לאחר המלחמה היה ארמן מורה ומנהל בבית ספר בעיירה דטר במחוז באד קיסינגן שבגרמניה. הוא היה נשוי, ונולדו לו בן ובת. שרה מנושביץ, מעובדי המטבח שהחביא וגיסה שבתאי שטרנפלד שמרו עם ארמן על קשר עד מותו.
הכרה והנצחה.
ב-15 בספטמבר 1985 הוכר ארמן כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ב-11 בספטמבר 1986 ארמן הגיע למוזיאון יד ושם לטקס נטיעת העץ על שמו בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון.
לאונה אפרתי
לאונה אפרתי (באיטלקית: Leone Efrati; 26 במאי 1915 - 16 ביוני 1945) מכונה גם: ללטו (באיטלקית: Lelletto), היה מתאגרף איטלקי יהודי ידוע, שזכה מספר פעמים באליפות איטליה במשקל חצי-קל, ונרצח באושוויץ.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1915 ברובע הטרסטוורה שבעיר רומא שבאיטליה. היה בנם של אהרון אפרתי ואלגרה די סנג'י, נולד למשפחה ענייה ושומרת מסורת. אפרתי לא ידע קרוא וכתוב, אלא רק לחתום את שמו. כנער בן 17 הצטרף למועדון האיגרוף המפורסם "AUDACE", הפועל עד היום, ובו התאמן. בנוסף לאימונים בחדר הכושר נהג לרוץ לאורך גדת נהר הטיבר. בשנת 1935 התחתן עם אסתר צרפתי ונולדו להם 3 ילדים. בעונת 1936 השתתף ב-11 קרבות ללא הפסד. בשנת 1938 הצטרף לאיגוד האיגרוף האיטלקי.
בדצמבר 1938 הגיע לארצות הברית כדי להתמודד מול פרנקי "קיד" קובלי אשר היה אלוף במשקל זה. הוא הפסיד בקרב בסיבוב העשירי. למרות זאת היה מתאגרף נערץ ובהמשך התקיימו ביניהם עוד שני קרבות ובהם ניצח פעם אחת. בקרב נוסף על תואר אלוף העולם הפסיד ללאו רודאק. הוצע לו לערוך סיבוב קרבות בכל צפון ארצות הברית אך הוא סירב. אחד ממעריציו היה ברונו מוסוליני, בנו של בניטו מוסוליני, אשר דאג להגן עליו עד שמצא את מותו בשנת 1941 בתאונת מטוס.
תקופת השואה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה אפרתי נשאר בארצות הברית בגלל המצב באירופה. מאחר שאיטליה הייתה בת ברית של גרמניה הנאצית דרשה ארצות הברית לגרשו חזרה לארצו. אוהדיו של אפרתי, שהבינו שיהיה בסכנת חיים במולדתו ניסו לשכנע את רשויות ההגירה האמריקאיים שלא לשלוח אותו בחזרה לאיטליה, אך למרות זאת, אפרתי גורש לאיטליה בשנת 1943. כאשר חזר לרומא לא יכול היה להמשיך להתאמן והתקשה בהשגת מזון.
במאי 1943 הוסגר לידי הגסטפו עקב הלשנה, תמורת 5000 לירות איטלקיות. אפרתי נשלח לכלא רגינה קואלי (Regina Coeli) ל-12 יום ולאחר מכן הובל עם אחיו מרקו לאושוויץ. כל משפחתו של אפרתי נשלחה אף היא לאושוויץ, אך בנו הבכור של אפרתי השליך את אחיו הפעוט בן השנה מחלון הרכבת וכך ניצל הפעוט. באושוויץ אפרתי נאלץ להתאגרף בימי ראשון בקרבות איגרוף בנוכחות ה-אס.אס. שנהגו להמר על תוצאות הקרבות. באחד הקרבות הוצב אפרתי מול ענק פולני, שאנשי האס.אס. הימרו עליו שינצח אותו, אך הוא הפסיד. ניצחונו של אפרתי על הפולני גרם לרבים מהם להפסיד את כספם ולתסכול. כאשר הבינו שאחיו של אפרתי, מרקו, הוא מטרה קלה לפורקן התסכול הם הכו אותו.
ב-16 באפריל 1944 כאשר אפרתי גילה שאחיו הוכה, הוא הגיב באלימות כלפי המכים ושילם על כך בחייו.
לאחר השואה.
בנו, אליו אפרתי, השורד היחיד במשפחה גדל ברחובות רומא עד גיל 22 ובשנת 2010 עלה לישראל וכיום מתגורר באשקלון.
הנצחה.
בשנת 2000 הוכנס להיכל התהילה הבינ"ל של הספורט היהודי, כנציג הספורטאים היהודים מאיטליה, שנספו בשואה.
בשנת 2009 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "הייתי מספר", שכתב רוברטו ריקארדי, ניצול שואה, ובו מוזכר לאונה אפרתי.
בשנת 2012 הוצג באיטליה סיפורו של אפרתי במסגרת תערוכה בשם "הספורט האירופי תחת הנאציזם, מאולימפיאדת ברלין לאולימפיאדת לונדון".
בשנת 2016 הועלה באיטליה מחזה של תלמידים על סיפור חייו של לאונה אפרתי "BALLATA ULTIMA PER UN CAMPIONE"
ב-2 בינואר 2018 התקיים ערב שהוקדש לזכרו במרכז לתרבות עברית ברומא בשם "הסיבוב האחרון".
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב (במקדונית: Todor &amp; Pandora Hadzi-Mitkov), חסידי אומות העולם ממוצא מקדוני האחראים להצלת משפחת פרנסס (Frances) היהודית בסקופיה, מקדוניה.
קורות חייהם.
טודור הדג'י-מיטקוב היה וטרינר מוסלמי בעיר סקופיה שבמקדוניה. טודור היה נשוי לפנדורה. השניים גרו סמוך לביתם של משפחת פרנסס היהודית.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
באפריל 1941, לאחר סיפוח מקדוניה לבולגריה, החוקים האנטישמים שחוקקה ממשלת בולגריה הוחלו גם על יהודי מקדוניה. בעקבות כך, ביקר הדג'י-מיטקוב בבית משפחתו של חברו היהודי הקרוב מויס פרנסס (Mois Frances), פרט באוזניו את  חששותיו לגבי ביטחונם של יהודי המדינה והציע כי חמשת בני משפחת פרנסס (מויס, אשתו, שני ילדיהם ואמו), יעברו לגור בביתו.
על מנת לאפשר למשפחה לגור בבית ללא חשש, פיטר טודור את עובדי משק הבית שלו וסגר את מרפאתו. אשתו, פנדורה, הייתה זו שדאגה לבית ולבני משפחת פרנסס. יום לפני גירוש היהודים מהעיר, הוכרז שכל אזרח המסתיר  יהודי בביתו, ייענש. מויס פרנסס החליט שאינו מעוניין לסכן את חייהם של משפחת הדג'י-מיטקוב, ולכן החליט לקחת את משפחתו ולברוח לאלבניה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל הסיורים התכופים של המשטרה הבולגרית והחשש להתפס.
בשלב זה, החליט אחיה של פנדורה, טראז'קו ריבארב (Trajko Ribarev) לקחת את בני המשפחה להסתתר בביתו. בני משפחת פרנסס התחפשו למוסלמים עניים מהעיר, והועברו על ידי טראז'קו לביתו באמצעות סוס ועגלה. המשפחה שהתה בביתם של משפחת ריבארב לכמה ימים, במהלכם דאג הדג'י-מיטקוב להכנת מסמכים מזויפים עם שמות מוסלמיים לבני המשפחה. בני משפחת פרנסס הועברו באמצעות שימוש במסמכים אלו לאלבניה.
לאחר המלחמה.
בתום המלחמה חזרו בני משפחת פרנסס לביתם של משפחת הדג'י-מיטקוב והתגוררו בו עד אשר עלו לארץ ישראל בשנת 1948.
הכרה והנצחה.
ב-19 בפברואר 1976 הוכרו טודור ופנדורה כחסידי אומות עולם, והיו המקדונים הראשונים שהוכרו כחסידי אומות עולם.
פטר ארבן
פטר ארבן (בצ'כית: Peter Erben 21 במרץ 1921 - 5 באפריל 2017) היה כדורגלן יהודי, ששיחק בליגת הכדורגל בגטו טרזינשטאט ושרד את השואה.
ביוגרפיה.
ארבן נולד בעיר מורבסקה אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה בשם פטר אייזנברג בשנת 1921, בנם של קלרה אייזנברג (לשעבר קאסלר) וארתור אייזנברג ואח לפאול אייזנברג. ארבן, שהיה ספורטאי מגיל צעיר, עסק בסקי, הוקי קרח, אתלטיקה וכדורגל.
היה פעיל מנעוריו בתנועה הנוער הציונית "תכלת לבן".
תקופת השואה.
בתקופת השואה עבר חמישה מחנות ושרד את כולם : טרזינשטאט, אושוויץ, בירקנאו, מאוטהאוזן וגוזן.
בגיל 21 נשלח לגטו טרזינשטאט. בטרזינשטאט הייתה ליגת כדורגל. בליגה זו היו 12 קבוצות אשר שיחקו מדי יום ראשון. במקום הראשון בליגה הייתה קבוצת הטבחים, אשר שחקניה קיבלו יותר אוכל, לעומת האחרים ששיחקו בתנאי רעב. מאחר שהיו טרנספורטים לאושוויץ והתחילו להיות פחות ופחות שחקנים, עקב מחסור בשחקן באחת הקבוצות פנו לארבן שימלא את מקומו. ארבן נענה לכך לאחר שקיבל את תמיכתו של פרדי הירש, שריכז את תחום החינוך הגופני בגטו, ונרצח בהמשך באושוויץ. ארבן הפך לשחקן מפורסם בגטו, והיה מבוקש לחתימות על ידי מעריציו. ב-1944 לוהק בכפייה להשתתף בסרט תעמולה נאצי שצולם בגטו, בניסיון לְהָזֵם את "השמועות" על מצבם של היהודים שגורשו למזרח. בהמשך נשלח עם רוב יושבי הגטו לאושוויץ.
בראיון עמו סיפר, שכשהגיעו לאושוויץ, עצרו אותו הגרמנים, ששמעו כבר את שמו המפורסם, ואמרו לו לשחק עבורם. ארבן הסתכל על אחד הנאצים ואמר לו:"היה לי בן דוד בגילך" והחייל הנאצי ענה לו "אתה רואה את הארובות? משם יוצאים כל חברך שבאו איתך וגם בן דודך". ברגע הזה החליט לסרב ולא לשחק כדורגל עבור הנאצים ותחת שמם. בזכות חוסנו הגופני שרד את השואה.
לאחר השואה.
ארבן עלה עם אשתו אוה לישראל בשנת 1949 ויחד הקימו משפחה. כבר בשנת עלייתם לארץ ישראל נולדה בחיפה בתם הבכורה דניאלה, ואחריה נולד אלון. שבע עשרה שנים אחרי הולדתו נולד בנם הצעיר של הזוג - אמיר.
עבד בחברת "יובל גד" באשקלון, והיה שותף להנחת קווי המים בנגב. בהמשך עבד כקבלן עצמאי ברחבי הארץ בחברת פ. א. ארבן בע"מ, אשר מנוהלת כיום על ידי בנו האמצעי אלון. ארבן הלך לעולמו ב-5 באפריל 2017. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
הנצחה.
פטר ארבן מוזכר בסרט "ליגה טרזין", על ליגת הכדורגל בגטו. ארבן עצמו כתב ספר אוטוביוגרפי- "בעקבות עצמי" שבו מתוארת גם פעילותו כשחקן כדורגל בגטו.
פטר ארבן השתתף בסרט "פרדי היקר", סרט דוקומנטרי אודות פרדי הירש. הסרט משלב ראיונות עם ניצולים שהכירו את פרדי וכן צילומי ארכיון ואנימציה. בסרט מספר פטר על היכרותו עם פרדי ועל חוויות משותפות.
ג'קו רזון
יעקב (ג'קו) רזון (ביוונית: Ιακώβ Ραζόν , 2 בפברואר 1921 - 9 ביולי 1997) היה מתאגרף יהודי ממוצא יווני, אשר זכה בשנת 1939 באליפות יוון במשקל בינוני. כמו כן היה שוערה של קבוצת הכדורגל של סלוניקי - "אולימפיאקוס".
ג'קו שרד את השואה ועלה לישראל.
ביוגרפיה.
יעקב (ג'קו) רזון נולד בסלוניקי, יוון. כבן שלישי לאברהם ואסתר רזון. אביו ניהל חברה גדולה לסחר בטבק. משנת 1935 החל ג'קו להתאמן בקבוצת הספורט "מכבי סלוניקי" כמתאגרף, כדי שיוכל להשתתף ב. במועדון זה התאמן גם שלמה ארוך. במועדון הכיר את הרופא היהודי, דינו עוזיאל, שהחליט לקדם נערים יהודים בספורט האגרוף כדי שיוכלו להשתתף במשחקי המכביה.
נודע בכינויו "ג'ו לואיס הקטן", בשל חוזק מכותיו ומספר הקרבות הגבוה שניצח בנוק אאוט.
תקופת השואה.