לאחר תבוסת רומי התעוררה מחלוקת בין המלך ארטאוואסדס לשליט פראטס. המלך שחשש לעצמאות מדינתו תחת שלטון הפרתים, הציע לאנטוניוס ברית במסגרתה התארסו בנו של אנטוניוס עם בתו של ארטוואסדס איוטאפ (Iotape). בשל ברית זו הצליח המלך בעזרת הכוחות הרומיים להדוף מתקפה של צבא ארמניה ופרתיה על אטרופטנה. מכאן אפשר להסיק שאטרופטנה הייתה עצמאית פחות או יותר אם כי למעשה הייתה תחת שלטון פרתיה.
יוסף בן מתתיהו (20.74) מזכיר בכתביו שמלך הפרתים מינה את אחיו Pacorus למלך על מדיה-אטרופטנה. כאשר האלאנים פלשו לאטרופטנה ברח מלך זה.
בערך בשנת 20 לפנה"ס אוגוסטוס קיסר מינה את Ariobarzanes השני למלך על אטרופטנה ומאוחר יותר גם למלך ארמניה. בנו Artavasdes (השני או השלישי)ירש את כסאו אולם נרצח לאחר זמן קצר ובכך באה אל קיצה שושלתו של ארטאפאטס, והפרתים המליכו על אזור שליט מטעמם. מתקופה זו ואילך שלטו על אטרופטנה שליטים ממוצא פרתי והיא הייתה מדינה וסאלית. כנראה בשנת 226 עברה אטרופטנה לשליטת המלך הססאני ארדשיר הראשון והפכה לפרובינציה בממלכה הססנית. עדות לכך נמצאת בתבליטי סלע ליד העיר סלמאס קרוב לימת אורמיה באירן.
השליטים של הפרובינציה אטרופטנה נתמנו בידי השליט הסאסני והיו בעלי סמכויות כשל אחשדרפן. במקום שנקרא היום Taḵt-e Solaymān היה אחד משלושת מקדשי האש החשובים ביותר של הדת הזורואסטרית שהייתה גם דתם של השליטים הקודמים. בין השנים 639 - 643 נכבש האזור בידי המוסלמים ואטרופטנה פסקה מלהיות מדינה או מחוז עצמאיים.
רשימת השליטים.
השמות המופיעים ברשימה זו הם אלה הידועים מהמקורות כשליטי אטרופטנה. בהחלט ייתכן שרשימה זו אינה שלמה.
נהר זרבשן
נהר זרבשן () הוא נהר העובר בטג'יקיסטן, באוזבקיסטן ובטורקמניסטן. בעבר נחשב הנהר ליובל של נהר האמו דריה, אך כיום הוא נחשב כנהר בפני עצמו, בגלל רמת המליחות השונה שבמימיו וכן מסלולו השונה שעובר בין נופים אחרים.
מסלול הנהר.
הנהר מתחיל לזרום קרוב לגבול הצפוני של טג'יקיסטן-קירגיזסטן וממשיך לזרום בדרכו בצפון טג'יקיסטן על יד ערים וכפרים רבים, רובם מעוטי אוכלוסין. הנהר חוצה את גבול טג'יקיסטן-אוזבקיסטן וחוצה את העיר הגדולה סמרקנד שבאוזבקיסטן. הנהר ממשיך בפיתולים באוזבקיסטן ובסופו של דבר פונה דרומה אל טורקמניסטן, בטורקמניסטן הנהר ממשיך לזרום עד העיר טורקמנבאט, שם נשפך הנהר אל האמו דריה.
ערים גדולות שהנהר עובר בהן.
