בהקשר נשיאותו הישגיו של אורטיס רוביו דלים. ב-26 בספטמבר 1930 הוא פרסם את דוקטרינה שתמכה בתזה של אי התערבות והגדרה עצמית של העמים. ב-1 במאי 1931 הוא יצר קשרים עם הרפובליקה הספרדית השנייה ומקסיקו הצטרפה רשמית לחבר הלאומים ב-12 בספטמבר אותה שנה. אורטיס רוביו אישר את חופש הפולחן, גזר חוק עבודה עבור השטחים הפדרליים, חילק את חצי האי באחה קליפורניה לשתי טריטוריות (באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית), שילב את שטחה של קווינטנה רו ביוקטן וקמפצ'ה, חנך את הכביש המהיר מקסיקו סיטי - לארדו והרחיב את רשת התקשורת הטלפונית. אולם ההשפעות השליליות של השפל הכלכלי הגדול, שגרם להתכווצות הכלכלית, פיחות המטבע ואבטלה עצומה במקסיקו, צמצמו עוד יותר את האפשרויות לפעולה ממשלתית. כך שבינואר 1932 נאלץ אורטיס רוביו לבקש מהקונגרס להשעות את התשלומים על החובות הזרים של מקסיקו למשך שנתיים.
לאחר שעמד על המועד האחרון לקונגרס למינוי נשיא מחליף, מבלי לערוך בחירות, ולאור הכפשת ממשלתו הכפופה לקאייס, הגיש אורטיס רוביו את התפטרותו מהנשיאות ב-2 בספטמבר 1932 "בעבור אחדות פעולה גדולה יותר בעתיד". מאוחר יותר רשם בזכרונותיו: "הייתי משוכנע שביכולתי להשתמש באלימות בכדי לכפות את סמכותי, או לפרוש; למרות התמיכה הצבאית שהייתה לי, החלטתי על האפשרות השנייה, מכיוון שבהתחשב באלמנטים שהיו לאויב, הוא יצטרך להציע התנגדות רצינית וניתן יהיה לעורר מלחמת אזרחים חדשה." הוא עזב על כרונה של רכבת אוליבו לגלות בארצות הברית. שם שהה עד 1935.
עם שובו מינה אותו הנשיא קארדנאס למנהל פטרומקס (PEMEX של היום), חברת ייצוא נפט לאומית שפעלה בחסות הממשלתית. ב-7 בדצמבר 1961 מינה אותו הנשיא אדולפו לופס מטאוס לנציג הממשלה בוועד האיגוד הלאומי של המהנדסים והאדריכלים במקסיקו. פסקואל נפטר במקסיקו סיטי ב-4 בנובמבר 1963.
יפעת בקרת פרסום
מפלגת העם האוסטרית
מפלגת העם האוסטרית (בגרמנית: Österreichische Volkspartei, ÖVP) היא מפלגה נוצרית-דמוקרטית ושמרנית באוסטריה. היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ודומה בהשקפות עולמה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), כששתיהן מגדירות את עצמן כמפלגות מרכז-ימין. מפלגת העם האוסטרית נוסדה מיד לאחר הקמתה מחדש של אוסטריה ב-1945, ומאז היא אחת משתי המפלגות הגדולות באוסטריה, לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
היסטוריה.
מפלגת העם האוסטרית היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, תנועה שמרנית אשר נוסדה בשנת 1893 על ידי ראש עיריית וינה קרל לואגר. בעת הקמתה רוב חבריה היו שייכים בעבר למפלגת חזית המולדת האוסטרית, שהונהגה בידי הקנצלר אנגלברט דולפוס, גם הוא חבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית לפני האנשלוס. אף שלעיתים מכבדים את חברי מפלגת העם האוסטרית בשל התנגדותה להיטלר, המשטר שנבנה על ידי דולפוס כונה "אוסטרופשיזם".
המפלגת בצורתה הנוכחית נוסדה מיד לאחר עצמאותה של אוסטריה ב-1945, ומאז היא מיוצגת בשני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית של אוסטריה. מפלגת העם האוסטרית הייתה תמיד המפלגה החזקה ביותר או השנייה החזקה ביותר, ועל כן הנהיגה או הייתה שותפה ברוב ממשלות אוסטריה. מאז 1991 המפלגה חברה במפלגת העם האירופית.
