במהלך השנים נרכשה קיווי על ידי מספר חברות ותאגידים. בשישים שנותיה הראשונות הייתה החברה חלק מתאגיד אוסטרלי שחלק משמו היה "קיווי", שכל חברות הבת ובסיסי הייצור שלו היו במדינת ויקטוריה, לרבות חברת Kiwi Boot Polish Company (בין השנים 1913-1916) ו-Kiwi Polish Company (בשנים 1916-1971).
בשנת 1971 התמזגה החברה עם חברת Nicholas International Ltd., חברת תרופות עולמית שבסיסה בעיר מלבורן. שמה של החברה החדשה שונה לשם Nicholas Kiwi. בשנת 1984 נרכשה החברה על ידי התאגיד האמריקני Sara Lee (שנקרא באותה עת בשם Consolidated Foods Corporation), שבחר למכור את קו מוצרי התרופות של החברה לחברת Roche השווייצרית, ולהשאיר בידיו את פס הייצור של משחת הנעליים קיווי.
קיווי הייתה ועודנה משחת הנעליים הנמכרת ביותר בעולם כולו: היא משווקת ביותר מ־180 מדינות בעולם, ושולטת ב־53% משוק משחות הנעליים. כיום המשחה מיוצרת באוסטרליה, בקנדה, בצרפת, בהודו, בפקיסטן, בדרום אפריקה, בספרד, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
אליס מיי קרי
אליס מיי קרי (Alice May Carey, 1879–1957) הידועה בכינוי מיס קרי, הייתה מיסיונרית אנגליה שיזמה והקימה את "מקדש שלוש הדתות" בהר אורה שבקצה הדרום-מערבי של ירושלים.
תולדות חייה.
אליס קרי נולדה ב-24 בנובמבר 1879 בסנט פיטר פורט שבאי גרנזי (Guernsey), במרכז איי התעלה. היא הגיעה לארץ ישראל בשנת 1922 כמתנדבת בתיכון של הכנסייה האנגליקנית בירושלים ובבית טליתא קומי. לאחר כשנה עברה לעין כרם, ושם התגוררה כעשר שנים. הכפר היה ידוע במנזריו, כנסיותיו הרבות, ופעילותו המיסיונרית בקרב יושבי הארץ, כמו גם בשכנות הטובה ששררה בין תושביו.
בשנת 1945, לאחר מחלות חוזרות ונשנות, ולאחר שאנשי כנסייה הטילו ספק בכושר השיפוט שלה, חזרה קרי לביתה בגרנזי, ומאז אושפזה במוסדות פסיכיאטריים לסירוגין, עד מותה מסתימת עורקים בשנת 1957.
מקדש שלוש הדתות.
בסוף שנת 1933 יזמה אליס קרי הקמת מתחם תפילה, מקדש, לשלוש הדתות המונותיאיסטיות - הנצרות, היהדות והאסלאם. ייתכן כי הרעיון נולד במוחה לאחר פרעות תרפ"ט. היא קנתה חלקת אדמה של כ-50 דונם בפסגת ראס א-ראב ("הר האדון"), היום הר-אורה. מיס קרי כינתה את המקום "הר הביקור" (Visitation).
החל משנת 1937 החלו להיבנות על ההר אכסניה והמקדש. ב-20 בנובמבר 1939 נחנך המקדש, בנוכחות פקידי ממשל בריטיים, נכבדים ערבים מעין כרם, ומספר יהודים, בהם זאב וילנאי. עקב קשיי נזילות, ויתרה מיס קרי על השליטה במקום לזכות המיסיון האנגליקני, בתנאי שיותר לה לגור בבקתת הגנן. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש האתר כאכסניה זמנית לאזרחים פליטי הקרבות.
הר אורה נכבש על ידי "פלוגת יהונתן", פלוגת מפקדי הגדנ"ע של חטיבת עציוני, בליל 18 ביולי 1948. במהלך מלחמת העצמאות היווה קו מלחה - מיס קרי, הרכס שמצפון לנחל שורק, את החזית הדרומית של ירושלים וספג התקפות רבות מצד הצבא המצרי שישב בהר התעלה שמדרום לנחל. באוקטובר 1948 יצאו ממיס קרי, בטור רגלי, כוחות גדוד מוריה בדרכם לכיבוש הר התעלה ובית ג'אלא. אך בעלייה להר עצר אותם מקלע מצרי אחד והם נסוגו ("מבצע ההר"). במשך כעשור נותר האתר לא פעיל, ובמקביל נעשו מספר ניסיונות להחכיר את האתר לגורמים שונים. בשנת 1956 נחתם שטר מכר להעברת השטח מידי "הקדש ירושלים ומיסיון המזרח" של הכנסייה האנגליקנית לידי מדינת ישראל, ולאחר זמן מה הפך המתחם לבסיס צה"ל, שבמרכזו המקדש המשמש כיום כחדר תרבות.
המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והמקדש עצמו שופץ בסוף שנות ה-90 תחת פיקוח המועצה לשימור אתרים.
מבנה המתחם.
המקדש הוא מבנה ריבועי, הבנוי אבן גיר לבנה. צלעו כ-8 מ' וקודקוד כיפתו מגיע לכ-10 מ'. בצדדיו ישנן קשתות חיצוניות, ובראשו כיפה עגולה. אין בתוך המבנה דבר פרט לגומחות תפילה בפינות, וחלונות מקושתים. למיס קרי היו קשרים עם אוסטן סיינט בארב הריסון שהיה האדריכל הראשי של שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן המבנה מיוחס לו.
מסביב למבנה המקדש, הוקמו שלושה מבני אכסניות לכל אחת משלוש הדתות. שתיים מהאכסניות מצויות בשטח מוסד "מסילה" לנערות בסיכון שהוקם בחלק משטח האתר, ואכסניה אחת מצויה בשטח הבסיס הצבאי.
האכסניה בנוית האבן בעלת תוכנית בצורת האות ח' ומורכבת מאולם כניסה רחב ידיים המוביל למסדרון בעל קמרונות גבוהים. המסדרון מקשר את חדרי הלינה שאף הם בעלי קמרונות. אולם אוכל מצוי בצמידות לחלל הכניסה.
צרעה
הצרעות הן חרקים מסדרת הדבוראים המהווים קבוצה פאראפילטית. הצרעות הן האב הקדמון של הדבורים והנמלים, וכל הדבוראים שאינם דבורים או נמלים מכונים צרעות. הצרעות המוכרות ביותר משתייכות לתת-המשפחות Vespinae ו-Polistinae. צרעות אלה הן חרקים חברתיים, ולנקבות יש עוקץ המכיל ארס. מינים מוכרים בישראל הם הצרעה הגרמנית, הצרעה המזרחית ("דבור") וצרעת הפלך (פלכית).
הצרעות היא קבוצה גדולה ומגוונת שהתמיינה למספר התאמות אבולוציוניות שונות, כפי שניכר במגוון דרכי ההזנה של המינים השונים:
שתי הקבוצות הראשונות כוללות מינים רבים בעלי תועלת לאדם בתור אויבים טבעיים של מזיקים (חלקם משמשים בהדברה ביולוגית), ואילו הקבוצה השלישית כוללת מינים רבים שהם עצמם מזיקים קשים לגידולים חקלאיים. במינים רבים דרכי ההזנה משתנות בין שלבי החיים השונים. למשל, הזחלים ניזונים מטרף, ואילו הבוגרים ניזונים מצוף פרחים.
הצרעה מוזכרת בחומש דברים כלוחמת לכיבוש הארץ מהכנענים.
מיון.
טווח הטקסונים אליהם מתייחס השם העממי "צרעה" משתנה מעט בין שפות שונות. באנגלית, המילה מתייחסת אך ורק לדבוראים מקבוצת הדבוראים השנציים ("Apocrita") שאינם דבורים או נמלים, ולא לקבוצת הדבוראים האל-שנציים ("Symphyta"). בעברית, לעומת זאת, הדבוראים האל-שנציים נקראים אף הם צרעות.
לרוב קבוצות הצרעות שייכות לעל-משפחות הבאות:
ג'רלדין צ'אפלין
שירת האלף
שירת האֵלְף (אנגלית: Elfen Lied, יפנית: エルフェンリート, Erufen Rīto, מכונה אלף לייד.) הוא שמה של סדרת אנימה יפנית אשר במקור נכתבה על ידי הסופר היפני לין אוקמוטו. במרכזה עומד זן דמוי אנוש של יצורים מסתוריים וקטלניים המכונים "דיקלוניוסים" המאופיינים בחזות אנושית מלבד מאפיינים הייחודיים רק להם. לכל הדיקלוניוסים יש זוג קרניים לבנות וקשיחות על ראשם, ובאנימה שערות ועיניים ורודות. בנוסף למאפיינים אלו לדיקלוניסים ממין נקבה יש גם מעין זרועות שקופות המכונות בסדרה 'וקטורים' היוצאות מגבן. לכל אחת מן הדיקלוניסים הנקבות בסדרה יש מספר זרועות שאותן היא יכולה למתוח עד לטווח מסוים. הם יכולים להיות קטלניים בטווח זה, אך גם מחוץ לו, בכך שתזרוק חפצים קרובים לטווח גדול ורחוק. שירת האלף התחילה למעשה כסדרת מאנגה שבועית המצויה בתוך מגזין.
