החל מ-1816, החלו להגיע מתיישבים חופשיים נוספים מבריטניה למושבה. ב-3 בדצמבר 1825, הוכרזה טסמניה כמושבה נפרדת מניו סאות' ויילס, עם ממשל נפרד.
ב-1820, הוקמה מושבת העונשין של מקווארי הארבור בחוף המערבי של טסמניה כדי לנצל את העץ לגארוסטרובוס בשביל ייצור ובנייה של רהיטים ואונייות. למושבת העונשין של מקווארי הארבור היה היתרון הנוסף בכך שכמעט ולא היה אפשרי לברוח ממנו, רוב הניסיונות הסתיימו בכך שהנידונים טבעו, מתו ברעב, או (לפחות בשתי הזדמנויות) הפכו לקניבלים. נידונים שנשלחו למושבת העונשין בדרך כלל עשו עבירות נוספות במהלך קיום גזר דינם, והתייחסו אליהם בצורה קשה מאוד, בין היתר נתנו להם לעבוד במזג אוויר קר ורטוב והוטלו עליהם עונשים גופניים חמורים על עבירות קלות בלבד.
ב-1830, הוקמה מושבת העונשין פורט ארתור בשביל להחליף את מושבת העונשין של מקווארי הארבור, מפני שהיה קל יותר לשמור על תקשורת סדירה בין המושבות השונות. אף על פי שמושבת העונשין ידועה, בהיסטוריה הפופולרית, כבית סוהר קשה במיוחד, ניהולו האנושי של פורט ארתור היה אנושי יותר מאשר המושבה ניו סאות' ויילס ומושבת העונשין של מקווארי הארבור .
נעשו שינויים רבים באופן הטיפול בנידונים באוכלוסייה הכללית, בעיקר במתנגדי האימפריה הבריטית על חומרת הטיפול בהם. עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, רוב הנידונים נשארו במושבות על ידי פקודת הממשלה לצורך עבודות ציבוריות או פרטיות. מראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, הועלתה המערכת למבחן, בה נידונו הנידונים לתקופה ראשונית, בדרך כלל לשנתיים, בעבודות ציבוריות בתחנות מחוץ למושבה, ואז שוחררו לעבוד בשכר ברובע מוגדר.
הגלות לטסמניה הסתיימה ב-1853.
מחוז פורט פיליפ (ויקטוריה).
ב-1803, הגיעו לפורט פיליפ שתי אוניות. האונייה HMS "Calcutta", שהייתה בפיקודו של סגן אלוף דייוויד קולינס, הביאה 300 נידונים מלווים באוניית האספקה "Ocean". קולינס היה בעבר פרקליט השופט בצי הראשון בשנת 1788. הוא בחר במפרץ סוליוואן (כיום ליד סורנטו , ויקטוריה) ליישוב הראשון. כעבור חודשיים מאז ההתיישבות הראשונה באזור, היישוב ננטש בגלל מצוקת אדמה ומים ירודה. כל הנידונים הועברו להובארט. מספר נידונים הצליחו להימלט, ונשארו מאחור עד לגורל לא ידוע עם האבוריג'ינים המקומיים. אחד מהנידונים, ויליאם באקלי , התגורר בצד המערבי של פורט פיליפ במשך 32 השנים שלאחר מכן, לפני שהתקרב למתיישבים החדשים וסייע כמתורגמן לעמים הילידים.
בנובמבר 1826, היישוב השני שהוקם במחוז פורט פיליפ היה במפרץ ווסטרן (כיום קורינלה ). בהתחלה, ביישוב, היו 20 חיילים ו-22 נידונים. לאחר זמן מה, הגיעו ליישוב 12 נידונים נוספים. יישוב זה ננטש בפברואר 1828, וכל הנידונים חזרו לסידני, ניו סאות' ויילס.
מחוז פורט פיליפ הוכר רשמית כמושבת עונשין ב-1837, לאחר ההתיישבותם של אדוארד הנטי במפרץ פורטלנד ב-1834, וג'ון באטמן במלבורן ב-1835.
