ב-1944 נעצר פצנק בידי הנאצים ונשלח למחנה הריכוז דכאו. הוא שוחרר מהמחנה בידי כוחות של צבא ארצות הברית במרץ 1945. בתחילת 1948 היא התגרשה רשמית מאוטו, וב-4 במאי של אותה שנה נישאה לפצנק. הווילה שלהם נבזזה בידי חיילי הצבא האדום, ולאחר מכן הועברה לידי כוח הכיבוש הצרפתי באוסטריה. הם הורשו לחזור אליה רק ב-1955. פצנק מת שנה לאחר מכן. אליזבת נפטרה ב-16 במרץ 1963 בגיל 79. על ערש דווי, היא ביקשה שחפציה האישיים, אשר כללו מאות חפצים שהשתייכו למשפחה הקיסרית האוסטרית, לא יועברו לבניה אלא לידי ממשלת אוסטריה. בקשתה כובדה, והחפצים פזורים כיום במוזיאונים ברחבי המדינה.
משפחתה.
מנישואיה לאוטו וריאנד, נסיך וינדיש-גראץ נולדו לה ארבעה ילדים:
ג'ון תומסון (קצין)
ג'ון תומסון השלישי (באנגלית: John C. Thomson III) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המשרת כמפקד כוחות היבשה של נאט"ו.
ביוגרפיה.
תומסון גדל בטיילר שבטקסס. ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס כקצין לצבא.
הוכשר כקצין ארטילריה ושירת כמפקד מחלקת תותחים, סגן מפקד סוללה ומפקדת מחלקת סיוע בגדוד השישי של רגימנט הארטילריה ה-41. הרגימנט השתייך לדיוויזיית החי"ר השלישית שהוצבה בגרמניה המערבית. לאחר מכן שירת במטה רגימנט הפרשים המשוריין השני בנירנברג. בשנים 1992–1994 פיקד על סוללה בגדוד הרביעי של רגימנט הארטילריה ה-29 השייך לדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בתפקידו הבא שירת כמדריך צוערים בווסט פוינט. בשנים 1998–2003 שירת במגוון תפקידים בדיוויזיית החי"ר הרביעית.
ב-2003 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט הארטילריה הרביעי ושירת בתפקיד עד 2005. לאחר מכן שירת במטות המשולבים. במאי 2007 מונה לעוזרו של מפקד הקורפוס הרב-לאומי בעיראק, בהמשך שירת כראש קבוצת היוזמה של מפקד הכוח הרב-לאומי בעיראק.
בשנים 2009–2011 פיקד על חטיבת האש ה-41 של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בתפקידו הבא שימש עוזרו של ראש מטה צבא ארצות הברית, ריימונד אודיירנו. באפריל 2013 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר הרביעית. ביולי 2014 מונה למפקד הצוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בינואר 2016 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. באוקטובר 2017 מונה לסגן מפקד הקורפוס השלישי. באוגוסט 2018 מונה למפקד הכוח היבשתי של נאט"ו.
תומסון בעל תואר שני מאוניברסיטת לונג איילנד, הוא בוגר מכללת המלחמה של הצבא ושימש עמית במכון לפוליטיקה עולמית.
לב פולבר
לב מיכאלוביץ' פולבר (יידיש: לייב פולבר; 18 בדצמבר 1883 - 18 במרץ 1970) היה מוזיקאי רוסי-יהודי. הצאצא למשפחת כליזמרים ידועה.
חייו.
פולבר נולד בוורקנודניפרובסק, ליד יקטרינוסלב (כיום דנייפרו), לשעבר האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ולמד נגינה על כינור מילדותו המוקדמת, בתחילה עם אביו. מאוחר יותר הוא למד עם גיסו, תלמידו של הכנר הצ'כי אוטקר סֶבְצ'יק (Otakar Ševčík). פולבר סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם למד כינור והלחנה אצל אנטולי ליאדוב.
