הפאנאוויה טורנדו (Panavia Tornado) הוא מטוס קרב המיועד לתקיפה/יירוט שתוכנן במשותף על ידי בריטניה, גרמניה ואיטליה, ומשרת בחילות האוויר שלהן, וכן בערב הסעודית. תכנון המטוס החל בשנת 1967 על פי החלטת שלוש הממשלות שלעיל כדי להחליף את מטוסי אינגליש אלקטריק לייטנינג ואת מטוסי פנטום II. המטוס נכנס לשירות בשנת 1982 בטייסת התשיעית של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
רקע.
המטוס תוכנן על ידי קבוצת החברות "פאנאוויה" () המאגדת את החברות: "בריטיש אירוספייס" הבריטית (British Aerospace), "מסרשמיט-בולקואו-בלוהם" () הגרמנית ו"אלניה אווירונאוטיקה" (Alenia Aeronautica) האיטלקית. בתחילה, גם הולנד הייתה שותפה בקבוצת החברות שהוקמה ב-29 במרץ 1969, אך פרשה ממנה ב-1970. בריטניה וגרמניה מחזיקות ב-42.5% מהבעלות כל אחת, ואילו איטליה מחזיקה ב-15%. ב-1970 הוקמה במקביל חברת "טורבו יוניון" (Turbo-Union) המייצרת את מנועי המטוס. 40% מהחברה בבעלות "רולס-רויס" הבריטית, 40% בבעלות "מ.טי.יו." (MTU) הגרמנית, ו- 20% בבעלות "אוויו" (Avio) האיטלקית (לשעבר "פיאט תעופה").
כ-992 מטוסים יוצרו בסך הכול עבור שלוש המדינות, והן ערכו אימונים משותפים רבים. המטוס נמכר גם לערב הסעודית, המדינה היחידה מחוץ למדינות היוזמות שרכשה את המטוס במסגרת עסקת נשק אל-יממה . משה ארנס, התריע על הסכנה הצפויה לישראל ממכירת המטוסים לערב הסעודית, וראש הממשלה שמעון פרס שלח מברק מחאה לראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר. עם זאת עורך בטאון חיל האוויר, אורי דרומי, סבר שהביצועים של ה"פאנאוויה טורנדו" היו נחותים לעומת מטוסי חיל האוויר ה-F-15 וה F-16. בשנת 2003 נחשף כי הבריטים שילמו שוחד של עשרות מיליוני ליש"ט בכדי לזכות בעסקה.
תכנון.
הטורנדו הוא מטוס דו־מושבי. הטייס יושב בתא הקידמי והנווט/מפעיל מערכות באחורי. זהו מטוס רב-משימתי עם כנף בעלת גאומטריה משתנה. המדינות השותפות בפרויקט מתחלקות בייצורו. כך למשל, איטליה מייצרת את הכנפיים, בריטניה וגרמניה את שלד המטוס ובריטניה את חרטום המטוס.
הגאיי המטוס הם מהדור החדש, המקובל כיום ברוב מטוסי הקרב, ונמצאים תחת שליטת מחשב בשיטת טוס-על-חוט, ולא בחיבור מכני ישיר לפעולות הטייס. עם זאת, קיימת מערכת מכנית לגיבוי במקרה של תקלה במחשב המטוס. מערכת זו מאפשרת למטוס לטוס בגובה נמוך ובמהירות גבוהה, יכולת שהייתה חדשה למדי כאשר התחיל ייצור המטוס.
המטוס מצויד במערכות אלקטרוניות רבות המאפשרות מעקב והשמדה של מטרות ובמקביל הגנה על המטוס. המערכות כוללות טייס אוטומטי, מערכת ניווט GPS ומגוון רחב של אמצעי נשק אפשריים לנשיאה.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-14 באוגוסט 1974. ביולי 1976 נחתם הסכם הייצור הסדרתי הראשון, והחל הייצור בגרסאותיו השונות, לפי צרכיו ודרישותיו של כל אחד מחילות האוויר של המדינות היצרניות.
המטוס המתוכנן להיות יורשו של הטורנדו במדינות אלו (ואף במספר מדינות אירופאיות נוספות) הוא ה"יורופייטר טייפון".
גרסאות.
