בין בן ישי ללבנון לא שררו יחסים חמים, בן ישי פנה במספר מכתבי תלונה לחיים לבנון אך לרוב בקשותיו לא נענו והוא נאלץ להסתדר תחת התנאים שהיו קיימים באותה העת.
בשנת 1955, וללא הודעה מוקדמת, הפסיק העיתון לצאת לאור לאחר 32 שנות פעילות.
כידוד
כידוד היה שמו של עיתון מקומי שפעל בערד במשך 23 שנה, משנת 1966 ועד 1989. העיתון חולק חינם מדי שבוע ותפוצתו בראשית שנות השמונים הגיעה ל-3,000 עותקים, כמספר בתי האב בעיר באותן השנים. הוא נחשב לאחד מחלוצי המקומונים בישראל: קדם לו רק המקומון ערב ערב באילת, שהחל לצאת לאור ארבע שנים לפניו (לשם השוואה, המקומון הבאר שבעי "שבע" והמקומון החיפאי "כלבו" החלו לצאת לאור רק ב-1967).
את העיתון יזם וערך אלי זיו, ממייסדי העיר, שהיה גם איש עסקים וגם אחת מהדמויות הבולטות בתחום הספורט העירוני (כשחקן ומאמן כדורגל וכשחקן ומאמן טניס). אליו הצטרפה אשתו, רחל (רוחל'ה) זיו, ציירת, פסלת, מעצבת תלבושות ומעצבת תפאורות, וכיום אוצרת תערוכות. הגיליון הראשון יצא לאור בדצמבר 1966, תחת השם "מי ומה בערד". רק כעבור מספר גליונות הוחלט לקרוא לו על שמו של רכס כידוד, שעליו בנויה העיר (כידוד היא מילה מקראית יחידאית המופיעה בספר איוב, שמשמעותה: "ניצוץ"). העיצוב הגרפי של העיתונים הראשונים הוטל על המעצב הבאר שבעי, חזי מור, ורק כעבור מספר שנים, הפכה רוחל'ה למעצבת הבית.
ערד, שנוסדה ב-1962 כעיירת פיתוח, מרוחקת 45 ק"מ מבאר שבע. ערד של אותם הימים הייתה שונה בתכלית השינוי מערד של ימינו. בהיותה "העיר המתוכננת הראשונה בישראל", היא הציתה את דמיונם של רבים. עם זאת, בשל הריחוק הגאוגרפי מהמרכז ומיעוט האזכורים על ערד באמצעי התקשורת דאז (הרדיו והיומונים), היה "כידוד" המקור העיקרי למידע הדרוש לחיי הקהילה, הן בצד החדשותי והן בצד הפרסומי.
"כידוד" כלל ידיעות חדשותיות, הודעות של המועצה ומוסדות ציבור אחרים, מידע הכרחי לתושבים, וכמובן, מודעות פרסום של עסקים וארגונים שונים. בעיתון היו שלושה מדורים פופולריים במיוחד: רשימת הסרטים השבועית בקולנוע המקומי, מדור הספורט ומדור מכתבי הקוראים, "זה מרגיז אותי". בצד הפרסומי, הנהיג אלי זיו את השיטה "1+4" = פרסם ארבע מודעות וקבל את החמישית בחינם. הביטוי שהציג באופן המוחשי ביותר את תפקידו המרכזי של העיתון בחיי הקהילה העירונית היה: "בכידוד לא עוטפים דגים".
וכך כתב העיתונאי יאיר שטרן על "כידוד" ועל אלי זיו, בפברואר 1972, בעיתון מעריב: בשנות השישים והשבעים התפתחו בערד קהילה תוססת ושוחרת תרבות ופעילות עסקית שוקקת, ולעיתון "כידוד" היה חלק חשוב בכך. ב-1980, נחנך בעיר בית הקולנוע "אורון", שהיה הגדול בישראל (כמו קולנוע "שחף" בתל אביב), עם תפוסה של 750 מקומות. עם פתיחתו, נרכשו לא פחות מ-1,500 מנויים לסדרת התיאטרון השנתי של "תרבות לעם", שהביאה לעיר מדי שנה 6–8 הצגות תיאטרון של מיטב תיאטראות ישראל. פירוש הדבר, שכל הצגה הועלתה פעמיים.
בעלי העיתון היו מעורבים גם בפעילות התרבותית בעיר. כך, למשל, שימשו אלי זיו כמפיק ורחל זיו כמלבישה בהפקה מיוחדת של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", ב-1981, בשיתוף פעולה בין התיאטרון "הקאמרי" ובין קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד. מטעם הקאמרי השתתפו באותה ההפקה ששי קשת, תיקי דיין ואלברט כהן. ההצגה עלתה 5 פעמים על במת "אורון" בערד ואחר כך גם בתיאטרון הקאמרי עצמו. ב-1973 וב-1978, שימשה רחל זיו אוצרת של תערוכת אמני ערד.
