קסיה אלר הותירה אחריה מורשת מוזיקלית הנשמרת עד ימינו בברזיל ופופולריותה רק גדלה מאז מותה. תחנות רדיו ברזילאיות שונות ממשיכות להשמיע את שיריה, ואלבומיה נמכרים עד היום בהצלחה רבה.
אנרי וייטאן
אנרי וייטאן (Henri Vieuxtemps; 17 בפברואר 1820 – 6 ביוני 1881) היה מלחין וכנר בלגי.
וייטאן נולד בבלגיה בעיר ורויה ליד ליאז'. הוריו עסקו באריגה. אביו, שהיה כנר חובב ובונה כינורות, הבחין בכישרונות הנגינה של הילד. בגיל 6 הופיע וייטאן לראשונה בקונצרט פומבי בנגנו את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של פייר רוד. הוא החל להתפרסם בבלגיה ופגש בכנר הבלגי המפורסם שארל דה בריו, שהשיג לו מלגת לימודים בפריז, שם הופיע לראשונה, שוב בקונצ'רטו של רוד, וזכה להצלחה. הוא למד אצל בריו, אך כעבור שנה נאלץ לחזור לבלגיה בגלל המהפכה של יולי ובגלל נישואי בריו לזמרת מריה מאליברן ויציאתו למסע קונצרטים. בשובו לבריסל המשיך וייטאן לפתח את טכניקת הכינור שלו בכוחות עצמו. גישתו המוזיקלית העמיקה הודות לנגינה עם זמרת המצו-סופרן המוזיקלית עד מאוד פאולין גרסיה-ויארדו, אחותה של מליבראן.
בשנת 1833, בגיל 13, יצא עם אביו לסיור קונצרטים בגרמניה. הוא זכה בהצלחה רבה ונפגש עם לואי שפור ועם רוברט שומאן, ששמע אותו השווה את נגינתו לזו של ניקולו פאגאניני. במשך העשור הבא ביקר בערים שונות באירופה ונגינתו הרשימה לא רק את הקהל אלא גם מוזיקאים מפורסמים כמו ברליוז ופגאניני, שאותו פגש בשנת 1834 בלונדון.
בשנת 1843 ערך סיור קונצרטים בארצות הברית. בשנים 1846 -1851 חי וייטאן בסנקט פטרבורג והיה הכנר האישי של הצאר ניקולאי הראשון. הוא היה פרופסור לכינור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא חזר לבריסל כפרופסור לנגינת כינור בקונסרבטוריון, ופיתח שיטה לנגינה בכלי זה. אחד מתלמידיו המפורסמים היה הכנר אז'ן איזאיי.
בשנת 1873 לקה באירוע מוחי ששיתק את פלג גופו השמאלי וסיים את הקריירה שלו כנגן. הוא עבר להתגורר אצל בתו וחתנו באלג'יר. ב-1881, בשעה ששנסע בכרכרה, יידה שיכור אבן בראשו והוא נפצע קשה ונפטר.
שרידיו הובאו לקבורה בעיר הולדתו ורויה בלוויה רבת משתתפים. בעיר יש אנדרטה לזכרו.
יצירותיו של וייטאן.
רוב יצירותיו של וייטאן נכתבו לכלי שבו ניגן בעצמו, כולל שבעה קונצ'רטי לכינור ותזמורת המנוגנים ברובם עד היום ומגוון יצירות סלוניות קצרות. בשנותיו האחרונות, כשנאלץ לוותר על הנגינה בכינור, החל לכתוב לכלים אחרים - שני קונצ'רטי לצ'לו ותזמורת, סונאטה לויולה ותזמורת ושלוש רביעיות מיתרים. עם זאת, הקונצ'רטי לכינור הם אלה המקנים לווייטאן מקום של כבוד בתולדות הכינור, כתומך חשוב באסכולה הפרנקו-בלגית של כלי זה. הקונצ'רטי שלו עצמו וביצועיו את הקונצ'רטי של בטהובן ומנדלסון (משל בטהובן ניגן גם את הסונאטות לכינור ורביעיות המיתרים) העצימו את הממד הקלאסי של רפרטואר הכינור, שנטה לווריאציות ופנטזיות על נושאים מתוך אופרות פופולריות, מבריקות מבחינה טכנית אך רדודות. וייטאן לא הסתפק מעולם בווירטואוזיות לשמה, שלא כאחדים מקודמיו.
הירגאנה
קטקאנה
פשקאן
פשקאן (ברומנית: Paşcani) היא עיר במעמד מוניקיפיום (ברומנית - מוניצ'יפיו) במחוז יאשי, שבצפון רומניה. בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 42,682 נפש. היא העיר השנייה בגודלה במחוז יאשי ובה צומת חשוב של מסילות ברזל.
