במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בחירבת עזון הייתה אוכלוסייה של 700 מוסלמים ו-9 נוצרים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-980 מוסלמים ו-14 נוצרים, ונמנו בכפר כ-231 בתים ובית ספר יסודי לבנים.
לאחר הקמת רעננה ב-1922 היו היחסים בין התושבים היהודים לבין התושבים הערבים לרוב טובים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחו הכולל של הכפר 5,328 דונם טורקי, מתוכם 2,348 בבעלות ערבית, 2,807 דונם בבעלות יהודית, ו-173 דונם בבעלות ציבורית. הסקר שעסק גם בנתוני אוכלוסייה, לא מציין כל נתון לגבי גודל אוכלוסיית הכפר.
ב-21 בדצמבר 1947 עזבו רוב תושבי הכפר, כנראה מחשש להתקפה יהודית; היה זה הכפר הראשון שננטש באזור השרון. ב-2 באפריל 1948, שלושה ימים אחרי שהאצ"ל חטף את נכבדי שיח' מוניס וגרם לבריחת תושביו, עזבו תושבי חירבת עזון את כפרם בהוראת "ההגנה", והתמקמו בכפרים עזון ועיזבת א-טביב, ממזרח לקלקיליה.
לאחר הקמת המדינה.
בדצמבר 1948 ביקשה מועצת רעננה לספח את שטח הכפר למושבה.
ב-1949 התיישבה במקום קבוצת עולים חדשים ניצולי שואה. בראשם היה עולה בשם בנימין וולפוביץ', ובאפריל 1949 בחרו לעצמם ועד מקומי. במשך השנים חלק מהתושבים עזבו ובמקומם נכנסו לגור בכפר תושבים אחרים. בשנת 1961 הודיעה מועצת רעננה על תוכנית לפינוי והריסת בתי הכפר הרעועים, ובניית שיכון חלופי לתושבים. ב-1963 עוד התגוררו במקום 15 משפחות שהמתינו לדיור חלופי.
בתי הכפר נהרסו בסוף שנות ה-60 ואלה מהם שנשארו נתכסו בצמחייה. השטחים סביב הכפר פותחו כאזורי מגורים ותעשייה, אך לב הכפר עמד בשיממונו עד לאמצע שנות ה-80. רק קיר בודד אחד (ייתכן שמדובר בקיר של מסגד הכפר) עמד על תלו, ובסמוך לו פעל בית כנסת קטן. בעקבות מעשי ונדליזם, שלוו בכתובות גרפיטי בערבית, הוחלט להרוס גם את השריד האחרון של הכפר. לאחר שנים מעטות הוקם על שטח הכפר הקאנטרי קלאב העירוני הראשון של רעננה.
פוטוסי
פוטוסי (Potosí) היא עיר בבוליביה, המשמשת גם כבירת מחוז באותו שם. העיר שוכנת בגובה של 4,090 מטרים מעל פני הים, מה שהופך אותה לאחת הערים הגבוהות בעולם. מרבצי הכסף שנמצאו בסמוך לה הפכו אותה בעבר לעיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובאימפריה הספרדית כולה, אך עם הידלדלות המאגרים, דעכה העיר. בשנת 2006 התגוררו בה 115,000 תושבים.
ב-1987 הכריז אונסק"ו על פוטוסי כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
פוטוסי נוסדה ב-1 באפריל 1546, כעיר מכרות. מרבצי הכסף שהתגלו בהר הסמוך לעיר, סרו ריקו ("ההר העשיר") האיצו את התפתחותה, וב-1625 כבר הייתה לעיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובאימפריה הספרדית, עם כ-160,000 תושבים. במשך שנים רבות הייתה פוטוסי ספקית הכסף של האימפריה הספרדית ולפי תיעודים רשמיים, בין 1556 ל-1783 נכרו בה 45,000 טונות של כסף טהור, 7,000 מהן הלכו ישירות לבית המלוכה הספרדי. שמה של העיר נודע באירופה, והיא אף הוזכרה בספרו של מיגל דה סרוונטס, "דון קישוט", כסמל לעושר.
כריית הכסף נעשתה תוך ניצול האוכלוסייה האינדיאנית המקומית והעסקתה בתנאי עבודה קשים. אלפים מהעובדים מצאו את מותם במכרות, עקב תנאי העבודה הקשים והחשיפה לכספית. אחרים אולצו לשהות במכרות זמן ממושך כל כך, עד שכשיצאו מהם לבסוף, התעוורו. בשלב מסוים הביאו הספרדים לפוטוסי עבדים שחורים, אך אלה לא היו רגילים לעבודה באוויר הדליל, וניסיון זה לא צלח.
בראשית מלחמת העצמאות, שנמשכה בין 1809 ל-1825, נתפסה פוטוסי בידי המורדים הפטריוטים. הפטריוטים אמנם סילקו את המלוכנים, אך לא הצליחו לארגן ממשל חלופי, והעיר שקעה לאנרכיה, שאפשרה את שובם של המלוכנים. כוח נוסף, בפיקודו של מנואל בלגראנו הצליח, לבסוף, להשיב לפטריוטים את השליטה בעיר ב-10 בנובמבר 1810, לאחר קרב עקוב מדם.
במהלך המאה ה-19 התדלדלו מכרות הכסף, מה שהוביל לשקיעתה של העיר. תושבי האזור עדיין כורים כסף בסרו ריקו, אך בהיקפים מצומצמים בהרבה. תנאי העבודה אמנם לא קשים כשהיו בתקופת הספרדים, אך המכרות עדיין גובים את חייהם של כורים רבים, ותוחלת החיים הממוצעת של הכורים עומדת על כ-40 שנה.
תיירות.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על פוטוסי כאתר מורשת עולמית. האתר כולל את מכרות הכסף בסרו ריקו, שכונות מגורי הכורים, והמבנים הקולוניאליים המצויים בתחומי העיר.
מכרות הכסף מהווים את מקור המשיכה העיקרי לתיירים בעיר. מספר סוכנויות בעיר מציעות סיורים מודרכים במכרות, הכוללים מפגש עם הכורים וכן ביקור בשוק הכורים, שבו ניתן לרכוש דינמיט.
עם המבנים הקולוניאליים החשובים בעיר נמנים מבנים אלה:
העיר הגבוהה בעולם?
פוטוסי שוכנת בגובה של 4,090 מטרים מעל פני הים, ובמשך שנים רבות נחשבה לעיר הגבוהה בעולם. ואולם, במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 התפתחו ערים חדשות גבוהות יותר. כיום העיר הגבוהה בעולם היא לה רינקונאדה שבפרו, בה מתגוררים כ-50 אלף תושבים, בגובה של 5,099 מטרים מעל פני הים. פוטוסי היא עדיין אחת משתי הערים היחידות ששוכנות בגובה של למעלה מ-4,000 מטרים, ומתגוררים בהן למעלה מ-100 אלף תושבים. העיר השנייה, אל אלטו, אף היא בבוליביה, בגובה של 4,150 מטרים מעל פני הים.
אסתר רוט
שיטפון הים הצפוני
שיטפון הים הצפוני והסערה שנלוותה לו שאירעו בלילה שבין 31 בינואר ל-1 בפברואר 1953, יצרו אסון טבע חמור בחופי הולנד ואנגליה. נזקי השיטפונות והסערה הורגשו גם בבלגיה, בדנמרק ובצרפת. האסון נגרם מגאות גבוהה בים הצפוני, שהוחמרה כתוצאה מהגעתה של סופה חזקה למערב אירופה. מפלס המים עלה באופן מקומי לגובה של 5.6 מטרים מעל ממוצע גובה פני הים. המים הגואים הכריעו את סוללות המגן לאורך החופים וחוללו הצפות נרחבות. למעלה מ-2,373 איש נספו באסון: 1,835 בהולנד, 307 באנגליה ולמעלה מ-230 בכלי שיט בים הצפוני.
רבים בהולנד עודם מציינים את זיכרון הנספים באחד בפברואר.
השיטפון בהולנד.
בלילה שבין 31 בינואר ל-1 בפברואר 1953 נפרצו סוללות רבות במחוזות זיילנד, צפון הולנד ודרום הולנד כתוצאה מהסופה והגאות. שטחים נרחבים הוצפו כליל. רבים מהשטחים שהוצפו היו חלקות אדמה מוקפות סכרים, המצויות מתחת לגובה פני הים. חלקה מעין זו, ש"נכבשה" באופן מלאכותי, מכונה פּוֹלדר בשפה ההולנדית.
היעדר התרעה מוקדמת.
באותה תקופה תחנות הרדיו המקומיות לא שידרו בשעות הלילה, ורבות מהתחנות הקטנות לניטור מזג אוויר פעלו רק בשעות היום. כתוצאה מכך לא קיבלה האוכלוסייה באזורי הסיכון את אזהרות מכון החיזוי המטאורולוגי ההולנדי מבעוד מועד. הסופה חוללה שיבושים ברשתות הטלפון והטלגרף, ובתוך שעות הקימו חובבי רדיו רשת חירום אלחוטית. פעילותם ההתנדבותית של חובבי רדיו אלה הייתה ערוץ התקשורת היחיד של אזורי האסון עם שאר העולם במשך עשרה ימים ולילות רצופים. בנוסף, היות שהאסון התחולל במוצאי שבת, שירותים ציבוריים רבים לא היו מאוישים.
נזקי האסון.
ההצפות כיסו במים חלקים גדולים מן המחוזות דרום הולנד, זיילנד וצפון בראבנט. במחוז צפון הולנד הוצף רק פולדר אחד, בין היתר הודות לתושיית התושבים, כמפורט להלן.
ארבעה עשר איים הוצפו באסון, בהם שבעה באורח קשה. כמו כן הוצפו חלקים מעיירה במחוז זיילנד ואזורים בקרבת שתי עיירות במחוז צפון בראבנט. ועדת חקירה ממשלתית מצאה כי השיטפונות הביאו למותם של 1,835 תושבים וחייבו את פינויים של עוד 70,000 איש.
מי הים כיסו 1,365 קמ"ר אדמה, לרבות 9% מהאדמה החקלאית בהולנד. כ-30,000 בהמות טבעו, 47,300 מבנים נפגעו וכ-10,000 מתוכם הוצאו מכלל שימוש. הנזק הכולל נאמד בזמנו ב-895 מיליון גילדן הולנדי.
"האצבע בסכר" שמנעה אסון.
סוללת עפר לאורכו של אחד מיובלי נהר הריין הגנה על בתיהם של שלושה מיליון תושבים במחוזות דרום הולנד וצפון הולנד. אחד המקטעים בסוללה לא חוזק כראוי על ידי חיפוי אבן. מתנדבים עמלו על חיזוק מקטע זה, אך הוא קרס בסביבות השעה חמש וחצי לפנות בוקר ב-1 בפברואר. מי הים געשו אל תוך הפולדר. בצעד נואש, הורה ראש העיירה המקומית (Nieuwerkerk aan den Ijssel) לבעל ספינת הנהר "שני האחים" (de Twee Gebroeders) לנווט אותה לתוך הפרצה בסוללה – הספינה נעצרה בתוך הפרצה בסוללה וכך סתמה אותה ואסון גדול נוסף נמנע.
תגובות לאסון.
מספר מדינות שכנות שלחו חיילים לסייע בחיפוש והצלה. צבא ארצות הברית שלח מסוקים מגרמניה לסיוע בחילוץ אנשים מגגות בתיהם. יוליאנה, מלכת הולנד והנסיכה ביאטריקס ביקרו באזורי האסון כעבור ימים ספורים. הותנעו תוכניות שיקום שהסתייעו במגבית לאומית ובסיוע בינלאומי. מבחינה פוליטית הביא האסון לחקיקת תוכנית דלתא – תוכנית בינוי רחבת היקף במסגרתה קוצר קו החוף ההולנדי ונוצקו אמצעי מיגון נוספים, במטרה להפחית את הסכנה הנשקפת משיטפונות עתידיים. בפרט נסכרו מרבית שפכי הנהרות בהולנד, לרבות שפכי נהרות הריין והמז. כעבור 35 שנים נשלמו העבודות, בשנת 1998, עם הקמת מחסום מפני נד סופה (Storm surge) על שפך הריין בקרבת העיר רוטרדם.
שיטפון הים הצפוני בארצות אחרות.
השיטפון בבריטניה.
שיטפון הים הצפוני גרם לאחד מאסונות הטבע החמורים בתולדות הממלכה המאוחדת. נזקים נרשמו לאורך למעלה מ-1,600 ק"מ של קו החוף הבריטי והוצפו אדמות בשטח העולה על אלף קמ"ר. ההצפות הביאו לפינוי יותר משלושים אלף תושבים מבתיהם, וכ-24,000 נכסים נפגעו קשות. בעקבות האסון הוקם מחסום התמזה בשנות ה-80 של המאה ה-20, במטרה למנוע את הצפת מרכז לונדון בעת גאות נהר התמזה.