בעל הלכות גדולות סובר שתוספת שבת חלה עם הדלקת הנר. בעקבות דעה זו התפתח מנהג (מוזכר כבר בשיבולי הלקט) שלא לכבות את הגפרור עמו מדליקים הנרות (שהרי עם הדלקת הנר חל איסור על פעולת כיבוי), אלא להשליכו מכף היד ולתת לו להכבות מעצמו. שיבולי הלקט עצמו אינו מסכים למנהג זה, וכותב שניתן לקבל את השבת בעת הדלקת הנרות, אך אין התוספת חלה כברירת מחדל בעת הברכה ואין גם חובה לעשות כך. עם זאת, לדעות אחרות תוספת שבת אכן חלה בעת הדלקת הנר, תלמידיו של המהר"ם מרוטנברג כתבו שלדעת רבם יש להתנות במפורש כדי שהשבת לא תחל באופן אוטומטי בעת הדלקת הנר. דעת רבנו פרץ היא שהתנאי יועיל רק לשאר בני הבית, אך לא לאישה המדליקה, שמקבלת את השבת עליה בעת הדלקת הנר ללא יכולת לשנות זאת.
בעקבות שיטה זו התפתח ביהדות אשכנז המנהג לברך על נרות שבת רק לאחר הדלקתם, על מנת שניתן יהיה לכבות את הגפרור עמו הודלקו הנרות גם לשיטות האוסרות זאת. כדי שלא לעבור על העקרון שעל כל המצוות מברכים עובר לעשייתן, פסק הרמ"א שלא תהנה האשה מאור הנרות קודם הברכה, ועל כן הברכה תהיה על ההנאה מנרות השבת. דבר זה הוא מקורו של המנהג לכסות את העיניים בשעת הברכה על הדלקת נרות שבת. מנהג זה התפשט כמעט אצל כל בני אשכנז, וכן אצל רוב הקהילות הספרדיות (בעיקר בצפון אפריקה אבל גם באיזמיר, עיראק, גאורגיה ועוד).
שיטת הרמב"ם.
בניגוד לשיטת הבה"ג, הרמב"ם פסק כי אין קבלת שבת תלויה בהדלקת הנר ובברכה עליו, אלא בשקיעת החמה או בקבלה מפורשת של תוספת שבת. על פי שיטתו יש לברך לפני ההדלקה, על פי הכלל 'עובר לעשייתם'. לפי שיטה זו ברכה לאחר ההדלקה היא ברכה לבטלה. כשיטה זו עומדים ראשונים רבים כרבנו תם, הרמב"ן, הרב אברהם בר חיים, האור זרוע, המרדכי ועוד רבים. בין האחרונים פסקו כשיטה זו הרב יצחק פלאג'י, הרב מאיר מאזוז, הרב עובדיה יוסף ורבי מרדכי שרעבי. מנהג זה נפוץ כיום בעיקר בקהילות הספרדיות וכן אצל התימנים.
הרב יוסף קארו כתב בשולחן ערוך "כשידליק יברך" ולא הורה מפורשות אם יש לברך אחרי ההדלקה או לפניה. עם זאת, בהלכות חנוכה הוא הורה להדליק נר חנוכה לפני נר שבת, על פי שיטת הבה"ג.
בין הנוהגים לברך לאחר הדלקת נר-שבת, יש הנוהגים כך גם ביום טוב, כדי שלא לשנות מההרגל ("לא פלוג רבנן"), ויש הנוהגים ביום-טוב לברך קודם ההדלקה, שכן העברת אש לצורך, מותרת בו.
דין זה של תוספת שבת בעת הברכה על ההדלקה הוא דווקא לאישה, בעוד איש המדליק נרות אינו מקבל על עצמו תוספת שבת בעת ההדלקה (בדרך כלל מתפללים תפילת מנחה של חול לאחר הדלקת הנרות), ועל כן הוא צריך לברך קודם ההדלקה גם למנהג יהדות אשכנז.
ברכת המצווה.
הברכה על הדלקת הנרות משתנה ממועד למועד.
לדעת חלק מהתימנים אין מברכים על נרות יום טוב, משום שלא נזכרו ב"משנה תורה". לדעת האשכנזים והספרדים - מברכים על נרות יום טוב כשולחן ערוך.
בערבי חגים (מלבד שביעי של פסח) נהוג להוסיף אחרי ברכת הדלקת הנר את ברכת שהחיינו.
יש הנוהגות לתת צדקה לפני הדלקת הנרות.
תפילה לאחר הדלקת הנרות.
ישנו מנהג לומר תפילת בקשה לאחר הדלקת נרות שבת ויום טוב.
