לאחר שחרורו מן הכלא חזר יעקובוביץ לחיי שוטטות ומעשי פריצה. בשנת 1960 הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת פריצה, נדון לשישה חודשי מאסר בפועל והגיש על כך ערעור. ערעורו נדחה והוטל עליו גם להשלים את שליש תקופת המאסר שהופחתה מעונשו על הריגת דניאל פקטורי. לאחר שחרורו עזב את הארץ וגורלו לא נודע.
בשנת 2008, אמר עורך הדין אביגדור פלדמן בריאיון לאילנה דיין, כי יעקובוביץ לא היה האשם האמיתי בפרשה: "הזרע לא שלו, לא נמצאו עליו כתמי דם, הזיהוי שלו לא היה זיהוי, אבל בית המשפט חיפש אשם. הרצח הזה היה רצח שהסעיר את תל אביב. פתאום העיר החביבה, הנחמדה, החמימה, פתאום חודר לתוכה כוח זדוני. חיפשו רוצח, מצאו את יעקובוביץ', הרשיעו אותו. עשרות עמודים על ההלכה המשפטית, תשומת לב מינימלית לעובדות. והעובדות הן שהוא אכן לא ביצע את הרצח".
יוסף אל-ח'אלידי
יוסף ד'יא א-דין אל-ח'אלידי (בערבית: يوسف ضياء الدين الخالدي) (1842–1906) היה פוליטיקאי ערבי-עות'מאני, איש רוח, בלשן וראש עיר של ירושלים.
אל-ח'אלידי נחשב על ידי חוקרים ערבים בני זמננו כדמות בעלת חשיבות אך ככלל מדובר באדם ששמו לא יצא לפניו בנרטיב הפלסטיני העכשווי. ייתכן כי הסיבה לכך היא היותו בן למשפחת ח'אלידי ולא למשפחת חוסייני הגדולה והעשירה יותר, וייתכן והסיבה לכך היא העובדה כי לא ראה עצמו כחלק מהזרם הערבי אלא כפטריוט עות'מאני. ואכן חלק גדול מפעילותו הפוליטית התרכז מחוץ לנפה העות'מאנית ולעירו ירושלים.
חייו.
אל-ח'אלידי הוא בן למשפחת ח'אלידי שהחזיקה משרות רמות בבתי המשפט הדתיים שריעה בירושלים. אביו, מוחמד עלי אל-ח'אלידי שימש כמנהל בית המשפט המקומי במשך שישים שנה.
לימודים והשכלה.
אל-ח'אלידי התחנך במספר בתי ספר. על פי המסופר הוא ברח מביתו לאחר שאביו סירב לבקשתו לצאת ללמוד באירופה והגיע לאי מלטה שם למד במיסיון מקומי במשך שנתיים. לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר לרפואה בקונסטנטינופול ומשם עבר ללמוד ב-Robert College. הוא חזר לירושלים בהגיע הידיעה על מות אביו.
מסע חינוכי יוצא דופן זה הביא את אל-ח'אליד להכרה כי אומות אירופה מאיימות על תרבות האסלאם, וכי הסיבה לאי היכולת של הלבנט "להתגונן" הוא היתרון האירופאי כתרבות מודרנית בעלת עליונות בתחומי המדע. הוא ראה בעיניו את אירופה כאיום על משאבי הלבנט הרוחניים והכלכליים גם יחד.
קדנציה ראשונה.
עם חזרתו הוא יזם פתיחת בית ספר לבנות בירושלים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הוא מונה לראש עיריית ירושלים, תפקיד בו שימש תשע שנים. תקופה זו הייתה תקופת תמורות באימפריה העות'מאנית בכלל, ובירושלים בפרט. גידול האוכלוסייה, הצפיפות, המחסור בדיור, דמי השכירות הגבוהים, תנאי המגורים הירודים ותנאי הבריאות הקשים הובילו להקמת שכונות חדשות מחוץ לחומת העיר העתיקה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה התשע עשרה הפסיקו לנעול את שערי חומות העיר עם שקיעת השמש, ראיה לשיפור במצב הסדר והביטחון הציבורי.
בתקופת כהונתו של אל-ח'אלידי שופרה הדרך בין ירושלים ליפו (לנסיעת כרכרות), וסלילתה הסתיימה ב-1869 בשנים אלו ראתה ירושלים תנופה של בניית שכונות יהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה.
דיפלומט עות'מאני.
