וילנב-לה-מגלון הייתה אחת משבע הערים (יחד עם הערים אלן, אג'ד, נרבונה, לודב, בזייה, ונים), שהיו כנראה המקור לשם "ספטמניה" (Septmania, מהמילה Sept, שבע) אשר ניתן לחבל ארץ זה על ידי הרומאים. בשנת 462 עברה הפרובינקיה לשליטתם של הויזיגותים.
תחילה הייתה מגלון למעוזו של אציל ויזיגותי, על אדמה המוגנת על ידי לגונות. בהמשך הפכה להיות מקום מושבו של בישוף. לאחר מלחמות רבות אשר צמצמו את מספר התושבים באזור, החזיר אליה בישוף בשם ארנו (Arnaud, 1030-1060) את הדיוקסיה, בנה מחדש את הכנסייה שנהרסה והקים גשר כדי לחבר ולאחד את מגלון לאזור החדש אשר נשא את השם וילה נובה (Villeneuve, "עיר חדשה"). בהמשך הוקמה שם קתדרלה בסגנון רומאי, אשר נושאת את השם סן פייר דה מגלון.
הי&quot;ד החזקה
זהות נוצרית
זהות נוצרית (באנגלית: Christian Identity) היא קבוצה נוצרית דתית גזענית המאמינה בעליונות הגזע הלבן.
לפי אמונתם של חסידי הזהות הנוצרית, העמים האירופיים הם בני ישראל האמיתיים, היהודים הם בניו של השטן וכל השאר הם "אנשי בוץ" חסרי נשמה.
מקורות.
המקור של הרעיון של הזהות הנוצרית בא מה"אנגלו-ישריאליזם", תאוריה שנהגתה במאה ה-19 על ידי פטריוטים בריטים. לפי האנגלו-ישריאליזם, היהודים הם בית יהודה והאנגלו-סקסים הם בית ישראל- עשרת שבטי ישראל האבודים. רעיון זה בא מתוך פרשנות יצירתית של התנ"ך ולא היה בעל אופי אנטישמי מובהק. לא כל חסידי התאוריה הזו דגלו בגזענות ועליונות לבנה.
ד"ר וסלי סוויפט שילב אנגלו-ישריאליזם, אנטישמיות קיצונית ודעות פוליטיות ימניות קיצוניות (זהות נוצרית מאוד אהודה בקרב אנשי הימין הקיצוני בארצות הברית) וכך יצר את הזהות הנוצרית.
פשיעה בשם האמונה.
ידועים מספר מקרים בהם אנשי הזהות הנוצרית ביצעו פשעים על רקע גזענותם, או על רקע שמרנותם הדתית הקיצונית:
היו מקרים בהם תנועות שכאלה (כגון "הפינחסיים") רצחו זוגות מעורבי גזע, נשים ורופאים שביצעו הפלות וזוגות חד-מיניים. כמו כן, נודעו מקרים בהם אנשי הזהות הנוצרית שרפו חנויות פורנוגרפיה, ניסו להתנקש ביהודים ושחורים, שדדו בנקים והטילו אימה על "אויבי הגזע הלבן".
היחס מצד כנסיות אחרות ומצד נאו-נאצים.
למרות הדמיון הרב בין האידאולוגיה הנאצית לזו של הזהות הנוצרית, רוב הנאו-נאצים (כמו הנאצים המקוריים) דוחים את הזהות הנוצרית, שכן הם רואים בנצרות אידאולוגיה יהודית.
רוב הכנסיות, קתוליות ופרוטסטנטיות כאחד, מגנות את הזהות הנוצרית ואת השימוש בביבליה הנוצרית להצדקת אנטישמיות ורואות בזהות הנוצרית כפירה מפורשת (יש לציין כי הזהות הנוצרית רואה בכל זרמי הנצרות האחרים כפירה ומציגה אותם כ"יודו-נצרות").
זרמים נוספים.
הזהות נוצרית כוללת גם את האומות האריות (Aryan Nations), ארגון נוצרי אנטישמי הדוגל בעליונות הגזע הלבן. הארגון הוקם בשנות ה-70 על ידי ריצ'רד גרינט באטלר. לאומות האריות יש גם רשת חברים של כנופיות כלא הנקראת "אחווה ארית".
