קדר שרתה גם בתפקידים שונים במשרד החוץ, אך גם הפכה לעוזרת של מאיר ולידידה קרובה לה למשך שנים. כשהייתה מזכירתה, לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, התלוותה לפגישת ראש הממשלה מאיר עם המלך חוסיין ב-25 בספטמבר 1973. קדר העידה שיצאה מהפגישה בתחושה קשה:
עם זאת, היו אחרים אשר תמכו בעמדת גולדה, כגון מרדכי גזית ראש לשכתה, שגם נכח באותה פגישה.
בסרט הטלוויזיה האמריקאי, "אישה ושמה גולדה", גילמה השחקנית אן ג'קסון את דמותה של קדר, ששימשה כמספרת בסרט.
הטירה הנאצית
נשיא הרשות הפלסטינית
נשיא הרשות הפלסטינית המכונה בעברית גם יושב ראש הרשות הפלסטינית או ראש הרשות הפלסטינית (בערבית: رئيس السلطة الوطنية الفلسطينية או الرئيس الفلسطيني) הוא בעל התפקיד הבכיר ביותר במנגנון הרשות הפלסטינית. בנסיבות מסוימות הוא זוכה למעמד של ראש מדינה, אף כי הרשות הפלסטינית אינה נחשבת למדינה עצמאית. עד כה כיהנו בתפקיד שני אנשים: יאסר ערפאת מיום הקמת הרשות הפלסטינית ועד מותו, ומחמוד עבאס (אבו מאזן) מה-15 בינואר 2005. רווחי פתוח שימש נשיא זמני בפרק הזמן שבין מותו של ערפאת למינויו של עבאס.
הרשות הפלסטינית בנויה לפי שיטת המשטר הנשיאותי, כך שבידי נשיא הרשות מרוכזות סמכויות ביצועיות רבות, בפרט בתחום ניהול מנגנוני הביטחון וקשרי החוץ של הרשות. בלחץ ארצות הברית והאיחוד האירופי מונה ב-19 במרץ 2003 ראש ממשלה לרשות הפלסטינית במטרה לצמצם את סמכויות הנשיא דאז יאסר ערפאת, ולהעביר חלק מהן למחמוד עבאס (כיום נשיא הרשות). חוקת הרשות הנוכחית קובעת כי נשיא הרשות ממנה לעצמו ראש ממשלה מתוך המועצה המחוקקת הפלסטינית כדי שיסייע לו בניהול הרשות.
היסטוריה.
בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו ומספר הסכמים נוספים, החל מספטמבר 1993, בין ישראל לאש"ף הוקמה הרשות הפלסטינית והוסכם כי עד לבחירות שיערכו במועד מאוחר יותר, יאסר ערפאת מנהיג אש"ף, יעמוד בראש הרשות. בכך הפך יאסר ערפאת ליושב ראש הראשון של הרשות הפלסטינית ושלטונו אושר בבחירות שהתקיימו ב־20 בינואר 1996 בגדה המערבית וברצועת עזה. הבחירות הבאות שהיו אמורות להתקיים נדחו מספר פעמים, וערפאת נשאר בתפקיד עד מותו ב־11 בנובמבר 2004.
מותו של ערפאת הביא לעריכת בחירות חדשות לנשיאות הרשות. עד לעריכת הבחירות שימש רווחי פתוח, יושב-ראש המועצה המחוקקת הפלסטינית, כנשיא זמני למשך 60 יום, אולם הוא לא הפעיל את רוב הסמכויות שהופקדו בידיו. הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית התקיימו ב-9 בינואר 2005 בהם נבחר מחמוד עבאס. למרות שבאופן רשמי הסתיימה כהונתו של עבאס בינואר 2009 על פי חמאס או בינואר 2010 על פי אש"ף הרי שהוא ממשיך לכהן כנשיא עד היום עקב הסכסוך בין חמאס לפת"ח המונע קיומן של הבחירות.
הסכסוך על שם המשרה.
