למעט במקרים בהם התאספה ועידת המפלגה, הוועדה המרכזית הייתה הגוף הגובה ביותר והמנהיג של המפלגה. מזכיר הוועדה היה תפקיד שנבחר על ידי המזכיר הראשון של המפלגה או המזכיר הכללי, חברות בוועדה המרכזית הייתה בדרך כלל גם משולבת עם חברות בפוליטביורו של המפלגה. המזכיר הכללי של המפלגה עד 1971 היה ולטר אולבריכט, והוא הומשך על ידי אריך הונקר. בהיררכיה הפוליטית של גרמניה המזרחית, חברי הוועדה המרכזית היו מעל שרים ממשלתיים.
ביולי 1950, בכינוס המפלגה השלישי, הוועדה המרכזית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נבחרה לפי המודל הסובייטי, מה שאמר שחברי המפלגה היו בוחרים את הנציגים לוועדה דרך דף נייר שעליו מסומנים המועמדים. דבר שהפתיע הרבה מאוד חברים הוא שיותר מ-62% מהמועמדים שנבחרו לוועדה המרכזית היו חבריי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית בעבר, לפני המיזוג ב-1946.
ב-1989 מספר החברים בוועדה המרכזית הוגדל ל-165: בנוסף לכך היוו כ-57 אנשים כמועמדים לוועדה. בנוסף לפוליטיקאים בוועדה, היו גם האנשים שהיו בראש המוסדות הראשיים והארגונים התעשייתיים במדינה, כגון נשיא איגוד הכותבים במדינה, הדרג הצבאי ההעליון, וטרנים ועוד.
המבנה המגדרי של הוועדה היה תמיד ברובו גברי. נשים לא היוו למשך כל תקופת קיום הוועדה יותר מ-15% מהחברים בוועדה.
הפוליטביורו של הוועדה המרכזית.
העבודה היומיומית של הוועדה המרכזית הייתה נעשית על ידי הפוליטביורו (הלשכה הפוליטית), מעגל צר של ותיקי המפלגה, בין 15 ל-25 חברים, בנוסף לעוד עשרה חברים שהיו מועמדים לתפקיד, ולא יכלו להצביע בהחלטות הלשכה. חברי הפוליטבוירו היוו כ-10 מזכירי הוועדה המרכזית. המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית החזיק בראשות הפוליטביורו. ממשלת המדינה, אשר הונהגה על ידי מועצת השרים, הייתה חייבת ליישם רק החלטות שנקבעו על ידי הפוליטביורו. מה שאומר שמועצת השרים הייתה תחת שליטה תמידית של ועדות המפלגה, מבנה שהבטיח את המשך שלטונה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני. הסטטוס הזה נקבע רשמית ב-1968 לאחר שינוי החוקה, שהגדירה את גרמניה המזרחית כ-"מדינה סוציאליסטית" אשר מונהגת על ידי "מעמד הפועלים ומפלגתו המרקסיסטית-לניניסטית."
מזכירות הוועדה המרכזית.
מזכירות הוועדה המרכזית נפגשה כל יום רביעי כדי ליישם את ההחלטות הסופיות של הפוליטביורו מהיום הקודם ולהכין את לוח הזמנית של הוועדה המרכזית למפגש של השבוע הבא. המזכירות של הוועדה המרכזית לקחה חלק מכירע בבחירת הנומנקלטורה של הוועדה המרכזית. חברי הנומקלטורה היו אלה שהחזיקו ב-300 התפקידים הכי חשוב במפלגה ובמדינה. שינוי בנומנקלטורה חייב את אישור מזכירות הוועדה המרכזית.
כינוסי המפלגה.
כינוס המפלגה הראשון.
כינוס המפלגה הראשון התרחש ב-21 באפריל 1946, זה היה כינוס האיחוד של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. במהלך הכינוס נבחרו שני יושבי ראש למפלגה: וילהלם פיק, המנהיג לשעבר של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ואוטו גרוטווהל, המנהיג לשעבר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. האיחוד היה אמור להיות בהתחלה כאיחוד של המפלגות בכל גרמניה הכבושה, אך האיחוד נדחה על ידי שלושת אזורי הכיבוש האחרים של גרמניה, שם המפלגות האלה (הקומוניסטית והסוציאל-דמוקרטית) נשארו עצמאיות. האיחוד של שתי המפלגות לפי כך היה רק אפקטיבי באזור הכיבוש הסובייטי. המפלגה החדשה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נבנתה במודל הדומה לשל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
כינוס המפלגה השני.
