האגדה על טריסטן ואיזולדה היא טרגדיה ורומנסה רבת-השפעה, שסופרה שוב ושוב פעמים רבות מספור ובווריאציות שונות. הסיפור הטרגי על ניאוף ואהבה בין האביר הקורני טריסטן (טריסטראם) והנסיכה האירית איזולדה (איזולט, איזוט ועוד), קדם וקרוב לוודאי שהשפיע על הרומנסה הארתוריאנית של לנסלוט וגווינביר, והייתה לו השפעה משמעותית על האמנות והספרות המערבית מהופעתו לראשונה במאה ה-12 ואילך. בעוד שפרטי הסיפור משתנים ממחבר למשנהו, מבנה העלילה הכללי נותר דומה במידה רבה.
האגדה.
ישנן שתי מסורות עיקריות לאגדה על טריסטן. הקדומה יותר כללה את הרומנסות של שני משוררים צרפתים מהמחצית השנייה של המאה ה-12, ברול ותומאס מבריטניה. ניתן להתחקות אחר מקורותיהם עד לגרסה המקורית, הארכיטיפית, של הרומנסה הקלטית. מסורות מאוחרות יותר מוצאן מרומנסת הפרוזה 'טריסטן' מ-1240, שהתרחקה לא במעט מהסיפורים המוקדמים שכתבו תומאס וברול. הפרוזה 'טריסטן' נעשתה לסיפור הרשמי מימי-הביניים על טריסטן ואיזולדה שסיפק את הרקע לכתביו של סר תומאס מלורי, המחבר האנגלי שכתב את "מות ארתור" ב-1469.
הסיפור ודמותו של טריסטן משתנים ממשורר למשנהו. אפילו איות השם משתנה רבות, אם-כי 'Tristan' הוא האיות הנפוץ ביותר. ב"טריסטן ואיזוט" של ברול, האביר אמיץ וכשיר ככל לוחם אחר, אך הוא מסתמך על תכסיסנות ולא פועל על-פי אידיאל האבירות של ימיו.
בסיפורו של ברול, טריסטן נוסע לאירלנד כדי להביא עמו בחזרה את איזוט הנאווה ככלה לדודו המלך מרק. בדרך חזרה, הם שותים בטעות שיקוי אהבה הגורם לזוג להתאהב נואשות למשך שלוש שנים. על-אף שאיזוט נישאת למרק, השיקוי מאלץ אותה ואת טריסטן לחפש אחת אחר השני בשביל לתנות אהבים. אף על פי שהדמות האצילית הארתוריאנית הטיפוסית תבוש במעשה שכזה, שיקוי האהבה השולט בהם משחרר את טריסטן ואיזוט מכל רסן. בכך, ברול מציגם כקורבנות. יועצי המלך מנסים שוב ושוב להעמיד את הזוג לדין באשמת ניאוף, אך פעם אחר פעם הזוג עושה שימוש בתכסיסים כדי לשמור על חזותם התמימה. לבסוף, השפעת שיקוי האהבה מתפוגגת, ושני האוהבים חופשיים לבחור האם להמשיך במערכת היחסים שלהם, אם לאו. הסיום של ברול מעורפל מן הבחינה המוסרית, ושונה בכך מאוד מכותבים בני-דורו דוגמת כרטיאן מטרואה, בהוסיפו הילת-מסתורין לאגדה על טריסטן.
הנצחה.
האסטרואיד נקרא על שם איזולדה.
הישראלים (תוכנית מערכונים)
מסילת הברזל הטרנס-אסייתית
מסילת הברזל הטרנס-אסייתית (בראשי תיבות TAR, מאנגלית Trans-Asian Railway) היא מיזם שנועד ליצור רשת מסילות משולבת עבור רכבות משא לרוחב אסיה ואירופה תוך הנעת רכבות. TAR הוא מיזם של הוועדה החברתית והכלכלית עבור אסיה והאוקיינוס השקט (בראשי תיבות UNESCAP) של האו"ם.
