ביולי 2005 רכש את החברה, תמורת 580 מיליון דולר, תאגיד ניוז קורפ שבבעלות איל התקשורת רופרט מרדוק. באותה עת הייתה מייספייס הרשת החברתית הפופולרית בעולם. חברת האם שלה, אינטרמיקס מדיה, החזיקה גם ב-30 אתרים נוספים (כולל אתרי בלוגים והכרויות), שגם היו חלק מעסקת הרכישה.
לאחר הרכישה מספר המשתמשים המשיך לגדול במהירות, ומספר המשתמשים הרשומים הגיע באוגוסט 2006 ל-100 מיליון. "ניוז קורפ" גם שילבה תוכן מערוצי הטלוויזיה שלה באתר. דוגמת הסדרה סדרת הטלוויזיה 24 שהייתה זמינה באתר. בנוסף חתמה על הסכם לשילוב מנוע החיפוש של גוגל באתר וחלוקת ההכנסות מפרסום. ההסכם הכניס לחברה כ-50 מיליון דולר בחודש. בנובמבר 2006 מספר העמודים הנצפים באתר מייספייס עבר את Yahoo! שהיה אז האתר הנצפה בעולם. באפריל 2007 השיקה מייספייס שירות חדשות - MySpace News.
ביוני 2007, "ניוז קורפ" נהלה משא ומתן על עסקה עם Yahoo!. במסגרת העסקה הייתה אמורה מייספייס לעבור לבעלות יאהו, תמורת אחזקה בת 25% בחברה החדשה שתיווצר מהמיזוג. שוויה של מייספייס במסגרת העסקה נאמד אז ב-12 מיליארד דולר והוא נגזר משוויה של יאהו שעמד על 37 מיליארד דולר. העסקה לא יצאה לפועל לבסוף, לאחר ששווייה של יאהו בבורסה החל לרדת במהירות.
הידרדרות ומכירת החברה.
ביוני 2008 עקפה פייסבוק את מייספייס במספר הגולשים היומי, ומייספייס המשיכה לאבד משתמשים במהירות. ביוני 2009 פיטרה מייספייס כ-30% ממצבת כוח האדם שלה.
ישנם כמה הסברים המוצעים לדעיכתה המהירה של החברה, כולל העובדה שהיא דבקה ב"אסטרטגיית פורטל" של בניית קהל סביב בידור ומוזיקה, ואילו פייסבוק וטוויטר הוסיפו ללא הרף תכונות חדשות לשיפור חוויית הרשת החברתית. בכיר לשעבר במייספייס הציע כי עסקת הפרסום עם גוגל, אף שהכניסה מזומנים בטווח הקצר, יצרה בעיה בטווח הארוך. העסקה דרשה ממייספייס לפרסם מודעות רבות עוד יותר, במרחב שכבר היה רווי בכבדות בפרסום, מה שהפך את האתר לאיטי, קשה יותר לשימוש ופחות גמיש. בעוד פייסבוק השיקה עיצוב אתר נקי וחדיש. בראיון שנערך בשנת 2012, תיאר המנכ"ל לשעבר כיצד ניוז קורפ הפעילה לחץ רב על מייספייס "להתמקד במונטיזציה לטווח הקרוב, בניגוד לחשיבה על אסטרטגיית מוצרים ארוכת טווח", בעוד פייסבוק הייתה ממוקדת במעורבות המשתמשים על פני ההכנסות, בשנים הראשונות.
מייספייס ניסתה למצב את עצמה מחדש כאתר בידור חברתי, עם יותר דגש על מוזיקה, סרטים, ידוענים וטלוויזיה במקום אתר רשת חברתית. במרץ 2011, נתוני מחקרי השוק שפרסמה חברת קומסקור העלו כי מייספייס איבדה 10 מיליון משתמשים בין ינואר לפברואר 2011 וכי היא צנחה מ-95 מיליון ל-63 מיליון משתמשים ייחודיים במהלך שנים עשר החודשים הקודמים. בסוף פברואר 2011 הודיעה חברת ניוז קורפ רשמית כי האתר עומד למכירה.
ב-29 ביוני 2011, מייספייס הודיעה כי היא נרכשה על ידי "ספציפי מדיה" תמורת סכום שלא פורסם. רשת CNN דיווחה כי מייספייס נמכרה תמורת 35 מיליון דולר.
