לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ארנסט וולוובר לסקטור הסובייטי של גרמניה שהיה לגרמניה המזרחית והצטרף למפלגה הקומוניסטית השלטת, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, בשנת 1946. שנה לאחר מכן מונה למנהיג ההנהלה המרכזית לספנות וב-1950 מונה לסגן שר התחבורה של גרמניה המזרחית. באותה תקופה הייתה שמועה בעולם שהוא הקים ארגון חדש בדומה ל"ליגת וולוובר" שהיה אמור לאמן קומוניסטים באומנות החבלה. ואולם, אין כל ראיה לנכונות השמועות האלה.
יו"ר השטאזי.
ביולי 1953 מונה ארנסט וולוובר ליו"ר השטאזי - שירות הביטחון והמשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, לאחר הדחתו של וילהלם צייסר. הוא ניסה לחזק את השטאזי בין השאר בעזרת חיפוש של מה שראה כהסתננות של ארגוני מודיעין מערביים לגרמניה המזרחית. גישה זו הביאה למתיחות בינו לבין בכירים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי ובראשם המזכיר הכללי של המפלגה ולטר אולבריכט וסגנו אריך הונקר. ב-1954 נבחר לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני, וקיבל מקום בוועד המרכזי של המפלגה, אך ב-1956 החלה להיחלש השפעתו כאשר הוא התווכח עם אולבריכט והונקר על נושאים כמו מדיניות החוץ של גרמניה המזרחית כלפי פולין והערכות של היקף הפעילות האנטי-קומוניסטית בגרמניה המזרחית.
ב-1957 הוכרח להתפטר מתפקיד רב עוצמה זה, וסגנו אריך מילקה ירש אותו. ב-1958 הואשם וולוובר בפעילות נגד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והודח מהוועד המרכזי ומהפרלמנט. הוא חי באלמוניות עד מותו בברלין המזרחית בשנת 1967.
זיגפריד גומבל
זיגפריד גומבל (בגרמנית: Siegfried Gumbel ; 22 בספטמבר 1874 - 27 בינואר 1942) היה עורך דין ונשיאה של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג.
חייו.
גומבל נולד ב-22 בספטמבר 1874 בהיילברון אשר בפרנקוניה, גרמניה, למשפחה של בנקאים. גומבל היה יושב-ראש חברת עורכי הדין ויושב-ראש "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ברפובליקת ויימאר, היה חבר מועצת העיר של היילברון. בשנת 1933 בוצעה בעירייה פעולת "אריזציה" (בגרמנית "Arisierung") שבה סילקו את זיגפריד גומבל ממועצת העיר. ובנוסף לכך עיריית היילברון אסרה עליו גם לעסוק בעריכת דין וכן להיכנס לישיבת מועצת העיר. בתגובה לכך אמר גומבל :" זה קשה - קשה להיות שעיר לעזאזל בשל טעויות של אחרים, בשל רעיונות גזעניים, בשל התנהגות גזענית של אחרים, בשל אנטישמיות וגזענות".
גומבל היה נשיא של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג בין שנת 1933 ועד להירצחו במחנה הריכוז דכאו בשנת 1942.
קרלוס הטרוריסט
מרחשוון
דנדי (כדורגל)
מועדון הכדורגל דנדי (באנגלית: Dundee Football Club), נוסד ב-1893, הוא מועדון כדורגל מקצועני הממוקם בעיר דנדי שבסקוטלנד.
באופן שאינו רגיל לערים בגודלה של דנדי, בעיר משחקות שתי קבוצות מקצועניות ברמה גבוהה, מועדון הכדורגל דנדי ודנדי יונייטד. בין שתי הקבוצות קיימת יריבות מרה, אף על פי שהאצטדיונים שלהן ממוקמים במרחק של כמאה מטרים זה מזה. המשחקים בין הקבוצות מחזיקים בשיא הבריטי של "משחק החוץ הקרוב ביותר".
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1893 לאחר שילוב של שתי קבוצות - Our Boys ו-East End. את משחקם הראשון ערכו ב-12 באוגוסט 1893 מול גלאזגו ריינג'רס וסיימו בשוויון 3-3. הקבוצה עברה לאצטדיונה הנוכחי, אצטדיון דנס פארק בשנת 1899. בשנותיהם הראשונות לא הצליח המועדון באופן מיוחד, והגביע הסקוטי ב-1910 היה תוארם היחיד עד לשתי זכיות בגביע הליגה בשנות ה-50.
