כתב העת התפרסם ברציפות במשך כ-20 שנה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו קשרי הדואר בין ארץ ישראל וחו"ל ונוצרו משברים כלכליים ופוליטיים שערערו את מצבם הכלכלי של המנויים והביאו להפסקת מרבית תשלומי דמי המינוי. הרב קואינקה הוציא את שני הגיליונות האחרונים לשנת תרע"ד ואת הגיליון הראשון של שנת תרע"ה, השנה ה-20 להופעת העיתון. בניגוד לנוהגו לפרסם בגיליון הראשון של השנה את תוכן העניינים של השנה כולה, בגיליון זה לא הופיע תוכן העניינים. ייתכן והיה בכך משום רמז לבאות. ואכן, גיליון זה, שהופיע ב-4.9.1914, היה הגיליון האחרון של המאסף. לגיליון זה צורף מוסף בשם "דבר אפרים" ובסופו איגרת של הרב קואינקה. תחת הכותרת "בקשה גדולה וכללית" מפציר הרב בקוראיו להושיט סיוע כלכלי: "... המלחמה השוררת גם נגעה בלבב ירושלים ותהרוס כל יסודותיה ואושיותיה... חיי המאסף והעורך יחד, ועמדתם וקיומם, רק בכם, בכם, רק בכם.. ולכן בלב קרוע ומורתח נתחנן לפניכם לעשות כל אחד הפעם ככל יכולתו ויותר... כי השעה שעת סכנה ממש...". אלה היו מילותיו האחרונות של הרב קואינקה בהמאסף.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) ניסה הרב קואינקה לחדש את הוצאתו לאור של כתב העת, אך ללא הצלחה. בין השנים 1979–1985 (ה'תשל"ט - ה'תשמ"ה) יצא לאור כתב עת חדש בשם "המאסף" בעריכתו של הרב עזרא בצרי ובהוצאת מכון הכתב, והיה כמין גיליון המשך לכתב העת המקורי. הוא הכיל פרסום חוזר של מאמרים נבחרים מכתב העת המקורי, וכן מאמרים חדשים ברוחו. בשנת 2009 (ה'תשס"ט) שוב הופיע כתב עת בשם זה בעריכתו של הרב משה שפיר, למשך שנה אחת.
תוכנו.
בכתב העת הועלו מדי פעם שאלות מרכזיות בחיי הזמן, וחלקן אף עוררו סערה. דוגמה אחת לנושא שעורר סערה הוא דיון שפרסם הרב מאיר לרנר מאלטונה בגיליון שנה שמינית סימן כ', העוסק בקבירת אפר של אדם שציווה לשרוף את גופתו. בין היתר פורסמו בכתב העת הספדים על רבנים שנפטרו באותה התקופה, וכן נושאים (שאינם תורניים) בענייני השעה. בעקבות ביקורו בארצות הברית בשנת 1902, עלה מספרם של הרבנים האמריקאים ששלחו את כתביהם לכתב העת. מכתיבתם משתקפות סוגיות כלכליות, חברתיות ודתיות מחיי היהודים שם.
כל גיליון הכיל יותר מעשרים מאמרים קצרים, שכל אחד מהם נכתב על ידי רב אחר. חלק קטן מהמאמרים הכילו תגובות לדיונים שהחלו בגיליונות קודמים, ולעיתים שרשור התגובות התפרס על פני מספר גיליונות. בכתב העת נעשתה הפרדה בין דברי הקודש, שנדפסו בכתב רש"י, לדברי חולין שנדפסו בכתב מרובע.
תוכן הגיליונות היה מתוכנן מראש, ומדי שנה התפרסמו 12 גיליונות שחולקו לשני כרכים, כשבגיליון הראשון של כל כרך התפרסם תוכן העניינים של כל גיליונות הכרך. בתחילת הדרך הכילו הגיליונות שמונה עמודים, ובהמשך הרחיב הרב קואינקה את מספר העמודים, וכל גיליון הכיל עד ל-30 עמודים.
השקפתו הציונית.
