בשנת 1908 עם גילויו של הצ'וני הקטנטן דמוי הפודו שחי בפרו ובוליביה, היה נראה לחוקרים שמדובר במין האחרון של המזאמה שהתגלה. אך בשנת 1992, התגלה הבורורו שאף הוא נחשב למין הבלתי מוכר האחרון עד גילויה של המזאמה הלבנה בשנת 2015. את הגילוי של הבורורו כמו גם את התיאור המדעי שלו, יש לזקוף לזכותו של הגנטיקאי הספרדי, פרופסור חוסה מאוריציו ברבאנטי דואטרה שגילה את הפרט הראשון של הבורורו בגן חיות, כאשר קודם לכן הוא נחשב כמזאמה אדומה. על פי ניתוחים גנטיים, נמצא שלאותו פרט היה מספר דיפלואידי של 32 כרומוזומים, שונה לגמרי ממיני המזאמה האחרים. דואטרה שביצע מחקרים על מזאמות נוספות שנתפסו במדינות סאו פאולו ופרנה, הוכיח לבסוף שאכן מדובר במין חדש שטרם היה ידוע והרשימה האדומה של IUCN הסתמכה על ממצאיו בהפיקה דו"ח שימור נפרד. דואטרה גם כתב את התיאור הרשמי של המין.
תיאור.
מבחינה חיצונית ומורפולוגית, הבורורו בעל הגודל הבינוני מהווה צורת ביניים בין מזאמה אדומה למזאמה ננסית. גוני הפרווה עם זאת, דומים יותר למזאמה האדומה. יש לו גובה כתפיים של כ-50 ס"מ, ומשקל ממוצע של 25 ק"ג; אורך הראש והגוף שלו כ-90 ס"מ. השדרה גמישה ומתעגלת כקשת, והגורם העיקרי לכך הוא האנטומיה של הרגליים אשר הקדמיות קצרות באופן ניכר מהאחוריות; צורת גוף זו מותאמת לפרסתני יער קטנים הנעים בצמחייה צפופה. הצוואר קצר ועבה, והראש קצר ומשולש. העצמות שמתחת לעיניים בולטות על רקע הפנים. העיניים בגודל בינוני, האף גדול, והלוע צר ומעוגל. האוזניים קטנות, רחבות וחלקות, וצורתן עגלגלה. לזכרים יש זוג קרניים קטנות, חדות ופשוטות, וחוסר הסיעופים מקל עליו לנוע בסבך מבלי שהקרניים יסתבכו בענפים. נקבות הבורורו חסרות קרניים, אך מעבר לכך הן זהות לזכרים במבנה הגוף וצבע הפרווה. אצל שני הזוויגים הזנב עבה ורחב.
הפרווה של הבורורו קצרה ודקה, ובעלת גוון כללי בצבע אדום או כתום הנוטה להיות כהה בעיקר בגב ובצלעות. במקרים מסוימים, ישנה שדרת נקודות דהויות על העורף והכתף. הצוואר נוטה להיות בצבע חום אפרפר בהיר וחיוור, ולעיתים הוא משחיר מעט על העורף והכתף. יש כתמים לבנים על בסיסי האוזניים, קצה הלסת, הגחון, המפשעה, פנים הרגליים, תחתית הזנב והחזה. בעוד שהרגליים הקדמיות זהות בצבען לגווני הגוף, הרגליים האחוריות נוטות להיות שחורות במיוחד בחלקן האחורי. הראש בצבע אדמדם-אפרפר, להוציא כתמים בהירים סביב העיניים, וכתם שחרחר דהוי המשתרע על המצח והחרטום. מעל הפרסות הכהות יש בדרך כלל כתמים בהירים.
תפוצה וביולוגיה.
מאחר שהבורורו הוא מין אייל "חדש" יחסית, טרם ניתן לקבוע את תפוצתו האמיתית. ככל הידוע הוא אנדמי לברזיל, ומצוי בה ב-3 המדינות הברזילאיות הבאות: מזרח פרנה וסנטה קטרינה ודרום סאו פאולו. בעת הגילוי שלו ב-1992, חוקרי הטבע העריכו את טווח התפוצה שלו על בסיס הנוכחות שלו בשבי. אוכלוסיית הבר הראשונה התגלתה בפארק מדינה בין 2000 ל-2002. מאז, הבורורו התגלה רק בעוד 9 תחומים אחרים, ונראה שהוא מוגבל לאזור האקולוגי בדרום היער האטלנטי על קו הרוחב חוג הגדי ב-"22 '26 23° דרום" לחופי האוקיינוס האטלנטי.
