הדפדוף הוא דג ירוק-כחלחל עם פסים שחורים, וגוון צהוב על גבו. יש לו עיניים צהובות, ומגיע לאורך של עד 20 סנטימטר, כשפרטים ממוצעים נוטים להיות באורך 12 סנטימטר. הזכרים נוטים להיות יותר כחולים מהנקבות. הדפדוף ניזון מאצות, זואופלנקטון וחסרי חוליות קטנים. בעוד שהבוגרים חיים בשוניות אלמוגים, הצעירים חיים בים הפתוח, עד שהם מגיעים לבגרות.
דגים אלה חיים בקהילות גדולות, בהן הם או אוכלים בים הרדוד או שומרים על הקינים שלהם. בעונת הרבייה הזכרים מקבלים גוון כחול יותר מכרגיל, ולאחר הזדווגות והטלה הם שומרים על הקינים והביצים עד לבקיעתם.
מהירות כלי שיט
בהנדסה ימית, מהירות כלי שיט או מהירות קער (באנגלית: Hull speed) היא המהירות של כלי שיט שבה אורך הגל של גל החרטום (bow wave) שהוא יוצר משתווה לאורך של הספינה בממשק שבינה לפני המים (שנקרא Water Line Length). כאשר מהירות זו מושגת, ספינה בתנועת העתקה טהורה תיראה "לכודה" באזור של שפל מאחורי גל החרטום הגבוה מאוד שלה.
מנקודת מבט פיזיקלית, במהירות קער גלי החרטום והירכתיים, שמהווים את עיקר הגלים שיוצר גוף הספינה, מתאבכים בצורה בונה, כך שנוצרים גלים גדולים מאוד, ולכן באופן יחסי גם כמות גדולה של גרר. אף על פי שלפעמים משתמשים במונח כדי להתייחס למעין "גבול מהירות" של ספינה ספציפית, בפועל הגרר שהיא חווה משתנה בצורה חלקה (אם כי בקצב הולך וגובר) כאשר ספינה מתקרבת למהירות זאת ומשיגה אותה, ללא קפיצה משמעותית בנקודת המעבר.
ההיבט הפיזיקלי.
"גרר גלים" הוא צורה של גרר שמשפיעה על כלי תחבורה ימיים, כמו סירות ואוניות, והוא משקף את האנרגיה שנדרשת כדי לדחוק את המים הלאה מגוף הספינה. אנרגיית דחיקה זאת הופכת לגלי מים.
גלי המים הנוצרים על ידי ספינה מושפעים מהגאומטריה שלה וממהירות תנועתה, כאשר רוב האנרגיה שמשקיעה הספינה ליצירת גלים מועברת לשתי מערכות גלים מרכזיות: גלי חרטום (bow waves) וגלי ירכתיים (stern waves). את יצירת גלי החרטום אפשר להבין כתוצאה של היערמות המים בחזית הספינה; החרטום הוא אזור של לחץ סטטי גבוה, והדבר מתבטא בעליית פני המים מסביב לו ובנוכחות של שיא הגל בצמוד אליו.
הן גלי החרטום והן גלי הירכתיים מתפשטים בתבנית V אופיינית יחסית לכיוון תנועת הספינה, שבעבור תחום מהירויות רחב למדי היא בעלת זווית פתיחה של 39 מעלות (ראו גם גלי הסירה של קלווין). שתי מערכות הגלים הללו, זו של החרטום וזו של הירכתיים, נמצאות באינטראקציה אחת עם השנייה; השובל (wake) שנוצר מאחורי הספינה הוא תבנית התאבכות של שתי מערכות הגלים הללו, כשהגלים הכוללים הנוצרים הם אלו שאחראים להתנגדות (גרר הגלים) שחווה הספינה. ניתן לחשוב על גל החרטום שיוצרת תנועת הספינה כמתחיל בחרטום ונמשך לאחור במעין שובל גלי מחזורי של שפלים ושיאים; כנ"ל לגבי גלי הירכתיים.
