גמונדן שוכנת בגובה של 425 מטר מעל פני הים, באזור טראונפירטל, האזור הדרומי מבין ארבעת אזוריה של אוסטריה עילית. אורך העיר מצפון לדרום הוא 9.4 קילומטר וממזרח למערב 13.5 ק"מ. שטחה הכולל של העיר משתרע על 63.4 קמ"ר, כשהוא מתחלק באופן הבא: שטח בנוי - 1%, גינון - 3.9%, חקלאות - 9.8%, מים - 19.1%, יער - 52.8%, שונות - 13.4%.
היסטוריה.
עוד לפני שהייתה גמונדן לעיר, בשנת 1217, קיבל האזור שלה זכויות מיוחדות. גמונדן הפכה ממבצר לעיר בשנת 1278 והייתה מבוצרת במשך כל ימי הביניים. בשנת 1300 נבנתה בעיר כנסייה. המנהיג הכלכלי והפוליטי של העיר היה "שופט העיר" (Stadtrichter).
בזמן המצור הטורקי השני על וינה ב 1683 קלטה גמונדן פליטים רבים מווינה. בשנת 1862 הפכה גמונדן רשמית לעיר ספא.
פוליטיקה.
במועצת העיר ישנם 37 מושבים. ראש העיר היינץ קפפל ממפלגת העם האוסטרית (ÖVP), המכהן בתפקיד מאז 1997. אופן חלוקת המושבים בין המפלגות השונות נכון לבחירות האחרונות שהתקיימו ב-2009 הוא:
ערים תאומות.
גמונדן היא עיר תאומה של הערים הבאות:
דרוסילה (בית הורדוס)
דרוּסילה (נולדה בשנת 38) הייתה נסיכה יהודייה משושלת בית הורדוס.
היא נולדה בממלכת יהודה לאגריפס הראשון, מלכה האחרון של יהודה, ואשתו קיפרוס (בת פצאל בן פצאל, אחי הורדוס, ושלומציון בת הורדוס ומרים החשמונאית). אחותם של אגריפס השני, דרוסוס (נפטר כשהיה ילד), ברניקי ומרים. היא נקראה על-שם דרוסילה, אחותו האהובה של הקיסר קליגולה.
עם מותו של אביה, בהיותה בת שש בלבד, שימשו דרוסילה ואחיותיה מטרה קלה לשמחתם של היוונים תושבי קיסריה וסבסטיה לאידם של היהודים על מות מלכם: "והחיילים שנזדמנו (לשם) אותה שעה, ורבים היו, הלכו אל בית (אגריפס) וחטפו את האנדרטות של בנות המלך והביאו אותן מתוך הסכמה כללית לבתי-זונות והעמידו אותן על הגגות, ונהגו בהן מנהג של ביזיון כמה שיכלו, ועשו מעשים מכוערים משאפשר לספרם".
לפני מותו, אירס אותה אביה לאפיפאנס , בנו של אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה. התנאי למימוש האירוסין היה שאפיפאנס יתגייר, אולם בסופו של דבר חזר בו מהבטחתו וסירב להמיר את דתו. המלך אגריפס השני, אחיה של דרוסילה, ביטל את האירוסין והשיא אותה לאזיזוס (עזיז) מלך אמסה (חמת), שהסכים להתגייר כדי להתחתן עמה.
אבל נישואיה לעזיז לא החזיקו מעמד זמן רב:
לפי הברית החדשה דרוסילה ישבה לצד בעלה בשעה שהוא שפט את פאולוס: "אחרי כמה ימים בא פליקס עם דרוסילה אשתו, שהייתה יהודיה".
לאחר סיום תקופת שירותו של פליקס, חזרה דרוסילה עם בעלה לרומא. בשנת 79, עם התפרצות הר הגעש וזוביוס, נעלמו עקבותיהם של דרוסילה ובנה אגריפס.
א' באייר
ב' באייר
ז' באייר
ח' באייר
ט' באייר
ספוטניק אהובתי
ספוטניק אהובתי (ביפנית: スプートニクの恋人, באנגלית: Sputnik Sweetheart) הוא שמו של רומן מאת הסופר הרוקי מורקמי. הספר יצא לאור ביפנית ב-1999 ובעברית ב-2005 בתרגומה של עינת קופר. זהו ספרו הרביעי של מורקמי שפורסם ותורגם לעברית. הספר הוא פיתוח של סיפור קצר בשם "חתולים אוכלי אדם" שפורסם ביפן ב-1991 ותורגם לעברית כחלק מקובץ הסיפורים "ערבה עיוורת, עלמה נמה" שיצא לאור ב-2009.
עלילה.
המספר, המכונה במספר הזדמנויות ק', הוא מורה צעיר בתחילת דרכו. ידידתו הקרובה ביותר היא סומירה (ביפנית: סיגלית). סומירה חולמת להיות סופרת, היא מעריצה את ג'ק קרואק ומנסה לסגל לעצמה מנהגים ביטניקיים ונוהגת ללבוש מעיל גברי הגדול מכפי מידותיה וגרביים לא תואמים. המספר מאוהב בסתר בסומירה אך היא כלל איננה נמשכת אליו והוא משלים עם עובדה זו. סומירה פוגשת את מיו, אשת עסקים נשואה ממוצא קוריאני המבוגרת ממנה בשנים רבות ומתאהבת בה באופן מיידי. מיו מחבבת ומעריכה את סומירה והיא שוכרת אותה כעוזרת אישית בחברת יבוא היינות שהיא מנהלת. בעקבות המפגש והעבודה עם מיו, משנה סומירה את אורחות חייה; היא מתחילה להתלבש בצורה אלגנטית, עוברת לדירה טובה ומפסיקה לעשן. במקביל, היא מפתחת מחסום כתיבה. מיו וסומירה יוצאות למסע עסקים באירופה ופוגשות איש עסקים אנגלי אשר מאפשר להם לצאת לחופשה בבית הנופש שלו באי יווני.
יום אחד מקבל המספר שיחת טלפון מקוטעת ממיו הנמצאת באי היווני. היא מבקשת ממנו להגיע בדחיפות לאי ולסייע לה לחפש את סומירה שנעלמה בפתאומיות ללא שהשאירה שום סימן ורמז. המספר אכן מגיע במהירות לאי היווני ונפגש לראשונה עם מיו. בחיפושיו אחרי רמז כלשהו מסומירה הוא מוצא שני דיסקטים של מחשב ולומד באמצעותם גם להכיר את מיו ואת עברה.
שם הספר.
"ספוטניק" הוא כינוי חיבה שנותרת סומירה למיו. בפגישתן הראשונה חיפשה מיו את המילה ביטניק כתיאור לג'ק קרואק, אך שגתה ובחרה במילה ספוטניק וטעות זו נחרתה בלב מיו. בהמשך הספר מדמה המספר את גיבורי הסיפור לספוטניק: גוף בודד הנע בחלל, כביטוי לאחת התמות המרכזיות בסיפור - הבדידות:
תמות.
התמות המרכזיות בספר הן הבדידות, האהבה הבלתי נענית, הצער והאובדן, ושבריריות היחסים בין אנשים כתוצאה ממאורעות שתלויים בחלל, בזמן ובהתרחשויות בלתי מוסברות. במידה רבה, צועד הספר בעקבות ספרו המצליח של מורקמי, "יער נורווגי" (1987); אם בכך שגם הוא עוסק בצעירים המחפשים את דרכם בחיים ומתנסים באובדן, בדידות ובעצב, ואם בדמיונן של שתיים מגיבורות שתי היצירות הללו (סומירה ב"ספוטניק אהובתי" ונאוקו ב"יער נורווגי") להולדן קולפילד, גיבורו של סלינג'ר ב"התפסן בשדה השיפון".
ביקורת.
איריס לעאל מבקרת את מורקמי על "דמיון די צר וחוש בלתי מפותח לעלילה", אך מצד שני היא גם כותבת כי "מורקמי מגלה הבנה עמוקה, אמפתיה יש לומר, לאותו סוג של נערים ונערות שעניינו גם את סאלינג'ר. הוא משרטט ביופי שאין להכחישו את מבוכתם המיוסרת, את התנגדותם המרדנית למראית העין המצוחצחת של תרבות המבוגרים ולעורמתה.".
ג'ולי מאיירסון , סופרת ומבקרת הספרות של הגרדיאן, כותבת כי "אני לא ממש יודעת במה עוסק הרומן המפחיד החדש של מורקמי, אבל הוא נגע בי עמוק יותר ודחף אותי הלאה יותר מכל מה שקראתי זמן רב.". היא מסיימת את ביקורתה על הספר ועל מורקמי: "בכך הוא בוודאי משיג את עבודת הכתיבה הבדיונית הטובה והמערערת ביותר את עולמך הפנימי: לאלץ אותך להתבונן על החלקים של עצמך שאף פעם לא חשדת שהם שם".
