לאחר צרורות רבים ממכונות ירייה, יצאו החוצה המתנקשים. על מנת שלא לעורר חשד, הם יצאו החוצה כאילו "עצרו" חשודים. באותה עת בדיוק הגיע באגס מורן לכיון המוסך, כאשר ראה את ניידת המשטרה ו"השוטרים" יוצאים מתוך המוסך, הוא נמלט מהר מהמקום אף על פי שראה כי האנשים "שנעצרו" על ידי השוטרים הם לא אנשיו. ההרוגים היו ג'יימס קלארק, פרנק ופיט גסנברג, אדם הייר, ג'וני מיי, ריינהרט שווימר ואל ווינשק. כל הקורבנות מתו מיד למעט אחד, פרנק גסנברג שמת לאחר שהגיעו השוטרים למקום האירוע. כאשר נשאל על ידי המשטרה מי ירה בו, הוא ענה: "איש לא ירה בי, הם היו שוטרים, אלוהים קחו אותי לבית חולים כבר" גם בבית החולים כאשר נשאל המשיך לעמוד בתגובתו "איש לא ירה בי" הסיבה שלא שיתף פעולה עם חוקרי המשטרה עד למותו כעבור מספר שעות הייתה באופן אירוני "נאמנות בין גופי המאפיה" שלא למסור פרטים אחד על ארגונו של האחר.
האליבי של אל קפונה.
אל קפונה עצמו היה באותה עת בחופשה בפלורידה, מתוך ידיעה כי יהיה עליו לספק אליבי בימים שלאחר ההתנקשות. "למזלו", בשעת ההתנקשות הזמינו אותו חוקרי המשטרה המקומית בניסיון רגיל באותה עת למצוא סיבות לעצור את אל קפונה. קפונה מצידו שמח על כך שבשעת המעשה הוא יהיה בקרב חוקרי משטרה וכך יהיה לו האליבי המושלם. המשטרה בימים שלאחר הרצח אכן חשדה בארגונו של קפונה, אך לא יכלה להוכיח באיזושהי צורה כי הוא או מישהו מארגונו קשור להתנקשות.
תוצאות הטבח.
התמונות המזעזעות של הרוגי הטבח פורסמו למחרת היום בעיתונים. הציבור הזדעזע לשמוע על קלות הפשע שמתרחשת ברחובות ארצות הברית, המשטרה הודיעה כי מעכשיו תילחם בפשע המאורגן ככל שביכולתה וכי תתפוס את מבצעי הטבח. למעשה, למשטרה לא היה קצה חוט והרצח לא פוענח במשך 6 שנים לאחריו. לאחר כ-6 שנים, נתפס אחד התצפיתנים מטעם אל קפונה על חשד בשוד מזוין, הוא זה שהודה מרצונו על חלקו שלו ושל אל קפונה ב"טבח יום וולנטיין". על אף שהודה, המשטרה החליטה שלא להעלות את הנושא הזה שוב לכותרות, על מנת שלא לחשוף את בושתה של המשטרה בחוסר יכולתה לפענח את אותו טבח.
באגס מורן, קיבל את הידיעה דרך עיתוני יום המחרת. הוא חטף הלם והתמוטטות עצבים קשה ואף אשפז עצמו במוסד טיפולי לתקופה קצרה.
אל קפונה הואשם על ידי ראשי ארגוני המאפיה האחרים כי הוא הפר כל כלל התנהגותי שקיבלו על עצמם ראשי המאפיה. לאחר תקופה, התכנסו כל ראשי המאפיה לחתום על הסכם על פיו ישנה הפסקת אש בין הארגונים.
כל מבצעי הטבח חוסלו על ידי שכירי חרב של באגס מורן.
אמיליאנה טוריני
אמיליאנה טוריני (Emiliana Torrini Davíðsdóttir; נולדה ב-16 במאי 1977) היא זמרת איסלנדית.
ביוגרפיה.
טוריני גדלה בקואופווגיר. אביה ממוצא איטלקי, ואמה ממוצא איסלנדי. אביה היה מוכר מאוד בשל מסעדה איטלקית שניהל, ואיסלנדים רבים זוכרים לראשונה את אמיליאנה כמלצרית במסעדה.
היא גדלה בעיר קטנה סמוכה לרייקיאוויק, שם הצטרפה למקהלה בגיל 7
ששם היא שרה כסופרן עד שעברה ללמוד בבית ספר לאופרה בגיל 15.
בשנת 1994, כשהייתה בגיל 17, פרצה לתודעה באיסלנד כשזכתה בתחרות שירים של בתי ספר תיכון באיסלנד בגרסת כיסוי לשיר "I Will Survive".
