הדולמן הנאוליתי של מנגה (Menga) מייצג את אחת מיצירות המופת החשובות ביותר של אדריכלות מגליתית (המסורת האטלנטית) המבוססת על בנייה בשיטת עמוד ומשקוף עם כיסוי אדמה, הבולט בממדיו העצומים שדוחפים את הגודל האפשרי בקבר המסדרון על ידי שילוב הפתרון חסר התקדים של עמודי ביניים; כמו כן, התולוס (קבר כוורת) הכלקוליתי המאוחר יותר של אל רומרל משלים את שני הדולמנים במסדרון ובכיפה המזויפת של בנייה באבנים בלא שימוש במלט (מסורת ים תיכונית).
גם לדולמן מנגה וגם לתולוס של אל רומרל יש כיוונים חריגים. ה , שחקר את האתר, ציין כי בעוד שהצירים של כמעט כל הדולמנים סביב הים התיכון מכוונים למאפיין שמימי, כגון זריחה עם שחר בנקודת השוויון (כפי שקורה בדולמן ויירה), הדולמן של מנגה מצביע על הפסגה הסמוכה המכונה פניה דה לוס אנמורדוס. פסגה זו מתנשאת באופן פתאומי מהמישור ומכילה את מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) שהוא בן אותה תקופה, ובו נמצאו ציורי מערות. באופן דומה, התולוס של אל רומרל מכוון להרי אל טורקל, המכילים את מערת השור (Cueva de El Toro), כלומר הכיוון הוא כלפי מאפיין יבשתי, כמו גם את מיקום השמש בצהריים ביום ההיפוך החורפי (אוריינטציה שמימית). אל טורקל ידוע בנוף הקרסטי הנרחב והמוזר בפסגתו. בנוסף, התולוס של אל רומרל שוכן לאורך הציר מהדולמן של מנגה לפניה דה לוס אנמורדוס. לפיכך, הדולמנים מאנטקרה מרכיבים נוף מגליתי ייחודי באמצעות יחסיהם עם האלמנטים הטבעיים שמסביב.
שלושת המונומנטים המגליתיים משקפים שלב בהיסטוריה האנושית בה הוקמו המונומנטים הטקסיים הראשונים במערב אירופה, על פי שתי מסורות הבנייה העיקריות של האמנות המגליתית ("עמוד ומשקוף" ו"כוורת"). זו הצעה יוצאת דופן ברשימת אתרי המורשת העולמית מכיוון שהיא לא מוצגת כאתר מורשת מעורב, שבה ערכו התרבותי יתווסף לערכו הטבעי, אלא כשילוב ודו-שיח הדוק בין האדריכלות המגליתית לבין הנוף. תופעה של "מונומנטליזציה של הנוף" התרחשה כאן לפיה תוואי הנוף הטבעיים רוכשים את הערך של המונומנטים ואילו המבנים מעשה ידי אדם מציגים מראה של נוף טבעי.
לבסוף, האותנטיות של המגליתים מבוססת היטב, כאשר הדולמנים של מנגה מתוארכים לתקופה הנאוליתית והתולוס של אל רומרל לתקופה הכלקוליתית, והמבנים שומרים על שלמות, מצבם טוב והם מתוחזקים היטב.
השריון הבריטי במערכה על ארץ ישראל
ערך זה על השריון הבריטי במערכה על ארץ ישראל מתייחס למעורבות של יחידות השריון הבריטי במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמיוחד לסיוע שהגישו יחידות אלו במהלך קרב עזה השני וקרב עזה השלישי.
רקע.
לאחר פתיחת מלחמת העולם הראשונה נוצר קפאון בחזית המערבית באירופה וראשי הצבא הבריטי חיפשו פתרון שיאפשר להם פריצת דרך וניצחון. אחד הפתרונות שנבחרו היה שילוב טנקים בקו החזית ולאחר בחינת מספר חלופות הוחלט על בניית טנק מערכה מדגם סימן 1 מתוצרת חברת ויליאם פוסטר. ראשוני הטנקים השתתפו ב-1916 בקרב על הסום ובעקבות הבעיות שנתגלו בתפעולם והלקחים שנלמדו, פותחו גרסאות מתקדמות שלהם (סימן 3, 4 ו-5) וחלקם השתתף בקרבות בהמשך המלחמה.
חימוש הטנקים נעשה לפי 2 מודלים:
הטנקים הבריטים במערכה על ארץ ישראל.
