עם החלת חוקי הגזע על היהודים הזרים והצרפתים בצרפת ועם היוודע להנרי דבר קיומו של מחנה המעצר גירס, הנרי הצטרף לפעולות ההצלה של פייר שאייה ואלכסנדר גלסברג. כאשר איבה גלסברג חיפש אחר מקום למסתור ליהודים שפנו לעזרתו, הנרי הציע פונדק לשעבר שעמד לרשותו. הפונדק הפך לנקודת עצירת ביניים ליהודים נמלטים, בדרכם למקלט בטוח בו זמנית שהו בפונדק כחמישים יהודים למשך מספר חודשים.
הנרי גם פעל להצלת ילדים יהודים ממחנה בוינסיו קישור, צרפת. בשנת 1943, הנרי פעל להקים מעון לילדים של עובדי עבודת כפייה שנשלחו לגרמניה על ידי שירות עבודת כפייה (STO). הנרי מינה לניהול הפעוטון את רופאת הילדים היהודיה ד"ר סילבי קרלין, שרישיונה נשלל ממנה בעקבות החלת חוקי הגזע על ידי ממשלת וישי. הנרי השיג לסילבי מסמכים מזויפים עם זהות צרפתית ומינה אותה כאחראית על ההתייעצויות הרפואיות הנוגעות לתינוקות במחוז. תפקיד זה כלל גם מתן טיפול רפואי לילדים. קבוצה זו כללה את הילדים היהודים שהנרי החביא.
הנרי סייע לסילבי למצוא מקום מסתור למשפחתה ולמכרים יהודים נוספים ובעדותה סילבי כתבה כי מצילה הנרי, הקדיש את כל חייו למען שירות האחר.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה הנרי המשיך לפעול למען החברה באופן נמרץ. כאשר ממשלת צרפת הקימה את המערכת הלאומית לקצבאות משפחתיות בשנת 1946, הנרי מונה כנשיאה וכיהן בתפקיד זה במשך כ- 15 שנים. במהלך תפקידו הוא הקים חמישה מוסדות סוציאליים בערים המרכזיות בצפון צרפת, באזור העיר רואן. בנוסף, הקים בית תמחוי למבוגרים בני 65 ומעלה, בו חולקו מאות מנות חמות לנזקקים מדי יום. בנוסף הוא הקים חברה לרפואה תעסוקתית הקרויה כיום על שמו - "מרכז הנרי בסטיאן". עם מותו של חברו דובור, הנרי מונה לנשיא איגוד הסיוע לקשישים, ובמסגרת התפקיד הוא סיים את בנייתם של בתי אבות - "Residence Dubure" . הוא היה גם מייסד פעיל בעמותה PACTE שעזרה בשיפוץ ובניית בתים. בזכותו נבנה מרכז לילדים ונוער ברואן.
הנרי בסטיאן נפטר בגיל 80 ממחלת לב. בשנת 1995, נקרא על שמו רחוב בוילפראנש.
הכרה והנצחה.
ב-25 באוגוסט 2003, יד ושם הכירה בהנרי בסטיאן כחסיד אומות העולם.
מרי ואולדריך אוהרה
אולדריך ומרי אוהרה (בצ'כית: Oherová Marie; 20 בדצמבר 1907 – 24 באוגוסט 1984, Ohera Oldřich; 5 בינואר 1908 – 21 באפריל 1945) היו זוג אזרחים צ'כים, אשר הצילו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי החבאתם מפני הנאצים והוכרו כחסידי אומות העולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942– 1945, התגוררו מרי ואולדריך אוהרה בכפר בשם זקרוב, קילומטר מהכפר טרשיצה במחוז אולומוץ אשר בצ'כיה.