בשנת 2002 טוריני השתתפה בפסקול הסרט , כששרה את
'שירו של גולום' ("Gollum's Song"). באותה שנה תרמה את קולה להפקה המוזיקלית
של "Thievery Corporation" באלבום "The Richest Man in Babylon". טוריני
הפיקה שיר בשיתוף פעולה עם דן קארי והשניים היו מועמדים לזכייה בשיר הדאנס הטוב ביותר בפרס גראמי בשנת 2005 עבור השיר "Slw", אותו ביצעה הזמרת קיילי מינוג.
אלבומה "Love in the Time of Science" מתאפיין בצליל אלקטרוני, בעוד שאלבומה "Fisherman's Woman"
מתאפיין בצליל הרבה יותר שקט, כשמורגשת בעיקר צליליה של גיטרה אקוסטית וכשהשימוש בסינתיסייזר הוא מינימלי.
בספקולציות של מבקרים נטען כי נטישתה של טוריני את ז'אנר האלקטרוניקה נובע מכך שטוריני רצתה להרחיק
את עצמה מההשוואות שנעשו בינה לבין ביורק, זמרת איסלנדית אחרת, אך טוריני טוענת שהתרחקותה מהז'אנר נבעה כתוצאה מאובדנו של בן זוגה בתאונה.
טוריני הצטרפה כחברה להרכב אומנים איסלנדים בשם "GusGus", ותרמה את קולה לכמה שירים בהופעה
הראשונה של ההרכב "Polydistortion" במיוחד לשיר "Why" שאותו היא אף מבצעת בהופעות החיות שלה.
בשנת 2006, טוריני הייתה מועמדת לפרסי המוזיקה האיסלנדית ברייקיאוויק ב-4 קטגוריות: אלבום הפופ של השנה,
שיר השנה (Sunny Road), זמר השנה, וקליפ השנה (קליפ ל-Sunny Road). היא זכתה בכל התארים מלבד
שיר השנה.
גל קוסטה
מריה דה גרסה קוסטה פנה בורגוס (בפורטוגזית: Maria da Graça Costa Penna Burgos; נולדה ב-26 בספטמבר 1945 בסלבדור שבבאהיה, ברזיל), הידועה כגל קוסטה, היא זמרת ברזילאית.
קוסטה הפכה להיות אחת הזמרות המפורסמות בברזיל בהיותה מחלוצי סגנון ה"טרופיקליה" ששטף את ברזיל במהלך שנות ה-60 וה-70. יחד עם חברתה, הזמרת מריה בתניה, הפכה לפעילה פוליטית ותכופות התעמתה עם השלטונות בכל הקשור לצנזורה במוזיקה.
בשנת 1963, המוזיקאי קייטנו ולוזו, אחיה של מריה בתניה, הפגיש בינה לבין ז'ילברטו ז'יל וטום זה (Tom Zé), אשר הצליח לארגן עבורה הקלטה בסאו פאולו לאלבומה הראשון - "דומינגו" (Domingo), אותו הקליטה יחד עם ולוזו.
ב-1973, צונזרה עטיפת אלבומה "אינדייה" (India) בשל תמונתה בביקיני אדום נועז שהתנוססה עליה.
קוסטה הקליטה שירים עם המלחינים המפורסמים ביותר בברזיל, ביניהם: אנטוניו קרלוס ז'ובים, ז'ורז'י בן ז'ור וארסמו קרלוס. בשנת 1982 הפך הסינגל "פסטה דו אינטריור" (Festa do Interior) מאלבומה "פנטזיה" (Fantasia) ללהיטה הגדול ביותר, כאשר זכה במולטי-פלטינה.
קוסטה הופיעה בשנת 1995 בסרט "המנדרין" בתפקיד הזמרת כרמן מירנדה.
קוסטה הקליטה שירים בפורטוגזית, ספרדית ואנגלית.
קוסטה הופיעה בישראל ב-1982 וב-2013.
שטפי גראף
שטפני מריה "שְׁטֶפִי" גראף (בגרמנית: Stefanie Maria "Steffi" Graf; נולדה ב-14 ביוני 1969) היא טניסאית עבר גרמניה, הנחשבת לאחת הטובות ביותר בכל הזמנים. ב-1988 הגיעה להישג ייחודי בתולדות הענף: "הסלאם המוזהב", כאשר זכתה בארבעת טורנירי הגראנד סלאם והוסיפה עליהם זכייה במדליית זהב אולימפית. בסך הכול זכתה ב-22 טורנירי גראנד סלאם ביחידות שהיווה שיא של כל הזמנים בעידן הפתוח עד שסרינה ויליאמס שברה שיא זה בינואר 2017. היא דורגה מספר אחת בעולם במשך 377 שבועות, יותר מכל שחקן או שחקנית אחרת בתולדות הדירוג. שיא ייחודי נוסף של גראף היא הזכייה בכל אחד מארבעת הטורנירים הגדולים ארבע פעמים או יותר.
משחקה של גראף היה מגוון ביותר והיא הרגישה בנוח על כל המשטחים השונים. די ב-6 זכיות באליפות צרפת הפתוחה הנערכת על מגרשי חימר ו-7 שבע זכיות באליפות וימבלדון על דשא, כדי להראות שגראף הצטיינה על כל מגרש טניס, מהחימר האיטי ועד לדשא המהיר ביותר.
גראף נשואה לטניסאי העבר אנדרה אגאסי, שדורג במקום הראשון בעולם לגברים. לזוג נולדו שני ילדים.
ביוגרפיה.
נעורים.
אביה, פטר גראף, לימד אותה לשחק טניס בגיל שלוש, בעזרת מחבט עץ בסלון ביתם. כבר בגיל ארבע החלה לשחק על מגרש טניס אמיתי, ובגיל חמש השתתפה בתחרות הראשונה שלה. כבר בגיל צעיר מאוד החלה לזכות בתחרויות נוער וב-1982 הייתה אלופת אירופה לנערות עד גיל 12 ועד גיל 18. באותה שנה, בגיל 13 בלבד, שיחקה לראשונה בטורניר מקצועני בפילדרשטאט, שם הפסידה בתוצאה 4–6 6-0 לשחקנית הצמרת טרייסי אוסטין. לאחר המשחק הביעה אוסטין זלזול ביכולתה של גראף הצעירה, באמרה כי יש מאות נערות כמוה בארצות הברית. לימים נפגשו השתיים בשנית ב-1994, במשחק שהסתיים בניצחון 0–6 6-0 של גראף.
בפתח העונה המקצוענית המלאה הראשונה שלה (1983) דורגה גראף במקום ה-124 בעולם. בשלוש השנים הבאות היא לא זכתה בטורנירים, אבל משחקה השתפר בעקביות וכך גם דירוגה. מיקומה בסוף השנים 1983, 1984 ו-1985 היה 98, 22 ו-6 בהתאמה. ב-1984 היא ניצחה בטורניר הטניס של אולימפיאדת לוס אנג'לס, אך לא זכתה במדליית זהב, שכן טניס היה ספורט ראווה בלבד ולא ספורט אולימפי רשמי.
אביה של גראף ויסת בקפידה את לוח הזמנים של בתו, על מנת למנוע עומס יתר ושחיקה, שהזיקו לכוכבים צעירים רבים בעולם הטניס. היא השתתפה במספר מצומצם יחסית של טורנירים. גם חייה האישיים היו תחת פיקוח הדוק של האב, שדחה בשמה הזמנות לאירועים חברתיים של הסבב. גראף התרכזה במשחק והתאמנה ארבע שעות ביום, מה שתרם לשיפור המתמיד ביכולתה.
באפריל 1986 זכתה לראשונה בתואר מקצועני, בטורניר של הילטון הד, דרום קרוליינה, לאחר ניצחון בגמר על כריס אוורט. עד סוף אותה שנה זכתה בשבעה תארים נוספים והעפילה למקום ה-3 בעולם, בגיל 17 בלבד.
המאפיין הבולט ביותר של גראף היה חבטת כף היד אימתנית, שבזכותה דבק בה הכינוי "פראוליין (העלמה) פורהנד". היא פיתחה עם השנים גם את חבטות גב היד והיעף שלה. ההגשות שלה היו מהירות (105 מייל לשעה) ומדויקות. נוסף על כל אלה עמדה לרשותה מהירות מרשימה, לאחר שבנעוריה הצטיינה בריצת 400 מטרים.
שנת הפריצה.
גראף פתחה את שנת 1987 בהצטיינות גדולה, כשזכתה בשישה טורנירים לפני אליפות צרפת הפתוחה. בגמר בצרפת היא ניצחה את המדורגת הראשונה בעולם, מרטינה נברטילובה, בתוצאה 4–6 4-6 8-6, וזכתה בתואר גרנד סלאם ראשון. אף על פי שהפסידה לנברטילובה במשחקי הגמר של וימבלדון ואליפות ארצות הברית הפתוחה, היא העפילה לפסגת הדירוג העולמי לראשונה, באוגוסט 1987, לאחר שזכתה בשלושה תארים נוספים. את השנה סיימה עם מאזן של 2–75. בנוסף להצלחותיה האישיות, היא זכתה בגביע הפדרציה עם נבחרת גרמניה המערבית.
הסלאם המוזהב.