בתחילה, הוא היה כנר ומלחין בקבוצת תיאטרון נודד אוקראינית. מאוחר יותר, הוא היה כנר ראשי ומנצח תזמורת סימפונית, ואחד ממייסדי רביעיית סטרדיווארי. הוא היה המנהל המוזיקלי של התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה. לפולבר הוענקו תוארי "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ו"מאסטר באמנות" .
פולבר נפטר במוסקבה, רוסיה ב-1970.
יצירתו.
פולבר הלחין מוזיקת ליווי עבור הצגות, ביניהן: "המלך ליר" של שייקספיר, "200,000" של שלום עליכם, "האיש באוויר, הרפתקאותיו של בנימין השלישי" על פי מנדלי מוכר ספרים, "המכשפה" של אברהם גולדפדן (בשיתוף פעולה עם יוסף אחרון) ו"פריילאך'ס" של זלמן שניאור (בשיתוף פעולה עם מקסימיליאן שטיינברג). הוא גם הלחין אופרטות ("גוליבר", "בתוך האוהל הגדול", "מה שמה?") ומוזיקה לעשרות סרטים ושירים, וכתב עיבודים לשירי יידיש. כמה מלחניו נחשבו ל"פולקלור יהודי". הוא היה אחד מהמוזיקאים החשובים שגישרו בין צורות המוזיקה היהודית המסורתית של מזרח אירופה והמוזיקה הקלאסית המערבית.
אמנים על לב פולבר.
לפולבר יש חוש מתוחכם למהות מוזיקת הליווי... פולבר מודע במיוחד לאותם רגעים בעלילה בהם יש צורך מיוחד לצליליה של המוזיקה. יתר על כן, זה לא מפתיע: הוא התחיל לנגן מגיל תשע, כנגן חתונות נודד. לאחר מכן, בהיותו כבר מוזיקאי מדופלם, הוא המשיך לנגן בתיאטראות, לראשונה עם התזמורת של אופרה האוקראינית, ולאחר מכן  ב"תיאטרון בולשוי" במוסקבה. החוויה התיאטרלית שלו השאירה רושם בל יימחה על כל יצירותיו. המוזיקה שלו היא ממש תיאטרלית./שלמה מיכאלס/
אבא שלי התחיל עבודה בתיאטרון היהודי של מיכואלס. התיאטרון הזה, אולי נחשב כתיאטרון מוזיקלי. על התזמורת ועל כל החיים המוזיקליים (שם) היה אחראי איש אנרגטי ומוכשר – לב פולבר. הוא כתב את כל המוזיקה וגם ניצח. הביצועים שלהם מזכירים את מחזות הזמר של היום. /קיריל קונדראשין/
הקלטות.
ההקלטות הזמינות של המוזיקה שלו כוללות הופעות של תזמורת GOSET עם שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין וכן של הזמרים שלמה חרושצ'נקו, מישה אלכסנדרוביץ, נחמה ליפשיץ, מרינה גורדון, והשחקנים אמיל גורובץ ובוריס לנדאו.
גוסטב קהן
גוסטב קהן (1859 - 1936) היה משורר, סופר, מסאי, מחזאי, עורך, מוציא לאור ומבקר ספרותי ואמנותי יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה.
קאהן נולד למשפחה יהודית במץ שבחבל לורן. בפרשת דרייפוס הוא תמך באמיל זולה. אליזבת אשתו התגיירה כמחאה נגד האנטישמיות, ושינתה את שמה לרחל.
קאהן היה אינטלקטואל מרכזי בצרפת. הוא נודע בזכות השירה שלו, אך כתב גם רומנים, מחזות וביקורת ספרותית. היה בעל השפעה רבה כמוציא לאור. יחד עם עוד שני שותפים ייסד וערך את המגזין "לה ווג" ("La Vogue") בשנת 1886. באמצעות מגזין זה השפיע על קריירות של סופרים רבים בצרפת. הוא שימש בתפקידי מפתח במספר כתבי עת אחרים, ובהם "La Revue Indépendante","La Revue Blanche" ו-""Le Mercure de France".
