בשנת 1985, ביקר יעוז-קסט בעיר ילדותו בהונגריה ופקד את קברותיהם של קרובי משפחתו. ביקור זה חל במקרה ביום השנה למותו של הרב ישעיהו זילברשטיין, קרוב משפחתו משושלת זילברשטיין. בשובו ארצה כתב את השיר "זימון" - שיר המתעד את הביקור ואת השפעתו על חייו. בעקבות ביקור זה בבית הקברות בהונגריה החל יעוז-קסט בתהליך הדרגתי של חזרה בתשובה ובשנת 2001 תיאר את עצמו: "איני מגדיר את עצמי חוזר בתשובה, כי זה נראה לי קיצוני, ואני לא בדיוק מקיים תרי"ג מצוות."
ב-1999 נבחר לשמש כנשיא אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ושימש בתפקיד עד פסח 2002.
היה נשוי לפרופ' חנה יעוז-קסט, חוקרת השואה וספרות השואה באוניברסיטת בר-אילן, עד פטירתה ב-2014, ולהם שני ילדים.
נפטר ב-11 בפברואר 2021 ונקבר בבית הקברות ירקון.
יצירתו.
ביצירתו מספר מעגלים מרכזיים: ילדות בשואה והשלכותיה, עלייה לישראל על רקע העליות ההמוניות ו"כור ההיתוך", מודעות לחוויות דו-שורשיות, עימות מחדש עם נופי המוצא והילדות והליכה לעבר עולם האמונה והדת, תוך מאבקים פנימיים.
מעגל ראשון.
ילדות בשואה והשלכותיה הופיעה לראשונה בספר שיריו "נוף בעשן - פרקי ברגן-בלזן", שראה אור ב-1961. ספר זה היה מבין הספרים הראשונים של משוררים צעירים, שחוו את השואה מבשרם (הוא היחיד מביניהם שהיה כלוא בילדותו במחנות השמדה בגרמניה). נושא השואה המשיך להזין את שירתו לכל אורך דרכו. התחנות הבולטות הן: הפואמה "מול גרמניה – מסע סביב גופו של היטלר" (1983), המתייחסת לעימות הניצול עם גרמניה החדשה-ישנה. יותר מאוחר הופיע ספר השירים: "דלתות צריפים עוד נפתחות בי" (1997) – מחזור שירים נטורליסטי בעל יסודות גרוטסקיים, ובו עימות מאוחר וישיר של המבוגר עם עולמו כילד במחנה ברגן-בלזן.
מעגל שני.
מעגל העלייה לישראל והמאבק על הקליטה בה. במסגרת עיצוב שירי לעולמו של צעיר העולה לישראל ועובר את חבלי "כור ההיתוך" – גיבש יעוז-קסט את תפיסתו ה"דו-שורשית" לגבי תחומי הספרות והאמנות: קיום-יחד של תרבות ארץ המוצא והתרבות הישראלית המתהווה. בכך פילס דרך לתפיסה פלורליסטית של מיזוג בין תרבויות ארצות-המוצא של העולים מהתפוצות השונות עם התרבות הישראלית. הוא נתפס כמי שהניח את היסוד למהלך ה"דו שורשי" בספרות העברית (כניגוד וכהשלמה ל"ספרות הילידית" של "דור המדינה").
כהמשך לעולמו של הניצול החי בישראל הוא נתן ביטוי שירי נרחב לעימות מחודש עם נופי המוצא והילדות – בספרי שירה המתארים שיבות דמיוניות וריאליות אל עיר הילדות, מתוך בחינה ספרותית מחודשת של שורשיו. בה בעת עוקבת שירתו אחר האירועים המתחוללים בארץ, כדוגמת "שירים מן העורף" – שירים שנכתבו בעקבות מלחמת יום הכיפורים (1973-4)
מעגל שלישי.
בעולם שירתו יעוז-קסט מבטא חיפושים ומאבק, תוך כדי הליכה לעבר עולם האמונה והדת. המעבר רצוף נפתולים - בעיקר לאור העובדה, שהכותב בא מקרב היהדות הניאולוגית-מתבוללת של הונגריה. ספרי שיריו המרכזיים במעגל זה: "צינורות מוליכי אש" (1986), "ייחודים עלי אדמות - שירים בשולי הסידור" (1990), "שבעה סימני קשירה" (1994), "עולה בהר - מבחר שירי אמונה ותשובה" (1998), "האור הלבן" (2009).
