את הכוח ייסדו קולונל טאריק וקולונל חסן עוידה, מוותיקי הפת"ח. עיסוקיו העיקריים של הכוח היו גיוס טייסים ממוצא פלסטיני מתוך צבאות ערב לשורותיו, שליחת פלסטינים לקורס טיס, וביצוע משימות תובלה אוויריות עבור הנהגת הפת"ח. חיילי הכוח עברו את הכשרתם במסגרת חילות האוויר של צבאות ערב ופקיסטן, וכן במסגרות אזרחיות במדינות המערב.
עד מלחמת לבנון הראשונה התרכז הכוח בעיקר בדרום לבנון ובסוריה. הטלטלה שעבר הפת"ח בשנת 1982, בעקבות מלחמת לבנון, הביאה לפגיעה משמעותית ביכולותיו הצבאיות בכלל, ובפרט בכשירות כוח 14. הכוח עבר לתוניסיה ולצפון תימן, משם הוא פועל בעצימות נמוכה עד היום. לצורך פעילות הכוח חכר אש"ף בשנת 1985 את האי קמראן, הסמוך לעיר אל-חודיידה בתימן. במקום שופץ מסלול ישן והוקמה מפקדתו של הארגון. כיום, עיקר פעילות הכוח מתרכזת באימון חיילים, אולם הוא חסר משמעות אמיתית עבור הרשות הפלסטינית.
הציוד שברשות כח 14.
ידוע כי ברשות הכוח היו מספר מטוסי תובלה מדגם פוקר F27 ומספר מסוקים מדגם בל 206. ההערכות הן שמדובר בציוד שנרכש מתוניסיה. בנובמבר 1982 התרסק בתימן טייס של הכוח עם מטוס קרב מסוג מיג 21. זוהי ההוכחה היחידה להימצאות מטוסי קרב ברשות הכוח, הגם שלא ברור אם המטוס היה בבעלות הכוח או שנשכר על ידו למטרות אימונים. ההערכות הן שלכוח לא היו שאיפות להפוך לחיל אוויר קרבי, בשל העליונות של חיל האוויר הישראלי. דווח גם כי הארגון החזיק מספר דאונים ומצנחי רחיפה.
יחיאל המאירי
יחיאל המאירי (נולד ב-20 באוגוסט 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי. היה שוער הפועל חיפה בשנים 1968–1974.
ביוגרפיה.
יליד קיבוץ כפר בלום שבגליל העליון. ב-1965 היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער בגביע אסיה. לזכותו הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה. המאירי זומן על ידי עמנואל שפר לסגל הנבחרת למונדיאל 1970, וכך היה לנציגה השני של הפועל חיפה יחד עם חברו להגנה, יוחנן וולך.
בשנת 1972 אובה קלימצ'בסקי , מאמן הפועל חיפה שאימן קבוצות בכירות בבונדסליגה הגרמנית, יחד עם יוחנן וולך, דב עצמון, אבא גינדין ומאיר אילוז, יצרו קו הגנתי איכותי שהיווה את הסיבה המרכזית למיקומה של הפועל חיפה בצמרת הטבלה.
בשנת 1974 זכה עם הפועל חיפה בגביע המדינה תחת הדרכתו של יעקב גרונדמן. לאחר מכן שיחק במדי הפועל עכו ולפני פרישתו הספיק גם לשחק בהפועל טמרה.
האופרה הממלכתית של המבורג
האופרה הממלכתית של המבורג (בגרמנית: Hamburgische Staatsoper) היא אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה.
היסטוריה.
ראשיתה של האופרה בהמבורג הייתה ב-2 בינואר 1678, כאשר נחנך ה-Opern-Theatrum בביצוע זינגשפיל
על פי כתבי הקודש, מאת יוהאן תיילה. לא היה זה תיאטרון חצר אלא בית האופרה הציבורי הראשון בגרמניה, שייסדו אזרחים אוהבי אמנות בהמבורג, חברה משגשגת בברית ערי הנזה.
האופרה העירונית של המבורג עמדה בפני מגמת ההשתלטות של הסגנון האיטלקי ועד מהרה הייתה למרכז המוזיקלי הראשון במעלה של הבארוק הגרמני. בשנת 1703 הוזמן גאורג פרידריך הנדל לנגן ככנר וצ'מבליסט וביצועי האופרות שלו לא איחרו להגיע. בשנת 1705 עלתה בהמבורג האופרה שלו, "נרון", בביצוע בכורה עולמי.
