היא נפטרה ב-19 בינואר 1982, כבת 37, ממנת יתר של קוקאין, אלכוהול ותרופות הרגעה. היא הותירה אחריה שלושה ילדים, שהקטנה שבהם, מריה ריטה מריאנו, הייתה כבת חמש כשנפטרה אמה. בשנת 2001, כשהייתה מריה ריטה בת 24, היא זנחה את לימודיה בפקולטה לשיווק ואת עבודתה ככתבת בעיתון נוער, ופתחה בקריירה מוזיקלית. שנתיים אחר כך זכה הדיסק שלה בגראמי הלטיני בשלוש קטגוריות מרכזיות. מבקרים רבים טוענים כי מריה ריטה מחקה את הסגנון של אמה. קולותיהן, מכל מקום, דומים להפליא. גם שני בניה האחרים של רז'ינה הפכו למוזיקאים.
אמנותה.
רז'ינה הייתה ידועה בטכניקה המושלמת של אינטונציה ושליטה בקולה. עוצמת הרגש שהביעה בשירתה והאנרגיה שאפפה אותה זיכו אותה בכינויים "furacão" ("הוריקן") ו"pimentinha" ("פלפלונת"). היא שיתפה פעולה עם יוצרים כמילטון נסימנטו, ז'ילברטו ז'יל, רנאטו טשיירה, ז'ואו בוסקו, אלדיר בלאנק, סאולי קוסטה, גינגה ואחרים, אבל לא ניתן שלא לציין את "אליס וטום", אלבום המופת המשותף לה ולטום ז'ובים, שנחשב לאחד מאלבומי הבוסה נובה היפים ביותר וכולל שירים כמו Aguas de Março ("והגשם יבוא", בנוסח העברי שכתב עלי מוהר). אלבום זה ואחרים ביססו את מעמדה כבכירת זמרות המוזיקה הפופולרית הברזילאית.
לאורה פאוסיני
דונצק
דוֹנֵצְק (באוקראינית: Донецьк; ברוסית: Донецк, מבוטא "דוֹנְיֶצְק") היא עיר באוקראינה, בירת מחוז דונצק, המשמשת בפועל כבירת המדינה הלא מוכרת הרפובליקה העממית של דונצק.
בעיר מתגוררים קרוב למיליון תושבים והיא מהווה מרכז תעשייתי חשוב במזרח אוקראינה.
היסטוריה.
במקום שהיום שוכנת העיר שכנו מספר כפרים קוזקיים, שנקראו בשמות: אלכסנדרובקה, אבדוטינו, גריגוריבקה, ליובימובקה, ניקוליבקה ויקטרינובקה עד שנת 1867. הצאר פיוטר הגדול, גילה שהאזור עשיר בפחם וברזל, וניבא שבעתיד "בנינו יפיקו את מירב התועלת מהפחם". בשנת 1867 המהנדס הבריטי ג'ון יוז (John Hughes) קנה קרקע מהנסיך קוצ'וביי, מושל המחוז והקים ליד הכפר אלכסנדרובקה בית חרושת לייצור פלדת מבנים למסילות רכבת. בית החרושת נהיה במהרה מרכזי מסוגו ברוסיה ומסביבו התחילה להתפתח עיר מודרנית, שנקראה על שם יוז יוזובקה ונהפכה לקראת מלחמת העולם השנייה לעיר הרביעית בגודלה באוקראינה. בין 1924 ל-1961 על שם יוסיף סטלין.
בשנת 1978 עלה לראשונה מספר התושבים בדונצק מעל למיליון אך בסוף המאה ה-20 החלה ירידה בגודל האוכלוסייה והיא ירדה מתחת למיליון. בשנת 2010 היו בעיר 980,000 תושבים. בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2001 רוסים מהווים כ-48% מתושבי העיר ואוקראינים כ-47%.
ב-7 באפריל 2014, כחלק ממלחמת האזרחים באוקראינה, הכריזו מפגינים פרו-רוסים על הקמת הרפובליקה העממית העצמאית של דונייצק.
יהודים.
