ביוגרפיה.
הוא נולד במעלית בניוטון שבמסצ'וסטס. אביו עמד בראש חברה המייצרת דונאטס בבוסטון. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, התגייס למון לצי האמריקני. לאחר שחרורו החל ללמוד משחק באופן מקצועי ועבד כפסנתרן במועדון לילה, כמו גם עבד ברדיו, וכשחקן עבד באוף ברודוויי ואחר כך בברודוויי עצמה ובטלוויזיה. ורק לאחר כל זה הגיע למון לתעשיית הקולנוע.
הופעת הבכורה הקולנועית שלו הייתה ב"הגברת לוקחת מלח" (1949), סרטו של הבמאי מייקל קורטיז, זאת על אף שתפקידו בסרט היה זעיר ונטול קרדיט. הופעתו הרשמית הראשונה בקולנוע הייתה ב-1954 בקומדיה הרומנטית של ג'ורג' קיוקור "זה צריך לקרות לך", בו כיכב לצד ג'ודי הולידיי בתפקיד המשנה הגדול ביותר בסרט. בהמשך למון הפך לשחקן המועדף על הבמאי בילי ויילדר, כששיתוף הפעולה ביניהם נמשך שני עשורים, בסרטים "חמים וטעים" (1959), "הדירה" (1960), "אירמה לה דוס" (1963), "הפרקליט, הגיס והכיס" (1966), "אוואנטי!" (1973), "כותרת ראשית" (1974) ו"חברים, חברים, אבל..." (1981), ומתוכם שני הסרטים הנחשבים לטובים ביותר בשיתוף הפעולה הזה הם חמים וטעים" ו"הדירה", שיצא שנה אחריו. על שני הסרטים הללו קיבל למון מועמדות לאוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב.
שיתוף פעולה נוסף היה בין למון לוולטר מתאו. השניים הופיעו יחדיו במשך 30 שנה, כשסרטם המשותף הידוע מכל הוא הקומדיה "הזוג המוזר" (1968). הם הופיעו יחדיו גם בשלושה בסרטיו של ויילדר: "הפרקליט, הגיס והכיס", "כותרת ראשית" ו"חברים, חברים, אבל...". לשניים היה גם תפקיד קטן בסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח" (1991). שנתיים אחר כך הם כיכבו יחדיו ב"זקנים חסרי מנוח", שהיה להיט קופתי מפתיע ובכך נחשפו לקהלים צעירים. לאור הצלחת הסרט, כיכבו למון ומתאו בסרט המשך בשם "משתגעים על אהבה" (1995). "נבל העשב" (1995), "קומדיה בלב ים" (1997) ו"הזוג המוזר 2" (1998). שניהם גם נפטרו בהפרש של שנה אחד מהשני.
למון היה הראשון שזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ולשחקן המשנה הטוב ביותר. הוא זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר על הסרט "מר רוברטס" (1955), דרמה קומית-מלחמתית שביים ג'ון פורד, כשלצד למון כיכבו הנרי פונדה וג'יימס קאגני. את פרס האוסקר לשחקן ראשי קיבל למון על הדרמה "להציל את הנמר" (1973) שביים ג'ון ג. אבילדסן. בנוסף היה מועמד למון שש פעמים נוספות לאוסקר על הסרטים: "חמים וטעים", "הדירה", "ימים של יין ושושנים", "הסינדרום הסיני", "הוקרה" ("Tribute") ו"נעדר". ב־1988 קיבל למון את פרס מכון הסרטים האמריקאי למפעל חיים, ושלוש שנים אחר כך קיבל את פרס ססיל ב. דה-מיל בטקס "גלובוס הזהב" על מפעל חיים.
ב"ימים של יין ושושנים" (1962) עשה למון את אחד מתפקידיו הטובים ביותר. הוא גילם את ג'ו קליי, איש עסקים צעיר ואלכוהוליסט. בסרט זה, למון אומר את המשפט הבלתי נשכח: ""My name is Joe C. and I am an alcoholic." שנים לאחר מכן הודה למון שהוא לא שיחק כשאמר את המשפט הזה. בניגוד לכוכבים הוליוודים אחרים כמו גרי קופר והנרי פונדה, למון מעולם לא גילם בסרטיו גיבור אמריקאי. במהלך הקריירה העשירה שלו גילם מגוון רחב של דמויות פשוטות ואמיתיות, אנטי-גיבוריות במובהק.
