עם היוודע דבר הפלת מטוסו של מפקד הפלוגה, וינטרס מונה בעל כורחו לתפקיד מפקד הפלוגה. הוא נשאר בתפקיד לאורך כל המערכה בנורמנדי. לאחר שפספס את אזור הצניחה שלו ונחת ליד העיירה סנט מר אגליז, ולאחר שאיבד את נשקו האישי במהלך הצניחה, בדק וינטרס מה מיקומו, אסף מספר צנחנים ואלו החלו לצעוד אל יעדה הראשון של יחידתם, העיירה סאנט-מארי דמונט. וינטרס היה מועמד לקבלת מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית, על הובלת מתקפה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה. על הסוללה הגנה מחלקה בת כ-60 חיילים גרמנים. לווינטרס היו רק 12 לוחמים תחת פיקודו ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד'. בנוסף להשמדתה של הסוללה מצא וינטרס מפה שבה היו מפורטים כל ההגנות והביצורים הגרמנים בנורמנדי.
ב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת סרן, במהלך כהונתו כמפקד פלוגה ה'.
ההמלצה להענקת מדליית הכבוד לווינטרס הופחתה לאחר מכן לעיטור צלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו בצבא ארצות הברית, עקב נוהל ששרר אז בצבא האמריקני שקובע כי רק מדליית כבוד אחת מוענקת ללוחמים מאותה הדיוויזיה, ומדליה זו כבר הוענקה לסא"ל רוברט קול על שהוביל הסתערות כידונים. המתקפה שהוביל וינטרס על הסוללה עדיין נלמדת בווסט פוינט כדוגמה לתקיפת עמדת קבע על ידי יחידה קטנה.
ב-5 אוקטובר 1944 במהלך מבצע מרקט גארדן בהולנד, הוביל וינטרס מתקפה בת 20 לוחמים בלבד על כוח ואפן אס אס עדיף בן 300 לוחמים. קרב זה היה הקרב האחרון במלחמה בו הסתער בראש לוחמיו. בעקבות הקרב, וינטרס מונה לסמג"ד גדוד 2 של החטיבה, עקב נפילתו של רס"ן אוליבר הורטן, הסמג"ד באותה עת, שנהרג במהלך התקפה גרמנית על חפ"ק הגדוד. וינטרס כיהן בתפקיד זה במהלך קרב הבליטה, ולעיתים הוביל הגדוד בפעולתו.
ב-8 במרץ 1945, הועלה וינטרס לדרגת רס"ן ומונה לממלא מקום מפקד גדוד 2, עקב מינוי של המג"ד, סא"ל רוברט סטרייר, לקצין מטה במפקדת החטיבה. המשיך לכהן כמ"מ מג"ד בכל הקרבות מכאן ואילך שנלחמה דיוויזיה 101 עד כניעת גרמניה והמשיך לכהן במהלך תעסוקותיה באזורי הכיבוש בגרמניה ואזורי הכיבוש באוסטריה.
בנובמבר 1945 השתחרר וינטרס משירות פעיל בצבא ארצות הברית.
וינטרס זכה גם לשני עיטורי כוכב הארד על הצטיינותו בקרבות וללב הארגמן בעקבות פציעה שספג.
לאחר המלחמה.
עם השבתו לארצות הברית וינטרס התמנה למפקח ייצור במפעל לציוד רפואי בניו ג'רזי. ב-1951 וינטרס ואשתו, את'ל, רכשו חווה קטנה בה בנו את ביתם וגידלו את שני ילדיהם. ב-1972 יצא וינטרס לדרך עצמאית וייסד חברה לממכר אוכל לחיות וציוד לחקלאים. זמן קצר לאחר מכן, עקרה המשפחה לפנסילבניה וב-1997 יצא וינטרס לגמלאות.
במהלך שנות התשעים הופיע וינטרס במספר תוכניות טלוויזיה וסיפר על חוויותיו והתנסויותיו כחייל במלחמת העולם השנייה. ב-1992 פרסם ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז את הספר אחים בקרב שראה אור בעברית בשנת 2005 בהוצאת כנרת. התסריט למיני סדרה אחים לנשק מבוסס על ספרו של אמברוז. בנוסף לספרו של אמברוז, פורסמו במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שני ספרים נוספים על וינטרס: האחד ביוגרפיה והשני אוטוביוגרפיה. כמו כן, וינטרס הרצה מספר פעמים בנושא מנהיגות בפני צוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית שבווסט פוינט.