המפלגה פופולרית בעיקר בקרב עובדי הצווארון הלבן, בעלי עסקים וחקלאים, ורבים מתומכיה הם עובדי מדינה. מנגד, עובדי הצווארון הכחול נוטים לתמוך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
מדינות.
ברמת מדינות אוסטריה, מפלגת העם שולטת אז והיום במדינות הכפריות: אוסטריה תחתית, אוסטריה עילית, זלצבורג, שטיריה, טירול ופורארלברג. היא פחות פופולרית בעיר-מדינה וינה ובמדינות הכפריות הפחות קתוליות בורגנלנד וקרינתיה.
ממשל פדרלי.
מפלגת העם זכתה לניצחון מוחץ בבחירות הראשונות לאחר המלחמה שהתקיימו בדצמבר 1945, וזכתה לכמעט מחצית מהקולות ולרוב מוחלט בבית הנבחרים. עם זאת, זיכרונות הרפובליקה הראשונה דחפו את מפלגת העם לשמור על ממשלת אחדות לאומית שהנהיגה את המדינה מאז קבלת העצמאות מחדש בתחילת 1945. היא נשארה כשותפה הבכירה בקואליציה עד 1966, ושלטה לבדה מ-1966 עד 1970. היא נכנסה מחדש לממשלה רק ב-1986, אך מעולם לא הייתה ללא כוח השפעה באמת מאז 1945, שכן בשל מסורת ארוכה היה נדרש להתייעץ בענייני מדיניות עם כל הקבוצות הגדולות.
לאחר הבחירות ב-1999, הסתיים משא ומתן בן כמה החודשים כאשר מפלגת העם הקימה בתחילת שנת 2000 ממשלת קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית ומנהיגה שעמד בראשה, ירג היידר. על אף שמפלגת החירות הייתה גדולה יותר, היא הייתה יותר מדי שנויה במחלוקת על מנת להנהיג את הממשלה, ועל כן וולפגנג שיסל ממפלגת העם התמנה לקנצלר. קואליציה זו עוררה גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה. ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. מדובר בפעם הראשונה בה הוטלו סנקציות על מדינה חברה באיחוד. מספר חודשים לאחר מכן הסנקציות הוסרו. בבחירות בשנת 2002 זכתה מפלגת העם ל-42% מהקולות, בעוד מפלגת החירות זכתה רק ל-10%.
בבחירות 2006 הפסידה מפלגת העם ולאחר משא ומתן הסכימה להיות שותפה זוטרה בממשלה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בבחירות 2008 המפלגה הפסידה 15 מושבים.
בבחירות 2017 זכתה המפלגה ב-31.5% מקולות הבוחרים, וחזרה להיות המפלגה הראשונה בגודלה במועצה הלאומית, עם 62 מתוך 183 מושבים. מנהיגה, סבסטיאן קורץ, התמנה לקנצלר אוסטריה. בשנת 2019 בעקבות "פרשת איביזה", שגרמה להתפטרות סגן הקנצלר היינץ-כריסטיאן שטראכה ופירוק הקואליציה השלטונית של מפלגת העם עם מפלגת החירות האוסטרית, הממשלה הפסידה בהצעת אי אמון, ונשיאת בית המשפט בריגיטה בירליין מונתה על ידי הנשיא לקנצלרית זמנית עד הבחירות.
בבחירות שהתקיימו ב-29 בספטמבר 2019 זכתה המפלגה בהנהגתו של קורץ ב-37.5% מקולות המצביעים וחיזקה את מעמדה במועצה הלאומית עם 71 מושבים. סבסטיאן קורץ התמנה שוב לקנצלר אוסטריה לאחר שהקים קואליציה עם מפלגת הירוקים בהנהגתו של ורנר קוגלר, שמונה לסגן הקנצלר.
ב-9 באוקטובר 2021 התפטר קורץ מתפקידו כקנצלר אוסטריה בעקבות חשדות לשחיתות. בהצהרה לתקשורת הודיע כי הציע לשר החוץ, אלכסנדר שלנברג, להחליפו בתפקיד הקנצלר והוסיף כי בכוונתו להמשיך להנהיג את מפלגת השלטון בפרלמנט.
