בֵּה ג'ין (בסינית מנדרינית: 巴金, בפיניין: Bā jīn ; ידוע גם בכתב EFEO כ-Pa Kin; שמו בלידה: לי יאו-טאנג, בסינית מנדרינית: 李堯棠, שמו האמיתי בבגרות: לי פיי-קאן, בסינית: 李芾甘, 25 בנובמבר 1904 צ'נגדו, מחוז סצ'ואן - 17 באוקטובר 2005 שאנגחאי) היה סופר ומתרגם סיני, בצעירותו פעיל אנרכיסט וחסיד נלהב של השפה אספרנטו. כיהן כיושב ראש השלוחה הסינית של מועדון ה-PEN ובשנים 1985–2005 היה יושב ראש איגוד הסופרים הסינים. כיהן גם כסגן יושב ראש הוועידה הפוליטית המייעצת של העם של הרפובליקה העממית של סין בססיות השישית-העשירית שלה. אחת מיצירותיו החשובות ביותר הייתה הרומן האוטוביוגרפי "המשפחה" (家). גבוריו -דמויות חצויות בין דרישות המסורת והמשיכה למהפכה. "מעטים תיארו כמו בה ג'ין את היסוסי הלב ולבטי האהבה" (פול באדי) בה ג'ין נחשב לאחד מחשובי הסופרים הסינים במאה ה-20. יצירתו כוללת 26 כרכים ותרגומיו - 10 כרכים.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
בה ג'ין נולד ביום ה-19 של החודש העשירי של שנת ה-30 של עידן גאונגשו. זמן רב לא ידע הסופר בצעירותו מהו תאריך הלידה הנכון לפי לוח השנה הגרגוריאני. לפי החישוב המקובל מדובר ב-24 בנובמבר 1904. הוא נולד בעיר צ'נגדו שבמחוז סצ'ואן ושמו בלידה היה
לי יאו-טאנג. לי היה בן למשפחה משכילה ואמידה של בעלי אחוזות.
הסב מצד האב שלט ביד רמה בבית שבו התגוררו בני חמישה דורות. אווירת הבית הייתה מחניקה עבור לי הצעיר, בדומה למה שתיאר ברומן שלו, "המשפחה". אימו לימדה אותו לקרוא ולכתוב, ומאוחר יותר התחנך אצל מורים פרטיים בבית. איבד בנעוריו את אחותו ובגיל 10, בשנת 1914, התיתם מאמו וכעבור שלוש שנים גם מאביו. אחיו הבכור התאבד.
אחרי מות סבו בשנת 1917 פרצו במשפחה מאבקי מנהיגות שהסתימו בניצחון אחד הדודים וללי התאפשר להיפתח אל העולם.
על החינוך המסורתי העדיף את קריאת הרומן "חלום הביתן האדום" וקריאת כתבי עת כמו "השבועון" ו"הנוער החדש" שבהם התוודע לרעינות החדשים של התקופה. קרא ספרים רבים והוקסם על ידי הגותם של מנהיגים אנרכיסטים כמו מיכאיל באקונין, פיוטר קרופוטקין ואמה גולדמן. הושפע עמוקות על ידי הפמפלט של קרופוטקין "קריאה אל הנוער" אותו קרא בגיל 15. כמו כן ראה באמה גולדמן את "אמו הרוחנית" והתכתב איתה לאורך שנים רבות.
לימים אימץ את שם העט שלו "בא ג'ין", יש אומרים, מתוך מעין הכלאה של השמות "באקונין" ו"קרופוטקין". לימים הכחיש שהתחלת שמו זה קשורה לבאקונין וסיפר שהיא באה משמו של אזרח סיני, בא אנ-בו, שהכיר בצרפת. ייתכן כי אמר זאת מכיוון שבעיני הקומוניסטים הפך באקונין לדמות מגונה, להבדיל מקרופוטקין, שנודע גם כמדען.
בשנת 1920 נרשם לי יחד עם אחיו גדול, ל"בית הספר להתמחות בשפות זרות" (成都外語專門學校 / 成都外语专门学校 Chéngdū Wàiyǔ Zhuānmén Xuéxiào) בעיר הולדתו, על מנת ללמוד בעיקר את השפה האנגלית. רכש שם גם יסודות של השפה הצרפתית.
בבית הספר היה לי מעורה בהקמת העיתון הספרותי "הסהר" וכתב בו מספר שירים בחרוזים חופשיים. הצטרף גם לארגון אנרכיסטי בשם "חברת השוויון", בו נמנה עם חבריו החשובים והפיץ חוברות תעמולתיות שלו. בשנת 1921 פרסם את מאמרו הראשון "איך להקים חברה חופשית ושוויונית באמת?"
