כלכלנים מסוימים אף טוענים כי המסחר החופשי מסייע לעובדים במדינות המתפתחות למרות שתקנות העבודה המחמירות הנהוגות במדינות המפותחות אינן חלות עליהם. זאת משום שהגידול בייצור יוצר מקומות עבודה חדשים בתחומי השירותים, מביא להעלאת משכורות ויוצר תחרות בין היצרנים. אי-לכך, חל גידול בצמיחה וישנה התקדמות משמעותית ברמת החיים של העובדים, על-אף היותם מנוצלים לכאורה בידי חברות מערביות. כלכלנים אלו טוענים עוד כי המצדדים בפרוטקציוניזם מטעמי הגנה על העובדים במדינות המתפתחות, עושים זאת למראית עין בלבד כאשר מטרתם האמיתית היא הגנה על התעשיות והיצרנים השונים במדינותיהם.
אלן גרינספן, לשעבר יו"ר הבנק המרכזי של ארצות הברית מתח ביקורת נוקבת על הצעות חוק פרוטקציוניסטיות שונות בטענה שהן מובילות ל"דלדול ביתרון התחרותי שלנו... אם נמשיך בנתיב הפרוטקציוניסטי, טווח ההתרחבות של תעשיות חדשות ויעילות יותר יצטמצם... התפוקה הכוללת והרווחה הכלכלית יסבלו מכך..."
ביקורת נוספת מעלה חשש כי הפרוטקציוניזם מעניק כוח מופרז לרגולטורים, והדבר מאפשר שחיתות שלטונית.
פרחי הרע
פרחי הרע (בצרפתית: Les fleurs du mal) הוא ספר שירה של המשורר הצרפתי שארל בודלר. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1857 והיה יצירה בולטת בזרם הספרותי הצרפתי של ה"דֵקַדֵנס", המכונה אף זרם הסימבוליזם. בשירה שבספר בולטים נושאי הניוון והארוטיקה.
במהדורה המקורית הספר חולק לחמישה שערים נושאיים:
ההקדמה לספר, בה מהלל בודלר את השטן ומגנה את השעמום כגרוע בעינויים, מכניסה את הקורא לאווירתו של הספר ולנימה המלווה אותו לכל אורכו:
הבית המסכם בשיר הפתיחה "פתח דבר" פונה בהתרסה ישירה לקורא
בודלר והמוציא לאור של הספר הועמדו לדין על ידי משטר הקיסרות השנייה בצרפת באשמת "עלבון להגינות הציבור". בודלר נידון לתשלום קנס של 300 פרנק. שישה מן השירים בספר צונזרו והוטל איסור פרסומם בצרפת. איסור זה נותר בתוקפו עד לשנת 1949. מצד שני, לאחר שקרא ביצירתו של בודלר, הכריז ויקטור הוגו כי בודלר יצר זעזוע מרתק בספרות. השיר "הברבור", המופיע בספר, מוקדש לוויקטור הוגו.
לאחר העמדתו לדין של בודלר, יצאה מהדורה שנייה של הספר בשנת 1861 שאליה התווספו 32 שירים חדשים והוצאו מן הספר ששת השירים שנאסרו לפרסום. השירים שהתווספו קובצו בשער השני לספר תחת השם "תמונות פריז".
בשנת 1868, לאחר מות בודלר, יצאה מהדורה שלישית של הספר עם הקדמה של תאופיל גוטייה (שלו הקדיש בודלר את הספר כולו). במהדורה זו נכללו אף מספר שירים חדשים שלא פורסמו במהדורות קודמות.
בעברית ראה הספר אור לראשונה בהוצאת י' צ'צ'יק בתרגום אליהו מייטוס, בשנת 1962. לאחר מכן יצא שוב בהוצאת "יבנה", בשנת 1975. בשנת 1997 יצא תרגום חדש של מבחר שירים מהספר, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובתרגום דורי מנור.