אבלרדו רודריגס
אבלרדו רודריגס לוחאן (בספרדית: Abelardo Rodríguez Luján, ידוע גם כ-Abelardo L. Rodríguez, נהגה: ; 12 במאי 1889 - 13 בפברואר 1967) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיאה הזמני של מקסיקו בשנים 1932–1934. הוא נולד למשפחה ענייה. בתחילת דרכו עבד בעבודות מזדמנות, בחנות לחומרי בניין ובמכרה נחושת. בשנת 1913 הצטרף למחוללי המהפכה המקסיקנית והחל בקריירה צבאית, הוא היה לקולונל ב-1916, ובשנות ה-20 שימש כמושל מדינת באחה קליפורניה.
אבלרדו רודריגס היה חבר המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR; לימים התפתחה אל המפלגה המוסדית המהפכנית - PRI), והשתתף בממשלתו של פסקואל אורטיס רוביו. הוא נקרא להשלים את הקדנציה שלו כנשיא, כאשר האחרון פרש באמצע כהונתו בשל התערבותו הכפויה של "המפקד העליון" פלוטארקו אליאס קאייס בניהול המדינה. רודריגס התמנה כנשיא זמני עד לבחירות לנשיאות ב-1934. הוא היה האחרון בין שלושת נשיאי מקסיקו מטעם המפלגה המהפכנית שהיו כפופים הלכה למעשה לקאייס בתקופה שזכורה בהיסטוריה של מקסיקו בשם "מקסימאטו" .
בזמן כהונת הנשיא הבא הגיעה תקופה זו לקצה וקאייס הוגלה מהמדינה. בתקופת כהונתו הקצובה לא יכול היה רודריגס לבצע רפורמות של ממש ולטפל בבעיות החברתיות והכלכליות שהעסיקו את המדינה. עם זאת, הוא גיבש עם הממשלה הזמנית שבראשותו תוכנית מורכבת ורדיקלית שלשם ביצועה נדרשו שש שנים. במקביל האריכה ממשלת רודריגס את תקופת כהונתם של נשיאי מקסיקו ל-6 שנים, כדי לאפשר לנשיא הבא להוציא לפועל את התוכנית. תוכנית זו שימשה את לאסרו קארדנאס, מועמד המפלגה לנשיאות המדינה, במסע הבחירות.
למן תום כהונתו בנשיאות ב-30 בנובמבר 1934 שב רודריגס לחיים פרטיים, אך ב-1943 שב לפעילות פוליטית ונבחר כמושל סונורה. בכהונתו, שנמשכה 5 שנים, עסק בעיקר בקידום מערכת החינוך של סונורה. הוא התפטר מתפקידו באפריל 1948, משיקולי בריאות. הוא שב לעסוק בעבודתו במגזר הפרטי, עד פטירתו ב-13 בפברואר 1967 בלה חויה , סן דייגו, קליפורניה.
ביוגרפיה.
אבלרדו רודריגס נולד בסן חוסה דה גואימאס, סונורה, ב-12 במאי 1889. הוריו היו ניקולאס רודריגס ופטרה לואין. הוא למד בית ספר יסודי בנוגלס, על גבול ארצות הברית–מקסיקו, בבית ספר פרטי והחל לעבוד בחברת זיקוק משאבים טבעיים. בהמשך עבר לדורנגו, שם ביצע עבודות שונות. בחיפוש אחר אפשרויות תעסוקה טובות יותר, הוא נסע לארצות הברית בשנת 1906, שם עבד כמעט שבע שנים בפעילויות שונות. הוא חזר למקסיקו בשנת 1913 ובסונורה נכנס לשירות הצבא החוקתי כלוטננט בפיקודו של הגנרל אלווארו אוברגון במסגרת המהפכה המקסיקנית. הוא השתתף בכיבוש העיר קוליאקן. עם תבוסתו של הרודן ויקטוריאנו ורטה, הועמד לראשונה בדרגת קפטן לשמירה על סונורה מטעמו של המנהיג החוקתי ונוסטיאנו קאראנסה. כשפרץ המאבק בין החוקתיים ומהפכנים שונים כגון המיליציות של פנצ'ו וייה ואמיליאנו ספאטה, רודריגס הועלה לדרגת מייג'ור וליווה את הגנרל בנג'מין היל במהלך המערכה שהובילה לכיבוש מקסיקו סיטי בידי החוקתיים ב-1914.