בדומה לשברים אחרים בגוף, רצוי לשקול לפני הטיפול את יתר המחלות (במידה שהן קיימות) שעלולות לסכן את המטופל. למעט מקרים בהם השבר גורם להפרעות בנשימה, נראה כי המתנה של כמה ימים לפני הטיפול בשבר אינו משפיע על הטיפול או מסבך אותו.
באופן כללי, מכיוון ששברים אלו הם תוצאה מטראומה או חבלה חיצונית, צריך לקחת בחשבון פציעות אחרות שאולי נגרמו לפני שמטפלים בשבר עצמו. לראש ולראשונה, יש לטפל בהפרעות בנשימה במידה וקיימות. כפי שהזכרנו מעלה, ישנם מקרים בהם הלשון חוסמת את קני הנשימה. במקרים של שברים גדולים יחסית, נפיחות של רקמות עלולה גם כן לחסום את נתיב האוויר.
בנוסף להפרעות בדרכי הנשימה, הכוח הדרוש על מנת לשבור את הלסת יכול לגרום לשברים אחרים בנוסף, כגון שברים בגולגולת או בעמוד השדרה הצווארי. מעבר לכך, יש סכנה לפגיעה בעורק הראשי המוביל דם לראש ולצוואר.
פרוגנוזה.
זמן ריפוי לשבר המנבידולה נמשך בין 4 ל-6 שבועות באופן כללי. הסיבוך השכיח ביותר הוא איבוד תחושה בעצם המנדיבולה, הפרעה בסגירת הפה, ונשירת שיניים בשורת השבר. ככל שהשבר יותר מורכב, ישנם סיכויים גבוהים יותר לזיהומים. במקרים של שברים קונדילריים אצל ילדים, עלולים להיות סיבוכים בעת הגדילה עקב השבר.
אפידמיולוגיה.
נסיבות שברי המנדיבולה משתנים בהתאם לאזור המגורים בהם הם התרחשו. בצפון ארצות הברית למשל, הגורם הראשי לשבר הלסת הוא חבלה באזור הפנים על ידי חפץ גדול. לעומת זאת, בהודו, רוב השברים מתרחשים עקב תאונות דרכים.
באופן כללי, 80% מכלל שברי הלסת הם כתוצאה מתאונות דרכים, כאשר כשהאדם אינו חגור, עולים הסיכויים ב-50%.
דוויצ'ר
עזון עתמה
עזון עתמה (מערבית: عزون عتمة) הוא כפר פלסטיני בשומרון, השוכן 8 ק"מ מדרום-מערב לקלקיליה. בכפר חיים 2,205 תושבים, כולם מוסלמים. הכפר צמוד להתנחלות שערי תקווה.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופת הברזל II. הגרעין העתיק של הכפר בנוי על שרידים ארכאולוגים שנסקרו במסגרת "סקר ארץ בנימין" בראשות הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, שמצא שרידים החל מתקופת הברזל ועד התקופה העותמאנית. עיקר הממצאים שנמצאו בסקר היו מהתקופות הרומית והביזנטית. בגבעה ממזרח לכפר (היום בהתנחלות שערי תקווה) היה ממוקם אזור הקבורה של היישוב בתקופה הרומית, במקום היו מספר מערות קבורה.
התקופה העותמאנית.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים.
הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת טולכרם.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, עזון עתמה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בינואר 1982 נערך טקס עליה לקרקע של ההתנחלות שערי תקווה, שהוקמה ביוזמה עסקית פרטית על ידי חברה בשם "יו"ש השקעות מקרקעין ופיתוח בע"מ", על קרקעות בקצה המזרחי של הכפר, שהחברה רכשה ממוח'תאר הכפר הסמוך בידיא, שהיו בבעלותו שטחים נרחבים באזור.
