נעמה ברקאי (נולדה ב-1967) היא ביופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע המכהנת כראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר. מחקריה מתמקדים בהבנת העקרונות העומדים מאחורי מעגלים גנטיים, כאשר גילוייה על מנגנוני בקרה ליצירת חלבונים חיוניים בתא תרמו רבות להנחת בסיס היסוד להבנת ההתפתחות האבולוציונית ברמה התאית.
ביוגרפיה.
ברקאי, בתו של הפיזיקאי פרופ' איסר גולדברג ודינה גולדברג, אחותם הבכורה של אפרת, יעל, יוסף ושירה, גדלה בירושלים ולמדה בתיכון פלך.
ברקאי השלימה תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה ב-1995, עסקה במנגנונים סטטיסטיים של למידה. לאחר מכן פנתה ללימודי פוסט-דוקטורט במעבדתו של פרופ' לייבלר באוניברסיטת פרינסטון, שם עסקה במידול תאורטי של רשתות ביוכימיות.
ברקאי זכתה להוקרה בינלאומית על מחקריה, ובין השאר זכתה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית (2007) ובפרס הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) לנשים במדע, על תרומתה לתחום הביולוגיה בבניית מודלים מתמטיים של מערכות ביולוגיות (2008).
בשנת 2012 מונתה לתפקיד ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר במכון ויצמן. במסגרת כהונתה בתפקיד, ברקאי ממשיכה לחקור, יחד עם קבוצת המחקר שלה, את העומד מאחורי מנגנונים מולקולריים מכניים בטבע.
בשנת 2018 זכתה בפרס רוטשילד במדעי החיים על תגליותיה הבסיסיות בביולוגיה מערכתית, על גיבוש מושגי החוסן כעקרונות תכנון במעגלים מולקלריים ועל כך שהצליחה להראות כי עקרונות אלה עומדים בבסיס תהליכי יסוד ביולוגיים. באותה שנה צורפה כחברה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פעילות מחקרית.
ברקאי וחברי קבוצת המחקר חקרו ופרסמו מאמרים שונים בתחום הביולוגיה המולקולארית.
מחקריה על תהליכי הבקרה של התבטאות גנים בפנוטיפ ועל ניסויים אבולוציוניים שהטבע מבצע בתאים זיכו אותה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית בשנת 2007.
מחקריה האחרונים התרכזו בבחינת במנגנונים מולקולריים שונים ובניסיון להבנת בסיסם. המחקרים התמקדו בתחומים שונים, ביניהם בסיס המכניקה המולקולרית של מקרים הסתברותיים של הטרוגניות ו"עיקשות" (persistence) פנוטיפית, תהליכי שכפול דנ"א בתא, תופעת "און כלאיים" - במסגרתה בן כלאיים הוא בעל יכולות או ביצועים טובים יותר משל הוריו ה"טהורים", ומנגנון שימור הפרופורציות בין הרקמות של המורפוגן ומנגנוני השמירה על גודלו של התא.
דוד טביל (נחלת דוד)
יוסף מסלוצק
אנדרטת גדוד 71
אנדרטת גדוד 71 היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן בצומת בשן במפגש כביש 98 עם כביש 87. האנדרטה הוקמה ב-1974 על ידי לוחמי גדוד השריון 71.
גדוד 71 במלחמת יום הכיפורים.
גדוד 71 (רשף) הוקם ערב מלחמת יום הכיפורים ב-5 באוקטובר 1973. הגדוד הורכב מפלוגה של חיילים מבה"ד 1 ושתי פלוגות שאוישו על ידי מדריכים מבית הספר לשריון ומדריכים מבסיס צאלים.
הגדוד עמד בקרבות קשים בבלימת הסורים בגזרת הר חרמונית - עמק הבכא תחת פיקוד חטיבה 7. בקרבות אלה נהרגו קצינים ולוחמים רבים מהגדוד ביניהם המג"ד משולם רטס והסמג"ד . הגדוד הפסיק לתפקד כגדוד והטנקים שנותרו סופחו לגדוד 77 של חטיבה 7.
לאחר מכן הוקם הגדוד מחדש על בסיס חיילים שחזרו מחו"ל תחת פיקוד עמוס כץ, ולחם בפריצה למובלעת הסורית. ב-12 באוקטובר כבש הגדוד את מזרעת בית ג'אן.
לאחר המלחמה סופח הגדוד לחטיבה 188 שהוקמה מחדש והפך לגדוד סדיר בה.
האנדרטה.
בתוך גלעד אבנים נבנתה במה מעוגלת וממנה יוצא מבנה פיסולי הכולל שני קני תותחים המוטים מעלה לשני הצדדים וביניהם ניצבים מוטות היוצרים מבנה של לפיד זיכרון. לפני הבמה יש שלוש קסדות פלדה. בחזית במת האבן נכתב: לזכר בחירי חיילי ומפקדי עוצבת ברק שנפלו על ארבעת רכסים אלו בחוסמם בשריונם ובגופם את הפולש הסורי. כבוד ותהילה לגיבורים. הוקם על ידי גדוד 71 חטיבה 188.
ליד האנדרטה יש תורן ועליו דגל ישראל ושלט הסבר על גדוד 71.
שמות הנופלים חקוקים באנדרטת חטיבה 188.
רודולף וייל
גנרל רודולף וייל (בגרמנית: Rudolf Veiel; 10 בדצמבר 1883 - 19 במרץ 1956) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
וייל נולד ב-10 בדצמבר 1883 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-19 (וירטמברג ה-1 - המלך קרל). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר וייל לרגימנט הדרגונים במילואים הוירטמברגי, ומונה למפקד פלוגה, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וייל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביוני 1923 מונה וייל למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-10 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1927 הועלה לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה לתפקיד פיקודי ברגימנט הפרשים ה-18. ב-1 בפברואר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-18, וב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-2, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בפברואר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה לגרמניה.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה היה וייל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט וכבש את אבוויל ובזאת ניתק את כוחות בעלות הברית בבלגיה, ובשלב השני לחם כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל וייל ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך המערכה על יוון לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, וכבש את סלוניקי. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-2 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה. במהלך הקרב על מוסקבה לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-40, ה-46 וה-5 לסירוגין, במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בדצמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-4 בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס הממונע ה-41 תחת פיקוד הארמייה התשיעית.
ב-19 בפברואר 1942 מונה וייל למפקד הקורפוס הממונע ה-48 שהיה חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 באפריל 1942 הועלה וייל לדרגת גנרל חיל השריון. ב-5 במאי 1942 פרש וייל מתפקידו, וב-28 בספטמבר 1942 מונה וייל לאחראי התגבורות בקבוצת ארמיות מרכז. ב-10 ביוני 1943 פרש וייל מתפקידו, וב-1 בספטמבר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי החמישי.
ב-21 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר הודח וייל מתפקידו, עקב חשד שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות. וייל הועבר לעתודת המילואים, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה.
וייל שוחרר מהשבי ב-12 במאי 1947. לאחר שחרורו התגורר וייל בשטוטגרט עד למותו ב-19 במרץ 1956.
פאט או'קלהאן
ד"ר פטריק "פאט" או'קלהאן (באנגלית: Dr. Patrick "Pat" O'Callaghan; 15 בספטמבר 1905 – 1 בדצמבר 1991) היה אתלט אירי. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אמסטרדם 1928 ולוס אנג'לס 1932) ביידוי פטיש.
או'קלהאן זכה לכבוד לשאת את דגל אירלנד בטקס הפתיחה באולימפיאדת לוס אנגל'ס.
ביוגרפיה.
או'קלהאן נולד וגדל בנוקנרו שליד קנטורק במחוז קורק, הצעיר מבין שלושה אחים. הוא גדל במשפחה שעסקה בספורט. דודו היה אלוף אירלנד בריצה למרחקים קצרים ושחקן כדורגל אירי, אחיו הבכור, שון היה שחקן כדורגל ואלוף אירלנד בריצת 440 יארד משוכות ואחיו קון (קורנליוס) השתתף באולימפיאדת אמסטרדם בקרב עשר. בשנת 1926 הוא סיים את לימודי הרפואה בדבלין ושרת שנתיים כרופא בחיל האוויר המלכותי. בסיום השרות עבר להתגורר בקלונמל שבמחוז טיפררי שם הקים את הקליניקה הרפואית שלו.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה או'קלהאן במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.39 מטר, לפני אוסיאן סקילד משוודיה (51.29 מטר) ואדמונד בלאק מארצות הברית (49.03 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה או'קלהאן לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 53.92 מטר, לפני וילה פראלה מפינלנד (52.27 מטר) ופיטר זארמבה מארצות הברית (50.33 מטר) ובכך הגן על תוארו.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1933 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש.
בשל מחלוקת בין התאחדות האתלטיקה הבריטית להתאחדות של אירלנד פסלה ההתאחדות האתלטיקה הבינלאומית את אירלנד ומנעה את ההשתתפות ספורטאיה באולימפיאדת ברלין (1936) ובכך נמנע ממנו לזכות בפעם שלישית ברציפות.
בתחרות שנערכה בפרמוי בשנת 1937 קבע או'קלהאן ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 59.56 מטר, שיפור משמעותי לשיא של חברו פטריק ראיין מארצות הברית (57.77 מטר). שיא זה לא הוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית בלחץ בריטי. רק בשנת 1949 קבע אימרה נמט מהונגריה תוצאה טובה בס"מ אחד מזו של או'קלהאן (59.57 מטר).
לאחר שפרש מספוט תחרותי נסע או'קלהאן לצפו בכל המשחקים האולימפיים שנערכו כולל אולימפיאדת סיאול (1988)
לאה תומפסון
רוצ'סטר (פירושונים)
מדינת מינסוטה
היינריך אברבאך