מפלגת הלייבור זכתה בבחירות הכלליות בשנת 1997 בצורה מוחלטת, ודונלד דיואר כמזכיר המדינה בסקוטלנד הסכים להצעות להקמת פרלמנט סקוטי. משאל עם התקיים בספטמבר ו-74.3% מאלה שהצביעו אישרו את תוכנית ההסכמה (44.87% מהבוחרים). הפרלמנט של בריטניה אישר לאחר מכן את חוק סקוטלנד משנת 1998, שיצר פרלמנט סקוטי שנבחר עם שליטה ברוב מדיניות הפנים. במאי 1999 קיימה סקוטלנד את הבחירות הראשונות שלה לפרלמנט ובחודש יולי פרלמנט של סקוטלנד התכנס לראשונה מאז הופסק הפרלמנט הקודם בשנת 1707. דונלד דיואר ממפלגת הלייבור הפך לאחר מכן לשר הראשון של סקוטלנד, ואילו המפלגה הלאומית הסקוטית הפכה למפלגת האופוזיציה העיקרית. באישור כל המפלגות, השיר השוויוני "A Man's A Man for A 'That", מאת רוברט ברנס, נוגן בטקס הפתיחה של הפרלמנט הסקוטי.
הפרלמנט הסקוטי הוא בית מחוקקים חד-ביתי המונה 129 חברים, 73 מהם מייצגים מחוזות בחירה נבחרים בשיטה רובנית; 56 נבחרים בשמונה אזורי בחירות שונים. החברים מכהנים לתקופת כהונה של ארבע שנים. המלך ממנה אחד מחברי הפרלמנט הסקוטי, על מינוי הפרלמנט, להיות שר ראשון, כשהאמנה היא שמנהיג המפלגה עם מספר המושבים הגדול ביותר ממונה לשר הראשון, אם כי כל חבר שיכול לשלוט באמון המצביעים. כל השרים האחרים ממונים ומפוטרים על ידי השר הראשון ויחד הם מהווים את הממשלה הסקוטית, הזרוע המבצעת של הממשלה.
לפרלמנט הסקוטי סמכות חקיקה לכל העניינים שאינם שמורים הנוגעים לסקוטלנד, ויש לו סמכות מוגבלת לשנות מס הכנסה, שכונה "מס הטרטן", כוח שלא הפעילה ואשר הוחלף מאוחר יותר בסמכויות רחבות יותר המשתנות במס. הפרלמנט הסקוטי יכול להפנות את העניינים חזרה לווסטמינסטר כדי להיחשב כחלק מחקיקה בכל רחבי הממלכה המאוחדת על ידי העברת הצעת חוק בהסכמה אם חקיקה רחבה בבריטניה נחשבת מתאימה יותר לנושאים מסוימים. בתוכניות החקיקה שנחקקו על ידי הפרלמנט הסקוטי מאז שנת 1999 ניתן היה לראות חריגה במתן השירותים הציבוריים בהשוואה לשאר הממלכה המאוחדת. למשל, עלויות השכלה אוניברסיטאית ושירותי טיפול בקשישים הם בחינם בסקוטלנד, בעוד ששכר הטרחה משולם בשאר חלקי בריטניה. סקוטלנד הייתה המדינה הראשונה בבריטניה שאסרה עישון במקומות ציבוריים סגורים במרץ 2006.
משאל עם לעצמאות 2014.
במצע שלה לבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2007, המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) התחייבה לקיים משאל עם לעצמאות עד לשנת 2010. לאחר הזכייה בבחירות, פרסמה ממשלת סקוטלנד בשליטת SNP ספר לבן שכותרתו "בחירת העתיד של סקוטלנד", בו תוארו אפשרויות לעתיד סקוטלנד, כולל עצמאות. הלייבור הסקוטי, השמרנים הסקוטים והליברל-דמוקרטים הסקוטיים התנגדו למשאל עם שהציע עצמאות כאופציה. ראש הממשלה גורדון בראון גם תקף בפומבי את אפשרות העצמאות. שלוש המפלגות העיקריות שהתנגדו לעצמאות במקום הקימו ועדה על היפרדות סקוטית, בראשות קנת קלמן. הוועדה סקרה את ההיפרדות ושקלה את כל האפשרויות החוקתיות מלבד עצמאות. באוגוסט 2009 הודיעה ממשלת סקוטלנד כי הצעת החוק למשאל עם (סקוטלנד), 2010, שתפרט את השאלה וההתנהלות של משאל עם אפשרי בנושא העצמאות, תהיה חלק מתוכנית החקיקה שלה לשנים 2009–2010. החוק לא היה צפוי להתקבל בשל מעמד ה-SNP כממשלת מיעוט והתנגדות כל המפלגות הגדולות האחרות בפרלמנט. בספטמבר 2010 הודיעה ממשלת סקוטלנד שלא יתקיים משאל עם לפני הבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2011.
