לאחר הבחירות הכריז דיאס על התוצאות, כאשר ניצחונו היה כמעט פה אחד, למעט כמה מאות קולות שהצביעו עבור מדרו בכל המדינה. התרמית הייתה גדולה מדי כדי שהציבור יקבל אותה, וזה יצא לרחובות. ב-20 בנובמבר 1910 קרא מדרו, שברח מהכלא, לציבור במקסיקו ליטול את נשקם ולהילחם נגד ממשלו של דיאס. התוכנית שגיבש נקראה תוכנית סן לואיס פוטוסי, על שם העיר סן לואיס פוטוסי שבה גובשה. הכוחות המהפכניים, שהונהגו בידי אמיליאנו ספאטה, פנצ'ו וייה, פסקואל אורוסקו וונוסטיאנו קאראנסה במדינות מקסיקו השונות, הביסו את הצבא הפדרלי בהנהגתו של דיאס. ב-1911 נכנע דיאס "לטובת שלום האומה" ויצא לגלות בצרפת, שם נפטר ב-1915.
המכנה המשותף היחידי של המהפכנים בינם ובין עצמם היה הרצון להדיח את הרודן מתפקידו, אולם לאחר שצלחו במשימתם נתקלו בקושי רב לארגן את הממשל מחדש לשביעות רצון כל הזרמים. הדבר גרר מאבק ממושך בין הליברלים, הרדיקלים והאחרים, שנמשך קרוב ל-20 שנה ונחשב לחלק מהמהפכה המקסיקנית, על אף שניתן להחשיבו כמלחמת אזרחים לכל דבר. באותו הזמן התנקשו מתנגדיהם של מנהיגי המרד באלה האחרונים. ובין היתר מדרו (1913), ספאטה (1919), קאראנסה (1920) ופנצ'ו וייה (1923) נרצחו על ידי מתנגדיהם במהלך המהפכה.
מדרו נרצח בשנת 1913 בעודו מכהן בתפקיד הנשיא. הוא הודח והוצא להורג בידי ויקטוריאנו ורטה, גנרל לשעבר של דיאס שנשען על תמיכתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו דאז, אך לא בתמיכתו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. בהמשך, איבד אוארטה מהפופולריות שלו בשל יחסו הברוטלי כלפי נתיניו ועמו, והודח בידי ונוסטיאנו קאראנסה, ממובילי המהפכה, ב-1915. קאראנסה הכריז ב-5 בפברואר 1917 על כינונה של חוקה חדשה במקסיקו - חוקה שתקפה במקסיקו עד היום.
קאראנסה נרצח ב-1920 על ידי תומכים לשעבר שלו, בגלל סכסוך פנימי.
אלווארו אוברגון סאלידו, מתומכיו לשעבר של קאראנסה שהתקוממו נגדו, תפס את השלטון והיה לנשיא. הוא הצליח ללכד את העם המקסיקני ולהובילו בדרך חדשה, תוך שהוא מרסן את כוחה של הכנסייה הקתולית, הנהיג חירות חברתית יחסית ואף הניח את היסודות למתן זכויות לנשים. על אף שביתת הכוחות היחסית לאחר 1920, המאבקים המזוינים טרם תמו. המאבק המפורסם ביותר שהתרחש מאז סיום המהפכה הרשמי בשנת 1921, הוא המאבק בין תומכיה של החברה החילונית והפרדת הדת מהמדינה מול מתנגדיה, שרצו בהחזרת חלק מסמכויותיה של הממשלה לכנסייה הקתולית וחזרת מעמד הכמורה לכפי שהיה לפני המהפכה. המאבק הפך להיות מאבק אלים ב-1926 והוכרע בשנה לאחר מכן.
המהפכה המקסיקנית נמשכה בין השנים 1910 (ההתקוממות בגין הכרזתו השקרית של דיאס בדבר תוצאות הבחירות) ל-1921 (השנה שבה הצליח לייצב הנשיא אוברגון את המצב במדינה) וההערכות הן שכ-900,000 אנשים קיפחו את חייהם במהלכה. עם זאת, מלחמת הקריסטרוס (1926-1929) נחשבת על ידי היסטוריונים לחלקה השני של המהפכה.
מלחמת הקריסטרוס.
ב-1926 פרצה מלחמת הקריסטרוס בצורת התקוממות עממית מזוינת כנגד השלטון האנטי-דתי. החוקה של 1917 קבעה מספר סעיפים שנויים במחלוקת בכל הקשור לדת: בסעיף 5 לחוקה הוצאו מחוץ לחוק מסדרים נוצריים שהושתתו על נזירות. בסעיף 24 לחוקה נאסרה תפילה ציבורית מחוץ לכנסיות ובניינים שיועדו למטרת דת. בסעיף 27 לחוקה הוגבלו זכויותיהם של הארגונים הדתיים במדינה להחזקת רכוש בבעלותם. סעיף 130 לחוקה קבע כי ממעמד הכמורה במקסיקו תישלל זכות ההצבעה בבחירות, תימנע הרשות להתלבש בבגדים דתיים מסורתיים בפרהסיה וחל עליהם איסור להתבטא בנושאים ציבוריים באמצעי התקשורת.
ב-1929, לאחר שלוש שנים של עימותים פנימיים בין הכוחות הפדרליים של הממשלה לבין התומכים הדתיים ברפורמה דתית (שכונו הקריסטרוס - Cristeros), הגיעו הצדדים לפתרון דיפלומטי בעזרתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו, והסתימה המלחמה. הקונפליקט גבה את חייהם של 90,000 איש, מהם (למעט כמה אזרחים ו"קריסטרוס" שנהרגו בפשיטות של הצבא הפדרלי לאחר סיום המלחמה) כשני שלישים חיילים פדרליים וכשליש ממחנה ה"קריסטרוס". לפי ההסכם נשארו החוקים כפי שהם כתובים בחוקה, אולם בפועל לא בוצעה אכיפה מסודרת של חוקים אלה על ידי השלטון. רק באזורים ספורים נרדפו כמרים בשם החוק. לאחר קבלתה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם על ידי האו"ם, הוראותיה המקוריים של חוקת המדינה בענייני דת נותרו בעינן, אולם באופן רשמי לא נעשה דבר כדי לאכפן.
עליית ה-PRI לשלטון.
1929 היא גם שנת היווסדותה של מפלגת PRI (במקור - Partido Revolucionario Institucional - המפלגה המהפכנית המאורגנת), מפלגת השלטון במקסיקו ב-1929 עד תחילת המאה ה-21. מייסדה היה פלוטארקו אליאס קאייס, נשיא המדינה בין השנים 1924 ו-1928, שהמשיך לשלוט דה-פאקטו עד לשנת 1935 (תקופה המכונה "מקסימאטו"). קאייס הצליח לשכנע את מרבית הגנרלים במהפכה להתאחד לכדי צבא אחד - צבא מקסיקו. בעיני רבים, זוהי נקודת הזמן שסיימה את המהפכה המקסיקנית.
ידיה הארוכות של המפלגה הפכו את הפוליטיקה במקסיקו למונופול של מפלגה אחת. עד 1988 לא איבדה המפלגה מושב אחד בפרלמנט, ורק ב-2 ביולי 2000 ניצחה אותה בבחירות הכלליות "ברית השינוי" של מפלגת האופוזיציה - PAN, בראשותו של ויסנטה פוקס, ושמה קץ ל-71 שנות השלטון המהפכני-מוסדי של PRI.
הנשיא לאסרו קארדנאס עלה לשלטון ב-1934 וחולל מהפכה במקסיקו. באפריל 1936 הוא היגלה את השליט דה-פאקטו קאייס לארצות הברית, מחשש שינסה להשתלט שוב על כס הנשיאות ולהשליט משטר דיקטטורה במדינה. קארדנאס גיבש את הכוחות השונים במפלגתו, ה-PRI, והצליח לאחד את שורותיה מחדש.
כחלק מהרפורמה הכללית שלו במדינה, ביצע קארדנאס מספר פעולות שראוי לציין והביאו את מקסיקו להישגים מרשימים בתחומים מגוונים. להלן חלק ממהלכיו:
דן לה בוץ , עיתונאי ודוקטור להיסטוריה אמריקאית שחקר את הנושא, ציין בספרו "דמוקרטיה במקסיקו: מרד איכרים ורפורמות פוליטיות", כי אף על פי שקארדנאס הוביל מדיניות כלכלית שהיא בעיקרה ריכוזית וסוציאליסטית, הוא בד בבד כן שאף לחזק סממנים קפיטליסטים מסוימים בארצו, כמו השקעות של חברות זרות בארצו, פתיחת סניפים של תאגידים אמריקאים בארצו, ושיתופי פעולה בין ממשלת מקסיקו לתאגידים פיננסיים אמריקאים סביב קבלת הלוואות עבור הרפורמות המקסיקניות. קארדנאס רצה שהתאגידים הזרים יפתחו את ארצו, אולם התעקש שהדבר ייעשה תחת פיקוח ממשלתי.