בשנת 2009 הוענק לווינטרס תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכללת פרנקלין ומרשל בה למד.
אחרית ימיו.
על-אף השבחים הרבים להם זכה, נותר וינטרס אדם צנוע. הוא הלך לעולמו ב-2 בינואר 2011 בבית אבות בפנסילבניה לאחר מאבק ממושך במחלת הפרקינסון. לבקשתו של וינטרס, טקס הלוויה שנערך לו היה פרטי. הוא נטמן בבית הקברות בעיר אפרטה שבפנסילבניה בחלקה המשפחתית בה קבורים הוריו. על מצבתו, בנוסף לשמו, מופיע הכיתוב WWII 101st Airborne.
רשימת קיסרי יפן
ארמית גלילית
ארמית גלילית הוא השם הרווח במחקר לניב של הלשון הארמית שדובר בארץ ישראל, בעיקר על ידי יהודים ובעיקר בגליל. הניב היה רווח בתקופה שבין דעיכת הדיבור העברי (במאה השנייה לספירה) ועד הכיבוש הערבי (במאה השביעית).
הארמית הגלילית, לצד הארמית הנוצרית והארמית השומרונית, שייכת לענף המערבי של הארמית המאוחרת, אשר דובר באזור ארץ ישראל. בזמנים שלפני הארמית המאוחרת דיברו בארץ ישראל בעיקר עברית (וארמית בינונית), ולאחריה - בעיקר ערבית.
שם הדיאלקט.
חוקרי הארמית של יהודי ארץ־ישראל נחלקו בכינוייה, התלויים בדעותיהם על מוצאם הגאוגרפי של טיפוסי הלשון שלה ובמידת האחידות שהם מייחסים לה. היא כונתה בשמות שונים כגון ארמית גלילית, ארמית יהודית ארץ־ישראלית וארמית התלמוד הארץ־ישראלי. הכינויים מופיעים אצל חוקרים יהודים ונוצרים יחדיו.
השם המקובל לדיאלקט זה, "ארמית גלילית", בעייתי בכמה מובנים. ראשית, הוא מתעלם מקיומם של מסמכים שנכתבו בארמית בידי יהודים בדרומה של ארץ־ישראל, ומכל מקום הוא משקף רק את התקופה שהועתק בה מרכז הפעילות היהודית אל הגליל. אולם שם חלופי מקובל, "ארמית יהודית", אינו פותר את הבעיה לחלוטין שכן גם יהודי בבל השתמשו בארמית בניב אחר, שונה מאוד מהניב ששימש את יהודי ארץ־ ישראל. שם מדויק יותר, הוא "ארמית יהודית ארץ ישראלית של תקופת האמוראים".
המקורות להכרת הניב.
המקורות שמהם ידועה לנו הארמית הגלילית הם:
לכך יש להוסיף גם חיבורים הלכתיים מסוימים מתקופת הגאונים, פיוטים ארמיים, כתוּבות שנכתבו בארץ ישראל ובמצרים, וכן מספר מצומצם של פפירוסים וקמעות. יש הכוללים בניב זה גם את התרגומים הארמיים המאוחרים למקרא: תרגום נאופיטי, תרגום הקטעים וקטעי התרגום מגניזת קהיר.
דקדוק.
תורת הכתיב.
הרצף של שתי אותיות יו"ד ("יי") מציין או יו"ד כעיצור או הדו-תנועה /ay/. הרצף של שתי אותיות ו"יו ("וו") מציין או וי"ו כעיצור או הדו-תנועה /aw/.
תורת ההגה.
מערכת העיצורים כללה 20 עיצורים: בּ [b], גּ [g], דּ [d], ו [w], ז [z], ח [ħ], ט [tˤ], י [j], כּ [k], ל [l], מ [m], נ [n], ס [s], ע [ʕ], פּ [p], צ [sˤ], ק [q], ר [r], שׁ [ʃ], תּ [t], וכן את מקביליהם הלא דגושים של עיצורי בג"ד כפ"ת, אשר לא היה להם מעמד פונמטי (כלומר, לא היו בעלי מעמד עצמאי).
