ברק-וייט סיקרה את מלחמת העולם השנייה עבור לייף ועבדה גם עבור כוחות הביטחון של ארצות הברית כצלמת הצבאית הראשונה. ב-1941 שוב הייתה במשימת צילום ברוסיה. למרות שבאופן רשמי נאסרה כניסתם של צלמים זרים, היא זכתה לאישור מיוחד הודות לעבודתה הקודמת. היא הייתה הצלמת הזרה היחידה ברוסיה כאשר פלשה גרמניה לרוסיה באותה השנה. ב-22 ביולי היא צילמה את ההפצצה של הכיכר האדומה מהגג של השגרירות האמריקאית במוסקבה. ב-1942 היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי לכיוון צפון אפריקה בספינה שנפגעה מטורפדו וטבעה. היא ניצלה בזכות סירת הצלה והצליחה לצלם את הניצולים מנופפים למטוס החיפוש הבריטי. בזמן המלחמה צילמה ברק-וייט כל אחד מראשי בעלות הברית: צ'רצ'יל, סטלין ורוזוולט. ב-1943 הייתה ברק-וייט לאישה הראשונה שטסה במשימה קרבית ולאישה הראשונה בתפקיד צלמת של חיל האוויר של צבא ארצות הברית. בהתקפה אווירית על תוניס, היא טסה ב-B-17 לצד הטייס פול טיבטס שעתיד היה להפיל את פצצת האטום על הירושימה. היא סיקרה את המערכה הראשונה של חיל הרגלים של בעלות הברית בצפון אפריקה ובאיטליה. בסוף המלחמה היא סופחה לארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון שחצתה את הריין והייתה בין הראשונים שצילמו את מחנות הריכוז הנאציים וחשפו תמונות שזעזעו את העולם. היא צילמה את שחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה ומאוחר יותר תיארה את חוויותיה בספר Dear Fatherland, Rest Quietly (1946).
ביקורת ציבורית וחשד לפעילות קומוניסטית.
בשנות החמישים המוקדמות, ובמסגרת המקרתיזם שסחף את ארצות הברית, ברק-ווייט נחשדה בפעילות קומוניסטית. ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית ציינה את ברק-וייט 13 פעמים בחשד למעורבות עם קבוצות שביטאו אידאולוגיות זרות או תעמולה אנטי אמריקנית. בנוסף, נפתח תיק כבן 200 עמודים על שמה ב-FBI . בספטמבר 1951 הפובליציסט ווסטברוק פגלר (Westbrook Pegler) פרסם סדרת מאמרים בהם האשים את ברק-וייט בקשרים קומוניסטיים. כהוכחה לטענתו, פגלר הדגיש את ביקוריה של ברק-וייט ברוסיה, את העובדה שפרסמה תצלומים המתארים את נקודות השפל של אמריקה ואת קשריה עם הצבא האמריקני. בנוסף, היא השתתפה בקונגרס הראשון של אמנים אמריקאים (First American Artists Congress) בשנת 1936 שיצא נגד פשיזם ועודד חופש ביטוי אמנותי. פרסום זה גרר סערה ציבורית סביב פעילותה. ברק-וייט הכחישה בתוקף כל קשר עם המפלגה הקומוניסטית. מעקב על הדואר שלה ועל תיקיה במהלך נסיעותיה למדינות זרות לאורך מספר שנים לא העלה דבר בנוגע לריגול או לקשרים קומוניסטיים. ב-28 במאי 1947, שמה הוסר מרשימות הביטחון של ה-FBI.
חיי משפחה.
ביוני 1924 נישאה ברק-וייט לאוורט צ'פמן, סטודנט להנדסה שפגשה במהלך לימודיה באוניברסיטת קולומביה. בעקבות חיכוכים עם אמו של צ'פמן, נישואים אלה הסתיימו לאחר כשנה. ב-1939 נישאה לסופר ארסקין קולדוול, שאותו פגשה במהלך עבודתם המשותפת על הספר "ראית את פניהם" (You Have Seen Their Faces) ). בשל היעדרויותיה התכופות במהלך מלחמת העולם השנייה תבע קולדוול בסופו של דבר גט. לברק-וייט היו בני זוג נוספים, אך היא מעולם לא נישאה שוב.
עבודות מאוחרות.
