לאחר סיום תפקידו הוא שב ללונדון, שם הוא המשיך בעסקיו וכן עבד עם משרד הדומיניונים ועם משרד החוץ וחבר העמים עד למותו ב-1956.
הלורד בסבורו היה האחרון מבין בני משפחתו שהחזיק בבעלותו את בית בסבורו, מעונה של משפחת פונסונבי שליד הכפר פילטאון שבמחוז קילקני שבאירלנד. אחוזה כפרית זו נבנתה בשנות הארבעים של המאה ה-18 עבור רוזן בסבורו הראשון ועלתה באש במהלך מלחמת האזרחים האירית בפברואר 1923. בסוף שנות העשרים בנה הלורד בסבורו את האחוזה מחדש, אך כעשר שנים לאחר מכן הוא מכר אותה וחי רוב זמנו בבריטניה. כיום האחוזה מהווה את החלק העיקרי של הקולג' החקלאי של קילדלטון.
ראשית חייו.
פונסונבי נולד בלונדון כבנם הראשון וכילדם השלישי של אדוארד, רוזן בסבורו השמיני ושל רעייתו, בלאנש, בתה של ליידי שרלוט גסט. אביה של בלאנש, סר ג'וזאיה גסט, היה קרוב משפחה רחוק של וינסטון צ'רצ'יל. פונסונבי התחנך בבית הספר הארו וב-1898 החל את לימודיו בטריניטי קולג', קיימברידג', שם סיים לאחר שלוש שנים תואר ראשון. ב-1903 הוא החל את הקריירה שלו כעורך דין והוסמך למקצועו במסגרת האינר טמפל. ב-1906, לאחר שאביו ירש את התואר רוזן בסבורו, הוענק לפונסונבי הצעיר התואר ויקונט דנקנון.
קריירה פוליטית ועסקית.
ב-1907 נכנס הוויקונט דנקנון הצעיר לחיים הפוליטיים לאחר שנבחר למועצת מחוז לונדון. בתפקיד זה הוא החזיק עד שהתמודד בבחירות הכלליות של ינואר 1910, בהן הוא זכה במושב בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה של צ'לטנהאם. בבחירות שנערכו בדצמבר אותה שנה הוא איבד את המושב הזה, אך בבחירות הביניים שהתקיימו ב-1913 הוא נבחר שוב מטעם מחוז הבחירה של דובר.
ב-25 ביוני 1912 נשא הלורד דנקנון לאישה את רוברט דה נפליז (Roberte de Neuflize), בת למשפחת אצולה צרפתית. יחד הם הביאו לעולם ארבעה ילדים: פרדריק (נולד ב-1913), דזמונד (נולד ב-1915), מוירה (נולדה ב-1918) וג'ורג' (נולד ב-1931). דזמונד נהרג בגיל עשר מתאונת רכיבה וג'ורג', שנולד בתקופת שהותה של המשפחה בקנדה, מת לפני אביו ב-1951.
בשנה שלאחר נישואי הזוג, פרצה מלחמת העולם הראשונה ובעוד הוא מחזיק במושבו בפרלמנט, התגייס הלורד דנקנון לצבא הבריטי וקיבל דרגה של לוטננט משנה ביחידת הפרשים של בקינגהאמשייר. בנובמבר 1914 הוא הועבר לרגימנט הפרשים של ספוק (שתי היחידות היו חלק מכוחות המילואים ונשלחו לפעילות מעבר לים), שם הוא הועלה בהמשך לדרגת קפטן וקודם לדרגת מייג'ור בפועל. ב-1915 הוא לקח חלק במערכת גליפולי ובשנים 1916 – 1918 הוא שירת בצרפת. במהלך שירותו הצבאי במלחמה הוענקו לו ציונים לשבח וכן עיטור לגיון הכבוד של צרפת, אות מסדר מאוריציו ולזארו האיטלקי, אות מסדר לאופולד השני הבלגי, אות מסדר הגואל היווני והוא היה לחבר מדרגה שלישית במסדר אנה הקדושה הרוסי. במסגרת הענקת התארים של ערב ראש השנה 1919 הוענק לו תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1 בדצמבר 1920, לאחר מות אביו, הוא ירש את תואר האצולה רוזן בסבורו. עקב כך היה עליו לוותר על מושבו בבית הנבחרים ולהיכנס לבית הלורדים. במקביל ניהל הלורד בסבורו קריירה עסקית מוצלחת וכיהן כחבר דירקטוריון בכמה חברות, כולל יושב ראש הדירקטוריון של חברת הרכבות של סאו פאולו ושל חברת "מרגרין יוני" ההולנדית וכן כסגן יושב ראש הדירקטוריון של תאגיד דה בירס.
