הרעיון להקמת ביתן המוקדש לבריאות האדם ולגופו מקורו בסקיצות הראשונות להקמת פארק אפקוט אולם הרעיון לא בא לידי ביטוי במסגרת הביתנים הראשונים שנבנו, מאחר שלא נמצא מממן שהסכים לשאת בעלויות הקמת המבנה. רק לאחר קבלת החסות של חברת מטלייף הוקם הביתן.
ב-4 בינואר 2004 הוחלט בחברת וולט דיסני כי הביתן יפעל רק בעונות השיא (עונות החגים בארצות הברית ועונת האביב והקיץ).
ניקולס אנלקה
דייגו ריבאס דה קוניה
דייגו ריבאס דה קוניה (בפורטוגזית: Diego Ribas da Cunha; נולד ב-28 בפברואר 1985) הידוע בשם דייגו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פלמנגו.
דייגו נולד בסאו פאולו. בגיל 12 חתם עבור הקבוצה המקומית סנטוס. דייגו התפתח במחלקת הנוער של הקבוצה, עד שבגיל 16 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בטורניר ריו-סאו פאולו בשנת 2002. באותה שנה היה שותף לזכייה באליפות ברזיל.
דייגו זומן לסגל נבחרת ברזיל לטורניר הקופה אמריקה 2004 ושיחק תפקיד חשוב בזכייה בגביע, כאשר לא נכשל בדו-קרב הפנדלים מול ארגנטינה בגמר.
הוא עבר למועדון הפורטוגזי פורטו ביולי 2004. דייגו לא הצליח לשמור על מקום קבוע בהרכב וכתוצאה מכך לא נכלל בסגל ברזיל למונדיאל 2006.
במאי 2006 חתם עבור הקבוצה הגרמנית ורדר ברמן. הוא זכה איתה בגביע הליגה הגרמנית בעונת . בקיץ 2007 זכה דייגו עם ברזיל בטורניר הקופה אמריקה השני שלו לאחר ניצחון 0-3 על ארגנטינה בגמר. בקיץ שלאחריו זומן דייגו לסגל הנבחרת האולימפית שהשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג.
ב-26 במאי 2009 חתם דייגו במועדון הכדורגל האיטלקי, יובנטוס, ל-4 שנים תמורת 25 מיליון אירו, בהם ירוויח בממוצע כ-4 מיליון אירו לעונה.ב-27 באוגוסט 2010 עבר דייגו מיובנטוס אל המועדון הגרמני וולפסבורג בעבור 15.5 מיליון אירו. דייגו ערך את הופעת הבכורה בהפסד 4-3 למיינץ, בו כבש גם את שערו הראשון בקבוצתו החדשה.
בספטמבר 2011 עבר בהשאלה לאתלטיקו מדריד איתה זכה בתואר הליגה האירופית ואף כבש את השער האחרון במשחק הגמר, שנגמר בתוצאה 3-0 מול אתלטיק בילבאו.
ביום האחרון של חלון העברות החורף של שנת 2014, עבר דייגו בשנית לאתלטיקו מדריד. לאחר חצי עונה מוצלחת בקבוצה חתם ב-7 ביוני 2014 בפנרבחצ'ה.
ב-19 ביולי 2016 חזר לברזיל וחתם לשלוש שנים בפלמנגו.
הפרוייקט של עידן רייכל (אלבום)
אתניות (מוזיקה)
יהודה בן-מאיר
יהודה יעקב בן-מאיר (רוזנברג) (נולד ב-27 ביולי 1939) הוא פסיכולוג, עורך דין, פעיל ציבור ישראלי וחבר הכנסת מהכנסת השביעית עד הכנסת העשירית. כיום מכהן כעמית מחקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוגרפיה.
נולד ב-1939 בניו יורק ועלה בצעירותו עם משפחתו לישראל. אביו היה ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר, שהיה מראשי המפד"ל. למד בישיבת היישוב החדש ובישיבה יוניברסיטי.
בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה. החל מ-1961 מרצה באוניברסיטת בר-אילן. ב-1962 הצטרף למפד"ל ומאז כיהן בשורת תפקידים בהנהלת המפלגה ומוסדותיה. בין התפקידים בהם כיהן:
בן מאיר נכנס לכנסת השביעית אחרי פטירת אביו ב-1971. כיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות, וכיהן כנציג המפד"ל בכנסת מאז ועד 1984. ב-11 באוגוסט 1981 מונה לסגן שר החוץ תחת יצחק שמיר בממשלת ישראל התשע עשרה. הוא המשיך בתפקידו זה גם בממשלת ישראל העשרים. בשלהי הכנסת העשירית פרש יחד עם זבולון המר מהמפד"ל והקים עמו סיעה בשם גשר - מרכז ציוני דתי, אך לאחר זמן קצר חזרו השניים למפד"ל.
בתחילת דרכו הפוליטית התבלט בן מאיר בדעותיו הניציות והזדהה עם דרכו של גוש אמונים. בשנות השבעים שימשה סיעת הצעירים במפד"ל, בראשות זבולון המר ויהודה בן מאיר, נציגתם הבלתי רשמית של המתנחלים בתוך המפד"ל. השניים הביעו הזדהות עם פעילותם ההתיישבותית של המתנחלים ואף השתתפו בכמה אירועים בשטח. אולם בשנות השמונים חלו תמורות בעמדותיו הפוליטיות, והן נעשו בעלות גוון יוני מובהק. ב-1988 הקים יחד עם נוספים את מפלגת מימד ה'יונית', כמשקל נגד למפד"ל ה'ניצית', אך הוא עצמו לא שב לפוליטיקה.
לאחר שעזב את הכנסת ב-1984, פנה ללמוד משפטים והפך לעורך דין.
משמש כעמית מחקר וראש פרויקט דעת קהל וביטחון לאומי במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
גשר - מרכז ציוני דתי
גשר - מרכז ציוני דתי, היא סיעה שהתקיימה בשלהי כהונתה של הכנסת העשירית. חברי הסיעה היו זבולון המר ויהודה בן-מאיר, שפרשו מסיעת המפד"ל.
הסיעה התקיימה במשך שבועיים, בסופם חזרה לסיעת המפד"ל.
היסטוריה.
המפלגה הוקמה ב-29 במאי 1984, במהלך הבחירות לכנסת העשירית, כש-2 חברי הכנסת יהודה בן-מאיר וזבולון המר פרשו מהמפד"ל. שניהם היו בעלי חשיבות במפלגתם, עם המר כשר החינוך, התרבות והספורט ובן מאיר היה סגן שר החוץ. הם קראו לעצמם "גשר" משמה של סיעת הנוער מתוך המפד"ל.
המפלגה לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן השניים חזרו למפד"ל ב-12 ביוני.
מאוחר יותר עזב בן מאיר שוב את המפד"ל כדי להיות אחד מחברי המייסדים של מפלגת השמאל הדתית מימד, בעוד המר המשיך להיות מנהיג המפד"ל.
התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג
התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג (לשעבר הפילהרמונית של לנינגרד; ברוסית: Заслуженный коллектив России Академический симфонический оркестр Санкт-Петербургской филармонии) הוקמה בשנת 1882 והיא התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר ברוסיה.
היסטוריה.
בראשיתה נודעה התזמורת בשם "מקהלת המוזיקה הקיסרית" והופיעה באופן פרטי בחצרו של הצאר אלכסנדר השני. בראשית המאה ה-20 החלה להופיע בקונצרטים פומביים. המנהל האמנותי הראשון שלה היה הרמן פליגֶה. פליגה הניח יסודות מצוינים ותוך זמן קצר מגיעים לסנקט פטרבורג מוזיקאי צמרת ממדינות המערב, לרבות ריכרד שטראוס, שניצח על התזמורת בשנת 1912.
אחרי המהפכה הרוסית עברה התזמורת לידי נגניה, ששינו את שמה ל"התזמורת הפילהרמונית הממלכתית של פטרוגרד". בשנות ה-20 החלה התזמורת ליהנות מתמיכת המדינה ולעשות לה שם בינלאומי כתזמורת מעולה. מנצחים אורחים ידועי שם ניצחו עליה בשנים אלה, ביניהם ברונו ולטר, ארנסט אנסרמה והנס קנאפרטסבוש. בתקופה זו גם החלה להיקרא "התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד".