שדרות בן-גוריון (תל אביב)
שדרות בן-גוריון היא שדרה בעיר תל אביב, באזור הצפון הישן, הקרויה על שמו של דוד בן-גוריון, ממקימי מדינת ישראל וראש ממשלתה הראשון. השדרה נקראה עד 1974 "שדרות קרן-קיימת" (קק"ל), על שם הקרן הקיימת לישראל, שהייתה בעלת הקרקעות שעליהן הוקמה. (כיום נקרא בשם זה רחוב בצפון העיר.) זמן קצר לאחר פטירתו של בן-גוריון נקראה השדרה על שמו.
היסטוריה.
שדרות בן-גוריון נמשכות בכיוון מערב-מזרח מכיכר אתרים עד גן העיר וכיכר רבין. זוהי אחת משדרות הרוחב החשובות בתוכנית גדס, והיא תוכננה כציר ירוק המקשר בין רחובות האורך המסחריים של הצפון הישן של תל אביב. לאורך השדרה ובסביבתה קיים ריכוז גבוה מאוד של בנייני מגורים בסגנון הבינלאומי, המוכרזים מבנים לשימור במסגרת העיר הלבנה של תל אביב. בצידה הצפוני של השדרה הוקמו שכונות של מעונות עובדים וגם חוות לימוד חקלאית לנשים, בית חנה.
בתקופת מלחמת העצמאות נבנו לבניינים רבים בשדרה קירות אבן חזקים החוצצים בינם לבין השדרה כהגנה כנגד רסיסי הפצצות שנפלו בהפצצות המצריות באזור. הקירות הושארו על כנם כזכר לאותם ימים.
בשדרות בן-גוריון נמצא "בית בן-גוריון" – הבניין ששימש בעבר כביתם של פולה ודוד בן-גוריון, שהתגורר בו משנות השלושים ועד למותו (נוסף על צריף בשדה בוקר). כיום משמש הבית כמוזיאון הפתוח לקהל הרחב, ובו ניתן ללמוד על אורח חייו של בן-גוריון.
ביוני 1969 פוצצו מחבלים מכונית תופת ברחוב. בפיגוע נפגעו 30 איש.
בשנת 1997 אירע בבית חנה בשדרה פיגוע התאבדות הידוע כפיגוע בקפה אפרופו בו נרצחו שלוש נשים. בשדרה מוצב פסל לזכרן.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראשות עיריית תל אביב בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן גם את שדרות בן-גוריון. השדרות התמלאו בעצים, פרחים וספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב. עקב כך נגרמה עלייה במחירי הנדל"ן באזור ובביקוש לבתי מגורים ולמשרדים לאורך השדרה.
בשדרות פועלים בתי קפה רבים, שבנויים על השדרה. בעבר שימשו מבנים אלה כקיוסקים, וכיום הפכו אותם לבתי קפה חדשים שמשמשים מוקד בילוי לתושבים רבים.
שדרות בן-גוריון חוצות בין השאר את:
פיתוח תוכנה זריז
פיתוח תוכנה זריז או אג'ילי (באנגלית: Agile Software Development) היא גישה בהנדסת תוכנה המניחה שפיתוח תוכנה הוא ביסודו בעיה אמפירית, ולא ניתן לפתור אותה בשיטות המתבססות על חיזוי או תכנון. באנגלית, המונח Agile פירושו "זריז, קל רגליים, נע במהירות ובחן". הגישה קובעת שפיתוח תוכנה הוא פיתוח מוצר חדש ומתייחסת אליו כמשחק של שיתוף פעולה מוכוון־מטרה. הגישה הזריזה לפיתוח תוכנה מניחה שלא ניתן להגדיר במלואה תוכנה מסוימת קודם לפיתוחה בפועל, ומתמקדת במקום זאת בשיפור יכולתו של הצוות לספק תוצרים במהירות ולהגיב לדרישות העולות תוך כדי הפיתוח.
הגישה הזריזה לפיתוח תוכנה היא הרחבה של הגישה האיטרטיבית, והיא שמה דגש רב על יכולת התגובה לשינוי, יעילות ואיכות. מתודולוגיות החברות במשפחה זו שמות דגש רב על סביבת עבודה מתאימה, זרימת מידע אוסמוטית בין חברי הצוות, ותקורה פורמלית־טקסית נמוכה. עקרונות היסוד של משפחה זו נקבעו במשותף על ידי רבים מהמובילים בחקר וביישום מערכות תוכנה, ופורסמו ברבים במנשר לפיתוח תוכנה זריז.
מנשר.
המנשר לפיתוח תוכנה זריז (באנגלית: Manifesto for Agile Software Development) הוא הצהרת עקרונות התומכת בפיתוח תוכנה זריז. טיוטת המנשר נוסחה בפברואר 2001 בווסאץ' ריינג', אתר סקי במדינת יוטה שבארצות הברית. במפגש, נציגים של מתודולוגיות פיתוח תוכנה חדשות כגון eXtreme Programming, Scrum, DSDM, Adaptive Software Development, Crystal, Feature Driven Development ו-Pragmatic Programming דנו בצורך במתודולוגיות פיתוח תוכנה קלות כתחליף למתודולוגיות הכבדות המסורתיות.
החותמים על המנשר הם: קנט בק, מייק בידל, אריה ואן-בֵנֶקוּם, אליסטר קוֹבֶּרן, וורד קנינגהם, מרטין פולר, ג'יימס גרנינג, אנדרו האנט, רון ג'פריס, ג'ון קרן, בראין מאריק, רוברט מרטין, סטיב מלור, קן שוואבר, ג'ף סטרלנד ודייב תומאס.
פרסום המנשר, החתום על ידי חבורה מכובדת כל כך של עוסקים בתחום הנדסת התוכנה, היה נקודת מפנה ביחס הענף למתודולוגיות הפיתוח הזריזות, ואחריו חל גידול משמעותי בשימוש בהן.
המנשר לפיתוח תוכנה זריז.
המנשר לפיתוח תוכנה זריז מצהיר כך:
כלים ומתודולוגיות.
סביב הגישה הזריזה פותחו מגוון רב של כלים, מושגים ומתודולוגיות המאפשרים
לוק (בסיס)
בסיס חיל האוויר לוק (Luke Air Force Base) הוא בסיס גדול של חיל האוויר האמריקני הממוקם מערבית לפיניקס, בפאתי העיר גלנדייל, אשר באריזונה.
נכון ל-2006 מוצבות בו שמונה טייסות F-16 פייטינג פלקון והוא משמש לאימון טייסים המבצעים גיחות הפצצה במטווח חיל האוויר בארי מ. גולדווטר הנמצא בסמוך לגבול עם מקסיקו. הבסיס הוא מקום מושבה של כנף הקרב 56.
בסיס חיל האוויר לוק מארח את כנף מטוסי הקרב הגדולה ביותר בחיל האוויר האמריקני, כנף הקרב 56. הכנף מורכבת מארבע קבוצות, 27 טייסות, לרבות שמונה טייסות קרב. קיימות בבסיס מספר יחידות המסופחות לו, לרבות כנף הקרב 944, השייכת לחיל האוויר 10 ולמילואי חיל האוויר. אוכלוסיית הבסיס מונה כ-7,500 חיילים וכ-15,000 בני משפחתם. עם כ-80,000 חיילים בדימוס הגרים בפיניקס רבתי, הבסיס משרת אוכלוסייה של יותר מ-100,000 איש. הוא קרוי על שם הטייס הראשון שקיבל את מדליית הכבוד - לוטננט פרנק לוק. לוק נולד בפיניקס ב-1887, וכונה "משמיד הבלונים מאריזונה" על שום 14 הפלות של בלוני תצפית גרמניים מתוך 18 ההפלות שנזקפו לזכותו בסך הכול במלחמת העולם הראשונה, בשמי צרפת, לפני שנהרג בקרב, בגיל 21, ב-29 בספטמבר 1918.
היסטוריה.