מרינסקו נולד בכפר במחוז ארג'ש, ברומניה, בן לאיש צבא רומני. בסיום לימודי התיכון עבר את הקורסים של בית הספר לבנים של אנשי צבא ביאשי וב-1 ביולי 1907 סיים במקום הראשון את מחזור בית הספר הצבאי לחיל רגלים ופרשים בבוקרשט וקיבל דרגת סגן משנה. לאחר שלוש שנים הועלה לדרגת סגן, ב-1915 היה לקפטן וב-1917, בעת שירות במלחמת העולם הראשונה, הועלה לדרגת מיור. הוא זכה לציון לשבח הצבאי על שם מיכאי האמיץ וב-1918 מונה לפקד רגימנט 9 ציידים. ב-1921 מונה ללויטנט-קולונל וב-1 באוקטובר 1926 קיבל דרגת קולונל.
ב-1930, כשהנסיך קרול שב לרומניה, כדי לנסות להמליך את עצמו על חשבון בנו, קולונל מרינסקו יחד עם קולונל תאודורסקו (מפקד רגימנט מס' 2) יצאו עם יחידותיהם לקראת הנסיך וקיבלו את פניו עם תזמורות צבאיות מבלי שקיבלו לכך את אישור הממונים עליהם. לאחר המלכתו של קרול מונה מרינסקו לפרפקט של משטרת בוקרשט, תפקיד בו נזקפת לזכותו החלפת שוטרי הרחוב חסרי ידיעת קרוא וכתוב. ב-23 בפברואר 1937 מונה לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עד ל-28 בדצמבר 1937. במהלך תקופה זו, בחודש מאי, הועלה לדרגת גנרל בריגדיר. ב-1 בפברואר 1939 הוא מוחזר לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים וב-21 בספטמבר, לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו, הוא מתמנה לשר הפנים ומקבל את משימת דיכוי התנועה הלגיונרית. כעבור שבוע הוא מקבל תפקיד של שר הממונה על הסדר הציבורי.
בספטמבר 1940, לאחר שרומניה מוכרזת מדינה לאומית-לגיונרית והמלך מודח ומוחלף בבנו, מרינסקו נעצר ונכלא ובליל 26/27 בנובמבר, בתאו, נרצח בעשר יריות, שלוש מתוכן בראשו.
מרינסקו היה מרכיב חשוב בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה.
פאור
גברילה מרינסקו
משה ונטילטור
לעסלא
פרדיננד פון סמרן-פרנקנג
פרדיננד פון סמרן-פרנקנג (בגרמנית: Ferdinand von Sammern-Frankenegg; 17 במרץ 1897 - ב-20 בספטמבר 1944) היה בריגדפיהרר באס אס, פושע מלחמה שאחראי בין השאר על שליחת כרבע מיליון יהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה, הודח מפיקוד על הכוחות הגרמניים בתחילת מרד גטו ורשה עקב כישלונו ההתחלתי בחיסול הגטו וחוסל על ידי פרטיזנים יוגוסלביים מאוחר יותר.
ביוגרפיה.
סמרן-פרנקנג נולד בעיר גריסקירכן (Grieskirchen), שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנו של שופט מקומי. הוא התגייס לצבא האוסטרו הונגרי בשנת 1915, ולחם במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית. הוא נפל בשבי האיטלקי בנובמבר 1918, ושוחרר רק בספטמבר 1920. עם שחרורו עזב את הצבא, והשלים בשנת 1922 תואר דוקטור למשפטים. הוא שימש כעורך דין הוא נישא ונולד לו בן.
בדצמבר 1932 הצטרף לאס אס, והיה חבר במפלגה הנאצית האוסטרית. הוא הואשם בפעילות חתרנית והושלך לכלא, אולם שוחרר בשנת 1938 בעקבות סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית ("האנשלוס"). הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל), וביולי 1942 מונה כמושל גטו ורשה. עוד באותו חודש הופקד על הפעלת "האקציה הגדולה", נגד יהודי הגטו. במהלך חודשיים, בין 254,000 ל-265,000 אסירי הגטו, גברים נשים וטף, נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה, שבו חוסלו מעל ל-300,000 בני אדם. מספר הנרצחים במבצע מבין יושבי הגטו היה גדול פי חמישה לערך ממספר הנרצחים בעת ולאחר חיסול הגטו באביב של השנה הבאה, כ-50,000 איש במספר. הגירושים והרציחות שבוצעו בימי "האקציה הגדולה".
