוחר בשם "פושו-כן" על שיירה של 17 חמורים עם מטען של 310 בדים, שמתכננת לבחור עוד 100 בדים איכותיים בחחום כדי להוסיפם למטען שיירת הסחר. סחר בבדים בחחום מופיע גם בטקסטים אחרים. בטקסטים אחרים יש התייחסות גם לסחר בצמר. על פי הטקסטים ניתן להסיק שחחום הייתה ידועה בעת העתיקה באיכות הצמר והבדים שלה. העיר שימשה גם כמקום של סחר חליפין של בדיל, אותו הביאו איתם הסוחרים, תמורת מתכת כסף.
חחום והעיר זלפה מופיעות ביותר ממאה טקסטים שנמצאו בכנש, העוסקים בסחר האשורי. בשתי הערים ישבו משפחות אשוריות שהיה להם בית בבעלותם בעיר. הערים האלה היו גם ערים מועדפות להחלפת צוותי השיירות. מערים אלה נהגו מובילי השיירות לשלוח דוחות מצב לכנש ולאשור ולחשב את הוצאותיהם, כשהוצאות המסע חושבו בדרך כלל לשני מקטעים נפרדים: בין אשור לחחום, ובין חחום לכנש. השיירות נהגו לשמור את הסחורה, אותה נשאו חתומה תחת חותם. בערים אלה הם פתחו את החותם והחלו בסחר, כי הן שמשו ערי גבול בין אשור לאנטוליה. חחום הייתה גם מקום בו חלק מהשיירות התחלקו למספר שיירות קטנות יותר.
בין שליט חחום ואשור היה הסכם על פיו שליט חחום התחייב לא להחליט החלטות אדמיניסטריביות כנגד הכרום - מושבת הסחר האשורית בתחומה, בכך שלא תצדד באופן טבעי באזרחיה, חייליה, עבדיה ונערותיה כנגד סוחרי המושבה. בכל עימות עליה לשפוט על פי החוקים הרגילים של חחום. בנוסף, נתנה לסוחרים האשוריים הזכות להישבע בעת הצורך תוך שימוש בסמל של האל האשורי.הסחר האשורי עם אנטוליה נפסק לאחר מותם של שמשי-אדד הראשון האשורי וחמורבי מבבל.
הכיבוש החתי.
כיבוש חחום, שהייתה אחת הערים המרכזיות, מופיע רבות באנלים המתארים את כיבושיו של המלך החתי חתושיליש הראשון (1650–1620 לפנה"ס), יחד עם אורשו וחשום. בתיאור הכיבוש מופיע אזכור בו מציין חתושיליש הראשון שאיש לא חצה את הפרת לפניו, פרט לסרגון מאכד, שמלך במאה ה-24–23 לפנה"ס. הוא מציין שסרגון לא שרף את העיר, ואילו הוא, חתושיליש, החרים את העיר עבור אל הסער של השמים. בתיאור שלו הוא נלחם בחחום בשנה החמישית למלכותו, שלוש פעמים נלחם על שעריה, הרס אותה ואת רכושה הביא לחתושש. בתיאור השלל הוא מציין שני צמדי עגלות עמוסות כסף, מרכבת פריון, אייל אחד מכסף, ספינה אחת עם חרטום מצופה זהב. הוא מציין שהוא שחרר את העבדים והשפחות של העיר ומסר אותם לאלת השמש. הוא מספר ששרף את העיר באש, ואת העשן הראה לאל הסער, את המלך רתם לעגלה.
לצורך המלחמה בחחום, ביקש חתושיליש הראשון את עזרתו של תוניפ-תשוב, מלך על ממלכה בשם טיקונני , שהיה לה כנראה גבול עם חחום, והן היו כנראה עוינות אחת לשנייה.
שמה של חחום מופיע גם בתעודות של חתושיליש השלישי, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס. הוא מציין את שמה במסגרת מאבקיו בשבטי הכשכש: .
חייקיל שיף
חייקיל (חיים) שיף (1865 — 8 בפברואר 1926) היה שען יהודי יליד האימפריה הרוסית, מעולי העלייה הראשונה לארץ ישראל, שהפך ליזם מקרקעין, והיה ממתווכי רכישת קרקעות אחוזת בית, מיוזמי שכונת מונטיפיורי ומראשוני שכונת נווה שלום בתל אביב.
ביוגרפיה.
חייקיל שיף נולד בעיר וולקוביסק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1865. הוריו היו טבל (טוביה) ומיטה, משפחת שענים ותכשיטנים שעסקו בייצור ובמכירת שעונים. במקביל ללימודיו בישיבת וולקוביסק רכש את מקצוע השענות בבית העסק המשפחתי. שיף נאלץ בתום לימודיו לחפש את פרנסתו במקום אחר כי אחיו הבכור, מאיר, הוא שיועד להמשיך את העסק המשפחתי בוולקוביסק.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עלה לארץ ישראל. שיף סייע ותמך ביישוב החדש – חלוצים חברי ביל"ו, גימנזיסטים חילוניים ועוד - למרות חינוכו והקפדתו על שמירת מצוות (ובניגוד לבני עירו שהצטרפו עד אז בעיקר ליישוב הישן כשעלו ארצה). הוא עלה במטרה לבנות חיים של יצירה ואי תלות כלכלית. כעבור שנה הצטרפה אליו ארוסתו שרה-טובה לבית לב מהעיירה פיעסק הסמוכה לוולקוביסק. השניים נישאו בירושלים, סמוך לעלייתה. בתחילה השתקעו בני הזוג ביפו, ובשנת 1900 עברו לשכונה היהודית החדשה נווה שלום. בשנת 1913 עברו לגור ברחוב הרצל בתל אביב.
