בשנת 2013 פתחו היוצרים דף ב-Kickstarter כדי לגייס כספים למשחק הרפתקאה שהם מתכננים בשם Armikrog, שזכה לכינוי "היורש הרוחני של הנברהוד".
עלילה.
בראשית היה מלך בשם הובורג (Hoborg), שיצר את העולם שנקרא Neverhood. בעולמו חש הובורג בודד, והחליט ליצור לעצמו חברים. מתוך זרע חיים מיוחד יצר ישות בשם קלוג (Klogg). הובורג הסביר לו כי כל מה שהוא רואה סביבו שייך לו, אך כשקלוג ניסה לקחת את הכתר של הובורג, דאג הובורג להבהיר כי הכתר הוא הדבר היחיד שלא יוכל לקבל. בעוד הובורג חושב על אילו עוד חברים חדשים הוא ייצור, התמרמר קלוג וחשב איך להשיג את הכתר. זמן מה לאחר מכן, הובורג ישב על כיסאו כשהוא מחזיק זרע חיים חדש ודמיין את החבר הבא שייצור. בעודו חושב, חטף קלוג את כתרו. באותו הרגע הסתבר לקלוג כי מלבד המלוכה הכתר מעניק להובורג גם את חייו. בינתיים, הביט מהצד חבר מסתורי של הובורג בשם ווילי טרומבון, אשר הזדעזע לראות את המעשה המרושע שעשה קלוג. על כן, החליט ווילי לקחת את זרע החיים האחרון שנותר בידו של הובורג הרדום ולזרוע אותו בחדר רחוק. מתוך הזרע הזה, נולד קליימן (Klaymen), גיבור המשחק.
את העלילה המלאה מספר המשחק רק בסיומו, לאחר שקליימן אסף את כל הדיסקים שפיזר ווילי ברחבי ה-Neverhood. בסצנת הסיום, צריך קליימן לבחור אם להחזיר את הכתר להובורג או להמליך עצמו למלך. הבחירה השנייה תסיים את המשחק בסוף ה"רע", בו קליימן הורג את קלוג ומשתלט על Neverhood, והבחירה הראשונה תסיים את המשחק בסוף הטוב, בו קליימן מחזיר להובורג את השליטה על הנברהוד, וקלוג בטעות מעיף את עצמו לחלל.
סוגה.
ב-Neverhood, כמו במשחקי הרפתקה אחרים, יש לבצע משימות שונות על מנת להתקדם. בתוך מבנים וחדרים אחרים, השליטה בקליימן היא מנקודת מבט קבועה (גוף שלישי), ובשטחים פתוחים השליטה היא בגוף ראשון. המשחק משופע בחידות ומשחקי חשיבה שונים (כמו מבוכים, משחק זיכרון, משחקי התאמה וכו') אותם צריך לפתור כדי להמשיך או כדי לקבל רמזים להמשך המשחק.
טייסת אבירי הציפור הצהובה
טייסת הציפור הצהובה
מילים ולחן
מילים ולחן (אנגלית: Music and Lyrics) הוא סרט קומי רומנטי מבית היוצר של האחים וורנר, שיצא לאור ב-14 בפברואר 2007 בבריטניה. בסרט מככבים יו גרנט בתור אלכס פלצ'ר, כוכב פופ משנות ה-80, ודרו ברימור בתור סופי פישר, בוגרת אוניברסיטה עם תואר בספרות אנגלית. הסרט מתעד את ניסיונותיהם לכתוב שיר לזמרת קורה קורמן (היילי בנט).
הסרט זכה לביקורות חיוביות, וטיפס לצמרת הרשימה הבריטית. הוא הגיע למקום הרביעי ברשימה של צפון אמריקה, עם הכנסות של כ-19 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו.
תקציר העלילה.
אלכס פלצ'ר (יו גרנט) הוא כוכב פופ לשעבר. כחבר להקת הפופ 'פופ!', הוא נהנה מתהילה והצלחה יחסית במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90, אך כעת הוא משלים עם היותו חלק מהעבר. קולין, חברו ללהקה רימה אותו והשתמש בשלושת השירים האחרונים שכתבו באלבום הסולו שלו המצליח. ניסיונו של אלכס לפתוח בקריירת סולו נחל כישלון צורב. סיכוי לזכות מחדש בתהילתו הישנה מגיע בדמות דואט עם הדיווה קורה קורמן (היילי בנט), המציעה לו לכתוב לה שיר, בתנאי שיעשה זאת תוך ימים ספורים. אלכס לא כתב דבר מזה שנים (וגם כשכתב תמיד התקשה בכתיבת המלים), ויודע שייאלץ לבקש עזרה מפזמונאי.
אלכס פוגש את סופי פישר (דרו ברימור), שבאה להשקות את עציציו. סופי היא סופרת נוירוטית וחסרת ביטחון, המתאוששת ממערכת יחסים הרסנית - סופר עמו ניהלה רומן ארוך התגלה כמאורס, ולאחר פרידתם הוא ביסס על אופייה דמות צעירה נלעגת. לאחר שכנועים רבים, היא מסכימה לכתוב עמו, ובעוד השניים מתחילים למצוא את התווים הנכונים, הם מתחילים לחבב זה את זה. לבסוף, הם מצליחים לסיים את השיר ולהגישו לקורה. היא אוהבת אותו, אך עושה שינויים גדולים. סופי מתעקשת לומר לקורה את דעתה על השינויים, ואלכס עוצר אותה. עם המשכות הוויכוח אלכס מטיח בה שדמותה הספרותית היא תיאור מדויק שלה, והיא, פגועה, מחליטה לעזוב.
בהופעה של קורה, לאחר שקורה מבצעת את "Entering Bootytown", היא מכריזה על שירו של אלכס. סופי מחליטה לעזוב כשאינה מוזכרת ככותבת המילים. למעשה, אלכס מופיע עם שיר חדש, המוקדש למערכת היחסים שלו ושל סופי עד כה. לאחר מכן, הוא וקורה שרים את הגרסה המקורית של "Way Back Into Love".
מילים ולחן: פסקול הסרט.
לסרט "מילים ולחן" יצא פסקול, שהוצא על ידי Atlantic Records ב-13 בפברואר 2007. הפסקול כולל שירים בביצוע כוכבי הסרט: יו גרנט, דרו ברימור והיילי בנט.
חוק החילוף
מכתב למערכת
מכתב למערכת הוא מכתב הנשלח למערכת של כתב עת או עיתון, לשם פרסומו בכתב העת. המכתב נשלח פעמים רבות כתגובה לידיעה, מאמר או מכתב קודם שפורסמו בכתב העת, ולעיתים כדרך להעלאה של נושא מסוים לסדר היום, מבלי שנדון קודם לכן באותו כתב עת.
מכתבים למערכת מקובלים ביותר בעיתונות היומית ובשבועוני חדשות, אך נהוגים גם בכתבי עת בעלי תדירות פרסום נמוכה יותר.
המכתבים המתפרסמים הם בדרך כלל רק חלק קטן מכלל המכתבים המתקבלים במערכת, עקב מגבלת המקום.
מאפיינים של מכתבים למערכת.
מכתבים למערכת עוסקים במגוון רחב של נושאים, וניתן לסווגם לתחומים הבאים:
מכתבים למערכת הם בדרך כלל קצרים יחסית, עקב מגבלות המקום בעיתון. לעיתים העיתון מציין מראש מגבלה לגודל המכתב. "ידיעות אחרונות", למשל, מגביל את קוראיו למכתבים שאורכם עד 150 מילים. "הניו יורק טיימס" מטיל הגבלה דומה, ומוסיף עוד שתי דרישות: על המכתב להישלח באופן בלעדי ל"ניו יורק טיימס" ולא לעיתון אחר, ועליו להתייחס למאמר שהתפרסם בעיתון בשבוע החולף .
פרסום המכתב נתון לשיקול דעתו של העורך, ובדרך כלל יפסלו מכתבי השמצה והסתה. לעיתים יושמטו חלקים מהמכתב או ישונה ניסוחם, לפי שיקול דעתו של העורך. בדרך כלל מתפרסם המכתב עם שם כותבו ויישוב מגוריו. לעיתים מצוין כי "פרטי השולח שמורים במערכת" - ציון זה ניתן למכתב לפי בקשת כותבו, החושש שפרסום זהותו עלול לפגוע בו.
יש המגבילים את תדירות הפרסום של מכתבים מאת כותב מסוים (למשל: פרסום מכתב אחד בחודש), כדי לאפשר לקוראים רבים להביע את דעתם מעל דפי העיתון. בעיתונים שבהם אין מגבלה כזו, ניתן לזהות כותבים פעילים במיוחד, שמכתביהם מתפרסמים בתדירות גבוהה.
