כמות הקמח המינימלית ממנה יש חובה להפריש היא "עשירית האיפה", כשיעור המנה היומית של המן. הכמות המינימלית של הקמח שממנה יש להפריש חלה שנויה במחלוקת מתקופת התנאים. להלכה נפסקה שיטת חכמים שיש להפריש מכמות קמח בנפח של 43.2 ביצים. ישנה מחלוקת בין אחרוני הדורות האחרונים מהו נפח כביצה. יש אומרים, על פי עדותו של הרמב"ם, שהוא נפח של 50 סמ"ק. יש אומרים שהוא נפח של 57.6 סמ"ק. ויש שהחמירו לחשוש שנפח הביצים בעבר היה כפול מנפחן בימינו, ולכן נפחה הוא 100 סמ"ק.
בהתחשב בכך שמשקל הקמח הוא כשני שלישים מנפחו, יוצא שמשקל הקמח המחייב בהפרשת חלה בברכה לפי השיטה הראשונה קרוב ל-1,500 גרם קמח, קילו וחצי. לפי הדעה השנייה המשקל הוא 1,666 גרם, ולדעה השלישית משקל זה היה אמור להיות קרוב ל-2,900 גרם, אך מכיוון שהחזון איש, בעלי שיטה זו, מצא שבפועל משקל הקמח בנפח המחייב בחלה הוא כמחצית מנפחו, ולא שני שלישים ממנו, לכן הורה לחשוש ולהפריש חלה כבר מ-2,250 גרם. מסיבה זו נהוג למעשה להחמיר להפריש ללא ברכה כבר מ-1,240 גרם קמח, שהוא כמחצית נפח הקמח המחייב בחלה לפי השיטה השנייה (ליתר דיוק 1,244.16 גרם), שכביצה היא 57.6 סמ"ק.
זמן ההפרשה.
נחלקו התנאים בברייתא ממתי חל החיוב להפריש את תרומת החלה, לדעת רבי עקיבא חייבים להפריש את התרומה אחר האפייה (מש"יקרום" הלחם בתנור, כלומר חלקו החיצוני של הבצק יתחיל להתקשות כתוצאה האפייה), ואילו לדעת רבי יוחנן בן נורי חייבים להפריש את מתנת החלה מן העיסה עוד טרם אפייתה, בעודה בצק, ורק בדיעבד ניתן להפריש החלה אחר גמר האפייה. לשתי הדעות ניתן לתת לכהן לחם אפוי ולא בצק. להלכה נפסק כרבי יוחנן בן נורי.
בנוסף לכך, נחלקו הראשונים האם חובת הפרשת החלה מהעיסה מתחילה רק לאחר סיום לישת הבצק, או שכבר מאז שנותנים את המים אל הקמח חובה להפריש חלה, ואסור לאכול מעיסה זו עד שיפרישו ממנו חלה. ובדעת הרמב"ם נחלקו אם סובר כדעה הראשונה. או השנייה.
שיעור תרומת החלה.
שיעור ההפרשה לא מצוין בפירוש בתורה, אלא נאמר , ללא שיעור מדויק. על כן מן התורה די להפריש כמות כלשהי. אמנם חז"ל קבעו שני שיעורי הפרשה – אחת לאפיה ביתית, ואחת למאפייה עסקית:
בחוץ לארץ.
מחוץ לארץ ישראל מצוות הפרשת חלה היא רק מדרבנן מטעם "שלא תשתכח תורת חלה" כך שהחלה אינה קדושה. בראשית התקנה, הדין היה שכאשר ישנו בנמצא כהן שאינו טמא בטומאה היוצאת מגופו, אף שכל הכהנים בחוץ לארץ טמאים בטומאת מת מדברי חכמים משום טומאת ארץ העמים, התירו חכמים לתת לו את החלה לאכילה, אף אם הוא רק כהן מוחזק שאינו כהן מיוחס. כאשר אין בנמצא כהן טהור מטומאה היוצאת מגופו, היו מפרישים שתי חלות, אחת נשרפת ואחת נאכלת אף לכהן שטמא בטומאה היוצאת מגופו. לאחר ברכת המוציא לחם מן הארץ הכהן היה מברך .
אמנם עם השנים התקבל מנהג שאף בחוץ לארץ מפרישים חלה אחת ושורפים אותה, כפי שעושים בהפרשת חלה בארץ ישראל מאז שהפסיקו להקפיד על טומאה וטהרה.
