לקומב, שכבש שלושה שערים בטורניר מוקדמות מונדיאל 1982, זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת לקראת טורניר המונדיאל בספרד. לקומב לא שותף בהפסד 1–3 ל במשחק הראשון של צרפת בטורניר, אך חזר להרכב לשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, מול ומול . צרפת העפילה לשלב הבא מהמקום השני בטבלת הבית, ופתחה את שלב הבתים השני מול . כבר בדקה ה-15 את נפצע לקומב, והוחלף על ידי דומיניק רושטו. לקומב לא חזר לשחק עוד באותו הטורניר, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי.
הטורניר האחרון של לקומב במדי צרפת היה יורו 1984 הביתי. בטורניר זה היה שותף לקומב לזכייה הראשונה של צרפת באליפות אירופה. לקומב לא כבש במהלך הטורניר, אך פתח בהרכב הנבחרת בארבעה מתוך חמשת משחקיה של צרפת בטורניר, כולל במשחקי חצי הגמר מול ומשחק הגמר מול . צרפת זכתה בתואר לאחר ניצחון 0–2 באותו משחק גמר, שהיה לאחרון של לקומב אי פעם במדי הנבחרת.
לאחר הזכייה באליפות אירופה, הודיע לקומב על פרישה ממשחק בינלאומי. בסך הכול רשם לקומב 38 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 12 שערים.
קריירת אימון.
ב-1988, לאחר פרישתו ממשחק, גויס לקומב על ידי נשיא אולימפיק ליון החדש, ז'אן-מישל אולאס, לתפקיד המנהל הספורטיבי. המטרה הראשונה של הקבוצה הייתה להעפיל מליגת המשנה בחזרה לליגה הבכירה, ותחת לקומב מונה המאמן ריימונד דומאנק. השניים הובילו את ליון כבר בעונת לעליית ליגה.
לאחר 14 מחזורים בעונת , בעקבות תבוסת 0–7 של ליון לאוסר, הוחלט לפטר את המאמן גי סטפן, ולתפקיד התמנה המנהל הספורטיבי לקומב, על אף שלא היה לו כלל ניסיון אימון. באותה עונה הוביל לקומב את קבוצתו למקום השמיני בטבלה, הרחק מקרבות התחתית. הוא הוסיף לשפר את קבוצתו לאורך הקדנציה, ולאחר שהוביל אותה למקום השישי בעונת , הוביל לקומב את ליון פעמיים ברציפות למקום השלישי, המקנה כרטיס לליגת האלופות. בסיום עונת , ובעקבות הלחץ מתפקיד המאמן, החליט לקומב לעזוב את התפקיד, ובמקומו מונה ז'אק סנטיני.
גם לאחר עזיבת תפקיד המאמן, נותר לקומב במערכת, בתפקיד יד ימינו של הנשיא אולאס. תפקידו הרשמי בקבוצה הוא מנהל הקבוצה והיועץ לנשיא, ועל אף שאינו מחזיק בסמכויות ביצועיות בקבוצה, עומד לקומב מאחורי חלק מההחתמות המשמעותיות ביותר של ליון בשנות ה-2000, בהם מחמדו דיארה, מייקל אסיין והברזילאים פרד, אדמילסון וז'וניניו.
ב-25 במרץ 2013 עורר לקומב סערה בעקבות אמירות שובניסטיות שהשמיע במהלך מסיבת עיתונאים. כשנשאל על ידי כתבת רדיו מקומית לגבי הביקורת שספג אז החלוץ הצרפתי קרים בנזמה, ששיחק בעברו בליון, ענה לקומב: "אני לא מדבר עם נשים על כדורגל, תחזרו למטבח. ככה אני רואה את הדברים". בעקבות הסערה התקשורתית שהתעוררה בעקבות הדברים, התנצל לקומב רשמית.
ברנרד לקומב
ברנרד לאקומב
ברנאר לאקומב
נחום איצקוביץ'
נחום איצקוביץ' (נולד ב-1950) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנכ"ל משרד החקלאות. קודם לכן כיהן כמנהל הרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה במשרד הכלכלה והתעשייה, כמנכ"ל משרד התיירות, מנכ"ל משרד הרווחה וראש מועצה אזורית עמק חפר.
