טבילת האש הקולנועית של דובאל הייתה בתפקידו כבו רדלי, בסרט "אל תיגע בזמיר" (1962). ב-1963 שיחק בסרט "קפטן ניומן" לצידו של גרגורי פק ושיחק את אריק כריסטיאן לשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "הנמלט". ב-1966 שיחק בסרט רדיפה. בשנים שלאחר מכן גילם את דמויותיהם של הפושע הידוע לשמצה נד פפר ב"אומץ אמיתי" ורס"ן פרנק ברנס בסרט "מ.א.ש" (1970), אולם פרץ לתודעה הציבורית רק עשור מאוחר יותר, בעת שגילם את דמותו של "הקונסיליירי" טום הייגן בסרטים "הסנדק" (1972) ו"הסנדק 2" (1974). בשנת 1976 כיכב דובאל לצד מייקל קיין ודונלד סאת'רלנד במותחן הקולנועי על פי ספרו של ג'ק היגינס "הנשר נחת".
בשנת 1977 שיחק במחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט; אשר הוצג בתיאטרון אתל ברימור בברודוויי.
דובאל התברג למועמדויות לאוסקר בקטגוריית שחקן המשנה בעבור תפקידו בסרט "תביעה אזרחית", בעבור תפקיד ראשי בסרט "טייס שב הביתה" ובעבור משחקו כלויטננט קולונל קילגור ב"אפוקליפסה עכשיו" (1979). מילותיו בסרט "אפוקליפסה עכשיו", "אני אוהב את ריח הנפלם בבוקר", היו לאחד הציטוטים הידועים בתולדות הקולנוע:
ב-1984 שיחק בסרט "הטוב מכולם" לצדו של רוברט רדפורד.
דובאל ביים את "המטיף" – סרט שעסק בכומר שנמלט מן החוק וזכה לשבחי המבקרים, ואת "טנגו התנקשות" מותחן שסבב סביב אחד מתחביביו הגדולים של דובאל – ריקוד הטנגו. בשנת 2003 נטבע "כוכב" על שמו בשדרת הכוכבים בהוליווד, ובשנת 2005 הוענקה לו המדליה הלאומית לאמנויות מנשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש.
בשנת 1991 שיחק בסרט "שושנת פרא" לצידה של לורה דרן, המבוסס על ספרו של קאלדר ווילמנגהם "שושנת פרא" משנת 1972.
בשנת 2003 גילם את דמותו של הגנרל רוברט ה. לי בסרט "אלים וגנרלים". דובאל, כאמור, הוא מצאצאי הגנרל. בשנת 2006, זכה דובאל בפרס אמי על השתתפותו במיני סדרת הטלוויזיה "דרך שבורה". בשנת 2007 שיחק בסרט הדרמה "לשחק עם המזל" של הבמאי קרטיס הנסון.
בשנת 2014 שיחק דובאל בסרט הדרמה "השופט" בתפקיד שופט בית המשפט ג'וזף פאלמר והיה מועמד בפעם השביעית לפרס האוסקר, בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2018 שיחק בסרטו של סטיב מקווין "אלמנות" .
בשנת 2021 שיחק בסרט הספורט "12 יתומים חזקים", המבוסס באופן רופף על ספרו של ג'ים דנט. ב-1 בדצמבר 2021 נמסר שדובאל ישתתף בצוות שחקני הסרט הבלשי נטפליקס "עיניה התכולות" של "נטפליקס", שצילומיו החלו ב-29 בנובמבר באותה שנה.
חייו האישיים.
דובאל נשוי בפעם הרביעית, ומעולם לא הוליד ילדים. אשתו מאז שנת 2005 הוא השחקנית והבמאית הארגנטינאית לוצ'יאנה פדראסה , ילידת שנת 1972. אשתו הראשונה הייתה ברברה בנג'מין, רקדנית לשעבר שאותה הכיר במהלך צילומי "אל תיגע בזמיר", ולה שתי בנות מנישואים קודמים. השניים היו נשואים בין השנים 1964–1975. אשתו השנייה הייתה גייל יאנגס, לה היה נשוי בשנים 1982–1986, ומתוקף הנישואים האלה הוא היה גיסם של ג'ון סאבאג', אשת הרדיו והטלוויזיה רובין יאנג , והשחקן ג'ים יאנגס. נישואיו השלישיים של דובאל היו לרקדנית שרון ברופי, בין השנים 1991–1995.
