ב-15 ביולי 1974 ובעידודה של החונטה הצבאית השולטת ביוון, תפס "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי השני" את השלטון בקפריסין במסגרת הפיכה צבאית. מדיניותו הברורה של ארגון זה אשר תמך באיחוד האי עם יוון הביאה את ממשלתו של אג'וויט לפלוש לקפריסין ב-20 ביולי 1974. הלוחמה הסתיימה באמצע אוגוסט 1974, והצבא הטורקי כבש שליש מהאי. קו הפסקת האש שנודע לימים כקו הירוק חצה את האי ואת העיר ניקוסיה. בעקבות חלוקת האי נערכו בו חילופי אוכלוסייה שהזכירו את חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון לאחר הסכם לוזאן מ-1923. בנוסף היגרו עשרות אלפי טורקים אל חלקו הצפוני של האי מטורקיה, ושנה לאחר מכן הכריזו הטורקים על הקמתה של המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין בצפונו של האי, שהייתה 8 שנים לאחר מכן לרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. מדינה זו המוכרת על ידי טורקיה בלבד, מתפקדת כמדינה וסאלית שלה.
אולם גל האופוריה ששטף את טורקיה בעקבות המערכה המוצלחת לא הביא מזור לחוסר היציבות הפוליטי במדינה, וממשלתו של אג'וויט לא הוציאה את שנתה הראשונה. החל ב-1975 ועד 1980 כיהנו בטורקיה חמש ממשלות. סוליימאן דמירל ממפלגת הצדק ובולנט אג'וויט ממפלגת העם הרפובליקאית החליפו זה את זה בראשות הממשלה עד שהצבא שם לכך קץ בהפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-12 בספטמבר 1980. בשש השנים שמ-1974 ועד 1980 חוותה טורקיה מסכת של טרור ואנרכיה. מספר קורבנות מעשי הטרור במחצית השנייה של העשור עמד על למעלה מ-5,000 ורוב מקרי הרצח היו על רקע מאבק אלים בין גורמי הימין הקיצוני, ובראשם ארגון הזאבים האפורים השייך למפלגת התנועה הלאומית, לבין גורמי שמאל קיצוני.
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע. ב-16 במרץ 1978 נרצחו שבעה סטודנטים בכיכר באיזיט סמוך לאוניברסיטת איסטנבול. ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה, אולם השיא היה ב-23 בדצמבר 1978 עת פעילי ימין רצחו לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה. בעקבות התקרית שנודעה כטבח קרמאנמרש הוכרז שלטון צבאי ב-14 מ-67 נפות טורקיה, ומאוחר יותר הורחב זה לשש נוספות. ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי.
ב-1978 קמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן והצטרפה גם היא אל קלחת האלימות. לכל אלה הצטרפה "המדינה העמוקה" (derin devlet) כינוי שניתן ל"גורמים" ול"כוחות" בקרב מוסדות השלטון, הצבא, הארגונים החשאיים ואפילו הפשע המאורגן, אשר תפקדו כ"מדינה בתוך מדינה". בולנט אג'וויט התוודה כי למד לראשונה על קיומו של ארגון סודי רב כוח אותה כינה "גרילת הנגד" (Kontrgerilla) ב-1974 ("גרילת הנגד" הוא הכינוי שניתן לשלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של ארגון נאט"ו, אך סביר שזהו רק אחד מהיסודות של המדינה העמוקה). גם סוליימאן דמירל התבטא בראיון ידוע ב-17 באפריל 2005 אודות המדינה העמוקה ומהותה, ולאחרונה גם ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן. למרות התבטאויות אלה של ראשי ממשלות טורקיה בעבר ובהווה והאמונה בקיומה של מדינה עמוקה בקרב רבים בטורקיה, טיבה וזהותה המדויקים נותרו אמורפיים. אלה המאמינים בקיומה של המדינה העמוקה קושרים אליה חלק ניכר מההתרחשויות בטורקיה החל בשנות השבעים של המאה ה-20 ועד ההווה ממש. לפי תאוריה זו פועלת המדינה העמוקה לפי דוקטרינת אסטרטגיית המתח שמטרתה לשלוט על דעת הקהל ולנווט אותה באמצעות פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב). בדרך זו מבקשת המדינה העמוקה לבסס את שליטתה במדינה הגלויה ולקדם את האינטרסים בהם היא תומכת ומאמינה. למדינה העמוקה מיוחסת מעורבות פעילה, אם לא עיקרית, בהפיכות הצבאיות של 1971 ו-1980, בהפיכה הפוסט-מודרנית של 1997 וחלק ניכר אם לא כל מעשי הטרור ומאבקי הימין בשמאל ששטפו את המדינה במהלך שנות השבעים.
ב-12 בספטמבר 1980 התחוללה ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה. בנימוק שהמדינה התדרדרה לחוסר יציבות חברתית ושלטונית, תפס הצבא בהנהגת ראש המטות המשולבים, קנן אוורן, את השלטון. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים נאסרו. החוקה מ-1961 הושעתה ובמדינה הוכרז שלטון צבאי. השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים. ב-29 ביוני 1981 מינתה החונטה אספה מייעצת לניסוח חוקה חדשה, וב-9 בנובמבר 1982 אישר משאל עם את החוקה החדשה שנוסחה במידה רבה בהתאם למידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו. החוקה החדשה צמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. החוקה החדשה שינתה את אופייה השלטוני של המדינה, וקרבה אותה שוב למעמד של רפובליקה נשיאותית. אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982.
ב-6 בנובמבר 1983 נערכו בטורקיה בחירות כלליות לראשונה מאז 1977. בחירות אלה לא היו חופשיות במובן המקובל שכן על רוב המדינאים הבולטים במדינה בתקופה שלפני ההפיכה נאסר לקחת חלק בחיים הציבוריים ורק שלוש מפלגות הורשו להשתתף בהן - מפלגת הדרך הנכונה ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק, מפלגת העם הרפובליקאית הישנה-חדשה ומפלגת המולדת החדשה בהנהגתו של טורגוט אזאל, שניצחה בבחירות.
1983 עד ההווה.
עד המאה ה-21, הממשלות בטורקיה היו נשענות על קואליציות, חלקן קצרות מועד. במקביל החל מאבק בין הממסד הטורקי למפלגת הפועלים של כורדיסטן. המאבק כלל גם תקופות של הפסקת אש ונמשך גם במאה ה-21.
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003. בימיו הייתה מפלגת הצדק והפיתוח המפלגות הגדולה באספה ובדרך כלל השיגה רוב באספה.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה טורקיה מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה: היא קלטה כשלושה מיליון פליטים סורים שברחו לתחומה, וקיימה פעילות צבאית בשטח סוריה, במיוחד נגד המורדים הכורדים שם.
ב-15 ביולי 2016 בוצע ניסיון הפיכה מצד גורמים בצבא הטורקי, אך הניסיון לא צלח.
ב-16 באפריל 2017 התקיים משאל העם בטורקיה על ביצוע תיקונים בחוקה. התיקונים אושרו ברוב דחוק. המשטר בטורקיה הפך ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי.
סמיון טימושנקו
סמיון קונסטנטינוביץ' טימושנקו (ברוסית: Семён Константинович Тимошенко)
(18 בפברואר 1895 - 31 במרץ 1970) היה מרשל ברית המועצות, מצביא במלחמת העולם השנייה ושר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1940–1941.
חייו.
טימושנקו נולד ב-18 בפברואר 1895 בפורמאניבקה בבסרביה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בחיל הפרשים במהלך המלחמה. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה במספר חזיתות, כאשר החשובה מביניהם הייתה צאריצין. שם פגש בסטלין, פגישה זו תסלול את דרכו במפלגה הקומוניסטית. בהמשך הוא עבר לארמיית הפרשים הראשונה.
בשנת 1939 קיבל את הפיקוד על החזית האוקראינית. בינואר 1940 לקח פיקוד על המלחמה הסובייטית מול פינלנד לאחר הכישלון של וורושילוב. תחת הנהגתו הסתיימה הלחימה בהפסקת אש שנחתמה במרץ. לאחר סיום הלחימה טימושנקו מונה לשר ההגנה של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1941.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941 נשלח על ידי סטלין להוביל את הצבא האדום בקרבות גבול בחזית המערבית (ברית המועצות) אך הגרמנים הצליחו להתקדם עד לפרברי מוסקבה שעמדה ליפול בידי הגרמנים, למרות אבדות קשות הוא הצליח להציל חלק משמעותי של הצבא באזור למרות נפילתם של מאות אלפי חיילים בשבי.
בספטמבר נשלח לאוקראינה, שם ספג הצבא האדום אבדות הרסניות של כמיליון וחצי חיילים, טימושנקו הצליח לייצב את החזיתות לאחר קרב קייב וקרב אומן.
במאי 1942 פיקד על חזית סטלינגרד וכשתחת פיקודו 640,000 חיילים פתח במתקפת נגד בחרקוב. ההתקפה לא צלחה והכוח הסובייטי הצליח רק לעכב את הוורמאכט בדרכו לסטלינגרד. בהמשך היה לטימושנקו כישלון נוסף במהלך מבצע וורונז'-וורושילובגרד וכתוצאה ממנו נפתחה הדרך לכיוון הרי הקווקז. ב-21 ביולי 1942 טימושנקו פוטר מתפקידו כמפקד החזית ובמקומו מונה גנרל ואסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש. החל משנת 1943 טימושנקו לא מונה למפקד החזית אך כיהן בתפקידי פיקוד שונים.
טימושנקו נודע כמפקד בעל שיטות שמרניות ששאף להחזיר את המשמעת הצבאית לימי הצאר. הוא קיבל את "עיטור הניצחון". לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא מילא תפקידים לא משמעותיים מבחינה מעשית.
ב-31 במרץ 1970 מת טימושנקו בביתו שבמוסקבה, ונטמן בבית העלמין של חומת הקרמלין.
היסטוריה של סן מרינו
תולדותיה של סן מרינו הן אירופאיות במהותן ואופייניות לחצי האי האיטלקי, אולם הן מסייעות להבנת אופייה המיוחד של המדינה כעיר המדינה היחידה שנותרה באיטליה לצידה של קריית הוותיקן, והצליחה לשמור על עצמאותה כמעט בלא הפסקה.
המסורת אודות מרינוס הקדוש.