באותן 11 השנים שעברו ממלחמת סיני ב-1956 ועד תקופת ההמתנה ב-1967, שיפר הצבא המצרי וביצר את המתחמים שסביב לצומת אבו עגילה. מתחם אום-כתף, שנמצא ממזרח לחלקה המזרחי של צומת אבו עגילה (ומכונה גם צומת אום-כתף) היה ליבו של מערך הגנתי זה.
בעת תקופת ההמתנה שהחלה ב-15 במאי 1967 עם כניסת הצבא המצרי לסיני ופינוי כוח משקיפי האו"ם בימים שלאחר מכן, התארגנו הכוחות שעמדו להילחם באזור. בצד הישראלי התארגנה באזור ניצנה אוגדה 38 בפיקודו של אריאל שרון ובצד המצרי התמקמה במתחמים שבין אבו עגילה וקסיימה הדיוויזיה המצרית השנייה.
שדה הקרב.
שני המרכיבים הגאוגרפיים העיקריים באזור אום-כתף ואבו עגילה הם דיונות החול המצויות בחלקו הצפוני של האזור והשטח ההררי של ג'בל דלפה שנמצא בחלקו הדרומי של האזור. הן התנועה הרגלית והן התנועה הרכובה באזור מוגבלות לצירים בודדים. מישור אום-כתף נמצא בין השטח ההררי ובין השטח החולי וכולל מספר שלוחות שטוחות בכיוון צפון מערב-דרום מזרח. עקב היות אזור זה מעבר הכרחי להגעה לאבו עגילה, הנחשבת כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית במזרח סיני, הוא בוצר על ידי הצבא המצרי. כבר במלחמת העצמאות היו במקום מוצבים מאורגנים. בתקופה שעד מבצע קדש שיפרו המצרים את רמת והיקף הביצורים במתחם ובתקופה שעד מלחמת ששת הימים המשיכו וחיזקו אותו והפכו אותו למערך המבוצר העיקרי במזרח חצי האי סיני.
הצירים העיקריים
הנקודות העיקריות
סדר הכוחות של הצדדים היריבים.
על ידי תמרוני הטעייה שנערכו בתקופת ההמתנה הצליח הפיקוד הישראלי לגרום להסטת חלק מהכוח המצרי לכיוון קוסיימה. הכוח המצרי באזור כלל כ-16,000 חיילים, אולם בגזרה בה התמקדה המתקפה הישראלית היו למצרים כ-8,000 חיילים לעומת כ-14,000 חיילים ישראלים. גם בתחום השריון היה לכוח הישראלי התוקף יתרון. הכוח המצרי כלל 66 כלי רכב משוריינים מיושנים יחסית - טנקים מדגם T-34 בעלי תותח 85 מ"מ ומשחיתי טנקים מדגם SU-100 - ואילו הכוח הישראלי כלל כ-150 טנקים מדגמים מודרניים יותר: AMX-13 בעל תותח 75 מ"מ, שרמן משופר וצנטוריון, שצוידו שניהם בתותחים בקוטר 105 מ"מ.
הצבא הישראלי.
הכוח שהיה תחת פיקודה של אוגדה 38 בפיקוד אלוף אריאל שרון כלל:
הצבא המצרי.
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, שכללה יחד עם הכוחות המסופחים אליה כ-16 אלף איש החזיקה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה.
ערב הקרב הגנו על גזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים, במסגרת היחידות הבאות:
תוכנית הקרב הישראלית.
הקרב תוכנן על ידי סגן מפקד האוגדה אל״מ חיים דים ומפקד אוגדה 38 האלוף אריק שרון, הגרסה הסופית של תוכנית המתקפה הישראלית הוכנה על ידי אריאל שרון שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה. שרון החליט לערוך מתקפת לילה על המתחם המצרי המבוצר, והסביר את החלטתו בכך ש: "אין המצרים אוהבים להילחם בלילה, ואין הם נהנים מקרב פנים-אל-פנים - ואנו מתמחים בשניהם".
תוכנית המתקפה כללה את הנקודות הבאות:
מהלך הקרב.
