עמים נוודים הקרויים ערבים נדדו בתחומי המזרח התיכון ובארץ ישראל בשלהי העת העתיקה. עד חורבן בית שני, אלו היו עמים ממוצא לא-ערבי {כמו אדומיים, עמונים ומואבים וכו'} אשר נדדו באזור הערבה ועבר הירדן ומכאן שמם. הם מוזכרים כנוודים וסוחרים שעברו בארץ, ומהם נגבה מס. בספר נחמיה, שנכתב בתקופת בית שני מסופר על ערבים שהפריעו לבניין חומת ירושלים. בתקופה הביזנטית חיו בארץ "שבטים ערביים עובדי שדים ורוחות", לצדם של קהילות יהודים, שומרונים, יוונים-סורים פגאניים ונוצרים.
בשנת 641, כבשו כוחות ערבים ובראשם החליפים עומר ואבו בכר את ארץ ישראל וסוריה מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית בארץ ישראל. האוכלוסייה בארץ הייתה אז נוצרית ברובה עם מיעוטים יהודים, שומרונים ופגאניים ושפתה הייתה ארמית או יוונית. השליטים הערבים המוסלמים מבית אומיה הציעו לתושבי הארץ הנוצרים והיהודים (שמצבם הוטב בשל כך במידת מה לעומת ימי השלטון הביזנטי הנוצרי) ביטחון פיזי, אוטונומיה קהילתית וחופש פולחן, "בתמורה לקבלת עול פוליטי וצבאי". היחסים בין המוסלמים לבין היהודים והנוצרים שכונו "עמי הספר", הוסדרו ב"חוקי עומר". ההסדר כלל מיסים שהוטלו על התושבים שאינם מוסלמים: מס גולגולת - "ג'יזיה" ומס קרקע - "ח'ארג'" (במקורות העבריים: "כרגא").
הד'ימי (נוצרי או יהודי) לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו מזמן לזמן נועדו להשפיל ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים אשר יהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות. עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כל שהיא של האוכלוסייה המקומית. האוכלוסייה הערבית בארץ הייתה לאורך רוב התקופה אליטה שלטת. על תקופה זו כתב ההיסטוריון יצחק בן-צבי: "מעריכים את מספר הערבים, שנתווספו עם הכבוש והתיישבו בעיקר בערים, ל-30,000 איש. ... זרם הכובשים הערבים היווה את השכבה השלטת. הם נעשו לאפנדים, התיישבו על הרוב בערים, ומשם שלטו על הכפרים".
בשנת 661 תפסו את השלטון באימפריה הערבית, ובכלל זאת בארץ ישראל, שליטים מבית אומיה; היסטוריונים סוברים ששלטונם התאפיין בסובלנות דתית, וכפועל יוצא שגשגה בתקופתם התרבות היהודית-ערבית בארץ ומחוצה לה. תחת השלטון הערבי התחזק היישוב העירוני ונחלש היישוב הכפרי, תוך כדי תנועת הגירה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים הנוצרים שטחים נרחבים בארץ, והחלה התקופה הצלבנית אשר נמשכה כמאתיים שנה. הצלבנים הקימו את ממלכת ירושלים כדי לקיים את שליטתם בארץ ישראל. הצלבנים פגעו בתושבים המוסלמים והיהודים מקרב האוכלוסייה; הרגו לוחמים ואזרחים ולקחו מהם שבויים ועבדים. נאסר על תושבי הארץ שאינם נוצרים, להתגורר באתרים מקודשים לנצרות, ובמיוחד בעיר ירושלים. עם זאת, בצפון הארץ ובדרומה נשארו ריכוזי אוכלוסין עצמאיים של תושבי הארץ בני קבוצות אתניות שונות ודתות אחדות: יהודים, שומרונים, ערבים נוצרים ומוסלמים.
שלטונם של הצלבנים עורער על ידי צלאח א-דין מנהיג האיובים המוסלמים, אשר חזר ועלה ממצרים עם צבאותיו, והשיג שליטה בארץ. אחר כך, עבר השלטון בארץ לידי הממלוכים, אשר ייצבו את שליטתם משנת 1260. שלטונם התקיים עד שנת 1517, כאשר נכבשה הארץ על ידי האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית.
השלטון העות'מאני הנהיג מדיניות שליטה הדוקה ואף עריצה בחלק מהתקופה; ועם זאת סממנים רבים בהתנהלותו השלטונית, כגון הדת המוסלמית, מונחים ומנהגים נלקחו מהערבים ומתושבי הארץ ותרבותם. בתקופה זו הייתה הארץ חלק ממחוז שלטון עות'מאני, ואזור עבר הירדן, סוריה ולבנון היו יחידה שלטונית אחת יחד עם ארץ ישראל.
במאות ה-17 וה-18 החלה היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני, מה שאפשר לשבטים הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים - כחלק מתהליכים שהתרחשו בכל הסהר הפורה. חדירה זו אילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר - בדרך כלל סביב בירות המחוזות, היכן שיחידות המשמר העות'מאניות יכלו להגן על התושבים מפני הבדואים, וגם באזורים ההרריים. אלא שתנאי החיים באזורי החוף והעמקים לא משכו את הבדואים וכך בתחילת המאה ה-19 נותרו בהם פחות כפרים מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-16 - תקופת השיא בתולדות האימפריה העות'מאנית. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה מגמה הפוכה של התיישבות.
במאה ה-19, גדלה האוכלוסייה הערבית בארץ, הן בשל ריבוי טבעי והן בשל הגירה מארצות ערב השכנות. האוכלוסייה הערבית הייתה הטרוגנית ונחלקה הן לקבוצות דתיות: לצד הרוב המוסלמי היו קבוצות נוצרים, דרוזים ובהאים, והן לקבוצות אתניות שונות בעלות מסורות ומוצאים שונים. מבחינה תרבותית, האוכלוסייה הערבית התחלקה לשלוש קבוצות עיקריות: עירוניים, כפריים ('פלאחים') ובדואים.
העירוניים, שנקראו "חצ'אר (הצ' נהגית כמו ד נחצית)" או "מדינה", היו החלק המשמעותי של האוכלוסייה הערבית בארץ, והתפרנסו ממלאכה, מסחר, ממסים ושכר חכירה ששילמו להם הכפריים, אשר חיו על אדמתם לרוב בתנאי אריסות. האוכלוסייה העירונית התרכזה עד אמצע המאה ה-19, בערים: ירושלים, עזה, חברון ושכם, ומראשית המאה ה-20 גם בערים: יפו, חיפה וטבריה. מרכיב משמעותי באוכלוסייה העירונית היו המשפחות המיוחסות, שלא נמצאו כמעט באזור הכפרי (לדוגמה, המשפחות אל-חוסייני, אל-ח'אלידי ונשאשיבי, עבד אל-האדי בשכם ודארי בחברון). האוכלוסייה העירונית כללה את ה"אפנדים", בעלי הנחלות שהחזיקו בבעלות על חלק גדול מהקרקעות בכפרים ובערים, ותחתם עבדו הפלאחים כאריסים. האוכלוסייה העירונית התאפיינה במגוון רחב מאוד של מקומות מוצא אתניים.
הפלאחים עסקו בחקלאות, וישבו בכפרים קטנים בכל רחבי הארץ. מרבית הפלאחים היו ערבים מוסלמים סונים שישבו בכפרים הומוגניים, ומיעוטם השתייכו לקבוצות אתניות אחרות (צ'רקסים, בוסנים), לקבוצות דתיות אחרות (שיעים, נוצרים, דרוזים). מיעוט מקרב הכפרים הורכבו ממספר אוכלוסיות שונות שחיו יחדיו.
במהלך המאה ה-19 עלה כוחה של האליטה העירונית על חשבון האליטה הכפרית, מה שהמריץ את התחרות בין המשפחות העירוניות על השגת עמדות השפעה במרכזי הכוח הפוליטיים והחברתיים.
שבטי הבדואים היו שבטים שמוצאם מחוץ לארץ ישראל (מחצי האי ערב, מעבר הירדן וסוריה). חלק מהם היו ממוצא שאינו ערבי (כגון כורדים, שחורים או צוענים). הבדואים היו נודדים, שכנו באוהלים, התפרנסו מרעיית צאן ואף משוד, גנבה ודמי חסות (בערבית: "חֻ'וַה"), בהתאם לחולשה השלטון באזורים בהם שכנו.
מעמד האישה בחברה הערבית היה בדרך כלל בשפל המדרגה; מבנה המשפחה היה פטריאלי ולרוב פוליגמי (מלבד אצל הנוצרים), ילדות ונערות נמכרו ואף הושכרו לפרקי זמן, גם במאה ה-20.
במאה ה-20 כללה האוכלוסייה הערבית מאמיני ארבע דתות: אסלאם, נצרות, הדת הדרוזית והדת הבהאית. הערבים המוסלמים נחלקים לסונים ולשיעים, ובהם קבוצות אתניות גם של שאינם ערבים, כגון הצ'רקסים והבוסנים. הערבים הנוצרים השתייכו למספר עדות, בהן הכנסייה היוונית-אורתודקסית, הכנסייה הקתולית, הכנסייה הפרוטסטנטית ואחרות, שבחלקן גם חברים תושבי הארץ שאינם ערבים, כגון מערב אירופאים, מרונים, ארמנים וחבשים.
בסוף התקופה העות'מאנית, ערב השלטון הבריטי, למדו בבתי ספר רק 4 מתוך 10 ילדים ערבים, כולם בנים. כמחציתם למדו בבתי ספר זרים, נוצריים, ואילו רוב האחרים למדו ב"כותב", מעין "חדר" כפרי, בו התרכז הלימוד בקוראן והיה מבוסס בעיקר על שינון בעל פה.
המנדט הבריטי.
הצבא הבריטי ואחריו ממשלת המנדט אשר קיבלו לשליטתם אוכלוסייה ערבית גדולה, ניסו לאזן בין האינטרסים השונים של הממלכה המאוחדת באזור, וכחלק ממעורבותם בתהליכי כינון המדינות הערביות במזרח התיכון; אולם עם פרוץ המרד הערבי הגדול, נקטו ביד קשה כלפי המורדים.
עם תחילת השלטון הבריטי, החליטו הבריטים שהלימודים במערכת החינוך יתנהלו בערבית במקום טורקית. החלטה מהפכנית זו עמדה בניגוד לנטיית הבריטים שלא לשנות את המצב הקיים, ונעשתה כמחווה לזהות הלאומית הערבית. בתקופת נציבותו של הרברט סמואל קמו מאות בתי ספר בכפרים ערביים.
הפיכת ארץ ישראל ליחידה פוליטית אחת בתקופת המנדט, הביאה להרחבת מעמדה של האליטה הירושלמית על פני הארץ כולה.
הכפר הערבי.