יעדם הראשון של מבקרים רבים בכנסייה הוא המזבח הראשי המרוחק (ראו בתוכנית המבנה: HA), שנבנה במשך שבע שנים (1641–1647) כחלק מליטוש הקתדרלה בסגנון הבארוק. המזבח נבנה בידי טוביאס פוק (Tobias Pock) תחת הדרכתו של הבישוף של וינה, פיליפ פרידריך, הרוזן ברוינר (Philipp Friedrich Graf Breuner) משיש שהובא מפולין, שטיריה וטירול.
המזבח מראה את סקילת סטפנוס הקדוש, פטרונה של הקתדרלה. הוא מוקף במסגרת דמויות של הקדושים הפטרונים של האזורים הסובבים אותה - לאופולד, פלוריאן, סבסטיאן ורוכוס הקדושים - וכן פסל של מריה הקדושה המושך את עין הצופה למבט על איור של גן העדן, שבו ישו מחכה לעלייתו השמיימה של סטפנוס, הקדוש המעונה הראשון.
מזבח וינר נוישטאדט.
מזבח וינר נוישטאדט נמצא בראש הספינה הצפונית (ראו בתוכנית המבנה: WNA), ויוצר ב-1447 בפקודתו של הקיסר פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שקברו ניצב מנגד לו, בראש הספינה הדרומית. על במת המזבח חקוק המוטו A.E.I.O.U. (סיסמה שפירושה "כל העולם נתון תחת אוסטריה" - Alles Erdreich Ist Österreich Untertan).
פרידריך הזמין אותו עבור כנסיית המנזר הציסטרציאני ויקטרינג שליד קלגנפורט, שם הוא הוצב עד סגירת המנזר ב-1786 כחלק מהרפורמות של הקיסר יוזף השני כנגד הכמורה. אז המזבח נשלח למנזר הציסטרסיאני על שם ברנר מקליירבו (שנוסד בידי פרידריך ה-3) בעיר וינר נוישטאדט ובסופו של דבר נמכר ב-1885 לקתדרלת סטפנוס הקדוש, אחרי שמנזר וינר נוישטאדט נסגר עקב מיזוג עם כנסיית המנזר של הייליגנקרויץ.
פרויקט לשיקומו החל ב-1985, יום השנה המאה להוספתו. מאחר שהשיקום הצריך טיפול בשטח פנים רחב (מעל מאה מטר מרובע), השיקום ארך כעשרים שנה ועלה 1.3 מיליון אירו.
התמונה של המזבח עצמו מורכבת משני טריפטיכונים, התחתון גדול פי ארבעה מהעליון. כאשר הפנלים התחתונים פתוחים, נגלה הסורג הגותי של המקום המכיל שרידי קדושים מעל המזבח.
בימי השבוע, ארבעת הפנלים סגורים ומציגים ציור בצבע אחד של סצנה הכוללת 72 קדושים. בימי ראשון, הפנלים נפתחים ומראים פסלי עץ מצופים בזהב המתארים אירועים בחייה של מריה הקדושה.
האיקונין של מריה פטש.
האיקונין של מריה הקדושה עם ישו הילד (ראו בתוכנית המבנה: MP), בסגנון ביזנטי היה במקור בכנסייה האוניאטית בעיר ההונגרית פץ' (Pécs), ועל שמה נקרא איקונין זה. אחרי שני דיווחים ב-1696 על נס שבו האם בתמונה הזילה דמעות אמיתיות, הקיסר לאופולד הראשון, מלך הונגריה, הורה להביאו לקתדרלה, שם יהיה בטוח מהצבאות המוסלמיים שנתמכו על ידי צרפת ושלטו ברוב הונגריה. אחרי מסע ממושך בן חמישה חודשים, הגיע האיקונין ב-1697. הקיסרית אלאונורה מגדלנה מנויבורג הזמינה את האיקונין במסגור Rosa Mystica והורתה שהאיקונין יונח ליד המזבח הראשי, שם הוא ניצב עד 1945. לאחר מכן שונה מיקומו והוא הונח מעל מזבח ומתחת לבלדקינו ליד הפינה הדרום-מערבית של הספינה הראשית - שם נרות דולקים רבים מראים על ההערצה לה זוכה האיקונין, בייחוד מצד ההונגרים.
האיקונין, בגודל 50.8 על 71.12 ס"מ, הוזמן ב-1676 מהצייר אישטוון פאפ על ידי לאסלו צ'יגרי אחרי שחרורו מהשבי העות'מאני בעת פלישתם להונגריה. אולי צ'יגרי לא יכול היה לשלם שישה דוקאטים על העבודה, והאיקונין נקנה בסופו של דבר על ידי לאסלו הורטה (Laszlo Hurta) שתרם אותו לכנסייה בפץ'.
