הם הצהירו שצריך לראות בתערוכות כל צורה של אמנות, בין אם ישנה או חדשה, שתהיה לתפארת מינכן, שהאמנות בה תתפתח עד לפריחתה המלאה. בהצהרת עקרונות זו הצהירו האמנים על כוונתם להתרחק מעקרונות מיושנים ומתפיסה שמרנית של מהי אמנות.
ההקמה.
ב-4 באפריל 1892, תשעים וששה אמנים שהתפטרו מהאיגוד הרשמי, הקימו את איגוד האמנים החזותיים של מינכן. ברונו פיגליין נבחר לנשיא הראשון ופאול הקר הפך למזכיר הראשון. בתוך כמה חודשים השם המקורי פינה את מקומו לשם הפופולרי יותר: הזצסיון במינכן.
בין האמנים המרכזיים בארגון היו: ברונו פיגליין, הוגו פון הברמן, פאול הקר, פריץ פון אוהדה, אלברט פון קלר, גוטהארדט קיל , רוברט פצלברגר , פרנץ פון שטוק, לודוויג פון הרטריך, לודוויג דיל, ברנהרד באטרסאק והיינריך פון ציגל, אדולף הלצל, כריסטיאן לנדנברגר, הנס פון האייק, יוליוס אקסטר
התמיכה הכספית הגיעה בתחילה משלושה מקורות: ג'ורג' הרט, סופר ועיתונאי שנתן את המילה "זצסיון" (התנתקות/התפצלות) כדי לתאר את רוח תנועות האמנות השונות באותה תקופה. בשנת 1896 הוא הקים את כתב העת "אר-נובו"; ג'ורג' פון וולמר, עורך הארגון הרשמי של המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית, והנס וייט צו תורינג-ג'טנבך, חבר האופוזיציה הליברלית.
באותה שנה הוקמה עמותה פורצת דרך אחרת, קבוצת לויטפולד, שהורכבה מאמנים מתונים יותר שרצו לשמור על הסטנדרטים האיכותיים של האקדמיה. תנועת "הזצסיון הווינאי" הוקמה חמש שנים מאוחר יותר, ו"הזצסיון הברלינאי" הוקמה בשנת 1898.
תערוכות.
בתחילת דרכם היה קצת קשה למצוא בניין לתערוכות של הזצסיון במינכן. העיר פרנקפורט הציעה לספק את השטח הדרוש ותמיכה כספית אם הקבוצה תעבור לשם לצמיתות. התערוכה הראשונה שלהם התקיימה למעשה ב"בניין התערוכות הלאומי" בברלין בתחילת 1893.
המפקח על הבניית בעיר, פרנץ פון ברנדל, סיפק לזצסיון קרקעות בחינם בפינת פרינצרגנטנשטראסה ופיילוטישטראסה. הבנייה החלה מיד ותערוכת הבכורה שלהם התקיימה ב-16 ביולי 1893, בחלקו הראשון של הבניין שהושלם. למעלה מ-4,000 מבקרים הגיעו לראות 876 יצירות של 297 אמנים.
הצלחת מאמץ זה איפשרה להם בסופו של דבר להגיע להסכמה עם פרנץ פון לנבאך ועמותת האמנים המסורתית. כתוצאה מכך הועבר בניין תערוכת האמנות בקניגספלאץ לזצסיון בשנת 1897.
היסטוריה מאוחרת.
בשנת 1933 החלה המפלגה הנאצית במסע הצלב שלה כדי להביא את כל צורות הביטוי האמנותי לשליטתה: תהליך המכונה גלייכאלט (הכנסה למסגרת). בסופו של דבר נדרשו אמנים לקבל אישור ממלכתי על כל יצירותיהם. אלה שנחשבו כשייכים ל"אמנות מנוונת" לא הורשו להמשיך לצייר. בשנת 1938 התפרק הזצסיון במינכן כחלק מתהליך "הניקוי התרבותי".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, נוסדה התאחדות האמנים החדשה של מינכן והובילה להקמתה של "האגודה הפדרלית של אמנים חזותיים".
