לעיתים נעשה שימוש בכלי גם במוזיקה מערבית, למשל בקרב אמני ג'אז שונים. בישראל ידוע הכלי בתור כלי הנגינה האקזוטי שבו השתמשה אהובה עוזרי, שבשנת 1968 למדה לנגן בו ממוזיקאי הודי יחזקאל מזגאוקר. ניתן לשמוע את עוזרי מנגנת בכלי, בין היתר, בשירם של הדג נחש "שירת הסטיקר", בשיר "האיש ההוא" שכתבה ליהודית רביץ, בשיר של אתניקס "קלמנסי", בשירה של קרן פלס "רק אלוהים ישפוט אותי" וגם בשירה שלה "אמי אמי".
ברית עולם
ברית עולם היא מפלגה ישראלית שהוקמה בשנת 2005. חברי התנועה עסקו בעבר בפעילויות חברתיות; התמודדה בבחירות בשנים 2006, 2009, 2013, 2015, 2019/1 ו- 2019/2 אך לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-20 מפלגת ברית עולם העניקה את הפלטפורמה שלה עבור פעילותה של נבחרת העם (הזמנית) - שמטרתה למגר את השחיתות בממסד הישראלי ולפעול לשינוי שיטת הממשל מדמוקרטיה ייצוגית לדמוקרטיה ישירה - בה נבחרי ציבור ייבחרו באופן ישיר על ידי האזרחים על פי מקצועיותם ומנהיגותם.
בבחירות לכנסת ה-21 באפריל 2019, זכתה ברית עולם ב-216 קולות בלבד; המפלגה עם מספר הקולות הכי נמוך בבחירות לכנסת ה-21.
בבחירות לכנסת ה-22 שימשה המפלגה כמפלגת מדף לרשימת "צפון" שמטרתה פיתוח הצפון ורווחת תושבי האזור מכל המגזרים
מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת.
רשימת המועמדים במפלגה לקראת הבחירות לכנסת בהן השתתפה:
אריה (לאון) סימון
סר אריה (לאון) סימון (באנגלית: Leon Simon; 11 ביולי 1881 – 27 באפריל 1965) היה סופר ומתרגם יהודי בריטי-ישראלי ציוני, איש השירות הציבורי וממנהיגי ציוני בריטניה. סייע בניסוח טיוטת "הצהרת בלפור" (הטיוטה, כתובה על גבי מפית מלון לונדוני, נמכרה ב-2005 במכירה פומבית על ידי סות'ביס עם יתרת עזבונו של סימון).
ביוגרפיה.
סימון נולד בעיר הנמל סאות'המפטון ולמד במנצ'סטר
שבאנגליה, שם שימש אביו רב מקומי, ואחר כך באוקספורד. בראשית המאה העשרים היה חבר בולט בקבוצת משכילים יהודים בבריטניה ("קבוצת מנצ'סטר"), שנמנו על אוהדיו של חיים ויצמן והגדירו את יהדותם באמצעות המעשה הציוני, ולא כדת. היה חבר ב"ועד הצירים" - הוועדה הפוליטית הציונית המייעצת לוויצמן, בראשות נחום סוקולוב, שערכה ביקור בארץ ישראל ב-1917. עם זאת, עיקר מרצו, במיוחד לאחר היכרותו הקרובה עם אחד העם ב-1908, הופנה לתחייה התרבותית של עם ישראל.
סימון הצטרף למשרד הדואר הבריטי בשנת 1904, התקדם במעלה השרות הציבורי הבריטי עד לדרגת מנהל הטלגרף במשרד ולאחר מכן לתפקיד מנהל החסכונות שלו. מהתפקיד פרש ב-1944. ב-1931 זכה בתואר עמית מסדר האמבט, וב-1944 זכה בתואר סר. בשנת 1945 נשלח בוועדת חקירה ממשלתית בריטית לענייני חינוך לארץ ישראל (בראשות ארנולד מקנייר), וכבר אז הודיע על כוונתו לעלות לישראל לאחר סיום עבודתו בוועדה. בשנת 1946 התיישב ישיבת קבע בירושלים והחל לכהן כיו"ר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נמנה עם מייסדי העיתון "דגל ציון" ("The Zionist Banner"; 1910), והירחון "פלשתינה" ("Palestine"; 1916), במימונו של ישראל זיו. כתב מחקר על הלאומיות היהודית (1920), פרסם ביוגרפיה על אחד העם ותרגם את כתביו לאנגלית (1956). בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית תרגם סימון לעברית גם את כתביהם של הפילוסופים אפלטון מיוונית ומיל מאנגלית, ופרסם אסופת מאמרים בעברית על הספרות היוונית העתיקה (1951). בשנת 1951 זכה בפרס טשרניחובסקי.