כיבוש מוצבי החוץ.
ב-5 ביוני, בשעה 08:15 החלה חטיבה 14 לנוע וחצתה את קו הגבול הבינלאומי מערבה. החטיבה פוצלה לשני כוחות שכל אחד מהם כלל גדוד טנקים וגדוד חרמ"ש על גבי זחל"מים. הכוח הצפוני נע מצפון לכביש הראשי והכוח הדרומי נע על תוואי הדרך הטורקית שמדרום לכביש הראשי. הכוח הצפוני תקף תחילה את תרת אום בסיס. תחילה תקף החרמ"ש ובהמשך הצטרפו גם הטנקים. לאחר קרב שנמשך כשעתיים, נסוג כוח המגן המצרי מהמוצב. במקביל, החל כוח ישראלי, בפיקודו של אורי ביידץ, שהיה בסדר גודל של חטיבת חי"ר מופחתת, בסיוע תקיפות של חיל האוויר, בהעסקת המוצבים המצרים שבאזור ג'בל סבחה שבגזרת קוסיימה וזאת, כדי להמשיך את הטעיית המצרים לגבי מיקום המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרה.
בעקבות הטורים המשוריינים הישראלים נעו יחידות הנדסה שתפקידן היה להכשיר את הדרך לשיירת האוטובוסים והמשאיות עליהן הוסעה חטיבת החי"ר 99 ולדרגי המנהלה. בעקבות ההנדסה נעו יחידות הארטילריה שהופעלו בשלב זה של הלחימה בצורה מינימלית ואשר מטרתן הייתה לצמצם טווח אל שדה הקרב המרכזי ואל המתחמים שבאזור אבו עגילה. שיירת האוטובוסים והמשאיות הייתה יעד מתבקש לתקיפה מהאוויר והעובדה שחיל האוויר המצרי הושמד ברובו בבוקר ה-5 ביוני במבצע מוקד סייעה לכך שחטיבת החי"ר הגיעה ללא נפגעים לתרת אום בסיס, שם ירדו החיילים מכלי הרכב ונעו בצורה רגלית לאום טרפה, שנכבשה גם היא על ידי כוח השריון, והתחפרו במקום עד רדת החשיכה. בינתיים, הארטילריה המצרית החלה לירות אש מדויקת על כוחות השריון והחי"ר שהתמקמו בתרת אום בסיס ובאום טרפה.
התקדמות "כוח ניר" בציר החולות הצפוני.
במקביל לכוחות חטיבה 14, נע מצפון כוח טנקים עצמאי בפיקוד נתן ניר על "ציר בטור" בלב הדיונות. הכוח כלל כ-45 טנקי צנטוריון (דגם מטאור) שהועדפו על פני הטנקים האחרים בשל עבירותם המשופרת בשטח חולי ועוד יחידות משנה של חרמ"ש, נ"ט והנדסה. מטרותיו של כוח זה היו כיבוש מתחם 181 הנמצא כ-10 ק"מ מצפון לאום-כתף, הגעה לציר אבו עגילה-אל עריש ותקיפה מצפון של מתחם סכר הרואיפה. בתחילת התקדמותו, קצת אחרי השעה 09:00, הצליח הכוח הישראלי לכבוש, בקלות יחסית, מוצב פלוגתי מצרי שנמצא ממערב לגבול הבינלאומי. אולם, בתקיפה הראשונה של כוח ניר על מתחם 181 עצמו, שנפרש על מרחב של כשמונה קילומטרים רבועים, הוא נתקל בהתנגדות מצרית עזה, ספג אבדות ונאלץ לסגת למרחק של כ-3 ק"מ מזרחית למתחם למשך התארגנות מחדש. המצרים לא ניצלו את הצלחתם ולא תקפו את הכוח הנסוג, אלא נשארו בעמדותיהם ההגנתיות. לכיבוש מתחם 181 הייתה חשיבות רבה במפקדה הישראלית. הייתה קיימת תוכנית חלופית, למקרה בה יתקל ניר בקשיים, ובה היה על גדוד צנחנים מכוח דני מט לסייע בכיבוש המתחם, דבר אשר היה אמור למנוע ממנו השתתפות בתוכנית הפשיטה המוסקת על סוללות ארטילריה מצריות.
