חוקי אור-נאמו הם קובץ החוקים הקדום ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגיות. מקורו בתרבות השומרית העתיקה, ששלטה באזור דרום מסופוטמיה.
הקודקסים החשובים ביותר שחוברו במהלך ההיסטוריה הם:
בנדוניאון
אסטור פיאצולה
אסטור פיאצולה (בספרדית-איטלקית: Ástor Pantaleón Piazzolla; 11 במרץ 1921 – 4 ביולי 1992) היה מוזיקאי ארגנטינאי, נחשב לאחד היוצרים המוערכים ביותר ומהדמויות המכוננות של מוזיקת הטנגו המודרנית. פיאצולה היה נגן בנדונאון מוכשר אך תרומתו העיקרית ביצירותיו ששינו את פני הטנגו המודרני.
ביוגרפיה.
פיאצולה נולד בשנת 1921 במאר דל פלאטה שבארגנטינה, בן יחיד להורים ממשפחות מהגרים מאיטליה. בשנת 1925 עבר עם משפחתו לגריניץ' וילג' בניו יורק ושם עשה את רוב שנות ילדותו. בתקופת שהותו שם, רכש שליטה בארבע שפות: ספרדית, אנגלית צרפתית ואיטלקית. ב-1929 החל לנגן בבנדונאון ויצא לו שם של ילד פלא. בשנת 1930 עבר עם הוריו לשכונת איטליה הקטנה. ב-1934 פגש את קרלוס גרדל, דמות חשובה בתחום הטנגו הארגנטינאי, וזכה להופעה קצרה ברטו של גרדל "El día que me quieras" . בשנת 1936 חזר עם הוריו למאר דל פלאטה, שם משל עדיין בכיפה הטנגו המסורתי על כל פרטיו ודקדוקיו. ב-1938 עבר לבואנוס איירס וניגן במועדוני לילה עם הרכבים בינוניים. הפסנתרן ארתור רובינשטיין, שגר אותו זמן בבואנוס איירס, יעץ לו ללמוד אצל המלחין הארגנטינאי אלברטו חינסטרה. למשך זמן מה נטש פיאצולה את הטנגו, התעמק בפרטיטורות של סטרווינסקי, בארטוק, ראוול ואחרים והלחין בסגנון קלאסי מודרני.
בשנת 1943 החל ללמוד נגינה בפסנתר. באותה שנה נישא לאשתו הראשונה, דדה וולף, ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1946 הקים את תזמורת הטנגו Orquesta Típica. באותה שנה חיבר את El Desbande, יצירת הטנגו הראשונה שלו, והחל להלחין פסקולים לסרטים.
בעידודו של חינסטרה הגיש פיאצולה בשנת 1953 את הסימפוניה "בואנוס איירס" שהלחין לתחרות קומפוזיציה, והיצירה זיכתה אותו במענק מממשלת צרפת ללימודים בצרפת. בשנת 1954 השאירו בני הזוג פיאצולה את ילדיהם בידי הוריו של פיאצולה, ועברו לפריז ללימודים של פיאצולה אצל המלחינה והמנצחת הצרפתייה נדיה בולאנז'ה. בתבונתה ובחדות ראייתה, הפכה בולאנז'ה את חייו על פיהם תוך יום אחד, כפי שמספר פיאצולה:
פיאצולה חזר לארגנטינה בשנת 1955, הקים את אוקטטו בואנוס איירס, התמקד בהלחנה ובנגינת טנגו, והמשיך בדרך זו כל חייו.
פיאצולה שילב בין הפולקלור הארגנטינאי לבין אלמנטים מודרניים, ובכך יצר זרם חדש שנקרא "TANGO NUEVO" - הטנגו החדש - שילוב חדשני של מוזיקת טנגו עממית עם ג'אז מודרני ומוזיקה קלאסית. גישה זו נתקלה תחילה בהתנגדות בארגנטינה השמרנית, אך התקבלה יפה באירופה ובצפון אמריקה, ובמשך הזמן אימצו אותה גם חוגים ליברליים בחברה הארגנטינאית, שחתרו לקידום שינויים פוליטיים במקביל להפיכה המוזיקלית.