ב-4 באפריל 1916 נישא לאלן אומאנסקי (Ellen Umanski), ולזוג היו שתי בנות ובן.
גיל - גמלאי ישראל לכנסת
גיל - גמלאי ישראל לכנסת, הידועה בשם "מפלגת הגמלאים", הייתה מפלגה שמטרתה קידום זכויות האזרחים המבוגרים בישראל.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996), לא עברה את אחוז החסימה אך נותרה רשומה אצל רשם המפלגות. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 (2006) שימשה המפלגה כבסיס להתארגנות גמלאים חדשה והייתה להפתעת הבחירות, בהם קיבלה 7 מנדטים וייצוג בממשלה. המפלגה סבלה מפילוגים ומשברים ובמערכת הבחירות הבאה (2009) לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה תחת השם "מפלגת דור - מפלגת הגמלאים החדשה".
היסטוריה.
מההקמה ועד הבחירות לכנסת ה-17.
מפלגת "גיל" הוקמה לראשונה על ידי נאוה ארד ומשה שרוני לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996), ולא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה הוקמה מפלגת כח לגמלאים שזכתה בעשרות אלפי קולות אך לא עברה את אחוז החסימה. המפלגה שינתה את פניה במערכת הבחירות לכנסת השבע-עשרה. בגלגולה החדש הושתתה המפלגה על עמותת הגמלאים שאיחדה - לראשונה בישראל - כוחות מקרב כל ועדי הגמלאים של הארגונים הגדולים במשק, בהם מבטחים, קרן הגמלאות המרכזית, חברת החשמל, בזק, מרכז השלטון המקומי, התעשייה האווירית, לשכת המס, אגד, בנק לאומי, אל על, תע"ש, רשויות מקומיות, משרד האוצר, רפא"ל, הדסה, דלק, דואר ישראל, הסוכנות וארגון המורים.
העמותה תכננה לשלב את נציגיה במקומות ריאליים במפלגת קדימה, תחת הבטחה מפורשת של ראש הממשלה אריאל שרון, אולם החלפתו באהוד אולמרט טרפה את הקלפים, וחלק מחברי העמותה החליטו לגשת פעם נוספת לבחירות באופן עצמאי. היות שההחלטה נפלה ממש עם סיום הגשת רשימות המפלגות לוועדת הבחירות המרכזית, הוחלט להשתמש במפלגת "גיל" הישנה כמפלגת מדף. נאוה ארד החליטה שלא לחבור הפעם למירוץ, ואת מקומה בראש הרשימה הסכים לתפוס רפי איתן, לשעבר מראשי המוסד ובשלב מאוחר יותר איש עסקים.
המפלגה, שהחלה דרכה במערכת הבחירות כמעט ללא תקציב פרסום, הפכה להפתעה הגדולה ביותר של הבחירות לכנסת ה-17, כאשר זכתה באופן מפתיע בשבעה מנדטים, מעל ומעבר לכל תחזית בסקרים בכלי התקשורת, ומעבר לצפוי לגבי מפלגת-נישה כמותה. שיעורי ההצבעה המפתיעים לה זכתה המפלגה גם בקרב צעירים רבים, שאינם קהל היעד הטבעי שלה, הוסברו כהצבעת מחאה נגד המדיניות הכלכלית שפגעה בשכבות החלשות ובתוכם הגמלאים, וכן ביטוי של ייאוש מהפוליטיקה הישראלית ותופעת השחיתות.
פעילותה בכנסת ה-17 ובממשלה.
