כשהחלה אוסטרובר במחקר היסטוריונים בכירים טענו בפניה כי "אין טעם לחפש היבטים הומוריסטיים בחייהם ובנסיבות מותם של היהודים בשואה". אך בעקבות המחקר והראיונות שביצעה המחברת עלה כי גם בתנאים בהם שהו, ההומור שימש עבורם מנגנון הגנה בריא, שסייע להם להתרחק מהמציאות ולראותה מזווית אחרת וגם אם ההומור לא שינה את מצבם הוא השפיע על התחושה האישית שלהם וסייע באינטראקציות חברתיות בחיי היומיום. עבור חלק מהיהודים בגטאות ובמחנות שימש ההומור אמצעי ביטוי למרד רוחני ואיפשר להם להרגיש שהם שומרים על אורח חיים נורמלי.
בעקבות ספרה של אוסטרובר הופקו ארבעה סרטי קולנוע.
הסרט "הצחוק האחרון" של הבמאית פרן פרלסטין עוסק בהומור בזיכרון השואה. בסרט הבוחן את מקומו של ההומור בזיכרונות השואה, משתתפים ניצולת השואה רֵנֶה פיירסטון שרוב בני משפחתה ניספו בשואה, והקומיקאים מל ברוקס, קרל ריינר ובנו רוב ריינר, לארי דייוויד, ג'רי סיינפלד, ג'ואן ריברס ושרה סילברמן והסופר אתגר קרת. הסרט מציג את תגובותיה של פיירסטון לקטעי סטנד־אפ, קולנוע וטלוויזיה בהם יש ניסיון לנפץ את הטאבו סביב נושא השואה תוך שימוש בהומור.
על פי פיירסטון צחוק היה הנשק היחיד בגטו, כי הומור היה הדבר היחיד שהנאצים לא יכלו להבין. השואה אינה מצחיקה אך ההומור סייע לניצולים לשרוד. ב-2020, פורסם ספר דומה "Laughter After: Humor and the Holocaust" שחיברו דויד סלוקי, גבריאל פינדר ואבינועם פט. מאמרי הספר עוסקים בסדרות אנימציה, הומור שואה בקומדיות מצבים אמריקאיות, הומור יהודי בגרמניה ובסרטי הקולנוע ג'וג'ו ראביט והחיים יפים.
ד"ר ליאת שטייר-לבני עסקה בנושא בשני ספרים שחיברה על התחום: בספר "הר הזיכרון יזכור במקומי" העוסק בתרבות שהתפתחה סביב השואה החל משנות ה-80 ו"Is It O.K. to Laugh About It?" ובה מקושר ההומור לשימור החרדה והטראומה בתרבות הישראלית המודרנית.
פרופ' אריה סובר קיבץ מספר מאמרים בשם "הצחוק" ובהם "הקומיקס כסוכן זיכרון השואה" מאת פנינה רוזנברג שעוסק ברומן גרפי שחיברה ניצולת השואה אווה גאבאני והמאמר "שואה גם שלנו –מזרחים והומור–שואה בתרבות הפופולרית בישראל" מאת ליאת שטייר-לבני. בספרו האחרון שמוקדש לתולדות ההומור היהודי הקדיש סובר פרק להומור היהודי בשואה.
בשנת 2004 ראה אור ספרו של חוקר השואה איתמר לוין מבעד לדמעות: הומור יהודי תחת השלטון הנאצי, העוסק בנושא ההומור בתקופת השואה. הספר מנסה לספק צד נוסף של זיכרון השואה דרך ההומור. בספר סקירה ודוגמאות מחיי תרבות ערים והוא מציג את הניסיון לשמר את ההומור היהודי גם בתקופות משבר קשות ביותר. חלק מהדוגמאות המובאות בספר הן התיאטרון בטרזין והצגות שהועלו בגטו לודז' ובמקומות אחרים כחלק מהמארג התרבותי של היהודים שם שניסו לשמור על צלם אנוש.
ביום השואה 2020, שודר בכאן 11 הסרט הייתם צריכים להיות שם ובו הקומיקאי טל פרידמן, בן למשפחה ניצולת שואה, חוקר את התחום ומשוחח עם ניצולים על ההומור בתקופתם. ירון ניסקי סיפר בראיון איתו ש"הרעיון לסרט היה של אבי מרקדו, הוא קרא את הספר של ד"ר חיה אוסטרובר, 'ללא הומור היינו מתאבדים', ונורא רצה לעשות סרט על זה."
פרידמן נולד בחיפה להורים ניצולי שואה. אביו הסתתר עם משפחתו בכפר קטן בדרום צרפת ואמו הוברחה לשווייץ כשהייתה בת שבע. בבגרותה הפכה אמו של פרידמן למומחית לקולנוע נאצי, ופרידמן מתאר שעוד כשהיה ילד צפה בסלון בסרטי 16 מ"מ שהראו את היטלר. פרידמן משוחח בסרט עם ניצולי שואה שנעזרו בהומור ככלי הישרדותי וממשיכים להיעזר בו עד היום. השיחות בסרט מציגות נקודות מבט פחות מוכרות על השואה, בין היתר: תיאטרון סאטירי, קריקטורות, בדיחות והומור שהיוו מנגוני הגנה עבור היהודים במחנות ההשמדה שהתמודדו עם המוות.
הסרט מציג גם שיחות עם השחקנים מוני מושונוב, דב נבון, רבקה מיכאלי, ועם חוקר ההומור פרופ' אריה סובר ועוד על הומור בתקופת השואה. לפי יוצרי הסרט הרעיון המרכזי בו הוא שגם בתנאים לא אנושיים בני אדם מסוגלים למצוא את הכוח לחייך.
העיתונאי עוזי וייל היה מראשוני העיתונאים שהשתמשו בהומור סאטירי בנושא, והחל כבר בעת כתיבת השער האחורי, שם כתב בין היתר כי: "קטשופ זה האושוויץ של העגבניות".
תוכנית הסאטירה החמישייה הקאמרית ביקרה את העיסוק הציני בשואה ואת תחושת הרדיפה הבלתי פוסקת שחש העם היהודי. כך למשל במערכון "פלדרמאוס באולימפיאדה" מבקש האצן הישראלי להתחיל מספר מטרים לפני האצנים האחרים משום ש"העם היהודי סבל מספיק" וכדי "לצמצם את ההשפלה". מערכון נוסף ביקר את התמסחרות הטיולים המאורגנים למחנות ריכוז ומערכון דומה הוצג גם בארץ נהדרת אודות זוג החוגג את יום נישואיו באושוויץ.
ביקורת.
הומור שחור ובפרט על השואה מעורר אי נוחות וסלידה שכן הוא עוסק בנושאים מקבריים שמרבית האנשים שואפים להדחיק.
באביב 2011 שודר מערכון ריאליטי-שואה בתוכנית הבידור הסאטירית ארץ נהדרת. במערכון יובל סמו מגלם מלהק לפורמט ריאליטי והוא מסביר את חוקי המשחק למתמודדים עד שמתברר שהפורמט נקרא "המחנה" ובאותה מידה יכול להיקרא "הישרדות טרבלניקה". על פי התגובות למערכון זה במדיה החברתית, בעיקר בטוויטר ובפייסבוק, נראה היה שהציבור נרתע מהומור כזה והמערכון קיבל תגובות ביקורתיות רבות.
הסתבר שלציבור הצופים בישראל, אף על פי שלכאורה הומור השואה כאן חסין מפני טענות אנטישמיות, העיסוק בנושא הוא רגיש.
פרשת המרמרה
חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש
חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה), התש"ף-2020, המכונה "חוק הקורונה הגדול" הוא חוק המעניק לממשלת ישראל כלים למאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, במקום תקנות שעת חירום ששימשו לכך קודם לכן. החוק החליף את חוק הקורונה הזמני. הוא מסדיר גם את חלקה של הכנסת בפיקוח על החלטות הממשלה העוסקות בהתמודדות עם מגפת הקורונה. החוק אושר בכנסת ב-23 ביולי 2020.
החוק תוקן ב-17 אוגוסט 2020 ונוספו לו פרקים בנוגע לבידוד במקום לבידוד מטעם המדינה (מקום המיועד לבידוד שהוא בית מלון או אכסניה שנקבעו בידי המדינה ובמימונה), צווי סגירה מנהליים, וייעול עבודת הממשלה מול הכנסת.
החוק תוקן ב-30 בספטמבר 2020, וניתן סמכות לממשלה להכריז על מצב חירום מיוחד מחלת נגיף קורונה 2019.
החוק תוקן ב-11 בנובמבר 2020 וניתן לסמכות לממשלה להכריז על אזור תירות מיוחד על אזור העיר אילת או אזור עין בוקק-חמי זוהר.
