האירוע שהביא את המתח בין ברמן לפועלים לשיא כשבוע לאחר מכן (7 בפברואר) היה מותו של אחד הפועלים בחווה – מאיר אינגברמן – בבית חולים בטבריה, לאחר שחלה בקדחת. עמיתיו הפועלים בחווה ביקשו מברמן עגלה כדי לנסוע לטבריה להלווייתו. ברמן אישר את הבקשה, מה גם שבאותו יום בשל גשמים עזים, לא יצאו הפועלים והבהמות לעבודה. עקב מספרם הרב של המעוניינים להגיע להלוויה, רתמו הפועלים סוסים לעגלה נוספת. ברמן שזעם על כך שלא ביקשו את אישורו, צעק על הפועלים שנעלבו מהתנהגותו ביום קשה זה, בעוד חברם מוטל מת בטבריה ולכן התירו את הסוסים משתי העגלות ויצאו לטבריה ברגל ולכן הם החמיצו את ההלוויה. כאשר שבו לחווה מאוחר בלילה, החליטו הפועלים פה אחד לראשונה לתבוע את פיטוריו של ברמן (בשביתה הראשונה ב-1909 הם לא העלו דרישה כזו), שכן להבנתם העלבון שהעליבם ברמן היה כה צורב ועמוק, עד שחשו שאין כל אפשרות להמשיך ולעבוד במחיצתו. הם הודיעו שהחלו בשביתה כללית, ודרשו מרופין להגיע בדחיפות לחווה. העובדה שבראשם עמד כצנלסון, אדם בעל שיעור קומה, השפיעה על תקיפותם ועקביותם. בהודעתם הוסיפו הפועלים שהם מוכנים לעבד את השדות ולטפל בבעלי החיים בחווה אך ללא פיקוחו של ברמן. אופי השביתה היה חידוש גמור - הפועלים הביעו את מורת רוחם הגמורה מהמנהל אבל הודיעו במקביל על דבקותם בחווה. עם הגיעו לחווה, החל רופין במשא ומתן מייגע עם ברמן והפועלים שנמשך מספר ימים ובסופו החליט רופין שברמן והפועלים השובתים חייבים לעזוב ולכן הוא פיטר את ברמן כמנהל החווה. הפועלים ראו בהחלטתו זו הישג, שכן הם הצליחו לסלק פקיד גרוע, משפיל ומנצל.
מנחם שמואלי (ממשי) כתב מאמר ארוך על השביתה ב"הפועל הצעיר" ב-31 במרס 1911. לדבריו, ברמן הוא האחראי לשביתה עקב יחסיו עם הפועלים במשך שלוש השנים של פעילות החווה. ברמן לא שינה את יחסו השלילי לגבי עבודה עברית, למרות שהפועלים בחווה עבדו במסירות יוצאת דופן, מאור הבוקר עד חשכת הלילה. ברמן השפיל את ערך העבודה של פועליו היהודים וגילה את נטייתו לקבל פועלים זרים. לאחר ש"קבוצת רומני" עזבה ועברה לחדרה, החמיר יחסו של ברמן לפועלים. ברמן השתדל תמיד להפיץ את הדעה, שיחסים בין פועל לפקיד צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס של מנצל למנוצליו. ממשי טען שהיחס הנכון בן הפקיד לפועלים הוא מסירות של הפועלים לעבודתם בכל לבם וקבלת מרותו של הפקיד, אבל הפקיד צריך תמיד לזכור שפועל חרוץ ומסור דורש לקבל יחס של כבוד, ו"אם עולה ביד הפקיד להמית את רגש הכבוד בפועל, ממית הוא בהכרח גם את הפועל שבו. ברמן וכל פקיד ממין זה יכול בהנהגתו להשחית לאט לאט את הפועלים אם הם חלשים ולהביא על ידי כך את המוסר שתחת ידו לידי הריסה, או אם הפועלים חזקים במוסריותם, לרדת בעצמו מעל הבמה".
