אחרי הפצצת בית האופרה במינכן, שהביאה לסגירתו, חזר לנצח על הפילהרמונית של וינה עד שזו נסגרה זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה (1944 - 1945). אחרי המלחמה חקרו רשויות בעלות הברית את פעילויותיו הפרו-נאציות ואסרו עליו להופיע לפני קהל עד 1947. חקירותיהם גילו גם פעולות שעשה לסייע ליהודים בודדים להימלט ממכונת ההשמדה של הרייך השלישי. כשהוסר מעליו האיסור, חזר לנצח לעיתים קרובות על הפילהרמונית של וינה, בין השאר על קונצרט ראש השנה המפורסם שלה. בישראל נודע קראוס מצד אחד כ"משתף פעולה עם הנאצים", אך מצד שני התפרסם סיפורן של האחיות קוק אשר קראוס המריץ אותן לסייע ליהודים בגרמניה להגר ממנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ואף סייע להן בבניית סיפור הכיסוי שלהן.
קראוס ניצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון (1951 - 1953) ובפסטיבל ביירוית בשנת 1953.
הוא מת בעת ביקור במקסיקו סיטי ונקבר שם.
פמטוליטר
רד פוקס
רד פוקס (באנגלית: "Redd Foxx", נולד בשם ג'ון אלרוי סאנפורד (John Elroy Sanford), 9 בדצמבר 1922 - 11 באוקטובר 1991) היה קומיקאי ושחקן טלוויזיה אפרו-אמריקאי. היה ידוע בעיקר בזכות מועדון הסטנד-אפ הפרטי שלו, ובזכות הופעתו בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "סנפורד ובנו" בארצות הברית של שנות ה-70, עליה זכה בפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
פוקס נולד בסיינט לואיס, מיזורי וגדל בצידה המזרחי של שיקגו. אביו, אפרו-אמריקאי במוצאו וחשמלאי במקצועו, עזב את אימו כאשר פוקס היה בן ארבע. הוא גודל בעיקר על ידי אמו, סבתו (שהייתה ממוצא אינדיאני) והכומר המקומי. פוקס הרבה להיעדר מבי"ס ואף נשר ממנו במהלך התיכון. הוא התחמק בתואנות שונות מגיוס החובה למלחמת העולם השנייה ופנה לחיים של פשע.
בתחילת שנות ה-40, פוקס עבר לניו-יורק והחל לעבוד במסעדה בתור שוטף כלים. במהרה, נעשה פוקס חבר של אחד המלצרים האחרים, אחד מלקולם ליטל, לימים המנהיג השחור מלקולם אקס. עקב צבע עורו החום-אדום, הודבק לו הכינוי "שיקגו רד" אליו מאוחר יותר הוא הוסיף את שם משפחתו של כוכב הבייסבול ג'ימי פוקס.
פוקס החל להופיע במועדוני לילה כסטנדאפיסט. הופעותיו הוקלטו והופצו בתור "אלבומי מסיבה" והפכו לפופולרים ביותר. פוקס גם היה הסטנדאפיסט הראשון שהופיע ב"סטריפ" של לאס וגאס, אחד ממרכזי הבידור החשובים בארצות הברית. מאוחר יותר, בתחילת שנות ה-70 פתח פוקס מועדון סטנד-אפ בלוס אנג'לס, שם נתן הזדמנות לרבים מבדרני העתיד השחורים של ארצות הברית.
סנפורד ובנו.
ב-1972 החלה שידורה של התוכנית "סנפורד ובנו" ברשת NBC ופוקס היה בה הכוכב הראשי. התוכנית, אשר מבוססת על התוכנית הקומית הבריטית "סטפטו ובנו", מספרת את סיפורו של סוחר-זבל ובנו המנסים להתעשר במגוון דרכים חוקיות יותר ופחות. התוכנית הצליחה ביותר ורצה במשך חמש עונות שבסופן סירבה NBC לדרישות השכר של פוקס והוא עבר להנחות תוכנית אירוח ב-ABC. עם זאת, תוכנית זו לא הצליחה ופוקס חזר בתחילת שנות ה-80 ל-NBC לככב בתוכנית הבת של סנפורד ובנו - "סנפורד". גם תוכנית זו לא הצליחה וירדה מהאוויר לאחר עונה אחת בלבד.
