אופי שימושי הקרקע באוסטריה משתנה בין אזורים אלפיניים לאזורים שאינם אלפיניים. כעשירית משטחה של אוסטריה שומם או בלתי יצרני, כאשר אלו אזורים הרריים או מיוערים באופן קיצוני. מעל ל-40% משטחה של אוסטריה מכוסה ביער אשר רובו שוכן בהרי האלפים. פחות מחמישית שטחה של אוסטריה ראוי לעיבוד חקלאי. אחוז השטח המעובד באוסטריה גבוה יותר במזרח, באזורים שאינם הרריים, ונמוך יותר במערב, באזורי האלפים. למעלה מחמישית שטחה של אוסטריה מכוסה בשדות מרעה הממוקמים בגבהים שונים, כאשר מחצית מהם נמצאים באזורים גבוהים באלפים, רבים מהם מעל ל-1,000 מטר.
היסטורית, שדות המרעה הנמצאים בחלקים הגבוהים של האלפים שימשו במשך עונת הקיץ כמקום מרעה לפרות החולבות, מה שנתן באותה עת זמן לטיפוח וקצירת חציר לחורף באזורים הנמוכים יותר של ההרים. בעוד שבעבר שדות המרעה היוו גורם כלכלי מעשי, בעשורים האחרונים הם שורדים רק הודות למאמצים עילאיים.
צפיפות אוכלוסין.
על אף שבאלפים טמונים יתרונות רבים, הם מהווים את הגורם העיקרי לכך שרבים משטחיה של אוסטריה אינם מיושבים, והיא בין המדינות הכי פחות צפופות בכל מרכז ומערב אירופה, עם צפיפות אוכלוסין ממוצעת של 93 תושבים לקמ"ר בלבד. השטחים שבהם מתקיימים חיים באופן תמידי, כגון מקומות יישוב, כבישים ושאר אמצעי תחבורה, חקלאות וכדומה מהווים 35,000 משטחה של אוסטריה, שהם למעשה 40% בלבד. השטחים בהם נמצא רוב היישוב התמידי הם אזור עמק הדנובה ומרגלות האלפים הנמוכות, בהם מתגוררים כשני-שלישים מתושבי אוסטריה.
באזורים האלפיניים וההרריים של אוסטריה מתגוררים התושבים לרוב ביישובים השוכנים על גדותיהם של נהרות, ולכן הם נמוכים ושטוחים יחסית; ברגנץ שוכנת על שפת אגם קונסטנץ; אינסברוק על גדות נהר האין; זלצבורג על גדות נהר הזלצך וקלגנפורט על גדות הגאיל. ככלל, החלקים הגבוהים יותר של האלפים פחות מיושבים, מאחר שהם קרים והרריים יותר.
את הדוגמה הטובה ביותר לקשר הישיר שבין האזורים ההרריים לדלילות האוכלוסייה ניתן לראות במדינת טירול. כשם שרוב המדינה הוא שטח הררי מאוד (רק 3% מהשטח משמש לחקלאות), כך השטח בו מתקיימת התיישבות תמידית הוא 15% בלבד.
גבולות.
הגבולות הבינלאומיים של אוסטריה והגבולות הגאוגרפיים נפגשים לעיתים רחוקות מאוד. מאז שקיעת האימפריה הרומית הדנובה והאלפים לא משמשים יותר כגבולות בינלאומיים. אפילו הגבולות הפנימיים באוסטריה בין המדינות הפדרליות מסומנים על ידי האלפים רק במקרים בודדים.
על אף שהאלפים אינם מסמנים גבולות פוליטיים, הם משמשים לעיתים קרובות כגורם מפריד בין קבוצות תרבותיות שונות. משום שבעבר האלפים היו בלתי ניתנים ליישוב, נוצרו הפרדים בין האוכלוסיות מעמק לעמק, וכך נוצרו תת-תרבויות מובחנות.
כתוצאה מכך, אצל כל קבוצה השתמרו מבטא, תלבושות מסורתיות, סגנונות אדריכליים ופולקלור משלה שהשתנו מעמק אחד למשנהו. אף על פי כן, ניידות ותיירות מודרניים טשטשו את ההבחנה בין הקבוצות התת-תרבותיות על ידי הפחתת הבידוד ביניהן, מה שגרם בעבר ליצירתן ולאופיין הייחודי.
תחבורה.