יש שנוהגות לומר הבקשה שנמצאת בסוף תפילת העמידה: "יהי רצון מלפניך ה' אלוקינו ואלוקי אבותינו שיבנה בית המקדש במהרה בימינו, ותן חלקנו בתורתך".
ויש אומרות, או מוסיפות, תפילה שתוכנה הוא בקשה לזכות לבנים תלמידי חכמים. שורש המנהג הוא בדברי הגמרא שיש קשר בין הדלקת הנר לבנים תלמידי חכמים: "הרגיל בנר - הויין ליה בנים תלמידי חכמים" (המקפיד על מצות הדלקת נרות שבת – יהיו לו בנים תלמידי חכמים). מקור למנהג זה מופיע בפירושו לתורה של רבינו בחיי בן אשר: "ראויה האשה להתפלל לשם יתברך בשעת הדלקת הנר של שבת – שהיא מצווה מוטלת עליה – שיתן לה ה' בנים מאירים בתורה, כי התפילה - יותר נשמעת בשעת עשיית המצווה, ובזכות נר שבת שהוא אור, תזכה לבנים בעלי תורה הנקראת אור".
אחד מנוסחי התפילה הנפוצים הוא:
פרק 'במה מדליקין' בקבלת שבת.
בתקופת הגאונים תיקנו לומר את פרק 'במה מדליקין' (פרק שני במשנה מסכת שבת). בטעם תקנה זו, יש שכתבו להזכיר הדלקת נר שבת, שהיא משום שלום בית. ויש שכתבו מפני סכנת המזיקים, שבעבר בתי הכנסיות היו בשדות, ותקנו אותו בשביל בני אדם שמאחרים לבוא, שיסיימו תפילתם בעת שהקהל אומר "במה מדליקין".
תקנה זו נוהגת גם כיום (בנוסח אשכנז, בנוסח הספרדים ובנוסח תימן), אף כי כיום הפרק נאמר בסוף קבלת שבת ולפי נוסח אשכנז ואיטליה המקורי לפני עלינו לשבח של תפילת ערבית של שבת, זמן בו בדרך כלל כבר נכנסה השבת ואסור לתקן את הנר שהודלק באיסור (משום מלאכת מכבה ומלאכת מבעיר), ולכן לכאורה סוברים כפי הטעם השני. בנוסף, כיום ההדלקה היא בדרך כלל בנרות ולא בשמן ופתילה במנורת שמן, ועל כן דיני הפרק אינם נוהגים כמעט במציאות. יש אומרים שבשל סיבות אלו בנוסח ספרד אומרים קודם תפילת ערבית של שבת את מאמר הזוהר 'כגוונא' במקום פרק 'במה מדליקין', ויש אומרים שהחסידים בכל מקרה אומרים פרק במה מדליקין בליל שבת, שהרי מחלקים את כל משניות שבת בין שלש סעודות השבת ב'תיקוני שבת', ולכן אין צורך לאומרו עוד הפעם בבית הכנסת.
אלימות חיידקית
חנה ליבנה
חנה ליבנה (נולדה ב-1950) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
חנה ליבנה נולדה ביבנאל. בוגרת תואר ראשון בספרות עברית וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב. כתבה תשעה עשר ספרים לילדים ומבוגרים.
ליבנה כותבת שירים וספורים קצרים שהתפרסמו בעיתונים וכתבי עת, היא כתבה גם מספר מחזות. המחזה "ארגון הלא מקובלים" הועלה בתיאטרון הקלאסי, המחזה "תכתבי בגוף זכר" הועלה בפסטיבל אישה בחולון. המופע "עמודו" הועלה בגלריית המדרשה לאומנות, במוזיאון תל אביב, בחנויות הספרים "האחים גרין" ו"הנסיך הקטן" ובספרייה העברית בברלין. המופע ״ערומה ברחובות״ בעקבות הנובלה ״עמודו״ בשתוף עם האומנית לילך ליבנה הועלה בפסטיבל א-ז׳אנר בפסטיבל ״החצר האחורית״ בתיאטרון תמונע באפריל 2018. באותה שנה הועלה ספרה ״ציפור המזל שלי״ כמופע בפסטיבל רותיקה בפולין.
ליבנה מנחה סדנאות כתיבה יוצרת לילדים ומבוגרים בשירה ובספורת ונפגשת עם ילדים בבתי ספר וספריות, במסגרת סל תרבות וסופר אורח מטעם משרד החינוך. ליבנה מלמדת גם במרכז יום העשרה למחוננים ומצטיינים.
ליבנה נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת כיום בהרצליה.