ב-1991 חזר פוקס לעסקי השעשועים וכיכב בסדרה "המשפחה המלכותית" בהפקת אדי מרפי ו-CBS. אך בעת צילומי הפרק התשיעי (שנקרא באירוניה "כאבי חזה") קיבל פוקס התקף לב, התמוטט על הסט וזמן קצר לאחר מכן נפטר. אירוניה נוספת היא שב"סנפורד ובנו", דמותו של פוקס הייתה מזייפת התקפי לב באופן תדיר על מנת להתחמק ממצבים מביכים.
מורשת.
אמנם פוקס לא היה כוכב-על אפרו-אמריקאי כמו ביל קוסבי או ריצ'רד פריור, אך הוא סלל את הדרך לרבים מבדרני העתיד השחורים של ארצות הברית, הן על ידי היותו הבדרן האפרו-אמריקאי הראשון שהופיע במקומות שהכניסה לאפרו-אמריקאים אליהם הייתה עד אז אסורה, והן על ידי מתן הזדמנות והעצמת בדרנים אפרו אמריקאים אחרים במועדון הסטנדאפ שלו ובתוכניות הטלוויזיה בהן היה מעורב.
תוכנית הייצוב
קאבאנה
קאבּאנֵה (姓 Kabane) היו תארים שעברו בירושה ביפן העתיקה, ושימשו לסמל דרגה או מעמד פוליטי. בעבר היו מעל 30 תארים שונים; הקאבאנה הנפוצים יותר היו אוֹמי (臣), מוּראג'י (連), מִיָאצוּקוֹ (造), קימי (君), אָטַאיי (値), פוּבִּיטוֹ (史), אגאטאנוּשי (県主) וסוּגוּרי (村主).
הקאבאנה חולקו לשני מעמדות כלליים: "קובצו" (皇別), שראו עצמם צאצאים של השושלת המלכותית, ו"שינבצו" (神別), שטענו כי הם צאצאי האלים. לא קיים תיעוד היסטורי התומך בהבחנה הזו.
בתחילה חולקו הקאבאנה רק בתוך שבטים מסוימים, אך לבסוף השליטה על חלוקת הקאבאנה הגיעה לחצר הקיסרות של יאמטו. בשנת 684 הוחלפו הקאבאנה המקוריים במערכת "שמונת הקאבאנה" (יאקוסה נו קאבאנה, 八色の姓). מאוחר יותר, כאשר השבטים התפצלו לבתים עצמאיים, נעלמה שיטת הקאבאנה.
אדריכלות אמריקאית
חירם מלך צור
יידקור
יידקור (באנגלית: Yidcore) היא להקת פאנק רוק יהודית מאוסטרליה, המבצעת שירים בעברית.
אלבומיה הראשונים של הלהקה מאופיינים בגרסאות כיסוי, לרוב לשירי ארץ ישראל, אך אלבומיה האחרונים מאופיינים ביצירה מקורית חזקה יותר.
הלהקה ערכה שלושה סיבובי הופעות בישראל, לראשונה בשנת 2002 ולאחר מכן ב-2005 ו-2008. כמו כן, קיבלה הלהקה פרסום נכבד מחברת הכבלים HOT אשר בחרה להשתמש בשירה, "הללויה", כמנגינת רקע לסרטון פרסומת לתוכנית הסאטירה "מכת מדינה", אשר שודרה בערוץ ביפ.
ועידה אקומנית
בנצרות, ועידה אקומנית היא סוג של סינוד, או כנס של בישופים, הנבדלת מסינוד בכך שבמסגרתה מתכנסים בישופים מכל רחבי העולם הנוצרי (ומכאן השם "אקומני", היינו, כלל-עולמי). הוועידה האקומנית המכונה לעיתים בכינוי "סינוד כללי", דנה בנושאי אמונה ופולחן.
המונח "העולם הנוצרי" כלל במקור את הכנסייה הקתולית האורתודוקסית, אשר התפצלה בשנת 1054 לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית. מאז, רוב הקתולים מאמינים ש"כלל הבישופים" פירושו הבישופים של הכנסייה הקתולית והכנסיות הקתוליות המזרחיות ותו לא, ורוב האורתודוקסים מאמינים ש"כלל הבישופים" פירושו כלל הבישופים מהכנסיות האורתודוקסיות העצמאיות (אוטוקפאליות) ותו לא. לפיכך, מאז הפילוג בין הכנסיות לכל כנסייה היו הוועידות האקומניות שלה.
שמות נוספים מקובלים לוועידה אקומנית הם קונציל (או ויעוד בעברית) ומועצה.
כל הוועידות האקומניות.
שבע הוועידות הראשונות.
הן הכנסייה הקתולית והן הכנסייה האורתודוקסית (וגם הפרוטסטנטים, עם השגות מסוימות) מקבלות את החלטותיהן של שבע הוועידות האקומניות הראשונות:
הוועידות הקתוליות.
