וארלה הוביל את נבחרתו כקפטן למונדיאל 1950 בברזיל. היה זה הטורניר היחיד שהוכרע בבית גמר ולא במשחק גמר. אורוגוואי הגיעה אל בית הגמר לאחר ששיחקה משחק אחד בלבד בשלב הבתים הראשון, במסגרתו הוגרלה לבית עם ו. עוד טרם הטורניר פרשה צרפת, מה שהותיר משחק אחד באותו הבית, ובו הביסה אורוגוואי 8-0 את בוליביה.
במשחקה הראשון של אורוגוואי בבית הגמר כבש וארלה את שער השוויון מול שקבע את תוצאת המשחק, 2-2. המשחק האחרון בבית הגמר בין אורוגוואי ל המארחת זכה לכינוי מרקנאסו ונחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר, מאחר שניצחון הספיק לכל נבחרת כדי לזכות בתואר. מול הקהל הביתי במרקנה, הוביל וארלה את נבחרתו כקפטן לניצחון מפתיע 2-1 שהעניק לנבחרתו את גביע העולם השני בתולדותיה. וארלה זכה לתשבחות רבות מצד חברי נבחרתו על נאום המוטיבציה שנשא להם במנהרה המובילה למגרש, וביכולת המנהיגות המיוחדת שלו שסייעה להם לזכות בתואר בסופו של דבר. וארלה היה ממצטייני הטורניר, ובסופו אף נכלל בנבחרת הטורניר.
הטורניר האחרון של וארלה במדי אורוגוואי היה מונדיאל 1954 בשווייץ. על אף שהיה בן 37 בזמן הטורניר, הוא הוסיף להיות שחקן חושב בסגל הנבחרת, רשם שלוש הופעות ואף כבש בניצחון 4-2 על בשלב רבע הגמר. וארלה לא שותף בהפסד להונגריה בשלב חצי הגמר, וסיים את הקריירה הבינלאומית ללא הפסד במונדיאל. הוא שותף בשבעה משחקים במסגרת טורנירי המונדיאל, ובהם רשם שישה ניצחונות ותיקו אחד.
וארלה רשם בסך הכול 45 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש תשעה שערים.
לאחר הפרישה.
בשלוש העונות האחרונות שלו במדי פניארול, הדריך אותו מאמנו בשני טורנירי המונדיאל בהם שותף, חואן לופס פונטנה. ב-1955, שנת פרישתו מכדורגל, סיים פונטנה את דרכו בקבוצה. מי שהחליפו אותו על הקווים היו וארלה ורוקה מספולי, חברו לקבוצה ולנבחרת. ב-19 ביוני 1955 עלה וארלה לשחק במהלך המחצית השנייה של משחק קבוצתו, בסיומו החליט לפרוש. השניים המשיכו להדריך את הקבוצה עד לסיום העונה, בה פרשו שניהם מכדורגל. וארלה לא חזר עוד לאמן, אך מספולי המשיך בקריירת אימון, חזר לאמן בפניארול במספר קדנציות עד לשנות התשעים המוקדמות ואף הוביל את נבחרת אורוגוואי במשך מספר שנים.
בשנת 1994 זכה וארלה לתואר כבוד מפיפ"א. שנתיים אחר כך, ב-2 באוגוסט 1996, כחודש וחצי לפני יום הולדתו ה-79, הלך וארלה לעולמו. בשל השפעתו הגדולה על עולם הספורט באורוגוואי, הוא זכה להלוויה ממלכתית במימון המדינה, על פי החלטתו של נשיא המדינה באותה התקופה, חוליו מריה סנגינטי. הוא נקבר בעיר הולדתו מונטווידאו.
גביע העם 1928
גביע העם או גביע ארץ ישראל הייתה התחרות הארצית הראשונה שאורגנה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל שהוקמה בשנת 1928. המשחקים החלו ב-7 באפריל 1928 והסתיימו ב-26 במאי 1928. בתחרות השתתפו 11 קבוצות, וחברת היינות כרמל מזרחי העניקה את חסותה.
