סאלי מק'י (ג'ן סטרלינג) טסה בחששות כבדים לפגוש גבר שהתאהב בתמונתה לפני שנים כשהייתה מלכת יופי. היא חוששת מתגובתו שיראה שאינה יפה כמו בתמונה.
מיי הולסט (קלייר טרבור) היא שחקנית לשעבר. היא מתיישבת ליד קן צ'לד (דייוויד בריאן) החרד מהטיסה ומעודדת אותו. אחד הנוסעים, המפרי אגניו (סידני בלקמר) חושד בצילד שהוא בוגד עם אשתו ומאיים עליו באקדח שנלקח ממנו על ידי הנוסעים.
המטוס מתחיל לרטוט והצוות מבחין בדליקה באחד המנועים. הם מצליחים לכבות אותה אבל המנוע מושבת ונגרמת זרימת דלק קשה.
תורן מודיע לנוסעים המבוהלים כי כנראה לא יוכלו להגיע לסן פרנסיסקו והם יצטרכו להנחית את המטוס בים. סירות של משמר החופים של ארצות הברית ימתינו להם במקום וימשו אותם מהים. בינתיים הוא מבקש מהנוסעים להשליך את כל חפציהם לים כדי לחסוך בדלק. כל הנוסעים משתפים פעולה, מוסרים לו את המזוודות. הוא פותח את דלת המטוס כשאחד הנוסעים תומך בו, ומשליך הכל לים.
תורן מחליט בהתייעצות עם הנווט וילבי (ואלי בראון) שהם יוכלו לנחות בסן פרנסיסקו. הקברניט הנפחד מחליט בכל זאת לבצע נחיתה בים אבל תורן סוטר לו והוא מתאושש ומסכים להנחית את המטוס ביעדו בהדרכת תורן.
בשדה התעופה בסן פרנסיסקו מכינים לנחיתת אונס אבל המטוס נוחת ללא פגע.
ראש הממשלה החלופי
ויליאם שיפלי
ויליאם שיפלי (William Shipley; 1715-1803) היה אמן רישום אנגלי, רפורמטור חברתי וממציא, שהקים בשנת 1754 חברת לאמנויות בלונדון שהפכה ל"חברה המלכותית לאמנויות" (RSA).
ביוגרפיה.
שיפלי נולד במיידסטון, קנט, בנו של ג'ונתן שיפלי, ומרתה והוטבל ב -2 ביוני 1715. היה לו אח ג'ונתן שיפלי, שהפך לבישוף של סנט אסף, ובנו ויליאם דייוויס שיפלי הפך לבישוף של סנט אסף. ויליאם גדל בלונדון. אביו נפטר כשהיה בן שלוש בלבד, ויליאם נשלח להתגורר אצל סבו מצד אמו. בגיל 21 הוא ירש 500 ליש"ט והשתמש בכסף הזה כדי להתאמן כצייר בנורת'המפטון. בשלב זה הוא הצטרף גם לחברה הפילוסופית של נורת'המפטון, שם החל את חייו הפילנתרופיים באמצעות גיוס כספים לתמיכה בעניים.
בסביבות שנת 1750 עבר שיפלי ללונדון והקים בית ספר לציור ליד המזרקה בסטרנד שנודע תחילה כ"אקדמיה של שיפלי". בית הספר זכה להצלחה גדולה, ובין תלמידיו של שיפלי היו תומאס ג'ונס, ויליאם הודג'ס ופרנסיס ויטלי. אף על פי שלשיפלי היו סטודנטים רבים שהמשיכו להיות אמנים מפורסמים, הוא עצמו לא זכור בזכות יצירות האמנות שלו.
אגודת האומנויות.
מבית הספר של שיפלי הגיע הרעיון להקים את "האגודה לעידוד אומנויות, הייצור ומסחר". הוא פרסם את הצעותיו לחברה בשנת 1753, וקיווה שתהפוך את בריטניה למרכז להתקדמות אינטלקטואלית בתחומי האמנויות והמדעים. הארגון שהתגבש נפגש לראשונה בקובנט גרדן ב 22 במרץ 1754. המייסדים כללו את ויסקונט פולקסטון, לורד רומני (1712–1794), אייזק מדוקס, סטיבן האלס ותומאס בייקר. התוכנית של שיפלי פורסמה בשנת 1755 בפוליו.
