בשנת 1947 יעקב נקרא שוב לדגל, הפעם כרב למחנות העקורים בקפריסין. שם הוא טיפל בניצולי שואה מאירופה, שהשלטון הבריטי אסר עליהם להיכנס לארץ ישראל. הוא שירת בקפריסין עד 1949 ועזב רק כשאחרון העולים הגיע לישראל. בכל שנות עבודתו בחו"ל היה יעקב ללא משפחתו. הוא הסתפק בביקורים חטופים בארץ כדי לראות את משפחתו, שהתרחבה בינתיים, ולדווח לסוכנות היהודית על המצב במחנות. כדי להפיג את בדידותו למד את משחק השחמט ובמשך השנים הפך המשחק לתחביבו הראשי. הוא היה חבר במועדון השחמט בירושלים ואף שיחק בהצלחה נגד אלופי עולם.
מרבד הקסמים.
בשנת 1949 נקרא על ידי משה חיים שפירא, שר הפנים, לצאת לגלות תימן ולנסות להעלות משם את היהודים ארצה. בארץ ישראל לא ידעו באותו זמן בכמה יהודים מדובר וקיוו כי יצליח להעלות ארצה כ-200–300 איש מדי חודש. הוא הגיע לעדן, שהייתה קולוניה בריטית ובירתה לשעבר של דרום תימן, ונפגש עם המושל הבריטי. הוא שמע כי בתימן חיים 50,000 יהודים, מספר שלא היה ידוע לממשל בישראל. הזמן דחק משום שהיה ברור שבקרוב מאוד לא יתנו ליהודי תימן לעזוב אותה. שריבום החל להציף את הממשלה והסוכנות היהודית במכתבים ובמברקי תחינה. הוא הסביר להם את המצב ודרש מהם להתאמץ כנדרש כדי להוציא את כל היהודים מתימן ולהצילם על ידי הבאתם ארצה לפני שיהיה מאוחר מדי. בישראל חשבו כי החום הכבד השורר במדבר עדן, שיבש עליו את דעתו וכי מספר כזה של יהודים בתימן לא ייתכן, והוא הוזמן ארצה לפגישה עם אנשי הסוכנות. גם לאחר ששמעו ממנו על המצב, הם הביעו חשש כי לא יוכלו להעלות יותר מכמה מאות בכל חודש.
באותו זמן פרץ ויכוח בישראל בנוגע לעיתוי העלאת יהודי תימן. המתנגדים לעליה מיידית של עולי תימן הצביעו על מצבם הרפואי הקשה של עולי תימן והעלו חשש כי מדינת ישראל ויכולת הקליטה המוגבלת שלה לא תוכל להתמודד עם מה שנתפס כנטל. מדינת ישראל יצאה זה מקרוב ממלחמה, והתמודדה עם בעיות כלכליות קשות. הטענה העיקרית הייתה כי בשלב זה עדיף להעלות את יהודי אירופה בלבד ולדחות את העלאת יהודי תימן למועד מאוחר יותר. יעקב, שכבר הספיק להכיר את יהודי תימן ולשמוע את תחנוניהם, שכן המצב בתימן הלך והחמיר, לא יכול היה להתפשר ולחזור בו מדרישתו. הוא החל לעשות כל שביכולתו כדי שמדינת ישראל תציל את יהודי תימן, עד שדבריו הגיעו לאוזניו של דוד בן-גוריון, שהורה לשלוח מטוסים לתימן ולהעלות את היהודים משם מהר ככל האפשר. כך החל מבצע "מרבד הקסמים". במשך עשרה חודשים נוהל המבצע ובסיומו הגיעו ארצה 48,500 יהודים.
הפעילות במסגרת משרד הפנים.
בשנת 1950, לאחר סיום המבצע החל לעבוד במשרד הפנים כקצין מחוז ירושלים. בכל אותה תקופה, סירב בעקשנות להצעותיהן של מפלגות שונות, שרצו בו כחבר במפלגתן. הייתה לו ביקורת נוקבת על הנעשה בפוליטיקה, ובשל כך נבלמה במידה רבה התקדמותו לצמרת השלטונית הגבוהה. וכך, בעקבות כישוריו המוכחים, הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים תחת שרים ממפלגות שונות. הוא הוזמן לנהל ולשקם ערים שונות, רשויות ומועצות מקומיות במקומות בהם העומדים בראשן נכשלו בתפקידם. בשנת 1959 קרסה עיריית נתניה והגיעה לפשיטת רגל כלכלית. שר הפנים מינה את יעקב לראש ועדה קרואה שהוקמה בעיר. יעקב עמד בראשה כשנה וחצי ובסיום תפקידו, לקראת בחירות חדשות, השאיר את העיר מתפתחת ומשגשגת. כך פתח בקריירה חדשה: יו"ר ועדות קרואות בערים שונות בארץ. במשך השנים התגורר לסירוגין בביתו בירושלים ובערים אחרות אותן נקרא לנהל. הין הערים היו גם הרצליה, בית שאן, קריית ארבע ואף ירושלים.