קיימות שתי גרסאות עיקריות למטוס הטורנדו: דגם התקיפה GR1 (המכונה גם IDS) ודגם היירוט F3 (המכונה גם ADV). בתחילה יוצרה גרסת יירוט שנקראה F2 (יוצרו רק 18 מטוסים מדגם זה), אך עד מהרה הסתבר כי היא לוקה בבעיות גדולות, בעיקר בתחום המכ"ם. המטוסים קורקעו והוסבו מאוחר יותר לגרסת ה- F3. גרסת ה- F3 נועדה למשימות עליונות אווירית. היא מצוידת בשני תותחי "מאוזר BK-27" (Mauser) בקוטר 27 מ"מ, ובמכל דלק גדול יותר מהגרסה השנייה. היא גם בעלת מכ"ם חזק יותר, מדגם "AI.24 פוקס־האנטר" (Foxhunter) ויכולה לשאת טילי "סיידווינדר" או "AIM-120 אמראם".
גרסת ה- GR1 היא גרסת התקיפה של המטוס. גרסה זו מצוידת בתותח אחד בלבד (מאותו הסוג) ובאותו סוג מכ"ם (פוקס־האנטר) שתפקידו העיקרי הוא "מעקב־קרקע" על מנת לאפשר למטוס טיסה בגובה נמוך. גרסאות ה- GR מסוגלות לשאת בתור חימוש פצצות־מונחות־לייזר מסוג "פּייב־וואיי" (Paveway) מסוג 2 או 3 וכן טילי אוויר-אוויר להגנה עצמית מסוג "AIM-9 סיידווינדר". בנוסף, קיימת גם גרסת ביון ואיסוף מודיעין, גרסת ה- ECR. ב-1994 החליט משרד ההגנה הבריטי על שדרוג דגם זה בצורה מקיפה, והגרסה המשודרגת נושאת את השם GR4.
נתונים נוספים.
כנף המטוס היא "כנף־גאומטריה־משתנה" (בדומה למטוס "F-14 טומקט"). הכנף יכולה לשנות את הזווית שלה ביחס לגוף המטוס. ישנן שלוש זוויות אפשריות בהתאם למהירות המטוס: 67 מעלות במהירות גבוהה, 45 מעלות למהירות ביניים ו-25 מעלות עבור מהירות נמוכה. שינוי זווית הכנפיים מאפשרת למטוס להמריא ולנחות ממסלולי המראה קצרים יחסית, אך גם להגיע למהירויות גבוהות בעת טיסה. המטוס מצויד בשני מנועי סילון מסוג "Turbo-Union RB-199" בעלי כח דחף של 36.5kN במהירות שיוט ו- 83kN בהפעלת מבער אחורי.
מאפיינים (לגרסת GR4).
חימוש.
מנשאי חימוש: 4 מנשאים למטען כבד מתחת לגוף המטוס ו- 4 מנשאים בשתי הכנפיים, בעלי יכולת נשיאה של 9 טון סה”כ
טורנדו (פירושונים)
סאדאת
מלך חוסיין
יום כיפור
סיטיגרופ
סיטיגרופ היא חברה אמריקאית לשירותים פיננסיים וקבוצת בנקאות שבסיסה בניו יורק.
סיטיגרופ נוסדה ב-7 באפריל 1998 עם מיזוגן של חברת סיטיקורפ וקבוצת טרבלרס והייתה לחברה האמריקאית הראשונה המשלבת שירותי בנקאות עם חתמות ביטוח מאז ימי השפל הגדול.
בקבוצה, של חברות הבנות, עובדים כ-214,000 איש והיא מנהלת מעל ל-200 מיליון חשבונות של לקוחות, ביותר מ-160 מדינות ברחבי תבל. סך נכסי החברה מגיע ל-1,951 מיליארד דולר. סיטיגרופ היא אחד הסוחרים הגדולים באיגרות חוב של ממשלת ארצות הברית. מניית החברה היא אחד המרכיבים במדד דאו ג'ונס ולצד בנק אוף אמריקה, ולס פארגו ו-ג'יי פי מורגן צ'ייס היא אחת מקבוצות הבנקאות הגדולות בארצות הברית.
היסטוריה.
ההיסטוריה של חברת סיטיגרופ מורכבת ברובה מן ההיסטוריה של שתי החברות שהתמזגו לתוכה: סיטיקורפ (שנקראה לפני כן בשמות רבים, וביניהם סיטיבנק) וחברת הביטוח טרבלרס. סיטיקורפ הייתה תאגיד בנקאות בינלאומי שפעל בכמעט 100 מדינות בעולם. טרבלרס הייתה מיזוג של מספר גדול של חברות שונות, תחילתה בחברת קומרשל קרדיט בבולטימור ומשם התרחבה בהדרגה עם רכישת חברות נוספות כמו פרימריקה, סמית' ברני וטרבלר.