ב-1844–1849, הגיעו למחוז פורט פיליפ מאנגליה כ-1,750 נידונים. הם כונו "גולים" או "פנטונוויליאנים" מפני שרובם הגיעו מבית הסוהר פנטונוויל . בניגוד לנידונים הקודמים שהוגלו ושנדרשו לעבוד בעבודות ציבוריות או פרטיות, הגולים היו חופשיים לעבוד בתשלום, אך לא יכלו לעזוב את המחוז אליו הוקצו. מחוז פורט פיליפ היה עדיין חלק מניו סאות' ויילס בשלב זה. מחוז פורט פיליפ הופרד רשמית מניו סאות' ויילס ונהיה למושבה עצמאית בשם ויקטוריה ב-1851.
מפרץ מורטון (קווינסלנד).
ב-1823, הפליג ג'ון אוקסלי צפונה מסידני כדי לבדוק את פורט קרטיס ומפרץ מורטון כאתרים אפשריים חלופיים שייחשבו כמושבת עונשין. במפרץ מורטון הוא מצא את הנהר בריזבן , וחקר אותו. בספטמבר 1824, הוא חזר למפרץ מורטון עם מספר חיילים והקים את היישוב הזמני אדנגלסי בחצי האי רדקליף . ב-2 בדצמבר 1824, הועבר היישוב למקום בו נמצא כיום מרכז העסקים הראשי של בריזבן. ב-1839, הופסקה ההגליה של הנידונים למפרץ מורטון ומושבת העונשין אדנגלסי נסגרה. ב-1842, הותר התיישבות חופשית במושבת העונשין לשעבר ואנשים החלו ליישב את האזור מרצונם. ב-6 ביוני 1859, קווינסלנד נהייתה למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס.
אוסטרליה המערבית.
אף על פי שהוקמה מושבה שנתמכה על ידי נידונים ב-1826–1831, באוסטרליה המערבית, גלות הנידונים לאוסטרליה המערבית החלה רק ב-1850, והופסקה ב-1868. באותה תקופה, הוגלו 9,668 נידונים על 43 אוניית נידונים. הנידונים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה המערבית, הוגלו תחילה לניו סאות' ויילס, אך במהרה נשלחו לסייע בהקמת יישוב בקינג ג'ורג' סאונד ב-1826. באותה תקופה, החלק המערבי של אוסטרליה היה שטח ללא דרישה, שכונה אז ניו הולנד. החשש שצרפת תביע ריבונות על האדמה הביא את מושל ניו סאות' ויילס, ראלף דרלינג, לשלוח את מייג'ור אדמונד לוקייר , עם מספר חיילים ו-23 נידונים, להקים יישוב בקינג ג'ורג' סאונד . ב-7 במרץ 1831, הועברה השליטה ביישוב למושבת סוואן ריבר , והכוחות והנידונים נסוגו מהיישוב.
באפריל 1848, עתר צ'ארלס פיצג'רלד , מושל אוסטרליה המערבית , לבריטניה לשלוח נידונים לאזור בגלל המחסור בעבודה. בריטניה הייתה מוכנה להגלות רק את הנידונים שנידונו בפעם הראשונה ושנשארו להם לרצות מספר שנים.
מרבית הנידונים באוסטרליה המערבית בילו מעט מאוד בכלא. מקום מושבם של אלו שהוצבו בפרמנטל היה בכלא פרמנטל , בבית הסוהר של המושבה, והתנהגות לא נכונה הייתה מביאה לכליטה בכלא פרמנטל. עם זאת, הרוב התמקמו באזורים אחרים במושבה. אף על פי שלא הייתה משימה מסוימת לנידונים באוסטרליה המערבית, היה ביקוש רב לתשתיות ציבוריות בכל המושבה, כך שמעסיקים רבים הוצבו באזורים מרוחקים. בתחילה, מרבית הנידונים עבדו ביצירת תשתית למערכת הנידונים, כולל הקמת את כלא פרמנטל.
ב-1852, נבנה באלבני נמל לקליטת נידונים, אך נסגר כעבור 3 שנים. כאשר גדל מספר הנידונים שמגיעים לאוסטרליה גדל, נפתח הנמל מחדש. לרוב הנידונים היה כרטיס חופש, והם נשכרו לעבודה על ידי המתנחלים החופשיים. הנידונים איישו גם את סירת הטייס, בנו מחדש את רחוב יורק, סטירלינג טרס ואת הכביש מאלבני לפרת'. עיתון באלבני ציין את התנהגותם הראויה של הנידונים לשבח וכתב כי: .
