כאשר הגיע מיכיהו סיפר לו אחאב על דברי הנביאים וייחל שינבא כמותם. מיכיהו נשבע שיגיד את אשר אמר לו ה', והתנבא:(), אך אחאב הבין מכך שלא פתח בדבריו ב'כה אמר השם' כי אינו מתנבא, אלא לועג לו או מברכו, ולכן שב והפציר בו למסור את נבואתו.
לפי התלמוד 'הרוח' היא רוחו של נבות היזרעאלי אותו הרג אחאב.
למרות הלעג שהביע אחאב כלפי נבואתו של מיכיהו, חשש ממנה והחליט לנקוט משנה זהירות. בדרכו למלחמה הודיע ליהושפט כי בכוונתו להתחפש לחייל פשוט, בעוד מיהושפט עצמו ביקש להישאר לבוש בבגדי מלכותו.
למעשה ציווה ציווה בן הדד את חייליו:() במהלך הקרב ברמות גלעד חפשו חיילי ארם את אחאב, וכאשר ראו את יהושפט חשבו כי הוא מלך ישראל ובקשו להורגו. יהושפט זעק לה' והחיילים הבחינו כי אינו אחאב וסרו מעליו.
אחאב המחופש אכן לא זוהה, אך () יש המזהים את המושך עם נעמן שר צבא ארם. אחאב המשיך לעמוד על המרכבה כאשר דמו נשפך לתוכה, ומת לעת ערב.
קבוצת קדם
קבוצת קדם הייתה מסגרת הגנתית, אשר הוקמה בשנת 1920 והיוותה את אחד מגרעיניו הראשונים של ארגון ההגנה בתל אביב.
רקע.
קבוצת קדם הייתה אחת מכמה קבוצות דומות, אשר טרם הצטרפותן לארגון ההגנה פעלו על בסיס מקומי וללא תאום או פיקוד אזורי. מסגרת זו התבססה בעיקרה על יוצאי הגדודים העבריים לשעבר, ופעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה.
יוזם הקמתה ומפקדה הראשון היה שמשון בלוך, בעברו חייל בגדוד נהגי הפרדות, אשר נטל חלק במערכה בגליפולי בשנת 1915, ולאחר מכן חייל בגדוד 39 של קלעי המלך, אשר נטל חלק בקרבות השחרור האחרונים של הצבא הבריטי בעמק הירדן בשנת 1918.
קבוצת זו, אשר מנתה בשיאה ככל הנראה כ-50 איש, השתכנה ופעלה במבנה בו שכן בעבר מלון הפאר "בלה ויסטה" (כיום אזור גן צ'ארלס קלור). מבנה זה נרכש מאחר יותר על ידי חברת הבניה "קדם", אשר הפכה אותו למשכן למשרדיה ולמגורים עבור עובדיה, ומכאן נגזר גם שמה של הקבוצה.
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים . זאת, היות שהייתה היחידה אשר החזיקה בנשק מבין מסגרות ההגנה שפעלו באזור. מבין בין 47 היהודים שנפלו חלל במאורעות אלה היה גם חבר קבוצת קדם, משה סטרלצין, אשר נהרג כאשר ניסה להציל משפחה יהודית בשכונת נווה שלום. עם תום המאורעות השתלבה קבוצה זו עם ארגון ההגנה הארצי ופעלה במסגרתו. גם בשנים שלאחר מכן, היוותה קבוצת קדם כוח מגן מרכזי בעיר.
לדברי אחד ממפקדיה, ראובן גולדברג, מתוך קבוצת קדם יצאו בשנים שלאחר מכן רבים ממפקדיה של "ההגנה" בתל אביב.
בלארף
בלארף (באנגלית: Blarf) הוא פרויקט מוזיקלי של הקומיקאי האמריקאי אריק אנדרה. בלארף הייתה במקור להקה שהורכבה מאנדרה וחבריו, אך היא התפרקה במהירות. בשנת 2019 חידש אנדרה את הפרויקט, והוציא את האלבום "Cease &amp; Desist" דרך Stones Throw Records.
היסטוריה.
לאחר שאריק אנדרה נרשם למכללת ברקלי למוזיקה בוסטון, מסצ'וסטס, הוא הקים להקה בשם "בלארף". מטרת הלהקה הייתה לחקות את הסגנונות של פרנק זאפה והביסטי בויז. הלהקה התפרקה אחרי זמן קצר מכיוון שמתופף הלהקה התחתן בגיל 18 עם אישה הנמצאת בתנועה נגד הפלות, ואנדרה בתגובה כתב שיר בשם "I Love Abortions" (בעברית: "אני אוהב הפלות").
