תחילה, בשנים 2001-2002, למד פלטניק משחק ופיתוח קול ב-סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לווינשטיין. אחר כך ב - 2003 למד תיאטרון פיזי על פי שיטת ז'אק לקוק ב"תיאטרון הגוף" . אחר כך, בשנים 2005 עד 2007, למד אמנות בסדנת אומני הקיבוץ והאוניברסיטה העממית. אל הציור הגיע לדבריו במקרה: "הגעתי לחברה שנתנה לי נייר ומכחול, ובאופן טבעי התחלתי לצייר. עלתה בי תחושה מדהימה. התחלתי לצייר כל ערב, כל לילה. הורדתי שעות עבודה והלכתי כל יום ללמוד תחומים שונים בעולם האמנות. כשהגעתי לחצי משרה החלטתי להפסיק עם העבודה ואז ידעתי שאני רוצה להיות אמן. לא הקשבתי לאיש". הוא למד לתואר ראשון נוסף במדרשה לאמנות בית ברל, וסיים את לימודיו בשנת 2010 בהצטיינות. בסיום לימודיו זכה בפרס שפילמן לצילום. עבודתו של פלטניק סוקרה בכתבה נרחבת במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ". בשנת 2017 הוא למד וסיים בתר תואר שני (פוסט-מאסטר) ב-אוניברסיטה לאמנויות בברלין במסגרת התכנית ל - "Art&amp;Media "Meisterschüler".
תערוכות יחיד ופרויקט ReGenesis.
בשנת 2014 הציג מישל פלטניק בגלריה גורדון תערוכת יחיד שנקראה "בעקבות פרנסיס בייקון". ב"צבע טרי - היריד לאמנות ולעיצוב תל אביב" כתבה עדיה פורת על הפרויקט כדלקמן: "בפרויקט זה מחייה מישל פלטניק סצנות מציוריו של פרנסיס בייקון. בתהליך עבודה קפדני בונה פלטניק מודלים תלת־ממדיים המהווים תפאורה לעבודות הווידאו והצילומים המופיעים בסדרה. במעבר מהדמויות של בייקון, דרך ציוריו, ועד לסטים הקולנועיים של פלטניק, משתנים הממדים הפיזיים ונוצרים מחדש. באופן דומה פועלים מנגנוני המעבר של התפיסה האנושית; הזוכרים, מדמים, ומבנים את המציאות. פלטניק בורא, למעשה, סביבות קיום, מתוך נקודות מבט חדשות המגלות ממדים אפשריים של מציאות". פלטניק מסביר בראיון שהתקיים את הקשר הגורדי שנוצר בחייו ובעבודתו בכך שאביו ופרנסיס בייקון שייכים לדור שגדל במלחמת העולם השנייה ולאחריה. לדבריו שניהם הושפעו מהמחשבה שהאדם מוצא את עצמו לבד בעולם, כפי ששניהם חוו זאת. "זה ניכר מאוד בעבודות של בייקון".
עבודותיו מקפלות בתוכן מדיה כגון צילום, ווידאו, מיצגים וציור ומקשרות ביניהן. הוא יוצר עולמות מדומיינים שהצופה מוזמן לבוא בתוכם כאמצעי להתרחקות (ולו רגעית) מהסתגלות לנורמות המקובלות וקבלתן ללא ערעור. על ידי צפייה בסממני ובטקסי השלטון וחיקוייהם, הוא חושף את המנגנונים בהם השלטון מרגיל תחילה את המשתתפים, ואחר כך כופה עצמו על המערכת. היום, הוא חוקר מערכות אלה, אשר להן תרם בעבר כמהנדס, ובאמצעות עבודותיו האחרונות הוא מפנה את תשומת לב הצופה לכוחות אשר משעבדים אותנו, לדבריו, ללא ידיעתנו, תוך הסכמתנו האילמת.
