חוג גלילאו (בהונגרית: Galilei Kör, היה אגודה של סטודנטים באוניברסיטת בודפשט, שדגלו ברעיונות אתאיסטים - אגנוסטים בין השנים 1908 לבין 1919. מטרות האגודה כללו מחקר מדעי חופשי, הגנה על החשיבה החופשית בתוך האוניברסיטאות, פיתוח מדעי החברה, טיפוח ותמיכה סוציאלית בסטודנטים עניים, קידום המלחמה באלכוהוליזם, התנגדות לאחוזות הגדולות (למעשה דרישה לרפורמת קרקעות) ועוינות כללית נגד "התפיסה החברתית ההונגרית" ודרישה לשינויה. בסביבות שנת 1910 הייתה זו אגודת הסטודנטים לחשיבה חופשית הידועה ביותר שנערכה נגד כל הדוגמה. לאורך כל קיומו התאפיין החוג בפעילותו לקידום עיקרון החשיבה החופשית, כלומר תוכנית אנטי-דתית שדרשה הפרדה מוחלטת של הדת מהמדינה. לאחר פירוק החוג, האינטלקטואלים השמרנים ההונגרים ביקרו את הגלילאיסטים על גרימת פיצוץ (לדעתם) של מהפכת החרציות שהוביל לאירועים הטרגיים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולקבלת החלטות על אמנת השלום בטריאנון, שהביאה לאובדן שטחים ואוכלוסייה נרחבים של ממלכת הונגריה. בשנת 1990, לאחר שינוי המשטר הסוציאליסטי-קומוניסטי, ניפצו במהרה את לוח הזיכרון של חוג גלילאו שהוצב ביוזמת המערכת הסוציאליסטית ששלטה בהונגריה בתקופה שבין 1949 לבין 1989.
אירועים מקדימים.
הזרמים הרדיקליים הבורגניים של ראשית המאה העשרים ייצגו צבע חדש הן במדע והן בפוליטיקה תוך שימוש בתוצאות של מה שהיה אז חידוש בענפי המדע סוציולוגיה, פוזיטיביזם, שבהישגיהם ניסו להשתמש חוגים אלה להשגת יעדיהם הפוליטיים והחברתיים. ב־23 בינואר 1901, בעיקר אינטלקטואלים בעלי כישורים משפטיים הקימו את "החברה ההונגרית למדעי החברה" שכוונתה הייתה קידום הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה החברתית ומדיניות חברתית מעשית. בהנהלתה השתתפו אוסקר יאסי, דיולה פיקלר, בודוג שומלו ורוברט בראון (סוציולוג). ארבעתם יהודים. משנת 1904 ייצג המגזין "תבל" (Világ), שהופיע במשך כשלוש שנים (מגזין בעל חופש מחשבה, אתאיסט, מטריאליסט, מוניסט, סוציאליסט, ייצג את תנועת העובדים, ונתן במה למדע פופולרי), את רוחם של ההוגים החופשיים. מאמר המערכת של אוסקר יאסי על תוכניתו, שכותרתו היה "לקראת הונגריה חדשה" ופורסם בשנת 1907, קבע ב"ניצחון פובליציסטי" כי הנציונליזם הדתי חי את שעותיו האחרונות. בשלב זה יאסי כבר הפך למנהיג הרוחני של הקידמה והרדיקליזם הבורגני בהונגריה. החל משנת 1906 ואילך, החברה למדעי החברה התמקדה יותר ויותר באופן ספציפי בסוגיות הדיאלוג הפוליטי באותה עת, ומשורותיה צמחו גם חוג גליליאו וגם "המפלגה האזרחית הרדיקלית", שנוסדה בשנת 1914.
היסטוריה.
חוג גלילאו קם בהשפעתו וסביב אישיותו של דיולה פיקלר, משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור למשפטים אתאיסט - אבולוציוניסט בשנת 1908 בבודפשט, הצטרפו לחוג בעיקר אינטלקטואלים צעירים מהשמאל הקיצוני. הסטודנטים בידלו את עצמם מהאגודות האוניברסיטאות הנוצריות-לאומיות, כמו חוג סנט אימרה הקתולי מחוג בתלן גאבור הפרוטסטנטי, אך גם מחוג מכבי של הסטודנטים הציוניים.
