אחרי חקירה על ידי הגסטאפו, לשצ'ינסקה ובתה סילביה, בת ה-24, הועברו לאושוויץ. לשצ'ינסקה עבדה במחלקת היולדות של המחנה, יחד עם בתה, שהייתה סטודנטית לרפואה לפני פרוץ המלחמה. היא הצליחה להבריח למחנה את תעודת המיילדת שלה ועם התעודה נגשה לאיש אס אס וביקשה את תפקיד המיילדת (אחרי שלמדה שאין מיילדת אחרת). כנראה, התפקיד ניתן לה בגלל התעודה, התעוזה וידיעת השפה הגרמנית. היא פגשה את יוזף מנגלה, שדרש ממנה להרוג את התינוקות, אך היא לא הרגה אף אחד מהילודים. ככל שניתן, היא נהגה לעטוף אותם בפיסות בד או נייר, ולהניח אותם ליד האם.
שנים לאחר מכן, היא תיארה איך היא סיכנה את חייה כדי להציל ילודים במאמר בשם "דו"ח המיילדת מאושוויץ". היא תיארה כיצד הילודים נחטפו מחדר הלידה, נלקחו לחדר אחר, שם הוטבעו בחבית על ידי מיילדת לשעבר "שווסטר" קלרה והעוזרת שלה פפני סטניסלב. מתוך 3,000 תינוקות שהיא יילדה, כ-1,500 תינוקות הומתו, כאלף ילודים נפטרו; 700 תינוקות בעלי מראה ארי נשלחו לגרמניה למשפחות גרמניות. רק כ-30 תינוקות שרדו ונותרו עם אמהותיהם. אמהות רבות שכרעו ללדת לא ידעו מה יעלה בגורל התינוקות שלהן, ולפני הלידה החליפו מזון בבדים לחיתולים. לשצ'ינסקה שימשה כמיילדת של המחנה עד שחרורו ב-26 בינואר 1945.
לשצ'ינסקה חזרה ללודז', בניה שעבדו במחנות כפייה חזרו לעיר. היא המשיכה לעבוד כמיילדת עד שפרשה לגמלאות. ב-27 בינואר 1970, באירוע בוורשה, לשצ'ינסקה פגשה חלק מהאסירות שיילדה באושוויץ ואת הילדים שהן ילדו במחנה. היא נפטרה ארבע שנים מאוחר יותר.
ב-1983 בית הספר למיילדות בקרקוב נקרא על שמה.
מהירות גוף
התקפה על רומא
יוסי וואסה
קרב קגול
אצטדיון פסקואל גררו
האצטדיון האולימפי פסקואל גררו (בספרדית: Estadio Olímpico Pascual Guerrero) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר קאלי שבקולומביה, אשר מונה 35,405 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת אמריקה קאלי אך לעיתים משתמשות בו גם קבוצות דפורטיבו קאלי, דפורטיבו טולואה ואתלטיקו פוטבול קלוב. האצטדיון היה נחשב לאחד האצטדיונים המודרניים ביותר בדרום אמריקה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
היסטוריה.
האצטדיון הוא קרוי על שמו של המשורר פסקואל גררו, שהציע למחוז לבנות אצטדיון בשטח שהציע להם בשנת 1935. האצטדיון שופץ בתחילת שנות ה-70 לקראת אירוח המשחקים הפאן-אמריקאיים שבו זכתה קאלי וכן שופץ שוב באפריל 2010 לקראת אירוח המונדיאליטו אותו נבחרה קולומביה לארגן. בין היתר נערכו בו גם חלק ממשחקי טורניר הקופה אמריקה 2001.
אירועים מרכזיים.
אירועים נוספים.
עקב גודלו וצורתו של האצטדיון, הוא גם אירח עד כה לא מעט מופעים מוזיקליים כמו הסופר קונסיירטו, מופע מוזיקלי המזמין להקות וזמרים מודרניים לחגיגות הקרנבל השנתים בקאלי שמתקיים בין ה-25 וה-30 בדצמבר. כמו כן, הוזמנו גם זמרים מפורסמים מקומיים ובין לאומיים כמו גוסטבו סרטי, חואנס, שקירה, מארק אנטוני, להקת Rebelde ועוד. גם טקסי תפילות מאסיביים נערכים באצטדיון.
Havana
Havana (בעברית: הוואנה) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הפופ האמריקאית קמילה קביו, בשיתוף הראפר האמריקאי יאנג ת'אג.