המיזם החל בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לייצר מסילת ברזל רציפה שאורכה כ-14,000 קילומטרים בין סינגפור לאיסטנבול בטורקיה, עם אפשרות לקישורים למקומות נוספים באירופה ובאפריקה. באותה העת היו הטיסות והובלת מטענים באוניות מפותחים פחות, והמיזם הבטיח לקצץ בצורה משמעותית בזמן הובלת המטענים ובמחירי ההובלה בין יעדים באסיה ליעדים באירופה. מכשולים מדיניים וכלכליים עכבו את התפתחות ה-TAR בשנות ה-60, ה-70 וה-80. בשנות ה-90, משהגיע קץ המלחמה הקרה והחלו להתרקם של היחסים בין כמה ממדינות האזור, השתפרו סיכויי ההצלחה של יצירת רשת מסילות לרוחב יבשת אסיה.
כיום רואים את מיזם TAR כאמצעי להתמודד עם הגידול העצום בסחר הבינלאומי שבין מדינות אסיה ואירופה ולאפשר את תנועת המטענים הגדלה מדי שנה. המיזם נחשב גם כדרך לשפר את הנגישות ואת כלכלת המדינות שאין להן מוצא לים כדוגמת לאוס, אפגניסטן, מונגוליה והרפובליקות של מרכז אסיה.
רוב רשת מסילות הברזל קיים כבר כיום, ועם זאת נותרו כמה פערים משמעותיים. האתגר הגדול ביותר הוא ההבדל ברוחב מסילות הברזל שברחבי אסיה ואירופה. קיימות ארבע מידות רוחב עיקריות של מסילות הברזל. רוב אירופה, טורקיה, איראן, סין, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית משתמשות ברוחב של 1,435 מילימטר המכונה גם הרוחב הסטנדרטי. פינלנד, רוסיה והרפובליקות לשעבר של ברית המועצות משתמשות במסילה שרוחבה 1,520 מילימטרים. רוב מסילות הברזל בהודו, פקיסטן, בנגלדש וסרי לנקה הן ברוחב של 1,676 מילימטרים, ורוב מסילות הברזל בדרום-מזרח אסיה הן ברוחב של מטר אחד. במרבית המקרים אין הכוונה במיזם TAR לשנות את רוחב מסילות הברזל הלאומיות. מתקנים ממוכנים יבנו על מנת לשנע מכולות מרכבת לרכבת בנקודות בהן משתנה רוחב המסילה.
עד 2001 נבחנו ארבעה פרוזדורים:
הישראלים
הרכבת הטרנס-אסיאתית
לשכת החליפין לניירות ערך
"לשכת החליפין לניירות ערך" בארץ ישראל הוקמה בספטמבר 1935. לשכת החליפין תפקדה כבורסה קטנה בה נסחרו בתחילה כ-25 ניירות ערך, במשך שעה מדי יום, חמישה ימים בשבוע, על פי הכללים המקובלים בבורסות אירופיות. המסחר התנהל בבנק אנגלו-פלשתינה, במשרדו של מרדכי פנחס חסון. המסחר בניירות ערך בארץ ישראל החל בשנות ה־30, בעקבות עלייתם לארץ של בנקאים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
היקף המסחר היה מצומצם. בין השאר, המניות הראשונות שנסחרו היו:
כמו כן נסחרו איגרות חוב של הממשלה המנדטורית, כולל תעודות נושאות פרסים שנמכרו בשנות מלחמת העולם השנייה. גם ניירות ערך אחדים ממצרים נסחרו בלשכה.
המומחים טענו כי למעשה לא היה מדובר בבורסה לכל דבר. היה זה שלב מוקדם של מסחר בניירות ערך של קבוצה קטנה של לקוחות באמצעות מספר מצומצם של סוחרים. עובדה, הבורסה הקטנה עברה בהצלחה וללא טלטלות את מאורעות 1936 ואת מלחמת העולם השנייה ואפילו את מלחמת העצמאות.
מיסוד המסחר בניירות ערך.
עם קום המדינה, על רקע הגידול במחזורי המסחר ובמספר החברות שהנפיקו לציבור, גבר הצורך במיסוד המסחר בניירות ערך. הבנקים ובתי ההשקעות שפעלו בישראל באותה תקופה, התאגדו והקימו בספטמבר 1953 את הבורסה לניירות ערך בתל אביב. הבורסה החלה לפעול ב־1 בדצמבר 1953, והמסחר המשיך להתנהל במשרדי בנק לאומי עד שנת 1960, עת עברה הבורסה למשכן עצמאי, ב"פסאז'" ברחוב אלנבי 113 בתל אביב.
