החלק החדש של הכנסייה בסגנון חדשני מודרני נבנה בזמן שיא של שנה וקצת ומשמש לצליינות. בחלק התחתון נבנתה קפלה לתפילה. בשטח גובל עם המנזר היה מבנה שהייה שייך לאישה נוצרייה, ביתה התפורר וחורבותיו שנותרו נמצאים בחזית הכנסייה החדשה היפוך של ישו בחדש.
חיי הנזירות הקלריסיות בישראל עד המאה ה-21.
בתקופה הצלבנית (1099-1291) היה מנזר הקלריסיות בעכו. אל המנזר הצטרפו צעירות אחרות אשר ביקשו להיות כלות המשיח ולחיות ללא רכוש וללא ממון.
מבחינת אורח החיים, כפי שקלרה ואחיותיה לא נעלו נעליים, נמנעו מלאכול בשר וחיו בבית עני, גם במנזר בעכו חיו בצורה דומה. הן אף שמרו על שקט ברוב שעות היום. אולם חיו באושר גדול כי האדון – האל היה קרוב אליהן בכל שעה.
בראשית דרכן הן דגלו באביונות מוחלטת ושללו כל רכוש פרטי או אחר. מכאן אחד משמותיהם "קלריסיות אביוניות". עם הזמן התמתנו התקנות והנזירות הורשו להחזיק ברכוש פרטי.
עם נפילת עכו בידי  המוסלמים ב-1291, נהרס גם המנזר, וחדל להתקיים בארץ.
בשנת 1884 שבו הקלריסיות מחדש לארץ כדי להקים מנזר בירושלים. תחילה נשלחו לנצרת, שם הקימו מנזר ורק ב-1888 הקימו מנזר בירושלים. (בנצרת המנזר החדש נבנה 1956).
במלחמת בעולם הראשונה השתלטו הטורקים על המבנה וגירשו את הנזירות למצריים, רק לאחר המלחמה חזר המנזר לפעילותו הרגילה.
חיי הנזירות במנזר סנט קלייר במאה ה-21.
בשנות האלפיים המנזר נמצא ברחוב אלבק 1 פינת דרך חברון בירושלים. חיות בו כ-12 נזירות. הנזירות מתפללות שבע פעמים ביום ומתכנסות גם לשיחה קצרה בענייני הקהילה ומעבר לכך הן שותקות חוץ מדיבורים הכרחיים בענייני עבודה כדי להגיע לריכוז מוחלט בתפילה ולהתמקד באהבת האל. חלק מהנזירות לא יוצאות מתחום המנזר וגם לא יוצרות קשר כל שהוא עם המבקרים.
מסלול ההכשרה של נזירה הוא בן 6 שנים: השנה הראשונה היא שנת בחינה של המועמדת והתאמתה למסגרת. שנתיים נוספות היא חיה ומתפקדת בליווי חונכת. עוד שלוש שנים היא לוקחת על עצמה נדרים זמניים ורק כעבור פרק זמן זה היא הופכת לנזירה מן המניין.
הנזירות דוגלות באידאולוגיה של סנט קלייר וחיות בצניעות הגובלת בסגפנות. החדרים בהם הן גרות קטנים ויש בהם מיטה עם מזרן קשה, שרפרף, שולחן וארון.
אברהם פולונסקי
אברהם פולונסקי (בצרפתית: Abraham Polonski, 28 בינואר 1903, ביאליסטוק, האימפריה הרוסית - ?) הוא מייסד המחתרת היהודית בצרפת של וישי בימי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, שנקראה "היד החזקה" (בצרפתית: La Main Forte).
היה מתלמידיו של זאב ז'בוטינסקי. חי בעיר טולוז בצרפת.
תולדות חייו.
אברהם פולונסקי, הידוע גם בכינויו "פול" או "מסייה פול", נולד ב-1903 ברוסיה לימה פולונסקי וציפורה לבית יזרניצקי. כשהיה פולונסקי בן שנתיים פרצה מהפכת 1905 באימפריה הרוסית. אביו לימה, שהיה ידוע באהבתו לארץ ישראל ובנטיותיו המהפכניות, נשלח למאסר. לאחר 3 שנים חזר הביתה. מספר ימים לאחר מכן אברהם ואמו נפרדו מהאב במטרה לעלות לארץ ישראל. אביו לא יכול היה להצטרף משום שהשלטונות ברוסיה עדיין הגבילו את צעדיו. המסע לארץ ישראל לא היה פשוט, אך בסופו של דבר בשנת 1909 הם הגיעו ליפו שבארץ ישראל.