תכונה בולטת של גלי מים היא הנפיצתיות שלהם; במים עמוקים, ככל שהגל ארוך יותר, כך גדלה מהירותו. מהירות המופע של גלי מים עמוקים יחסית לשורש הריבועי של אורך הגל של הגלים הנוצרים, ואילו אורך הספינה גורם להפרש פאזה בין הגלים שנוצרים באזור החרטום ובאזור הירכתיים. לכן, יש קשר ישיר בין מהירות הספינה לאורך הגל שהיא יוצרת (ספינה מהירה יותר יוצרת גלים מהירים יותר ולכן גם ארוכים יותר), ובין אורך הספינה שנמצא במגע עם המים והעוצמה של ההתנגדות שיוצרים הגלים. כאשר הספינה איטית יחסית, אורך הגל הנוצר קצר מאוד וניתן למנות מספר שיאי גל עוקבים לאורך קו המים של הספינה. התוצאה היא שאזורים מסוימים בגוף ספינה שקועים יותר במים ואילו אזורים אחרים שקועים פחות, אולם במצטבר אין עלייה דרמטית בגרר, שכן הבדלים אלו מבטלים זה את זה.
דרך פשוטה להבין את מה שקורה להתנגדות שיוצרים הגלים במהירות הקער היא להסתכל על גוף הספינה בהתייחס לגלי החרטום והירכתיים. אם אורך הספינה הוא חצי מאורך הגלים הנוצרים, הגל הכולל הנוצר יהיה חלש מאוד אודות לביטול הדדי של גלי הירכתיים והחרטום. באופן פורמלי יותר, ניתן לחשוב על מערכת לחץ המים שנוצרת סביב הספינה כעל זוגן, כאשר הירכתיים מהווים בור (אזור של תת-לחץ) ואילו החרטום מהווה מקור (אזור של לחץ גבוה) - שני מקורות הגלים נמצאים בפאזה הפוכה ולכן הגלים מתאבכים באופן הורס. באופן דומה, במהירות הקער, כאשר אורך הגל שווה לאורך הספינה, הגל הכולל הנוצר יהיה מאוד גדול אודות להגברה ההדדית של שתי מערכות הגלים.
מהירות המופע formula_1 של גלי מים עמוקים ניתנת בנוסחה:
formula_2
כאשר formula_3 היא אורך הגל ו-formula_4 תאוצת הכבידה. ההנחה היא שהגלים שנוצרים בחרטום מתפשטים במהירות התקדמות הספינה. כיוון שכך, ואודות לעובדה שבמהירות קער אורך הגל משתווה לאורך הספינה, נקבל את הנוסחה הבאה:
formula_5
כאשר:
נוסחה זאת מסבירה את העובדה שכלי שיט ארוכים יותר חווים גרר גלים משמעותי במהירויות גבוהות יותר.
הגרף של גרר הגלים כפונקציה של מהירות הספינה מכיל גבעות ושקעים רבים, אולם המגמה הכללית שלו מתכונתית ל-formula_8. התנודתיות בגרף היא תוצאה ישירה של הבדלי הפאזה המשתנים בין החרטום לירכתיים, שבתורם משפיעים על תמונת ההתאבכות, ואילו את המגמה הכללית ניתן להסביר תוך יישום מושגים חשובים מהידרודינמיקה והתאוריה הליניארית של גלי מים; אמפליטודת הגלים הנוצרים יחסית ללחץ הסטטי formula_9 בחרטום, שמתכונתי למהירות בריבוע. צפיפות האנרגיה הממוצעת של גלי המים יחסית לאמפליטודה שלהם
formula_10 בריבוע, בעוד סה"כ האנרגיה המוכלת בגל יחסית למכפלת צפיפות האנרגיה ברוחב הגל formula_11 ובאורך הגל שלו formula_3, שמתכונתי למהירות הספינה בריבוע. כל המרכיבים הללו מסבירים את קצב העלייה המהיר ביותר של גרר הגלים.
דרכים להתגברות על מחסום מהירות הקער.
הפחתת ההדחק.
הפחתת ההדחק של כלי תחבורה ימי, באמצעות הקטנת משקלו, היא הדרך הישירה ביותר להקטנת גרר הגלים. דרך אחרת היא לעצב את החרטום כך שייווצר עליו עילוי דינמי כאשר הוא נע דרך המים. בדרך זו החרטום אינו צריך לפלח את דרכו דרך גל החרטום, אלא שהוא דווקא מצליח "לגלוש" מעליו. כלי שיט רחפנים מבצעים זאת, מה שמאפשר להם לשבור את מחסום מהירת הקער ולהיכנס למשטר זרימה שבה הגרר גובר עם ההאצה בקצב איטי הרבה יותר. החיסרון של שיטת הריחוף הוא שהיא מעשית רק בכלי שיט קטנים יותר, עם יחס הספק למשקל גבוה, כמו סירות מנוע. זהו לא פתרון מעשי בעבור כלי שיט גדולים כמו למשל מיכליות נפט.
