בכנסת זו, כיהן כיו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות, כיו"ר ועדת המשנה למאבק בתאונות הדרכים, כיו"ר הוועדה המשותפת למניעת אלימות, גזענות והימורים בלתי חוקיים בספורט, כיו"ר ועדת המשנה לבדיקת יישום החלטת הממשלה לעליית יהודים להר הבית, כיו"ר השדולה למען תל אביב-יפו וכיו"ר השדולה למען השוטרים, אנשי שירות בתי הסוהר ולוחמי האש בשירות פעיל ובגמלאות. כמו כן היה צור חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים והגנת הסביבה והוועדה לקידום מעמד האישה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע צור על פרישתו מ"התנועה".
בשנים 1984–1986 למד באוניברסיטת תל אביב, וקיבל תואר ראשון במדע המדינה.
חיים אישיים.
צור התחתן בשנת 1984 והוא אב לשלושה ילדים. בשנת 2004 נפטרה אשתו לינדה ממחלת הסרטן. בשנת 2015 נישא בשנית לדורית להב, מנכ"לית קרן נתן לעידוד יזמות.
מרשיה
אסמבלי
ג'ון פיצגרלד קנדי
גון פיצגרלד קנדי
הלם חשמלי
דוד זריצקי
דוד זריצקי (ה'תרע"ד, 1914 - כ"ב בסיוון ה'תשל"ח, 27 ביוני 1978) היה עיתונאי וסופר חרדי עברי-יידי בולט, משורר, מסאי ועורך.
תולדות חייו.
זריצקי נולד בפינסק שברוסיה, לאשר ושיינדל. הוא גדל בפינסק ובמשך תקופה מסוימת למד בסניף ישיבת נובהרדוק שבעיר ומשיטתה שאב רבות. אחר למד בישיבת ראדין והיה מתלמידיו של החפץ חיים. את ימי מלחמת העולם השנייה עבר בסיביר. לאחר המלחמה עבר לצרפת ועסק שם בפעילות להצלת נוער ניצולי השואה. באותה תקופה הדפיס זריצקי בפריז את האנתולוגיה 'אויסגעטריקנטע אויגן' - (עיניים שיבשו), ובחודש סיוון ה'תש"ט עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר בני ברק.
זריצקי נמנה עם מקימי היומון החרדי "המודיע" ומכותביו המוכשרים. אף שנמנה עם החוגים הליטאיים, שימש ככותב ב'די אידישע היים' (=הבית היהודי) - רבעון נשי ובנות חב"ד ביידיש. רבים מסיפוריו הקצרים התפרסמו בעיתוני נוער של המגזר החרדי. סיפרו 'שימקה', המספר את סיפורם של ילדים בתקופת השואה, אף הומחז והוצג במסגרת בתי הספר של "בית יעקב".
חלק מיצירותיו פרסם זריצקי תחת השם הרב י' מילשטיין, כהצבת גל-עד לשמו של חברו הטוב שנספה בשואה. ולעיתים השתמש בשם העט דוד איינר (דוד אחד - ביידיש) כלומר דויד אלמוני.
היה נשוי לברטה לבית ארלנגר. נפטר בכ"ב בסיוון ה'תשל"ח (27 ביוני 1978) מהתקף לב, בהותירו אלמנה וארבעה ילדים. בנו הוא מומחה הכשרות הרב יוסף זריצקי. בתו היא שיינדל ויינשטיין (שו"ש), מייסדת ועורכת שבועון הנשים של "המודיע", "הבית שלנו".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נקרא רחוב על שמו בשכונת רמות שבירושלים.
מבחר מיצירותיו ראו אור במהדורה מחודשת על ידי הוצאת יפה נוף, ירושלים תשס"ח.
יצירתו.
יצירתו הספרותית של זריצקי היא רחבת היקף. הוא עסק בעריכת ויצירת ספרות תורנית, סיפורת ומסות, בעברית וביידיש. חלק מספריו ביידיש תורגמו לעברית.
היה מי שמנה שישה תחומי כתיבה אצל זריצקי:
זריצקי כתב על עצמו:
זריצקי הרבה להאניש חפצים ואף מושגים מופשטים. אצלו חלונות מזיעים, הלילה שבע ודשן, האבנים מתייפחות, חלל האוויר פורץ בצחוק, מצבות לוחשות סוד, העץ בוכה מבושה, הלבנה מחבקת, ועוד מאות דימויים. הוא הגדיר זאת בסימפוזיון::
הסופר משה פראגר כתב עליו: .
