באפריל 1922 נודע שהנרי טיודור יגיע לארץ ישראל להחליף את בראמלי בראש המשטרה. בתחילה מונה טיודור למשרה כוללת מעל בראמלי, אך בספטמבר 1922 שונה תוארו מ"הקצין הכללי המפקד על פלשתינה (א"י)" ל"המפקח הכללי של המשטרה ובתי הסוהר" ובראמלי היה לסגן המפקח. אולם בפועל, המשיך בראמלי לנהל את המשטרה. הוראס סמואל תיאר את בראמלי כ:"אדם בגיל העמידה ... שבילה את כל זמנו בכתיבת מזכרים מפורטים לממשלה במטרה לכסות אותו במקרה שתתרחש הסתבכות כלשהי".
בתחילת 1923 פוטר בראמלי על ידי הנציב העליון הרברט סמואל, במה שהוצג כהתפטרות על רקע מצבו הבריאותי והוא הוחלף על ידי ארתור סטפן מאברוגורדאטו. הוא נפטר בשנת 1925.
יחסו ליהודים.
בראמלי כמו רוב הקצינים והשוטרים הבריטיים במשטרת המנדט, נחשב על הגורמים שהתנגדו לרעיון הציוני. רוב השוטרים הבריטיים ראו ביהודים "מהגרים" הזרים לרוח הארץ ותושביה, בעוד שבערבים ראו, מתוך השקפה רומנטית וקולוניאלית, את בני הארץ האותנטיים. הערבי היה בעיניהם מעין "הפרא האציל" בעוד שהיהודי נראה להם כנטע זר. בראמלי עמד לצדם של ארנסט ריצ'מונד, היועץ המדיני של הנציב העליון, ורונלד סטורס מושל ירושלים שתמכו בצד הערבי, לעומת הנציב העליון סר הרברט סמואל, וינדהאם דידס המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ונורמן בנטויץ' היועץ המשפטי, שנחשבו, יחסית, אוהדי הציונות.
בשנת 1922, לאחר תום המאורעות, כשנתברר לשלטונות המנדט כוחו של ארגון "ההגנה", החלה המשטרה בפיקודו של בראמלי לערוך חיפושים אחר מחסני הנשק של ההגנה. ארנסט ריצ'מונד כתב שטנה על "ההגנה", בו תיאר אותה כארגון סתר בולשביקי. הוסיף עליו בראמלי וטען כי פקידי הממשל היהודיים יחד עם בכירי הממשל הבריטים הפרו-ציוניים, תופסים את כל עמדות המפתח בממשל. כשנמשך הקטרוג החליט הנציב העליון להפגיש את המקטרגים עם ראשי היישוב לשיחה גלויה. בנוכחות הנציב העליון הרברט סמואל והמזכיר הראשי וינדהאם דידס, נפגשו ארנסט ריצ'מונד ופרסי בראמלי עם קבוצה ממנהיגי היישוב ובהם ד"ר חיים ויצמן והקולונל פרדריק קיש. בראמלי טען כי אין להסתדרות הציונית כל שליטה על הנעשה בארץ ועל העולים הבאים אליה, שבהם סוכנים קומוניסטים רבים והם מביאים עמם נשק לרוב, לפי הוראת המוסדות הציוניים באירופה. בראמלי המשיך וטען כי ההסתדרות הכללית הולכת ונוטה לכיוון השמאל ואופיה הוא קומוניסטי, כפי שמוכיחים היישובים הקומוניסטיים שהיא מקימה בארץ. בראמלי הוסיף כי הדיקטטור האמיתי של המדיניות היהודית בארץ ישראל הוא יצחק בן-צבי, שהוא קומוניסט גמור, וכי הוא ואנשיו מנהלים את היישוב בארץ ולא ועד הצירים. האשמותיו של בראמלי נגד יצחק בן-צבי הגיעו עד ללונדון, הוצגו בשאילתא בפרלמנט הבריטי ונדונו בעיתונות הבריטית.
בראמלי טען שהוא פוטר מתפקידו בגלל מאבקו הבלתי מתפשר ב:
בעיתונות היהודית התבטאו בחריפות נגד בראמלי. היו אף שהדביקו לו את התואר "צוררינו".