ההיסטוריון פייר-ניקולאס שאנטרו (' )(1741-1808) אמר כי הוא מתפלא "כי מוסד כזה הוקם, לא על ידי מי שהחזיק במושכות השלטון, אלא על ידי ויליאם שיפלי," החברה העניקה פרמיות תמורת תגליות והמצאות: "ידיעות על כך הופיעו בהודעה בעיתונים היומיים". הם הציעו פרמיות לגילוי פיגמנט לצבע אדום, וקובלט - לצבע כחול. אלה היו נושאים מרכזיים בתעשייה החשובה ביותר של בריטניה, כלומר בטקסטיל. החברה רצתה לשפר את התעשייה החשובה ביותר יצור הטקסטיל, כדי שיוכלו לצבוע את הבדים בברטניה ולא לשלוח אותם לצביעה בארצות אחרות.
האגודה גם הייתה עסוקה בניסיון לפתור את הבעיה של מציאת מספיק עץ מקומי לבניית אוניות. זה היה עניין של ההגנה הלאומית של בריטניה. ללא עץ, הצי המלכותי לא יכול היה לבנות אוניות. האגודהפעלה למטרה זו על ידי נתינת מענקים לגידול עצים, כמו אלונים, ערמונים, ואשוחיות. פעם הם הציעו מענקים לכל מי שהצליח לפתח תוכנית להובלת פרות עץ הלחם מהודו המערבית. שיפלי גייס את הכסף באמצעות מנויים. הוא עודד אנשים להכין מפות חדשות ומדויקות יותר על ידי הענקת מענקים מיוחדים לעידוד המחקר. תרומתו של שיפלי הן לכלכלת אנגליה והן לביטחונה באמצעות האגודה היו משמעותיים.
שנים מאוחרות.
שיפלי נבחר ל"חבר תמידי" בחברה בפברואר 1755, והוגשה לו מדליית זהב על ידי החברה בשנת 1758. אך סביר להניח שהוא התעניין פחות בחברה ככל שפעילותה נעשתה בהדרגה טכנית ותעשייתית יותר. בכל אופן, הוא התפטר מתפקידו בחברה בשנת 1760.
ב־23 בנובמבר 1767, ויליאם שיפלי התחתן עם אליזבת מילר, ונראה כי פרש למיידסטון בשנת 1768. הילד הראשון של הזוג נולד בשנת 1769 אך נפטר לאחר חודשיים. בשנת 1771 נולדה הילדה השנייה, אליזבת. שיפלי, בחסותו של לורד רומני, הקים מוסד מקומי, "החברה לקידום הידע היישומי בקנט". בשנת 1783 החברה סייעה בשיפור התברואה במיידסטון, ובכך מנעה את המגפה שפרצה.
שיפלי היה ממציא בפני עצמו. הוא הגה רעיונות כיצד לספק דלק לא יקר לעניים, אור צף להצלת אלה שאבדו בים, דרך להרבות מינים חדשים של דגים בבריכות ברחבי אנגליה ועוד.
שיפלי נפטר במיידסטון, בן 89, ב־28 בדצמבר 1803. אנדרטה הוקמה לזכרו בחצר הכנסייה במיידסטון.
ריצ'רד קוסוויי צייר דיוקן שמן של שיפלי, ויש גם דיוקן, שצייר ונחקק על ידי ויליאם הינקס, בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
מורשת.
את המשמעות ההיסטורית של מורשת שיפלי סיכם דייוויד אלן בביוגרפיה שלו: "חייו של שיפלי כללו תרומות בתחומים רבים כולל התעצמות מסחרית אנגלית...ופריחת היצירתיות האנגלית באמנויות מוילאם הוגארת' לויליאם טרנר, ובמקביל, גידול המאמץ הפילנתרופי כמו הקמת בתי חולים מחוזיים ראשונים. בכל התחומים החשובים האלה שיפלי היה ייחודי ומשמעותי כאחד.
רבים זוכרים את שיפלי בביסוס תפקידם של ארגונים פרטיים לשירות הציבור. המלכים באנגליה היו כל כך עסוקים במלחמות ובעסקאות כספים, והיו להם מעט משאבים להעצים את התרבות באותה העת. את לחלל הזה שיפלי תרם בארגונים וחברות שיצר והקים, שתפסו את מקום המדינה.
בג&quot;ץ 1715/97 - לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נ' שר האוצר
אהה ירד עלי ספרד
אהה ירד עלי ספרד, קינה שחיבר רבי אברהם אבן עזרא, בה הוא ביכה על חורבן קהילות יהודי ספרד וצפון אפריקה, במאה ה-12, על ידי שושלת אל-מוואחידון.