הגעת הטנקים.
כחלק מההכנות לקרב עזה הראשון ביקש מפקד הכוחות הבריטים גנרל ארצ'יבלד מארי תגבור כוחותיו בטנקים. בקשתו מולאה בחלקה ובדצמבר 1916 הפליגה אוניית משא בשם "אוריפידס" מנמל אבנמות' (Avonmouth) שבאנגליה ועל סיפונה 8 טנקים מדגם סימן 1 (ששופצו במפעל הטנקים בעיר בווינגטון (Bovington)) ופלוגה של כ-250 חיילים (22 קצינים ו-226 בד"א) בפיקודו של מייג'ור נורמן ה. נאט (Nutt).
8 הטנקים שהגיעו נחלקו ל-4 "זכרים" ו-4 "נקבות". טנקים אלו ששימשו לפני כן לאימונים באנגליה ולכן מצבם המכני לא היה טוב.
הטנקים נפרקו במצרים והועברו למשך חודש לעיירה גילבן (כ-10 ק"מ מצפון לקנטרה) שם נערכו אימונים והדגמות בפני מפקדי הצבא. במהלך פברואר 1917 הועברו הטנקים, על גבי רכבת משא, לחאן יוניס ולדיר אל בלח כדי לקחת חלק בקרב עזה הראשון.
זיהוי הטנקים.
כל הטנקים הראשונים של צבא בריטניה נקראו HMLS (שפרושו His Majasty Land Ship כלומר "ספינת היבשה של הוד מעלתו"). בנוסף ניתן לכל טנק שם משלו:
קרב עזה הראשון.
מטרתו של מארי הייתה לשתף את הטנקים שהגיעו בקרב עזה הראשון ב-16 במרץ 1917 ולכן הם הוזעקו משטח האימונים שבקרבת תעלת סואץ אולם הפלוגה הייתה עדיין בשלבי התארגנות ולא מוכנה לקרב.
קרב עזה השני.
קרב עזה השני נערך ב-17 באפריל 1917 ונועד לפרוץ את קוי ההגנה הטורקים מסביב לעזה שחוזקו באופן משמעותי לאחר קרב עזה הראשון. עיקר נטל הלחימה הוטל על הדיוויזיות של הקורפוס ה-21. כל שמונת הטנקים שותפו בקרב ולפי החלטת מפקדי הצבא הם פוזרו בין הדיוויזיות השונות כדלקמן:
תוצאות הקרב היוו מפלה קשה לכוחות הבריטים שנאלצו לסגת מקו החזית ללא כל הישגים קרקעיים משמעותיים ולאחר שמנו כ-6,000 נפגעים. תרומתם של הטנקים לקרב הייתה מינורית ו-3 מהם הושמדו ונשארו בשדה הקרב וזאת לאחר שהטורקים זיהו את עובי השריון ומיקום מכל הדלק כנקודות התורפה של הטנקים וירו עליהם בתותחים בכינון ישיר.
שלושת הטנקים שהושמדו בקרב היו:
בנוסף להשמדת 3 טנקים הללו נפגעו עוד מספר טנקים. חלק מצוותי הטנקים נהרג, חלקם נפצע וחלקם נשבה.
קרב עזה השלישי.
לקראת קרב עזה השלישי הוחלפו שלושת הטנקים שהושמדו בשלושה טנקים סימן-4 (Mark IV) כדלקמן:
הקרב עצמו החל ב-2 בנובמבר 1917 (במקביל לקרב באר שבע) ובניגוד לקרב עזה השני רוכזו הפעם הטנקים כיחידה אחת במסגרת דיוויזיה 52 שפעלה בגזרה המערבית ביותר (במקביל לחוף הים). הטנקים שהובילו את הדיוויזיה פרצו את גדרות התייל ואפשרו לחיילי הרגלים והפרשים להתקדם לקו המוצבים. גם במקרה זה נאלצו הכוחות הבריטים לסגת לאחר שהטורקים תגברו את קו החזית שלהם.
כל שמונת הטנקים שהשתתפו במערכה נפגעו אולם הפגיעות היו קלות והצוותים הטכנים הצליחו לתקנם ולהחזירם לכשרות. מבין צוותי הטנקים נמנו הרוג אחד ושני פצועים.
