בקיץ 1985, כאשר היה בן 29, חתם ווטאבה בוורדר ברמן, שם החל קריירה ארוכה ועשירה שנמשכה מעל 11 עונות, והפך במהרה לשחקן מוביל בקבוצה, בה שיחקו אז רודי פלר, פרנק נויבארט וגינטר הרמן. בעונתו השלישית בקבוצה, 1987/88, זכה ווטאבה עם ורדר ברמן באליפות הבונדסליגה. בשתי העונות הבאות, הגיע ווטאבה עם ורדר ברמן לגמר הגביע הגרמני, אך הפסיד פעמיים, לבורוסיה דורטמונד ולקייזרסלאוטרן. בעונת 1990/91 הגיעו ווטאבה וברמן בפעם השלישית ברציפות לגמר הגביע הגרמני, והפעם ידם הייתה על העליונה, לאחר ניצחון בגמר על פ.צ. קלן בבעיטות הכרעה, כאשר ווטאבה שיחק 120 דקות בגמר זה. זכייה זו של ורדר ברמן בגביע הגרמני העניקה לה כרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע לשנת 1992, וגם בו זכו ווטאבה וברמן, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על מונקו. ווטאבה שימש קפטן בגמר זה.
בעונת 1992/93 זכה ווטאבה באליפות השנייה שלו עם ורדר ברמן, כשהוא משתף פעולה עם שחקנים כאנדראס הרצוג, וינטון רופר, מרקו בודה ודיטר איילטס. בתום עונת 1993/94 זכה ווטאבה עם ורדר ברמן בפעם השנייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על רוט-וייס אסן, בו שיחק ווטאבה 90 דקות. באוגוסט 1996, כאשר היה בן 40 שנים ו-121 ימים, הבקיע ווטאבה בהפסד 2-1 לשטוטגרט, והיה למבקיע המבוגר ביותר בתולדות הבונדסליגה. ווטאבה החזיק בשיא זה עד לפברואר 2019, אז נשבר שיאו על ידי קלאודיו פיסארו. ווטאבה נשאר בברמן עד לפגרת החורף של עונת 1996/97, אז עזב את המועדון לאחר ששיחק במדיו 357 משחקי ליגה והבקיע 18 שערים, וחתם באולדנבורג מהבונדסליגה השנייה. ווטאבה נשר באותה עונה עם אולדנבורג לליגה השלישית מהמקום האחרון. לאחר מכן, פרש ווטאבה ממשחק פעיל, והפך למאמנה של אולדנבורג, ואחר כך אימן גם את SV מפן ואת אוניון ברלין.
החל משנת 2004 ווטאבה מאמן קבוצות נוער בוורדר ברמן.
קריירה בינלאומית.
ווטאבה בחר לשחק בנבחרת גרמניה המערבית, על אף שיכול היה לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה, משום מוצאו הצ'כי. בנובמבר 1979 ערך ווטאבה את הופעת הבכורה במדים הלאומיים, בניצחון 3-1 על נבחרת ברית המועצות במשחק ידידות. בשנת 1980 זומן ווטאבה ליורו 1980, שם ערך הופעה אחת, בתיקו 0-0 בשלב הבתים מול נבחרת יוון, וזכה עם הנבחרת בטורניר זה. בינואר 1981 ערך ווטאבה את הופעתו החמישית והאחרונה במדים הלאומיים, בהפסד 4-1 לנבחרת ברזיל.
תארים.
עם אתלטיקו מדריד:
עם ורדר ברמן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
טרנסלנגוויצ'ינג
מירוסלאב ווטאבה
מירקו ווטאבה
דיוקנו של חואן דה פארחה
דיוקנו של חואן דה פארחה (אנגלית: Portrait of Juan de Pareja) הוא ציור מאת האמן הספרדי דייגו ולסקס, שצויר בסביבות 1650, ומוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
היסטוריה.
ב-1648, כאספן יצירות אמנות מטעם פיליפ הרביעי, מלך ספרד, נשלח הצייר דייגו ולסקס לרומא, איטליה, כדי לרכוש יצירות אמנות עבור ארמון המלך במדריד. ולסקס הביא איתו את העבד חואן דה פארחה (Juan De Fareja), ששימש כעוזר בסדנת העבודה שלו. במהלך שהותו ברומא, פרסם ולסקס דיוקן בצבעי שמן של חואן דה פארחה, שהוצגה כחלק מתערוכת ציורים ב-19 במרץ 1650. הציור היה מפתיע בתוכנו: דיוקן של אדם שחור, לבוש בבגדים מכובדים, דבר שהיה יוצא דופן לתקופתו. בביוגרפיה של ולסקס, שכתב לימים הסופר אנטוניו פאלומינו, הוא תיאר את השבחים שקצר הציור על ידי הציירים השונים בתערוכה. נאמר על ציור זה כי שאר הציורים באותה תערוכה היו אמנות, אך ציור זה בלבד היה "אמיתי".