באפיית מצות לפסח בחוץ לארץ, יש מקפידים שמעיסת הבצק עבור מצה שמורה של ליל הסדר תופרש חלה לאכילה (ולא לשריפה) על ידי כהן. מאידך, יש הסוברים שבזמן הזה אין אף כהן הראוי לאכול את החלה שכן גם חזקת הכהונה הורעה מאחר שכל אדם המצהיר שהוא כהן נוהג בדיני כהונה.
ברכה על הפרשת חלה.
מניחים את העיסה בקערה, מברכים על ההפרשה ומוציאים חתיכת בצק מתוך העיסה. נוהגים שלאחר הברכה אומרים "הרי זו חלה". בראשונים מוזכרים מספר נוסחים לברכה: 'להפריש חלה', 'להפריש תרומה' או 'להפריש חלה תרומה'. כיום נוהגים הספרדים לומר "להפריש חלה תרומה", ומנהג האשכנזים לומר "להפריש חלה" בלבד, ויש מהאשכנזים שמוסיפים "להפריש חלה מן העיסה".
יש כיום הנוהגות לומר תפילה קצרה לאחר הפרשת חלה.
דיסק און-קי
משה יהודה לייב רבינוביץ
רבי משה יהודה לייב רבינוביץ' (נולד בכ"ה בכסלו ה'תש"א, 25 בדצמבר 1940) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות מונקאטש.
ביוגרפיה.
נולד בעיר מונקאץ' שהייתה אז תחת שלטון הונגרי. אביו רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ שימש אז כאדמו"ר ממונקאץ' וכרב העיר. אמו חיה פרימה רבקה, הייתה בתו היחידה של רבי חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאץ'. ברית המילה שלו נערכה ב"זאת חנוכה", והסנדק היה האדמו"ר רבי שלום אליעזר הלברשטאם מרצפרט, בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. נקרא על שם סבו זקינו (חמיו של רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא שהיה גם דוד אמו) רבי משה יהודה ליב שפירא מסטריזוב.
בשנות השואה גורש לאוקראינה עם אביו, בעל הנתינות הפולנית. לאחר שניצלו מטבח ההמונים שביצעו פורעים אוקראינים במגורשים היהודים בקמניץ-פודולסקי, הצליחו לחזור לבודפשט ולהתאחד עם שאר המשפחה. בבודפשט התחבאו, וב-1944 קיבלו הוריו סרטיפיקט לארץ ישראל ועלו אליה. אמו ההרה ילדה את בנה החמישי עם הגיעם לארץ ישראל, אך היא לקתה בשחפת וב-1945 נפטרה בירושלים. אביו נישא בשנית, נסע לארצות הברית לחסידיו שהזמינוהו, אך מצא "עולם כמנהגו נוהג" והתאכזב. הוא עבר עם משפחתו לסאו פאולו שבברזיל, שם שימש כרב הקהילה היהודית המקומית וחדל לשמש כאדמו"ר, גם בשל דעותיו הציוניות.
משה יהודה לייב סבל באותה תקופה ממחלה בעיניו. הוא נשלח על ידי אביו לארצות הברית, שם למד בישיבת טלז בקליבלנד שבאוהיו אצל רבי פסח שטיין ורבי מרדכי גיפטר ובבית מדרש עליון במונסי שבניו יורק.
בשנת ה'תשכ"א נישא לנחמה פערל, בתו של הרב אהרן ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם בירושלים וחבר בד"ץ אגודת ישראל.
הרב רבינוביץ הוכתר על ידי שארית הפליטה של חסידי מונקאטש לאדמו"רם, בחיי אביו. לאחר מינויו ניהל יחד עם אחותו יוטא וילמובסקי מאבק נגד אביו בבית המשפט המחוזי בתל אביב על מנת שיעביר אליו רכוש שלטענתו היה שייך לאדמו"רי מונקאטש.
הרב רבינוביץ פעל לשיקום החסידות, שמרכזה כיום בשכונת בורו פארק בברוקלין, וייסד מחדש בתי מדרש, ישיבות, בתי חינוך ומוסדות חסד ברחבי העולם.
הרב רבינוביץ אב לשני בנים ולבת. בנו, הרב ירוחם פישל, הוא ראש ישיבת "יודעי בינה" של החסידות. אחיו, הרב יצחק יעקב, הוא האדמו"ר מדינוב.
