עקרון זה נחשב, על ידי מחולל הרפורמה לותר, לעקרון המרכזי והחשוב בדוקטרינה שלו והוא הגדירו כ- "articulus stantis et cadentis ecclesiae" כלומר, "הרעיון עליו תקום או תיפול הכנסייה". אכן מדובר ברעיון עמוק ומורכב. לותר ראה בפסוק "צדיק באמונתו יחיה" (חבקוק ב:4) את נקודת המשען לתורתו החדשה. בתזה הראשונה שלו (מתוך 95 התזות), כותב לותר שכאשר ישו אמר "חזרו בתשובה" (מתי ד':17) הוא התכוון שכל חיי האדם יהיו חיי חזרה בתשובה, קרי, מאמץ בלתי פוסק של שמירה על האמונה המלאה באל. בתזה האחרונה, ה-95, כותב לותר שעדיף לעבור את החיים בייסורים מאשר בביטחון שווא ומזויף של שלוות נפש.
לפי הדוגמה הקתולית, המובאת בקטכיזם הקתולי, האדם נולד ללא כל זכויות של גאולה וחיי נצח של נשמתו. במשך חייו, ביחד עם האמונה באל ובחסד ובצדק האין-סופיים שלו, הוא יכול לרכוש לעצמו זכויות גאולת נשמתו על ידי מעשים טובים, תפילות, וידוי, שטר מחילה (אינדולגנציה) ועוד. בדרך זו הוא רוכש לעצמו גם ביטחון ושלווה נפשית לאורך חייו, לגבי גורל נשמתו לאחר המוות. עקרון ה"אמונה בלבד" של הרפורמה הפרוטסטנטית, גורס אף הוא שהאדם נולד ללא כל זכויות של גאולת נשמתו אך בהמשך, האדם מצהיר על אמונתו המוחלטת באל החסד והצדק. המאמין הפרוטסטנטי אינו יכול לרכוש את גאולת נשמתו ולהבטיח לעצמו שלוות נפש במשך חייו. אמנם, גם ממנו מצופה שיתפלל ויחיה חיי צדק, אך למעשים אלו אין השפעה על גאולת הנשמה. רק האל, אל החסד והצדק, יקבע בבוא היום את גורל נשמתו.
לותר סבר שזו הדרך הנכונה לשחרר את האדם מחרדה קיומית קשה - החרדה המתמדת שהוא אינו משביע את רצון האל והפחד מפני זעמו. האדם הנוצרי משיג את חירותו מהפחד מפני האל כי יודע שגאולת נשמתו אינה תלויה בו עצמו אלא בחסדו האין סופי של האל. אין זה אומר שהאדם חופשי לנהוג כרצונו בחיי היומיום. בספרו "על חירותו של האדם הנוצרי" כותב לותר: "הנוצרי הוא אדון בן חורין לכל, שאינו נכנע לאיש. הנוצרי הוא עבד לכל שנכנע לכולם". מפרשים פסוק זה בקביעה שבחלקו הפנימי, הרוחני, של האדם המאמין, הוא בן חורין היות שהוא אינו תלוי בשום גורם חיצוני מלבד האל. בחלקו החיצוני, החומרי, הוא אינו בן חורין והוא חייב לעזור לרעהו ולהיות ממושמע וכנוע, כי זו דרישת האל (גם אם זו דרישה שאין בצידה שכר או עונש).
ומה היא אותה אמונה, עליה חייב האדם הנוצרי לשקוד במשך כל חייו? זו האמונה שהאל החליט לגאול את בני האדם מהחטא האנושי הטבוע בהם. לשם כך, האל הקריב חלק מעצמו, חלק שהתגלם בבשר בדמות ישו בן האלוהים. ישו נצלב, ועל ידי קורבנו זה, הוא כיפר על החטא האנושי. האמונה היא בקורבנו של ישו למען האנושות ובדבריו הכתובים בברית החדשה.
נגד טיעון זה מביאים הקתולים את דברי יעקב אחי ישו באיגרתו: "אחי, מה תועלת בדבר אם יאמר איש יש לי אמונה, ואין לו מעשים? התוכל האמונה להושיעו? אח או אחות אם יהיו בעירום ואין להם לחם חוקם ואיש מכם יאמר להם: לכו לשלום, התחממו ואכלו לשובע, ולא תתנו להם צורכי גופם, מה הועלתם? כך גם האמונה, אם אין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה" (איגרת יעקב ב':14-17),
עקרון זה מבדיל בין הקתולים והפרוטסטנטים גם בנושא הטבילה. לפי הקתולים, הטבילה היא פעולה המטביעה בילד הנטבל את שחרורו מהחטא הקדמון, ובמבוגר הנטבל - מחילת כל עוונותיו הקודמים. לעומתם, הפרוטסטנטים טוענים שאמנם טבילה אמורה להקנות לילד תודעה שהוא הופך למאמין ותפילה שהאל יערוב לקיום אמונתו זו אך אין לטבילה מטרה אחרת כגון מחילת חטאים. סקרמנט הטבילה מתבצע לא לשם השגת מטרה אלא כי האל ציווה זאת.
3 - חסד בלבד (Sola gratia).
על פי עקרון זה גאולת האדם אינה תלויה בו כלל. הוא יגאל רק בזכות החסד האלוהי הניתן לו כמתנה על ידי האל (אף על פי שהאדם, כחוטא, אינו ראוי למתנה זו) ולא בזכות מעשיו. מתנה זו מוענקת לבני האנוש על ידי האל באמצעות ישו. עקרון ה"חסד בלבד" נשען על דברי פאולוס: "הן בחסד נושעתם על ידי האמונה, וזאת לא מידכם, כי אם מתנת אלוהים היא. אין זה נובע ממעשים, כדי שלא יתגאה איש" (אל האפסים ב':8-9).
עקרון זה הועלה בעת הרפורמה כנגד הכנסייה הקתולית אשר, לדעת לותר, מאמינה שגאולת האדם תלויה בשיתוף פעולה בין החסד האלוהי ומעשי האדם. במילים אחרות - בעוד ששתי הדוקטרינות, הלותרנית והקתולית, מקבלות את הרעיון שהחסד הוא מתנת אמת תמידית של האל, הלותרנים סוברים שלמעשי האדם אין שום השפעה על מתנת חסד זו ותוצאותיה (דעה המכונה גם מונרגיזם - monergism) בעוד שהקתולים סוברים שתחת מעטה החסד, האדם יכול לפעול ולשתף פעולה עם האל כדי להגביר את עוצמת החסד המוענק לו לשם גאולת נפשו (דעה המכונה גם סינרגיזם - synergism), תאולוגים רבים סבורים שלא באמת קיים הבדל בין גישות שתי הדוקטרינות. כבר בוועידת הכנסייה השנייה באורנז' בשנת 529 נקבע שהאמונה, על אף היותה תלויה ברצונו החופשי של האדם, היא נובעת, בבסיסה, מהחסד האלוהי המאיר את נפש האדם ומכוון אותו אל האמונה. בועידת טרנטו אשר התקיימה לסירוגין בין השנים 1545–1563 כתגובה לרפורמה הפרוטסטנטית, נקבע שהגאולה אפשרית דרך החסד האלוהי בלבד ואילו האמונה והמעשים הטובים הם אמצעים משניים ואף הם עצמם, נובעים מהחסד.
מאידך, מרתין לותר סבר שקיים הבדל עמוק בין הדוקטרינות וכתב (בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" מ־1520): "אם האפיפיור יאשר שהאל בלבד, עקב חסדו ודרך ישו, שופט צדק את החוטאים, אנחנו נישא אותו על כפינו וננשק את רגליו". פשרה מסוימת בין שתי הדעות הושגה רק בנובמבר 1999, כאשר נערך דיון בין נציגים של הכנסיות הלותרניות ונציגים מהותיקן ונקבע שרק על ידי החסד והאמונה במשיח הגואל, ולא בגלל מעלה או הצטיינות (merit) שלנו, אנו זוכים לקבל מידי האל את רוח הקודש המחדשת את לבותינו והמציידת ומדריכה אותנו למעשים טובים.
לעקרון זה חשיבות עצומה, כי הוא משנה מקצה לקצה את מושג האל והגאולה. מושג האל "הקטנוני", השוקל כל הזמן את מעשיו הטובים ואת חטאיו של האדם ומנהל חשבון שיפרע לזכות או לחובה ביום הדין, נעלם. במקומו נוצר מושג חדש של אל מוחלט ונשגב שאינו ניתן להשפעה ואינו משנה את דעתו בהתאם למעשה האדם. מתוך עקרון זה, נובע יסוד חשוב נוסף בתורה הלותרנית - יסוד הפרדסטינציה (הגזרה הקדומה) הקובע שגורל האדם בעולם הבא, לגן עדן או לשאול, נקבע מראש ואין לאדם השפעה על כך.
4 - המשיח בלבד (Solo Christo).
עקרון זה שולל את הנחיצות של כהני הדת (הכמורה) בתהליכי הטקסים והסקרמנטים. ישו המשיח הוא המתווך הבלעדי בין האדם לאל ורק דרכו יכולה להתקיים גאולת האדם. לכהני הדת אין שום סמכות של התערבות או השפעה בהליך זה. העקרון שולל את הדעה הרווחת בכנסייה הקתולית שרק כמרים, אשר מונו על ידי הבישופים - יורשי וממשיכי השליחים - רשאים לעסוק בסקרמנטים.
לותר טען שאין לחלק את הקהילה הנוצרית לכהנים רוחניים ולחילונים (seculars), היות שכל הנוצרים, לאחר הטבילה, הם כהנים ורוחניים בעיני האל. הוא הסתמך על דברי פאולוס: "אבל אתם עם נבחר, ממלכת כהנים ועם קדוש, עם סגולה" (איגרת פטרוס הראשונה ב':9) וגם: "ועשית אותם ממלכת כהנים לאלוהינו וימלכו על הארץ" (התגלות ה':10). בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית", כותב לותר שהאפיפיור או הבישופים הנמשכים בשמן, הממנים כמרים, המקדשים והלובשים בגדים שונים משאר הציבור, הם רק סמל לצביעות או מודלים לציורי כפירה בכנסיות אך דברים אלו אינם הופכים אותם לרוחניים יותר מאחרים. הרפורמה גם ביטלה את התואר "כמרים" (sacerdotes) והחליפה אותו ב-"רועים" (pastores). איש הדת מפסיק להיות כהן (כומר) המורם מהעם וקרוב לאלוהים יותר משאר הציבור והופך לרועה, שווה ערך לשאר אחיו, המדריך את הציבור בדרכי האל כפי שהרועה מוביל את העדר אל המרעה. לכהונה הלותרנית (הפסטורים, הרועים) אין כוחות מיוחדים, אין פריווילגיות ואין להם קשר מיוחד עם האל המקנה להם כוחות על טבעיים בזמן הטקסים והסקרמנטים. הפסטור הוא עובד בעל משלח יד, שווה לחייט או נגר, והוא ממלא יעוד אלוהי כמו שכל בעל מקצוע ממלה יעוד אלוהי בתחומו. הכישורים היחידים שהוא נזקק להם הם השכלה והכשרה לשמש יועץ, מופת מוסרי וללמד את המאמינים את עקרי האמונה. בניגוד לכומר קתולי שגם אם חטא ופשע, לא ניתן לשלול את תפקידו והוא רשאי להמשיך ולנהל את התפילות ולהעניק סקרמנטים, את הפסטור ניתן לפטר. כמו כל עובד אחר. במקרה הצורך, הוא גם ישפט בבית משפט אזרחי כמו כל אזרח אחר.
גם לעקרון זה משמעות עצומה. לותר מבטל, דרכו, את מעמד הכמורה המועדף ובעל הפריווילגיות. כוהני הדת הפרוטסטנטיים הם אזרחי המדינה, כשאר האזרחים, והם נתיני השליט ולא נתיני הכנסייה (והאפיפיור). ברור שרעיון זה קסם לנסיכים הגרמנים באותה תקופה, כי הוא ביטל את היכולת של האפיפיור להתערב בנושאים פנימיים של מדינותיהם וגם, לא פחות חשוב, איפשר להם להשתלט על רכוש עצום של הכנסייה, שהפך לרכוש המדינה.
5 - התהילה לאל בלבד (Soli Deo gloria).
עקרון זה קובע שהראוי לתהילה הוא אלוהים בלבד היות שרק על ידי רצונו ופעלו מתרחשת גאולת האדם. הפרוטסטנטים שוללים את ערך התהילה מהקדושים (כולל, אפילו, ממריה אם ישו). הם טוענים שקדושים אלו, שעברו קאנוניזציה (הקדשה) על ידי הכנסייה הקתולית היו בני אדם ואי אפשר להעניק ליצורי אנוש את התהילה שיש להעניק לאל, הם אינם ראוים לכך. לא את הקדושים צריך המאמין להלל אלא את אלוהים, שגרם לקדושים אלו לבצע את אשר הם ביצעו.