Pfizer
דוריס דיי
דוריס דיי (באנגלית: Doris Day), שם הבמה של דוריס מרי אן קפלהוף (באנגלית: Doris Mary Ann Kappelhoff; 3 באפריל 1922 – 13 במאי 2019) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית. דיי התפרסמה בזכות כשרונותיה בזימרה, ריקוד ומשחק דרמטי וקומי. כישוריה הרבים הפכוה לכוכבת קולנוע פופולרית בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
דיי נולדה בסינסינטי לזוג מהגרים גרמנים. הוריה קראוה על שם השחקנית הנערצת על אמה, דוריס קניון.
בילדותה שאפה דיי להיות רקדנית בלט, ואף התאמנה לתפקיד בלרינה, אך חלום זה נגדע בעקבות תאונת דרכים אשר גרמה לפציעתה. במקום זאת החלה דיי לשיר בלהקה מקומית, ולפתח את כישרון הזימרה, בזכותו תהפוך למפורסמת.
החל מנערותה ועד שנות השבעים, היו חייה של דיי רצופים תהפוכות בחייה הפרטיים, לצד הצלחה רבה בקולנוע. היא התחתנה לראשונה בגיל 16 עם נער אשר פגשה בעת מסע הופעות עם להקתה. על אף שחלקה ילד עם בעלה זה, הזוג התגרש במהרה, והוא התאבד ביום הולדתה ה-17. היא נישאה בשנית ב-1946, מעט לפני עלייתה בתחום הבידור. גם נישואין אלו היו רעועים והחזיקו, לטענת דיי באוטוביוגרפיה שפרסמה, כשמונה חודשים. דיי נישאה בשלישית ב-1951 למרטי מלצ'ר, שהיה לסוכנה ולמפיק רבים מסרטיה. מלצ'ר אימץ את בנה מנישואיה הראשונים, ונישואים אלו נראו מאושרים ואכן החזיקו עד מותו ב-1968. למעשה לא כך היו פני הדברים ובספרה חשפה דיי כי מלצ'ר נהג בפזרנות עם כספיה, השאירה עם חובות גדולים עם פטירתו והיה מתעלל בבנה.
קריירת הבידור.
בתחילה פנתה דיי להופעות ברדיו, שם הופיעה בשירים וזכתה להצלחה רבה. בעת הופעה מאולתרת במסיבת חברו של אמרגנה גילוה שני מפיקים אשר עבדו עבור אולפני האחים וורנר. המפיקים הציעו ללהק את דיי לתפקיד הראשי בסרטם "רומן בלב ים" ( "Romance on the High Seas"), אשר הפכה לכוכבת בן לילה. דיי המשיכה להופיע בסרטים רבים ואף ביצעה את השיר אשר זכה בפרס האוסקר בקטגוריית שיר מקורי, בסרט המוזיקלי אודות קורותיה של קלמיטי ג'יין.
ב־1950 הופיעה בסרט "איש צעיר עם חצוצרה" לצידו של קירק דאגלס ובסרט המוזיקלי "תה לשניים.
דיי המשיכה להופיע בסרטים רבים ושמה הייתה למוקד משיכה בכל מקום בהם סרטיה הציגו. ב-1955 הופיעה בסרט אהביני או עזביני לצידו של ג'יימס קאגני. הופעתה הזכורה ביותר הייתה כנראה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "האיש שידע יותר מדי". דיי, אשר הופיעה בגרסתו השנייה של היצ'קוק לסרט, זכורה במיוחד בזכות השיר "קה סרה סרה" (מספרדית בדקדוק לקוי - "מה שיהיה יהיה"), אשר זכה אף הוא באוסקר. אחד מסרטיה המפורסמים היה "משחקי הפיג'מה" בו שיחקה בתפקיד הראשי.
ב-1958 הופיעה בסרט מנהרת האהבה לצידו של ריצ'רד וידמרק ובבימויו של ג'ין קלי.