לאחר מכן פרש פרטלה מהצבא והתגורר בפריז, עד מותו ב-6 בדצמבר 1969.
איתן רותם
איתן רותם (10 בפברואר 1961 – 17 באוגוסט 1982) היה שחיין ושחקן כדורמים ישראלי, אלוף ישראל בשחייה ושחקן נבחרת ישראל בכדורמים. נהרג בלבנון במבצע שלום הגליל.
ביוגרפיה.
רותם נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים איחוד, בנם הבכור של רבקה ואריה רותם, אחיו האמצעי, יובל, אלוף ושיאן ישראל בשחייה ואחותו הצעירה מיכל. הוא למד בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים בקיבוץ, המשיך ללמוד בתיכון "חוף הכרמל", וסיים את בית הספר במגמה הומנית. רותם הצטיין בספורט. הוא התאמן בשחייה בקבוצת הפועל גבעת חיים בהדרכתו של גרשון שפע. הוא שיחק כדורמים בקבוצת הפועל גבעת חיים בהדרכתם של מיקי הדר ועודד רוזנפלד, איתה זכה בחמישה תוארי אליפות המדינה.
אלוף ישראל בשחייה.
באליפות החורף הראשונה של ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבריכת גבעת חיים במרץ 1977 זכה רותם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.4 דקות. באליפות ישראל שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל־200 מטר גב בתוצאה של 2:32.61 דקות, אחרי אבי כרמל (2:20.22 דקות) וערן קרקו (2:30.27 דקות), שניהם ממכבי תל אביב.
רותם היה חבר בנבחרת ישראל בכדורמים, והשתתף בתחרויות בינלאומיות ברחבי העולם.
בנובמבר 1979, התגייס רותם לצה"ל. כספורטאי מצטיין יכול היה לשרת בתפקיד עורפי, אולם העדיף לשרת ביחידה קרבית, ושירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. באפריל 1981, הוא הועלה לדרגת סמל. בעת שירותו הצבאי המשיך להתאמן ולייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות באירופה ובאמריקה. אימוניו בנבחרת לא פגעו בשירותו הצבאי, ובפברואר 1981, הוא הועלה לדרגת סמ"ר.
ביולי 1982, בימי מלחמת שלום הגליל, אושרה יציאתו מן הארץ לטורניר "שמונה האומות" בכדורמים שנערך באוסלו נורווגיה ובטורניר קדם אליפות העולם שנערך בגואיאקיל, אקוודור. כששב לישראל, אף על פי שהיה אמור להיות בחופשה, חזר רותם לפקד על יחידתו בלבנון. ב-17 באוגוסט 1982 הוא התנדב להחליף את נהג הסיור שהתלונן על עייפות. בסיור ליד הכפר עבדיה בלבנון, מזרחית לביירות, נלכד במארב מחבלים, שפתחו עליהם באש ונהרג במהלכו.
רותם הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית הקברות בקיבוץ שבו נולד, גבעת-חיים איחוד.
שר הביטחון אריאל שרון כתב במכתב תנחומים למשפחתו:
הנצחה.
נערך טורניר כדורמים לזכרו.
תתל65
תתל 65
תמא 42
תמא42
תת&quot;ל65
צו ירושה וצו קיום צוואה
מיסטר קנדי
צ'ארלס אלסטון
צ'ארלס הנרי אלסטון (באנגלית: Charles Henry Alston; 1907-1977) היה צייר, פסל, מאייר אמריקאי, שחי ועבד בשכונת הארלם בעיר ניו יורק. אלסטון היה פעיל ברנסאנס של הארלם. אלסטון עיצב וצייר ציורי קיר בבית החולים הארלם ובבניין לביטוח חיים הדדי של גולדן סטייט. בשנת 1990 הפסל של אלסטון - "מרטין לותר קינג ג'וניור" הפך לדמות הראשונה של אפרו-אמריקאי שהוצגה בבית הלבן.
חיים אישיים.
ילדות.
