כנער החל יעקבי בפעילות ציבורית במסגרת תנועת העבודה. בתחילה היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד, ועם סיום לימודיו החל בפעילות מפלגתית שקירבה אותו אל משה דיין, ממנהיגי מפא"י. בשנת 1959 שימש כמנהל לשכתו ודובר משרדו של דיין, לאחר שזה נבחר לתפקיד שר החקלאות בכנסת הרביעית. הוא שימש כעוזר שר החקלאות בשנים 1960–1961 וכראש המרכז לתכנון ופיתוח כלכלי במשרד החקלאות בשנים 1961–1966, בתמיכת פטרונו הפוליטי דיין.
קריירה פוליטית.
המשבר הפוליטי שהביא להקמת רפ"י הביא לפרישת משה דיין ממשרד החקלאות בשלהי שנת 1964, ובשנת 1966 פרש גם יעקבי מתפקידיו במשרד והצטרף לרפ"י. הוא שימש כנציגה של המפלגה החדשה בוועדה המרכזת של ההסתדרות ובהנהלת חברת העובדים. כשהתמזגה רפ"י לתוך מפלגת העבודה, התמנה לחבר לשכת המפלגה, ובבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 נבחר לראשונה כחבר הכנסת. בבחירות אלו בחרה כל אחת מהמפלגות שהרכיבו את המערך את מועמדיה בנפרד, ואנשי רפ"י בחרו את מועמדיהם בבחירות חשאיות שנערכו בין חברי "לשכת המפלגה". בבחירות אלו זכה יעקבי במקום השני, המבטיח משרת שר על פי ההסכמים שבין מפלגות המערך, כשהוא מקדים את שמעון פרס הוותיק. למרות זאת, ויתר יעקבי על מקומו לטובת פרס ושימש כחבר הכנסת בלבד, כשהוצב במקום ה-31 ברשימת המערך, בעוד שפרס מונה במקומו לשר.
בשנת 1972 מונה יעקבי לסגן שר התחבורה, וב-1974 קודם לתפקיד שר התחבורה בממשלתו הראשונה של יצחק רבין. בשנה זו בחר טיים מגזין את "50 מנהיגי העתיד" ממדינות שונות בעולם, וציין את יעקבי ואת שולמית אלוני כמנהיגי העתיד של ישראל.
בשנת 1977 הוצג יעקבי על ידי שמעון פרס כמועמד המערך לתפקיד שר האוצר והוצב במקום ה-12 ברשימה, אולם לאחר המהפך ותבוסת המערך בבחירות נאלץ להסתפק בתפקיד יושב ראש ועדת הכלכלה.
בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה ב-1984, לאחר שהוצב במקום השמיני ברשימת המערך, מונה לשר הכלכלה והתכנון. משרד הכלכלה והתכנון היה קיים בין 1981 ל-1995, ועסק בתיאום כלכלי בין משרדי הממשלה. על אף שרבים סברו שהמדובר במשרה חסרת תוכן שנוצרה מטעמים קואליציוניים, ניסה יעקבי לקבל למשרדו סמכויות כלכליות רבות ככל האפשר. בתקופה זו נטל חלק בעיצוב מדיניותה הכלכלית של ישראל, וביישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שהביאה לישראל יציבות כלכלית לאחר האינפלציה הגבוהה בשנים שקדמו ל-1985. יעקבי ניסה להכניס תוכן כלכלי למשרת שר זו, תוך כדי שהוא מנסה לשמור על מעמדו כאישיות הכלכלית הבכירה במפלגת העבודה גם בתקופה בה שימש שמעון פרס כשר האוצר. ביוני 1987 לאחר פרישת אמנון רובינשטיין מהממשלה, שימש יעקבי גם כשר התקשורת, משרד בו שירת גם במהלך ממשלת ישראל העשרים ושלוש עד נפילתה בעקבות "התרגיל המסריח". בתקופת כהונתו כשר נראה יעקבי כאיש השמאל-מרכז, והשמיע דעות בעד "שלום תוך ויתור על רוב שטחי יהודה שומרון וחבל עזה המאוכלסים בצפיפות על ידי ערבים".
פעילותו ושגריר ישראל באו"ם.
יעקבי ראה עצמו כאיש "דור הביניים" במפלגת העבודה, אליו היו שייכים אישים כמשה שחל, יעקב צור ושושנה ארבלי-אלמוזלינו. עם תחילת שנות ה-90 נראה לרבים כי היריבות רבת השנים בין שמעון פרס ויצחק רבין הביאה את המפלגה להפסדים במערכות הבחירות, וכי הגיע תורו של דור זה לצעוד לקדמת הבמה ולקבל את ההנהגה. בשנת 1992 העמיד עצמו יעקבי כמועמד לראשות מפלגת העבודה, בבחירות בהן התמודדו שמעון פרס, יצחק רבין, אורה נמיר וישראל קיסר בצעד מפתיע הודיע כי ויתר על התמודדותו, וביקש מתומכיו לבחור ביצחק רבין. לאחר מכן, ולאור תוצאות הבחירות המקדימות, טען יעקבי כי צעד זה הוא שהביא לבחירתו של רבין, שנבחר בסיבוב הראשון במספר קולות גבוה אך במעט מ-40%, ולולא תמיכת אנשי יעקבי, לא היה מצליח להגיע ל-40%, ולפי חוקת המפלגה היה צורך בסיבוב שני, שיש סיכויים רבים לכך שבו היה מנצח פרס.
יעקבי נכשל בבחירות המקדימות לתפקיד חבר הכנסת במפלגת העבודה כשזכה במקום ה-45, ולא נבחר לכנסת ה-13. רבין מינה אותו לשגריר ישראל באו"ם - תפקיד אותו מילא בין ספטמבר 1992 ליוני 1996, עת נבחר בנימין נתניהו לראשות הממשלה. מששב לישראל מונה ליו”ר חברת החשמל, תפקיד שמילא עד דצמבר 1998 וליו”ר רשות הנמלים והרכבות מאוקטובר 2000 עד אוקטובר 2003. כיהן כמרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובהנהלת מספר עמותות ציבוריות, בהן מרכז רבין. קיבל את פרס בן-גוריון בשנת 2004. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים המשיך להשמיע דעותיו בענייני השעה.
חייו האישיים ופעילותו הספרותית.
בצעירותו נישא יעקבי לטובה, ולזוג נולדו שלושה ילדים: יריב (1957–1994), יחיעם (נולד ב-1961) ויואב (נולד ב-1969); האחרון התפרסם כמתופף של להקת הפאנק Mr. Error Sound System (שבהמשך קיצרה את שמה ל-M.E.S.S). בשנת 1974 התגרש ונישא לנלה, דיילת באל על, ואלמנת מלחמת ההתשה. בתם הדס נולדה ב-1982. מאוחר יותר התגרש מנלה ונישא בשלישית לאסתר בכרך יעקבי, אדריכלית פנים ונשיאת אגודת סיסטיק פיברוזיס ישראל.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו פרסם יעקבי ספרים רבים – ספרי עיון, אוטוביוגרפיות, ספרי ילדים וספרי שירה. שיריו של יעקבי זכו לתשבחות ופורסמו בהוצאות ספרים מכובדות. המשוררת חלי אברהם-איתן כתבה על ספר שיריו "עד בוא היום" כי "המשורר מיטיב לחדור, מזווית העין של האמן המאמין בקיום המטאפיזי, לנבכי נפשו שלו ולנבכי נפש האדם באשר הוא, לדלות ממרחבי המקום והזמן את חומריה, ונע בין תודעת הסוף והאינסוף בעולמנו.", והמשוררת אורנה רב-הון כתבה כי "שירתו של גד יעקובי היא שירה קסומה ומלאת מעמקים, וכל הקורא בה ידלה ממנה ניצוצות נסתרים, ניצוצות של חמלה ואהבת האדם."
יעקבי יצא לטורונטו שבקנדה לצורך ניתוח בלבו ונפטר בבית חולים שם ב-27 באוגוסט 2007, י"ג באלול ה'תשס"ז בגיל 72. הוא נקבר למחרת בבית הקברות קריית שאול.
ספריו.
ספרי עיון:
הארון א-ראשיד
הארון אל-ראשיד
הארון אל רשיד
התרבות המיקנית
עלי אבן אבי טאלב
הארון אל ראשיד
יורודאנס
יורודאנס (באנגלית: Eurodance) הוא מונח כולל למוזיקת הדאנס האירופאית, סגנון פופולרי של האוס-טכנו בשילוב שירה. סגנון זה צבר פופולריות בעיקר באירופה, אוקיאניה, אמריקה הדרומית, קנדה ובארצות מסוימות באסיה (בהן ישראל) בין השנים 1992 עד 1996 ועד היום.
בין השנים 1993 עד 1995, הסגנון נחשב לתופעת מיינסטרים אשר התרחבה ושולבה עם סגנונות שונים במוזיקה האלקטרונית.
בתחום הסגנון המוזיקלי, יורודאנס קרוב מאוד ליורו-טכנו וליורו-פופ. כל שלושת הסגנונות הופקו במשך השנים בעיקר על ידי אמנים סקנדינבים או מערב-אירופאים ולכן אספו בעיקר קהל מעריצים רב מהאזורים הללו.
יורודאנס צמח במדינות רבות בהן גרמניה, שוודיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, נורווגיה, בלגיה ואיטליה. בשנים האחרונות, מדינות מזרח אירופאיות כגון רומניה, הונגריה, קרואטיה, פולין ורוסיה הצטרפו לסצנת היורודאנס.
אמני יורודאנס בולטים.
ראו גם
ובשנים האחרונות, בסהאנטר וקסקדה
Eurodance
הגבירה מאוקזר
ג'ונתן פולארד
חדר הסעודה האחרונה
חדר הסעודה האחרונה הוא האולם בו, על פי אמונת רוב הכנסיות הנוצריות, התקיימה סעודתו האחרונה של ישו. הוא נקרא בלטינית בשם קנקולום (coenaculum או cenaculum), כלומר "חדר האוכל". באנגלית הוא נקרא לעיתים גם בשם "The upper room".
החדר שוכן בהר ציון בקומה השנייה מעל קבר דוד המלך, תבניתו כמעט רבועה וממדיו הם 15X12 מטרים. המקום מזוהה עם אירועים חשובים במסורת הנוצרית, כמו האוכריסטיה, טקס רחיצת הרגליים שנקבע על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה, הופעתו של ישו לאחר קימתו לתחייה בפני השליחים, וירידת רוח הקודש על השליחים ביום החמישים מאז הצליבה (פנטקוסט).
מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, מזהה את חדר הסעודה אחרונה עם חדר השוכן מתחת לכנסיית סנט מרק בעיר העתיקה בירושלים, המוכר כביתה של מרים אמו של יוחנן הידוע כמרקוס המבשר.
"חדר הסעודה האחרונה" מעלה תהיות גדולות בקרב חוקרים לגבי אמיתתו שהרי אין בו שום סממן נוצרי, ההיסטוריונים טוענים שהייתה אולי כנסייה בשם "הסעודה האחרונה", אך היא הוחרבה כמה פעמים, וכן המבנה הנוכחי בן שמונה מאות שנה בלבד, לכן לא ייתכן שבתוכו היה חדר שבו התרחש אירוע נוצרי בן 2000 שנה, וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי. בעבר הנשיא יצחק בן צבי היה מתפלל שם, וחדר זה שימש כבית כנסת.
היסטוריה.
מסורות עתיקות מלמדות על קיומה של כנסייה המנציחה את הסעודה אחרונה של ישו בירושלים, אך מכנסייה זו לא נותר דבר אחרי שנחרבה כמה וכמה פעמים. חדר הסעודה האחרונה הקיים היום בהר ציון הוא חלק מבזיליקה צלבנית על שם מרים הקדושה שנבנתה בשנים 1110–1130. בזיליקה זו נחרבה על ידי השליט האיובי אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא בשנת 1219, אך היא שוקמה והועברה למשמורת הפרנציסקנים בשנת 1334. אלה החזיקו באתר עד למחצית המאה ה-15, ובעקבות סכסוך מקומי עם היהודים על הבעלות במקום, גורשו הצדדים בידי השלטון הממלוכי והמתחם כולו הועבר לידיים מוסלמיות.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל הורשו לראשונה נוצרים לבקר בחדר הסעודה האחרונה, לאחר שהיה סגור בפניהם במשך מאות שנים (כך גם הורשו יהודים לבקר בקבר דוד שבקומה התחתונה). אחרי קום המדינה הועבר חדר הסעודה האחרונה לרשות השלטון הישראלי. בשנת 1964 ביקר במקום האפיפיור פאולוס השישי, ובשנת 2000 ביקר בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.