יחד עם זאת, כדי לשמור על האיזון העדין, בעיניו של קארדנאס, בו תאגידים זרים מפתחים את כלכלת מקסיקו, אך לא מצליחים להטות את הפוליטיקה של מקסיקו לטובתם, יצר קארדנאס חסמים פוליטיים בניסיון למנוע את השפעתם של תאגידים אלו על השלטון.
מקסיקו במלחמת העולם השנייה.
מקסיקו לקחה חלק פעיל בחציה השני של מלחמת העולם השנייה. עד המתקפה על פרל הארבור לא התערבה מי ממדינות צפון אמריקה באופן פעיל במלחמה, וגם מקסיקו הייתה נייטרלית. מעורבותה היחידה במלחמה הייתה מסחר עם מדינות הציר, שהסתיים ב-1939 עם כניסתו של הצבא הגרמני לפולין. לאחר המתקפה, נטייתה של מקסיקו הייתה עם בעלות הברית, אולם היא לא השתתפה במלחמה.
ארצות הברית, שכבר קיבלה החלטה להכריז מלחמה על מדינות הציר, השתתפה במלחמה ומקסיקו, שיחסיה עם שכנתה הצפונית היו טובים, סייעה לה. במאי 1942 הטביעו צוללות הצי הנאצי שתי מיכליות נפט מקסיקניות, "שומרת המישור" (Portero de Llano) ו"חגורת הזהב" (Faja de Oro), שהעבירו דלק מנמל טמפיקו במקסיקו לנמל פילדלפיה בארצות הברית. בעקבות האירוע במפרץ מקסיקו החליט נשיא מקסיקו, מנואל אווילה קמאצ'ו, להצטרף לארצות הברית ולהכריז מלחמה על מדינות הציר.
מקסיקו, בצוותא עם אתיופיה והפיליפינים, הצטרפה ב-22 במאי ל"הכרזת האומות המאוחדות" שהכריז נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בינואר אותה שנה.
בתחילה סייעה מקסיקו לארצות הברית במאמץ המלחמתי. מקסיקנים רבים עבדו בארצות הברית בתשתיות כגון הרכבת מסילות ברזל וחקלאות, ואילו הצבא האמריקני לקח על עצמו לאמן גדודים מקסיקנים בנואבו לאדרו, מקסיקו, ולאחר מכן בארצות הברית, שיישלחו מאוחר יותר לשדה הקרב.
טייסת 201 של חיל האוויר המקסיקני בסופו של דבר לקחה חלק במערכה נגד הצבא היפני הקיסרי בפיליפינים במרץ 1945, זמן קצר בלבד לפני סיום המלחמה. המערכה הוכרעה לטובת בעלות הברית, הרבה בזכות הטייסים המקסיקנים. 20 טייסים מקסיקנים זכו באותות גבורה מחיל האוויר האמריקני. שבעה מטייסי טייסת 201 נהרגו בקרב, ונבנתה אנדרטה לזכרם.
מקסיקו לאחר מלחמת העולם השנייה.
הנס הכלכלי.
היסטוריונים מכנים את מה שקרה למקסיקו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה כ"נס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano). בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, למרות כישלונה של הממשלה לגייס השקעות מבחוץ במהלך תקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה לאחר מכן.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה הידרדרות פוליטית במקסיקו, ששיאה היה בטבח טלטלולקו ב-1968, ערב פתיחת אולימפיאדת 1968 במקסיקו סיטי. לאחר המשחקים האולימפיים הכלכלה שבה למסלולה. רוב הזמן כלכלת מקסיקו התפתחה במהירות, למעט משברים קטנים ב-1976 וב-1982 שגרמו לרכישת הבנקים הגדולים על ידי הממשלה. הבנקים הצטיירו כגורמים העיקריים למשברים הכלכליים שפקדו את המדינה. היה זה נורמלי שהפסו המקסיקני קיבל ערך מחדש מדי שש שנים, כשהתחלף נשיא. בדצמבר 1994, שינוי שער החליפין גרר את הכלכלה המקסיקנית למיתון עמוק, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.