למרות שלתרבות האוטיסטית אין שפה משלה, ישנם ביטויים הנפוצים בין חברי הקהילה האוטיסטית. ביטויים אלה מופיעים על פי רוב בקבוצות דיון ובפורומים מקוונים, ואחר כך הם נכנסים לשימוש אצל רוב חברי הקהילה. מילים מסוימות, כגון "אספי", הן נפוצות יותר מאחרות. חלק מהמילים נמצאות בשימוש רק אצל האוטיסטים המתנגדים לריפוי האוטיזם. מספר ביטויים נפוצים:
אמצעי תקשורת.
לעיתים קרובות, אוטיסטים שאינם מדברים מסוגלים לכתוב. גם אוטיסטים שכן מדברים מעדיפים לעיתים קרובות להתבטא בכתב. אוטיסטים רבים מעדיפים להימצא לבדם, ולכן מעדיפים תקשורת מקוונת על פני מפגשים פנים אל מול פנים. אוטיסטים רבים מעדיפים שלא לדבר בטלפון. יחד עם זאת, כל צורות התקשורת הן נפוצות בקרב ציבור האוטיסטים.
התפתחות האינטרנט הועילה מאוד לציבור האוטיסטים, כשהעניקה להם אפשרויות תקשורת שלא היו קיימות בעבר. אוטיסטים התכתבו באינטרנט עוד מימיה המוקדמים של הרשת, שכן רבים מהם עוסקים במקצועות הנדסיים ומדעיים והייתה להם גישה לרשת ממקומות עבודתם. הסופר פול קולינס מאמין שאוטיסטים תרמו רבות לפיתוח המחשבים האישיים והאינטרנט.
נטייה להינשא בתוך הקבוצה.
הדעה הרווחת שאוטיסטים לעולם אינם נישאים, בגלל שאין להם את כישורי התקשורת הדרושים לכך, היא מוטעית. למעשה, אוטיסטים רבים נמצאים במערכות יחסים. אפילו אלה מביניהם שהם נטולי יצר מיני עשויים להינשא בגלל הצורך בחברה.
לאוטיסטים יש נטייה לבחור בבני זוג אוטיסטים, מכיוון שיש להם נושאי עניין משותפים ומבני אישיות דומים. ישנן משפחות רבות שבהן גם ההורים וגם הילדים הם אוטיסטים. לדוגמה, פול קולינס, בספרו 'אפילו לא טועים', מתאר את המאפיינים האוטיסטיים שלו, של אשתו ושל בני משפחה נוספים. בעוד שקולינס נשוי באושר, מערכות יחסים כאלה לא תמיד עובדות. דונה ויליאמס מספרת באוטוביוגרפיות שלה אודות נישואיה הקצרים לאוטיסט, שלא הצליחו, מכיוון שמנגנוני ההגנה של שניהם הפריעו זה לזה.
אוטיסטים מסוימים נישאים לבני זוג שאינם אוטיסטים. דוגמה לנישואיו של איש תסמונת אספרגר לאישה שאינה אוטיסטית היא זו של כריסטופר סלייטר-ווקר ואשתו ג'יזלה.
ארגונים.
הארגונים העולמיים של התרבות האוטיסטית הם אספים לחופש ורשת האוטיסטים הבינלאומית.
הארגון הישראלי של התרבות האוטיסטית הוא אס"י - קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל.
קבוצות אלו מבקשות לקדם את הסובלנות כלפי ציבור האוטיסטים.
יחסי ציבור.
התרבות האוטיסטית עדיין אינה מוכרת בציבור הרחב. הקהילה האוטיסטית משתדלת להעלות את המודעות הציבורית לקיומה, אבל טבעו של האוטיזם מקשה על חברי הקהילה לקדם את המודעות הציבורית לקיומה.
בין הדוברים המרכזיים של התרבות האוטיסטית נמצאים מרטיין דקר, מחבר המאמר "במונחים שלנו: ראשיתה של התרבות האוטיסטית", ודון פרינס-יוז, מחברת הספר שירת הגורילות.
ב-18 בנובמבר 2004, אחדים מחברי הקהילה האוטיסטית יצאו בהצהרה המבקשת מהאו"ם להכיר בקהילה האוטיסטית כבקבוצת מיעוט.
חג האוטיסטים הבינלאומי.
חג האוטיסטים הבינלאומי, צוין לראשונה בשנת 2005, ויוזמיו מתכוונים לציינו מדי שנה ב-18 ביוני. ביום זה חוגגים את הייחודיות הנוירולוגית של אנשי הקשת האוטיסטית.