המכתבים למערכת משקפים את קול העם, כלומר נועדו לבטא את דעותיהם של המוני הקוראים, אך לעיתים משמש מדור זה גם כאלה שבפניהם פתוחות דרכים נוספות אל התקשורת, כגון חברי כנסת, יחצ"נים ודוברים המגיבים בשם שולחיהם על ידיעות ומכתבים העוסקים בהם ועוד.
לעיתים, בפרט בכתבי עת המופיעים בתדירות נמוכה, מועבר המכתב למערכת לתגובתו של כותב המאמר שאליו מתייחס המכתב, והמכתב מתפרסם יחד עם התגובה לו. במקרים אחרים הופך מדור המכתבים למערכת לרב שיח בהמשכים, בדמות מכתבים המתפרסמים במשך גליונות אחדים וכל אחד מהם מגיב לקודמיו.
בדרך כלל מסתפקים כותבי המכתבים למערכת בהופעת המכתב בעיתון, אך לעיתים הם (או מוקירי זכרם) מקבצים מכתבים אלה לספר. דוגמה בולטת לכך הוא הספר "מכתבים למערכת: מבחר מכתבים שפורסמו בעיתונות הישראלית 1997-2006", שבו קיבץ אודי בוך 462 ממכתביו שפורסמו בעיתונים במשך עשור.
היסטוריה.
מכתבים למערכת הופיעו בעיתונות האמריקאית כמעט מראשיתה, ובאמצע המאה ה-18 הפכו המכתבים למערכת למרכיב חשוב בשיח הפוליטי והחברתי. במהלך המאה ה-19 התגבשה המגמה להדפיס את המכתבים למערכת בעמודי הדעות שבעיתונים. אחדים מכותבי המכתבים זכו לפרסום ניכר בזכותם, ובולט בכך לאיוש קושוט, לימים נשיא הונגריה, שרכש חלק מפרסומו באמצעות מכתביו למערכת.
עד לאמצע המאה ה-20 פרסום מכתבים אנונימיים היה מקובל למדי, ואף נחשב כמתבקש במסגרת עקרון חופש הביטוי. גישה זו השתנתה בהדרגה מאמצע המאה העשרים, וכיום מאוד לא מקובל לפרסם מכתבים שהגיעו באופן אנונימי. עורך "המגיד", אליעזר ליפמן זילברמן, פנה בשנת 1856 לקוראיו בבקשה: "האיש אשר ישלח מכתבו אלי להדפיסו בל יכחיד ממני שמו ושם עירו וארצו ויודיעני אם רצונו שיקרא שמו על דבריו אם לא".
מכתבים למערכת נשלחו במשך שנים רבות בדואר, ועם התפתחות התקשורת האלקטרונית ניתן לשגרם גם בפקס ובדואר אלקטרוני. לאחר שעיתונים אחדים בארצות הברית קיבלו מכתבים החשודים כמכילים אנתרקס, היו שהודיעו שיקבלו מכתבים למערכת רק בצורה אלקטרונית.
עם פתיחתם של אתרי החדשות באינטרנט, משמש בהם הטוקבק כמקביל של המכתבים למערכת - גם בו מתפרסמות תגובות הקוראים. בעוד שבמדורי המכתבים למערכת מתקיימת סלקציה חמורה, עקב המקום המוגבל המוקצה להם, אין מגבלה כזו בטוקבק, אם כי גם בהם נהוג שלא לפרסם תגובות שיש בהם לשון הרע או הסתה. ד"ר יחיעם שורק, המרבה לכתוב מכתבים למערכת, מציע הבחנה חדה בין המכתב למערכת ובין הטוקבק:
שילוב ייחודי בין הטוקבק ובין העיתון המודפס מתבצע במוסף TheMarker של עיתון "הארץ", שבו מודפסים מדי יום קטעי טוקבק אחדים שהופיעו ביום הקודם באתר האינטרנט המקביל למוסף זה. העיתון הגדיל לעשות בגיליונו מיום 20 בפברואר 2007, שבו פרסם שני עמודים של תגובות הגולשים למאמר שהתפרסם שבוע קודם לכן במוסף המודפס ובאתר המקביל לו.
תחליף נוסף למכתב למערכת שמספק האינטרנט הוא הבלוג, שבו יכול הכותב להביע דעתו על מאמר שקרא, בלא שיזדקק לאישורו של עורך העיתון לפרסום דעה זו.
בתרבות.