ביתם של חייקיל ושרה שיף שימש תמיד "בית ועד" ומקום פגישה לעולים חדשים ולכאלה אשר הספיקו כבר להתערות בארץ. בין השאר נפגשו והתדיינו בביתם חלוצים כמו צלליכין ולייבוביץ אנשי ביל"ו, ומאוחר יותר גימנזיסטים של הגימנסיה העברית הרצליה ובראשם העולים מוולקוביסק: רפאל קלצ'קין ואחיו, אליהו גולומב ואחרים.
שרה שיף עסקה בגמילות חסדים, סייעה להשיא זוגות גלמודים, עזרה לסידורם ואף ארגנה חתונות בביתה ועל חשבונה. היא תרמה והתרימה למספר מוסדות צדקה וסייעה לנזקקים.
שיף היה אחד הפעילים בהקמתו של בית הכנסת שנבנה בנווה שלום בעזרת כספי זרח ברנט. בתקופה יותר מאוחרת היה מהפעילים בהקמתו של בית הכנסת הגדול בתל אביב.
שיף פתח חנות שעונים ותכשיטים ברחוב בוסטרוס ביפו, אשר היה באותם ימים מרכז העסקים הראשי של העיר. העובדה שישב דרך קבע סמוך למשרד ההנהלה של בנק אפ"ק שנפתח ב-1903, הביאה אותו לספק שירותי תיווך פיננסיים ולהיות שלוחם של פרטים ואגודות שונות כלפי הבנק. שיף רכש לו מעמד של איש אמין על מנהלי הבנק, מעמד שאפשר לו לקדם עסקות שונות. ביתו הפתוח לכל וחנותו שבמרכז העסקי הציבו אותו בצומת של זרימת מידע עבור יהודי יפו והמושבות. גם לקוחות ערבים פקדו את בית העסק ומהם למד על הזדמנויות לרכישת קרקעות. ב-1900 הפך את חנות השעונים גם למשרד לתיווך מקרקעין. לאחר שרכש שיף את ביתו בתל אביב, העתיק אליו את משרד התיווך ובמקביל סגר את חנותו בעיר יפו. בכך סיים ככל הידוע את עיסוקו בשענות ותכשיטנות ועבר לעסוק רק בתיווך נדל"ן ותיווך עסקי.
שיף התעניין גם בחקלאות; בשנת 1904 רכש כרם במושבה רחובות, ומאוחר יותר קנה שם גם בית חווה ויקב. הוא רכש כרם ומספר חלקות קרקע גם בפתח תקווה. מיזמים אלו הסתיימו בשנת 1925, עם מחלתו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו בני משפחת שיף מתל אביב, תחילה לאחוזתם ברחובות ואחר כך לפתח תקווה. בתקופת הגירוש חלו כל בני המשפחה במלריה.
בראשית שנת 1926 נפטר שיף בירושלים כתוצאה מסיבוכי מחלת שחמת הכבד, ונקבר בהר הזיתים.
צאצאיו: חנה (לימים שור), מלכה (לימים טטנבום), דבורה (לימים מנדלסון), ומשה שיף.
עסקי מקרקעין.
בשנים הראשונות לפעילותו שימש שיף בעיקר כמתווך בעסקאות בין ערבים ליהודים. הוא התמחה ברכישת קרקעות מידי השכנים הערבים איתם התיידד, אותן היה מוכר ליהודים. בשנים מאוחרות יותר שימש מתווך בין גואלי הקרקע לבין אנשים פרטיים שביקשו לרכוש לעצמם מגרש. בדרך כלל פעל עם שותפים, בתל אביב ובסביבתה ובמושבות (רחובות, פתח תקווה, גדרה).
עסקאות חשובות שבהן היה שיף מעורב:
בית שיף.
בראשית שנת 1913 רכשה משפחת שיף מידי העסקן בצלאל יפה את ביתם של יצחק ואולגה פרנק בקרן הרחובות הרצל 13 ולילינבלום 26 בתל אביב. היה זה בית חד-קומתי מאלו שהוקמו לאחר הגרלת המגרשים לאחוזת בית, וסביבו עצים וגינה. במהלך שנת 1925, בעקבות התפתחות המרכז העירוני התל אביבי סביב רחוב הרצל, שופץ והוגדל הבניין על פי תוכניתם של הארכיטקט יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פסובסקי, ונוספו לו שתי קומות. במסגרת ההרחבה קיבל הבניין את צורתו הנוכחית, בעלת האופי העירוני. מנהל עבודת הבנייה היה עקיבא אריה ויס, מייסד העיר.
לבניין אספקטים ארכיטקטוניים ייחודיים וראשוניים ליישום בארץ. במיוחד בולטים האלמנטים האקספרסיביים בחזיתות. צידו המערבי של הבית, חזיתו הייצוגית הפונה לרחוב הרצל, מאופיין בסימטריה. לעומתו, בצדדים האחרים שולטת הגישה הפונקציונלית, הקרויה כיום "בנייה ירוקה", המתחשבת בתנאי האקלים בארץ. חזיתו ברחוב לילינבלום מחולקת לשניים מבחינת עיצובה הארכיטקטוני: החלק הצפון-מערבי דומה בעיצובו לחזית רחוב הרצל, בעוד בחלק הצפון-מזרחי קרועים חלונות רחבים להחדרה מרבית של אור. ריבוי החלונות וגודלם משווה לצד זה של החזית הזו אופי כמו מודרניסטי. הצדדים הדרומי והדרום-מזרחי מאופיינים בחלונות מעטים וקטנים לצמצום פגיעת קרינת השמש ולהקלת עומס החום.