מיד עם תום המלחמה סבל מהתקף לב ואושפז בבית חולים בשווייץ. בשנת 1946 הגיע לארצות הברית ויסד שם מחדש את ישיבת נייטרא - ישיבה וקהילה שדגלה בתורה ומלאכה, ובייחוד בחקלאות. בתחילה שכנה הישיבה בעיירה סומרוויל ואחר עברה לעיירה מאונט קיסקו במדינת ניו יורק. הוא התחתן בשנית עם לאה בת חיים טיטלבום.
ב-1948 (ה'תש"ח) הוציא קול קורא ובו התנגדות להקמת מדינת ישראל ואף נסע לוושינגטון להביע התנגדות זו.
עד סמוך למותו תקף בחריפות את ראשי הציונים ואת הציונות, בטענה שהם נמנעו מסיוע להצלה משיקולים פוליטיים ודתיים ציניים ולא רצו להוציא כסף על הצלת יהודים חרדים ודתיים. הוא האמין שכסף זה יכול היה יכול להציל חיי היהודים.
הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל נפטר בו' בכסלו ה'תשי"ח (29 בנובמבר 1957) ממחלת לב.
הדילוגים בתורה.
ויסמנדל הוא חלוץ העיסוק המודרני בדילוגי אותיות בתורה. בספרו "תורת חמד" הראה דילוגי אותיות היוצרים מילים משמעותיות. דוגמה:
בהמשך הספר מוצגים דילוגים נוספים היוצרים את המילה "תורה" בדילוג 49 אותיות בתחילת כמה מהחומשים, את ארבעת המינים ועוד.
עבודתו שימשה השראה לחקר דילוגי אותיות בתורה שהחל בשנות ה-80.
כוחות ופיקוד בקרב אוסטרליץ
שלושה צבאות נלחמו בקרב אוסטרליץ - הצבא הצרפתי מזה וצבאות אוסטריה ורוסיה מזה. מבנה הפיקוד שלהם היה שונה באופן מהותי זה מזה. הצבא הצרפתי נהנה ממטה מסודר עם שרשרת פיקוד יעילה וברורה. צבאות בעלות הברית היו שרויים בתוהו ובוהו ולעיתים הכוחות קיבלו פקודות ממפקדים של כוחות אחרים, הקיסרים התערבו בהחלטות הדרג המקצועי ועוד.
הצבא הצרפתי.
בקרב אוסטרליץ הצבא הצרפתי, המוכר גם כגרנד ארמה, התחלק לכמה גופים עיקריים: המשמר, עתודת פרשים, דיוויזיית גרנדירים וחמישה קורפוסים. בדרך כלל מפקד הקורפוס נשא בתואר מרשל של צרפת. קורפוס היה מעין ארמייה בזעיר אנפין. הוא הורכב מדיוויזיות אחדות אשר בתורן התחלקו לחטיבות. גודלו של הקורפוס לא היה קבוע ויתרה מכך, דיוויזיות שלמות היו יכולות לעבור בין קורפוסים שונים (בדומה לצבאות מודרניים). רובו של הקורפוס הורכב מחי"ר, אך היה לו גם כוח פרשים גדול וכמות תותחים גדולה.
המשמר כלל את החיילים האמיצים והמצטיינים מכל זרועות היבשה ובדרך כלל לא השתתף בקרבות. תפקידו העיקרי היה שמירת עתודת עלית להבקעה. אם המשמר כן יצא להתקפה, הצלחתו הייתה כמעט ודאית. דיוויזיית הגרנדירים הורכבה מפלוגות גרנדירים שהוצאו מיחידות עורפיות ומיחידות שהרכיבו את חילות המצב במבצרים השונים. בנוסף לגרנדירים שירתו בדיוויזיה זו גם חיילים קלים רבים שנקראים "קרביניירים", שהיוו מקבילה לגרנדירים אצל החי"ר הקל.
בראש שרשרת הפיקוד עמד נפוליאון שהסתייע במטה (מפקדה) מסועף שחלקו הוקדש לעבודה ממשלתית שוטפת, עקב תפקידו הנוסף של נפוליאון כראש המדינה של צרפת. המרשלים היו כפופים לו באופן ישיר ובדרך כלל נפוליאון לא התערב בהחלטותיהם, תוך כדי שהוא משאיר להם חופש רב. הצבא הצרפתי נלחם בקורפוסים, כך הקורפוס הרביעי הבקיע את הדרך לרמת פראצן, הקורפוס החמישי עמד באגף הצפוני וכך הלאה.
יחידות צרפתיות שהשתתפו בקרב.
להלן פירוט היחידות הצרפתיות שהשתתפו בקרב:
בעלות הברית.
הצבא האוסטרי היה דומה במידה רבה לצבא הרוסי. שרשרת הפיקוד הייתה דומה והמגרעות היו דומות. למעשה, רוב הצבאות האירופאים סבלו ממגרעות אלו. הקצינים קנו בדרך כלל את דרגתם בכסף מלא. חלק ניכר מהפיקוד העליון הורכב מגנרלים זקנים שהתנגדו לרפורמות ושינויים וכתוצאה מכך הצבא היה לא יעיל ומסורבל.
בניגוד לצבא הצרפתי, צבאות בעלות הברית הורכבו מרגימנטים. זאת יחידה בגודל של כ-1,000 עד 2,000 חיילים. הרגימנטים כונסו לחטיבות גדולות ומסורבלות, אך החטיבה הייתה יחידת אד הוק ולא שמרה על זהותה אחרי המלחמה. כתוצאה מכך, הצבא המאוחד היה חסר את הגמישות הרבה שאפיינה את הצבא הצרפתי. גם לצבא הרוסי היו כוחות משמר גדולים. הם הוכיחו את יכולתם בקרב כשכמעט ופרצו את החזית הצרפתית. בקרב עצמו החטיבות כונסו ליחידות אד הוק גדולות שכונו "שדרות".
הפיקוד של בעלות הברית היה חסר סדר ביותר. בגלל האופי המשותף של הצבא, ההחלטות היו צריכות להתקבל ביחד. בנוסף לכך, שני הקיסרים החליטו להצטרף לכוחות הלוחמים. היות שהם היו ראשי המדינות ולהלכה גם המפקדים של צבאותיהם, הם התערבו בצורה גסה בהחלטות הדרג המקצועי. הדרג המקצועי קיבל רק את הפיקוד הטקטי בקרב, אך את ההחלטה האסטרטגית לצאת לקרב קיבל הדרג הפוליטי. בגלל התבוסה האוסטרית באולם, רוב הכוחות שנכחו בקרב אוסטרליץ היו ממוצא רוסי, לכן גנרל רוסי בשם קוטוזוב קיבל את הפיקוד הטקטי על הצבא המשותף. על מנת לרצות את השותפה הקואליציונית גנרל אוסטרי תכנן את תוכנית בעלות הברית. לא רק שקוטוזוב התנגד למועד הקרב, הוא התנגד גם לתוכנית וביצועיו בשדה הקרב היו עלובים למדי.
יחידות בעלות הברית שהשתתפו בקרב.
להלן פירוט יחידות בעלות הברית שהשתתפו בקרב:
סאיב עריקאת
סאיב מוחמד סאלח עריקאת (בערבית: صائب محمد صالح عريقات, תעתיק מדויק: צָאאִב מֻחַמַּד צָאלח עריקאת; ) היה פוליטיקאי פלסטיני, שניהל מהצד הפלסטיני את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, כחבר במשלחת ה"ירדנית-פלסטינית" בוועידת מדריד (1991) עד מותו.
ביוגרפיה.
עריקאת נולד באבו דיס, שהייתה אז תחת שלטון ירדני. הוא סיים תואר ראשון ושני במדע המדינה באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, ולאחר מכן קיבל דוקטורט בלימודי שלום מאוניברסיטת ברדפורד בבריטניה. לאחר סיום לימודיו החל ללמד באוניברסיטת א-נג'אח שבשכם.
מאז 1996 ועד מותו כיהן כנציג יריחו במועצה המחוקקת הפלסטינית.
באוגוסט 2009 נבחר לחבר הוועד המרכזי של פת"ח.
בשנת 2012 חלה עריקאת במחלת פיברוזיס ריאתי. בתחילת אוגוסט 2017 נודע, שהוא החל לעבור טיפולים בבית חולים ישראלי ונמצא בתור להשתלת ריאות. בעקבות הפרסום, נוצרה מחאה בקרב מחזיקי כרטיס אדי. בתגובה נמסר כי הוגשה בקשה להכליל את עריקאת ברשימת ההמתנה, לפנים משורת הדין, אך משרד הבריאות דחה אותה מסיבות חוקיות. לפיכך, כמי שאינו תושב ישראל, יוכל לקבל תרומה אם לא יימצא חולה ישראלי מתאים לקבלת האיבר, ובכפוף להסכמת משפחת התורם. בסופו של דבר, טס בספטמבר 2017 לארצות הברית, ובאוקטובר נמצא לו תורם מתאים, והושתלה לו ריאה בבית החולים "אינובה פיירפקס" שבוירג'יניה.
בתחילת אוקטובר 2020 נדבק עריקאת בנגיף הקורונה. ב-18 באוקטובר חלה הידרדרות במצבו, הוא אושפז בבית החולים הדסה עין כרם ונפטר ב-10 בנובמבר 2020.
עמדותיו ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בראיון עמו בשנת 2006 טען עריקאת כי הוא היה נציגו של יאסר ערפאת בוועידת מדריד (1991), ואמר: "הלכנו למדריד תחת מטרייה של משלחת ירדנית־פלסטינית. מצד אחד לא היינו אש"ף, מצד שני קיבלנו הוראות מערפאת ומאחרים בתוניס. כדי להזכיר שאנחנו קיימים הופעתי בוועידת מדריד עם כאפיה לראשי. בחוסר רצון, באונס, נתן שמיר את הגושפנקה לקווי היסוד (terms of reference) של תהליך השלום (החלטות מועצת הביטחון 242 ו־338). בלי מדריד לא היינו מגיעים לאוסלו. הוא לא הבין מה שאנחנו הבנו - שהדברים יתפתחו באופן טבעי ושאלה שינסו לעצור את המהלך ייעלמו".
באותו ראיון דיבר עריקאת על יצחק רבין כעל מי שידע כיצד ייראה הסכם הקבע, ותיאר את מתווה הסכם אוסלו כהמשך טבעי לוועידת מדריד.
על אהוד ברק ופסגת קמפ דייוויד אמר עריקאת כי הוא יכול היה להשיג הסדר קבע בוועידה, אך "הבעיה שלו היא שהוא טוען לבעלות בלעדית על כל הידע. הצדדים מוכנים או לא מוכנים לפסגה - הוא מחליט. בסוף הוא מטיח את האשמה בפלסטינים. מבחינתי הוא האיש שריסק את תהליך השלום".
בנובמבר 2007 אמר כי "הפלסטינים לא יקבלו את ישראל כמדינה יהודית".
באפריל 2009 כינה את דרישת ישראל להכיר בה כמדינה יהודית "מגוחכת" ו"מנוגדת למשפט הבינלאומי".
ביוני 2009, בריאיון לעיתון הירדני "א-דוסטור", אמר כי "בקמפ דייוויד קיבלנו 90% ובהצעת אולמרט 100%, אז למה שנמהר?".
בסוף פברואר 2010 התפרסם בעיתון "הארץ" מסמך דיפלומטי שחיבר עריקאת בתור הממונה על המשא ומתן עם ישראל ברשות הפלסטינית. במסמך מזהיר עריקאת: "כישלון המאמץ המדיני להשיג הסדר בינה לבין ישראל יביא אותה לוותר על המאבק לחלוקת הארץ לשתי מדינות, לבטל את הסכמי אוסלו - ולפתוח במאבק לכינון מדינה דו-לאומית". עריקאת מצהיר במסמך למעשה כי בשל חוסר ההתפתחות באפיק המדיני, והתגברות חמאס, ייתכן שהעם הפלסטיני צריך להפסיק את מאבקו לעצמאות מדינית, ולבחור במתווה של מדינה דו-לאומית. בכתבה זו חוזר עריקאת על חוסר שביעות רצונו מהתיווך האמריקאי במשא ומתן.
בשיחה עם העיתונאי עקיבא אלדר בפברואר 2010, מציין עריקאת כי ממשל הנשיא האמריקאי, ברק אובמה נסוג מן ההבנות בינו ובין הפלסטינים ביחס להמשך המשא ומתן, בעיקר בנוגע להקפאת הבנייה בהתנחלויות ומכך שהשיחות לא ימשיכו מההבנות שהושגו בין אהוד אולמרט ואבו מאזן בסוף 2008.
בספרו "דרך ארוכה קצרה" האשים משה יעלון את סאיב עריקאת בהפצת עלילת דם על ישראל בדבר הטבח בג'נין במהלך מבצע חומת מגן: "לפרסום היו אחראים גורמים פלסטיניים, ביניהם גורמים רשמיים כמו ד"ר סאיב עריקאת, אשר הכרתי את חוסר אמינותו גם מאירועים קודמים. הוא הופיע באמצעי התקשורת השונים, בעיקר בערוצי הטלוויזיה הזרים, והפיץ את עלילת ה'טבח בג'נין'" (עמ' 132).