אוסף שיריו המקיף 1956–2001, ראה אור ב-2001, והוא משקף, למעשה, את שלושת המעגלים השונים בשירתו: ילדות בשואה, עלייה ומודעות לחוויות "דו-שורשיות" וחיפושי אמונה בעולם היהודי.
המערך השירי על כל מעגלותיו לווה בעולם יצירתו של יעוז-קסט בכתיבת פרוזה אוטוביוגרפית: "בחלון הבית הנוסע", רומן (1970), "צל הציפור", רומן (1971), "אחיזה של חול", רומן (1977), "הקו הזרחני", נובלה (1972), "מרכבה לילית", סיפורים (1973). מבחר מהפרוזה בשם: "המהגר הביתה" (2005).
השירה והסיפורת לוו על ידו במערך עיוני של מסות ודברי הגות, שראה אור במסגרת "במות יחיד": על התפיסה הנאו-יהודית בתחומי הספרות והאמנות (1974), "להוייה הדו-שורשית בישראל" (1979), "לאומיות וטראנס-חילוניות בספרות הישראלית" (1986), "קווים לארס-פואטיקה נאו-דתית" (1986) ועוד. המסות קובצו יחד בספר בשם: "7 במות יחיד - מהוויה דו-שורשית עד הוויה אמונית דתית (2002-1974)". הספר ראה אור ב-2003, והוא משקף את תפיסתו האידיאית של המשורר.
תרגומיו.
איתמר יעוז-קסט תרגם לעברית מבחר מקיף מתוך 400 שנות שירה הונגרית. האנתולוגיה ראתה אור בשלושה כרכים בשם "צבי הפלאות" (בשנים 1984–1989).
הוא תרגם קובץ משיריו של המשורר היהודי-הונגרי שנספה בשואה, מיקלוש רדנוטי, בשם "בעקבות אורפאוס", וכן תרגם מבחרים משל גדולי הקלסיקונים ההונגריים: שנדור פטפי ויאנוש אראן. על כל אלה קיבל עיטור-כבוד מאת נשיא הונגריה, בעת ביקורו בישראל ב-1992.
כמו כן תרגם מיצירותיו בפרוזה של אימרה קרטס, יהודי-הונגרי חתן פרס נובל, ומיצירותיהם של מספרים הונגריים נודעים.
פרסם מבחר תרגומי שירה בשם "כתב-ראי" (2004). המבחר כולל תרגומים מהונגרית, מלטינית, מאנגלית, מגרמנית ומצרפתית. כמו כן ערך אנתולוגיה מקיפה של משוררים יהודיים בספרות העולם, "בסימן כוכב" (2003).
קיבל את פרס שר החינוך והתרבות לתרגום (1998).
שיריו של יעוז-קסט תורגמו לשפות רבות, ושני מבחרים משירתו הופיעו בהונגריה בהוצאת "אירופה" (1989) ובהוצאת "עבר ועתיד" (1998).
מבחר השירים של יעוז-קסט, שראה אור בהוצאת "אירופה", זיכה אותו ב"פרס פאן" ההונגרי (1989). בשנות השמונים סייע בהכנת אנתולוגיה מתורגמת מן השירה העברית שראתה אור בהונגריה, והוסיף לה הקדמה מקפת.
פרסים ואותות כבוד.
יעוז קסט זכה בפרסים רבים, בהם:
תרגומי שירה.
עריכה.
ערך אנתולוגיות לשירה, ומספר רב מאוד של ספרי שירה.
ערך עם נתן גרוס ורנה קלינוב את השואה בשירה העברית: מבחר, בהוצאת יד ושם והקיבוץ המאוחד, 1974.
ערך מבחר משירי אביגדור המאירי והקדים מסת מבוא, 1977.
הופיעה בעריכתו האנתולוגיה: "בסימן כוכב", מבחר – 100 משוררים יהודים בספרות העולם (2003).
ערך את כתב-העת "עקד לשירה" 1960–1973.
ערך את שנתוני "עקד לשירה" בשנות ה-70.
עורך את כתב-העת "פסיפס" מ-1989 ואילך.
פרסם מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי-עת על משוררים בני-דורו, וספר-עזר לסדנאות בשם: "12 שיחות על שירה".
