קרוב הוא אלבומו השני של הזמר אהוד בנאי. האלבום יצא ב-1989, בשנה שבה יצא גם האלבום "תחת שיח היסמין".
אלבום זה של בנאי נחשב לבעל צליל יותר מזרחי ופחות רוקיסטי מאלבומו הראשון, "אהוד בנאי והפליטים". בין להיטי האלבום: "כולם יודעים", "רחוב האגס 1" ו"רוחות הצפון". מתוך האלבום התפרסם גם השיר "החזיון לפרנצ'סקו גויא", אותו ביצע בנאי בדואט עם יהודית תמיר.
קיין
סטיב אוסטין (מתאבק)
סטיבן וויליאמס
חירם בינגהאם (הרביעי)
חסר פולאט
חירם בינגהאם (השלישי)
אשרה
היירם בינגהאם
סעודה מפסקת
סעודה מפסקת היא הסעודה האחרונה הנאכלת לפני יום תענית מלא ביהדות. ישנן רק שתי תעניות המתקיימות יממה שלמה, משקיעת החמה עד צאת הכוכבים למחרת: יום כיפור ותשעה באב. לשתי הסעודות מאפיינים שונים לגמרי, בהתאם לשוני בין תענית יום הכיפורים ותענית תשעה באב. הסעודה המפסקת נקראת כך מכיוון שהיא ה'מפסיקה' את האכילה, ולאחריה מתחיל צום.
בערב יום הכיפורים.
יום הכיפורים הוא יום טוב, והתענית שבו איננה תענית אבל ועצב אלא תענית שמטרתה תשובה. בגלל היותו יום טוב, חז"ל הדריכו להתכונן אל הצום בצורה טובה ושמחה, תוך אכילת סעודה טובה ודשנה בערב הצום, כתחליף לסעודה שאינה מתקיימת ביום כיפור עצמו.
חז"ל מבססים באופן דרשני את הצורך באכילה בערב הצום על הפסוק הבא (ויקרא כג, לב): "שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן הוּא לָכֶם וְעִנִּיתֶם אֶת-נַפְשֹׁתֵיכֶם; בְּתִשְׁעָה לַחֹדֶשׁ בָּעֶרֶב, מֵעֶרֶב עַד-עֶרֶב, תִּשְׁבְּתוּ שַׁבַּתְּכֶם". היממה ביהדות מתחילה בערב, וכך צום יום הכיפורים מתחיל בתחילת יום י' בתשרי, כלומר – בלילה. לפיכך, העובדה שהפסוק מכנה את תחילת הצום "תשעה לחודש בערב" – מעוררת תמיהה. על תמיהה זה חז"ל דורשים (בבלי ברכות, ח, ב):
דבר זה שנאמר על כל ערב יום הכיפורים (כלומר – יום ט' בתשרי), מקבל ביטוי מוגבר בסעודה המפסקת, שהיא האחרונה לפני הצום.
אמרו חכמים להתפלל מנחה (הכוללת וידוי) לפני הסעודה המפסקת כדי להספיק לחזור בתשובה "שמא יחנק בסעודה קודם שיתודה.".
מאכלים.
בקרב יוצאי תוניס יש מנהג לאכול ריבת חבושים, הריבה מסמלת את המתקת הדין, והחבוש – את כל החבושים (אסירים בלשון חז"ל). האשכנזים נוהגים לאכול "קרעפלאך" – כיסוני בצק ממולאים בבשר. הבשר מסמל את עולם החומר שאחראי לחטאים או את הדין, והבצק העוטף – את התקווה ל"כיסוי" החטאים ברחמי שמים.
היו שנהגו להכין בערב החג, חלות עגולות בדמות עופות עם כנפים, משום שלפי המסורת, ביום כיפור דומים ישראל למלאכים.
בערב תשעה באב.
בשונה מיום הכיפורים, תשעה באב הוא יום אבל, והוא שיאה של תקופת אבל ארוכה – ימי בין המצרים. לפיכך, אופייה של הסעודה המפסקת בערב תשעה באב, שונה מאוד מאופייה של הסעודה בערב יום הכיפורים.
נאסר על פי חז"ל לאכול בסעודה זו יותר מתבשיל אחד, נאסרה אכילת בשר, (אף למי שנוהג לאכול בשר בכל תשעת הימים) ונאסרה שתיית יין. הגבלות אלו אמורות רק על סעודה מפסקת הנערכת לאחר חצות היום. בערב תשעה באב שחל בשבת אין נוהגות כל הגבלות, מאחר שבשבת אין נוהגים מנהגי אבלות בגלוי.
