בשנת 2002 הצטרף אל מוטי גוטמן והוביל את "מטריקס" להנפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומשמש מאז כסמנכ"ל הכספים שלה ודירקטור בעשרות חברות בנות ונכדות שלה. מטריקס נסחרת מאז במסגרת מדד ת"א 100 ונכון ל-2019 היא מעסיקה מעל 10,000 עובדים עם מחזור מכירות שנתי בסך כ-3.5 מיליארד ש"ח. במרוצת השנים מימש אטיאס אסטרטגיית מיזוגים ורכישות אינטנסיבית במסגרתה רכשה מטריקס למעלה מ-80 חברות מחשוב בישראל ובחו"ל ובהן:
במרוצת השנים הקימה מטריקס מיזמים רבים כמו מיזם "תלפיות" להכשרה והעסקת נשים חרדיות שהוקם בשנת 2005, מיזם המעסיק נכון לשנת 2019 כ-1,000 נשים חרדיות במודיעין עילית.
בין השנים 2012-1988 שימש אטיאס כמרצה מן החוץ בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2011 נבחר כמרצה מצטיין בפקולטה לניהול.
החל משנת 2016 מונה בהסכמה של רשות ניירות ערך ולשכת רואי החשבון למשתתף קבוע בישיבות הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות.
בשנת 2018, לאחר למעלה מעשור בו התנדב בארגון "הרוח הישראלית" ולאחר 4 שנים בהם שימש כדירקטור, נבחר להיות יו"ר הדירקטוריון של הארגון. "הרוח הישראלית" הוקמה על ידי הסוכנות היהודית כדי לגייס את הציבור הישראלי והמגזר העסקי לצמצום פערים חברתיים בישראל לצד פילנתרופים מהעולם היהודי. במסגרת תפקידו, אטיאס מגייס מתנדבים ותרומות ותומך במגוון תוכניות למען ילדים בסיכון, החל מהגיל הרך ועד אחרי הגיוס לצה"ל.
ביולי 2018 מונה כדירקטור חיצוני בחברת האופנה "עדיקה" ושימש בתפקיד זה עד למאי 2020. במסגרת תפקידו כדירקטור, אטיאס היה מעורב בגיבוש ויישום אסטרטגיית החברה להרחבת הפעילות שלה מחוץ לגבולות ישראל.
בשנת 2022, לאחר שני עשורים, הודיע אטיאס על פרישתו מתפקידו כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס", ובסמוך לכך מונה כדירקטור בחברת שופרסל.
משה אטיאס מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לארבעה.
אטיאש
עטיא
עטייא
עטייה
נחל חוה
טאואיזם
פורוסייה
פורוסייה (בערבית: فُرُوسِيَّة "פֻרוּסִיָּה"), מונח המתייחס לאמנות הלחימה של עולם האסלאם בימי הביניים ובעיקר ללוחמת פרשים.
המונח פורוסייה.
הוראתו הראשונית של המונח פורוסייה היא "פרשות". עם הזמן נוספו למונח משמעויות נוספות כגון מכלול הכישורים הקשורים בסוס וברוכבו, מגוון כישורים צבאיים וצבאיים למחצה, אמנות המלחמה בכללותה ואף קוד ההתנהגות של הלוחמים. על אף שהפורוסייה אינה זהה לאבירות האירופית, ישנם קווי דמיון מסוימים בין שתי התופעות. כמו האבירות גם הפורוסייה כללה בתוכה קוד התנהגות נלווה, למרות שהשפעתו התרבותית הייתה מוגבלת יותר.
היסטוריה של הפורוסייה.
שורשיה של אמנות הפורוסייה נטועים עוד בתקופת הח'ליפות האומיית. ברם, מקצועות הלחימה החלו להתגבש לתורה מסודרת בתור הזהב של הח'ליפות העבאסית. במחצית השנייה של המאה ה-9, החלו אומנים מומחים לכתוב מדריכים טכניים להכשרה צבאית, וענפי הלחימה השונים החלו להתגבש לכלל תורה סדורה. ניתן לזהות בתוך אמנות הפורוסייה השפעות של האימפריה הסאסאנית, של האימפריה הביזנטית ושל האימפריה הרומית לפניה. אמנות הלחימה של הערבים לפני האסלאם ובתקופת הכיבושים השפיעה רק באופן שולי על הפורוסייה. לעומת זאת, פיתוחים טקטיים שנוצרו בתקופה האומיית ובתקופה העבאסית המוקדמת השפיעו השפעה מכרעת על התפתחות הפורוסייה.
מדריכי פורוסייה.
בעולם האסלאם נכתבו עשרות מדריכי פורוסייה במשך מאות בשנים, הרבה אחרי שלוחמה ימי ביניימית איבדה את הדומיננטיות שלה. עם זאת, רוב רובם של מדריכי הפורוסייה נכתבו בין המאה ה-9 לבין המאה ה-16 ובעיקר בח'ליפות העבאסית (מאחרי תור הזהב ועד התקופה הסלג'וקית) ובסולטנות הממלוכית. פועל יוצא, רוב מדריכי הפורוסייה נכתבו בשפה הערבית, אך ישנם גם חיבורים שנכתבו בפרסית, בטורקית עות'מאנית ואפילו בניב ממלוכי קונטמפוררי של טורקית קיפצ'אקית. מדריכי הפורוסייה הפכו לסוגה מובחנת בספרות האדב.
ההכשרה באמנות הפורוסייה.
ניתן לחלק את האנשים שהכשירו לוחמים באומנות הפורוסייה לשלוש קבוצות עיקריות: מורים, שהקנו את יסודות הפורוסייה ללוחמים, אומני פורוסייה, שהיו מומחים בענף פורוסייה אחד או יותר, ומחברי המדריכים, שהעלו את עקרונות אמנות הפורוסייה על הכתב. ברי, כי הייתה חפיפה בין הקבוצות, למשל אומני פורוסייה שחיברו מדריך בתחום התמחותם, או מורים שהיו גם אומני פורוסייה ידועים. בח'ליפות העבאסית, בח'ליפות הפאטמית ובסולטנות הממלוכית היו בתי ספר ייעודיים להכשרת לוחמים, בדרך כלל ממלוכים, באומנות הפורוסייה. ממלוכ שנרכש בסולטנות הממלוכית לשרת את הסולטאן קיבל את הכשרתו במערכת בתי הספר הצבאיים הסולטאניים (طباق, יחיד طبقة). בשנים הראשונות לשהותו בטבקה, למד הממלוכ ערבית, הוכשר בעקרונות דת האסלאם, ועבר אינדוקטרינציה שעיקרה נאמנות קודם כל לפטרון אך גם לחבריו ליחידה. לאחר מספר שנים ועם הגעתו לגיל הבגרות, החל הממלוכ לעבור תהליך של הכשרה צבאית שהתבססה על אומנות הפורוסייה. לכל קבוצה של ממלוכים, הוקצה מורה (معلم) אחד או יותר, שהכשירו את הנערים בענפי הפורוסייה השונים.
ענפי הפורוסייה.
פרשות.
ההכשרה בפרשות הייתה אבן הפינה של ההכשרה באמנות הפורוסייה. הלוחם הצעיר למד את יסודות הפרשות, בתחילה כנראה על דגם של סוס ולאחר מכן על סוס ללא אוכף. בהכשרה הראשונית בפרשות נלמד כיצד לעלות על סוס (מצד שמאל) וכיצד לרדת ממנו, כיצד לזנק מעל גבי הסוס עם ציוד מלא ובלעדיו, וכיצד לבצע את צורות הדהירה השונות של הסוס, קרי הליכה, טפיפה, דהירה קלה ודהירה מהירה. לאחר מכן, התקדמו הלוחמים ללמוד כיצד לרכב על סוס עם אוכף. בהכשרה המתקדמת יותר נלמדו עקרונות השימוש באוכף, ברסן ובארכופים, וכן גם בפניות עם הסוס. במהלך ההכשרה בפרשות אמור היה הלוחם ללמוד גם כיצד לטפל בסוס חולה.