כשהוקמה הרשות הפלסטינית סירבו הרשויות בישראל לכנות את העומד בראשה "נשיא", ותבעו כי המשרה תכונה "יושב ראש הרשות הפלסטינית". זאת כדי לא ליצור את הרושם כאילו הרשות היא מעין מדינה עצמאית. ההבחנה בין "נשיא" לבין "יושב ראש" כלל אינה קיימת בשפה הערבית, כך שהתואר "ראיס" (رئيس - "ראש") שבו משתמשים הפלסטינים יכול להתפרש באותה מידה כ"נשיא" או כ"יושב ראש", אולם בתרגום מסמכים רשמיים לאנגלית משתמשים הפלסטינים במילה president (ולא chairman). ארצות הברית, בהיותה מתווכת הראשית בין הצדדים, השתמשה בתארים שונים בהתאם להקשר. בהודעות לתקשורת שניתנו על ידי שגרירות ארצות הברית בישראל נעשה שימוש בתואר "יושב ראש" בעוד שבמסיבות עיתונאים בבית הלבן השתמשו האמריקנים בתואר "נשיא", ובכל מקרה נמנעו משימוש בתואר "מנהיג הפלסטינים". התקשורת האמריקנית השתמשה בדרך כלל בטרמינולוגיה הפלסטינית, ואילו התקשורת הישראלית פשוט קראה למנהיג בשמו.
רשימת נושאי תפקידים.
להלן רשימה של נשיאי הרשות הפלסטינית:
פסטיבל אדינבורו
פסטיבל אדינבורו הוא מונח המציין אוסף של פסטיבלים שונים, המתקיימים בחודש אוגוסט ותחילת ספטמבר מדי שנה, בעיר אדינבורו שבסקוטלנד.
מלבד הפסטיבלים האלה, נערכים באדינבורו עוד פסטיבלים, רובם ייחודיים לתרבות הסקוטית ומנהגיה.
רונית ויס ברקוביץ
רונית ויס-ברקוביץ (נולדה ב-10 במרץ 1954) היא תסריטאית ובמאית, יוצרת סדרות ועורכת ספרותית. משמשת כמרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
ויס-ברקוביץ נולדה בתל אביב. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה (1979) והחוג ללימודי תעודה בעיתונאות (1986) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 החלה לכהן כראש מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים,
בראשית דרכה המקצועית ביימה סרטים דוקומנטריים בערוץ 1, ביניהם הסרט על המשוררת יונה וולך, פגישה" עם יוסל בירשטיין, "גדוד 66" וכתבות שונות ל"מבט שני".
בין השנים 1985 ל-1993 הייתה עיתונאית ועורכת בעיתון "חדשות", עד לסגירתו.
הייתה נשואה לדליק ווליניץ והם התגרשו זמן קצר לאחר הנישואים.
קריירה כתסריטאית.
בין השנים 1992–1996 הייתה התסריטאית הראשית של סדרת הדרמה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. כתבה את סדרת ההמשך "20 פלוס", ויצרה את סדרת ההמשך " עניין של זמן 2012" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 1997 כתבה לסדרה "צה"ל 1" ששודרה בשידורי רשת בערוץ 2, בבימוי יואב צפיר.
בשנת 2001 כתבה וביימה את סדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ששודרה על ידי זכיינית ערוץ 2 טלעד.
בשנת 2007 יצרה וכתבה את סדרת הדרמה "מרחק נגיעה", זוכת פרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ופרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2007 עבור סדרת הדרמה והתסריט הטובים ביותר.
בשנת 2008 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה, "כוונות טובות", שביים אורי ברבש וששודרה בשידורי רשת בערוץ 2. במרכז הסדרה, שנקראה תחילה "אוכלת יושביה", שתי נשים ומשפחותיהן - אמל (קלרה חורי) מרמאללה ותמי (אורנה פיטוסי) מגבעתיים, הנפגשות במהלך צילומים לתוכנית בישול בטלוויזיה.
בשנת 2011 כתבה תסריט לסרט, שלא הופק לבסוף, על פרשת משה קצב, עבור חברת ההפקות "יולי-אוגוסט". הסרט לא היה אמור להתמקד בנשיא או בקורבנותיו, אלא בסיפורה של עורכת הדין כנרת בראשי, שנלחמה את מלחמתה של המתלוננת הראשונה בפרשה.
בשנת 2015 שימשה כעורכת תסריט לסדרות "המדרשה", ו"פרודים" בערוץ 2.
בשנת 2019 כתבה את התסריט לסדרת הדרמה "אזהרת מסע", הפקה משותפת של HOT ורשת טלוויזיה נורווגית עבור "נטפליקס". הסדרה עוקבת אחר זוג נורווגי שיוצא למסע במזרח התיכון בעקבות היעלמות בתם שנחטפה על ידי דאעש. בני הזוג מחפשים את הדמויות הישראליות והפלסטיניות אותן פגשה האם בעת הדיונים באוסלו לפני 26 שנה, וחושפים את הקשר בין חטיפת בתם לאירועי העבר.