מאז שנוסדה הגיעו לעיר יהודים רבים שהועסקו במפעלי פלדה. מ-1903 היהודים קיבלו אישור רשמי להתגורר בעיר. ב-1910 מספרם הגיע ל-25% מהאוכלוסייה הכללית. עד למהפכה הקומוניסטית בעיר פעלו 18 בתי כנסת, תלמוד תורה, ישיבה ושני בתי ספר יהודיים. בשנות ה-20 וה-30 כיהן כרב העיר הרב שמואל קוטקין, שהוגלה בסוף לסיביר ושם נפטר. בשואה הוקם בעיר גטו ובו נרצחו ונספו כ-3,000 יהודים. ליד העיר שכנו שלושה אתרי רצח ובהם נרצחו 92,000 יהודים. לאחר המלחמה סירבו השלטונות לאשר את פתיחת בית הכנסת והמתפללים קיימו מניין בבית פרטי. בסתר המשיכה לפעול חברה קדישא. ב-1989 חודשה הפעילות הקהילתית על ידי פתיחת המרכז התרבותי "אלף". ב-1990 נרשמה מחדש הקהילה היהודית וקיבלה בחזרה את בית הכנסת. בראש הקהילה עומדים כיום נציגי חב"ד. בין המוסדות המשרתים את הקהילה: ועד הכשרות האוקראיני, ישיבת ערב, כולל ערב לזקנים, חברה קדישא, מקהלת ילדים "פרחי דונצק", מרכז קהילתי, בית ספר יהודי, מקווה טהרה ומסעדה כשרה. בין בניה המפורסמים של קהילת היהודים בדונצק נמנים יבגני חאלדיי ונתן שרנסקי. בעיר הוקם פסל לכבודו של הזמר הרוסי יהודי הידוע יוסף קובזון שנולד באזור.
השכלה.
בדונצק פועלים עשרה מוסדות להשכלה גבוהה ממשלתיים ו-13 מוסדות השכלה גבוהה פרטיים, האוניברסיטה הלאומית של דונצק, מונה 15,210 תלמידים ו-89 פרופסורים, והאוניברסיטה הלאומית הטכנולוגית של דונצק מונה 29,000 תלמידים ו-1,560 מרצים. האוניברסיטה הלאומית לרפואה בדונצק בה לומדים 5,000 סטודנטים. כמו כן פעילים בעיר, המכון הלאומי לאינטליגנציה מלאכותית, אקדמיה למוזיקה, המכון הלאומי לספורט ותרבות הגוף ועוד.
כמה בתי ספר ללימוד שפות פועלים בעיר, בהם המכון הצרפתי שמופעל על ידי ממשלת צרפת.
תחבורה.
בעיר פועל נמל תעופה בינלאומי, שמשרת טיסות בעיקר מרוסיה, אוקראינה ובלארוס, העיר מחוברת לרשת הרכבות האוקראינית, וקווי אוטובוס פועלים בתוך העיר ובינה לבין כל הערים השכנות.
חלוקה מנהלית.
העיר מחולקת לתשעה רבעים:
כל רובע מנוהל על ידי מועצה שאת פעילותה מתאמת העירייה.
מזג אוויר.
בדונצק שורר מזג אוויר יבשתי המקובל לרוב החלק המרכזי של רוסיה ואוקראינה, החודש הקר ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורות יורדות ל-5 והחם ביותר הוא יולי, שבו החום מגיע ל-21 מעלות בממוצע.
מורן החורש
מוֹרַן הַחֹרֶשׁ (שם מדעי: Viburnum tinus שם נפוץ: Laurestine) הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, צפוף, בעל עלים גדולים ופרחים הערוּכים במעֵין סוככים. הוא מין בסוג מורן ("Viburnum") ממשפחת המורניים (Adoxaceae) ולו שני זנים במקרונזיה "שבאוקיינוס האטלנטי". הוא גדל כצמח בר בחורש ים-תיכוני לח, ונפוץ כצמח תרבות ברחבי העולם. לפי הטקסונומיה העכשווית (2021) בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים. כריתת מורן החורש נאסרה לפי פקודת היערות בכל שטח מדינת ישראל בשנת 1996. הוא הוכרז בישראל כצמח מוגן, כערך טבע מוגן, בגליל העליון ובכרמל בשנת 1970 ובכל הארץ בשנת 2005.
מאפיינים.
מורן החורש הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, גבוה, סבוך, גזעו מחוספס ועלוותו צפופה וצבעה ירוק כהה. לעיתים רחוקות הוא עץ נמוך. גובהו שניים עד חמישה מטרים. בדרך כלל מופע הנוף הוא גוש שיח כדורי בלתי חדיר בקוטר של עד שלושה מטרים. קצב הצימוח שלו איטי, והוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ולחות, אם כי הוא עמיד ליובש ולקרה כיאה לצמח ים-תיכוני. פליטי תרבות, ללא תוספת השקיה בתקופת הקיץ, סובלים מעָקַת יובש שניכרת מאוד בעלווה ובפירות.