על רקע תנופת יישוב הארץ בשלהי המאה ה-19, הרב קואינקה הציג בכתב העת גישה ציונית מובהקת, כשהוא שם דגש על היבטים הלכתיים של הארץ ויישובה, ולא מסתפק בנושאים תלמודיים ערטילאיים. ב"כתב המנדט" שפרסם בגיליון הראשון הוא קובע, שמטרתו של "המאסף" לעסוק "בכל עניין הנוגע להלכה ולמעשה בהלכות יישוב הארץ(...) בעתות כאלה לשמחת כל חובבי ציון בעזר הנדיב הידוע". במאמר הפתיחה הוא מוסיף: "...רוח אהבת ארצנו הקדושה אשר חקוקה בקרב כל איש ישראל יעוף וינשב כפעם בפעם במכ"ע [=מכתב העת]... אחד מעיקרי מטרתנו יהיה לישא וליתן בהלכה בכל העניינים והדינים אשר ביישוב הארץ יסודן, בכל דיני קדושת הארץ בזמננו ובכל דיני זרעים אשר רבים המה כמו פאה וכלאיים ושביעית ותרומות ומעשרות ועורלה אשר נחוצים המה לעתות כאלה, וחזיון הגיונם נראה חוצה בעזר הנדיב הידוע אשר כונן לנו מושבות רבות בארצנו הקדושה ותהיינה לתפארת."
עם זה נכללו בכתב העת גם מאמרים בנושאים אחרים, כפי שאפשר לקרוא בביקורת, שהופיעה ב"הצפירה" כעבור מספר חודשים: "יש להצטער על אשר לא ישים העורך ליבו לתת בהמאסף מקום אך לדברים של "הלכה למעשה" "לקדושת הארץ", אחרי אשר יש היום כר נרחב מה לכתוב בנוגע לדברים העומדים ברומו של עולם היישוב, ולא לערב גם עניינים רחוקים, הלכתא למשיחא ופלפולים ארוכים לעייל פילא בקופא דמחטא (נודה להעורך כי הבר מרובה במאספו על התבן)". בסופו של דבר יצר הרב קואינקה מדור קבוע לענייני יישוב הארץ שהופיע תחת השם "קדושת הארץ".
עריכתו.
עבודת העריכה נעשתה כולה על ידי הרב קואינקה, כפי שכתב ביומנו: "כל העבודה ל'המאסף' מתחילה ועד סופה נעשית רק על ידי ממש. כתיבת המכתבים, קריאת המאמרים והביקורת עליהם, הערתם הגהתם משלוחם הכל היה עלי, אשר לו הקדשתי את כל כחי והוני, עתי זמני עטי ואוני".  עם זאת, הרב קואינקה נדרש לגייס מחליפים בעת שיצא לנסיעות ממושכות לחו"ל לשם גיוס כספים בשליחות כוללות שונים בירושלים, ולשם גיוס מימון לכתב העת. בעת נסיעתו הראשונה לבגדאד, מומבאי וצנעא בשנת 1899, מסר את עריכת כתב העת לידי הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד מבלי ששמו הוזכר בעיתון. בשנת 1902 יצא לשליחות ממושכת במצרים ולאחר מכן לארצות הברית, ובשנת 1906 יצא שוב למצרים. בזמן נסיעות אלה נערך העיתון לסירוגין על ידי הרבנים מנחם שם טוב הכהן, מרדכי ישראל ויצחק אשכנזי, ולפרקים גם על ידי ישראל דב פרומקין, שוב, מבלי ששמותיהם הוזכרו.
משתתפים בולטים.
מאות רבנים פרסמו את חידושיהם, כתביהם ושאלותיהם בכתב העת, בהם הרבנים חיים חזקיהו מדיני, חזקיה שבתי, משה מרדכי אפשטיין, שלמה יוסף זוין, יעקב חיים סופר, יצחק פראג אופלטקה, שם טוב גאגין, יעקב שאול אלישר, שבתי סופר, שלמה רחמים, יעקב בן ציון הכהן מנדלסון, טוביה גפן, אליהו רייך, אהרון גוטמן, מאיר לרנר, אליהו טייב, ניסן יהודה לייב חרל"פ, יעקב בן ציון הכהן מרון, חיים חורי, יעקב הכהן, יהודה עטיה, משה גינז, בן ציון מאיר חי עוזיאל, יעקב דניזון, הרב שאול מטלוב עבאדי, אליהו חמווי ועוד.
ציוץ
ציוץ (עיבוד אותות)
ללא גלימה
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון הוא ספר ראיונות שיצא לאור במרץ 2017 בהוצאת ידיעות ספרים. הספר מציג בפני הקורא שלושה-עשר ראיונות שנערכו עם שופטי בית המשפט העליון בדימוס: מאיר שמגר, אהרן ברק, שלמה לוין, גבריאל בך, יצחק זמיר, דליה דורנר, צבי טל, טובה שטרסברג-כהן, יעקב טירקל, דורית ביניש, יצחק אנגלרד, אליעזר ריבלין ועדנה ארבל. מחברי הספר הם אליחי שילה, אביחי יהוסף, יאיר טייטלבאום, יובל תמיר, נפתלי פורת, שירה זילכה, שירי ליברמן שלו ושלומי שורץ. עורכת התוכן היא העיתונאית ענת סרגוסטי.
הספר פורש את השקפותיהם של שופטי בית המשפט העליון במגוון רחב של נושאים. החל מחייהם האישיים, עובר בפסקי דינם ולבסוף בסוגיות שונות בשיח הציבורי כגון האקטיביזם השיפוטי, יחסי דת ומדינה, הצורך בחוקה, אמון הציבור במערכת אכיפת החוק, נישואים אזרחיים, היחס למיעוט הערבי-ישראלי, הלחימה בטרור אל מול הגנה על זכויות אדם ומעמדו של בית המשפט העליון ועוד.
כחודש לאחר צאתו, נכנס הספר לרשימת רבי המכר המופיעה בעיתון הארץ.
הספר הוא פרי יוזמתם של שמונה סטודנטים למשפטים מאוניברסיטת בר-אילן שביקשו ליצור מיזם דומה לזה של הבמאי דרור מורה, שומרי הסף.
הסיקור התקשורתי.
הספר קיבל ביקורת אוהדת בכלי התקשורת השונים, שציינו שדרכו ניתן לדעת מה חושבים באמת השופטים.
כך נכתב בכתב העת השילוח: "מדובר בספר רב ערך. שזורים בו עיקרי הדברים שנחוץ לאזרח הישראלי להתמצא בהם בהיסטוריה, בפילוסופיה, במשפט ובחברה, ומומלץ לקוראו תוך שמירה על ערנות ביקורתית".
באתר מידה נכתב כי: "רק במקרים נדירים אנו זוכים לפגוש את בני האדם שמתחת לגלימה, את הלך הרוח האישי שלהם ואת עולמם הרעיוני והאידאולוגי. הזדמנות מסוג זה מאפשר ספר שיצא לאחרונה: ללא גלימה – שיחות עם שופטי בית המשפט העליון"
טובה צימוקי כתבה באתר ynet כי: "בספר חדש שיצא לאור בימים אלה מנתחים שופטים לשעבר בבית המשפט העליון סוגיות בוערות בחברה הישראלית, וחושפים טפח מפסקי הדין המכוננים שניתנו כאן בעשורים האחרונים."
משה גורלי התייחס לדעות השופטים באתר כלכליסט: "העמדה הפוליטית של השופטים תופסת מקום נכבד בשיחות. יצחק זמיר נדרש לה, ומנפק תגובה מעניינת לטענה שבית המשפט העליון מורכב בעיקר משמאלנים."
בערוץ 7 נכתב כי: "הראיונות עם השופטים הם אישיים. השאלות הבוערות, כגון אקטיביזם שיפוטי, שיטת בחירת השופטים, עונש מוות, נישואים אזרחיים ועוד, מוגשים לכולם. אבל עוד קודם המראיינים עוברים עם כל שופט על נקודות שיא בקריירה שלו, ושואלים על דרך הפסיקה שלו במשפטים מסוימים, פוליטיים, כלכליים וכאלה העוסקים במעמד אישי."
בשבועון משפחה נכתב כי: "ייחודו הגדול של הספר, בין השאר, הוא בעובדה שהשיחה עם כל שופט, מתחילה ברקע האישי של חייו. מפתיע לגלות כמה מהשופטים גדלו בבית חרדי, או שהוריהם גדלו בבית כזה, והדבר השפיע עליהם ועל חייהם".
טורא אפורה
"טורא אפורה" (בארמית: ההר האפור) היא סדרה של שמונה הדפסי אבן שיצר הצייר אריה אלואיל באוסטריה בשנת 1924.
תיאור.