באטלר הייתה בטוחה בשלב זה שדלתות ההצלחה נפתחו בפניה. במציאות, לקח לה עוד חמש שנים של דחיות ועבודות מזדמנות עד ששוב חוותה הצלחה ספרותית. בינתיים, היא המשיכה לכתוב את מה שהפך מאוחר יותר לסדרה הידועה כסדרת Patternist, שעסק בהיסטוריה ועתיד אלטרנטיביים של האנושות: הספר Patternmaster יצא ב-1976, והספר Mind of My Mind יצא ב-1977. ב-1978 היא לבסוף הצליחה להתפרנס מכתיבתה והפסיקה עם המשרות הזמניות. היא עשתה הפסקה מהסדרה כדי לחקור ולכתוב את הספר Kindred, שיצא לאור ב-1979, ועסק בעבדות ומסע בזמן. את הסדרה הראשונה היא סיימה בשנות השמונים עם הספרים זרע פרא (1980) - שהוא ספרה היחיד שתורגם לעברית - ו- "Clay's Ark" (1984).
ההצלחה המקצועית של באטלר החלה לתפוס תאוצה ב-1984, כאשר הסיפור "Speech Sounds" זכה בפרס הוגו בקטגוריות סיפורים קצרים, וכעבור שנה, כשספרה "Blood Child" זכה בפרס הוגו, פרס לוקוס, ופרס הקוראים של מגזין Science Fiction Chronicle לנובלטה הטובה ביותר. בתקופה זו, באטלר נסעה ליער האמזונס כדי לחקור עבור הסדרה הבאה שלה, שנקרה טרילוגיית קסנוג'נסיס (Xenogenesis trilogy), אשר כלל את Dawn (1987), Adulthood Rites (1988), ו- Imago (1989).
בשנות התשעים, פורסמו הספרים שגיבשו את מעמדה כסופרת מוכרת. אלה כללו את Parable of the Sower (1993) ו- Parable of the Talents (1998), שזכה בפרס נבולה למדע בדיוני. ב-1995 הוענקה לבאטלר מלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות", בסכום של $295,000. בהיסטוריה של הקרן, לא הוענקה מלגה לסופר מדע בדיוני אחר.
לאחר מות אמה ב-1999, עקרה באטלר לאזור סיאטל, והמשיכה לכתוב ספרים בסדרת Parable. אך בזמן כתיבת מה שהיה מיועד להיות הספר האחרון בסדרה, Parable of the Trickster, באטלר חוותה חסמי כתיבה, והחלה לסבול מדיכאון ותשישות. היא החליטה להפסיק את הכתיבה בנושא, ולעבור למשהו אחר, יותר "קליל" ו"כייפי", לדבריה. התוצאה הייתה ספרה האחרון, רומן ערפדים בשם Fledgling, שיצא ב-2005.
מותה.
בשנות חייה האחרונות, באטלר כתבה אך מעט. היא חוותה חסמי כתיבה, ותרופות שנטלה להקלת מחלת לב גרמו לה לתשישות וחולשה. היא המשיכה ללמד כתיבה ולערוך סדנאות. היא צורפה להיכל התהילה הבינלאומי לסופרים שחורים באוניברסיטת שיקגו סטייט בשנת 2005.
באטלר נפטרה מחוץ לביתה ב-24 בפברואר 2006, בגיל 58. בידיעות על מותה, לא היה ברור מהי סיבת המוות. היו דיווחים שחוותה שבץ מוחי, והיו דיווחים שנפגעה בראשה עקב נפילה. הסברה המקובלת היא שהפגיעות בראשה קרו לאחר שנפלה בעקבות שבץ. אגודת קארל ברנדון יסדו קרן מלגות על שמה, כדי לעודד סופרים של צבע (people of color) להשתתף בסדנאות הכתיבה של ארגון Clarion, היכן שבאטלר התחילה את הקריירה שלה 35 שנה קודם.
במותה, באטלר לא השאירה מאחור משפחה או שארים. היא אמרה על עצמה, בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1998, "אני שחורה, אני מתבודדת, תמיד הייתי אאוטסיידרית" (I'm black, I'm solitary, I've always been an outsider).
תמות בכתיבתה.
ביקורת על חברה היררכית.
בראיונות ומאסות, באטלר הרבתה לכתוב על ראייתה את האנושות כפגומה אינהרנטית בגלל הנטייה לחשיבה היררכית, אשר מובילה לדעות קדומות ואלימות, ולהכחדות המין האנושי בסופו דבר אם לא תרוסן. "בריונות פשוטה", כתבה באטלר במאסה "עולם ללא גזענות", "היא רק ההתחלה של ההתנהגות ההיררכית שמובילה לגזענות, סקסיזם, אתנוצנטריזם, מעמדיות, וכל ה'איזמים' האחרים שגורמים לכל כך הרבה סבל בעולם." סיפוריה, לפיכך, מתארים תכופות את השתלטנות הדרוויניסטית של בני אדם על החלשים מהם כסוג של טפילות. החזקים בסיפוריה, בין אם מדובר בערפדים, חייזרים, בני אדם על-אנושיים, או בעלי עבדים, מוצאים את עצמם בעימות על מול דמות ראשית המייצגת שוני, שמתנגדת להם או נאבקת בהם.
רבים מספריה עוסקים באופן ישיר או מרומז בעבדות, במיוחד עבדות שחורה, וכן קולוניאליזם של אנשים לבנים (או מטאפורות לאנשים לבנים) במרחבים שחורים. הדמויות המובילות שלה הן נשים שחורות שמתמודדות עם יחסי כוח נטויים נגדן, אשר מהוות הגורם לשינוי החברתי החיובי שבאטלר ייחלה לו.
בניית האנושות מחדש.
תמה שחוזרת על עצמה בכתביה של באטלר היא התנגדות לדחף המוות שטמון בנטייה ההיררכית דרך אהבת חיים. אהבה זו מתבטאת באופנים שונים - חיים זרים וחייזרים, הנדסה גנטית, הכלאות גנטיות בין מינים, מוטציה, זיווגים בין מיניים ובין גזעיים, סוגים שונים של סקס ומופעים אחרים של היברידיות - המשמשים כדרך לתקן את הפגם האנושי הסוציו-ביולוגי שמכוון להיררכיות. על פי המבקרים קילגור וסמנטריי, "בנרטיבים של באטלר, הפירוק של הגוף האנושי הוא גם פיגורטיבי וגם מעשי, מכיוון שהוא מסמל את השינויים המהותיים שחייבים לקרות כדי לבנות עולם שאינו מושתת על אלימות היררכית." הבגרות האבולוציונית של הדמויות ההיברידיות של באטלר, אם כך, מסמנת את האפשרות לאבולוציה של קבוצות דומיננטיות לסובלנות, קבלת השונה, ורצון להשתמש בכוח באופן אחראי.
חברה אלטרנטיבית.
באטלר מייצרת בספריה חברות מעורבות - בין אם מבחינת גזע או אתניות, ובין אם חברה שמכילה בני אדם וחייזרים או יצורים על-אנושיים אחרים. תוך כדי כך היא גם בוחנת את ההשפעה על תפישות של מגדר ונטיה מינית, וכן מבנה המשפחה. כך, בטרילוגיית Xenogenesis, היא בוחנת יחסים מיניים בין חייזרים לבני אדם, כאשר לחייזרים מגדרים שונים מאשר אלו המוכרים בחברה האנושית, והתוצאה היא גם מבנה משפחתי פוליאמורי ושונה מאשר המוכר בחברה המערבית של המאה העשרים שבמסגרתה הספרים נכתבו. בספריה, הקבוצות האנושיות שמתעקשות על הדרכים הישנות אינן שורדות, או שורדות בקושי רב ובתנאים אלימים, בעוד הקבוצות ההיברידיות משגשגות.
השפעות.
באטלר מנתה את אמה כמשפיעה הגדולה שלה. למרות שאמה הייתה נטולת השכלה פורמלית, היא זו שעודדה את בתה לקרוא, ללמוד ולכתוב. לעומת אחרים בסביבתה, אמה עודדה אותה לחלום על הצלחה כסופרת. פעם, אמה שילמה חודש שכר דירה כדי שסוכן מקצועי יבקר את עבודתה של באטלר, וגם נידבה את חסכונותיה המועטים כדי שבאטלר תוכל להשתתף בסדנת Clarion - היכן שבאטלר מכרה את סיפוריה הראשונים.
ההשפעה המקצועית של באטלר היה, לדבריה, הרלן אליסון, אשר נתן לה ביקורת ספרותית רצינית בפעם הראשונה הוא עודד אותה להשתתף בסדנת הכתיבה הנחשבת, ואף קנה ופרסם את סיפורה הראשון. הרלן המשיך לתפקד כמנטור, ובמהלך השנים הוא ובאטלר פיתחו חברות קרובה.
