מועדון אל-הילאל הסעודי בכדורגל (בערבית: نادي الهلال السعودي لكرة القدم‎; תעתיק מדויק: נאדי אלהלאל אלסעודי לכרת אלקדם), ובקיצור אל-הילאל (בערבית: الهلال; תעתיק מדויק: אלהלאל), הוא מועדון ספורט סעודי מעיר הבירה ריאד, המשתתף בליגת העל הסעודית, ונחשב לאחד המועדונים המצליחים והגדולים במדינה.
היסטוריה.
המועדון נוסד ב-16 באוקטובר 1957, והוא אחד מארבעת המועדונים שמעולם לא ירדו מהליגה הבכירה במדינה והשתתפו בכל העונות מאז הקמת הליגה בשנת 1976.
המועדון זכה ב-60 תארים רשמיים הן לאומיים והן יבשתיים, וב-99 גביעי ידידות. בתחרויות המקומיות אל-הילאל זכה בשיא 16 אליפויות ליגת העל הסעודית, שיא 13 פעמים בגביע יורש העצר הסעודי, שיא 7 פעמים בגביע ההתאחדות הסעודית, 8 פעמים בגביע המלך הסעודי, שיא 2 פעמים בסופר קאפ הסעודי, וגם בגביע המייסד הסעודי, טורניר כדורגל רשמי שנערך כל מאה שנה.
בתחרויות יבשתיות המועדון זכה ב-7 תארים. שלוש פעמים בליגת האלופות האסיאתית בשנים 1991, 2000 ו-2019, וכן פעמיים הגיע למקום השני (1987 ו-1988), פעמיים בגביע אסיה למחזיקות גביע (1997 ו-2002) ופעמיים בסופר קאפ האסיאתי (1997 ו-2000).
בספטמבר 2009 אל-הילאל נבחר כמועדון האסייתי הטוב ביותר במאה העשרים על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל.
טלפון ציבורי
טלפון ציבורי הוא מכשיר טלפון המוצב במקום ציבורי כשירות הניתן לציבור על ידי חברות הטלפונים. בדרך כלל השיחה מתאפשרת לאחר תשלום באמצעות מטבעות, אסימונים, כרטיסי חיוג או כרטיס אשראי.
מכשירי טלפון אלה ממוקמים במקומות ציבוריים עיקריים כגון שדות תעופה, תחנות רכבת או בכיכרות, אולם חשיבותם פוחתת והולכת בשל השימוש בטלפונים סלולריים.
היסטוריה.
הטלפון הציבורי המופעל במטבעות הומצא על ידי ויליאם גריי ונרשם כפטנט בשנת 1891.
המעבר מטלפונים בהם משלמים במטבעות לטלפוני אשראי, או כרטיסי חיוג, החל בעיקר בשל הגנבות הרבות של המטבעות והאסימונים, והפגיעה במכשיר הנלוית להן.
לאחר המצאת האינטרנט החלו להופיע במקומות ציבוריים טלפונים המאפשרים גלישה באינטרנט לאחר תשלום בגין הגלישה באמצעות כרטיס אשראי.
טלפונים ציבוריים בישראל.
טלפונים ציבוריים נמצאים בישראל בכל יישוב, בהתאם לכמות התושבים. ניתן להשתמש בהם לשיחות פנים ארציות ובינלאומיות.
מכשירי הטלפון הציבורי בישראל מופעלים באמצעות כרטיס מגנטי שנקרא טלכרט, שניתנים לרכישה בסניפי רשות הדואר, ברשתות שיווק ובקיוסקים. ניתן להפעילם גם באמצעות כרטיסי חיוג קבועים של מנויים כגון בזקכרט, שניתנים לרכישה בחנויות בזקסטור. בעסקים שונים ובמסעדות קיימים לעיתים טלפונים ציבוריים שמופעלים באמצעות מטבעות, אך עלותם גבוהה מזו שבכרטיסי החיוג.
למתקן הטלפון הציבורי מוצמד לעיתים ספר טלפונים, אך בשל השחתת הספרים וכן הגידול הרב בכמות מנויי הטלפון בארץ, שיצר ספרי טלפונים עבי כרס שאין להם מספיק מקום בתא הטלפון, קיימים כיום פחות טלפונים ציבוריים המחזיקים ספר טלפונים.
התפתחות הטלפונים הציבוריים בישראל.