ולסקס תיאר בציור זה את דיוקנו של חואן דה פארחה, אדם שחור ממוצא מורי, כשהוא עומד בסדנת העבודה שלו, כתרגיל ההכנה הרשמי לציור דיוקנו של אינוקנטיוס העשירי, האפיפיור באותה תקופה.
ציור דיוקנו של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, בעל הפנים הזעופות וגלימתו הוורודה, שדמותו בוהקת על רקע הארגמן, היווה אתגר מורכב למדי מבחינת הצבעים והקומפוזיציה. בנוסף, מאחר שרצה לתאר אירוע מהחיים, בעודו מבקר במקום, ולא ניתן היה להשתמש באפיפיור המכובד עצמו כמודל, נדרש ולסקס לתפוס את מהות הקומפוזיציה והצבעים של הדמות במהירות, לצורך ציור דיוקנו של האפיפיור. הציור "דיוקנו של חואן דה פארחה", שנועד להוות הכנה לציור אחר, פורסם והוא בעל חשיבות רבה בזכות עצמו.
הציור.
בציור "דיוקנו של חואן דה פארחה", צייר ולסקס את העבד, ששימש כעוזרו האישי בסדנה, תוך התנסות באתגרי הציור, החל מהצבעים וכלה בהעמדה. כדי לפצות על טווח הצבעים המצומצם, אימץ ולסקס סגנון כמעט אימפרסיוניסטי של המכחול, שנים רבות לפני המצאת המושג, כדי להביא חיות, עניין ועוצמה לציור.
עיניו של חואן דה פארחה המצויר, מביטות באופן גאה ונוקב, ונראה כי האדם שבתמונה הוא המתבונן בצופים. עצם השימוש באדם שחור כמודל, הלבוש בבגדים מכובדים, אשר מרים את ראשו בגאווה ונועץ מבט נוקב, הוא דבר שנחווה כיוצא דופן ואולי אף מתריס לתקופתו. אתגר הצבעים בציור נראה מרשים גם כיום: למרות צבעיו הכהים מאוד של הציור, המתאר אדם כהה עור, הלבוש בגלימה שחורה, עומד על רקע כהה, עם מיעוט של צבע לבן בצווארון, הציור הוא עדיין מעורר, מסקרן ומלא חיים.
חואן דה פארחה הפך לאמן בזכות עצמו, לאחר שבשנת 1654 שוחרר מהעבדות על ידי ולסקס.
הציור "דיוקנו של חואן דה פארחה" נרכש על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1971. מחיר הרכישה, שהיה מעל 5.5 מיליון דולר, קבע שיא חדש לאותה תקופה עבור רכישת ציורים במכירה פומבית. ההוצאה הכספית הגדולה לזמנה היוותה מקור לביקורת על הנהלת המוזיאון. כיום מהווה התמונה חלק חשוב ויוקרתי מאוסף הציורים במוזיאון.
קורנליו ג'ורג'ה
קורנליוּ א. ג'וּרג'ה (ברומנית: Corneliu E. Giurgea; 6 בינואר 1923— 30 בדצמבר 1995) היה רופא, פיזיולוג, פסיכולוג ופרמקולוג רומני-בלגי, ממוצא יהודי. בשנת 1964 סינתז את החומר פיראצטם, אותו הגדיר כ"נואוטרופ", כלומר חומר המשפר את הפעילות הקוגניטיבית של המוח, בדרך שהיא ככל הנראה אינטגרטיבית.
קורות חיים.
שנותיו הראשונות.
קורנליו ג'ורג'ה נולד בבוקרשט, ברומניה, כבן למשפחה ממוצא יהודי. בבגרותו הציג את עצמו כאתאיסט. הוא סיים בשנת 1949 תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת בוקרשט. בהמשך למד באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פבלוב בלנינגרד, בה סיים דוקטורט במדעים ב-1952.
פעילותו ברומניה.