בשנת 1929 כתב מונוגרפיה על הצייר היהודי שנרצח באושוויץ, אדולף פדר.
קהאן מילא תפקיד מרכזי בדיונים ציבוריים ואינטלקטואליים בצרפת בנושאים שונים ובהם אנרכיזם, פמיניזם, סוציאליזם וציונות. בשנות העשרים היה עורך ראשי של "מנורה", מגזין דו-שנתי יהודי, שנסגר ב-1933. קהאן היה גם מבקר אמנות ואספן אמנות.
נקבר בבית הקברות במוטנפרנאס שבפריז. אחרי מותו נמסר אוסף כתבי היד שלו לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בית הולדתו במץ הוא מהמבנים המשומרים של אישים נודעים בני העיר.
חיים פניכל
חיים (חיימקה) פֶנִיכֶל (27 בינואר 1947 - 5 ביוני 1967) היה מש"ק צוות סיור פלס"ר 7 שעוטר בעיטור העוז על פעילותו בקרב פתחת רפיח במהלך מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה.
פניכל נולד בכפר סבא. בן למנחם ונחמה. הוא למד בבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין ולאחר מכן בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון והיה חבר בנוער העובד. הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1965 והיה מש"ק בפלס"ר 7. הוצע לו לצאת לקורס קצינים, אך הוא סירב כדי להספיק לא לדחות את לימודיו. במהלך שירות החובה פרצה מלחמת ששת הימים וביום הראשון ללחימה הוא נפגע ברגלו בהסתערות על מוצבי רפיח, כאשר ג'יפ שנסע לפני רכבו עלה על מוקש והתהפך, הוא ירד ממנו ודאג לפינוי הפצועים, בחזרה לרכבו הוא נפגע והועבר, אף על פי שביקש להמשיך בלחימה, לטיפול רפואי בקומנדקר שנכנס לשדה מוקשים. כשהוא ברכב הפצועים, פניכל התנדב לחלצו כשהוא צועד על ברך אחת וגורר את רגלו השנייה, ובעזרת דקר פינה מוקשים בגודל גלגלי רכב והוביל את הקומנדקר לכביש. אך כשהוא עלה עליו שוב, נחת על הרכב פגז ישיר של מרגמה שהוביל למותו. פניכל הובא למנוחות בבית העלמין כפר סבא.
להלן תיאור המעשה ב"אתר הגבורה":
לאחר מותו, שמו הונצח באנדרטה לנופלים בבית הספר כצנלסון בכפר סבא והוריו הוציאו ספר לזכרו בשם חיים", תיאור קרבו האחרון הובא ב"ספר הגבורה", שבהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן ובספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
הערות שוליים.
אברהם אברהם (שופט)
אברהם אברהם (נולד ב-16 במאי 1959) הוא משפטן ישראלי המכהן מאז דצמבר 2015 כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
ביוגרפיה.
אברהם נולד בסוריה למשה ודריה אברהם. משפחתו עלתה לישראל בשנת 1965 והתיישבה בחיפה. את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני ג' בחיפה שאותם סיים בשנת 1977. בין השנים 1977-1981 שרת כקצין בצה"ל. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1988 עסק בעריכת דין, מקצוע ששימש בו עד למאי 1997, אז נבחר לכהן כשופט בבית משפט השלום בטבריה כשבאותו הזמן הוא מסיים לימודי תואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
במרץ 2000 התמנה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובינואר 2001 התמנה בנוסף לכהונת רשם בית המשפט. בחודש יולי 2002 קיבל מינוי של קבע כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2006 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת חיפה.
ב-1 בינואר 2010 התמנה לכהונת סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2011 היה מועמד לכהונת שופט של בית המשפט העליון.
ביולי 2013 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת חיפה.
במרץ 2015 מונה לכהונת נשיא של בית המשפט המחוזי נצרת לתקופה של שנה. בדצמבר 2015 מונה על ידי שרת המשפטים איילת שקד לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.