ספייה הייתה הפילגש היחידה של מוראט לפני המלכתו, והוא המשיך לנהל איתה מערכת יחסים מונוגמית במשך כמה שנים לסולטנות שלו. אמו, נורבאנו, יעצה לו לקחת פילגשות נוספות לטובת השושלת, שעד שנת 1581 היה רק ​​יורש אחד שנותר בחיים, מוראט ובנם של ספייה, מהמט. בשנת 1583, האשימה נורבאנו את ספייה בשימוש במכשפות ומכשפים כדי להפוך את מוראט לאין אונים ולמנוע ממנו להיפגש עם פילגשים חדשות. האשמה זו הביאה למאסר ועינויים של משרתיה של ספייה. אחותו של מוראט, אסמהאן, הציגה בפניו שתי פילגשות יפות, אותן קיבל. כשהוא נרפא מאין האונות שלו, הפך לאב לעשרים בנים ועשרים ושבע בנות.
דיווחים ונציאניים קובעים כי לאחר מרירות ראשונית שמרה ספייה על כבודה ולא גילתה קנאה בפילגשותיו של מוראט. היא אפילו רכשה יותר כבוד עבורו וזכתה לתודה של הסולטאן, שהמשיך להעריך אותה ולהתייעץ איתה בעניינים פוליטיים, במיוחד לאחר מותה של נורבאנו. בשנותיו האחרונות של מוראט, חזרה ספייה להיות בת זוגו היחידה. עם זאת, לא סביר שספייה הפכה אי פעם לאשתו של מוראט - אף על פי שההיסטוריון העות'מאני, מוסטפא עלי, מתייחס אליה ככזו, הוא סותר את הדיווחים של השגרירים הוונציאניים והאנגלים.
היא הייתה בעלת השפעה בתור האסקי, דרגה שהוענקה לה פחות משנה לאחר שמוראט הומלך. כפי שג'ובאני מורו דיווח בשנת 1590 "בסמכות שהיא נהנית ממנה (ספייה) כאם הנסיך, היא מתערבת מדי פעם בענייני מדינה, אם כי היא מכובדת מאוד בכך ומאזין לה מלכותו הרואה בה הגיונית וחכמה".
יחד עם מוראט נולדו לספייה ארבעה ילדים:
ולידה סולטאן ועוצרת.
כאשר מוראט נפטר בשנת 1595, ספייה דאגה שבנה מהמט יומלך כסולטן, והיא הפכה לוולידה סולטאן - אחת החזקות בהיסטוריה העות'מאנית. עד למות בנה בשנת 1603, הפוליטיקה העות'מאנית נקבעה על ידי מפלגה בראשות עצמה וגזנפר אגא, ראש הסריסים הלבנים וראש הארמון הקיסרי הפנימי.
ספייה נהנתה משכר עצום של 3,000 אקצ'ה ביום במהלך החלק האחרון של שלטון בנה. כאשר מהמט השלישי יצא למערכה בהונגריה בשנת 1596, הוא העניק לאמו כוח רב על האימפריה והותיר אותה אחראית על האוצר. במהלך שלטונה הזמני היא שכנעה את בנה לבטל מינוי של שופט איסטנבול ולהעביר את השיפוט הגדול את לדמת אבראהים פאשה, חתנה.
עיצוב פנים של מסגד ייני באיסטנבול החל בתקופת שלטונה של ספייה.
ספייה ציוותה להוציא להורג את נכדה מחמוט בשנת 1603, לאחר שמגדת עתידות חזתה כי מהמט השלישי ימות בעוד שישה חודשים ובנו יירש את מקומו. לדברי שגריר אנגליה, מהמוט היה מוטרד מ"איך שאביו הובל לגמרי על ידי הסולטאנה הזקנה, סבתו והמדינה הפכו לחורבה, והיא לא מכבדת אלא את רצונה שלה להשיג כסף".
את מהמט השלישי ירש בנו אהמט הראשון בשנת 1603. אחת ההחלטות הגדולות הראשונות שלו הייתה לשלול את סבתו מכוחה - היא גורשה לארמון הישן ביום שישי, 9 בינואר 1604. כשאחיו של אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, הפך לסולטאן בשנת 1617, אמו, האלימה סולטאן, קיבלה 3,000 אק'צה ביום אף על פי שחמותה ספייה עדיין הייתה בחיים.
כל הסולטנים הבאים היו צאצאים של ספייה.
יחסי חוץ.
