האנטישמיות של נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון תועדה רבות; החוקר דייוויד גרינברג הגדיר את המוניטין ההיסטורי של ניקסון כ-"אנטישמי מתועב ונקמני". ניקסון האמין כי רוב היהודים הם "חסרי ביטחון" וכי "זו הסיבה שהם צריכים להוכיח דברים". בנוסף, הוא הביע פרנויה כי יהודים בלשכת הסטטיסטיקה של מחלקת העבודה של ארצות הברית תמרנו את הנתונים הכלכליים נגדו, והוא הורה בסודיות על מספר מרבי של יהודים הרשאים להיות מועסקים בתוך הסוכנות. ניקסון טען בשלב מסוים שהיהודים עומדים מאחורי התפשטות השימוש בקנאביס באמריקה, ואמר: "... כל אחד מהממזרים הפועלים למען לגליזציה של מריחואנה הוא יהודי, מה לעזאזל לא בסדר עם היהודים ..."
אף על פי שלרוב שמר בפרטיות על דעותיו, השמועות על דעותיו של ניקסון פגעו בו במידת מה פוליטית, וגם הכעיסו בכירים בממשל כמו ארתור ברנס, יו"ר הפדרל ריזרב, שמצא את דבריו של ניקסון מקוממים. ניקסון אמר ליועצו צ'ארלס קולסון כי ליהודים "אישיות מאוד תוקפנית, שוחקת ומגעילה". הוא גם אמר שיהודים נוטים פחות לשרת בצבא, ונוטים יותר לערוק, באומרו: "לא שמתי לב לשמות רבים של יהודים ברשימת החוזרים מווייטנאם, אני לא יודע איך לעזאזל הם משתמטים". ניקסון גם אמר: "אם מסתכלים על המשלחת הקנדית-שוודית, חלק לא פרופורציונלי בהם הם יהודים, העריקים". הוא ועוזריו עשו לכאורה הבחנה בין יהודים ישראלים, שאותם ניקסון לפחות העריץ, לעומת יהודי אמריקה. עם זאת, ניקסון השתמש במעשים של יהודים בודדים עליהם שמע על מנת לחזק את אמונתו כי כל היהודים ראויים לבוז ולשנאה שלו.
בילי גרהאם.
כאשר נחשפה פרשת ווטרגייט, היו שטענו כי בילי גרהאם היה שותף לדעות האנטישמיות הרבות של הנשיא ריצ'רד ניקסון, אך הוא הכחיש טענות אלו והדגיש את מאמציו לבנות גשרים עם הקהילה היהודית. ב-2002, המחלוקת התחדשה מחדש לאחר חשיפתן של קלטות מסווגות המאשרות את דבריו של גרהאם לניקסון כשלושה עשורים קודם לכן. בקלטות, נשמע גרהאם מסכים ניקסון שהיהודים שולטים בתקשורת האמריקאית, באומרו כי "חייבים לשבור את האחיזה הזו, אחרת המדינה תרד לטמיון", במהלך שיחה עם ניקסון בשנת 1972. גראהם הוסיף שאם ניקסון ייבחר מחדש - הם עשויים להיות מסוגלים לעשות משהו בקשר לזה. בשיחה, אמר ניקסון שגרהאם הוא ידיד של היהודים. גרהאם הגיב: "אבל הם לא יודעים מה אני באמת חושב על מה שהם עושים למדינה הזאת".
כאשר הקלטות התפרסמו, גראהם התנצל ואמר: "אף על פי שאין לי זיכרון מהאירוע, אני מצטער על הדברים שאמרתי כנראה בשיחה בחדר הסגלגל עם הנשיא ניקסון ... לפני כ-30 שנה ... הם אינם משקפים את דעותי, ואני מתנצל בכנות על כל פגיעה שנגרמה מהדברים". על פי המגזין ניוזוויק, "הזעזוע מהחשיפה [של תוכן הקלטות] הועצם בשל תמיכתו הממושכת של גרהם בישראל וסירובו להצטרף לקריאות להמרת יהודים".
