תוצאות כאלו ודומות להן של הוליזם סמנטי, הנוגדות את האינטואיציה, משפיעות גם על סוג נוסף של הוליזם, שלעיתים קרובות מזוהה עם, אך למעשה נפרד מהוליזם סמנטי: הוליזם של תוכן מנטלי. זוהי התזה כי המשמעות של עמדה טענתית (מחשבה, חשק, אמונה) מקבלת את תוכנה הודות לתפקיד שהיא משחקת בתוך הרשת המקשרת אותה לכל העמדות הטענתיות האחרות של אדם כלשהו. משום שיש קשר כה הדוק בין התוכן של מצב שכלי "M" והמשפט "P", המבטא אותו ומאפשר לתקשר אותו בשיחה, הנטייה בדיונים עדכניים היא להתייחס למונח "תוכן" כתקף הן לביטויים לשוניים והן למצבים שכליים כאחד, על אף השאלה המאוד שנויה במחלוקת בנוגע לאיזו קטגוריה (השכלית או הלשונית) יש קדימות על השנייה, ולאיזו יש משמעות נגזרת בלבד. אם כך, נראה כי הוליזם סמנטי כובל את ידיו של הפילוסוף. בכך שהוא הופך את ההסברה של למידת שפה ואת הסיפוק של תיאור ייחודי ועקבי של המשמעות של ביטויים לשוניים לבלתי אפשריים, הוא מונע כל אפשרות לגיבוש תאוריה של משמעות. בנוסף, בכך שהוא הופך לבלתי אפשרית את ההבדלה בין התכנים המדויקים של עמדה טענתית כלשהי – בהתחשב בהכרח שהוא מציב לשקילה של קבוצה המתפתחת ללא הרף, שעלולה גם להיות אינסופית, של מצבים שכליים – הוא חוסם את האפרות לגיבוש תאוריה של תודעה (theory of mind).
הוליזם אפיסטמי.
הסוד למתן מענה לשאלה זו טמון בחזרה אחורה אל קוויין והמתקפה שלו על פוזיטיביזם לוגי. הפוזיטיביסטים הלוגיים, ששלטו בסצנה הפילוסופית במשך כמעט כל המחצית הראשונה של המאה ה-20, החזיקו כי ידע אמיתי הוא אך ורק ידע כזה שמסוגל להפגין קשר מפורש עם ניסיון אמפירי. לכן, הם האמינו, הביטויים הלשוניים (התגלמויות של ידע) היחידים שיש להם משמעות הם אלו שהתייחסו ישירות לישויות ניתנות לתצפית, או כאלו שניתן לצמצם אותם לאוצר מילים שמתייחס ישירות לישויות כאלו. משפט מסוים S מכיל ידע רק בתנאי שיש לו משמעות, ויש לו משמעות רק בתנאי שניתן להפנות לקבוצה של ניסיונות שיכולות, לפחות בפוטנציה, לאמת אותו וקבוצה נוספת היכולה בפוטנציה להפריך אותו. ביסודו של כל זה, ישנו קשר מרומז חזק בין שאלות אפיסטמולוגיות וסמנטיות. קשר זה ממשיך הלאה אל עבודתו של קוויין ב"שתי דוגמות לאמפיריציזם".
הטיעון ההוליסטי של קוויין נגד הנאו-פוזיטיביסטים יצא למוטט את ההנחה שכל משפט בשפה כלשהי כבול חד-משמעית לקבוצה ייחודית לו של מאמתים ומפריכים פוטנציאלים והתוצאה הייתה שהערך האפיסטמי של כל משפט חייב להיות תלוי בשפה כולה. משום שהערך האפיסטמי של כל משפט, עבור קוויין גם כמו עבור הפוזיטיביסטים, הוא המשמעות של אותו המשפט, משמעותו של כל משפט חייבת להיות תלויה בכל שאר המשפטים. או כפי שקוויין קבע:
אם כך, עבור קוויין (אף על פי שפוֹדוֹר ולֶפּוֹר טענו להפך), ועבור רבים מתומכיו, הוליזם אפיסטמי והוליזם סמנטי קשורים קשר בל יינתק. משום שהוליזם אפיסטמי מקובל בקרב רוב הפילוסופים, בעיה רצינית עבורם הייתה להכריע האם וכיצד ניתן להבדיל בין שני סוגי ההוליזם האלו ואיך ניתן להגביל את ההשלכות הבלתי רצויות של "הוליזם לא מכופתר" (unbuttoned holism), כפי שכינה אותו מייקל דאמט.