פרסים והכרה.
זכיות:
מועמדויות:
האסטרואיד 7052 Octaviabutler שהתגלה על ידי אלינור הלין בשנת 1988, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה באוגוסט 2019.
ביבליוגרפיה.
סדרות.
"Patternist series"
תרגום לעברית: "זרע פרא", אוקטביה באטלר, תרגם דן סופר, (עם עובד 1995).
"Xenogenesis series"
"Parable series" (also referred to as the "Earthseed series")
תל חלאף
בוב בלבן
רוברט אלמר "בוב" בלבן (באנגלית: Robert Elmer "Bob" Balaban; נולד ב-16 באוגוסט 1945) הוא שחקן, סופר, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי-יהודי. הוא היה אחד המפיקים שהועמדו לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בסרט פארק גוספורד, סרט אשר הוא השתתף בו גם כשחקן.
חייו האישיים.
בלבן נולד בשיקגו, אילינוי. הוא בנם של אלינור ואלמר בלבן אשר היו בבעלותם מספר אולמות קולנוע והיו חלוצי הטלוויזיה בכבלים. אימו שיחקה תחת השם אלינור ברי. דודו ברני בלבן היה נשיא סרטי פרמאונט למשך כמעט 30 שנה בין 1936-1964. בעלה השני של סבתו מצד אמו, סם כץ, היה סגן נשיא מטרו גולדווין מאייר בתחילת 1936.
בלבן החל את לימוד הקולג שלו באוניברסיטת קולגייט  ובהמשך עבר לאוניברסיטת ניו יורק. הוא התגורר באפר וסט סייד של מנהטן עם משפחתו. בלבן הוא יהודי. סבו וסבתו מצד אביו היגרו מרוסיה לשיקגו, בעוד משפחתה של אמו הגיעה מגרמניה, רוסיה ורומניה.
קריירה.
אחת ההופעות המוקדמות ביותר שלו בקולנוע הייתה בסרטו של ג'ון שלזינגר "קאובוי של חצות" משנת 1969. לפני כן השתתף בהפקת אוף ברודוויי של המחזמר "אתה אדם טוב, צ'רלי בראון" בשנת 1967. בין תפקידיו הראשונים ניתן למנות את תפקידו כמתורגמן דייוויד לאפלין בסרטו של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי". ב-1979 היה מועמד לפרס טוני עבור תפקידו במחזה "רביזור".
במהלך שנות ה-80 הוא הופיע בסרטים כגון "ללא כוונת זדון" של סידני פולאק, "מצבים משתנים" של קן ראסל, "של מי החיים האלה לעזאזל?" (1981).
ב-2010. הוא ביים את סרטו של רנדי קווייד "הורים", ואת סרטו של ארמין מילר-שטאל "הזמנים הטובים האחרונים".
בלבן שיחק בתפקידי משנה בין היתר בסרטים: "בוב רוברטס", "מג'סטיק", "אהבה בפקק תנועה" ו"מחכים לגופמן".
בלבן הופיע גם בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". בשנות ה-90 שיחק בעונה הרביעית של "סיינפלד", בתפקיד ראסל דאלרימפל, הנשיא הבדיוני של רשת NBC.
בשנת 1999 ביים את סרט הזומבים "החבר שלי חזר"; שם הסרט הוא רפרנס לשיר באותו שם משנת 1963 של להקת הבנות האמריקאית "המלאכיות" (שנעשה בו שימוש בטריילרים לקידום מכירות, אך אינו מופיע בסרט עצמו). באותה שנה ביצע הופעת אורח בסדרה "חברים" בתפקיד פרנק, אביה של פיבי בופה, והשתתף בסרט "צריך שלושה לטנגו", לצדם של נב קמפבל ומת'יו פרי.
בשנת 2000 שיחק בסרט "הכי טוב בשלג".
בשנת 2001 הפיק בלבן את סרטו של רוברט אלטמן "פארק גוספורד" שעליו היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. הוא גם שיחק בסרט כמוריס וייסמן, מפיק הוליוודי. הוא הופיע בפרק של הסדרה "הפמליה" כרופא הידוע כנותן מרשמים לקנאביס רפואי.ב-2005 דיבב בסדרת האנימציה "תמונות חסרות תקווה".