בתחום השלישי פיתחה ויילי מודלים המסבירים מה נכון לעשות מבחינה מוסרית כאשר עוסקים בארכאולוגיה. הפעם הראשונה בה עסקה בשאלות אלה הייתה בוועדת "המוסר בארכאולוגיה" שהתכנסה על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית, בתחילת שנות ה-90. התוצאה של וועדה זאת הייתה מספר עקרונות מוסריים מסוימים שלטענתה חשוב לשמר כשעוסקים בארכאולוגיה, אשר גם אומצו לאחר מכן על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית. היא המשיכה לעסוק בסוגיה הזאת לאורך כל הקריירה שלה והוציאה בנושא זה מספר מאמרים. המאמרים האחרונים שהיא הוציאה בנושא זה היו "archeology Community-Based Collaborative" ו -“A Plurality of Pluralisms" ב-2014.
פרסומים בולטים.
לווילי מספר פרסומים, מאמרים וספרים. בין הפרסומים הבולטים:
רוברטה פיטרס
רוברטה פיטרס (באנגלית: Roberta Peters; 4 במאי 1930 – 18 בינואר 2017) הייתה זמרת סופרן קולורטורה ושחקנית יהודייה אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות הקריירה הארוכה שלה במטרופוליטן אופרה. ב־1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות.
ביוגרפיה.
רוברטה פיטרס (במקור פיטרמן) נולדה בניו יורק שבארצות הברית בשנת 1930 למשפחה יהודית, ילדתם היחידה של סולומון, אביה, שהיה מוכר נעליים, ורות' פיטרמן (לשעבר הירסץ'), כובענית. אף על פי שלמשפחה הייתה הכנסה צנועה, הוריה שלחו את פיטרס לשיעורי פסנתר, משחק ובלט.
סבתא של פיטרס, שעבדה במלצרות, הכירה דרך עבודתה, את הטנור והחזן יאן פירס ושכנע אותו להקשיב לפיטקס כשהייתה בת 13. הוא התרשם מכישוריה והמליץ לה ללמוד עם ווליאם הרמן. הרמן דאג שתקבל השכלה שתסייע לה כזמרת אופרה והיא למדה איטלקית, גרמנית, וצרפתית. כמו כן, פיטרס נחשפה לאופרה ומוזיקה קלאסית כחלק מהכשרתה.
בגיל 19, פיטרס השתתפה באודישן במטרופוליטן שארגנו לה פירס ורודלף בינג שהיה המנהל הכללי של המטרופוליטן אופרה, באותם ימים, החתים אותה על חוזה לעשרים שבועות, 120 דולר לשבוע. היא הופיעה לראשונה ב-1950 כמחליפה של הרגע האחרון בדמותה של זרלינה באופרה "דון ג'ובאני" מאת מוצרט וקצרה תשבחות רבות. הופעת הבכורה המקורית שלה הייתה אמורה להיות בתור המלכה של הלילה בחליל הקסם, חודשיים מאוחר יותר.
חיים מקצועיים.
פיטרס הופיעה 515 פעם מעל בימת המטרופוליטן אופרה ביותר מעשרים תפקידים שונים. הצלחתה בניו יורק הובילה אותה להופיע בבתי אופרה נוספים ברחבי העולם. מאוחר יותר ניסתה להרחיב את הרפרטואר שלה בתפקידי סופרנו לירי, כאשר שיחקה מחוץ לניו יורק והופיעה במחזות זמר קומיים. פיטרס הופיעה בקובנט גרדן (1951), זלצבורג ( 1963), וינה (1963), מינכן (1964) וברלין (1971), ועבדה ביחד עם תיאטרון בולשוי ומריאינסקי (1972), בנוסף התלוותה להרבה הרכבים קטנים יותר מסביב לארצות הברית.
בנוסף לקריירה שלה באופרה, פיטרס הייתה שגרירה של המוזיקה הקלאסית. היא הופיעה ברסיטלים ובכיתות אמן ברחבי העולם והייתה חלק מ-65 תוכניות "המופע של אד סאליבן". הקריירה הטלוויזיונית שלה כללה תוכניות מוזיקה, אופרה, לצד מגוון סדרות אחרת (כולל תוכניות לילידים) והתפרשה משנות ה-50 ועד שנות השמונים.
פעילות ציבורית והתנדבות.
על אף שלפיטרס לא הייתה השכלה מוזיקלית פורמלית, היא חילקה מלגות לזמרות צעירות והתנדבה בארגונים יהודיים. היא הופיעה לפני חיילים ישראליים בזמן מלחמת ששת הימים. פיטרס שמשה בנוסף גם כיושבת הראש הקרן הלאומית סיסטיק פיברוביז, ובמועצות של אגודת אופרת מטרופוליטן ושל תאגיד קרנגי הול. היא הופיעה בקונצרטים לגיוס תרומות למין תרופות לחקר האיידס, והקימה קרן מלגות באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1991 מינה אותה הנשיא ג'ורג' בוש למועצה הלאומית לאמנויות.
פיטרס קיבלה פרסים והוקרה במהלך השנים: ב-1964 מפדרציית מועדוני הנשים, והקרן לתרבות יהודית (1997). בשנת 2000, ראש עיריית ניו יורק, רודולף ג'וליאני, העניק לה את מדליון הנדל להעשרת חיי התרבות של ניו-יורק.
חיים אישיים.
פיטרס הייתה נשואה לבריטון רוברט מריל ב־1952, לאחר שנים סיפרה שהתאהבה בקול ולא באדם. הזוג התגרש, אך נשאר בקשרי חברות והמשיך להופיע יחד. ב-1955, היא התחתנה עם ברטם פילדס, ונולדו להם שני בנים. פיטרס נפטרה ב-18 בינואר 2017 ממחלת הפרקינסון.
דניאלה הודרובה
דניאלה הודרובה (בצ'כית: Daniela Hodrová; נולדה ב-1946) היא סופרת וחוקרת ספרות צ׳כית. היא זכתה בפרס המדינה הצ׳כית לספרות לשנת 2011 ובפרס פרנץ קפקא לספרות לשנת 2012.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
דניאלה הודרובה נולדה בשנת 1946 למשפחה צ׳כית בפראג. אביה היה שחקן מפורסם בתיאטרון הוינוהראדי שבפראג, ומשפחתה נטתה לאומנות. לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בדירת ילדותה של הודרובה יהודים. עם גירוש היהודים לגטו טרזין, התאבדה בת המשפחה בקפיצה מהחלון. הודרובה לא הכירה את הסיפור כשגדלה שם, וגילתה זאת רק מאוחר יותר. הסיפור מניע את רומן הביכורים של הודרובה, Podobojí (בתרגום חופשי: "בשתי הדרכים"). ככלל, תמה חוזרת בכתיבתה היא העבר של פראג והדרך שבה הוא ממשיך לרדוף את ההווה.
קריירה אקדמית.
בבגרותה הודרובה למדה ספרות רוסית וצ׳כית באוניברסיטת קארל בפראג, והמשיכה ללימודים מתקדמים בספרות צרפתית ובספרות השוואתית. את עבודת המחקר שלה פרסמה ב-1980. לאחר מכן עבדה לפרק זמן קצר כעורכת בהוצאת הספרים אודאון, ואחר כך חזרה לקריירה אקדמית כחוקרת במכון לספרות צ׳כוסלובקית ועולמית (כיום המכון לספרות צ׳כית), שם היא ממשיכה כחוקרת גם כיום, לאחר יציאתה לגמלאות.
במסגרת פעילותה באקדמיה, כתבה הודרובה מונוגרפיות ומחקרים (לדוגמה Hledáni románu / החיפוש אחר הרומן; 1989) וגם תרגומים (לדוגמה Román jako dialog M. Bachtina / הרומן כדיאלוג מאת מיכאל בכטין).
כסופרת.
הודרובה החלה לכתוב סיפורת כבר בשנות ה-70 המאוחרות - ספרה הראשון, Podobojí, נכתב כבר ב-1977. אבל עקב ההתייחסויות שבספריה לאירועי העבר הקרוב, ובעיקר לפלישה הסובייטית של 1968, לא היה סיכוי ממשי לפרסומם בצ׳כוסלובקיה, שהייתה אז תחת שלטון קומוניסטי.
במקום לפרסם את ספריה במערב או בסאמיזדאט (באופן מחתרתי) כמו סופרים רבים בני תקופתה, היא חיכתה לנפילת הקומוניזם בצ'כוסלובקיה, וב-1991 התפרסם ספרה הראשון. לאחריו התפרסמו שני ספרים נוספים בהפרשים קטנים בין זמני הוצאתם לאור, וב-1999, נאספו שלושת ספריה הראשונים לכרך אחד. כטרילוגיית "עיר של ייסורים" (Trýznivé město).
ספרי הבדיון שלה, בעיקר טרילוגיית "עיר של ייסורים", תורגמו לצרפתית, פולנית, גרמנית ואנגלית. בשנת 2011 זכתה בפרס המדינה לספרות של משרד התרבות הצ׳כי על ספרה Vyvolávání (זימון). ב-2012 זכתה בפרס פרנץ קפקא לספרות, והייתה לזוכה ה-12 שלו.
עבודות.
עלילות כל ספריה של הודרובה מתרחשים בפראג, וכולן מתייחסות בצורה כלשהי לספר הראשון שלה (Podobojí), כהמשך ישיר או עקיף שלו. בספריה נפוצה ההתייחסות להיסטוריה ולמיתולוגיה צ׳כית בכלל, ולהיסטוריה של פראג על כל תקופותיה בפרט.
ספריה של הודרובה מורכבים מקטעים קצרים דמויי פרקים באורך כעמוד או שניים כל אחד ובעלי כותרת עצמאית לכל אחד מהם. מבנה זה נובע מהרגלי הכתיבה של הודרובה, לדבריה - בדרך כלל היא כותבת בשעות אחר הצהריים במשך כשעה וחצי, כשבכל פעם כזו היא בדרך כלל מסיימת פרק קצר.
כתיבתה של הודרובה מאופיינת לעיתים על ידי מבקרים ככתיבה "גברית". לדבריה של הודרובה, סטריאוטיפ זה נובע כנראה מהעובדה שבנוסף להיותה סופרת, הודרובה היא גם חוקרת ספרות בעלת שם בעולם האקדמי.
דסנקה מקסימוביץ'
דֵסַנְקָה מַקְסִימוֹבִיץ' (בסרבית: Десанка Максимовић או: Desanka Maksimović, 5 במאי 1898 - 2 בנובמבר 1993) הייתה משוררת וסופרת סרבית, חברה באקדמיה הסרבית למדע ואומנות.
ביוגרפיה.
מקסימוביץ' נולדה ב-5 במאי 1898 בכפר רברוביצה שליד ולייבו באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריה היו מיכאלו ודרגיניה מקסימוביץ', מורה ועקרת בית. סבה מצד אמה היה כומר אורתודוקסי. היא הייתה הבכורה מבין שבעה אחים ואחיות. כאשר מקסימוביץ' הייתה בת חודשיים קיבל אביה משרת בעיירה ברנקובינה, ויחד איתו עברה כל המשפחה. כשהייתה בת 10 עברה המשפחה לוולייבו.
מקסימוביץ' למדה בתיכון בוולייבו. היא התקבלה לאוניברסיטת בלגרד ולמדה שם בחוג לספרות עולמית, היסטוריה כללית והיסטוריה של האומנות. בשנת 1923, מונתה כפרופסור לשפה הסרבית. במהלך הקריירה האקדמית שלה לימדה באוניברסיטה מקצועות שונים, עד 1953, אז פרשה מהתפקיד. אחת הסטודנטיות שלה הייתה מירה אלצ'קוביץ' (Mira Alečković) שבהמשך נעשתה משוררת וחברה קרובה.
באוגוסט 1933 נישאה לסרגיי סלסטיקוב (Sergej Slastikov). לא נולדו להם ילדים.
נפטרה ב-11 בפברואר 1993, בגיל 94.
קריירה.
הקריירה הספרותית.
רק ב-1919, בהיותה בת 21, החלה לכתוב שירה וסיפורת. מאז ה-17 בדצמבר 1959, הייתה מקסימוביץ' חברה חלקית, ומ-16 בדצמבר 1965 חברה קבועה באקדמיה הסרבית למדע ולאומנות. בכך, הייתה מקסימוביץ' לאישה הראשונה שקיבלה הכרה רשמית ומלאה מעולם הספרות הסרבית, שנשלט עד אז בידי גברים בלבד.
ההכרה לה זכתה נבעה מדרך הכתיבה הייחודית שלה. כתיבתה של מקסימוביץ' התאפיינה בכך שהדמויות בשיריה וסיפוריה חוות את הקיום האנושי מזווית הראייה נשית. בכך התבדלה מקסימוביץ' משאר הסופרים הגברים שחיו בתקופתה. העבודה הספרותית של מקסימוביץ' כוללת על פי רוב עימות ישיר בין תפיסות שוביניסטיות לפמיניסטיות, בצורת שירה מלהיבה, אך בה בעת רצינית ומציאותית. למרות הנאמר לעיל, יש לציין כי מקסימוביץ' לא הגדירה עצמה כפמיניסטית.
אגדה מדממת.
שירה המפורסם ביותר, "אגדה מדממת", (Bloody Fairytale) מבוסס על חוויה אישית סוערת.