הוליזם מתון.
פילוסופים של השפה רבים הלכו בדרך השנייה ונטשו את ההוליזם הקווייניאני המוקדם לטובת מה שמייקל דאמט כינה מולקולריזם סמנטי. פילוסופים אלו דוחים באופן כללי שמשמעותו של ביטוי "E" תלויה במשמעותן של המילים של השפה "L" כולה שהוא חלק ממנה, ובמקום זאת, הם מחזיקים שהמשמעות של "E" תלויה בתת-קבוצה מסוימת של "L." עמדות אלו, על אף העובדה שרבים מתומכיהן ממשיכים לקרוא לעצמם הוליסטים, הן למעשה איפשהו באמצע בין הוליזם לאטומיזם.
דאמט, למשל, לאחר שדחה את ההוליזם הקווייניאני (עבורו הוליזם נטול הסתייגויות), נוקט בגישה זו בדיוק. אך אלו שיעדיפו גרסה מסוימת של הוליזם מתון צריכים לעשות את ההבחנה בין חלקי השפה שהם מרכיבים במשמעות של ביטוי "E" ואלו שאינם, מבלי ליפול להבחנה אנליטי-סינתטי הבעייתית עד מאוד. פוֹדוֹר ולֶפּוֹר (1992) מציגים כמה טיעונים כדי להראות שאין זה אפשרי.
טיעונים נגד מולקולריזם.
לפי פודור ולפור, ישנה עמימות כמותית בניסוח הטיפוסי של התזה של המולקולריסט: מישהי יכולה להאמין ב-"P" רק אם היא מאמינה במספר מספיק של טענות אחרות. הם מציעים להבהיר משמעות כפולה זו על ידי הפרדת הטענה לגרסה חזקה וגרסה חלשה:
הטענה הראשונה קובעת שישנן טענות אחרות, מלבד "p," אשר יש להאמין בהן כדי להאמין ב-"p". השנייה אומרת שלא ניתן להאמין ב-"p" אלא אם ישנן טענות אחרות בהן מאמינים. אם מקבלים את הגרסה הראשונה, יש לקבל את הקיום של קבוצה של משפטים אשר בהכרח מאמינים בהם ובכך ליפול להבחנה אנליטי-סינתטי. הגרסה השנייה היא חסרת תועלת (חלשה מדי) לצרכיו של המולקולריסט משום שהיא מצריכה רק שאם, לדוגמה, שני אנשים מאמינים באותה טענה "p", הם מאמינים גם בטענה אחת נוספת לפחות. אך באופן הזה, כל אחד יקשר ל-"p" את המסקנות שלו עצמו ותקשורת תישאר בלתי אפשרית.
ָקַרלו פֶּנקו מבקר טיעון זה בהצביעו על כך שישנה גרסת ביניים אשר פודור ולפור השמיטו בתיאור שלהם:
המשמעות של ביטוי זה היא ששני אנשים אינם יכולים להאמין באותה טענה מבלי ששניהם יאמינו גם בטענה השונה מ-"p". עם כי גרסה זו עוזרת במידה מסוימת, עדיין ישנה בעיה בזיהוי הדרך המדויקת בה הטענות השונות המשותפות לשני הדוברים קשורות זו לזו. הצעתו של דאמט מבוססת על אנלוגיה מתחום הלוגיקה. כדי להבין משפט מורכב מבחינה לוגית, הכרחי קודם להבין משפט שהוא פחות מורכב מבחינה לוגית. באופן זה, ההבדל בין משפטים פחות מורכבים לוגית שהם מרכיבים במשמעות של קבוע לוגי ומשפטים יותר מורכבים לוגית שאינם מרכיבים כאלו מקבלת את התפקיד של ההבחנה אנליטי-סינתטי הישנה. "ההבנה של משפט בו הקבוע הלוגי אינו נחשב אופרטור ראשי תלויה בהבנה של הקבוע, אך אינה תורמת להרכבה שלו". לדוגמה, ניתן להסביר את השימוש בתנאי במשפט formula_4 formula_5באמירה שהמשפט כולו שקרי אם החלק שבא לפני החץ הוא אמיתי ו-"c" שקרי. אולם, על מנת להבין את formula_6, חייבים קודם לדעת את המשמעות של "לא" ו"או". דבר זה מוסבר בתורו על ידי הצבת כללי ההכנסה עבור סכמות פשוטות כמו formula_7 ו-formula_8. הבנה של משפט היא לא יותר מאשר הבנה של כל המשפטים ממורכבות לוגית פחותה מהמשפט אותו מנסים להבין, ורק אותם. אולם, עדיין קיימת בעיה עם הרחבת גישה זו לשפות טבעיות. אם אני מבין את המילה "חם" משום שהבנתי את הביטוי "התנור הזה חם", נראה כי אני מגדיר את המושג באמצעות התייחסות לקבוצה של אובייקטים טיפוסיים, להם יש התכונה של להיות חמים. אם איני יודע מהי המשמעות עבור אותם אובייקטים להיות חמים, קבוצה או רשימה כזו של אובייקטים אינה מועילה.
