קונסטרוקטיביזם הייתה תנועת אוונגרדית, בתחומי האמנות, האדריכלות והספרות, אשר התקיימה ברוסיה החל משנת 1914 והיוותה את מרכזו של זרם האוונגרד הרוסי. התנועה הקונסטרוקטיביסטית צמחה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כהמשך של תנועת הפוטוריזם הרוסי. מבחינה אמנותית שילבה התנועה בין אסתטיקה תעשייתית והאמנות המופשטת לבין רעיונות סוציאליסטים אודות תפקידה של האמנות כמכשיר לשינוי חברתי של החברה.
המונח קונסטרוקטיביזם, שפרושו 'אמנות בנויה' (Construction Art), נטבע לראשונה בשנת 1917 על ידי הצייר קזימיר מלביץ' כדי לתאר את עבודתו של האמן אלכסנדר רודצ'נקו. בשנת 1921 מופיע המונח 'קונסטרוקטיביזם' (Constructivism) ב"מניפסט הריאליסטי" מאת נחום גאבו. בשנת 1922 שימש המונח ככותרת לספרו של אלכסיי גאן (Alexei Gan).
ב'הכרזת המרכז הספרותי של הקונסטטרוקטיביסטים', משנת 1924, הגדירו קבוצת סופרים בראשות איליס סלווינסקי וקורנליי זלינסקיי את הנחות היסוד של הקונסטרוקטיביזם. הנחות אלו כללו את הראיה האוטופית של התעשייה כמכשיר לשינוי חברתי:
ביצירתם של האמנים הקונסטרוקטיביסטים ניכרת השפעתם של התעשייה והעיצוב, בשימוש בחומרים ובטכנולוגיות שלא היו חלק מן החומרים המקובלים באמנות עד אז (כגון קורות ולוחות מתכת, פלסטיק, זכוכית ועוד), וכן בשימוש בצורות אמנותיות גאומטריות הלקוחות גם הן מן התעשייה. אסתטיקה תעשייתית זו, השואבת את השראתה גם מתנועות האמנות האוונגרדיות כגון קוביזם או פוטוריזם, שולבה ברעיון כי על האמנות להשתתף באופן פעיל בעיצובה של החברה ברוח המהפכה הבולשביקית.
נאן רוזנטל, במאמר "פיסול במסורת הקונסטרוקטיביסטית" טוענת כי קיימים שלושה מאפיינים בסיסיים לסגנון הפיסול הקונסטרוקטיביסטי:
אחד מן התמריצים לפעילות התנועה היה הפרדת האקדמיה לאמנויות בפטרבורג מן המכללה המוסקבאית לציור בשנת 1918. המרכז של פעילות הקבוצה היה בבית הספר "VKhUTEMAS" לאמנות ועיצוב אשר הוקם בשנת 1919. נחום גאבו, אשר היה אחד מן המורים בבית הספר, העיד כי הלימודים התמקדו יותר בדיונים פוליטיים ואידאולוגיים מאשר בעשיית אמנות.
בשנת 1920 הציג טאטלין את עבודתו הידועה "מונומנט לאינטרנציונאל השלישי". מונומנט זה תוכנן כמגדל לולייני העשוי מקורות מתכת. במאמר ביקורתי תקף נחום גאבו את העבודה וטען כי יש לבחור בין בנייה פונקציונלית של בתים וגשרים לבין אמנות. מחלוקת זו הובילה לפיצול התנועה. גאבו ופבזנר חשו כי 'המניפסט הריאליסטי' אשר חתר לרוחניות בתנועה, מותקף על ידי נטייה לשימושיות ולגרסה מרוככת יותר של הקונסטרוקטיביזם בידי טאטלין ורודצ'נקו. התומך המרכזי של הקונסטרוקטיביזם בשלטון היה לאון טרוצקי, אולם לאחר שנת 1921 תמיכתו בהם נחלשה והחלו להישמע קולות אשר התנגדו לקיומה של תנועת אמנות "טהורה". כדי להבדיל עצמם יצרו טאטלין ורודצ'נקו את המונח "פרודוקטיביזם" לתיאור עבודתם.
אמנים קונסטרוקטיביסים היו פעילים גם בתחום אדריכלות. בשנות ה-20 זה היה הסגנון השולט באדריכלות הסובייטית. אחת הדוגמאות הבולטות היא מועדון פועלי הרכבת במוסקבה.
בשנות ה-30 החל הממשל הסובייטי להפעיל לחץ על קונסטרוקטיביסטים ווסגנון אמנות זה הוכרז כ"אנטי סובייטי".
