מרבית הדפסיו של פינס נוצרו במספר מצומצם יחסית של העתקים, מרביתם על נייר יפני. בראיון משנת 1971 הסביר פינס כי המהדורות הקטנות של הדפסיו נבעו ממחסור בנייר יפני ומהעובדה כי הוא הדפיס את העותקים בהדפסה ידנית (בדרך כלל באמצעות כף עץ) ולא במכבש דפוס. בשנת 1979 הוא עשה הדפס "תרנגול לבן".
בנוסף להדפסיו יצר איורים לספרו של היינריך פון קלייסט - "מיכאל קולהאס" (1953) ולספרו של עמוס עוז "עד מוות" (1971). החל מסוף שנות השבעים הרבה ליצור ציורים בצבעי שמן, המאופיינים בשימוש במשטחי צבע גדולים.
בשנת 1999 היה פינס אחד משני האמנים החיים היחידים שיצירותיהם נכללו בתערוכה הגדולה The Apocalypse and the shape of things to come שנערכה על ידי המוזיאון הבריטי בלונדון לרגל שנת המילניום הממשמשת ובאה; תערוכה אשר סקרה את ייצוג נושא האפוקליפסה באמנות מימי הביניים ועד ימינו. בתערוכה הוצגו חיתוך העץ "מחול המוות" (1945) ושני חיתוכי עץ מסדרת "האפוקליפסה" (1946) שיצר פינס על רקע סיום מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה.
פינס נפטר בשנת 2005 בירושלים ונקבר במעלה החמישה. בעיר הולדתו הקסטר שבגרמניה הוקם מוזיאון לזכרו, אליו הועבר עיזבונו האמנותי. לוחות ההדפס של פינס שמורים בסדנת ההדפס ירושלים. את אוסף האמנות המרשים של מזרח אסיה, בדגש על אמנות יפנית של המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, כמו גם את ספרייתו העשירה בנושא זה, תרם פינס למוזיאון ישראל. המוזיאון מחלק מדי שנתיים לזכרו את פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי לאמן הממשיך את מורשתו.
אבבה
ליין סטיילי
הנדסה אווירונאוטית
קסילופון
קְסִילוׂפוׂן (מיוונית: ξύλον - עץ, φωνή - קול. בעברית: מַקושית) הוא כלי הקשה עשוי עץ אשר מכיל עד 3.5 אוקטבות.
צליל הקסילופון עמום ועמוק, העשוי מעץ, ברזל או פלסטיק, והנגינה בו נעשית באמצעות שני מקלות עץ (מקושים), אשר בקצותיהם חומרים בדרגות קושי שונות להפקת צלילים רכים או חדים. החומרים יכולים להיות בד, גומי מוקשה, פלסטיק או עץ. בקסילופון ניתן לנגן גם בארבעה מקלות כדי להפיק אקורדים שונים. כדי לקבל תהודה לכל צליל, מוצמד צינור מתכת מתחת לכל קליד.קסילופונים יכולים להיות בגדלים שונים, מגודל של ספר סטנדרטי, עד גודל של שולחן רציני.
פעמוניה
טימפני
טימפני (אנגלית: Timpani; בעברית: תונפן או תוף דוּד), הוא תוף גדול בקוטר של כמטר הניתן לכוונון מיידי באמצעות רגלית או ידית, כך שניתן להפיק ממנו מספר צלילים ומנעדו מגיע לכדי אוקטבה עד אוקטבה וחצי. ההקשה על הטימפני נעשית באמצעות מקלות קשיחים אשר קצם דמוי כדור. התוף משמיע צליל יחסית עמום ולכן משמש רקע טוב לתזמורות כלי נשיפה. הטימפני משמש גם ככלי הקשה בתזמורות סימפוניות. הטימפניסט, נגן הטימפני, נותן את ה"טון" של כל ההרכב המוזיקלי.
בתזמורת של המאה השבע־עשרה עד המאה התשע־עשרה, הטימפני היה כלי ההקשה העיקרי בתזמורת ובמקרים מסוימים אף היחיד. במוזיקה המודרנית פחת שימושו של הטימפני בתזמורת כלי נשיפה.
בתזמורת סימפונית מקובל שיש 2–5 טימפני.
שדרה שסועה
כנסיית ההיכל
פרייטור
קואסטור
גאיוס מאריוס
הרפובליקה הרומאית
איידל
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי פיפ"א. בטורניר, שמתקיים אחת לשנתיים, מתחרות נבחרות כדורגל המורכבות מכדורגלניות עד גיל 20.
הטורניר הראשון נערך בשנת 2002, בקנדה והוא היה מוגבל לשחקניות עד גיל 19. משחק הגמר, בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת קנדה, נערך באדמונטון לעיני 30,000 צופים. ארצות הברית ניצחה בשער זהב, וכריסטין סינקלייר הקנדית זכתה בנעל הזהב (מלכת השערים).
ב-2004, נערך הטורניר בתאילנד. בפעם השנייה ברציפות, אלופת העולם זוכה גם בטורניר הזה. נבחרת גרמניה זכתה בטורניר ובנעל הזהב זכתה בריטני טימקו הקנדית.
הטורניר של 2006, נערך ברוסיה ובו עלתה מגבלת הגיל ל-20. הנבחרות האסיאתיות שלטו בטורניר זה, והגמר נערך בין סין לצפון קוריאה. צפון קוריאה זכתה בטורניר, אבל השחקנית המצטיינת ומלכת השערים הייתה סינית (שיאושו מה).
מ-2010, אחת לשני טורנירים, הטורניר מתקיים במדינה שמארחת בשנה שלאחר מכן את אליפות העולם בכדורגל נשים, ומהווה מעין חזרה גנרלית בארגון הטורניר, בדומה לגביע הקונפדרציות.
קישורים חיצוניים.
דייב פארל
הרפובליקה העממית הפולנית
הרפובליקה העממית הפולנית (בפולנית: Polska Rzeczpospolita Ludowa) היה שמה הרשמי של המדינה הפולנית בין השנים 1945–1989, אז שלט בה הסוציאליזם נוסח ברית המועצות, לאחר החורבן שהביאה מלחמת העולם השנייה. תקופה שלטונית זו מכונה לעיתים גם פולין הקומוניסטית. שנים אלו, על אף עלייה מסוימת באיכות החיים, התאפיינו בחוסר יציבות פוליטי, תסיסה חברתית ומשברים כלכליים. לבסוף, לאחר לחץ מכריע מצד הכנסייה הקתולית והאיגודים המקצועיים, וחובות חיצוניים כבדים, התפרקה המפלגה הקומוניסטית של פולין, ותנועת סולידריות קיבלה את השליטה בממשלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו כוחות גרמניה הנאצית מפולין על ידי הצבא האדום המתקדם, וועידת יאלטה אפשרה יצירת ממשלת קואליציה פולנית זמנית, אשר הייתה נתונה להשפעתה המכריעה של המפלגה הקומוניסטית. הממשלה החדשה בוורשה לחמה בהצלחה כנגד לוחמי גרילה ממתנגדיה באזורים הכפריים, והגדילה את כוחה הפוליטי באמצעות כרסום מתמיד בכוחם הפוליטי של הגורמים הלא-קומוניסטיים בפוליטיקה. הה"הפשרה" בברית המועצות שאירעה בעקבות מותו של סטלין ב-1953, הציתה את הדרישה לרפורמות בין האינטלקטואלים, העובדים, ואפילו מספר חברים במפלגה הקומוניסטית. עד לאמצע שנות השישים הייתה פולין במשבר כלכלי ופוליטי גובר. בדצמבר 1970 הכריזה הממשלה על עלייה מפתיעה במחיר מוצרי היסוד, על מנת למנוע התמוטטות כלכלית. הכרזה זו לוותה בגל של שביתות והפגנות עממיות, והמנהיג ולדיסלב גומולקה נאלץ להתפטר. הוא הוחלף בידי אדוורד גֶרֶק, אשר ביצע תוכנית כלכלית חדשה המבוססת על הלוואות מסיביות מהמערב, שבהן השתמש לרכש טכנולוגיה שתשפר את כושר הייצור של פולין. התוכנית לוותה בעלייה מיידית ברמת החיים, אך היא נכשלה כתוצאה ממשבר הנפט של 1973 והובילה למחאות ולשביתות נוספות.
מעגל קסמים זה נשבר לבסוף עם בחירתו של אפיפיור פולני, יוחנן פאולוס השני, בשנת 1978. אירוע בלתי צפוי זה היה בעל השפעה מחשמלת על האופוזיציה לשלטון הקומוניסטי בפולין. בתחילת אוגוסט 1980, גל השביתות הגיע לחוף הבלטי של פולין. בין מנהיגי השביתות בעיר גדנסק היה חשמלאי בשם לך ואלנסה, אשר הקים איגוד מקצועי עצמאי בשם "סולידריות" (Solidarność). החברוּת באיגוד החלה להתפשט לרחבי פולין, והשביתות הפכו לקשות יותר. בדצמבר 1981, ווייצ'ך ירוזלסקי אשר התמנה באותה השנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, ולראש ממשלת פולין, הכריז על משטר צבאי, ואסר את מנהיגי האופוזיציה. בשנים הבאות נמשך הדיכוי הפוליטי אך לא הצליח לחנוק את הקריאות לשינוי. ב-1988 בשיחות שנודעו כ"שיחות השולחן העגול" ויתרה המפלגה הקומוניסטית על מעמדה הבלעדי ואושר קיומן של מפלגות נוספות. באפריל 1989 הפכה שוב סולידריות לתנועה חוקית, והורשתה להשתתף בבחירות. מועמדי התנועה זכו לניצחונות מרשימים, והחל מעבר שקט לשלטון דמוקרטי, במקביל לשינויים דומים שחלו ברחבי הגוש המזרחי. בסוף אוגוסט 1990, שלטה בפולין ממשלה בהנהגת סולידריות, ובדצמבר נבחר ואלנסה לנשיאות פולין, והרפובליקה העממית של פולין הפכה לרפובליקה של פולין.
יצירת הרפובליקה העממית של פולין (1945–1956).
ההרס שבעקבות המלחמה.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בפולין, בנפש וברכוש. מאוכלוסייה של 35.1 מיליון תושבים בפרוץ המלחמה, ירדה אוכלוסייתה ל 23.9 מיליון איש בלבד במפקד אוכלוסין שנערך בפברואר 1946. למעלה מתשעים אחוזים מבירת המדינה, ורשה, נהרסו במהלך מרד ורשה ותשתיות רבות של המדינה נהרסו במהלך הכיבוש הגרמני. פולין אחרי המלחמה הייתה עדיין מדינה חקלאית בעיקרה, וענייה בהשוואה למדינות המערב.
גבולות המדינה השתנו באופן מהותי - שטחים נרחבים במזרח סופחו לברית המועצות והשטחים המוחזרים התווספו בצפון ובמערב.
ריכוז הכוח בידי המפלגה הקומוניסטית (1945–1948).
עוד בטרם שוחררה פולין פעלה ברית המועצות במטרה להשליט את הקומוניזם בפולין ולהפכה לגרורה שלה. מנגד, הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, בראשות סטניסלב מיקולאיצ'יק, בקשה לחזור לפולין, בתמיכת המערב ולקיים בה משטר רב מפלגתי כפי שהיה לפני המלחמה. אולם התעקשותה של הממשלה הפולנית הגולה לשוב במזרח לגבולות 1939, בניגוד לדרישת סטלין לגבול מערבי יותר, על קו קרזון, כתיקון למצב שנוצר בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הביאה למתיחות בין מעצמות המערב, שהסכימו לדרישה זו של סטלין עוד בשנת 1943, לבין הממשלה הפולנית הגולה. וכך, בעוד סטלין והקומוניסטים פועלים בכל כוחם להפוך את פולין לגרורה סובייטית, מעצמות המערב עשו אך מעט לסייע ליסודות הפרו מערביים בפולין.