ביום שיחרורו מצה"ל, בשנת 1960, הצטרף ל"ידיעות אחרונות" ומאז ועד 1985, היה הכתב הצבאי, וסיקר עבור העיתון את כל האירועים החשובים בתולדות המדינה באותה תקופה, כולל אירועים מדיניים, פוליטיים וחברתיים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חבר לישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, אורי דן, אלי לנדאו, חזי כרמל ואלי תבור לכתיבת הספר "המחדל", במטרה שההנהגה המדינית והצבאית במלחמת יום הכיפורים תפנה את מקומה.
נמנה עם ראשוני העיתונאים הישראלים במצרים בשנת 1978.
שימש כתחקירן ראשי בתוכניות הטלוויזיה הפופולריות ביותר בשנות ה-70: "חיים שכאלה" ו"זה הסוד שלי". ערך והגיש עשרות תוכניות בגלי צה"ל.
בסוף 1985 מונה כיועצו המיוחד וכיועץ לענייני תקשורת של יצחק רבין כשר הביטחון בממשלת ישראל העשרים ואחת. ליווה אותו מקרוב בפעילותו במשך כחמש שנים, לרבות בימי האינתיפאדה הראשונה, אחת התקופות הסוערות במדינת ישראל. שירת לצד שר הביטחון בהחלטותיו ועשייתו הביטחונית והמדינית. פרש מתפקידו עם רבין בעקבות כישלון "התרגיל המסריח" והקמת ממשלת שמיר בשנת 1990, וחזר ל"ידיעות אחרונות".
כאשר נבחר רבין כראש הממשלה ושר ביטחון ב-1992, מונה כיועץ ראש הממשלה ומנהל לשכת ראש הממשלה. בתפקיד זה ניהל משך כשלוש שנים את לשכתו של רבין, עד להירצחו ב-1995. הופקד על החלק הציבורי, התקשורתי, ובחלקו גם המדיני בלשכת ראש הממשלה וכתב את רוב נאומיו של ראש הממשלה. נמנה עם הצוות המדיני המצומצם שהכין בחשאי את הסכם השלום בין ישראל לירדן. היה אחראי על כל המסעות המדיניים והביטחוניים של רבין מחוץ לישראל, לרבות מדינות שלראשונה פתחו שעריהן בפני ראש ממשלה ישראלי (אינדונזיה, מרוקו, עומאן, סין, יפן, קוריאה הדרומית ורבות אחרות). עם זאת, הבר לא היה שותף לשיחות על הסכמי אוסלו.
איתן הבר כתב חלק מנאומיו בתקופת כהונתו של יצחק רבין, לרבות בימי המהלכים שהביאו לחתימת הסכם השלום עם ירדן, ובהם הנאום שנשא רבין בוושינגטון שנאמר בו, בין השאר: "אני יצחק רבין, מספר אישי 30743, רמטכ"ל בדימוס, חייל בצבא השלום".
איתן הבר נמנה עם האחראים לארגון כל האירועים החגיגיים לחתימת ההסכמים עם ירדן ועם הפלסטינים, בארצות הברית ובערבה, הסכם אוסלו, הענקת פרס נובל לשלום ופרס אונסק"ו. בליל הרצח ב-4 בנובמבר 1995 שהה ליד מיטת רבין, ועם מותו של רבין, הקריא בשם ממשלת ישראל את ההודעה על מותו: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה, בצער רב וביגון עמוק, על מותו של ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש הערב בתל אביב. יהי זכרו ברוך".
בתפקידו האחרון בלשכת ראש הממשלה, היה ממארגני מסע הלוויה של רבין אל הר הרצל בירושלים.
עם פרישתו מלשכת ראש הממשלה (1995), המשיך בכתיבת מאמרים בעיתון "ידיעות אחרונות", הכנת תוכניות טלוויזיה ותוכניות-רדיו בגלי צה"ל.
בספטמבר 2019 חשף כי הוא חולה בסרטן המעי הגס ובפרקינסון ושבעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש לגמלאות מעבודתו בידיעות אחרונות. ב-7 באוקטובר 2020 הלך לעולמו. נטמן בבית הקברות נחלת יצחק
היה נשוי לגילה (ג'ויס) לבית נול שנפטרה בשנת 1985. השניים הותירו אחריהם שני ילדים.