לתחום המנהלי של העיר פשקאן שייכים 5 כפרים: בְלג'שט (1,429 תושבים), בושטן (1,248 תושבים), גסטשט (2,949 תושבים), לונקה (2,560 תושבים) וסודומן (1,450 תושבים).
גאוגרפיה.
העיר פשקאן נמצאת במערב המחוז ואשי, בצפון־מזרחה של רומניה, במרחק 75 ק"מ מן העיר יאשי, בדרומה של הרמה של סוצ'אבה, על הטראסות שמימין הנהר סירט, ליד אפיק מעבר.
דמוגרפיה.
בשנת 1890 אוכלוסיית העיירה מנתה 782 תושבים, כאשר מספרם עלה עד שנת 1912 ל־1,717. בשנת 1992 התגוררו בעיר 35,897 תושבים.
לפי נתוני מיפקד האוכלוסין משנת 2002, ההרכב האתני של האוכלוסייה היה כדלקמן:
נמנו בין השאר 10 הונגרים, 8 גרמנים, 5 טורקים, 3 אוקראינים ו־2 יהודים.
הרכב האוכלוסייה לפי שפה:
החלוקה לפי השתייכות דתית הייתה כדלקמן:
בין השאר נמנו גם 7 מוסלמים, 5 יהודים ו־4 שהצהירו על עצמם כאתאיסטים.
היסטוריה.
בתחום העיר נתגלו שרידים של יישובים נאוליטיים, המייצגים את התרבות קוקוטן (Cucuteni) מן המאות 3–5 לפניה"ס.
התיעוד הראשון המזכיר את שמה של פשקאן, אז במעמד של כפר, הוא איגרת תרומה שנכתבה ב־8 באפריל 1419. הוא מצוין גם במסמך מ־2 ביולי 1453 שהוצא על ידי השליט אלכסנדרל, בתור כפר שנמצא באחוזתו של הבויאר אונה פאשקה. משם המשפחה של אותו בויאר, פאשקה, בא גם שם היישוב פשקאן.
בין השאר, בגלל עמדתו הגאוגרפית המועדפת על יד הנהר סירט הפכה פשקאן באמצע המאה ה־19 לאחת מהערים החשובות בנסיכות מולדובה. התקיימו בה עד 21 ירידים גדולים בשנה.
בשנת 1869 בניית מסילת הברזל צ'רנוביץ־סוצ'אבה־רומאן תרמה גם היא לשגשוג העיירה.
לשגשוג המקום תרמה גם הקהילה היהודית המקומית שמנתה בשנת 1899 14% מתושבי העיר (1,862 תושבים).
בשנת 1896 הוקם בה איגוד מקצועי חזק של עובדי הרכבת. חבריו תמכו בשנת 1907 במרד האיכרים ובשנת 1933 השתתפו בשביתה הכללית של עובדי הרכבות ברומניה.
בימי מלחמת העולם השנייה העיר נהרסה כמעט כליל. היא נכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1944 במהלך מבצע יאשי-קישינב הראשון. בעת המשטר הקומוניסטי הפך למרכז תעשייה ונבנו בניינין חדשים.
יהדות פשקאן.
כבר באמצע המאה ה־19 חיו בפשקאן 17 משפחות יהודיות עם 85 בני אדם, שתרמו להפיכת היישוב לעיירה ולמרכז מסחרי. הן היו מעורבות בסחר בעץ, דגן ובקר. היהודים הקימו בית כנסת, מקווה ובית עלמין. בשנת 1899 מספר היהודים היה 1862, שהיוו 14% מכלל תושבי העיר. למרות ההגירה, אחוזם האוכולוסיה לא ירד בהרבה בהתחלת המאה ה־20. בשנת 1916 היו בעיירה 16 בתי כנסת.
חיי הדת הושפעו על ידי החסידות - שנציגו המובהק היה הרב משה יהודה לייב פרידמן, הבן של הרב מבוהוש, שהקים את חסידות פשקאן וכונה "פאשקנער רעבע", אבל גם על ידי ההשכלה והשאיפה לאמנציפציה. ב־1895 הוקם בעיירה ועד מקומי של הארגון "חיבת ציון" ובתקופה שבין מלחמות העולם התקיימה בקהילה פעילות ציונית ערה.