כמעט כל טרשיצה ידעה על משפחת וולף היהודית, שהסתתרה במקום, אך איש לא דיווח עליהם. ביוני 1942 קיבלו בני משפחת וולף - ברתולד, רוזאלי, בתם פליסיטאס והבן אוטו, הודעה להתייצב בבירת המחוז אולומוץ לצורך שילוח לגטו טרזיינשטט. משפחת וולף שלחה את מזוודותיה למקום האיסוף, אך הם עצמם חיפשו מקלט במקום מסתור, אותו הכינו מראש ביער הסמוך לכפר. ירוסלב זדריל, גנן צ'כי, שהיה מאוהב בפליסיטאס וולף בת ה-22, דאג לשלומם ולאספקת המזון. באוקטובר 1942, עם הופעת החורף, העביר זדריל את המשפחה לבקתה קטנה בגן הירק שלו, שם הם נשארו עד האביב שלאחר מכן. מאוחר יותר עברה משפחת וולף לצריף בבעלות פרנטישק ומארי זבוריל בכפר. זדריל, שלא הצליח לספק מזון לארבעה אנשים לבדו, גייס את עזרתם של כפריים אחרים, ובמיוחד לודמילה טיכא, רופאת שיניים צעירה, שסיפקה למשפחה - אוכל, ספרים, סיגריות לברתולד, ונייר לאוטו הצעיר אשר ניהל יומן מהיום הראשון שלהם במסתור.
כשהחמיר המצב, בגלל נוכחותם של חיילים גרמנים בכפר, טיכא העבירה את המשפחה לכפר זקרוב, שם אכסנו אותם אולדריך ומארי אוהרה בביתם, משנת 1943 עד אביב 1945, מבלי לבקש תמורה.
ב-18 באפריל 1945, ימים ספורים לפני תום המלחמה, נכבש הכפר בידי כוחות הוולאסוב הפרו-נאצים. כל תושבי הכפר נעצרו אך לאחר מכן שוחררו, מלבד 19 צעירים שנורו ונשרפו למוות, ביניהם היה אוטו וולף, וכן אולדריך אוהרה אשר נרצח ב-21 באפריל 1945 כשהוא בן 37.
לאחר המלחמה.
מרי אוהרה שרדה את המלחמה ונפטרה ב-24 באוגוסט 1984 בגיל 76.
הכרה והנצחה.
ב-1 בינואר 2000, התקיים טקס בפראג ובו יד ושם הכירו במרי ואולדריך אוהרה כחסידי אומות עולם. ב-5 ביוני 2001 הוחלט להעניק להם מדליה לחסידי אומות עולם ושמם הונצח על קיר כבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
אורוש ז'ון
אורוש ז'ון (בסלובנית: Uroš Žun; 6 במרץ 1903 - 4 במאי 1977, לובליאנה שבסלובניה) היה קצין במשטרת הגבולות ביוגוסלביה, מחסידי אומות העולם, הציל במלחמת העולם השנייה 16 נערות יהודיות מרחבי גרמניה ואוסטריה ממוות בידי הנאצים.
קורות חיים.
אורוש ז'ון נולד ב-6 במרץ 1903 ברדובליצ'ה , יוגוסלביה, להורים ולנטין ואולגה ז'ון. בשל עבודת אביו, המשפחה נדדה רבות בצעירותו. בשנים 1910–1914 התגוררו בווינה, ובשנת 1918 כשחיו בעיר לובליאנה שביוגוסלביה, נפטר האב. אורוש הצעיר התמיד בלימודיו למרות קשיי המשפחה, סיים לימודי משפטים ועסק בשירות הציבורי.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בין השנים 1938 ל-1941, שימש אורוש כקצין במשטרת הגבולות ליד העיירה מריבור. עיירה זו, הנמצאת באמצע הדרך בין וינה לטריאסטה, הייתה נקודת מעבר חשובה עבור פליטים יהודים שברחו מהמשטר הנאצי בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, ליוגוסלביה על מנת להגר בסופו של דבר לארץ ישראל וליעדים אחרים.
