ראשוני היהודים הגיעו לז'ידיק בסוף המאה ה-17 ובמהלך השנים השתקעו בעיירה. באותה תקופה חיו בז'ידיק 914 יהודים שהיוו 73% מאוכלוסיית העיירה. חלק מיהודי העיירה היו רוכלים שסחרו בין כפרי קורלנד שבלטביה הסמוכה, אך רובם התפרנסו ממסחר זעיר. לפני מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי בז'ידיק הידרדר, ובעקבות זאת הגירת היהודים לארצות הברית ולדרום אפריקה גברה. בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי העיירה לאזורים הפנימיים של רוסיה. בסיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, עם כינון ליטא העצמאית, חזרו לז'ידיק חלק מן היהודים שגורשו.
בעקבות קביעת הגבול החדש בין ליטא ללטביה נותקו הקשרים עם הכפרים שבקורלנד, דבר שהביא להידרדרות נוספת במצב הכלכלי. ב-1923 התגוררו בז'ידיק 799 יהודים שהיוו 89% מכלל אוכלוסיית העיירה. מספר שנים לפני השואה, בעקבות מקרים אנטישמים רבים ומתמשכים, ירד מספר היהודים בעיירה ל-150 בלבד. רוב יהודי העיירה פנו לערים גדולות או היגרו למדינות שמעבר לים.
בשואה.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, סופחה ליטא לברית המועצות, וכתוצאה מכך נפגעו יהודי ז'ידיק מצעדי הסובייטיזציה הראשונים במדינות הבלטיות שכללו הלאמת מסחר וכפיית העקרונות של הסובייטים עליהם. כאשר הצבא הגרמני פלש לברית המועצות ב-1941, יהודים רבים ניסו לברוח לתוך רוסיה. רובם נספו בדרכים אך אחדים מהם הצליחו להגיע למחוז חפצם. חלק מהיהודים שברחו נשלחו לגטו קובנה.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה ז'ידיק בידי הוורמאכט, אך השלטון הפנימי נמסר ללאומנים הליטאים המקומיים. הליטאים פתחו במעשי שוד כלפי היהודים שבמהלכם נהרגו ונפצעו מספר יהודים. לאחר כניסת הגרמנים פורסמה הוראה שבה נאמר שעל כל היהודים להתרכז בבית המדרש. הם נכלאו שם במשך שבוע ללא מזון וללא מים. בזמן שהיהודים הוחזקו כלואים בבית המדרש שכניהם הליטאים המשיכו לשדוד את בתיהם. לאחר שבוע הופרדו הנשים מן הגברים, ולאחר מכן הגברים הועברו ללושה , מרחק של קילומטרים אחדים מהעיירה. היהודים סבלו מרעב, נואשו מהמצב ותוך סיכון חייהם פנו לאיכרי הסביבה על מנת להשיג מזון תמורת כסף או חפצים. אחרוני היהודים הועברו למז'ייקי ושם נכלאו באסמים ביחד עם יהודי המקום.
בתקופה זו אולצו היהודים לעבוד במשך זמן קצר במשקי האיכרים ולאחר מכן נרצחו בקרבת בית הקברות היהודי. שישה ימים לאחר מכן רצחו הליטאים גם את הנשים ואת הילדים.
באותה תקופה, הופצו דיווחים בכל רחבי המחוז. על פי הדיווחים, יהודי העיירה נצפו חופרים בורות בבית הקברות, הם הובאו בקבוצות של 50 מן האסמים ונורו באזור, קולות הירי נפסקו רק לאחר שלושה ימים.
קבוצה קטנה של יהודים (בניהם זלמן לטין) עזבה את העיירה לפני כיבוש הצבא הגרמני, והגיעה לאירלנד דרך נמל הנקרא "פיחה", חלק מן האנשים באותה קבוצה הצליחו לשרוד את השואה ולהגיע לארץ ישראל.
בתקופת הכיבוש הגרמני היה ואקלובאס מרטינקוס , כומר קתולי בעיירה, פעיל בהצלת יהודים במחוז ובעירו. מרטינקוס החל לעזור ליהודי ז'ידיק בימים הראשונים למתקפה הגרמנית, כשהגדוד הגרמני שעבר בעיר הורה למשתפי הפעולה הליטאים להרוג את כל היהודים שם. מרטינקוס היה נחוש בדעתו שלא להתיר את הרצח, והשתמש במעמדו הגבוה בקהילה כדי לדרוש מהליטאים לחדול מביצועיהם. הוא מיהר לבירת המחוז כדי להזהיר את הממשל השלטוני הליטאי על הרצח הבלתי חוקי המתוכנן, והצליח למנוע זמנית את רציחתם של יהודי העיר, ששוחררו לבתיהם. כעבור כמה שבועות, כשהרצח היה ודאי, החל מרטינקוס לעזור באופן שיטתי ליהודים המעטים שנותרו בכלא, ולספק להם מזון. במשך כל תקופת הכיבוש פעל מרטינקוס להצלת יהודים, ובין מעשיו האחרים, העביר תינוק, מרדכי מיכניצקי, לכפר דפשי, שם אימצו אותו האיכרים האיכרים, מריה וג'רונימה בוקונטס.
ואקלובאס מרטינקוס היה חסיד אומות העולם היחיד בעיירה.
חינוך יהודי.
לאופייה השמרני של הקהילה הייתה השפעה ממושכת על החינוך בעיירה. במשך שנים רבות התחנכו הבנים ב"חדר" המסורתי. כאשר עמדו לייסד, בתחילת שנות ה-20, בית ספר עברי של רשת "תרבות", עורר הדבר התנגדות חזקה. על אחת כמה וכמה התנגדו לשכן אותו בבניין בית הכנסת ה"קר", שהיה מוזנח וכמעט לא שימש עוד כמקום תפילה. בסופו של דבר בית הספר פעל בבניין, אלא שמספר הלומדים בו הלך והצטמצם משנה לשנה. מלבד זאת, פעלו בעיירה בית כנסת ובית מדרש אשר שימשו גם לתלמוד תורה ולחינוך.
בית הכנסת.
בשנת 1780 נבנה בז'ידיק בית כנסת מעץ (אחד מבתי הכנסת העתיקים בליטא). לבית הכנסת ניתן הכינוי "בית הכנסת הקר", מפני שלא חיממו אותו בחורף. לאחר מכן נבנה גם בית מדרש ובו התפללו בעיקר פשוטי העם.
תרבות.
מבחינה תרבותית ז'ידיק מוכרת בעיקר בזכות תושבת העיירה הסופרת מריה פצ'קאוסקאיטה שנודעה בשם העט שטרייוס רגנה . במרכז העיירה יש מוזיאון המוקדש לזכרה. תערוכותיו מתעדות הן את ילדותה והן את נעוריה ואת חייה המאוחרים בעיירה. בנוסף, בעיירה קיים מרכז תרבות המעודד מסורות מקומיות ופעילויות פנאי לנוער ולתושבים. בנייתו של מרכז התרבות הושלמה ב -1967 ובו שני חדרים: אולם גדול עם קיבולת של 200 מקומות לאירועים גדולים, קונצרטים, מסיבות דיסקו ועוד. ואולם קטן יותר לאירועים כגון תערוכות אמנות וטורנירים של משחקי לוח. הספרייה הציבורית של ז'ידיק נפתחה ב-1939. בשנת 2004 היו בספרייה כ-9,000 מסמכים וספרים מתקופת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1994 עברה הספרייה לחדרים חדשים בבניין מרכז התרבות. הספרייה היא סניף של הספרייה הציבורית של המחוז מז'ייקי.
חינוך.
בית הספר העל יסודי על שם מריה פצ'קאוסקאיטה נפתח בשנת 1865 והוא בית הספר הוותיק ביותר במחוז משנה מז'ייקי. בית הספר מפעיל בעיירה ענף מוזיקלי החל מ-1986. שם, קיימת הזדמנות לתלמידים לנגן על כלי נגינה שונים ומגוונים ובו בעת ללמוד על ההיסטוריה של המוזיקה. בית הספר למוזיקה מז'ייקי ממוקם במרכז התרבותי של ז'ידיק.
העיירה כיום.
כיום בעיירה פועלים שלוש מכולות, בית ספר, ספרייה, בית מרקחת, בית ספר למוזיקה ומרכז תרבות. בנוסף בעיירה קיימים מספר פארקים, ומצבות זיכרון המציינות את המאורעות אשר התרחשו בעיירה. חלק מהמבנים בעיירה עדיין מקוריים מהעיירה העתיקה.
