בד בבד פעלו הכוחות הפוליטיים כנגדו של גמלן. הזירה הפוליטית הצרפתית נחלקה בין ה"נחושים", בהנהגת ראש הממשלה פול ריינו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, ובהם אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית. ב-17 במאי נאם לאוואל בפרלמנט, ודרש את החלפתו של ריינו בפטן, ושל גמלן בווייגאן. ריינו לא עמד בלחץ הפוליטי. שמו של וייגאן היה קשור בשמו של פרדיננד פוש, עטור התהילה ממלחמת העולם הראשונה, כשם ששמו של גמלן היה קשור בשמו של ז'ופר. ריינו סבר כי ייתכן שבואו ייתן לכוחות הצרפתים את העוז בו הדפו פוש וז'ופר את ההסתערות הגרמנית על נהר המארן ב-1914. ווייגאן, ששימש כמפקד הצבא הצרפתי בסוריה, נקרא לפריז, וב-18 במאי החליף את גמלן כמפקד הצבא הצרפתי.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים. במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, והסיכויים לביצוע מתקפת הנגד אותה תכנן גמלן, במידה שהייתה ריאלית מלכתחילה, מתמעטים והולכים. בואו של וייגאן לא שיפר את מצב הדברים, וההמשך היה בלתי נמנע. כיתורם הסופי של הכוחות בבלגיה, פינוי כוח המשלוח הבריטי וחלק מהצבא הצרפתי בדנקרק, פנייתם דרומה של הגרמנים, כיבוש פריז, וכניעת צרפת.
לאחר נפילת צרפת.
לאחר נפילת צרפת נעצר גמלן על ידי אנשי צרפת של וישי והואשם בבגידה, ביחד עם דמויות בולטות נוספות מסוף ימי הרפובליקה השלישית כפטרונו דאלאדיה, לאון בלום, ואחרים. הוא נשפט ב"משפט ריום", אך סירב לענות על ההאשמות כנגדו, ושמר על שתיקה רבת כבוד. לאחר מכן גורש לגרמניה, ב-1943. הוא שוחרר ב-1945 וב-1946 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "...Servir". הוא מת ב-18 באפריל 1958.
כנסיית נוטרדאם דו הו
לואי ה-9 מלך צרפת
קרפדת חדק
ג'וזף ל. מנקייביץ'
ג'וזף לאו מנקייביץ' (אנגלית: Joseph L. Mankiewicz; 11 בפברואר 1909 - 5 בפברואר 1993) היה תסריטאי, במאי ומפיק יהודי-אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי אוסקר.
ביוגרפיה.
נולד במזרח פנסילבניה לזוג מהגרים יהודים מגרמניה. כילד עבר עם משפחתו להתגורר בעיר ניו יורק. למד באוניברסיטת קולומביה. למשך תקופה עבד ככתב זר מטעם העיתון "Chicago Tribune", טרם כניסתו לתעשיית הקולנוע ההוליוודית. ב-1922 הוא החל לעבוד ככותב כותרות לסרטי ראינוע ואחר כך היה לתסריטאי מן המניין. במשך חמישה עשורים כתב תסריטים ל-47 סרטים, ובהם חמישה שהיו מועמדים לאוסקר. משנת 1936 החל גם להפיק סרטים הוליוודים נוסחתיים שהירבו להופיע בהם ג'ואן קרופורד וג'יימס סטיוארט. בין הסרטים הבולטים שהפיק נמנים: "זעם" של פריץ לאנג, "A Christmas Carol", "סיפור פילדלפיה", עליו היה מועמד לאוסקר כמפיק, ובנוסף כתב את התסריט, "אשת השנה" ו"מפתחות הממלכה", על פי הרומן של א. ג'. קרונין.
משנת 1946 החל גם לביים סרטים. סרטו החשוב הראשון כבמאי היה "מכתב לשלוש נשים", עם קירק דאגלס, עליו זכה בשני פרסי אוסקר: בימוי ותסריט מעובד. בשנת 1950 ביים סרט אפל בשם "באין מוצא", בו כיכב סידני פואטייה בהופעה קולנועית ראשונה. באותה השנה ביים את סרטו הידוע מכל, "הכל אודות חוה", אשר כתב לו גם את התסריט. הסרט, בכיכובה של בטי דייוויס, זכה בשישה פרסי אוסקר לרבות פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר (וגם שניים למנקייביץ' עצמו : תסריט ובימוי), והיה זה גם הסרט היחידי עד ל"טיטניק" שקיבל 14 מועמדויות לפרס האוסקר, ביניהן חמש מועמדויות לקטגוריית המשחק. ב-1951 ביים את הסרט "יומנו של רופא" בכיכובם של קרי גרנט וג'ין קריין.
