וואן אברהים נולד בשנת 1873 באסטנה בידאדארי, בסרנגון, בסינגפור, כבנם של הסולטאן סיר אבו בכר של ג'והור (ששלט בשנים 1862–1895) ושל הסולטאנה זוביידה בנת עבד אללה. אמו הייתה בשמה המקורי ססיליה קתרינה לאנגה, בת לאיש עסקים דני, מאדס יוהנסן לאנגה, שפעל באי באלי ולאשתו הסינית, נונה סאנג ניו נונה, ילידת דרום סין שחיה בצעירותה במזרח ג'אווה
אברהים התחנך בפנימיה באנגליה. בנעוריו התמנה כסגן משנה בצבא של ג'והור וב-23 במאי 1891, בגיל 17, הוכרז ליורש העצר הבכור של ג'והור "טונקו מהקוטה". בתוקף מעמד זה ליווה את אביו בביקוריו בחצרות המלכותיות באירופה לעיתים מילא את מקום אביו בעת מסעות אביו מעבר לים. בשעות הפנאי בילה בציד ובמרוצי סוסים. באפריל 1895 כשאביו העניק למדינה חוקה, טונקו אבראהים היה אחד משלושת חותמיה. חודש לאחר מכן ליווה את אביו ללונדון לצורך המשך המו"ם עם משרד המושבות הבריטי בנוגע לענייני הסולטנות. האב אבו בכר היה אז חולה מאוד וטונקו אברהים עמד שעות רבות על יד מיטת אביו עד מותו כעבור חודש
סולטאן ג'והור.
השנים הראשונות למלכותו 1914-1895.
ב-7 בספטמבר 1895 ביום הלווייתו של אביו אבו בכר, בגיל 22, הוכרז טונקו אברהים לסולטאן ג'והור. בנו בן שנה, טונקו אסמעיל הוכרז ליורש העצר. טקס הכתרה רשמי התקיים ב-2 בנובמבר 1895. בשנה הבאה לקח הסולטאן אברהים הידיו את ענייני הממשל במדינתו ואחד מדו"חותיו הראשונים התייחס לקשיים הכספיים של הנסיכות. רבים מפקידיו קבלו כי שכריהם שולמו באיחור ולא פעם קיבלו אותם בתשלומים. הסולטאן דאג מאז להשגיח מקרוב על אוצר המדינה ולהיות נוכח אישית ביום תשלום משכורתיהם של עובדיו.
באותה שנה מינה את חבר הוועדים של חברת Johor Gambier and Pepper Society, החברה לפלפל ולגמביר, הידועה בשפה המלזית כ-Kongkek.
סולטאן אברהים לא היה מנוסה בתחום הניהול הציבורי וסמך במידה רבה על מזכירו הפרטי, עבדול רחמן בן אנדק בכל מה שנוגע לניהול המדינה.
הנציג הכללי של בריטניה במדינות המלזיות הפדרליות, פרנד סוויטנהם, הציע לסולטאן אברהים בנובמבר 1899 לבנות מסילת רכבת בתחבר את ג'והור עם שאר מלזיה. ה סולטאן קיבל את הרעיון אך היה מודאג מההשפעה הפוליטית הבריטית בחצי האי ועמד על כך שמימון מסילת הברזל בסולטנות יפול עליו. סוויטנהם לא הביע התנגדות אך התוכנית עוררה ספקנות אצל מזכיר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין שהכיר את קשייה הכלכליים של ג'והור ולא אישר אותה. במאי 1900 הסולטאן אברהים שלח את עבדול רחמן בן אנדק ללונדון כדי לשאת ולתת עם משרד המושבות. הוא עצמו נסע למשך שנה ללונדון כדי למצוא מימון של קבלנים בריטים פרטיים לבניית מסילת הרכבת ודן עם השלטונות הבריטיים על קבלת הלוואה. ההלוואה אושרה וביולי 1904 עבדול רחמן חתם על הסכם עם בריטניה על הרחבת קווי הרכבת המלזים בתוך הסולטנות ג'והור.
בשובו לג'והור הגדיל הסולטאן את צבאו. הקים כוחות מתנדבים JVF ששימש ככוחות מילואים של המדינה. ב-1906 הוא ערב להענקת אדמות לאנשי עסקים ובנקאים אנגלים לצורכי פיתוח. המושל מושבות המצרים, ג'ון אנדרסון, לא התלהב מכוונותיו של אברהים לנתק את ג'והור מהתלות הכלכלית בסינגפור. אחרי קבלת דו"חות על המצב הרעוע של אוצר הסולטנות, הוא הצליח לשכנע את הסולטאן לפטר את מזכירו, עבדול רחמן, ולוותר על סמכויות הניהול של הרכבת לטובת הממשל הקולוניאלי הבריטי. בשנת 1909 נפתח באופן רשמי קו הרכבת של מדינת ג'והור.
