יאטרוגני (או יַטְרוֹגֵנִי) (על פי האקדמיה ללשון העברית: טִפּוּלָנִי) הוא מונח המתאר השפעות בריאותיות שליליות הנגרמות כתוצאה מטיפול רפואי.
בעוד שבדרך כלל המונח יאטרוגני שמור לתוצאות מזיקות של טיפולים בידי רופאים, ניתן להשתמש במונח גם ביחס לפעולות על מקצועות טיפוליים אחרים, כגון פסיכולוגים, מרפאים, רוקחים, אחיות, רופאי שיניים ואחרים. זאת ועוד, מחלות יאטרוגניות אינן מוגבלות לרפואה המערבית, ואף רפואה אלטרנטיבית (או רפואה משלימה) עשויה להיות מקור לנזקים יאטרוגניים.
היסטוריה.
מקור המונח מיוונית: ἰατρός, יאטרו - "מרפא"; γένεσις, גנסיס, "מקור". פירושו המילולי הוא "נגרם על ידי המטפל", ובמשמעותו המקורית עשוי להתפרש כהשפעות חיוביות או שליליות של המטפל.
מאז ימי היפוקרטס ידוע כי למרפא קיים פוטנציאל לגרימת נזק. הציווי העתיק "ראשית, אל תגרום נזק" (בלטינית: primum non nocere) הוא אחד מן העקרונות הבסיסיים של האתיקה הרפואית. מחלה יאטרוגנית או מוות שנגרם כתוצאה מטיפול רפואי, בין אם כתוצאה מרשלנות או כתוצאה מטעות מצידו של המטפל, זכתה לסנקציות עונשיות בתרבויות רבות.
הפילוסוף איוואן איליץ' הרחיב בספרו "נקמת הרפואה" את המונח יטרוגניות, מנקודת מבט סוציולוגית, לשלושה סוגים:
עם עליית הרפואה המדעית במאה ה-20, הייתה ציפייה כי הרפואה תשכיל להימנע במידה רבה יותר ממקרי מחלה או מוות יאטרוגניים. אמצעי החיטוי, ההרדמה, האנטיביוטיקה ושיטות ניתוח ממשיכים להתפתח במטרה להפחית השפעות ומקרי מוות יאטרוגניים.
מקורות של נזקים יאטרוגניים.
קיימים מקורות רבים לנזקים יאטרוגניים, ביניהם:
תוצאות יאטרוגניות אינן נגרמות בהכרח כתוצאה מטעויות רפואיות בטיפול. לעיתים תופעות לוואי המהוות חלק מאופיו של הטיפול גורמות לתוצאות היאטרוגניות. לדוגמה, טיפול ברדיותרפיה או כימותרפיה, הנדרשים לאור מצבו של החולה, עלולים לגרום לנשירת שיער, לאנמיה, הקאות, בחילות, נזק מוחי ועוד.
קיימים מקרים שבהם התוצאות היאטרוגניות נגרמות עקב רשלנות, או נוהלי טיפול פגומים, כך למשל במקרים שבהם ניתן לחולה מרשם שגוי המחמיר את המחלה, עקב כתב יד בלתי ברור. אחת התופעות היאטרוגניות הנפוצות יותר נגרמת עקב ההשפעה ההדדית של צירוף של תרופות. אלה הם מקרים שבהם הרופא איננו בודק את כל התרופות שהחולה מקבל, בטרם ירשום לו תרופה נוספת. כך נוצרים מצבים שבהם נטילת שתי תרופות שונות גורמת לביטול הדדי של השפעותיהן בגוף החולה, או להגברה בלתי רצויה של השפעותיהן. תופעות אלה גורמות למקרים רבים של תחלואה ותמותה. תרופות אף עלולות לגרום לחולה לתגובות אלרגיות.
קאתי בייטס
סטופה
סְטוּפָּה (סנסקריט: स्तूप; מילולית, "ערימה") היא מבנה מקודש המכיל על פי האמונה שרידים או אפר של בודהה, של אחד מתלמידיו או של תלמידי תלמידיו.
מקור.
על פי המסורת, אחרי מותו של בודהה חילקו את שרידיו לשמונה חלקים, כמספר נתיבי הדרך המתומנת הנאצלת, וכל חלק נשלח למקום שונה, שם נטמן. מעל כל שריד נבנתה סטופה.
בשנים שחלפו מאז נבנו עוד אלפי סטופות. חלק מהסטופות קטנות, ואחרות, גדולות יותר, מהוות מקום התכנסות למאמינים ובהן יהיה לרוב צ'אטיה (אולם מבואה).
הסטופות שבהן מאמינים שקבורים שרידיו של בודהה הפכו לאתרי עלייה לרגל. עולי הרגל המגיעים למקום נוהגים להקיף את המבנה עם כיוון השעון מהכותל המזרחי – המסמל את הלידה (זריחה), ממנו לדרומי – המסמל את ההארה, למערבי – המסמל את הידע, ולבסוף לצפוני (חשיכה) – המסמל את המוות. בחלק מהסטופות ציורי קיר המתארים מצבים אלו.
הסטופה נקראת בשמות שונים בארצות שונות: צ'אדי, דאגובה בסרי לנקה, צ'ורטאן בטיבט, ופגודה ביפן.
סטופת קרח.
עקב התחממות הגלובלית מצטמצמים הקרחונים המספקים מים לחבל לדאק Ladakh שבצפון הודו, ובכך נפגעת תפוקת המים מהם. כפרים שונים החלו ליצור סטופות עשויות קרח בצורה מלאכותית, על מנת שיספקו מים אף עד לשלהי הקיץ. בחלק מהסטופות אף נחצבו מקדשים.
מסת אם
מסת־אם או מטריקס של סלע היא מונח בגאולוגיה המתאר את מסת החומר הבנוי מגרגירים דקים שבו משובצים גרגרים (או גבישים) גדולים בהרבה.
מסת־האם של סלע יסוד בנויה מגבישים זעירים, לעיתים מיקרוסקופיים, שבהם משובצים גבישים גדולים בהרבה המכונים פנוקריסטים. מרקם פורפירי זה מאפיין מצב שבו המגמה מתקררת בכמה שלבים. לדוגמה, באנדזיט פורפירי משובצים פנוקריסטים גדולים של פלגיוקלז במסת־אם דקת־גרגיר. בדרום אפריקה כורים את רוב היהלומים מתוך מסת־אם של קימברליט, סלע דמוי חרסית שעברה בליה, המכונֶּה "קרקע צהובה".
מסת־האם של סלעי משקע הוא חרסית דקת־גרגיר או טין שבו משובצים גרגרים גדולים יותר.
קונגלומרט וברקציה הם שני סוגים של סלעי משקע השייכים לקבוצת הגודל המכונה רוּדיטים, שבה גודל הגרגר גדול מ-2 מילימטר. סלעים אלו נהוג למיין בכמה שיטות, כשאחת מהן היא על פי אחוז מסת־האם מכלל הסלע. לשיטה נוספת למיון סלעים אלה, המתבססת על יחסי הגודל שבין השברים הבונים את הסלע, יש קשר ישיר לאחוז מסת־האם בסלע. אם כל השברים הם באותו גודל הסלע נקרא ממוין היטב (well-sorted), ואם יש גדלים רבים הוא ממוין רע (ill-sorted). בדרך כלל סלע ממוין היטב יכיל מעט מסת־אם, בעוד שאחוז מסת־האם בסלע ממוין רע יהיה גבוה יותר.
פעם בחיים (סדרת טלוויזיה)
"פעם בחיים" (בעונה הראשונה: החיים על פי Y) היא תוכנית מציאות ישראלית, אשר שודרה לראשונה ב-2005, במסגרת שידורי yes. ב-2006 שידוריה החוזרים של התוכנית שודרו ב"רשת" ועונתה השלישית של התוכנית שודרה ב"קשת" בערוץ השני. החל מ-20 במאי שודרה הסדרה בעונתה הרביעית ב-yes stars ישראלי.
פירוט כללי.
במהלך התוכנית, נשלחות קבוצות של ידוענים ישראליים מוכרים לתקופה של תשעה ימים למקומות המנוגדים לתדמית הציבורית שנוצרה להם לאורך השנים, במטרה לתעד מפגש מיוחד בינם לבין סביבות וסיטואציות זרות. במהלך שהותם במקומות השונים, צריכים הידוענים להתמודד עם סגנון חיים, נורמות ומנהגים שונים, כשהם ממוקמים בבית משפחה הזרה להם. סדר יומם נקבע לפי האזור שבו מוקמו: חלקם צריכים לעבוד, חלקם צריכים להיטמע באורח החיים המקומי וחלקם צריכים לחקור את צורת החיים השונה אליה הגיעו. התוכנית זכתה לנתוני צפייה גבוהים, ולאהדת הקהל, כשהיא זוכה לביקורות שונות.
