משטר האפרטהייד הפך את הפקת וקבלת האמנות האפריקאית למורכבות אף יותר. אמנים שחורים אשר בודדו בגטאות החלו להגדיר את אמנותם. אמנים רבים יצרו אמנות מחאה, בזמן שאחרים חשו שיש מגבלות רבות על היצירתיות שלהם ומחסור במקומות להצגת עבודותיהם. אותן נסיבות אילצו כמה מטובי האמנים לעזוב את הארץ ולגלות בארצות הברית ובאירופה. בשנת 1980, בעקבות ההתנגדות החריפה ברחבי העולם למדיניות האפרטהייד, נוצר החרם התרבותי על דרום אפריקה. החרם גרם לאמנים בינלאומיים לתחושת הזדהות, ומתוך כך לסרב להצגת עבודתם בדרום אפריקה, והפך את דרום אפריקה למקום מבודד מבחינה תרבותית. בפברואר 1990 הסתיים שלטון האפרטהייד, דבר אשר הביא לשינויים קיצוניים במדינה. בין היתר, חלו שינויים במדיניות המוזיאון, שהולידו סוגים חדשים של תערוכות בתוך המדינה ומחוצה לה. עם התפוררות האפרטהייד, המוזיאונים שינו את מאפייני האוספים שלהם כדי לשרוד, והחלה התקרבות לעבר התרבות המקומית. האמנות המוצגת הפכה להיות פחות מוסדית ויותר קהילתית. אמנות זו חוזקה על ידי מספר כנסים בהם דנו בצמיחתה וקידומה של תרבות העם. החרם הבינלאומי על אמנות דרום אפריקאית החל להתפוגג ובשנת 1992 הוזמן האמן האפריקאי הראשון להציג בתערוכה בינלאומית. בשנת 1993 קיבל ארגון האמנות הדרום אפריקאי הזמנה להציג בביאנלה שבוונציה. בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באפריקה, בשנת 1994, האמנות קיבלה בפעם הראשונה את הכרת המדינה על ידי הקמת משרד האמנות, התרבות, המדע והטכנולוגיה. בנוסף לכך, הצגת עבודות על ידי אמנים בינלאומיים, דיונים סביב בעיות עכשוויות וחשיפתם של אמנים מקומיים, שינו את פני האמנות הדרום אפריקאית.
בשנים 1995 ו-1997 הוקמו הביאנלות ביוהנסבורג, דרום אפריקה. שתי ביאנלות אלו סייעו בהצבת אמנים דרום אפריקאים עכשוויים על הבמה העולמית. באופן אירוני, הם הפכו לכה מבוקשים עד שמוזיאונים בדרום אפריקה לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש את יצירותיהם. מוסדות האמנות היו בקונפליקט, מצד אחד רצון לקדם את התערוכות בביאנלות ומצד שני ניסיון לממש את הצווים הפוליטיים של הדמוקרטיה החדשה במטרה לתקן את העוול שנגרם בעבר. אמנות המכונה "אמנות רטרוספקטיבית", אשר נוצרה על ידי אמנים אפריקאים שהוגלו ומשקפת הסתכלות לאחור על אותה תקופה, הפכה למרכיב מרכזי בכל מוזיאון אמנות באפריקה. ארגון בשם Ifa Lethu הוקם ב-2005 כארגון לא ממשלתי במטרה להשיב יצירות אמנות מתקופת האפרטהייד, שרבות מהן נלקחו על ידי השגרירויות. הארגון שואף להיות מוסד המטפח תרבות של הבנה וריפוי דרך המורשת ודרך יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים שהיו חלק מהמאבק של דרום אפריקה. בשנת 2017, הוקם בדרום אפריקה מוזיאון Zeitz לאמנות אפריקאית עכשווית (MOCAA) הוא המוזיאון הגדול ביותר של תחום אמנות זו כיום בעולם.
דת באמנות האפריקאית העכשווית.