ה-SNP זכתה ברוב כולל בפרלמנט הסקוטי בבחירות הסקוטיות ב-2011. השר הראשון אלכס סלמונד הצהיר על רצונו לקיים משאל עם "במחצית השנייה של הפרלמנט", שייערך בשנת 2014 או 2015. בינואר 2012 הציעה ממשלת בריטניה להעניק לפרלמנט הסקוטי את הסמכויות הספציפיות לקיים משאל עם, בתנאי שהוא "הוגן, חוקי ומכריע". המשא ומתן נמשך בין שתי הממשלות עד אוקטובר 2012, אז הושג הסכם אדינבורו. חוק משאל העצמאות הסקוטי (זיכיון) 2013 הועבר על ידי הפרלמנט הסקוטי ב-27 ביוני 2013 וקיבל הסכמה מלכותית ב-7 באוגוסט 2013. ב-15 בנובמבר 2013 פרסמה ממשלת סקוטלנד את העתיד של סקוטלנד, ספר לבן בן 670 עמודים המציג את אופציית העצמאות ואת האמצעים באמצעותם סקוטלנד עשויה להפוך למדינה עצמאית.
לאחר תקופת משא ומתן ממושכת, נערך דיון ציבורי בין סלמונד למנהיג תנועת "מוטב יחד" (Better Together) אליסטר דארלינג. בבוקר שלפני הדיון בטלוויזיה נחתמה הודעה משותפת, שהתחייבה להטיל סמכויות מוגברות יותר לסקוטלנד במקרה של הצבעה "לא", על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון (מנהיג המפלגה השמרנית), סגן ראש הממשלה ניק קלג (מנהיג הליברל-דמוקרטים) ומנהיג האופוזיציה אד מיליבנד (מנהיג מפלגת הלייבור).
אתר ה-BBC הודיע על התוצאה הסופית של משאל העם בשעה 06:24 ב-19 בספטמבר 2014: 55% מהמצביעים (2,001,926) הצביעו "לא" בהצבעה הכוללת שבה הצביעו 84.5% מבעלי זכות הבחירה. קצינת הספירה הראשית מרי פיטקיית'לי אמרה: "ברור שרוב האנשים המצביעים הצביעו לא לשאלת משאל העם." ההצבעה בעד קיבלה 45% אחוזי תמיכה (1,617,989) כשסך הזכייה הדרוש היה 1,852,828 קולות. התוצאות נערכו ב-32 אזורי בחירה, כשגלזגו דווקא תמכה בעצמאות - 53.5% הצביעו "כן" כש-46.5% הצביעו "לא" (ואחוז ההצבעה באזור היה 75%) - בעוד אדינבורו הצביעו נגד העצמאות בשיעור של 61% עד 39% (אחוז ההצבעה באזור היה 84%). דרלינג הצהיר בנאומו לאחר היוודע התוצאה, "השתיקה אמרה את דברה" ואילו סלמונד הצהיר, "אני מקבל את פסק הדין של העם, ואני קורא לכל סקוטלנד ללכת בעקבותיו בקבלת פסק הדין הדמוקרטי".
נסיגה בריטית מהאיחוד האירופי.
