ריש לקיש הסתפק האם חיבת הקודש מועילה להכשיר לטומאה לחלוטין, או רק לעניין פסול הקודש משימוש. כלומר, לאחר שחיבת הקודש הכשירה חפץ כלשהו לקבל טומאה והוא נגע בטומאה, האם הוא נטמא לגמרי ולכל עניין, בדיוק כפי שהיה נטמא אילו הוכשר כרגיל ולא עקב חיבת הקודש, ועל כן יהפוך לולד הטומאה ויטמא דברים נוספים אם יגע בהם ("מונין בו ראשון ושני"); או שחיבת הקודש אינה מועילה כדי שהחפץ שהוכשר על פיה יטמא לגמרי, אלא רק גורמת לו להיפסל לשימוש אם נגע בטומאה, אך לא הופכת אותו לטומאה שבכוחה לטמא חפצים נוספים. ספק זה נאמר בשני החלקים השונים של דין חיבת הקודש.
התלמוד הבבלי דן בספק זה, ורב יוסף ואביי מסיקים כי מדרבנן ודאי שהאוכל שנטמא בחיבת הקודש יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים, אך ספקו של ריש לקיש נותר בלתי פתור ביחס לדין הבסיסי מדאורייתא. אף שלשתי האפשרויות, אם כן, החפץ שנטמא מאוכל שהוכשר בחיבת הקודש הוא טמא, הנפקא מינה היא האם יש לשרוף אותו, כדי קדשים שנטמאו טומאה ודאית מדאורייתא, או שהוא אסור בשימוש עקב הטומאה מדרבנן, אך אין לשרפו. ספק זה לא נפשט בתלמוד הבבלי, אך בתלמוד הירושלמי פושטים את הספק שאוכל הנטמא בחיבת הקודש אינו עושה מניין, כלומר שאינו יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים.
פסיקת הרמב"ם בספק זה אינה ברורה. במקום אחד הוא מביא את הספק כלשונו, מבלי לחלק בין דאורייתא ודרבנן; אך במקום אחר הוא כותב בסתם כי אוכל שהוכשר בחיבת הקודש מטמא אחרים.
מקור הדין ותוקפו.
בגמרא בכמה מקומות נאמר שדין חיבת הקודש הוא דאורייתא. כמקור, מובאת דרשה על הפסוק הלומדת מהמילה "והבשר" לרבות שגם דברים שאינם מוכשרים לקבל טומאה בדרך כלל יכולים להפסל אם מדובר בקדשים. רש"י מציין שניתן ללמוד את הדין מהמילה "והבשר" שהיא מילה מיותרת בפסוק, או מוי"ו החיבור שבתחילתה.
אף על פי כן, נחלקו הראשונים בתוקפו של הדין. יש הסוברים שהוא אכן דין דאורייתא גמור. אולם, דעות אחרות סוברות שהוא דין מדרבנן והפסוק המובא בגמרא הוא רק אסמכתא. בתווך בין שתי גישות אלה, ישנם פוסקים המחלקים בין חלקים שונים בדין חיבת הקודש, שחלקם מדאורייתא וחלקם מדרבנן. התוספות מצטטים את דעת ר"י כי כללית אכן מדובר בדין דאורייתא, אך יישומו בעצים הוא דרבנן בלבד. הרמב"ן סבור כי יש לחלק בין שני הדינים שהוזכרו לעיל: חיבת הקודש שמבטלת את הצורך בהכשר לטומאה היא דאורייתא, אבל הדין המאפשר גם לדברים שאינם אוכל לקבל טומאה הוא רק מדרבנן. יש המציעים חילוק זהה, אך הפוך: חיבת הקודש המאפשרת לעצים ולבנונה לקבל טומאה אף על פי שאינם אוכל היא מדאורייתא ונלמדת מן הכתוב, אך חיבת הקודש המבטלת את הצורך בהכשר היא מדרבנן בלבד.
דינים.
דין 'חיבת הקודש' נוהג דווקא בדברים הקדושים בקדושת מזבח, ולא בדברים הקדושים רק בקדושת בדק הבית. גם בדברים המיועדים מזבח, נוהג דין זה דווקא אם כבר חלה בהם קדושת הגוף (למשל באמצעות כלי שרת), כלומר שכבר התקדש גופם ולא ניתן לפדותם, אבל אם עדיין חלה בהם קדושת דמים בלבד (כלומר שהוקדשו אך עדיין לא התקדש גופם, ולכן ניתן יהיה לפדותם) לא נוהג בהם דין חיבת הקודש. אמנם, יש הסוברים כי מדרבנן חיבת הקודש נוהגת גם לפני קידוש בכלי שרת המחיל קדושת הגוף.
שיטת תוספות היא שמאחר שמקור הדין הוא מהמילה "הבשר", חיבת הקודש נוהגת דווקא בדבר מוצק הדומה לבשר, אך לא בנוזלים.
ואנג חו-נינג
וַאנְג חוּ-נִינְג (במנדרינית: 王沪宁; נולד ב-6 באוקטובר 1955) הוא פוליטיקאי, כלכלן ומדינאי חבר במפלגה הקומוניסטית של סין, אשר משרת כראש חקר מדיניות הפנים מאז שנת 2002 וכמזכיר הראשי של המפלגה הקומוניסטית הסינית מאז 2017. ואנג הוא המוח שמאחורי ההתפתחות הכלכלית האדירה של סין בתקופת שי ג'ינפינג כנשיא הרפובליקה העממית של סין והוא אבי תוכנית חגורה אחת, דרך אחת.
ביוגרפיה.
ואנג חו-נינג נולד בשנת 1955 למשפחת צוערים מהפכנית בשאנגחאי, שם בילה את רוב שנותיו המעצבות. הוא גדל כילד שקט ומופנם, ופיתח נטייה לקריאה עוד בצעירותו. במהלך מהפכת התרבות בסין בין 1966 ל-1971, כאשר ספרים רבים נשרפו והושחתו, הוא הצליח לגשת לספרות אסורה בתמיכת מוריו בבית הספר יונגקיאנג, והוא נחשף שם אף לקלסיקות ספרותיות זרות.
לימודיו.
בשנת 1978 ואנג היה בין הראשונים שהשתתפו בבחינת הכניסה לאוניברסיטה לכלכלנות שנפתחה עוד בתחילת ממשלו של דנג שיאופינג. הוא סיים בהצטיינות לכדי מצב שהתקבל ישירות ללימודי תואר שני בפוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת פודאן היוקרתית, מבלי שנדרש קודם כל תואר ראשון.
בהנחייתו של פרופסור חן קירן, חוקר מוביל על הקפיטל של קרל מרקס, השלים ואנג את עבודת התואר השני שלו בהתחקות אחר התפתחות הרעיונית של ריבונות, שכותרתה "על תיאוריות ריבונות שפיתחה הבורגנות המערבית."
לאחר שקיבל את התואר השלישי, ואנג המשיך להיות אקדמאי באוניברסיטת פודאן ונמצא במהירות במסלול לתואר רביעי של פרופסור עקב ביצועיו יוצאי הדופן. הוא לא היה רק ​​מורה טוב, פופולרי בקרב סטודנטים, אלא גם חוקר פורה, ופרסם רבות הן בכתבי העת האקדמיים והן בעיתונות הכללית בנושאים של מדע המדינה ופילוסופיה פוליטית.
ואנג העשיר גם את ניסיונו בכך שבילה חצי שנה בסוף שנות ה-80 כחוקר אורח בארצות הברית, מה שהוליד את ספרו בשם "אמריקה נגד אמריקה", ובו פירוט על ההיבטים הסותרים הרבים של החברה האמריקאית. כשכיהן כיו"ר הפוליטיקה הבינלאומית ואז ראש בית הספר למשפטים בתוך אוניברסיטת פודאן, הוא היה רק ​​בשנות ה-30 לחייו, הישג יוצא דופן באותן שנים שבהן האקדמיה בסין הייתה היררכית נוקשה.
בנוסף לתעודות השבחים האקדמיות שלו, ואנג גם הדריך ואימן את צוות הדיונים בפודאן לזכייה בסדרה של אליפויות דיון בינלאומיות ששודרו בטלוויזיה בהן צפו מיליונים בסוף שנות השמונים ובראשית שנות התשעים, ובכך הוסיף למוניטין האימתני שלו כבר כאחד מבין המוחות העיקריים של סין בנושאים פוליטיים בתקופת הרפורמות של דנג.
כניסה לפוליטיקה.
