בניגוד לחלק מבעלי מקצוע אחרים, הנוכלים אינם מרגשים חיבה גדולה כלפי נוכלים אחרים ואינם משתפים איתם פעולה באופן מובהק, אלא רק למדו שלא כדאי לסמוך על נוכלים אחרים אפילו יותר מכל אחד אחר.
נוכל בדרך כלל מתמקד בכלי נשק המאפשרים התגנבות שקטה כגון אקדח קשת, פגיון וכדומה.
נוכלים עשויים להשתמש בשריונות קלים אשר לא יפריעו להם לנוע, אל לרוב לא ישתמש במגנים.
מוחמד סעיד פאשא
מוחמד סעיד פאשא (בערבית: محمد سعيد باشا; תעתיק מדויק: מחמד סעיד באשא; ), ידוע גם כסעיד מוחמד, היה ואלי (תואר המקביל למושל מחוזי) של מצרים מ-1854 ועד 1863, תחת חסות הלכתית של האימפריה העות'מאנית עם כי בפועל שלט על מצרים בצורה ריבונית והיה עליו רק לשלם מס סמלי לממשל בקונסטנטינופול. סעיד, שהיה בנו הרביעי של אבי מצרים הריבונית; מוחמד עלי, היה דובר צרפתית, ולמד בפריז. לפי חוק הירושה השושלתי, במותו הוריש את הכתר לאחיינו, אסמאעיל פאשא.
ביוגרפיה.
מוחמד סעיד פאשא היה בנו של מוחמד עלי, שליטה הריבוני הראשון של מצרים מאז הסולטנות הממלוכית אשר הביא לריבונות דה פקטו מהאימפריה העות'מאנית. אביו תמך ברפורמות ופיתוח נרחב של מצרים לקראת המערב ועודד את סעיד להתחנך באירופה. לאחר פטירת אביו ירש את הכתר אחיו של מוחמד סעיד; אבראהים פאשא ובהמשך בן אחיו האחר, טוסון פאשא; עבאס חלמי הראשון. לאחר ההתנקשות בחייו של עבאס חלמי בידי אחד מעבדיו, ירש מוחמד סעיד את הכתר בתור הואלי של מצרים, תואר שנבע מהעובדה שמבחינה הלכתית מצרים עודנה הייתה תחת חסות עות'מאנית. דרך חינוכו היה סעיד לתומך צרפת ובתקופתו הייתה פריחה ביחסי מצרים–צרפת. תחת שלטונו של סעיד היו מספר רפורמות בענייני חוק, מסים ומקרקעין. בשנת 1854 הקים סעיד את בנק מצרים עם המטרה העיקרית לקבל השקעות חיצוניות למען פיתוח לטווח הארוך. בזמנו הגיעה בשורת המהפכה התעשייתית למצרים.
על שמו קרויה עיר הנמל המצרית פורט סעיד, שייסד ב-1859 בקצה הצפוני של תעלת סואץ בזמן שבו החלה בנייתה. מוחמד סעיד פאשא תמך בבנייתה של תעלת סואץ בשביל לחזק את השפעתה הכלכלית של מצרים. הוא העניק היתר בנייה ליזם, הדיפלומט והמהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס אשר היה מקושר לממשלה הצרפתית ואף כיהן בעבר במספר תפקידים ממשלתיים כגון שגריר בספרד.
לאחר שעבאס חלמי הראשון, בלחץ בריטי, הורה על הקמת מסילת ברזל בין קהיר לאלכסנדריה, בנייתה הושלמה בתקופתו של מוחמד סעיד. בסיום שלטונו היו ברחבי מצרים 800 קילומטרים של מסילות ברזל סך הכל. בשנת 1854 הוא העניק זיכיון לאיש העסקים הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ, פרויקט שהושלם רק בתקופת יורשו. הנהגת האימפריה הבריטית התנגדה לכך, והצליחה רק לדחות את האישור למשך שנתיים. בשנות שלטונו כופף כמו קודמיו את סמכותם האזורית של שייח'ים במטרה לחזק את הממשל הריכוזי. הדבר הוביל להתנגדות לשלטונו ובדואים רבים ביצעו פשיטות ובזיזות. סעיד הוריד את המס על הקרקעות ובחוק שפורסם בשנת 1858 אפשר לפלאחים להחזיק מבחינה חוקתית בקרקעות. בתקופתו יצאו שתי משלחות מחקר לאורכי נהר הנילוס, הראשונה בתמיכה כספית של סעיד עצמו והשנייה הוקמה באופן פרטי. במטרה להוריד את ההתנגדות לשלטונו, מוחמד סעיד הוריד את מספר השנים לגיוס חובה בצבא והעלה את גיל הגיוס לצעירים. סעיד הסדיר פנסיות בפיקוח מדיני לכל עובדי המדינה הגמלאים. בהמשך ביצע רפורמות חוקתיות שהרחיקו את מערכת החוקים המצרית מהדין המוסלמי; השריעה. מוחמד סעיד ביצע רפורמות בלוח השנה המצרי והסדיר מעמד נפרד ללוח השנה המוסלמי, לוח השנה הגרגוריאני ולוח השנה הקופטי.