אישים מובילים התומכים בעצמאות סקוטלנד הציעו כי בעקבות ההצבעה בבריטניה לעזוב את האיחוד האירופי בעוד סקוטלנד הצביעה להישאר באיחוד האירופי, יש להקדים משאל עם אחר לעצמאות סקוטלנד. בהצבעת הברקזיט שנערכה ב-23 ביוני 2016, 62% מהמצביעים הסקוטים הצביעו להישאר באיחוד (38% מהמצביעים הצביעו לעזוב את האיחוד האירופי). השרה הראשונה של סקוטלנד ניקולה סטרג'ן אמרה שהיא בוחנת את כל האפשרויות "להבטיח את מקומנו באיחוד האירופי", וכי משאל עם שני "סביר מאוד". דוברת ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי אמרה ש"ראש הממשלה והממשלה אינם מאמינים שיש מנדט ל[משאל עם שני]. היה רק לפני שנתיים. היה שיעור גבוה במיוחד והייתה תוצאה מהדהדת לטובת הישארות סקוטלנד בבריטניה".
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2019, בהן SNP זכתה ב-48 מתוך 59 מושבים, ביקשה סטרג'ן מבוריס ג'ונסון את הסכמתו לקיים משאל עם אחר. ג'ונסון דחה את בקשתה וטען שסטרג'ן וקודמה (אלכס סלמונד) הבטיחו שמשאל העם בשנת 2014 תהיה הצבעה של "פעם בדור".
חוקיות ולגיטימציה.
הפרלמנט בבריטניה שומר על הריבונות הפרלמנטרית על בריטניה כולה. טענה זו אושרה על ידי לורד בינגהאם מקורנהיל בתיק ג'קסון נגד התובע הכללי שטען כי אז [בשנת 1911], כמו עכשיו, הכתר בפרלמנט לא היה מוגבל על ידי כל חוקה מעוגנת או מקודדת. הם יכלו לקבל ולדחות כל חוק ועל ידי בית המשפט העליון. סגן הנשיא, לורד הופ מקרייהד, הצהיר כי "ריבונות הכתר בפרלמנט... היא סלע החוקה הבריטית. הריבונות נותרה בפרלמנט הממלכה המאוחדת." עם זאת, על יישום עקרון הריבונות הפרלמנטרית על סקוטלנד קיימת מחלוקת. בתיקMacCormick v The Lord Advocate, לורד נשיא בית המשפט של מושב, לורד קופר מקולרוס הצהיר דיקטה אוביטרית כי "עקרון הריבונות הבלתי מוגבלת של הפרלמנט הוא עיקרון אנגלי מובהק, שאין לו שום מקבילה בחוק החוקתי הסקוטי." הוצע כי דוקטרינת הריבונות העממית, שהוכרזה בהכרזת ארובאת משנת 1320, שנוסחה על ידי הוגים פוליטיים סקוטים כמו ג'ורג' ביוקנן ואושרה מחדש על ידי טענת ימין 1989, היא רלוונטית יותר לסקוטלנד. תביעת הימין 1989 נחתמה על ידי כל חבר פרלמנט ממפלגת הלייבור והליברלים בסקוטלנד, למעט טם דלייל.
ניתן לחלוק על החוקיות של כל מדינה מכוננת בריטית שמקבלת עצמאות בפועל או מכריזה על עצמאות חד-צדדית מחוץ לאמנה החוקתית הבריטית. על פי החוק הבינלאומי, הצהרה חד צדדית עשויה לספק את עקרון "התיאוריה ההצהרתית של המדינה", אך לא את "התיאוריה המכוננת של המדינה". כמה חוות דעת משפטיות בעקבות בית המשפט העליון של קנדה על ההחלטה על אילו צעדים קוויבק הייתה צריכה לנקוט למען עצמאות מאחר שסקוטלנד לא תוכל להכריז על עצמאות באופן חד צדדי על פי המשפט הבינלאומי אם הממשלה הבריטית תתיר משאל עם בנושא. המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) לא טענה לפעולה חד-צדדית, אלא טענה כי להצבעה חיובית לעצמאות במשאל עם יהיה "כוח מוסרי ופוליטי עצום... בלתי אפשרי להתעלמות מצד ממשלת [ווסטמינסטר] עתידית", ומכאן יינתן לממשלת סקוטלנד מנדט לנהל משא ומתן לקראת ביצוע פעולה של הפרלמנט הבריטי הקובע את התנתקותה של סקוטלנד, במסגרתה וסטמינסטר תוותר על ריבונותה על סקוטלנד.