טג'יקיסטן
אוזבקיסטן
טורקמניסטן
הדיוויזיה ה-50 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-50 (בגרמנית: 50. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1939 בקיסטרין, והועמדה תחת פיקוד קונרד זורשה. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה הרביעית, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-42 במסגרת הארמייה התשיעית. במהלך הקרב על יוון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-30 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-54 במסגרת הארמייה ה-11. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בגזרה הדרומית, כחלק מהארמייה ה-11 והשתתפה במצור על סבסטופול. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב על קווקז, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17 לסירוגין. ביולי 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה הרביעית, ולחמה עמה בקרבות הקשים שהתחוללו בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
שמעון בר כוסבא
אלמניה
דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג
דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג (בגרמנית: Fallschirm-Panzergrenadier-Division 2 "Hermann Göring") הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1944, והפכה למבצעית באוקטובר של אותה שנה. היא הייתה יחידת פאנצר, אולם הייתה כפופה ללופטוואפה, ואנשיה שימשו בחלקם כפלשירמיאגר (צנחנים). יחד עם הדיוויזיה האחות שלה, דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, היא היוותה את קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה אריך ולטר. קורפוס הרמן גרינג נכלל בתחילה תחת ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז. הדיוויזיה השתתפה בנסיגה מאזור קורלנד לפרוסיה המזרחית, ובנובמבר הועברה תחת הארמייה הרביעית. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במבצע ויסלה-אודר, ובאפריל 1945 נשלחה דרך הים לשלזיה משם נהדפה בהדרגה אל סקסוניה. קורפוס הרמן גרינג ביצע מאמצים נואשים להיחלץ מהכיתור של הצבא האדום באזור דרזדן כדי להיכנע לצבא ארצות הברית, אולם נכשל בכך. ב-8 במאי נכנעו שרידי קורפוס הרמן גרינג לרוסים.
פאטימה (פורטוגל)
פאטימה (פורטוגלית: Fátima) היא עיר בפורטוגל שהתפרסמה בשנת 1917 בעקבות האירוע של גבירתנו מפאטימה, ומאז הפכה לאתר עלייה לרגל.
גאוגרפיה.
פאטימה ממוקמת למרגלות רכס Serra de Aire. היא נמצאת 123 ק"מ צפונית לליסבון ו-187 ק"מ דרומית לפורטו.
שם המקום.
המסורת מיחסת את השם פאטימה לנסיכה מוסלמית, שלאחר כיבוש האזור על ידי הנוצרים נחטפה ואולצה להתנצר (כך בגרסה המוסלמית) או שהתאהבה באחד החוטפים והתנצרה (כך בגרסה הנוצרית).
פאטימה כאתר עלייה לרגל.
ההתגלות.
ב-13 במאי 1917 חזו 3 ילדים, שיצאו לרעות כבשים, ב"גבירה ישובה על עץ, לבושה שמלה לבנה ועוטה רעלה". היא הורתה להם לחזור למקום בחודשים הבאים, בכל 13 לחודש. הילדים אכן חזרו כמבוקש וב-13 באוקטובר הציגה עצמה כ"גבירת מחרוזת התפילה", וביקשה להקים במקום כנסייה.
דבר ההתגלות התפרסם, ורבים הגיעו למקום כל 13 לחודש. בהתגלות של ה-13 באוקטובר צפו כ-70,000 איש. בהמשך נולדה האמונה כי הגבירה הייתה מרים, אם ישו.
התפתחות אתר העלייה לרגל.
הכנסייה הקתולית לא הכירה באירוע כהתגלות עלי אדמות של מרים. ובכל זאת אישרה, ב-1932, למאמינים לסגוד לגבירה מפאטימה ולהקים שם כנסייה. על פי האמונה הקפלה שנבנתה במקום המדויק של ההתגלות היא בעלת סגולות מרפא.
במקום הוקם "המתחם המקודש של גבירתנו מפאטימה" (Santuário de Nossa Senhora do Rosário de Fátima). המתחם כולל שלושה מבנים עיקריים:
ב-1967, במלאת 50 שנה להתגלות, ביקר האפיפיור פאולוס השישי בפאטימה. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר במקום ב-2010.
פרנץ גיולאי
פרנץ יוזף גיולאי (בהונגרית: Ferencz József Gyulay; 1 בספטמבר 1799 - 1 בספטמבר 1868) היה מפקד בכיר בצבא האימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
ביוגרפיה.
