בבית הכנסת התקיימה ישיבה גדולה. בתקופתם של מארי דוד משרקי (שהיה מנהיגה הרוחני של הקהילה) ושל מארי יחיא עראקי בן הנשיא מארי שלום עראקי, שימש בית הכנסת כמרכז רוחני של הקהילה בתימן.
התיבה של בית הכנסת הגיעה לארץ ישראל על ידי הרב יהודה עראקי ובניו חיים, שלום ושלמה, ונתרמה למוזיאון ישראל.
עמדת חכמי בית הכנסת.
עמדת חכמי בית הכנסת במאה ה-18 הייתה התנגדות להכנסת מנהגי הקבלה להלכה, למרות שלמדו קבלה ופסקו על פי השולחן ערוך.
במאות ה-19 וה-20 עמדת חכמי בית הכנסת תמכה בקבלה, ובהכנסת מנהגיה להלכה. בית הכנסת נחשב מעוזם של חכמי הקבלה והזרם השאמי בצנעא.
חכמי בית הכנסת חיברו את הספר אמונת ה', נגד הספר מלחמות ה' של מארי יחיא קאפח.
ממשיך דרכם של חכמי בית הכנסת היה הרב יוסף צוברי, שבעצמו התפלל בבית הכנסת. הרב צוברי הנציח את מנהגי בית הכנסת בספריו, וערך את החומש פרשה מפורשה על פי מנהגי הקריאה בבית הכנסת.
חוקי התורשה של מנדל
חוקי התורשה של מנדל הם חוקים שנוסחו על ידי גרגור מנדל במחקרו על האפונה הביתית. חוקים אלה נמצאים בבסיס התורשה, ותכונות גנטיות פשוטות עוברות בתורשה לפיהם בקירוב, אך מרבית התכונות עוברות בדרכים מורכבות יותר, המתוארות בתורשה לא מנדלית.
מנדל חקר צמחי אפונה על מנת לקבוע כיצד תכונות שונות עוברות בתורשה דרך הגנים.
גרגור מנדל היה ביולוג ונזיר אוגוסטיני. על חלקו בגילוי וניסוח חוקי התורשה הראשונים, זכה לכינוי: "אבי הגנטיקה". מנדל פרסם את מחקריו על האפונה בשנים 1865–1866, אך לא ניתנה להם תשומת לב בקהילה המדעית מכיוון שנפטר לפני שהם התגלו מחדש בשנת 1900.
בעזרתו יכלו אנשים להתחיל מחקרים אחרים על הגנוטיפ שהוא הרכב הגנים של היצור הכולל את הDNA שלהם. וגם על הפנוטיפ שהוא צורת הביטוי של תכונות מסוימות ביצור.
החוק הראשון: חוק ההפרדה (סגרגציה).
כל אורגניזם מכיל שני פקטורים עבור כל תכונה. הפקטורים נפרדים כשהם יוצרים גמטות (תאי רבייה). במהלך המיוזה, כל גמטה נושאת פקטור אחד עבור כל תכונה. כאשר שתי הגמטות מתלכדות במהלך ההפריה, הצאצא נושא שני פקטורים ששולטים בתכונה ספציפית.
כלומר, אצל בעלי חיים, כל אחד משני ההורים מעביר לצאצאיו חצי מהגנים של ההורה (כלומר רק אלל אחד מכל גן), אולם לא תמיד את אותם גנים בדיוק. מכאן שצאצאים של אותו זוג הורים מקבלים מכל הורה גנים שונים ולכן יהיו שונים זה מזה.
במהלך המחקר טבע מנדל את המושגים "דומיננטי" ו"רצסיבי" והגיע למסקנה כי בכל תכונה שהצאצא מקבל מהוריו, הוא מקבל שני "פקטורים", הנקראים כיום אללים: אחד מכל הורה. אלל אחד יהיה הדומיננטי ויכתיב לצאצא את תכונתו, ואילו השני יהיה רדום, רצסיבי, אולם יוכל לעבור בתורשה לדור הבא.
החוק השני: חוק ההתפלגות העצמאית.
מצהיר שפקטורים בעלי מאפיינים שונים מחולקים בין הגמטות בלי תלות של אחד במשנהו.
אצל בעלי חיים, צאצאים להורים יקבלו את מאגר הגנים שלהם אך ורק מהוריהם. חוק זה משלים את החוק הקודם וקובע כי אמנם כל הצאצאים לזוג הורים מקבלים את הגנים אך ורק מהוריהם, אבל (פרט למקרה של תאומים זהים) כל צאצא מקבל תמהיל שונה של גנים מהוריו.