ביוגרפיה.
איצקוביץ' נולד בגבעות זייד, בן להורים ניצולי השואה שעלו מצ'כוסלובקיה. ב-1952 עבר עם משפחתו למושב אומץ בעמק חפר. שירת בצה"ל בחיל השריון ובמלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת חטיבה 679 כתותחן ומפקד טנק והשתחרר בדרגת סרן. הוא בעל תואר ראשון בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר דוקטור לניהול מאוניברסיטת סורבון בפריז.
כיהן כגזבר המושב אומץ ולאחר מכן גזבר מועצה אזורית עמק חפר בשנים 1978 עד 1986. ב-1986 נבחר לכהן כחבר מועצה ושימש סגן ראש המועצה האחראי על הניהול הכספי שלה. ב-1994 נבחר לראשות המועצה וכיהן בתפקיד במשך שלוש קדנציות, כשב-2004 זכה בכ-85% מקולות הבוחרים. ב-2006 הודיע על התפטרותו בעקבות מינויו לתפקיד מנכ"ל משרד התיירות.
בתקופתו כראש מועצה, בוצע פרויקט שיקום נחל אלכסנדר, הפרויקט זכה להכרה עולמית וזכה במקום הראשון בתחרות Riverprize שנערכה בבריסביין, אוסטרליה בשנת 2003. במהלך כהונתו הוקם בשטח המועצה היישוב הקהילתי בת חפר ופותח וקודם פארק תעשיות עמק חפר.
באוגוסט 2006 מונה למנכ"ל משרד התיירות, בתקופת כהונתו של השר יצחק הרצוג. לאחר שהרצוג עבר לשמש שר הרווחה, מונה איצקוביץ' ב-15 באפריל 2007 למנכ"ל משרד הרווחה, ובין השנים 2011–2013 כיהן כמנכ"ל משרד הרווחה בתקופת כהונתו של השר משה כחלון. במסגרת תפקידו קיבל את "עיטור האור" כהבעת הוקרה על עשייתו למען רווחת ניצולי השואה בישראל. בפברואר 2013 מונה למנהל מרכז ההשקעות במשרד הכלכלה שבתקופתו קיבל מעמד של רשות. כיהן גם כממלא מקום יושב ראש רשות החדשנות.
ביולי 2020 מונה למנכ"ל משרד החקלאות, תחת השר אלון שוסטר. איצקוביץ זכאי למכסת ייצור ביצים, וכיוון שאינו מחזיק בלול הוא משכיר מכסה זו לאחרים, באישורה של מועצת הלול, הכפופה למשרד החקלאות. עקב כך הוא חתום על הסדר ניגוד עניינים.
כיהן בתפקידים ציבוריים, בהם חבר מועצת מינהל מקרקעי ישראל, חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל, יו"ר המרכז האקדמי רופין, יו"ר המועצה הציבורית להנצחת החייל במשרד הביטחון וחבר בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים.
איצקוביץ' תושב מושב אומץ בעמק חפר, נשוי ואב לשלושה ילדים.
מרדכי פרבמן
מרדכי (מקס) פרבמן (1 באפריל 1886 - 20 באפריל 1950) היה פסל ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה.
מרדכי פרבמן נולד בסלקאס, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בשנת 1886. בין השנים 1918-1917 למד אמנות בווינה אצל ג'וזף מילנר ופרופ' הלמר. לאחר לימודיו פעל בווינה כפסל. בשנת 1924 קיבל הזמנה, מאת עיריית וינה, ליצור פורטרטים של ראש העירייה קרל זייץ ושל הסופר קרל קראוס. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. משלוח ובו פסלים רבים שלו אבד בדרך. בתל אביב המשיך ליצור ואף עסק בהוראת אמנות בסטודיו. מיצירותיו באוסף מוזיאון ישראל. בנוסף, אוסף מיצירותיו נתרם על ידי בתו רותי רם למחלקת העור של המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב).