ראס מוחמד
ראס מוחמד (בערבית رأس محمد, תעתיק: ראס מֻחַמַּד), הוא לשון יבשה במצרים הנמצאת בנקודה הדרומית ביותר של חצי האי סיני וחודרת בכיוון דרום-מזרח, למרחק של כשמונה קילומטרים, אל תוך הים האדום. הקצה הדרומי של הלשון נמצא כ-20 קילומטרים מדרום לשארם א-שייח'. ממערב ללשון נמצא מפרץ סואץ וממזרח לה נמצא מפרץ אילת. באזור נמצאת שונית אלמוגים מן העשירות באזור והוא נחשב אחד מאתרי הצלילה הטובים בעולם.
היסטוריה.
לשון היבשה בשמה היווני-רומי, פוסידון (על שם אל הימים במיתולוגיה היוונית), נזכרת לראשונה בחיבורו של הגאוגרף סטרבון מראשית המאה ה-1. במאה ה-12 היה הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי הראשון אשר כינה את המקום בשמו הערבי "ראס אבו מוחמד".
למן תחילת המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית בחצי האי סיני. במאבק הכוחות שהתרחש בתחילת המאה ה-20 בין הטורקים ובין האימפריה הבריטית על סיני, הציעו הטורקים לחלק את חצי האי על בסיס קו אל עריש-ראס מוחמד. הצעה זו נדחתה על ידי הבריטים. ב-1956, בעת מבצע קדש, כבשה ישראל את האזור, אך נסוגה ממנו תוך מספר חודשים. ב-1967, במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שנית את חצי האי סיני ושהתה באזור עד תחילת 1980. אז שורטט מחדש, במפות ובשטח, קו אל עריש-ראס מוחמד שהיה קו ביניים בנסיגת ישראל לגבול הבינלאומי, כפי שהוסכם בהסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1983 הוכרז האזור כשמורת טבע ימית על ידי הסוכנות לענייני הסביבה של מצרים. גודל השמורה הוא 480 קמ"ר. אופי ואקלים שטח הלשון הוא מדברי. חלקו מישור טרשי המכוסה חול וחלוקים וחלקו גבעות נמוכות. הנקודה הגבוהה באזור מגיעה לגובה של 73 מטר מעל פני הים. בחלקים הצפוניים יותר של השמורה מצויים גם ואדיות ודיונות חול. בחלק מהחופים מצויים ריכוזי צמחיית מנגרובים מסוג Avicennia marina .
יותר מ-200 מיני אלמוגים מצויים בשוניות שבאזור. מתוכם, 125 הם אלמוגים רכים. סביב אותן שוניות ניתן למצוא יותר מ-1,000 מיני דגים, 40 מיני כוכבי ים, 25 מיני קיפודי ים, 100 מיני רכיכות ו-150 מיני סרטנאים. מבין צבי הים הנמצאים באזור, ניתן לציין את צב הים הירוק וצב הים הקרני הנצפים באזור באופן סדיר.
אזור ראס מוחמד מפורסם בכרישים אשר מגיעים אליו לעיתים מהים האדום. על שם אותם כרישים נקרא חוף הצלילה המפורסם "Shark Reef" וגבעת התצפית שמעליו "Shark Observatory". כרישים אלו נחשבים כלא מסוכנים לאדם, אולם ידוע על מקרים נדירים בהם הותקפו מתרחצים וצוללים. לא רק כרישים מגיעים מהים האדום, אלא גם דולפינים, ברקודות ודגים גדולים אחרים.
בתי מונקאטש
בתי מונקאטש (מונקאץ') היא שכונה חרדית זעירה בירושלים, הניצבת בשכנות לבתי ראנד ומהווה חלק מגוש הנחלאות.
שכונת בתי מונקטש הוקמה על ידי חסידים מהעיירה מונקאץ' הנמצאת באוקראינה ובאותה עת שכנה בתחום הונגריה.
היסטוריה.
חסידות מונקאטש העמידה שושלת רבנים ששמם יצא לפניהם בעולם היהודי וידועים כמתנגדים חריפים לתנועה הציונית.
האדמו"ר השני של החסידות רבי צבי הירש שפירא (1850–1913) ייסד את כולל מונקאטש ועשרה הגלילות ובזמנו עלו חסידים ממונקאטש לארץ ישראל. תחילה נתמכו החסידים במסגרת צדקת רבי מאיר בעל הנס שבירושלים אך בעקבות סכסוך על חלוקת התמיכה פרשו יוצאי מונקאטש והקימו את כולל מונקאטש ונשיאו - רבי צבי הירש שפירא.
עם פטירתו של רבי צבי הירש עלה על כיסא החסידות בנו רבי חיים אלעזר שפירא (1871–1937). בזמן כהונתו כאדמו"ר יסד שכונה בירושלים עבור אנשי הכולל, הידועה בשם בתי מונקאטש.