בין השנים 2000–2007, כיהן כיו"ר הוועד הארצי של עובדי המכס ומע"מ. בשנים אלו שמו עלה לכותרות ובעיקר בשל המאבק אותו הוביל במכס בדצמבר 2003, במהלכו הנחה את העובדים במסלול הירוק לבדוק את כל אחת ממזוודות החוזרים מחו"ל במשך כ-100 ימים רצופים - מה שגרר לתורים ארוכים ולשיבושים כבדים בנמל התעופה בן-גוריון. מהלך זה, שכלל בדיקות מדוקדקות, הניב תפיסות רבות של סמים, כדורי אקסטזי, תכשיטים ונשק, לצד הצלת עובדי מדינה מפיטורים המוניים. בשנת 2003 זומן אדרי לוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, אז בוצע ניסיון להאשימו בכליאת שווא של נוסעים. הוועדה התרשמה מהיקף התפיסות אותן הציג אדרי, היועמ"ש אליקים רובינשטיין הבהיר כי השביתה חוקית, ומנגד התבקש אדרי להפחית את עוצמת הבדיקות.
בשנת 2007 מונה אדרי ליו"ר איגוד עובדי התחבורה בהסתדרות, וביולי 2015 נבחר לתפקיד פה אחד על ידי כלל הוועדים בענפי התחבורה השונים בוועידה הראשונה של האיגוד. במהלך כהונתו טיפל אדרי במשברים רבים, בהם: משבר הנמלים, בסיומו הושג הסכם תקדימי ועובדי הנמלים זכו לביטחון תעסוקתי, משבר הרפורמה ברכבת ישראל, שבסיומו נחתם הסכם שהעניק תוספות שכר ומענקים משמעותיים לעובדי הרכבת וזאת לצד שמירה על ביטחונם התעסוקתי, מאבק של עובדי חברות התעופה הישראליות במדיניות "שמיים פתוחים" שבסיומו הושג מימון (כמעט מלא) להוצאות הביטחון של חברות התעופה.
בצל משבר הקורונה, אדרי מתמודד עם משברים מורכבים ביותר בחברות התעופה הישראליות ובענף ההיסעים הפרטיים. המשבר המורכב ביותר הוא המשבר בחברת אל על שבו נדרשו העובדים לבצע התייעלות שנתית בגובה של כ 275 מיליון דולר ולפיטורי צמצום של כ-2,000 עובדים.
כניסתו ותפקודו כיו"ר איגוד עובדי התחבורה, הגדילו את מספר חברי האיגוד ב כ 60% (מ־22 אלף עובדים ל־35 אלף עובדים) וזאת לצד שורת הסכמים קיבוצים משמעותיים עליהם חתום אדרי, בין היתר הסכמי השכר בחברות התחבורה הציבוריות אגד, דן ומטרופולין, הסכמי רכבת ישראל המורים להחזיר לחברה עבודות שהוצאו למיקור חוץ, הסכם הרפורמה והפרטת נמלי חיפה ואשדוד, הסכם העברת מחלקת הים מנמלי אשדוד וחיפה לחברת נמלי ישראל, הסכם הפרטת נמל אילת, הסכם ענפי ראשון בענף ההיסעים הפרטיים שחל על כ 15,000 נהגים והסכמים נוספים הנוגעים לכל ענפי התחבורה בישראל. במהלך תקופת הקורונה הוביל אדרי לצד יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד את המשא ומתן לחתימת ההסכמי ההתייעלות שנדרשו לצורך קבלת ההלוואות להן נזקקה חברת התעופה אלעל.
במהלך כהונתו של אדרי, הצטרפו אלפי עובדים מענפי התחבורה השונים להסתדרות, ובניהם, עובדי חברת השילוח "UPS", עובדי חברות ההנדלינג "QAS" ו"לאופר", עובדי חברת התחבורה "מטרופולין", בוחני הנהיגה מחברת "טלדור" ו"מילגם", טייסי חברת המטענים "ק.א.ל", עובדי חברת השיווק "ארקיע קליק", עובדי חברת המטרונית בחיפה, עובדי הכרמלית בחיפה, עובדי חברת "קליר קאט" ("כים ניר" לשעבר), נהגי חברת "דלק שינוע", עובדי חברת ההסעות "בון תור", עובדי חברת "אלבר" ועוד רבים אחרים.
באוגוסט 2014 השתתף אדרי בכנס הבינלאומי לאיגודי תחבורה שהתקיים בסופיה שבבולגריה ובנאומו, מנע חרם על מוצרים ישראליים מצד איגודי תחבורה בארצות הברית ובאירופה.