ספייה, כמו נורבאנו, דגלה במדיניות פרו-ונציאנית בדרך כלל והתערבה בקביעות מטעם שגרירי ונציה, אחד מהם תיאר אותה בפני הסנאט כ"אישה מלשונה, מהימנה, ואני קורא לומר כי רק בה יש לי מצא אמת בקונסטנטינופול; לכן זה תמיד יועיל לשלוותך לקדם את הכרת התודה שלה".
ספייה שמרה גם על קשרים טובים עם אנגליה. היא שכנעה את מהמט השלישי לתת לשגריר אנגליה להתלוות אליו במסע בהונגריה. אחד ההיבטים הייחודיים בקריירה שלה הוא שהיא התכתבה אישית עם המלכה אליזבת הראשונה של אנגליה, והתנדבה לעתור את הסולטאן מטעמה של אליזבת. שתי הנשים החליפו גם הן מתנות. באחת הפעמים קיבלה ספייה את דיוקנה של אליזבת בתמורה ל"שני בגדי בד כסף, חגורת בד אחת מכסף, ושתי מטפחות שנרקמו בזהב המוני". במכתב משנת 1599 מגיבה ספייה לבקשתה של אליזבת לקשרים טובים בין האימפריות:
ספייה השתמשה בכרכרה בטיולים לעיר, שנחשבה לשערורייתית. חילופי מכתבים ומתנות אלה בין ספייה לאליזבת הציגו דינמיקה מגדרית מעניינת ליחסים הפוליטיים שלהם. בצד האמצעים המסורתיים להחלפת נשים במטרה להבטיח בריתות דיפלומטיות, כלכליות או צבאיות, חילופי אליזבת וספייה העמידו אותן בעמדת הכוח ולא מושאי החילוף.
תופעה יוצאת דופן ביחסיה של ספייה עם אנגליה הייתה משיכתה לפול פינדר, מזכיר השגריר האנגלי ומי שהעניק לספייה את הכרכרה של אליזבת. לדברי תומאס דאלאם (שהגיש את מתנת העוגב של אליזבת למהמט השלישי), "הסולטאנה אכן חיבבה מאוד את מר פינדר, ואחר כך היא שלחה לו מכתב שייפגש עמה אך פגישתם נכשלה".
פטירתה.
לסלי פירס מציינת בספרה כי ספייה עדיין הייתה בחיים בחודשי הפרישה הראשונים של כלתה ב"ארמון הישן" בין שתי כהונותיו של מוסטפא הראשון, מה שאומר שהיא חיה לפחות עד 1619 ומתה בתקופת שלטונו של נינה עות'מאן השני. ספייה נקברה בקברו של מוראט השלישי.
בתרבות הפופולרית.
דמותה של ספייה סולטאן מגולמת על ידי השחקנית הטורקייה חוליה אוושר בסדרה הטורקית "המאה המפוארת - קסם".
תחנת הרכבת כפר מנחם
תשבצאי
תשבצאי (באנגלית: cruciverbalist) הוא מחבר מקצועי של תשבצים המתפרסמים ברבים.
תשבצאים מפרסמים את תוצרתם בעיתונים, בכתבי עת ובאסופות של תשבצים. תרגום תשבצים משפה לשפה אינו מעשי, לכן, בדרך כלל, התשבצאים פעילים בשפה אחת בלבד. הביקוש לתשבצאים מוגבל, לכן יש מעט תשבצאים פעילים, במיוחד בשפות המדוברות על ידי אוכלוסייה לא גדולה. אין מוסדות המאחדים תשבצאים ואין מוסדות להכשרת תשבצאים. רק חלק מזערי מהתשבצאים מתפרנסים רק מחיבור תשבצים, האחרים עוסקים בכך כעיסוק צדדי.
התשבצאים מתפלגים גם לפי סוגי התשבצים שהם מחברים, יש המתמקדים בסוגי תשבצים מסוימים, כמו תשבצי היגיון ועוסקים רק בכך, ויש העוסקים בחיבור כל או כמעט כל סוגי התשבצים.
היסטוריה.
בעקבות פרסום תשבץ מסוים ב-21 בדצמבר 1913 בכתב עת אמריקאי, מקובל לראות את מחברו, הבריטי ארתור ויין (Arthur Wynne), כממציא התשבץ. התשבץ הזה זכה להצלחה ובעקבותיה התבקש ממציאו להמשיך ולחבר תשבצים ובכך היה לתשבצאי הראשון בעולם.