חדירה מדורגת.
גוף ספינה עם חרטום קהה חייב לדחוף את המים מהר מאוד כדי לעבור דרכם, ותאוצה גבוהה זאת מצריכה כמויות גדולות של אנרגיה. באמצעות שימוש בחרטום "מדורג", עם זווית חדה יותר שגורמת לדחיפת המים בצורה הדרגתית יותר, כמות האנרגיה שתידרש כדי לדחוק את המים תהיה קטנה יותר, אף על פי שכמות המים הנדחקים תהיה זהה.
חיל האוויר ה-19 של ארצות הברית
חיל האוויר ה-19 של ארצות הברית (באנגלית: Nineteenth Air Force) הוא כוח המשתייך לפיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית. החיל אחראי להכשרות מיוחדות של חיל האוויר, כולל קורסי הטיס הבסיסיים והמתקדמים, ניהול קרבות אוויר, מערכות נשק, הישרדות, הימלטות.
ארגון.
יחידות החיל:
צחראש רודי
צחראש רודי (שם מדעי: Oxyura jamaicensis) הוא ברווז הנפוץ באמריקה הצפונית ושייך לסוג צחראש. מקור השם המדעי נגזר מיוונית עתיקה ("oxus, "חד", "oura," "זנב", "jamaicensis," ג'מייקה"). ברווז האנדים נחשב בעבר לתת-מין של צחראש הרודי. למעשה, מספר טקסונומים, כולל חברת הצפרות האמריקאית, עדיין רואים אותו כתת-מין.
מאפיינים.
מין זה קטן, עם מקור עבה ומעוגל, זנב ארוך ונוקשה אשר לעיתים קרובות הוא מחזיק אותו דרוך כלפי מעלה. ראשו מעט מחודד עם צוואר יחסית קצר ועבה. צחראש רודי זכר בדרך כלל בעל ראש שחור ולחיים לבנות בהירות. בקיץ, גופו בעל צבע ערמוני עשיר ומקורם בצבע כחול בהיר. בחורף, חלקם העליון בצבע אפור כהה-חום וחלקם התחתון בהיר יותר ומקורם גם הוא בצבע אפור כהה. נקבות וזכרים בשנתם הראשונה הם חומים, בדומה לזכרים בעונת החורף אבל עם פסים מטושטשים לאורך לחייהם הבהירות. בעת תעופה, צחראש הרודי מראה את החלק העליון השחור של כנפיו.
רבייה והרגלים.
מרחב הרבייה שלהם הוא אגמי ביצות ובריכות רדודות. הם מקננים בצמחייה ביצתית צפופה ליד המים. הנקבה בונה את הקן מדשא, אותו משיגה מאזורי צמחייה גבוהה כדי להסתיר אותו מפני טורפים. קבוצת גוזלים טיפוסית מכילה כ-5–15 ברווזונים. זוגות נוצרים בכל שנה.
הם עופות נודדים ובחורף הם נודדים למפרצי חופים ולבריכות ואגמים לא קפואים.
מין זה יודע לצלול ולשחות מתחת למים. הוא ניזון בעיקר מזרעים, שורשים של צמחי מים, חרקי מים ומסרטנאים.
כמין פולש.
צחראשים רודים יובאו לממלכה המאוחדת ב-1948 על ידי הסביבתן, סר פיטר סקוט. כתוצאה מבריחות מאוספי ברווזיים בסוף 1950, הם נהפכו לנפוצים בבריטניה ומשם התפשטו עד לאירופה. עד שנת 2000, האוכלוסייה גדלה לכ-6,000 פריטים. הרגלי החיזור האלימים של ברווז זה וניסיונותיו להתרבות עם הברווז בסכנת ההכחדה, הצחראש הלבן, הנפוץ בדרום אירופה, גרמו לדאגה בקרב הסביבתנים הספרדים. בשל כך, קמה תוכנית שנויה במחלוקת להשמיד את הצחראשים עם תחילתה של עונת הרבייה הבריטית; היו גם ניסיונות דומים לטבח והשמדה המונית של הברווזים במדינות אחרות באירופה. עד תחילת 2014, הרג הברווזים הפחית את האוכלוסייה לכ-20–100 פריטים, משיא של כ-5500 ברווזים בשנת 2000.
בסיס חיל האוויר לוק
מבצע נזלת