תהילתו ההולכת וגוברת וכן תמיכתו בחיזוק סמכות השלטון המרכזי (שכונה "סמכות חדשה", תווית שואנג עצמו דחה) משכו את תשומת ליבם של מנהיגי הממשלה המרכזיים בשאנגחאי, בהם זנג צ'ינג-הונג וו-בנג-גוו, אשר הציגו אותו בפני הנשיא ג'יאנג דזה-מין. בהתחלה נרתע מלעזוב את האקדמיה, אך בסופו של דבר ואנג שוכנע להצטרף לממשלתו של ג'יאנג בשנת 1995 בגיל 40, וכיהן בתחילה כראש ישיבת הפוליטיקה בלשכת המחקר המרכזי למדיניות הפנים.
ג'יאנג כבר שמע רבות על ואנג וקרא את עבודותיו לפני פגישתם הראשונה. דווח שכאשר הם נפגשו לראשונה, התבדח ג'יאנג באומרו לואנג - ג'יאנג המשיך לצטט קטעים מספרי ואנג, להפתעתו הנעימה של האחרון.
העיתונות הסינית העבירה גם סיפורים על מידת התרשמותו של ג'יאנג מהידע והלמידה של ואנג. למשל, כשנשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקר בבייג'ינג בשנת 1998, ג'יאנג דיבר בארוחת הערב במונחים זוהרים על יכולתו האקדמית של ואנג. על מנת שלא יאבד ממקומו, מצא קלינטון מקום ראוי להצטרף לנושא את הישגיו ההישגיים של המדען הפוליטי האמריקאי הנודע סמואל הנטינגטון, שצוטט בעבר בעבודותיו של ואנג עצמו - עובדה שלא נודעה לקלינטון.
בפוליטיקה.
יכולתו האקדמית של ואנג אכן נוצלה היטב לאחר שנכנס לפוליטיקה. תוך זמן קצר הוא הפך למנהל המשרד לחקר המדיניות הפנימית והפך לחבר בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 2002. לאחר שג'יאנג העביר את מושכות השלטון לידי חו ג'ינטאו, ואנג המשיך לשרת את ההנהגה החדשה, והתקרב צעד קרוב יותר למקדש הכוח הפנימי כשהיה חבר במזכירות הפנימית של המפלגה.
כאשר שי ג'ינפינג לקח את הכוח כנשיא הרפובליקה העממית של סין וכמנהיג העליון של סין בשנת 2012, ואנג נשמר, ולא טוהר או פוטר כפי שהיה קורה לעיתים קרובות כאשר משטרים אוטוקרטים מחליפים ידיים. למעשה, ואנג הועלה בדרגותיו עוד יותר, ונכנס במהרה לפוליטביורו, הליבה של הנהגת המפלגה המורכבת מ-25 מחברי האליטה השלטת. עם קונגרס המפלגה ה-19 שנחתם זמן קצר לאחר מכן, ואנג עלה סוף סוף לשיא הכוח בסין, כאחד מששת המנהיגים הבכירים בלבד מלבד הנשיא שי עצמו.
העובדה שכל שלושת המנהיגים האחרונים נזקקו לעצתו של ואנג מצביעה על שאלות עמוקות העומדות בפני סין העכשווית, שהן לא רק טכניות או ביורוקרטיות, אלא גם תאורטיות ואידאולוגיות. חשיבותו לכלכלת הפנים והחוץ של סין העממית היא אשר קבעה את עלייתו לדרגות ואת הפיכתו למועמד בעל הסיכוי הרב ביותר להפוך לראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
יחסי הולנד–סין
יחסי הולנד–סין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לממלכת הולנד. היחסים בין המדינות החלו רשמית בנובמבר 1954. במאי 1972 שודרגה המשלחת הדיפלומטית לרמת השגרירות.
היסטוריה.
היחסים בין סין להולנדים החלו לפני הקמתה של הרפובליקה העממית של סין במאה ה-17 וה-18 כאשר סוחרים הולנדים של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) הקימו עמדת מסחר בגואנגג'ואו וגם בחוף המערבי של טאיוואן. בסכסוכים בין סין להולנד שושלת מינג הביסה את חברת הודו המזרחית ההולנדית במלחמה על איי פנגו בין השנים 1622–1624. כוחות שושלת מינג בהנהגת ג'נג ג'ילונג הביסו שוב את ההולנדים בקרב מפרץ ליאולו בשנת 1633, ונאמני מינג בפיקודו של ג'נג צ'נגגונג (קוקסינגה) הביסו את ההולנדים וגירשו אותם מטאיוואן במצור על פורט זילנדיה בשנת 1662.