החג נוסד בידי אספים לחופש, קבוצת אוטיסטים שמטרתה ללמד את הציבור הרחב אודות הקהילה האוטיסטית.
החג זכה לתשומת לב ציבורית, שכן הוא מהווה חידוש לאנשים רבים, שהתייחסו בעבר לאוטיזם כאל מצב הגורם סבל וחוסר אונים. העובדה שלאוטיזם יש גם צדדים חיוביים שראוי לחגוג אותם התקבלה בקרב הקהילה המדעית, במיוחד בקרב חוקרים כפרופסור סיימון ברון-כהן. כתב העת "ניו סיינטיסט" דן בכך במאמר שפורסם בחג האוטיסטים הבינלאומי הראשון ושכותרתו הייתה "גאים להיות אוטיסטים".
נציגים בולטים.
האוטיסט שדיבר לראשונה על אוטיזם במונחים של תרבות היה ג'ים סינקלייר, אשר בשנת 1992 השתתף בהקמת הארגון האוטיסטי הראשון, רשת אוטיזם בינלאומית ANI.
נציגים בולטים של התרבות האוטיסטית הם מרטין דקר, ודון פרינס-יוז, הטוענת שהתרבות האוטיסטית התפתחה בזכות האינטרנט.
הנציגים הבולטים של התרבות האוטיסטית בישראל הם חברי ארגון אס"י, ביניהם סולה שלי, בעלת הבלוג "אי-שם על הקשת" ורונן גיל, בעל הבלוג "מרק אספרגוס ללא מתכון".
התעללות.
נכון לשנת 2020, קיימים מספר מקרים מתועדים של התעללות באוטיסטים, שחלקם אף הסתיימו במוות של האוטיסט.
הלדור לכסנס
הלדור קיליאן לכסנס, נכתב גם לקסנס, () (23 באפריל 1902 - 8 בפברואר 1998), שנולד בשם "Halldór Guðjónsson" ברייקיאוויק שבאיסלנד, היה סופר איסלנדי, זוכה פרס נובל לספרות.
קורות חייו.
אביו עבד בסלילת כבישים ולאחר מכן עזב את העיר כדי לעסוק בחקלאות, לכן בילה הסופר את מרבית ילדותו בין איכרים. חיבורו הראשון, הילד והטבע, הודפס כשהיה רק בן 13 והוא חתם בשם הלדור מ"לכסנס" (לכסנס היה שם החוה של משפחתו). בגיל 17 כבר עבר לקופנהגן ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נדד ברחבי אירופה. תקופה מסוימת שהה במנזר בלוקסמבורג ושאף להיות כומר. בתקופה הזאת נטה למיסטיקה ונהה אחר האקספרסיוניזם והסופר-ריאליזם שהיו "הצעקה האחרונה" באותה תקופה. את ההשפעות האלה מרגישים ביצירותיו מאותה תקופה. לאחר שהיה זמן מה בסיציליה פוגשים אותו בארצות הברית שם כרת ידידות אמיצה עם אפטון סינקלר. מנוצרי אדוק נעשה לכסנס לסוציאליסט ובמהלך שלוש השנים ששהה בארצות הברית גיבש את השקפתו הפוליטית. לדבריו: "באמריקה ראיתי את המשטר הקפיטליסטי בצורתו המפותחת ביותר והריני אומר, כי בתנאים האמריקאים, רק שוטה לא יהפך לסוציאליסט".
לאחר שובו מאמריקה, השתקע באיסלנד ושקד על יצירתו. את הפרסום הראשון קיבל בעקבות הספר "סאלקה ואלקה". גם הסדרה בת ה-4 ספרים הוסיפה למוניטין שלו.
לכסנס ביקר פעמיים בברית המועצות, בשנים 1932 ו-1938 וערך בה סיורים ממושכים. את רשמיו מהסיורים האלה כתב בשני ספרים, הדרך מזרחה וסיפור רוסי.
בשנת 1953 קיבל את "פרס השלום הבינלאומי" מידי מועצת השלום העולמית. קבלת פרס נובל לשלום היה אופרה אחרת. היו התנגדויות למתן הפרס לאיש שהישוה את האמנה האטלנטית ל"אגודה של סהרורי מלחמה" והיו גם התנגדויות על רקע הערכת עבודתו הספרותית. לאחר הפשרת המלחמה הקרה ולאחר שהיה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות שלוש שנים ברציפות, ניתן לו לבסוף הפרס, להפתעת רבים. בשנת 1955 הוענק לו פרס נובל לספרות "על כוחו האפי התוסס חיים, שבאמצעותו החיה את האומנות הסיפורית הגדולה של איסלנד".