הוועידות הבאות מקובלות כמחייבות רק על הכנסייה הקתולית.
הוועידות האורתודוקסיות.
הוועידות הבאות מקובלות כמחייבות רק על הכנסייה האורתודוקסית.
דציליטר
סנטיליטר
גבריאל בלחסן
גבריאל בֶּלְחַסֶן (14 במאי 1976 – 20 באוגוסט 2013) היה מוזיקאי ישראלי, המוכר גם בזכות היותו גיטריסט ההרכב המקורי של להקת אלג'יר.
ביוגרפיה.
בלחסן נולד בשנת 1976 במושב תלמי אליהו, יישוב עולים מצפון אפריקה בנגב המערבי. עם חברו מהמושב אביב גדג' הקים בלחסן את להקת אלג'יר בראשית שנות ה-90. בדצמבר 1995 יצא האלבום הראשון של להקת אלג'יר, "נאמנות ותשוקה", בהפקת חבר "איפה הילד?", אסף שריג.
בשנת 1999 הוציא בלחסן אלבום סולו ראשון, "רכבות", בחברת התקליטים העצמאית "שלומציון" של שלום גד (יצא מחדש ב-2004 בחברת התקליטים העצמאית "טרקטור" של יוסי בבליקי ובועז כהן). האלבום עוסק ברובו בתיאור אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי. בשנת 2002 הוציא את אלבומו השני, "השנים היפות של גבריאל", בו ניגן בכל כלי הנגינה: גיטרה, בס, קלידים ותופים (גם האלבום הזה יצא מחדש ב"טרקטור" ב-2004).
לאחר צאת שני אלבומי הסולו שלו עבר בלחסן תקופה קשה של אשפוזים באברבנאל בשל התפרצות מחלה דו-קוטבית. בריאיון שנערך עמו באוגוסט 2006, בערוץ 24, הסביר שמצבו הנפשי החל להידרדר לאחר שנטל כדור אקסטזי בגיל 22.
לאחר ששוחרר מבית החולים, הצטרף להקלטות אלבומה השני של אלג'יר, "מנועים קדימה". באלבום זה הוא שר אחד משיריה המפורסמים של הלהקה, "בתוך הצינורות". הלהקה יצאה לסיבוב הופעות לאחר צאת אלבומה השני. תחילה מיעט בלחסן להופיע עקב מצבו הנפשי, אך בהמשך חזר לפעילות מלאה.
לאחר סיבוב הופעות אינטנסיבי של אלג'יר ב-2005 ניצל בלחסן פסק הזמן בפעילות הלהקה, כדי להמשיך בעבודה על קריירת הסולו שלו. שני אלבומיו הראשונים יצאו מחדש בלייבל העצמאי "טרקטור" והופצו מחדש בחברת התו השמיני, ובעקבותיהם העלה מופעי סולו.
בשנת 2006 הוציא את אלבומו השלישי, "בשדות", (בהפקתם של דויד פרץ ונדב אזולאי) בהוצאת חברת "התו השמיני". מבקרי מוזיקה רבים הכתירו את "בשדות" לאלבום הישראלי הטוב ביותר של שנת 2006, ובשנת 2018 הועמד האלבום לבחירת קוראי ישראל היום במצעד האלבומים הישראליים הגדולים בישראל.
בשנת 2008 התחיל לעבוד על אלבום סולו רביעי, ביחד עם חברי להקתו החדשה "בלחסניה", שהורכבה מרון בונקר (גיטרות), אוהד בולוטין (תופים) ואריאל שרבקובסקי (בס). בשנת 2009 זכה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר. אלבומו הרביעי, "עתיד", יצא לאור בשנת 2010 בהפקתו של בונקר בשיתוף עם בולוטין, שרבקובסקי ובלחסן עצמו, אשר גרף ביקורות משבחות.
במהלך העשייה האמנותית של גבריאל בלחסן הוא עסק לעיתים קרובות במצבו הנפשי, בהזיות מהן סבל בעת שחלה, באשפוזים ובתגובות הסביבה לכך, ואף תיעד את חייו בסרט תיעודי. בשנת 2010 זכה הסרט "גם כשעיניי פקוחות", המתעד את חייו של בלחסן בשלוש השנים האחרונות ואת תהליך העבודה על האלבום "עתיד", במקום הראשון בפסטיבל דוקאביב לסרטים תיעודיים. בין היתר תועדה בסרט התמודדותו עם ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל.