מריון וואלאס-דאנלופ החלה את לימודיה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר מכן היא חזרה ללונדון ולמדה בבית הספר לאומנויות Slade School of Fine Art בלונדון. היא כתבה ואיירה שני ספרי ילדים בשנת 1899: "גן הפירות הקסום" ו-"פיות, גמדים, ותינוקות פרחים", אותו כתבה יחד עם מריון ריווט-קרנק. מריון הציגה את יצירותיה בתערוכות בפריז, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות ושלוש פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1902 ו-1905.
בתור אמנית אישה בתקופה האדוארדית בראשית המאה ה-20, לא היו לוולאס-דאנלופ הרבה אפשרויות תעסוקה, והיה לה קשה להיתפס בציבור כאמנית רצינית. ב-1908, אמנויות יפות נעשו אצל וואלאס-דאנלופ פחות משמעותיות מפעולותיה כסופרג'יסטית. מעט אמנים בתחילת המאה ה-20 ציירו עבור מטרות חברתיות, ואמנות שנועדה להיות יפה בלבד נהפכה לחסרת תועלת בעיניה. ניתן לראות את עקרונות הפמיניזם דרך יצירותיה של וואלאס-דאנלופ, למשל בספריה, בהם עודדה העזה ואומץ אצל ילדים, ובמיוחד אצל ילדות. בספרה, "גן הפירות הקסום", מסופר על ילדה שנחושה להגיע לגן הפירות הקסום, אף על פי שהיא סובלת מרעב, אנלוגיה למאבקה של מריון עבור זכות הצבעה לנשים. '"אני נעשית רעבה מאוד" היא אמרה "אני תוהה אם אמות מרעב, ואז לא אגיע לגן בכלל"'. וואלס דאנלופ שילבה אמנות גם בפועלה הסופרג'יסטי, בעיקר ביצירת כרזות לתהלוכות. לכן, ישנן תפיסות שונות ביחס לעבודתה האומנותית- האם יש לשפוט אותה כאמנות יפה או כתעמולה.
שביתת הרעב.
ביולי 1909, מריון וואלאס-דאנלופ נשלחה למאסר בבית הסוהר "הולווי" בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall, המקום בו אושרה מגילת הזכויות. הקטע, "זכותם של הנתינים לעתור למלך וכל תביעה או רדיפה לעתירה זאת אינה חוקית", שימש רבות בפעולות סופרג'יסטיות. היא נעצרה במהלך המעשה ולא השלימה את המשפט, ו זמן קצר לאחר שחרורה, השלימה אותו ונשלחה לכלא. שם, בחמישה ביולי 1909, מריון פתחה בשביתת רעב. היא סירבה לאכול כל ארוחה שהביאו לתא שלה. חברתה הסופרג'יסטית של דאנלופ, אני קני (Annie Kenney ), מספרת שכשאחד מהסוהרים שאל אותה מה היא תרצה לארוחת הערב, מריון ענתה לו "הנחישות שלי!". לאחר 91 שעות דאנלופ שוחררה בעקבות חשש לבריאותה.
זאת הייתה שביתת הרעב הראשונה שתועדה ופורסמה בתולדות האימפריה הבריטית, ומריון וולאס-דאנלופ הפכה לשובתת הרעב המודרנית הראשונה. שיטות דומות היו קיימות לפני 1909 ברוסיה, אירלנד והודו, אך למען מטרות אחרות ובהקשרים שונים. רבות מחברות איחוד הנשים החברתי-פוליטי טענו שרעיון שביתת הרעב היה המצאתה של וואלאס-דאנלופ. מנגד, יש הטוענים כי היא הושפעה משיטות דומות שהיו קיימות קודם לכן. החידוש של וואלאס-דאנלופ היא השאיפה להשפיע על דעת הקהל והממשל דרך תקשורת המונים. שביתת הרעב שלה משכה תשומת לב עיתונאית והגבירה את הלחץ על הממשלה. במכתב לראש הממשלה של הממלכה המאוחדת, ארתור בלפור, היא כתבה: "הם לעולם לא יוכלו להחזיק אותנו בכלא יותר מכמה ימים, שכן כעת למדנו את כוחנו להרעיב את עצמנו אל מחוץ לכלא, ונשתמש בכוח - אלא אם כן הממשלה מעדיפה לתת לנו למות. עם זאת, אני לא חושבת שאפילו הם יאמצו דרך פעולה שכזו, ולו רק כי מעשה זה לא ישתלם להם מבחינה פוליטית".