מקשר
קתדרלת ויטוס הקדוש
קתדרלת ויטוס הקדוש (בצ'כית: Katedrála svatého Víta) היא קתדרלה גותית בפראג שבצ'כיה, ומושב הארכיבישוף של פראג. שמה המלא הוא קתדרלת ויטוס הקדוש, וצלאב הקדוש ואדאלברט הקדוש. היא נמצאת במרכז מצודת פראג ומכילה קברים רבים של מלכי בוהמיה. זוהי הקתדרלה הגותית העתיקה ביותר במרכז אירופה והכנסייה הגדולה ביותר בפראג.
היסטוריה.
ההתחלה.
הכנסייה הראשונה – שגם היא הוקדשה לוויטוס הקדוש ועמדה במיקומה הנוכחי של הקתדרלה – הייתה רוטונדה רומאנסקית שנוסדה בידי ואצלב הראשון דוכס בוהמיה ב-925. הפטרון ויטוס הקדוש נבחר מכיוון שוואצלב השיג שריד קדוש - זרוע של ויטוס הקדוש, מהקיסר היינריך הראשון. ייתכן גם שוואצלב, שרצה להמיר את נתיניו לנצרות בקלות רבה יותר, בחר בשם של קדוש ששמו דומה לשמו של אל השמש הסלאבי סוואנטוויט (Svantevit). שתי אוכלוסיות, האוכלוסייה הנוצרית הגדולה והפגאנית הקטנה, חיו בו-זמנית במצודת פראג עד המאה ה-11.
בשנת 1060 נוסדה הבישופות של פראג, והנסיך ספיטינב (Spythinev) השני החל בבניית כנסייה מרווחת יותר כאשר התברר שהרוטונדה הקיימת הייתה קטנה מדי מלהכיל את המאמינים הרבים. מעל הכנסייה החדשה נבנתה בזיליקה רומאנסקית. רוב המומחים מסכימים שזו הייתה בזיליקה עם שלוש ספינות ושתי במות למקהלה, וזוג מגדלים המחוברים לטרנספט המערבי (מסדרון הניצב למעברים ויוצר אתם צורת צלב). תכנון הקתדרלה הושפע מהאדריכלות הרומאנסקית של הקיסרות הרומית הקדושה (שפראג הייתה בירתה בתקופה מסוימת), ובפרט מכנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים וכנסיית שפאייר (Speyer). האפסיס המערבי של הרוטונדה שולב אל הטרנספט המזרחי מכיוון שזה הכיל את הקבר של ואצלב הקדוש, שנהפך לפטרון הקדוש של הנסיכות הצ'כית. אחוזת בישוף נבנתה מדרום לכנסייה החדשה, והוגדלה באופן ניכר במאה ה-12.
הקתדרלה הגותית.
הקתדרלה הגותית הנוכחית נוסדה ב-21 בנובמבר 1344 כאשר הבישופות של פראג הועלתה לדרגת ארכיבישופות. הפטרונים שלה היו כינוס הכנסייה בהנהגת דיקן, הארכיבישוף ארנוסט מפארדוביצה (Arnost of Pardubice) ומעל כולם הקיסר קארל הרביעי, מלך בוהמיה והקיסר העתידי של הקיסרות הרומית הקדושה, שייעד את הקתדרלה להיות כנסיית הכתרה, בית קברות למשפחתו, בית אוצר לעתקים היקרים ביותר של ממלכתו, מקום מנוחתו האחרון ואתר צליינות של הקדוש ואצלב.
האדריכל והבנאי הראשי הראשון של הקתדרלה היה מאתיאס מאראס (Matthias of Arras), שזומן מהארמון האפיפיורי באביניון. מתיאס תכנן את המראה הכללי של הבניין בסגנון הגותי הצרפתי: בזיליקה בת שלוש ספינות עם תמיכות דואות, טרנספט (בית רוחב) קצר, בית מקהלה עם חמישה מפרצים ואפסיס בעל עשר צלעות עם אמבולטוריום שממנה בולטות קפלות. בתקופת חייו הספיקו לבנות רק את החלק המזרחי של בית המקהלה, הארקדה (מעין מעבר מקורה בקשתות), והאמבולטוריום. הניצבות האנכית והצרות של הגותיקה הצרפתית המאוחרת וקפדנותו בנושאי פרופורציה משמשים מאפיינים בולטים של עבודתו.
