ונדי אן מקלנדון-קובי (באנגלית: Wendi Anne McLendon-Covey; נולדה ב-10 באוקטובר 1969) היא שחקנית, סופרת, מפיקה וקומיקאית אמריקאית. מוכרת מתפקידה בסרט הקומדיה "תקועים בחופשה", ותפקידה בסדרה הקומית "הגולדברגים".
ביוגרפיה.
נולדה בשם ונדי אן מקלנדון (Wendi Anne McLendon) בבלפלאוור, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית.
בשנת 2000 סיימה לימודי תואר ראשון במדעי הרוח וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ' (CSULB).
קריירה.
מקלנדון-קובי התחילה את הקריירה שלה בתפקיד סגן קלמנטיין ג'ונסון בסדרת הקומדיה "רינו 911!", בין השנים 2003 עד 2008. בשנת 2006 שיחקה גם בסדרה "הבלתי משודכים" בתפקיד ראשי, ששודרה ב-2006 ולא האריכה ימים. בין השנים 2010 עד 2013 היה לה תפקיד אורח חוזר בסדרת הטלוויזיה "חוקי המשחק". השתתפה במספר פרקים בקומדיה "משפחה מודרנית". החל משנת 2013 היא מככבת בסיטקום "הגולדברגים", בתפקיד האם בוורלי גולדברג.
מקלנדון-קובי השתתפה במספר סרטי קולנוע: "סמנתה", "על גופתה המתה", "מסיבת רווקות", "מג'יק מייק", "תקועים בחופשה", "", "קובה אהובתי", הסרט "שלום, קוראים לי דוריס" ומספר סרטים נוספים.
בשנת 2012 שיחקה בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז.
בשנת 2017 שיחקה בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן. בשנת 2019 שיחקה בסרט הקומי "מה גברים רוצים".
חיים אישיים.
מאז 1996 היא נשואה לגרג קובי. מתגוררים בקליפורניה.
זיל 117
זיל 115 (ZIL-115) היא מכונית מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל (ברוסית: "Zavod imeni Likhachova"), מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1971–1978.
האב טיפוס הראשון הוצג ב- 1969 בתערוכת המכוניות הבינלאומית ב- מוסקבה.
סך הכל יוצרו כ- 50 יחידות.
דגם ה- "זיל 117" היה זמין לחברי ה-פוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית בלבד. בנוסף שימש כרכב ליווי של שיירת ראשי המדינה, וגרסת הקבריולה - רכב שרד של ראשי המדינה במצעדים הצבאיים ב- כיכר האדומה ב- מוסקבה.
סכר אורוס
סכר אורוס (Orós) אשר על נהר היגואריבה נמצא בשטחה של מדינת סיארה אשר בברזיל, ונבנה לשם יצירת חשמל ואגירת מים.
בניית הסכר החלה באוקטובר 1958. במהלך הבנייה, במרץ 1960 ירדו ממטרים עזים של 648 מ"מ גשם באגן ההקוות של נהר היואריבה ואלו הביאו לפריצת הסכר. במהלך ירידת הגשמים נעשה ניסיון לפרוץ מנהרה לניקוז המים בפיצוץ של חומר נפץ, אך ללא הצלחה, ועל כן פונו כ-70 אלף איש ממספר ערים באזור. בעקבות הפריצה נהרגו כ-100 בני אדם, הסכר נהרס ובנייתו החלה מחדש.
תוך כדי אכילת פרס
ככותבת
ככותבת הגסה או ככותבת הוא אחד משיעורי תורה המגדיר את הכמות המינימלית שאסורה באכילה ביום כיפור, והאוכלה במזיד ביום הכיפורים תוך כדי אכילת פרס ענוש כרת, כמאמר הכתוב ב: "כִּי כָל הַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר לֹא תְעֻנֶּה בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה וְנִכְרְתָה מֵעַמֶּיהָ". ואמרו חז"ל ששיעור זה הוא בככותבת הגסה האוכל פחות משיעור זה אינו מתחייב כרת אך עובר על איסור תורה, מדין חצי שיעור האסור מהתורה.