למרות נטיותיו החזקות אל השמאל לכסנס היה קתולי אדוק בארץ של פרוטסטנטים
בשנת 1963 ביקר בישראל כאורח ממשלת ישראל.
לו אנדריאס-סלומה
לוּ אנדריאס-סָלוֹמֶה (בגרמנית: Lou Andreas-Salomé) נולדה בשם לואיז פון סלומה (12 בפברואר 1861 - 5 בפברואר 1937) היא אינטלקטואלית ממוצא רוסי, מחברת של ספרים רבים, פסיכואנליטיקאית, ידידתם של אינטלקטואלים, אמנים ואמניות, סופרים וסופרות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
סלומה, אחות יחידה בין חמישה בנים, נולדה בסנקט פטרבורג לקצין ממוצא רוסי-הוגנוטי, גוסטב לודוויג פון סלומה, וללואיז פון סלומה (ווילם). היא זכתה להשכלה שחרגה בהיקפה ממה שנהגו נשים טיפוסיות באותה תקופה וסביבה. בגיל 17 שכנעה סלומה את הכומר ההולנדי הנדריק גִיוֹ, שהיה מבוגר ממנה ב-25 שנה, ללמדה תאולוגיה, פילוסופיה, דתות העולם וספרות צרפתית וגרמנית. גִיוֹ התאהב בה נואשות ותכנן להתגרש מאשתו ולשאת את סלומה לאישה, אך היא החליטה לנסוע ביחד עם אמה לציריך כדי לרכוש השכלה אקדמית. המסע נועד גם להיטיב עם בריאותה של לו, שכבר אז סבלה משיעולים מדממים. כשלו הייתה בת 21 לקחה אותה אמה איתה לרומא. בסלון ספרותי בעיר פגשה לוּ את פאול רֶיי, סופר ומהמר כפייתי, והציעה לוֹ להצטרף אליה לקומונה אקדמית. כעבור חודשיים שכנעה אותו לוּ לקבל אותה כחברה. ב-13 במאי 1882 שכנעה לו גם את פרידריך ניטשה, ידידו של ריי, להצטרף לקומונה. לאחר שנים סלומה כתבה מחקר שנוי במחלוקת: "פרידריך ניטשה בעבודתו" (1894), על אישיותו של ניטשה והפילוסופיה שלו.
השלושה טיילו ביחד עם אמה של סלומה ברחבי איטליה וחיפשו מקום להקים בו את הקומונה. מערכת היחסים בין השלושה הייתה אמביוולנטית, כרוכה בידידות וקנאה עזה: "מן הסתם, התקשו שני הגברים עד מאוד לעדן את יחסי היריבות שביניהם או להסוותם". כשהגיעו ללייפציג באוקטובר, נפרדו לוּ וריי מניטשה - לאחר ריב בין סלומה לניטשה, שבו לוּ התעקשה שניטשה מאוהב בה ללא תקנה. הפרשה הונצחה בספר "כשניטשה בכה".
למרות זאת ניטשה כתב אודותיה: "מכל הכרויותיי, זו עם העלמה סלומה היא היקרה ורבת התוצאות ביותר. רק בעקבות היכרות זו בשלתי דיי בשביל הזרתוסטרא שלי- - - לו היא היצור המחונן המהורהר ביותר שניתן להעלות על הדעת". לו וריי הקימו משק בית בברלין וחיו ביחד שנים ספורות בטרם נישאה לחוקר הבלשנות קארל פרידריך אנדריאס. חרף התנגדותה המוצהרת לנישואין, ולמרות שיתופי הפעולה (ופרשיות האהבה) שחוותה עם גברים שונים, לו ואנדריאס נשארו נשואים מ-1887 ועד מותו ב-1930. לאנדריאס נולדה בת מסוכנת הבית שלהם - ולו אימצה את הילדה לחיקה, כאילו הייתה זו בתה שלה.
הביוגרף שלה, היינץ פרידריק פטרס תיאר אותה כך: "היא הייתה בעת ובעונה אחת אגוצנטרית ונדיבה ביותר ביחסה לזולת, עד כדי חוסר אחריות. מאחר שהייתה נאמנה לעצמה ללא סייג, היא לא הייתה מסוגלת להיות נאמנה לאיש מלבדה. נאמנות לשם נאמנות הייתה זרה לה. היא הייתה מכנה זאת בגידה בעצמה."