בתחילת שנת 1874 פנה ראשיד פאשה שר החוץ הטורקי לאל-ח'אלידי ועל פי דרישתו החל האחרון לעבוד במשרד התרגום של הפורטה - הממשלה הטורקית. הוא עבד כמתרגם במשך 6 חודשים ואז מונה כקונסול עות'מאני בעיר הרוסייה פוטי שעל חוף הים השחור. משעזב את המשרה הוא תייר באירופה והגיע לווינה שם שימש כמרצה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1875 תוך כדי שהותו בווינה כתב אל-ח'אלידי מכתב אל משה מונטיפיורי אשר פורסם בג'ואיש כרוניקל ותרגומו לעברית פורסם בשבועון "המגיד" . במכתב זה הביע את שמחתו בעניין פעולותיו של מונטיפיורי לקידום בני עמו היהודים בארץ ישראל, והמליץ למונטיפיורי לייסד בתי ספר אשר ילמדו את היהודים מסחר, מלאכה ולשונות אירופה על מנת ש"הדור החדש יוכל להתפרנס מיגיע כפו בכבוד ולא בחרפה ובוז".
קדנציה שנייה.
בשנת 1877 מינתה המועצה של עיריית ירושלים את אל-ח'אלידי למייצג המועצה בפרלמנט העות'מאני באיסטנבול שם היה חלק מהאופוזיציה לסולטאן עבדול חמיד השני ועם פיזור הפרלמנט גורש מאיסטנבול בחזרה לירושלים. ובשנת 1878 חזר ומונה להיות ראש העיר של ירושלים. שוב עברה האימפריה העות'מאנית זעזוע, הפעם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וקונגרס ברלין שבה בעקבותיה הותירה בידי נציגי המעצמות מידה רבה של אוטונומיה בירושלים. תקופת כהונתו של אל-ח'אלידי הייתה קצרה והוא הודח מתפקידו בגין אינטריגות פנימיות ואי נכונותם של הקונסולים הזרים לתמוך בכהונתו.
בשנת 1880 מונה אל-ח'אלידי למושל הפרובינציה הכורדית. הוא כתב את המילון הכורדי-ערבי הראשון, וב-1890 שימש כפקיד רשמי בעיירה חצביה שבלבנון.
מכתב להרצל.
אל-ח'אלידי היה מודאג מפעילות התנועה הציונית, וב-1 במרץ 1899 שלח מכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן. במכתב הביע הכרה בזכויות ההיסטוריות של היהודים ולכן הרעיון הציוני כשלעצמו הוא "טבעי, נאה וצודק":
ח'אלידי הוסיף כי המוסלמים שולטים עתה במקומות הקדושים והם לעולם לא ימסרו אותם לידי היהודים. הוא הזהיר את כהן כי לא ניתן לקנות את הארץ בכסף וכי להגשמת הציונות בארץ ישראל דרושים "תותחים ושריונות" ותהה איזו מעצמה תיתן זאת. הוא טען כי הוא מכבד מאוד את הרצל כאדם, כסופר "וכיהודי פטריוטי", אולם זה "שגעון גמור" מצדו להעלות על דעתו שישיג את ארץ ישראל, אפילו בהסכמת הסולטאן: .
כהן היה סבור שמוטב שהרצל ישיב על המכתב ולכן העבירו אליו. ב-19 במרץ השיב לו הרצל. הוא ענה באריכות ובטון הפונה לרציונל.
בין היתר כתב: "כפי שאמרת אתה עצמך, אין מאחורי היהודים כוח צבאי. כאומה, איבדו מכבר את הנטייה למלחמה, והם יסוד שוחר-שלום... אין, איפוא, שום טעם לחשוש מפני הגירתם".
הוא ניסה לשכנע עת אל-ח'אלידי ובאמצעותו את תושביה הערבים של הארץ כי תועלת גדולה תצמח לתושבים המקומיים ולאימפריה העות'מאנית ממשלתם מהפעילות החלוצית של התנועה הציונית. את דבריו מסיים הרצל באמירה כי אם הסולטאן לא יקבל את דעתו "אז נחפש מקום אחר ולטורקיה תאבד הזדמנות בלתי חוזרת".
במבט לאחור, רואים היסטוריונים ישראלים וערבים כאחד את התכתובת כגילוי ראשון לסכסוך ההולך ומתלקח בין התושבים הערבים אזרחי האימפריה העות'מאנית ובין התנועה הציונית המתגבשת.
מותו.