דוד בן-גוריון סיכם את השביתה במאמר בעיתון אחדות במרס 1911, כך:
רופין מינה למנהל החווה את האגרונום יואל גולדה, שאיתו הפועלים היו ביחסים טובים. גולדה היה מנהל החווה ממרס 1911 עד ספטמבר 1912, שהחווה נמסרה לידי קבוצת "האיכר הצעיר".
יעקב האפט, שהיה אז האמרכל (המנהל האדמיניסטרטיבי) בחווה כתב: בשביל ברמן החלטת רופין לפטר אותו מתפקידו בחווה הייתה פסק דין גורלי. הוא התקשר למקום בכל נימי נפשו, השקיע בו כמיטב כוחו הרב ומלהט נפשו, והיה זה רק זמן קצר לאחר שהגיעה לו השעה הנכספת והעביר לכאן את משפחתו מחיפה. והנה נחתה עליו מהלומה זו, והוא נשבר. האגרונום אהרון אהרונסון הגיע אז גם הוא לכנרת, לסעוד ברעו וידידו ברמן, ישב שם בכל משך השביתה ולאחר הסיום העצוב לקח את ברמן אליו, לעבוד יחד איתו בתחנת הניסיונות שלו בעתלית. ושוב, שניהם היו בעלי אופי תקיף ועומדים על דעתם, לא יכלו השניים להמשיך הרבה בעבודתם המשותפת, הם נפרדו וברמן עזב את הארץ. פגשתיו בירושלים לאחר גמר המלחמה הראשונה. הפצע לא הגליד והוא התהלך כצל, שב לחו"ל ולאחר זמן לא רב נפטר בגולה.
הערכת ברמן כמנהל חוות כנרת.
מרגלית שילה כתבה במחקרה, שהקשיים העיקריים של ברמן בניהול החווה היו יחסו לפועלים ולעבודה עברית, מעמדו הרם כמנהל, אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית וכן היעדרויותיו הרבות מהחווה, כך:
יחסו לפועלים ולעבודה עברית - ברמן ייחס חשיבות עליונה לעבודה החקלאית ולהצלחתה הכלכלית של החווה, אבל הוא לא ראה את הקשר המתחייב בין הפיתוח החקלאי של הארץ לבין קידום הפועלים. תנאי החיים של הפועלים בחווה העידו על כך שברמן לא התעניין בקידומם ובטיפוחם וראה בהם אמצעי למימוש מטרתו של הצלחת החווה. כאשר העבודה עלתה יפה, היה ברמן שבע רצון אבל כאשר התגלו קשיים, הפועלים חלו והתפוקה ירדה, ברמן חיפש מכשיר יעיל יותר. תפיסתו הייתה שמטרתה הראשונית של החווה היא לא לחנך חקלאים יהודים, אלא להוכיח שיש אפשרות להקים בגליל התחתון משק חקלאי רווחי. לכן ברמן לא היסס להעסיק בחווה פועלים ערבים, כפי שאירע קודם לכן במשתלה בלוד, כי הם נחשבו בעיניו כיעילים וזולים יותר, והוא ניסה להערים על הפועלים בחווה כדי שלא יתנגדו להעסקתם. ככל שמצב החווה הידרדר, הירבה ברמן להעסיק פועלים ערבים ובמקביל הוא המעיט להתחשב בפועלים היהודים.