ב-25 בדצמבר 2014, אנדרה הוציא באופן עצמאי מיני-אלבום שיתופי עם מפיק התקליטים הקנדי The First Seed, תחת הכותרת "BLARF".
ב-6 ביוני 2019, נחשף כי אמן חדש נחתם לסטונס ת'רואו רקורדס תחת השם "Blarf" וכי אלבום האולפן הבכורה שלו "Cease &amp; Desist" אמור לצאת ב-26 ביוני. עד מהרה התחוללה שמועה ש"בלארף" הוא כינוי של אנדרה, אולם דמותו של בלארף הכחישה זאת. להופעותיו הפומביות הנדירות מאוד של בלארף הוא נראה בדרך כלל לובש תחפושת של רונלד מקדונלד.
הסינגל המוביל באלבום, "Badass Bullshit Benjamin Buttons Butthole Assassin", יצא ב-18 ביוני עם קליפ נלווה. Cease &amp; Desist יצא כמתוכנן ב-26 ביוני 2019. האלבום מבוסס מאוד על סמפלים והוא מכיל אלמנטים של פלנדרפוניקה ומוזיקת נויז. קליפים לסינגלים "Banana" ו-"Boom Ba" יצאו ב-31 ביולי וב-12 באוגוסט 2019, בהתאמה.
אנדרה הופיע בשידור חי כ"בלארף" לראשונה ב-6 ביולי 2019, בלוס אנג'לס עם עמיתיו הנגנים Thundercat, DOMi ו-JD Beck.
דורון בר אדון
דורון בר-אדון (נולד בשנת 1940) הוא צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה.
בר-אדון נולד בירושלים ב-1940 לארכאולוג ואיש ארגון ההגנה פסח בר אדון והעיתונאית דורותי בר אדון. בהיותו בן שלוש עברה המשפחה למושב מרחביה שם הוא גדל ובגר במקביל לשהותו בקיבוץ מרחביה.
בנערותו למד ציור אצל דן אמיתי, חבר קיבוץ שריד. בגיל 26 המשיך בלימודי אמנות במכללת אורנים אצל מרסל ינקו, בבצלאל אצל אברהם אופק ובאופן פרטי בגבעתיים אצל רודי להמן. בתקופת לימודיו בבצלאל הכיר את רעיה, אותה נשא לאשה, ויחד שיתפו השניים פעולה.
החל מ-1976 לימד אמנות במוסדות כמו בית הספר התיכון תלמה ילין, אוניברסיטת חיפה, מכללת רופין, מכללת הגליל המערבי ובמכון אבני. לאורך השנים הציג עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות וכן יצר עבודות באתרים ציבוריים ובמבנים כמו בניין המועצה האזורית אשכול ומגדל המים בחדרה.
מאז 1964 מתגורר עם משפחתו בחופית.
הביתה הלוך חזור (אלבום)
חי&quot;ר גבולות
סרגיי שיפילוב
סרגיי אלכסנדרוביץ' שיפילוב (ברוסית: Сергей Александрович Шипилов; נולד ב-16 במאי 1959) הוא רוצח סדרתי ואנס רוסי, שנשפט למאסר עולם בגין 14 מקרי רצח ו-9 מקרי אונס. בעיקר הרג בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלסק. מה שמיוחד בפשעיו זה שהוא ביצע את מרבית הרציחות תוך כדי ריצוי מאסר בפועל.
תחילת סדרת הרציחות והקדנציה הראשונה בכלא.
שיפילוב ביצע את הרצח הראשון שלו בשנת 1995, כאשר בערב ב-23 באוקטובר, הוא הכה למוות במוט מתכת ושדד אישה בעיר ארכנגלסק. הוא הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בשנת 1996 החלה סדרת רציחות ואונס בארכנגלס. כשסרגיי נהג במשאית שלו, הוא לקח איתו נוסע אחר. לדבריו, היא עצמה, במצב שיכור, הסכימה למערכת יחסים אינטימית. עם זאת, לאחר מכן הרג שיפילוב את האישה, והסב לה כמה פצעים בסכין. ראוי לציון העובדה שסכין הרוצח הסדרתי "חסר הניסיון" נשברה במהלך הרצח, והלהב נתקע בגופתו של הקורבן. בהמשך הודה שיפילוב כי חשש כי חבריו הנוסעים יבואו לביתו ויספרו לו על הבגידה באשתו. הוא קבר את גופת הקורבן בשטחו של בית חרושת ליבנים של ארכנגלס.