בזמן האינתיפדה הראשונה פרצו מספר עימותים בין המתנחלים, לתושבי הכפר, לאחר שהמתנחלים נכנסו לכפר ופגעו ברכוש.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של עזון עתמה והכפרים הסמוכים אל מורק ובית מקדום סווג כשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים. באזור שערי תקווה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. משולש הכפרים עזון עתמה ובית אמין וסניריא היה אמור להישאר בצד הישראלי של הגדר, אך בספטמבר 2004 הוחלט כי יהיה בתוך שטחי הרשות. משולש הכפרים בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלהם. הכפר עזון עתמה מנותק משאר הגדה המערבית על ידי גדר ההפרדה תוך השארת שערי תקווה בצידו ה"ישראלי" של המכשול (אך מוקפת בשלושה צדדים על ידי הגדר). הדרך היחידה המקשרת את תושבי הכפר עם שאר הגדה היא שער בגדר - "מחסום עזון עתמה", שפתוח רק בשעות היום.
הרש&quot;ג
נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח
נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח לגברים מייצגת את ארצות הברית ומנוהלת על ידי התאחדות ההוקי קרח של ארצות הברית (USA Hockey), הגוף העליון של ענף ההוקי קרח בארצות הברית.
בסיסה נחשב באופן רשמי כקולורדו ספרינגס (מקום מושבה של USA Hockey) והיא מדורגת במקום החמישי בעולם בדירוג העולמי של IIHF. המאמן הראשי הנוכחי הוא טוני גרנאטו.
ארצות הברית זכתה במדליית זהב בטורניר ההוקי קרח באולימפיאדת החורף פעמיים - אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ואולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) בנוסף ל-8 מדליות כסף ומדליית ארד אחת. היא זכתה בגביע העולם ב-1996 ובאליפות העולם פעמיים - ב-1933 וב-1960.
בעבר, נטתה ארצות הברית לא להשתמש בשחקני ליגת ה-NHL גם כאשר היו זמינים ורשאים להשתתף, ובמקום זאת השתמשה בטורנירים הבינלאומיים כבמה לשחקנים צעירים ושחקנים מליגת המכללות. מגמה זו השתנתה בעשורים האחרונים, ובאליפויות העולם כמו גם באולימפיאדות בהן השתתפו שחקני ה-NHL ייצגו את הנבחרת בעיקר שחקני NHL.
ארצות הברית חברה בקבוצה הבלתי רשמית המכונה "שש הגדולות", המדינות הנחשבות למעצמות העולמיות בהוקי קרח גברים, יחד עם קנדה, צ'כיה, פינלנד, רוסיה ושוודיה.
היסטוריה.
שנים ראשונות: שנייה לקנדה וזכייה אחת היסטורית.
נבחרת ארצות הברית הופיעה לראשונה על הבמה העולמית בטורנירי ההוקי קרח האולימפיים הראשונים, שנחשבו רשמית גם לאליפויות עולם. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואולימפיאדת שאמוני (1924) הראתה הנבחרת עליונות ברורה על הנבחרות האירופיות, אך נוצחה בשתי הפעמים על ידי קנדה והסתפקה במדליית הכסף.
לאחר הפסקה מפעילות בינלאומית חזרה ארצות הברית להתחרות במסגרת רשמית ב-1931 באליפות העולם שנערכה בפעם השנייה כאירוע עצמאי, ושוב הסתפקה במדליית כסף אחרי קנדה. כך היה גם באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), שבה הראתה ארצות הברית את כוחה כשבשני המשחקים מול קנדה סיימה פעם אחת בתיקו ובשני נוצחה 2:1 לאחר הארכה, ולמרות המאבק הקרוב הסתפקה שוב במדליית הכסף.
באליפות העולם ב-1933, תחת המאמן וולטר בראון – מחלוצי ההוקי קרח והכדורסל המקצועני בארצות הברית – הצליחה ארצות הברית לנצח את קנדה 2:1 במשחק המכריע, ולזכות בפעם הראשונה בתואר בינלאומי. זה היה ההפסד הראשון של קנדה במשחק בינלאומי והתואר הבינלאומי הראשון שקנדה לא הצליחה לזכות בו.
