ההצלחה בשידוכם של ששת ילדיהם של כריסטיאן ושל לואיזה לא נזקפה לזכותו של כריסטיאן, אלא לזכות השאפתנות של לואיזה. רבים השוו את יכולותיה של לואיזה לאלו של המלכה ויקטוריה. גורם נוסף להצלחה זו הייתה העובדה שדנמרק לא הייתה אחת ממעצמות העל של אירופה, כך ששאר המעצמות לא חששו לכך שמאזן הכוחות ביבשת יתערער כתוצאה מנישואי ילדיו של כריסטיאן עם נסיכי ונסיכות בתי המלוכה האחרים.
על נכדיהם של כריסטיאן התשיעי ולואיזה נמנו ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק והוקון השביעי, מלך נורווגיה.
כיום, רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ולואיזה, ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג. בעלה של המלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו וסופיה, מלכת ספרד לשעבר, נמנים גם על צאצאיו, בנוסף לקונסטנטינוס השני, מלך יוון לשעבר ורעייתו, אנה מריה. על צאצאי של כריסטיאן התשיעי ולואיזה נמנים גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
נוצרים פרבוסלבים
גאדיס אריביה
גאדיס אריביה (באינדונזית: Gadis Arivia; נולדה 8 בספטמבר 1964) היא פילוסופית, מרצה, חוקרת ופעילה פמיניסטית. אריביה מרצה לפמיניזם ופילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה, והיא המייסדת של  "ג'ורנאל פרמפואן", כתב העת לתאוריה פמיניסטית הראשון באינדונזיה, ב-1996. היא נעצרה על ידי ממשלת סוהארטו כשמחתה נגד עליית מחירי החלב בשנת 1998.
ביוגרפיה.
אריביה נולדה בניו דלהי, שבהודו, בשנת 1964. היא בתו של דיפלומט אינדונזי, ובילתה את רוב ילדותה במחוזות זרים - מלבד הודו, היא גם חייתה באתיופיה ובהונגריה, שם למדה בבית הספר של השגרירות הבריטית בבודפשט. היא התחילה את לימודי התיכון שלה באינדונזיה, אך השלימה אותם במקליין, וירג'יניה, כשאביה היה מוצב בוושינגטון.
אריביה השלימה תואר בוגר בפילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה. בעת לימודיה התחילה להתעניין בפמיניזם. השפיעו עליה במיוחד כתביה של אחת ממרצותיה, טואטי הראטי, וכן האנתולוגיה בעריכתן של הפמיניסטיות השחורות, ברברה סמית, אקאשה האל, ופטרישה בל-סקוט, "All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies" (כל הנשים לבנות, כל השחורים הם גברים, אבל חלק מאיתנו אמיצות), שנחשב כטקסט המכונן של תחום לימודי נשים שחורות היא החלה ללמד באוניברסיטת אינדונזיה ב-1991, והייתה אחראית על הגשת הקורס "פרדיגמות פמיניסטיות" בפעם הראשונה, לפני שהיא נרשמה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ב-1992. אריביה קיבלה את התואר השני שלה בפסיכולוגיה חברתית כעבור שנתיים.
עם חזרתה לאינדונזיה, אריביה חזרה ללמד באוניברסיטה. והיא התקשתה במציאת חומרים פמיניסטיים באינדונזיה, אז מתוך תקווה לקדם דמוקרטיזציה להגן על זכויות מיעוטים, היא יסדה את כתב העת הפמיניסטי הראשון של אינדונזיה, בעזרתן של אידה אסיקין, דהאני עריף, וטואטי הראטי. קודם הנשים הקימו ב-1995 את הקרן התומכת - "Jurnal Perempuan Foundation", או קרן ג'ורנאל הנשים, כשמו של כתב העת, וכעבור שנה, ב-1996, יצא גיליון הבכורה. הקרן פעלה תמיד במחסור כספי, ובשמונה שנותיה כמנכ"לית, אריביה לא קיבלה משכורת. לאחר שסיימה תפקיד זה, היא נשארה במועצת המנהלים של הג'ורנאל.
במהלך המשבר הפיננסי באסיה, ב-1997, אריביה – שכבר הוכרה כאחת החוקרות הפמיניסטיות המובילות בג'קרטה – מחאה על עליית מחירי החלב. ב-23 בפברואר 1998, הצטרפה לכעשרים נשים אחרות במלון אינדונזיה לאירוע מחאה שאורגן על ידי ג'ורנאל הנשים. המפגינות התפללו, שרו, חילקו פרחים, והקריאו הצהרה שקראה למספר גדול יותר של נשים להשתתף בפתרון המשבר. אריביה נעצרה יחד עם שתי נשים נוספות, האסטרונומית קרלינה לסקונו סופלי, והפעילה וילאסי נוביאנה. לאחר קבלת תמיכה ציבורית נרחבת, השלוש שוחררו.
בשנת 2002, השלימה אריביה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת אינדונזיה, בחוג לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט שלה, "Dekonstruksi Filsafat Barat, Menuju Filsafat Berperspektif Feminis" ("דה-קונסטרוקציית הפילוסופיה המערבית, התקדמות לעבר פילוסופיה פמיניסטית") פורסמה ב-2003.
בשנת 2009, אריביה פרסמה אוסף שירה שכותרתו "Yang Sakral dan yang Sekuler" (הקדוש והטמא), בשנת 2009. האוסף פורסם שנה לאחר שעבר באינדונזיה חוק שנוי במחלוקת – "החוק נגד פורנוגרפיה ופורנו-אקשן", מילה שהומצאה לצורך החוק, שמטרתה למנוע כל מעשה שיכול להיחשב "לא צנוע", כולל סגנון לבוש, ואשר מתמקד במיוחד על נשים – והוא התפרש כגינוי נגד הכוח המופעל על ידי ממשלת אינדונזיה על גופן של נשים ומיניותן.
אריביה מלמדת בפקולטה לידע ותרבות באוניברסיטת אינדונזיה קורסים בפילוסופיה מודרנית ותאוריה פמיניסטית. היא נשואה לריצ'רד פולארד, איתו יש לה שני ילדים.
סוזן וואלקין
סוזן וואלקין לבית מונייה (בצרפתית: Suzanne Voilquin; 1801 – דצמבר 1876 או בינואר 1877) הייתה פמיניסטית, עיתונאית, מיילדת וסופרת שערכה מסעות בעולם. מוכרת בזכות תפקידה כעורכת עיתון "טריבון לנשים", שהיה עיתון פמיניסטי ראשון לנשים ממעמד הפועלות, ובזכות האוטוביוגרפיה שלה, "זכרונות של בת העם" או "הסן סימוניאנית במצרים".
("Souvenirs d’une fille du peuple: ou, La saint-simonienne en Égypt)"
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
סוזן וואלקין ("לבית" מונייה) נולדה בפריז בשנת 1801 למשפחה ממעמד הפועלים. אביה היה כובען שהסתבך כלכלית. היא קיבלה חינוך במנזר. הוריה שהיו אנשים צעירים בתקופת המהפכה הראשונה הורישו לה את המודעות לחופש ושוויון אך חוויותיה כאישה צעירה לימדו אותה אחרת: בנעוריה נשאה בעול הטיפול באמה הגוססת שהתביישה להתלונן בפני רופא על כאבים בחזה והיא בעצמה נאנסה. עבדה כרוקמת כדי לסייע בפרנסת המשפחה וגידלה את אחותה הצעירה.
נישואים ותנועת הסן סימוניזם.
סוזן פגשה את יוג'ין וואלקין, אדריכל, ב-1825 ונישאה לו. הזוג תמך בתנועת הסן סימוניזם, שהייתה קבוצה אוטופית סוציאליסטית ודבקה בפילוסופיה של הרוזן דה סן-סימון. קלוד אנרי דה סן סימון היה הוגה דעות ואוטופיסט צרפת, בעל תפיסות חברתיות יוצאות דופן. בתקופה זו, לפני מותו, דגל בחזון סוציאליסטי של "נצרות חדשה", אשר מטרתה העיקרית הייתה "שיפור מוסרי וחומרי של מצב המעמדות הנמוכים בחברה". הוא לא שלל את עקרון הקניין הפרטי אך המליץ על הגבלתו בהתאם לטובת הכלל ובמיוחד שלל את זכות הירושה. מנהיגיה של תנועתו כללו את פרוספר אנפנטין (Prosper Enfantin) וסנט אמנד בזאר (Saint-Amand Bazard). סוזן וואלקין נמשכה בעיקר לקריאת התנועה לנשים ולפועלים, שביחד מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בחברה, שלה המעמד הנמוך ביותר. הפופולריות של הקבוצה ואמונתם בשחרור נשים סיבכו אותה עם השלטונות הצרפתיים. בשנת 1832, אחרי משפט ראווה שנערך להם, נכלאו פרוספר אנפנטין, שארל דובירייר ומישל שבלייה והתנועה התפזרה. לבני הזוג וואלקין נולדו שלושה ילדים אשר נפטרו בלידה מסיפיליס בו נדבקה מבעלה. בהמשך הסכימה לגירושים "סן סימוניאניים" מבעלה, שכן גירושים היו לא חוקיים אז בצרפת. היא נתנה לו את ברכתה והוא עזב ללואיזיאנה.
ה"טריבון לנשים".
גם בתנועה, בשנות פעילותה, היו מאבקי כוח בתוך הסן סימוניאנים. אלפנטין, שהיה אביה הרוחני של סוזן וואלקין, תמך בפומבי בזכויות נשים ובצעדה הבא, כתיבה עיתונאית והוצאת עיתון פמיניסטי, אך מאידך הדיר אותה ואת חברותיה ממעגלי ההשפעה והדיון בתנועה. בין השנים 1832–1834, וואלקין כתבה וערכה את "טריבון לנשים", העיתון הפמיניסטי הראשון, של מעמד הפועלים וחתמה בשמה הפרטי: סוזן. עורכות העיתון דחו את השימוש בשמות משפחה, אשר לדעתן הכפיפו את הנשים לאבותיהן או בעליהן. היא וכותבות אחרות, כולל מארי ריין גינדורף ודזירה גיי (Désirée Gay ; ז'אן דזירה וורט גיי) הדגישו את הצורך להכיר בזכות נשים לגירושין, חינוך ועבודה. וואלקין הדגישה בכתיבתה גם את הצורך של אמהות בהגנה. בשנת 1834 פרסמה גם את "החוק שלי לעתיד" (Ma loi d’Avenir) שכתבה עמיתתה לתנועה- קלייר דמאר, אחרי שהיא והמאהב שלה, פרה דסאר, התאבדו. היא הגיבה בכתיבתה על העדר ההוגנות כלפי נשים בחוקים האזרחיים.
עם שחרורו מהכלא של אנפנטין, בשנת 1834, סוזן קיבלה על עצמה את קריאת התנועה הסן סימיניאנית להפיץ את הבשורה שלה ברחבי העולם. היא הצטרפה לחברים צרפתים אחרים, מדענים ומהנדסים, כולל פרדיננד דה לספס, לנסיעה למצרים. בכך התחייבה לחיים של "תעמולה פעילה" שמשמעותם עבורה הייתה לפרנס עצמה בעבודה כדוגמה לאחרות ועידודן ללכת בדרכה.
נסיעות וחיי "תעמולה פעילה".
אנשים רבים במצרים היו בהסגר עקב מגפת הדבר ולכן היה קשה למצוא עבודה. וואלקין התפרנסה בתחילה מכביסה לאחרים. פגשה רופא צרפתי אשר היה מוכן ללמד אותה את המקצוע בתמורה למתן שיעורים פרטיים לילדיו המצריים. היא למדה ערבית, למדה רפואה תוך כדאי טיפול בחולים ובהרמונות נשים בהם ביקרו לצורך טיפול בחולות, כשהיא לובשת לעיתים קרובות בגדי גברים. היא נדבקה במחלה ושרדה, אך רבים מחבריה, כולל הרופא ומשפחתו, נפטרו. לאחר שכשלה תוכניתה להקים בית חולים לנשים, חזרה לצרפת.