מבנה זה חוזר ונשנה לאורך התהליך הטיפולי.
תיאורית ההתפתחות הספונטנית.
תאוריית ההתפתחות הספונטנית שיצר יעקב לוי מורנו מתארת את השלבים ההתפתחותיים של התינוק. התאוריה מתייחדת בכך שהיא מסבירה את ההתפתחות התינוק ואת השלבים השונים שהוא עובר, בהתאם ליכולת שלו לחוות את עצמו ביחס לאחר בכל שלב. תוך כדי התבססות על ההנחה שהיוותה עבור מורנו בסיס לתאוריה: שהגשמת מלוא הפוטנציאל ההתפתחותי קשורה במקסימום ספונטניות במהלך התהליך.
התאוריה מתארת את התהליך הבריא שעל התינוק לעבור כדי להפוך בסופו של דבר לאדם בוגר, בעל עצמי מגובש ויכולת אמפתית לאחר. אדם שנתקל בחסך כלשהו באחד השלבים, עלול לפתח כל פעם צורך, תלות או אובססיה לאדם או לאובייקט אחר. הממשיכים של מורנו שאלו את תהליך ההתפתחות הזה, וחיברו אותו למפגש ולטכניקות הפסיכודרמטיות, מתוך ראיה שבה המשתתף בקבוצה זקוק לתנאים דומים כדי לאפשר לו לגדול בתהליך ההתפתחות הפרטי שלו. כך שהשלבים השונים בתאוריה גם מחולקים על פי התערבויות אלו המקדמות אותו בשלב בו הוא נמצא: הלידה - כשלב החימום, שלב הכפיל, שלב המראה, שלב ה"אגו מסייע", ושלב חילוף התפקידים.
פסיכודרמה פרטנית.
בהסתמך על כלים מעולם הפסיכודרמה הקלאסית, התפתח פלג בפסיכודרמה שמשתמש באמצעים פסיכודרמיים לטיפול פרטני. למעשה בצורה זו אין קהל אלא המנחה הוא זה ש"משחק" דמויות שונות או משמש ככפיל של הפרוטגוניסט. הרובד הקבוצתי בשיטה זו לא קיים אך הרובד האישי מקבל חיזוק והשפעתו מעצימה. מאחר שתשומת לב המנחה נתונה כולה לאדם אחד העבודה מבוקרת יותר ויש יכולת טוב יותר להתאים את התהליך לאופי האינדיבודאלי של המטופל.
פסטיבל הקולנוע ירושלים
פסטיבל הקולנוע ירושלים (או בשמו הנפוץ פסטיבל ירושלים) הוא פסטיבל קולנוע בינלאומי הנערך מדי שנה בירושלים. הפסטיבל נוסד ביולי 1984 ומאז הפך לאירוע החשוב והמרכזי בישראל ליוצרי קולנוע ושוחריו. מדי קיץ, במהלך עשרה ימים מוקרנים בפסטיבל למעלה מ-200 סרטים מכ-60 מדינות, לצד מגוון אירועים, סדנאות מקצועיות ומפגשים עם יוצרים ידועים מהארץ והעולם.
היסטוריה.
יוזמת הפסטיבל היא כלת פרס ישראל ומקימת סינמטק ירושלים, ליה ון ליר, לאחר שב–1983 הוזמנה לשפוט בפסטיבל הקולנוע בקאן, החליטה לייסד פסטיבל סרטים בינלאומי במתכונת דומה בישראל. כבר בשנתו הראשונה זכה הפסטיבל לארח דמויות מרכזיות מתחום הקולנוע כמו ז'אן מורו, ליליאן גיש, וורן בייטי וג'ון שלזינגר.
מאז הקמתו ועד היום נחשב הפסטיבל לאחד האירועים החשובים והיוקרתים ביותר בעולם הקולנוע הישראלי, ובמהלכו מוקרנים מיטב הסרטים, הן ישראליים והן בינלאומיים, ואף סרטים שאינם נמנים עם הזרם המרכזי והמקובל של הקולנוע העכשווי, כמו סרטים המשתייכים לקטגוריות האוונגרד, התעודה, הקלאסיקה המשוחזרת, האנימציה וכן רטרוספקטיבות רחבות-יריעה של יוצרי קולנוע גדולים.
החל משנת 2005 מתקיים בפסטיבל אירוע הפיצ'פוינט השנתי אשר נועד להוות פלטפורמה עבור יוצרים ישראלים להציג פרויקטים עלילתיים באורך מלא המצויים בתהליכי פיתוח והפקה מתקדמים בפני אישים נבחרים מתעשיית הקולנוע הבינלאומית. האירוע מאפשר ליצור אפיקי תקשורת בינלאומיים, להרחיב את מקורות המימון של הפרויקטים, ולקדם קופרודוקציות ושיתופי פעולה פוטנציאליים.
תחרויות הנערכות בפסטיבל.
הפסטיבל מפנה זרקור לקולנוע הישראלי, תוך קיומן של תחרויות נושאות פרסים וחשיפה של היצירה המקומית בפני אנשי מקצוע ועיתונאים מרחבי העולם וקיומן של בכורות ישראליות לצד רטרוספקטיבות של מיטב היצירה הישראלית. במסגרת התחרויות, חולקו בעשורים האחרונים קרוב לעשרה מיליון דולר ליוצרים ישראלים בתחומי הקולנוע העלילתי, התעודי, סרטי סטודנטים, סרטים קצרים.
הפסטיבל מקיים תחרויות יוקרתיות וביניהן תחרות שרובר לקולנוע בינלאומי, תחרות "ברוח החופש" ליצירות קולנוע העוסקות בחתירה הנצחית של האדם לחופש ולצדק, תחרות "אומנות בצומת" לקולנוע ניסיוני, פרס "פיפרסקי" מטעם הפדרציה הבינלאומית של מבקרי קולנוע לסרטי ביכורים, פרסי "החוויה היהודית" העוסקת בשאלות של היסטוריה וזהות יהודית ופרסי "היצירה הצעירה" לסרטי גמר של תלמידי תיכון בישראל.
פרסים לקולנוע ישראלי.
בפסטיבל הקולנוע מתמודדים סרטים מהארץ ומהעולם במסגרת תחרויות שונות.
אורחי הפסטיבל.
בין אורחי הפסטיבל לאורך השנים: טרנס מאליק, מישל חזנוויצ'וס, קלוד לנצמן, קוונטין טרנטינו, לורי אנדרסון, ג'ון טורטורו, דייוויד מאמט, ריצ'רד לינקלייטר, מוחסן מח'מלבאף, ז'אן רנו, תיאו אנגלופולוס, רומן פולנסקי, דברה וינגר, שנטל אקרמן, אנתוני מינגלה, קירק דאגלס, אנג לי, מיכאל קאקויאניס , וים ונדרס, רוברטו בניני, קלוד ללוש, קשישטוף קישלובסקי, רוברט דה נירו, הארווי קייטל, מייק לי, ורן בייטי, ליליאן גיש.
אירועי חוצות.
בשנים האחרונות התרחב אל לקהלים חדשים עם פרויקטים כמו "" (שתי משאיות אשר נודדות בשכונות שונות בירושלים ומקרינות מקבץ איכותי מסרטי הפסטיבל) ופרויקט פארקולנוע, מתחם חדש שהשיק הפסטיבל בגן העצמאות ובו מתקיימים מפגשים עם כוכבי טלוויזיה, הקרנות, הופעות של אמנים עכשוויים ואטרקציות קולנועיות לילדים. בנוסף מתקיימים הקרנות סרטים, מופעים, קונצרטים קולנועיים ושלל אירועי חוצות נוספים.
אולמות ההקרנה.
מכיוון שארבעת אולמות הסינמטק הירושלמי אינם יכולים להכיל את כל ההקרנות, בזמן הפסטיבל "מתפשט" הפסטיבל לאולמות נוספים ברחבי ירושלים. בין האולמות שבהם נערכו, במהלך השנים, הקרנות מחוץ לסינמטק: תיאטרון ירושלים, קולנוע לב סמדר, מרכז שרובר לתרבות, מרכז מורשת מנחם בגין, בית שמואל, ואוהל זמני שהוקם במדשאה למרגלות בניין הסינמטק.
בשנת 2020, בגלל "משבר הקורונה", התקיים הפסטיבל באתר האינטרנט של הסינמטק, וניתן היה לצפות בהקרנות הפסטיבל באופן מקוון בלבד.
אירוע הפתיחה בבריכת הסולטן.
פסטיבל הקולנוע ירושלים נפתח באופן מסורתי בבריכת הסולטן המכילה 5000 צופים – שוחרי קולנוע, אישי ציבור ויוצרים ידועי שם מרחבי העולם. זהו האירוע הקולנועי הגדול בישראל, ובין הגדולים בעולם.
דו פרצופיות זוויגית
תסמיך
וויליאם
וילהלם
וילהלם הוא שם פרטי לגברים ושם משפחה ממקור גרמני שמשמעו"מגן נחוש".