המילה "דת" מתייחסת לאמונה בקיומם של כוחות שליטה על-טבעיים, על בסיס אמונה ואינטואיציה. עד לעת המודרנית, הדת היוותה נושא מרכזי עד מאוד באמנות. ניתן להתייחס לקשר בין אמנות לדת באמצעות ההבחנה בין 'דת כאמנות' ל'אמנות כדת'. המושג "דת כאמנות" מתייחס לאופן בו הדת באה לידי ביטוי באמנות. זאת אומרת, האופן בו הדתות השונות לגווניהן משתמשות באסתטיקה ויופי לביטוי רעיונות והעברת מסרים דתיים. לעומת זאת, המושג "אמנות כדת" מתייחס לאופן בו הנאה מהאסתטיקה או מהחוויה שמעבירה יצירה מהווה דרך להתבוננות פנימית.
באומנות החזותית המודרנית והעכשווית באופן כללי ניכר כי אמנים משתמשים בעבודותיהם בנושאים ודימויים דתיים, אך לרוב באופן שאינו מפורש כמו בעבר. כך, קיימת התייחסות לנושאים דתיים שנעשית לרוב מתוך הצגת נקודת מבט אלטרנטיבית או ביקורתית - זאת כאשר הביקורת לא מופנית בהכרח נגד הדת, אלא עושה בה שימוש כדי להעביר ביקורת בנושאים חברתיים ואקטואליים. אמנות עכשווית מאתגרת, במובנים שונים, את ההבחנות בין קודש לחול, התעלות וארציות, רוח ובשר. כך למשל, ניתן לראות בעבודותיו של האמן האוסטרלי העכשווי רון מיוק (Ron Mueck). בעבודת הפיסול שלו הנקראת "הצעיר" ("Youth") מ-2009, עשה מיוק שימוש בנושא נוצרי, העוסק בסצנה של פקפוק מתיו בחזרתו של ישו, תוך פרשנות עכשווית לסיטואציה העוסקת בסוגיות חברתיות של אפליה על רקע גזע.
הקשרים בין הדת והאמנות באפריקה מורכבים, מכיוון שהתפשטות הנצרות והאסלאם החל מהמאה ה-19 השפיעה על עולמם הדתי של המאמינים. דתות אלו אמנם שונות זו מזו, אך בו בזמן גם משפיעות זו על זו ולעיתים משמשות בערבוביה. כך למשל, ישנם אפריקאים שלמרות הדבקות בדת הנצרות או האסלאם, עדיין מבצעים בגלוי טקסים מסוימים של מסורות שבטיות. הנצרות והאסלאם על זרמיהם השונים, הטילו לאורך ההיסטוריה הגבלות על ייצוג חזותי דתי במידה רבה. אף על פי כן, בין השאר כחלק ממאפייניה של האמנות הדתית האפריקאית, סמלים דתיים מדתות אלו חדרו אף הם לאמנות הדתית.
ההתפתחויות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של המאה ה-20, השפיעו במידה ניכרת על עולמם הדתי המסורתי של האפריקאים. כך, בחלק מן האזורים התערערה סמכותם של שליטים מסורתיים שהיו בעבר פטרונים מרכזיים של אמנות, ובמקביל רלוונטיות חפצים אלו ירדה באופן הדרגתי עבור המאמינים. בהתאם, ירדה קרנה של אמנות מסורתית דתית, שהתמקדה בחפצי פולחן כמו מסכות, פסלים וקישוטי מקדשים. האמנים האפריקאים העכשוויים אינם משקפים בעבודותיהם באופן פסיבי בלבד את רוחות השינוי שעברו על ארצם, אלא מציעים דרכי התמודדות ופרשנות עם שינויים דרמטיים אלו. בתוך כך, הם עוסקים בעבודותיהם בנושאים הקשורים לקולוניאליזם, מיסיון, עצמאות פוליטית, מגמות שוק עולמיות ועוד, תוך שימוש בסמלים דתיים שונים. במקומות מסוימים, שרדו פסטיבלים מסורתיים ויצירות האמנות שהם כוללים, מכיוון שהם מהווים כיום אובייקטים לשימוש פוליטי. ב (Ekpe) למשל, אביזרים מסוימים כמו כובעים מקושטים הפכו לסמל מודרני של כוח פוליטי וחברתי, לעיתים נטולי משמעות רוחנית. כך גם עבודותיהם של אנשי שבט הדוגון (Dogon) ממאלי, הציגו באמנות שנחשבה כאמנות מסורתית חידושים ושינויים אשר שיקפו דרכי פרשנות חדשות וביקורת על עולמם ועל הגעתם של זרים לאזוריהם.
בעבודותיו של האמן האפריקאי מקניה (Joel Oswaggo), ניתן לראות את המתח הקיים באמנות העכשווית האפריקאית ויחסה למסורות דתיות שבטיות. אוסוואגו יצר את עבודותיו לאחר הקשבה לסיפוריהם של זקני השבט שלו, תוך דקדוק והעמקה בפרטי הסיפורים שאפשרו לו לצייר את ציוריו בצורה נאמנה ככל הניתן לפרטים. בהסתכלות ראשונית על עבודותיו נוצר רושם של סגנון קריקטורי ואף לגלגני. עם זאת, בהעמקה בעבודותיו ניכר כי למרות ההומור המובע בהם תיאוריו של אוסווגגו נועדו לתאר באופן מעמיק את המסורת שלו, הכוללת עולם רפאים, שדים ורוחות, ואבות קדומים. נוסף על כך, הרישומים וההערות של אוסווגגו על עבודותיו חושפים את היחס המורכב באמנות לשילוב של האמונה בדת הנוצרית והמסורות השבטיות.
על פי ראיונות עם אמנים אפריקאים רבים, נראה כי המרכיבים המסורתיים הבאים לידי ביטוי בעבודותיהם נובעים מרצונם לעסוק בנושאים חברתיים הרלוונטיים אליהם. זאת, בהתאם לשינוי החברתי בחברה העכשווית האפריקאית, אשר מאפשר הפרדה בין החברה והדת למרות הקשר החזק ביניהן. עם זאת, למרות הרקע המגוון של האמנים הרבים, נושאי עבודותיהם של רבים מהם נובעים ממיתוסים ואמונות מסורתיות.
לסיכום, האמנות האפריקאית העכשווית מתבססת באופן ניכר על מאפיינים צורניים הנשאבים מהמורשת המסורתית המקומית אשר חלק ניכר ממנה מוקדש לצרכים דתיים פולחניים. במובנים מסוימים, בשונה מהאומן המערבי, האמן האפריקני העכשווי שייך לכמה עולמות, מסורות ומורשות. כך, האמנות העכשווית האפריקאית יוצרת תמהיל ייחודי המשלב בין המסורת והעכשוויות. בהתאם לאמור לעיל, עולה קושי לחקור את מאפייניה הדתיים של האמנות העכשווית האפריקאית, אשר משלבת באופן מורכב השראה דתית ודיאלוג פנימי של האמנים עם אמונותיהם האישיות. אמונות אישיות אלו באות לידי ביטוי לעיתים קרובות ביצירות שנראה כי באופן שטחי אין להן שום קשר לדת, אך מבט מעמיק יכול לחשוף בהן פנים נוספות.
מגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה.
הגישה הרחבה כלפי מגדר וההגדרות המקיפות למגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה מראה את הדרך הארוכה שעברה התנועה הפמיניסטית מאז התפתחותה ב-1980 ותחילת 1990, גם מבחינת סוג האמנות הנחקרת וגם מבחינת חקר הפמיניזם בתחום האמנות. מבחינה כמותית, נראה כי דרום אפריקה מתקדמת יותר משאר האזורים באפריקה בכמות האמנות המיוצרת על ידי נשים, ובמוטיבים הפמיניסטיים המופיעים באמנות באזור זה. הסיבה לכך היא שלפמיניזם כתנועה יש בסיס חזק בדרום אפריקה מאשר בשאר האזורים ולכן פרק זה מתמקד בדרום היבשת.
פועלן של חוקרות אמנות כמו אניטה גלייז (Anita Glaze) ומוני אדמס (Monni Adams) הובילה למהפכה בתפיסת תפקיד הנשים באמנות בה יש שליטה גברית, כמו (Poro) בקרב (Senufo people). אדמס במחקרה הראתה כיצד הנשים בשבטים אלו הן המנחות את התפיסה האסתטית בהכנת מסכות, כלי חרס וציורי קיר. התובנה של אדמס על התפקיד המרכזי של נשים בעיצוב מסכות היא שלמסכות הללו יש אסתטיקה נשית ייחודיות, ושהנשים מנצלות זאת ביחסי המשא ומתן מול הגברים בקביעת מעמדן וסמכותן.