ב-1821 כבש אביו מוחמד עלי את רוב שטחה של סודאן המודרנית, בעיקר כדי לגייס עבדים לשורות צבאו. פשיטות אלו עברו מעבר למרכז סודאן והגיעו גם לאזור קרן אפריקה שם פגשו בהתנגדות מצד האימפריה האתיופית. תחת לחצים אירופאים רבים, הפסיק סעיד את הפשיטות הללו אך בהמשך הן חודשו תחת יורשו, אסמאעיל פאשא. אביו של מוחמד סעיד, מוחמד עלי, פיתח את מוסדות החינוך המצרים וביצע רפורמות לקראת המערב. לעומתו, מוחמד סעיד סגר את רוב מוסדות החינוך הפרו-מערביים ובהמשך צוטט בנושא כשאמר: (أمة جاهلة أسلس قيادة من أمة متعلمة.) לבקשת נפוליאון השלישי, קיסר הקיסרות הצרפתית השנייה, ב-1863 שלח סעיד גדוד סודני למקסיקו כדי לעזור לנפוליאון לדכא מהומות מקומיות במסגרת המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית נעצר סחר הכותנה האמריקאי לאירופה ועל כן מצרים הפכה לייבואנית הכותנה הגדולה ביותר לאירופה.
סעיד נפטר ב-17 בינואר 1863 כתוצאה ממחלת השחפת. למוחמד סעיד היו שני ילדים מאשתו השנייה, לפי חוק הירושה היה עליו להעביר את הכתר במותו לבכור בניו של אחיו הבכור, אבראהים. יורשו המקורי, אחמד רעפת פאשא, טבע בנהר הנילוס ולכן אחיינו של מוחמד סעיד, אסמאעיל פאשא (בנו השני של אבראהים פאשא), מונה ליורש ושלט אחריו. מוחמד סעיד נקבר במאוזוליאום השושלתי של מוחמד עלי ב'חוש אל-באשא'.
מפם
אלי גורנשטיין
אלי גורנשטיין (נולד ב-31 באוגוסט 1952) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, זמר, צ'לן, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
אליהו גורנשטיין נולד בתל אביב לבנימין ולרות ולטש-גורנשטיין, בתו של הפילוסוף היהודי-צ'כוסלובקי פליקס ולטש, חברו של פרנץ קפקא. הוריו הופיעו באופרה.
לגורנשטיין תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. כמו כן למד תיאטרון ומוזיקה בניו יורק. הוא מנגן בצ'לו.
תיאטרון.
בחופש הגדול שלפני כיתה י"ב הוא שר במסגרת חילופי נוער בין תל אביב וקלן. במסגרת שירותו הצבאי שרת בצוות הווי חטיבת הצנחנים ובלהקת פיקוד מרכז.
אחרי שירותו הצבאי הופיע כבדחן וביצע מערכונים עם צחי נוי. גורנשטיין מתנשא לגובה 195 סנטימטר ונוי סבל באותה העת מעודף משקל. על כן הצמד קרא לעצמו "חומה ומגדל". השניים חזרו להופיע יחדיו, מדי פעם, בעשרות השנים הבאות.
