אלונסו דה ארייאנו (בספרדית: Alonso de Arellano) היה מגלה ארצות ממוצא ספרדי שפעל במאה ה-16, ופיקד על אחת מארבע הספינות שהוביל מיגל לופס דה לגאספי להקמת מושבה בפיליפינים ב-1565. היסטוריונים ספרדים ופיליפינים טוענים, כי למעשה הגיע דה ארייאנו לפיליפינים לפני דה לגאספי. כמו כן, היה דה ארייאנו הראשון שהצליח לשוב לספרד החדשה ממערב האוקיינוס השקט, אם כי לא זכה להכרה רבה על הישג זה.
רקע.
מיגל לופס דה לגאספי התמנה לעמוד בראש המשלחת לחקר וליישוב אזור איי הפיליפינים על ידי המשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה לואיס דה ולאסקו ב-1564. לאזור הפיליפינים כבר הגיעו בשנים עברו פרדיננד מגלן ורוי לופס דה וייאלובוס ב-1521 וב-1542, בהתאמה. ב-21 בנובמבר 1564 הפליגה המשלחת מנמל בארה דה נבידאד במקסיקו בארבע ספינות ועליהן 380 אנשי צוות, מתוכם 200 חיילים.
ב-30 בנובמבר 1564 אבד הקשר בין הצי העיקרי של המשלחת לבין ספינתו של דה ארייאנו, הסן לוקאס, ספינה מדגם פאטצ'ה בעלת שוקע נמוך אשר נועדה לשמש לסיור קרוב לחופים. יתר הספינות המשיכו בדרכן, הגיעו לאיי מריאנה, לגואם ולפיליפינים והקימו ב-8 במאי 1565 על האי סבו את העיירה סן מיגל (כיום סבו סיטי). בהתאם לתוכנית המשלחת, הפליג הנווט אנדרס דה אורדאנטה מסבו ב-1 ביוני ופנה צפונה ואז מזרחה במטרה לשוב לספרד החדשה. במהלך התקופה שבין הגעת המשלחת לפיליפינים לחזרתו של דה אורדאנטה לא חודש הקשר עם דה ארייאנו וההנחה הייתה, כי ערק עם צוותו.
מסעו של דה ארייאנו.
לאחר שהופרדה הסן לוקאס מהצי העיקרי, הפליג ארייאנו בסיוע הנווט שלו, לופה מרטין (Lope Martín), באזור הפיליפינים ולאחר שגילה מספר איים שב בחזרה לספרד החדשה. בכך הפך דה ארייאנו להיות הראשון שמצא את הנתיב שהביא אותו בהצלחה ממערב האוקיינוס השקט למזרחו, כאשר עגנה הסן לוקאס בבארה דה נבידאד ב-9 באוגוסט 1565. עם הגיעם הגישו דה ארייאנו ומרטין דיווח על מסעם באיי הפיליפינים ועל כך שדה לגאספי ומשלחתו נספו.
דה ארייאנו הופיע בפני מועצת האאודיינסיה במקסיקו סיטי ותבע את ההכרה בו כמגלה נתיב החזרה וכן תבע את הפרס הכספי שהובטח למגלה. על פי דיווחו, גילה דה ארייאנו במהלך מסעו שמונה איים השייכים לאיי מרשל ולאיי קרוליין, ביניהם לגונת טרוק. על פי אותו דיווח, טען דה ארייאנו כי סייר באזור הפיליפינים במשך כשלושה חודשים, בין ה-29 בינואר ל-22 באפריל, תקופה שחפפה את שהייתו של דה לגאספי באיים בכתשעה שבועות, והעובדה שלא הצליח לחבור אל האחרון עוררה לאחר מכן שאלות וחשדות. מצד שני, היה דיווחו מפורט ובר-אימות. דה ארייאנו טען כי הפליג עד לקו הרוחב 43 צפון שם מצא רוחות מערביות שנשאו את ספינתו מזרחה. חלק זה של דיווחו היה מלא בתיאורים מוזרים, שהטילו ספק במהימנותו: צפייה בפוקנות שהגיעו לגודלן של פרות עוד התקבלה כסבירה, אך היה זה בלתי מתקבל על הדעת ששמן בישול יקפא באמצע הקיץ.
אחרית דבר.
