ההפגנות והשביתות השפיעו, על הציבור האמריקאי ובמיוחד על אנשיו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. הייתה תחושה כי האומה על סף התקוממות. ריי פרייס (Ray Price), כותב הנאומים הראשי של ניקסון בין השנים 74–1969, תיאר את ההפגנות בוושינגטון, "העיר הייתה כמחנה צבאי. האספסוף נפץ חלונות, חותך צמיגים, גרר מכוניות חונות אל צמתים, ואפילו זרקו חלקי מיטות אל עבר התנועה למטה. זה התוצר של מחאת הסטודנטים. זו לא מחאת סטודנטים, זו מלחמת אזרחים." כאמצעי זהירות, ניקסון יצא ליומיים לקמפ דייוויד, אליו התלווה צ'ארלס קולסון (Charles Colson), יועץ הנשיא ניקסון בין השנים 1969–1973. הדיוויזיה המוטסת ה-82 נקראה להגן על אנשי הנשיא מהסטודנטים המפגינים.
מחאת הסטודנטים בוושינגטון הובילה גם למפגש מיוחד ולא שגרתי בין הנשיא ניקסון לסטודנטים בדלנים. ב-9 במאי 1970, לפנות בוקר, הגיע הנשיא למדרגות אנדרטת לינקולן למפגש עם 30 סטודנטים שהיו במשמרת מקום. הדעות חלוקות בנוגע למשמעות הפגישה. ההיסטוריון סנטלי קרנהו טוען שניקסון נשא נאום מסורבל ומתנשא בו ניסה להציג את נדיבותו. לעומת זאת, Egil Krogh, שהיה אחראי על נושאי פנים, בבית הלבן מצא חשיבות בעצם קיום הפגישה. בכל מקרה, אף צד לא שכנע את השני, אחרי הפגישה עם הסטודנטים ניקסון הכריז שאנשי התנועה נגד מלחמה הם כלי-משחק בידי קומוניסטים זרים. בעקבות מחאת הסטודנטים, ביקש ניקסון מבוב הולדמן לשקול להפעיל את תוכנית הוסטון (), לאיסוף מידע על מנהיגים מהתנועה נגד מלחמה, פעילי שמאל ותנועת תרבות הנגד. רק ההתנגדות של ראש האף.בי. איי ג'ון אדגר הובר עצרה את הפעלת התוכנית.
כתוצאה ישירה משביתת הסטודנטים, ב-13 ביוני 1970, הנשיא ניקסון הקים את ועדת הנשיא לחקירת המתיחות בקמפוסים (President's Commission on Campus unrest). הוועדה התבקשה ללמוד על עימותים, הפרות סדר, ואלימות בקמפוסים בשביתת הסטודנטים. הוועדה הגיע למסקנה שהירי באוניברסיטת קנט סטייט היה מיותר.
תגובת נגד.
הפגנות סטודנטים עוררו את תומכי מלחמת וייטנאם וממשל ניקסון להביע את תמיכתם. בניגוד למחאת הסטודנטים הרועשת תומכי המלחמה, הציגו את עצמם, כ"הרוב השקט" (ביטוי שנטבע על ידי כותב הנאומים של ניקסון פטריק ביוקנן).
במקרה אחד, בניו-יורק ב-8 במאי פועלי בניין תקפו סטודנטים מפגינים בקסדה. מה שקיבל אחרי כן את השם Hard Hat Riot.
איסתרק
איסתרק הוא הספר הראשון בסדרת ממלכה במבחן, סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת מותחן פוליטי שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן, והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי. הספר יצא לאור בשנת 2008.
עלילה.
העלילה מתרחשת בימי הביניים בממלכת כוזר היהודית, ממלכה חזקה של גרים המצויה ביחסים מתוחים עם שכנותיה עמן ידעה מלחמות בעבר. בכוזר יש בית מלוכה וותיק העובר מאב לבן ותפקידים רבי עוצמה המכונים: "עוצר כוזר", "בק (ראש ממשלה) כוזר", ועוד. העלילה נעה בין בגידות, אמון, ומלחמות, והתפלגות כתוצאה ממלחמות ירושה.
העלילה נפתחת כאשר הממלכה תחת שלטונו של המלך רעואל, אבי איסתרק, נרצח ראש ממשלת כוזר בתוך חדר הישיבות בארמון דרך חדר האוצרות של המלך רעואל.