שׂ נהגתה כסמ"ך; הגיית העיצורים א ו-ה נתערערה מאוד, וייתכן שהם נעלמו כליל.
ממעט המקורות המנוקדים (בעיקר קטעי גניזה של תלמוד ומדרש) עולה כי הארמית הגלילית כללה חמש תנועות (a e i o u) וכן שווא נע, שלגבי אופן הגייתו יש עדויות סותרות.
חילופי עיצורים.
קיימים כללים לחילופי עיצורים באותיות הגרוניות א, ה, ח, ע.
קיימים כללים לחילופי עיצורים בעיצורים השפתיים ב, ו, מ, פ.
תורת הצורות לשמות עצם.
הכינויים.
כינוי זיקה.
כינוי הזיקה הוא הקידומת "ד-" שבמקור הוא "די" (דלמן עמ' 116). הכינוי ד-\די עשוי להתייחס לשם עצם קודם במשפט או לא, ואם לא, יש משמעות של "מי ש-", "מה ש-", או כדומה (דלמן עמ' 117). לעיתים קרובות כינויים אחרים מקושרים לכינוי ד-\די (למשל הדין ד-, מה ד-, מאן ד-, וכדומה) כאשר אין שם עצם קודם (דלמן עמ' 117).
כינויים סתמיים.
כינוי הסתמי לבן אדם הוא "חדא\חד" או "אינש\בר נש". לדברים כינוי הסתמי הוא "מילה" (דלמן עמ' 121–122).
נטיית שם העצם.
זכר:
נקבה:
תורת הצורות לפעלים.
נטיית הפועל.
לפועל שישה בניינים, שלושה אקטיביים ושלושה פסיביים בהתאמה:
להלן נטיית בניין קל, גזרת השלמים:
עבר
בינוני
עתיד
בצורת ההווה\עתיד בגוף ראשון יחיד, מופיעה גם את הצורה אֶקְטוֹל והצורה נֶקְטוֹל, והשניה מאלה זהה עם צורת גוף הראשון הרבים. לפי דלמן, הצורה היא אכן צורת הרבים, אך שימוש שכיח בצורה הפך אותה לצורה מקובלת גם ליחיד בלי מובן הרבים (דלמן עמ' 266).
נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א.
נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א זהים למעט לעיתים בצורת הבינוני (דלמן פסקה 72). בעבר, יש נו"ן בסוף צורת הנסתרים (-ון/ōn-), הנסתרות (-ין/yān-), והרבים של גוף הראשון (-נן/ēnan-) (דלמן עמ' 338).
בניינים נדירים.
יחסית לבניינים פְעל, פַעל, אפעל, אתפְעל ואתפַעל הבניינים אתַּפעַל, פועל, פעל (pāel), פַעלל, פְעלל, פלפל, שפעל, וספעל הם נדירים (דלמן עמ' 250–251).
ציטוטים בספרות חז"ל.
מובאות ב כמה דוגמאות של הניב הגלילי של ארמית ומידת השוני בינו לבין ניבים אחרים.
חקר הארמית הגלילית.
הדקדוק המדעי המלא של הארמית הגלילית נכתב לראשונה על ידי גוסטף דלמן בעשור הראשון של המאה ה־20 בחיבור שנקרא "Grammatik des jüdisch-palästnischen Aramäisch". מאז פרסומו, טרם נכתב דקדוק טוב ממנו לדיאלקט זה. ההתעניינות בדיאלקט היהודי מצד דלמן וכן חוקרים נוצרים רבים שבאו אחריו מבוסס על הנחה שהארמית הגלילית מייצגת באופן כלשהו את לשונו של ישו ושל תלמידיו, ועל כן יש בהכרת הניב כדי לסייע בהבנת הנוסח של הברית החדשה.
כמחצית המאה לאחר פרסום הדקדוק של דלמן, קבע יחזקאל קוטשר כי ספר זה לוקה בשתי מגרעות עיקריות: הראשונה, התבססות על לשון אונקלוס והתרגום לנביאים לצד הארמית הגלילית, על אף שניקודם מקורו בבבלי; השנייה, התבססות על טקסטים משובשים שתוקנו בהתאם לארמית הבבלית.
מטרודן
מטרודן תחבורה ציבורית באר שבע בע"מ הייתה חברה אשר הפעילה את התחבורה הציבורית בעיר באר שבע.
היסטוריה.