ווילהלם
צבא רומי
החפצה
הַחְפָּצָה (באנגלית: Objectification, מהמילה הלטינית objectum - חפץ, דבר) - התייחסות אל אדם, או אל כל דבר שאינו חפץ, כאל חפץ. אין המדובר רק בדה-הומניזציה, שלילת אנושיותו של האדם, אלא בהגדרתו מחדש כאובייקט.
בעבדות, למשל, יש החפצה, משום שיש בה התייחסות אל אדם כאילו היה רכושו של אדם אחר, ככלי המשרת את רצונותיו וצרכיו.
בספרות זהו אמצעי ספרותי הפוך להאנשה. בעוד שעבור האנשה די בייחוס פעולות בסיסיות לחפץ או לחיה, כגון דיבור, רגש וחשיבה, כדי שתיאור אדם ייחשב כהחפצה יש לייחס לו פעולות או תכונות שהחברה שוללת מבני אדם. למשל, שייכות ממונית, שימוש בגוף האדם למטרות בזויות, העדר יחס של כבוד והעדר תכונות אנושיות.
במונח נעשה שימוש ביקורתי בתאוריה המרקסיסטית, בעקבות ג'רג' לוקאץ', שביקר את השיטה הקפיטליסטית וטען כי היא הופכת את הפועל לסחורה ולרכוש.
במאה ה-20 נעשה במונח גם שימוש תכוף בתאוריות פמיניסטיות, המבקשות להסביר את היחס אל האישה בחברה המערבית כאל חפץ או אובייקט מיני.
הגדרות.
לפי מרתה נוסבאום, אדם מוחפץ אם התקיים אחד מהתנאים הבאים:
ראה הלן לנגטון הציעה להוסיף להגדרה את התנאים הבאים:
יקותיאל יהודה הלברשטם
סימפולים
יהדות אירן
פנד
חיה ותן למות
חיה ותן למות (באנגלית: Live and Let Die, היינו "לחיות ולהניח למות", פרפרזה על "חיה ותן לחיות") הוא סרט קולנוע בריטי, השמיני בסדרת סרטי ג'יימס בונד. הוא יצא לאקרנים בשנת 1973 בבימויו של גאי המילטון. לראשונה בסדרת סרטי בונד, כיכב בו השחקן רוג'ר מור. הסרט מבוסס על ספר באותו שם (יצא ב-1954) מאת הסופר איאן פלמינג, מתוך סדרת ספרי עלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד.
עלילה.
בסרט, ברון סמים מהארלם בשם מיסטר ביג מתכנן להפיץ שתי טונות של הרואין על מנת להביא לפשיטת רגל של ברוני סמים מתחרים. במהלך הסרט מתגלה כי מיסטר ביג הוא למעשה דמות שאליו מתחזה ד"ר קננגה (יפת קוטו), עריץ ששולט בסן מוניק, אי בדוי בקריביים שעליו מגדלים את צמחי הפרג לשם ייצור ההרואין. בונד חוקר את מותם של שלושה סוכנים בריטיים; החקירה מובילה אותו אל קננגה. הוא נקלע לעולם של גנגסטרים ווודו והוא נלחם כדי לשים סוף למזימתו של קננגה. במהלך החקירה בונד פוגש בקוראת בקלפים בשם סוליטייר (ג'יין סימור).
הפקה.
בזמן צילומי הסרט הקודם בסדרה, יהלומים לנצח, הוחלט כי הסרט הבא יעובד על פי ספרו של איאן פלמינג "חיה ותן למות". גאי המילטון נבחר שוב לביים את הסרט. מפיק הסרט, אלברט ברוקולי ניסה לשכנע את שון קונרי לשחק בסרט, אך הוא סירב. היה גם ניסיון לשכנע את קלינט איסטווד (שהיה בשיא תהילתו אחרי צאת הסרט הארי המזוהם) לשחק בסרט, אך גם הוא דחה את ההצעה, בטענה שבונד צריך להיות מגולם בידי אנגלי. בין השאר נבחנו השחקנים ויליאם גונט וג'וליאן גלובר. לבסוף, הוחלט כי השחקן האנגלי רוג'ר מור יגלם את בונד. רוג'ר מור ניסה להתקבל לסדרה לפני הפקת "ד"ר נו" ו"בשרות הוד מלכותה", אך הוא נדחה על הסף בשני המקרים.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1972 בלואיזיאנה שבארצות הברית. לאחר מכן הצילומים התרחשו בניו יורק ובג'מייקה.