ב-1947 נסעה ברק-וייט להודו כדי לתעד את הגירת ההינדים והמוסלמים בעת מתן העצמאות וחלוקת הודו ופקיסטן. היא הייתה האדם האחרון שראיין וצילם את גנדי שעות ספורות לפני ההתנקשות בחייו ב-1948. הצילום האחרון שהיא צילמה את גנדי ליד גלגל הטוויה שלו הפך מאז לצילום מפורסם. בשנים 1949 ועד 1953 צילמה את החיים תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וכן את מלחמת קוריאה. שני המאמרים המצולמים האחרונים שלה היו על ישועים באמריקה ועל אמריקה כפי שהיא נראית מן האוויר.
מחלה ומוות.
ב-1954, לאחר חזרתה מקוריאה, אובחנה אצל ברק-וייט מחלת הפרקינסון. על מנת לעזור לאחרים הסובלים מאותה מחלה, הרשתה ללייף לפרסם מאמר מצולם המתעד את ניסיונותיה להתאושש מניתוח שעברה. ב-1959 התפרסמה בלייף כתבה על ההתמודדות שלה עם מחלת הפרקינסון שצולמה על ידי ידידה הטוב אלפרד אייזנשטאדט. בשנת 1969 נאלצה לפרוש מכתב העת. יכולת התפקוד שלה הידרדרה בהדרגה והיא עבדה על כתיבת האוטוביוגרפיה שלה ועל תערוכה של יצירותיה בבוסטון. בנוסף לצילום, היו לברק-וייט אהבה וכישרון גם לכתיבה: בנוסף לאוטוביוגרפיה שלה היא כתבה חמישה ספרים וארבעה ספרים נוספים בשיתוף עם אחרים. ב-1971 מתה בבית החולים. במחווה לחייה של ברק-וייט, פרסם לייף את תצלומיה הנודעים ביותר לצד הספד שכותרתו - "תמונותיה היו חייה".
מחלת הפרקינסון
סרגיי לזרב
סרגיי לזרב (ברוסית: Сергей Вячеславович Лазарев, נולד ב-1 באפריל 1983) הוא זמר, רקדן ושחקן רוסי. הוא התפרסם בעיקר בעקבות קריירת השירה שלו. סרגיי היה חבר בלהקה ששמה "Smash", שהתפרקה בשנת 2006.
לזרב נולד במוסקבה, והתאמן מגיל שש עד תשע בהתעמלות מכשירים. הוא החל את קריירת השירה שלו עוד לפני שמלאו לו עשר כשהחל לשיר במקהלת ילדים וזכה במספר תחרויות שירה לילדים. בשנת 1999 החל ללמוד בבית ספר למשחק במוסקבה, כסטודנט השתתף בהפקות של רומיאו ויוליה והאחים קרמזוב הוא דיבב את טרוי בולטון בגרסה הרוסית של היי סקול מיוזיקל.
ב-2006 סיים במקום השני בתוכנית המציאות "רוקדים על הקרח".
מאז התפרקות הלהקה סרגיי עובד על קריירת סולו, ב-2008 השתתף בתחרות קדם האירוויזיון הרוסית והיה נציג רוסיה באירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שבשוודיה, בתחרות שבה סיים במקום השלישי. בדצמבר 2018 התפשטו שמועות כי לזרב ייצג שוב את רוסיה באירוויזיון 2019. ב-7 בפברואר 2019 התבררו השמועות כנכונות. סרגיי לזרב ייצג את רוסיה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Scream" וזכה במקום השלישי בפעם השנייה.
מקום בצמרת
מקום בצמרת (באנגלית: Room at the Top) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1959
המבוסס על רומן בשם זה משנת 1957 של ג'ון בראיין, עם לורנס הארווי וסימון סיניורה בתפקידים הראשיים.
זה היה הראשון בסרטי הגל החדש הבריטי שנמשך מסוף שנות ה-50 לאורך כל שנות ה-60 ותיאר באופן ריאלי בצבעי שחור-לבן את חיי המעמד הנמוך ואת הבדלי המעמדות במדינה. דוגמאות לכך הם: "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן ו"קורטוב של דבש" של שילה דלייני. הוא משרטט את קו הגבול בין המעמדות החברתיים. מעמד הביניים - פועלים ופקידים והמעמד העליון - בעלי ההון שהם גם בעמדות שלטון, שולטים בכוחם זה על שאר המעמדות ומסרבים לקבל מצטרפים חדשים ממעמד נחות.
