בדומה לאלבום הקודם גם אלבום זה זכה להצלחה אדירה כאשר גרף מעמדות פלטינה וזהב רבות. בנוסף הוא הגיע לחמישייה הפותחת במדינות רבות בעולם ביניהם ארצות הברית, בריטניה ושווייץ. בגרמניה זכה להצלחה רבה במיוחד כאשר הגיע למקום הראשון ושהה שם במשך 12 שבועות. האלבום הגיע למעמד פלטינה כפולה באוסטריה, קנדה, גרמניה ושווייץ ולמעמד פלטינה בארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד וספרד. נכון להיום מכירות האלבום עומדות על 12 מיליון עותקים בכל העולם.
סיבוב הופעות.
על מנת לקדם את האלבום יצאה טרנר לסיבוב הופעות ענק בן 218 הופעות אשר מכר מיליונים של כרטיסים והפך לאחד מסיבובי ההופעות הנשיים המצליחים ביותר בהיסטוריה. בין היתר שברה טרנר שיא בברזיל כאשר הופיעה מול קהל של 180 אלף איש בהופעה הגדולה ביותר בתולדות המדינה. במהלך סיבוב ההופעות, הגיעה טרנר בקיץ 1987 לישראל לשתי הופעות יחידות בפארק הירקון.
מאוחר יותר יצא גם אלבום וידאו בשם "Tina Live in Europe", אשר תיעד את אחת ההופעות מהסיבוב באירופה.
יו באטלר
יו אלפרד באטלר (באנגלית: Hugh Alfred Butler; 28 בפברואר 1878 – 1 ביולי 1954) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בין השנים 1941–1954.
ביוגרפיה.
יו באטלר נולד בחווה ליד בעיר מיזורי ואלי שבמערב מדינת איווה, בשלהי פברואר 1878. ב-1900 הוא סיים את לימודיו במכללת דוויין שבעיר קריטי בנברסקה, שם הקים ב-1897 את אחוות "אלפא אומגה". באטלר עבד כמהנדס בניין ב"רכבת שיקגו, ברלינגטון וקווינסי" בשנים 1900–1908. הוא נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית כחבר מועצת העירייה בקרטיס שבנברסקה, והיה חבר המועצה מ--1908 עד 1913. מאוחר יותר היה חבר מועצת החינוך של העיר אומהה. בנקביל, בין השנים 1908 עד 1940, עבד באטלר בטחינת קמח ובעסקי התבואה.
ב-1936 היה באטלר לחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית. ב-1940 עזב את הוועדה עם היבחרו לסנאט של ארצות הברית. הוא נבחר לסנאט פעמיים נוספות לתקופות כהונה בת שש שנים כל אחת, בבחירות אמצע הכהונה ב-1946 ובבחירות 1952. באטלר כיהן כיו"ר הוועדה לאדמות ציבוריות של הסנאט במהלך הקונגרס ה-80 של ארצות הברית (1949-1947) וכיושב ראש "ועדת הפנים ולענייני איים" בקונגרס ה-83. אף על פי שהיה מתנגד איתן להקמת מדינה בשטחי אלסקה במהלך רוב הקריירה שלו בסנאט, נמלך באטלר בדעתו במהלך החודשים האחרונים לחייו.
באטלר, ביחד עם עמיתו לייצוג נברסקה בסנאט קנת' ורי, נודע בעיקר בזכות התנגדותו העזה למעורבות אמריקאית בקהילה הבינלאומית, כולל כניסה למלחמת העולם השנייה, למלחמה הקרה ולמלחמת קוריאה. הוא שיקוף את עמדת ההתבדלות בה נקטו תושבי נברסקה האמריקאים-גרמנים, שהיו מיעוט גדול במדינה זו. הוא התנגד נמרצות לכל מתן הלוואות או סיוע חוץ לאירופה, כולל לתוכנית מרשל. באטלר לא האמין כי ברית המועצות מאיימת על האינטרסים המדינתיים של נברסקה, והתנגד באופן נחרץ לדוקטרינת טרומן ולהקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית. כמעט בכל תחום אפשרי של מדיניות ואידאולוגיה יצא באטלר חוצץ נגד נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
באטלר נפטר בלילה של 1 ביולי 1954, בעודו מכהן בתפקיד, כתוצאה מאירוע מוחי שתקף אותו מוקדם יותר באותו היום. רוברט ב. קרוסבי, אז מושל מדינת נברסקה, מינה את סמואל ויליאמס ריינולדס למלא את מקומו של באטלר בסנאט.
