ימי שלטונם של סולטאן בן סייף הראשון ויורשיו אחריו, סייף בן סולטאן וסולטאן בן סייף השני היו תקופות שגשוג כלכלי לעומאן.
סולטאן בן סייף השקיע משאבים רבים בפיתוח החקלאות וגם ייבא מיני צמחים חדשים מאפריקה המזרחית. הוא בנה מערכות אפלאג' להשקיה במקומות רבים בפנים הארץ. ראויה לציון, מערכת אפלאג' גדולה שנבנתה כדי לספק מים לעיר אל חמרה. כן יזם שתילת מטעי תמרים באזור בטינה الباطنة לחוף המפרץ הפרסי, כדי לעודד מעבר של תושבי עומאן ממרכז הארץ להתיישבות לאורך החוף. בנוסף שיקם הרבה מערכות אפלאג ישנות שנהרסו במהלך השנים. נראה שהאימאם גם תמך בבניית הטרסות לאורך ואדי בני אוף (auf). סולטאן בן סייף ובנו סייף בן סולטאן היו אחראים לבניית בתי ספר חדשים והפצת ההשכלה בקרב עמם.
ישנן עדויות על התרחבות היישובים הקיימים באותן תקופות, הוספת יישובים חדשים ופעילות חקלאית אינטנסיבית באזור הרי ח'אדר. ידוע שמערכת הטרסות במורדות המערביים של עמק בלאדי סייט באזור שליד רוסטאק, נבנתה בתקופה זו והשתרעה על פני 0.25 קמ"ר. האזור קבל את מימיו ממערכת אפלאג' של מיבאן (ميبان). כמו כן נמצאו באתרים רבים בוואדי בני, שרידים של כלי חרס גדולים מתוצרת באחלה, עובדה שמעידה לפחות על סחר פנים ארצי של יישובים אלו עם מקומות אחרים בעומאן.
לאחר מותו של סולטאן בן סייף, נבחר בנו בלערב בן סלטאן אל-יערבי לאימאם השלישי (1679-1692). בניגוד למאות השנים הקודמות שבהן נבחר האימאם על ידי העולמא, בחירתו של שליט זה נעשתה בהשפעת לחץ של אביו על מנהיגי השבטים החשובים לבחור בבנו. בתחילת שלטונו של בלערב בן סלטאן שררה יציבות במדינה, הוא המשיך את שלטונו של אביו סולטאן בן סייף ונחשב לשליט נדיב. אולם שבע שנות שלטונו עמדו בצל הסכסוך על משרת האימאם בינו לבן אחיו סייף בן סולטאן. בתקופת שלטונו, עומאן נעשתה כוח משמעותי באזור המפרץ, וצבאה השתלט על החוף הצפוני עד לים האדום, וגם מזרח אפריקה ומערב הודו היו תחת השפעתה.
בשנת 1690 החל צי האניות של סייף בן סולטאן בסדרת תקיפות על החוף הסוואהילי שבמזרח אפריקה, ובשנת 1698 כבש את מצודת ישו במומבסה והשתלט על אזורי החוף שהפכו לחלק בלתי נפרד של סולטנות עומאן שבשטחה נכללו גם איי זנזיבר, מומבסה ודאר א-סלאם. איי זנזיבר היו אחד מהמרכזים הגדולים של סחר העבדים ולכן היוו את אחד ממקורות הכנסה החשובים של הממלכה העומאנית.
ההיסטוריון האנגלי קופלאנד קבע שהצי העומאני בתחילת המאה ה-17 הגיע לעמדת כוח חזקה שאיימה הן על הכוחות האנגליים והן על הכוחות ההולנדיים שבאזור.
המבצר בג'ברין (جبرين) ליד בחלא, נבנה בתקופתו של האימאם בלערב בן סלטאן ושם הוא גם נקבר בשנת 1692
לאחר מותו נבחר סייף בן סולטאן לאימאם הרביעי של עומאן (1692-1711). הוא המשיך את המלחמה בפורטוגל כבש סופית את מומבסה וייסד מושבות רבות בזנזיבר. גם הוא כמו אביו השקיע בפיתוח החקלאות והחינוך. סייף בן סולטן הפך את רוסטק לבירתו והוסיף למבצר בעיר מגדל רוח (Burj al Riah) כאשר נפטר ב-4 באוקטובר 1711 הוא נקבר שם בקבר מפואר שנהרס מאוחר יותר על ידי הכוחות הוהאבים. במותו הוא השאיר אחריו רכוש גדול שכלל: 28 אניות, 700 עבדים ושליש ממטעי התמרים של עומאן.