השפעתה של האמנות הקונסטרוקטיביסטית הייתה רבה. רעיונות שפיתחה התנועה בדבר חללים נגאטיביים ביצירה הפיסולית הופיעו שוב באמנות האירופית אצל אמנים כגון הנרי מור, ברברה הפוורת' ואחרים. אמנים קונסטרוקטיביסטים רבים אף עברו למערב אירופה ולארצות הברית.
עירוני נס ציונה
לוסי וייר וב הייז
יעל אבקסיס
יעל אבקסיס (נולדה ב-19 ביולי 1967) היא שחקנית, דוגמנית, במאית, מפיקה ומנחת טלוויזיה ישראלית. זוכת פרס מסך הזהב ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
אבקסיס נולדה באשקלון וגדלה בבת-ים. אמה היא הזמרת והשחקנית ריימונד אבקסיס שעלתה ארצה ממרוקו. אביה נהרג בתאונת דרכים כשאבקסיס הייתה בת 10.
כבר מגיל צעיר החלה את קריירת הדוגמנות שלה. כשהייתה בת 14, השתתפה במספר קמפיינים, ביניהם לחברת האופנה "קסטרו".
בשנת 1991 השתתפה בסרט הקולנוע הצרפתי-ישראלי בבימויו של אלכסנדר ארקדי "עבור סאשה" ("פור סשה"), לצד השחקנית הצרפתייה סופי מרסו.
בשנת 1992 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט של איילת מנחמי ונירית ירון "סיפורי תל אביב".
בשנת 1993 השתתפה בסרט הקולנוע האמריקאי "זרים בלילה". באותה השנה השתתפה גם כן בסרט הישראלי "הירושה" של הבמאי אמנון רובינשטיין.
ב-1993 הצטרפה אבקסיס לצוות מנחי ערוץ הילדים בו הנחתה עד 1998, ובין התוכניות שהנחתה נמנו: "הכיתה המעופפת", "כדור פורח", "שעות הקסם" ועוד.
בשנת 2000 חזרה אבקסיס לערוץ כשחקנית בסדרה לגיל הרך "עץ הפטפוזים".
אבקסיס השתתפה במספר קלטות וידאו לילדים שהמוכרת בהן היא "חיבוקי" שיצאה בשנת 1998, שלאחר מכן נמכרו בובות המבוססות על הדמות של קלטת זו.
בין השנים 1993 עד 1994 הנחתה אבקסיס את התוכנית "רוח מזרחית" ששודרה בערוץ 2.
פריצתה הגדולה לתודעה הציבורית אירעה ב-1994 כאשר הופיעה יחד עם ליאור מילר בסרטון פרסומת נודע של חברת האופנה "קסטרו" בערוץ 2, אחת הפרסומות הראשונות ששודרו בערוץ המסחרי.
באותה השנה היא הנחתה את הפסטיגל לצד עינת ארליך ועודד מנשה.
בשנת 1996 השתתפה במספר סרטי טלוויזיה צרפתיים.
בשנת 2003 הנחתה את "פרפרים של שבת" בערוץ הופ!.
בין השנים 1999– 2004 שיחקה תפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה, זוכת פרס מסך הזהב ופרס האקדמיה לטלוויזיה, "שבתות וחגים" . בזכות תפקידה בסדרה זו, זכתה אבקסיס בפרס מסך הזהב בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר".
ב-1999 שיחקה אבקסיס בסרטו של הבמאי עמוס גיתאי "קדוש".
ב-2003 שיחקה בסרטו של עמרי לוי "מיס אנטבה", שזכה בפרס בפסטיבל ברלין. במקביל השתתפה בסרט "חיים זה חיים" ובסרטו של עמוס גיתאי "עלילה".
בשנת 2004 הנחתה תוכנית בערוץ התכלת והשתתפה בהפקה הבינלאומית המיוחדת "תחיה ותהיה" של המפיק מרק רוזנבאום והבמאי ראדו מיכאילאנו, שזכה במספר פרסים בפסטיבלים שונים בעולם, ביניהם בפסטיבל ברלין.
בשנת 2005 שיחקה לראשונה יחד עם אמה, ריימונד אבקסיס, כאם ובת בסרט הטלוויזיה "חתה יסבח סבח", בבימויו של דוד דרעי. בסרט, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, עליו זכתה גם אמה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2008 שיחקה אבקסיס בסרט השני במספר בטרילוגיה של האחים שלומי ורונית אלקבץ - "שבעה". שיחקה גם בתפקיד דנה בהצגה "קפיצה לחו"ל" בבימוי נטע מורן בתיאטרון תמונע.