מורן החורש, הגדל בתרבות, נפוץ בכל האזורים בישראל פרט לבקעת הירדן והערבה. הוא גדל ברוב הקרקעות, אך גדל היטב בקרקע עשירה וזקוק להשקיה מועטה עד בינונית ולפרקים. הוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ורגיש בצל למזיקים (תריפס). הוא משמש בגינה ובחצרות בתים כצמח יחיד או כגדר חיה. שתילה נעשית אך ורק בתקופות קרירות, בסתיו ובחורף, והגיזום נעשה בסתיו ובשום אופן לא בקיץ.
מורן החורש הוא אחד הגידולים המכניסים בענף הפרחים באזורי ההר המרכזי ובשפלת החוף. ישראל מייצאת מורן החורש כענפי קישוט, כענפים נושא פירות, ובמיוחד כפרח קטיף עם פקעי פרחים בצבע אדום עשיר מנובמבר ועד למחצית פברואר. תקופה שבה ישנה דרישה רבה למורן והספקיות העיקריות כמו הולנד וצרפת אינן משווקות אותו בגלל תנאי גידול.
ענפים ועלים.
למורן החורש עלים פשוטים, תמימים, אליפטיים עם קצה מחודד, גלדניים, שאירים (שנתיים עד שלוש שנים) נגדיים (שני עלים במפרק) וערוכים לאורך הענף כולו. ענף בעל צימוח נמרץ הוא שעיר. למורן החורש עלה גדול (אורכו עד 8 ס"מ) עם שפה ישרה ושעירה (פלומה עדינה לאורך השפה), פטוטרת קצרה ושעירה, ועורק ראשי בולט ואף הוא שעיר בצדו התחתי של העלה. שעירות העלה ובמיוחד בעלים צעירים היא סימן היכר וסימן מבחין בין מורן החורש לער אציל (דפנה). עורקים משניים מסורגים ובולטים בצבעם הלבן-ירקרק. מפגשם האחד עם השני יוצרים לעלה מראה של גבעות קמורות וערוצים העוברים ביניהן. החלק התחתון של העלה מחוספס יותר והעורקים בולטים אף יותר.
כשמורן החורש גדל בסבך מוצל העלים גדולים יותר (עד 12 ס"מ) ומפוזרים בדלילות לאורך הענף ומגעם רך. בשיחים הגדלים באור מלא (בקרינה מלאה) העלווה צפופה, צבעה ירוק עז יותר מאשר בצמחי הסבך והעלה נוקשה ומעט מחוספס למגע. משק מים מיטבי וטמפרטורות גבוהות (באביב ובקיץ) גורמים לצמיחה מהירה מאוד ללא התמיינות פקעי פריחה בקודקוד הצמיחה. עקת יובש גורמת לעצירת הצימוח ולהתמיינות לפריחה, ולקבלת צבע עשיר (בעל תכולת אנטוציאן גבוה) בפקעים. התמיינות לפריחה מותנה בקיום טמפרטורות נמוכות בלילה וקרינה גבוה ביום.
פרחים ופריחה.
פריחת מורן החורש באביב, כחודש ימים במהלך מרץ אפריל. היא שופעת ומרהיבה ומכסה את כל העלווה בפרחים קטנים וריחניים. הפרחים הקטנים מכונסים בתפרחות צפופות דמויות סוכך בראשי הענפים. לעיתים קרובות פרחי התפרחת ההיקפיים אינם פוריים, הם גדולים משאר הפרחים ומבניהם אסימטרי. צורתם המוגדלת מדגישה את לובן התפרחת על רקע העלווה הכהה.
כותרת הפרח נכונה, צבעה לבן או ארגמן-ורוד בכפתורי הפרח (הפקעים) הצעירים והסגורים ובעלת ריח נעים ועדין. קוטר הפרח 6 עד 9 מ"מ, והוא בעל גביע זעיר וכותרת גלגלית דהיינו כותרת מאוחה בעלת צינור קצרצר ואוגן פרוש (החלק המורחב בראשה דמוי גלגל שטוח מחולק ל-5 אונות מעוגלות).
הפרח דו-מיני, בכל פרח חמישה אבקנים בולטים, שחלה תחתית ושלוש צלקות יושבות. לשחלה שלושה מגורות ורק אחת פורייה עם ביצית אחת והנותרות עקרות. הצוף מופרש על השחלה בתוך צינור הפרח. ההאבקה נעשית על ידי דבורים.
פירות והפצה.