סייף בן סולטאן השני (1743-1706) היה האימאם השישי בשושלת יערוב. הוא נבחר למשרתו ארבע פעמים בשנים (1718–19, 1720–22, 1723–24, 1728-42). הייתה זו תקופה כאוטית של מלחמת אזרחים וכיבוש פרסי חלקי של המדינה. במאמציו להתגבר על מתנגדיו למשרה הוא קרא פעמיים לעזרת הפרסים.
סייף בן סולטאן השני היה בן 12 כאשר אביו סולטאן בן סייף השני נפטר למרות שהיה מקובל על עמו החליטו ראשי השבטים שהוא צעיר מדי לתפקיד ומינו את דודו. בשנת 1720 יערב בן בלערב החזיר את סייף סולטאן הצעיר לכיסא האימאם והכריז על עצמו כאפוטרופוס שלו ושנה לאחר מכן הכריז על עצמו כאימאם, פעולה שעוררה התנגדות והוא הודח. המאבקים לא פסקו ובשנת 1728 נהרגו שני הטוענים לכתר וחיל המשמר של סוחאר הכיר בסייף סולטן השני כאימאם.
כל ההתכתשויות האלו העלו לפני השטח את המאבק התמידי בין שני השבטים המשפיעים בעומאן, הע'אפִרי והחינאווי. מקורה למעשה בעוינות שהייתה קיימת עוד בארץ מוצאם תימן. שבט חינאווי אימץ את האיבאדיה ואילו שבט ע'אפִרי את הסונה. למרות שחלוקה זו נכונה רק באופן כללי, הנאמנות השבטית היא המרכיב הראשון במעלה גם כיום. הפילוג בין ע'אפִרי לחינאווי התעורר מחדש בעקבות ריב על ירושת האימאם בשנת 1719, כאשר שני מועמדים - אחד מכל שבט - התמודדו על המשרה. מלחמה זו שאיימה על שלטונו של סייף בן סולטאן גרמה לו לפנות לסיוע חיצוני. הוא בקש את עזרת השאה הפרסי נאדר שאה (نادر شاه افشار). צבא פרסי הגיע במרץ 1737 וסייף בן סולטאן הצטרף לכוחות אלו, הם צעדו לעבר פנים הארץ תוך כדי שהם כובשים בדרכם ערים רבות, הורסים, בוזזים ולוקחים עמם שלל ועבדים בחזרה לפרס. במשך מספר שנים לאחר מכן היה סייף בן סולטאן השני אימאם בלתי מעורער, אולם אורח חייו הפזרני וחיבתו ליין מתוצרת שיראז גרם לרוב השבטים להתנגד לשלטונו.
כאשר שוב התערער שלטונו, פנה סייף בן סולטאן השני פעם נוספת לעזרת הפרסים, והבטיח להעביר לשלטונם את סוחאר. משלחת פרסית הגיעה לג'ולפאר באוקטובר 1742, הם צרו על סוחאר ושלחו כוחות גם למסקט אולם לא הצליחו לכבשן.
סייף בן סולטן בהיותו שיכור אולץ לתת לפרסים שני מבצרים ששלטו על הכניסה לנמל מוסקט. זמן קצר אחר כך הוא נפטר.
בשנת 1744 מושל סוחאר אחמד בן סייד, נכנע בפני הפרסים ומונה למושל סוחאר ובארקה תמורת תשלום מס. זמן מה לאחר מכן, סכסוכים פנימיים בפרס אילצו את הצבא לסגת ומוחמד בן סייד הפך לאימאם הראשון משושלת אל סייד ששלטה בעומאן. משפחת יערוב הצליחה לשמור על מידה מסוימת של עצמאות שלטונית עד לשנת 1869 שאז מבצרם האחרון באזור בטינה נכבש בידי על ידי עזאן בן קייס.
שלטון מנהיגות האימאם (إمامة عُمان ) האיבאדית.
תפיסת מנהיגות האימאם הקדומה הייתה מושתת על רעיון של יצירת מדינה איסלאמית אידיאלית. האימאם נבחר באופן מסורתי על ידי העולמא כדי שהבחירה תקבל אופי רשמי, היה צורך בנוסף להחלטתם של הנכבדים גם אישור של הקהילה כולה. במקרים שבהם האימאם נבחר על ידי העולמא ונדחה על ידי העם, היה צורך לבחור באחר. האימאם גם יכול היה להיות מועבר מתפקידו אם הוא איבד את תמיכת העם. אם לא נמצא מועמד מתאים המשרה נשארה פנויה, לעיתים לפרק זמן ארוך.
אימאם האיבאדי הראשון ג'ולנדא בן מסעוד (Julanda bin Masud) נבחר בשנת 751, אולם נהרג בקרב ובמדינה שרר תוהו ובוהו, עד לשנת 800, שבה נבחר וארת' בן כעבּ (Warith bin Kaab), למעלה משלוש מאות שנה שררו בשלטון האימאם שקט ופריחה כלכלית ותרבותית, המסחר הימי פרח וסוחאר נעשתה נמל חשוב ביותר בעולם המוסלמי.
שלטון האימאמים התקיים כמדינה עצמאית בחלק הפנימי של עומאן שנקראה עומאן הנכונה (عُمان الوسطى). שבו משרת השלטון נעשתה, על ידי בחירתו של האימאם ועברה משבט לשבט בזמנים שונים. בירת המדינה גם היא עברה מעיר אחת למשנה אולם בדרך כלל היו אלה הערים ניזוה (نزوى) ורוסטק. לאימאם היו מלוא הסמכויות הפוליטיות, הצבאיות והדתיות. הוא היה המנהיג הרוחני שנהל את תפילות יום שיש המסגד והסמכות הדתית העליונה, בנוסף היה אחראי על איסוף כספים וגם שמש כמפקד הצבא. למרות זאת הוא לא היה כל יכול וכוחו היה מוגבל על ידי ראשי השבטים והפילוסופיה האיבאדית. האימאמיה נתקיימה בעומאן עד אמצע המאה ה-20, אולם לא ברציפות והיו תקופות שבהן הייתה המדינה ללא אימאם. בשנת 1959 הסתיים שלטון האימאם, עם פלישת הצבא של סולטנות עומאן מאזורי החוף, לאזורי שלטון האימאמיה, במלחמה שנקראה מלחמת ג'בל אח'דר . התערבותם של הבריטים וחברות הנפט, הביאו לסיום המלחמה ועומאן הפכה לסולטנות המאוחדת של מוסקט ועומאן תחת שלטונו של סייד בין טמיר.
המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20.
במאה ה-18, שושלת אל אבו סייד תפסה את ראשות הממלכה ושלטונה מתקיים עד היום. במשך זמן רב היה מאופיין השלטון במאבקים משפחתיים על כס השלטון, רצח בני משפחה יריבים והשתלטות שלא כחוק. בנוסף היו מאבקים של שבטי פנים הארץ, שלא הכירו בלגיטימיות של שלטון הסולטן, לבסס להם אישיות עצמאית.
סעיד סייד אבן סולטן (1856–1791), היה השליט הרביעי בשושלת, ובתקופתו היא הגיעה לשיא כוחה. ממשלו כלל את שטחי עומאן של היום ואת האי זנזיבר. סעיד סייד אבן סולטן הפך את האי לאחד ממרכזי המסחר העיקריים באזור, ומשנת 1840 גם למקום מושבו העיקרי.
עומאן החזיקה בכוחות צבאיים וימיים חזקים שאפשרו לסולטן את השליטה על החוף ועל פנים הארץ ובנוסף, לתחזק שלטון ימי גם על אזורים באפריקה המזרחית. עומן הייתה למעשה אימפריה מסחרית (Thalassocracy) רחבה הרבה יותר מאשר שטחי שליטתה בפועל. פרט לכך, פיתחה עומן קשרים הדוקים עם מדינות רבות . ב-21 בספטמבר שנת 1833 נחתם הסכם ידידות ומסחר בין נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון לסולטאן, בתיווכו של הדיפלומט האמריקני אדמונד רוברט. היה זה ההסכם הראשון שחתמה ארצות הברית עם אחת ממדינות המפרץ הפרסי. זאת בנוסף לקשרים הדיפלומטיים והכלכליים ההדוקים שקיים הסולטן עם בריטניה ופתיחת יחסים דיפלומטיים עם צרפת.
סעיד סייד אבן סולטאן ניצל את האפשריות החקלאיות של האי זנזיבר והגביר את נטיעתם וטיפוחם של עצי אוגניית הציפורן. הפרחים המיובשים של עץ זה הם תבלין הידוע בשם ציפורן, שהפך למוצר היצוא העיקרי לארצות אפריקה וערב. אולם מקור עושרה העיקרי של הממלכה היה סחר העבדים מאפריקה, למרות ניסיונות רבים מצד בריטניה לצמצם סחר זה, הוא נשאר בתוקפו במשך שנות שלטונו של סעיד סייד אבן סולטן.