אהרוני נולד בשם יוחנן ארונהיים (Aronheim) בעיר פרנקפורט על האודר שבגרמניה של ויימאר בשנת 1919 להיינריך אהרונהיים, עורך דין, ואויגניה לבית סימון, אחיו הוא צבי אהרוני. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. היה תלמיד בית הספר הריאלי בחיפה, ובית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר סיום לימודיו היה ממקימי קיבוץ אלונים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה מתלמידיו של הארכאולוג בנימין מזר. אהרוני הצטרף לצוות המרצים של האוניברסיטה העברית בשנת 1954, וקיבל תואר דוקטור במאי 1957. בשנת 1966 נתמנה פרופסור חבר במכון לארכאולוגיה. בשנת 1968 עבר לאוניברסיטת תל אביב, בה שימש ראש המכון לארכאולוגיה וראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום עד למותו. לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אהרוני החל את דרכו הארכאולוגית בביצוע סקרים ארכאולוגיים בגליל העליון, באזור הנגב, במדבר יהודה, ובבקעת באר שבע, עם דגש על תקופת בית ראשון. הוא קבע ומיפה את ממצאי ההתנחלות של תקופת הברזל I ברחבי הארץ: בורות התנחלות, קנקני שפת הצווארון, ועוד. בנוסף ניהל חפירות ברמת רחל, תל-ערד, תל באר שבע, תל חצור, תל לכיש, ועוד. כמו כן השתתף בחפירת מערות בר כוכבא, וחקר דרכים עתיקות בנגב.
נפטר ממחלת הסרטן ב-1976.
ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב.
בבאר שבע נקרא רחוב על שמו. נכדו, אורן אהרוני, הוא כתב כאן 11 וחדשות 2 בעברו.
אהרוני כארכאולוג.
מבחינת דרכו הארכאולוגית ניתן לראות את אהרוני כחלק מזרם הארכאולוגיה המקראית. התייחסותו אל הממצא הארכאולוגי נבעה לרוב מתוך נקודת הייחוס המקראי, מתוך כוונה למצוא סימוכין בשטח לכתוב במקרא, ולהפך - למצוא בכתובים הוכחות לממצא זה או אחר בשטח. ואולם, הסקרים שאותם הוביל הביאו אותו לתמוך בגרסת "ההתנחלות השקטה", גישה שלא נתמכה על ידי הממסד הארכאולוגי באותה תקופה. יריבו הגדול יגאל ידין, איש "התלים הגדולים" (תל חצור, תל מגידו, תל גזר, ועוד) דגל בגרסת "הכיבוש המהיר" של שבטי ישראל, יחד עם רוב חוקרי הארכאולוגיה המקראית. הוויכוח הפך עד מהרה לוויכוח בין-אקדמי, כשאוניברסיטת תל אביב מאמצת את גישת אהרוני, והאוניברסיטה העברית תומכת בגישה המסורתית. כיום, בעקבות סקרים רבים שנערכו בכל רחבי הארץ, וכן בעקבות חפירות נוספות בתילים הגדולים, ספורים הם הארכאולוגים המאמינים בגרסת "הכיבוש המהיר".
מפרסומיו.
פרסם עשרות מאמרים חשובים. בין ספריו:
Useless ID
אביב אור
אביב אור (נולדה ב-4 במאי 1984) היא מאיירת קומיקס ישראלית וממקימי הסטודיו קומיקום.
ציוריה מתמקדים בעיקר בז'אנר הפנטזיה והמדע בדיוני.
עיסוקים נוספים שלה הם איור, ספרים ועיצוב אתרי אינטרנט.
ביוגרפיה.
אור החלה לצייר בגיל 12 בהשפעת סדרת הטלוויזיה המצוירת "". בתיכון למדה אביב במגמת אמנות ופרויקט הגמר שלה היה חוברת קומיקס בשם אלוניה.
כיום מתגוררת אור בהרצליה ומציירת בסטודיו הקומיקס קומיקום שאותו הקימה יחד עם ערן אביאני. במסגרת הסטודיו העבירה אור הרצאות וקורסים, בעיקר בכנסי הקומיקס והפנטזיה בישראל.
פרט לפרויקטים של קומיקום ואיורים מזדמנים לספרים ציירה גם את הוובקומיקס "וי בריבוע".
מעבר לפעילותה כמאיירת, אור היא אחת מחברי הפאנל בפודקאסט הספקני "ספק סביר" אשר מתמקד בספקנות מדעית.
קומיקום.
לטקסט של ערן אביאני, איירה אביב אור את סיפור הפנטזיה בהמשכים ארינאה. לאחר מכן, החליטו על הקמתו של סטודיו משותף - סטודיו קומיקום.
בסטודיו ציירה אור, ארבע חוברות קומיקס של ארינאה, ושתי חוברות, בנוסף לחוברת טיזר, של הקומיקס דדליין.
הדמות הנושאת את שמה.
אור מציירת את דמותה בחוברות כפנתרה שחורה. בארינאה הופיעה הדמות בדפי הסיום במערכון קצר, ובקומיקס דדליין, שמתאר את חייהם של אביאני ואור (הדמויות), קיבלה הדמות תפקיד מרכזי, בעוד שעמיתה מצויר בשני הקומיקסים כדביבון.
וי בריבוע.
וי בריבוע היה פרויקט צד של אביב אור, וובקומיקס קומי ישראלי העוסק במשחקי מחשב ובהווי גיימרי.
אור ציירה את הקומיקס לצד חברה ערן אבירם, והשניים כתבו אותו ביחד.
התזמורת הפילהרמונית הצ'כית
התזמורת הפילהרמונית הצ'כית (בצ'כית: Česká filharmonie) היא תזמורת סימפונית השוכנת בפראג והיא, קרוב לוודאי, התזמורת הצ'כית המפורסמת והמכובדת ביותר בארצות העולם.
היסטוריה.
הפילהרמונית הצ'כית הייתה קודם לכן תזמורת האופרה הלאומית של פראג. את הקונצרט הראשון שלה בשמה הנוכחי ניגנה ב-4 בינואר 1896, כשאנטונין דבוז'אק ניצח על יצירות פרי עטו, אבל לעצמאות מלאה מן האופרה הגיעה רק בשנת 1901. בשנת 1908 ניצח גוסטב מאהלר על התזמורת בבכורה עולמית של הסימפוניה השביעית שלו. מחוץ לגבולות ארצה התפרסמה התזמורת לראשונה תחת שרביטו של ואצלב טאליך, שהיה מנצחה הראשי משנת 1919 עד 1931, ושוב מ-1933 עד 1941. בין המנצחים הבאים היו רפאל קובליק (1942 - 1948), קארל אנצ'רל (1950 - 1968), ואצלב נוימן (1968 - 1989), ולדימיר אשכנזי (1996 - 2003), זדנק מאצאל (2003 - 2007), אליהו ענבל (2009 - 2012) וייז'י בלוהלאווק (2012 - 2017). סר צ'ארלס מקקראס, מומחה למוזיקה צ'כית, היה מנצח אורח ראשי של התזמורת.
החל משנת 2017 המנצח הראשי של התזמורת הוא סמיון ביצ'קוב.
איוו פוגורליץ'
איוו פוגורליץ' (Ivo Pogorelić; נולד ב-20 באוקטובר 1958) הוא פסנתרן קרואטי.
חייו.
פוגורליץ' נולד בבלגרד, יוגוסלביה, לאב נגן קונטרבס שעסק בהלחנה וניצוח, ובגיל 7 החל ללמוד פסנתר. כעבור חמש שנים, בהיותו בן 12, נשלח ללמוד בקונסרבטוריון היוקרתי על שם צ'ייקובסקי במוסקבה, רוסיה. שם למד עוד חמש שנים. ב-1976 החל ללמוד אצל הפסנתרנית אליזה קדרדזה, ילידת גאורגיה, שהעבירה לו את המסורת של אסכולת ליסט - זילוטי. ב-1980 המורה, המבוגרת ממנו ב-17 שנים, נפרדה מבעלה המדען והייתה לאשתו של הפסנתרן והמפיקה המוזיקלית שלו, עד מותה ב-1996. לאחר מותה הפסיק פוגורליץ' להופיע למשך מספר שנים, והקדיש את זמנו לעיצוב תכשיטים. בתחילת שנות ה-2000 חזר לבמת הקונצרטים.
בשלהי שנות ה-70 כבר החל פוגורליץ' להתפרסם ואף זכה בכמה פרסים יוקרתיים בתחרויות, אך פרסומו הבינלאומי בא לו דווקא בתחרות ממנה הודח. בתחרות על שם שופן שהתקיימה בוורשה, ב-1980, הדיחו אותו השופטים בסיבוב השלישי. לאחר ההחלטה על ההדחה, פרשה מחבר השופטים מרתה ארחריץ' תוך שהיא זועקת: "מה אתם עושים? האיש הזה גאון". האירוע האפיל על התחרות כולה וזכה לפרסום עולמי, שבמרכזו עמד "הפסנתרן שלא זכה בפרס".
הפרשנויות שלו ליצירות מוזיקליות, נחשבות משנות סדרי עולם, הן ייחודיות עד קיצוניות, ונדמה למאזין כי הוא מתעלם לגמרי ממסורות הביצוע שהיו מקובלות לאורך השנים. בדרכו שלו הוא יכול לנגן את הקונצ'רטו מס' 2 של רחמנינוב במשך 50 דקות בעוד שיצירה זו מוכרת במרבית הביצועים המקובלים ב-30 דקות בלבד.
המבקרים ושוחרי המוזיקה הקלאסית נחלקים ביחסם לפרשנויות המוזיקליות שלו. יש הרואים בנגינתו החייאה ומתן כיוון חדש למוזיקה, ויש הרואים בביצועיו תיאטרליות מזויפת אשר הורסת את היצירות עד יסודותיהן.
בישראל, ביקר לראשונה ב-1986, ומאז הוסיף וביקר בה פעמים אחדות לסדרות של קונצרטים.
ב-1986 ייסד בקרואטיה קרן לקידום קריירה של נגנים צעירים מארץ מולדתו. ב-1998 מונה ל"שגריר של רצון טוב" מטעם אונסק"ו, כיום איננו מחזיק במינוי זה (נכון כבר ל-2009).
בין 1987 ו-1997 התקיים בגרמניה "פסטיבל איוו פוגורליץ'" שמטרתו לקדם נגנים צעירים באמצעות נגינה משותפת עם נגנים בעלי שם. בדצמבר 1993 ייסד את "תחרות סולו פסנתר בינלאומית" בשיתוף פעולה עם אולם AMBASSADOR FOUNDATION בפסדינה, קליפורניה. מטרת התחרות לעזור למוזיקאים צעירים לקדם את הקריירה שלהם, ולשם כך מוענק כפרס ראשון סך של 100 אלף דולר. תחרות זו התקיימה עד עתה פעם אחת בלבד: בלוס אנג'לס בשנת 1993. בנוסף, הוא מקיים פסטיבלים לכישרונות צעירים, וכן הקים קרן למימון הקמת בית חולים בסרייבו.
לקולית
לקולית הוא מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. לקוליתים הם גופי חדירה תואמים, כלומר הם חודרים במקביל לשכבות סלעי הסביבה ומתגבשים ביניהם.
את המונח "לקולית" טבע גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert) לאחר מחקר שערך ב-1875 במחדרי דיוריט ב"הרי הנרי" במדינת יוטה – שם קיים מתחם נרחב של לקוליתים. מקור השם מיוונית: לקוס – בריכת מים + ליתוס – אבן.
היווצרות.
לקולית נוצר בעומק רדוד יחסית על ידי מאגמה צמיגה יחסית, הזורמת מבעד לדייק דק ומתקררת לאטה מתחת לפני השטח – תהליך המאפשר את היווצרותם של גבישים גדולים. המאגמה מתגבשת לסלע פלוטוני מאפי בדרך-כלל דוגמת דיוריט, או סלעים חמוצים יותר דוגמת גרנודיוריט וגרניט.
לקולית דומה בהיווצרותו ללופולית, אך שונה ממנו בצורתו. ללקולית צורת פטריה או עדשה שראשה הרחב מעובה במרכזו והולך ומידקק בכיוון השוליים, בעוד ללופולית צורת משפך. צורת הפטריה נובעת ממפגש המאגמה בשכבות סלע גמישות יחסית, המאפשרת לה לדחוק את השכבות מעליה ולקמר אותן.
לקוליתים נקראים לעיתים "הרי כיפה" וממדיהם קטנים יחסית: קוטרם אינו עולה לרוב על 16 ק"מ ועוביים נע בין מאות מטרים לקילומטרים ספורים.
תפוצה.
מגדל השטן בויומינג – אתר התרחשות הסצנה האחרונה בסרט מפגשים מהסוג השלישי – נחשב בעבר לפקק געשי, אולם יש הסבורים כי הוא שריד ללקולית קדום אף שהסלע הבונה אותו הוא פונוליט געשי.