למרות היותה מדינה אלפינית, לאוסטריה יש היסטוריה של ציר תחבורה חשוב. במשך מאות שנים שימש נהר הדנובה באוסטריה כנתיב תחבורה מימי חשוב בין מרכז אירופה למדינות הבלקן ולאסיה. התפלגותה של אירופה לשני גושים כלכליים וצבאיים מנוגדים במזרח ובמערב לאחר מלחמת העולם השנייה הוריד את מעמדה של אוסטריה כציר תחבורה חשוב. לאחר נפילתה של ברית המועצות ופתיחת מזרח אירופה כלפי המערב בשנת 1989 זכתה המדינה שוב בתפקידה ההיסטורי שלה כציר תחבורה, וכבר בתחילת שנות ה-90 חוותה אוסטריה עלייה במספר האנשים וכלי הרכב העוברים בשערה המזרחי.
בתוך האלפים, ישנם ארבעה מעברים וכבישים שעוברים דרכם המהווים את אחד מצירי התחבורה החשובים ביותר באוסטריה מצפון לדרום. מעבר זמרינג שעל גבול אוסטריה תחתית ושטיריה מחבר את אגן וינה עם עמקי המור והמירץ, כאשר הם נותנים גישה לשטיריה ולסלובניה, ודרך קרינתיה גם לאיטליה.
הכבישים המהירים שעל מעבר פירן בין אוסטריה עילית ושטיריה ומעבר טאורן בין רכסי ההוהה טאורן ונידרה טאורן במדינת זלצבורג מהווים נתיבי תחבורה חשובים בין צפון-מערב ודרום-מזרח האלפים. הכביש המהיר שבמעבר הפירן ידוע בשמו העממי "פרמדארבייטרוג" (Fremdarbeiterweg), שפירושו "דרך העובדים הזרים", משום שעובדים זרים רבים עוברים בכביש הזה על מנת לשוב לחופשה בבתיהם שבארצות הבלקן ובטורקיה. גרמנים ותושבים צפון-אירופיים נוספים משתמשים גם כן בכביש זה פעמים רבות מדי קיץ, על מנת להגיע לחופי הים האדריאטי.
המעבר החשוב ביותר באלפים האוסטריים הוא מעבר ברנר, הממוקם על גבול אוסטריה איטליה בתחום מדינת טירול. בגובה של 1,370 מטר הוא אחד המעברים הנמוכים ביותר במדינה. המעבר מספק את הגישה הישירה ביותר בין שני האזורים המתועשים ביותר באירופה: גרמניה וצפון איטליה.
אוצרות טבע.
אוצרות הטבע של אוסטריה הם: ברזל, כסף, אבץ, גז טבעי, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת ואנרגיית מים. המתכות והנפט מקורם בהרים, והעצים מקורם ביערות הרבים הפזורים ברחבי המדינה.
פארקים לאומיים.
פארקים לאומיים הוכרזו באוסטריה מאוחר יחסית למרבית ממדינות העולם.
מאז המאה ה-20 יש באוסטריה שישה פארקים לאומיים מוכרזים, שלושה מהם מגנים על נופים הרריים ושלושה על נופי מים. פארק הוהה טאוארן הוא הגדול והוותיק מבין הפארקים הלאומיים באוסטריה, ובזכות שטחו הגדול, כ-1,836 קילומטר רבוע, הוא הגדול בפארקים הלאומיים במרכז אירופה כולה. שניים מן הפארקים צמודים לפארקים לאומיים במדינות השכנות.
בנוסף לששת הפארקים הלאומיים המוכרים על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN), מסווג הפארק הלאומי נוקברגה בדרגת נוף מוגן בלבד.
שטחם הכולל של הפארקים הלאומיים הוא 2,356 קמ"ר, שטח המהווה 2.8% אחוז משטחה של אוסטריה. הפארקים מתהווים מהנופים העיקריים של אוסטריה, יערות, הרי האלפים ועמקים שונים.
הפארקים הלאומיים הם:
גאוגרפיה פוליטית.
מדינות.
אוסטריה היא רפובליקה פדרלית המאגדת בתוכה תשע מדינות, הנקראות בגרמנית "לנדר" (Länder). וינה, בירת אוסטריה, נחשבת כמדינה בפני עצמה, ואף על פי שהיא הקטנה במדינות מבחינת השטח, היא המאוכלסת ביותר. המדינה בעלת השטח הגדול ביותר היא אוסטריה תחתית. אלה הן תשע מדינות אוסטריה:
ערים.