צ'ארלס הנרי אלסטון נולד ב־28 בנובמבר 1907 בשארלוט, צפון קרוליינה, לכומר פרימוס פריס אלסטון ואנה אליזבת (מילר) אלסטון, כילד הצעיר מבין חמישה ילדים. שלושה שרדו בינקותם: צ'ארלס, אחותו הגדולה רוזמניאר ואחיו הגדול וונדל. אביו נולד לעבדות בשנת 1851 בצפון קרוליינה. לאחר מלחמת האזרחים הוא השלים את לימודיו וסיים את המכללה בשארלוט. הוא הפך למייסד הכנסייה האפיסקופלית של סנט מיכאל, עם קהל אפרו-אמריקני. הכומר אלסטון פגש את אשתו כשהייתה סטודנטית בבית הספר שלו. בשנת 1910 כשצ'ארלס היה בן שלוש, אביו נפטר לפתע.
בשנת 1913 התחתנה אנה אלסטון בשנית, להנרי בארדן, אחיו של אביו של רומרה בירדן. במהלך הנישואין, צ'ארלס ורומארה הפכו לבני דודים. שתי המשפחות גרו זו ליד זו. החברות בין רומארה לצ'ארלס תימשך כל חייהם. בילדותו קיבל אלסטון השראה מציוריו של אחיו הגדול וונדל שהעתיק תמונות של רכבות ומכוניות. צ'ארלס שיחק גם עם חימר, ויצר פסל של צפון קרוליינה. אמו הייתה רוקמת מיומנת והתחילה לצייר בגיל 75. אביו היה גם טוב בציור, כפי שניכר כשחיזר אחרי אמו של אלסטון אנה עם רישומים קטנים במכתבים שכתב לה.
בשנת 1915 עברה משפחת בירדן / אלסטון לניו יורק, כפי שעשו משפחות רבות במהלך ההגירה הגדולה. אביו החורג של אלסטון, הנרי בארדן, עזב לפני אשתו וילדיו כדי לקבל עבודה. הוא קיבל עבודת מפקח על מעליות ועל צוות דוכן העיתונים במלון ברטון באפר ווסט סייד. המשפחה התגוררה בהארלם ונחשבה למעמד הבינוני. בזמן השפל הגדול תושבי הארלם סבלו כלכלית. בבית הספר הציבורי 179 במנהטן הכירו ביכולותיו האמנותיות של הילד והוא התבקש לצייר את כל כרזות בית הספר במהלך שנותיו שם.
להארי ואנה בירדן נולדה בת, אאידה סי בארדן (1917–2007).
השכלה גבוהה.
אלסטון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שם היה מועמד למצוינות אקדמית והיה עורך האמנותי של מגזין בית הספר. בתיכון קיבל את צבעי השמן הראשונים שלו, ולאחר סיום לימודיו בשנת 1925 למד באוניברסיטת קולומביה, ודחה מלגה לבית הספר לאמנויות ייל.
אלסטון נכנס לתוכנית הקדם אדריכלית אך איבד עניין לאחר שהבין אילו קשיים היו לאדריכלים אפרו-אמריקאים בתחום. הוא נכנס לתוכנית לאמנויות יפות, וצייר קריקטורות למגזין בית הספר ג'סטר. הוא גם בילה במועדונים של הארלם, שם נוצרה אהבתו לג'אז ומוזיקה שחורה. בשנת 1929 סיים את לימודיו וקיבל מלגה ללמוד במכללת המורים, שם השלים תואר שני בשנת 1931.
חיים מאוחרים.
במשך השנים 43–1942, אלסטון הוצב בצבא באריזונה. כשחזר לניו יורק ב־8 באפריל 1944, התחתן עם ד"ר מיירה אדל לוגן, אז מתמחה בבית החולים הארלם. הם נפגשו כשעבד על פרויקט ציורי הקיר בבית החולים. הזוג גר קרוב למשפחה. במפגשים התכופים שלהם נהנה אלסטון לבשל ומיירה ניגנה בפסנתר. במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים לקח אלסטון שיעורי אמנות מדי פעם, ולמד אצל אלכסנדר קוסטגלו.
בינואר 1977 נפטרה מיירה לוגן. חודשיים לאחר מכן ב־27 באפריל 1977 נפטר צ'ארלס אלסטון.
טקס האזכרה שלו נערך בכנסייה האפיסקופלית של סנט מרטינס ב־21 במאי 1977 בעיר ניו יורק.
קריירה מקצועית.
