בניגוד לבתי המגורים הטוסקניים הרבים האחרים שהוקמו על ידי משפחת מדיצ'י, אין בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו הקפדה על האידיאלים של אדריכלות הרנסאנס. לא ניתן לייחס זאת לתאריך 1452, השנה בה מונה מיקלוצו להפוך את הבניין מטירה לווילה. הבניין האמיתי הראשון של הרנסאנס, בית היתומים אוספדלה דלי אינוצ'נטי בפירנצה, תוכנן כבר בשנת 1419, ומיקלוצו הוכיח כי הבין את העיצוב החדש בשנת 1444 בתכנון שלו להרחבה בת עשרת הצדדים לבזיליקה סנטיסימה אנונציאטה, בהשראת התוכנית של מקדש מינרווה מדיקה הרומאי, ובין 1444 ל-1460 הוא בנה את ארמון הרנסאנס הראשון של המאה ה-15, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי עבור קוזימו דה מדיצ'י. הארמון הוא אולי גם סיבה נוספת לתכנון השמרני של הטירה. האצולה בפירנצה ביקרה את קוזימו באופן חריף על מה שנחשב כתכנון יומרני של הארמון.
הארכיטקטורה של הווילה הייתה בסגנון קוואטרוצ'נטו רטרוספקטיבי במתכוון, סגנון ותקופה ששילבו בין סגנונות האדריכלות הגותית והאדריכלות הקלאסית, ותקופה של שינויי צורה שהייתה הולדת הרנסאנס, שאולי מודגמת בצורה הטובה ביותר באמצעות הכיפה של הקתדרלה של פירנצה בתכנון פיליפו ברונלסקי, שבנייתה החלה ב-1417. הכיפה בעצמה הייתה גותית בשימוש בכיפה המחודדת, אבל היא מתרוממת לאוקולוס קלאסי. או בפשטות "גותי בצורה אבל רנסאנסי בפרטים". בסגנונה דמתה הטירה לפאלאצו וקיו, המשכן הקודם של משפחת מדיצ'י בפירנצה, שגם בו ביצע מיקלוצו שינויים בזמן שהטירה נבנתה.
משום כך, במבט ראשון, נראה שהארכיטקטורה של קסטלו מדיצ'או די קפאג'ולו היא של טירה מימי הביניים ולא של וילה. בחזית, מגדל עם שינות שמשני צדדיו אגפים עם חורי ירי, מחוזקים בעזרת באסטיונים בכל פינה. מאפיינים גותיים ורנסאנסיים אלו לא נכללו על ידי מיקלוצו כדי לשמור על מאפיינים מהמצודה הקודמת אלא, 33 שנה לאחר תחילת בניית אוספדלה דלי אינוצ'נטי של ברונלסקי, כמוטיב במתכוון שנועד למלא את הצורך ההומניסטי שווילה צריכה להיות "מקום לרוח לנוח", מה שתאם למבנים שנועדו לשמש כמפלט כפרי ומעון ציד. המשיקולים והשינות, בפועל לא יותר מגמלונים בולטים עם שינות שנתמכו בעזרת קשתות קטנות וזיזים, נועדו לקישוט ולא להגנה. עם זאת, אין לומר שהווילה הייתה חסרת הגנה לחלוטין, ועובדה זו ניכרת באדריכלות. האקלים הפוליטי בתקופה חייב את כל בתי האצילים להיות מוגנים למחצה. לכן, כמו בתכנון של הארמונות העירוניים הגדולים הראשונים, הייתה קומת הקרקע "חצר מוגנת המוקפת בחדרי שומרים ומגורים לחיילים". מבנה זה הכתיב את צורת החלונות. הם היו קטנים ורחוקים מהקרקע בקומה הראשונה, בעוד שאלו בקומות העליונות, שבהם שהו הבעלים, היו גדולים ורבים יותר. הלונטה של ג'וסטו אוטנס מ-1599 אינה מראה דבר לגבי ההגנות החיצוניות והביצורים. ידוע שהיה חפיר, קרוב לוודאי בין המאפיינים הבודדים שהשתמרו מהמבצר הקודם.
הציור של אוטנס מ-1599 מראה את הווילה כפי שהושלמה על ידי מיקלוצו. היא בנויה סביב חצר, והחזית נראית דומה למצבה כיום, אבל עם מגדל גבוה יותר השולט על הבניין מאחור. ייתכן שמגדל זה (שבינתיים נהרס) השתמר מהמבצר הקודם. מגדל דומה קיים בווילה נוספת של משפחת מדיצ'י, וילה לה פטראיה, שהאדריכל ברנרדו בונטלנטי (Bernardo Buontalenti) שימר ב-1575 כשהסב וילה זו ממבצר קודם עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הגנים.