את עיקר פרסומה רכשה התזמורת בהנהגתו ארוכת השנים של מנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשי, יבגני מראווינסקי. לייחודה היו אחראים, מעל לכל, האינטנסיביות והדיוק של חטיבת הכינורות, אם כי האיכות פחתה אחרי שהותרה הגירת נגנים יהודים למערב. התזמורת לא הרבתה במסעות קונצרטים למערב. התוצאות שהשיג מראווינסקי השתמרו במספר רב של הקלטות אולפן והקלטות חיות. בניצוחו של מראווינסקי ניגנה התזמורת שמונה מן הסימפוניות של שוסטקוביץ' בביצועי בכורה.
בשנת 1991 קיבלה התזמורת את שמה הנוכחי: התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג, אחרי שעיר מושבה חזרה לשמה המקורי, סנקט פטרבורג. כיום היא תזמורת סימפונית בעלת שם בינלאומי, בהנהגתו של יורי טמירקאנוב, שמנצח על המקהלה מאז 1988.
נגן DVD
סמל תאילנד
סמל תאילנד הוא סמלה הלאומי של ממלכת תאילנד מאז אימוצו הרשמי כסמל המדינה בשנת 1911. בסמל מופיע גארודה, יצור מיתולוגי המסמל את הבודהיזם ואת ההינדואיזם וששימש כסמל מלכותי במדינה במשך מאות שנים. החוק התאילנדי מעגן את מעמדו של הסמל, קובע הוראות לגבי השימוש בו ומאפשר להשית עונש של עד שנת מאסר וקנס של 6,000 באט על מי שיורשע בביזויו. למרות זאת, לא קיים בחוק התאילנדי תיאור מפורט של הסמל, ולפיכך קיימות מספר גרסאות שונות שלו המשמשות בהקשרים שונים:
סמל סיישל
סמל סיישל שייך למדינת סיישל. בסמל רואים צב יבשה ענק עומד על אדמה ירוקה ועל האדמה צומח עץ, יש שמים כחולים ורואים אי ירוק וסירה שטה במים. בשמים יש פתון לבן-זנב ולידה שני דגי חרב כחולים. בתחתית הסמל מופיע הכיתוב "Finis Coronat Opus" (הסוף מכתיר את היצירה), שהוא המוטו הלאומי של סיישל.
דוינסק
פריץ שטידרי
פריץ שטידרי (בגרמנית: Fritz Stiedry; 11 באוקטובר 1883, וינה - 8 באוגוסט 1968, ציריך) היה מנצח אוסטרי.
חייו.
שטידרי היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת וינה כאשר גוסטב מאהלר נתן דעתו על כשרונותיו המוזיקליים ומינה אותו לעוזרו באופרת החצר של וינה ב-1907. בהמשך למשרה זו באו משרות עוזר נוספות, שהובילו לכהונות ניצוח בבתי האופרה של קאסל ושל ברלין.
בשנת 1933 עזב שטידרי את גרמניה בתגובה לעליית היטלר לשלטון. משנת 1934 עד 1937 היה שטידרי מנצח ראשי בפילהרמונית של לנינגרד. שטידרי היה מעורב בחזרות לקראת ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית מאת שוסטקוביץ', אך הבכורה נדחתה מסיבות, השנויות עדיין במחלוקת. יש הטוענים, ששוסטקוביץ סבר, כי שטידרי איננו כשיר להתמודד עם מורכבויות הסימפוניה; לעומתם טוענים אחרים, כי בכירים במפלגה הקומוניסטית הפעילו על המלחין לחץ לבטל את ביצוע יצירתו.
בשנת 1937 עזב שטידרי את לנינגרד והיגר לארצות הברית. הוא עבד עם "תזמורת ידידי המוזיקה החדשים" בניו יורק, שם ניצח על יצירות נשכחות של באך, היידן ומוצרט והעלה בביצוע בכורה את הסימפוניה הקאמרית השנייה של שנברג. משנת 1945 ואילך חזר שטידרי לאופרה וניצח על האופרה הלירית של שיקגו ועל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
נובוגרודוק
אלכסנדר גאוק
אלכסנדר גאוק (באנגלית: Алекса́ндр Васи́льевич Га́ук; 15 באוגוסט 1893 - 30 במרץ 1963) היה מנצח ומלחין רוסי-סובייטי' ממוצא גרמני. משנת 1930 עד 1934 שימש גאוק כמנצח הראשי של הפילהרמונית של לנינגרד. ב-6 בנובמבר 1931 ניצח על תזמורת זו ועל מקהלת הקאפלה של האקדמיה בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית במי במול מז'ור, אופוס 20, "האחד במאי", מאת שוסטקוביץ'.