אזור אשור, צפונית למושב האימפריה במרכז מסופוטמיה, היה ידוע בכינוי אזוהינום (Azuhinum) ברשומות האכדיות. לקראת סוף שלטונו של סרגון מאכד מרדו בו האשורים; "שבטי אשור במדינה העליונה תקפו בתורם, אך הם נכנעו לכוחותיו, וסרגון התיישב באוכלוסיותיהם, והוא הכה אותם באכזריות."
מצעד אלבומי הווידאו (בילבורד)
טוראי א' וטוראי ב' נגד התובע הצבאי הראשי
ע 130/56 טוראי א' וטוראי ב' נגד התובע הצבאי הראשי הוא פסק הדין הסופי במקרה משפטי בו הואשמו והורשעו שני חיילי צה"ל בקיום "משכב שלא כדרך הטבע", כלומר, יחסי מין חד מיניים. מקרה זה הוא המקרה היחיד בהיסטוריה המשפטית הישראלית בו אדם הורשע בגין עבירה זו בלבד. פסק הדין ניתן על ידי בית הדין הצבאי לערעורים ב-27 ביולי 1956.
רקע.
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שלפיהם נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עשר שנות מאסר. צה"ל לא פעל באופן שונה ונמנע במהלך שנות ה-50 מלגייס לשורותיו הומוסקסואלים.
נסיבות המקרה.
בין השנים 1955–1956 קיימו שני החיילים, טוראי א' וטוראי ב', יחסי מין בהסכמה ובפרטיות בשני מקרים נפרדים. טוראי ב' יזם את המעשה המיני ו"פיתה" את טוראי א'. המקרה הראשון אירע בתאריך לא ידוע בין אוקטובר לנובמבר 1955 והמקרה השני אירע במהלך חודש ינואר 1956.
במהלך 1956 הואשמו שני החיילים בעבירת "משכב שלא כדרך הטבע" מכוח פקודת החוק הפלילי 1936 שהייתה בתוקף באותן שנים. בהגשת כתב האישום הואשם טוראי א' על כך ששכב עם טוראי ב' "שלא כדרך הטבע" בעוד שטוראי ב' הואשם בכך שנתן לטוראי א' "לשכב עימו שלא כדרך הטבע".
הרשעת החיילים בבית המשפט המחוזי.
החיילים נשפטו והורשעו על ידי בית הדין הצבאי במחוז שיפוט פיקוד הדרום, שם הודו באשמה, ונגזרה על כל אחד מהם שנת מאסר בפועל, כאשר העונש המקסימלי לעבירה כזו היה 10 שנות מאסר בפועל. לשני הנאשמים ניתנה הזדמנות להעיד להגנתם; טוראי א' בחר לשתוק, בעוד טוראי ב', שנטען כי יזם את המגע המיני, הביע תחושת חרטה ותקווה שלא יבצע מעשים כאלו בעתיד.
עמדת התביעה הצבאית הייתה כי יש לגזור על שני החיילים את גזר הדין המקסימלי בחוק, 10 שנות מאסר בפועל, וזאת משום ש"יש לראות בשני הנאשמים חיילים המהווים סכנה ביחידתם, יש צורך לעקר אותם מן היחידה". בנוסף קבעה התביעה כי משום שהחיילים לא נתנו הסבר למעשיהם נדרש למצות את הדין בכל חומרתו כדי להעניש את החיילים אך גם כדי להרתיע חיילים אחרים מלבצע מעשים כאלו.
בא כוחם של החיילים טען, בהתאם לדעות הרווחות באותה תקופה, כי הומוסקסואליות היא סטייה מינית, כלומר מחלה, ולא פשע. משמע, לא ניתן להרשיע ולהעניש אדם בכך שסובל ממחלה בעיקר משום שאין בעונש מידה של למנוע מהנאשם לחזור ולבצע אותן עבירות. בנוסף, נטען כי סוג העונש, מאסר בבית סוהר והסביבה השוררת בו, עלול "להעמיק את הסטייה המינית" וחיילים צעירים עוד יכולים "להירפא" מהומוסקסואליות.
פסיקה.