הרקע ההיסטורי.
אל-מוואחידון.
אל-מֻוַואחִידוּן הייתה שושלת מורית ברברית אסלאמית שנוסדה במאה ה-12 בעיירה הקטנה טינמל שבהרי האטלס (במרוקו של היום) וכבשה את כל צפון אפריקה, מסהרה המערבית במערב עד מצרים במזרח וספרד המוסלמית בצפון. השושלת הוקמה על ידי עבדאללה אבן תומארת שאיחד את שבטי המסמודה הברברים והביס את שליטי המגרב הקודמים המוראביטון, בהמשך הם הרחיבו את שלטונם אל אל-אנדלוס שבחצי האי האיברי.
הטבח בקהילות היהודיות.
שושלת אל מוואחידון, ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד משנת 1146 ועד 1269, התאפיינה בקנאות דתית ושאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים בספרד ובמגרב, בעיקר את היהודים. דינו של מי שלא התאסלם היה מוות ומי שהתאסלם נידון לאפליה כלכלית וחברתית משום שהכנות של ההתאסלמות הוטלה בספק. רבי אברהם אבן דאוד, מלומד יהודי מספרד שהיה בן התקופה, כתב על מאורעות התקופה והשלכותיהן את הדברים הבאים:
בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו, הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט שבמצרים על מאורעות התקופה. הוא מתאר בין השאר טבח של עשרות אלפי יהודים בערים: תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר. הוא מתאר את כיבוש סיג'ילמסה בעזרת המקומיים כאשר לפני כן נמלטו ממנה מאתיים יהודים ל"קסבה" וביניהם היה חכם מפורסם במקום בשם רבי יהודה בן פרחון. כמאה וחמישים מיהודי העיר בחרו למות על קידוש השם, אחרים התאסלמו ובראשם היה רבי יוסף בן עמראן הדיין של העיר.
בתקופה זו, משנת 1159 ועד ל-1165, שהתה משפחת הרמב"ם בעיר פאס שבמרוקו. רבי מימון הדיין אבי הרבמ"ם כתב ליהודי פאס את "אגרת הנחמה", והרמב"ם, כתב להם את "אגרת השמד"; אגרות אלו עוסקות בהתמודדות הדתית עם גזרות אל-מוואחידון. בעדיפות הראשונה הציע הרמב"ם ליהודי העיר לעזוב את המקומות שבשליטתם, וכעדיפות שנייה הוא הורה להתאסלם למראית עין ולא להיהרג (לפי החוק ששלט אז). באגרת לתלמידו רבי יוסף בן יהודה אבן שמעון, לו הוא ייחד את ספרו מורה הנבוכים, הוא כותב: לפי כמה מסורות רבו של הרמב"ם היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, החכם הבכיר של פאס, שבניגוד להוראת הרמב"ם הוא בחר למות על קידוש השם.
קינת האבן עזרא.
רבי אברהם אבן עזרא שנמלט בעצמו לאירופה מרדיפות אל-מוואחידון, חיבר קינה על חורבן הקהילות היהודיות בערי ספרד וצפון אפריקה שזכתה לתפוצה רבה בזמנה. היא קיבלה את שמה במילים הפותחות אותה: "אהה ירד על ספרד" והיא מכילה אקרוסטיכון של שמו: "אברהם". משקל הקינה לא עקבי ומדויק, אך בולטת בה צורת יתד ושתי תנועות, יתד ושתי תנועות, יתד וחמש תנועות (◡ — — — | ◡ — — — | ◡ — — — — — —).
את הבית הראשון של הקינה ייחד האבן עזרא להגשת הנושא שלה - חורבן הקהילות בספרד וצפון אפריקה, ובבית השני הוא מקונן באריכות על קהילת אליוסינה שהייתה המרכז התורני החשוב ביותר בספרד, בה שכנה ישיבתם של הרי"ף ור"י מיגאש. בבית השלישי הוא מבכה על הקהילות היהודיות בספרד: סביליה, קורדובה, גָ'יַאן (חאאן של היום בספרד), אלמריה, ובבית הרביעי על קהילות מרוקו ואלג'יריה: סיג'ילמסה, מרקש, פאס, תלמסאן, סאוטה, מקנס ודרעא. בבית החמישי הוא מצדיק את הדין ומתאר את תקוות ישראל לחסדי האל.