קישורים חיצוניים.
אתרים של ארגוני זהות נוצרית:
מידע כללי על זהות נוצרית:
שדולה (הכנסת)
בכנסת או בממשלה, שְׁדֻלָּה (או לוֹבִּי) היא קבוצה של חברי הכנסת, לאו דווקא מאותה סיעה, הפועלת לשם קידום רעיון מסוים. לשדולות אין מעמד רשמי.
בכנסת ה-16 נמנו כ-44 שדולות, בכנסת ה-17 מעל 50 שדולות ובכנסת ה-20 קיימות כ-180 שדולות.
השדולות עוסקות במגוון רחב של נושאים. בין השאר, היו שדולות למען אזורים גאוגרפיים: הנגב והגליל, יש"ע, ירושלים, הגולן, תושבי תל אביב, ראשון לציון, חיפה והקריות, אשדוד ובקעת הירדן ושדולות למען קבוצות אוכלוסייה: שדולה חקלאית, למען הבדואים בנגב, הגמלאים, המאבטחים, יוצאים בשאלה, אנשים עם מוגבלויות, נוער עולה וענף הבנייה. יש גם שדולות לנושאים, בין השאר למאבק בבעיית יוקר המחיה בישראל, למען חוקה, נגד קזינו, מאבק בתאונות דרכים, מאבק בסמים, טיפול בחיילי המילואים ודאגה לבריאות הציבור.
חלק מהשדולות הן בעלות חברים רבים (מעל חמישה).
בכנסת ה-16, לדוגמה, היו בעלות חברים רבים "השדולה לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם" (אשר המשיכה עם חברים רבים גם בכנסת ה-17), ו"השדולה להשכלה גבוהה" [אשר בכנסת ה-17 היה בה רק חבר בודד (מנחם בן ששון)].
בכנסת ה-17 היו חברים רבים בשדולה "הסביבתית-חברתית", ובשדולה "למען ירושלים".
פעמים רבות יש לשדולות כמה יושבי ראש, ולעיתים השדולה מונה כמה יושבי ראש, ללא חברים נוספים.
רוב השדולות בכנסת הן בעלות חבר אחד בלבד ואינן אלא מצג של שדולה המשמש ככלי הצהרתי של חבר כנסת לגבי חשיבות נושא מסוים בעיניו.
יש אף מקרים שבהם שתי שדולות עוסקות בנושא אחד. כך למשל, בכנסת ה-16 הייתה שדולה לצרכנות של דני יתום, והשדולה להגנת הצרכן של אורית נוקד. בשני המקרים הם היו החברים היחידים בשדולתם.
שירה דיבורית
שירה דיבורית (בגרמנית: Sprechgesang) או קול דיבור (Sprechstimme) היא טכניקה של הפקת קול שבין שירה לדיבור. מאז סוף המאה ה-19 נעשה בה לעיתים שימוש על ידי מלחיני מוזיקה קלאסית.
בהקדמה ל"פיירו הסהרורי" (1912) מסביר ארנולד שנברג איך משיגים שירה דיבורית טובה. לדבריו, יש לקיים את המקצבים המסומנים בתווים, אבל בעוד שבשירה רגילה צריך להתמיד באותו גובה כל עוד נמצאים על אותו תו, בשירה דיבורית יש להתחיל בגובה המצוין אך מיד להינתק ממנו בגליסנדו. התוצאה אינה צריכה לדמות לא לשירה רגילה ולא לדיבור רגיל.