כשחקן תיאטרון, שיחק בהצגות רבות במרבית התיאטראות בישראל (הבימה, תיאטרון חיפה, הקאמרי, החאן ותיאטרון באר שבע). בין ההצגות בהשתתפותו היו "אחרון הפועלים", בו גילם את א. ד. גורדון, ו"גטו" של יהושע סובול, "מתנקשים", "טרטיף", "כנרת כנרת", "בוצ'ה", "שש נפשות מחפשות מחבר", ההצגות השייקספיריות "חלום ליל קיץ" ו"כטוב בעיניכם", "נשוי במנוסה" של ריי קוני, "מפיסטו" של הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן), "שלוש אחיות" של אנטון צ'כוב, "ציד המכשפות של ארתור מילר, "אניהו" של אתגר קרת ורוני סיני ועוד. גורנשטיין ידוע באהבתו למשחק במחזות זמר, והשתתף בין היתר ב"כנר על הגג", "צלילי המוסיקה" (דוד מקס), "אמריקה", “פינוקיו” "היפה והחיה", "המפיקים" (פרנץ ליבקינד), "עוץ לי גוץ לי" (הטוחן) ו"איתמר פוגש ארנב" (הארנב). גורנשטיין עסק מעט גם בבימוי וביים את ההצגה לילדים עמי ותמי.
זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה לשנת 2012, על משחקו בהצגה "ריצ'רד השלישי" בתיאטרון הקאמרי.
קולנוע וטלוויזיה.
גורנשטיין השתתף כשחקן אורח במספר רב של תוכניות טלוויזיה לילדים: "הספינה המזמרת", "טלפלא", "קשת וענן", "רחוב סומסום", "פרפר נחמד" (גילם את "דוד פסח")," המועדון של יובל המבולבל", "זהו זה!", "ארץ מולדת", "ציפיטפוט", "שכנים", "בלי גרביים" ועוד. באחת מהופעות האורח שלו בתוכנית "זהו זה!" הוא השתתף עם שאר השחקנים ועם שלמה גרוניך גם בשירת שיר השבוע וקולו מונצח עם השיר בתקליטם של גרוניך ושחקני "זהו זה" - "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה".
בסרט הלהקה חמש חמש היה אחד מהחיילים.
בסרט "המוסד הסגור" גילם את המדען קוצ'יק. ב-2010 השתתף בסרט "היו לילות". כן השתתף בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים", ב-2013 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "פצועים בראש", בסדרה "החיים זה לא הכל" ובסדרת הקומדיה "החברים של נאור". ב-2015 השתתף בסדרה "תמר הבלשית" בתפקיד הקריין שמכריז את שם הפרק וגם בתפקיד קפטן שמפטן, סבה של תמר מצד אביה. באותה שנה השתתף בסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר". ב-2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה" וב"סברי מרנן".
גורנשטיין אף שיחק בסרט "הלהקה", וידועה הסצנה בה הוא שופך על עצמו לבן ובכך מונע את פירוק הלהקה הצבאית. סצנה זו היא אחת המפורסמות בקולנוע הישראלי.
בשנת 2018 השתתף בסרט הקומדיה השווייצרי "מוטי וולקנברוך מתעורר לחיים" (או בשמו הרשמי "מסעו המופלא של וולקנברוך לזרועותיה של שיקסע") בהפקת נטפליקס. הסרט היה המועמד השווייצרי לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2019 השתתף בהופעת אורח בסדרה "שב"ס" של תאגיד השידור הציבורי כאן, בתפקיד משנה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור וכן בסרט "אלוהי הפסנתר".
ב-2022 גילם את תפקיד האחראי על טהרת מתים ברבנות הצבאית הראשית בסדרה שישו ושמחו, ששודרה בכאן 11. כמו כן שיחק את אדולף אייכמן בסרט הדוקודרמה הקלטות האבודות של אייכמן. פס הקול של סרט זה הוא קלטות אותנטיות של אדולף אייכמן ובני שיחו. השחקנים מחופשים לנפשות הפועלות ומזיזים את שפתיהם לצלילי הפסקול, כדי להמחיש את הנעשה בעת השיחה המוקלטת. עבודה זו היא, כביכול, ההפך מדיבוב. גורנשטיין מכנה את עבודתו בסרט זה "שפתות".
דיבוב.
גורנשטיין מוכר בעיקר בזכות דיבוב רוב הנבלים בסרטי תקופת "הרנסאנס" של דיסני. הוא תרם את קולו לג'אפר ("אלאדין"), סקאר ("מלך האריות"), פרולו ("הגיבן מנוטרדם"), קלייטון ("טרזן"), אנטון אגו ("רטטוי") ובשנת 2009 דיבב גם את ד"ר פאסילייר בסרט "הנסיכה והצפרדע", שהפיקו אולפני וולט דיסני במטרה לשחזר את סגנון סרטי "הרנסאנס" משנות התשעים.