היו"ר הראשון של החוג היה קארוי פולני, שערך גם את מגזין החוג בשם "המחשבה החופשית". מאמריו של המשורר אנדרה אדי התפרסמו באופן קבוע במגזין. "בזמן הקמתו של חוג גלילאו, אני מתנצל, אפילו לא שיערו איזו משימה גרנדיוזית לקחו על עצמם...", כתב אדי בהתלהבות בנובמבר 1913. הגלילאיסטים ערכו סקרים סוציולוגיים בקרב הסטודנטים, פרסמו מכרזים, הוציאו לאור ספרים והפעילו כתב עת (ספריית חוג גלילאו, חוברות גלילאו).
בתקופות שונות בין מזכירי החוג היו מאתיאש ראקושי, אוטו קורווין ויוז'ף פוגאני. אחד ממייסדיה היה הפילוסוף ג'רג' לוקאץ', לימים סגן קומיסר העם לחינוך הציבורי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הנשיא והאישיות המובילה באיגוד הסטודנטים היו לאסלו רובין, שאנדור טורנובסקי, לאסלו דיולאי, ז'יגמונד קנדה, ארתור דוקס. בחגיגות שערך החוג, לעיתים גם המשורר אנדרה אדי נאם והקריא משיריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניהל חוג הגלילאו תסיסה ותעמולה נגד המלחמה בצורה של הרצאות פציפיסטיות משנת 1915 ואילך, ואז החלה קבוצה מהחוג (הסוציאליסטים המהפכניים ) לעסוק גם בפעילות בלתי חוקית. בינואר 1918 כמה מחברי הקבוצה נאסרו, ביניהם מנהיגי החוג, ומועדוני חוג גלילאו נסגרו. חוג גלילאו נפתח מחדש בסוף אוקטובר 1918, בעת מהפכת החרציות. רבים מחברי חוג הגליל הפכו לקומיסרי או לסגן קומיסרי העם והצטרפו למפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית פורק החוג על ידי השלטון הימני לאומני, כל המסמכיו הוחרמו והמקום כינוסו ננעל על חותם ובריח. רבים מחבריה היגרו ומצאו מקלט בווינה. אוסקר יאסי הגיע לווינה ב -1 במאי. כמה שבועות לאחר מכן הגיעו גם האחרים כמו ארנה לורשי פאל קרי, קארוי פולני, ועוד. בשנת 1929 סיכם קארוי פולני את מאזן חוג גלילאו באופן, שניתן היה להציל את הונגריה לדעתו לו האינטלקטואלים המהפכניים היו יוצרים מערכת יחסים מאורגנת ותכליתית עם הלאומים השונים בהונגריה, עם הפועלים ועם האיכרים. עם זאת, לדבריו, ביוזמות קבוצת הסטודנטים היו חסרים הגורם המאחד והתפיסה הפוליטית.
מידע נוסף.
להלן החברים המייסדים/בולטים של החוג (כולם יהודים):
כמו כן היו חברים נוספים: יאנוש ליקאי, יוז'ף קלן, יולאן קלן, שאנדור קלנר, קלמן שאנדור, לאסלו שילינגר אימרה הרמן, פאל היידו, יוליה קניירש (מקודם קורח) פרנץ ראקוש, זולטאן רונאי, רז'ה סאנטו, שאלאמון בק, זולטאן קרמנדי, ארפאד סלפאל ועוד.
אנטונינה גורדיי
אנטונינה גורדיי (ברוסית: Антонина Гордей); 1 בינואר 1907 - 1 בינואר 1978) הייתה אומנת מחסידי אומות העולם שהצילה ילדה יהודיה בתקופת השואה בבלארוס.
קורות חיים.