הצלחתה חסרת-התקדים של מפלגת הגמלאים הייתה ההפתעה הגדולה של ערב הבחירות. המפלגה פרטה את ההישג לשני תיקים בממשלה: שר הבריאות ושר לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה. בתפקיד שר הבריאות שימש יעקב בן-יזרי, לאחר שגבר על משה שרוני בבחירות פנימיות שנערכו על התפקיד בקרב חברי הסיעה, ובתפקיד השר לענייני גמלאים שימש יו"ר המפלגה רפי איתן. כמו כן קיבלה המפלגה את ראשות ועדת העבודה והרווחה של הכנסת וסגנות יו"ר הכנסת. ב-25 ביולי 2007 אישרה הממשלה את הקמת המשרד לענייני גמלאים כמשרד ממשלתי עצמאי.
מטרתה העיקרית של המפלגה הייתה הגנה על זכויות האזרחים המבוגרים בישראל, מתוך תפיסה שלא היה ייצוג למטרה זו באף מסגרת שלטונית-ממשלתית. לצורך כך הקימה המפלגה את רשות הגמלאים, האמורה לרכז את כל נושא הטיפול באזרח הקשיש.
בין הישגיה הראשוניים של המפלגה: הרחבת סל התרופות, עדכון קצבאות הזקנה של הביטוח הלאומי, השגת תוספת לגמלאים המקבלים השלמת הכנסה, תיקון עיוותים בחוק הביטוח הלאומי, הורדת גובה ההשתתפות העצמית בעלות התרופות, השגת סיוע לרכישת תרופות עבור חולים כרוניים, הגדלת מכסת הקודים למיטות סיעודיות ב-500 קודים, השקעות מדינה בשכונות תומכות, מועדוניות ומעונות בשכונות תומכות, הפניית תקציב ממשרד הרווחה לטובת הקשישים והקמת לשכת קשר לגמלאים.
בראשות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות עמד יו"ר הסיעה, משה שרוני. שרוני מילא תפקיד זה עד ה-15 באוקטובר 2007, עת הודח מתפקידו בשל מחלוקת עם יו"ר המפלגה, רפי איתן, בנוגע להצעת חוק שהגיש העוסקת בהגדלת קצבאות זקנה. ב-29 באוקטובר העביר שרוני את החוק בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות לקראת קריאה שנייה ושלישית. באותה שעה, הודח מתפקיד יו"ר הוועדה לאחר דיון שנערך בוועדת הכנסת. במקומו מונה חבר הכנסת יצחק גלנטי. בתגובה להדחה אמר שרוני: "אני מבקש סליחה מכל ציבור הגמלאים שהצביע עבור מפלגתי בבחירות".
במרוצת החודשים, ההתלהבות הציבורית מן המפלגה הלכה ופחתה במידה ניכרת. רבים שתמכו בה חשו שנציגיה בממשלה ובכנסת לא עמדו בציפיות מהם. סקרים שנערכו במהלך שנת 2007 הצביעו על כך שהתמיכה במפלגה פחתה, ובראשית שנת 2008 העריכו סוקרים כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת השמונה עשרה.
התפלגות הסיעה.
ב-28 באפריל 2008 הגישו לוועדת הכנסת שלושה מחברי הסיעה, משה שרוני, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים". זאת בעקבות הדחת שרוני מספר חודשים קודם לכן מראשות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ומראשות הסיעה. בנימוקי הפרישה אמר שרוני: מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, וזאת לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים.
בסופו של דבר, ב-3 במאי 2008 החליטו אלחנן גלזר ושרה מרום שלו להצטרף למשה שרוני, ולפרוש מסיעת הגמלאים בכנסת. שרוני אמר כי "אם יקראו לנו למשא ומתן קואליציוני נשב במשא ומתן. אם ראש הממשלה יקבל את התנאים שלנו להעביר כספים לגמלאים נשקול להיות בקואליציה, אם לא - נהיה באופוזיציה". כמו כן פורסם בכלי התקשורת כי השלושה עשויים להצטרף למפלגתו של איש העסקים ארקדי גאידמק - ולהוות למעשה את דריסת הרגל הראשונה של מפלגתו, צדק חברתי בכנסת.