בשנת 2009 קלטות נוספות של ניקסון נחשפו, שבהן הוא נשמע בשנת 1973 משוחח עם גראהם אודות טיסה 114 של ליביאן איירליינס שהופלה על ידי חיל האוויר הישראלי, וביקורה המתוכנן של ראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר לארצות הברית. בשיחה, גראהם מתייחס אל היהודים כאל "בית הכנסת של השטן" והוא אומר לניקסון: "הם אלה שמוציאים את הספרות הפורנוגרפית, הם אלה שמוציאים את הסרטים הגסים האלה". דוברו של גראהם אמר כי גראהם מעולם לא היה אנטישמי וכי ההשוואה שערך (לפי ההקשר של הציטוט מתוך חזון יוחנן) הופנתה אך ורק כלפי אלה הטוענים שהם יהודים, אך אינם מחזיקים בערכים יהודיים מסורתיים.
הכחשת השואה.
אוסטין אפ, מרצה לספרות אנגלית מימי הביניים באוניברסיטת לה-סאל שבפילדלפיה, נחשב למכחיש השואה האמריקאי המשמעותי הראשון. אפ כתב בהרחבה בעיתונים ובכתבי עת, ופרסם מספר ספרים המפרטים את ההגנה על גרמניה הנאצית והכחשת השואה. עבודתו של אפ שימשה השראה למכון לסקירה היסטורית, שהוקם בקליפורניה שנת 1978, שתפקידו היחיד הוא הכחשת השואה.
אחת הצורות המודרניות של האנטישמיות היא הכחשת השואה על ידי היסטוריונים רוויזיוניסטים ונאו-נאצים.
סקר שנערך ב-1994 על ידי הוועד היהודי-האמריקאי מצא כי הכחשת השואה היא עמדת שוליים זעירה בקרב החברה האמריקאית, כאשר 91% מהנשאלים הסכימו שהשואה התרחשה ורק אחוז אחד טען כי ייתכן והשואה מעולם לא התרחשה.
ארגונים אנטישמיים.
בארצות הברית יש מספר ארגונים אנטישמיים, חלקם אלימים, המדגישים את העליונות הלבנה. ארגונים אלו כוללים, בין השאר, את הכנסיות של הזהות הנוצרית, את ההתנגדות הארית לבנה, את הקו קלוקס קלאן ואת המפלגה הנאצית האמריקנית. מספר כנסיות פונדמנטליסטיות נוצריות, כגון הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, מטיפות גם הן למסרים אנטישמיים. הארגונים הנאו-נאצים הגדולים הם המפלגה הנאצית הלאומית והתנועה הלאומית הסוציאליסטית. רבים מחברי הקבוצות האנטישמיות הללו מגלחים את ראשיהם ומקעקעים על גופם סמלים נאציים כגון צלבי קרס, סמל האס אס, כתובת הייל היטלר ועוד. ארגונים אנטישמיים צועדים ומטיפים למסרים אנטישמיים ברחבי אמריקה.
בסקר משנת 1998 של הליגה נגד השמצה נמצא קשר בין אנטישמיות לבין אהדה לקבוצות הימין האנטי-ממשלתיות. אף על פי שהאנטישמיות ירדה במהלך 35 השנים האחרונות, הפעילות של כמה קבוצות אנטישמיות גברה, אולי כתוצאה מהגדלת השוליים של השקפות אנטישמיות. בין השנים 1974 ל-1979, החברות בקו-קלוקס-קלן עלתה משפל היסטורי היסטורי של 1,500 איש עד ל-11,500 איש, ובמהלך שנות השמונים התאחדו פלגי קלן שונים עם קבוצות נאו-נאציות מפורשות יותר כמו האומות האריות.
הקמתו בשנת 1978 של המכון לסקירה היסטורית בקליפורניה סייעה לפופולריזציה של התפיסה האנטישמית שהשואה לא אירעה. באמצע שנות השמונים דנו קבוצות כמו "Posse Comitatus" ברטוריקה אנטישמית. בין 1986 ל-1991 גדל מספרם של גלוחי ראש נאו-נאצים פי עשרה, והגיע ל-3,500 איש ביותר מ-35 ערים שונות ברחבי ארצות הברית. באמצע שנות ה-90 הוקמו "מיליציות" אזרחיות פרה-מיליטריות, שרבים מחבריהם הואשמו בהפצת תאוריות קונספירציה אנטישמיות והטיפה לקנאות דתית.
אנטישמיות באמנות בארצות הברית.
אנטישמיות במוזיקה.
להקת הרוק הפלסטינית "אל-סאקרה" ביצעה שירים "אנטישמיים" במהלך סיבוב הופעות מחוף לחוף בארצות הברית.
אנטישמיות בשירה.