שביתת הרעב של מריון וואלאס-דאנלופ הייתה בעלת השפעה רבה. השיטה אומצה למדיניות איחוד הנשים החברתי-פוליטי בפרט, ואצל סופרג'יסטיות בכלל. עד מלחמת העולם הראשונה ב-1914, סופרג'יסטיות יצאו ל-240 שביתות רעב, ובפחות מארבע שנים התבצעה הזנה בכפייה של השובתות ביותר מאלף פעמים שונות. השיטה התפשטה ברחבי העולם, ויותר אנשים אימצו את שביתת הרעב כדי להשפיע על דעת הקהל ועל הממשל, ביניהם נמנים מהאטמה גאנדי וג'יימס קונולי.
Guns N' Roses (מיני אלבום)
אין יומהולדת
אין-יומהולדת (במקור באנגלית: unbirthday; בעברית ידוע גם בשמות "האין הולדת", "אין יום הולדת" או "לא יום הולדת") הוא אירוע בדיוני שנחגג ב-364 ימים בשנה, שאינם יום הולדתו של האדם (או ב-365 ימים בשנה מעוברת). זהו תחדיש שטבע לואיס קרול בספרו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", והוליד את "שיר האין יומהולדת" של דיסני בשנת 1951 בסרט "עליסה בארץ הפלאות".
אין יומהולדת ב"אליס מבעד למראה".
אין יומהולדת מופיעה לראשונה בספרו של לואיס קרול "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", הספר השני בסדרת "אליס בארץ הפלאות".
בספר, אליס מחמיאה להמפטי דמפטי על העניבה (בתחילה אליס חשבה שזו חגורה) שהוא לובש. המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנת אין יומהולדת מהמלך הלבן והמלכה הלבנה.
אליס לא מבינה מה הכוונה במתנת אין יומהולדת, לכן המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנה שניתנת לאדם כשזה לא יום ההולדת שלו. לאחר חישוב קצר של מספר אין יומהולדת בשנה, המפטי דמפטי מסביר לאליס שישנם 364 ימים של אין יומהולדת בשנה, בהם אפשר לקבל מתנות אין יומהולדת. אליס שוקלת את דבריה ולבסוף מחליטה שמתנות אין יומהולדת הן "הכי טובות".
אין יומהולדת בסרט "עליסה בארץ הפלאות" של דיסני.
בסרט "עליסה בארץ הפלאות" (כך נקרא בהפצה הראשונה בישראל) של חברת וולט דיסני משנת 1951 פוגשת עליסה את חתול צ'שייר המייעץ לה לבקר את הכובען המטורף, את ארנביב ואת נמנמן. עליסה הולכת לבקרם והם מארחים אותה במסיבת תה מטורפת, בה הם חוגגים את האין יומהולדת שלהם. לאחר שהכובען המטורף וארנביב מסבירים לעליסה מהו אין יומהולדת היא מבינה שגם לה יש אין יומהולדת, והם שרים ביחד את השיר "אין יומהולדת שמח" (מוזיקה ומילים מאת מק דוד, אל הופמן וג'רי ליווינגסטון).
בהמשך הם חוגגים גם את האין יומהולדת של מלכת הלבבות במשפט של עליסה.
חגיגות אין יומהולדת במציאות.
אוניברסיטת מיין משתמשת במסיבות אין יומהולדת כדי לקדם את המודעות לסרטן, ולסייע לאלה הסובלים מהשפעות של סרטן הן באופן ישיר והן בעקיפין.
נשות השב"כ מקיימות מסיבת אין יומהולדת כדי – "לחגוג את "יום ההולדת" של כולם, כי למה לחגוג את עצמך רק ביום אחד, למה לא כל יום?"
ישנה קבוצה ציבורית שנקראת "אין יומהולדת שמח" שבה נפגשים מדי פעם וחוגגים מסיבות אין יומהולדת. המסיבות כוללות מסיבת תה, הקשבה למנגינת הקומקומים השורקים, משחק הכובעים, מלחמות אוכל ועוד.
קאמפ בשם אין יומהולדת שמתקיים במידברנרות חנוכה ברחבי הארץ. הקאמפ כולל חגיגות אין יומהולדת במהלך היום בתוך אוהל-עוגה גדול, אזור בו ישנם כלים מוזיקליים מיוחדים שמשתתפי הקאמפ מוזמנים לנגן עליהם, מסיבות, זולה ועוד.
