במשפטו הורשע מיכאל סרווטוס בשני אישומים, הפצה והטפה כנגד השילוש הקדוש וכנגד טבילה של תינוקות (פדובפטיזם). על טבילה של תינוקות אמר מיכאל סרווטוס "זוהי המצאה של השטן, כזב שטני שנועד להחריב את הנצרות". אין זה משנה מה הייתה סיבת הצהרות אלו, רוגז או יחס שאינו הולם, טענתו כי מסורות נוצריות מקובלות היו "מן השטן" פגעה באופן רציני באפשרות לרכוש בעלי ברית. עם זאת, סבסטיאן קסטליו (Sebastian Castellio, תאולוג צרפתי) גינה את הוצאתו להורג של סרווטוס והפך למבקר חריף של קלווין בשל הפרשה. פרשה זו אף השפיעה על לליו סוציני, מייסד הפלג האוניטרי בנצרות.
התובע הכללי במשפט, שלא היה ניקולה, הוסיף לכתב האישום כמה האשמות מוזרות במהלך החקירה הפומבית. המוזרה שביניהן הייתה: "האם הוא נשוי, ואם הוא יענה שאינו נשוי הוא יישאל מדוע, בהתחשב בגילו, הוא נמנע במשך זמן כה ארוך מלהתחתן". להאשמה בחוסר צניעות שהשתמעה בעקיפין משאלה זו ענה סרווטוס כי בקע מונע ממנו זה זמן רב להיות מסוגל לחטוא בחטא מסוים זה. שאלה אחרת הייתה: "האם הוא לא ידע כי הדוקטרינה שלו ממאירה, בהתחשב בכך שהוא תומך ביהודים ובטורקים בכך שהוא מספק להם תירוצים, והאם הוא לא למד את הקוראן במטרה להפריך את הדוקטרינה והדת שהן ביסוד הכנסיות הנוצריות ולחלוק עליהן, יחד עם ספרים טמאים אחרים, שמהם אנשים צריכים להימנע בענייני הדת, בהתאם לדוקטרינה של פאולוס הקדוש".
על אף שקלווין האמין כי לסרווטוס מגיע עונש מוות בשל "חילולי קודש נתעבים", הוא קיווה עם זאת כי גזר הדין לא יהיה העלאה על המוקד והוא נטה לחנינה. קלווין הביע רגשות אלו במכתב לפארל שנכתב שבוע לאחר שסרווטוס נאסר, ובו הוא מזכיר את חילופי הדברים בינו לבין סרווטוס.
מכיוון שסרווטוס לא היה אזרח ז'נבה, ועל פי החוק מותר היה לגרשו בלבד, נועצו השלטונות עם הקנטונים האחרים של שווייץ (ציריך, ברן, בזל ושאפהאוזן), וכולם הסכימו באופן גורף להרשעתו ולהוצאתו להורג. בבזל אסרו על מכירת ספריו, ומרטין לותר גינה את כתביו תוך שימוש בביטויים חריפים. לסרווטוס ולפיליפ מלנכתון (Philip Melanchthon, רפורמטור גרמני) היו דעות עוינות זה על זה. רוב הרפורמטורים הפרוטסטנטים ראו בסרווטוס קיצוני מסוכן, ורעיון חופש הדת לא היה קיים בתקופה זו. העולם הקתולי כלא אותו גם כן וגזר עליו מוות, עובדה שלכאורה דרבנה את קלווין להשתוות אליהם בדבקות בדת. היחידים שהתנגדו בפומבי להוצאתו להורג היו אנשים המכונים "ליברטינים" שהיו שנואים בכל העולם הנוצרי. ב-24 באוקטובר נידון סרווטוס להעלאה על המוקד בשל התכחשותו לשילוש הקדוש ולטבילת התינוקות. כאשר ביקש קלווין כי סרווטוס יוצא להורג בעריפת ראש ולא על ידי שרפה, נזף בו גיום פארל במכתב מ-8 בספטמבר 1553 כי הוא מגלה מידת רחמים כלפי מי שאינו ראוי לכך.
ב-27 באוקטובר 1553 נשרף סרווטוס על המוקד בשמפל (Champel) שבקרבת ז'נבה. האגדה מספרת כי אמר למעניו: "אני אישרף, אבל זהו מאורע פעוט. אנחנו נמשיך את הדיון בינינו בעולם האמת." על פי ההיסטוריונים, מילותיו האחרונות היו: "ישו, בן האלוהים הנצחי, רחם עלי".