לאחר מותו של מתיאס ב-1352, אדריכל אחר המשיך את הבנייה. היה זה פטר פארלר (Peter Parler), שהיה באותו זמן רק בן 23. הוא היה בנו של האדריכל של כנסיית הצלב הקדוש (Heiligenkreutzkirche) ב-Schwäbisch Gmünd. תחילה עבד פארלר רק לפי התוכניות שהשאיר קודמו, ובנה את חדר תשמישי הקדושה בצפון בית המקהלה וקפלה בדרום. לאחר שסיים את כל מה שמתיאס הותיר לא גמור, הוא המשיך לפי רעיונות מקוריים משלו. התכנון החדשני והנועז של פארלר הביא לסינתזה ייחודית של אלמנטים גותיים באדריכלות. דוגמה טובה לכך ניתן למצוא בקמרונות שהוא תכנן לאגף המקהלה. קמרונות אלה, שנקראות "קמרונות פארלר" או "קמרונות רשת" (net-vaults) יש צלעות אלכסוניות כפולות (ולא יחידות, כמו בסגנון High Gothic) שנמתחות לרוחב מפרץ המקהלה. זוג הצלעות המצטלבות יוצר מבנה דמוי רשת שמחזק באופן ניכר את הקשתות. מבנה זה גם מקשט את התקרה שכן הקשתות המחוברות יוצרת תבנית זיג-זג לאורך הקתדרלה.
בעוד שמתיאס הוכשר כגאומטריקן ששם דגש על מערכת מדויקת של פרופורציות וקומפוזיציה מתמטית בהירה בתכנוניו, פארלר הוכשר כפסל וסתת. הוא טיפל באדריכלות יותר כבתור פיסול. מלבד הקשתות הנועזות שתכנן, אפשר לראות פרטים מעבודתו גם בתכנון העמודים (עם עמודים קלאסיים בצורת פעמון, שכמעט נשכחו באדריכלות הגותית הבשלה), בקשת הכיפה הגאונית בקפלת ואצלב הקדוש, בקירות העליונים בקתדרלה שהיו גליים, בקישוטי החלונות המקוריים (אין שני חלונות שלו שהם זהים, הקישוטים שונים) ולוחות הקישוט של התומכות. פיסול אדריכלי קיבל תפקיד נכבד בזמן שפארלר היה אחראי על הבנייה, כפי שניתן לראות בזיזים, במשקופי המעברים ובייחוד בפסלים על הטריפוריום, שמתארים את פני משפחת המלוכה, קדושים, בישופים של פראג ושני האדריכלים הראשיים, ביניהם פארלר עצמו.
העבודה על הקתדרלה התקדמה בקצב איטי, כיוון שבאותו זמן הטיל הקיסר על פארלר פרויקטים נוספים, בהם בניית גשר קארל החדש בפראג והקמת כנסיות ברחבי צ'כיה. ב-1397 רק בית המקהלה וחלקים מהטרנספט הושלמו.
אחרי מותו של פארלר ב-1406 בניו, ונצל פארלר ובעיקר יוהאן פארלר, המשיכו את עבודתו. אותם ירש Master Petrilk מסוים, שהיה כנראה חבר בסדנה של פארלר. תחת שלושתם הטרנספט (בית הרוחב) והמגדל הגדול בצד הדרומי הושלמו. כך גם הגמלון שמחבר את המגדל עם הטרנספט המערבי. השער הדרומי, שכונה "שער הזהב" (כנראה בגלל הפסיפס המוזהב של יום הדין האחרון), הוא השער דרכו נכנסו מלכים לקתדרלה לצורכי הכתרה.
כל תהליך הבניה נעצר עם תחילת המלחמה ההוסיטית במחצית הראשונה של המאה ה-15. המלחמה הביאה לקיצה של הסדנה שפעלה במשך למעלה מאה והריהוט של הכנסייה - עשרות תמונות ופסלים - סבלו רבות מגישת ההוסיטים לניפוץ איקונין. כאילו שזה לא הספיק, שרפה גדולה שפרצה ב-1541 הזיקה מאוד לקתדרלה.
קפלת ואצלב הקדוש.
הקפלה של ואצלב הקדוש היא אולי המקום המרהיב ביותר בקתדרלה. בקפלה זו נשמרים שרידיו של ואצלב הקדוש. הקפלה נבנתה בידי פטר פארלר בשנים 1344–1364 והייתה בעלת קשתות עם צלעות. החלק התחתון של הקרות מקושט באבנים חצי-יקרות וציורים של הפסיון של ישו מ-1372 ו-1373. החלק העליון של הקירות מכיל ציורים של חייו של ואצלב הקדוש מ-1506–1509. באמצע הקיר ישנו פסל גותי של ואצלב הקדוש, שפוסל על ידי יינדז'יך פארלר (אחיינו של פטר) ב-1373.
הרנסאנס והבארוק.