בשנת 2009 שיחקה אבקסיס בהצגה "האישה מן הים" (תיאטרון תמונע), ובאותה השנה שיחקה גם בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "תיבת נח".
בשנת 2010 גילמה את דמותה של טליה קליין, אשת שבוי צה"ל החוזר מהשבי לאחר 17 שנים, בסדרה "חטופים" בשידורי קשת. על תפקידה בסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה", ובשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "אדמה" לצד ליאור אשכנזי, מוחמד בכרי ונתי רביץ. בשנת 2013 שיחקה תפקיד משנה בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים". בשנת 2014 שיחקה בסרטו של ערן ריקליס, המתבסס על ספרו של סייד קשוע - "ערבים רוקדים (זהות שאולה)" ובסרטה של קרן ידעיה, "הרחק מהיעדרו".
בשנת 2008 ייסדה ביחד עם מכי חכם נאמן את "פורום נשות העסקים" של עמותת רוח נשית כדי לתמוך בפעילות למען נשים נפגעות אלימות. אבקסיס כיהנה כיו"ר הפורום בין השנים 2008–2010 וכנשיאת העמותה בין השנים 2010-2015.
אבקסיס הייתה הפרזנטורית של חברת הקוסמטיקה הישראלית ד"ר פישר.
ב-2018 הנחתה לצד דני קושמרו את טקס הדלקת המשואות לרגל חגיגות יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל. באותה שנה שיחקה בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר", וכן בסרטו של עמוס גיתאי "רכבת קלה". ב-2019 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הד", לצד יורם טולדנו.
ב-2019 התראיינה אבקסיס לגל"צ ואמרה: "הימניים לא מייצגים מבחינתי אנושיות... אנושיות נגד אי שפיות.. מבחינתי מה לעשות שהקולות הגזעניים באים מהימין."
ב-2020 הפיקה וביימה את הסרט התיעודי "ריימונד אל בידאוויה". הסרט הוקרן לראשונה באירוע הפתיחה של פסטיבל דוקואביב 2020
חיים פרטיים.
ב-1996 נשאה אבקסיס לשחקן ליאור מילר ובאותה השנה נולד לשניים בן. ב-2003 השניים התגרשו.
משנת 2004 אבקסיס הייתה בזוגיות עם איש העסקים רוני דואק, ולשניים נולד בן בשנת 2005. הזוג נפרד ב-2014.
משנת 2018 אבקסיס בזוגיות עם איש חיי הלילה צח בר.
אבקסיס מתגוררת ברשפון.
מיכאל לב-טוב
מיכאל לב-טוב (נולד ב- 1945) הוא אמן רב תחומי – במאי קולנוע ותסריטאי סרטי תעודה, סופר, משורר, צייר ומורה.
ביוגרפיה.
לב-טוב, יליד ותושב ירושלים (1945), למד בשנים 1967–1968 בבצלאל במחלקה לאמנות חופשית. לאחר מכן פנה ללימודי קולנוע בבית הספר לקולנוע בלונדון (1969-1971) ומאוחר יותר השתלם בתחנת הטלוויזיה החינוכית של בוסטון, ארצות הברית - W.J.B.H.
עשייתו הפורה בתחום הקולנוע של לב-טוב החלה בראשית שנות ה-70, כאשר החל לעבוד כבמאי תעודה בערוץ 1. עד אמצע שנות ה-90 ביים לב-טוב סרטי תעודה רבים, והפך לאחד מבכירי במאי התעודה בישראל. רבים מסרטיו עוסקים בהיסטוריה הארצישראלית ואמנותה, ומשלבים בין אהבתו ובקיאותו בתחומי הקולנוע מחד והאמנות מאידך.
לב-טוב היה מורה מוערך לקולנוע בבית הספר סם שפיגל למן הקמתו ועד לפרישתו בשנת 2012, ובבית הספר "מעלה" לתקשורת בירושלים.
לאורך השנים פרסם לב-טוב סיפורים קצרים, שירה וכתבות בעיתונים ובכתבי עת, ובהם: "קשת" - רבעון לספרות עיון וביקורת, "מוניטין", "כל העיר - ירושלים", "משקפיים" - בהוצאת אגף הנוער של מוזיאון ישראל ו"סטודיו" - כתב עת לאמנות.