כשם שהאדריכלות של הרנסאנס הסתכלה לאחור על התקופה הקלאסית, כך גם תכנון הגנים של הרנסאנס כללו טרסות עם חורשות צינית ושבילים שבשוליהם הדסים ופסלים, בדיוק כמו אלו ברומא העתיקה. לאציל ההומניסט מהרנסאנס, הגנים היו חשובים כמו הווילה עצמה. סימני ההיכר של אדריכלות הרנסאנס היו סימטריה, איזון ופרופורציות מדויקות, ואם וילה מדיצ'י בקפאג'ולו עצמה לא ממש עמדה בדרישות הללו, הגנים שלה בהחלט עשו זאת. עקרונות הרנסאנס יושמו בקפידה בעיצוב הגן. בתקופה זו היחס אל הגן היה כשל שלוחה של הבית עצמו, וככזה היה מאורגן באותו סדר. הפסלים והספסלים מוקמו באותו יחס בתוך הבית - מרפדים חלקים נפרדים, כאשר החלקים מייצגים חדרים ואולמות. מערות מלאכותיות הוקמו לא רק להגנה מהשמש, אלא גם כרקע לסצנות אלגוריות המתוארות באמצעות הפסלים והמים. בקפאג'ולו הועסקו הפסלים הגדולים ביותר באותה תקופה ביצירת המזרקות, המערות המלאכותיות והפסלים, כולל ניקולו טריבולו, ג'ורג'ו וזארי וברנרדו בונטלנטי.
הציור של הווילה בלונטה של אוטנס ב-1599 מראה גם מאפיין פופולרי נוסף של התקופה, מים, מצרך יקר ערך. לעיתים קרובות, כשהמים היו זמינים, הם הוזרמו למזרקות ולמפלי המים, כשהם תורמים לא רק למטרה המובנת, השקיה, אלא גם לתנועה ולצלילים. נוכחות המים גם אפשרה את המותרות הגדולות ביותר בגן של טוסקנה, דשא ירוק. סמל מותרות זה נשתל בדרך כלל רק סמוך לבית, שם אפשר היה להעריך אותו בקביעות.
בגינון אמנותי ובגדר חיה, שדרשו פחות מים, השתמשו בעדיפות לשתילה ססגונית, והם אפשרו את הבידוד הנחוץ לחלוקת הגן לחלקים נפרדים, וגם לצללים ולפיסול ירוק חי. בכך הפך גן הרנסאנס לסמל לעושרו ותרבותו של הבעלים, ממש כמו ביתו או אוסף האמנות שלו.
מיוליקה בקפאג'ולו.
המבנה החיצוני הארוך משמאל לטירה בתמונה היה ידוע כ"מניקה לוּנגה" (Manica Lunga), שפירושו "האגף הארוך". מבנה זה שימש לייצור מיוליקה, כלי קדרות המתאפיינים בשכבת זיגוג דקה עשויה מתחמוצת בדיל אשר רווחו בתקופת הרנסאנס בספרד ובמיוחד באיטליה. ספירת המלאי ב-1498 ציינה שהכבשנים לשריפת כלי הקדרות הושכרו לפיירו וסטפנו די פיליפו דה מונטלופו, שהקימו את הכבשנים בחסות משפחת מדיצ'י ב-1495.
בית קברות למטוסים
בית קברות למטוסים (באנגלית: Aircraft boneyard או aircraft graveyard) הוא כינוי לאתר, בדרך כלל שדה תעופה, שאליו מובאים מטוסים לאחר סיום תקופת השימוש בהם לצורך אחסנה ובהמשך לפירוק. לעיתים מובאים מטוסים לאתר שכזה לצורך אחסנה זמנית בלבד, שלאחריה הם מוחזרים לפעילות.
בבתי קברות למטוסים פועלות חברות מסחריות העוסקות בתחזוקת המטוסים המיועדים לשימוש בעתיד או בפירוק חלקים לשימוש חוזר ממטוסים שהושבתו ופירוק מלא שלהם.
בתי קברות למטוסים בעולם.
ברחבי העולם פזור מספר רב של אתרי בתי קברות למטוסים, אך הריכוז הגדול ביותר שלהם נמצא בארצות הברית ובמיוחד במדבריות המשתרעים בחלקה הדרום-מערבי.