בעת המיזוג בין סיטיקורפ וטרבלרס היה סנדי וייל יו"ר מועצת המנהלים של טרבלרס וג'ון ריד היה יו"ר מועצת המנהלים של סיטיקורפ. מטרת המיזוג הייתה ליצור חברה שתוכל לספק שירותי בנקאות וביטוח תחת קורת גג אחת, בסופו של יום טרבלרס היא שקנתה את סיטיקורפ במהלך המיזוג. מנהלי שתי החברות המתמזגות היו שונים זה מזה בתכלית השינוי, הן בסגנון הניהול והן בדרכם אל הפסגה. שכרם של השניים טרם המיזוג הדגים נקודה זו היטב: בעוד ששכרו של וייל היה בין עשרת הגבוהים בארצות הברית ליו"ר מועצת מנהלים, שכרו של ריד היה מדורג בין עשר משכורות המנהלים המשקפות בצורה הטובה ביותר את תרומתו לחברה. בתחילה שירתו שניהם כמנהלים משותפים של החברה, אולם תוך שנתיים נאלץ ג'ון ריד לעזוב את החברה.
המיזוג.
המיזוג התרחש בשנת 1998. איחוד של חברה הנותנת שירותי בנקאות עם חברה העוסקת בביטוח היה לא חוקי באותם ימים בארצות הברית. חוק גלאס-סטיגל (Glass-Steagall Act), אשר נחקק עוד בתקופת השפל הגדול אסר על בנקים להתמזג עם חתמי ביטוח.
צוות עורכי הדין שתכננו את המיזוג, מצאו כי לבנק הפדרלי סמכות לתת לחברה המאוחדת תקופת ניסיון למשך שנתיים לפני שתיאלץ למכור את עסקי הביטוח. המיזוג היה אפשרי כיוון ששני המנהלים, של החברות לפני המיזוג, חשבו כי יצליחו לשנות את החוק לפני תום תקופת הניסיון. החוק שונה לבסוף בשנת 1999, כאשר חוק גרם-ליץ'-בליילי (Gramm-Leach-Bliley Act) בא במקומו של חוק גלאס-סטיגל. ב-2002 חברת סיטיגרופ מכרה בסופו של דבר כמעט את כל עסקי חתמות הביטוח בהם החזיקה דרך קבוצת טרבלרס.
לאחר רבעון חמישי ברציפות של הפסדים, כולל מעל 8 מיליארד דולר ברבעון האחרון של 2008, הודיעה החברה כי תפצל את פעילות הקבוצה ותפריד בין הפעילות הבנקאית הרגילה לבין הפעילות בעלת הסיכון הרב יותר.
מודל עסקי.
סיטיגרופ, כמו החברות שהתמזגו לתוכה, מחזיקה במודל עסקי של "גיוון שירותים פיננסיים" שהומצא לראשונה על ידי חברת הביטוח פרודנשל, בסוף שנות השבעים. המודל מנסה ליצור תצריף של מגוון חברות פיננסיות, כמו השקעות בניירות ערך, בנקאות, עסקי ביטוח, ועוד. הצירוף הזה נעשה מכיוון שכל אחד מן העסקים הללו סובל מתקופות גאות ושפל במחזור העסקים. צירוף כל העסקים הללו תחת קורת גג אחת אמור, לפחות תאורטית, להפחית את הסיכון העסקי, כך שחברה בתחום אחד תהווה משקל-נגד לחברה בתחום אחר. לצירוף גם מטרה נוספת: כיוון שצרכנים רבים צורכים שירותים פיננסיים ביותר מתחום אחד, ניתן לשכנעם לצרוך את מגוון השירותים שאותם הם מבקשים אצל ספק בודד, במחיר זול יותר מן המחיר שישלם הצרכן אם יקנה כל שירות פיננסי בחברה שונה.
בתקופתו של סנדי וייל התמקדו רוב מאמציה של סיטיגרופ בהשתלטות על חברות אחרות בתחומה. רוב הרכישות היו של חברות שנקלעו לקשיים ונמכרו במחיר נמוך. לאחר הרכישה היה צוות מיוחד דואג לקיצוץ אגרסיבי בעלויות החברה הנרכשת, כדי ליצור הון לרכישה הבאה.
נכסי דלא ניידי.
בניין המשרדים המפורסם ביותר של החברה הוא מרכז סיטיגרופ, אשר גגו הזוויתי בולט בקו הרקיע של מזרח מנהטן בניו יורק. בניגוד לדעה רווחת, הבניין אינו משמש כמטה החברה. מטה החברה שוכן בבניין אחר בשדרות פארק, במנהטן.