האירוע התרחש בתקופה שבה סבלו התושבים האפרו-אמריקאים בג'ורגיה מאפליה והתנכלות מצד שכניהם הלבנים. מעמדם היה כשל אזרחים מסוג ב', הם סבלו מסגרגציה והמדינה סיכלה בשיטתיות את זכות ההצבעה שלהם.
באוגוסט 1944 הועמדה בייקר לדין באשמת רצח. השופט במשפטה היה ויליאם "צמד אקדחים" ווריל (William "Two Gun" Worrill), שנהג להחזיק שני אקדחים גלויים על כס השיפוט שלו. בייקר העידה על עבודתה אצל נייט ועל ההתעללות הפיזית והמינית שעברה. היא טענה כי פחדה ממנו וכי ביום שלפני התקרית הקטלנית ברחה מביתו וישנה בשטח פתוח. למחרת תפס אותה נייט ולקח אותה בכוח לטחנת הקמח, שבה התרחשו המאבק והירי.
חבר המושבעים, שכלל רק גברים לבנים, דחה את טענתה של בייקר להגנה עצמית והרשיע אותה ברצח בתום היום הראשון למשפט. ההרשעה ברצח גררה עונש מוות אוטומטי. הסנגור הממונה שלה הגיש ערעור על פסק הדין ולאחר מכן התפטר מייצוגה של בייקר.
לבייקר ניתנה ארכה כדי שתוכל לפנות לוועדת החנינות המדינתית. זו הייתה מוסמכת להמיר את ההרשעה להריגה, מעשה שהיה ממתיק את עונשה של בייקר לכ-15 שנות מאסר, אך היא לא עשתה כן וגם לא העניקה לה חנינה. בייקר הועברה לבית הכלא בריידסוויל (Reidsville) ב-5 במרץ 1945 הוצאה להורג באמצעות כיסא חשמלי. היא הייתה האשה היחידה בג'ורגיה שהוצאה להורג בשיטה זו. היא נקברה בקבר לא מסומן בחצר כנסייה שבמקהלתה נהגה בייקר לשיר.
החנינה.
ב-1998 הניחו בני הקהילה של בייקר מצבה פשוטה על קברה.
ב-2001 פורסם הספר The Lena Baker Story, שנכתב על ידי לאלה בונד פיליפס (Lela Bond Phillips), מרצה במכללת אנדרו בעיר קאת'ברט. הספר עובד בשנת 2008 לסרט קולנוע באותו שם.
צאצאי משפחתה של בייקר החלו ב-2003 לעלות לקברה ביום השנה למותה. אחד מצאצאיה הגיש למדינת ג'ורג'יה בקשת חנינה בסיועו של ארגון מקומי לסיוע משפטי לאסירים. ב-2005, שישים שנה לאחר הוצאתה להורג, התקבלה הבקשה והוועדה העניקה לבייקר חנינה מלאה לאחר מותה.
בשנת 2008 החלה הקרנה של סרט The Lena Baker Story עם טיצ'ינה ארנולד בתפקיד הראשי.
ניקי קלי
איימון נואל קלי (באנגלית: Eamonn Noel Kelly; נולד ב-9 בינואר 1951), ידוע כניקי קלי, הוא פוליטיקאי אירי מארקלוב שבמחוז וויקלו. הוא נולד כאדוארד נואל קלי מגרייגנאמאנה, מחוז קילקני. הוא היה חבר במפלגת שין פיין. מאוחר יותר עזב את מפלגתו, כדי להצטרף למפלגה הסוציאליסטית האירית ב-1974.
ביוגרפיה.
בשנות ה-80 זכה קלי לתהילה ברחבי אירלנד לאחר שנידון, ב-1978, ל-12 שנות מאסר בגין חלקו לכאורה בשוד הרכבות בסאלין. הקמפיין לשחרורו היה מפורסם בשנות השמונים, וברחבי המדינה צוירו כתובות גרפיטי בדרישה "שחררו את ניקי קלי". עדויות על העינויים שביצעו נגדו ונגד שני שותפיו לפשע אוסגור ברייטנאך ובריאן מקנלי, גרמו לשלטונות לשחרורו. הלהקה האירית פלאנקסטי הקדישה לו את אלבומם משנת 1983 "מילים ומוזיקה".