התמונה מראה את האם מצביעה אל עבר הילד (דבר המסמל ש"הוא הדרך") והילד מחזיק ורד עם שלושה ענפים (מסמל את השילוש הקדוש) ועונד על צווארו צלב המבשר על הבאות.
מאז הגעתה, לא תועד שוב בכי של התמונה, אך נסים ותפילות שקרו יוחסו לה, כגון ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה על הטורקים בזנטה, מספר שבועות אחרי התקנת האיקונין בקתדרלה.
תושבי פץ' ביקשו את הציור הקדוש והמחולל נסים שלהם בחזרה, אבל הקיסר שלח להם העתק במקום. מאז, דווח שההעתק בכה דמעות אמיתיות וחולל נסים, והכפר שינה את שמו מפץ' למריה-פץ' והפך לאתר צליינות חשוב.
דוכן המטיף.
דוכן המטיף, העשוי אבן (ראו בתוכנית המבנה: P), הוא יצירת מופת של פיסול גותי מאוחר. במשך שנים יוחס הדוכן לאנטון פילגרם אך כיום חושבים שהסתת היה כנראה ניקולאס גרהארט ואן ליידן (Niclaes Gerhaert van Leyden). על הדוכן המוגבה עמד המטיף, ועל מנת שדרשתו תישמע יותר טוב בפני הקהל, הדוכן צמוד לאחד העמודים בלב הספינה הראשית ולא במזרח הכנסייה.
הצדדים של דוכן המטיף צומחים כעלי כותרת מהגזע התומך אותו. על עלי הכותרת הגותיים יש תחריטי דיוקנאות של ארבעת מורי הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, אמברוזיוס הקדוש, האפיפיור גרגוריוס הראשון והירונימוס הקדוש. כל אחד חרוט בהם בארבעה מצבי רוח שונים ובארבעה שלבים של חייו.
מעקה המדרגות המתעקל סביב העמוד ממפלס בקרקע עד לדוכן הוא בעל עיטורים של קרפדות ולטאות הנושכות זו את זו, דבר המסמל את מלחמת הטוב ברוע. בראש המדרגות ישנו פסל של כלבלב מאבן המגן על המטיף ממתפרצים.
מתחת למדרגות נמצא אחד הסמלים האהובים של הקתדרלה: דיוקן-עצמי של פסל לא ידוע המסתכל בתמיהה מהחלון, ומכונה Fenstergucker - "המציץ מהחלון".
קפלות.
ישנן מספר קפלות רשמיות בקתדרלת סטפנוס הקדוש:
קברים.
בנצרות, הקבורה בכנסייה תמיד סימלה כבוד, משום שכך קרוב הנקבר לשרידי קודש שמאוחסנים בה. קבורות פחות מכובדות היו מחוץ לכנסייה, אך בצידה. מאז ימיה הראשונים הייתה קתדרלת סטפנוס הקדוש מוקפת בבתי קברות, עוד מהתקופה הרומית. בנוסף לכך ישנם גם קברים בתוך הקתדרלה עצמה.
בקומת הקרקע ניתן לראות את הקברים של:
כאשר נסגרו בית הגופות ושמונת בתי הקברות שמול צידי קתדרלת סטפנוס הקדוש עקב התפרצות של מגפת הדבר ב-1735, הועברו העצמות שבהם אל מערות הקבורה (קטקומבות) שמתחת לכנסייה. קבורה ישירות בקטקומבות נעשתה עד 1783, אז חוקק חוק שאסר קבורה בתחום העיר. בתוך הקטקומבות, הפתוחות לתיירים, ישנם שרידים של 11,000 גופות הקבורות שם.
תחת דרום בית המקהלה נמצאת קריפטת הבישופים שהקבורה האחרונה בה (שהושלמה ב-1952) הייתה של הקרדינל פרנץ קניג ב-2004.
בקריפטה מתחת למזרח הכנסייה נמצאים 78 מְכלי ברונזה המכילים גופות, לבבות וקרביים של 72 מבני שושלת האבסבורג. לפני מותו ב-1365 הורה הדוכס רודולף הרביעי שקריפטה כזאת תיבנה עבור שרידיו בקתדרלה החדשה שהזמין. כבר ב-1754 התא המלבני הקטן היה עמוס לעייפה ב-12 סרקופאגים ו-39 כדים, ולכן התא הורחב בתא סגלגל ממזרח לתא המלבני. ב-1956 חודשו שני התאים, והתוכן שלהם סודר מחדש. הסרקופאגים של הדוכס הרביעי ואשתו הוצבו על במה, ו-62 הכדים המכילים איברים הועברו משתי שורות מדפים לתא החדש ולתוך ארונות בתא המקורי.