באוקטובר 2018 הוא גרם למהומה בעת שהביע הערכה מקצועית לנירמין אל שריף (מנהיגת פועלים מלוב), במהלך נאום אותו נשא בכנס איגוד עובדי התחבורה הבינלאומי שהתקיים בסינגפור ובעמוד הפייסבוק הפרטי שלו.
בשנת 2019 מונה אדרי ליו"ר האגף להתאגדות עובדים בהסתדרות.
חייו האישיים.
אדרי מתגורר בשוהם, נשוי לדגנית, אדריכלית ומעצבת פנים ולהם 3 ילדים.
גרנד פרי דרום אפריקה
גרנד פרי דרום אפריקה הוא מרוץ גרנד פרי, שהתקיים 33 פעמים. המרוץ היה חלק ממרוצי אליפות הפורמולה 1 מתחילת שנות השישים ועד מחצית שנות השמונים. המרוץ התקיים לראשונה בשנת 1934 במסלול הנסיך ג'ורג' שבאיסט לונדון. מלחמת העולם השנייה הובילה לביטולו של המרוץ, שהתחדש רק בשנת 1960. המרוץ הוצא מלוח התחרויות אחרי עונת 1985 בעקבות המאבק של המדינות כנגד מדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה. בעקבות ביטול האפרטהייד בשנת 1991 חזר המרוץ לאליפות, התקיים עוד פעמיים בטרם בוטל.
היסטוריה.
1934–1966: איסט לונדון.
המרוץ התקיים לראשונה בשנת 1934 במסלול באורך 23.4 ק"מ שעברה באזורים מיושבים בסביבות העיר איסט לונדון. בשנת 1936 המסלול קוצר ל-17.7 ק"מ. מלחמת העולם השנייה הובילה לביטול המרוץ בשנת 1940, שלא שב להתקיים במשך 20 שנים. בשנת 1959 נסלל מסלול קבוע. בשנת 1960 התקיימו בדרום אפריקה שני מרוצי גרנד פרי, שלא היו חלק מסבב האליפות. המרוץ הצטרף לסבב האליפות בעונת 1962. במרוץ הבכורה ניצח גרהאם היל, מרוץ שסיים את העונה.
1967–1993: קיאלאמי.
מסלול קיאלאמי, שנבנה בתחילת שנות השישים במטרופולין של יוהנסבורג, החל לארח את הגרנד פרי בשנת 1967. ג'ים קלארק ניצח את המרוץ בשנת 1968 בפעם הרביעית. היה זה הניצחון האחרון בקריירה של הבריטי. בשנת 1970 היה זה ג'ק ברבהאם שניצח במסלול את המרוץ האחרון בקריירה. פיטר רסבון נפצע קשה בתאונה במהלך האימונים לקראת המרוץ ולאחר מכן מת מפצעיו. תאונה קטלנית נוספת אירעה בעונת 1977 בה טום פרייס, נהגה של קבוצת Shadow, מצא את מותו תוך שהוא פוגע והורג את אחד המרשלים שעמדו לצידי המסלול.
המסלול הגבוה (6,000 רגל מעל גובה פני הים) והמהיר העניק יתרון למנועי הטורבו שנכנסו בתחילת שנות השמונים. בשנת 1982 היתרון של מנועי הטורבו הגיע עד לפער של 150 כוח סוס. קבוצת רנו, שהייתה חלוצת מנועי הטורבו, ניצחה את המרוץ בעונת 1980 וב-1982. המאבק בין הפדרציה הבינלאומית לספורט (FISA) וארגון היצרנים (FOCA) הוביל לכך שבעונת 1981 המרוץ התקיים כמרוץ שאינו חלק מהאליפות. בעונת 1983 המרוץ היה האחרון בעונה. שלושה נהגים התמודדו על תואר האליפות: אלן פרוסט, נלסון פיקה ורנה ארנו. פרוסט וארנו נאלצו לפרוש בשל בעיות מנוע. פיקה סיים את המרוץ במקום השלישי וזכה בתואר.
קיום המרוץ בשנת 1985 לווה בביקורת הגוברת כלפי משטר האפרטהייד במדינה. מדינות שונות החלו להחרים אירועי ספורט שאירעו במדינה בעקבות מצב בהחירום שהוכרז על ידי הממשלה בחודש יולי. קולות רבים קראו להחרים את המרוץ. וקבוצות רנו וליז'ייה לא לקחו בו חלק לאחר שממשלת צרפת החליטה על החרמת אירועים שהתקיימו בדרום אפריקה. פרוסט, שהבטיח כבר את הזכייה באליפות במדי קבוצת מקלארן, כן השתתף במרוץ.
