לאחר שסיים את השכלתו, נסע לאיטליה, שם הוא נרשם בשנת 1616. הוא היה אחד האומנים מאוטרכט שנסעו לרומא בערך בתקופה זו, כולם היו מושפעים מאוד מהאמנות העכשווית שהם פגשו שם. הם נקראו "קרוואגיסטים של אוטרכט". השלושה האחרים היו דירק ואן באבורן, הנדריק טר ברוגן ויאן ואן בייגלרט. ברומא הוא התגורר בארמונו של וינצ'נזו ג'וסטיניאני, שם צייר את "ישו לפני הכהן הגדול", ציור שתלוי עכשיו בנשיונל גלרי, לונדון. לג'וסטיניאני היה אוסף אמנות חשוב, והורטהורסט הושפע במיוחד מהאמנים האטלקים במיוחד קרוואג'יו וברטולומאו מנפרדי. הוא נודע במיוחד בזכות יכולתו לצייר סצינות עם תאורה מלאכותית. הקרדינל סקיפיונה בורגזה הפך לפטרון חשוב נוסף, והבטיח עבורו עבודות חשובות בסן סילווסטרו דלה מרירו, מונטקומפטרי ובסנטה מריה דלה ויטוריה ברומא. הוא עבד גם עבור קוסימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
החזרה לאוטרכט.
הונטהורסט חזר לאוטרכט בשנת 1620 והמשיך לצבור מוניטין הן ברפובליקה ההולנדית ומחוצה לה. בשנת 1623, שנת נישואיו, הוא היה נשיא גילדת סנט לוק באוטרכט. עד מהרה הוא הפך לאופנתי כל כך, עד כי סר דודולי קרלטון, שהיה אז שליח אנגלי בהאג, המליץ על עבודותיו לרוזן מארונדל ולורד דורצ'סטר. בשנת 1626 אירח הונטהורסט לארוחת ערב את רובנס, וצייר אותו.
חסות מלכותית.
המלכה אליזבת מבוהמיה, אחותם של צ'ארלס הראשון מאנגליה ואלקטרס פלטין, אז בגולה בהולנד, הזמינה את הונטהורסט כצייר והעסיקה אותו כמורה לציור עבור ילדיה. באמצעותה התוודע לצ'ארלס שהזמין אותו לאנגליה בשנת 1628. שם צייר כמה דיוקנאות, ואלגוריה עצומה, הנמצאים בארמון בהמפטון קורט. הוא צייר דיוקן קבוצתי אינטימי של ארבעת הילדים הגדולים יותר של מלך בוהמיה, (מצוי במפטון קורט), בו שני הילדים מתוארים כדיאנה ואפולו.
לאחר שובו לאוטרכט, הונטהורסט שמר על חסותו של מלך אנגלי. בשנת 1631, צייר תמונה גדולה של המלך ומלכת בוהמיה וכל ילדיהם. בערך באותה תקופה הוא צייר כמה תמונות הממחישות את האודיסיאה עבור לורד דורצ'סטר, וכמה ציורים שהראו אירועים מההיסטוריה הדנית עבור כריסטיאן הרביעי של דנמרק. הוא גם צייר דיוקן של בת המלך הרוזנת ליאונורה בזמן שהתה בהאג.
הפופולריות שלו בהולנד הייתה כזו שהוא פתח סטודיו שני בהאג, שם צייר דיוקנאות של חברי חצר המלכות, ולימד רישום. [2] אולפנים גדולים אלה, שבהם העבודות כללו הכנת העתקים של דיוקנאות המלוכה של הונטהורסט, העסיקו מספר רב של תלמידים ועוזרים: [2] על פי תלמיד אחד, יואכים פון סנדרט, המתאר את חוויותיו באמצע שנות ה-1620, להונטהורסט היו בערך 24 סטודנטים בכל פעם, שכל אחד מהם שילם 100 גילדן הולנדי בשנה עבור השכלתו.