ב-1921 הותקנו במוסדות שונים בישראל מכשירי הטלפון הראשונים, אך רק לאחר הקמת המדינה הותקנו טלפונים ציבוריים מוסדרים ביישובים הגדולים בארץ, עם הקמת משרד התחבורה, הדואר, הטלגרף והרדיו. טלפונים אלו היו מכשירי CCB מתוצרת בריטניה, והם הופעלו באמצעות מטבעות. ב-1953 הוחלט על מעבר לשימוש באסימונים, בעקבות שחיקת ערך המטבעות בשל האינפלציה והשינויים בסוגי המטבעות. בתקופה זו גם החל השימוש בטלפונים ציבוריים מתוצרת הארץ, שיועדו לשיחות מקומיות בלבד, במקביל למכשירי ה-CCB שהמשיכו לשמש לשיחות מקומיות ובינלאומיות כאחד.
בשנת 1966 הותקנו טלפונים ציבוריים שנקראו גם טצ"ג (ר"ת של טלפון ציבורי גוֹבֶה). הטלפונים, מתוצרת התעשייה הצבאית, אפשרו חיוג בין-עירוני ישיר, ללא סיוע טלפונאי מרכזיית הטלפונים, כפי שהיה עד אז. לשם כך שונו גם האסימונים ששימשו לטלפון זה, והתאפשרה הכנסתם של מספר אסימונים בו זמנית למכשיר. טלפונים אלו היו מבוססים על פיתוח שנעשה בראשית שנות ה-60 ביוזמתם של שניים מעובדי הדואר. אב טיפוס של המכשיר הותקן במסגרת ניסוי בשלושה סניפי דואר עוד שנת 1962. בתקופת מלחמת יום הכיפורים גבר השימוש בטלפונים הציבוריים ועלה מחירם של האסימונים, ורק ב-1981 החל ייצור אסימונים זולים מקומי בישראל, בפיקוח משרד התקשורת.
ב-1984 הוקמה חברת בזק, ובחנה מספר הצעות להפעלת טלפונים ציבוריים מופעלי כרטיס בטכנולוגיות שונות. ב-1990 החלה החלפת רוב מכשירי הטלפון הציבורי בארץ במתקנים מבוססי כרטיס הולוגרמי (אופטי) של החברה השווייצרית LANDIS &amp; GYR, באמצעות חברת תעש הישראלית. כרטיסים אלו כונו טלכרט, והקלו על השימוש בטלפון הציבורי, בשל משקלם הקל יחסית לאסימונים, נוחות השימוש, ומניעת זיופי אסימונים ופריצות לקופות המכשירים.
בעקבות השינוי והעלייה בביקוש לשימוש בטלפונים הציבוריים, עלה מספר המכשירים ברחבי הארץ מ-14,000 בשנת 1990 לשיא של כ-27,000 בשנת 1996. מאז חלה ירידה בשימוש במכשירים, עם כניסת הטלפונים הסלולריים לשוק התקשורת בישראל, ולפיכך ירדה גם כמות מתקני הטלפונים הציבוריים. כיום נותרו ברחבי ישראל כ-9,500 מכשירים. מספר רשויות מקומיות בישראל החלו במהלך לביטול מלא של תאי הטלפון הציבוריים.
ב-2004 ביקשה חברת בזק להקטין את כמות הטלפונים הציבוריים הפזורים בארץ, בשל ההפחתה בשימוש בהם ועלות אחזקתם, אך ועדת הכלכלה של הכנסת דחתה את הבקשה, על מנת למנוע פגיעה ביישובי הפריפריה ובמוסדות החינוך. מאז נערכו דיונים נוספים ומשרד התקשורת אישר לבזק להפחית את מספר הטלפונים הציבוריים, ועם זאת דרש ממנה להותיר טלפונים ציבוריים במקומות בעלי חשיבות ציבורית כמו בתי ספר ובתי חולים.
בשנות העשרים של המאה ה-21 משמשים הטלפונים הציבוריים בישראל בעיקר קבוצות אוכלוסייה שלרוב לא משתמשות בטלפונים סלולריים, בעיקר מהקהילה החרדית (עבורה אף הושקו "כרטיסי חיוג כשרים", שמאפשרים חיוג מטלפון ציבורי תוך חסימת תכנים לא הולמים, כפי שאושר על ידי "ועדת הרבנים לענייני תקשורת"); כמו כן, משתמשים בטלפון הציבורי אנשים ששוהים במוסדות סגורים שונים שלא מאפשרים החזקת מכשירים סלולריים, בעיקר בבתי סוהר. אך גם בישיבות חרדיות בהן אסור על הלומדים בהם להחזיק טלפון סלולרי.
