ייצור ה-DC-10 החל ב-1968 כשהמטוסים הראשונים נמסרו ב-1971. ב-1977 סדרת ה-DC-9 "סופר 80" (שמו שונה מאוחר יותר ל-MD-80) הושקה. תוכנית זו התבררה כמוצלחת ביותר. המטוס הבא שהושק היה ה-MD-11, שדרוג ל-DC-10. כיום (2006), ה-MD-11 נותר המטוס המודרני היחיד בעל שלושה מנועי סילון. לאחר שהושק ב-1986, נמכרו 200 יחידות MD-11, אך התוכנית הופסקה לאחר המיזוג עם בואינג מאחר שהוא התחרה מול הבואינג 777. המטוס האחרון של מקדונל דאגלס הושק ב-1988. סדרת ה-MD-90 הייתה גרסה מאורכת של ה-MD-80, שצוידה במנועי טורבו-מניפה תוצרת אינטרנשיונל שיירו איינג'נס מדגם V2500, המנועים הגדולים ביותר שהותקנו בחלק האחורי של מטוס אזרחי מעולם.
ב-1992, חשפה מקדונל דאגלס מחקר על מטוס רחב גוף דו-מפלסי הדומה לאיירבוס 380, שכונה MD-12. למרות שהדבר הלהיב את השוק לזמן קצר, המחקר נתפס כלא יותר ממהלך יחסי ציבור שנועד להסתיר את העובדה שדאגלס נתונה במאבק תחת לחץ עז מבואינג ואיירבוס. היה ברור לרוב התעשייה שלדאגלס לא היו המשאבים או הכסף הנדרש לפיתוח מטוס מפלצתי שכזה, והמחקר גווע במהירות. מעניין שבואינג עשתה שימוש ברעיון מאוחר יותר במחקר המטוס האולטרה-גדול שנועד להחליף את ה-747, אך בסופו של דבר רעיון המטוס הדו-מפלסי יושם באיירבוס A380.
במהלך השנים, מקדונל דאגלס ייצרה גם כלי טיס צבאיים מוצלחים רבים, בהם ה-F-15 איגל (1974) וה-F/A-18 הורנט (1975). כמו כן ייצרה מקדונל דאגלס גם את הטילים AGM-84 הרפון והטומהוק. משבר הנפט של שנות השבעים גרם לזעזוע קשה בתעשיית התעופה המסחרית, ומקדונל דאגלס נאלצה לקבל חוזים נחותים והחלה לגוון את תחומי עיסוקיה על-מנת להפחית את ההשפעה הצפויה של שפל עתידי בעסקים. ב-1984 החברה רכשה את "יוז הליקופטרס", שהפכה למקדונל דאגלס הליקופטרס.
המיזוג עם בואינג.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 מקדונל-דאגלס הצליחה לזכות בחוזים רבים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, אך במקביל איבדה את כושר ההתחרות בשוק האזרחי.
ב-1994, כדי לנסות חולל מפנה עסקי, הובא מנכ"ל חדש, הארי סטונסייפר, שהיה הראשון שניהל את החברה שלא ממשפחת מקדונל. בואינג ומקדונל דאגלס החלו לדון על אפשרות מיזוג ביניהן. אך ההתפתחות שדחף את המיזוג הגיע בנובמבר 1996, פליטתה של מקדונל-דאגלס מרשימת המתמודדים על ייצור מטוס הקרב של המאה ה-21, "תוכנית Joint Strike Fighter". עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית. החברות שנותרו ברשימה היו בואינג ולוקהיד מרטין. מדובר היה מכרז הצטיידות של כל זרועות הצבא האמריקני, ששוויו הוערך אז בכ-219 מיליארד דולר, לא כולל מכירות למדינות זרות. מקדונל דאגלס הסכימה לאחר ההפסד לשמש קבלן משנה של בואינג. הסכמה זו הובילה ליוזמה ללכת לבסוף למיזוג מוחלט של שתי החברות.
המיזוג הושלם ב-1997, בהחלפת מניות בשווי 13 מיליארד דולר ליצירת דה בואינג קומפני (The Boeing Company). לחברה הממוזגת היו 250ת00 עובדים ובכנסות שנתיות של 50 מיליארד דולר. עם זאת את שנת 1997 סיימה בואינג בהפסד ופיטרה כ-20,000 עובדים בעיקר בחטיבה הצבאית לשעבר של מקדונל דאגלס.