עוד אמר זריצקי על עצמו: :.
בהיותו תלמידו של ה"חפץ חיים" ראה הוא כמפעל חיים, ללקט ולערוך את הגותו של רבו בכל מכמני התורה, בשפה עממית. כתיבתו התורנית הייתה בעיקרה אנתולוגיה המלקטת מקורות מן הזרמים השונים של היהדות החרדית. הוא ערך קובץ משלים מגדולי החסידות, החל מהבעל שם טוב ועד הדור השלישי והרביעי בתנועת החסידות, וספרים דומים מגדולי תנועת המוסר.
מנחם פרידמן מתארו כאחד האישים הבולטים שקראו ליציאת הציבור החרדי ממרכזי הערים ירושלים ובני ברק למגורים בערים זולות יותר, כפי שאכן התרחש.
קישורים חיצוניים.
סיפוריו של דוד זריצקי ברשת
כנס מחולות העם בדליה
כינוס מחולות העם בדליה היה כינוס שנערך חמש פעמים בקיבוץ דליה, בין השנים 1944 ל־1968.
המשתתפים באירוע היו להקות ומחוללים, בעיקר מאנשי ההתיישבות העובדת ותנועות הנוער החלוציות. הכנס משך אליו אלפי צופים, שחזו בהופעות שנערכו בגבעות שליד הקיבוץ.
הכנס נחשב כאבן דרך חשובה בתחום המחול הישראלי.
תולדות הכנסים.
הכנס הראשון נערך בקיבוץ דליה לכבוד שנתו החמישית של הקיבוץ ולכבוד חג השבועות. אך בא גם לרומם את רוח חברי הקיבוץ לאור המצב הכלכלי הקשה והידיעות שהגיעו מאירופה על ממדיה של שואת העם היהודי. כנס זה נערך ביולי 1944 ביוזמתה של חברת הקיבוץ אילזה פלס ובסיוע המורה לריקוד גורית קדמן ואז הוחלט לקיימו כל שנתיים. אולם בשנת 1946 חל מועד הכינוס בסמוך לשבת השחורה והכינוס נדחה לשנה הבאה.
ערב הקמת המדינה, בשנת 1947, נערך הכנס השני. קיומו בשבת לווה במחאה חריפה של הרבנות הראשית על חילול השבת הכרוך בו. בכנס זה נתקבצו צעירים רבים, אנשי התנועה הקיבוצית וחברי הפלמ"ח. לימים הוגדר כנס זה כ"פגישת מחזור" של בני דור תש"ח, שרבים מהם לא שבו משדות הקרב. את הכנס הפיק חבר הקיבוץ עקיבא סטרוסטינצקי (שהפיק גם את הכינוסים ב-1958 וב-1968). אל הכינוס השני הגיעו גם נציגי UNSCOP שהציעו את תוכנית החלוקה בישראל, וראו בהופעתן של להקות ערביות בכינוס אפשרות לקשר יהודי-ערבי.
הכנס היה אירוע רב חשיבות בתקופת היישוב ובראשית שנות המדינה, כדוגמת אירועי העדלאידע והמכביה. לאחר מכן פחתה חשיבותו לאור השינויים שחלו בחברה הישראלית ובהם העלייה ההמונית, שמחולות העם לא היו בתחומי התעניינותה, וכן התרחקות הנוער העירוני מתחום המחול העממי.
הכנס השלישי, הראשון לאחר קום המדינה, נערך באוגוסט 1951, בימות החול ולא בשבת. אחריו נערכו עוד שני כנסים: האחד בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינה, והשני והאחרון נערך בשנת 1968. בשנת 1963 סירב קיבוץ דליה לארח את הכנס והוא נערך בבית ברל.
פסטיבל המחולות של כרמיאל נחשב ל"יורש" של כנס המחולות בדליה.
הריקודים.
כנס המחולות בדליה התקיים תחת הכותרת של מחולות עם, אולם בעיתונות היו שטענו שהכנס לא הציג מחולות עם, אלא ריקודים מומצאים שהוצגו כאילו הם "מחולות עם". למשל, במעריב כתב דן בן אמוץ:
תהלה רבינא כתבה בדבר:
שולמית בת-דורי הגיבה על הטענות:
לואי התשיעי
מה שהצב אמר לאכילס
מה שהצב אמר לאכילס (What the Tortoise Said to Achilles) הוא דיאלוג הומוריסטי באופיו מאת לואיס קרול שנכתב בשנת 1895 ומצביע על בעיות יסוד בלוגיקה ובפילוסופיה של הנפש. ההשראה לדיאלוג לקוחה מן הפרדוקסים של זנון, שבאחד מהם, המוכר כפרדוקס אכילס והצב, מופיעות דמויותיהם של הצב ושל אכילס. בדיאלוג, המתרחש לאחר סיום המרוץ המוצג בפרדוקס של זנון, מנסה אכילס לשכנע את הצב לקבל את נכונותו של היסק מסוים הנובע משתי אקסיומות, אך הצב מראה שכדי לעשות זאת עליו להניח אינסוף אקסיומות נוספות.