בתי קברות בולטים למטוסים:
מהיטבאל
מְהֵיטַבְאֵל בַּת מַטְרֵד בַּת מֵי זָהָב, היא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית, אשת הדר [הדד], אחד משמונת מלכי אדום.
מהיטבאל היא בתם של מטרד ומי זהב. ניתן לשער כי הכתוב מציין את שמם בשל חשיבותם. יש שטענו כי בשמה ציין המחבר המקראי שלושה שמות של נשים: מהיטבאל, מטרד ומי זהב. בתרגומים שונים נכתב כי מטרד הוא שמו של אביה שעסק בצורפות. אחרים טענו כי נולדה בחטא ולה שני אבות שהאחד ביולוגי.
פירוש השם מהיטבאל הוא שבח לאל המיטיב. נותן השם מביע את תודתו לאל על הולדת הצאצא.
אולברייט טוען כי הדד הגיע לשלטון בנישואים פוליטיים למשפחה זו.
קרל פלנטין
קרל פלנטין או ולנטין (בגרמנית: Karl Valentin, בשמו האמיתי פלנטין לודוויג פיי (בגרמנית: Valentin Ludwig Fey; 4 ביוני 1882 מינכן - 9 בפברואר 1948 פלאנג) היה קומיקאי, אמן קברט גרמני, ליצן, שחקן תיאטרון וקולנוע, זמר-יוצר עממי, מחבר מערכונים וקופלטים, במאי ומפיק קולנוע גרמני בווארי. השפיע רבות על התרבות הגרמנית בימי רפובליקת ווימאר. פלנטין כיכב בהרבה סרטי ראינוע בשנות ה-1920 וכונה לפעמים "צ'ארלי צ'פלין של גרמניה" .
יצירתו השפיעה בצורה מהותית על אמנים כמו ברטולט ברכט, סמואל בקט, לוריו, וילי אסטור, גרהרד פולט והלגה שניידר.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
קרל פלנטין נולד בשם פולנטין לודוויג פיי ברובע אאו של מינכן בשנת 1882 כבנם של יוהאן פלנטין פיי ושל מריה יוהנה שאטה.
כעבור ימים אחדים הוטבל בנצרות האוונגלית. פלנטין גדל כילד יחיד, כשאחותו ושני אחיו הגדולים מתו זמן קצר אחרי לידתו ממחלת הדיפתריה. הוא גדל במשפחה מן המעמד הבינוני. אביו היה שותף לחברה להובלות רביטים. אחרי שבשנים 1888–1895 למד בבית ספר עממי (שאותו השווה מאוחר יותר לבית כלא) היה למשך שלוש שנים שוליה של נגר. עד שנת 1901 עבד במקצוע זה. עם זאת, משהוקסם על ידי עולם הקברט והתיאטרונים, התחיל להופיע בעצמו כ"קומיקאי מועדונים" ("Vereinshumorist").
השנים 1931-1902.
הפיע במופע רביו באולם "צויגהאוס" בנירנברג, שבו השתמש לראשונה בשם הבמה "קרל פלנטין".
אחרי מות אביו בשנת 1902 הצטרף פלנטין לאמו בניהול חברת ההובלה המשפחתית "פאלק ופיי" שלבסוף פשטה רגל ונמכרה בשנת 1906.
יחד עם אמו עבר לגור בעיר הולדתה ציטאו בסקסוניה. הוא בנה לעצמו "תזמורת של אדם אחד" מוכרבת מ-21 כלים וסייר איתה במהלך שנת 1906. עוד בהיותו במינכן לקח שיעורי גיטרה אצל היינריך אלברט.
אחרי סיור הופעות מוצלח בערים שונות חזר פלנטין בשנת 1908 למינכן, שם כתב את המונולוג "Das Aquarium " (האקוואריום). העסקתו בבמת הזמרים העממיים שב"פרנקפורטר הוף" שמה קץ לקשייו הכלכליים. פלנטין פיתח באותה עת שפת גוף גרוטסקית ומשחק בעל אירוניה עצמית שכבשו את הקהל. בשנת 1911 פגש את אליזבת ולאנו, שאימצה את שם הבמה "ליזל קרלשטאט" והפכה לשותפתו לצמד אמנותי מפורסם על הבמה. לבד או יחד איתה הוא הציג בפני הקהל מערכונים קומיים בניב הבווארי עשיר
באותה שנה התחתן עם גיזלה רוייס (Royes) שהייתה עובדת במשק הבית המשפחתי..