הסופר העברי דניאל פרסקי היה מחבר התשבץ העברי הראשון, תשבץ שפורסם בשם "חידת שתי וערב", בשנת 1924, בשבועון לילדים "עדן", בניו יורק, ארצות הברית.
רוג'ר סקוויירס (Roger Squires) מבריטניה, שב-14 במאי 2007 פרסם את תשבצו ה-66,666 (הוא פרסם אותם בחמשת העיתונים החשובים ביותר בבריטניה), נחשב לתשבצאי הפורה ביותר בעולם.
אטימולוגיה.
המילה האנגלית לתשבצאי, cruciverbalist, היא הלחם בסיסים מלא של שתי מילים, האחת משמעה "הצלבה", והשנייה משמעה "מילים". מילה זו נכנסה לשימוש בשנות השמונים של המאה העשרים.
המילה העברית "תשבצאי" נגזרה מהמילה "תשבץ".
סדמיצ'י קג'יאוקה
סדמיצ'י קג'יאוקה (ביפנית: 飯田 祥二郎; 18 במאי 1891 - 12 בספטמבר 1944) היה תת-אדמירל בצי היפני הקיסרי, שהתפרסם בשל פיקודו במהלך קרב האי וייק.
ביוגרפיה.
קג'יאוקה נולד במחוז אהימה, שבאימפריה היפנית. בשנת 1911 התגייס לצי היפני הקיסרי, הוא למד באקדמיה הימית הקיסרית בהירושימה, ושרת כצוער על סיפונה של הסיירת "אסו", ולאחר מכן על "טוקיווה". כמו כן שימש כנווט על סיפון "אקיצושימה". בשנת 1924 הועלה לדרגת סגן מפקד. בדצמבר 1935 ניתן לו לפקד לראשונה על ספינת מלחמה, ה-"נאגארה", ומאוחר יותר על "קאסאגה", ו-"קיסו". בנובמבר 1940 מונה לתת-אדמירל.
ב-11 בדצמבר 1941 נשלח קג'יאוקה אל האי וייק, שבו היה בסיס אמריקאי. לרשות קג'יאוקה עמדו הסיירות הקלות "יוּבּארי", "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד. קג'יאוקה סבר שישנם באי 1,000 נחתים אמריקאים, ואף על פי שמאוחר יותר טען שציפה להתנגדות קשה, חוקרים מודרניים סוברים שהוא פעל בחובבנות ורשלנות. המפקד האמריקאי ג'יימס דברו, שהבחין בספינות, הורה לנצור אש ולפתות את האויב להתקרב. קג'יאוקה שלח את "יוּבּארי" קדימה, בעוד שאר הספינות פתחו באש. כאשר התקרבה יובארי אל טווח 4,000 המטרים של סוללת התותחים האמריקנית, הורה דברו לפתוח באש. יובארי ספגה אש כבדה, נפגעה קשה, ונאלצה לסגת. "הָיַאטֶה" בותרה לשניים, וכעבור שעה נאלץ קג'יאוקה להורות על נסיגה. חלק מהספינות כבר החלו בהנחתת חיילים על החוף, כך שהנסיגה הפכה למסורבלת וקשה. יתרה מכך, כאשר הבחינו האמריקאים שליפנים אין גיבוי של נושאת מטוסים, פתחו בהפצצה אווירית ללא רחמים.
קג'יאוקה דיווח על הכישלון למפקדו שיגיושי אינואואה. ב-23 בדצמבר יצא קג'יאוקה להתקפה שנייה, הוא הפיק את לקחי המתקפה הראשונה, והצטייד בנושאת מטוסים. הוא הפציץ בברוטליות את האי כדי לרכך אותו לקראת המתקפה, וכוחותיו נחתו בלילה כדי להקשות על התותחים האמריקאיים לפגוע בהם. הנחיתה על החוף הדרומי של האי וייק החלה בשעה 02:35, עם החפתן של שתי ספינות פטרול על השונית המקיפה את האי. במקביל, עלו נחתות נוספות על החוף באי וילקס. יחידות ההגנה האמריקאיות התפרסו במהירות בעמדותיהם, ופתחו באש על ספינות הפטרול שכעת צוותיהן היו עסוקים בפריקת הנחתים והיו למטרה נייחת במרחק 450 מטרים מהחוף. הספינות החלו לעלות באש וצוותיהן החלו יורדים מהספינה ביחד עם הנחתים, ובכך הוסיפו למספרם. לאחר לחימה עיקשת שנמשכה עד צהרי יום המחרת, נכנע חיל המצב האמריקאי.