הקפלות להלן מתחילות בצד ימין של המקום המקודש (האגף הדרומי של הכנסייה החל בקצה) ולכיוון הכניסה:
הקפלות בצד הדרומי.
יש בה תגליף מהמאה ה-16 של אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד בעץ מוזהב וצבוע מהמאה ה-16, שצויר מחדש, כנראה במאה השבע עשרה.
שומרת על מזבח מהמאה ה-16 לספירה. ציור על לוח עץ עם סצנות מחיי קדושים אלו.
מכילה יצירות בעלות עניין רב. שכבת הברזל בפתח יוצאת הדופן היא מתחילת המאה ה-17. קישוט המזבח הקדמי משנת 1601 ויוצר ב על ידי חואן צ'נדו (Juan Chando). הוא כולל ציורי שמן על בד בהשפעת האמנות של חרונימו קוסידה. לפני קישוט המזבח יש גילוף של הבתולה והילד, מראשית המאה ה-18. לימינו נמצא קישוט המזבח של סנטה קטלינה, מסוף המאה ה-15. משמאל, קברו של דייגו מונריאל (Diego Monreal), הבישוף של וסקה (Huesca), משנת 1607. זהו קבר שקוע בארקוסוליום המפוסל באלבסטר הכולל תבליט של שלט האצולה שלו, כתובות ותחיית המתים.
הקפלה חסומה עם פסי ברונזה מהמאה ה-17, ומכילה קישוט מזבח צבוע בסגנון הבארוק מסוף אותה המאה, שהורכב על ידי חיימה רוסיק (Jaime Rosic), המציג את מיכאל הקדוש וסצנות מחייו. הלונטות, הכיפה והפנדנטיבות מעוטרים בציורים, שמצבם כיום גרוע, ניתן לייחס אותם לחרונימו סקאנו (Jerónimo Secano) שהטכניקה שלו הייתה רופפת למדי. הקפלה מחופה באריחים, במקרה זה של הסדנאות של העיירה מואל מסוף המאה השבע-עשרה.
ממוקמת ראשונה, למרגלות הצד הדרומי, אחת הבולטות בסגידה הגדולה ביותר לבתולה שבשם הקפלה. הקפלה הנוכחית מתוארכת לשנת 1673 והוכנה על ידי חוסה פליפה בוסיניאק אי בורבון (José Felipe Busiñac y Borbón) בסגנון הבארוק המאוחר. הכיפה מעוטרת בעבודות גבס בארוקיות. קישוט המזבח לא כל כך מעניין, אם כי הוא מאכלס את דמותה המצוירת של הבתולה של העם (Virgen del Pópulo), שעל פי המסורת העתיקה, הגיעה מרומא על ידי עמאי אדוק בשם פדרו ויקטוריה. היא הוצבה בגומחה תוך יצירת טרומפ-לויל באמצעות מראות.
לה קלאוסטרה (La Claustra).
השטח למרגלות הכנסייה המקורית הוסב לחדרים לשימוש כנסייתי. אזור זה מכונה בתיעוד של הרחבת הכנסייה "לה קלאוסטרה" (La cloustra), הקלויסטר.
ממנו ניתן לראות, דרך החלונות שבקירותיו, את קישוט הקומות התחתונות של מגדל מודחאר, שהוסתרו לאחר שהמגדל נבלע בחלל הכנסייה.
כמו כן, אפשר לראות מאזור זה את התומכות העגולות הנמצאות בפינות האזור הישן שלמרגלות הכנסייה. שתי התומכות מלאות לחלוטין.
בתוך הקלויסטר ומאחורי הרטרוקווייר, במרכז המבנה הישן של הכנסייה באגף המערבי, נמצאת קפלת ישו הקדוש, מכוסה בקמרון כוכבים, ושופצה בשנת 1690 ביוזמתו של רוזן גוארה (conde de Guara), ארטל דה אסלור (Artal de Azlor). קיים תיעוד אודות גילוף הצלוב המתוארך לסוף המאה ה-16, אך הפסל הנוכחי חייבת להיות מתחילת המאה ה-17. לפניו יש ציור שמן על בד של הבתולה ויוחנן המטביל.
הקפלות בצד הצפוני.
בהתחשב בכך שספינה משנית זו צרה יחסית לספינה המשנית הדרומית, חלק מקישוטי המזבח הנמצאים בקטעי הספינה בצד שמאל של הכנסייה הן חלק מחלל הכנסייה.
קישוט בסגנון הבארוק, בין השנים 1750–1770, הוא מציג פסלים של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה שהועברו בשנת 1813 מהכנסייה שחרבה של סן למברטו. הקדוש בשם הקפלה הוחלף על ידי הפיסול המגולף העתיק בסגנון גותי של המזבח הראשי של סן בלאס מסוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15.
מאותה תקופה כמו קישוט המזבח הקודם, יש לה רצועת רוחב אחת ושלוש רצועות אורך. הקדושה שבשם הקפלה מלווה בגילופים של , איזידור הפועל, כריסטופורוס הקדוש, וסטפנוס הקדוש. בחלקו העליון של הקישוט מגולפות המעלות הטובות.
קישוט המזבח נוצר בין השנים 1630–1640, והוא ממוסגר על ידי עמודים קורינתיים כפולים ומציג רצועת רוחב, רצועות אורך ועליית גג. רצועת הרוחב מראה תגליף של הבשורה למרים, בסגנון רומנסקי. על המזבח יש פסל של אפולוניה הקדושה מסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17. הנה האיש הוא ציור בארוק המסתיים בצליבת ישו.
הקצה המזרחי של הכנסייה.
כאמור, קטע זה של המבנה מקיף את המקום המקודש והאפסיס של המבנה המקורי של הכנסייה, מעין אמבולטוריום שנוצר על ידי קטעי קמרונות צלעות.
בצד השני של המזבח אנו מוצאים את הקפלה של בתולת העמוד (וירחן דל פילאר), הקפלה הישנה של קורפוס כריסטי. בולט במיוחד השער הסוגר אותה משנת 1529, תוצאה של בית המלאכה של חיימה טחדור (Jaime Tejedor) בסגנון גותי. קישוט המזבח הוא מראשית המאה ה-16 לספירה. ויוחסה, בטעות, לדמיאן פורמנט.
פתח בצד ימין של המקום המקודש, למעשה במרכז הצד המזרחי של המקדש. שמה הפופולרי החליף את שמו של סן גרגוריו אוסטיינסה. צורתה מרובעת והיא מכוסה בכיפה על פנדנטיבות, יצירה מהמאה ה-18 לספירה. יש בה שלושה קישוטי מזבח: החשובים ביותר מסוף המאה ה-18. עם פסלים של סן גרגוריו, יוחנן המטביל וסן פליקס קנטליסיו. בחלק התחתון, במרכז, דימוי הסגידה העממית לבתולה של הצער. קישוטי המזבח הצדדיים ראויים עוד יותר לציון, ומתוארכים לראשית המאה ה-18 בסגנון בארוקי. קישוט המזבח של סן אנטון, עם גילוף סביב שנת 1700, כולל שלוש רצועות אורך ומציג עמודים של ענפים מאוחדים המסודרים בצורה סלילית. קישוט המזבח של תומאס אקווינס הקדוש משלים את קישוט הקפלה.
אלמנטים אחרים במורשת של הכנסייה.
כנסיית סן פבלו מכילה כמות נכבדה של אוצרות אומנותיים הראויים לאזכור, אף על פי שלא ניתן להציג אותם בגלל היעדר מוזיאון מתאים עבורם, ביניהם בולטות עבודות הצורפות.
בולטת פרוטומה של סן בלאס בכסף. דימויו הריאליסטי, יצירתו של הצורף אנדרס מרקואייו (Andrés Marcuello), מאפיין את הפיסול של המאה ה-16 באראגון בדומה לפרוטומה של סן ואלרו בקתדרלת סלבדור דה סרגוסה, שהובא על ידי בנדיקטוס השלושה עשר האנטי-אפיפיור, לארכידיוקסיה של סרגוסה במאה ה-14.
כמו כן, יש לציין את קיומם של שלוש פרוטומות מכסף של סן פדרו, סן פבלו והבתולה של העם מהרבע האחרון של המאה ה-17. כמו כן ראוי לציון צלב התהלוכה מכסף מוזהב, בין 1715 ל-1730, וחפצים שונים הקשורים לטקס האוכריסטיה מתקופות שונות.
ישנם גם שמונה שטיחי קיר של מעשי השליחים השזורים בבריסל המתייחסים לציור המקורי של רפאל, אשר הוזמנו על ידי האפיפיור לאו העשירי לקישוט הקיר של הקפלה הסיסטינית.
קישורים חיצוניים.
הקיץ האדום
הקיץ האדום (באנגלית: Red Summer) הוא הכינוי שניתן לתקופת הקיץ בשנת 1919 בארצות הברית, שבמהלכה אירעו סכסוכים אתניים ופיגועי טרור רבים של אנשי עליונות לבנה נגד אפרו-אמריקאים, בעשרות ערים ברחבי ארצות הברית וכן במחוז כפרי בארקנסו. מונח זה נטבע על ידי ג'יימס ולדון ג'ונסון, שהיה פעיל ב-NAACP ושימש כמזכיר הארגון.
ברוב האירועים הותקפו שחורים על ידי לבנים. במספר מקרים אפרו-אמריקאיים תקפו בחזרה; הבולט בהם היה מהומות הגזע בשיקגו, בהן נהרגו 38 בני אדם. אירוע בולט נוסף היה , במחוז ארקנסו, בו נהרגו בין 100 ל-240 בני אדם.
מהומות הגזע פרצו על רקע מתחים חברתיים שהתפתחו בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה. חיילים רבים שסיימו שירות צבאי שבו לארצות הברית והשתלבו בחברה, אך גילו שעקב השפל הכלכלי מקומות עבודה רבים בחרו להעסיק אפרו-אמריקאים. במקביל למהומות פרצו גם מחאות רבות של איגודי עובדים כנגד המצב הכלכלי.
מאורעות הקיץ האדום תועדו בהרחבה בעיתונות, כאשר לרוב דעת הקהל התייחסה בשלילה להשפעתם של סוציאליסטים וקומוניסטים על פעילי התנועה לזכויות האזרח, ששאבו השראה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה. כמו כן היה חשש מארגוני אנרכיסטים, שבאותה תקופה ביצעו נגד אזרחים, עסקים וגופי ממשל.
הרקע למהומות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסו כוחות נרחבים למערכה, ונוצר משבר כלכלי בצפון ארצות הברית בגלל מחסור בידיים עובדות. המעסיקים החלו לגייס עובדים מדרום ארצות הברית, רובם אפרו-אמריקאים. עד שנת 1919 היגרו כ-500,000 אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית לערים התעשייתיות בצפון-מזרח ארצות הברית והמערב התיכון. זה היה הגל הראשון של ההגירה הגדולה, שנמשכה עד 1940. באותה תקופה התקשו אפרו-אמריקאים למצוא עבודה במדינות הדרום בגלל גזענות ובגלל הפרדה גזעית.
המצב החריף לאחר המלחמה, כאשר חיילים משוחררים רבים חזרו לארצות הברית והתקשו למצוא עבודה. בקיץ 1917 התרחשו מהומות גזע אלימות נגד אפרו-אמריקאים על רקע תעסוקתי במזרח סנט לואיס (אילינוי) וביוסטון (טקסס). ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז כתב בביטאון ה-NAACP: "בשם האל שבשמיים, אנחנו פחדנים וטיפשים אם עכשיו, כשהמלחמה הסתיימה, אנחנו לא מנצלים כל גרם במוחנו ובכוחנו כדי להילחם בקרב חזק יותר, ארוך יותר ובלתי פוסק, נגד כוחות הגיהנום בארצנו."
באותה שנה התרחשה המהפכה הבולשביקית ברוסיה, ובארצות הברית התעוררו חששות כבדים מפני השפעת הקומוניזם, תופעה שכונתה "". בגופי השלטון היה מי שמצא דמיון בין המהפכה הקומוניסטית לדרישות התנועה לזכויות האזרח, שביקשו , זכויות עבודה וזכות לביטחון אישי, עקב ריבוי מקרי הלינץ'. הנשיא וודרו וילסון אמר בשיחה פרטית במרץ 1919 כי "הכושי האמריקאי שחוזר מהמלחמה הוא האמצעי הטוב ביותר להביא את הבולשביזם לאמריקה."
האירועים.
בדו"ח של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית מצוין כי בין 1 בינואר ל-14 בספטמבר 1919 נמנו 38 מהומות בערים שונות ברחבי ארצות הברית, בהן לבנים תקפו שחורים. 38 נהרגו במהלך לינץ', 16 בתלייה, 8 הועלו על המוקד ועוד מספר לא ידוע של שחורים נרצחו בירי.