את שנותיו האחרונות בילה אל-ח'אלדי בירושלים עיר מולדתו ובה נפטר ב־25 בינואר 1906. לאחר מותו פורסמה ידיעה אודות הלווייתו בעיתון "השקפה" של אליעזר בן יהודה, ובה תואר כ"אוהב השכלה ואיש חכם ונבון, מלומד בלשונות אחדות ומצוין במידות טובות".
פלמים
יחידת אכיפה לזרים
יחידת האכיפה לזרים הוקמה באוקטובר 2002, זאת בעקבות החלטת ממשלת ישראל על צמצום מספר השוהים הלא חוקיים בישראל.
יחידה זו הוקמה כתת-יחידה בתוך משרד התמ"ת אך מהחלטת ממשלה הועברה היחידה למנהל האוכלוסין השייך למשרד הפנים.
פעילותה משולבת עם יחידת עוז שקמה ביולי 2009, שאף היא הוקמה בעקבות החלטת הממשלה, בכל רחבי הארץ.
תחומי אחריות.
היחידה אחראית על כל תנאי העסקתם של הזרים הנמצאים בעבודה אצל מעסיקיהם, או השמה מחדש לעבודה עבור אלו היכולים להמשיך ולעבוד בישראל על פי חוק כאשר תנאיהם הופרו אצל מעסיקם המקורי.
תפקידה העיקרי של היחידה הוא בדיקת תנאי ההעסקה של העובד הזר אצל מעסיקו הישראלי. בין היתר נבדקים: תנאי העסקתו של העו"ז, חוזה העסקה, תלושי משכורות (שכר מינימום שמשולם לעו"ז), ביטוח רפואי לעו"ז, מגורי העו"ז. אם אחד מסעיפים אלו נמצא לא תקין על ידי מפקחי היחידה על המעסיק מוטל קנס בעבור כל סעיף וסעיף.
בתקופה האחרונה נדרשה יחידה זו לאכוף גם לשכות פרטיות בסיעוד- אכיפה מנהלית.
אכיפה מנהלית משמעותה כי אם הלשכה הפרטית המייבאת עו"ז לארץ או מבצעת השמות בארץ של עו"ז מפרה את תנאי ההיתר שניתן לה על ידי משרדי הממשלה ההיתר של הלשכה מוטל בסיכון.
תנאי ההיתר מפורטים ב"נוהל לשכות פרטיתו בסיעוד".
ניל סדקה
ניל סדקה (באנגלית: Neil Sedaka; נולד כניסים צדקה ב-13 במרץ 1939) הוא זמר, פסנתרן ויוצר יהודי-אמריקאי.
סדקה בצעירותו.
נולד בשם ניסים צדקה בברוקלין שבניו יורק. אביו היה יהודי ממוצא ספרדי יליד טורקיה, ואימו הייתה יהודייה ממוצא אשכנזי (הוריה היגרו מרוסיה ופולין) וילידת ארצות הברית. כבר כילד החל להופיע בנגינה על פסנתר, ואף התקבל כחבר קבוע בתוכנית רדיו מצליחה. עם סיום לימודיו בתיכון, התקבל סדקה ללימודי מוזיקה בבית הספר ג'וליארד היוקרתי. בשנת 1958 הלחין סדקה את השיר Stupid Cupid לזמרת קוני פרנסיס. הצלחתו המסחררת של השיר זיכתה את סדקה בחוזה בחברת תקליטי RCA בארצות הברית.
הקריירה כזמר.
סדקה זכה להצלחה מסחררת כבר עם תחילת הקריירה בסוף שנות ה-50. בין שיריו המוכרים ביותר אשר הגיעו למקומות הגבוהים במצעדי הפזמונים היו: "You Mean Everything To Me", "Happy Birthday Sweet Sixteen", "Calendar Girl". הלהיט שלו "Oh! Carol" משנת 1959 נכתב בהשראת קרול קינג. במעין תשובה הומוריסטית, הוציאה קינג את השיר "Oh! Neil" בשנת 1963.
הצלחתו הגדולה ביותר כזמר הגיעה כאשר הצליח להכניס שלושה שירים אל המקום הראשון במצעד האמריקאי. שירים אלו: "Breaking Up Is Hard to Do" בשנת 1962, "Laughter in the Rain" ו-"Bad Blood" בשנת 1975 זיכו את סדקה בתהילת עולם ובכוכב על רצפת שדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף הקליט שתי הקלטות נדירות בעברית, למלים של חיים קינן. (ניל סדקה - למה שוב אינך עמי)
עבודתו כיוצר.