נפטר ב-20 באפריל 1950, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מקס פרבמן
ליגה 2
ויני מנדלה
התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון
האשמת הקורבן
האשמת הקורבן היא ביטוי המתאר מקרה שבו קורבן של פשע או כל פעולה פסולה אחרת נתפס כבעל אשמה חלקית או מלאה ביחס לפעולה שנעשתה בו או לנזק שנגרם ממנה. הכתיבה התאורטית על נושא זה מציעה למתן את התפיסה הזו, שלפיה הקורבנות אשמים בעוול הנגרם להם.
הכתיבה על האשמת הקורבן מתייחסת בייחוד למקרים של תקיפה או הטרדה מינית, התעללות, אונס, התמכרות, פוסט-טראומה צבאית, רשלנות רפואית, נזקי גוף וכן במקרים שבהם הקורבנות הכירו את תוקפיהם, או התקשו להתנגד לפגיעה בשל הימצאותם תחת השפעת חומרים פסיכו-אקטיביים.
קמפבל וראג'ה טוענים כי האשמת הקורבן היא דפוס חברתי של "תקיפה מתמשכת" - אשר מגביר את הטראומה שחווים קורבנות לאחר הפגיעה. דפוסי תגובות כאלה כוללים, לצד האשמת הקורבן, גם הבעת אי אמון בסיפורו, מזעור של חומרת הפגיעה, מתן טיפול בלתי הולם בידי צוותים רפואיים או אחרים ועוד.
טביעת הביטוי וזיהויים ראשונים בספרות.
המושג "האשמת הקורבן" נטבע על ידי ויליאם ריאן בספרו "מאשים את הקורבן", אשר פורסם בשנת 1971. בספר, ריאן תיאר את האשמת הקורבן כאידאולוגיה המשמשת להצדקת גזענות חברתית; לדוגמה, הגזענות המופנית כלפי אפרו-אמריקאים בארצות הברית.
ספרו של ריאן נכתב כדי להפריך את הטענות בספרו של דניאל פטריק מויניהאן "המשפחה הכושית: המקרה לפעולה לאומית" (מכונה גם "דו"ח מויניהאן"), משנת 1965 . מויניהאן מבסס את התאוריה בספרו על שלוש מאות שנים של יחס נפשע כלפי אפרו-אמריקנים בידי לבנים, ובפרט במבנה הייחודי האכזרי של עבדות אמריקנית. לטענת מויניהאן, בניגוד למה שנעשה באמריקה הלטינית, בארצות הברית נוצרה שבירה של מבנה המשפחה האפרו-אמריקנית. שבירה זו באה לידי ביטוי בשיעור גבוה של לידות מחוץ למסגרת נישואים, אבות נעדרים ומשקי בית חד-הוריים. מויניהאן מתאר קורלציה בין נסיבות אלו לבין חוויית דחייה, שיעורי תעסוקה נמוכים, הישגים לימודיים ירודים וחוסר הצלחה כלכלית בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית. מויניהאן ביקש לקדם תוכניות הממשלה לחיזוק את המשפחה הגרעינית האפרו- אמריקנית.
ריאן התנגד לנטייתו של מויניהאן להסביר את העוני של הקהילה האפרו-אמריקאית באמצעות מבנה המשפחה שהיה שכיח בה. לשיטת ריאן, הסבר זה מעביר את האחריות לעוני מצב מגורמים חברתיים-מבניים להתנהגויות ולדפוסים התרבותיים של העניים עצמם. כמו כן, ריאן ביקר את מויניהאן על כך שהלה לא התייחס לתפקיד הכנסיות בהסרת האחריות לעוני מגורמים מדינתיים.
למרות הנטייה לייחס את הביטוי "האשמת הקורבן" לריאן, ישנם חוקרים נוספים שתיארו תופעה זו. כך למשל, בשנת 1947 תיאודור אדורנו הגדיר את מה שייקרא מאוחר יותר "האשמת הקורבן," כ"אחת התכונות המרושעות ביותר של האופי הפשיסטי".
האשמת קורבנות אלימות מינית, תקיפה מינית ואונס.
אחד מהביטויים האופייניים של האשמת הקורבן הוא "היא ביקשה את זה" בהקשר של אלימות מינית, תקיפה מינית או אונס.