אחיו וילם ואן הונטהורסט (1594–1666) היה גם הוא צייר דיוקנאות. רבים מציוריו של וילם הוחלפו בעבר בגלל הדמיון בחתימותיהם. וילם היה תלמידו של אברהם בלומרט, וגם לימד אותו אחיו הגדול. בשנת 1646 נסע לברלין, שם הפך לצייר החצר של לואיז-הנרייט, אשתו של פרדריק השני מברנדנבורג. הוא חזר לאוטרכט בשנת 1664.
מורשת.
הונטהורסט היה אמן פורה. הקטעים האטרקטיביים ביותר שלו הם אלה שבהם הוא טיפח את הסגנון של קרוואג'ו, לעיתים קרובות סצינות עם מוזיקאים, מהמרים ואנשים אוכלים. הייתה לו מיומנות רבה ולעיתים קרובות צייר סצינות שהוארו בנר בודד.
כמה מהיצירות הבולטות ביותר שלו היו דיוקנאות של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם ומשפחתו, המלך ומלכת בוהמיה, מארי דה מדיצ'י 1628, אנשי העיירה ונשותיהם, צ'ארלס לואי ורופרט, אחייניו של צ'ארלס הראשון וברון קרייבן. את הסגנון המוקדם שלו אפשר לראות ב"נגן הלוטה" (1614) בלובר, ב"מות הקדושים" של סנט ג'ון בסנטה מריה דלה סקאלה ברומא, או ב"שחרור פיטר" במוזיאון ברלין.
ציור "הקונצרט" של הונטהטרסט משנת 1623 נרכש בסכום שלא פורסם על ידי הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, מאוסף פרטי בצרפת בנובמבר 2013. הציור לא הוצג מאז 1795. הציור הוצג לראשונה מזה 218 שנה בגלריה הלאומית לאמנות המערב ב־23 בנובמבר 2013. הוא נשאר שם כחצי שנה לפני שהועבר בתצוגה קבועה בין הציירים ההולנדים והפלמיים שבמוזיאון.
Welcome to Chechnya
Welcome to Chechnya (בעברית: ברוכים הבאים לצ'צ'ניה) הוא סרט תיעודי להט"בי-אמריקאי שיצא ב-2020. הסרט בוים על ידי העיתונאי האמריקאי דוד פראנס . הסרט מתמקד ברדיפת הלהט"בים בידי הרשויות בצ'צ'ניה ב, ומראיין פליטים להט"בים שונים שברחו מצ'צ'ניה על חוויותיהם.
הפקת הסרט הייתה צריכה להגן על ביטחונם האישי של המרואיינים ולא להציג את פניהם על המסך. עם זאת, פראנס רצה להצמיד פנים אנושיות לסיפור, ולכן לא רצה להשתמש בטכניקות קונבנציונליות להסוואת פני המרואיינים, כמו טשטוש פנים, צילום בחושך או שכירת שחקנים לביצוע שלב מבוים. בהתאם לזאת, הוא בחר להשתמש בטכניקות החלפת פנים מתקדמות מטכנולוגיית אפקטים חזותיים, כך שנראים פרצופים אנושיים המציגים רגשות אמיתיים תוך שמירת זהות המרואיינים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס האמריקאי ב-26 בינואר 2020. הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. בפסטיבל זה, הסרט זכה בפרס טדי ובפרס הקהל לסרט התיעודי הטוב ביותר. הסרט שודר ברשת הטלוויזיה האמריקאית HBO ב-30 ביוני 2020.
פינגר פוד
פינגר פוד (באנגלית: Finger Food או: אוכל קטן) הוא מזון, שנועד לאכול ישירות באמצעות הידיים, בניגוד למזון שנאכל בסכין ומזלג, כף, מקלות אכילה, או סוגים אחרים של סכו"ם.
נהוג להגיש פינגר פוד במגשי אירוח במסגרת אירועים שונים. מגשים אלו יכולים להיות מבוססים על ירקות, כריכונים ומאפים, קינוחים כמו פטיפורים, טארטלטים ועוד.
בתרבויות רבות יש סוגי מאכלים שונים שנאכלים ללא שימוש באמצעים אחרים מלבד הידיים; לדוגמה, במטבח האתיופי המאכל המסורתי נאכל על ידי גלגול של מאכלים שונים בתוך לחם אנג'רה.
