רוּסְתָּווִי (בגאורגית: რუსთავი) היא הרביעית בגודלה בגאורגיה ובירת מחוז כארתלי תחתית שבדרום-מזרח המדינה. היא ממקומת על גדות נהר הקורה ומרוחקת כ-25 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טביליסי. לעיר מעמד מנהלתי של נפה נפרדת, כאשר מיקומה בפועל הוא בתוך נפת גרדבני, בשנת 2020 התגוררו בעיר 128,680 איש.
מקור השם.
החל מהמאה ה-4 נזכרת רוסתווי במספר מקורות היסטוריים. על פי המקורות נבנתה במיקומה הנוכחי של העיר, על ידי המלך טרדטי, כנסייה. לאחר מכן בנה תעלה מנהר המטקווארי. מכאן גם שמה של העיר, כאשר "רו" פירושו בגאורגית תעלה, ומשמעות רוסתווי "שמקורו מהנהר".
היסטוריה.
על פי האגדה, שמובאת בספר דברי ימי גאורגיה, הכַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה, בנתה אשתו של כרתלוס, לאחר מותו, "דֶדה-ציחֶה" ואת "בוסטן כלאכי" ("עיר הנסיך").
על פי האמונה זוהי רוסתווי היא עיר הולדתו של המשורר הלאומי של גאורגיה, מחבר האפוס הלאומי של גאורגיה, עוטה עור הנמר, שותא רוסתוולי. המקור לאמונה זו הוא שמו, שותא רוסתוולי בגאורגית פירושו "שותא מרוסתווי". על פי מקור אחר, פירוש שם משפחתו: "בעל מצודת רוסתווי" (אחוזת רוסתווי).
העיר הוקמה במקום כיוון שנמצאה על נתיב סחר אשר חיבר בין אירופה ואסיה. אלכסנדר מוקדון, שלא כבש את גאורגיה, עבר, בדרכו למזרח, במאה ה-4 לפנה"ס, עבר ליד מצודת רוסתווי.
בשנת 1071, נכבשה העיר, יחד עם טביליסי, על ידי הסלג'וקים, והעיר הושמה תחת שליטתו של האמיר מגנג'ה.
בשנת 1115 נכבשה העיר על ידי גיאורגי צ'קונדידלי, ומצטרף למלך דוד הבנאי למערכה בטאו-קלארג'תי.
בשנת 1265, לאחר הפלישה המונגולית לגאורגיה, בראשות הכובש מאורדת הזהב, ברק חאן (1205-1267), הוחרבה העיר לאפר, וכל תושביה נטבחו. חורבות אותה מצודה התכסו בחול במרוצת השנים.
בשנת 1940 נתקבלה בהנהגת ברית המועצות החלטה לבנות מפעל מתכת ליד הבירה טביליסי, אולם מלחמת העולם השנייה מנעה את יישום התוכנית באותה עת.
על חורבות העיר נבנה באפריל 1944 מפעל מתכת, שנתן את הדחיפה להתפתחותה של העיר כעיר תעשייתית. עד לשנת 1946 התגוררו ברוסתווי מעל ל-3,000 איש. ב-19 בינואר 1948 קיבלה רוסתווי מעמד של עיר. העיר התפתחה מבית של פועלים שעבדו בבית חרושת סמוך למתכות, אשר נבנה בשנים 1941-1950 לכריית עפרות ועיבוד מינרלים גולמיים של ברזל מהשכנה אזרבייג'ן. סטלין הביא פועלים מחלקים שונים של גאורגיה, במיוחד מהנפות הכפריות והדלות של מערב גאורגיה. רוסתווי הפכה למרכז מפתח תעשייתי לכל עבר הקווקז. התעשיות העיקריות הן טחינת ברזל ופלדה וייצור מוצרי פלדה וכימיקלים.
שבויי מלחמה אשר נתפסו במלחמת העולם השנייה התגייסו לעצב ולבנות את "רוסתווי העתיקה". רוסתווי למעשה מחולקת לשני חלקים: "רוסתווי העתיקה" ("דזווֶאלי רוסתווי") ו"רוסתווי החדשה" ("אחאלי רוסתווי"). רוסתווי העתיקה מאופיינת בסגנון אדריכלי סטליניסטי, כאשר רוסתווי החדשה מאופיינת בערב רב של בתי דירות ובלוקים סובייטים מדכאים.