מעמדו הרם כמנהל - גם בתקופה שבה שררה רוח טובה בחווה, כתב ברמן לרופין שהוא חושש שהפועלים עלולים להתגאות יתר על המידה ולבוא בתביעות אל מעסיקיהם. ברמן לא הירבה לכתוב למשרד הארץ ישראלי על פועליו, אולם במקרים שכן עשה זאת, הוא בדרך כלל העביר עליהם ביקורת. ברמן ציפה שיתקיים פער מעמדי בינו לבין הפועלים והוא טען שהיחסים בין הפועל ובין נותן העבודה צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס בין מנהל לכפופים לו. כך, בעוד שהפועלים קיבלו שכר יומי בהתאם לעבודתם, ברמן קיבל שכר שנתי קבוע שהיה גבוה פי 10 משכרם של הפועלים בחווה. אפילו רופין תהה, אם ראוי שיהיה פער כה גדול בין מעמד הפועלים למעמדו של ברמן. האחרון רצה לעצב את הפועלים כראות עיניו, ואילו הפועלים האידאולוגים בעלייה השנייה סירבו לממש את עקרונותיו של ברמן לגבי ניהול החווה שכללו חובת ציות וקבלת מרותו ללא עוררין. לברמן הייתה נטייה לרכז בידיו את האחריות על העבודה ולא להעבירה לפועלים וכך להבטיח את שליטתו על כל הנעשה בחווה. לכן הוא התנגד להקמת ועד פועלים והתערב בחייהם של הפועלים. המתח ביחסיו עם הפועלים, מצא את ביטויו בהתבטאויות גסות של ברמן כלפי הפועלים. "ברמן היה חסר טקט ולא הבין לנפש הנתונים למרותו".
"הגורם המעכיר ביותר את חיי החווה היה חוסר כל שיתוף והבנה בין ברמן המנהל לבין הפועלים. ברמן לא דאג להקלת הסבל הפיזי ולשיפור תנאי חייהם של הפועלים והתגלה במשך הזמן כפקיד מתנשא וגאה... למעשה לא היה שיתוף פעולה אידיאי בין הפקיד לפועליו. חוסר הבנה זה היה בעוכרי כל היחסים ומנע מלכתחילה את תיקונם... חוסר הערכתו של ברמן את הפועלים ואת העבודה העברית והעלבונות שהטיח בהם, הביאו לדמורליזציה של הפועלים, להכנעתם ולבסוף למרידתם".
אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית - הרעיון להקמתה של חוות כנרת הייתה שהיא תהפוך לרווחית אבל בפועל היא סבלה הפסדים. זאת בגלל גורמים אובייקטיביים וצפויים מראש - אדמות לא פוריות וקשות לעיבוד, בצורת, נזקים בגלל הגנבות והשריפות של הערבים והוצאות לשמירה, תברואה לקויה, פועלים ללא ניסיון ותחלופה רבה של פועלים בחווה. מעבר לכך היו גורמים לא צפויים - ליקויים בתכנון המשק ודרך ניהולו על ידי ברמן, העבודות לא בוצעו תמיד בזמן וניהול ספרי החשבונות היה מרושל. ארגון החורש ועיתון "אחדות" מתחו ביקורת נוקבת על יכולתו המקצועית של ברמן ועל ניהול רשלני ובזבזני של המשק החקלאי. גם ברמן עצמו היווה מעמסה כספית על החווה בגלל משכורתו הגבוהה.
היעדרויות מהחווה - ברמן הירבה להיעדר מהחווה, כדי לבצע רכישת רבות עבור החווה וגם כדי לבקר את משפחתו שנשארה בחיפה. נסיעותיו המרובות מנעו ממנו לסייע במקרים קשים שאירעו בחווה, כמו שרפה והתנפלות בדווים. עקב נסיעותיו שכר ברמן פקיד נוסף במעמד של משגיח על העבודה - תפקיד שהיה שייך לתחום עבודתו של ברמן - מה שהגדיל את הוצאות החווה. למרות הידע הרב של ברמן בחקלאות, חוסר התמסרותו של ברמן לעבודה, פגע בהתפתחותה.
"בסיכומו של דבר נחל ברמן כישלון חרוץ מכל הבחינות. ניתן לומר כי לדמות פקידותית כמוהו לא היה כל סיכוי להצליח עם פועלי העלייה השנייה. התקופה הקצרה בה נחל הצלחה הייתה התקופה בה הוא ויתר במידה רבה על זכויות מעמדו ולא הפגין את הפער בינו לבין פועליו. אולם ככל שהוא נתן ביטוי לאישיותו וככל שהירבה להטיל את מרותו ולהדגיש את מעמדו - כך גדל הפער בינו לבין פועליו. במקום לפעול יחד עבור מטרה אחת, ניגחו זה את זה וטובת החווה התקפחה".