קלווין מעולם לא הביע חרטה על חלקו במותו של סרווטוס. לקראת סוף חייו כתב במכתב למרקיז דה פואה (de Poët):
"כבוד, תהילה ועושר יהיו התמורה למכאוביך, אך מעל לכול אל נא תיכשל בלפטור את הארץ מעונשם של בני הבליעל, המסיתים את העם להתמרד כנגדנו. מפלצות אלה יש להשמיד, כפי שהשמדתי את מיכאל סרווטוס, הספרדי".
רלוונטיות לימינו.
סרווטוס נחשב לעיתים קרובות כמרטיר האוניטרי הראשון בשל דחייתו את השילוש הקדוש והוצאתו להורג בשרפה באשמת כפירה. מאז שהאוניטרים והאוניברסליסטים התאחדו ועקב כך שינו מיקוד, דעותיו אינן רלוונטיות לאוניטריזם-אוניברסליזם. כמה מלומדים טוענים כי לדעותיו היה מן המשותף עם הסאבליאניזם או האריאניזם אף שהתאולוגיה שלו היא ייחודית לו. עם זאת, קיימות בארצות הברית קהילות וכנסיות אוניטריות-אוניברסליסטיות הקרויות על שמו.
סרווטוס היה האירופאי הראשון שתיאר את (או גם מחזור דם ריאתי), ובכך תרם לגילוי מחזור הדם. על אף שתגלית זו לא זכתה לפרסום מכמה סיבות. האחת שהתיאור הופיע במסה תאולוגית "Christianismi Restitutio" ולא בספר על רפואה. יתר על כן, רוב העותקים של הספר נשרפו בפומבי לאחר הדפסתם ב-1553. נותרו שלושה עותקים, אך הם נותרו חבויים במשך עשרות שנים. רק לאחר ניתוחי המעבדה שערך ויליאם הארווי ב-1616 הפך תפקיד מחזור הדם הקטן להיות מקובל על כל הרופאים.
ב-1984 שינה בית חולים ציבורי בסרגוסה את שמו מחוסה אנטוניו ל"מיגל סרווט". כיום זהו בית חולים אוניברסיטאי.
לואי ג'ין בולס
לואי ג'ין בולס (באנגלית: Louis Jean Bols; 23 בנובמבר 1867 – 13 בספטמבר 1930) היה גנרל בריטי, ראש המטה של הגנרל אדמונד אלנבי במלחמת העולם הראשונה בחזיתות אירופה וארץ ישראל ואיש הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל עד כינון המנדט הבריטי.
ביוגרפיה.
לואי ג'ין (ז'אן) בולס נולד לדיפלומט בלגי. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שירת בולס כמפקד גדוד ונשלח להילחם בחזית המערבית. בנובמבר אותה שנה הוא נפצע ונלקח בשבי על ידי הגרמנים. תוך זמן קצר הצליח בולס להימלט מן השבי ומונה לראש המטה של הגנרל אלנבי.
בשנת 1917 נכשלה הארמייה השלישית בפיקודו של אלנבי בהתקפה על העיר אראס בצרפת. בעקבות הכישלון בקרב אראס הועבר אלנבי מתפקידו בחזית אירופה ונשלח לחזית המזרח התיכון, בה זכה לניצחונות ולתהילה. עם עזיבת אלנבי נתמנה בולס כמפקד אוגדה תחת פיקודו של פילדמרשל הרברט פלומר, לימים הנציב העליון השני של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בולס ואוגדתו נטלו חלק בהתקפה המוצלחת של פלומר על העיר מסינס שבבלגיה ביוני 1917.
זמן לא רב לאחר מכן הוצב בולס לשרת תחת פיקודו של אלנבי, כראש מטהו ונלווה אליו בניצחונותיו הגדולים ובכיבוש ארץ ישראל וירושלים מידי הכוחות של האימפריה העות'מאנית.
מכיבוש הארץ על ידי הבריטים בדצמבר-1917 ועד כינון המנדט הבריטי בשנת 1920 שימש בולס כאיש הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים. מדצמבר 1919 ועד יולי 1920 שימש בולס כקצין המנהלה הראשי (Chief Administrator of Palestine) - המושל הצבאי של מנהלת שטחי האויב הכבושים - דרום, לימים פלשתינה-א"י הכפוף למפקד העליון בקהיר, אלנבי ואז הגיע לארץ הנציב העליון (High Commissioner of Palestine) הראשון הרברט סמואל, הממשל הצבאי הוחלף בשלטון האזרחי של המנדט הבריטי ובולס סיים את תפקידו.