נקניקייה בלחמנייה
נקניקייה בלחמנייה (באנגלית: Hot dog; תרגום מילולי: "כלב חם"; תעתיק: "הוֹט דוֹג") היא מאכל רחוב הנמכר לרוב במזנונים ודוכני מזון מהיר. המאכל מזוהה עם התרבות האמריקנית. מקור שמה באנגלית הוא במיתוס היתולי מסוף המאה ה-19, לפיו מקור הנקניקייה הזולה הוא בבשר כלבים.
את הנקניקייה בלחמנייה מכינים מנקניקייה מבושלת במים, צלויה או מעושנת המוכנסת לתוך לחמנייה טרייה. יש המוסיפים תוספות ורטבים פופולריים, כגון: קטשופ, חרדל, מיונז, בצל מטוגן, מלפפון חמוץ, כרוב כבוש ועוד. את הנקניקייה בלחמנייה נהוג להכין בסמוך לזמן האכילה ולאוכלה בעודה חמה.
קיימות מספר גרסאות לגבי מוצאו של המאכל ושמו המקורי. על פי גרסה אחת, מקור המאכל הוא בפרנקפורט שבגרמניה, שם הוא נקרא "פרנקפורטר" (Frankfurter) או בקיצור "פרנק". נקניקיות העשויות מבשר חזיר היו מוגשות בלחמנייה לאורחים באירועי הכתרה של מלכים בגרמניה כבר במאה ה-13. על פי גרסה אחרת, מקור המאכל הוא בווינה שבאוסטריה, שם הוא נקרא "וִינֶר" (Wiener) או "ויני", כפי שהגרמנים ביטאו את שם העיר; בווינה נהגו להגיש נקניקיות עשויות משילוב של בשר בקר ובשר חזיר.
לגבי הגעת המאכל לארצות הברית, יש הטוענים כי המהגר הגרמני צ'ארלס פלטמן הביא עִמו ב-1867 את רעיון הנקניקייה בלחמנייה לקוני איילנד, מוצר שהתאים לממדיה הקטנים של עגלת המכירה שלו ברחובות. גרסה אחרת מייחסת את הרעיון לאשתו של הגרמני אנטון פויכטוואנגר (Feuchtwanger), שמכר נקניקיות ברחובות סנט לואיס ואנשים נהגו לקחת לו את הכפפות כדי שלא ייכוו בידיהם כשהגיש להם את הנקניקייה החמה, ולפיכך החל להניח אותה בלחמנייה. פויכטוואנגר החל למכור אותן לראשונה באירועים המוניים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) או של סנט לואיס (1904). בתחילת המאה ה-20 הפך ממכר הנקניקיות בלחמניות לנפוץ ביותר ברחובות ובאירועים המוניים כגון תחרויות ספורט גדולות וירידים.
גרסה אחרת, לגבי המצאת האופן של אכילת נקניקיות בלחמנייה, מתייחסת לתקופת השביתה המפורסמת, שהתרחשה באנגליה בשנת 1920, שבה לא פעלו המכבסות. האנגלים המהוקצעים, שלא יכלו לחשוב על כך שיגעו בידיהם בנקניקיות השמנוניות, היו רגילים לאכול אותן עם כפפות, אך לא יכלו לכבס את כפפותיהם בשל השביתה - מה שגרם לירידה במכירות הנקניקיות בכל אנגליה. יום אחד, חשב מוכר על הרעיון להגיש את הנקניקיות בתוך לחמניות, ואכן - ביום שלמחרת אי אפשר היה למצוא אפילו לחמנייה אחת בכל המאפיות בלונדון.
ראו גם.
סגנון קרולינה
נקניקיה בלחמניה
נקניקיה בלחמנייה
נקניקייה בלחמניה
מאכל רחוב
סדר (דפוס)
סְדָר הוא המונח המתייחס למקצוע סידור האותיות בדפוס הבלט. השימוש במונח סְדָר, או "סְדָר דפוס" כשם עצם, מתאר את הטכנולוגיה.
מקצוע הסְדָר.
מקצוען הסְדָר (או סַדָּר) התקיים מתחילת מהפכת הדפוס בעקבות המצאתו של יוהאן גוטנברג, עד סוף שנות השבעים של המאה ה-20.