המנהל הקולוניאלי לא שבע רצון מהאופן המרושל שבו ניהל הסולטאן את המדינה וביקש להגביר את השפעתו בתוכה. הלורד אלגין, שכיהן כמזכיר מושבת המיצרים, פגש ב-1909 את הסולטאן אברהים ויעץ לו לנהל את הסולטנות בהתאם לאינטרסים הבריטים ולקצץ בנסיעותיו הארוכות לאירופה. אבראהים דחה את העצות בכעס וכעבור שנתיים הוזהר על ידי לורד אלגין כי ישנה אפשרות כי בריטניה תבצע שינויים חוקתיים במנהל הסולטנות. ב-1910, אחרי לחצים כבדים מצד הבריטים, הסכים אברהים להעסיק יועץ בריטי באוצר מדינתו שהידלדל בעקבות מסעותיו הארוכים של הסולטאן בחו"ל. כיועץ ראשון לג'והור התמנה הנציג הבריטי בנגרי סמבילן, דאגלס גרהם קמפבל.
בשנה הראשונה היחסים בין הסולטאן לקמפבל היו מצוינים ואברהים נתן לו את תמיכתו על מנת לשפר את מערכת המנהל של המדינה.
אולם כעבור זמן, כשקמפבל הציע רפורמות מנהליות רבות שהיו למורת רוחו של הסולטאן, יחסיהם הדרדרו. בשנת 1912 חשף קמפבל בפומבי הזנחה קשה בניהול בית הסוהר בחרו ג'והור ובתנאי כליאתם של האסירים ועורר שערורייה. קמפבל ביקש שהשלטונות הבריטים ייקחו על עצמם את ניהול בית הסוהר. גם בנוגע לניהול הרכבת נוצרו מתחים בין ממשל הסולטאן ולשלטונות הקולוניאליים. על ראש ממשלה ("מנטרי בסאר") של ג'והור, עבד אללה בן ג'אפר הוטל לדון עם הבריטים על סוגיות אלה.
זמן קצר אחרי ריבו עם קמפבל, הקים סולטאן אברהים מועצה ממלכתית פועלת (Masyurat Kerja) אחראית על הפיקוח על ניהול החקלאות והמכרות במדינה. הסולטאן שמר מרחק מקמפבל ומהיועץ המשפטי מייקל וייטלי ולקח את ענייני הניהול בידיו. נוכח מצב זה, קמפבל ווייטלי, הביעו דאגה ומורת רוח ופנו בכתב למושל מושבת המיצרים, סר ארתור הנדרסון יאנג, וביקשו הרחבת סמכויות הניהול הבריטיות בסולטנות. יאנג אישר לקמפבל סמכויות דומות לנציג הכללי הבריטי שבמדינות אחרות, אך תוך שמירת התואר "יועץ כללי" (general adviser) כדי לא לפגוע יתר על המידה ברגשות הסולטאן. אברהים לא היה מרוצה מכך, אך יאנג הבטיח לו שיעמוד לרשותו לצורך ייעוץ בכל מקרה שיתעוררו הבדלי דעות בינו לקמפבל.
ב-12 במאי 1914 נחתם הסכם שנתן תוקף להרחבת סמכויות היועץ הכללי הבריטי. על ידי שינוי ההסכם משנת 1885 הפכה ג'והור בפועל לפרוטקטורט של הכתר הבריטי.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שבין מלחמות העולם 1941-1914.
כתוצאה מעלייה במחירי הגומי נוצר עודף תקציבי בשאר שנות ה-1910. קמפבל שימש כיועץ כללי עד מותו ביוני 1918. ביוני 1918-דצמבר 1920 התחלפו זה אחר זה 5 יועצים כלליים. בזמן שהשלטון הקולוניאלי הרפה בהחלטיותו בניהול הסולטנות, ניסה הסולטאן אברהים להרחיב שוב את השפעתו. בדצמבר 1920 התמנה ליועץ כללי הייס מריוט וארגן בהמשך חידש את המנהל הממלכתי.
החל משנות ה-1920 שמר הסולטאן תפקיד של מונרך טקסי בלבד, האחראי לפתיחת טקסים שונים ברחבי מדינתו. הוא הביע את דעותיו על המנהל והכלכלה, כל פעם שהייתה לו הערה כלשהי, והשלטונות הבריטים לקחו אותן בחשבון. בשנת 1924 נחנכה בממלכה כביש ומסילת רכבת חדשה בין צפון סינגפור וג'והור בחרו.