מבקר העירייה.
בשנת 1965 הגה שריבום "מוסד" חדש בירושלים – מבקר העירייה ונציב התלונות, שם כיהן בתפקיד מבקר העירייה עד שנת 1977. במשך השנים מונו מבקרי עירייה בכל הערים בארץ, לפי חוק, לאחר שתפקידם נבנה לפי ה"מודל" שבנה שריבום בירושלים.
הת'ר סירס
הת'ר כריסטין סירס (באנגלית: Heather Christine Sears; 28 בספטמבר 1935 - 3 בינואר 1994) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון בריטית.
קורות חיים.
סירס נולדה בלונדון, לאחר סיום בית הספר המרכזי לדרמה, החלה להופיע בתיאטרון, בין השאר למול ריצ'רד ברטון במחזה "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן בהחליפה את מרי יור.
ב-1957 הופיעה בסרט "סיפורה של אסתר קוסטלו" לצידה של ג'ואן קרופורד וגילמה נערה שהפכה לעיוורת חרשת ואילמת לאחר תאונת פיצוץ בילדות. היא הצטיינה בסרט בעיקר בהבעות פנים בתמונות תקריב. על משחקה בסרט זה קבלה את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשנת 1957 והייתה מועמדת בקטגוריה זו לפרס גלובוס הזהב.
ב-1959 הופיעה לצידו של לורנס הארווי בסרט מקום בצמרת כסוזן בראון, בתו של האדם העשיר בעיר שבעלה בוחר בה לאישה רק לטפס במעמד החברתי שלו ולהגיע ל"מקום בצמרת".
ב-1960 הופיעה בסרט "בנים ואוהבים" המבוסס על ספרו של ד.ה. לורנס.
ב-1962 הופיעה בסרט פנטום האופרה בתור זמרת האופרה שהפנטום מתאהב בה.
לאחר מכן הופיעה בתיאטרון ובהפקות טלוויזיה של ה-BBC. מתה בגיל 58 מקריסת מערכות.
נישואים ביוון העתיקה
מוסד הנישואים ביוון העתיקה, עוצב בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הופעת חוקי דראקו באתונה וחוקי ליקורגוס בספרטה. בתקופה זו, משפחה הורכבה מבעל ואישה ומילדיהם החוקיים שנולדו כדין. חוקיהם של השניים הגדירו את המסגרת בה צריך להתקיים תהליך זה ותרמו לעיצוב תפיסת האישה ביוון העתיקה.
מוסד המשפחה ומעמד האישה.
מעמד הנשים ומוסד המשפחה ביוון העתיקה התעצבו רבות עם תחילת עידן הפולייס, ערי-המדינה היווניות, החל מהמאה החמישית לפנה"ס. למוסד המשפחה באתונה העתיקה הייתה חשיבות רבה. משפחה גרעינית מורכבת מבעל, אישה וילדים ותפקידה החברתי המרכזי הוא יצירת אזרחים חדשים לפוליס. תפקיד נוסף של התא המשפחתי הוא לספק הגנה לנשות המשפחה ולשמור עליהן בתוך הבית.
החוקים הראשונים שחוקקו בערים היווניות הראשונות עסקו בהסדרה של ההתנהגות המינית הנשית ובפיקוח עליה, דבר המעיד על עומק התפיסה לפיה האישה מסתורית ומסוכנת, ובמטרה להבטיח כי הילודה של דור העתיד של אזרחי הפוליס תתבצע במסגרת המוסדרת של מוסד המשפחה, שכן זהו תנאי הכרחי לכך שהצאצא יחשב אזרח.
מעמד המשפטי והפוליטי של נשות אתונה היה קרוב לזה של העבדים ואינן נחשבו "אזרחיות מן השורה". הן אמנם הורשו להשתתף במרבית הטקסים הדתיים והפסטיבלים אך היו מודרות מהחיים הציבוריים. לנשים לא הייתה יכולת לצבור בעלות על רכוש ותמיד היה גבר שהן היו תחת חסותו; אב, בעל, בן או קרוב משפחה, בהתאם למצבן האישי. הנשים באתונה לא רכשו השכלה ועל כן לא יכלו לחנך את בניהן.