לאחר מכן ביים את סרט הריגול "חמש אצבעות", בכיכובו של ג'יימס מייסון, את הדרמה ההיסטורית "יוליוס קיסר" על פי המחזה של ויליאם שייקספיר, בו גילם מרלון ברנדו את מרקוס אנטוניוס וקיבל מועמדות שלישית רצופה לפרס האוסקר. כמו כן ביים את הגרסה הקולנועית למחזמר "ברנשים וחתיכות", שקיבל פרס גלובוס הזהב לסרט הקומי\מוזיקלי, ואת הדרמה המלחמתית "האמריקני השקט", על פי ספרו של גרהם גרין. הוא המשיך לעבד לקולנוע יצירות קלאסיות כ"פתאום, בקיץ האחרון", על פי המחזה של טנסי ויליאמס והאפוס ההיסטורי "קלאופטרה", שהיה לסרט היקר ביותר בזמנו (44 מיליון דולרים) שהצליח רק במעט לכסות את כל הוצאותיו. סרטו האחרון כבמאי היה "Sleuth", שהתבסס על המחזה זוכה פרס הטוני. בסרט כיכבו לורנס אוליבייה ומייקל קיין.
ב-1954 היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על הסרט הרוזנת היחפה.
אחיו הרמן מנקייביץ' היה תסריטאי נודע.
פרסי האוסקר.
סך הכל: 12 שחקנים קיבלו מועמדות לפרס האוסקר בסרטים בבימויו של מנקייביץ', מתוך 48 מועמדויות. ארבעה מסרטיו היו מועמדים לסרט הטוב ביותר: "מכתב לשלוש נשים", "הכל אודות חווה", "יוליוס קיסר" ו"קלאופטרה".
שנות ה-00 של המאה ה-21
האב סייס
מרד רשיד עלי
אוטו ניקולאי
אוטו ניקולאי (Carl Otto Ehrenfried Nicolai; 9 ביוני 1810 - 11 במאי 1849) היה מנצח ומלחין גרמני.
חייו.
ניקולאי נולד בעיר קניגסברג בפרוסיה. בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר. בגיל 17 עבר לברלין לאחר מריבה עם אביו והמשיך את לימודי המוזיקה אצל המורה המפורסם דאז קרל פרידריך צלטר.
בשנת 1833 עבר לרומא שם שימש כנגן אורגן בשגרירות הפרוסית. ב־1837 עבר לווינה שם התפרסם כמנצח ומלחין. ב־1847 עבר לברלין שם מונה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר.
ב־9 במרץ 1849 ניצח בבית האופרה של ברלין על הצגת הבכורה של האופרה שהלחין - נשי וינדזור העליזות. האופרה זכתה להצלחה גדולה אולם ניקולאי לא זכה לקצור את פירותיה. הוא נפטר באופן פתאומי משבץ חודשיים לאחר מכן.
ניקולאי כתב עוד חמש אופרות ויצירות למקהלה ותזמורת. רק האופרה "נשי וינדזור העליזות" שרדה ומועלית מדי פעם עד ימינו. בעיקר משמיעים את הפתיחה המפורסמת לאופרה זו.
רזוננס כימי
רֵזוֹנַנְס (באנגלית: Resonance) הוא מודל תאורטי גרפי בכימיה הנוצר על מנת להסביר את מבנה המולקולות, במצבים בהם תיאור המבנה התוך מולקולרי ופיזור האלקטרונים במולקולה המתקבל על ידי תרשימי לואיס הוא חלקי ולא מדויק.
הביטוי העברי לרזוננס הוא "אל-איתור" ונובע מחוסר האפשרות לאתר במקום ספציפי את האלקטרונים במולקולה.