החוק הוא הוראת שעה, ולכן תוקף החוק היה עד 30 ביוני 2021. התוקף הוארך מאז שלוש פעמים: תחילה ל-30 בנובמבר 2021, לאחר מכן ל-31 בדצמבר 2021 ולאחר מכן ל-31 בינואר 2022.
היסטוריה חקיקתית עד לחקיקת החוק.
בסוף פברואר 2020 החלה התפרצות נגיף הקורונה בישראל, כחלק ממגפת הקורונה העולמית. עד 17 במאי כיהנה ממשלת מעבר, ממשלת ישראל השלושים וארבע. הכנסת פעלה במשורה. היו ועדות כנסת זמניות שפיקחו על התנהלות הממשלה והייתה תקופה שבה הוועדות לא פעלו. אחרי תקופה זו, הוקמו מחדש ועדות והוקמה ועדה מיוחדת להתמודדות המדינה עם משבר הקורונה. הרכבן הקבוע נוצר אחרי הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בשלבים הראשונים של המגפה נעשתה ההתמודדות עימה במסגרת הסמכויות הרגילות שבחקיקה, כגון הוראות מנהליות לאיסור כניסת תיירים והמלצות לא מחייבות לציבור. בהמשך הוציא מנכ"ל משרד הבריאות צווים מכוח פקודת בריאות העם. עם התפשטות המגפה עברה הממשלה להתקנת תקנות שעת חירום שבשונה מהצווים – בכוחן לשנות מיידית את מרבית החוקים (ללא צורך בהליך החקיקה הארוך המאפיין שינוי שגרתי של חוק), להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים. בכך הן מעניקות תוקף משפטי מחייב למגבלות שנקבעו בהן אף אם הן סותרות חקיקה ראשית כלשהי. במקביל לשטף של התקנת תקנות שעת חירום נמשכה ההתמודדות בהוראות שעה שבמסגרת הסמכויות הרגילות שבחקיקה.
נגד התקנות המסמיכות את השב"כ והמשטרה להשתמש בנתוני מיקום לשם איתור אנשים ששהו בקרבת חולים ואנשים שנדרשו לבידוד בית הוגשו עתירות לבג"ץ, בטענה שהן מהוות פגיעה קשה בזכויות האדם. בדיון הראשוני בעתירות ציין בג"ץ שהן מעלות את השאלות העקרוניות הבאות:
בדיון ראשוני בעתירות התיר בג"ץ את הפעלת התקנות המאפשרות איתור של מי ששהו בסביבת חולים במחלת נגיף קורונה 2019, אך התנה זאת בהקמת ועדה של הכנסת שתפקח עליהן. ב-16 באפריל 2020 הועבר הדיון בבג"ץ בשידור חי.
בתחילת אפריל 2020 העביר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, חוות דעת לראש הממשלה, לשר המשפטים ולמזכיר הממשלה, לפיה יש להעדיף חקיקה רגילה בכנסת על פני התקנת תקנות שעת חירום. לדברי מנדלבליט, קיומו של צורך חיוני ומיידי, שלא מאפשר המתנה להשלמת הליך חקיקה, עשוי להצדיק התקנת תקנות שעת חירום, שיחד אתה יש להמשיך בקידומה של חקיקה רגילה בכנסת.
בנוסף, על-פי סעיף 39(ו) ל, תוקפן של תקנות לשעת חירום שמתקינה הממשלה, פוקע לכל המאוחר כעבור שלושה חודשים מיום התקנתן, אלא אם כן מחוקקת הכנסת חוק המאריך את תוקפן.
בעקבות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה ופסיקת בג"ץ בעניין החלפת תקנות שעת חירום בהקדם האפשרי בחקיקה ראשית, וכן בשל פקיעת תוקפן המתקרב של תקנות שעת החירום, ב-28 במאי 2020 הפיץ משרד ראש הממשלה תזכיר חוק שנועד להקנות לממשלה סמכויות מפורשות מכוח חקיקה ראשית במקום תקנות שעת חירום.
ב-22 ביוני, עם פקיעת תוקף התקנות להגבלת פעילות בחלוף שלושה חודשים מהתקנתן, חודש תוקפן של חלק מהתקנות באמצעות חוק של הכנסת, ומועד פקיעת תוקפן החדש נקבע ל-6 באוגוסט. באופן דומה, בסמוך למועדי פקיעות תוקפן של תקנות שעת חירום נוספות שהותקנו בשל המגפה, חודש תוקפן בחוקים שחוקקה הכנסת.