Blow Out
London Bridge
London Bridge (בעברית: גשר לונדון) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית פרגי, מתוך אלבום הבכורה שלה, The Dutchess. השיר יצא לאור ב-18 ביולי 2006, על ידי חברות התקליטים ויל.איי.אם מיוזיק גריפ ואיי אנד אם רקורדס, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי פרגי, פולאו דה דון, שון גארט ומייק הרטנט והופק על ידי פולאו דה דון. בשנת 2014, יצא הסרט "שכנים", בו הושמע השיר. בנוסף לכך, נכלל השיר בפסקול הרשמי של הסרט והוא הופיע גם בקרדיטים שלו. השיר הפך לשירה השני הנמכר ביותר של פרגי אחרי "Big Girls Don't Cry".
כמה שנים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-80 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של פרגי ב-5 באוגוסט 2016. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות פרגי במקומות שונים, כשהיא שרה את השיר. באחת מהסצנות, ניתן לראותה כשהיא הולכת על שולחן ארוך, תוך שמסביבה נמצאים אנשים רבים.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-22 מיליון צפיות.
שם (אלבום)
שֵׁם הוא אלבום הסולו השישי של יהודית רביץ, אשר יצא ביולי 1990.
המנהיג העליון של רוסיה
המנהיג העליון של רוסיה (ברוסית: Верховный правитель России), שנודע גם בשם "השליט העליון", היה ראש המדינה והמפקד הראשי של המדינה הרוסית, ממשלה אנטי בולשביקית שהוקמה על ידי התנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. במשך כמעט שנתיים מנובמבר 1918 עד אפריל 1920, צבאות התנועה הלבנה אוחדו באופן סמלי תחת ממשלת המדינה הרוסית, שבמהלכה טענה המדינה הרוסית כי היא ממשלתה הלגיטימית היחידה של רוסיה. המחזיק הבלעדי במשרה במשך מרבית קיומה והיחיד שאימץ רשמית את התארים ותפקידי "המנהיג העליון", היה האדמירל אלכסנדר קולצ'אק, שנבחר לתפקיד על ידי מועצת השרים הכל-רוסית לאחר נובמבר 1918 בהפיכה שהפילה את הדירקטוריה של אופה.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו במנהיג העליון; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר וניקולאי יודניץ' קיבלו על עצמם את פיקודו של אלכסנדר קולצ'אק והכירו בו רשמית כמפקד עליון על כלל הצבאות ברוסיה. המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים. במשך כמעט שנתיים שימש אלכסנדר קולצ'אק כראש המדינה הרוסית, שזכתה להכרה בינלאומית ונתמך הן דיפלומטית והן צבאית על ידי בעלות הברית לשעבר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-4 בינואר 1920 הודיע קולצ'ק על התפטרותו, והעניק את משרתו לאנטון דניקין, ששימש כמנהיג עליון בפועל של המדינה הרוסית, אם כי הוא לא קיבל לא את תפקידי המשרה או תאריה והמשרה הוכרזה כמבוטלת ב-4 באפריל 1920.
רקע כללי.
ב-23 בספטמבר 1918, "חוק הקמת הכוח העליון של כל-רוסיה" של ועידת מדינת אופה, הקים את הממשלה הזמנית הכל-רוסית (שנודעה בשם "הדירקטוריה של אופה") וקבע כי ממשלה זו תהיה "עד להתכנסות האספה המכוננת הכל-רוסית... נושא הכח היחיד במדינה הרוסית כולה". ב-4 בנובמבר 1918 הוקמה מועצת השרים הכל-רוסית.
