יחסו של פרידריך השני ליהודים היה מורכב, בפרספקטיבה של התקופה, מהקשות ביותר בתולדות יהודי אירופה, היה יחסו של פרידריך כלפי היהודים נוח ואפילו נאור, אך לא עקבי, ואופיו השתנה בין הממלכות השונות שתחת שליטתו. מלומדים יהודים היו מקובלים בחצר הקיסר, וסוחרים יהודים מתוניס התיישבו בפלרמו בעידודו של הקיסר. קודקס חוקים משנת 1221 שהוכתב על ידי הקיסר, פעל לפי ההלכה הנוצרית-קאנונית שנקבעה על ידי הכס הקדוש וקבע כללים שונים. החוק כלל התייחסות מיוחדת ליהודים (ולזונות). חוק זה קבע כי על יהודי סיציליה ללבוש בגדים מיוחדים וכי על הגברים היהודים לגדל זקן. הוצאת היהודים והזונות אל מחוץ לכלל מצביעה על ההקשר הרעיוני בין שני מגזרים מנודים אלו כאיום על החברה הנוצרית. בשנת 1231 הותר ליהודים בסיציליה לעסוק במתן הלוואות בהגנת הכתר. בגרמניה היו היהודים במעמד של "בני חסות של הכתר" תחת הגנתו הישירה של המלך ובממלכת ירושלים הצלבנית היו היהודים מנודים מכל וכל.
בשנת 1236, בעקבות עלילות דם שמקורן בנחלותיו הגרמניות של פרידריך, בהן הואשמו יהודים במעשי פשע והרג של ילדים נוצרים למטרות פולחן וכן בפשעי שנאה, יזם הקיסר חקירה מעמיקה של הנושא. מועצת אצילים ואנשי דת שמונתה על ידי הקיסר לא הצליחה להגיע למסקנות, והקיסר כתב למלכי אירופה הנוצרית בבקשה כי ישלחו מומרים יהודים-לשעבר, שיוכלו להעמיק את החקירה ולהסתמך על כתבים יהודים, מתוך הנחה כי לאנשים אלו לא יהיה אינטרס להגן על דתם לשעבר, אותה זנחו. מומרים אלו הניחו בפני הקיסר את תוצאות חקירתם, לפיה היהדות אוסרת על קורבנות אנושיים וכי היא נקיה מהאשמה שהועלתה בעלילות הדם. כתב הגנה זה נתקבל במלואו על ידי הקיסר, ובצו קיסרי הוא ניקה את היהודים והיהדות מכל אשמה ואסר על הפצת עלילות דם בקיסרות.
החוקר דייוויד אבולעפיה מציין כי פרידריך השני לא היה פילושמי ויחסו ליהודים לא חרג בדרך כלל מהכתבות משפט קאנוני. בהשוואה לשליטים בני זמנו, ובעיקר לואי התשיעי, מלך צרפת שהיה ידוע בשנאתו ליהודים, מצטייר פרידריך כאדם נאור.
פטרון המדע, החוק והאמנויות.
בנוסף למוניטין כשליט סובלני היה פרידריך ידוע כאדם בעל צימאון אדיר לידע וללימוד. גישה זו הובילה אותו למסקנה כי ההיגיון והמדע הם הבסיס לתשובות ומסיבה זו אסר על קיום משפט האל ככלי להכרעת סכסוכים. מסופר כי שלט בשש שפות: לטינית, סיציליאנית, גרמנית, צרפתית, יוונית וערבית. פרידריך ייסד באיטליה בית ספר לתרגום, שם תורגמה לעברית רוב הספרות הערבית המדעית שנחשבה בעלת ערך. תרגומים עבריים אלו שימשו בסיס לתרגומים מאוחרים יותר אל השפה הלטינית.
עיקר עניינו היה בכינונה של מדינה מודרנית, במיוחד בסיציליה, הכוללת מערכות שירותים ציבוריים, בנקאות, רפואה ומשפט. על פי פקודתו הופרד מקצוע הרוקחות ממקצוע הרפואה, ועל רופאים נאסר לרקוח תרופות - צעד שמנע רופאים מלמכור תרופות חסרות ערך כדרך להגדיל את הכנסותיהם.
במלכות סיציליה המשיך פרידריך ברפורמה החוקתית שהחלה ב-1140 עם אוסף החוקים של אריאנו, שהנהיג סבו רוג'ר השני, מלך סיציליה. יוזמתו זו באה לידי ביטוי ראשון כבר באוסף החוקים של קפואה ב-1221, אך את הבשלתה המלאה ניתן היה לראות בחוקות מלפי ב-1231 (קובץ חוקים זה נקרא גם ליבר אוגוסטליס). היה זה אוסף חוקים לממלכתו שהיה ייחודי לזמנו והיווה מקור להשראה עוד תקופה ארוכה לאחר מכן. אוסף חוקים זה הפך את מלכות סיציליה למונרכיה אבסולוטית, המדינה הצנטרליסטית הראשונה באירופה שיצאה מעידן הפאודליזם. היה זה גם תקדים לעליונותו של החוק הכתוב. בשינויים קלים יחסית נשאר הליבר אוגוסטליס הבסיס לחוק הסיציליאני עד 1819. במשך אותה תקופה אף בנה פרידריך את קסטל דל מונטה בפוליה, וב-1224 יסד את אוניברסיטת נאפולי, הקרויה אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, שהייתה במשך מספר מאות שנים המוסד היחידי בדרום איטליה להשכלה גבוהה.
חיבתו היתרה לציד ובמיוחד לבזיירות (ציד באמצעות בזים) הביאה לכתיבת ספר ההדרכה "אמנות הצייד עם עופות" (לטינית: De Arte Venandi cum Avibus), הנחשב לספר הראשון שנכתב על ספורט זה.
חצר המלך.
על פי תיאורים של היסטוריונים בני תקופתו הייתה חצר המלך בסיציליה מקום ייחודי בכל קנה מידה, וללא ספק ביחס לימי הביניים. מסורת ייחודית זאת של חצר מלך נוצרי הושפעה מחצר מלכים מוסלמיים, בעיקר צפון אפריקניים, החלה עוד בימי הממלכה הנורמנית של סיציליה ופרידריך המשיך במסורת צבעונית וייחודית זאת. ארמונותיו של פרידריך כללו חידושים וטכנולוגיות כגון מרחצאות, מערכת אינסטלציה שהובילה מים ופינתה שפכים. בחצר היה גן חיות ובו בעלי חיים מאפריקה והודו. משוררים ואומנים היו בני בית קבועים ורצויים בחצר המלך. על פי הסיפורים הוא החזיק בהרמון בסגנון של ח'ליף מוסלמי. בהרמון שכנו נשים מוריות, שתפקידן היה להנעים את זמנו של הקיסר. אנשי רוח, פילוסופים אלכימאים, אסטרולוגים, ומתמטיקאים מוסלמיים ויהודים היו שוהים בחצר המלך, דבר שהבעיר את חמת הנוצרים בעיקר במדינות האפיפיור.
סוף דבר.
מותו של פרידריך השני סימן את תחילת סופו של בית הוהנשטאופן. בנו קונרד הרביעי מת בשנת 1254 ממלריה וקונרדין, האחרון לנצר ההוהנשטאופן, הוצא להורג בשנת 1268. הקיסרות הוטלה לתקופה של חוסר ודאות ואנרכיה, השפעתה הצטמצמה, והמאבק מול הכס הקדוש הסתיים בקול ענות חלושה.
תום שושלת השטאופים הביאה את גרמניה למצב של התפוררות ופיצול של המשטר, והמערכת הפיאודלית נשברה למכלול של נסיכויות עצמאיות בעלות זיקה רופפת ביניהן.
מרד הדקבריסטים
מרד הדקבריסטים הוא כינוי למרד של הדֶקַבְּרִיסְטִים (ברוסית: Декабристы, משם החודש Декабрь - "דצמבר"), חברי תנועה מהפכנית באימפריה הרוסית, שכינויה ניתן לה על שם ניסיון ההפיכה שביצעה ב-14 בדצמבר 1825.
רקע.
חברי התנועה היו יוצאי המעמד הגבוה ברוסיה, רובם אצילים, בעלי אחוזות וקציני צבא, אשר השתייכו לאגודות מחתרת שונות שפעלו ברוסיה באותה תקופה. הקושרים היו כולם אנשים משכילים וצעירים - בזמן המרד לרובם עוד לא מלאו 30 שנה ורק 12 מהם היו בני 34 ומעלה. תנועות מחתרת אלו נוצרו בעקבות גורמים שונים: מלחמות נפוליאון שהביאו את רעיונות המהפכה הצרפתית וזכויות האזרח עד לרוסיה, מרידות של איכרי רוסיה בשנת 1812 וכן השתתפותו של צבא רוסיה במלחמות שונות באירופה בשנים 1813–1814 (רבים מקציני הצבא, שהשתתפו מאוחר יותר בתנועת המרי, לקחו חלק במערכה הזאת). התנגדותם למשטר גברה כשפנה אלכסנדר הראשון אחרי קונגרס וינה לקו ריאקציוני מובהק במדיניות חוץ ופנים כאחד. בייחוד עורר את חמתם המשטר שהטיל אלכסיי ארקצ'ייב אשר שלט למעשה על הצבא הרוסי והיה ידוע בדעותיו השמרניות, הפיקוח החמור שהוטל על האוניברסיטאות ברוסיה ואיסור על קיומם של מועדונים פוליטיים. בין הקצינים שחזרו מאירופה ובחוגים אזרחיים הקרובים להם נוסדו החל מ-1816 אגודות סתרים, שדגלו ברעיונות הקידמה החברתית והמדינית של המערב. הם התגבשו אחרי 1818 בשני ארגוני קושרים פעילים:
הרפובליקה של פסטל תוכננה ברוח הרפובליקה הצרפתית, שכל בניה יהיו אזרחים שווים. מכלל זה הוציא פסטל רק את הפולנים ואת היהודים, שאינם צריכים להתבולל בעם הרוסי, לפיכך הציע להחזיר לפולין את עצמאותה, ואילו את היהודים הציע להגלות מרוסיה לאסיה הקטנה ולסייע להם להקים שם מדינה יהודית. "האגודה הצפונית" הייתה מפולגת לאגף קיצוני, שבראשו עמדו המשורר קונדראטי רילייב והסופר מיכאיל בסטוז'ב, חסידי תוכניתו של פסטל, ולאגף מתון, שמנהיגיו היו הנסיך סרגיי טרובצקוי וניקיטה מוראביוב, הללו צידדו במונארכיה חוקתית ופדרלית, שתיתן ערובה לזכויות האזרח, אך נמנעו מלנקוט עמדה ברורה לגבי הבעיות החברתיות ברוסיה.
המרד.
הזדמנות נאותה להתחיל במרד נוצרה בימי המבוכה שנגרמה עקב מותו הפתאומי של אלכסנדר הראשון, הקיסר חשוך הבנים, ב-1 בדצמבר 1825. יורשו החוקי, אחיו קונסטנטין, הצהיר כבר במהלך שנות שלטונו של אלכסנדר על כוונתו לוותר על כיסא הצאר לטובת האח השלישי והפחות אהוד, ניקולאי. אנשי "אגודת הצפון" החליטו לפעול, בלי שהייתה להם אפשרות להתקשר עם אנשי "אגודת הדרום" ולתאם את פעולות שני הפלגים.
ב-14 בדצמבר (על פי לוח השנה היוליאני), כשנקרא חיל המצב של פטרבורג להישבע אמונים לצאר ניקולאי הראשון, סירבו גדודים אחדים, בסך הכול כ-3,000 חיילים, למלא פקודה זו, ועל פי הוראת קציניהם התרכזו בכיכר הסנאט בקריאות: "אנו רוצים בקונסטאנטין ובקונסטיטוציה".
לכיכר הגיע המושל הכללי של פטרסבורג גנרל מילורדוביץ' שהיה ידוע כגיבור מלחמת רוסיה–צרפת (1812). הוא היה מוערך על ידי החיילים והתחיל לשכנע אותם להתפזר ולא למרוד. אחד ממארגני המרד, קאחובסקי, ירה בגנרל והרגו.
הנסיך טרובצקוי התגלה כפחדן ונעלם מן המערכה. החיילים המורדים נשארו במקומם במשך שעות ללא הוראות ובאפס מעשה, ובינתיים הצליח ניקולאי לרכז נגדם כוחות עדיפים מבין היחידות שנשמעו לפקודתו ואלו גברו על המורדים עוד באותו היום. המוני העם והאיכרים לא תמכו במרד ולא הצטרפו למורדים, ולא במקרה: אף על פי שהדקבריסטים תכננו רפורמות מרחיקות לכת שייטיבו עם העם - כמו שחרור איכרים ממשטר הצמיתות או קיצור תקופת השירות הצבאי (שעמד על 25 שנה), הם נשארו תנועה אליטיסטית, חוג צר של אריסטוקרטים משכילים, שחששו לשתף במרד את המוני העם. אפילו לחיילים שבהם השתמשו לניסיון ההפיכה לא הסבירו הקושרים את מלוא כוונותיהם בנוגע לשינוי שיטת המשטר, והסתפקו בסיסמה "צאר טוב".