בשנת 1992 חגגה תנועת הזצסיון במינכן מאה שנה להיווסדה, ובחודש מרץ בשנה שלאחר מכן הוקמה עמותת החברים והספונסרים של הזצסיון במינכן כדי לתמוך ביעדים המתמשכים של הזצסיון, לקיים ולקדם תערוכות ברוח התנועה.
ליודסקי ורט
סעוד בן עבדולאזיז בן נאצר אל-סעוד
יום הגאווה האיראני
יום הגאווה האיראני (בפרסית: روز افتخار ایران; נקרא גם "היום הלאומי של המיעוטים המיניים" או "היום הלאומי של הלהט"בים האיראנים") הוא אירוע גאווה שנתי של קהילת הלהט"ב באיראן מאז 2010. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי.
סקירה כללית.
באיראן, פעילות מינית חד-מינית אינה חוקית ועלולה להיות כרוכה בעונש מוות. לדברי עומאר קודוס, פעיל לזכויות הומוסקסואלים בממלכה המאוחדת, ממשלת איראן עושה בין היתר שימוש באישומים מפוברקים ובמשפטי ראווה כדי להוציא להורג הומוסקסואלים איראנים, וכדי לרדוף אותם תוך הסוואת פעולות אלה מהקהילה הבינלאומית. בשנת 2007, בעת פורום שנערך באוניברסיטת קולומביה, אמר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לנשיא האוניברסיטה לי בולינגר: אף על פי כן, קבוצה קטנה בת 20 עד 30 פעילי להט"ב, המכנים עצמם "אנשי הקשת בענן" (رنگین‌کمانی‌ها), מציינים את יום הגאווה האיראני מאז 2010.
היום הוכרז לראשונה על ידי קבוצת פעילי להט"ב איראניים בבלוג בחודש יולי 2010. מדי שנה התאספו פעילי להט"ב איראניים ברחבי הבירה טהראן, ובחשאי צילמו עצמם מניפים את דגל הגאווה ואוחזים בכרזות עם סיסמות. הם נאלצו להסתיר את פניהם כדי למנוע אלימות משטרתית והעמדה לדין. פעילים קיימו את האירוע גם בערים אחרות, בהן כרמאן. בשנת 2017, לראשונה, החליטו המארגנים לקיים את האירוע בשטח פתוח כאשר הוצע להם קרון התצוגה הראשונה בתהלוכת מצעד הגאווה באמסטרדם, אם כי היה עליהם לכסות את פניהם על מנת להימנע מהעמדה לדין עם שובם לאיראן. על אירוע 2017 אמרו המארגנים: "צערנו אינו עמום, אך אנו, קשתות הענן של איראן, זועקים את האושר שלנו כצורה של התנגדות ואנו שומרים על האופוריה שלנו בחיים כלפיד הצדק".
יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה
יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין המדינה העצמאית של סמואה.
סקירה כללית.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בסמואה בשנים 1898–1899 עמדה בריטניה יחד עם ארצות הברית לצד המלך טנומאפילי הראשון נגד מטאאפה יוספו שנתמך על ידי האימפריה הגרמנית.
בריטניה הכירה בסמואה בשנת 1962, לאחר עצמאותה מניו זילנד, ובספטמבר 1970 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2019 פתחה בריטניה נציבות עליונה באפיה, כחלק מחיזוק היחסים עם האי.
מגע של איכות
מגע של איכות (באנגלית: A Touch of Class) הוא סרט קומדיה רומנטית בריטי, בבימויו של מלווין פרנק, עם גלנדה ג'קסון וג'ורג' סיגל בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בלונדון וב"קוסטה דל סול" בדרום ספרד.
ג'קסון לוהקה לסרט לאחר שהשתתפה בתפקידים קומיים במופע הטלוויזיה של מורקמב ווייז והרשימה את המפיק והבמאי מלווין פרנק כבעלת יכולת קומית.
תקציר העלילה.