בעקבות ביטול משטר האפרטהייד בשנת 1991 שב המרוץ לסבב התחרויות בעונת 1992. נייג'ל מנסל ניצח את המרוץ בבכורה המחודשת. שנה לאחר מכן התנהל מאבק צמוד בין פרוטס, איירטון סנה ומיכאל שומאכר, שהסתיים בניצחונו של הצרפתי. ביולי 1993 נמכר המסלול לאיגוד הרכב הדרום-אפריקאי. עלויות קיום מרוץ פורמולה 1 היו גבוהות ולא רווחיות ולא הופסק קיומו של הגרנד פרי.
מנצחים.
נהגים שניצחו את המרוץ מספר פעמים.
שנים המופיעות עם רקע ורוד הן שנים בהן התקיים הגרנד פרי, אך לא כחלק מאליפות הפורמולה 1
קבוצות שניצחו את המרוץ מספר פעמים.
קבוצות המופיעות בכתב מודגש הן קבוצות שעדיין פעילות באליפות
קבוצות המופיעות עם רקע ורוד הן קבוצות שהתחרו בשנים בהן המרוץ לא נכלל כחלק מאליפות הפורמולה 1
מנצחים לפי שנה.
מרוצים המסומנים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות הפורמולה 1
משפחת דיין (אוקראינה)
קארל היינריך מולר
לפט איי
Left Eye
סמינר בית יעקב תל אביב (שצ'רנסקי)
סמינר בית יעקב-תל אביב (נקרא גם סמינר שצ'רנסקי) הוא סמינר חרדי המהווה תיכון וסמינר למורות, נוסד בתל אביב בשנת 1933.
הקמה.
סמינר בית יעקב תל אביב הוא הסמינר החרדי הראשון שהוקם ביישוב החדש בארץ ישראל בשנת 1933. בראש הסמינר עמד הרב מאיר שצ'רנסקי שהקים אותו כסניף לתנועת בית יעקב שפעלה במזרח אירופה. הרב מאיר שצ'רנסקי היה חסיד גור שעלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1933 והיה עסקן ופעיל במפלגת אגודת ישראל ובצעירי אגודת ישראל כמו כן, היה עסקן בחברה קדישא בתל אביב. לצד יסוד הסמינר, הוציא הרב שצ'רנסקי לאור שורה של ספרים שנועדו ללימוד התלמידות ובהם "העבר הישראלי" וספרי הלכות שיועדו לבנות.
הסמינר שימש אבן-דרך לרשת הסמינרים להוראה של 'בית יעקב' בארץ ובעולם היהודי. בהקמת המוסד ראתה הנהגה החרדית מעשה גבורה, שמהווה תשובה לגימנסיה הרצליה החילונית שהוקמה בתל אביב. אולם בפועל חלק מהמשפחות החרדיות בסביבה, שלחו את בניותיהם ללמוד במוסדות של תנועת המזרחי. עם פטירתו של הרב מאיר שצ'רנסקי בשנת 1972 עבר ניהול הסמינר לידי בנו הרב בנימין שצ'רנסקי, במקביל ניהל את הסמינר החל משנות ה-90 הרב משה צבי רייס. הרב בנימין שצ'רנסקי הקים בבני ברק שלוחה של הסמינר המיועדת להשתלמויות למורות, השלוחה נקראת "בית המורה". הסמינר השתייך ליישוב החדש וראה עצמו ליברלי יותר מאנשי הישוב הישן.
מאז פטירתו של הרב בנימין שצ'רנסקי בשנת 2018 מנהל את הסמינר הרב יצחק שצ'רנסקי, סגן המנהל הוא הרב אריה זנד, מזכ"ל הסמינר הוא הרב צבי חסיד.
הסמינר שוכן ברח' יצחק אלחנן ליד שכונת נווה צדק בתל אביב.
סמינר שצ'רנסקי
אולנה טיירל
אוריין (פירושונים)
פאבל זארובין
פאבל אלכסנדרוביץ' זארובין (ברוסית: Павел Александрович Зарубин; נולד ב-7 בספטמבר 1981, בלורצק, בשקורטוסטן, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא עיתונאי רוסי. מחבר ומנחה משותף של תוכנית הטלוויזיה "מוסקבה. קרמלין. פוטין" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה -1" (יחד עם ולדימיר סולוביוב). הגיש את תוכנית הקו הישיר עם ולדימיר פוטין ומהווה חלק מעיתונאי תא כתבי הקרמלין.
קריירה.