פירוש ככותבת הוא תמר, ולא נתבאר איזה מין ממיני התמר. בביאור המילה 'גסה' נאמרו פירושים והשערות שונות, ולפי פשוטו הכוונה לתמר ממין גדול.
מקור הדין.
בתלמוד מבואר ששיעור זה נקבע לפי דעת חז"ל שכך שיערו שכל אדם בין גדול ובין קטן אין דעתו מתיישבת עליו עד שיאכל ככותבת הגסה [כדי אכילת פרס], ועי"ז ביטל מה שכתוב בתורה 'ועניתם את נפשותיכם'.
ובמקום אחר אמרו בתלמוד ששיעורי אכילה נקבעו על ידי הלכה למשה מסיני, ובכלל השיעורים נמנה אף ככותבת הגסה.
גודל שיעור ככותבת הגסה.
שיעור ככותבת הוא פחות מכביצה בינונית, ויותר משני כזיתים.
באחרונים נחלקו האם משערים שיעור הככותבת לפי נפח או לפי המשקל, להלכה רוב הפוסקים נקטו שמשערים לפי הנפח.
בשיעור הככותבת על פי שיעורי זמנינו, הדבר תלוי אם נוקטים כדעות שבימינו נתקטנו הביצים מזמן חז"ל, או לא, להלכה נקטו הפוסקים להחמיר בכל מקום שאיסורו מהתורה. ובימינו ביצה בינונית שיעורה הוא בין 45 ל-50 סמ"ק, וככותבת הוא מעט פחות.
חולה ביום כיפור.
אין האוכל ביום כיפור חייב כרת עד שיאכל ככותבת בפעם אחת, ועכ"פ שלא ישהה באכילתה יותר מכדי אכילת פרס, ולכן חולה שאנוס לאכול ביום כיפור מאכילים אותו פחות משיעור ככותבת והוא כשני שלישי ביצה בינונית, שהם כ30 סמ"ק, ובין כל אכילה ממתין שיעבור שיעור כדי אכילת פרס, אף שבשיעור זה עובר על איסור חצי שיעור שאסור מן התורה, אך איסורו קל יותר מאחר שאינו ענוש כרת.
קישורים חיצוניים.
אנציקלופדיה תלמודית, ערך כותבת.
כל המספרים הם מעניינים
זיל 4104
זיל 4104 (רוסית: ЗИЛ-4104) היא מכונית מפוארת, מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1978–1983.
הזיל 4014 נבנתה בתנאים של סודיות גמורה, הדגם היה שמור במוסכים סגורים של ה-ק.ג.ב.
מריקופה
מריקופה (באנגלית: Maricopa) או בשמם הרשמי פייפאש (Piipaash) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך גדות הנהר קולורדו בדרום-מערב מדינת אריזונה בארצות הברית. בני השבט שוכנים יחד עם בני הפימה, שבט אינדיאני נוסף שבהיסטוריה שררו ביניהם יחסים טובים, בשתי שמורות באריזונה: קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) וקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community ). בני המריקופה שבקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה מרוכזים ביישוב מריקופה קולוני (Maricopa Colony), ובני המריקופה, בעיקר חסדום פייפאש (Xalychidom Piipaash), שבקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט, מרוכזים בליהיי (Lehi), פרוור של העיר מסה.
שמות.
שכניהם ובעלי בריתם לעתיד בני האקימל אודהאם, כינו אותם "קוקמאליקאופ" (Kokmalik'op – "אויבים בהרים הגדולים"), והספרדים תעתקו שם זה כ"מריקופה" (Maricopa). הם קוראים לעצמם "פייפא" (Piipaa), "פייפאש" (Piipaash) או "פי-פוש" (Pee-Posh - "אנשים"). צאצאים רבים של בני שבט ההלצ'ידהומה (Halchidhoma), שחיפשו מקלט בקרב המריקופה ב-1825, מזדהים כיום באנגלית כ"מריקופה", אף שהם עשויים לשמר את זהותם העצמית ולכן קוראים לעצמם "חסדום פייפא" (Xalychidom Piipaa) או "חסדום פייפאש" (Xalychidom Piipaash - "אנשים החיים כלפי הנהר").
היסטוריה.
המריקופה היו בעברם קבוצות קטנות ששכנו לאורך גדות הנהר קולורדו במשך מאות בשנים. במאה ה-16 הם היגרו לאזור שסביב הנהר חילה, על מנת להתחמק מהתקפות בני שבטי המוהאבי והקווצ'אן (Quechan). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 גבו מגפות מחיר מבני השבט. במאה ה-19 יצרו המריקופה קונפדרציה עם הפימה, וב-1857 הם הביסו את הקווצ'אן והמוהאבי בקרב פימה ביוט (Pima Butte) בסמוך למריקופה ולס (Maricopa Wells). הם הפכו לחקלאים מצליחים, וב-1870 הם גידלו 1,400 טון חיטה. עם זאת, בצורת והטיית מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים גרמו אחר-כך ליבולים כושלים בקנה מידה נרחב.
במאה ה-19 וה-20 יישמה הלשכה לענייני אינדיאנים מדיניות של הטמעת המריקופה בחברה הכללית, והם שלחו מיסיונרים פרסביטריאניים לקהילות של המריקופה. ב-1914 חילק הממשל הפדרלי של ארצות הברית את אדמות השבט לחלקות פרטיות. המועצה המייעצת של הפימה (Pima Advisory Council) הוקמה על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים ב-1926 על מנת שתדבר בשמן של קהיליות הפימה והמריקופה. ב-1934 הסכימו הפימה והמריקופה לקבל את החוק לארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) והקימו את קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה שהשיבה להם מידה מסוימת של ממשל-עצמי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו מפעלי ההטיה של הנהר חילה להפסקה מוחלטת של זרימת המים בנהר, והשבט סבל מאובדן המים. הפתרון של הלשכה לענייני אינדיאנים היה לחייב את בני השבט להשתמש במי בארות מליחים, שלא ניתן היה להשתמש בהם על מנת לגדל יבולי מזון והשבט עבר לגדל כותנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מבני השבט בעידודה של הלשכה לענייני אינדיאנים את השמורה, ובמשך שנים רבות האמינו רבים כי מסורת המריקופה נעלמה וכי הם נטמעו בפימה.
שפה.
השפה אותה מדברים בני המריקופה הוא מריקופה השייכת למשפחת השפות היומאניות (Yuman language).
אומנויות.
המריקופה ידועים בקליעת סלים ובאריגה, אבל הם ידועים בייחוד בכלי החרס האדומים הממורקים מאוד שלהם. שיטות ייצור כלי החרס המסורתיות שלהם זכו לתחייה מ-1937 עד 1940. אליזבת הארט (Elizabeth Hart) שנשלחה מטעם הממשל הפדרלי עבדה יחד עם איידה רדבירד (Ida Redbird) והקימה את קואופרטיב הקדרות של המריקופה (Maricopa Pottery Cooperative). רדבירד שימשה כנשיאת הקואופרטיב שבו היו חברים 17 עד 19 אומנים. הארט עודדה את חברי הקואופרטיב לחתום על עבודותיהם. צלבי קרס היו מוטיב מסורתי נפוץ שנזנח בשנות ה-40 בשל השימוש שעשו הנאצים בסמל. המריקופה משתמשים בשיטת המשוט והסדן (paddle and anvil) ביצירת כלי החרס, אבל בעוד שכלי חרס המשמשים לבישול הם מחוסמים, כלי החרס המקושטים אינם מחוסמים.
ג'פרי האו
סר ריצ'רד אדוארד ג'פרי האו (באנגלית: Richard Edward Geoffrey Howe; 20 בדצמבר 1926 – 9 באוקטובר 2015) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן כסגן ראש ממשלת בריטניה וכמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בשלטונה של מרגרט תאצ'ר. בשנים 1970–1992 הוא נקרא סר ג'פרי האו.