בשנת 1911 כשהיה אברהם בן 8 עלה גם אביו לארץ ישראל. כמה שנים לאחר מכן נולדה אחותו של אברהם ששמה יהודית.
בדצמבר 1914 בישר שכן למשפחה כי הטורקים מגרשים את היהודים מיפו ומתל אביב. עד הבוקר כבר הייתה המשפחה על ספינת הגירוש לאלכסנדריה שבמצרים. לאחר חודשים רבים החליטו הוריו לעזוב את אלכסנדריה ולהיטלטל במסע ארוך ורב תלאות. הם עברו דרך יוון, סרביה, בולגריה ורומניה. בסופו של דבר הגיעו לסלונים שבבלארוס.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה.
כנער, התמנה פול למפקד זוטר במחתרת הקומסומול, מחתרת ציונית חלוצית בברית המועצות. ב-1 במרץ 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה החלו פרעות ביהודים בעיר הבירה קייב, ובתוך יומיים התפשטו אל שטחה של אוקראינה כולה. עד מהרה התפורר התא המחתרתי הגדול והפעיל של פולונסקי.
במרץ 1923 עזב את רוסיה מולדתו לתמיד והגיע לקוטן שבגרמניה. בתום שנת הלימודים הראשונה עזב אברהם את קוטן ועבר לעיר הולדנבורג. בינואר 1924 עבר אברהם לעיר לייז' שבבלגיה, לאוניברסיטת מונטיפיורי. באוניברסיטה עלה בידו להשיג את "דרכון ננסן", דרכון בין-לאומי המאפשר לנוע ממדינה למדינה. השהות בבלגיה לא סיפקה אותו והוא החליט לעזוב את בלגיה ולעבור ללמוד באוניברסיטת טולוז שבצרפת. בשנת 1927 סיים את לימודיו כמהנדס מוסמך.
בשנת 1931 התחתן עם אוז'יני, שפגש עוד בגרמניה, ניפרד ממנה כאשר עבר לבלגיה וניפגש איתה שוב בצרפת.
בעקבות עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, ובעקבות מעשיו כלפי היהודים, החליט פולונסקי לפעול למען המחתרת העתידה לקום והקים מפעל לרדיו "רדיה". מפעל זה שימש ככלי נשק של אמצעי קשר בין האנשים ברחבי העולם.
בוקר אחד כשנכנס למפעל הגז שבו עבד כבר 11 שנה, נתקל מבטו של אברהם בכרזה בולטת שבחר מישהו לתלות בכניסה :
בכך שאיש לא מצא לנכון להסיר את הכרזה הוא ראה הסכמה של כלל הפועלים לאמירה זו. משם המצב רק הלך והדרדר. בכירי המפעל קראו לו פעמים רבות לבירורים על מנת למצוא סיבה לפטר אותו. כך גם הפועלים הנוספים, התייחסו אליו בהסתייגות.
פולונסקי פיתח את השקפת עולמו הייחודית, על פיה יש בכוחו של כל יהודי לפעול ולהשפיע על גורל העם היהודי. הוא ראה בעובדת פיזורם של היהודים ברחבי העולם כוח העשוי לחולל שינוי כלפיהם ברחבי העולם כולו. תפיסת עולם זו התבססה על ההיסטוריה, אשר, כך האמין, הושפעה מאוד מהמעשים ומהמחדלים של היהודים לאורך השנים. פולונסקי היה נחוש בדעתו לעשות, להשפיע ובסופו של דבר לשנות את המציאות.
הקמת "היד החזקה".
ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה. שלושה ימים לאחר מכן גויסו פולונסקי וחבריו לצבא הצרפתי, אך הוא שוחרר ב-12 באוקטובר וחזר לביתו.
פולנסקי ואשתו החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה". שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע. בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה". בנוסף הם החליטו לשנות את שמותיהם הפרטיים, אברהם יקרא "פול", קיצור של פולונסקי, ואוז'יני אשתו תקרא "בת מתתיהו" על שם אביה. חצי שנה לאחר שינוי שמותיהם, המחתרת נפתחה באופן רשמי וחבר אליה לוסיאן לובלין (שלימים חלק עם פול את הפיקוד על המחתרת), ידידו של פול.