הטורקים, שחששו להילכד בין הכוחות הבריטים של קורפוס 21 וקורפוס 20 החליטו, מספר ימים לאחר הקרב, לסגת מעזה צפונה.
המשך המערכה.
הטנקים שנשארו בשטח הטורקי סייעו להתבצרות הטורקים בקו לכן הבריטים נאלצו להפגיז אותם במהלך קרב עזה השלישי.
המערכה על עזה הייתה הפעם האחרונה בה הופעלו טנקים בריטים במהלך כיבוש ארץ ישראל. הערכת מפקדי הצבא הייתה שאופי הקרקע בהמשך הקרבות לא מתאים לטנקים ולכן הם הועמסו על רכבת והוחזרו למצרים. אין תיעוד מה עלה בגורלם בהמשך.
החיפוש אחר גבעת הטנק.
מכל שלושת הטנקים שהושמדו וננטשו בקרב עזה השני רק המזרחי ביניהם ("סיר ארצ'יבלד") היה בשטח מדינת ישראל. לאחר הקמת המדינה החלו היסטוריונים לחפש אחר הגבעה בה נפגע הטנק ואחרי שרידי הטנק. הגבעה אותרה מדרום מערב למושב שובה אולם הטנק או שרידיו לא נתגלו.
RBG - רות ביידר גינסבורג
RBG - רות ביידר גינסבורג (באנגלית: RBG) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2018, בהפקה ובימוי של בטסי ווסט וג'ולי כהן, המתמקד בחייה ובקריירה של רות ביידר גינסבורג - השופטת השנייה של בית המשפט העליון של ארצות הברית. לאחר הצגת הבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס לשנת 2018, הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-4 במאי 2018.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והכניס 14 מיליון דולר ברחבי העולם. הוא נבחר על ידי המועצה הלאומית לביקורת כסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2018, והיה מועמד למספר פרסים אחרים, לרבות פרס באפט"א לקולנוע עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר. בטקס פרסי אוסקר ה-91 הסרט היה מועמד בשתי קטגוריות: הסרט התיעודי הטוב ביותר (אך הפסיד לסרט "סולו חופשי") והשיר המקורי הטוב ביותר (השיר "I'll Fight" של דיאן וורן הפסיד לשיר "Shallow" בביצוע ליידי גאגא מהסרט "כוכב נולד").
תקציר העלילה.
הסרט מתאר את הקריירה של שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית רות ביידר גינסבורג, המשתרעת על פני כמה עשורים, וכיצד פיתחה מורשת משפטית תוך שהיא הופכת לאייקון תרבות הפופ. הסרט הוא תיאור ביוגרפי של גינסבורג מאז לידתה בברוקלין, ניו יורק, השכלתה בקורנל, הרווארד וקולומביה ובעקבותיה - עבודתה כפרופסור למשפטים, מינויה לבית המשפט הפדרלי לערעורים על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, ומינויה בסופו של דבר לבית המשפט העליון על ידי הנשיא ביל קלינטון.
רות ביידר נולדה בברוקלין למשפחה יהודית אמריקאית מהדור הראשון. היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל, שם הכירה את בעלה, מרטין גינזבורג; הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 2010. רות נרשמה ללימודי משפטים בהרווארד לפני שעברה לבית הספר למשפטים בקולומביה, בזמן שבעלה החל קריירה מצליחה כעורך דין לענייני מיסים בעיר ניו יורק. לאחר שסיימה את לימודיה בקולומביה, הפכה לפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים ראטגרס ובבית הספר למשפטים קולומביה.
כעורכת דין, רות ביידר גינסבורג הופיעה בפני בית המשפט העליון שש פעמים בתביעות העוסקות באפליה מגדרית, מתוכם זכתה בחמישה. היא טענה הן למען גברים והן למען נשים שנתקלו במקרים של הטיה מגדרית: בין התובעים שייצגה הייתה שרון פרונטירו , אישה שסבלה מאפליה בתחום הדיור מצד חיל האוויר של ארצות הברית, והיה גבר אלמן, אב חד-הורי, שנשללו ממנו קצבאות ביטוח לאומי המשולמות בדרך כלל רק לאמהות חד הוריות. גינסבורג טענה בתיקים אלה בשנות השבעים, כאשר האפליה המגדרית השתוללה בחברה האמריקאית ובבית המשפט העליון כיהנו גברים בלבד, שהטילו ספק בטענות אודות אפליה כלפי נשים.