מינקראפט
אלברכט, דוכס בוואריה
אלברכט, דוכס בוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית: Erbprinz Albrecht Luitpold Ferdinand Michael, Herzog von Bayern, Franken und Schwaben, Pfalzgraf bei Rhein, 3 במאי 1905 - 8 ביולי 1996), היה ראש בית ויטלסבאך בין השנים 1955–1996.
ביוגרפיה.
אלברכט נולד ב-3 במאי 1905 במינכן לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולמריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1913 הוכתר סבו כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם עם תום מלחמת העולם הראשונה הוא הודח במהלך המהפכה הגרמנית, והמשפחה עברה להתגורר בטירול באוסטריה.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתן אלברכט עם מריה דרסקוביץ', רוזנת טראסקוטיאן, בתם של דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, אולם למרות שאביו רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה אישר את הנישואים, לא תאמו הנישואים את חוקי השושלת, ומשום כך ילדיו לא יכלו לקבל את תאריו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אלברכט להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עבר לאחוזתו בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1948 התקבלה החלטה משפטית, כי לראש הבית יש את היכולת לקבוע אילו נישואים קבילים בשושלת, ובעקבות כך הכיר אביו בנישואיו ב-18 במאי 1949 כנישואים שושלתיים, ובעקבות כך קיבלו ילדיו את התארים המשפחתיים.
בשנת 1955 מת אביו רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ואלברכט הפך לראש בית ויטלסבאך. כמו כן הפך אלברכט לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
בשנת 1959 החזיר אלברכט ליוון בטקס רשמי לפאולוס, מלך היוונים, את תכשיטי הכתר היווני שהיו בחזקת בית ויטלסבאך מתקופת אותון, מלך יוון. בשנת 1980 ערך אלברכט טקסים מפוארים בבוואריה, לרגל יום השנה ה-800 לשלטון בית ויטלסבאך בבוואריה.
אלברכט היה צייד מעולה וחוקר איילים, והחזיק ברשותו 3,425 סטים של קרניים, שחלקם מוצגים כיום בתערוכת קבע בטירה המלכותית לשעבר בברכטסגאדן. בנוסף הוא גם חיבר שני ספרים על חיי הצבאים, והוא ואשתו השנייה קיבלו דוקטורט של כבוד מהפקולטה הביולוגית של אוניברסיטת מינכן. בעת ביקורו בברזיל בשנת 1953 פגש אלברכט את זן הכלבים Fila Brasileiro, ואף הביא לגרמניה כמה כלבים כאלה.
ב-8 ביולי 1996 מת אלברכט בטירת ברג על יד שטרנברג בבוואריה, ובנו פרנץ, דוכס בוואריה ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתן אלברכט עם מריה דרסקוביץ', רוזנת טראסקוטיאן, בתם של דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בשנת 1971 התחתן אלברכט עם מריה-ינקה קגלביץ', רוזנת בוז'ין, בתם של סטפן קגלביץ', רוזן בוז'ין וקלרה זיקי, רוזנת זיק וואשונקאו, אך לא היו לו ילדים ממנה.
סורת אל-פאתיחה
סורת א-דוחא
סורת אלדוחא
סורת א-דחא
סורת אלצ'חא
סורת אלד'חא
סורת א-צ'וחא
סורת א-ד'חא
סורת אור היום
סורת שעות הבוקר
חזון הצהריים
מארק קסוביץ'
מארק קסוביץ' (באנגלית: Marc Elliot Kasowitz; נולד ב-28 ביוני 1952) הוא עורך דין יהודי מארצות הברית המשמש כעורך דינו הפרטי של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ראשית דרכו.
מארק קסוביץ' נולד בשנת 1952 בעיר ניו הייבן שבמדינת קונטיקט, להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מפולין. בצעירתו למד היסטוריה אמריקאית באוניברסיטת ייל ובשנת 1974 קיבל תואר B A. למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קורנל, וסיים לימודיו בשנת 1977. בשנת 1978 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
עורך דין צמרת.