הוא החל גם ללמד במרכז האמנותי הקהילתי של הארלם, שנוסד על ידי אוגוסטה סאבאג', במרתף של מרכז שומבורג לחקר התרבות השחורה. סגנון ההוראה של אלסטון הושפע מעבודתם של ג'ון דיואי, ארתור ווסלי דאו ותומס מונרו. במהלך תקופה זו, אלסטון החל ללמד את ג'ייקוב לורנס בן העשר, עליו השפיע מאוד.
בסוף שנות העשרים אלסטון הצטרף לבארדן ואמנים שחורים אחרים שסירבו להציג בתערוכות של קרן ויליאם א. הרמון, בה הוצגו אמנים שחורים בתערוכות נודדות. אלסטון וחבריו חשבו כי התערוכות האלה נוצרו עבור קהל לבן.
בשנת 1938 קרן רוזנוולד סיפקה כסף לאלסטון לנסוע לדרום, וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא הגיע למקומות נידחים וצילם היבטים רבים בחיים הכפריים. צילומים אלה שימשו בסיס לסדרת דיוקנאות ז'אנר המתארת את החיים השחורים הדרומיים. באותה שנה אלסטון קיבל מענק שני מקרן רוזנוולד לנסוע דרומה, ובילה זמן רב באוניברסיטת אטלנטה.
במהלך שנות השלושים ותחילת הארבעים של המאה הקודמת, אלסטון יצר איורים למגזינים כמו פורצ'ן, מדמואזל, הניו יורקר, מלודי מייקר ואחרים. הוא גם עיצב עטיפות אלבומים עבור אמנים כמו דיוק אלינגטון וקולמן הוקינס. אלסטון הפך לאמן צוות במשרד למידע מלחמה ויחסי ציבור בשנת 1940, ויצר רישומים של אפריקאים אמריקאים בולטים. תמונות אלה שימשו יותר מ־200 עיתונים שחורים ברחבי הארץ על ידי הממשלה כדי "לשפר את היחסים עם האזרחים השחורים."
בסופו של דבר אלסטון עזב את העבודה המסחרית כדי להתמקד ביצירות האמנות שלו. בשנת 1950 הפך למדריך הראשון האפרו-אמריקאי בליגת סטודנטים לאמנות, שם נשאר בפקולטה עד 1971. בשנת 1950 הוצג ציורו במוזיאון המטרופוליטן, ויצירות אמנות אחרות שלו רכש המוזיאון. הוא פתח את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1953 בגלריה ג'ון הלר, שייצגה אמנים כמו רועי ליכטנשטיין. והציג שם חמש פעמים משנת 1953 עד 1958.
בשנת 1956 הפך אלסטון למדריך האפרו-אמריקני הראשון במוזיאון לאמנות מודרנית, שם לימד במשך שנה לפני שנסע לבלגיה מטעם MOMA. הוא ריכז את מרכז הקהילה לילדים באקספו 58. בשנת 1958 הוענק לו מענק ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בשנת 1968, אלסטון קיבל מינוי נשיאותי מלינדון ג'ונסון למועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות. ראש העיר ג'ון לינדזי מינה אותו לנציבות האמנות בעיר ניו יורק בשנת 1969. בשנת 1973 התמנה לפרופסור מן המניין במכללת סיטי בניו יורק, שם לימד מאז 1968.
ציור אדם ותרבות.
אלסטון שיתף אולפן ב"סטודיו 306" עם הנרי באנרן, ששימש מרחב פתוח לאמנים, צלמים, מוזיקאים, סופרים וכדומה. אמנים אחרים החזיקו חלל שם כמו ג'ייקוב לורנס, אדיסון בייט ואחיו לאון. במהלך תקופה זו הקים אלסטון את גילדת האמנים של הארלם עם סאבאג' ואלבה לייטפוט כדי לפעול למען שוויון בתוכניות האמנות של WPA בניו יורק.
בשנים הראשונות של, סטודיו 306", אלסטון התמקד בציור דיוקנאות. עבודותיו המוקדמות כמו דיוקן גבר (1929) מציגות את הסגנון המפורט והריאליסטי של אלסטון המתואר דרך פסטלים ופחמים, בהשראת סגנון ווינולד רייס. בנערה בשמלה אדומה (1934) ובחולצה הכחולה (1935) השתמש אלסטון בטכניקות מודרניות וחדשניות עבור דיוקנאותיו של אנשים צעירים בהארלם.