בקרב דוברי עברית נהוג היה להתייחס לבעל מקצוע זה דווקא ביידיש, "הבחור הזעצער" (הגייה: "הבּוּחֶר הזעצער", כלומר הבחור הסַדָּר). פעמים רבות נהגו לייחס לו טעויות שהופיעו בדפוס, גם כאלה שאינן בגדר שגיאות דפוס.
הסדר בונה שורות מסודרות של טקסט ב"מגש". אוסף השורות עובר מספר תהליכים נוספים עד ליצירת ה"גלופה" שמשמשת להדפסה: הגהה ראשונה, למציאת שגיאות דפוס ותיקונן, אחריה עימוד, בו שורות הטקסט המסודרות מחולקות לעמודים בספר או טורים בעיתון, ונוספים אליהן אלמנטים נוספים של הדפוס כמו תמונות, מסגרות, כותרות, מספור עמודים ועוד. אחרי העימוד יכולה לבוא הגהה נוספת, והעמודים המסודרים, המכונים לעיתים "גלופות", נלקחים להדפסה. בסיום ההדפסה, הגלופות מפורקות, והאלמנטים השונים ממוחזרים לעבודה הבאה.
הסדר מבצע שלוש פעולות. הראשונה היא הסידור, בו הסדר קורא את הטקסט שיש להדפיס, ונוטל מתיבת הסדר תו אחר תו אותם הוא מניח במתקן המכונה "מקל סדרים". התווים השונים הם אותיות ומספרים, רווחים, סימני פיסוק, ותווים מיוחדים. כאשר השורה במקל הסדרים "מתמלאת", כלומר לא נותר מרווח מספיק למילה נוספת בשורה זו, הסדר מבצע את הפעולה הבאה: יישור. בטקסטים מודפסים, מקובל שתחילת השורות וסופן מיושרות. בטקסט כתוב בכתיבה תמה, נעשה לפעמים יישור על ידי "הארכת" האות האחרונה בשורה. עם המעבר לסדר, טכניקה זו כבר אינה מעשית, והיישור מתבצע על ידי הרחבת הרווחים בין המילים: בזמן הסידור, משתמשים ב"גופן" ריק, כלומר ללא אות בראשו, בעל רוחב קבוע, להפרדה בין המילים בשורה. בסיום השורה, נותר מרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה. הסדר "סוגר" את המרווח הזה על ידי הרחבת הרווחים, פעולה שיכולה להיעשות על ידי החלפת הרווחים בשורה ב"גופני" רווח רחבים יותר, או באופן המקובל יותר, על ידי הוספת גופן רווח דק לצד כל אחד מהרווחים. לרשות הסדר רווחים כאלו ברוחבים שונים, ביניהם יש לבחור לפי המרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה, מחולק במספר הרווחים (כלומר אחד פחות ממספר המילים) בשורה. הפעולה השלישית של הסדר נקראת מיון, והיא מתבצעת בסיום ההדפסה. הגלופות ששימשו להדפסה מפורקות למרכיביהן השונים, ואלו ממוחזרים לעבודה הבאה. שורות הטקסט נמסרות לסדר, והוא ממיין את הגופנים, ומניח כל אחד בתא המתאים לו בתיבת הסדר, תוך שהוא בוחן אותם ומוציא מהמחזור את הגופנים שנשחקו עד שאינם מתאימים עוד להדפסה.
מקצוע הסדר עבר שינוי מהפכני במהלך המאה ה-19, שינוי שעיקרו מיכון. הניסיונות הראשונים היו בשנות ה-20 של המאה, ונמשכו ביתר שאת החל משנות השישים של המאה ה-19. מכונות הסדר הראשונות שנבנו היו ניסיוניות, והגם שחלקן פעלו והצליחו לייצר גלופות פונקציונליות, הן לא שיפרו את הפריון ואיכות העבודה, לפחות לא במידה שהצדיקה את השימוש בהן. מכונות הסדר הראשונות שפעלו בהצלחה בבתי דפוס החלו להופיע לקראת שנות ה-70 של המאה. המכונות הראשונות חיקו את פעולת הסדר הידני, והשתמשו באופני עופרת מוכנים, שהוזנו למכונה. המכונות הראשונות החליפו את שלב הסידור בלבד, והשורות המסודרות עדיין יושרו ביד, וגם המיון היה ידני. בהמשך הופיעו פתרונות שונים למיכון היישור והמיון, חלקם בעזרת מכונה נפרדת שביצעה את הפעולה, וחלקם בעזרת מכונות שביצעו שתיים מהפעולות או שלושתן במכונה אחת.