ב-1721 הצטרף גאורג פיליפ טלמן, דמות מרכזית בבארוק הגרמני, לאופרה של המבורג, ובשנים הבאות היו בין אורחיה כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן אדולף האסה ולהקות איטלקיות שונות.
במטרה להחליף את מבנה העץ המיושן בגנזמארקט, הונחה ב-18 במאי 1826 אבן הפינה לתיאטרון העירוני, באתר שעליו ניצב גם כיום בית האופרה הממלכתי של המבורג. התיאטרון החדש, על 2800 מושביו, נחנך כעבור פחות משנה במוזיקה למחזה "אגמונט" של בטהובן.
הבניין שופץ בשנת 1873 ועוצב מחדש, מבחוץ ומבפנים, בסגנון "Gründerzeit" ששלט בכיפה אותם ימים, ושוב בשנת 1891, כאשר הותקנה בו תאורה חשמלית.
בהנהגת ברנהארדט פוליני, העלתה האופרה העירונית בפעם הראשונה את "מחזור הטבעת" של וגנר במלואו בשנת 1879. ב-1883, שנת מותו של וגנר, החל מחזור של תשע מן האופרות שלו. המנהלים המוזיקליים הנס פון בילוב (מ-1887 עד 1890) וגוסטב מאהלר) (מ-1891 עד 1897 תרמו גם הם לתהילת בית האופרה.
בראשית המאה ה-20 היוותה האופרה חלק חשוב ברפרטואר של התיאטרון; מתוך 321 הצגות בעונת 1907-1908, 282 היו הפקות אופרה. התיאטרון העירוני העלה לא רק רפרטואר מקובל אלא גם יצירות חדשות, כמו "סוזנה הקדושה" של פאול הינדמית, "מעשה בחייל" של איגור סטרווינסקי, Johnny spielt auf של ארנסט קרנק ו"ינופה" של לאוש יאנאצ'ק. "בחירת הכלה" של פרוצ'ו בוזוני (1912) ו"העיר המתה" של אריך וולפגנג קורנגולד (1920) עלו שתיהן בהצגות בכורה עולמיות בהמבורג. בשנות ה-30', אחרי עליית היטלר לשלטון, שונה שמו של בית האופרה ל"האופרה הממלכתית ההמבורגית".
בליל ה-2 באוגוסט 1943 נהרס האולם, יחד עם הבניינים השכנים, בהפצצה אווירית; מטוס מנמיך-טוס הטיל כמה מכלי דלק וזרחן על גג האולם בחלקו המרכזי והעלה אותו באש.
האופרה הממלכתית הנוכחית נפתחה ב-15 באוקטובר 1955 בחליל הקסם של מוצרט. [גם בהמשך שמה לה המבורג למטרה להעלות יצירות חדשות, כמו "נסיך המבורג" של הנס ורנר הנצה (1960) ו"המבול" של סטרווינסקי (1963).
בתקופה האחרונה העלתה המבורג בביצועי בכורה את "כיבוש מקסיקו" של וולפגנג ריהם (1992) ו"מוכרת הגפרורים הקטנה" של הלמוט לאכנמן (1997), שזיכו אותה בכבוד בינלאומי רב.
מאז 2005, המנצחת האוסטרלית סימון יאנג מכהנת כמנהלת כללית של האופרה הממלכתית של המבורג.
תעלת קנדי
תעלת קנדי (באנגלית: Kennedy Channel, בדנית: Kennedy Kanalen) מהווה חלק ממצר נארס שמפריד בין גרינלנד לבין האי אלסמיר שבטריטוריית נונאווט - הצפוני באיי קנדה.
גאוגרפיה.
המצר מהווה חלק ממצר נארס, ומקשר בין אגן קיין לאגן הול. המצר נמצא בין כף לורנס וכף ג'קסון שבדרומו לבין כף ביירד וכף מורטון בצפונו. צפונית למצר מצויה תעלת רובסון הנשפכת אל ים לינקולן (חלק מהאוקיינוס הארקטי). אורכו של המצר 130 ק"מ, ורחבו נע בין 24 ל-32 ק"מ. עומקו של המצר משתנה בין 180 ל-340 מטרים. האי האנה ממוקם בשפכו של פיורד בסל, שממוקם מצפון מזרח לכף בריאן שלחוף תעלת קנדי.