פתיח התוכנית מלווה בשיר "פלאש פלאש" שנכתב על ידי טרי פויזן במיוחד לתוכנית.
קרוון המוות
סלפית
סלפית (בערבית: سلفيت) היא עיירה פלסטינית בהרי שומרון, ברשות הפלסטינית ושטח A, ומשמשת כבירת נפת סלפית. סלפית סמוכה לעיר אריאל, ונמצאת כ-3 ק"מ מדרומה. רוב תושביה מועסקים בחקלאות, בעיקר בגידולי זיתים, ענבים ותפוחים.
בסלפית נמצאת האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס, בית חולים ע"ש יאסר ערפאת, ותחנת משטרה נפתית.
היסטוריה.
סלפית נזכרת בספרי מס עות'מאניים משנת 1596. באותו זמן נרשמו בה 118 משפחות ו-2 רווקים, כולם מוסלמים.
במאות ה-18 וה-19, תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, סלפית הייתה אחד מהמרכזים הראשיים בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין," החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית. אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העות'מאניים.
בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתוארת העיירה כמוקפת כרמי זיתים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה סלפית מעוז המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית. לאחר מלחמת ששת הימים יצאו תושבים רבים לעבוד בישראל ובהתנחלויות הסמוכות. בשנת 1978 הוקמה מצפון לסלפית ההתנחלות אריאל שהוכרזה עיר ב-1998. לצורך כך הופקעו מתחומי סלפית 3,500 דונם. האינתיפאדה הראשונה גבתה את חייהם של 7 תושבים. ב-1995 הייתה סלפית העיירה הראשונה שפינה צה"ל במסגרת יישום הסכם אוסלו ב'.
דרכי הגעה.
לסלפית מספר כניסות. מצפון-מערב קיימת כניסה מכביש 4775, מכיוון צומת אריאל. כניסה זו נעולה עם מחסום מנוף, ונפתחת רק לרכבים ציבוריים או לבעלי אישור מיוחד. דרך נוסף מצפון-מזרח מובילה לכיוון איסכאכא ויאסוף. דרך ממערב לכיוון בורוקין נסללה לאחרונה. גם ממזרח נסללו שתי כניסות חדשות מכיוון לובאן א-שרקיה. מדרום ישנן שתי דרכים המתחברות עם ח'ירבת קיס ופרח'ה. כל הדרכים מפותלות והנסיעה בהן אורכת זמן רב.
המתקן לטיהור שפכים.
ב-2007 הסכימה הקרן הגרמנית KfW , המשקיעה בפיתוח תשתיות ברשות הפלסטינית, להקים עבור סלפית מתקן לטיהור שפכים, אך המנהל האזרחי לא אישר את הקמתו בתוואי המתוכנן בשטח C ודרש מעיריית סלפית להקים מתקן משותף לסלפית ולאריאל. הפלסטינים סירבו לבנות מתקן משותף בטענה שאריאל היא ישוב בלתי חוקי. הזיהום שנוצר מהביוב של שני היישובים הפך למטרד סביבתי ולמפגע בריאותי. לבסוף, בשנת 2015 אושרה ותוקצבה הקמת מתקן טיהור שפכים לאחר שנמצא פתרון אחר לביוב של אריאל.
מוסדות מאר אליאס
מוסדות מאר אליאס הם קבוצת מוסדות חינוך באעבלין, כפר ערבי בצפון ישראל ליד מצפה אביב ושפרעם. המוסדות, הכוללים גן ילדים, בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, בית ספר תיכון ומכללת הנדסאים, נוסדו על ידי הארכיבישוף האב ד"ר אליאס שקור, המכהן כנשיא מוסדות מאר אליאס. החל משנת 2003 פועלת במסגרת המוסדות גם מכללה אקדמית.
תלמידי המוסדות הם ערבים ישראלים בני כל הדתות, ברובם מהגליל, ובחלקם גם מהמרכז והדרום.
המוסדות.
המוסד הראשון שהוקם היה גן הילדים. אחריו הוקם התיכון בתחילת שנות השמונים, בהמשך המכללה, בית הספר היסודי והעל יסודי ולבסוף האוניברסיטה קיבלה הכרה ב-2003.
תיכון מאר אליאס.