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
על כתביו:
עם מותו
אריקה מאן
אריקה מאן (בגרמנית: Erika Mann; 9 בנובמבר 1905 מינכן – 27 באוגוסט 1969 ציריך) הייתה שחקנית וסופרת יהודייה-גרמנייה.
ביוגרפיה.
כבתו של הסופר זוכה פרס נובל תומאס מאן ואשתו קטיה פרינגסהיים באה אריקה מאן כבר בילדותה המוקדמת במגע עם דמויות בולטות בעולם התרבות הגרמנית של תחילת המאה ה-20.
עוד כתלמידת גימנסיה במינכן הופיעה מעל בימת התיאטרון הגרמני בברלין, לאחר שמקס ריינהרט התערב לטובתה. לאחר שהשלימה את חוק לימודיה התחילה ללמוד משחק בברלין, אך פרשה בשל עומס ההופעות הרב. ב-24 ביולי 1926 התחתנה עם עמיתה השחקן גוסטף גרינדגנס, שביחד איתו ועם אחיה קלאוס ואשתו פמלה ודקינד זכתה להצלחה בימתית גדולה עם המחזה "אנייה ואסתר". בשנת 1929 התגרשו בני הזוג.
ביחד עם אחיה קלאוס יצאה בשנת 1927 למסע חובק עולם בן כמה חודשים, ששני האחים עיבדו בספר המסע "Rundherum". היא הייתה מעורבת כשחקנית בסרט משנת 1931 הספר על רומן לסבי בין שני נשים, "Mädchen in Uniform", בבימויה של לאונטין סייגן, אך עזבה את ההפקה לפני השלמתה. ב-1932 פרסמה את Stoffel fliegt übers" Meer", הראשון מבין שבעה ספרי ילדים שכתבה.
התחזקות הנאציזם בגרמניה בשנת 1932 הגבירה את מעורבותה הפוליטית, שאותה ביטאה במספר רב של כתבות בעיתונים. התעמתותה עם הנאצים הביאה גם לסוף הקריירה שלה בתיאטרון. בשנת 1933 ייסדה עם אחיה קלאוס את הקברט הפוליטי "מטחנת הפלפל" (Die Pfeffermühle). מספר חודשים אחרי כן עזבה משפחת מאן את גרמניה. תחילה היגרו לעיר סנרי-סיר-מר שבצרפת ולאחר מכן לקיסנאכט שבשווייץ. שם המשיכו הופעותיה של "מטחנת הפלפל". ההופעות סווגו בידי הרשויות הגרמנית כ"עוינות לגרמניה", ובשל כך נשללה אזרחותה הגרמנית ביוני 1935. ב-15 ביוני התחתנה עם איש הספרות ההומוסקסואל ויסטן יו אודן, שאותו לא פגשה לפני כן מעולם, ומשום כך הוענקה לה אזרחות בריטית.
בקיץ 1937 היגרה לבסוף משפחת מאן לארצות הברית. שם המשיכה מאן את פעילותה נגד הרייך השלישי, פרסמה כתבות בעיתונות והרצתה ברחבי המדינה. בתוך כך נודעה לה השפעה גדולה על אביה, במיוחד בכל הקשור בעמדתו הביקורתית כלפי גרמניה.
בשנת 1938 טיילו אריקה ואחיה קלאוס ברחבי ספרד, כדי להתרשם ממלחמת האזרחים הספרדית. בין 1940 ל-1946 דיווחה מאן על מלחמת העולם השנייה, בין השאר בשביל ה-BBC ובשביל הצבא האמריקאי. לאחר תום המלחמה התחזק הקשר בינה לבין אביה, והיא שימשה כיד ימינו בעבודתו. במסגרת תפקיד זה ביקרה בארץ ישראל בספטמבר 1943.
בשל החשד שדבק במשפחת מאן בתקופת המקארתיזם, עזבה אריקה ביחד עם הוריה את ארצות הברית בשנת 1952 ושבה לשווייץ. את שנותיה האחרונות הקדישה לטיפול בעזבונם של אחיה קלאוס, שמת ב-1949, ושל אביה, שמת ב-1955.
בין כתביה גם ספרי ילדים ונוער רבים. הספר האורות כבים, ובו עשרה סיפורים שכתבה מאן, ראה אור בעברית בשנת 2019 בהוצאת "אפרסמון" ובתרגומה של עידית שורר.
מאן מתה ב-27 באוגוסט 1969 בציריך מגידול במוח.
חיים אישיים.