זו גם הסביבה התרבותית שבה צמחו עיתונאים ואנשי במה ותקשורת ישראלים מוכרים, כמו הבמאי דורון צברי, הסופר גבי ניצן, המשוררת טל ניצן, העיתונאי יובל קרני ורבים אחרים. אבי בלשניקוב, לשעבר יו"ר ערוץ 10, מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל הכנסת, היה עורך מדור הנוער ב"כידוד" בתקופת לימודיו בתיכון.
Hellfire
Hellfire (בגרסה העברית נקרא: אש גיהנום) הוא שיר מהסרט הגיבן מנוטרדאם של דיסני משנת 1996. השיר מושר על ידי האנטגוניסט הראשי של הסרט, השופט קלוד פרולו, אשר אותו מדבב השחקן טוני ג'יי ובגרסה העברית מדבב אותו השחקן אלי גורנשטיין. מילות השיר נכתבו על ידי סטיבן שוורץ ואלן מנקן חיבר את הלחן.
כאשר מחשבות טומאה אודות הצועניה היפה אזמרלדה פוקדות את פרולו, הוא נכנס לחרדה ומנסה נואשות להילחם בדחפיו ויצריו למען ישלוט בעצמו. מאבק זה מוביל לשיר אש גיהנום, אשר מתואר לרוב כ״שיר הרשעים הטוב ביותר של דיסני״ ולשיר האפל ביותר שנכנס לסרטי ההנפשה של דיסני. פרולו, נאבק בתאוותו לאזמרלדה, ומאשים אותה בכך שגורמת לו לחטוא, ופונה למריה למען ינצל מקסמה. פרולו שר (לפי תרגום שפרירה זכאי) ״הרסי את אזמרלדה, שתישרף בגיהנום, או רק שלי תהיה כמצוותי״ בעוד באש מולו מרצדת בדמיונו אזמרלדה אשר רוקדת ריקוד פרובוקטיבי בלהבות האש.
אותו קטע בסרט של חטא התאווה והתשוקה היה זה שהוביל בין היתר לדירוג יוצא הדופן של הסרט.
השיר בסרט.
השיר מתחיל מיד אחרי הסולו של קוואזימודו, הגיבן מנוטרדאם, בו הוא מתוודה על אהבתו לאזמרלדה, "heaven's light". השיר מתחיל בכך שרואים את הארכדיאקון מטלטל מחתה, בעוד מאחוריו צועדים מתפללים נוספים בקתדרלת נוטרדאם, אשר מתחילים את תפילת ״אני מתוודה״. יחד עם שמיעת התפילה, המצלמה עוברת מגגות פריס אל בית הדין לצדק של פריס, שם פרולו צופה בכנסיית נוטרדאם ונושא תפילה למריה הבתולה (לה הוא פונה למעשה בשם ״ביאטה מריה״ - מריה הברוכה מנשים). פרולו אומר בתפילתו כי מריה יודעת שהוא ״הרי אדם ישר״ והוא ״שלא כמו הכופרים באספסוף״. פרולו צועד לעבר האח ופונה בתחינה בשאלה למריה, מדוע הוא חושק באזמרלדה חרף היותו אדם טהור. במהלך תפילתו להבה בדמות אסמראלה חגה ריקוד פרובוקטיבי כנגד עיניו.
בבית השני, פרולו צועד לאחור ומגלה חתיכת בד אשר אזמרלדה השתמשה בו מוקדם יותר בסרט.
פרולו שר על דחפיו אליה ועל עצם כך שהיא תגרום לו עוד לחטוא ומכחיש את היותו אשם כאשר אנשים בכיפות אדומות קמים מן הרצפה, בעודם שרים "mea culpa" (זו אשמתי). פרולו רץ לאורך החדר כאשר משני צידיו ניצבות אותן הדמויות, בעודו מבקש למחילה, בטענה שאזמרלדה הטילה עליו את קסמיה, ואף טוען כי ״האל גרם שהשדים יוכלו לגבור על האדם״. הדמויות לאחר מכן הופכות ללהבות ושבות אל האח.