עד מלחמת העולם השנייה, שהשביתה את פעילות הספורט הבינלאומי, לא הצליחה ארצות הברית לזכות בתואר בינלאומי נוסף. היא השתתפה באליפות העולם באופן מקוטע, אך השתתפה בטורנירים האולימפיים ונשארה בין הנבחרות החזקות בעולם כשזכתה במדליה בכל טורניר בו השתתפה למעט אליפות העולם ב-1938, בה הידרדרה עד המקום השביעי.
שנות ה-40 וה-50: שחיקה במעמד ופסילה באולימפיאדה.
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדשה הפעילות הבינלאומית בהוקי קרח, וארצות הברית גילתה שמעמדה נשחק והנבחרות האירופיות סגרו עליה. בשתי אליפויות העולם הראשונות אחרי המלחמה לא הצליחה ארצות הברית לזכות במדליה כלל.
בנוסף לכך, עמדה נבחרת ארצות הברית במרכזה של שערורייה באולימפיאדת סנט מוריץ (1948). סכסוך בין שני איגודי הוקי חובבניים שטענו לתואר הגוף העליון של הענף בארצות הברית גרם לכך שארצות הברית שלחה לאולימפיאדה שתי נבחרות – האחת נתמכה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי והשנייה על ידי "הליגה הבינלאומית להוקי קרח" (LIHG) – לימים פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). שתי הנבחרות הגיעו לשווייץ במטרה לשחק בטורניר, וה-LIHG איימה לבטל את הטורניר כולו. לבסוף שיחקה באולימפיאדה הנבחרת שנתמכה על ידי ה-LIHG, אך באופן בלתי רשמי. באופן מעשי הנבחרת נפסלה ולא מופיעה בדירוג הרשמי של האולימפיאדה.
מעמדה של ארצות הברית נפגע עוד יותר בשנות ה-50 עם כניסתה לזירה הבינלאומית של נבחרת ברית המועצות, שהפכה באופן מיידי לאחת הנבחרות החזקות בעולם, ועם התחזקותן של נבחרות אירופיות אחרות. למרות זכייה במדליית הכסף באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), היו תוצאותיה של ארצות הברית באותו עשור דלות יחסית.
אולימפיאדת סקוו ואלי (1960): "הנס הנשכח".
ב-1960 אירחה ארצות הברית את אולימפיאדת החורף בסקוו ואלי שבקליפורניה. נבחרות ברית המועצות וקנדה, שנאבקו על הבכורה העולמית לאורך שנות ה-50, נחשבו למועמדות המרכזיות למדליית הזהב. נבחרות צמרת אירופיות אחרות כגון שוודיה וצ'כוסלובקיה היו מועמדות למדליה אף הן.
ארצות הברית הגיעה לטורניר כשהיא נחשבת לחסרת סיכוי, אך הראתה את כוחה כבר בבית המוקדם עם ניצחון מפתיע 7:5 על נבחרת צ'כוסלובקיה לאחר שהפכה מצב של פיגור בשליש השלישי. יחד עם ניצחון רב שערים על אוסטרליה, עלתה ארצות הברית לבית הגמר מהמקום הראשון בבית.
בבית הגמר המשיכה ארצות הברית להפתיע. אחרי ניצחונות על שוודיה וגרמניה הדהימה ארצות הברית בניצחונות על שתי המועמדות הראשיות לזכייה – 2:1 על קנדה ו-3:2 על ברית המועצות. בכך מצאה עצמה ארצות הברית כשהיא מובילה את בית הגמר ויכולה לזכות במדליית הזהב עם ניצחון במשחקה האחרון – מפגש נוסף עם צ'כוסלובקיה.
למרות פיגור 4:3 בכניסה לשליש השלישי, שוב הפכה ארצות הברית פיגור לניצחון – שישה שערים בשליש השלישי הביאו לה ניצחון מרשים 9:4 ומדליית זהב אולימפית היסטורית.