לאחר סיום חקירתו באאודיינסיה, לא צוין דה ארייאנו לשבח על הישגו ולא זכה בפרס כלשהו, אך גם לא נשפט על עריקה. הגעתו של דה אורדאנטה לאקפולקו ב-8 באוקטובר 1565, המכתבים שהביא מדה לגאספי והדיווח שמסר על מסעו התקבל כמהימן יותר והנתיב אותו התווה התפרסם והפך לחוליה המקשרת הבלעדית בין הפיליפינים לספרד החדשה. בנוסף, עמדו לזכות דה אורנדאטה קשריו הטובים עם המשנה למלך במקסיקו, מושל הפיליפינים וחברותו במסדר האוגוסטינים, אשר סייעו במתן ההכרה כמגלה הנתיב, שכונה "נתיב אורדאנטה" ובו הפליגו ספינות הגליאון של מנילה במשך כ-250 השנים הבאות. הופעתו של דה אורדאנטה בפני האאודיינסיה הביאה גם למעצרם של דה ארייאנו ומרטין, על שהפיצו שמועות כוזבות על סופה של המשלחת, והוחלט לשלוח אותם בחזרה אל הפיליפינים על מנת שדה לגאספי יחליט על עונשם. לופה מרטין נשלח על גבי הסן חרונימו לפיליפינים ב-1566, השתתף במרד בספינה וסיים את חייו נטוש על אחד מאיי מרשל.
ההישג של דה ארייאנו במציאת נתיב החזרה לספרד החדשה הוצנע; לא הייתה לו משמעות רבה מלבד העובדה שהקדים את דה אורדאנטה בשלושה חודשים אך גם הראה שהפתרון לבעיה "כבר היה באוויר" ואנשים נוספים חשבו עליו. עדיין, ניתן להחשיב את מסעו המוצלח של דה ארייאנו מזרחה, בספינה קטנה בת 40 טונות ועם צוות של 20 איש בלבד, כהישג מופלא.
טבח טומאן
טבח טומאן היה פשע מלחמה שהתרחש ב-16 ביולי 1950, במהלך מלחמת קוריאה, על פסגת הר בכפר טומאן שבקוריאה הדרומית. בטבח נרצחו שלושים חיילי צבא ארצות הברית, פצועים ולא-חמושים, וכן כומר קתולי, בידי חיילי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית במהלך קרב טג'אן.
במהלך פעילות מבצעית בנהר גאום במסגרת קרב טג'אן, קבוצת חיילי צבא ארצות הברית נותקו מאספקה-מחדש בעקבות מחסום שהוצב בידי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית. לאחר שניסיונותיהם לפרוץ את המחסום נכשלו, נאלצו החיילים להתפנות להרים הסמוכים כדי לטפל בפצועים. לאחר ששלושים מהפצועים, רופא אחד וכומר צבאי אחד נותקו משאר הקבוצה, הם התגלו על ידי כוח סיור קוריאני. הכוח פתח באש על הכומר בעודו מתפלל לשלומם של הפצועים, ומיד לאחר מכן נרצחו שאר החיילים. חובש הצליח להימלט.
גרביל (סוג)
סוניה, מלכת נורווגיה
סוניה, מלכת נורווגיה (בנורווגית: Sonja av Norge; נולדה ב-4 ביולי 1937), היא מלכת נורווגיה, רעייתו של האראלד החמישי, מלך נורווגיה.
ביוגרפיה.
סוניה הרלדסן נולדה ב-4 ביולי 1937 באוסלו כאחת מארבעה ילדים של קרל אוגוסט הרלדסן, סוחר ביגוד, ואשתו דניי אולריכסן. היא הוסמכה וקיבלה דיפלומה כתופרת שמלות וחייטת בבית הספר המקצועי של אוסלו. היא למדה בבית ספר בלוזאן המלמד נערות צעירות נימוסים והליכות והתנהגות של בת אצולה ממעמד גבוה. היא למדה שם גם הנהלת חשבונות, עיצוב אופנה ומדעי החברה. לאחר מכן חזרה לנורווגיה והחלה ללמוד לתואר ראשון באנגלית, צרפתית ותולדות האמנות באוניברסיטת אוסלו.
היא התארסה להאראלד, יורש העצר הנורווגי, בשנת 1968, לאחר שניהלו מערכת יחסים תשע שנים, והזוגיות ביניהם נשמרה בסוד עקב כך שסוניה איננה בת מלוכה; הנסיך האראלד אמר לאביו אולף החמישי, מלך נורווגיה שאם לא יינשא לסוניה אז לא יינשא לאף אחת אחרת ואף פעם לא יתחתן. הם נישאו באוגוסט באותה שנה בארמון המלכותי הנורווגי.