פרולו ממשיך לשיר, ומתחנן בפני מריה להציל אותו מאזמרלדה. הוא אוחז בצעיפה של אזמרלדה בכעס, בעודו אומר כי על אזמרלדה לבחור בו או לעלות באש המוקד. אזמרלדה שוב מופיעה בלהבות האח, אך הפעם במקום לרקוד, היא מוצגת כעומדת להישרף. עשן בצורת אזמרלדה פורץ לאחר מכן מן האח (כמוצג למעלה) ומתקרבת אל סגור זרועותיו של פרולו, אך נקישה בדלת קוטעת את שניהם. העשן נמוג ושומר נכנס לחדר, מיידע את פרולו כי אזמרלדה ברחה מנוטרדאם, שם פרולו ״כלא״ אותה. פרולו מורה עליו למצוא אותה, גם אם הדבר יצית אש בכל פריס. השומר עוזב ופרולו ממשיך לשיר, ומציב בפני אזמרלדה אולטימטום: עליה לבחור בין להיות רכושו שלו לבין לעלות על המוקד (״אם לא תהיה לי, תובא אל המוקד״). או אז פרולו זורק את צעיפה של אזמרלדה אל האח, ובכך מסמל את אשר עשוי לקרות לה.
בבית האחרון, פרולו נשען על הקיר ומבקש מהאל לרחם עליו ועל אזמרלדה, ובכך מראה שהוא ביודעין מבצע פעולות המנוגדות לרצון האל. בעודו שר, דמויות צל אשר אוחזות בקרוסיפיקיסים יוצאת מאור האש ועפות לעבר פרולו, אשר נופל על ברכיו, בעודו אומר כי על אזמרלדה להיות שלו, ולא תועלה על המוקד (״שלי תהיה או למוקד״). בסוף השיר, פרולו מתעלף, נופל על פניו וצורת גופו כצלב.
מספר הערות הועלו על הניגוד בין שירו של קוואזימודו על אהבתו הטהורה כלפי אזמרלדה, שהשיר מדבר על כמיהתו של הגיבן לאהבה ("אני מעז לחשוב שהיא תרצה גם בי") ולכבודה הוא מצלצל בפעמונים, בעוד ששירו של פרולו הוא אפל, ומדבר על אהבתו הגופנית והסוטה כלפי הצוענייה. גם שמותיהם של השירים - "Hellfire" מול "Heaven's lights" (בעברית "אש גיהנום" מול "אור כוכבים") הוא מנוגד ופונה אל העולם התחתון והאפל מול גן העדן בהתאמה. בנוסף, המוזיקה והאקורדים של השיר "אור כוכבים" הוא מז'ורי ומלא תקווה, בעוד ש"אש הגיהנום" הוא מינורי, אפל ומלא ייאוש.
סירניקי
סירניקי הוא סוג של פנקייק מטוגן העשוי מגבינה לבנה ומוגש לצד מטבלים שונים כגון שמנת חמוצה, ריבה, דבש או רסק תפוחים. הסירניקי מהווה חלק מהמטבח הבלארוסי, האוקראיני, הליטאי, הלטבי והמטבח הרוסי. אל תערובת הגבינה ממנה מכינים את הסירניקי נהוג להוסיף צימוקים כדי לשפר את טעמה של המנה. ברוסיה המאכל נקרא "טבורוז'ניקי".
את הסירניקי מכינים מקרם של גבינה לבנה המעורבב עם קמח, סוכר, ביצים ולעיתים גם תמצית וניל. את התערובת הרכה לשים לצורת כדור ומטגנים אותה, לרוב בשמן צמחי. מעטפת המאכל נהיית פריכה והפנים שלה הופך חם וקרמי. הסירניקי נחשב למאכל מתוק והוא מוגש בארוחת הבוקר או בתור קינוח, פשטות הכנתו הפכה אותה למאכל פופולרי במזרח אירופה.
מקור שמו של הסירניקי הוא מהמילה "סיר" שפירושה ברוסית ובאוקראינית הוא גבינה. כיום פירוש המילה "סיר" ברוסיה היא גבינה לבנה וקשה, אך ברוסית העתיקה המילה התייחסה לגבינה לבנה ורכה.
נעם אליעז
נעם אליעז (נולד ב־18 ביוני 1970) הוא פרופסור מן המניין ומייסד המחלקה למדע והנדסה של חומרים באוניברסיטת תל אביב, המכהן כדקאן הפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן. החל מפברואר 2019 הוא גם פרופסור מן המניין נלווה (Adjunct Professor) באוניברסיטת Vellore Institute of Technology (VIT) שבמדינת טאמיל נאדו בדרום הודו. בוגר האקדמיה הצעירה הישראלית. חבר בכיר באקדמיה הלאומית לממציאים של ארצות הברית.
ביוגרפיה.