במהלך מגפת הקורונה, התפרסם בתור מי שהעז להטיל ספק בנרטיב המרכזי שבו תמכה התקשורת ותאגידים רפואיים, הוא קרא לפטר את ראש ה-NIAID, אנתוני פאוצ'י, וטען שהוא שותף למה שנקרא "המדינה העמוקה".
איאדוראי בעל ארבעה תארים מ MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס), כולל דוקטורט בהנדסת ביוטכנולוגיה, וקיבל מענקים של תוכנית פולברייט היוקרתית.
הוא זכה ב 3.4% מהקולות בתור מועמד עצמאי בשנת 2018 בבחירות לסנאט במסצ'וסטס, ובבחירות לסנאט של 2020 רץ כמועמד של המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס.
בלסטולה
רינה רייספלד
רינה (רנטה) רייספלד (נולדה ב-1930) היא פרופסורית ישראלית לכימיה ולאנרגיה סולארית במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה פעלה עד פרישתה ב-1998 ואף אחריה. רייספלד היא מחזיקת הקתדרה על שם הנריק ברמן. היא פרסמה במהלך השנים 532 מאמרים מדעיים, שצוטטו מעל 30,000 פעמים.
ביוגרפיה.
רינה (רנטה, פולנית: Renata) רייספלד נולדה בפולין . היא עלתה לישראל בשנת 1950, וסיימה לימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים סמוך ל-1960. בעלה הוא לזר אליעזר רייזפלד ולהם שני ילדים.
רייספלד יצאה להשתלמות בתר-דוקטורית באוניברסיטת אורגון בארצות הברית, וחזרה לישראל למשרת מרצה במחלקה לכימיה. רייספלד ניהלה קבוצת מחקר והנחתה 28 תלמידי מסטר ודוקטורט. נושאי המחקר של הקבוצה כללו:
ב־4 ביולי 1976 הייתה רייספלד בין 102 בני הערובה שהצילו כוחות ישראליים בשדה התעופה של אנטבה, אוגנדה. שבוע לפני כן היא הייתה נוסעת על סיפונה של טיסת אייר פראנס 139 מתל אביב דרך אתונה לפריס שנחטפה על ידי טרוריסטים פלסטינים וגרמנים. רייספלד שיתפה את חוויותיה בראיונות תקשורתיים מיד עם שובה לישראל וכן לרגל 40 שנה לאירוע.
בשנת 2007 יסדה רייספלד את חברת "GreenSun Energy Ltd" ופעלה בה כמדענית ראשית עד 2010.
הנני קילוואט
הנני קילוואט (באנגלית : Henney Kilowatt ) היא מכונית משפחתית קטנה, חשמלית, אשר הורכבה על ידי יצרנית מארזי הרכב Henney Motor Company בשיתוף פעולה של National Union Electric Corp קונגלומרט הכולל את "רדיו אמרסון" ("Emerson Radio" ) ברישיון יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר הורכבה בין השנים 1960–1959 ב-ארצות הברית.
"הנני קילוואט" התבסס על השלדה וגוף ה"דופין" שיוצרו בצרפת על ידי רנו. חיצונית, דגם ה-"הנני קילוואט" היה זהה לדגם ה-דופין הצרפתי. לוח מחוונים, מערכת ההיגוי וכל עיצוב הפנים נלקחו מה"דופין" .
את הסוללות לדגם ייצרה חברת "National Union Electric Corp" עבור חברת Exide Battery Corp. מנכ"ל "Exide Battery Corp", מוריסון מק'מולן ג'וניור, השתתף גם בפיתוח דגם ה-"הנני קילוואט".
"הנני קילוואט" הוא דגם המכונית החשמלית הראשונה לייצור המוני בעולם.
לורן רידלוף
לורן רידלוף (באנגלית: Lauren Ridloff; נולדה ב-6 באפריל 1978) היא שחקנית אמריקאית - חירשת, הידועה בשל גילום דמותה של קוני בסדרה "המתים המהלכים", השתתפותה במחזה ילדים חורגים לאלוהים" עבורו קיבלה מועמדות לפרס טוני על תפקידה ועוד ידועה בשל גילום דמותה של מאקארי, גיבורת-העל החירשת הראשונה ב, בסרט "נצחיים".
ביוגרפיה.
