ב-24 ביוני 1919, על מנת "להבטיח את המשכיות הפיקוד העליון", מונה מפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין למפקד העליון. בתחילת דצמבר 1919 העלה קולצ'אק עם ממשלתו את שאלת "הוויתור לטובת דניקין". ב-22 בדצמבר אימצה מועצת השרים של ממשלת רוסיה את הצו הבא: "על מנת להבטיח את המשכיות השלטון הרוסי, מועצת השרים החליטה: להפקיד את תפקיד השליט העליון במקרה של מחלה קשה או מותו של השליט העליון, כמו גם במקרה של התפטרותו או היעדרותו הארוכה, לידי מפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה, דניקין".
ב-4 בינואר 1920 הוציא קולצ'ק צו אשר קבע "לאור המסקנה שנקבעה מראש... להעברת הכוח הכלל-רוסי העליון למפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין". כפי שמעיד דניקין עצמו בזיכרונותיו, בעיצומם של התבוסות החמורות של הכוחות המזוינים בדרום רוסיה והמשבר הפוליטי, הוא ראה בכך פסול לחלוטין "לקבל את השם והתפקידים הראויים" וסירב לקבל את התואר "המנהיג העליון", מה שהיווה מניע להחלטתו ב"העדר מידע רשמי על האירועים במזרח".
ב-4 באפריל 1920 נאלץ דניקין, בלחץ הגנרלים, להעביר את תפקיד המפקד לידי הברון פיוטר רנגל ויצא לאנגליה באותו יום. ורנגל קיבל את המינוי והוציא צו לתפקיד. ב-6 באפריל הוציא הסנאט המושל שביאלטה צו שהצהיר כי "מנהיג העם החדש" מעתה והלאה "שייך לכלל השלטון, הצבאי והאזרחי, ללא מגבלות."
ב-11 באפריל, ורנגל קיבל את התואר "שליט ומפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", מה שהביא למעשה לפירוק משרת המנהיג העליון ולפירוק המדינה הרוסית שלאחריה פעילות הצבא הלבן במזרח הרחוק הייתה בסמכותו של צבא המזרח הרחוק בראשות האוטאמן גריגורי סמיונוב ולאחר מכן ממשלת המזרח הרחוק הזמנית תחת מיכאיל דיטריכס.
בקיץ 1920 פנה אלכסנדר גו'צקוב לדניקין בבקשה "להשלים את החובה הפטריוטית ולההעניק לברון ורנגל במעשה חגיגי מיוחד... על ידי העברת השלטון הרוסי", אך דניקין סירב לחתום על מסמך כזה .
זמן קצר לאחר פינוי הלבנים מחצי האי קרים, ב-5 באפריל 1921, נוצרה המועצה הרוסית בקונסטנטינופול תחת המפקד הראשי של הצבא הרוסי, בראשותו של ורנגל, שנחשבה על ידי יוצריה כאב-טיפוס של ממשלת רוסיה בגלות. עם זאת, הם לא הצליחו להשיג הכרה ככזו על ידי ממשלות זרות ואף לא קבוצות מהגרים אחרות. כתוצאה מכך, ב-20 בספטמבר 1922 הפסיקה המועצה הרוסית את פעילותה באופן סופי.
מורשת.
ולדימיר ז'ירינובסקי, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית ברוסיה ומועמד מספר פעמים למשרת נשיא רוסיה, הציע בכמה הזדמנויות לשנות את שם משרת "נשיא הפדרציה הרוסית" ל"המנהיג העליון של רוסיה", (Верховный правитель России), תוך שהוא דוחה את השימוש במילה המושאלת הזרה "Президент" (נשיא) כמילה "לא רוסית".
היי פידליטי
היי פידליטי (באנגלית: High Fidelity) היא חברת תקליטים ישראלית.
החברה נוסדה בשנת 2000 על ידי דדי יצחייק. החברה מחזיקה במספר חנויות המתמחות במוזיקה בתל אביב-יפו, בהם "קצת אחרת", "חנות המטאל", ו"קרמבו רקרודס".
אמנים בולטים רבים מיוצגים על ידי החברה, בהם ניתן למנות את אסף אבידן, רוקפור, אסף אמדורסקי ומופע הארנבות של ד"ר קספר.
היי פידליטי היא המפיצה הישראלית הרשמית של חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וחברות הבת שלה, יחד חברת התקליטים הישראלית לב גרופ מדיה. בין החברות הנוספות אותן מפיצה היי פידליטי בישראל ניתן למנות את דראג סיטי , אניה רקורדס , צ'רי רד רקורדס ודרייפוס רקורדס .
You Already Know
You Already Know (בעברית: את כבר יודעת) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית פרגי, ביחד עם הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך האלבום, Double Dutchess. השיר יצא לאור ב-25 באוגוסט 2017, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-19 במצעד שירי האינדי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי פרגי, ויל.איי.אם, ניקי מינאז', ג'יימס בראון וביג דדי קיין והופק על ידי ויל.איי.אם גם כן. ג'ורדן מילר מ-"Breathe Heavy" הגיב בחיוב כלפי השיר וכינה אותו "טרי עד מוות". בנוסף לכך, הוא שיבח את קטע הראפ של ניקי מינאז'.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-19 מיליון השמעות.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של פרגי ב-13 בספטמבר 2017. הקליפ צולם כולו בשחור-לבן ובו ניתן לראות את פרגי כשהיא לובשת חליפה, תוך שהיא מבצעת תנועות שונות. בהמשך, מצטרפת אליה מינאז'.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על לעמלה מ-18 מיליון צפיות.
מעביר דף
מעביר דף (ידוע גם בשם המיסטיקנים הסינים) הוא פזמון, שכתב והלחין שלמה ארצי ובוצע במקור על ידי נורית גלרון בשנת 1996.
רקע.
השיר מדבר על תהליך ההתקרבות וההתרחקות בין בני זוג הנמצאים בקשר ארוך בשנים.
השיר בוצע במקור על ידי נורית גלרון ונכלל באלבומה "המקום ההוא" שיצא באותה שנה. הביצוע דורג במקום ה-18 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
בשנת 2000 הוציא שלמה ארצי את אלבומו "אהבתיהם", שכלל עיבודים מוזיקליים חדשים לשיריו, ובו הקליט גרסת דואט לשיר יחד עם נורית גלרון. חלק ממילות השיר אותן שר ארצי הותאמו ללשון זכר.
בשנת 2012 ביצעה גלרון את השיר בעיבוד מחודש עבור מופעה "אנפלאגד".
המדינה הרוסית (1918–1920)
המדינה הרוסית (ברוסית: Российское государство) היא מדינה שהוכרזה על ידי המחנה האנטי-בולשוויקי בוועידה הממלכתית באופה ב-23 בספטמבר 1918 ("חוקת הממשלה הזמנית הכל-רוסית") בשם "שיקום אחדות המדינה ועצמאותה של רוסיה" שנחשבו לניזוקים בעקבות הקמת הממשלה הסובייטית והחתימה על ידה על הסכם ברסט-ליטובסק.
ריכוזיות המשטר.
ב-9 באוקטובר 1918, הממשלה הזמנית הכל-רוסית עברה מהעיר אופה לאומסק בעקבות התקרבות הצבא האדום לאופה.
ב-4 בנובמבר פנתה הממשלה הזמנית לכל הממשלות האזוריות בבקשה לפירוק מיידי ללא יוצא מן הכלל של כל הממשלות האזוריות ולהעביר את כל הסמכויות לניהול הממשלה הרוסית. באותו יום, על בסיס המשרדים והממשלות המרכזיות של ממשלת סיביר הזמנית, הוקם הגוף הביצועי של המדינה הרוסית - מועצת השרים הכל-רוסית, בראשות פיוטר וולודסקי. ריכוזיות כזו של כוח המדינה נבעה מהצורך, קודם כל, "ליצור מחדש את הכוח הקרבי של המולדת, כה נחוץ במאבק להחייאת רוסיה הגדולה ואיחודה, תוך יצירת התנאים הדרושים לאספקת הצבא וארגון העורף ברוסיה כולה".
בזכות זה ניתן היה להשיג את ביטול כל הממשלות האזוריות, הלאומיות והקוזאקים במזרח רוסיה ובכך לאחד את כוחות ההתנגדות האנטי בולשביקית תחת גוף ניהולי מאוחד.
ההפיכה ב-18 בנובמבר.
ב-18 בנובמבר 1918 נעצרו חברי הדירקטורט שפעל באומסק, מועצת השרים הודיעה על נטילת הכוח והחליטה להעביר אותה לאדם אחד, תוך שהיא מעניקה לו את התואר המנהיג העליון. האדמירל אלכסנדר קולצ'אק נבחר בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים לתפקיד זה. האדמירל נענה להצעה והוקמה ממשלה רוסית חדשה, אשר ידועה בהיסטוריה כממשלת אומסק, או ממשלת קולצ'ק, שהתקיימה עד 4 בינואר 1920.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו בשליט העליון, אדמירל קולצ'אק; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר, ניקולאי יודניץ' הכירו רשמית בפיקודו העליון על כל הצבאות ברוסיה. המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים. בהוראת המנהיג העליון מילר ויודניץ' קיבלו את מעמד המושל הכללי במחוזות שליטתם.
מכאן ואילך פעלו כוחות הצבא של דרום רוסיה, הצבא הצפון-מערבי, צבא הצפון והחזית המזרחית בחזיתות כצבא מאוחד.
אלכסנדר קולצ'אק המשיך במסלול הכלכלי והפוליטי של ממשלת סיביר הזמנית, שראשו לשעבר - פיוטר וולודודסקי, שהפך עבור השליט העליון לסמל ללגיטימיות שלטונו, נותר כיו"ר מועצת השרים. בהצהרות הראשונות לאחר "ההפיכה ב-18 בנובמבר", אישרו גם ממשלת רוסיה, המנהיג העליון עצמו, וגם השליטים והממשלות הלבנות של אזורים רוסים אחרים שהכירו בסמכותו את הצורך לכנס אספה מכוננת לאומית כדי להיות מרכז מאחד באמת, ללא כל השתתפות "רדיקלים מהפכניים". לשם כך פותח חוק בחירות חדש.
סמלי מדינה.
ההמנון.
ב-19 בנובמבר 1918 אימצה מועצת השרים החלטה לפי הצעת שר החוץ, יורי קליוצ'ניקוב, לשקול את ההמנון הישן של האימפריה הרוסית, "אם אדוננו מפואר בציון" (מאת מיכאיל חרסקוב, מוזיקה מאת דמיטרי בורטנינסקי), להיות ההמנון הלאומי של רוסיה. כללי ההמנון חזרו על סדר המנון "אל, נצור את הצאר!".
סמל.
בינואר - אפריל 1919 נערכו באומסק, ביוזמת אגודת האמנים וחובבי האמנות היפה בשטח סטפה, תחרויות ליצירת טקסט חדש של ההמנון הלאומי ועיצוב סמל המדינה החדש. הוכרז כי בתנאי התחרות, יש לחבר את הסמל הממלכתי, תוך "שמירה על דמות הנשר הדו-ראשי, בצורות אמנותיות יותר, ביסודות הסגנון הרוסי העתיק, ועליו להתאים להבנה המודרנית של הדקורטיביות" ו"במקום הסמלים שהוסרו מהתקופה הצאריסטית (כתרים, שרביט), יש לקשט את הסמלים האופייניים למדינה החדשה המחודשת".
במהלך התחרות הוצעו 210 גרסאות לטקסט ההמנון ו-97 פרויקטים לסמל המדינה. המתמודד הסביר ביותר לניצחון נחשב הפרויקט שיצר אמן מקאזאן, גלב אילין, נשר דו ראשי, שמעליו צלב עם המוטו "ננצח עם זה!". הסמלים האזוריים של האימפריה הרוסית הוסרו מכנפי הנשר, אך סמל מוסקבה עם גאורגיוס הקדוש נותר, הכתרים נעלמו גם הם, אך את השרביט החליף חרב. אף על פי שאף אחד מהפרויקטים שהוגשו לא אושר סופית על ידי חבר השופטים, הפרויקט של גלב אילין נמצא לעיתים קרובות על חותמות נייר מכתבים, על דפי העיתונות הסיבירית והוא שימש על שטרות כסף.