הרזוננס הוא מרכיב חיוני עבור הבנה ושימוש בתיאורית אורביטלים מולקולריים (באנגלית: Molecular orbital, או בקיצור MO theory). הרזוננס משמש את העוסקים בכימיה אורגנית ובכימיה אי-אורגנית.
תרשימי רזוננס והרזוננס במציאות.
ייצוג הרזוננס נעשה באמצעות תרשימי לואיס של המולקולה, בהם מצוירים הקשרים והאלקטרונים במקומם על האטום כאשר מתבססים על מספר האלקטרונים שכל אטום מביא איתו לקשר הקוולנטי. הרזוננס מסומן במולקולה שבה יש מספר דרכים בהן ניתן לסדר את האלקטרונים והקשרים הכפולים כך שישמרו על כלל האוקטט.
במקרה כזה כל אפשרות סידור תיקרא "צורה רזונטיבית" ובין הצורות הרזונטיביות השונות יסומן חץ דו-ראשי. החץ הדו-ראשי מסמן קיום של כל הצורות הרזונטיביות, שיוצגו עבור אותה מולקולה, בו-זמנית. חשוב מאוד לציין, כי אין הוא מורה על כך, שהמולקולה או הצורון עוברים ממצב אחד למשנהו, אלא שהוא מורה על דו-קיום של כל הצורות הרזונטיביות האפשריות, הנמצאות במצב שהוא הממוצע שלהן. בניסויים ניתן לראות כי הקשרים המשתתפים במצבי רזוננס במולקולות או הצורונים הרזונטיבים השונים זהים באורכם ובחוזקם לאורך כל הקשרים המעורבים (והמתאפיינים בהתנהגות רזונטיבית), ואין חשיבות לאופן בו הן מיוצגות על פי המודל של לואיס. בדרך כלל, אם במודל של לואיס במולקולה מופיע מצב מעורב בין קשר כפול וקשר בודד בין מספר אטומים מסוימים, אז בניסוי כמותי יימצא כי הקשר הנמצא בפועל בין אותם אטומים הוא יותר חזק מקשר בודד, האופייני לקשירה בהשתתפות אותם האטומים, אך חלש יותר מן הקשר הכפול.
המבנה המציאותי - ההיבריד (המוכלא) - יצוין על ידי קווים מקווקווים באזור שבו האלקטרונים נעים מאטום אחד לשני ולאורך הקשר. לא כל הצורות האפשריות תורמות להיברידיזציה במידה שווה. צורות שבהם כל האטומים שומרים על אוקטט יתרמו הרבה, וכך גם צורות שבהם המטען השלילי מרוכז על האטום היותר אלקטרושלילי. לעומתן, צורות שבהם האטומים לא שומרים על אוקטט הם בעלות תרומה מועטה בהרבה יותר, וכך גם צורות עם חלוקת מטען הפוכה תורמות מעט.
דוגמה לקבוצות מולקולות רזונטיבית מפורסמות הן: טבעות בנזן, אסטרים, חומצות קרבוקסיליות ועוד מולקולות וצורונים רבות מקבוצות קישור שונות.
במעבר מצורה לצורה יצוירו על המולקולה חצים שמראים את תזוזת האלקטרונים. כאשר חץ עם ראש מפוצל לשניים מציין מעבר של שני אלקטרונים, וחץ עם חצי ראש מציין מעבר של אלקטרון אחד בלבד.
המטען שיסומן על גבי האטומים הטעונים (שלילית או חיובית) במולקולה (או בצורון) יוקפו על ידי מעגל. זהו עוד אחד מן הסמלים המוסכמים על ידי הכימאים מכלל העולם.
במצבי הרזוננס השונים עבור אותן המולקולות, לא תהיה תזוזה של האטומים. הזוויות בין האטומים לא משתנות, מה שמשתנה הוא מיקום האלקטרונים סביב אטום מסוים המשתתף במצב הרזונטיבי של הצורון או המולקולה, כך גם יכול להשתנות אופי הקשר, יחיד לכפול וכדומה, אך הזוויות יישארו כשהיו. כשמדובר במולקולות עם אותה כמות אטומים (נוסחה מולקולרית זהה), אך עם הבדל במיקום האטומים, או בזוויות (בהשוואה לבין שתיים או יותר צורונים או מולקולות), אז כבר לא מדובר במצבי רזוננס, אלא באיזומריה.