ב-9 בינואר הגיע היינריך הימלר בעצמו לגטו, והצהיר שבא לבדוק האם הגטו הושמד עד הסוף. כאשר שמע שעדיין נותרו בגטו עוד 40,000 יהודים, טען שהמספר גבוה מדי, והורה לפרנקנג לשלוח למחנות ההשמדה עוד 8,000, ולשלוח עוד 16,000 לעבודות כפייה. עוד לפני כן התפתח סכסוך בינו לבין הימלר, שתיאר אותו כ-"איש חיל הפרשים, נחמד ואדיב, אך בשום אופן לא מתאים לתפקידו". עתה עמד בפניו מבחן, והימלר שלח אחד מאנשיו לוודא שפרנקנג מבצע את הפקודות במלואן. מועד חיסול הגטו נקבע ל-19 באפריל, פרנקנג והימלר רצו להעניק את חיסול הגטו כמתנת יום הולדת להיטלר, שיום הולדתו חל ב-20 באפריל. ב-18 באפריל זימן פרנקנג את קציניו, ופרש בפניהם את תוכניתו לחיסול הגטו. במהלך הישיבה התפרץ לחדר יירגן שטרופ, חביבו של הימלר ויריבו של פרנקנג. נוכחותו הביכה את פרנקנג, אולם שטרופ קיבל את הצעותיו.
אולם להפתעת הגרמנים, כאשר ב-19 באפריל נכנסו כוחותיו של פרנקנג לגטו, פתחו היהודים במרד גטו ורשה. ככל הנראה פרנקנג ידע עוד לפני כן שהיהודים מתכננים מרד, אולם התבייש להודות בכך בפני הממונים עליו. פרנקנג הטיל למערכה טנק ושתי שיריוניות, אולם היהודים ארבו לטנק, הטילו בו בקבוק מולוטוב שהעלה אותו בלהבות וגם השיריוניות נפגעו. בעקבות זאת הורה פרנקנג לסגת. עוד באותו היום נכנס פרנקנג למשרדו של שטרופ, והודיע לו שלדעתו המצב אבוד. הוא התכוון לבקש הפצצה אווירית מקרקוב, אולם שטרופ ביקש להמתין מעט. לאחר זמן מה התקשר פרידריך-וילהלם קריגר, וקיבל דיווח משטרופ, קריגר זעם וכינה את פרנקנג "האידיוט הטרולי המטומטם הזה". קריגר דרש שכל החיילים הגרמנים יחזרו לקרב תוך שעתיים, ותבע שפרנקנג יודח מתפקידו ויוחלף בשטרופ.
פרנקנג הועמד למשפט צבאי בעוון "הגנה על יהודים", אולם זוכה. באפריל 1943, מונה למפקד המשטרה בעיר אוסייק שבקרואטיה. ביולי 1944 הועלה לדרגת בריגדפיהרר (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). בספטמבר של אותה שנה נקלע פון סמרן-פרנקנג למארב שהטמינו לו פרטיזנים יוגוסלביים באזור באניה לוקה ונהרג. הוא נקבר בבית הקברות המקומי באוסייק.
דוד טבל בן נתן נטע מליסא
רבי דוד טֶבְּל בן נתן נטע (בכתיב יידי: דוד טעביל; נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792) היה רב וראש ישיבה פולני, רבן של הורוכוב וליסא.
ביוגרפיה.
נולד בברודי לרב נתן נטע בן אריה לייב אב"ד ברודי. מצאצאי הרב בנימין אהרן סלניק מחבר "משאת בנימין" והמהר"ל מפראג. אחיו היה רבי אריה לייב, אב"ד אניקשט והגליל. אחותו נישאה לפרנס ר' יצחק חיות המכונה איציק פסלס (פעסילש), מנהיג קהילת ברודי.
נישא לבתו של הרב צבי הירש מ"קציני העיר ברודי". בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרב בעיר ססלוב שבווהלין, ובשנת ה'תקכ"ז (1767) התמנה כרבה של הורוכוב, לאחר שרבה הקודם של העיר, הרב יצחק הלוי הורוביץ עזב את הרבנות מספר שנים קודם לכן לטובת רבנות העיר גלוגאו וכיסא הרבנות עמד פנוי. בהורוכוב הייתה לו ישיבה גדולה. בין תלמידיו בתקופת הורוכוב היה ברוך תאומים-פרנקל, ורבי דוד טבל כינה אותו "ראש התלמידים". לצידו, כיהן בהורוכוב כראש בית הדין, הרב רפאל מייזלש מחבר ספר "תוספת שבת" שהיה לידידו.