תנועת הרוח הקדושה
תנועת הרוח הקדושה היה ארגון מורדים אוגנדי בראשות אליס אומה, מדיום אשר טענה כי היא מודרכת בעזרת הרוח לקוונה. אליס, אוגנדית ממוצא אצ'ולי, טענה כי באוגוסט 1986 לקוונה הדריכה אותה להקים את הארגון. רשמית, תנועת הרוח הקדושה היא הזרוע הפוליטית של ארגונה של אליס ו"הכוח הנייד של הרוח הקדושה" הוא הזרוע הצבאית אך מעשית אין הבדלה בין השניים.
בנובמבר 1986, לאחר שאספה סביבה קבוצת מאמינים, שכנעה אליס את הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה להעביר חלק מחייליו תחת פיקודה. בנובמבר ודצמבר של שנת 1986, גברה התנועה על כוחות צבא ההתנגדות העממי בשני ניצחונות לא צפויים. הניצחונות הללו הרחיבו את התמיכה כלפי התנועה בשבט האצ'ולי בפרט ובשבטים צפוניים בכלל ומשכו לתנועה מצטרפים חדשים. התנועה הייתה ידועה בכך שהיא איננה פוגעת ומתעללת בחייליה (כשם שהממשלה ושאר ארגוני המורדים היו נוהגים לעשות), עובדה זו הקנתה לה חלק רחב מהתמיכה הציבורית.
תנועת הרוח הקדושה נלחמה כמו כל צבא רגיל - כיבוש שטח ושליטה עליו וניהול קרבות - אך היו לה מספר תחומי פעילות אשר נתפסו כמוזרים. "שליטים" רוחניים שולבו בכל יחידה. בנוסף לחובות כמו שמירה על אליס אומה בזמן שהיא תקשרה עם לקוונה, חבריה נדרשו לשפוך שמן מבורך על חיילים אשר תפקידו למנוע מכדורים לפגוע בחייל (אם נפשו טהורה). אבנים בורכו כך שהם יתפוצצו כרימונים וחיילים צעדו לקרב בתצורה המזכירה צלב תוך שירת תפילה. למרות שהתנועה ספגה הפסדים קשים במיוחד, בייחוד כאשר הארגון תקף חיילים המצוידים במקלעים, חלק מהשיטות הוכחו כיעילות במיוחד.
יחסי הידידות אשר שררו בין הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה וארגון הרוח הקדושה התמוטטו במהרה. בתחילת 1987, ניסה הצבא הדמוקרטי לכבוש את בסיס האספקה האזרחי של הארגון. חרף הסכסוכים עם שאר ארגוני המורדים, התנועה החלה במהלך צבאי נרחב באוגוסט 1987 שמטרתו הסופית הייתה כיבוש הבירה קמפלה והקמת "גן-עדן עלי אדמות", לדברי אליס אומה. בנובמבר 1987, כוחותיו של הארגון התקדמו לאזורים בהם לא הייתה לו תמיכה והשפעה. לאחר שספגה שורה של הפסדים, התנועה הובסה באופן סופי במהלך קרב אשר בו השתמשו כוחות צבא ההתנגדות בנשק ארטילרי כבד. הקרב התרחש ביער המרוחק כ-70 ק"מ צפונית לקמפלה. לאחר התפרקות התנועה, מספר קבוצות אשר נותרו ממנה ניסו לשמר את מסרה ומטרתה. רוב הקבוצות הללו הפכו לקבוצות שודדים, אך התפרקו לאחר שרבים מחבריהן פרשו או הובסו בידי הממשלה או ארגוני מורדים אחרים. למרות זאת, אחת מן הקבוצות הללו הפכה לצבא ההתנגדות של האל אשר פועלת עד היום באזור אצ'ולילנד.
לולאת מוביוס
רצועת מוביוס
טבעת מוביוס
ג'וסף פריסטלי
עמדה (כתב עת ספרותי)
עמדה הוא כתב עת ספרותי, שייסדו עמוס אדלהייט, רן יגיל ואריק א. בשנת 1995, ובו מתפרסמים שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת ספרותיים. עד תחילת 2015 ראו אור 32 גיליונות "עמדה".