בתולדות ארץ ישראל ייזכר בולס כמי שהחתים את הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, בהכנסו לתפקידו, על קבלה בה נכתב באנגלית:
Received from Major-General Sir Louis J. Bols K.C.B.—One Palestine, complete
ובתרגום לעברית:
"נתקבלה מאת הגנרל סיר לואי בולס (ראשי תבות תואריו באנגלית), "פלשתינה שלמה"
הנציב העליון הוסיף ליד חתימתו על הקבלה את ראשי התבות E&amp;O.E, שמשמעותן Errors and Omissions Expected, בדומה לאימרה העברית "טעות - לעולם חוזר".
בנו של בולס היה הגנרל אריק לואי בולס, מי שבין השנים 1945 ל-1947 עמד בראש דיוויזיית הצנחנים, שחייליה כונו על ידי אנשי היישוב "הכלניות", שהופעלה נגד היישוב בתקופת המאבק להקמת מדינת ישראל.
ארטיום מילבסקי
ארטיום וולודימירוביץ' מילבסקי (באוקראינית: Артем Володимирович Мілевський) (נולד ב-12 בינואר 1985 במינסק, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ממוצא בלארוסי ששיחק בעמדת החלוץ
מילבסקי התאמן באקדמיית הכדורגל של ניקולאי וולקוב במינסק. בשנת 2000 שיחק כמה משחקים בנבחרת הצעירה של בלארוס. בסוף אותה שנה עבר עם משפחתו לאוקראינה, שם התאמן תקופה קצרה באקדמיית הכדורגל של פאבל יאקובנקו, עד שחתם בקבוצת הכדורגל בוריספן קייב. בשנת 2002 עבר לקבוצת דינמו קייב מקבוצת בוריספן וכבש את שערו הראשון כבר במשחקו הראשון במועדון. מאז הוא שחקנה של הקבוצה ומכונה "אנדריי שבצ'נקו" החדש. באותה שנה קיבל את האזרחות האוקראינית.
החל מ-2006 משחק מילבסקי בנבחרת אוקראינה. הוא שותף במונדיאל 2006 בגרמניה והיה אחד משלושת השחקנים שכבשו את הפנדלים בניצחון 0:3 על בדו-קרב בעיטות העונשין בשמינית הגמר. נבחרתו הגיעה לשלב רבע הגמר שם הפסידה ל, אלופת העולם המיועדת.
קמפוס אריסון לאמנויות
מאיר וייס
הרב פרופסור מאיר וייס (1908 - 7 במאי 1998; ה'תרס"ט - י"ב באייר ה'תשנ"ח) היה רב, מחנך וחוקר מקרא ישראלי, חתן פרס ישראל למדעי היהדות בשנת ה'תש"ן (1990). שימש כפרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ונודע בעיקר בזכות מחקריו הספרותיים במקרא ובמיוחד בספר תהלים, מחדש ה"אינטרפרטציה הכוליית" בניתוח הספרותי של המקרא.
חייו.
נולד בשם מאיר פאול וייס בבודפשט, הונגריה (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז) לחיים וייס וחיה-שרה לבית פירט. בשנת 1926 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל, משנת 1927 למד גם באוניברסיטה הממלכתית למדעים בהונגריה שם התרכז בלימודי בלשנות שמית, תולדות המזרח הקדום ותולדות רומא העתיקה ותרבותה. בשנת 1932 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה עבור עבודתו בנושא "האגדה בתרגומו של יונתן בן עוזיאל לנביאים" ובשנת 1933 הוסמך לרבנות.
מיד לאחר קבלתו את הסמיכה עלה לכס הרבנות בעיירה הודמזוושרהיי הסמוכה לעיר סגד ובשנת 1937 קיבל את משרת הרבנות בקהילת הסטטוס-קוו בעיר דברצן, משרה בה החזיק עד שנת 1944. בעת כהונתו ברבנות בעיר זו התמנה לחבר הקורטריון של הסמינר הרבני של בודפשט, בו שימש בין השנים 1942–1944.