רוברט דובאל דובר ספרדית שוטפת, הוא חולק את יום הולדתו עם דיאן קיטון, עמיתתו לסרט "הסנדק". העיר החביבה עליו היא בואנוס איירס, ארגנטינה. הוא רקדן טנגו נלהב ואוהד כדורגל. דובאל הוא רפובליקני מובהק, ואף הוזמן לטקס השבעתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2001. הוא מעורב במאבק משפטי נגד כוונתה של חברת אנרגיה מקומית למתוח קווי מתח גבוה בתוואי של אזור מגוריו.
עם חבריו הקרובים של דובאל נמנים דסטין הופמן וג'ין הקמן – אותם הכיר עוד מימיו כשחקן מתחיל.
פרסים ומועמדויות.
פרס האוסקר
תסביך נחיתות
המונח הפסיכולוגי "תסביך נחיתות" מתאר את התחושה המקננת באדם לפיה הוא נחות או פחות מזולתו במובן מסוים. לעיתים זו תחושה תת-הכרתית, אשר מניעה את הלוקים בה לפצות עליה, מה שעשוי להביא להישגים מרשימים, התנהגות אנטי-חברתית קיצונית, או שניהם.
רקע.
חלוץ המחקר בתחום הזה הוא הפסיכולוג הנודע אלפרד אדלר. הוא עשה שימוש בדוגמה של "תסביך נפוליאון" כדי להמחיש את התאוריה שלו. ישנם סוציולוגים שגורסים כי תסביך נחיתות עשוי להתקיים גם ברמת הכלל, ולהשפיע על תרבויות שלמות – תאוריה זו ידועה בשם "רפיסות תרבותית".
סוגי רגשי נחיתות.
האסכולה של אדלר מבחינה בין רגשי נחיתות ראשוניים ושניוניים.
לשיטתה, מקורם של רגשי הנחיתות הראשוניים נעוץ בחוויות החולשה, חוסר האונים והתלותיות המוקדמות של הילד. אלו יכולים להתעצם כאשר משווים בינו לבין אחיו הבוגרים, או המבוגרים.
לעומתם, רגשי נחיתות שניוניים מתקשרים לחוסר יכולתו של אדם בוגר להגיע ל"יעד" מדומה ובלתי-מודע של ביטחון והצלחה סובייקטיביים שיפצו על רגשי הנחיתות. המרחק מאותו "יעד" יוביל לתחושה שלילית ולפגיעה בדימוי העצמי, שעלולה להצית מחדש, ובעוצמה רבה, את רגשי הנחיתות הראשוניים.
ה"יעד" המדומה נוצר בתפישתו של אדם כדי להפיג את רגשי הנחיתות הראשוניים שלו, אולם למעשה גורם לרגשי הנחיתות השניוניים, ובכך מהווה מעין מלכוד 22; מעגל הרסני זה רווח בקרב בני אדם נוירוטיים.
מיסה בסי מינור (באך)
מוזיאום
מישהו מטפל בך?
"מישהו מטפל בך?" (באנגלית: ) הייתה קומדיית מצבים בריטית ששודרה בין השנים 1972 ו-1985.
עלילת הסדרה סבבה סביב המתרחש בקומת הבגדים והלבשה תחתונה לגברים ולנשים בחנות כלבו בדיונית בשם "האחים גרייס".
כותביה העיקריים של הסדרה היו ג'רמי לויד ודייוויד קרופט, אם כי גם מייקל נוולס וג'ון צ'אפמן תרמו לכתיבתה. רובם ככולם של פרקי הסדרה עסקו במתרחש בכלבו, ובמחלקות הבגדים והלבשה תחתונה לגברים ולנשים בפרט.
כפארודיה על מערכת המעמדות הנוקשה בבריטניה, דמויות הסדרה פונות זו לזו בשמות משפחותיהן, גם לאחר שעות העבודה. בשנת 2004 "מישהו מטפל בך?" התברגה למקום ה-20 בדירוג הקומדיות הבריטיות.
תקציר העלילה.
הסדרה מתאפיינת בהומור המבוסס על רמיזות מיניות, אי-הבנות, שגיאות בזיהוי וכן בהומור ויזואלי אשר בא לידי ביטוי בתלבושותיהם המגוחכות של העובדים (כחלק מהדרישות לקידום המכירות) ובובות תצוגה פגומות. הסדרה זכורה גם בשל השימוש הרב בכפל-משמעות שנעשה בה. רבות מהבדיחות בסדרה שמות ללעג את מערכת המעמדות האנגלית – אלו באות לידי ביטוי באינטראקציה שבין אנשי התחזוקה, מאש והרמן, לבין המוכרים בחנות, הנמנים עם מעמד גבוה יותר.