פרשנות לסרט עליסה בארץ הפלאות.
באליס בארץ הפלאות הכובען המטורף חוגג את האין יומהולדת שלו, שאינו מושג בעולם של אליס – העולם שלנו. בעולם שלנו אנשים מציינים רק את יום הולדתם – היום שאמם ילדה אותם, אחרת הם חוגגים כל יום בשנה, את הימים שבהם לא נולדו בנוסף ליום הולדתם. במקרה זה, הכובען המטורף חייב לקיים חגיגה כל יום מה שהופך את המושג לחלש. חגיגה נועדה להיות אירוע נדיר, משהו שלא קורה לעיתים קרובות. אם כל יום הוא מיוחד, אז אין יום מיוחד. לכן, המילה "לחגוג" היא חסרת משמעות בארץ הפלאות.
לימפומה נון הודג'קין
השתחוואה
אוראל (עיר)
אורל (עיר)
אורן כהן
ג'ורג'ו אגמבן
ג'ורג'ו אגמבן (באיטלקית: Giorgio Agamben; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פילוסוף קונטיננטלי איטלקי. הוא עוסק בדת, בפוליטיקה, באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית.
ביוגרפיה.
אגמבן למד פילוסופיה ומשפטים בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, שם כתב עבודת דוקטורט על המחשבה הפוליטית של סימון וייל.
כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג (1966-1968) השתתף בסמינרים של מרטין היידגר על הֵגֶל והרקליטוס, ומאוחר יותר היה עמית במכון ורבורג שבאוניברסיטת לונדון.
אגמבן לימד באוניברסיטת מצ'רטה, אוניברסיטת ורונה, הקולג' הבינלאומי לפילוסופיה בפריז, האוניברסיטה דה לה סוויזרה איטליאנה, אוניברסיטת לואב די ונציה, ניו סקול בניו יורק ובית הספר האירופי ללימודים מתקדמים EGS.
עבודתו.
בעבודתו הרחיב וחקר אגמבן את מושג מצב החירום (state of exception), מצב בו המדינה פועלת "מעל לחוק" לטובת הכלל, ועסק בקשר בינו לבין המושג הומו סאקר, מונח מהחברה הרומית שמתאר אדם שנודה מהחברה, והזכויות החוקיות כבר לא תקפות עליו, אך חייו מוכרזים כ"קדושים" ואי אפשר להקריב אותו.
למרות שהדוקטורט שלו עסק בסימון וייל, ניכר בעבודותיו שההשפעה העיקרית שלו היא ולטר בנימין, והוא עוסק רבות בבעיות שמעלה בנימין בעבודותיו. בין השאר, השפיעו עליו גם אריסטו, מרטין היידגר, מישל פוקו, הגל, קרל שמיט ופרויד. עבודתו של אגמבן אינה מתפתחת באפון כרונולוגי, אלא חוזרת ונעה בין בעיות שונות אשר הציגו בנימין ופילוסופים אחרים בעבודותיהם.
יצירתו המרכזית של אגמבן היא סדרת הומו סאקר, המבקרת באופן נוקב את המדינה המודרנית ודרכי פעולתה. על אף ביקורתו, המסקנה המובנת מספריו בנוגע לחברה האנושית, אינה שלילית לחלוטין. מלבד הסדרה הזו, בספרו The Coming community, אשר יצא לראשונה באיטלקית בשנת 1990, הוא מבסס את חשיבתו הפוליטית והחברתית ובמסגרתו הוא מתאר תהליך שנקרא Coming Politics. בספרו (Means Without Ends: Notes on Politics (2000, מתוארת מערכת פוליטית שאינה קשורה בכלל אל ההתנהלות וההקשרים של ריבונות.
פרסומיו.
עד כה, עבודותיו המרכזיות פורסמו כחלק מסדרת ההומו סאקר. הסדרה כוללת את הספרים הבאים:
ספריו שראו אור בעברית:
לקריאה נוספת.
ויויאן ליסקה, "המשיחיות הריקה של ג'ורג'יו אגמבן. חנה ארנדט - ולטר בנימין - פרנץ קפקא", תרגם מגרמנית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2010
המצעד למען זכות בחירה לנשים ב-1913