לאחר המיזוג המשיכה בואינג בתוכנית לפיתו מטוס ה-MD-95, כדור שלישי של סדרת מטוסי ה-DC-9 המוצלחת של מקדונל-דאגלס, שממנה נבנו כמעט 2,500 יחידות מדגמי DC-9, MD-80, ו-MD-90 משנת 1965 עד שנת 2006. עם רכישת מקדונל-דאגלס על ידי בואינג, שונה השם המתוכנן של המטוס ל"בואינג 717" כדי לשלבו בתוך סדרת מטוסי הסילון של בואינג.
פעילות בישראל.
מטוסים מדגם דאגלס A-4 סקייהוק תוצרת החברה, היו המטוסים הראשונים תוצרת ארצות הברית ששירתו בחיל האוויר הישראלי החל מ-1967. ומטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום של החברה סופקו החל מ-1969. בזמן מלחמת יום הכיפורים סיפקה החברה לישראל מטוסי פנטום ישירות מפס הייצור. בעקבות רכישות אלו, ורכישות נוספות למקדונל דאגלס הייתה במהלך השנים מחויבות לרכש גומלין בישראל.
ב-1986 בעקבות ביטול פרויקט הלביא, שקל חיל האוויר לרכוש את מטוס הקרב F-18 תוצרת החברה, כחלופה ללביא. במסגרת המשא ומתן על רכישת המטוס, הבטיחה החברה לשלב את התעשיות הישראליות בייצורו, בנוסף הציעה רכש גומלין בישראל בשווי העסקה, בסך מיליארד. חיל האוויר בחר לבסוף לרכוש מטוסי F-16 נוספים תוצרת לוקהיד מרטין, שכבר שירתו בחיל האוויר, ולא את ה-F-18.
ב-1990 הזמינה מדינת ישראל לראשונה 18 מסוקי תקיפה מסוג "אפאצ'י".
במרץ 1997, חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה לפיתוח טכנולוגיה להפקת חשמל באמצעות אנרגיה סולארית, יחד עם המועצה האמריקנית-ישראלית למדע וטכנולוגיה, חברת "ידע" של מכון ויצמן, חברת אורמת טורבינות וחברת רותם.
בין החברות הישראליות שהיו ספקיות או שותפות של מקדונל דאגלס, היו:
דה בואינג קומפני
פרס בטחון ישראל
ראנד קורפוריישן
GBU-28
GBU-28 היא פצצה מונחית לייזר המוטלת ממטוס ומכונה "מפצחת בונקרים" בשל יכולתה לחדור ולפוצץ בונקרים מחופרים בתוך האדמה.
הפצצה פותחה והותאמה במיוחד לצבא ארצות הברית ונעשה בה שימוש לראשונה במלחמת המפרץ ב-1991 וכן במלחמת עיראק ב-2003 כנגד מרכזי פיקוד ושליטה של צבא עיראק.
הפצצה שוקלת כ-2,273 ק"ג מתוכם כ-300 ק"ג חומר נפץ.
הפצצה מונחית אל עבר המטרה בעזרת קרן לייזר. ראש החישה של הפצצה מאתר נקודת לייזר המוקרנת על ידי מטוס או על ידי כוחות מיוחדים על הקרקע לעבר המטרה והפצצה מוטלת ודואה לכיוונה. הפצצה מנווטת באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית ו-GPS.
בניסויים שנערכו במדבר נבאדה, הוכיחה הפצצה כושר חדירה לאדמה עד לעומק של 30 מטרים או חדירה לבטון מזוין עד לעומק של 6 מטר טרם הפיצוץ.
ב-2011 פורסם כי ממשל אובמה סיפק לישראל 55 פצצות מסוג זה.
היסטורית פיתוח.
במהלך מלחמת המפרץ, התעורר צורך אצל צבאות הקואליציה בפצצות שחודרות לעומק האדמה, עם יכולת דומה לפצצות דוגמת הגרנד סלאם שהייתה בשימוש במלחמת העולם השנייה. לאף חיל אוויר במערב לא היה פצצה עם יכולת כאלו. ארצות הברית פיתחה תוך פרק זמן קצר של כ-28 יום מפצחת בונקרים, מונחית לייזר, שנקראה GBU-28.
במהלך המלחמה הפצצות הוטלו על ידי מפציצי F-111 ארדברק ומטוסי F-117 נייטהוק חמקנים.
מקדונל דגלס
מקדונל-דאגלס
מקדונל דאגלאס
מקדונל דגלאס
ארתור קונאן דוייל
שרירן פיברואידי
פוליגיניה
פוליגיניה (ביוונית: "נשים רבות") היא מקרה פרטי של פוליגמיה, שבו מתקיימים יחסי נישואים בין גבר אחד למספר נשים באותה עת (לפחות שתיים).