בפברואר 2016 נרכש אתר מייספייס על ידי חברת .Time Inc מו"לית המגזין טיים, שנרכשה בתחילת 2018 עד ידי חברה המדיה האמריקאית מרדית' (Meredith).
במרץ 2019 התברר שכל הקבצים שהועלו לשירות עד שנת 2015 נמחקו עקב תקלה בהעברת המידע בין שרתים בתוך החברה.
מאפייני האתר.
תוכן של דף משתמש באתר.
בכל דף משתמש ניתן למצוא פרטים אישיים לגביו - כגון "את מי הייתי רוצה לפגוש", "תחומי התעניינות", "פרטים". כמו כן כל משתמש יכול למלא מידע אישי כגון: גזע, דת, העדפה מינית. ניתן גם להעלות תמונות למדור התמונות של דף המשתמש, ולהגדיר את אחת מהתמונות כך שתופיע בעמוד הראשי של דף המשתמש.
חברים.
כל משתמש רשאי להוסיף משתמשים אחרים לרשימת ה'חברים' שלו. כדי להוסיף תגובה בדף משתמש כלשהו, צריך להיות ברשימת החברים שלו. כמו כן, ישנו מספר מסוים של חברים (הנקבע על ידי המשתמש עצמו) המופיע בדף המשתמש הראשי. בדרך כלל משתמשים רבים מוסיפים לרשימת החברים שלהם את האמנים האהובים עליהם. הגדרת ה'חברים' באתרי רשתות חברתיות עוררה ביקורת מסוימת מצד התקשורת, על כך שהיא יוצרת אשליה של חברים, כשבעצם האנשים שברשימת החברים של המשתמש אינם חבריו.
תגובות.
מתחת לרשימת החברים, מופיעה בדף המשתמש אפשרות להוסיף תגובה. כל משתמש מורשה למחוק את התגובות (טוקבקים) בדף שלו, או לקבוע שכל התגובות יצטרכו לקבל ממנו אישור לפני פרסומן. אם חשבון של משתמש נמחק מסיבה כלשהי, כל התגובות בדף שלו תימחקנה.
מוזיקה.
חשבונות ה-MySpace למוזיקאים שונים מחשבון משתמש רגיל. בחשבונות אלו, האמנים רשאים להעלות לאתר עד 6 שירים כקובצי MP3 (עד 10 מגה גודל, אף על פי שבפועל לא כדאי לעבור את ה 9.5 מגה), תוך התחייבות לא להפר את זכויות היוצרים (הכוונה שהשירים שהועלו, נוצרו או נכתבו על ידי בעל החשבון). היתרון שנתן האתר, הוא בכך שגם אמנים לא רשומים ואשר אינם בחוזה עם חברת תקליטים יכולים לשלוח את שיריהם לאתר, ובכך לקדם את מכירותיהם - דבר אשר הוכח כפופולרי בקרב משתמשי האתר. בשנת 2005 אף הוקמה חברת ההקלטות "MySpace Records", בבעלות מנהל האתר, טום אנדרסון. חברת הקלטות זו משמשת לכל האמנים אשר בבעלותם חשבון באתר.
הזמרת אדל החלה את דרכה דרך מייספייס ובעזרתו התפרסמה.
ביקורת.
הגיל המינימלי להרשמה לאתר הוא 14, אך גם בגילאי 14–15 ישנן הגבלות החלות על המשתמשים. כמובן שלמרות תנאים אלו, משתמשים יכולים להזין מידע שגוי אודות גילם, ובכך לעקוף את ההגבלות הללו. מקרים שונים של אונס והיעלמות התרחשו בעקבות מפגשים בין אנשים שהכירו דרך האתר. לאחר שהביקורת נגד תנאי הבטיחות של האתר גברה, בדצמבר 2006 הודיעה הנהלת האתר כי היא נוקטת כרגע צעדים על מנת למנוע מעברייני מין לפתוח חשבון באתר. ההנהלה לא ציינה אילו צעדים היא נקטה.
מייספייס מושווית לעיתים לפייסבוק, אך הבדל משמעותי בין שני האתרים הוא רמת ההתאמה האישית. מייספייס מקנה למשתמשיה את האפשרות לעצב את פרופיליהם על ידי שימוש בשפת HTML ו-CSS בעוד פייסבוק מאפשרת אך ורק עריכת טקסט.