גיולאי נולד ב-1 בספטמבר 1799 בעיר פסט, שהייתה אז בתחומי ממלכת הבסבורג העיר נמצאת כיום בתחומי הונגריה המודרנית. אביו היה איגנאץ גיולאי, אשר החזיק בדרגת לוטננט-פלדמרשל בצבא האוסטרי, ואמו הייתה מריה פון פרליין אידלשיים. בשנת 1816 התגייס לצבא האימפריה האוסטרית, והוצב כלוטננט בגדוד שנקרא על שם אביו. בשנת 1920 הועבר להוסרים, והועלה לדרגת אובר-לויטננט. שנה לאחר מכן הועבר לאולאנים וקיבל דרגת האופטמן. בשנת 1826 מונה לראש המטה של בריגדת ההוסרים "וירטמברג", ובשנת 1829 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. בשנת 1831 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1838 לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1846 הועלה לדרגת גנרלוטננט ומונה למפקד גדוד. בשנת 1847 מונה למושל הצבאי של אזור טריאסטה שבאיטליה.
בשנת 1848, התפשט אביב העמים אל איטליה ופרצה מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה. בתפקידו של גיולאי כמושל טריאסטה, היה עליו לדאוג להגנת נמלי הצי האוסטרי מפני המדינות האיטלקיות המורדות באזור. הוא שחרר במהירות מלחים ממוצא איטלקי, והודיע גם לספינות שכבר הפליגו מהנמלים לעשות כן. הוא דאג לצייד את הספינות במלחים אמינים, ותגבר את חילו המצב בטריאסטה ופולה. גיולאי ארגן מחדש את הכוחות האוסטריים שנסוגו מוונציה (שבה הוכרזה "רפובליקת סן מרקו"). מאמצי הזהירות שלו הוכיחו את עצמם כמשתלמים, והאזור שתחת שליטתו היה מבודד מאזור הקרבות.
בשנת 1849 קודם לדרגת לוטננט-פלדמרשל, וביוני של אותה שנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מינה אותו כשר המלחמה של הקיסרות. במסגרת תפקידו זה, הוא לקח חלק חשוב בדיכוי המרד ההונגרי של 1848, וניהל את המצור על העיר ראב. הוא הודח מתפקידו ביולי 1850 ונשלח לפקד על הקורפוס ה-5 באזור מילאנו. עוד באותה שנה הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר ונשלח בשליחות דיפלומטית לסנקט פטרבורג. בשנת 1857 מונה למושל אזור לומברדיה. בשנת 1859 הכריזו ממלכת סרדיניה והקיסרות הצרפתית מלחמה על אוסטריה, פותחות בכך את מלחמת אוסטריה-סרדיניה. מתוקף תפקידו של גיולאי, היה עליו להכריע את סרדיניה בטרם יספיק הצבא הצרפתי להתערב בצורה משמעותית. הכוח שתחת פיקודו כלל כ-220,000 חיילים, 824 תותחים ו-22,000 פרשים.
גיולאי פתח את המלחמה בחציית נהר טיצ'ינו בתקווה לכבוש את פיימונטה ולמנוע מהצרפתים להגיע אליה ברכבות. לרוע מזלו ירד גשם כבד בעת חציית הטיצ'ינו, כך שהמבצע התעכב ואפשר לפיימונטים להספיק להציף את שדותיהם ולעכב בכך את התקדמות צבאו. גיולאי הגיע לוורצ'לי במטרה לכבוש את טורינו, אולם אז הופיעו כוחות צרפתיים-סרדיניים כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו והכריחו אותו לסגת. ב-14 במאי הגיע קיסר צרפת נפוליאון השלישי לאלסנדריה ולקח את הפיקוד על הכוח הצרפתי-סרדיני. ב-20 במאי חלק מהכוח של גיולאי, שהיה תחת פיקוד הרוזן סטאדיון הובס בקרב מונטבלו בידי כוח צרפתי קטן בהרבה.