השם "אלפן לייד" (מבוטא כ"אלפן ליט") לקוח מגרמנית; אלפן- אלף, לייד- שיר.
רזקנה
רֶזֶקנֶה (בלטבית: Rēzekne, ברוסית: Режица, בפולנית: Rzeżyca, בגרמנית: Rositten, ביידיש: רעזיצע/רעזיצא) היא עיר בלטביה בחבל לטגליה, שבלטביה המזרחית, 242 ק"מ מזרחית לריגה. אוכלוסיית העיר מונה: 34,900 (2010). העיר שוכנת במקום, שבו במאה ה-9 נוסד מבצר בעל שם זהה.
בהתאם לעדויות היסטוריות בשנת 1808 בעיר היו 754 תושבים, מהם 536 יהודים. כל התקופה עד למלחמת העולם השנייה רבע מתושבי העיר היו יהודים אך כולם למעט שלושה ניצולים נרצחו בשואה.
תנופת פיתוח העיר החלה כאשר דרך העיר עברה מסילת ברזל סנקט פטרבורג-וורשה ובהמשך מוסקבה-ריגה.
מועדון כדורגל העירוני SK בלזמה מייצג את העיר בליגה העליונה של המדינה.
יהודים.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 3,342 יהודים. הגרמנים נכנסו לעיר ביום 3 ביולי 1941. בשבועיים הראשונים נרצחו צעירים, מנהיגים ורבנים. מעשי הרצח בוצעו על ידי המשטרה המקומית בקבוצות קטנות ועד סתיו 1943 נרצחו כל היהודים בעיירה.
שיטת הרצח בקבוצות קטנות - בהיעדר כוח אדם גרמני למשימה והטלתה הבלעדית על משטרת העיר - גרמה להתנגדות הקרבנות ולא אפשרה הצעדה מסודרות אל בורות הירי. כדי להתגבר על הבעיה, השוטרים הלטבים נהגו בסיוע אזרחים מתנדבים להוציא את הקרבנות במפתיע לנטרל את התנגדותם על ידי שבירת הגולגולת וריסוק אברי המין במהלומות אלות. את גולגולות הילדים היו מרסקים על גלגלי המכונית. ואת גופות הילדים והפצועים היו מובילים לקברים שהוכנו מראש.
סמל משטרה בשם פטר פטרובסקי נדון לאחר המלחמה ל-25 שנות מאסר בגין חלקו בפעולות הרצח.
יחד עם זאת משפחה אחת בעיר בשם מטוסביץ הצילה תוך סיכון חיים יום יומי מצד השכנים שני יהודים. מעבר להכרה ביד ושם כחסידי אומות העולם, נשיא לטביה אולמנטיס העניק לבת המשפחה את העיטור הלטבי בן שלשת הכוכבים.
הניצול השלישי היה תינוק בין שנתיים וחצי אשר נמסר לאומנת הנוצרייה בכפר מחוץ לעיירה. הלחץ החברתי הגובר מצד שכניה על כך שהיא מגדלת יהודי הניע אותו לגלות לו את האמת אודות מוצאו וזהות הוריו ולעודד אותו בשנות החמישים לעזוב את ביתה.
לאחר המלחמה חזרו 300 יהודים אשר ברחו לתוך ברית המועצות ואף הקימו מחדש בית כנסת ומאפיית מצות.
הקהילה היהודית התמודדה עם מחפשי זהב אשר פתחו את קברי האחים מתקופת השואה ובהיעדר עזרה מהשלטונות היו בני הקהילה מקיימים מעת לעת טקסי קבורה מחדש של שרידי גופות אשר הוצאו מקברם בחיפוש אחר סתימות זהב.
בית הכנסת היחיד ששרד המכונה בית הכנסת הירוק, שופץ בסיוע שגרירות נורווגיה בלטביה והוא משמש כעת במוזיאון לתולדות הקהילה היהודית והשואה.
יוחנן רויכלין
לודזה
לוּדזָה (בלטבית: Ludza; ברוסית: Люцин; ביידיש: לוּצִין) היא עיר בלטביה המזרחית, בחבל לטגליה. אוכלוסיית העיר מונה כ-10,000 תושבים, ביניהם קומץ יהודים.