רוח העצבות השורה בימים אלו, הכתיבה למנהגי אבלות מעבר להלכה הבסיסית. הרמב"ם, לדוגמה, מתאר את מנהג החכמים בתקופתו:
הראשונים מזכירים מנהגים נוספים:
ועוד.
בערב תשעה באב נהגו יהודי איראן ובעוד קהילות לאכול מאכלי עדשים וביצה קשה הטבולה באפר כסמל לאבלות, לפי ש"אפר" הוא היפוך המילה "פאר", כדי לסמל את הצער על חורבן המקדש.
הפועל מגדל ירושלים
ויזה (אישור)
מעיין אלישע
מעיין אלישע (בערבית: عين السلطان, בתעתיק לעברית: עין א-סולטאן) הוא מעיין איתן גדול הנובע מזרחית ובסמוך לתל יריחו. שמו הערבי של המעיין נגזר מתל א-סולטאן (שם נוסף לתל יריחו) ואילו שמו העברי מבוסס על המסורת שבמקום זה נעשה נס ריפוי מי יריחו על ידי אלישע הנביא.
תיאור המעיין.
מעיין אלישע נובע מזרחית לתל יריחו, אולם לדעת החוקרים נבע בעברו בתחתית התל. המעיין נובע ברום של 215 מטר מתחת לגובה פני הים. הספיקה המקסימלית של המעיין, שנמדדה בחורף, היא 236 ליטר בשנייה ואילו הספיקה המינימלית, שנמדדה בקיץ, היא 105 ליטר לשנייה כך שהספיקה הממוצעת היא 170 ליטר בשנייה. נפח הזרימה השנתי הוא כ-4.5 מיליון מ"ק ותכולת הכלוריד היא נמוכה, כ-30 מ"ג לליטר.
אזכור המעיין במהלך ההיסטוריה.
יוסף בן מתתיהו אף מדגיש את חשיבות המעיין לתושבי האזור על פני מעיינות אחרים (ספר ד', פרק ח', סעיף ג'):
בהמשך אותו הפרק חושף יוסף בן מתתיהו פרט מעניין נוסף אודות המעיין (ספר ד', פרק ח', סעיף ג'):
פרשנות הנס.
מרבית חוקרי המקרא סבורים שהסיפור המקראי על ריפוי מי המעיין, כמוהו כיתר סיפורי הנסים של אלישע, הוא אגדה שנועדה להלל את הנביא ואין לו בסיס במציאות. עם זאת, היסטוריונים, פרשני מקרא וחוקרים רבים במהלך ההיסטוריה ניסו לעמוד על הרקע הריאלי לנס שביצע אלישע במי המעיין:
המעיין כיום.
בימי קדם היווה המעיין גורם משמעותי בעיצוב יריחו כמקום יישוב עירוני במדבר. במהלך ההיסטוריה נבנתה סביב המעיין מערכת של אמות מים ותעלות עפר, זאת מכיוון שהמעיין נובע בגובה של 50 מטר מעל שטחי השדות של יריחו ומאפשר את השקייתם באמצעות כוח הכבידה. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נאגרו מי המעיין בבריכה קטנה ומשם נוצלו לצורכי חקלאות והפעלת טחנת קמח. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החליפה מערכת צינורות מבטון את תעלות העפר, דבר אשר גרם להזנחת הטחנה.
במרוצת השנים נבנה סביב המעיין מבנה אבן וכיום מי המעיין נשאבים ישירות לתוך מערכת של צינורות. אולם למרות השאיבה ממשיך המעיין לשפוע לבריכה קטנה בתוך חלל המבנה. משם מובלים המים אל מערכת תעלות המנתבת אותם לשדות חקלאיים מחוץ לעיר.
בריכות מעיין אלישע.
במהלך ההיסטוריה גילו תושבי יריחו שאם חוסמים את מקום הנביעה של המעיין, פורצים המים כבאר ארטזית במקום גבוה יותר. וכך על ידי חסימת מקום נביעתו הועלו מי המעיין לגובה של כ-4 מטרים ונאגרו ב-2 בריכות ייעודיות (צפונית ודרומית), אשר נקראות בריכות הרמה. הבריכה הדרומית מבין השתיים אגרה מים לשם הפעלת טחנת הקמח שפעלה במקום עד ראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ואילו הצפונית שימשה, ככל הנראה, לאגירת המים במקרה של ירידת המפלס בבריכה הצפונית. לאחר התקנת מערכת צינורות הבטון נזנחה טחנת הקמח ואיתה גם 2 הבריכות.
גוראן ברגוביץ'
גוראן ברגוביץ' (בסרבו-קרואטית: Goran Bregović; נולד ב-22 במרץ 1950) הוא מלחין ומוזיקאי יוגוסלבי. תחילה התפרסם בארצות הבלקן ולאחר מכן, בעקבות כתיבת פסקולים לסרטים מצליחים, נודע בכל העולם.