לנפילת ברית המועצות בשנת 1991 הייתה השפעה הרסנית על רוסתווי, השפעה שהשתלבה עם קריסת כל הכלכלה הסובייטית, בה הייתה העיר תלויה. כיום, רוב המפעלים התעשייתיים נסגרו ו-65% מ מובטלת, עם כל התופעות הסוציאליות שאבטלה מביא: פשיעה, עוני ועוד. מאז אמצע שנות ה-90, שבה מנתה אוכלוסיית העיר כ-160,000 איש, הצטמקה האוכלוסייה, כאשר התושבים עוזבים כדי למצוא עבודה במקומות אחרים.
תרבות.
הפסטיבל של רוסתווי, המתקיים אחת לשנה נקרא "רוּסתַווכַּלַכּוֹבּה" ("რუსთავქალაქობა"). הוא נערך בהתאם למסורת הגאורגית, שבה נהוג לחגוג את יום השנה לייסודן של ערים ועיירות בפסטיבלים, מדי שנה בחודש אוקטובר. ביום הפסטיבל מתקיימים קונצרטים והופעות מחול עממי ברחובות העיר, דבר המושך גם תיירים.
כמו כן, מתקיים בעיר, מדי שנה, פסטיבל תיאטרון בשם "מסיכת הזהב" ("ოქროს ნიღაბი").
רוסתבי
יעקב אביגדור
הרב ד"ר יעקב אביגדור (תרנ"ו - תשכ"ז; 1896–1967) היה רב וסופר יליד גליציה, ניצול שואה, כיהן כרב הראשי של דרוהוביץ'-בוריסלב וכרב הראשי של יהדות מקסיקו.
ביוגרפיה.
נולד למשפחת רבנים בעיירה טרווה-וולוסקה שבגליציה, בין הערים סנוק ופשמישל (כיום בדרום-מזרח פולין). הצטיין בלימודי קודש ונסמך לרבנות בגיל צעיר – 16. רב אביגדור התפרסם כנואם וכבקי בתלמוד, ובעקבות זאת, בהיותו בן 24 (בשנת תר"ף-1920) נבחר כרב של הקהילות דרוהוביץ'- בוריסלב בדרום-מזרח פולין (היום מערב אוקראינה), ושימש בתפקיד זה עד מלחמת העולם השנייה. כרב הראשי של כל המחוז שכלל שמונים יישובים, שמש גם כאב בית דין.
בשנת תרצ"א (1931) קיבל מאוניברסיטת לבוב תואר דוקטור לפילוסופיה.
הרב היה המסדר קידושין של מנחם בגין (דרוהוביץ'-1939).
תחת הכיבוש הנאצי הוא נשלח למחנה העבודה פלאשוב, ומשם למחנה הריכוז בוכנוואלד. רבים מבני משפחתו נספו, ביניהם אשתו ושתי בנותיו, ואחיו, דוד אביגדור (רבה של אנדריכוב), ואשתו. לאחר השחרור, כדי שיוכל לעזור בהצלת היהודים ושיקומם, התנדב לתפקיד קצין דת (Chaplain) בצבא הפולני, וכך הייתה לו אפשרות לעבור ממחנה למחנה, מתוקף תפקידו ב"ועד ההצלה" שהוא ייסד. כמו כן ייסד בית דין לעזרת נשים שהיו במצב עגינות כתוצאה מהשואה.
הרב היגר לארצות הברית בתש"ו-1946 וקיבל משרה כרב הקהילה "חובבי תורה" בברוקלין,
וכראש ישיבת "רבי שלמה קלוגר" במנהטן שבניו יורק. לאחר שש שנים, דחה את הצעת הרבנות הראשית של ארגנטינה אך מונה לרבהּ הראשי של מקסיקו (תשי"ב-1952), בתפקיד שבו כיהן עד מותו.
בחייו ייעץ רבות בנושאי דת ואתיקה. כתב ספרים ומאמרים רבים, בנושאים שכללו פילוסופיה יהודית דתית, תולדות עם ישראל, מנהגים ופירוש המקרא. מרבית ספריו שכתב לפני המלחמה נעלמו.
במקסיקו כתב באופן תמידי בעיתונים ביידיש ופרסם ספרים בשפה זו, בעברית ובספרדית. הוא נפטר במקסיקו סיטי בתשכ"ז (1967). כיום, יד ושם מציגה לוח שהרב כתב מזיכרון בבוכנוואלד (ראו תמונה ב"קישורים חיצוניים" למטה).