הולזים והרכבתיות.
גם הקשר בין הרכבתיות () והוליזם סמנטי היה בעל עניין עבור פילוסופים רבים של השפה. על פני השטח, נראה ששני רעיונות אלו עומדים בסתירה מוחלטת שאינה ניתנת ליישוב. הרכבתיות היא העיקרון הקובע שהמשמעות של ביטוי מורכב תלוי במשמעויות של חלקיו ובאופן ההרכבה שלו. כפי שהוסבר לעיל, הוליזם, מנגד, היא התזה שמשמעויות של ביטויים של שפה נקבעים על ידי הקשרים שלהם עם הביטויים האחרים של השפה ככלל. במאמר שנקרא "Are Compositionality and Holism Compatible", פיטר פָּגין מזהה שלוש נקודות של אי-התאמה בין שתי היפותזות אלו. הראשונה נובעת מההבחנה הפשוטה שבעוד שבהוליזם המשמעות של השלם תקבל עדיפות על המשמעות של חלקיו ותבוא לפניה, בהרכבתיות, ההפך הוא הנכון, המשמעות של החלקים תבוא לפני זו של השלם. השנייה, מהעובדה שנראה שמכל ניסיון ליישב בין הרכבתיות והילזם, נובע צורך לייחס משמעויות "משונות" לרכיבים של ביטויים גדולים יותר. פגין לוקח תאוריה הוליסטית ספציפית של משמעות – סמנטיקה של תפקידי היסק, התאוריה לפיה המשמעות של ביטוי נקבעת על ידי ההיסקים המעורבים בה – כפרדיגמה שלו להוליזם. אם נפרש תאוריה זו באופן הוליסטי, התוצאה תהיה שכל היסק אשר קיבלנו המערב ביטוי מסוים ייכנס לתוך המשמעות של אותו ביטוי. נניח, לדוגמה, שאפרים מאמין ש"פרות חומות הן מסוכנות". זאת אומרת, הוא מקבל את ההיסק מ"פרות חומות" ל"סכנה". מכך יוצא שהיסק זה הוא כעת חלק מהמשמעות של "פרה חומה". לפי הרכבתיות, איפוא, "פרה גוררת סכנה" וגם "חום גורר סכנה" שניהם נכונים משום שהם הרכיבים בביטוי "פרה חומה". אך האם זו אכן תוצאה בלתי נמנעת של הקבלה של ההוליזם של סמנטיקה של תפקידי היסק? כדי לראות מדוע אין זה המצב, נניח את הקיום של יחס של הסקה formula_9 בין שני ביטויים formula_10 ו-formula_11, ושהיחס חל רק במקרה ש-"F" מקבל את ההיסק מ-formula_10 ל-formula_11. נניח שב של formula_9, ישנם הזוגות הבאים של ביטויים: ("השמיים כחולים ועלים הם ירוקים", "השמיים כחולים") ו-("פרה חומה", "סכנה").
ישנו גם יחס נוסף formula_15, אשר חל על שני ביטוים רק במקרה שהראשון הוא חלק מהשני. לכן, הזוג ("חום", "פרה חומה") שייך לאקסטנזיה של "formula_15". שני יחסים נוספים נחוצים, "שמאל" ו"ימין":
משמעותו של היחס הראשון היא ש-formula_19 חל בין formula_20, formula_21 ו-formula_22 רק כאשר formula_23 היא חלק מ-formula_21 ו-F מקבל את ההיסק מ-formula_21 ל-formula_22. היחס formula_27 חל בין formula_23, formula_21 ו-formula_22 רק כאשר formula_23 היא חלק מ-formula_22 ו-formula_33 מקבל את ההיסק מ-formula_21 ל-formula_22.
את התפקיד הגלובלי, formula_36, של ביטוי פשוט formula_23, ניתן איפוא להגדיר כך: