אנו יודעים אך מעט על המקורות של התקנון הנזירי הראשון במערב אירופה, תקנון האדון ("Regula Magistri") האנונימי, שנכתב במקום כלשהו דרומית לרומא סביב שנת 530. התקנון מוסיף אלמנטים משפטיים שלא מצויים בתקנונים המוקדמים יותר, מגדיר את הפעילות של המנזר ושל פקידיו ושל תחומי האחריות שלהם בפירוט רב. זה היה התקנון המפורט והמקיף ביותר מכל תקנוני הנזורה שפורסמו עד זמנו ואף מפורט יותר מתקנונים שפורסמו אחריו. המגיסטר יצא מנקודת מוצא שהאדם רע מיסודו ולכן צריך לעשות כל שאפשר על מנת למנוע מהרוע להתפרץ.
לאותה תקופה שייך גם תקנונו של קאסיודורוס שנכתב על מנת להסדיר את חיי הנזירים במנזר שייסד.
תקנוני הדור החמישי.
בנדיקטוס מנורסיה (480–550, לערך) היה המשפיע ביותר מבין הנזירים המערביים ותקנון הנזורה של בנדיקטוס היה התקנון בעל ההשפעה הרבה ביותר על כל תקנוני המנזרים המערביים אחריו. בנדיקט רכש את השכלתו ברומא, אך התחיל לחיות חיי נזיר במערה מחוץ לעיר. הוא משך אליו חסידים, ויחד ייסדו מנזר במונטה קאסינו (בערך 520), בין רומא ונאפולי. אף כי הושפע מאוד מתקנון המגיסטר, התקנון שלו קצר יותר מזה של המגיסטר, משפטני מעט פחות, אך יותר מאשר התקנונים המזרחיים.
בין התקנון של בנדיקטוס לתקנון של המגיסטר יש הבדל עקרוני בגישה. המגיסטר דרש ציות על מנת שהנזיר ילך אל אלוהים ואילו בנדיקטוס דרש ציות על מנת שהנזיר יחזור (Reddere) אל אלוהים.
התקנון של בנדיקטוס
סעיף 64 בתקנון נותן לבישוף זכות התערבות במקרים מסוימים של אי סדרים או מינוי לא ראוי של אב מנזר. סעיף זה מגביל למעשה את הבישופים. המנזר הוא מוקד חשוב ובעל השפעה רבה במרחב הדתי. עד כתיבת התקנון, הבישופים ראו עצמם זכאים להתערב בעבודת המנזר, משיקוליהם שלהם, והתקנון מגביל אותם למקרים ספורים ושומר בכל שאר הזמן על עצמאותו של המנזר.
תקנון הנזורה של בנדיקטוס, בין השאר בשל השראתו של הקיסר קרל הגדול, נעשה למדריך הבסיסי לנזירות המערבית, אך דבר זה התרחש רק במאה התשיעית.
תקנון נוסף בעל חשיבות הוא התקנון של אורליאנוס (Aurelianus), כתב את Regula ad monachos בשנת 548.
תקנוני הדור השישי.
בדור השישי היו עשרות תקנונים, רובם שאבו מתקנונים קודמים ובראשם תקנון בנדיקטוס. Regula Sancti Ferreoli פורסם ב-553–568, תקנון חשוב אחר מאותה תקופה הוא Regula Tarnatensis.
תקנוני הדור השביעי.
התקנון החשוב ביותר ששרד מתקופה זו הוא תקנון הנזורה של קולומבנוס המבוסס על ציות. התקנון בנוי כתעריפון הקובע מהו תעריף העונש על כל עבירה ועבירה.
תקנונים מאוחרים.
במהלך השנים נכתבו תקנונים רבים, רובם בעלי חשיבות פחותה מתקנוני הבסיס היות שהכילו בתוכם את עיקרי הדברים שכבר נכתבו בתקנונים קודמים. תקנונים משולבים אלו נקראים Regula mixta והיו לרוב שילוב של תקנון בנדיקטוס עם זה של קולומבנוס ותוספות לפי טעמו של הכותב.
אחד המחדשים החשובים היה בנדיקטוס מאניאן שהתבסס על תקנונו של בנדיקטוס מנורסיה ושילב בו התייחסות ויחסי גומלין עם השלטון החילוני.
הנזירות בימי הביניים.
במהלך ימי הביניים, הייתה לנזירים השפעה רבה על הכנסייה עצמה.
הנזורה באירלנד.
התפתחות הנצרות והממסד הנוצרי היו שונים באירלנד מאשר התפתחותם ביבשת אירופה. ההבדל נבע בעיקר מכך שאירלנד לא הייתה תחת שלטון רומי והמבנים החברתיים של תושביה הקלטים לא הושפעו מהמסורת הרומית. החברה האירית הייתה חברה קלטית מבודדת. כמעט ללא יישובים עירוניים ובלי שלטון מרכזי.
במאה ה-4 ייסד פטריק הקדוש בישופות באירלנד ומיד התחילה לצמוח נזורה אירית. המנזר האירי היה משולב בארגון השבטי הקלטי. העדר עיור גרם לכך שלא היו בישופים עירוניים ששלטו על מרחב טריטוריאלי. במקום זאת התפתחו מנזרים שמילאו את צורכי הדת של התושבים, הנזירים תיפקדו ככמרים ואב המנזר מילא תפקיד מקביל לזה שמילא הבישוף ביבשת. כאשר החלו למנות בישופים באירלנד, הם מונו מתוך הנזירים ואבות המנזר. שוני מהותי בין הבישופים האירים לבישופים בשאר העולם הנוצרי היה שבמקום אחריות על מרחב גאוגרפי מוגדר ותחום היה הבישוף האירי אחראי על קלאן מסוים. המבנה הכנסיתי האירי התבסס על מנזרים שבראשם עמד אב מנזר ממשפחת אריסטוקרטיה מקומית שלעיתים קרובות היה בישוף. זו הייתה פדרציה של קהילות נזיריות הקשורות לשבט המקומי, הכמרים שביצעו את טקסי הקודש היו נזירים שפעלו בהשגחת אב המנזר.
המנזר האירי היה דומה למנזר המצרי העתיק. חומה, בתוכה מבנים, בכל מבנה קבוצת נזירים, כנסייה במבנה נפרד, היו גם הרמיטים שיצאו להתבודד באיים השונים. האידיאל הנזירי היה סגפנות חמורה תוך כדי נדודים.
מאפייני המנזרים הקלטים של המאה ה-5:
בסוף המאה ה-6 המנזרים האיריים התחילו להתארגן בצורה המקובלת ביבשת.
אחד המאפיינים המבדילים בין הנזירים האיריים לנזירים ביבשת היא ידיעת הלטינית. הנזירים ביבשת באותה תקופה ידעו לטינית מילדות והכירו טקסטים מסוימים שנחשבו כהשכלת יסוד, בעוד שהנזירים הקלטים היו צריכים ללמוד לטינית על מנת לקרוא את הכתבים. הבדל נוסף הוא הסגפנות והעינוי העצמי האירי, הנזירים האירים כבני חברה לוחמת בה כבוד נרכש בשדה הקרב, ניסוי להוכיח יכולת סבל וסגפנות על מנת לרכוש יוקרה כנזירים. בכך היה דמיון בין הנזורה האירית לנזורה הסורית הקדומה.
התרומה המרכזית של הנזורה האירית לנצרות הקתולית היא ההתייחסות ל"חטא". הפרנקים נהגו לתת כבוד לאלוהים, לקדושיו ולשליחיו בשר ודם על ידי מתן מתנות ומנחות. אולם את ערכי המוסר הפרטי שאבו מהמסורת הגרמאנית. האירים החדירו את רעיון החטא שהוא התגרות בקדושים ושבעקבותיו מצפה לחוטא עונש.
רצון הנדודים של הנזירים האירים הביא אותם גם לגאליה, בה ייסדו מנזרים. החשוב בהם היה לוסיול luxieul והמפורסם בנזירים היה קולומבנוס. לא הייתה להם יראה מפני השליטים והם הוכיחו בהטפותיהם גם אותם.
על מנת להקטין את השפעתם עודד הממסד הקתולי, והאפיפיורים בראשו את התנועה הבנדיקטית ששאבה מהמסורות הפרנקיות.
בנדיקטוס הקדוש טען נגד האירים כי החטא האנושי הוא המרד. מרד זה נובע מהתנשאות והדרך לפתרון היא דיכוי היצר האישי והתחרות בין בני האדם. על ידי פולחן מתמיד (אופוס דאי) לפני אלוהים מתוך שפלות רוח. במקום חיי התבוננות אליהם הטיפו האירים – חיי פעילות (אורה א-לבורה) וסיפוק הצרכים על ידי הנזירים עצמם, במקום תפילה אישית של הנזיר לבורא עולם תפילה ציבורית טקסית המבוססת על פרקי תהילים. ובמקום נדודים – שהייה במקום אחד (stabilitas loci). במקום אינדיבידואליזם – עבודה בקבוצה המודרכת על ידי אב מנזר ועל ידי תקנון נזורה (רגולה). אהבת האחר (caritas) מדכאת את הגאווה האישית ומתבטאת בהכנסת אורחים.
מאבק נוסף בנזורה האירית ניהל האפיפיור גרגוריוס הראשון, כאשר שלח משלחת של 40 נזירים בהנהגת אוגוסטינוס הקדוש מקנטרברי במטרה להקם באיים הבריטים מערכת בישופות היררכית עם מושבי בישופים בלונדון וביורק שלכל אחד מהם 12 suffragani – בישופים כפופים. פעולה זו התנגשה עם רעיון ההטפה החופשית האירית וזכתה להתנגדות. לכן הקימה המשלחת את המנזר והקתדרלה בקנטרברי כבסיס הכוח של הנצרות האפיפיורית והוקמו מנזרים נוספים בהם ישבו בישופים טריטוריאליים הכפופים לקנטרברי.
הנזירות בימי הביניים המאוחרים.
הפעילות של המנזרים הביאה להם עושר רב וכוח. אצילים עשירים היו נותנים למנזרים אדמות תמורת מיסה עבור קרוב שנפטר. אף שזאת לא הייתה כוונתו של בנדיקט, היעילות של התקנון שלו, בנוסף ליציבות של המנזרים הביאה לכך שהאחוזות שהועברו למנזרים היו מאוד פרודוקטיביות; הנזיר הועלה לדרגת אציל למעשה, מכיוון שהאיכרים של האחוזה היו עובדים, ואילו הנזיר היה חופשי ללמוד ולהתפלל. לפיכך המנזרים משכו אליהם את העילית של החברה, ובתקופה זו המנזרים היו שומרי הידע העיקריים, בעיקר דרך העתקת הספרים שהתבצעה בהם.
המערכת הזאת החלה להתפרק במאה ה-11 והמאה ה-12, כאשר הדת הנוצרית החלה להשתנות, ונעשתה פחות ופחות לנחלתה של האליטה בלבד. השינוי הזה היה קשור באופן הדוק לעלייתם של המסדרים העניים כמו הפרנציסקנים והדומיניקנים, שמשימתם הייתה להפיץ את דבר האל בציבור, ולא בתוך מנזרים סגורים. ההתנהגות הדתית החלה להשתנות כאשר אנשים רגילים השתתפו בטקס המיסה והשתתפו באופן פעיל יותר בטקסים דתיים שונים. הלחץ הגובר של שושלות המלוכה גם איים על העושר והכוח של המסדרים.
הנזירות המשיכה לשחק תפקיד משמעותי בקתוליות, אך לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, מנזרים רבים בצפון אירופה נסגרו והנכסים שלהם הוחרמו.
המורשת של המנזרים היא עדיין משמעותית בחברה המודרנית. מקס ובר השווה את החברות הפוריטניות של הכתות הפרוטסטנטיות האנגליות, שהיו גורם חשוב במהפכה התעשייתית לדעתו, למסדרים נזיריים.
הנזירות היא עדיין אלמנט חשוב בדת הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית. ועידת הוותיקן השנייה הביא לשינויים משמעותיים בנזירות הקתולית, כולל למשל שינוי הלבוש של נזירים ונזירות.
מסדרים נזיריים נוצריים.
מספר מסדרים נזיריים נפרדים התפתחו במסגרת הנצרות הקתולית והאנגליקנית. לאורתודוקסיה המזרחית אין מערכת של מסדרים.
שלפוחית סינפטית
שלפוחית סינפטית (synaptic vesicle, neurotransmitter vesicle) היא אברון תאי הנמצא בקצה האקסון של תא עצב, ובו נאגרים מוליכים עצביים. מעבר דחף עצבי בסיב העצב מביא למיזוגן של שלפוחיות סינפטיות עם קרום התא ולפליטת המוליך העצבי אל המרווח הסינפטי. מולקולות המוליך העצבי מפעפעות אל קרום התא הבתר-סינפטי ונקשרות לקולטנים; קישור זה מעורר פוטנציאל בתר-סינפטי בתא, שבעקבותיו עשוי להיווצר בו דחף עצבי.