בהתאם לחשיבות זאת, נשלח מסוק אל כוח ניר ומפקד הכוח הקרקעי הצטרף לטיסת הסיור של המסוק כדי ללמוד טוב יותר את זירת הקרב. בהתקפה השנייה על המתחם, שנערכה בשעות אחר הצהריים, שלח ניר דווקא את שתי פלוגות הטנקים לאיגוף ואת פלוגת החרמש הכין להתקפה חזיתית על היעד. הכוח הישראלי גם קיבל סיוע אווירי ממטוסי חיל האוויר שתקפו את היעד כולל שימוש בפצצות נפל"ם. בשעות אחר הצהריים המאוחרות נסוג הכוח המצרי ממתחם 181. הכוח הישראלי סבל אבדות גם בין המפקדים. מפקד פלוגה ומספר מפקדי מחלקות נהרגו בקרב ושמונה טנקים ישראלים נפגעו. לאחר התארגנות, המשיך כוח ניר במשימה שהוקצתה לו, ושלח פלוגת טנקים מערבה, לחסימה על כביש אל עריש-אבו עגילה. פלוגה זו נאלצה לסגת חזרה אל אזור התארגנות כוח ניר לאחר התקפת נגד של כוח שריון מצרי שהתרחשה בסמוך לשעה 19:00.
לאחר נסיגה זו, קיבל ניר פקודה משרון לעקוף את כוח השריון המצרי שישב על הכביש לאל עריש ולנוע דרומה לכיוון אבו עגילה כדי לספק חיפוי וחסימה לכוח הצנחנים שהיה אמור לתקוף סוללות ארטילריה מצריות בין מתחם 181 ובין הציר המרכזי של אום כתף-אבו עגילה. ניר השאיר חלק מהכוח שלו במתחם 181 וב-22:00 החל לנוע דרומה. סמוך לחצות הוא הגיע לנקודה שבה עליו היה להתמקם כשהכוח שלו כלל: פלוגת טנקים מצומצמת, פלוגת חרמ"ש ופלוגת מרגמות 120 מ"מ. בשעות אחר הצהריים נע גם הכוח שבפיקודו של אריה עמית (טפר) דרומה וחסם את הציר בין קוסיימה לאום-כתף.
באותה שעה (22:00) הציע אלוף פיקוד דרום, ישעיהו גביש, לאריאל שרון לדחות את הסתערות החי"ר והשריון על המתחם ליום שלמחרת על מנת שמטוסי חיל האוויר, שלא היו זמינים באותה עת, יוכלו לסייע לכוח התוקף. שרון, שבטח ביכולתם של מפקדיו וחייליו והעדיף קרב לילי, החליט לדחות את ההצעה ולהורות על ההסתערות.
האיגוף הצפוני של חטיבה 99 והקרב בתעלות החי"ר.
לאחר רדת החשיכה, החלה חטיבת החי"ר בפיקוד יקותיאל אדם בתנועה רגלית צפונה אל תוך שטח הדיונות וביצעה איגוף שמטרתו הייתה הגעה בהפתעה אל המימד הצר של מתחם התעלות של אום-כתף. כיוון הדיונות באזור האיגוף אינו אחיד ועובדה זו הקשתה על ההליכה ועל הניווט. את בעיית הניווט סייעו לפתור כוחות הארטילריה שירו כל כמה דקות פגזי זרחן על פאתי היעד המצרי, אולם ההליכה בחגור מלא בשטח הדיונות דרשה מאמץ פיזי עילאי מהחיילים הסדירים ובמיוחד מחיילי המילואים שהשתתפו באיגוף שאורכו היה 8 קילומטרים. האימונים הגופניים שערכו היחידות הצה"ליות בתקופת ההמתנה סייעו במידה מסוימת לכוח המאגף לעמוד במשימה של הגעת כל הכוח, בזמן קצוב, אל הנקודה שיועדה לו.