Myspace
MySpace
כבשי הנגב
"כבשי הנגב" (1963) הוא פסל ברונזה של הפסל הישראלי יצחק דנציגר. עותקי הפסל מצויים באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואוסף הפניקס חברה לביטוח.
הפסל מהווה חלק מקבוצת פסלים בנושא ובשם זה אשר את הראשון שבהם יצר דנציגר בשנת 1955. רעיון היצירה המקורי נבע מהזמנה ליצירת עבודה פיסולית שהציע האדריכל אברהם יסקי. דנציגר ייעד את הפסל להצבה בחצר "בניין קפלן" שבקריית האוניברסיטה העברית בגבעת רם. אולם ההזמנה וההצבה לא יצאו אל הפועל. בשנת 1956 הוצג הפסל בתערוכה של קבוצת "אופקים חדשים". בין השנים 1963–1965 יצר דנציגר קבוצה נוספת של פסלי כבשים שפסל זה הוא אחד מהם.
הפסל מציג שני כבשים, בגובה של כ-70 ס"מ, העשויות יציקת ברונזה. הכבשים מוצבות זו לצד זו ורגליהן עשויות מצינורות - כמו היו רגלי אוהל. גופן של הכבשים מדמה את הטופוגרפיה של הנוף המדברי שבתוכו הן חיות, ומלא בפרטים הלקוחים מהנוף המדברי - ואדיות, ערוצים ועוד. "מצאתי", כותב דנציגר על הכבשים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף. הכבש דומה לאוהל בדווי. רגליו הן כמוטות האוהל. [...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." ראשה של אחת מן הכבשים מופנה כלפי מטה, בעוד ראש הכבש השני, הנדמה מעט ככף יד, מופנה קדימה אל האופק. מרדכי עומר תיאר את פסל הכבשים כנמצא על הגבול בין "פסל כאובייקט" לבין "פסל כעבודה סביבתית".
הרעיון ליצירת פסלי הכבשים נבע מהתעניינותו של דנציגר בתרבות הערבית והבדווית בישראל. בריאיון לאמנון ברזל תיאר דנציגר את הקשר שלו למוטיב הכבשים באמנות הישראלית - "במערת גדעון שבמעיין חרוד תכננתי בניית אוהל המרכז את חגיגות הגז, וכותרתו צורת ראש איל. לכל הדברים יש תמיד מקור אישי, זכרונות. בירושלים גרנו ליד שער הפרחים, שם היה בית-החולים של אבי. כילד, אינני זוכר כל איבה עם הערבים. בימי שישי היה ליד שער הפרחים שוק של כבשים. ים של כבשים עם סימנים על גבם. הצייר לודוויג בלום היה בא למרפסת שלנו לצייר את השער ואת הכבשים".
אחד העותקים של הפסל נרכש בשנת 1993 עבור מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג בו מפעם לפעם. במשך תקופה ארוכה הוא היה מוצב בגן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר במוזיאון. בשנת 2011 הוצג הפסל במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון. עותק אחר של הפסל, שניתן בהשאלה על ידי חברת הפניקס, מוצג במוזיאון ישראל.
מר זוטרא
מר זוטרא היה אמורא בבלי בדור השישי. היה חברם הקרוב של אמימר ושל רב אשי.
מר זוטרא היה ראש ישיבת פומבדיתא, לפי הספר הקדום "סדר תנאים ואמוראים", לפני רב אחא בריה דרבא. באיגרת רב שרירא גאון (נוסח צרפת) אינו מוזכר כראש ישיבה, אך במקורות מאוחרים יותר מוזכר מר זוטרא כראש ישיבה.
חבריו.
מר זוטרא למד אצל רב פפא ואצל רב פפי. מסר גם הלכות שקיבל בשמם של חכמים מדורות קודמים לו, כרב הונא, רב חסדא ורב ששת.
חבריו היו אמימר ורב אשי. השלושה מוזכרים יחד בלימודם, בסעודות שסעדו יחד וגם בהיותם בחצרו של המלך יזדגרד הראשון.
כן נמצא מר זוטרא נושא ונותן בהלכה עם חכמי דורו, כמרימר, רב יימר בר שלמיא ורבינא.
אחיו של מר זוטרא היה רב אדא סבא.
למר זוטרא היו שני בנים שנמנו אף הם על החכמים, נתן והונא.
מתורתו.