מגהטון
דור צויגנבוים
פרופסור מאמלוק
פרופסור מאמלוק (רוסית: Профессор Мамлок) הוא סרט קולנוע סובייטי מ-1938 בבימויים של הרברט רפפורט ואדולף מינקין. התסריט בוסס על מחזה באותו השם פרי עטו של פרידריך וולף מ-1933. "פרופסור מאמלוק" הוא אחד הסרטים הראשונים שעסקו ברדיפת היהודים בגרמניה הנאצית.
תקציר העלילה.
פרופסור מאמלוק הוא רופא מנתח יהודי-גרמני מכובד, מנהל מרפאה ונושא עיטור צלב הברזל משירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. מאמלוק הוא שמרן ומתנגד לדעותיו הפוליטיות של בנו הבכור רולף, קומוניסט מושבע הנחוש להתנגד לנאצים ההולכים ומתחזקים. כשאדולף היטלר עולה לשלטון נאסר על מאמלוק היהודי לעסוק ברפואה והוא מגורש ממרפאתו על ידי ד"ר הלפאך, רופא שעבד בשירותו בעבר ונעשה לנאצי. אנשי האס אה גוררים אותו ברחובות כשהמילה "יהודי" משורבטת על חלוק המנתחים שלו. אך כעבור זמן מה, שירותיו נדרשים כדי להציל את חייו של בכיר מפלגה, ונאמר לו כי זכויותיו יושבו. לאחר שהוא מנתח את האיש, הלפאך זומם לחבל במעמדו ומחתים רבים מהרופאים בקליניקה על תצהיר לפיו מאמלוק אשם בשורה של עבירות. מאמלוק, המום ושבור, מנסה להתאבד בירייה, אך חייו ניצלים בידי ד"ר אינגה רואוף, נאצית קנאית המתחילה לפקפק באמונותיה. בינתיים, רולף וכמה מחבריו הקומוניסטים נעצרים ומעונים באכזריות. הם מצליחים להימלט מהמעצר וניצודים בידי המשטרה והאס אה. רולף מגיע לביתו של אביו, שם רואה אותו הלפאך ומנסה לירות בו. רואוף תופסת את האקדח והורגת את הלפאך. אינגה ורולף בורחים מיציאה אחורית של חנות מכולת סמוכה. כח אס אס גדול מגיע למקום ומכתר אותו. מאמלוק יוצא למרפסתו ונושא נאום חוצב-להבות נגד הנאצים, המזעזע את הקהל הגדול שהתאסף במקום. הוא נורה ונהרג בידי האס אס. רולף, מנהיגה של מחתרת קומוניסטית חדשה, נשבע בפני החברים בה – ביניהם גם רואוף – כי יפיל את המשטר.
הפקה.
ב-1933, מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל המחזאי היהודי-גרמני הקומוניסט פרידריך וולף – אביו של ראש שירות הביון המזרח-גרמני לעתיד, מרקוס וולף – בחיבור "פרופסור מאמלוק", שעלה על הבמה לראשונה בוורשה ב-19 בינואר 1934 בתיאטרון יידיש מקומי, תחת השם "הטלאי הצהוב". ב-25 ביולי עלה המחזה, בעברית, בהבימה בכיכובו של שמעון פינקל תחת השם "פרופסור מנהיים". לאופולד לינדטברג ביים הפקה גרמנית ראשונה בציריך ב-8 בדצמבר אותה שנה, שזכתה לתשומת לב רבה והעלתה את נושא היהודים בגרמניה לדיון לאחר שנאצים שווייצרים התפרעו במהלך ההצגות; במקרה אחד, ביצעה המשטרה יותר ממאה מעצרים. המחזה הפך להצלחה בינלאומית ותורגם לשפות רבות.
לאחר שהבמאי היהודי-אוסטרי ואזרח ברית המועצות הרברט רפופורט ראה את ההצגה בתיאטרון במוסקבה, הוא החליט ליצור עיבוד קולנועי. הסרט הופק על ידי אולפן הסרטים לֶנְפִילְם בלנינגרד וצולם בעיר. התסריט של הסרט היה שונה במידה ניכרת מהמחזה: במקור, מאמלוק אכן התאבד וכך הסתיימה העלילה. מבקר הסרטים הצרפתי ז'ורז' סאדול שמע לאחר מכן מוולף כיצד, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא ביקר ביחידה של הצבא האדום והתבקש לשוחח על "פרופסור מאמלוק". החיילים, שהכירו את הסרט בלבד, הופתעו כשוולף הזכיר פרטי עלילה מהמחזה ועצרו אותו בחשד להתחזות ולריגול. הוא כמעט נורה לפני שקצין שהכיר אותו התערב.
קבלת הסרט.