בשנת 2017 יצא לאור שיר שתואר "אנטישמי", ששמו "It Is Our (Frightful) Duty To Study The Talmud" (בתרגום לעברית: "זו החובה (המבהילה) שלנו ללמוד את התלמוד". השיר ממליץ לקוראים להתחיל עם יוטיוב על מנת ללמוד על הרעות של התלמוד. בשיר נכתבו, בין השאר, השורות הבאות: "האם גויים (אנחנו) נועדו להיות עבדים של יהודים?" ; "האם ילדות בנות שלוש (ויום) מתאימות לנישואין ולמשגל?" ; "האם ילדים צעירים הם מטרה לגיטימית לאונס?"
האנטישמיות החדשה.
בשנים האחרונות, מספר גורמים, המגיעים בו-זמנית מהשמאל הרדיקלי, מהימין הרדיקלי ומהאסלאם הרדיקלי, מקדמים את הרעיון של "האנטישמיות החדשה". גורמים אלו נוטים להתמקד בהתנגדות להקמתה של מולדת ליהודים במדינת ישראל, ועושים שימוש בטיעונים אנטי-ציוניים על מנת לתקוף יהודים בצורה רחבה יותר. הביקורת שלהם על ישראל ועל הציונות היא לעיתים קרובות בלתי-מידתית ומיוחדת במינה, ויש המייחסים זאת לאנטישמיות.
בהקשר של המלחמה העולמית בטרור נשמעו הצהרות, בין השאר מצד הדמוקרט פריץ הולינגס ומצד הרפובליקני פאט ביוקנן, המרמזות על כך שממשל ג'ורג' בוש יצא למלחמה כדי לזכות באהדת תומכי ישראל. במהלך 2004, כמה אנשי ציבור בולטים האשימו את החברים היהודים בממשל בוש בהטעיית אמריקה על מנת שזו תצא למלחמה נגד סדאם חוסיין - מהלך אשר יסייע לישראל. הולינגס טען כי הפעולה האמריקאית נגד סדאם נעשתה 'כדי להבטיח את ביטחון ישראל'. בתוכנית אירוח בטלוויזיה, ביוקנן אמר כי "קנוניה" הצליחה "לגרור את ארצנו לסדרה של מלחמות המנוגדות לאינטרסנטים של ארצות הברית". הולנגס כתב מאמר מערכת ב-6 במאי 2004, שהתפרסם בעיתון "The Post and Courier" בצ'ארלסטון, בו טען כי בוש פלש לעיראק משום ש"הפצת הדמוקרטיה במזרח התיכון כדי להבטיח את ביטחון ישראל תמשוך קולות יהודים מהדמוקרטים".
מבקרים של מדינת ישראל, כמו נועם חומסקי ונורמן פינקלשטיין, מטילים ספק בהיקף הנרחב של האנטישמיות החדשה בארצות הברית. חומסקי כתב בעבודתו "Necessary Illusions" (בעברית: "אשליות הכרחיות") כי הליגה נגד השמצה מציגה כל ביקורת על המדיניות הפרו-ישראלית כאנטישמית. פינקלשטיין הצהיר כי "אנטישמיות חדשה" היא מושג מגוחך שמציעה הליגה נגד השמצה למאבק במבקרי המדיניות הישראלית.
אנטישמיות בקמפוסים.
אינטלקטואלים יהודים רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית בשנות השלושים, לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, הגיעו לארצות הברית. שם הם קיוו להמשיך את הקריירה האקדמית שלהם, אך בהיותם קומץ זעום, הם התקשו להתקבל אל המוסדות היוקרתיים של אמריקה במהלך תקופת השפל הגדול (שלוותה בזרם של אנטישמיות משלה), ובמקום זאת הם מצאו עבודה במכללות ובאוניברסיטאות המיועדות לסטודנטים אפרו-אמריקאים או במדינות הדרום.
ב-3 באפריל 2006 פרסמה הועדה לזכויות האזרח של ארצות הברית את ממצאיה על פיהם תקריות אנטישמיות הן "בעיה חמורה" בקמפוסים ברחבי ארצות הברית. הוועדה המליצה כי המשרד לזכויות האזרח במחלקת החינוך של ארצות הברית יגן על סטודנטים מפני אנטישמיות באמצעות אכיפה נמרצת של סעיף 6 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 והמליצה גם שהקונגרס יבהיר כי סעיף 6 חל על אפליה נגד סטודנטים יהודים.