בשנת 2020, עיריית ירושלים בראשותו של משה ליאון יצאה בהצהרה כי היא מסירה את כל הטלפונים הציבוריים בעיר.
ב-2021 אישרו משרד התקשורת וועדת הכלכלה לחברת בזק להסיר, החל מ-2022, חלק גדול מהטלפונים הציבורים וקבעו כי לא יוצבו טלפונים ציבוריים חדשים במרחב הציבורי, וזאת מפי שברובם היקף השימוש מועט, או לא קיים כלל. כאשר למנכ"ל המשרד תהיה הסמכות להורות על הסרה או תפעול בעת שיידרש.
אימפריית החושים
אימפריית החושים (בצרפתית: L'Empire des sens, ביפנית: 愛のコリーダ, Ai no Korīda) הוא סרט ארוטי יפני-צרפתי של הבמאי היפני נגיסה אושימה משנת 1976.
עלילת הסרט.
הסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, עוסק באהבה ובתשוקה שבין נערה צעירה בשם סאדא ומאהבה שהוא גם אדונה קיצ'י סאן. הסרט מגולל את מערכת היחסים בין השניים, שסובבת בעיקר סביב יחסי המין שביניהם, המקוימים בתדירות הולכת וגדלה. חיפושם האינטנסיבי אחר אתגרים חדשים לסיפוק תאוותם מסתיימת במותו של קיצ'י סאן. סאדא חונקת אותו תוך כדי קיום יחסי מין, וכורתת את איבר מינו. הסרט שזור לכל אורכו בצילומים ברורים של האקטים המיניים.
צינזור הסרט בישראל.
הסרט מ-1976 נאסר להקרנה בישראל. חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות, מבקר הקולנוע ד"ר יגאל משיח, תקף את ההחלטה. "אחת התופעות המעניינות ביותר בישיבה העצובה ההיא הייתה ההתכחשות לאלימות", כתב משיח במוסף "דבר השבוע". "אויב הצנזורים, כך נראה, הוא הסרט המיני. עם האלימות הם יכולים לחיות. אני אויב מושבע של כל צנזורה אמנותית. אבל ההתכחשות לאלימות חושפת פעם נוספת את ההגמוניה הדתית שהשתלטה על חיינו גם על הצנזורים החילוניים. הפוליטיקאים הדתיים הרודים בנו אינם רואים באלימות אויב פוליטי. בתל אביב אפשר לראות סצינות של אלימות נוראה שעברו את הצנזורה ללא ציוץ... אבל אם חלילה יופיעו על המסך כמה איברי-מין, שומו שמיים! את האבסורד הזה לא הבנתי מעולם. ראשים מותזים בקלוז-אפ, גופות אדם מתפוררות באוויר, אבל אסור להביט בגוף האדם. כאילו הייתה האלימות מעשה שגרתי שקל להשלים עמו ולהביט בו, אבל איברי המין שלנו משהו נסתר שאם יחשוף אותם הקולנוע, יתמוטט המוסר. כאילו זיון טוב אחד יעביר את כולנו לעבודה זרה. הא לכם אמת מידה תרבותית, היגיון מוסרי".
בשנת 1983, נעשה ניסיון נוסף להביאו לאישור המועצה לביקורת סרטים, אך שוב נאסרה הקרנתו.
בראשית שנת 1994 פנתה חברת "סטיישן פילם" למועצה לביקורת סרטים בבקשה חוזרת לאשר את הקרנתו של הסרט בבתי הקולנוע בישראל. ב-18 באפריל 1994, המועצה, שצפתה בסרט, החליטה פה אחד לפסול את הקרנתו. בהודעה שנשלחה לחברת סטיישן פילם נאמר כי "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב".
עקב טענות שהועלו כנגד ההחלטה, למשל בדבר איכותו האמנותית של הסרט, התכנסה הוועדה שוב ב-11 ביולי, על מנת לדון בהחלטה הקודמת. ברוב דעות הוחלט להמשיך ולאסור את הקרנתו של הסרט. ב-8 באוגוסט התכנסה המועצה בשלישית על מנת לדון בתוכן הסרט, ושוב החליטה לאסור את הקרנתו, אם כי הפעם נאמר במכתב שנשלח מטעם יו"ר המועצה כי "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים". בעקבות ההחלטה השלישית של המועצה לאסור את הקרנת הסרט, עתרו מפיצי הסרט בישראל לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ).