עבודה מזורזת הביאה לייצורו של אב טיפוס חדש ומשופר, שכונה Т-10С-1 או T-10-17. חלקים רבים תוכננו מחדש מאפס וניסויי הטיסה הוכיחו כי הפעם התכנון היה מוצלח ואף עלה על כל מטוס אחר באותה עת. ניסויי הטיסה לא היו נטולי בעיות. טייס הניסוי אלכסנדר קומרוב התרסק בשנת 1981 והטייס סדובניקוב הצליח אך בקושי לנחות לאחר שחלק מהכנף התפרק באוויר. הצלחתו לנחות בשלום הקלה על המהנדסים לבחון את הכשלים שהתרחשו ועד מהרה תוקנו הבעיות במבנה המטוס. עם זאת, השיפורים לא פסקו אף לאחר כניסת המטוס לשירות מבצעי.
קבלה לשירות.
החל משנת 1984 החל הסוחוי 27 להיכנס בהדרגה לשירות בחיל האוויר הסובייטי, אם כי בעיות טכניות שונות מנעו את הפעלתו המבצעית המלאה.
ב-23 באוגוסט 1990 נכנס המטוס לשירות מבצעי מלא בברית המועצות, לאחר שכל הבעיות המשמעותיות שנתגלו בחמש שנות ניסויי הטיסה תוקנו.
מטרתו העיקרית של הסוחוי 27 הייתה לחדור דרך קווי ההגנה של נאט"ו ולפגוע מרחוק במטוסי תדלוק ושליטה, שהסובייטים זיהו בהם מקור ליתרון אסטרטגי של נאט"ו. גם כיום ממלא המטוס תפקיד זה בחילות האוויר של חבר המדינות, והדגמים המאוחרים נושאים טילי Novator KC-172 AAM-L ארוכי טווח לפגיעה במטוסי פיקוד, שליטה ובקרה (AWACS).
גרסה מיוחדת של המטוס, שנקראה P-42, נטולת כל ציוד שאינו הכרחי, שימשה בין השנים 1986 ו-1988 כמטוס לקביעת שיאי טיפוס וגובה, וקבעה 27 שיאים בתחום זה.
במהלך השנים מספר מטוסים נאבדו בעקבות תאונות. בשנת 2018 מטוס מדגם זה הייתה תאונה במהלך אימון אמריקאי-אוקראיני משותף מעל לכפר אולניב וטייסים נהרגו.
מבנה המטוס.
צורתו הבסיסית של המטוס מזכירה את זו של המיג-29, אך הסוחוי גדול יותר. לשם חיסכון במשקל כ-30% מגוף המטוס בנוי מטיטניום. הגוף והכנף המשוכה יוצרים גוף עילוי אחד שאינו יציב אווירודינמית ועל כן משתמש במערכת בקרת יציבות ממוחשבת (בדומה למטוס F-16).
מנועים.
באחורי הגוף מותקנים צמד מנועי טורבו סילון בעלי מבער אחורי. המנועים מרוחקים מעט זה מזה וביניהם מותקן מצנח עצירה. כל מנוע מפתח 7,700 ק"ג דחף (12,500 דחף מרבי) וכונסי האוויר הם בעלי גאומטריה משתנה לפעולה במהירות עד מאך 2 ובזוויות התקפה חריפות.
מנועי АЛ-31ФП בעלי נחירי פליטה מתכווננים הותקנו בדגמים המתקדמים Su-30MK וסוחוי Su-37 ומאפשרים להם היגוי וקטורי וכושר תמרון גבוה ביותר.
יצחק בן-נר
יצחק בן-נר (נולד ב-3 ביולי 1937) הוא סופר, עיתונאי, מחזאי, תסריטאי, מבקר סרטים ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
בן נר נולד במושב כפר יהושע. למד בכפרו וסיים בו את התיכון. לאחר שירותו הצבאי, השלים את לימודיו, בספרות ובדרמה, באוניברסיטת תל אביב. הוא יצא לארצות הברית בשנת 1978 ושהה בה עד שנת 1980.
בן נר החל את דרכו ככותב בעיתוני ילדים כבר בגיל 14. אבל ספרו הראשון לילדים, "בעקבות מבעיר השדות", נדפס רק בשנת 1966, לאחר שהופיע ב"דבר לילדים", כסיפור בהמשכים. הספר יצא במהדורה מחודשת בשנת 1980.
בן-נר עבד שנים רבות כעורך ומגיש בגלי צה"ל. יזם וערך את המוסף הסאטירי "דבר אחר" בעיתון "דבר" וכתב גם ב"הארץ", ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות". כמו כן ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה על ענייני קולנוע.
סרטי הקולנוע "עתליה" ו"רומן בהמשכים", וסרטי הטלוויזיה "משחקים בחורף" ו"מתחם אויב" התבססו על יצירות שכתב.
ממחזותיו: "ניקול" (ב"הבימה"), "דוד אוגוסט" (מונודרמה), "ארץ רחוקה", "תעתועון" (מונודרמה, "הקאמרי", פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו), "בוקר של שוטים" (מונודרמה, תיאטרון בית ליסין, פרס שני בפסטיבל תיאטרונטו), "אורי מורי" (הקאמרי), "ככה אני פאם-פטאל" (פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו).
בשנת 1986, בן נר שיחק בסרט "מלכת הכיתה", עם אלון אבוטבול, בבימוי יצחק צפל ישורון, בתפקיד של מורה אידיאליסט שאשתו נפטרה.
בן נר זכה למספר פרסים ספרותיים, בהם פרס רמת גן, פרס עגנון, פרס ברנשטיין ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בקיץ 2013 הוציא את ספרו "האיצחקיה", מעין רומן אוטוביוגרפי, כספר אלקטרוני באתר הספרים המקוון, "מנדלי מוכר ספרים ברשת".
בשנת 2015 הסיר את מועמדותו לפרס ישראל לספרות, במחאה על התערבות ראש הממשלה בנימין נתניהו בקביעת הרכב ועדות שופטי הפרס.
חיים אישיים.
בן-נר נשוי ואב לשניים, מתגורר בתל אביב, בנו הוא האמן גיא בן-נר.
פלרמו (קבוצת כדורגל)
פלרמו (כדורגל)
מועדון הכדורגל פלרמו (באיטלקית: Palermo Football Club או Palermo FC) הידוע גם כ"פאלרמו קאלצ'יו" (Palermo Calcio) או פלרמו היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר פלרמו שבסיציליה. המועדון הוקם במקור בנובמבר 1900, אולם פורק ב-18 באוקטובר 2019, והוקם מחדש באותה עונה. המועדון משחק בסרייה ב'.
המועדון נחשב היסטורית לאחד המועדונים הבולטים בדרום איטליה והוותיקים בליגה האיטלקית, והגיע לשיאו בשנות ה-2000 אז סיים שלוש פעמים ברצף במקום החמישי בסרייה א' והגיע לשמינית גמר גביע אופ"א ב-2005/2006. כמו כן למועדון 3 סגנויות גביע הקופה איטליה, ו-5 אליפויות הסרייה ב'.
היסטוריה.
הקמת המועדון ושנותיו הראשונות.
על תאריך הקמת קבוצת הכדורגל הראשונה של פלרמו קיימת מחלוקת מסוימת: ישנם רשויות אשר מחשיבות את תחילת שנת 1898 כתאריך הרשמי של הקמת מועדון בגלל מכתבים שציינו בהם את המועדון והיו מיועדים לג'וזף וויטווקר - קונסול אנגלי ששהה בפלרמו וככל הנראה היה יו"ר המועדון הראשון. בכל אופן - התאריך הרשמי של הקמת המועדון המופיע בכלל הצהרות המועדון וההתאחדות הוא ב-1 בנובמבר 1900 כ"Anglo Palermitan Athletic and Football Club" (המועדון האנגלו-פלרמיאן לאתלטיקה וכדורגל). המועדון ככל הנראה הוקם על ידי איגנזיו מאחו פגאנו, עמית לעבודה יליד פלרמו שגילה את הכדורגל בעת לימודיו כסטודנט בלונדון, אנגליה - שנחשבת למולדת הכדורגל המודרני. הסגל הראשוני הורכב מ3 אנגלים ותשעה ילידי פלרמו, כאשר וויטווקר היה נשיא הכבוד של המועדון, ואדוארד דה גארטסון היה הנשיא בפועל, וצבעי הקבוצה המקורית היה אדום וכחול. המשחק המתועד הראשון של המועדון נערך ב-30 בדצמבר 1900 והקבוצה הובסה 0–5 נגד קבוצת חובבים אנגלית. המשחק הרשמי הראשון נערך ב-18 באפריל 1901 נגד מסינה בניצחונה של הקבוצה 2–3.
בשנת 1907 שם הקבוצה שונה ל"Palermo Foot-Ball Club" וצבעי הקבוצה שונו לצבעיו הנוכחיים, ורוד-שחור. ב-1908 ועד 1914 השתתפה הקבוצה בטורניר "גביע האתגר של ליפטון" שאורגן על ידי איש עסקים סקוטי בשם סיר תומאס ליפטון שם התחרתה כנגד נאפולי וניצחה אותה שלוש פעמים, כולל ניצחון היסטורי 0–6 ב-1912. בעת מלחמת העולם הראשונה המועדון הפסיק את פעילותו זמנית, הוקם המועדון מחדש בשנת 1919 בתור "Unione Sportiva Palermo" על ידי הוועדה הצעירה לסטודנטים וספורט. בשנות ה-20 התחרתה הקבוצה בעיקר ב "Campionato Lega Sud" - ליגת הכדורגל של דרום איטליה, והגיעה לחצי הגמר ב-1924. המועדון התפרק ב-1927 לאחר בעיות כלכליות קשות, והוקם שנה מאוחר יותר לאחר איחוד עם מועדון "Vigor Palermo", בשם "Palermo FootBall Club". לאחר מכן שיחקה הקבוצה בליגות חצי-מקצועיות עד עונת 1929, כאשר עלתה לליגה האיטלקית השלישית, ועונה לאחר מכן עלתה לסרייה ב'. בשנת 1932 הקבוצה עלתה בפעם הראשונה לסרייה א', והחלה לארח את משחקיה באצטדיון "Stadio Littorio" מאז, שהוא למעשה אצטדיונה הנוכחי שכיום נקרא אצטדיון רנצו ברברה. בעונת 1932/1933 הראשונה בליגה הבכירה סיים המועדון במקום ה-13 בליגה. המועדון שיחקה בסרייה א' עד סוף עונת 1935/1936 אז ירד מהמקום ה-15 בליגה, וקיים לראשונה דרבי מקומי נגד קטניה הסיציליאנית, דרבי שנקרא מאז "דרבי די-סיציליה".ב-1936 הוכרחה פלרמו על ידי המשטר הפשיסטי באיטליה לשנות את צבע המדים לצהוב-אדום, בהתאם לצבעי הרשות המקומית. בשנת 1939 היא נפסלה על ידי התאחדות הכדורגל של איטליה בשל בעיות כלכליות. והורחקה מהליגה האיטלקית. איחוד עם המועדון "Unione Sportiva Juventina Palermo" הביא את המועדון להיות מוקם מחדש בשם "Unione Sportiva Palermo-Juventina" ששיחקה בסרייה סי ב-1941 ובסרייה ב' ב-1942. המועדון לא הספיק לסיים את עונת 1942/1943 בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה באזור, בו זמנית הצבעים שונו בחזרה לורוד ושחור כשסיציליה הוכרזה "אזור מלחמה".לאחר מכן שונה שם המועדון ל "US Palermo".
לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקבוצה שהוקמה מחדש, חזרה לסרייה א' בשנת 1948 לאחר שעלתה מהמקום הראשון בסרייה ב'. סגל הקבוצה הורכב מאחד הכוכבים המפורסמים בהיסטורית הקבוצה הצ'כוסלובקי קשטמיר ויצ'פאלק שנרכש מיובנטוס, ביחד עם קונטי, כרמלו די בלה ופבאסי. המועדון שיחק בסרייה א' עד לעונת 1953/1954 אז ירד חזרה לסרייה ב'. לאחר ביצוע שינויים מרחיקי לכת בהנהלה, בשחקנים ובצוות המקצועי עלתה הקבוצה חזרה לסרייה א' ב-1955/1956. עד 1973, הקבוצה דילגה הלוך ושוב בין הליגות הראשונה והשנייה, כאשר היו מספר שחקנים בולטים בשנים אלו כמו החלוץ הארגנטיני סנטיאגו ורנאצה שהבקיע 51 שערים ב-115 משחקים במועדון, השוערים רוברטו אנזולין וקרלו מטראל, הקשר ג'וזפה פורינו והקיצוני פרנקו קאוזיו.
ב-1970 רכש את המועדון רנצו ברברה. בשנות ה-70 הקבוצה שיחקה בשני גמרי גביע איטליה נגד קבוצות בולוניה ויובנטוס, אך הפסידה בשניהם ונותרה הסגנית. בליגה, מ-1973 הקבוצה שיחקה בליגה השנייה עד 1984/1985, כאשר היא הדרדרה וירדה עד לליגה השלישית. בקיץ 1986 הקבוצה שוב פורקה בגלל בעיות כלכליות. בסתיו 1987, לאחר שנה בלי קבוצת כדורגל בפלרמו, הקבוצה הוקמה בפעם השלישית עם השם: "Unione Sportiva Palermo", והחלה לשחק בליגה הרביעית.