בטקס פרס גלובוס הזהב של שנת 1998 למון היה מועמד בקטגוריית 'השחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה' על סרטו "שנים עשר המושבעים", שביים סידני לומט. הוא הפסיד לוינג ריימס. בנאום הזכייה של ריימס הוא ביקש מלמון לעלות לבמה, ואז עשה דבר שהדהים את הקהל, ונתן את פסלון הזכייה לג'ק למון (איגוד העיתונאים הזרים בארצות הברית המחלק את פרסי "גלובוס הזהב" החליט לשלוח לריימס פסלון נוסף, כך שפסלון "גלובוס הזהב" נשאר אצל למון, אף על פי שלא זכה בפרס). למון היה נשוי פעמיים - לשחקנית סינתיה סטון (ממנה יש לו בן) ולשחקנית פליצ'יה פאר, שאף עימה הוליד ילד, עימה היה נשוי עד מותו.
סרטים בולטים.
סך הכל:
בן-חצב
בן-חצב (שם מדעי: "Scilla") הוא סוג במשפחת האספרגיים. הסוג מונה ה-80 מינים, שהם גאופיטים הגדלים ביערות, כרי-דשא בהרי האלפים התחתיים, ובחופיהן של אירופה, אפריקה ואסיה ("העולם הישן"). פרחיו לרוב כחולים, אולם יש גם מינים לבנים, ורודים וסגולים. מרבית המינים פורחים בתחילת האביב, ומיעוטם גדל בסתיו (כמו בן החצב הסתווני). מספר מינים אפריקנים שבעבר סווגו תחת הסוג בן-חצב הוסרו מסוג זה, והועברו לסוג "Ledebouria". הידוע ביותר ממינים אלו הוא "Ledebouria socialis", שבעבר נקרא "Scilla violacea". תמצית בן-החצב משמשת כמרכיב בתרופות למניעת שיעול ובניתוחי לב.
מקורו של שמו הלטיני (המדעי) של בן-החצב, Scilla, הוא במיתולוגיה היוונית: בסיפור האודיסיאה של הומרוס מתוארות שתי מפלצות ים, סקילה וכריבדיס, ששכנו במצר מסינה. מעבר בין שתי המפלצות היה עלול להביא לטריפתן של הספינות שניסו לעבור במיצר, או למות חלק מצוותן. עם זאת, אודיסאוס הצליח לעבור בין שתי המפלצות, על ידי פיזור של תמצית הפקעות של פרח בן-החצב על הסלעים. התמצית הרגיעה את המפלצות, ומכאן שמו של הפרח- סקילה, ובלטינית- Scilla. שמו העברי של הסוג נגזר בשל קרבתו לחצב מצוי ועל הדמיון בין צורת הפרחים שלהם.
לפרחים עטיף כותרתי ובהם 6 עלים שצבעם כחול, תכול או ורוד והם ערוכים בשני דורים, 6 אבקנים ועמוד עלי אחד. הפרי הוא הלקט המתפתח לאחר ההאבקה, והוא נפתח בשלוש קשוות ומפיץ את זרעיו.
מינים בישראל.
בארץ ישראל גדלים ארבעה מינים מהסוג:
ולרי בריוסוב
ולרי יקובלביץ' בריוסוב (ברוסית: Вале́рий Я́ковлевич Брю́сов; 1 בדצמבר 1873, מוסקבה, רוסיה - 9 באוקטובר 1924) היה משורר רוסי, סופר ומתרגם, היסטוריון תרבות ומודרניסט.
ביוגרפיה.
בריוסוב נולד למשפחת סוחרים. משפחתו לא יכלה להקדיש זמן רב לחינוכו. הוא שקע בעולם הקריאה, קרא את מיטב ספרות זמנו והשלים לימודיו בגימנסיות מוסקבאיות ידועות. הוא החל בכתיבתו הספרותית כבר בהיות סטודנט באוניברסיטה של מוסקבה, בראשית המאה העשרים. הוא נחשב למשורר סימבוליסטי רוסי, תלמידו של ולדימיר סולוביוב, ובן דורם של אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק וויאצ'סלב איוונוב. בשירים הראשונים שלו מורגשת השפעה של סמיון נדסון, אך בהמשך הוא מתך ביקורת על יצירות של נדסון.