אנטונינה עבדה כאומנת בבית משפחת לדוויץ', משפחה יהודית שהתגוררה במינסק. אנטונינה טיפלה בילדיה המשפחה: רפאל בן השש ורעיה בת השלוש. אב המשפחה מורדוך פאניה היה מהנדס אזרחי ואם המשפחה הייתה מנהלת גן ילדים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ב-26 ביוני 1941 בפרוץ מבצע ברברוסה, אב המשפחה (מורדוך) גויס לצבא האדום, ואם המשפחה (פאניה) הצטרפה לפינוי גן הילדים לכיוון מזרח. ילדי המשפחה היו אמורים להצטרף לאמם, אך עקב זה שההפצצות באותו היום התחילו מוקדם מאוד, פאניה עזבה בחיפזון עם שאר צוות העובדים בגן, וילדיה לא הספיקו להצטרף אליה ונאלצו להישאר במינסק שנכבשה יומיים אחר כך על ידי הגרמנים. אנטונינה לקחה תחת חסותה את שני ילדי המשפחה. לאחר שבית המשפחה נהרס, אנטונינה ובני חסותה עברו להתגורר אצל חבריה, אך עקב המחסור הגדול באוכל אנטונינה העבירה את הילדים לבית יתומים, שם הניחה שיהיה מזון והם יאכלו. במהרה רפאל ורעיה הועברו לבית היתומים בגטו עם שאר הילדים והיהודים, ואנטונינה המשיכה לבקרם, להביא להם אוכל, ולהבטיח להם שתחזור להוציא אותם מבית היתומים ברגע שתמצא עבודה ומקום לינה משלה. לאחר כמה חודשים אנטונינה חזרה לבקר בבית היתומים וגילתה שרפאל איננו. תלמידי בית היתומים אמרו לה שהגרמנים לקחו ממנו דגימת דם שגרמה למותו. מתוך פחד לאבד גם את רעיה, אנטונינה הוציא את רעיה מבית היתומים באותו היום. בחורף 1941/1942 לא היו לרעיה בגדים שמתאימים לחורף ובנוסף היא סבלה מתת תזונה. אנטונינה השאירה את רעיה אצל אחותה עד שהיא מצאה עבודה ומקום מגורים. המצב שלהם השתפר לאחר שאנטונינה התחתנה. אנטונינה לא סיפרה לבעלה את הסיפור האמיתי על רעיה, ובעלה הניח שרעיה היא בתה הלא חוקית, ולכן כאשר אנטונינה הסתירה את רעיה מפני זרים או גרמנים, חשב בעלה שזה מפני שאין לאנטונינה מסמכים המעידים על קרבתם.
לאחר המלחמה.
לאחר שנגמרה המלחמה חזרו הוריה של רעיה בשלום ומצאו את בתם שלמה ובריאה, ואנטונינה סיפרה להם את כל מה שידוע לה על מות בנם רפאל. אנטונינה ורעיה גרו באותה עיר והמשיכו לשמור על קשר הדוק עד פטירתה של אנטונינה בשנת 1978.
הכרה והנצחה.
ב-9 במאי 2007 הוכרה אנטונינה בידי יד ושם באופן רשמי כחסידת אומות עולם.
דו&quot;ח הריסון
דו"ח הריסון היה דו"ח שכתב עורך הדין ארל הריסון כנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים, בנוגע לתנאי מחנות העקורים באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
דו"ח הריסון היה חלק מהגורמים להקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנוגע לפלשתינה המנדטורית, אז תחת מנדט בריטי, ועדה שנוסדה על מנת להמליץ על מדיניות לשם התמודדות הן עם שארית הפליטה והן עם בעיות ארץ ישראל.
לאחר השלמת הדו"ח שלח נשיא ארצות הברית, הארי טרומן עותק לראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, בנוגע לאחריותה של בריטניה לפלשתינה. טרומן כתב: "על סמך מידע זה ומידע אחר שהגיע אלי, אני סבור ששום עניין אחר אינו חשוב כל כך למי שמכיר את זוועות מחנות הריכוז, כמו גם לגבי עתיד אפשרויות ההגירה לארץ ישראל."
הבריטים הגיבו בשלילה לדו"ח; הם האשימו את הלחץ הציוני בחלק של הדו"ח שדן בארץ ישראל, והציעו כי על ארצות הברית לקלוט חלק מהפליטים. אטלי רצה שהדו"ח יישמר בסודיות, אך בקשתו לא התקבלה.
מינוי הוועדה והיקפה.
הנשיא רוזוולט מינה את הריסון לנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים ב־15 במרץ 1945.
ב-18 ביוני 1945 שלחה הסוכנות היהודית בארץ ישראל תזכיר מפורט ומנוסח בתוקף לרשויות הבריטיות בבקשת 100,000 אישורי הגירה למען עקורים יהודים באירופה.