קורות חייו.
ילדות ונעורים.
גוראן ברגוביץ' נולד למשפחה בת שלושה ילדים בסרייבו (יוגוסלביה לשעבר, ובירת בוסניה והרצגובינה כיום), לאם סרבית ואב קרואטי, קצין בצבא יוגוסלביה. בילדותו התגרשו הוריו והוא נותר עם אמו.
תחילת דרכו המוזיקלית הייתה בבית ספר למוזיקה בסרייבו, שם למד עד כיתה ב' לנגן על כינור. ברגוביץ' הושעה מבית הספר בטענה שאינו מוכשר מספיק. אמו רשמה אותו לבית ספר טכני, שם ניגן בלהקתו "איזוהיפסה" על גיטרה בס. גם את בית הספר הטכני לא סיים, הפעם בגלל בעיות משמעת. הוא נרשם לבית ספר חדש, שגם בו ניגן על גיטרה בס בלהקת בית הספר - "בשטייה" (Beštije). בגיל 16 אמו עזבה את הבית והוא נאלץ לפרנס את עצמו על ידי מכירת עיתונים, עבודה באתרי בנייה ונגינת מוזיקה אתנית בפאב בעיר קוניץ שבבוסניה.
קריירה מוזיקלית.
בראשית דרכו ניגן ברגוביץ' ביחד עם ז'ליקו בבק (Željko Bebek, זמר בוסני ממוצא קרואטי) מוזיקה אתנית ורוק כבד בהרכב "קודלסקי" בדוברובניק ומאוחר יותר גם בנאפולי שבאיטליה.
ברגוביץ' הקים את להקת הרוק הפופולרית "כפתור לבן" (Bijelo dugme) ביוגוסלביה בשנת 1974 והוביל אותה עד להתפרקותה ב-1989. הלהקה שילבה במוזיקה שיצרה את רוק הרועים, שהיה פופולרי מאוד ביוגוסלביה של שנות ה-70 וה-80. ייחודה של הלהקה היה בכך שהיא מורכבת מכל הקבוצות האתניות שהיו בבוסניה: מוסלמים, קרואטים וסרבים.
ב-1988 החל הקשר המקצועי שלו עם במאי הסרטים הבוסני אמיר קוסטוריצה, כאשר חיבר את פסקול הסרט "שעת הצוענים" (בסרבית: Дом за вешање, באנגלית: Time of the Gypsies). את קוסטוריצה הכיר ברגוביץ' דרך המוזיקה, שכן גם הוא לקח חלק בסצנת הרוק היוגוסלבית כשניגן על גיטרה בס בלהקת פאנק מקומית. ב-1991 חיבר את הפסקול לסרטו של קוסטוריצה "חלום אריזונה" (באנגלית: Arizona Dream) וב-1995 את פסקול הסרט "אנדרגראונד" (בסרבית: Подземље).
בפסקול הסרט "המלכה מרגו" (בצרפתית: La Reine Margot) משנת 1994 שיתף פעולה עם עופרה חזה.
עם פרוץ מלחמת בוסניה עזב ברגוביץ' את מולדתו ועבר לגור בפריז.
בשנים 2003–2008 הופיע ברגוביץ' בסדרת קונצרטים בשם "My Heart has become Tolerant", שהועלתה ברחבי אירופה. במופע שילב ברגוביץ' שלוש סולניות משלוש הדתות: אמינה - זמרת מוסלמית (צרפת); ואסקה יאנקובסקה - זמרת נוצרייה (מקדוניה) - המבצעת המקורית של השיר Ederlezi מתוך הסרט "שעת הצוענים"; ויעל בדש - זמרת יהודיה (ישראל), יחד עם "תזמורת החתונות והלוויות" שלו, הרכב נגנים ממרוקו והמקהלה האורתודוקסית של מוסקבה.
ברגוביץ' הופיע מספר פעמים בישראל בקונצרטים ובפסטיבלים, בהם פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, פסטיבל "שומעים עולם" ומופע "כרמן עם סוף טוב" בהיכל התרבות בתל אביב.
חיים פרטיים.
בשנת 1993 נישא לחברתו דז'אנה סודז'וקה בפריז, שושבינו היה הבמאי אמיר קוסטוריצה.
מאז מתגוררת המשפחה בפריז, ברגוביץ' מתגורר חלק מן הזמן בביתו בבלגרד ויש לו עוד כמה בתים ברחבי העולם.
לברגוביץ' ולרעייתו שלוש בנות. בנוסף יש לו עוד בת בוגרת מיחסים קודמים.