הדמויות בסדרה גילמו סטריוטיפים רבים, דוגמת מר האמפריז הנשי שגר עם אמו, קפטן פיקוק, אחראי הקומה היהיר, וגברת סלוקומב שניסתה להיות שייכת למעמד הגבוה אך עם זאת הייתה וולגרית ועממית.
התוכנית טבעה את מטבע הלשון "" ("האם אתה פנוי?") – זו הייתה דרך פנייתו של קפטן פיקוק לעובדי החנות, אשר לרוב אכן היו פנויים מכל עיסוק. לשמע שאלתו של פיקוק, נהג כל אחד מהם להביט לצדדיו בכבדות, ולומר "כן, אני פנוי, קפטן פיקוק". המשפט "אני פנוי" כתשובה לשאלה, היה גם לסימן ההיכר של מר האמפריז.
זמן מה לאחר תחילת שידורה, נמתחה על הסדרה ביקורת בשל השימוש התכוף שנעשה בה בסטריאוטיפים מיניים, כגון ההתייחסויות רבות ל-"pussy" (מילה בעלת משמעות כפולה: חתול/איבר המין הנשי) של גברת סלוקומב, או משחקו של אינמן כהומוסקסואל נשי, אשר פגע ברגשותיהם של הומוסקסואלים. אינמן, שגילם את מר האמפריז, מציין כי זהותו המינית של האמפריז מעולם לא נחשפה בסדרה. דייוויד קרופט, מכותבי הסדרה, ציין בראיון שנערך עמו כי האמפריז איננו הומוסקסואל אלא "ילד טוב של אמא". זהותו המינית של האמפריז, אם כן, תמהיל של מאפיינים הומוסקסואליים והתנהגות הטרוסקסואלית ארעית, נותרה בגדר תעלומה בעבור הצופים.
פרקי הסדרה.
הסדרה שודרה לראשונה ב-8 בספטמבר 1972, כפיילוט לסדרה "Comedy Playhouse".
הפרק הראשון של הסדרה, שצולם בשחור-לבן, שודר מתוך רצון למלא את חלל השידורים שנוצר בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן באותה שנה. הפרק שודר שנית, והפעם כחלק מן הסדרה ב-14 במרץ 1973. ב-1 באפריל 1985, בתום 69 פרקים, הסדרה הסתיימה.
שיר הנושא.
שיר הנושא, אשר נכתב בידי דייוויד קרופט, מיוצרי הסדרה, והמלחין רוני הייזלהורסט, מושר על ידי קריינות מעלית נשית (מאחורי הקול עומדת סטפני גתרקול, משחקניות הסדרה) המכריזה על כל קומה. ברקע נשמעים צליליהם של קופה רושמת וליווי מוזיקלי.
מילות השיר:
Ground floor: perfumery
Stationery and leather goods
Wigs and haberdashery
Kitchenware and food
Going up
First floor: telephones
Gents' ready-made suits
Shirts, socks, ties, hats
Underwear and shoes
Going up
Second floor: carpets
Travel goods and beddings
Materials and soft furnishing
Restaurant and teas
Going down
הסרט.
בשנת 1977, הסרט "מישהו מטפל בך?" יצא לאקרנים, בכיכובם של צוות השחקנים המקורי, שגילם את אותן הדמויות. עלילת הסרט התרחשה בעיירת הנופש הבדיונית "קוסטה פלונקה" שבספרד.
הסדרה במדינות אחרות.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בארצות הברית (שם שודרה בערוצים PBS ובי בי סי אמריקה), וכן ברבות ממדינות חבר הלאומים הבריטי. פרק ראשון בגרסה האמריקנית של הסדרה שודר ברשת CBS בארצות הברית בשנת 1979, אולם לא זכה להמשך. ג'ון אינמן כיכב ב-16 פרקי הסדרה בגרסתה האוסטרלית (הנושאת את אותו שם), כמר האמפריז. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בראשית שנות ה-80 ובסוף שנות ה-90 וגם זכתה להצלחה.
טריוויה.
שם הכלבו "האחים גרייס" נלקח בהשראה מחנות בשם "האחים גריי" שבעליה היה חבר של דייוויד קרופט (אחד הכותבים).
לוקח את היום לאט
סאן-דור
מיימונידס
נחמנידס
גרסונידס
מייקל קאריק