ב-10 במאי 1940 צרפת מצאה עצמה לבדה במערכה נגד הגרמנים, ובתוך זמן קצר הצבא הצרפתי התפורר. ב-14 ביוני צעדו החיילים הגרמנים בחוצות עיר הבירה פריז. ב-22 ביוני 1940 נחתם בין צרפת לבין הגרמנים מסמך אשר באופן רשמי היה הסכם שביתת נשק, אך באופן מעשי - הסכם כניעה לכל דבר. צרפת חולקה לשניים. חלק אחד כבוש בידי הגרמנים, וחלק שני - משוחרר כביכול. ביולי החליטו לשים קץ למשטר הרפובליקה ולהעניק למרשל פטן את המעמד של "ראש המדינה הצרפתית" וסמכויות שלטון מלאות. פטן הקים ממשלה חדשה, אשר ישבה בוישי שבדרום צרפת. ממשלה זו, אשר נודעה בשם "ממשלת וישי", שיתפה פעולה עם הנאצים.
לכן בקיץ 1940 החליט פולנסקי על הקמתה של "היד החזקה". פול ואוז'יני פנו לחברים שתמכו ברעיון בעבר אשר נראה להם מתאים, ובהם לייב זופרנר, דוד ואריאן קנוט וצעירים ארץ ישראלים אחדים. יחד החלו לחשוב על דרכי הארגון, על אופי פעולותיו ועל אלה שיכללו בין שורותיו.
"המבצר"- התא המחתרתי הראשון, הוקם בטולוז וכלל מפקד, 2 מפקדי מחלקות, 4 מפקדי משמרות, 4 שומרים ראשונים ו-4 שומרים. 15 איש בסך הכל.
ערכיה של המחתרת.
מטרותיה הרשמיות של המחתרת הייתה הגנה והתקפה גם יחד. אופן פעולתה היה בצורה חשאית מוחלטת והחברים בה היו צריכים להיות נאמנים ולשמור על משמעת דייקנית. המחתרת הורכבה מתאים, שכל אחד מהם נקרא "מבצר". חברי מבצר אחד לא ידעו דבר על חברי המבצרים האחרים.
בפיקוד עמדו פול ולוסיאן לובלין.
באמצע אוגוסט 1940 זימן פול לביתו קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך דרכה של המחתרת. בפגישה חשובה זו נקבעו נושאי המערכה העיקריים של הארגון, מתוך כוונה לסייע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו תחת הכיבוש הנאצי ושלטון וישי. החלטה חשובה נוספת הייתה לא להכפיף את "היד החזקה" לשום גוף ציוני קיים.
עקרונות המחתרת נוסחו כך:
פעילותו במסגרת הצבא היהודי.
משהתרחבו שורותיה קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי". "היד החזקה" הייתה לגרעין קשה וחשאי בתוך "הצבא היהודי", ובסך הכל היו בשורותיה כ-250 איש בלבד. בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום המלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
אחת הפעולות שהמחתרת נהגה לעשות הייתה לחדור למחנות ההסגר ולהגיש לפליטים סיוע חומרי ורוחני. היו בהם שגויסו למחתרת. אחרים הוברחו מהמחנות אל מקומות מסתור שהוכנו למענם.
כבר בסתיו 1940 הצטווה כל יהודי שחי בחלק הצרפתי שנכבש בידי הגרמנים, לשאת על בגדיו טלאי צהוב בצורת מגן דוד, ולתעודת הזהות שלו הוטבעה החותמת "יהודי". חוקי הגזע הוחלו על צרפת. בעקבות כך הלכו וגדלו "היד החזקה" ו"הצבא היהודי" ועתה מנו עשרות רבות של אנשים. מאמצי הגיוס חדלו להתמקד בערים בלבד אלא הגיעו גם לעיירות ולכפרים. באותו זמן רכבות המוות כבר שעטו בארצות הכבושות, אך תוכנית ואנזה - הפתרון הסופי הייתה עדיין בגדר סוד.
ב-4 ביוני 1941 אוז'יני-בת מתתיהו, אשתו של פול ושותפתו לרעיון המחתרת, הלכה לעולמה. זמן לאחר מכן קשר את חייו עם סוניה אחותה של אוז'יני.