בשנת 1907 היהודים בפשקאן סבלו עקב מרד האיכרים הרומנים שהוסתו נגדם. בימי מלחמת העולם הראשונה מספר יהודים נעצרו, חנויות יהודיות נסגרו על ידי השלטונות והוטלו על בני הקהילה מיסים בלתי מוצדקים. בשנת 1931 העירייה נקטה אמצעים להגבלת הפעילות הכלכלית של היהודים. בימי המשטר הפאשיסטי־צבאי של יון אנטונסקו כמה מנכבדי הקהילה נלקחו בני ערובה על ידי השלטונות. הגברים היהודים נשלחו למחנות לעבודות כפייה בבסרביה ובדוברוג'ה. היהודים מן הכפרים מסביב גורשו לפשקאן. 12 יהודים נשלחו לטרנסיסטריה. במרץ 1944, 100 יהודים נהרגו בהפצצות של הסובייטים על תחנת הרכבת פשקאן.
באפריל הורשו גם היהודים להתפנות מן העיר לעירם אחרות רחוקות יותר מן החזית. בתום מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר 850 יהודים. מספרם הצטמצמם בהדרגה על ידי גלי עלייה לישראל. בשנת 2002, 5 תושבים הצהירו על עצמם כבני הדת היהודית ושניים כשייכים ליהודים מבחינה אתנית. בזמנו הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו שנולד בפשקאן, תיאר בכמה מסיפוריו את חיי היהודים בעיירה.
כלכלה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי כלכלת העיר נשלטה על ידי התעשייה. אחרי מהפכת 1989 כמה מהמפעלים נסגרו או צמצמו את פעילותם, נפתחו חברות חדשות פעילות בהתאם לביקוש השוק, התפתח שוב המסחר בעיקר בתחום חומרי הביניין, הציוד התעשייתי, וילונות ומוצרי טקסטיל, המאפיות, המסחר בתחום המזון ועוד.
חינוך ותרבות.
בין השנים 1918–1929 התקיימה בעיר גימנסיה מעורבת, שנסגרה בימי המשבר הכלכלי הגדול. ב־1932 הוקמה מחדש כגימנסיה עיונית לבנים של רשות מסילות הברזל. בימי מלחמת העולם השנייה באביב 1944 פונה בגלל התקרבות החזית ובחזרתו לעיר, ב־1946 הפכה לבית ספר תיכון עיוני. כעת נקראת המכללה הלאומית ע"ש מיכאיל סדוביאנו.
עם מוריו נמנו דמויות חשובות בתרבות הרומנית כמו הצייר והפסל יון אירימסקו, מקדר הספרות קונסטנטין צ'ופראגה ואחרים. עם תלמידיו נמנה העיתונאי והפסיכולוג לאונרד גבריליו.
בפשקאן נולד הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו. הוא גם למד כאן בבית הספר היסודי ובהשראת עיירת הולדתו כתב לימים את הנובלה "Locul unde nu s-a petrecut nimic" ("המקום בו לא התרחש דבר").
קרוגר
קרוגר (בכתיב לועזי: Kruger) או קריגר (Krüger, או Krueger, ו-Krieger
) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
קל-קר
הקרוגר
מחוז גאלץ
סטו מארה
קית' הרינג
קית' הרינג (באנגלית: Keith Haring; 4 במאי 1958 - 16 בפברואר 1990) היה אמן פופ ארט אמריקאי.
ביוגרפיה.
הרינג נולד ב-4 במאי 1958 בפנסילבניה והתעניין באמנות כבר מגיל צעיר. בגיל 17 למד עיצוב גרפי למשך שנתיים בבית ספר לאמנות מקצועית, פרסומות ואמנויות יפות. בגיל 19 הרינג יצא מהארון ועבר לניו יורק שם הושפע מאמנות הגראפיטי ולמד בבית ספר לאמנות חזותית.
הרינג השיג לראשונה תשומת לב מהציבור בעזרת ציורי הגיר שלו במעברים התת-קרקעיים בניו יורק ותערוכתו צולמה על ידי הצלם צ'נג וונג צ'י. באותה תקופה, ציורו "התינוק הזוהר" נהפך לסמלו. בשנת 1980 ארגן תערוכות במקום הנקרא "מועדון 57". הוא השתתף בתערוכה בכיכר טיימס, שם צייר בפעם הראשונה בעלי חיים ופנים אנושיות. ב-1981, שרטט את ציור הגיר הראשון שלו על נייר שחור וצבע פלסטיק, מתכת וחומרים אחרים.
תערוכת יחיד שלו נערכה בשנת 1987 בהלסינקי ובאנטוורפן. הקרן קית' הרינג הוקמה בשנת 1989 והמשיכה את מורשתו של הרינג של נתינה לארגוני ילדים.