בשנת 2019 הוא יזם פרויקט בשם רה-ג'נסיס (ReGenesis). משנת 2020 רה-ג'נסיס הוכר על ידי האו"ם - UNFCCC. מדובר בפלטפורמה עבור פעולות גלובליות שמשתמשות באמנות כמדיום כדי לעודד התגייסות חברתית ואזרחית למען המאבק לשינוי מצב האקלים העולמי ולמען שונות ביולוגית - קיומו של מגוון רחב של צמחים ובעלי חיים בסביבתם הטבעית, בתחום המקומי ובתחום הגלובלי. הפרויקט מתמקד בכוחות בלתי שוויוניים בעולם, בחלוקת משאבים, בתפיסות שגויות ומקוטעות. "רה-ג'נסיס" הוא כלי דיגיטלי לתקשורת, חינוך ומחקר, עבור מחוללי שינוי ושחקנים אחרים ברחבי העולם, כדי לשתף באמצעותו בהתנסויות, וייזום פרויקטים המשתמשים באמנות, בעיקר במרחב הציבורי, עבור משקיעים, למימון תוצאות ארוכות טווח, ולאיגום משאבים לתכנון עתידי בר-קיימא לכדור הארץ.
גם בעקבות האמן בן תחילת המאה ה-20, אגון שילה, יצא פלטניק בתערוכת יחיד, שהוצגה בגלריה גורדון בשנת 2020. לדבריה של סמדר שפי הרי ש"בטכניקה שכוללת שימוש בווידאו ותמונות סטילס, ציור, רישום ופרפורמנס (מיצג), פלטניק 'מחייה' את עבודותיו של שילה".
תערוכות יחיד נבחרות ופרפורמנס.
פלטניק הציג בישראל ומחוצה לה עשרות מיצגים ותערוכות. הבולטים שבהם היו:
ג'ון וארלי
ג'ון וארלי (באנגלית: John Varley; 17 באוגוסט 1778 – 17 בנובמבר 1842) היה צייר אנגלי בצבעי מים, וחבר קרוב של ויליאם בלייק. הם שיתפו פעולה בשנים 1819–1820, בספר Visionary Heads, שנכתב על ידי וארלי ואוייר על ידי בלייק. הוא היה האח הבכור במשפחת אמנים: קורנליוס וארלי, ויליאם פליטווד וארלי ואליזבת, שהתחתנה עם הצייר ויליאם מולרידי.
ביוגרפיה.
ג'ון וארלי נולד בהאקני, ב־17 באוגוסט 1778. אביו, ריצ'רד וארלי, יליד לינקולנשייר, התיישב בלונדון לאחר מות אשתו הראשונה ביורקשייר. הוריו התייאשו מנטייתו לאמנות והפנו אותו להכשרה אצל צורף. אך עם מותם הוא הועסק תקופה קצרה אצל צייר פורטרטים בהולבורן, ואז, בגיל 15 או 16, הפך לתלמידו של ג'וזף צ'ארלס בארו שהיה לו בית ספר לציור בערב, פעמיים בשבוע בהולבורן. בארו היה זה שלקח את וארלי לסיור רישומים לפיטרבורו שממנו חזר כצייר מקצועי.
בשנת 1798 ואלרי הציג סקיצה יפה של קתדרלת פיטרבורו באקדמיה המלכותית לאמנויות והפך למציג קבוע באקדמיה המלכותית עד להקמת האגודה הוותיקה לצבעי מים בשנת 1805.
בשנת 1799 ביקר בצפון ויילס, ובנוף ההררי הפראי שלה מצא שאלה נושאים מתאימים ביותר עבורו. הוא חזר לאותו מחוז בשנת 1800, ושוב בשנת 1802, והציורים שייצר שם השפיעו בעוצמה על כל מהלך אומנותו.
כאחד ממייסדי האגודה הוותיקה לצבעי מים, וארלי הציג שם בעיקר מעל 700 ציורים. הוא גם הפך למאסטר מצליח להוראת רישום לתלמידים רבים ביניהם היו קופלי פילדינג, דייוויד קוקס, ג'ון לינל וויליאם טרנר, (אמן) מאוקספורד.
למרות הצלחתו, משפחתו הגדלה התלוננה שהוא היה כל הזמן בקשיים כלכליים, "מכיוון שהיה איש עסקים גרוע וחסר תקווה ופסימיסט באופיו". וארלי היה מיומן במיוחד ביצירת תערובת של צבעי מים שהתאימו למצב הרוח של שלווה והרהורים שלעיתים קרובות ביקש לעורר ביצירותיו.
על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "הנופים של וארלי הם חינניים וחגיגיים. הם פשוטים אך מטופלים בהרחבה, בעבודה עם מכחול מלא וגוונים שקופים ורעננים...אף שעבודותיו הן מדויקים וקונבנציונליים למדי, הם נחשבות כטובות ומצוינות בקומפוזיציה".