הכינוס השני של המפלגה נערך בין ה-20 ל-24 ביולי 1947. במהלכו אומץ תקנון חדש למפלגה, אשר יצר בעצם את הוועדה המרכזית של המפלגה.
כינוס המפלגה השלישי.
הכינוס השלישי של המפלגה נערך ביולי 1950 ושם דגש בעיקר על התקדמות תעשייתית. המגזר התעשייתי אשר העסיק 40% מהאוכלוסייה העובדת, עבר יותר הלאמות מה שגרם ליצירת "חברות העם" אותן חברות היוו כ-75% מהמגזר התעשייתי. באותו זמן, המפלגה סיימה את המעבר שלה למפלגה בסגנון סובייטי שמרני, לאחר היבחרו של ולטר אולבריכט למזכיר הכללי של המפלגה.
כינוס המפלגה האחד-עשר.
כינוס המפלגה האחד עשר התרחש בין ה-17 ל-21 באפריל 1986, במהלכו הובטח המשכו של אריך הונקר כמזכיר הכללי של המפלגה לעוד קדנציה. המפלגה במהלך הכינוס חגגה את הישגיה כ"מפלגה הכי מצליחה באדמה הגרמנית" ושיבחה את גרמניה המזרחית כ"מדינה סוציאליסטית יציבה פוליטית וכלכלית", והצהירה על כוונתה להמשיך את מדיניות המפלגה הקיימות. הצלחותה של גרמניה המזרחית נזקפו לזכותו של אריך הונקר, והיוו ימי הזהב של המנהיג. נוכחותו של מיכאיל גורבצ'וב בכינוס תרמה ליוקרתו של הכינוס. לבסוף, ניתן לומר כי הכינוס האחד עשר בעיקר הפגין ביטחון בתפקידה של גרמניה המזרחית ככלכלה החזקה והיציבה ביותר במזרח אירופה. גורבצ'וב הילל את הניסיון המזרח-גרמני בכלכלה מתוכננת והתגאה בכך שהיא אפקטיבית וניתנת לביצוע בשנות ה-80.
ימיה האחרונים: קריסתה של המפלגה.
ביום השנה ה-40 להקמתה של גרמניה המזרחית, 7 באוקטובר 1989, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית הוקמה מחדש באופן לא חוקי. בהמשך החודש נראו הפגנות רחבות בכל המדינה, לרבות ברלין המזרחית ולייפציג. בפגישת פוליטביורו מיוחדת ב-18 באוקטובר, הונקר הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה והוחלף על ידי אגון קרנץ, המנהיג השני בחשיבותו במפלגה. קרנץ ניסה להציג את עצמו כרפורמיסט, אך מעטים האמינו לו. העם סלד מאגון כמעט באותה מידה כמו שסלד מהונקר, ורוב האוכלוסייה זכרה לו שארבעה חודשים לפני כן, הוא נסע לסין להודות למשטר הסיני על הדיכוי האפקטיבי של כיכר טיאנמאן. קרנץ עשה מאמצים לשנות את מדיניות המדינה, אך לא הצליח לספק את הדרישות העולות של האזרחים לחופש.
אחד מהמאצים של המשטר להמעיט את ההתנגדות המסיבית היווה פעמון המוות של המשטר. ב-9 בנובמבר הפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הוציא טיוטה לתקנות נסיעה חדשות המאפשרות לכל מי שחשק לבקר את גרמניה המערבית לעשות כך על ידי קבלת רשות מיוחדת בגבולות המזרח גרמניים. עם זאת, אף אחד לא אמר לדובר הלא-רשמי של המפלגה, מנהל סניף המפלגה במזרח ברלין, גונטר שבובסקי, שהתקנות החדשות יהיו תקפות מאחר הצהריים של היום הבא. כאשר כתב שאל אותו מתי התקנות יכנסו לתוקף, שבובסקי שיער שהן כבר נכנסו לתוקף והגיב "לפי מה שאני יודע - התקנות נכנסות לתוקפן באופן מיידי ללא עיכוב". מהלך זה התפרש על ידי רבים כהחלטה לפתוח את חומת ברלין. אלפי ברלינאים מהמזרח הצטופפו ליד החומה, ודרשו שייתנו להם לעבר. השומרים שלא ציפו להם, היו חסרי כל כח להלום אותם ולא מוכנים לכך, החליטו לתת להם לעבור למערב ברלין.