בשנת ה'תקל"ד, 1774, נבחר לכהן כרבה של ליסא, וגם בה עמד בראשות ישיבה, בה למד בין השאר הרב חיים דוידזון - לימים רבה של ורשה. לדברי אהרן וַלדן בספרו "שם הגדולים החדש", אף על פי שהסתייג מתנועת החסידות, מנע הרב דוד טבל מידידו הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג, להוציא לפועל את תוכניתו להחרים את הספר תולדות יעקב יוסף ולגזור לשרוף אותו, בטענה שלמרות השוני שבדרכם הרי מתכוונים ראשי החסידות לשם שמים. פעילותו זו נעשתה לבקשת ידידיו האחים רבי פנחס הורוביץ ורבי שמעלקא מניקלשבורג שנמנו על אנשי התנועה וביקשו את עזרתו בהרגעת המחלוקת סביב התנועה. בעת פרשיית הגט מקליווא נמנה עם עשרת גדולי הרבנים שהתכנסו בברודי ופרסמו את תמיכתם בפסקו של הרב ישראל ליפשיץ שהכשיר את הגט.
בשנת ה'תקמ"ב, שיתף פעולה עם ה"נודע ביהודה" במאבק נגד תנועת ההשכלה היהודית. השנים תקפו בדרשת שבת הגדול של אותה שנה את נפתלי הירץ ויזל שזכה רק שבע שנים קודם לכן להסכמתם על ספרו "יין לבנון" למסכת אבות. במוקד הסערה עמד הפמפלט "דברי שלום ואמת" שפרסם אז ויזל בשבח תוכניתו של יוזף השני לפתוח בתי ספר לילדי היהודים בשפה הגרמנית, ובו כלל דברים שלדעתם היו דברי מינות, שבח לחכמת הגויים וזלזול בתלמידי חכמים. בדרשתו חזר בו רבי דוד טבל מהסכמתו על ספרו של ויזל והבהיר כי מתחילה היא ניתנה רק לבקשת רבני בית הדין של קהילתו.
בעקבות דרשתו זו שעותקים שלה בכתב יד הופצו ברחבי העולם היהודי באירופה, תקפו אותו אנשים מחוגי ההשכלה קשות. פרסמו קונטרס בגנותו ואף התלוננו לשלטונות על שהוא מסית נגד סדרי החינוך החדשים ומעכב את התקדמות החינוך היהודי. הנודע ביהודה הריץ מכתב למנהיגי הקהילה בברלין בדרישה להתנער מהמתלוננים נגד רבי דוד טבל ולהתנצל בפניו. במהלך המשא ומתן, התפטר הרב צבי הירש לוין רבה של ברלין מתפקידו והודיע על כוונתו לעלות לארץ ישראל, כנראה כאמצעי לחץ על ראשי הקהילה. לבסוף התקבלה עמדתו חלקית והוא המשיך בכהונתו.
נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792. בצוואתו ביקש שימנו תחתיו את הרב יעקב לורברבוים כרבה של העיר. בנו, רבי זכריה מנדל כיהן במשרת ראב"ד העיר, עד שנת ה'תקס"ה (1805), אז עזב את העיר והתמנה כרבה של לעסלא.
מפסקיו בהלכה.
ספרו היחיד שנדפס הוא "נפש דוד" על התורה (פשמישל תרל"ח). בסופו נדפס קונטרס בשם "מכתב לדוד" העוסק בפרשנות לסוגיות בתלמוד ובהלכה. רבות מתשובותיו ההלכתיות משוקעות בספרות השו"ת של בני דורו, כמו "נודע ביהודה", "תפארת צבי", שו"ת רבי חיים הכהן, וספר "בית מאיר". מפסקיו:
דוד טבל מליסה
דוד טבל מליסא
דוד טעביל מליסא
דוד טעביל מליסה
דוד טביל מליסא
דוד טביל
דוד טביל-טעביל-טבל הוא שמם הפרטי של רבנים שונים, חלקם מוכרים בשמם הפרטי בלבד. כדי להבחין ביניהם נעשה בדרך כלל שימוש בשם עיר רבנותם, או אחת מערים אלו.
נעמה ברקאי