הפוליגיניה נפוצה בתרבויות פטריאכליות, שבהן הגברים הם השולטים בחברה, והנישואים למספר נשים מעידים על מצב כלכלי וחברתי גבוה של הגבר. בנוסף לכך, צורת נישואים זו מאפשרת לגבר להעמיד מספר רב יותר של צאצאים מאשר בנישואים מונוגמיים.
פוליגיניה ביהדות ובישראל.
הפוליגיניה מותרת על-פי התורה, והייתה מקובלת בעבר ביהדות. שלמה המלך מפורסם ב-700 נשותיו ו-300 פילגשיו. הפוליגיניה נאסרה בקרב יהדות אשכנז בחרם דרבנו גרשום, בסביבות שנת 1000, והיא אסורה כיום גם בדין הרבני והאזרחי בישראל ומהווה עבירה פלילית. עם זאת, תופעת הפוליגיניה קיימת עדיין בישראל אצל יוצאי תימן מבוגרים שהספיקו להינשא לשתי נשים לפני שהמנהג נאסר בחוק הרבני והאזרחי והן במקרים נדירים שבהם בית דין רבני מתיר לגבר לשאת אשה נוספת. למרות החוק האזרחי האוסר את הפוליגיניה, התופעה נפוצה בקרב אזרחים מוסלמים, בעיקר בדואים, לגביהם נוטה מערכת המשפט הישראלית להימנע מאכיפת החוק.
בדתות אחרות.
האסלאם מתיר את הפוליגיניה, והיא תופעה מקובלת בהרבה מדינות מוסלמיות. הנצרות שוללת את הפוליגיניה ברוב זרמיה, אם כי במספר זרמים מועט, כגון המורמונים, היא מותרת.
פוליאנדריה
פוליאנדריה היא מקרה פרטי של פוליגמיה, שבו מתקיימים יחסי נישואים בין אישה אחת לכמה גברים באותה עת.
שלא כמו הפוליגיניה - נישואין בין גבר אחד לכמה נשים, הפוליאנדריה היא תופעה נדירה יחסית, שאינה מקובלת בתרבויות רבות. לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג מורדוק תועדו רק ארבע תרבויות ברחבי העולם בהם היא מתקיימת.
פוליאנדריה מתקיימת בעיקר באזורים חקלאיים בהם עיבוד הקרקע הוא קשה, וכמות השטחים החקלאים מועטה (דוגמת טיבט), וזאת מכיוון שהיא מונעת פיצול של הקרקע לחלקות קטנות שאינן מספיקות לכלכלתה של משפחה ומאפשרת את חלוקת נטל העבודה החקלאית בין גברים רבים.
עוד גורם המעודד קיומה של פוליאנדריה הוא המנהג של הפלת עוברים והמתת תינוקות ממין נקבה, המביא לירידת מספר הנשים בקרב האוכלוסייה וכך יכולה אישה אחת לקיים קשר עם מספר גברים, אשר מתמעטות האפשרויות שלהם לקיום קשר זוגי בלעדי.
בהלכה היהודית, נישואים של אישה לגבר מונעים נישואים בינה לבין כל אדם אחר ויחסים שלה עם בן זוג נוסף נחשבים לניאוף שהוא מקרה של איסור עריות (לפי הכתוב ב) והעונש על כך הוא מיתת בית דין (לפי הכתוב ב). המושג הקרוב ביותר לפוליאנדריה המוכר בהלכה הוא שיור בקידושין, שמאפשר לקידושי שני גברים לחול על אותה אישה, אך גם אז רק אחד מהם יכול לכתוב לה כתובה ולהינשא לה ממש (אין "שיור בנישואין"). אפשרות נוספת היא נישואין אזרחיים למי שממילא אינו יכול לקדש יהודיה על-פי ההלכה, למשל גוי. לפי ההלכה גוי לא יכול לקדש בת ישראל, ולכן אף אם נישאו בנישואין אזרחים מעולם לא נחשבה כאשתו. לכן היא נחשבת כאשת איש של הישראל בלבד. עם זאת, הנישואין עצמם אינם מותרים בהלכה.
הפארק הלאומי ברמת גן
סוזילנד
מכוסי הזרע
סויטה
זרעי קיץ
"זרעי קיץ" הוא האלבום המלא הרביעי של הזמר מאיר אריאל. האלבום יצא בשנת 1993, חמש שנים לאחר האלבום הקודם "ירוקות" (1988), ושלוש שנים לאחר המיני אלבום "עברנו את פרעה" (1990).