הפרדוקס מצביע על חשיבות ההבחנה בין אקסיומות ובין כללי היסק, ועל הקושי שבניסוחה של הבחנה זו. מן הדיאלוג עולות גם מסקנות חשובות בנוגע למושגים הבסיסיים של הפילוסופיה של הנפש ויחסם אל הלוגיקה. מסתבר כי לא ניתן לייחס לאדם (ובמקרה זה, לצב) אמונות, דעות, והסכמות, אילולי אותו אדם מסוגל להפגין שהבנתו את אלו מחייבת אותו גם להאמנות נוספות, הנגזרות באופן לוגי מהן.
תקציר הדיאלוג.
הצב מציג לאכילס שלוש טענות של אוקלידס, שהשלישית שבהן נגזרת לכאורה משתי הראשונות:
הצב עושה הצרות מאתגר את אכילס בכך שהוא טוען שגם אם הוא מקבל את נכונות הטענות A ו-B הוא עדיין אינו מבין מדוע עליו לקבל את נכונות Z. הוא מבקש מאכילס לשכנע אותו באמצעים לוגיים ש-Z אמיתית. אכילס בתגובה מצביע על כך שניתן לנסח את כלל ההיסק עליו הוא נסמך כטענה הבאה:
לטענת אכילס כל שעל הצב לעשות הוא לקבל את הטענה המגלמת את כלל ההיסק הזה כדי להשתכנע בנכונות Z. הצב אומר שיסכים לקבל את נכונות הטענה Z ברגע שבו ירשום אותו אכילס במחברת שלו. משאכילס עושה זאת הוא טוען שעל הצב כעת לקבל את Z, אולם הצב מערים קושי חדש: הוא טוען כי "אם A, B ו-C הם נכונים גם Z חייב להיות נכון" הוא טענה חדשה, שכדי לקבלה דרוש כלל היסק חדש.
כך נמשך התהליך לאין קץ, כשבכל פעם מתווספת טענה חדשה שאומרת שאם כל הטענות הקודמות נכונות, אז Z נכון, אולם הצב דורש לכתוב גם את הטענה הזו במחברת. אכילס מסוגל לכתוב רק מספר סופי של טענות בכל שלב, ולכן לעולם לא יצליח לשכנע את הצב.
פתרון הבעיה.
הצב מצליח להערים על אכילס בכל שלב משום ששניהם מסכימים על כך שההרשאה להסיק, כלומר לעבור מטענות ההנחה לטענה שהיא המסקנה, אינה אלא טענה נוספת. ואולם יש להבחין הבחנה חדה בין כללי היסק ובין טענות אמיתיות, ובפרט בין כללי היסק ובין האקסיומות. האקסיומות, עצמן הן טענות אמיתיות, המשמשות כבסיס לכל היסק במערכת (או בשפה המתוארת). ואולם כללי ההיסק אינם חלק מן המערכת: הם כללים אודות המערכת, המאפשרים לנו לייצר את ההיסק התקף או להבחין בין היסק תקף ושאינו תקף. במקרה זה כלל ההיסק הרלוונטי הוא מודוס פוננס. כלל זה קובע כי עבור כל שני משפטים x ו- y, ניתן לגזור מן ההנחות 'x' ו- 'אם x אז y' את המסקנה y. בתחשיב הפסוקים נביע את כלל ההיסק כך:
כשאנו מצרינים את כלל ההיסק, אנו רושמים כל אחת מן הטענות בשורה חדשה, משום שתפקידו של הכלל אינו ליצור טענה מורכבת מן ההנחות, אלא לאפשר לנו לעבור לטענה חדשה על בסיס ההנחות. בכך נעוץ ההבדל בין התפקוד הלוגי של כלל ההיסק ובין האופן בו הצב מנסה להשתמש בו, כאשר הוא מתלונן ש"אם A ו-B הם נכונים גם Z חייב להיות נכון" הוא טענה חדשה, שיש לקבלה כהנחה.