הנסיכים מיכאל ואיסתרק - יורש העצר, שהיו בדרכם לבבל עם פלוגת חיילים ובראשם סגן שר החוץ דוד סאנפאל, נקלעים למארב של הקווארים (שבט עוין השוכן במישורי הפלאט הסמוכים לכוזר, ההשראה ככל הנראה מהקאבארים), דוד סאנפאל ומרבית החיילים נהרגים, והנסיכים נופלים בשבי הקווארי. אליהם מתלווים שני משרתים על פי הוראת החוטפים. בדרכו לעבר מישורי הפלאט שמעבר לגבול הכוזרי עובר הנסיך איסתרק התעללויות רבות ושוביו, שאף שברו לו את אחת משיניו, מסתירים אותו מחיילי כוזר המחפשים את הנסיכים, בתור אחותם המעורערת בנפשה, לעומתו, מיכאל מובל כבול בתוך חבית יין, הנישאת בעגלה עמוסה חביות.
איסתרק מובל אל המאהל אותו מנהיג קאה-הי, ומיכאל מובל אל מאהל שני.
בהיותו בשבי מתחיל איסתרק להזדהות עם סגנון החיים של שוביו, ומוקסם מיופי התרבות הקווארית. הוא הופך להיות דמות נערצת בקרב הקאוורים, מקפיד על המצוות קלה כבחמורה, אבל חי בנהנתנות.
בינתיים, בכוזר, האויב המסתורי שרצח את ראש הממשלה ועזר לקווארים לשבות את הנסיכים שב ומכה: שני ניסיונות התנקשות במלך לא עולים יפה אך מאחד מהם מורעלת המלכה, ומהשני מוכש המלך ונכנס למצב של תרדמת. את מקומו בהנהגת כוזר תופס יוסף דיאלידאן, העוצר.
איסתרק מבין את טעותו רק לאחר תוכחתו של משרת יהודי ממוצא מונדרי (מיעוט שבטי בכוזר הנחשב לגזע נחות, שקיבל על עצמו את דת משה בלבד, ללא כפיפות לשלטון הכוזרי.) בשם קנז שנמצא עימו.
עשרים ושש שנה קודם לכן פשטו הקווארים על אחוזת הגבול בכוזר והרגו את שש מאות תושביה. תושבי כוזר היו בטוחים שגם רנה, אחותו החכמה והמוכשרת של המלך רעואל, נהרגה אז, אבל היא נלקחה בשבי והובאה על ידי קאה אל המאהל. קאה אילץ אותה להינשא לו, ונולדה להם בת: הלה.
רנה משכנעת את קאה להשיא את הלה בת השלוש עשרה לאיסתרק, אך איסתרק, שלא מודע לכך שהנערה יהודיה, ושהיא בת דודתו, מסרב להצעה, ומראה לעצמו כי הוא הצליח לבחור בטוב ובאמת. לאחר שקנז מספר לו מיהי באמת הלה הוא מסכים להצעה ומפייס את קאה-הי.
לאחר שמסתיימת החתונה מציתים איסתרק ואנשיו את האוהלים כהסחת דעת לבריחתם ומשאירים לקאה פתק אזהרה לבל ירדוף אחריהם.
במסעו חזרה לעבר כוזר מבין איסתרק עד כמה הושפעו דעותיו משוביו, ועל כן, כדי להמשיך ולבצע את הבחירות הנכונות שיובילו אותו לחיות בדרך בה חפץ, עליו לבצע את אחת ההחלטות הקשות בחייו. הוא גם משלים עם אחיו מיכאל לאחר שמילדותם שררה בניהם איבה סמויה.
איסתרק חוזר לכוזר ומגלה כי בינתיים אירעה התנקשות באביו, וכי יוסף דיאלידאן קיבל את המלכות.
הספר מסתיים במפגש לא מתוכנן בין איסתרק ליוסף, לאחר שאיסתרק חושף כי הוא שעמד מאחרי חטיפת הנסיכים וההתנקשות במלך ומאחורי רצח הבק המנוח (עשאל בלואדאן, אביו של פנרס - מחנכו של איסתרק). חלק מאנשיו של יוסף מבינים את טעותם ומצטרפים אל איסתרק, שמצליח לכבוש מחדש את אתיל הבירה.
המשך המאורעות מתואר בספרים מהללאל (ספר) ויוזבד, ובספר פדהאל שטרם ראה אור.
יחסי מרוקו–קטר
יחסי מרוקו–קטר הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת מרוקו לבין מדינת קטר.
יחסים פוליטיים.