בין יצירותיו הבולטות ניתן למצוא את "Libertango", "Oblivion", "Tango Ballet" ו-"Adios Nonino" שנכתבה לזכרו של אביו. כמו כן מוכרות "ארבע העונות" של פיאצולה בדומה ל"ארבע העונות" של ויואלדי וקונצ'רטו לבנדונאון ותזמורת סימפונית.
בתקופת השלטון הצבאי הדיקטטורי בארגנטינה, בין השנים 1976 ל-1983, חי פיאצולה באיטליה, אך הרבה לבקר בארגנטינה ולהקליט שם.
פיאצולה ביקר בישראל בשנת 1981 וביצע את הקונצ'רטו לבנדונאון שלו עם נגנים מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית, כשליד הפסנתר שלמה גרוניך.
נפטר בבואנוס איירס בשנת 1992.
המוזיקה שלו.
הטנגו החדש של פיאצולה שונה מן הטנגו המסורתי ביסודות הג'אז שהוא ממזג בו, בהרמוניות המורחבות, בדיסוננסים ובגיחותיו אל צורות קומפוזיציה מורחבות. פיאצולה הכניס לשימוש גם כלים חדשים, שלא היו מוכרים בביצועי הטנגו המסורתי, בהם חליל צד, סקסופון, גיטרה חשמלית, כלים אלקטרוניים ומערכת תופי ג'אז/רוק.
הנצחתו.
ב-11 במרץ 2021, לכבוד יום הולדתו המאה, גוגל השיק עליו דודל.
יפרוק המדבר
יפרוק המדבר (שם מדעי: "Anabasis articulata") הוא צמח ממשפחת הסלקיים.
צמיחה.
היפרוק הוא בן שיח חסר עלים הגדל בצפיפות וקוטרו 25 - 40 מ"מ. גבעולי היפרוק בנויים פרקים פרקים וצבעם ירוק. ענפי היפרוק עבים, קוטרם 3 - 5 מ"מ. ענפי הצמיחה הבשרניים מתחילים את צמיחתם באביב, מתארכים, מסתעפים בקיץ ונושאים על הסעיפים פרחים בחודשים ספטמבר ואוקטובר. יחידות התפוצה המכונפות נפוצות בחודשים נובמבר ודצמבר עם גשמי החורף. צבען של הכנפיים בטרם הבשילו נע מקרם-לבן עד ארגמן ושונה משיח לשיח. תכונה זו קבועה לכל פרט באוכלוסייה. שפע הגוונים של הפרטים באוכלוסיות השונות הגדלות בתחום האופטימום גבוה מהמגוון בתחום המינימום. לאחר הפצת הפירות, מתייבשים הענפים שנשאו אותם ונושרים. הזרעים נובטים בקלות בגשמים הראשונים. אם אין תנאים מתאימים לנביטה הם מאבדים את חיוניותם תוך שבועות אחדים. בשנים שחונות עשוי היפרוק לא לפרוח כלל, ואז השרת חלקי ענפיו אינה קשורה במקצב הצמיחה השנתי אלא בבצורת.
תפוצה בארץ ישראל.
היפרוק נפוץ בין היתר בנגב הצפוני, אך יכול לגדול בסוגי קרקעות שונים. היפרוק גדל בדרגשי גיר, בנגב ב:רמת עבדת, הרי חתירה, הר שגיא ובסיני: בג'בל יעלק וברמת א-תיה. היפרוק גדל בקירטון קשה במדבר יהודה ובחול ניאוגני במישור רותם, מישור ימין ואזור עמק ירוחם-דימונה. היפרוק גדל בחול מיוצב וחול על לס או על מישורי חצץ בין רביבים לתעלת סואץ ועל סרוזיום לסי בין שדה בוקר לירוחם.
שימושים.
מאפר היפרוק ניתן להפיק סבון חסר ריח על ידי ערבוב במים. ברפואה העממית הכינו מגבעולי היפרוק משרה לטיפול במחלות עור, דרכי הנשימה, דרכי השתן ומפרקים.
מעיין הגיחון
פיר וורן
פיר וורן הוא חלק ממפעל מים קדום בעיר דוד ולו כמה חלקים: תעלה אופקית באורך של כמה עשרות מטרים; פיר אנכי בגובה של כ-14 מטרים, ומעבר צר בין ביצורים המוביל לבריכת אגירה. פיר וורן שייך למכלול מפעל המים הקדום ביותר בירושלים, אשר ראשיתו בימי הכנענים בשלהי תקופת הברונזה, והמשכו בימי דוד המלך בראשית תקופת הברזל.