הקמה.
הדירקטוריה של אופה חדלה לתפקד כתוצאה מאירועי ליל ה-17–18 בנובמבר 1918, כאשר קבוצת חיילים קוזאקים מאומסק עצרה את ראש הדירקטוריה, ניקולאי אווקסנטייב, חבר הדירקטוריה, ולדימיר זנזינוב וסגן חבר הדירקטוריה אנדריי ארגונוב, כמו גם ידידו של שר הפנים, ראש השירות החשאי, יבגני רוגובסקי. כל העצורים היו חברים במפלגת המהפכנים הסוציאליסטים.
בבוקר ה-18 בנובמבר התכנסה מועצת השרים בישיבת חירום בהשתתפות שני חברי הדירקטוריה - פיוטר וולוגודסקי ו-ולדימיר וינוגרדוב, שדנה במצב, הכירה בדירקטוריה ככזו שאינה קיימת עוד והודיעה שבידיה נתונה הסמכות העליונה על ניהול המדינה והגיעה למסקנה כי היה צורך להשקיע "ריכוז מלא של הכוח הצבאי והאזרחי בידי אדם אחד עם שם סמכותי בחוגים הצבאיים והציבוריים." הוחלט "להעביר באופן זמני את הפעלת הכוח העליון לידי אדם אחד, תוך הסתמכות על סיוע מועצת השרים, להקצות לאדם כזה את שמו של המנהיג העליון" ואחריו "תקנה להסדר זמני" של כוח המדינה ברוסיה (מה שמכונה בשם "חוקת 18 בנובמבר"), שביססה בעיקר את מערכת היחסים בין המנהיג העליון למועצת השרים.
על פי זיכרונותיו של וולוגודסקי, התואר "מנהיג עליון" אומץ בישיבת מועצת השרים ללא דיונים ומחלוקות ראשוניים: "כשהגענו לשאלה את מי לבחור כראש מדינה, החלטנו לתת לו השם 'מנהיג עליון' וסדר ערבויות חוקתיות".
בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים, נבחר סגן האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, שהועלה במקביל לדרגת אדמירל ומונה לתפקיד השליט העליון. קולצ'אק הכריז על הסכמתו לבחירה והפקודה הראשונה שלו הודיעה על קבלת תואר המפקד העליון וקבע את הכיוונים העיקריים של תפקידו בתור המנהיג העליון, שהיוו גם את שבועת התפקיד:
ממשלת רוסיה בשטחי הצבא הלבן הוקמה ופעלה עד 4 בינואר 1920.
סמכויות.
סמכויות השליט העליון העתיקו במידה רבה את החקיקה הרוסית מלפני המהפכה. על פי סעיף 47 לקוד חוקי יסוד המדינה הרוסית, "שליט המדינה הסתמך על מועצת הממשלה; ושניהם השליט ללא המועצה, וגם המועצה ללא השליט אינם יכולים להתקיים." על פי סעיף 48, חברי המועצה מונו על ידי השליט עצמו. סמכותה של המועצה הייתה "בכל המקרים ללא סייג, בכפוף להחלטת הקיסר עצמו וכל אלה שבאים גם מטעמו וגם למועצה הכפופה לו" (על פי סעיף 50, כל העניינים הנוגעים לה כוונו למדיניות הפנים והחוץ). על פי סעיף 51, "לשליט הצבעה מכרעת" כאשר הוא דן בכל הנושאים.
על פי "חוקת 18 בנובמבר 1918", סמכות החקיקה והיוזמה בוצעו על ידי השליט העליון ומועצת השרים "באופן קולקטיבי". מועצת השרים הייתה אמורה לנהל דיונים מקדימים בכל החוקים ואף חוק לא יכול היה להיכנס לתוקף ללא אישור המנהיג העליון. במקביל הייתה לזכותו של שליט העליון "וטו מוחלט".