מזונות הנחשבים כמאכלי רחוב הם לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד, פינגר פוד.
היסטוריה.
באמריקה
בשנת 1920, לאחר פרסום חוק וולסטד ובעקבותיו תחילתה של תקופת היובש, אלו שהתנגדו לחוקים רצו למחות ושתו בסתר משקאות חריפים. מכיוון שנאסר על שתייה בברים ובבתי ביסטרו, הוקמו מקומות שנקראו ספיק איזי שמכרו באופן בלתי חוקי משקאות חריפים. כדי לא לתת ללקוחות להתפנק יותר מידי ובכך לחשוף את המקומות האלו, הקפידו באותם המקומות לספק ללקוחות כמות קטנה של אוכל לאורך כל הלילה. נהגו להגיש שם מנות קטנות, למשל כריכים שונים ופטריות ממולאות, שהיו אפשרויות טובות מבחינת מזון מאחר שהם התאימו לאחיזה ביד אחת בעוד היד השנייה אוחזת בכוס משקה אלכוהולי. בנוסף, אנשים רבים אהבו לערוך התכנסויות פרטיות עם אלכוהול בביתם וגם מסיבות קוקטיילים הפכו לפופולריות יותר לאחר פרסום החוק. גם במסיבות אלו מנות קטנות וחטיפים שניתן להחזיק ביד נהיו נפוצים. לאחר מכן, במסיבות ובמסעדות פותחו סוגים רבים נוספים של פינגר פוד.
באירופה
על פי האגדה, ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ' (John Montagu) – הרוזן האנגלי שבעקבות אגדה עליו נקרא הכריך סנדוויץ', היה מהמר מכור. יום אחד בשנת 1762, הוא הימר במשך 24 שעות והרגיש רעב, אבל הוא לא רצה להניח את הקלפים שלו כדי לפנות את ידיו לאכול. ואז, הוא ביקש מהשף להכין משהו שהוא יכול לאכול ביד אחת כדי שיוכל להמשיך לשחק בקלפים. השף מיהר לענות על בקשתו של הרוזן ותחב פרוסות של בשר בין שתי פרוסות של לחם, וכך בעצם נוצר מה שהפך לכריך הראשון.
בצרפת, מאמצע המאה ה–18, פינגר פוד היה פופולרי ונקרא Canapés. פירוש השם הצרפתי הוא "ספה", והמשמעות היא שמדובר היה במאכלים שאין צורך לקום מן הספה על מנת לאכול מהם. אותם מגשי פינגר פוד אז כללו בעיקר כריכונים המבוססים על לחם שחור מטוגן או אפוי בליווי ממרח ממגוון קטן יחסית של ממרחים שהיו נהוגים באותה תקופה.
ברוסיה.
זקוסקי (בתרגום מילולי ובלשון רבים "נגיסות קטנות") הוא מנהג רוסי של ליווי שתיית אלכוהול בצלחות קטנות של מתאבנים / פינגר פוד.
החל מהמאה ה-16 נהוג היה ברוסיה ובשוודיה לשתות משקאות חריפים, למשל וודקה בליווי של לחם, חמאה ודגים מליחים. ברוסיה חלה התפתחות במאה ה-18 שאופיינה בשינויים גדולים בהרגלי התזונה שם, בעיקר בקרב האליטה הרוסית. תחת שלטונם של הצארים: פיוטר הגדול ויקטרינה השנייה, בני האצולה ברוסיה החלו להיחשף לחומרי גלם ולטכניקות חדשות שהובאו מארצות שנכבשו על ידי האימפריה הרוסית. טבחים ממוצא הולנדי, גרמני, שוודי וצרפתי שהגיעו לעבוד במטבחי הארמונות בתקופה זו, הביאו עימם שימוש אחר וחומרי גלם ששיכללו ועידנו את הקולינאריה הרוסית. בסעודות רשמיות וקבלות פנים באותה תקופה נהוג היה להגיש פינגר פוד, מה שהפך מאוחר יותר לזקוסקי הנהוג כיום.
סוגים.