במשחק הגמר הפועל תל אביב (ששמה היה אז "הפועל אלנבי") ניצחה את מכבי חשמונאי ירושלים עם התוצאה 0-2, אך לאחר המשחק הקבוצה הירושלמית הגישה ערעור להתאחדות בטענה שכדורגלן הפועל משה מאיר שהשתתף במשחק לא היה כלול ברשימת הכדורגלנים שהוגשה לפני המשחק. הערעור התקבל תוך החלטה ששתי הקבוצות הוכרזו כזוכות בגביע.
משחק הגמר.
בעקבות ערעור הוכרז ששתי קבוצות זכו בגביע
הבנק המזרחי
זירת המזרח התיכון במלחמת העולם השנייה
צד א' צד ב' (אלבום של מתי כספי)
צד א' צד ב' הוא אלבום הסולו השלישי של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא באוקטובר 1978.
בתחילת 1978 הקליט מתי כספי אלבום שלישי, חדש, אך החליט לגנוז אותו בשל חוסר שביעות רצונו מהתוצאות. יהונתן גפן הציע לו להקליט אלבום קאברים. כספי החל בעבודה באפריל והתקליט יצא לאור באוקטובר.
האלבום צד א' צד ב' מכיל שירים שהולחנו על ידי כספי למילותיהם של יהונתן גפן, אהוד מנור, דן מינסטר, שמרית אור, ירון לונדון, לאה גולדברג וכספי עצמו. האלבום כולל שירים שבוצעו והתפרסמו בעבר על ידי מבצעים אחרים, ובאלבום זה זכו לגרסה של כספי. כך, למשל, השיר "מקום לדאגה" שבוצע כבר בשנת 1975 על ידי שרה בדישי (אז פורסם בשם "יש מקום לדאגה"), השיר "זה מכבר" שבוצע על ידי אושיק לוי והשירים "עוד יבוא היום" ו"שיר היונה" שבוצעו על ידי נתנאלה.
עטיפת האלבום, הכוללת את צללית פניו של מתי כספי מביט שמאלה, עוצבה על ידי דוד טרטקובר ומשמשת כיום כאלמנט עיצובי באתר האינטרנט של מתי כספי.
שני אלבומים מאוחרים יותר של כספי התייחסו בשמם לשמו אלבום זה:
אלבומו של אסף אמדורסקי, "צד א'", משנת 2011, מתייחס הן בשמו והן בעיצוב עטיפתו לאלבום "צד א' צד ב'".
היזק על ידי כלב
היזק על ידי כלב בדיני נזיקין בישראל הוא עוולה נזיקית המתארת נזק גופני הנגרם מתקיפה של כלב. הסעיף על פי פקודת הנזיקין מטיל באופן אוטומטי על בעלי הכלב לפצות את הניזוק, מלבד מצבים מסוימים.
עוולת היזק על ידי כלב הוכנסה כתיקון, בשנת 1992, ביוזמתו של ח"כ אברהם בורג, בעקבות שורה של תקיפות של כלבים כנגד ילדים קטנים, שהובילו לפציעות קשות. הדבר הוביל לחקיקת סעיפים 41א-41ג בפקודת הנזיקין שעוסקים בהיזק על ידי כלב, כדי לתת מענה לתופעה. בהליך החקיקה, הייתה התלבטות אם להטיל אחריות רק על בעלי כלבים מועדים או על כל בעלי הכלבים, אך נוכח חומרת התופעה הוכרע כי יש להטיל אחריות על כלל בעלי הכלבים. המחוקק ביקש בכך להיטיב עם הניזוק שנפגע בנזק גוף שנגרם על ידי כלב, ולהפוך את תביעתו לקלה יותר מבלי שיצטרך להוכיח רשלנות של בעל הכלב, הפרת חובה חקוקה וכדומה.
תנאים וסייגים.
היזק על ידי כלב מוגדר בסימן ד'1 לפקודת הנזיקין וקובע כך:
סעיף 41א קובע מספר תנאים לעוולה: מדובר בנזק גוף, הנזק נגרם על ידי כלב (לא חייבת להיות נשיכה ואף לא מגע), המפצה הוא הבעלים או המחזיק בכלב בדרך קבע, אין חשיבות לעובדה אם הייתה רשלנות.