בית המשפט המחוזי קבע כי אין מספיק מידע לגבי הנסיבות בהן התקיימו העבירות בהן הואשמו החיילים, וזאת בין היתר משום שהחיילים בחרו שלא להעיד או להוסיף מידע רלוונטי להגנתם. במהלך הערעור ציין טוראי ב' כי התבייש להעיד עוד בבית הדין המחוזי משום שהקלדנית בבית המשפט הייתה אישה.
בית המשפט הרשיע את שני החיילים וגזר עליהם שנת מאסר בפועל לכל אחד.
ערעור.
שני החיילים הגישו ערעור על פסק הדין לבית הדין הצבאי לערעורים בטענה שבית הדין התעלם לחלוטין מההיבט הרפואי של הגנתם. ההגנה טענה שהחיילים אינם עבריינים, אלא "לוקים במחלה". עוד נטען שהעונש לא יסייע ל"שיקום העבריינים" ואף עשוי לגרום ל"העמקת והחמרת מצבם". בנוסף נטען ששני החיילים צעירים ויש ביכולתם "להירפא" מהומוסקסואליות.
המערערים ביקשו להיבדק על ידי רופא מומחה שיביע דעתו בנושא ונבדקו על ידי ד"ר אברהם סקלי, פסיכיאטר מבית החולים תל השומר, ב-29 במאי 1956. עמדתו של הרופא הוצגה בערעור כדו"ח בריאותי של החיילים:
בנוסף, זומן ד"ר סקלי לבית הדין לערעורים והעיד בעל פה, שם פירט בפני בית המשפט את הסוגים של הומוסקסואליות כפי שהובנה באותה תקופה. ד"ר סקלי טען כי הומוסקסואליות מחולקת לשלושה סוגים: הומוסקסואליות מוחלטת, כלומר אדם שהיה הומוסקסואל כל חייו; נטייה פסיכו-הרמופרודיטית, כלומר אדם שיכול להגיע לסיפוק מיני גם עם גבר וגם עם אישה; ואנשים שמקיימים יחסי מין הומוסקסואליים תחת לחץ של תנאים מיוחדים, כגון בית סוהר או אונייה בלב ים. שני המערערים, לטענת ד"ר סקלי, היו שייכים לקבוצה השלישית - כלומר, אינם הומוסקסואלים אלא רק קיימו יחסי מין חד מיניים תחת התנאים המיוחדים שהתקיימו במהלך שירותם הצבאי. עוד ציין בעדותו הרופא כי המאסר עשוי "להחמיר את מצב" של החיילים.
טענה נוספת שהועלתה בערעור היא ההנחיה שנתן היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, למשטרת ישראל בדבר אכיפה של עבירות מסוג "משכב זכר" שקבעה כי אין לבצע מעצרים וענישה במקרה שהמעשים לא נעשו בכפייה או כנגד קטין.
בית הדין הצבאי לערעורים קיבל את טענותיהם של המערערים אך לא ביטל את הרשעת החיילים, אלא הפחית את עונשם. בנוסף גרס בית המשפט כי אין צורך בעונש מרתיע מפני ביצוע מעשים כאלו משום שלא מדובר ב"מכת מדינה" בצבא.
עונשו של טוראי ב', שהואשם כי יזם את המעשה המיני, הופחת משנת מאסר בפועל ל-70 ימי מאסר בפועל, כאשר יתר השנה יהיה בתנאי שלא יעבור על עבירת משכב זכר. עונשו של טוראי א' הופחת משנת מאסר בפועל ליום מאסר בפועל בלבד.
אדריכלות גוגי
אדריכלות גוגי (Googie ( /ɡ u ɡ i / GOO-gee ) היא סוג של אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית) המושפעת מתרבות המכוניות, המטוסים, עידן החלל, והעידן האטומי. מקורה בדרום קליפורניה עם אדריכלות הסטרים ליין של שנות ה-30. הסגנון הפך לפופולרי בכל רחבי ארצות הברית משנת 1945 ועד תחילת שנות ה-70.
