באופן אירוני, נראה שדווקא החלק שמובן לאדם באופן האינטואיטיבי ביותר, שרטוט מסלול החללית, יהיה מסובך ביותר לתרבות שתמצא את המסר. מאמר בכתב העת סיינטיפיק אמריקן טוען ששימוש בחץ לציון מסלול הוא מלאכותי-אנושי ותרבות אחרת יכולה שלא למצוא שום משמעות בסימן הזה. אף על פי כן, ניתן להתייחס לדיסקיות כמעין קפסולת זמן, משום שנמצא בהן מידע על התפישה המדעית נכון למחצית המאה ה-20 וייתכן שבעתיד בני אדם שינועו בחלל החיצון יוכלו "לצוד" אותן ולפענח את המסר.
הדיסקית ספגה ביקורת רבה גם בגלל הדמויות העירומות המוצגות בה. העיתון שיקגו סאן-טיימס ריטש את אברי המין בתמונה, והלוס אנג'לס טיימס קיבל הרבה "תגובות נזעמות" מצד קוראים שהאשימו את נאס"א בהוצאת כספי מיסים אמריקאיים על שילוח "דברי זימה" לחלל.
ביקורת נוספת הועלתה לגבי מסירת נקודות ציון למיקום מערכת השמש בדסקית. היות שאין מידע רב אודות חוצנים, אשר עשויים להיות עוינים ואף תוקפניים, נטען כי לא היה זה מן החכמה לשלוח את המידע לחלל.
הדיסקית של פיוניר
אורי שטרית
אורי שטרית (נולד ב-22 ביוני 1952 במרוקו, עלה לישראל ב-1956) הוא אדריכל ישראלי. היה מהנדס העיר ירושלים בשנים 2001–2006. כיהן כיושב ראש ארגון המהנדסים והאדריכלים העצמאיים בישראל, ובעל משרד אדריכלות.
מוסמך במדעים, אדריכלות ותכנון ערים בטכניון בחיפה (1980). הוא קיבל תואר שני באדריכלות ובתכנון אורבני מבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת הרווארד.
שטרית נחשב מקורב לאהוד אולמרט והיה מועמד קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אז שובץ במקום ה-48 ולא נבחר לכנסת
בין עבודותיו.
בין עבודותיו:
תקופתו כמהנדס העיר ירושלים.
שטרית קידם תוכנית מתאר לירושלים, היה אחראי לעיצוב קו הרכבת הקלה בירושלים, והיה מעורב גם בפרויקט גשר המיתרים ובתכנון מוזיאון הסובלנות, שני פרויקטים שנויים במחלוקת. שטרית התעמת עם הארגונים הירוקים בעניין התוכנית לבניה במערב העיר - תוכנית ספדיה, שבוטלה בסופו של דבר, והתוכנית לבנייה בעמק הצבאים, שאף היא בוטלה.
בעת כהונתו כמהנדס העיר קבע שטרית שלוש מטרות אסטרטגיות לתוכנית המתאר של ירושלים - הגדלת היחס בין יחידות דיור לשטח בעיר, מ-4–5 יחידות לדונם בממוצע לכ-8 יחידות דיור לדונם. הרחבת השכונות הקיימות על ידי פרויקטים של התחדשות עירונית, ובניית שכונות חדשות. עוד קבע שהבנייה החדשה תתבצע בשני מוקדים - שכונת הר חומה ואזור מרכז העיר.
בשנת 2004 הורה על הריסת בתי פלסטינים שנבנו ללא אישורי בנייה בשכונת סילוואן, וקידם תוכנית להפוך את המתחם לפארק לאומי שיתחבר למתחם היהודי בעיר דוד.
בחודש אפריל 2010 הוזכר שמו אורי שטרית כמי שלכאורה קיבל שוחד לצורך קידום פרויקט הבנייה "הולילנד". ע"פ החשדות, שולמו לשטרית סך של 1,309,210 שקלים לצורך צמצום חובותיו לבנקים בנוסף לסכומים נוספים ששולמו במזומן. בתמורה לשוחד זה נחשד שטרית כי לכאורה אישר חריגות בפרויקט בניגוד לנהלים ולתקנות.
בפרשת הולילנד הורשע בבית המשפט המחוזי ונגזרו עליו 9 שנות מאסר מתוכן 7 בפועל. ערעורו על הכרעת הדין נדחה. ערעורו על גזר הדין הביא להקטנת הקנס שהוטל עליו ל-850,000 ש"ח.
ב-15 בפברואר 2016 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר מעשיהו.
חיים אישיים.
היה נשוי לחוה, אדריכלית ובעלת משרד בנס ציונה, שלמדה עמו בטכניון.
הסכמי קמפ-דייוויד
צלי בקר
גבול ישראל–לבנון
גבול ישראל–לבנון הוא קו הגבול העובר בחלקה הצפוני של מדינת ישראל, מראש הנקרה במערב ועד הר דב במזרח, ומפריד בינה ובין לבנון.
גיבוש גבול הצפון.
עד מלחמת העצמאות.
הסכם סייקס–פיקו.
עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: הסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שנחתם בין הדיפלומטים מארק סייקס הבריטי ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו הצרפתי, קבע את גבולו הצפוני של השטח הבינלאומי שאמור היה להיות בשטחה של ארץ ישראל, בניהולן המשותף של בריטניה, צרפת, איטליה, רוסיה ונציג ערבי בקו העובר מחוף הים התיכון, מעט צפונית לעכו באזור אכזיב ועד לצפון מערב הכנרת, באזור טבחה. בריטניה אמורה הייתה לקבל לשליטתה הישירה את מפרץ חיפה עם הערים חיפה, עכו ועמק זבולון. צרפת הייתה אמורה לקבל לשליטתה הישירה את כל השטח מצפון לשטח הבינלאומי. זאת כדי לשלוט על לבנון וחוף הים שלה.
המאבק על אצבע הגליל.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בו נכבש כל האזור על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקודו של הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי, נוצר מצב שבו לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס–פיקו ככתבם וכלשונם, ולעומת זאת, מדיניותה הרשמית, המוצהרת בהצהרת בלפור צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז (1919) שבצפון כללו את השטח עד מצפון לנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן, שבצפון מזרח כללו את החרמון ורמת הגולן עד למרחק של כ 16 ק"מ מערבית למסילת הברזל דמשק–מדינה (המסילה החג'אזית).
ההסכם שנחתם בעיירה דוביל, בספטמבר 1919, בין לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה, לבין ז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת קבע את תחום האחריות הצבאית באזור. לפי הסכם זה פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון ל"קו דוביל" שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בחולה (מעט צפונה מאיילת השחר של היום). השטח שמצפון לקו זה, ועד לצור היה בשליטה צבאית צרפתית אך הפך למעשה לשטח הפקר, ובו ארבע נקודות יהודיות מבודדות: תל חי, מטולה, חמארה וכפר גלעדי.
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צור וצידון. את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור עליו פרשה צרפת את חסותה. כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד הותקפה תל חי במרץ 1920 והבדואים התקיפו את צמח ב-24 באפריל 1920. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על מיקומו של הגבול. ב-24 באפריל 1920 הוחלט בוועידת סן רמו לתת לבריטניה מנדט לניהולה של ארץ ישראל (ומסופוטמיה – עיראק) ולצרפת מנדט לנהל את סוריה ולבנון, כדי לקדם את השטחים הללו לקראת עצמאות.
סימון הגבול המנדטורי.
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם בפריז הסכם "האמנה הפרנקו-בריטית" בין בריטניה לצרפת. צרפת נסוגה מדרישתה לקבוע את קו הסכם סייקס–פיקו כקו תיחום בין שטחי המנדט של צרפת ובריטניה, ובכך ויתרה על מקצת משטחי הגליל, אך הותירה בידיה את נהר הליטני, חלק ממקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת הר החרמון. הנימוק הצרפתי היה הצורך באפשרות לנצל את מי הליטני כדי לפתח את לבנון וכן שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צידי נהר הליטני.
הגבול יצא מצמח, חצה את הכנרת, עלה עד לשפך נחל משושים לכנרת ומשם מעל מורדות הגולן עד נקודה בסמוך לכפר בניאס תוך שמירת שטחים נרחבים מצדו המזרחי של הירדן מצפון לכנרת בידי צרפת, ומשם פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט הבריטי, וירד דרומה עד לנקודה המצויה בסמוך לכפר הגדול סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה לנקודה מדרום לראש הנקרה. התוצאה הייתה יצירתה של אצבע הגליל, וכך נשארו בשטח המנדט הבריטי מטולה, תל חי חמארה וכפר גלעדי, שבמשך שנתיים היו מצויות מחוץ לתחומיו. רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי, אך למעשה לנוסחה התנכ"ית "מדן ועד באר שבע" וההסכמה להשאיר את כל הנהר הקדוש לנוצרים, נהר הירדן, בתחומי הארץ הקדושה – ארץ ישראל, היה משקל מרכזי בהחלטה.
במרץ 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על יצירת ועדת סימוּן למתווה הגבול הבינלאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי התוואי הסופי של הגבול כפוף לשינויים בעקבות מדידות מפורטות שתערכנה בשטח. את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹמב (Newcombe), וההסכם שנוסח בעקבות פעולתה זכה לשם הסכם ניוּקוֹמב–פּוֹלֶה. הוועדה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922. כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. במפקד שערכו השלטונות הבריטיים בארץ ישראל בשנת 1922 לא נכללו התושבים שמצפון לקו דובייל כולל תושבי מטולה וכפר גלעדי שאף הצביעו בבחירות לפרלמנט הלבנוני שישב בביירות כך גם תושבי הכפר הגדול חלסה (היום קריית שמונה) ושאר הכפרים הערביים בסביבה. ב-7 במרץ 1923 נקבע סופית מיקום קו הגבול בשטח. זאת לאחר שמסמני הגבול ניסו להביא לכך שכל אדמות הכפרים שנשארו בצד אחד של הקו, יישארו עם הכפרים. וכן להשאיר את כל שטחי השבט הבדואי הגדול בני פדיל בתחום אחד – הצרפתי. כתוצאה מכך צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, שטח קרקע גדול במזרח הכנרת מהכפר נוקייב ועד לחמת גדר ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), זאת תמורת העברת הקו מול סוריה עד לאזור ממזרח וקרוב לנהר הירדן כולל השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן. כן שמרה צרפת בידיה את כביש קוניטרה – בניאס – צור (דבר שגרם להותרת מעיינות הבניאס והחצבאני בשטח הצרפתי). לעומתם קיבלו לידיהם הבריטים את כל הכנרת ואת נהר הירדן ומקורו הראשי, מעיין הדן (כנראה מתוך רעיון לנצל אותה למפעל הידרו אלקטרי). גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הפך לקו שביתת הנשק בין ישראל ללבנון לאחר מלחמת העצמאות.
המרד הערבי הגדול.