רידלוף נולדה בשם לורן טרואל בשיקגו, אילינוי לאב ממוצא מקסיקני-אמריקאי ולאם אפרו-אמריקאית. אביה היה יועץ באוניברסיטת אילינוי בשיקגו ומוזיקאי, ואמהּ עסקה באמנות. בתחילה חשבו הוריה כי לבתם עיכוב התפתחותי, עד שהבינו בגיל שנתיים כי היא למעשה חירשת. המשפחה למדה שפת סימנים, ולורן נשלחה ללמוד בבית ספר קתולי רגיל. בגיל 13 החליטה להפסיק להשתמש בקולה, כדי שאנשים לא יישפטו את יכולתה האינטלקטואלית על בסיס יכולתה הווקאלית. לאחר מכן למדה בבית ספר לכבדי שמיעה בוושינגטון די. סי, והחלה להביע עניין בתחומי אמנות שונים - בתחילה קדרות, ולבסוף דרמה. בנוסף הייתה לורן לאחת מהמעודדות החירשות הראשונות שהשתתפו בתחרויות בינלאומיות.
בבגרותה למדה לורן באוניברסיטת המדינה של קליפורניה, המארחת את "המרכז הלאומי לחירשות" ולומדים בה שיעור גבוה של תלמידים כבדי שמיעה. למדה כתיבה יוצרת, והשתתפה בקבוצת מחול המתעסקת בריקוד היפ-הופ. אחרי סיום לימודיה במאי 2000 החלה לורן לעבוד במרכז הלאומי לחירשות, והחליטה מאוחר יותר להתחרות בתחרות מיס אמריקה החירשת. אחרי שזכתה בתחרות שמשה לורן כדוברת המרכז הלאומי לחירשות. זמן מה לאחר מכן החלה לורן ללמוד חינוך במכללת האנטר בניו יורק, סיימה עם תואר שני בחינוך ב-2005, ועבדה זמן מה בגני ילדים במנהטן וכמחנכת בבית ספר יסודי.
קריירה.
בשנת 2017 שמשה רידלוף כיועצת לסרט "מעשה פלאים", בו הופיעה בתפקיד מינורי. מאוחר יותר החלה לורן ללמד את הבמאי קני לאון את שפת הסימנים האמריקאית, עבור הפקה מחודשת של המחזה זוכה פרס טוני "ילדים חורגים לאלוהים". בתחילה גילמה רידלוף את תפקיד הדמות הנשית הראשית על בסיס הקראה בלבד, עד שלוהקה באופן רשמי לתפקיד ועברה שיעורי הדרכה ווקאלית עבור קולה, בו לא השתמשה מגיל 13. בריאיון לעיתון "הניו יורק טיימס אמרה לורן כי היא חשה בתחילה "חשופה ופגיעה" בעצם השימוש בקולה, אך אחרי כשנה בתפקיד ובשיעורי ההדרכה הווקאלית הרגישה "בעלת שליטה על כל חלק" מעצמה, אם כי לא תעשה שימוש בקולה עבור שיחות יום-יומיות. המחזה עלה בברודוויי באפריל 2018 לתקופה של כחודש וחצי, ולורן זכתה לביקורות טובות על הופעתה בו. על תפקידה במחזה הועמדה לורן לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר, וכן לפרס ליגת הדרמה להופעה יוצאת-דופן.
לאחר מכן גילמה לורן בתפקיד ראשי את דמותה של קוני בשתי עונותיה האחרונות של הסדרה "המתים המהלכים", ולוהקה ביולי 2019 לתפקיד גיבורת-העל מאקארי בסרט הלייב אקשן "נצחיים", המהווה חלק מזיכיון היקום הקולנועי של מארוול.
חיים אישיים.
בשנת 2006 התחתנה עם אמן הפואטרי סלאם החירש דגלאס רידלוף. לזוג שני בנים, גם הם חירשים, והם מתגוררים בשכונת ויליאמסבורג, ברוקלין.
השר המקשר בין הממשלה לכנסת
השר המקשר בין הממשלה לכנסת הוא תפקיד שר בממשלת ישראל. התפקיד ניתן לעיתים לשר העומד בראש משרד ממשלתי או לסגן שר, ופעמים אחרות ניתן לשר בלי תיק. במסגרת תפקידו, השר המקשר עונה בכנסת לשאילתות שהופנו לשרים, כאשר אלה אינם עונים לשאילתות אלה בעצמם, כמו בעת שהייה שלהם מחוץ לישראל, עקב מחלה או התפטרות. בנוסף, משיב השר המקשר על הצעות אי-אמון והצעות לסדר היום ומציג הצעות חוק מטעם הממשלה.