העיר הגדולה ביותר באוסטריה היא וינה, שהיא למעשה עיר ראשה קלאסית: כחמישית מאוכלוסיית אוסטריה מתגוררת בה, העיר הבאה אחריה בגודלה, גראץ, קטנה ממנה פי 7 והעיר מהווה את המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי הבלתי-מעורער של אוסטריה. בנוסף לכך היא המטרופולין ועיר המיליון היחידה באוסטריה, ונחשבת גם לאחת מן המדינות הפדרליות של אוסטריה, שעל אף שהיא הקטנה ביותר שבהן, גרים בה יותר תושבים מבכל אחת מן השאר.
מלבד וינה, ישנן עוד ארבע ערים שאוכלוסייתן היא מעל ל-100,000 תושבים: גראץ, לינץ, זלצבורג ואינסברוק. להלן רשימת 25 הערים הגדולות ביותר באוסטריה:
רולאן ברת
אנטוניו קרמונה
אַנְטוֹנְיוֹ אוֹסְקָר פְרַאגוֹסוֹ קַרְמוֹנָה (פורטוגזית: António Óscar Fragoso Carmona; 1870 - 18 באפריל 1951) היה נשיא ייצוגי של פורטוגל משנת 1933 עד 1951. בשנת 1923 מונה לשר המלחמה של פורטוגל ובשנת 1926, בעקבות מהפכת ה-28 במאי, נתמנה לראש ממשלת פורטוגל. בשנת 1933 נתמנה לנשיא טקסי של פורטוגל, אך היה חסר השפעה פוליטית אמיתית, שכן הכוח היה בידי הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
ביוגרפיה.
קרמונה נולד בליסבון, בירת פורטוגל, כאח הבכור בין חמישה אחים. קרמונה שירת בצבא הפורטוגזי ועלה בדרגותיו לאורך הקריירה שלו עד שהיה לקצין רב השפעה על השיח הפוליטי בתוך ההנהגה הצבאית. כתוצאה מהמחסור בקצינים נאמנים למשטר הרפובליקני הוא עלה במהירות בין הדרגות. בהיותו שר המלחמה פעל קרמונה בניסיון להסתיר קשרים במעגלים פנימיים בצבא נגד הממשל. היה זה תפקידו כתובע צבאי במשפט "סאלה דו ריסקו" נגד קושרי קשר אנטי-רפובליקנים אשר הביא אותו לידיעת הציבור הלאומי. במהלך המשפט, איפה שייצג את הרפובליקה, הביא את המואשמים לסרב לקבל את הטענה ש"הרפובליקה היא כאדם חולה" וש"נדרש מנתח לטפל בה." בהמשך התמנה קרמונה לשר החוץ הפורטוגזי, גם כן בחסות ממשלה רפובליקנית. כאשר הגנרל מנואל גומז דה קוסטה הואשם בתאוריית קשר נגד הרפובליקה והועבר ממשרתו הצבאית למשרה משנית, קרמונה התפטר מתפקידו כשר החוץ ועורר שערורייה שלטונית אשר הוסיפה לפגוע ביציבות המשטר הרפובליקני.
בשנת 1926 קרמונה שיתף פעולה עם גומז דה קוסטה וקצינים נוספים בארגון הפיכת ה-28 במאי בפורטוגל אשר הדיחה את הממשלה הרפובליקנית והחליפה אותה במשטר צבאי שבתורו החל את תקופת הדיקטטורה הלאומית בפורטוגל. הממשל הצבאי החדש נאבק כקודמו הרפובליקני במשבר הכלכלי הממושך שבו הייתה פורטוגל שקועה. לאחר הדחתו של גומז דה קוסטה ממשרת נשיא פורטוגל החליף אותו קרמונה, שבאותה העת כיהן גם כראש ממשלת פורטוגל, במשרה הנשיאותית. קרמונה התחקה אחר הפרופסור לכלכלה פוליטית, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר מאוניברסיטת קוימברה, אשר יצא נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה. קרמונה הזמין את סלזאר לקחת את משרת שר האוצר ותוך זמן קצר יחסית התגלה סלזאר כנכס עבור המשטר. בהמשך תמך קרמונה בסלזאר במאבקיו של האחרון מול שאר שרי הממשלות הצבאיות השונות. לבסוף, ב-1932, קרמונה מינה את סלזאר לראש הממשלה הפורטוגזי החדש ואפשר לו יד חופשיה בניהול המדינה. קרמונה נשאר בעל המשרה הנשיאותית הייצוגית ברובה עד לפטירתו ב-1951.
מסת&quot;ב