בין המשוררים הידועים שתרגם בריוסוב בצעירותו היו פול ורלן וסטפאן מלארמה הצרפתים, מוריס מטרלינק ואמיל ורהארן הבלגים, ואדגר אלן פו האמריקאי. שיריו הראשונים היו מושפעים מאוד מהמשוררים הדקדנטיים והסימבוליסטים האירופיים בני הזמן. לימים תרגם בריוסוב לרוסית גם את הפרוזאיקונים האירופים, ובהם אוסקר ויילד, לורד ביירון, ויקטור הוגו ורומן רולן. הוא תרגם גם מיצירותיהם של גדולי המחזאים.
בריוסוב כתב בשמות עט אחדים. בין השנים 1900 ל-1917 ערך את הביטאון של התנועה הסימבוליסטית.
בריוסוב לא נטש את רוסיה גם לאחר המהפכה הבולשביקית. הוא היה מאוהדי המשטר הקומוניסטי ומתומכיו הגדולים בקרב המשוררים. הוא אף מילא תפקידים בכירים במשרד התרבות הסובייטי. כאות תודה על תמיכתו, הוקם לאחר מותו בית ספר גבוה לשירה במוסקבה שנקרא על שמו. האופרה "מלאך האש" שכתב המלחין סרגיי פרוקופייב בשנת 1919 מבוססת על רומן שלו בשם זה. בבית הספרים הלאומי אצור עותק מתורגם לגרמנית של "מלאך האש".
בספרות העברית ידוע בריוסוב בשל תרגומיו לשירי חיים נחמן ביאליק. שיריו תורגמו לאנגלית וללשונות אירופיות נוספות, אך לעברית תורגמו רק שירים בודדים.
לקריאה נוספת.
ולדיסלב חודסביץ', נקרופוליס (מרוסית: דינה מרקון), הוצאת כרמל, 2013
דן שילון
דן שילון (נולד ב-24 באוקטובר 1940) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, מנחה, איש טלוויזיה וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
שילון נולד בתל אביב כדן שולקיס לפניה ושלמה שולקיס, בני מעמד הפועלים שעלו לארץ ממזרח אירופה. אחיו הצעיר הוא יגאל שילון.
לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, למד בחוג למדע המדינה ולסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1961 החל שילון לשמש ככתב חדשות בקול ישראל, וב-1964 פרש לטובת תפקיד דובר עיריית חיפה. בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, שימש שילון ככתב צבאי, ואף זכה בפרס ראשון מטעם האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל על כתבה ששידר משדה הקרב. בשנת 1968 פנה אל עולם הטלוויזיה הישראלי, הצטרף לצוות ההקמה של הערוץ הראשון ושימש לאורך השנים כעורך ומגיש "מבט" ו"מבט ספורט", מנהל מחלקת החדשות של הערוץ הראשון וכתב רשות השידור בארצות הברית. במהלך שנותיו בערוץ הראשון, סיקר שילון אירועים מרכזיים בישראל ומחוצה לה, והפיק וערך כתבות וסרטים תיעודיים.
בין השנים 1981–1983 שימש שילון כמנכ"ל חברת התקשורת "רימון", וכנשיא חברת התקשורת האמריקנית "TVC". שנה לאחר מכן הקים וניהל את חברת התקשורת "רשת", שבה המשיך להנחות, לערוך ולהפיק תוכניות, ולימים הוביל אותה, ביחד עם יוחנן צנגן, לזכייה במכרז על זיכיון לשידורים בערוץ המסחרי. במקביל, משנת 1986 הנחה את תוכנית הרדיו "ערב טוב ישראל" בגלי צה"ל, אותה הגיש עד שנת 1990. בנוסף ערך בין השנים 1988–1989 את הראיון השבועי בעיתון "הארץ", ובין השנים 1990–1993 בעיתון "ידיעות אחרונות". כמו כן, משנת 1989 הנחה את התוכנית "ערב חדש" (יחד עם דן מרגלית ורפי רשף) בטלוויזיה החינוכית.