העוגב.
העוגב בקתדרלת סטפנוס הקדוש הוא מסורת עתיקת יומין שהתחילה עוד בימי הביניים. העוגב הראשון מוזכר ב-1334. אחרי השרפה של 1945, מיכאל קאופמן בנה והתקין ב-1960 עוגב חשמלי גדול עם 125 רגיסטרים, 4 מקלדות ו-9000 צינורות. בניית העוגב מומנה מתרומות הציבור. ב-1991 נבנה עוגב בית המקהלה בידי החברה האוסטרית Rieger. זהו עוגב מכני עם 56 רגיסטרים ו-4 מקלדות.
שימור ושחזור.
מאז הקמתה של הקתדרלה ב-1147 היא נמצאת בתהליך ארוך של שינוי, שיפוץ ושימור.
אבן הגיר הנקבובית מועדת לשחיקה בשל פגעי מזג האוויר. ציפויה בחומר אוטם דוגמת סיליקון אינו פותר את הבעיה, שכן הוא מביא ללכידת לחות בתוך האבן, דבר המאיץ את תהליך ההיסדקות עם קפיאת המים הכלואים. מחלקת הבנייה של הקתדרלה, ה-Dombauhütte, משתמשת בטכניקות המדעיות החדשניות ביותר, ובכלל זה סתתות עדינה וניקוי פסלים באמצעות לייזר, וכן עוסקת במחקר ופיתוח של תהליך למילוי החללים בתוך האבן בחומר שימנע חדירת מים.
פרויקט התיקון הבולט ביותר לעין הוא החידוש הרב-שנתי של המגדל הדרומי הגבוה, שכלל התקנת פיגומים. כספים שנתקבלו מהשכרת שטחי פרסום על הרשתות שמכסות את הפיגומים כיסו חלק מעלויות העבודה, אך הפרסום עורר מחלוקת ועקב כך הופסק.
ניקוי שיטתי של פנים הקתדרלה מתקדם בהדרגה סביב הקירות, ותבליט חיצוני של ישו בגת שמנים משוחזר.
בשנת 2006 הושלם מיזם ענק, שענה על צורך של מבקרים ומתפללים בקתדרלה מזה מאות שנים: שדרוג מערכת ההסקה. מערכות חימום קודמות כללו קמיני בערה, ופיזרו פיח ושומן על יצירות האמנות. המערכת החדשה משתמשת במקורות חימום רבים בנקודות שונות ברחבי הקתדרלה, כך שיש מעט מאוד זרימת אוויר נושא חלקיקים מזיקים. הקתדרלה מחוממת לטמפרטורה של כ-10 מעלות צלזיוס.
מקורם של חלק מהשרטוטים האדריכליים מימי הביניים, והם מצוירים על נייר באורך ארבעה וחצי מטרים שלא ניתן לגעת בו בשל רגישותו. נעשו מדידות לייזר של הקתדרלה העתיקה, ומהן הפיקו דגם תלת-ממדי ממנו ניתן להפיק תוכניות לפי הצורך. כאשר מתעורר צורך בהחלפת אבן שנשחקה עקב פגעי מזג האוויר, המערכת הממוחשבת יכולה ליצור מודלים בגודל אמיתי, שישמשו להדרכת תשעת הסתתים המועסקים בסדנת הקתדרלה שליד הקיר הצפוני.
שטפנסדום
סורגוט
סורגוט (ברוסית: Сургут, ככל הנראה מחנטי: סור - דג, גוט - בור) היא עיר ברוסיה, במחוז האוטומי של חנטי ומנסי, במחוז טיומן אשר בסיביר המערבית, על הנהר אוב. נכון ל-2010 מנתה אוכלוסיית העיר כ-306,675 תושבים. העיר משמשת כמרכז לתעשיית הנפט והגז. בין החברות הגדולות העוסקות בענף – סורגוטנפטגז ו"גזפרום טראנסגז סורגוט" (חברה-בת של גזפרום).
העיר נוסדה ב-19 בפברואר 1594 לפי צו מלכותי של הצאר פיודור הראשון, ובכך היא אחת הערים הוותיקות בסיביר. עד 1804 הייתה עיר, אך בגלל דלדול האוכלוסייה במקום נהפכה ליישוב עירוני. ב-1868 הפכה שוב לעיר, אך ב-1926, כאשר אוכלוסייתה הייתה רק 1,300 תושבים, חזרה להיות יישוב עירוני.