שמו של המצר ניתן לו על ידי אליישה קיין בשנת 1854. קיין עבר במצר בפקדו על משלחת החיפוש השנייה שחיפשה את משלחתו האבודה של ג'ון פרנקלין.
לא ברור על שם מי קרוי המצר. רוב ההיסטוריון סבורים כי המצר קרוי על שם ג'ון פנדלטון קנדי, שר הימיה של ארצות הברית בין השנים 1852–1853, אולם יש היסטוריונים הסבורים כי המצר נקרא על שם חברו של קיין - מגלה הארצות ויליאם קנדי.
ביצה (אגם)
קישוא הגינה
דגלי אנטארקטיקה
עד לשנת 2002 לא היה דגל רשמי ליבשת אנטארקטיקה, וזאת משום שאין ממשלה רשמית אחת ביבשת. מספר מדינות טוענות לבעלות על חלקי היבשת, אולם בהתאם לאמנת אנטארקטיקה הוחלט שתביעות ריבונות אלה יושעו.
בשנת 2002 בחרו המדינות החברות באמנה דגל שייצג את היבשת, אך הדגל הוחלף בשנת 2020. הדגל הישן, שכיום משמש לסמל האמנה עצמה, בעל רקע כחול ובמרכזו צללית צורת היבשת בלבן יחד עם קווים לבנים המייצגים את קווי האורך והרוחב באזור הקוטב הדרומי. הדגל החדש נקרא "טרו סאות'" (דרום אמיתי) והוא הדגל מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים כחול כהה (למעלה) ולבן, ומעוין גדול, המפוצל לשני דלתונים שונים, דלתון קמור מלמעלה ודלתון קעור מלמטה. הדלתון הקמור צבוע בלבן, והקעור בכחול כהה.
דגלים מוצעים.
מספר דגלים הוצעו במטרה לסמל את יבשת אנטארקטיקה:
גרהם ברטרם.
גרהם ברטרם (Graham Bartram) מתבסס בהצעתו לדגל אנטארקטיקה על דגל האומות המאוחדות. במרכז הדגל מפה בצבע לבן של היבשת, על רקע כחול. הצבעים מסמלים נייטרליות (ובכך נוגדים את הטענות החופפות בשטחן של הממלכה המאוחדת, צ'ילה וארגנטינה לשטחים ביבשת). הדגל הונף באנטארקטיקה לראשונה בשנת 2002 ביוזמת טד קיי (Ted Kaye), חבר האוגדה הווקסילולוגית הצפון אמריקאית, בבסיסי המחקר של הממלכה המאוחדת, ברזיל ואוקראינה, ובכך הפך למעשה הדגל לדגל רשמי (מכוח המנהג הבינלאומי).
ויטני סמית'.
הדגל שהוצע על ידי הווקסילולוג ויטני סמית (Whitney Smith) הוא דגל כתום (הצבע הכתום הוא הצבע הבינלאומי המסמל קריאה לעזרה - צבע זה בולט במיוחד אל מול צבע השלג). הצבע הכתום נבחר בשל השוני שלו ליתר דגלי מדינות העולם. הסמל על הדגל כולל את האות "A" המסמלת את שם היבשת בלועזית (Antarctica). האות A ניצבת על צלחת, המסמלת את מיקום היבשת על פני כדור הארץ, ושתי ידיים המחזיקות את היבשת, מסמלות שימוש בדרכי שלום ביבשת. הסמל שעל הדגל צבוע בלבן המסמל את צבעה של היבשת. הסמל ממוקם בקרבת הניצב של הדגל, ולא במרכזו, וזה בשל הרצון שיראו את הסמל גם כאשר הדגל יתבלה בקצהו הרחוק מהניצב (דבר שקורה במהרה בשל הרוחות העזות הנושבות ביבשת). דגל מוצע זה לא הונף מעולם באופן רשמי.
דגלי טריטוריות.
מרבית המדינות השונות הטוענות לשליטה על שטחים באנטארקטיקה משתמשות בדגלי הלאום של המדינות בבסיסיהם, אולם מספר מדינות הציעו דגלים לטריטוריות אלה:
הטריטוריה האנטארקטית הבריטית.
דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה הוא נס לבן שבמרכז סמל הטריטוריה.
הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת.
דגל הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת הוא דגל כחול שבקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) מופיע דגל צרפת. במרכז הדגל מופיע סמל הטריטוריה.
טיירה דל פואגו.