קריירה כבמאית.
בשנת 2001 ביימה את הסדרה הדוקומנטרית "מקום תחת השמש", העוסקת בתולדות האמנות הישראלית.
בשנת 2007 ביימה וערכה את "סיפור מסגרת", סדרה דוקומנטרית העוסקת בתמות מרכזיות של האמנות הישראלית, שהופקה עבור מפעל הפיס והרשות השנייה. הסדרה הוקרנה תחילה בסדרה של מפגשים בסינמטקים של תל אביב, ירושלים, חיפה ושדרות. בנוסף להקרנות של פרקי הסדרה, המפגשים כללו גם שיחות עם כמה מן האמנים שמופיעים בה. הסדרה עלתה לשידור אחר כך בערוץ 2, בינואר 2008.
במסגרת עבודתה של ויס-ברקוביץ כבמאית בית בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין, ביימה למעלה מ-30 סרטים דוקומנטריים, כתבות וספיישלים, ביניהם: יורי לינוב - מרגל רוסי"; "שחיתות במכוני רישוי"; "ויווה רומניה - פועלים זרים"; "רצח רבין"; "אימוץ ילדים בוגרים"; "גמילה מסמים"; "עב"מים"; "רשלנות רפואית"; ורבים נוספים.
בסוף שנת 2020 יזמה פרויקט בו קבוצת שחקנים ויוצרים הקליטה את תמלילי חקירות ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו.
קריירה כעורכת תוכן.
ויס-ברקוביץ שישמה כעורכת במספר תוכניות אקטואליה בערוץ 10:
קריירה כעורכת ספרותית.
כעורכת ספרות מקור ערכה ויס-ברקוביץ בין השאר את ספריהם של צבי ינאי, עמוס עוז, נאוה סמל, יאיר לפיד, ליהיא לפיד, שמי זרחין, בני ברבש, ליזי דורון ורבים אחרים.
באפריל 2006 הצטרפה להוצאת כתר כעורכת ספרי מקור, וכעבור כחצי שנה התמנתה לעורכת הראשית. תפקיד בו שימשה עד סוף 2008. אחר כך שימשה עורכת ראשית בהוצאת "אקס ליבריס", בשיתוף ידיעות ספרים.
ליבר
ליבר היה בית חרושת ליצור שוקולד, ממתקים וקפה נמס בתל אביב. הוקם על ידי ישראל ליבר (1883-1954) בשנת 1926. המפעל היה אחראי לפיתוח שוקולד ה"מקופלת" והיה הראשון בארץ ישראל לשווק מסטיק בזוקה.
מר רענן רכש מגרש ביפו בשנת 1917 מחברת "גאולה" והקים במקום מפעל בשם "רענן" לייצור שוקולד. בהמשך נוספה לבניין קומה שנייה. בעקבות בעקבות פשיטת הרגל של בית החרושת רענן ב-1926, רכש
ישראל ליבר את המפעל. ליבר היה תעשיין מצליח בתחום האריגים בלייפציג שבגרמניה. הוא חיסל עסקיו שם, ועלה לארץ ישראל ב-1926.
בתחילתו העסיק המפעל 25 עובדים.
בשנת 1935 החל ייצור ה"מקופלת".
בשנת 1954 נפטר ישראל ליבר ובנו משה הפך למנכ"ל המפעל.
ב-1958 החל המפעל בייצור ושיווק מסטיק הבזוקה בישראל, ברישיון החברה האמריקאית טוֹפְּס (The Topps Company, Inc).
בסוף שנות ה-60 החלה ליבר לייצר קפה נמס תחת המותג "בן רגע" במפעל בבית שמש.
באותה עת הועסקו בשני המפעלים כ-400 עובדים.
במשך שנים ליוותה את פרסומות החברה הסיסמה: "על כל לשון ליבר תמיד ראשון".
בשנת 1970, בעקבות ריבוי חובות ומתוך שאיפה לייעל את הייצור החליט משה ליבר להתמזג עם חברת עלית. המשא ומתן בין החברות הסתיים במרץ אותה שנה.
לצורך כך לקחה עלית הלוואה ממשלתית של 3 מיליון לירות.
השריד האחרון שנותר לבית-החרושת הם וופלים שמייצרת עלית תחת המותג "ליבר".
התבקעות מכלית נפט
מארג המזון
Nature