לאחר שנישאו החלה סוניה לבצע את חובותיה המלכותיים כאשת יורש העצר. היא ביקרה ברחבי נורווגיה וערכה מסעות רשמיים במדינות רבות. בשנת 1972 היא הייתה מעורבת בהקמת "קרן הנסיכה מרתה לואיז" הנותנת סיוע לילדים בעלי נכויות ומוגבליות. בין השנים 1987 ל-1990 כיהנה כסגנית נשיאת הצלב האדום הנורווגי והייתה אחראית על הפעילות הבינלאומית של הארגון. ב-1989 היא לקחה חלק במשלחת הצלב האדום לאפריקה. ב-1991 מונה הארלד למלך נורווגיה ובכך נהפכה סוניה למלכת נורווגיה, לאחר שבמשך 53 שנים לא הייתה מלכה במדינה. היא נוהגת ללוות את בעלה המלך בביקורים רשמיים ובעולם ומשמשת כמארחת כאשר מנהיגים לאומיים מבקרים בנורווגיה. ב-2005 נהייתה למלכה הראשונה אי פעם המבקרת באנטארקטיקה. ב-2006 נוסד "פרס המלכה סוניה לבתי ספר" המוענק מדי שנה לבתי ספר הבאים לקדם מצוינות ושוויון. המלכה סוניה היא צלמת חובבת וקיימה מספר תערוכות וגלריות וב-2011 נוסד פרס נוסף על שמה "פרס המלכה סוניה לאומנות נורדית".
משפחתה.
ב-29 באוגוסט 1968 התחתנה סוניה עם האראלד החמישי, מלך נורווגיה, ונולדו להם שני ילדים:
בת שבע (להקה)
פפריקש
מיזם הגנאלוגיה במתמטיקה
אולגה לדיז'נסקיה
אולגה אלכסנדרובנה לדיז'נסקיה (ברוסית: Óльга Алекса́ндровна Лады́женская; 7 במרץ 1922 - 12 בינואר 2004) הייתה מתמטיקאית סובייטית ורוסייה. שמה יצא בשל עבודתה על משוואות דיפרנציאליות חלקיות (ובמיוחד על הבעיה ה-19 של הילברט) ועל דינמיקת זורמים. היא הגתה את ההוכחות הקפדניות הראשונות של ההתכנסות של שיטת דיפרנציאל סופי למשוואות נאוויה-סטוקס. היא נמנתה על תלמידי איוואן פטרובסקי. היא זכתה במדליית הזהב על שם לומונוסוב בשנת 2002.
ביוגרפיה.
לדיז'נסקיה נולדה וגדלה בקולוגריב, קוסטרומה, ברית המועצות. אביה היה מורה למתמטיקה, ובהשפעתו התעניינה ואהבה מתמטיקה מגיל צעיר. באוקטובר 1937 נעצר אביה בידי הנקו"ד, נשלח לגולאג, ונרצח בידיהם זמן קצר לאחר מכן. גורלו מתואר בספר ארכיפלג גולאג מאת סולז'ניצין. לדיז'נסקיה הצליחה לסיים את לימודי התיכון, אך מכיוון שאביה נחשב "אויב העם", נאסר עליה ללמוד באוניברסיטת לנינגרד.
היא הצליחה להתקבל למכון פדגוגי בשנת 1941. בשנת 1943, התקבלה לפקולטה למכניקה ולמתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1947, בהנחיית המתמטיקאי איגור פטרובסקי. באותה שנה נישאה, ועברה ללנינגרד, שם סיימה תואר שני באוניברסיטת לנינגרד תחת סרגי סובולייב בשנת 1949.
לאחר מות סטלין בשנת 1953, השלימה לדיז'נסקיה את לימודי הדוקטורט שלה, והחלה ללמד במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת לנינגרד, וכן במכון המתמטי על שם סטקלוב. משנת 1962 עמדה בראש המעבדה לפיזיקה מתמטית באקדמיה הלאומית למדעים. משנת 1981 הייתה חברה-בהתכתבות של האקדמיה הלאומית למדעים, במחלקה למתמטיקה. בין שנת 1990 לשנת 1998 עמדה בראש האגודה המתמטית של סנקט פטרבורג. הוענק לה דוקטורט של כבוד מטעם אוניברסיטת בון.
לדז'נסקיה הייתה חברה באקדמיה האירופית ובאקדמיה לאופולדינה בגרמניה.
פרסי אמפייר