לאחר שפצחה בקריירת סולו, הוציאה קביו את השיר "Crying in the Club", כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה, אולם השיר זכה לביקורות פושרות הן מהמבקרים והן מהקהל. במקביל, ב-3 באוגוסט 2017 יצאו שני סינגלים שיווקיים מהאלבום, ביניהם השיר. ההצלחה המפתיעה לה זכה השיר, גרמה לכך שהוא יצא מחדש ב-8 בספטמבר כסינגל הראשון מהאלבום החדש, בעוד הסינגל המקורי נגנז.
השיר זכה להצלחה עולמית והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה.
את השיר כתבו קמילה קביו, בריטני האזרד, אלי טמפוסי, בריאן לי, אנדרו ואט, פארל ויליאמס, ג'פרי למאר ויליאמס, אדם פיני ולואי בל, והוא הופק על ידי פרנק דוקס.
בעטיפת הסינגל ניתן לראות את הפרופיל של קביו על גבי רקע אדום, בעוד עטיפות הרמיקס השונות נושאות צבעים אחרים.
וידאו קליפ.
נכון לאוקטובר 2017, הווידאו קליפ הראשון שיצא לשיר הוא קליפ שהועלה לספוטיפיי שבארצות הברית, בלבד.
קביו העלתה ב-5 בספטמבר 2017, את השיר (ללא קליפ) לערוץ ה-Vevo שלה. הסרטון זכה להצלחה עולמית כשמונה הצפיות שלה עולה על למעלה ממיליארד צפיות.
הקליפ המלא שיצא לשיר הועלה לערוצה של קביו ב-24 באוקטובר 2017, וזכה להצלחה גם כן. הקליפ הוא מעין פארדויה על טלנובלה, ובו ניתן לראות את קמילה צופה בעצמה באופרת סבון, ולאחר מכן העלילה מתפתחת. נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-866 מיליון צפיות.
מיקומי שיא.
השיר זכה להצלחה עולמית ואף הצליח להיכנס לעשיריות וחמישיות פותחות רבות סביב כל רחבי העולם.
505 (שיר)
505 הוא שיר של להקת הרוק הבריטית ארקטיק מאנקיז, החותם את האלבום "Favourite Worst Nightmare". השיר נכתב על ידי אלכס טרנר, סולן הלהקה - שגם כותב רוב שיריה. לשיר אין משמעות מוסכמת אחת, אבל זו שמובאת להלן היא המקובלת ביותר.
דובר השיר הולך לבית של בת הזוג שלו ונפרד ממנה.
השיר מתחיל במשפט 'אני חוזר ל-505', כשהכוונה היא למספר החדר או הדירה שבה נמצאת בת זוגו. הכוונה בשורה השנייה - 'אם זה שבע שעות טיסה או ארבעים וחמש דקות נסיעה' היא שמשך הנסיעה אליה הוא 45 דקות, אבל הפעם - כשהוא בא להיפרד - זה נדמה לו כמו שבע שעות טיסה. ניכר שהדובר עדיין אוהב אותה ('אני כנראה עדיין מעריץ אותך, עם ידייך על צווארי'), ובהתאם - מתקשה מאוד להיפרד. בשורות 'סכין קוטעת את המחשבה שאני חייב להיכשל' (להיכשל ב'ביצוע' הפרידה) ו'אני מתפורר לגמרי כשאת בוכה' (אם ייפרד ממנה, היא תבכה, והוא לא בטוח שביכולתו לעמוד בכך) משתקף חששו שמא לא יצליח להיפרד ממנה.
השיר הגיע למקום 74 ברשימת '200 השירים הבריטים הטובים ביותר', שנערכת על ידי מצעד הסינגלים הבריטי.
נכון לאפריל 2020 זכה הווידאו קליפ של השיר ל-65 מיליון צפיות באתר YouTube.
תאוריית גיררדי, רימיני וובר
בוב גוצ'יונה
רוברט צ'ארלס ג'וזף אדוארד סבאטיני גוצ'יונה (באנגלית: Robert Charles Joseph Edward Sabatini Guccione; 17 בדצמבר 1930 - 20 באוקטובר 2010) היה צלם ומוציא לאור אמריקאי. מייסדו של המגזין "פנטהאוז" בשנת 1965. המגזין נוצר בכוונה להתחרות במגזין " פלייבוי" של יו הפנר, באמצעות תוכן הנוטה יותר לכיוון הפורנוגרפיה.
ב-1982 נאמד הונו ב-400 מיליון דולר והוא היה הבעלים של אחת האחוזות הכי גדולות במנהטן. גוצ'יונה ביצע כמה עסקאות לא מוצלחות ועם התפשטות הפורנוגרפיה באינטרנט הצלחתו ירדה ובשנת 2003 הכריז על פשיטת רגל והתפטר מתפקידו כיושב ראש.
שנותיו הראשונות.
גוצ'יונה נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא בן למוצא סיציליאני וגודל כקתולי בברגן שבניו ג'רזי. אביו, אנתוני, היה רואה חשבון ואמו, נינה, הייתה עקרת בית. את לימודיו התיכוניים סיים ב"אקדמיית בלייר" שבניו ג'רזי.
בנעוריו נישא גוצ'יונה לליליאן בייקר ולזוג נולדה בת, טונינה. גוצ'יונה עזב את אשתו ובתו ועבר לאירופה כדי לעסוק בציור. הוא פגש לבסוף אישה בריטית בשם מוריאל ועבר ללונדון שם הם התחתנו. לזוג היו ארבעה ילדים: רוברט ג'וניור, נינה, טוני וניקי.
על מנת לכלכל את משפחתו גוצ'יונה ניהל רשת של מכבסות אוטומטיות עד שהתקבל לעבודה כקריקטוריסט בשבועון האמריקאי "The London American".
קריירה.
מגזין "פנטהאוז" החל להתפרסם בשנת 1965 באנגליה ובשנת 1969 הופץ גם באמריקה הצפונית. המגזין נועד להתחרות ב"פלייבוי", אך בזמן שפלייבוי התמקד בנושאים מסוימים המגזין של גוצ'יונה הציע תוכן וכתיבה חוקרת ומעמיקה שהתמקדה בטיוחים וסקנדליים ממשלתיים על ידי כתבים כדוגמת סימור הרש.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חווה המגזין תקיפות מצידן של קבוצות פמיניסטיות. בנוסף נמתחה על גוצ'יונה ביקורת בכך שהוא לא מסקר ספורט בכלל בניגוד לשאר מגזיני הגברים ומתמקד בעולם האומנות. בתחילת ימי המגזין גוצ'יונה התקשה למצוא צלמים מקצועיים וצילם את התמונות במגזין בעצמו.
סגנון הצילום במגזין היה שונה ממגזיני גברים אחרים של תקופת השחרור המיני של שנות ה-70 של המאה ה-20 והיו חושפניים יותר והראשונים שהראו שיער ערווה נשי במגזין.
במהלך השנים, פנטהאוז הציג מספר של תמונות עירום, שחלקן היו מאושרות לפרסום וחלקן לא אושרו, של סלבריטאיות שהצטלמו בתחילת הקריירה שלהן כדוגמת מדונה וונסה ויליאמס. במקרה של ויליאמס, לאחר פרסום התמונות היא התפטרה מתואר מיס אמריקה לשנת 1984. גיליון ספטמבר של שנת 1984 הכיל תמונות של ויליאמס לראשונה יחד עם תמונות של השחקנית טרייסי לורדס שמאוחר יותר התגלה כי הייתה בת 15 בלבד בזמן שהתמונות צולמו.
בתחילת שנות השבעים גוצ'יונה השקיע בסביבות 45 מיליון דולר בשיפוץ מלון יוקרה ברייקה שביוגוסלביה. והשקיע בנוסף עוד חצי מיליון דולר על פרסום המלון. המלון נפתח לראשונה בשנת 1972 ובין אורחיו נמנה נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין. המלון פשט רגל שנה לאחר מכן.
בשנת 1976 גוצ'יונה השתמש ב-17.5 מיליון דולר מהונו הפרטי כדי לממן את הפקת הסרט "קליגולה" בכיכובם של מלקולם מקדואל, הלן מירן, ג'ון גילגוד ופיטר או'טול. הסרט, שיצא ב-1979, הופק באיטליה ובוים על ידי טינטו בראס.
ב-1982 ג'וציונה נכנס לרשימת 400 העשירים השנתית של מגזין "פורבס" והונו נאמד ב-400 מיליון דולר.
פרסים והוקרות.
התוכן שבמגזין זכה להכרה בכמה מוסדות אקדמיים ובשנת 1975 גוצ'יונה זכה להוקרה על ידי אוניברסיטת ברנדייס על התמקדותו בתכנים אקטואליים של אותה תקופה כגון מלחמת וייטנאם.