סעיף 41ב מגדיר הגנות שכאשר מתקיימת אחת מהן, אין עילה לתביעה דרך "היזק על ידי כלב", אך ניתן לתבוע דרך עוולות אחרות בפקודת הנזיקין או מחוצה לה.
שדר ספורט
הצהרת תובע
הצהרת תובע היא כלי במשפט הישראלי המאפשר החזקת חשוד במעצר בתקופה שלאחר תום החקירה, בטרם הוגש כתב אישום, לתקופה של עד חמישה ימים.
על פי חוק המעצרים בישראל, ניתן להחזיק אדם במעצר רק אם עדיין מתקיימת חקירה נגדו, בה הוא נחשב "חשוד", או שכבר הוגש נגדו כתב אישום, אז הוא נקרא "נאשם" ומוחזק במעצר עד תום ההליכים. אולם על פי :
תקופת המעצר בין סיום החקירה לבין הגשת כתב האישום נקרא בשמות שונים, כמו "מעצר גישור", "מעצר מגשר", "שלב הדמדומים", "קו התפר", "בין השמשות" ו"ימי הביניים". תקופה זאת מיועדת להכנת כתב אישום והגשתו. במהלך תקופה זאת יכול פרקליט המכין את כתב האישום להורות על השלמת החקירה בעניין כלשהו, אולם המשטרה אינה יכולה לנצל ימים אלו להמשך החקירה. השופט יצחק עמית הביע עמדה שפעולות השלמת חקירה שגרתיות יכולות להתבצע במהלך מעצר גישור, אולם חקירה מחודשת של החשוד מחייבת בקשה מחודשת מהשופט להאריך את מעצרו כחשוד.
על פי פסיקת בית המשפט העליון, על התובע להצהיר על בסיס בדיקה אישית של חומר הראיות כי יש מקום לכאורה להגיש בתיק כתב אישום ולבקש מעצרו של הנאשם עד תום ההליכים. כלומר, כדי לעמוד בדרישה שנקבעה בפסיקה על הרשות החוקרת לאסוף חומר ראיות שעל בסיסו יוכל התובע להצהיר כי קיימת לכאורה עילה למעצר עד תום ההליכים וכי "טיבו הצפוי של כתב אישום כזה מניח הסתברות גבוהה לצורך במעצר עד תום ההליכים". בנוסף, בית המשפט יורה על מעצר גישור רק מקום "שבו פרשה בפניו התביעה, ולו באופן כללי, את התשתית הראייתית העיקרית על בסיסה יתבקש בהמשך המעצר עד תום ההליכים". עם זאת, הצהרת התובע, על פי החלטה של השופטת אילה פרוקצ'יה אינה נדרשת לכלול פירוט של האישומים הצפויים, דבר המקשה על העצור להאבק נגד מעצר הגישור.
בשאלת דרך חישוב חמשת הימים נחלקו שופטי בית המשפט העליון. ניל הנדל ויעל וילנר קבעו שחמשת הימים כוללים את היום בו מתקיים הדיון ולאחריו יש לספור ארבעה ימים שלמים המסתיימים בחצות. לעומתם, סבר דוד מינץ בדעת מיעוט שבסמכות השופט לקבוע מעצר גישור של עד 120 שעות משעת הדיון.
היסטוריה.
את התכלית של הדרישה להצהרת תובע הסביר בית המשפט:
פריץ-הוברט גרזר
גנרל פריץ-הוברט גרזר (בגרמנית: Fritz-Hubert Gräser; 3 בינואר 1888 - 4 בנובמבר 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
גרזר נולד ב-3 בינואר 1888 בפרנקפורט על האודר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס גרזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-29 בספטמבר 1915 נפצע גרזר באורח קשה בראשו, ולאחר החלמתו מילא תפקידי מטה שונים בדיוויזיה ה-41, בקבוצת ארמיות הארכידוכס קרל, הקורפוס ה-3, ודיוויזיית המילואים ה-1. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.