כעבור שלוש שנים עבר לשאנגחאי ואחר כך לנאנג'ינג על מנת ללמוד באוניברסיטת דרום-מזרח של ננקינג (אוניברסיטת דונגנאן). עשה זאת בעיקר כדי להימלט מפני המנהגים הפאודליים (פנגג'יאן) של משפחתו. עקב מחלה הפסיק את לימודיו באוניברסיטה. למד למשך שנה את השפה אספרנטו והשתתף בשביתות שאורגנו על ידי חוגים סוציאליסטים. במקביל נשאר פעיל בתנועה האנרכיסטית וכתב פמפלט על "המרטירים האנרכיסטים משיקגו".
בצרפת 1928-1927.
בינואר 1927 נסע על חשבונו לצרפת במחשבה ללמוד כלכלה וצרפתית. שהה בהתחלה בפריז, בה מצא את עצמו נוכח בוויכוחים פנימיים שבחוגים האנרכיסטים. בבירת צרפת סבל מעוני ובדידות. התגורר ברובע החמישי, שלושה חדשים ברחוב בנוויל (rue Banville), אחר כך ברחוב טורנפור (rue Tournefort). תיאר את חייו באותם ימים כמשעממים וחד-גוניים. אחרי הצהרים נהג לטייל בגני לוקסמבורג ובערבים למד צרפתית באליאנס פראנסז. קריאה יצירותיהם של וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ויקטור הוגו, אמיל זולה ואחרים, גם הספרות הרוסית עשו עליו רושם עמוק שהשפיע על דרכו כסופר. בפריז נחקקו בזיכרונו הפסל של רוסו (עליו ידע מכתבי לב טולסטוי שהיה "המצפון של המאה ה-18") בפנתאון, נהר הסן וצלילי הפעמונים של קתדרלת נוטרדאם. "באביב 1927", כתב, "גרתי בדירה בקומה ה ברובע הלטיני, מגורים קטנים מלאי גז וריח בצל. הייתי בודד, הרגשתי כאבים, ואור השמש הקרין חזק בחדרי; התגעגעתי למולדת ולמשפחה".
עבר אחר כך לגור בכפר שאטו-טיירי. מצרפת התכתב עם אמה גולדמן ועם מקס נטלאו, פגש את אלכסנדר ברקמן. תרגם לסינית את ה"אתיקה" של קרופוטקין וכתבים אנרכיסטים אחרים.
אחרי שקרא בהתרגשות על השתלשלות פרשת דרייפוס והעריץ את מאבקו של זולא לתיקון העוול, נסער מאוד בה ג'ין ממשפטם של הפועלים האנרכיסטים האיטלו-אמריקאים סאקו וונצטי והשתתף באופן פעיל במאמצים למען שחרורם מהכלא. ונצטי התרגש ממכתביו ושלח לו חבילה של ספרים אנרכיסטים. התכתבותם הקצרה הפסיקה עם הוצאתו להורג של ונצטי יחד עם סאקו ב-23 באוגוסט 1927. מאוחר יותר, בשנת 1932 כתב בה ג'ין סיפור קצר בשם "הכיסא החשמלי" כמחווה לזיכרונם. כמו כן תרגם לסינית את האוטוביוגרפיה של ונצטי, תחת הכותרת "סיפור חייו של פרולטר".
שובו לסין. השנים בשאנגחאי.
פעילותו בשנות ה-1940-1930.
בקצת יותר מעשרים שנה חיבר בה ג'ין 20 רומנים. בצרפת בשנת 1928 כתב את הרומן הראשון "הרס" ("מיוואנג") אותו פרסם עם שיבתו לסין בשם העט שהפך למפורסם - בה ג'ין. הספר, שפורסם ב-1929 כסדרת פרקים במגזין הספרותי החשוב "Fiction Monthly" או "הנובלה המאוירת" זכה להצלחה רבה שחיזקה את החלטתו לבחור בקריירה של סופר. באוגוסט 1928 חזר לסין.