השלטון בעיר בלגרד, בירת יוגוסלביה, הנחה מפורשות את משטרת הגבולות למנוע בכל מחיר כניסת פליטים, בפרט יהודים, לתוך יוגוסלביה ואיים בענישה חמורה של מי שיאפשרו זאת. כאשר ההנחיה נחתה על שולחנו של אורוש, כבר הייתה בידו בקשה לסייע ל-16 נערות יהודיות שביקשו לחצות את הגבול. תוך זמן קצר הגיעה קבוצת הנערות למשרדו. הנערות בקבוצה היו תילה נגלר, גיזלה ווייסנר, פני זנפט, פאולה טייטלבאום, לילי לוין, רות דרוקר, בלומה זוויק, בטי אנדצוייג, סוניה בורוס, לולה שינדלהיים, גרדה טוכנר, פרידה שטרן, הילדה שטיינהרדט, ברטה רייך ואווה רייך. אורוש, שהיה קצין צייתן וקפדן, היסס בתחילה כי הבין שכל עזרה לנערות תגרור סכנה לעצמו, לפרנסתו ולמקורביו. בשלב זה אורוש היה מודע למצבם של היהודים באוסטריה והוא הבין את הסכנה הנשקפת לנערות אם יסרב לבקשתן. לכן, למרות הסכנה הנשקפת לו, בחר אורוש לאשר את כניסת הנערות ליוגוסלביה. הנערות הגיעו בגפן למדינה והיו חסרות אונים. אורוש, שהבין את מצבן, בחר להמשיך ולסייע להן. הוא ליווה אותן למלון מקומי שהיה בבעלות תעשיין יהודי בשם מרקו רוזנר. רוזנר אירח את הנערות ללא עלות וחיבר אותן עם הקהילה היהודית שבעיר זאגרב. סוכם כי הבנות יועברו לזאגרב בעזרת שליחים שיגיעו מהקהילה ללוותן. אורוש ואשתו המשיכו לדאוג לנערות. הם ביקרו אותן מדי יום וסיפקו להן מוצרי חלב, פירות וירקות. נוצר קשר חם בין אורוש ואשתו לבין הנערות, שהתייחסו אל בני הזוג כאל תחליף הורי בתקופה קשה זו. כעבור זמן מה הנערות המשיכו לדרכן בסיוע הקהילה היהודית.
ז'ון בחר לפרסם ביישוב את החלטתו לאפשר לנערות לחצות את הגבול, מתוך ניסיון לייצר תמיכה בקרב התושבים המקומיים ובניגוד לדעת השלטון. עם התקדמות הכוחות הגרמנים ליוגוסלביה, נמלטו אורוש, אשתו ובנם לעיר זאגרב שם הסתתרו. כאשר הכוחות הגרמניים חצו את הגבול ליוגוסלביה והגיעו לעיירה מריבור, נודע להם דבר העבירה של ז'ון וההד הציבורי לה זכתה. הם הוציאו צו מאסר לאורוש ז'ון, והבטיחו פרס של 10,000 מארק למי שיתרום להסגרתו. אף על פי שרבים מתושבי מריבור ידעו כי אורוש הציל את הנערות וחלקם אף ידעו היכן הוא מסתתר בזאגרב, איש לא שיתף פעולה עם הגרמנים, ואורוש לא הוסגר.
אורוש ומשפחתו הסתתרו זמן מה בזאגרב תוך שימוש בתעודות מזויפות ובהמשך עברו לבוסניה, שם התחבאו בתנאים קשים עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, עברו אורוש ובני משפחתו לגור בעיר טריאסטה. שם, בזכות שליטתו של אורוש בשמונה שפות, קיבל עבודה בעיתון כבודק לשוני. בהמשך עבר להתגורר בעיר לובליאנה, שם שימש כמורה בבית ספר תיכון והיה אהוב על ידי תלמידיו.
בתקופה זו נחקר אורוש פעמים מספר על ידי המשטרה החשאית בחשד ששיתף פעולה עם המודיעין הבריטי והאמריקאי. אורוש הכחיש את החשדות. עם זאת, אשתו סיפרה בדיעבד כי בעת שהותם במריבור, זכורות לה פגישות עלומות של אורוש עם גורמי מודיעין.
הכרה והנצחה.
ב-7 ביוני 1986, הוכר אורוש ז'ון כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים בשנת 1987 בלובליאנה, ובו השתתפו רוב הבנות שהציל, שהיו כבר סבתות עם ילדים, נכדים ונינים. התעודה נמסרה לבנו איגור ושמו נחקק בקיר חסידי אומות העולם שביד ושם. על פרס חסיד אומות העולם שהוקדש לו, חקוקות המילים "כל המציל נפש אחת כאילו הציל עולם ומלואו".
בשנת 2012, הקימה הרשות המקומית ברדובליצ'ה, סלובניה, לוח זיכרון במקום הולדתו של אורוש ז'ון (Uroš Žun).
דיבי קנוד
דיבי קנוד (בדנית: Dyby Knud; 28 במרץ 1915 – 1 בספטמבר 2011) היה קצין משטרה דני, מחסידי אומות עולם, שנעזר במעמדו וסיפק מידע מודיעיני ומסמכים למחתרת הדנית, והשתתף בפעולות להעברתם של יהודים מדנמרק לשוודיה.
קורות חיים.