הניו יורק טיימס תיאר את תרומתה: "מוזס יצרה ריאליזם פשוט, בעל אווירה נוסטלגית וצבעים זוהרים, ויצירותיה תיארו חיי כפר פשוטים, וזכו להערכה מקהל עוקבים רחב. היא הצליחה ללכוד את ההתרגשות של שלג חורף ראשון, את אווירת ההכנות לקראת חג ההודיה וצבעי עלים ירוקים רעננים של האביב המתקרב. מוזס שפעה קסם שהשפיע על כל מי שפגש בה. אישה קטנת ממדים עם ניצוץ של שנינות בעיניים בצבע כחול-אפור, חדת לשון וקשוחה לחנפנים, וקלילה ועדינה עם הנכד, היא ידעה להתאים את עצמה לאדם עמו הייתה בקשר".
במהלך 15 שנים, החל מגיל 12, היא התגוררה ועבדה כעוזרת משק בית. הערכתה והתלהבותה מההדפסים האמנותיים של חברת קורייר ואייבס שהיו בבעלות אחד ממעסיקיה, לכדו את תשומת לבו, והוא סיפק לה ציוד ליצירת ציורי אמנות. היא נישאה למוזס, והם החלו את חייהם המשותפים בווירג'יניה, ועבדו יחד בחוות. בשנת 1905 הם חזרו אל מזרח ארצות הברית והתיישבו באיגל ברידג' שבמדינת ניו יורק. לזוג נולדו עשרה ילדים, חמישה מהם שרדו. היא הביעה עניין באמנות ועסקה בכך לאורך כל חייה, עד שנאלצה להימנע מליצור יצירות אמנות בשל כאבים חזקים כתוצאה מדלקת מפרקים.
תחילת חייה.
אנה מארי רוברטסון נולדה בגריניץ', ניו יורק ב-7 בספטמבר 1860. הוריה היו מרגרט שאנן רוברטסון וראסל קינג רוברטסון, והיא הייתה השלישית מבין עשרה ילדים. אביה היה חקלאי שניהל טחנת פשתן. במשך תקופה קצרה בנערותה מוזס פקדה בית ספר שהיה בנוי מחדר אחד. לימים חדר זה היה למוזיאון בנינגטון בוורמונט, בו קיים אוסף יצירותיה הגדול ביותר בארצות הברית. חיבתה לציור החלה בשיעורי ציור בבית הספר, וכילדה נהגה להשתמש בציורי הנוף שלה במיץ ענבים ולימון וחומרים טבעיים נוספים כקמח, דשא ועוד.
בגיל 12 היא עזבה את בית הוריה ועברה לעבוד ולגור בבית שכניה האמידים במשק הבית ובחוה. היא המשיכה בעבודות משק בית אצל משפחות אמידות במשך 15 שנים.
באחת מהמשפחות הללו, משפחת וויטסייד, חיבתה לאומנות משכה את תשומת לב בעלי הבית, אשר קנו לה ציוד על מנת שתוכל ליצור אומנות בעצמה.
בגרותה.
בגיל 27 היא עבדה והתגוררה בחוה בה הכירה את תומאס סלמון מוזס, שהיה עובד שכיר. הם התחתנו והתמקמו ליד סטאנטון, וירג'יניה, בה התגוררו ועבדו במקביל ובנפרד בארבע חוות שונות באזור. להשלמת הכנסת המשפחה, אנה טיגנה צ'יפס והכינה חמאה מחלב של פרה שרכשה מחסכונותיה. מאוחר יותר, הזוג קנה חוה.
חמישה מעשרת ילדיהם שרדו את גיל הינקות. למרות חיבתה לחייה בשננדוה ואלי, ב-1905 היא נכנעה להפצרות בעלה, והזוג עבר לחוה באיגל ברידג', ניו יורק. בשנת 1927, כשהיה בן 67, תומאס מוזס נפטר מהתקף לב. לאחר מותו, בנה של מוזס, פורסט סייע לה לנהל את החוה. אנה מוזס מעולם לא נישאה שוב, בשנת 1936 היא פרשה מעבודתה בחוה ועברה להתגורר בבית בתה. בסביבתה אנה מרי הייתה ידועה כ"אמא מוזס" או כ"סבתא מוזס". כשהתפרסמה, אף על פי שהציגה את עצמה כ"גב' מוזס" כלי התקשורת כינו אותה "סבתא מוזס" ומאז היא ידועה בכינוי זה.
אמנות דקורטיבית.
מצעירותה, מוזס הייתה יצירתית בביתה. בשנת 1918, לדוגמה, היא השתמשה בצבעי קיר כדי לעטר אח. מאז 1932 מוזס רקמה יצירות אומנותיות לחבריה מחוטים.
כשמלאו למוזס 76 שנים, היא החלה לסבול מארטירטיס, ומצבה הרפואי הגביל אותה. אחותה הציעה שבמקום לרקום תתחיל לצייר. צעד זה פתח עבורה קריירה אומנותית בשנות השבעים לחייה. כשידה הימנית כאבה מכדי ליצור, היא החלה לצייר בשמאלית.
באיוריה, מוזס תיארה סצנות מתקופה מוקדמת בחייה, להן קראה "Old-timey" עם נופים של לונג איילנד. היא העידה על עצמה כעל מי שמהרגע שנופלת עליה השראה להתחיל לצייר, והיא מתחילה במלאכה, כל המחשבות על שאר הנושאים נשכחות, היא מתנתקת מהעולם החיצון ומתמסרת לזכרונות על החיים בשנים המוקדמות לחייה, והדרך להעביר את התחושות והמראות של ילדותה לקהל המתבונן ביצירותיה. היא יצרה מעבודותיה גופים של החיים המודרניים כמו טרקטורים ועמודי טלפון.
הסגנון המוקדם של יצירותיה היה היה פחות אינדיבודיאלי ויותר נטה לכיוון ריאליסטי - פרימיטיבי. בתחילת דרכה היא יצרה קומפוזיציות או תעתיקים של דימויים קיימים. ככל שהקריירה שלה התקדמה היא יצרה קומפוזיציות מורכבות של סצינות מהחיים.
האמנית הפורה, מוזס, יצרה 1,500 עבודות במהלך שלושה עשורים. בתחילה, הציורים נמכרו בעבור 3–5 אלפי דולרים לציור בהתאם לגודלו, וככל ששמה היה למפורסם יותר יצירותיה אומדו ב-8–10 אלף דולרים בעבור יצירה. ציורי החורף הידועים של פיטר ברויגל נראים דומים לסדרת יצירות החורף שלה, אף על פי שהיא מעולם לא ראתה את יצירותיו של ברויגל. על עבודותיה נאמר: ".. העולם שהיא מציגה לנו רווי אופטימיזם מאיר, העולם שהיא מראה לנו הוא טוב ויפיפה. עבודותיה יוצרות עבורנו תחושה של בית, ומשמעותם מובנית עבור הקהל. התחושה חסרת המנוח, הנוירוטית וחסרת הביטחון של העולם המודרני של המאה העשרים והאחת מושכת אותנו ליהנות מהמבט הפשוט, המרגיע והבוטח של סבתא מוזס".
תצוגות ראשונות.
במהלך ביקור בניו יורק אספן אמנות בשם לואיז קלדור ראה ציורים של סבתא מוזס על חלון הראווה של בית מרקחת. הוא קנה 10 מיצירות סדרת Eagle Bridge house עבור 3–5 אלף דולרים כל אחת. שנה לאחר מכן, שלוש מיצירותיה של סבתא מוזס נכללו בתערוכת "האמנים הלא ידועים של ימינו" שהוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק. תערוכת הסולו הראשונה שלה "מציוריה של אשת חקלאי" ("What a Farm Wife Painted") נפתחה באוקטובר 1940, בניו יורק, בגלריית אוטו קליר. ב-15 בנובמבר, בתערוכת "פגוש את היוצר" בנוכחותה של מוזס שנערכה בכלבו של גימבל, הוצגו 50 מיצירותיה. בין עבודות האומנות שלה ניתן למצוא תעתיקים של מאפיה ושל פרסים בהם זכתה ביריד הכפר. לאחר מספר חודשים, תערוכת הסולו השלישית שלה הייתה בגלריית וואייט לאומנות בוושינגטון. בשנת 1944 היא יוצגה על ידי מרכז האומנות הבריטי אמריקני וגלריית סנט אטייאן, אשר הגביר את הביקוש ביצירותיה. עבודותיה הוצגו במהלך 20 השנים הבאות ברחבי ארצות הברית ואירופה. אוטו קליר ייסדו את חברת "נכסי סבתא מוזס" עבורה.
יצירותיה של סבתא מוזס שימשו לפרסם חגים אמריקנים, בהם את חג מולד, חג ההודיה ואת יום האם. במהלך שנות ה-50 של המאה העשרים תערוכותיה שברו שיאים ברחבי העולם. היסטוריונית האמנות ג'ודית שטיין אמרה כי יצירותיה של מוזס הן "אייקון תרבותי מלא חיים, פעיל ופורה אשר ממשיכות להוות כמקור להשראה עבור עקרות בית, אלמנות ופנסיונרים". ציוריה הועתקו לכרטיסי ברכה, בדים, כלי קרמיקה ועוד של רשתות מסחריות. הם גם שימשו לשיווק מוצרים כגון קפה, ליפסטיק, סיגריות ומצלמות.
הישגים.
בשנת 1950 מועדון העיתונות הלאומי הגדיר את מוזס כאחת מחמש הנשים הראויות להיכנס לחדשות, והאגודה הלאומית של יצרני הביגוד הביתי העניקו לה את פרס אשת השנה של 1951. בגיל 88, מגזין "מאדמוזיאל" קרא לסבתא מוזס "האישה הצעירה של השנה". היא זכתה בשני תוארי "דוקטור של כבוד". הראשון הוענק לה בשנת 1949 מראסל סייג' קולג', ואת השני קיבלה באותה שנה ממכללת מור לעיצוב ואמנות.
בשנת 1949 נשיא ארצות הברית הארי טרומן, יחד עם איגוד העיתונאיות הלאומי העניקו למוזס פרס עבור הישגים יוצאים דופן באמנות. ג'רום היל ביים את הסרט הדוקומנטרי אודות חייה בשנת 1950. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר. בשנת 1952 היא הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "היסטוריית חיי" (My Life's History). בספר זה היא כתבה "אני מתבוננת לאחור על חיי כמו על יום עבודה מוצלח ופורה. יש בי תחושת סיפוק על שהכל נעשה. הייתי שמחה ומרוצה, לא ידעתי שקיים טוב יותר, והוצאתי את המיטב ממה שהתאפשר עבורי בחיים. והחיים הם מה שאנו עושים מהם, כך היה תמיד וכך גם יהיה לעולם". בשנת 1955 היא הופיעה כאורחת בתוכנית הטלוויזיה שאירח אדוארד מורואו, "ראה זאת עכשיו" (See it now).
שנים מאוחרות ומותה.
מוזס הייתה חברה ב"אסוציאציית היורשים של מייפלאואר" וכן ב"הבנות של המהפיכה האמריקאית". יום הולדתה ה-100 הוכרז כ"יום סבתא מוזס" על ידי מושל ניו יורק נילסון רוקפלר. מגזין לייף חגג את יום הולדתה כשהציג אותה על העמוד הראשי של גיליון 9 בספטמבר 1960. ספר הילדים "סיפורי סבתא מוזס" יצא לאור בשנת 1961.
ב-13 בדצמבר 1961 נפטרה סבתא מוזס שהייתה בת 101 שנים, במרכז הבריאות הוסיק פולס, בניו יורק. היא נקברה בבית הקברות של מייפל גרוב. הנשיא ג'ון קנדי ספד לה: "מותה של סבתא מוזס גזל מחיי אמריקה דמות אהובה. יצירותיה של מוזס שהיו ישירות, מלאות חיים ונמרצות, גרמו לנו לרענן את נקודת מבטנו על החיים האמריקנים. בעבודותיה ובחייה היא סייעה לאומה האמריקאית להזכר במורשת מייסדי האומה ובשורשיה הטבועים באזורי הכפר ועל גבולותיה. כל האמריקאים מבכים על אובדנה". לאחר מותה יצירותיה הוצגו במספר תערוכות ענק נודדות ברחבי ארצות הברית וברחבי העולם.
אוספים.
מהאוספים המוכרים לציבור של סבתא מוזס ניתן למצוא ב:
התעשייה הצבאית
רינה ויינרייך
רינה ויינרייך היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בריצת 100 מטר (1955 ו-1956) ובריצת 200 מטר (1955). היא הקימה את קבוצת תיגבור, כיהנה בה כמנכ"ל ומשמשת בה כחברת דירקטוריון.
ביוגרפיה.
ספורטאית.
ויינרייך התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בשנת 1955 זכתה ויינרייך בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 12.8 שניות, לפני אילנה אדיר מברית מכבים עתיד (13.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 27.5 שניות, לפני שרה מזרחי מהפועל תל אביב (28.4 שניות).