איש מפלגת הפועלים, פאט מק'קרטן, שימש כפרקליטו בשלב זה, אף על פי שהיו מתנגדים פוליטיים בפיצול המפלגה לשין פיין ו-IRSP.
ב-1984 שוחרר קלי "על רקע הומניטרי". הוא קיבל חנינה נשיאותית ב-1992, ולמעלה ממיליון פאונד כפיצוי בעקבות קמפיינים לשיחרורו ותנאי מאסרו. את המערכה לשחרורו הובילו ארגוני זכויות האדם כאמנסטי אינטרנשיונל ו-ICCL.
אירועי המעצר והמשפט של קלי היו נושא לסדרה תיעודית ששודרה בערוץ RTE, ששודרה ב-22 בספטמבר 2014.
קריירה פוליטית.
קלי נבחר למועצת העיר ארקלוב ב-1991 ולמועצת מחוז וויקלו ב-1999. ב-2001 הצטרף למפלגת העבודה.
ב-2008 נבחר לראשות עיריית ארקלוב.
הוא התמודד ללא הצלחה כמועמד למפלגת הלייבור עבור מחוז הבחירה וויקלו בבחירות הכלליות ב -2002, שם הובס על ידי מילדרד פוקס ב -19 קולות, ובבחירות הכלליות ושוב ב-2007. בתחילת 2011 עזב את מפלגת העבודה בגלל סכסוך על בחירת מועמדים בכינוס המפלגה. למרות השמועות כי בכוונתו להצטרף לשין פיין או לברית השמאל המאוחדת הוא ניהל קמפיין בחירות בבחירות הכלליות ב-2011 כמועמד עצמאי במחוז וויקלו. הוא לא נבחר וקיבל רק 0.7% מקולות.
הוא איבד את מושבו בבחירות המקומיות ב-2014.
פיל נפוליאון
פיל נפוליאון (באנגלית: Phil Napoleon; 2 בספטמבר 1901, בוסטון – 1 באוקטובר 1990, מיאמי) היה חצוצרן אמריקאי של מוזיקת ג'אז, ממוצא איטלקי.
ביוגרפיה.
פיליפו נאפולי, שאימץ את שם האמן "פיל נפוליאון" ניגן בחצוצרה מגיל 5. במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 הוא היה בין המוזיקאים הראשונים בצפון-מזרח ארצות הברית, שהחל לנגן בסגנון חדש שהגיע מניו אורלינס - ג'אז.
ביחד עם פסנתרן פרנקו סיגנורלי, הוא הקים הרכב "The Original Memphis Five" בשנת 1917. בהמשך להרכב זה הצטרף ג'ימי ליטל. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ההרכב הוציא מאות הקלטות אך התפרק בשנת 1928. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא ניגן בעיקר ברדיו.
בהמשך פיל נפוליאון עבר ללוס אנג'לס בה הצטרף להרכב מקומי. בשנת 1947 הוא חזר לניו יורק ובשנת 1950 הקים מחדש את "The Original Memphis Five". בשנת 1959 הם הופיעו בפסטיבל הג'אז של ניופורט ועשו הקלט הלש הופעה זו.
בשנת 1966 פיל נפוליאון עבר למיאמי בה הקים מועדון ג'אז בו הוא ניגן עד לסוף שנות ה-80.
סורת אל-קצץ
סורת אל-קצץ (בערבית: سورة القصص, "הסיפור" או "הסיפורים") היא הסורה ה-28 בקוראן. הסורה מונה 88 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 25.
ג'ון ת'ירטל
ג'ון ת'ירטל (באנגלית: John Thirtle 22 ביוני 1777 – 30 בספטמבר 1839) היה אמן צבעי מים אנגלי. הוא נולד בנוריץ', שם התגורר במשך רוב חייו, והיה חבר מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ', שציוריו של העיר נחשבים למצטיינים בהיסטוריה של ציור בצבעי מים.
ראשית החיים.
ג'ון ת'ירטל היה בנם של ג'ון ת'ירטל ואשתו סוזנה לינקולן (שנישאו בשנת 1776). ככל הנראה הוא נולד בבית קרוב לכנסיית סנט סביור, נוריץ', והוטבל בכנסייה ב־22 ביוני 1777. אחותו, רחל, הוטבלה ב־13 באוגוסט 1780 ואח גדול יותר בשם ג'יימס הוטבל בשנת 1785. הוריו היו חברים ידועים בקהילה המקומית. אביו, יצרן נעליים, עבד ברחוב מגדלנה.