היעלמותה של סומירה באי היווני הביאה חלק מהמבקרים למצוא דמיון בין ספרו של מורקמי ובין סרטו של אנטוניוני, "אוונטורה" (1960), שגם בו נעלמת אחת הגיבורות באי בים התיכון ולא משאירה שום סימן. קים ניומן , סופר ומבקר של האינדפנדנט, טוען כי "ניתן לקרוא את הספר תוך שעתיים, עם הפרוזה המדויקת אך המתעתעת שלו. אך הוא מורכב בזהירות כמו פצצת זמן בעלת השהיה קצרה כדי להישאר בראש ולעורר אסוציאציות". הוא מסיים את ביקורתו על הספר בכך שהוא מציין כי באופן אירוני הסופר מצליח ליצור קשר אישי פשוט וטוב עם הקורא, תוך כדי הטענה שקשרים כאלה בין אנשים אינם אפשריים. שתי היצירות גם מאופיינות באקזיסטנציאליזם שמעסיק את יוצריהן.
י&quot;א באייר
י&quot;ב באייר
י&quot;ג באייר
פלסטיקה
גטו ונציה
אלכסנדר דומא
הרוזן ממונטה קריסטו
מיקי לוי
מיקי לוי (נולד ב-21 ביוני 1951, י"ז בסיוון ה'תשי"א) הוא יושב ראש הכנסת וחבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד". בעבר שימש סגן שר במשרד האוצר, ניצב במשטרת ישראל, מפקד מחוז ירושלים ונספח המשטרה בארצות הברית.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לשרה ומצליח לוי, משפחה של יוצאי כורדיסטן וטורקיה, הבכור בין חמישה ילדים. בצה"ל שירת לוי בחטיבת הצנחנים כשש שנים. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל ושירת בה בתפקידים בכירים רבים, ואת מרבית שרותו עשה במחוז ירושלים. לוי בעל תואר ראשון במדעי החברה ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת חיפה.
פעילות ציבורית.
בשנים 1982–1987 שירת כקצין אמצעים מיוחדים בימ"מ, לאחר מכן כמפקד פלוגה במג"ב ירושלים, קצין אג"ם במג"ב ירושלים, סגן מפקד מג"ב ירושלים, מפקד תחנת הבירה, סגן מפקד מחוז ירושלים וסגן מפקד מחוז ש"י.
בדצמבר 2000 מונה למפקד מחוז ירושלים. בימים אלו הייתה האינתיפאדה השנייה בראשיתה, ותקופתו כמפקד המחוז הייתה מהסוערות שעברו על ירושלים. כניצב התמודד לוי עם אירועים רבים, בהם סגירת ה"אוריינט האוס", מהומות בהר הבית, התמודדות עם אלימות רבה במגרשי הכדורגל, מעצרים של בכירים בעולם התחתון, אסון ורסאי. יותר מכול הייתה זו התקופה החמה ביותר של האינתיפאדה שבה שוטרי המחוז התמודדו עם גל טרור חסר תקדים. פיגועי ההתאבדות הרבים שהכו בעיר הציבו את לוי בחזית אל מול התקשורת, מה שהפך אותו לדמות ציבורית אהודה בלב הקוצנזוס. לוי לקה בלבו במהלך אחד הפיגועים, אך לא התפנה לקבלת טיפול רפואי עד שאחרוני הפצועים וההרוגים פונו מזירת האירוע.
בשנת 2002 זכה ב-"אות אביר איכות השלטון" של התנועה למען איכות השלטון בישראל ובפרס "איש השנה" של ערוץ 2.
בשנת 2003, עם התקרבות מועד החלפתו של המפכ"ל שלמה אהרונישקי, סומן לוי כאחד מהמועמדים הבולטים לתפקיד המפכ"ל, שכן היה קצין מוערך מאוד בפיקוד הבכיר של המשטרה ובעל אהדה ציבורית רבה. עם זאת, במהלך מפתיע, מינה השר לביטחון פנים, צחי הנגבי, ניצב צעיר יחסית - משה קראדי - שביקש למנות את לוי לנציג המשטרה בוושינגטון, תפקיד שנתפס כתפקיד האחרון של לוי במשטרה על ידי רבים אז, כולל לוי עצמו. בתפקיד זה הרצה בפני פורומים רבים של שוטרים ושריפים אמריקאים שביקשו ללמוד מניסיונו בחזית התמודדות המשטרה אל מול טרור. לוי העיד בפני ועדת אור לבדיקת אירועי אוקטובר 2000 כמומחה לשימוש בכדורי גומי, ואף העיד שניסה את ירי כדורי הגומי על עצמו.