מערכת העולמות של באל-סאגות' (הנקראת בפי מעריצי הלהקה "Sagothverse", על משקל "Multiverse") היא מציאות מדומה אשר נכתבה על ידי סולן הלהקה ביירון רוברטס ומופיעה בליריקה של הלהקה. הליריקה בדרך כלל מתארת אירועים שקרו בעבר העתיק, בין אם אלו מלחמות בין-גלקטיות, קרבות כוח והתכתשויות בין קיסרים עתיקים וחצאי אלים, תיאורים של אימפריות וממלכות עתיקות, אוצרות וחפצי ערך רבי עוצמה, הכול ברוח הפנטזיה ובהשראתם של גדולי ספרות הפנטזיה, המדע הבדיוני וההרפתקאות, ובהם הווארד פיליפס לאבקרפט, אדגר רייס בורוז, ובמיוחד רוברט ארווין האוורד. לעיתים, מתייחס רוברט בשיריו גם למקומות או דמויות הלקוחות ממשחקי וידאו, למשל דום. חלק מן המקומות בהם מתרחשות העלילות למעשה לקוחים מהפולקלור האירופאי, ומוגדרים כיבשות אבודות ועלומות ובהם היפרבוריה, אטלנטיס, למוריה, אולטימה ת'ול ויס.
הסאגות הליריות של הלהקה.
חלק משיריה של באל-סאגות' מרכיבים סאגה גדולה יותר של סיפורים המתחברים זה לזה ונשזרים על פני כמה אלבומים. הליריקות בשירים נכתבות בסגנון פואטי ושייקספירי, וברוב שירי הלהקה ישנו דו-שיח או רב שיח בין כמה דמויות, מה שמרכיב עלילה היסטורית או פנטסטית שיכולה 'להימתח' על פני כמה שירים, ליצירת סאגות ליריות. לעיתים, סאגה שלמה או קונספט שלם מתואר בשיר אחד. הסאגות כדלקמן:
רן ונמה
רן ונמה היו צמד של זמרי עם ישראלים, שפעלו בישראל ומחוצה לה.
רן אלירן ונחמה הנדל הכירו בתקופת שירותם הצבאי בלהקת הנח"ל. בשנת 1958 הם התחברו לצמד "רן ונמה" על מנת להתחרות על הזכות להופיע בתוכנית העשור למדינת ישראל, שהפיק מנחה הטלוויזיה האמריקאי הנודע אד סאליבן.
אד סאליבן, שהגיע במיוחד לארץ, בחר לאחר מיונים רבים את הצמד "רן ונמה" יחד עם הכנר יצחק פרלמן, להקת כרמון וצמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר. ההופעה בתוכניתו של אד סאליבן הזניקה את הקריירה של הצמד והוא המשיך בהופעות בארצות הברית ובקנדה והקליט שלושה תקליטים.
בתקופת פעילותם הקצרה כצמד הם הספיקו ליצור ולהקליט מספר רב של שירים בהם: "חמדתי" שכתב והלחין אמיתי נאמן, "טיול בשניים" שכתבה דליה למדני והלחין אריה לבנון ,אנה פנה דודך (השיר שבו הופיעו בתוכניתו של אד סאליבן), שיבולת בשדה, כי תנעם, הבה נגילה, המגדלור, טעם המן של יצחק אליה נבון, זמר נודד, תפוח חינני, המכתב, פעמוני הצאן, החמור, היכן (צבעוני ביער), אני לדודי, וייניקהו, ניצני שלום, אל גינת אגוז, דבקה רפיח, שיירת הרוכבים, גמלים, טיול בשניים, שיר רועים, נערי ברועים, בלב הליל, אתן במדבר, אורחה במדבר, בלדה על שלושה חתולים, שירי לי, פזמון הגז, צאנה צאנה, קול אורלוגין, יפים הלילות בכנען.
בנוסף לכך הקליט הצמד גרסאות כיסוי (לשירים שבוצעו במקור על ידי זמרים אחרים) כמו: "אל אדמת לכיש" (במקור בביצוע עמנואל זמיר), "שיר הקטר" ו"הסלע האדום" (במקור בביצוע אריק לביא), "מחר" (במקור בביצוע להקת הנח"ל), "סימונה מדימונה" (במקור בביצוע ישראל יצחקי), "רב האור והתכלת" ותרנגול בן גבר (במקור בביצוע להקת פיקוד מרכז).
לאחר מספר שנים קצר של פעילות, נפרד הצמד ורן אלירן ונחמה הנדל המשיכו בקריירה עצמאית.
לאחר מותה של נחמה הנדל בשנת 1998, הקליט והקדיש לה רן אלירן את השיר 'קול פעמונים' שהלחין למילותיו של חיים קינן.
יריד המזרח
"יריד המזרח" (באנגלית: Levant Fair) הוא יריד מסחרי בינלאומי שנערך בתל אביב בשנות ה-30, וכינויו של המתחם בו נבנו מבני הקבע של היריד. מאז תחילת שנות ה-2000 פותח האזור, יחד עם נמל תל אביב הסמוך, כמתחם קניות ובילוי.
היסטוריה.
תחילת הדרך.
קדמו ליריד המזרח שורה של תערוכות וירידים שנערכו בתל אביב בשנים 1924–1929, ואורגנו ברובם על ידי חברת "מסחר ותעשייה" שהוקמה על ידי יזמים תל אביביים (אלכסנדר עזר יבזרוב, שלמה יפה ואברהם אידלסון). את התערוכה הראשונה של תוצרת הארץ בתל אביב ארגן יהושע גורדון.
התערוכה הראשונה נערכה בקיץ 1923 בשלושה חדרים של "המועדון הציוני" בשדרות רוטשילד וזכתה להצלחה מפתיעה. באפריל 1924 נערכה בבית הספר לבנים ברחוב אחד העם "התערוכה והיריד למען תוצרת הארץ", והיא סללה את הדרך לחמשת הירידים הבאים.
מגרשי היריד הראשונים.
שנערכו במתחם שהעמידה עיריית תל אביב לרשות היזמים, במגרש שומם בדרום העיר הקטנה דאז בין מסילת הרכבת דאז (רחוב הרכבת כיום) מצפון, רחוב הנגב מדרום, רחוב סולומון במזרח, ורחוב דרך מנחם בגין במערב (דרך פתח תקווה דאז). – באזור התחנה המרכזית הישנה שנמצא כיום מבין 2 צדדיו של רחוב השפלה (כיום בנייני ההנהלה של החברה להגנת הטבע). הירידים הבאים נערכו ב-1925, באפריל 1926 ובספטמבר 1926 תחת השם "היריד השלישי למזרח הקרוב בתל אביב".
בין המבקרים בירידים מאז 1924 היו הנציבים העליונים הרברט סמואל, הרברט פלומר, ג'ון צ'נסלור וארתור ווקופ וראשי עיריות יפו וירושלים הערבים.
ב-1929 (היריד קיבל את השם "יריד היובל" – במלאת לתל אביב 20 שנה) והוא תפס שטח של 36,000 מ"ר וביקרו בו 120,000 מבקרים.
מתחם יריד המזרח 1932 (שכונת נווה שאנן).
היריד ב-1932 היה הראשון שכונה "יריד המזרח", ועוצב לו סמל מיוחד, "הגמל המעופף", על ידי האדריכל הראשי של היריד, אריה אלחנני. לכבוד היריד ניטעו בקצה הצפון-מערבי של שכונת נווה שאנן ברחוב השפלה עצי דקל מזן וושינגטוניה, ארבעה מהם נמצאים שם עד היום. טקס הפתיחה של היריד נערך ב-7 באפריל 1932 בנוכחות הנציב העליון, ראשי ממשלת המנדט וקונסולים של מספר מדינות. בתערוכה השתתפו חברות מ-24 מדינות שונות.
הירידים זכו להצלחה גוברת והולכת ופקדו אותם רבבות ולאחר מכן מאות אלפי יהודים, ערבים, אנגלים ותיירים רבים. ביריד 1932 ביקרו קרוב ל-300 אלף איש. בזמן קיומו של יריד זה הופעלה, לראשונה בארץ ישראל, תחנת שידור ששידרה שידורי רדיו בשפה העברית. היה זה ארבע שנים לפני שהחלו שידורי רדיו סדירים בארץ ישראל באמצעות קול ירושלים.
ככל שהתרחב היקף התערוכה, כך עלה הצורך בבניית מתחם קבע ליריד ולירידים נוספים. הנציב העליון ווקופ, שתמך ביישוב העברי, התלהב מהרעיון והעביר שטח בחצי האי הירקוני בצפון העיר לצורך בניית המתחם. ב-17 באוגוסט 1933 נערך טקס הנחת אבן הפינה למתחם היריד בהשתתפות ווקופ, מאיר דיזנגוף וראשי היישוב.
מתחם יריד המזרח 1934 (חצי האי הירקוני).
פתיחתו החגיגית של יריד המזרח של שנת 1934 הייתה ב־26 באפריל 1934 במגרשי התערוכה שבקצהו הצפוני של רחוב דיזנגוף בתל אביב, מה שקרוי כיום: רחוב התערוכה. בפתיחה נכח הנציב העליון ארתור ווקופ. היריד שולב בחגיגות חצי היובל לייסוד תל אביב. היריד היה אירוע רב-חשיבות בחיי הכלכלה של היישוב. השתתפו בו 30 מדינות וביקרו בו כ־600,000 מבקרים במשך שישה שבועות.
היריד השתרע על פני שטח של עשרה דונם ובהם ביתני התצוגה של המדינות המשתתפות, פיתוח סביבתי, גינון, דרכים, לונה פארק ופסלים. רוב ביתני היריד הוקמו בסגנון הבינלאומי. ליריד הייתה חשיבות רבה בתולדות האדריכלות המקומית ולטובתו נבנו כמה ביתנים על ידי האדריכלים היהודים הבולטים ביותר של אז, בהם אריה אלחנני, ריכרד קאופמן ואריה שרון. סמל היריד, שעוצב על ידי אריה אלחנני, היה גמל בעל כנפיים שניתן לו הכינוי "הגמל המעופף". כיכר הכניסה ליריד נקראה "כיכר פלומר" על שם הנציב העליון הרברט פלומר. בכיכר זו ניצב על ראש תורן פסל הגמל המעופף שהוקם על ידי האדריכל אריה אלחנני. בסמוך לשפך הירקון הוקם אצטדיון המכביה הראשונה בשנת 1932. בסמוך לכיכר פלומר בכניסה הראשית הוקמה רחבה בצורת אמפיתיאטרון.
ביריד נכלל גם ביתן לבנוני, שלדברי נשיא לבנון דאז נועד ל"טיפוח הידידות המסורתית בין שתי השכנות". על הבניין בנה הפסל אהרן פריבר תבליט של עתיקות בעלבכ (אותו ניתן לראות גם כיום).
הביתן המרכזי ביריד היה ביתן תוצרת הארץ שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בצורת ספינה. פסל "הפועל העברי" שנבנה על ידי אריה אלחנני ניצב באתר גם היום. פסלים נוספים שעמדו ביריד היו "פסל אשת לוט", "פסל הזורע" (שניהם של הפסל זאב בן-צבי), "פסל הצבי" ו"פסל האישה". כמו כן הושם דגש רב על אלמנטים עיצוביים כגון "תורני דגלים" שמילאו את צירי התנועה ביריד וגם "עמודי תאורה" שבראשם הוצבה פלטה עגולה ומתחתיה הוצבו זר נורות ליבון.
יריד המזרח 1936.
היריד האחרון נערך בשנת 1936. בשל מאורעות המרד הערבי הגדול, שהחלו כשבועיים לפני פתיחתו ואשר שיתקו את נמל יפו, היה זה יריד מצומצם, רחוק מאוד מהיקפו של קודמו. אירועים רבים שתוכננו בוטלו ומציגים רבים ביטלו את השתתפותם. יריד זה גרם לחברה שארגנה אותו הפסדים כספיים. בעקבות התמשכות המאורעות ומלחמת העולם השנייה לא נערכו עוד ירידים במקום. לאחר קום המדינה הוקם מתחם ירידים חלופי, מתחם גני התערוכה.
כשהוקם נמל תל אביב בסמוך למתחם בשנת 1936 שימשו מבני יריד המזרח כמחסנים זמניים, עד שהוקמו מחסני הקבע של הנמל.
הרחוב שהוביל אל הנמל נקרא בשם "שער ציון", שמו של הנמל שניתן לו בעת שנפתח.
בדצמבר 1936 נערך באחד מבנייני היריד הקונצרט הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
חידוש יריד המזרח (אזור פארק הירקון).
בשנת 1956 הוצע לחדש את יריד המזרח במיקום חדש בשדרות רוקח מעבר לנחל הירקון ביוזמת ראש העיר חיים לבנון, במטרה לפתוח את היריד כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל. ב-1958 נרשמה חברת "יריד המזרח - חברה לתערוכות בע"מ" לבסוף נפתחו בשנת 1959 גני התערוכה החדשים ב"תערוכת 50 שנה לעיר תל אביב" ובתכנונו של מתכנן "יריד המזרח" המקורי האדריכל אריה אלחנני.