נפילת חומת ברלין הרסה האת המפלגה באופן פוליטי. ב-1 בדצמבר 1989, הפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסקאמר, ביטל את תוקפה של חוקת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר הגדירה את המדינה כמדינה סוציאליסטית תחת הנהגתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני, ובכך באופן רשמי את סיום השלטון הסוציאליסטי בגרמניה המזרחית. ב-3 בדצמבר 1989, הוועדה המרכזית במלואה והפוליטביורו, כולל קרנץ - התפטרו.
הופעתה מחדש כ-PDS.
כמה מהחברים הצעירים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה אשר היו פתוחים לרפורמות של גורבצ'וב הושתקו עד אירועי 1989. זמן קצר לאחר שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נטשה את עמדותיה, גרגור גישי, רפורמיסט, נבחר לתפקיד יושב ראש המפלגה מחדש. בנאומו הראשון גישי הודה בך שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה אחראית לבעיותיה הכלכליות של המדינה אך הכחיש את מעשיה של המפלגה מ-1949. הוא הצהיר שהמפלגה צריכה לאמץ צורה אחרת של סוציאליזם. במהלך חודש דצמבר, רוב השמרנים של המפלגה, לרבות הונקר, קרנץ ואחרים, הודחו מהמפלגה כחלק מניסיון נואש לשנות את תדמיתה של המפלגה. בכינוס מפלגה מיוחד ב-16 בדצמבר, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה לא הייתה יותר מפלגה מרקסיסטית לניניסטית. כדי להרחיק עצמה מעברה, המפלגה הוסיפה לשמה את השם "מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי". ב-4 בפברואר 1990, מה שנשאר מהמפלגה הוחלף לשם זה. ב-18 במרץ 1990, המפלגה הפסידה בבחירות הכלליות של 1990, ומפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי ניצחה והחלה מגעים לאיחוד עם המערב.
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי המחודשת שרדה את איחוד גרמניה מחדש. ויוצגה בבונדסטאג ללא מחלוקות והפרעות עד 2007, ואז החלה גדול שוב. המפלגה נשארה משמעותית ובעלת השפעות במזרח גרמניה לשעבר, בעיקר בדרגים המחוזיים. ב-2007 המפלגה התאחדה עם מפלגה "עבודה וצדק סוציאלי" ליצירת מפלגה חדשה, "די לינקה" - השמאל. אשר קיבלה תמיכה יותר רחבה במדינות גרמניה המערביות והיום מיוצגת בפרלמנטים המקומיים של מספר מדינות גרמניה.
הסניף המערב-ברלינאי.
במקור, למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הגרמני היה סניף במערב ברלין, אך ב-1962 הסניף הזה נהיה מפלגה נפרדת אשר נקרה "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מערב ברלין". המפלגה שינתה את שמה ל"יוזמה סוציאליסטית" באפריל 1990, ואחר כך התפרקה ביוני 1991. חבריה לאחר מכן עברו למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי.
בופלו
אדם ססלר
אדם ססלר (באנגלית: Adam Sessler; נולד ב-29 באוגוסט 1973 בברקלי שבקליפורניה) הוא מנחה טלוויזיה. ססלר התפרסם בזכות הנחייתו את התוכנית X-Play יחד מורגן ווב (בעבר נקראה Gamespot TV ולאחר מכן Extended Play) בערוץ הגיימרים האמריקני G4 (בעבר TechTV). ססלר היה אחד היחידים אשר המשיכו לעבוד בערוץ הגיימרים בעוד שזה שינה מספר פעמים בעלות והנהלות.