נישואים באתונה העתיקה.
אם כן, התפקיד המרכזי של נשים כרעיות באתונה היה ברור. החובה הראשית שלהן הייתה ללדת בנים חוקיים שימשיכו את השושלת המשפחתית. הנשים היחידות שיכלו להינשא הן בנות המעמד הגבוה, ה"מהוגנות", שעפ"י מחקרים שהו בתחומים מוגדרים בבית, באגף נשי שנקרא "גינקאון" , מדור הנשים. ייתכן כי הגבלת הנשים למתחם זה נבעה מהחשש שיתרחשו הריונות לא רצויים. הנשים ביוון נחשבו להוטות אחר שתיית יין וקיום יחסי מין, נטייה שיש לבלום ולהגביל לתחומי המשפחה החוקית בלבד.
בכתבים ההיפוקרטיים נכתב כי האישה מגיעה לבגרות מינית מלאה מיד עם הופעת המחזור הראשון, בערך בגיל 14–15. המחזור החודשי נתפס בעיניהם כמעמיד את האישה בסיכון לחלות במחלות, כאשר הריון ולידה עשויים למנוע תחלואה זו. הסברה הרווחת באותה תקופה הייתה כי הגעה לבגרות מינית ותחילת המחזור מביאות עימן דחף מיני בלתי נשלט ולכן יש לחתן את האישה מיד עם הופעת המחזור ולוודא כניסה חוזרת ונשנית להיריון, דבר שאמור לתרום גם לריסון הדחף המיני של האישה. ארוטיקה והנאה ממין לא נחשבו למטרות שאמורות להתממש באמצעות הנישואים. אם כן, בגיל 15 היו משיאים את הנערה לגבר מבוגר ממנה המנוסה במין עם זונות ועם נערים (פדרסטיה), כאשר לא נדרשה הסכמתה לנישואים אלו. בניה של האישה גרו עמה באגף הנשים עד גיל 6–7 ואז עברו למרותו של מחנך.
תפיסת ההיריון וחלקה של האישה ביצירת הוולד.
כליאת הנשים בגינקאון התייחסות אל הנשים ככלי קיבול שכל מטרתו הוא נשיאת הריונות והולדת ילדים חוקיים נבעה מתפיסת היוונים את האישה כמי שכלל לא תורמת ליצירת העובר. לדברי אריסטו, האישה היא מעין "תנור" המחמם את זרע הבעל ומאפשר לו להתפתח. כך כתב: "נראה שכולם נוצרים מהזרע ואילן מן הזרע מולידים" וגם: "גלוי לעין שהנקבה אינה תורמת זרע להיווצרות". עבור אריסטו, תפקיד האישה היה "להבשיל" את הזרע לכדי לידתו של אזרח יווני. גם אפלטון ופילוסופים אחרים היו שותפים לתפיסה זו. תפיסת הגבר כיוצרו הבלעדי של הוולד והקטנת חלקה של האישה בתהליך זה רווחה בתרבות היוונית עד כדי כך שהופיע גם ביצירות ספרותיות, כמו למשל בסיפור לידתה של אתנה מתוך ראשו של זאוס, ללא אם, המופיע ביצירתו של אייסכילוס.
נישואים בספרטה העתיקה.
ליקורגוס, המחוקק האמון על כתיבת החוקה הספרטנית כולה ועל ציות האזרחים לחוקיה, ראה את החינוך כמשימה המשמעותית ביותר של המחוקק ומתוך כך עסק רבות בהסדרת עניין הנישואין והילודה. ליקורגוס אימץ לרוב תפיסות וחוקים השונים מאלה שהיו נהוגים בערים אחרות, שהציות להם הביא לשגשוג מולדתו. בשונה מערים יווניות אחרות שהמעיטו בחשיבות תרומתה של האם ביצירת הילד והאכילו את הנערות והנשים מעט, ליקורגוס האמין כי נשים חזקות יולדות צאצאים חזקים יותר ואף מסוגלות לעמוד ביתר שאת בקשיי הלידה, על כן, ביקש להשקיע בחיזוק גופן של הנשים באותה מידה כשל הגברים. הוא שאף לשחרר את הנשים מרכות, נשיות ועדינות ולכן הרגיל אותן בענפי ספורט כגון הטלת כידון וזריקת דיסקוס, ריצות והיאבקות.