חברי "עמדה" התגבשו מתוך חבורת "עכשיו 55", שכללה משוררים שפרסומם הראשון בחוברת מס' 55 של כתב העת עכשיו. עורכי עמדה מזוהה עם תפישה של סוציאליזם מתון, כשאדלהייט נחשב שמאלי יותר ויגיל רואה בעצמו איש מרכז. עם זאת, העורכים מעידים כי ב"עמדה" לא יופיעו מאמרים פוליטיים שאינם עוסקים בספרות. המאמרים הספרותיים שהתפרסמו ב"עמדה" התריסו למשל נגד כתיבה נשית מהסוג שהם מכנים "ספרות הדגדגן" ובגנות שירתם הפוליטית של יצחק לאור ואהרן שבתאי, אך גם נגד הפואטיקה של הו!, שאותה הם כינו "חרזנות". על אף עמדתם נגד עירוב פוליטיקה בשירה, לעורכי עמדה היה קשר מיוחד עם מטען, כתב העת הספרותי-הפוליטי הרדיקלי שערך מקסים גילן (גילן גם פרסם שירים ב"עמדה").
"עמדה" מקפיד על כתיבה טהרנית, מודרניסטית וכזו שאינה מפחדת מאליטיזם מסוים. אולי כדי להעיד על רצינות תכניו, העיתון מודפס בכריכה חומה ולקונית ללא צבע.
בדבר העורכים של עמדה 14, לכבוד עשר שנים לקיומו, הם מצהירים:
עם כותבי "עמדה" נמנים: אריק א., יוסי גרנובסקי, חן ישראל קלינמן, מקסים גילן, יהונדב פרלמן, עמוס אדלהייט, אלי אשד, נורית כהנא, עודד פלד, יחזקאל רחמים וגליה אבן-חן. המימון לכתב העת מגיע ממשרד החינוך, מפעל הפיס, תורמים פרטיים ומכירות.
אליהו ברלין
אליהו מאיר ברלין (Berligne; י"ד באדר תרכ"ו, 1 במרץ 1866, מוהילב, רוסיה הלבנה – י"ז באדר א' ה'תשי"ט, 25 בפברואר 1959, תל אביב) היה ממנהיגי היישוב; חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת המדינה הזמנית, זקן חותמי מגילת העצמאות.
ביוגרפיה.
נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בלארוס), לאברהם, משכיל אמיד. קיבל חינוך יהודי, למד בגימנסיה רוסית ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה. השתקע בעיר צאריצין (וולגוגרד), והקים שם מפעל לבולי עץ לבניין מעצי הרפסודות שהושטו על נהר הוולגה. היה פעיל ב"חובבי ציון" והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים, ובחמישי נמנה עם חברי הפרקציה הדמוקרטית. בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל, ובשובו לרוסיה הקים חברת-השקעות לפיתוח התעשייה בארץ בשם "עתיד". בשנת 1907 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
הקים מפעלים לייצור שמן זית וסבון באזור חיפה וגוש דן, ובהם שמר על עקרון העבודה העברית. עסק גם בפיתוח החקלאות ונטע פרדס בנס ציונה, וכן קיבל רישיון מפיק"א לנטיעת אקליפטוסים. נמנה בין מייסדי אחוזת בית והיה חבר ועדה הקהילה בתל אביב. 35 שנים שימש יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה. בין השנים 1921–1925 מנהל בנק הפועלים הראשון. כן היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון. השתתף בהקמת בית משפט השלום העברי, היה ממנהיגי אוצר היישוב והשתתף בייסוד מוצא עילית.
ברלין השתתף באופן פעיל בהתארגנות מוסדות היישוב, היה ממנסחי חוקת הבחירות לאספת הנבחרים וכיהן בארבע אספות הנבחרים (1920–1948). כיהן בהן כחבר מטעם מפלגת המתקדמים, התאחדות הדמוקרטים, הציונים הכלליים המאוחדים והעובד הציוני. בכל השנים היה חבר הנהלת הוועד הלאומי. כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית והיה בין חותמי מגילת העצמאות. אף על פי שהיה אמור להגיע לטקס מירושלים הנצורה באמצעות מטוס, חלה ובסופו של דבר חתם על המגילה כמה שבועות לאחר מכן.
ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית.
היה נשוי לציטה לבית פוליאקוב, בתו של לזר פוליאקוב.
נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על שמו רחוב בצפון-מערב תל אביב.
ג'וזף פריסטלי