בשנת 1790, כשג'ון היה בן ה -13 הפך לחניך אצל סוחר התמונות וההדפסים בעיר.
בשנת 1799 לערך עבר ג'ון ת'ירטל ללונדון כדי לעשות חניכות נוספת, ולמד להכין מסגרות לתמונות. בשנותיו כשוליה בלונדון הוא למד את עבודותיו של ג'ון סל קוטמן, לאחר שקוטמן עבר לבירה בשנת 1798 לערך.
חזרה לנוריץ'.
לאחר שסיים בהצלחה את שנותיו כשוליה, חזר ת'ירטל לנוריץ' והקים בעצמו עסק לייצר מסגרות והדפסים לתמונות בחנות ברחוב מגדלנה. הוא תועד שחזר בשנת 1805, והציג חמישה ציורים בתערוכה של אגודת האמנים נורוויץ'. בשנת 1806, כשכבר התבסס העסק שלו, הוא תיאר את עצמו בקטלוג האגודה כ"מאסטר לציור של ציור מיניאטורי". פעילותו העסקית הענפה, ובמיוחד ייצור מסגרות התמונות הדקורטיביות שלו, הובילה אותו להיותו אחד החברים המצליחים מבחינה כלכלית בבית הספר נורוויץ'.
כמה ממסגרותיו של ת'ירטל שרדו ומצביעות על מלאכה משובחת שביצע. ציורים רבים של חברי עמיתיו לבית הספר נוריץ' מוסגרו על ידיו ונושאים את שמו על המסגרת, כולל אלה של ג'ון סל קוטמן, ג'ון כרום, תומאס לונד, ג'יימס סילט וג'וזף סטנארד. ניתן לתארך ציורים במסגרות המקוריות של ת'ירטל שלפני 1837, השנה בה הוא מת.
קריירה אמנותית.
העבודה המוקדמת ביותר של ת'ירטל הייתה "טחנת הרוח". נראה כי ציור נוף זה היה יוצא דופן, מכיוון שרבים מיצירותיו המוקדמות היו דיוקנאות וציורים של נושאים אחרים, אך עד אז החל להגדיל את תפוקת הנופים שלו, ולהתבלט כמאסטר בז'אנר ציור בצבעי מים.
בשנת 1803 הקים ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים נוריץ', קבוצה שכללה גם את ג'ורג' וינסנט, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק ורוברט דיקסון. התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הבריטית הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון. בתערוכה ת'ירטל הציג חמישה ציורים מתוך 71 שהוצגו.
הוא כנראה היה חבר מייסד בבית הספר לאמנים של נוריץ', אך חברותו בחברה נרשמה לראשונה רק שלוש שנים לאחר הקמתה. המיניאטורות שלו הוצגו בשנים הראשונות של האגודה, אך לאחר מכן הוא התפתח להיות אמן נוף, בעיקר סצינות של נהרות יארה וונסום ושל סופות רעמים. הוא כיהן כסגן נשיא האגודה בין השנים 1806–1812. תפוקתו של עבודות שהוצגו ירדה משיא של 17 (בשנת 1806) עד שהציג שש עבודות בלבד בשנת 1817, ואף אחת מהן בשנה שלאחר מכן, והסתכמו ב-97. הוא הציג פעם אחת בלבד מחוץ לנוריץ', באקדמיה המלכותית בשנת 1808.
בשנת 1814 נבחר ת'ירטל לנשיא האגודה, אך הוא היה אחד מכמה אמנים שהבילו התנתקו מהחברה בשנת 1816, כדי להקים את אגודת אמני נורפוק ונורויץ'. הניתוק נגרם על ידי מחלוקת לגבי אופן השימוש ברווחי התערוכות, והוביל לכך שרוברט לדברוק, ג'יימס סילט, ג'וזף קלובר, ג'וזף סטנארד וג'ון ת'ירטל שכרו חלק מטברנת שייקספיר וקיימו תערוכה משלהם. התערוכה של אגודת האמנים נורפוק ונורויץ', כדי להתחרות בתערוכת האגודה המקורית.
נישואים.