המושל הכללי של קנדה.
בראשית שנת 1931 הוכרז על מינויו של בסבורו לתפקיד המושל הכללי של קנדה על ידי המלך ג'ורג' החמישי בהמלצת ראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד ובהתייעצות עם ראש ממשלת קנדה ריצ'רד בדפורד בנט. מינויו של בסבורו היווה הפתעה, שכן הוא היה איש העסקים היחידי שמונה למושל הכללי.
לאחר שנכנס למועצה המלכותית במרץ 1931, יצא בסבורו לקנדה וב-4 באפריל הוא הושבע לתפקידו. כניסתו לתפקיד הייתה בעיצומו של השפל הגדול ובנסיעותיו ברחבי קנדה הוא היה עד למאבקם של בני העם הקנדי ושיבח את עמידתם. בביקורו בשאוברידג' שבקוויבק, הוא ציין בנאומו: "אין דבר מעודד ומרענן יותר מהאופן הרגוע והיציב של הקנדים שממלאים את משימותיהם היומיומיות במהלך תקופה קשה עם אמונה בגורלה של ארצם". כאות לאהדה שרחש כלפי אוכלוסיית קנדה, הוא וויתר על 10% ממשכורתו.
על אף המצב הכלכלי, היה אז לקנדה מעמד בינלאומי איתן והלורד בסבורו אירח ביולי 1932 את הוועידה הכלכלית של האימפריה הבריטית שהתכנסה באוטווה. הוא גם היה האישיות המרכזית בטקס פתיחת תעלת ולנד באותה שנה. בסבורו אירח גם מספר אישים זרים, כולל הנסיך טקמצו מיפן ורעייתו, ראמה השביעי, מלך תאילנד ורעייתו, ווינסטון צ'רצ'יל, אז חבר פרלמנט. בתקופת כהונתו של בסבורו אירעו גם מספר תקדימים טכנולוגיים : טקס השבעתו היה הראשון ששודר ברדיו, ב-1932, מחדר עבודתו באחוזת רידו הוא חנך את קו הטלפון הטרנס-קנדי הראשון כאשר הוא יצר קשר טלפוני עם כל המשנים למושל קנדה, וכמושל הכללי הוא הקים את תאגיד השידור הקנדי (CBC). לורד בסבורו היה גם המושל הכללי הראשון של קנדה שהניף את דגל המושל הכללי של קנדה שנוצר ב-1931.
בעת כהונתו של בסבורו כמושל הכללי נחגגו חגיגות חצי היובל למלכותו של המלך ג'ורג' החמישי, שכללו בין השאר את הקמתה של קרן הסרטן לחצי היובל למלך, שטקס השקתה כלל שידור רדיו מאחוזת רידו והוא יזם מערכה להרחבת שורות תנועת הצופים בקנדה. אך נקודת הציון הבולטת ביותר שבסבורו הותיר בקנדה הייתה "פסטיבל הדרמה של הדומיניון", שפותח עוד יותר בסיועו של מי שלימים כיהן כמושל הכללי, וינסנט מאסי, נערך לראשונה באפריל 1933 ובו הוענק גביע בוסבורו ללהקת התיאטרון הטובה ביותר בקנדה.
לאחר קנדה.
לאחר סיום כהונתו בקנדה, שב הלורד בסבורו ללונדון והמשיך בעסקיו. לא כל פעילויותיו היו בעלות זיקה עסקית. במהלך מלחמת העולם השנייה סייע בסבורו להקמתה של המחלקה במשרד החוץ הבריטי שהייתה אחראית לרווחתם של הפליטים הצרפתים בבריטניה.
ב-1956 שב הלורד בסבורו פעם נוספת לקנדה והיה אורחו של המושל הכללי, וינסנט מאסי, באחוזת רידו. זמן קצר לאחר מכן הלך הלורד בסבורו לעולמו באחוזתו הכפרית שאותה הוא רכש ב-1924.
הגלקסיה הננסית אריה V
הגלקסיה הננסית אריה V, נקראת גם גלקסיית אריה V, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אריה במרחק של כ-580,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב. הגלקסיה התגלתה בשנת 2008 במרחק זוויתי של כ-2.8 מעלות מצפון ל ומרחקה משביל החלב מעט גדול יותר, כך שהמרחק ביניהן הוא סביב 82,000 שנות אור בלבד וייתכן שהן קשורות כבידתית זו לזו.
מאפיינים.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-870 שנות אור. מסתה מוערכת בלפחות מסות שמש, כ-3 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-11,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כאחוז אחד בלבד מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם ברובם הגדול זקנים מאוד ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
יפעת מכרזים
אליזבת ספראג קולידג'
אליזבת ספראג קוּלידג' (באנגלית: Elizabeth Sprague Coolidge 30 באוקטובר 1864 - 4 בנובמבר 1953), שנולדה בשם אליזבת פן ספראג, הייתה פסנתרנית אמריקאית ופטרונית מוזיקה, בעיקר של מוזיקה קאמרית.
חייה.
אביה של אליזבת ספראג קולידג' היה סיטונאי עשיר בשיקגו. הילדה ניחנה בכישרון מוזיקלי ולמדה נגינה בפסנתר והלחנה. היא נישאה לרופא פרדריק שורטלף קולידג', שמת מעגבת שנדבק בה מחולה בעת ניתוח, והותיר אותה עם בנם היחיד, אלברט. זמן מה אחר כך מתו גם הוריה. דודניתה של קולידג' הייתה לוסי ספראג מיצ'ל, מייסדת המכללה לחינוך בבנק סטריט. קולידג' העניקה למיצ'ל מימון לייסוד בית הספר בשנת 1916.
אליזבת ספראג קולידג' ירשה מהוריה הון נכבד והחליטה להוציאו על קידום מוזיקה קאמרית, משימה שבה התמידה עד מותה בגיל 89 בקיימברידג' (מסצ'וסטס). מתוך כבוד למקצועו של בעלה, העניקה תמיכה פיננסית גם למוסדות רפואיים.
משאביה הכספיים של קולדיג' לא היו בלתי-נדלים, אבל בתוקף אישיותה ואמונתה הפנימית, הצליחה לרומם את מעמד המוזיקה הקאמרית בארצות הברית, שם הייתה העדפה קודמת לכתיבת מוזיקה תזמורתית, מקוריוז לתחום הלחנה מקורי וצומח. המניע לדבקותה במוזיקה ולנדיבותה למוזיקאים היה ניסיונה שלה כמוזיקאית מבצעת: היא הופיעה כפסנתרנית עד שנות ה-80' לחייה, כמלווה לנגנים בעלי שם עולמי.
קולדיג' ייסדה את רביעיית המיתרים ברקשייר בשנת 1916 וכעבור שנתיים יזמה את פסטיבל ברקשייר למוזיקה בסאות' מאונטיין, פיטספילד, מסצ'וסטס. מפסטיבל זה צמח פסטיבל המוזיקה בטנגלווד, שגם בו תמכה כספית. היא נבחרה לחברה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1951.
בנה היחיד של אליזבת, אלברט, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד כפיזיקאי כימי והיה פעיל חברתי וליברטריאן אזרחי.
מדליות אליזבת קולידג' ספראג.
בשנת 1932 ייסדה קולידג' את "מדליית אליזבת קולידג' ספראג" לשירות מצוין למוזיקה קאמרית". המדליות ניתנו תחילה על ידי ספריית הקונגרס. אבל בשנת 1949, בעקבות התנגדויות מצד חברי קונגרס בשאלה, אם יאה שגוף ממשלתי יעניק פרסים בתחומי מוזיקה וספרות לאנשים, המטפחים אולי השקפות חתרניות כלפי ארצות הברית (ראו עזרא פאונד ופרס בולינגן), הפסיקה ספריית הקונגרס להעניק מדליות מכל סוג שהוא, לרבות פרס בולינגן, מדליית אליזבת ספראג קולידג' ל"שירות מצטיין למוזיקה קאמרית" ושלושה פרסים מאת לסינג רוזנוואלד בקשר לתערוכה לאומית שנתית של תדפיסים.