השימוש המוקדם ביותר בטכניקה זו שידוע עליו נעשה באופרה של אנגלברט הומפרדינק, "ילדי המלך" (1897), אבל היא נקשרת יותר למלחיני האסכולה הווינאית השנייה. שנברג מבקש טכניקה זו בכמה יצירות: תפקיד הקריין ב"שירי גורה" (Gurre-Lieder, 1911) כתוב בשירה דיבורית, כמעט כל "פיירו הסהרורי, 1912) נוקט בטכניקה זו, והיא משמשת גם באופרה שלו "משה ואהרון" (1932). בתיווי המוזיקלי של שנברג, שירה דיבורית מסומנת בדרך כלל בצלבים קטנים על רגלי התווים, או שראש התו עצמו הוא צלב קטן. כך נראים הצלילים הראשונים מתוך פיירו הסהרורי:
אלבן ברג משתמש בווריאציה על הטכניקה, כשהוא מבקש לבצע חלקים מן האופרות שלו "ווצק" ו"לולו" בין שירה דיבורית לשירה רגילה.
קורט וייל אימץ שירה דיבורית להתאים את קולה הייחודי, אם כי לא-לירי, של לוטה לניה לתפקיד ג'ני באופרה בגרוש. גם בתפקידו של מקי סכינאי נעשה שימוש בטכניקה זו.
השילוב של שירה דיבורית עם שירה ממש אצל ברג מסומן בקו יחיד על רגלי התווים. אפשרות שנוצלה על ידי מלחינים אחרים היא להשתמש ב-X במקום בראשי תווים מקובלים.
בגרמניה של היום, מאז ראשית שנות ה-90', המונח "שירה דיבורית" קיבל משמעות חדשה, פופולרית יותר של "מוזיקת ראפ בשפה הגרמנית". סגנון שירה זו ניתן למצוא ביצירות של להקה בריטית Βlack Country, New Road.
לינדברג
האסכולה הווינאית השנייה
האסכולה הווינאית השנייה היא קבוצת מלחינים, שמרכיביה היו ארנולד שנברג ותלמידיו בווינה של ראשית המאה העשרים. מה שאפיין את המוזיקה שלהם בראשית הדברים היה האקספרסיוניזם הפוסט רומנטי ובהמשך, האטונאליות והטכניקה הסריאלית של שנברג, אם כי הוראתו של שנברג (כפי שעולה מספרי הלימוד השונים שפרסם) הצטיינה בגישה מסורתית ושמרנית ולא כללה דיון בשיטה הסריאלית שלו. (ה"אסכולה הווינאית הראשונה", שכמעט אין מתייחסים אליה אלא בהשוואה לשנייה, כוללת בדרך כלל את המלחינים שגרו ועבדו בווינה בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, בעיקר וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף היידן, לודוויג ואן בטהובן ופרנץ שוברט.)
חבריה העיקריים של האסכולה, מלבד שנברג, היו אלבן ברג ואנטון וברן, אם כי היו מלחינים נודעים פחות, שראוי אולי לכלול אותם במונח הזה, כגון היווני ניקולאוס סקאלקוטאס וכן תלמידים צעירים, שהצטרפו ממש לפני התפרקותו של הטריומווירט לאחר קרוב ל-50 שנה, כמו הנס אייזלר, הנס ילינק ואחרים. עד אמצע המאה ה-20 היה מקובל לראות את שלושת חברי האסכולה העיקריים כמקשה אחת, שהרצון והמטרה מאחדים אותם, וגישה מוטעית זו העלימה כמעט מן העין את הניגודים שהיו קיימים ביניהם מבחינת הטיפוס, הכישרונות וההישגים. גישה זו תוקנה בראייה מרוחקת יותר במחצית השנייה של המאה ה-20.
פעילותה של האסכולה הווינאית, שראשיתה במפנה המאה, הגיעה לשיאה בשנות ה-20' של המאה, שיא שבא לביטוי בחיבור ווצק והסוויטה הלירית של ברג, היצירות הראשונות בשיטת שנים-עשר הטונים של שנברג והסימפוניה אופוס 21 של וברן, ובשיתוף יצירתי וידידות רוחנית בין המורה והתלמידים, כפי שאפשר ללמוד מחילופי המכתבים בין שנברג לברג ובין ברג לווברן. על הקשר הזה הקיץ הקץ בשנת 1933, עם עליית המשטר הנאצי לשלטון בגרמניה. שנברג, היהודי המומר, גלה לארצות הברית, אלבן ברג מת באופן פתאומי בשנת 1935 ווברן נהרג בידי חייל אמריקאי בספטמבר 1945.
שנברג.