סימון סיניורה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לשנת 1959 כן זכה הסרט באותה שנה לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד באותה שנה לפרס אוסקר על פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (לורנס הארווי), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לשחקנית הרמיוני באדלי - שהופיעה בסרט במשך 2 דקות ו20 שניות בלבד, התפקיד הקצר ביותר אי פעם עליו הועמדו שחקן/נית לאוסקר.
סימון סיניורה זכתה עבור תפקידה בסרט גם בפרס גלובוס הזהב ובפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1959.
ב-1965 הופק סרט המשך ל"מקום בצמרת" בשם "חיים בצמרת" (Life at the Top) המבוסס גם הוא על ספר בשם זהה של ג'ון בראיין עם לורנס הארווי וג'ין סימונס.
ב-2012 הפיק ה-BBC סרט טלוויזיה המבוסס על הספר "מקום בצמרת".
תקציר העלילה.
ג'ו למפטון (לורנס הארווי) מגיע מעיירה תעשייתית קטנה, דפטון, לעיר וורנלי ומתקבל לעבודה במחלקת הגזברות של העירייה. חברו לעבודה, צ'רלי סומס (דונלד יוסטון), עוזר לו למצוא חדר מגורים ולהיקלט בעיר. ג'ו מביט בבניין גבוה ואומר שבכוונו לגור בעתיד בחדר בראש הבניין (באופן מטפורי - לכבוש "מקום בצמרת") אך סומס מבהיר שאין לו סיכוי.
סומס מביא אותו לחזרה של שחקנים חובבים. על הבמה מופיעות שתי נשים: אליס איסגיל (סימון סיניורה), אישה בגיל מתקדם וסוזן בראון (הת'ר סירס). סומס מבהיר לג'ו כי סוזן היא בתו היחידה של מר בראון, האיש העשיר והחזק בעיר שגר באחוזה מפוארת ושולט על כל מה שקורה בעיר ובסביבתה.
ג'ו מתחיל לחזר אחרי סוזן, היא מתייחסת אליו בנימוס אבל הוא נתקל בהתנגדות מטעם בן זוגה העשיר והשחצן והוריה. בראון שולח את סוזן לצרפת על מנת שתתרחק מג'ו. ג'ו מקבל הזמנה למשרה בעיירתו דפטון אך דוחה אותה כשמסתבר לו שההזמנה הייתה ביוזמתו של בראון.
אליס היא צרפתית המתגוררת באנגליה ונישואיה אומללים. ג'ו מוצא בה אהבה אמיתית למרות שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים. יחסיהם מתהדקים עד שהיא מוכנה להתגרש למענו.
בינתיים חוזרת סוזן מצרפת ויחסיה עם ג'ו מתהדקים, היא מעדיפה אותו על חברה השחצן והמתנשא. סוזן נכנסת להריון ואביה מזמין את ג'ו לשיחה ומבהיר לו כי הוא מוכן לנישואיו עם בתו וכן שיהיה שותף בעסקיו. התנאי הוא שיפסיק לאלתר את יחסיו עם אליס איסגיל.
בעלה של אליס אומר לג'ו שאין בכוונתו להתגרש מאשתו ואם לא יפסיק את יחסיו אתה הוא יהרוס את שניהם עד שיצטרכו לברוח מהעיר.
ג'ו מגיע לאליס ומודיע לה לתדהמתה כי החליט להפסיק את היחסים אתה. אליס ההמומה הולכת לבר, משתכרת, נכנסת למכוניתה ונהרגת בתאונת דרכים.
ג'ו מגיע לעירייה ומתקבל בפרחים ובשמחה על ידי העובדים השמחים על נישואיו עם בת הגביר. באמצע השמחה הוא שומע על מותה של אליס בתאונה ומרגיש שהוא אשם במותה.
הוא הולך לבר, משתכר ומסתבך בקטטה עם בריונים שחובטים בכל גופו.
הסרט מסתיים בחתונתם של ג'ו וסוזן בכנסייה. ג'ו צועד כאילו מנותק מהמציאות ועונה בקושי על שאלות הכומר. במכונית הוא מתחיל לבכות על אליס אבל סוזן חושבת שאלה דמעות שמחה על חתונתם.
Heavy Weather