ג'וזף סטלה
ג'וזף סטלה (באנגלית: Joseph Stella; 1877-1946) היה צייר פוטוריסט אמריקאי יליד איטליה, הידוע בעיקר בזכות תיאוריו של אמריקה התעשייתית, ובמיוחד תמונותיו של גשר ברוקלין.
ביוגרפיה וקריירה.
סטלה נולד ב-13 ביוני 1877, למשפחה ממעמד הביניים באיטליה, במורו לוקאנו, כפר במחוז פוטנצה. סבו אנטוניו ואביו מישל היו עורכי דין אך הוא הגיע לעיר ניו יורק בשנת 1896 ללמוד רפואה, בעקבות אחיו הגדול דוקטור אנטוניו סטלה. עם זאת, הוא זנח במהירות את לימודי הרפואה ופנה לאמנות, ולמד בליגה לסטודנטים לאמנות ובבית הספר לאמנות בניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס.
הציורים הראשונים שלו היו תיאורים של חיי שכונות העוני. צייר, שהחל כריאליסט עם עניין מיוחד בחיי המהגרים ואתניים. בשנים 1905 - 1909 עבד כמאייר, ופרסם את רישומיו הריאליסטיים במגזינים. "הוא זחל ברחובות, שרטט בפנקס ועיפרון ביד. היה ערני לתפוס את תחושת הרגע, את פרט או האופן שסיפר סיפור חיים." בשנת 1908 הוזמן לסדרת ציורים בנושא התעשייתי בפיטסבורג, שפורסם מאוחר יותר ב״פיטסבורג סרווי״.
סטלה חזר לאיטליה בשנת 1909. הוא לא היה מרוצה מאמריקה, וכתב שהוא השתוקק לחזור לארץ מולדתו, וזו הייתה החלטה מתוזמנת היטב. שובו לאירופה הוביל למגע נרחב הראשון שלו עם המודרניזם שבסופו של דבר יעצב את סגנונו האישי המובהק, שבלט בצבעו החזק וקוויו הסוחפים והדינמיים. עד שנת 1911 הוא עזב את איטליה, שם האומניות של הרנסאנס הציגו מכשול בפני ציירים עכשוויים, ועבר להתגורר בפריז. כשהגיעה לשם "הפאוביזם, הקוביזם והפוטוריזם היו בעיצומם", כתב זה היה המקום הנכון להיות בו, גם הזמן הנכון, לאיש מלא סקרנות כמו סטלה, בעל הפתיחות לזרמים חדשים.
לאחר שפגש את אומברטו בוקציוני והתיידד עם ג'ינו סבריני באירופה, הוא התחבר לפוטוריסטים האיטלקים והחל לשלב עקרונות פוטוריסטיים באמנותו, אם כי התעניין גם בניסויים המבניים של הקוביסטים.
כשחזר לניו יורק ב -1913, הוא היה מוכן לנסות שוב את ארצות הברית. זו הייתה החלטה שהוא לא התחרט עליה, אף שכפי שציינה היסטוריון האמנות וונדה קורן, "הלם התרבות שלו מעולם לא עבר." הוא הפך לחלק מחוגי האמנים של אלפרד שטיגליץ וחוגי ולטר ארנסברג במנהטן ונהנה מקשרים קרובים עם עמיתו מנהיג תנועת הדאדה בניו יורק מרסל דושאן (סטלה וארנסברג ליוו את דושאן לחנות אספקת האינסטלציה בשנת 1917 לרכישת המשתנה הידוע לשמצה). כתוצאה מהאסוציאציות הללו, היו לו הזדמנויות רבות כמו שהכיר באירופה להיות בין רעיונות מוכרים ולראות אמנות חדשה ומתקדמת.
בשנים 14–1913 הוא צייר את ״קרב האורות, קוני איילנד״, אחת העבודות הגדולות האמריקניות. תערוכת הארמורי האגדית בשנת 1913, בו השתתף, סיפק לו תנופה רבה להתנסות בסגנונות מודרניסטיים.
בעקבות תערוכת הארמורי, סטלה הפך גם לדמות ידועה בעולם האמנות של ניו יורק, ומושא להתקפות ארסיות מצד מבקרים שמרנים שמצאו את המודרניזם מאיים ובלתי ניתן להסבר, ואובייקט של קסם לאמנים צעירים והרפתקניים יותר.