במשך עשור עבד בה ג'ין כעורך בכמה בתי הוצאה לאור ומגזינים, . באותן השנים חיבר בה ג'ין (תוך ארבע שנים) הרבה מהרומנים החשובים: "המשפחה" (1931), "טרילוגיית האהבה:"הערפל" (1931), "הגשם" (1933) "הברק" (1935), את הנובלות "סתיו באביב" ו"חלום בים". כתב בהמשך גם את קובץ הסיפורים הקצרים "הפריה" ("מנגיה") ועוד כתבי פרוזה כמו "הנקמה" (פוצ'או")
כשנתיים בשנים 1934–1935 חי הסופר ביפן. שם סיים את ספריו "אלים, רוחות ובני אדם" (שן, גוי, ז'ן") ו"רשימות".
בה ג'ין התמסר גם למפעל תרגומים מרשים - שבלט בו תרגום כתבי הנסיך קרופוטקין - "כליל כתבי קרופוטקין" (Kelupaotejin quanji)
בשנת 1930 פרסם את הספר הפוליטי התאורטי היחיד שלו "מקפיטליזם אל האנרכיזם" (Cong zibenzhuyi dao annaqizhuyi) שהוא למעשה מעין העתקה לסינית של ספר מאת אלכסנדר ברקמן משנת 1929 - שהופיע בשתי גרסאות: "מהו האנרכיזם הקומוניסטי?"
ימי מלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1937 כשפלשו היפנים לסין, עזב בה ג'ין זמנית את שאנגחאי ועבר לגווילין, אחר כך לצ'ונגצ'ינג. בחזרתו לשאנגחאי השתתף בהתנגדות האינטלקטואלים לכיבוש היפני והיה במרץ 1938 לאחד ממנהיגי "איגוד ההתנגדות הכלל-סינית לאויב בחוגים הספרותיים והאמנותיים".
תוך כדי העבודה במגזין 'נאהאן" (זעקות) (ששינה מאוחר יותר את שמו ל"פנגהואו" - ("משואות") לקח הסופר חלק בתעמולה נגד הפלישה ביפנית, יחד עם מאו דון. בשנים 1938–1949 ניהל בה ג'ין את ההוצאה לאור "פינגמינג" (平明出版社 Píngmíng Chūbǎnshè)
עסק רבות בהפצת מידע על מה שקרה באותה תקופה בספרד (מלחמת האזרחים בספרד), בשורה של חוברות שפורסמו באותה הוצאה לאור בסדרת מחקרים על "השאלה הספרדית", בין היתר - טקסטים מאת רודולף רוקר, אוגוסטין סוכי ("אירועי מאי בברצלונה", 1937), אלברט מיניך (יומנו של מתנדב בינלאומי - 1939) וקרלו רוסלי. בה ג'ין פרסם גם גרסאות סיניות לקובצי הרשימות מטעם שרותי התעמולה הרשמיים של הפדרציה האנרכיסטית האיברית CNT-FAI - יצירות מאת אלפונסו דניאל רודריגס קסטלאו או מאת חוזה לואיס ריי וילה, המכונה "סים".
בשלבים האחרונים של המלחמה השלים בה ג'ין את טרילוגיית "הנחשול" שחלקה הראשון היה "המשפחה", ושכללה אחר כך את "האביב" (1938} ו"הסתיו" (1940). טרילוגיה זו הייתה הכרוניקה של משפחת גאו המורחבת מצ'נגדו שהדגם שלה היה משפחת הסופר עצמו. לפי דמות אחיו הבכור שבמציאות התאבד אחרי שחווה באופן טראומתי את תפקיד ראש המשפחה אחרי מות הסב הרודן, בנה בה ג'ין את דמות גבור הרומן ג'ואשין שניצל בספר דרך האהבה. הגיבור ג'ואהוי הוא ה"אלטר אגו" של הסופר. דרכו הקורא נחשף לתופעות ההתחדשות הפוליטית והתרבותית של החברה הסינית
ב-8 במאי 1944 בעיר גוויאנג התחתן בה ג'ין עם צ'ן יונג'ן (1972-1921), מתרגמת, הידועה בשם העט שיאו שאן ((蕭珊 / 萧珊). נולדו להם שני ילדים:בת בשם לי שיאו לין (ילידת 1945) ובן - לי שיאו טאנג (יליד 1950).
בשנת 1945 אחרי תבוסת יפן ובמשך מלחמת האזרחים בין הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג ומפלגת הקואומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק, המשיך בה ג'ין לכתוב. כמה מיצירותיו המוערכות ביותר - הסיפורים "גן המנוחה" (1944), "המחלקה ד'" (1946) ו"לילות קרים" שהצטיין בניתוח הפסיכולוגי של האהבה (1947) פורסמו באותה תקופה.
ימי השלטון הקומוניסטי.
נציג הממשלה.