בית הגידול של מין זה מורכב מיער גשם טרופי וסוב-טרופי עם צמחייה סבוכה באחד מהאזורים האקולוגים בעלי המגוון הביולוגי הגדול בעולם, וכן מיערות על קו החוף, יערות אראיוקאריה, יערות שפלה, יערות הרריים וגבעות; הוא מצוי החל מגובה 30 מטר במישור החוף הנמוך לחופי האוקיינוס, ועד לאזורים מוגבהים בפתאומיות בגובה של 1,200 מטר מעל פני הים. האקלים באזור זה הוא סוב טרופי לח. אחד מהאזורים העיקריים שבהם ידועה אוכלוסייה של בורורור הוא המורדות של הר פרנאפיאקבה בסאו פאולו. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-1,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב על האקולוגיה של הבורורו. הוא יונק זהיר וחששן הפעיל לרוב בגפו, להוציא את תקופת הרבייה שאז הוא נראה לזמן מה עם בן זוג. הוא ככל הנראה פעיל דמדומים, ומסתמך רבות על ההסוואה שלו ביער החשוך כהגנה מפני טורפים כדוגמת יגואר. הוא אוכל פירות ואוכל עשב, וכן ניזון ממקורות צמחיים שונים כמו שתילי כרוב, קוקוס, לבבות דקל, שורשים וכדומה. הוא משחק תפקיד משמעותי בהפצת זרעי פירות וצמחים על פני היער. תוחלת החיים הממוצעת שלו בטבע כ-5 שנים.
מצב.
הבורורו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU); יש לכך מספר סיבות: המין כאמור אנדמי לטווח מצומצם בברזיל, ובהתחשב בשטחו הכולל ובתי הגידול המתאימים בו, נראה שהאומדן של האוכלוסייה הבוגרת קטן מ-10,000 פרטים. על פי הצפי, האוכלוסייה הבוגרת תמשיך לרדת בהדרגה עקב מספר איומים שימשיכו גם בשנים הבאות כמו ציד וטריפה על ידי כלבי בית שהפכו לפראים. המין גם מאוים מאוד עקב אובדן בית גידול ופגיעה באיכות היער על ידי המרת שטחים ממנו לגידולים חקלאיים כמו בננה ואקליפטוס. איום אפשרי אחר הוא תחרות על מקורות מחייה עם איילים אחרים כמו המזאמה האדומה.
על פי הרשימות הארציות והאזוריות של עולם החי הברזילאי הנתון בסכנה הכחדה, האיומים הקבועים על המין הם ציד לא חוקי, אובדן בית גידול הכולל גם שינויים שנעשים בבית הגידול על ידי ניצול לא חוקי של לבבות דקל, טריפה על ידי טורפים טבעיים וביתיים. איום אפשרי גם עשוי להיות מצד התפשטות מחלות זיהומיות של בקר.
המסגרת המשפטית העיקרית בברזיל לניהול של מינים בסכנת הכחדה וההגנה אליהם, הם הרשימה הלאומית הראשית של מינים בסכנת הכחדה, ורשימת היונקים המאוימים של פרנה. ההנחיות לשימור הבורורו הותוו על ידי תוכנית פעולה לאומית עבור איילים מאוימים בברזיל משנת 2012. מטרת התוכנית לטווח הארוך היא החזקה שוטפת של אוכלוסיות בורורו גדולות וביצוע מחקרים על הגנטיקה והטקסונומיה שלו כדי להעריך טוב יותר את היחס בינו לבין מזאמות אחרות ולאתר באמצעות זאת אוכלוסיות נוספות לא ידועות או כאלה שמוכרות כשייכות למינים אחרים. בין הפעולות העיקריות ניתן למנות חקיקה ציבורית, טיפוח בית גידול מתאים, מחקרים ביולוגים וסקרי תפוצה, והקמת תוכניות שימור לאתרים ספציפיים. רמת יישום התוכנית נבדקה לראשונה בנובמבר 2015.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הבורורו מוערך בכ-8,500 פרטים בוגרים.