טסטר
טסטר הוא מברג שבו קבוע התקן לבדיקת קיום מתח חשמלי בין מוליך לבין הארקה. באנגלית, וגם בגרמנית, Tester הוא "בוחן". למרות זאת בשתי השפות יש לכלי שמות אחרים.
ידית הטסטר שקופה ועשויה מחומר מבודד. החלק המתכתי של המברג, אשר ברובו עטוף בחומר מבודד, מחובר בתוך הידית לנורת ניאון. בצידה השני הנורה מחוברת לרכיב אלקטרוני בעל התנגדות של עשרות מגה אוהם. הנגד מחובר בצידו השני אל חלק מתכתי הקבוע בבסיס הטסטר. נגיעה של קצה הטסטר בנקודה הנבדקת, כאשר האדם הבודק נוגע בבסיסו, תאפשר לזרם חשמלי לזרום דרך הנורית אל גוף האדם וממנו אל האדמה. די בזרם חלש ביותר כדי לגרום לנורית להאיר ולהעיד בכך על קיום מתח חשמלי.ישנם טסטרים המכילים סוללות על מנת לבדוק סגירת מעגל חשמלי (שאינו טעון במטען חשמלי), או לגילוי קרינה אלקטרומגנטית חלשה שאינה ניתנת לגילוי בטסטר רגיל (כגון לבדוק האם יש מתח בכבל חשמלי מבלי לפרק את המפסק)
אם האדם שבודק קיום מתח חשמלי נועל נעליים בעלות סוליית גומי או חומר מבודד אחר, או שהוא עומד על משטח מבודד - ייתכן שהנורה לא תאיר גם כאשר המוליך הנבדק נושא מתח חשמלי. במקרה כזה, מגע יד בקיר או בחומר בעל מוליכות טובה יותר, שמחובר אל האדמה או הארקה, יגרום לנורה להאיר.
ג'יימס סט. ג'יימס
ג'יימס סיינט ג'יימס (באנגלית: James St. James; נולד כג'יימס קלארק, ב-1 באוגוסט 1966) הוא מקדם מסיבות ודמות מרכזית בסצנת המועדונים של ניו יורק, ומחבר הספר "Disco Bloodbath" (או בשמו העדכני: Party Monster). הוא התפרסם בשל אורח חייו, אשר כלל נטילת סמים, מסיבות ותלבושות משונות.
עלילה.
ספרו של סיינט ג'יימס, שכותרת המשנה שלו היא "סיפור מופלא אך אמיתי על רצח בארץ המועדונים", עוסק באווירת "חבורת הקלאברים", צעירים אשר היו מעורבים בסצנת המסיבות, ובראשם סיינט ג'יימס וחברו הטוב מייקל אייליג. אייליג רצח את סוחר הסמים שלו, והודה בכך - בהשפעת הסמים - בתוכנית אירוח בטלוויזיה. הספר עובד לסרט תיעודי (1998) ולסרט עלילתי (2003), עם מקולי קאלקין בתפקיד אייליג וסת' גרין בתפקיד סיינט ג'יימס.
אזמ
אווירון זעיר משקל
לימבורגית
לימבורגית (Limburgs) היא שפה גרמאנית המורכבת מקבוצה של ניבים פרנקוניים המדוברת באזור לימבורג בקרבת הגבול המשולש בלגיה, הולנד וגרמניה (פרובינציית לימבורג ההולנדית, פרובינציית לימבורג הבלגית ומחוז לימבורג-ויילבורג הגרמני) ומכאן שמה. היא מוכרת כשפה אזורית (בהולנדית: Streektaal) בהולנד והיא מוגנת לפי חוק האיחוד האירופי.
בגרמניה לימבורגית מוכרת כניב פרנקוני. בהולנד ובבלגיה, לעומת זאת, לימבורגית מוכרת כלא יותר מניב גרמני. השינוי הזה בין ההכרה של שפה זו נובע מההגדרה השונה של בלשנים בארצות השפלה ובגרמניה של מהו ניב לגרמנית ומהו ניב של שפה הקרובה לה.
לימבורגית מדוברת בפי כ-1,600,000 בארצות השפלה ועוד מאות אלפים בגרמניה, בהתאם לסיווג. דוברי הלימבורגית החיים בבלגיה מושפעים יותר מצרפתית לעומת דוברי הלימבורגית החיים בגרמניה או הולנד, אשר שפתם גרמאנית כמעט לחלוטין.
לימבורגית מראה סימנים להשפעה קלטית אשר מצוינת על ידי מספר מילים ממקור קלטי, אשר שונות ממילים בעלות אותן משמעות בניבים מערב-גרמניים. האזור בעבר יושב בידי קלטים.
Clostridium botulinum