ארכיטקטורה עם עיצוב גוגי הייתה פופולרית בקרב מוטלים, בתי קפה ותחנות דלק. בהמשך התפרסם הסגנון כחלק מהקו המודרני של אמצע המאה ה-20, שמרכיביו מייצגים את תרבות האסתטיקה של הפופולקס (populuxe), כמו במרכז הטיסות של חברת התעופה טי.וו. איי. (TWA) של אירו סארינן. המונח "גוגי" מקורו בשמו של בית קפה בהוליווד שכבר אינו קיים שתוכנן על ידי ג'ון לאוטנר. סגנונות אדריכליים דומים נקראים גם פופולקס (populuxe) או דו-וופ (Doo Wop).
מאפייני גוגי (Googie) כוללים גגות נטויים ומעוקלים, צורות מעוגלות בצד צורות גאומטריות, ושימוש נועז בזכוכית, פלדה וניאון. גוגי התאפיין גם בעיצובים של עידן החלל עם סמבולים של תנועה, כמו בומרנגים, צלחות מעופפות, תרשימי אטומים ופרבולות, ועיצובים חופשיים כמו מקביליות "רכות" ומוטיב לוח הצבעים של הצייר. מוסכמות סגנוניות אלה ייצגו את הקסם שהילכו על החברה האמריקאית נושאי עידן החלל והדגש השיווקי על עיצובים עתידניים. בדומה לסגנון האר-דקו משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, גוגי הפך פחות מוערך ככל שחלף הזמן, ומבנים רבים בסגנון זה נהרסו. עם זאת, כמה דוגמאות נשמרו כמו הדוכן הראשון ביותר של מקדונלד (הממוקם בדאוני, קליפורניה).
מקורות.
מקור השם גוגי בשנת 1949, אז תכנן האדריכל ג'ון לאוטנר את בית הקפה ההוליוודי גוגיס (Googies), שהיה בעל מאפיינים ארכיטקטוניים מובחנים. השם "גוגי" היה הכינוי המשפחתי של ליליאן ק. ברטון, אשתו של הבעלים המקורי, מורטימר סי ברטון.
בית הקפה גוגיס היה ממוקם בפינת שדרות סאנסט ושכונת קרסנט הייטס (Crescent Height) בלוס אנג'לס אך הוא נהרס בשנת 1989. השם גוגי הפך לסמן של הסגנון האדריכלי כאשר עורך המגזין "האוס" "אנד הום" ("House and Home)" דגלאס האסקל וצלם האדריכלות יוליוס שולמן נסעו יום אחד בלוס אנג'לס. האסקל התעקש לעצור את המכונית כשראה את בית הקפה והכריז "זו ארכיטקטורת גוגי". השם הפך פופולרי לאחר שמאמר שכתב הופיע במהדורת 1952 של המגזין שערך.
אף על פי שהאסקל טבע את המונח גוגי והיה חסיד המודרניזם, הוא לא העריך את האסתטיקה של סגנון הגוגי. במאמרו הוא השתמש בשבחיו המופרזים מדי של פרופסור ת'ראג כדי ללגלג על גוגי, ובאותה עת ללעוג להוליווד, שלדעתו חשה עצמה מעודכנת באסתטיקה.
היסטוריה.
ראשיתו של גוגי היא בארכיטקטורה של הזרם מודרני של שנות ה-30. אלן הס, אחד הסופרים הבקיאים ביותר בנושא, כותב בספרו "גוגי: אדריכלות צידי הדרך האולטרה-מודרנית" ("Googie: Ultra Modern Road Side Architecture)" כי הניידות בלוס אנג'לס בשנות ה-30 התאפיינה בשטף הראשוני של כלי הרכב ותעשיית השירות שהתפתחה כדי לספק את צורכיהם. עם הגידול בבעלות על כלי רכב, כבר לא היה הכרח להתמקד רק במרכזי ערים אלא ניתן היה להתפשט גם לפרברים, שם ניתן היה לשלב מרכזי עסקים באזורי מגורים. הפרברים הציעו פחות עומס תוך הצעת אותם עסקים, אבל עם נגישות לרכב. במקום חנות אחת מרכזית הממוקמת במרכז העיר, לעסקים היו כעת חנויות מרובות באזורים פרבריים. מגמה חדשה זו חייבה בעלי עסקים ואדריכלים לפתח דימויים חזותיים כדי שהלקוחות יזהו את העסק תוך נסיעה בכביש. ארכיטקטורה צרכנית מודרנית זו התבססה על תקשורת.