סימנה
סימנה (בליטאית: , סימנס; בפולנית: Simno, סימנו; ביידיש: סימנע) היא עיר קטנה הממוקמת 23 ק"מ ממערב לעיר אליטא בדרום ליטא.
תולדות היישוב.
סימנה מוזכרת בתחילת המאה ה-16 כאחוזת צייד של נסיכי ליטא. העיירה החלה להתפתח בתחילת המאה ה-17. בשנת 1626 הוענקו לה זכויות מגדבורג, זכויות אוטונומיות. בשנת 1795, אחרי חלוקת פולין השלישית, עברה סימנה לתחום פרוסיה, ושם נשארה עד שנת 1807 כאשר סופחה לדוכסות ורשה. משנת 1815 שלטה בה האימפריה הרוסית, ולאחר מכן צירפו אותה לפלך סובאלק. מאמצע המאה ה-19 ואילך הייתה סימנה מרכז נפה.
בסוף המאה ה-19 סימנה צברה תנופה להתפתחות לאחר הנחת מסילת הברזל מאליטא לסובאלק. המסילה עברה דרך סימנה וקשרה אותה עם רשת מסילות הברזל של רוסיה.
בין השנים 1915–1919, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, הייתה סימנה תחת כיבוש גרמני. בשנת 1919 כבשו אותה לזמן קצר הבולשביקים, ובשנת 1920 התקיימו בקרבתה קרבות עם הפולנים. קרבות אלה קבעו את הגבול המזרחי והדרומי של מדינת ליטא. הגבול החדש הביא לניתוק מסילת הברזל שקשרה את סימנה עם סובלק ועם וילנה, ורק כביש חיבר אותה ליתר חלקי ליטא. בשנת 1926 הניחה ממשלת ליטא מסילת ברזל מאליטה לקזלו רודה, מסילה זו עברה בקרבת סימנה וחיברה אותה עם הקו קובנה–וירבלן.
הקהילה היהודית.
עד השואה הייתה סימנה עיירה יהודית מובהקת, שהיהודים היוו בה את רוב האוכלוסייה. רובם נרצחו בשואה.
היישוב היהודי בסימנה מתועד כבר במאה ה-18. בשנת 1766 נרשמו בסימנה 325 יהודים משלמי מס-גולגולת. היהודים עסקו בחנוונות, במלאכה, בחקלאות ובדייג. היו גם יהודים שהיו בעלי משקים קטנים. כמעט ליד כל בית היה משק עזר. בסביבת סימנה היו שש אחוזות, כל אחת על שטח של 1,500 הקטאר, בבעלות יהודים. שלושת האגמים שהיו בסביבת סימנה היו שייכים ליהודים, אגם ז'ובינטס , שהשתרע על שטח נרחב, היה שייך למשפחת האחים זאב ונחום אישלונדסקי ולגיסם נוח רוזנטל. שני האגמים האחרים היו שייכים לשלושה שותפים נחום אישלונדסקי, שאול ביאלוצקי ואברהם גולדברג. שתי טחנות הקמח היו בבעלות של יהודים בילצקי וכהן, והשנייה של חיים פלקסמן, ברגסון ורבינוביץ. אחת מן הטחנות סיפקה כוח חשמל לעיירה.
בשנת 1900 פרצה בסימנה שרפה גדולה, ועשרות בתים של יהודים נשרפו.
בעת מלחמת העולם הראשונה, באחד באפריל 1915, גירשו שלטונות הצבא הרוסי את יהודי סימנה לרוסיה. חלקם שבו אליה בימי הכיבוש הגרמני.
הבנק היהודי העממי (פאלקסבאנק) שנוסד אחרי המלחמה תרם רבות לחיי הכלכלה של יהודי סימנה. בשנת 1920 היו רשומים בבנק 54 חברים, ובשנת 1927 – 157 חברים. בראשו עמד שנים רבות זלמן ולדשטיין.
בשנת 1939 היו בסימנה 25 טלפונים מתוכם 12 אשר היו שייכים ליהודים.
העיירה הצטיינה בחיי תרבות תוססים ובמספר גדול של תלמידי חכמים ומשכילים. היישובים הסמוכים נעזרו בשירותם של הרופאים ועורכי הדין מסימנה. הייתה בה פעילות ציונית תוססת והיענות לכל מפעל למען ארץ ישראל.
בשואה.