תולדות המחקר.
פיר וורן נתגלה על ידי החוקר הבריטי צ'ארלס וורן בשנת 1867 ונקרא על שמו. בשנים 1910–1911 נחפר ותועד הפיר על ידי מונטגיו פארקר. בהמשך ניטש הפיר ונסתם בעפר ואשפה. בין השנים 1981-1979, נוקה שוב הפיר ונחקר בידי משלחת ארכאולוגית ישראלית בראשותו של הארכאולוג יגאל שילה. בין השנים 1998-1997 נסקרו הפיר וסביבותיו מבחינה גאולוגית על ידי דן גיל, ובהמשך נבדקו בידי הארכאולוגים רוני רייך ואלי שוקרון.
תיאור הפיר.
הכניסה אל התעלה האופקית של פיר וורן נמצאת בקומת המרתף של בית מגורים בן כ-150 שנים, העומד באמצע המדרון היורד מעיר דוד מזרחה. בראש התעלה ישנו פיצול קטן אל מערה טבעית, אך עיקרה הוא מנהרה משופעת בה חצובות מדרגות תלולות היורדות גובה של כ-8 מטר לכיוון צפון מזרח. המנהרה נמשכת אחרי המדרגות עוד כמה מטרים עד הגיעה אל שטח מעט רחב יותר, שבתחתיתו שוכן הפיר האנכי. המנהרה עצמה ממשיכה ישר בדופן המזרחית, בגובה של כשלושה מטרים מעל מפלסה עד נקודה זו (המעבר לשם היום - דרך סולם). הבדל מפלסים זה נועד כנראה להקשות את המעבר על אויבים שעלולים היו לחדור למפעל המים שמחוץ לעיר.
תיארוך הפיר ושימושו.
תאוריה קודמת.
לואי-איג ונסאן שחפר את הפיר יחד עם פארקר שיער שפיר וורן נחצב כדי לאפשר לתושבי ירושלים היבוסית, בעת מצור גישה מתוך העיר למעיין הגיחון שהיה מקור המים של העיר. הוא אף זיהה את פיר וורן עם ה"צינור" המוזכר בספר שמואל ב':
וכן:
הסברה הייתה שנחצבה מנהרה שהובילה מים ממעיין הגיחון אל תחתיתו של הפיר, כאשר אל חלקו העליון של הפיר מובילה מנהרה מתוך העיר. וכך, בעת מצור, כשנזקקו תושבי העיר למי המעיין המצויים מחוץ לחומה, נכנסו תושבי העיר לתוך המנהרה בתוך העיר, יצאו מחוץ לעיר בחסות המנהרה, הגיעו לפיר החצוב בסלע, שאבו מים וחזרו לעיר ללא פגע, בעוד הצרים על העיר לא יכלו לחדור לעיר דרך מערכת המים, כיוון שלשם כך הם צריכים היו לטפס דרך הפיר התלול.
תאוריה חדשה.
לטענת רייך ושוקרון הפיר מעולם לא שימש לשאיבת מים.
החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מֶלֶכֶּה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו. המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת בשני מגדלים. במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר. (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה). לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו. לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך). את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה. העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר. ראיות נוספות להסברם הם מביאים מגובהה הרב של המנהרה (כ-6 מטר), כיוון שאין צורך בגובה כזה והחציבה מהווה טרחה רבה ניתן להסיק שהמנהרה המקורית לא הייתה בגובה הנוכחי. גם העובדה כי הפיר לא נוח לשאיבה (הגישה אליו תלולה ויש בו בליטה שתתקע דליים שיורדו אליו ותשפוך את המים) מחזקת את הטענה כי לא לכך הוא שימש.
Megaloceros giganteus
Cervus canadensis
רגנסבורג
רגנסבורג (בגרמנית: , בבווארית: Rengschburg, בלטינית: Ratisbona) היא עיר במדינת בוואריה שבגרמניה, על מפגש שבין נהר הדנובה לנהר הרגן. ברגנסבורג חיים כ־130,000 תושבים (נכון לשנת 2007).
היסטוריה.