בשובו לרומניה, התמנה כמנהל מחלקה במכון לפיזיולוגיה של האקדמיה הרומנית (אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית), פרופסור קרש קתדרה לפיזיולוגיה נורמלית ופתולוגית באוניברסיטה לרפואה ולרוקחות בבוקרשט, ומזכיר כללי של החברה הרומנית לפיזיולוגיה.
בין היתר, הוא לימד באוניברסיטה לרפואה קורס לפסיכופרמקולוגיה. התעניין במיוחד בחקר השפעת התרופות על מצב הרוח, התפיסה וכן החשיבה וההתנהגות.
פעילותו בבלגיה.
בעת שנסע לבלגיה, אמנואל יאנסן שעמד בראש חברת התרופות UCB - Union Chimique Belge הציע לו לנהל את מחלקת הנוירופרמקולוגיה בחברה ושכנע אותו לעזוב את רומניה הקומוניסטית ולהתיישב בבלגיה. פרט לתפקיד זה, התמנה ג'ורג'ה גם ליועץ מדעי במחלקה למחקר ופיתוח של החברה, וכן ראש מחלקת פסיכוביולוגיה במכון "אלבר מישוט" בבריסל. החל משנת 1965 לימד כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת לובן.
בשנת 1963 התחילו ג'ורג'ה והצוות שלו לחקור תרופות "מעכבות" מרגיעות והתרכזו, בין השאר, בנגזרות מעגליות (ציקליות) של המתווך העצבי גאבא (החומצה ה-גאמא-אמינובוטירית). השערת העבודה שלהם הייתה שהנגזרות שייצרו תשמשנה כתרופות לשינה (היפנוטיות), מכיוון שהן מתווכות פעילות מעכבת במוח.
עם זאת, מחקרים על בעלי חיים (חולדות וארנבים) לא הראו לגבי התרופות הללו כל פעילות מעכבת.
לעומת זאת מצא ג'ורג'ה תכונות פרמקולוגיות מיוחדות אצל חומר ספציפי שהוא כינה בשם UCB 6215, שעיכב את הניסטגמוס הווסטיבולרי אצל ארנבים. בהמשך בדק ג'ורג'ה את החומר גם בניסויים על בני אדם.
אצל מטופלים שעברו זעזוע מוח שקיבלו את החומר, נמצא בהשוואה לקבוצת ביקורת שיפור משמעותי סטטיסטית בתהליך ההחלמה ושיפור בזיכרון. מצד שני, לא נמצאו תופעות של רעילות כימית של החומר בבני אדם.
החומר UCB 6215 שווק בשם "פירצטאם", וג'ורג'ה טבע בשנת 1972 בשבילו ובשביל חומרים דומים את המושג "נואוטרופי" - כלומר חומר (תרופה או תוסף מזון) המגרה תפקודים קוגניטיביים. כדבריו, "האדם לא יחכה פסיבית מיליוני שנים עד שהאבולוציה תעניק לו מוח טוב יותר".
בשנת 2000 נתגלתה על ידי חוקרי UCB נגזרת של הפירצטאם - לבפירצטאם, שהיא בעלת השפעה יעילה אנטיאפילפטית, אך איננה "נואוטרופית".
קורנליו ג'ורג'ה נפטר בבריסל בשנת 1995.
הערות שוליים.
תותח L7
תותח L7 (בשמו הרשמי: Royal Ordnance L7; כינויו בצה"ל: "שָרִיר") הוא שמו של תותח טנקים תוצרת בריטניה, בקוטר ובאורך 52 קליברים, שהוכנס לשימוש לראשונה בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. ה-L7 נחשב לאחד מתותחי הטנקים המוצלחים בזמנו, והותקן במרוצת השנים על כלי רק"ם רבים ברחבי העולם ויוצר בכמויות גדולות. עדות ליעילותו ניתן למצוא בכך שגם בשנות האלפיים הוא נמצא בשימוש.
פיתוח.
במהלך המרד ההונגרי האנטי קומוניסטי ב-1956, טנק T-54A נתפס על ידי המורדים ההונגרים והובא לשגרירות הבריטית בבודפשט. בחינה של מיגון וכוח האש של הטנק הביאה את הבריטים למסקנה כי תותח ה-20 ליטראות, מערכת הנשק העיקרית של הצבא הבריטי, איננו מספק. בתוך כך הוחל בפיתוח של תותח בקוטר 105 מ"מ, שתוכנן להתאמה בטנקי הצנטוריון. ב-1959 הוכנס לראשונה טנק צנטוריון 7, החמוש בתותח החדש.