צ'וני
הצ'וּנִי (שם מדעי: Mazama chunyi), הוא מין של אייל קטנטן וננסי בסוג מזאמה החי במרכז הרי האנדים שבאמריקה הדרומית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1959, על ידי הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ, ואין לו תת-מינים. באנגלית, הוא מוכר יותר כמזאמה גמדית (Dwarf brocket) אף ששם זה שגוי למעשה שכן המין מעולם לא חווה גמדות איים, והשם "ננסי" הולם אותו יותר. מכונה לעיתים גם מזאמה ננסית פרואנית כדי להבדילו מקרובותיו המזאמה הננסית האקוודורית, והמזאמה הננסית הברזילאית. הצ'וני הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ולמעשה, הוא האייל הקטן ביותר בעולם לאחר מיני הפודו אשר קטנים ממנו במעט. בין הפודו הצפוני לצ'וני שורר דמיון יוצא דופן מבחינה מורפולוגית ואנטומית, וניתן ללמוד זאת מכך, שבטרם ההכרה בצ'וני כמין בפני עצמו, הוא נחשב לפודו צפוני.
גילוי וטקסונומיה.
עד תחילת המאה ה-20, נראה היה שחוקרי הטבע גילו כבר את כל מיני המזאמה. מבין איילי העולם החדש שהיו אנדמיים לדרום אמריקה, בלטו מלבד המזאמה, אייל הפמפס, המאכלס את הסוואנות הארגנטינאיות, אייל הביצות המאכלס את האזורים הביצתיים של ברזיל, והסוגים אייל האנדים, ופודו אשר מצויים על מורדות הרי האנדים. בסוג פודו התגלו עד אז שני המינים בעלי טווח נפרד לחלוטין: הפודו הדרומי המאכלס את דרום הרי האנדים בין צ'ילה וארגנטינה, והפודו הצפוני המאכלס את צפון הרי האנדים בקולומביה, אקוודור וצפון פרו.
הפרט הראשון של הצ'וני נאסף בשנת 1926 על ידי זואולוג אמריקני, על מורדות הרי האנדים בגובה 3,200 מטר מעל פני הים באזור מאפירי הסמוך ללה פאס בירתה של בוליביה. אותו זואולוג היה משוכנע שמדובר בתת-מין של מזאמה מרידאנית, ועל כן הוא שלח אותו עבור המוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו תחת השם המדעי "Mazama bricenii chunyi". עקב הדמיון היוצא דופן שלו לפודו הצפוני, כאשר הזואולוגים במוזיאון ראו את הצ'וני לראשונה הם היו משוכנעים שמדובר באוכלוסייה נוספת של הפודו הצפוני שכן הגודל והצבע של שניהם די זהה. החוקר הראשון שגילה שהצ'וני מהווה מין בפני עצמו, היה הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ; הרשקוביץ היה אוצר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו, וכאשר הגיעו אליו ב-1959 4 דגימות של "פודו צפוני" מדרום פרו, הוא ביצע עליהם מחקר יחד עם הדגימה המקורית שנאספה בבוליביה. אף על פי שהדגימות דמו מאוד לפודו צפוני, הרשקוביץ שם לב שתכונות מורפולוגיות מסוימות כמו מבנה הלסת והשיניים, דמו יותר למינים בסוג מזאמה. הוא הגיע למסקנה שמדובר במין חדש אשר מהווה את המין הקטן ביותר בסוג, ובדיקות של חוקרים מאוחרים תמכו במחקרים שלו.
כיום הצ'וני נחשב רשמית כמין בסוג מזאמה, לצד 10 מינים נוספים. הוא משויך לתת-משפחת איילי העולם החדש שבמשפחת האייליים, ויש לו דמיון רב לשני מינים בסוגו: מזאמה מרידאנית ומזאמה ביצתית הנמצאות בצפון הרי האנדים, ומזאמה ננסית החיה בשפלה של ברזיל. מבחינה גנטית הוא קרוב ל-3 המזאמות הנזכרות, אך הן קרובות יותר אחת לשנייה מאשר אליו.
תיאור ואנטומיה.