חלק מציורי צבעי המים הקודמים שלו, כולל "נופי התמזה", צוירו במקום והם בעלי ייחודיות גדולה יותר מציורי המאוחרים יותר, שהם בעיקר קומפוזיציות של נוף הררי ואגם, שהופקו ללא התייחסות ישירה לטבע."
וארלי פרסם חוברת על עקרונות רישום הנוף, 1816–1821 וחוברת על אמנות הרישום בפרספקטיבה. הוא כתב טקסט אסטרולוגי (עם איורים) שכותרתו "על פיזיוגנומיה של גלגל המזלות" בשנת 1828.
הוא נקבר בבית העלמין של קנסל גרין.
A Flock of Seagulls
A Flock of Seagulls (בתרגום לעברית: "להקת שחפים") היא להקת גל חדש וסינת'פופ בריטית שהוקמה בשנת 1979 בליברפול על ידי מייק סקור, אחיו אליסטר ג'יימס סקור ופרנסיס פרנק מודסלי.
Flock of Seagulls הייתה אחת הלהקות המשפיעות ביותר בשנות השמונים, בעיקר בזכות הסגנון המוזיקלי הייחודי שלה בזכות הגיטריסט פול ריינולדס.
ללהקה היו שורה של סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים, וביניהם: "I Ran (So Far Away)", "Space Age Love Song", "Wishing (If I Had a Photograph of You)" ו-"The More You Live, the More You Love".
הלהקה התפרסמה לראשונה בשנות השמונים בזכות הקליפ לשיר "I Ran (So Far Away)" ששודר ב-MTV במהלך הפלישה הבריטית השנייה . היא זכתה בפרס גראמי בשנת 1983 על השיר "D.N.A" .
היסטוריה.
1979–1986.
הלהקה הוקמה על ידי מייק סקור בסוף שנת 1979 בליברפול. שמה של הלהקה נלקח מהשיר "Toiler on the Sea" של להקת הפאנק רוק The Stranglers ומהספר Jonathan Livingston Seagull.
הלהקה הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Talking". לאחר מכן ההרכב הוציא את הסינגל השני שלו "Telecommunication". המהדורה השלישית של להקה הייתה ה-"Modern Love is Automatic". בשנת 1982, הסינגל הרביעי של הלהקה, "I Ran (So Far Away)" בהפקתו של מייק האולט, נגן הבס לשעבר של להקת גונג , הפך ללהיט עולמי, והגיע למקום הראשון באוסטרליה ולטופ 10 בארצות הברית ובניו זילנד. הסינגל "Space Age Love Song" גם זכה להצלחה. הלהקה זכתה בפרס גראמי בשנת 1983 על הביצועים הטובים ביותר של הרוק האינסטרומנטלי.
ב-28 במאי 1983 הלהקה הופיעה בפסטיבל ארצות הברית יחד עם Oingo Boingo ,Men at Work ואחרים. שלושה סינגלים נוספים יצאו בשנת 1983, כולל גרסה מוקלטת מחדש של סינגל הבכורה שלהם "(It's Not Me) Talking", אך לא זכה להצלחה רבה. הלהקה הפיקה בשנת 1984 אלבום בשם The Story of a Young Heart , עם "The More You Live, the More You Love" כסינגל הראשי. לאחר מכן יצא האלבום Dream Come True . האלבום יצא בשנת 1985 בבריטניה וב-1986 בארצות הברית, ולא זכה להצלחה, ובכך זה הביא לפירוק הלהקה עד שנת 1988.
1988–הווה.
הלהקה הוקמה מחדש בשנת 1988 עם הרכב שהורכב ממייק סקור יחד עם מוזיקאים חדשים.
בשנת 1999 הקליטה הלהקה מחדש את השיר "This Used to Be My Playground" עבור אלבום המחווה של מדונה בשנת 2000. בנובמבר 2003, ההרכב המקורי של מייק ועאלי סקור, פול ריינולדס ופרנק מודסלי התאחדו להופעה חד פעמית בסדרת VH1 Bands Reunited. בספטמבר 2004 הם עברו רפורמה מחדש ועשו סיור קצר בארצות הברית. אף שהסיור המשיך להתפרסם כ"הרכב המקורי", הופעות מאוחרות יותר כבר לא כללו את הלהקה המקורית, אלא היה המשכו של מייק סקור בלהקה החדשה יותר; שבשלב זה כלל את סקור, רודריגז והמוזיקאים החדשים מייקל ברהם (תופים) ופנדו (גיטרה בס).