בעבר היחסים בין מרוקו לקטר היו יחסים קרים ואף היה מצב ששתי המדינות היו מדינות אויב אחת לשנייה. ככל שעבר הזמן המדינות הפכו ליותר ידידותיות אחת לשנייה ובשנת 2000 נחתם הסכם לנרמול יחסים בין שתי המדינות. קטר ומרוקו חותמות על הסכמים רבים ביניהם בין היתר היה הסכמן של השתיים על העברת 1.5 מיליארד דולר אמריקאי ועזרה בשיקום המדינה מהפגנות ושביתות האביב הערבי. היחסים בין קטר ומרוקו מוצגים כיחסים עמוקים המבוססים על אמון וכבוד הדדי. קטר מחזיקה שגרירות ברבאט שבמרוקו ומרוקו מחזיקה שגרירות בוסט ביי אשר בדוחה שבקטר.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בשנת 2019 שלחה מרוקו עזרה כלכלית לקטר.
צ'כוסלובקית
השפה הצ'כוסלובקית (בצ'כית: jazyk československý) היא השפה אשר הוגדרה מבחינה פוליטית ובלשנית-חברתית כשפתה הרשמית של צ'כוסלובקיה בין השנים 1920–1938, כאשר הייתה איחוד של שתי אומות: הצ'כים והסלובקים.
שימושים חוקיים.
ב-29 בפברואר 1920 אימצה המועצה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה. בעקבות סעיף 129 של הצ'ארטר חוקי הצ'כוסלובקי (Ústavní listina Československé republiky) בא "סעיף השפה". בתת-הסעיף הראשון שלו נקבע כי השפה הצ'כוסלובקית היא השפה הרשמית של המדינה (jazyk československý jest státním, oficielním jazykem republiky). עם זאת, שימוש בשפות שונות, שלפחות 20% מתושבי המדינה דוברים אותן, עבור מסמכים רשמיים נחשב לגיטימי. דה פקטו, כל המסמכים הצ'כוסלובקיים היו בצ'כית.
היסטוריה.
עוד לפני שהשפה הפכה רשמית, בשנת 1829, נוסד בברטיסלאבה ה"מועדון הצ'כו-סלובקי", אשר היה מפורסם יותר בשמו המלא "המועדון לספרות ולבלשנות השפה הצ'כוסלובקית", שהיה חלק מהתנועה הלאומית של העם הסלובקי. בשנת 1836, ליודוביט שטור כתב מכתב להיסטוריון הצ'כי פרנטישק פאלאצקי בו ציין כי השפה הצ'כית אשר מדוברת בהונגריה העליונה אינה מובנת לדוברים סלובקים, וטען כי צריך ליצור שפה צ'כוסלובקית שתהיה מובנת לדוברי שתי השפות. תנאי ליצירת השפה הצ'כוסלובקית היה אם דוברי צ'כית יהיו מוכנים לאמץ מילים מסלובקית, כפי שאימצו הסלובקים מילים מצ'כית. במחצית הראשונה של המאה ה-20, האידאולוגיה של ה"צ'כוסלובקיזם" מיסודו של תומש מסריק ראתה את הצ'כית כנורמה בצ'כוסלובקיה, וסלובקית נחשבה לניב.
השפה הצ'כוסולבקית
השפה הצ'כוסלובקית
טרורו
אסופי
בידל הפייטן
מהללאל (פירושונים)
יחסי טורקיה–קטר
יחסי טורקיה–קטר (בטורקית: Katar-Türkiye ilişkileri, בערבית: العلاقات التركية القطرية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הטורקית ובין מדינת קטר, אשר מתבטאים בשיתוף פעולה במגוון נושאים ואינטרסים משותפים.
דוגמאות לכך הן שיתוף הפעולה במשברים, כמו המהפכה במצרים, מלחמת האזרחים בסוריה ומבצע צוק איתן, בו השתיים תמכו בחמאס והצעתם להסכם הפסקת האש לא עלתה בקנה אחד עם כוונותיהן של המדינות האחרות.. היחסים בין השתיים אינם יחסים בעלי זיקה פוליטית בלבד, מנהיגי המדינות עושים מאמצים להדק את היחסים, הן צבאית והן כלכלית, אם כי לא נרשם שיתוף פעולה צבאי נרחב והסכמים כלכליים גדולים אינם נחתמו בין שתי המדינות.
היחסים הפוליטיים.
שיתוף פעולה פוליטי.
ראשיתם של היחסים בין המדינות הם בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1980 החלו שתי המדינות בחתימתם של הסכמים הדדיים. היחסים בין המדינות התהדקו יותר ויותר בעשור הראשון של המאה ה-21.