תוך שנה שיפילוב הרג שתי נשים נוספות - מרינה לריונובה וסבטלנה גורדייבה. הוא פעל בצורה זהה. הוא קבר את גופותיהם בראיון פרימורסקי שבמחוז ארכנגלס. הגופות נמצאו רק לאחר לכידתו של הפושע.
ביוני 1996, באזור ראיון פרימורסקי, במחוז ארכנגלס, תקף שיפילוב אישה, נתן לה אגרוף וירה בה באקדח מאולתר. הוא קבר את הגופה ביער. שיפילוב הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בסוף 1996 ביצע שיפילוב אונס. הקורבן הצליח להימלט (על פי מידע אחר, שיפילוב שחרר אותה בעצמו), והיא דיווחה למשטרה. שיפילוב נעצר. בתוך מכוניתו נמצא חרוז עשוי מתכשיטיו הקרועים של הקורבן. בנוסף הוכחו 8 מקרי אונס נוספים שביצע שיפילוב במהלך שנת 1996. ב-16 בינואר 1997 גזר עליו בית משפט מחוזי בפרימורסק 8 שנות מאסר בכלא של המשטר הכללי. שיפילוב אפילו לא היה חשוד בארבעה מקרי רצח שביצע.
מאוחר יותר, כשריצה מאסר עולם, הצהיר שיפילוב כי לא היה שום אונס: קיום יחסי מין עם אישה שדיווחה למשטרה היה בהסכמה הדדית, והיא הגישה תלונה "כדי להרוויח כסף על זה".
בכלא.
כהגיע לכלא בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלס, עד מהרה המציא שיפילוב תוכנית ייחודית, לפיה לאחר מכן יבצע את כל פשעיו. בכלא זה נהוגה מערכת המעצר המכונה "אי ליווי", כלומר אסירים יכלו לנוע בחופשיות בשטח הכלא ואף לעיתים לצאת לצורכי הממשל. שיפילוב הבין מיד כיצד ניתן להשתמש בזה למטרותיו הפליליות. בקיץ 1998, בגלל התנהגות טובה, הוא הפך למפעיל הביוב של הכלא ולעיתים קרובות נהג במכונית עם צואה למזבלה. ב-8 בדצמבר 1998 הוא ביצע את הרצח החמישי. הקורבן הייתה טטיאנה דוילניצינה בת ה-18. הגופה שלה, שלא כמו הגופות האחרות, הוא לא קבר, אלא רק כיסה אותה בענפים. לאחר מכן הסתתר שיפילוב, מאחר שהוא חשש מאוד להיתפס, אך כשהגיע לזירת הפשע וגילה כי הגופה לא נמצאה, הוא קבר אותו בבטחה והחליט להמשיך את הסדרה. את הרצח הבא ביצע ב-16 במאי 1999. ביום זה הוא אסף את אולגה אקיניחובה בתחנת הכפר לוקינסקיה, לקח אותה ליער, אנס וחנק אותה. שבוע לאחר מכן, ב-24 במאי, הרג שיפילוב אישה אחרת - אירינה זוטובה. הוא קבר את הגופה בנקודה הסופית של מסלולו - במזבלה.
ביוני ביצע שיפילוב ארבעה מקרי רצח נוספים ב-11 ביוני הוא הרג את אנה קלבנובה, 18 ביוני - אנה פלקינה, 21 ביוני - תמרה ולסובה, 27 ביוני - אולגה מרטמיאנובה. רק שניים מקרבנות הרוצח היו נערות צעירות. על פי הודאתו שלו, שנעשתה לאחר מעצרו, "הוא ריחם על הצעירות, הבתולות", ולכן עבר רק לנשים בגיל העמידה. ואז באוגוסט שוב ​​הסתתר שיפילוב. ב-22 וב-24 בספטמבר הוא ביצע את מעשי הרצח האחרונים שלו - תמרה בוימר וזיניידה שורוחובה.
כל הרציחות חושבו מראש על ידי שיפילוב. הוא אסף נשים בכבישים עזובים. הוא הסיר את מנגנון פתיחת דלת הנוסע ובכך ניתק את מסלול הבריחה לקורבנות. בדרך הוא הציע לנשים לשתות וודקה, ולאחר שקיבל סירוב מנומס, הוא עצר את המכונית במקום שומם וביצע מעשים פליליים.