הגליה של נידונים לאוסטרליה המערבית הסתיימה עם הפסקת ההגליה על ידי בריטניה. במאי 1865, הומלץ למושבה על שינוי המדיניות הבריטית, ואמרו כי בריטניה תשלח 3 אוניות נידונים ב-1865, ב-1866 וב-1867, שלאחריהן תופסק ההגליה לאוסטרליה. בהתאם לכך, אוניית הנידונים האחרונה לאוסטרליה המערבית, "Hougoumont", עזבה את בריטניה ב-1867 והגיעה לאוסטרליה המערבית ב-10 בינואר 1868.
נשים.
ב-1788–1852, כ-24,000 נידונות הוגלו (אחת מכל שבעה נידונים). 80% מהנשים הורשעו בגניבה, בדרך כלל קטנות. להגנה, רובן התחברו במהירות לקצינים או נידונים. אף על פי שהן נקראו באופן שגרתי קורטיזנות, אף אחת מהנשים לא הוגלה מהסיבה של זנות, מפני שלא הייתה זו עבירה הניתנת להגלות.
אסירים פוליטיים.
כ-3,600 אסירים פוליטיים הוגלו למושבות העונשין האוסטרליות, שרבים מהם הגיעו בגלי התסיסה הפוליטית בבריטניה ובאירלנד. בין האסירים הפוליטיים שהוגלו, נמצאים המרטירים הסקוטים הראשונים ב-1794, מורדים ימיים בריטיים (ממרד נור) ב-1797 וב-1801, מורדים אירים ב-1798, ב-1803, ב-1848 וב-1868, מורדי קשר רחוב קאטו ב-1820, מורדים סקוטים ב-1820, מורדי המרד במערב יורקשייר ב-1820 וב-1822, מנהיגי מרטיר טיידפיל ב-1831; הקדושים המעונים של טולפאדל ב-1834, מתפרעים ולודיטים מתנדנדים ב-1828–1833, אסירים אמריקאים וצרפתים-קנדים ממרד קנדה עילית וממרד קנדה תחתית ב-1839, ופעילי התנועה הצ'רטיסטית ב-1842.
סיום הגלות לאוסטרליה.
עם מספר גדל והולך של מתנחלים חופשיים שהגיעו לניו סאות' ויילס וארץ ואן דימן (כיום טסמניה) באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, התגברה ההתנגדות להגליית נידונים למושבות. הדוברים המשפיעים ביותר היו בעלי עיתונים שהיו גם חברים בכנסיית הקהילה העצמאית כמו ג'ון פיירפקס בסידני והכומר ג'ון ווסט בלונסטון, שטענו נגד נידונים הן כתחרות לעובדים חופשיים כנים והן כמקור לפשע בתוך המושבה. הבישוף הקתולי ויליאם ברנרד אולאת'ורן היה גר באוסטרליה מ-1832, וחזר לביקור באנגליה ב-1835. בעודו באנגליה, הוא נקרא על ידי הממשלה למסור את חוות דעתו בפני ועדה פרלמנטרית על הגלות של הנידונים, ולבקשתם כתב והגיש את חוות דעתו בנושא. בסופו של דבר, דעותיו בשיתוף עם דעות אחרים התקבלו וגרמה לצמצום הגלות לאוסטרליה. התנועה נגד הגלות דאגה יותר לכתם השנוא שהיא גורמת למעמד הביניים החופשי, ולעיתים רחוקות גם לחוסר האנושיות של המערכת.
הגלות לניו סאות' ויילס הסתיימה זמנית ב-1840 במסגרת צו המועצה מה-22 במאי 1840, אז נשלחו למושבות כ-150,000 נידונים. שליחת הנידונים לבריזבן הסתיימה ב-1839, והנהלת האי נורפוק הועברה מאוחר יותר לארץ ואן דימן.
ההתנגדות לגלות לא הייתה אחידה, כמו היזם הסקוטי, בנג'מין בויד , התנגד מטעמי אינטרס עצמי כלכלי כי רצה להשתמש בנידונים מארץ ואן דימן כמקור לעבודה בחינם או בעלות נמוכה בניו סאות' ויילס, במיוחד כרועי צאן. ההגליה הסופית של נידונים לניו סאות' ויילס הייתה ב-1850, כאשר כ-1,400 נידונים הוגלו על ידי דבר המלך במועצה.