סטיב בלקברן (ג'ורג' סיגל) הוא מנהל בכיר בחברת ביטוח גדולה בלונדון. הוא אמריקאי שגר חמש שנים בלונדון, נשוי לגלוריה (הילדגרד ניל) ויש להם שני ילדים. בעת משחק בייסבול הוא נתקל באישה שמושכת את תשומת ליבו. מאוחר יותר הוא חולק איתה נסיעה במונית והם מתוודעים זה לזה. היא אומרת לו ששמה ויקי אלסיו (גלנדה ג'קסון), היא גרושה עם שני ילדים ועובדת כמעצבת אפנה ותפקידה "לגנוב" דוגמאות של המתחרים. הוא מזמין אותה לארוחה ואחר כך לחדר במלון אבל היא ממהרת לעבודתה ומציעה לו למצוא מקום לסוף שבוע שבו השמש זורחת כל הזמן.
סטיב מתחמק מאשו ומזמין שני כרטיסי טיסה למאלגה. בשדה התעופה פוגש אותו חבר לשעבר, וולטר מנקס (פול סורבינו), וסטיב חייב לשבת לידו כל הטיסה. במלגה שוכר פול מכונית פיאט 124 ומזמין את סטיב לנסוע איתו אך זה מתחמק ובסוף הוא נאלץ לנסוע במכונית פיאט 600 קטנה ומקרטעת למלון שלהם במרבלה, ב"קוסטה דל סול". הם נאלצים להיסחב עם המזוודות לקומה גבוהה כדי לקבל שם חדר ממנו רואים את צוק גיברלטר.
בחדר "נתפס לו הגב" והוא זקוק לטיפול רפואי. הם רבים כל הזמן על ההבדל בין המינים ובין האנגלים והאמריקאים. הם משתדלים להתחמק מוולטר ואשתו אבל לבסוף וולטר מגלה זאת ומתוודה לפני סטיב שגם הוא התאהב פעם קשות ונאלץ לוותר לאחר טיפול פסיכיאטרי שעלה לו 18,000 דולר.
לאחר ויכוח גדול בין סטיב לוויקי הם מחליטים לחזור מיד ללונדון אבל הטיסה לשם מלאה. הם חוזרים למלון ומטיחים זה בזו חפצים שונים עד שבחוסר כוחות סטיב מנסה להסיר את מכנסיו התקועים ולא מצליח, היא צוחקת והם מתעלסים ומכאן יחסיהם מתהדקים.
בלונדון שוכר סטיב דירה קטנה וזולה ברובע סוהו למפגשים חטופים עם ויקי. כדי להימנע מגילוי, זמנו למפגשי אהבה קצוב. פעם אחת הוא יורד עם הכלב לוויקי אך שוכח אותו אצלה וברגע האחרון מצליח לחזור אליה ולהחזיר את הכלב.
לבסוף הוא רואה שהמצב לא יכול להימשך ושולח לה מברק. בינתיים הוא מתחרט ומבקש לבטל את המברק אבל היא קבלה אותו וכאשר הוא מגיע לדירה הוא רואה אותה מחכה ברחוב למונית אך לא רודף אחריה.
ויקי עוצרת מונית וגבר מבקש לחלוק אתה את הנסיעה. היא שואלת אותו אם הוא נשוי וכשהוא עונה בחיוב, היא מתרחקת משם.
יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו
יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה של פלאו.
סקירה כללית.
היחסים בין המדינות החלו בשנת 1783, כאשר ספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית 'אנטילופה' בפיקודו של קפטן הנרי וילסון, נטרפה על שונית ליד אולונג, אי הסלע שנמצא בין קורור לפלליו, פאלאו. בסיוע המפקד העליון של קורור איבדול, קפטן וילסון ואנשיו שהו שלושה חודשים לבנות מחדש את ספינתו. הנסיך לי בו של פאלאו נסע מאוחר יותר עם קפטן וילסון לאנגליה, שם מת מאבעבועות שחורות שישה חודשים לאחר הגעתם. המפגש עורר קשר מסחרי שהביא ליחסים היסטוריים מצוינים בין בריטניה לפלאו.
המגעים האירופיים גדלו ובריטניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית של פלאו עד שספרד תבעה את החזקה באיים בשנת 1885.
ב-16 באוגוסט 1996 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים, בעקבות עצמאותה של פלאו מארצות הברית.
נדרים ונדבות
IndigNation
IndigNation היה פסטיבל להט"בי, שהתקיים מדי שנה בסינגפור לאורך חודש. הוא התקיים לראשונה באוגוסט 2005, כדי לחול ביום הלאומי ה־40 של המדינה.
רקע.