דנדי זכו באליפות סקוטלנד פעם אחת בלבד בשנת 1962, תחת שרביטו של המאמן בוב שאנקלי, אחיו של ביל שאנקלי. בשנה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה עד למעמד חצי גמר גביע האלופות היוקרתי אחרי ניצחונות על קבוצות כמו ספורטינג ליסבון ואנדרלכט, לפני שהפסידו למילאן.
מאז עידן הזהב של הקבוצה בתחילת שנות ה-60, זכתה דנדי בתואר אחד בלבד - גביע הליגה בעונת 74–1973. בשנת 2000 החתים המועדון את אחד השחקנים הבולטים שעברו בשורותיו - הארגנטיני קלאודיו קאניג'ה, שעבר מאוחר יותר לשחק בריינג'רס. שחקן בולט נוסף שעבר במועדון הוא פבריציו רבאנלי האיטלקי. בעונת 05–2004 סיימו דנדי במקום האחרון בליגת העל הסקוטית וירדו לליגה הסקוטית הראשונה.
בסיום עונת 12–2011 סיימה דנדי במקום השני בליגת המשנה מה שהיה אמור להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגת המשנה אבל הורדתה של גלאזגו ריינג'רס עד לליגה המקצוענית הרביעית והאחרונה הביאו לחזרתה של דנדי לליגה הבכירה אחרי 7 שנות היעדרות. בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה לליגה השנייה בסקוטלנד. בעונה שלאחר מכן חזרה לליגת העל הסקוטית. ב-2015/2016 הורידה דנדי את היריבה המרה דנדי יונייטד לליגת המשנה כשניצחה אותה. דנדי עצמה סיימה במקום השמיני.
בסיום עונת 2018/2019 ירדה דנדי חזרה לצ'מפיונשיפ כשסיימה במקום האחרון בליגה עם 5 ניצחונות ו-6 תוצאות תיקו בלבד, מתוך 38 משחקים. כעבור שנתיים העפילה דנדי חזרה לליגה הסקוטית הבכירה, ובסיום עונת 2021/2022 נשרה שוב לליגת המשנה.
רבי אלעזר ברבי שמעון
רבי אלעזר בן רבי שמעון היה תנא בדור החמישי, בן תקופתו וידידו של רבי יהודה הנשיא. בנו של רבי שמעון בר יוחאי וחתנו של רבי שמעון בן יוסי. בצעירותו היה מבוקש על ידי השלטון הרומי, אך בשלב מאוחר יותר פעל מטעמו של השלטון הרומי כממונה על הסדר והביטחון הציבורי. ישנן אגדות שונות על גודלו הגופני החריג. בערוב ימיו התייסר בייסורים, והמסורת אודות פטירתו אפופה אגדות שונות. לרבי אלעזר בן בשם רבי יוסי.
גדולתו בתורה.
מסופר שנחשב תלמיד חכם גדול ביותר כבר בצעירותו. בתלמוד הבבלי, במסכת בבא מציעא, מסופר שרבן שמעון בן גמליאל כינה אותו "ארי בן ארי". בצעירותו למד ביחד עם רבי יהודה הנשיא, לפני אביו - רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהושע בן קרחה. בתחילה הוא היה תומך בדברי ר' יהודה, אך לאחר שהתפתחו ביניהם מתחים, הוא ניסה תמיד לסתור את דבריו.
דבריו של רבי אלעזר מובאים גם בספר הזוהר בו הוא מופיע פעמים רבות, ומתואר בתור יד ימינו של אביו - רבי שמעון - מנהיג חבורת הזוהר והדמות החשובה ביותר בספר.
ההסתתרות במערה.
על פי המסופר במדרשים ובגמרא הסתתר רבי אלעזר עם אביו במערה מפני הרומאים כשלוש עשרה שנה. לאחר שהתבטלו גזירות השמד ובוטל גזר דין המוות שריחף על ראשם יצאו מהמערה. לפי מקורות מסוימים המערה בה הסתתרו הייתה בפקיעין ולפי המסופר בהקדמה לתיקוני זוהר המערה הייתה באזור לוד.