החל משנת 1928 כשהוא חלה בשיגדון ובבעיות לב, הירבה שוב אבראהים לשהות תקופות ארוכות בחו"ל. היעד העיקרי היה לונדון, בה נהג להתקבל במדרש המושבות כל אימת שהיו תלונות נגד המנהל הקולוניאלי. עקב תלונותיו המרובות, יחסיו עם על יועץ כללי היו מתוחים. יוצא מן הכלל היה ריצ'רד אולאף וינסטדט ששימש כיועץ כללי בשנים 1933-1931. אותו הסולטאן הוקיר וביקש ממנו להישאר בתפקיד עד שנת 1935.מושל מושבות המיצרים (1934-1930), סר ססיל קלמנטי, לעומת זאת עורר את זעמו כשהעיר כי הסולטאן עצמאי מדי בניהול ענייני הממלכה והציע שיפנה אליו כמו אל מין נציב עליון. כתוצאה מכך החרים אהרבים את ועידת דורבר בפברואר 1934.
בשנות ה-1920 עלתה המודעות הלאומית המלזית בג'והור במיוחד אחרי שאון ג'אפאר, אציל מלזי, שהסולטאן התייחס אליו כמו אל בן מאומץ, עסק בעיתונאות וכתב מאמרים המוקדשים לאינטרסים של העם המלזי. אחרי שפרסם כמה ממאמרים בקורתיים כלפי מדיניות הסולטאן, הופיעו מתחים ביחסיהם.
בעקבות מאמר שפרסם און ג'אפאר בעיתון "סאנדי מירור" בסינגפור, שבו מתח ביקורת על התנאים הגרועים של חיי החיילים הג'והורים ועל היחס הרע כלפי הילידים במסולטנות - ה-Orang Asli, גרש הסולטאן את העיתונאי ממדינתו. און הפך בהמשך לפופולרי מאוד אחרי פרסום של מאמרים נוספים אל הבעיות של המלזים ובשנת 1936 הזמן אותו הסולטאן לשוב לג'והור.
בסביבות שנות ה-1930 לקח הסולטן לחסותו את מחלקת תעשיית העצים ועודד את המשרד האחראי על תעזיה זו להקצות חלק מהיערות לשמורות טבע, נוכח צמצום מאגרי העצים במדינה. עד 1934 שמורות הטבע כיסו 15% מאדמות הממלכה, במיוחד באזורים הצפוניים שלה.
ביחסי הסולטאן עם יורשו של קלמנטי, סר תומאס שנטון, נעשו עכורים אחרי שניסה תומאס ליצור איחוד מלזי מרכזי ולהביא את ג'והור ומדינות מלזיות הלא-פסדריות תחת הנהגה ישירה של מושל מיושבות המיצרים. ב-1939 כשפרצה מלחמת העולם השנייה הנהיג תומאד תוכנית מיסוי כלל-מלזי כדי לעזור במימון מאמץ המלחמה הבריטי. הסולטאן אברהים דחה את התוכנית ובמהלך מסעו לאירופה ב-1939, העניק למלך ג'ורג' השישי מתנת יומולדת בשווי 250,000 לירות שטרלינג במזומן.
בשנים 1934–1940 נקשר שמו של הסולטאן לזה של רקדנית הקברט לידיה ססיליה היל. בשנת 1940 היא נפטרה והובאה לקבורה באדינגטון, קנט.
בנובמבר 1940 התחתן בפעם הרביעית בלונדון עם מרצלה מנדל, יהודיה, שהתאסלמה לצורך הנישואין וזכתה לשם פאוזיה בנתי עבדאללה.
הכיבוש היפני 1945-1942.
עוד משנות ה-1920 התיידד הסולטאן עם טוקוגאווה יושיצ'יקה, צאצא למשפחת השוגונים היפנים טוקוגאווה ששלטה ביפן מן המאה ה-16 ועד למאה ה-19. כשפלשה יפן למלאיה, טוקוגאווה ליווה את צבאו של הגנרל יאמאשיטה טומויוקי ובהגיעו לג'והור באחרו בסוף ינואר 1942 התקבל בחום על ידי סולטאן אבראהים. יאמאשיטה וקציניו השתכנו בארמון הסולטאן, אסטאנה בוקיט סרנה, ובבניין מזכרות הממלכה, "בית סולטאן אברהים" ותכננו משם את הפלישה לסינגפור.