בתלמוד הבבלי במסכת שבת מסופר שכשיצאו מהמערה לאחר שתים עשרה שנה התקשו להבין את עיסוקם של יהודים בעבודות חומריות פשוטות וש"כל מקום שנותנין עיניהן מיד נשרף". רק לאחר שהות נוספת של שנה במערה הסתגלו לרעיון שלא כל עם ישראל צריך לעסוק במשך כל הזמן בלימוד תורה ופעילות רוחנית. אמנם קיימים יחידי סגולה כמותם ש"תורתם אומנותם" שתפקידם הוא "לפטור את כל העולם מן הדין" וממילא, פטורים הם מעבודות חומריות. יתר על כן, רבי שמעון בר יוחאי הוא זה שהבין שלא כל העולם צריך לעסוק בתורה, ר' אלעזר בנו התקשה להבין זאת.
בשורה ארוכה של מקורות במדרשים ובתלמוד הירושלמי (למשל: תלמוד ירושלמי מסכת שביעית פרק ט הלכה א) מובא סיפור דברים אחר לחלוטין בנוגע לאופן צאתם של רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר בן רבי שמעון מהמערה.
לפי מקורות אלו, רבי שמעון ובנו רבי אלעזר התעסקו עם טיפול בצורכי החומר והגוף בעת צאתם מהמערה. תחנתם הראשונה לאחר צאתם מהמערה הייתה העיר טבריה והמעיינות החמים שבה, חמי טבריה וזאת על מנת לטפל בפצעים שעל גופם שנגרמו עקב השהות הארוכה במערה.
בשירות השלטון הרומי.
המקורות האחרים המתארים את אופן צאתם של רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בן רבי שמעון מהמערה הולמים את המהפך שחל בשלב מאוחר יותר בחייו של רבי אלעזר. במסכת בבא מציעא בתלמוד הבבלי מסופר שבעקבות הערה שלו על תפקודם הלקוי של הרומים בתפיסת פושעים (אף פושעים יהודים), מינוהו השלטונות למעין "מפקד משטרה מקומי". בתפקידו זה היה ממונה על לכידת גנבים והבאתם לדין. העונש על גנבה היה בדרך כלל עונש מוות.
העובדה שדווקא בנו של רבי שמעון בר יוחאי פעל בשירות הרומאים לא מצאה חן בעיני רבי יהושע בן קרחה. מסופר שרבי יהושע בן קרחה הטיח בפניו: עד מתי אתה מוסר עמו של אלוהינו להריגה? וכינה אותו "חומץ בן יין". רבי אלעזר בן שמעון השיב לו: "קוצים אני מכלה מן הכרם". כלומר, האנשים שמובלים למיתה עקב פעולות השיטור שלי הם גורמים שליליים ומזיקים. רבי יהושע בן קרחה, מצדו, טען שביעור גורמים שליליים בחברה מוטל על אלוהים.
בהמשך המקור במסכת בבא מציעא מסופר שפעם אחת גרם הוצאה להורג לאדם שהקניטו. מעשה זה גרם לו ייסורי מצפון. והוא ניסה למנוע את הוצאת אותו אדם להורג ולא הצליח. ייתכן שחש שידו הייתה קלה על ההדק, שכן מסופר שקרא את הפסוק מספר משלי "שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו". היו פרשנים שהסבירו שרבי אלעזר כיוון בדבריו לעצמו (כך למשל כתב המהרש"א). לאחר שסיפרו לו על מעלליו של אותו אדם (שעבר על איסור עריות חמור נתרצה רבי אלעזר, וקרא על עצמו "הניח ידו על בני מעיו, אמר: שישו בני מעי שישו, ומה ספיקות שלכם כך, ודאית שלכם על אחת כמה וכמה". ועדיין לא נחה דעתו לגמרי. אולם, לפי המסופר בתלמוד, לאחר ניתוח בבשרו של רבי אלעזר, שלאחריו לא הסריח הבשר, ראה בכך הסכמה מן השמים למעשיו וקרא על עצמו את הפסוק "אף בשרי ישכון לבטח".
הייסורים.