ב-1998 הופיע לצד ירון לוי סבג במופע הבידור "להישאר בחיים". ב-1999 שיחק במחזמר ״בילבי״ שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר. ב-2001 שיחק במחזמר "עמי ותמי" מאת מיכל קליין שביים עופר שפריר. ב-2001 גילם את ארלקינו בהצגה "אדונן של שתי משרתות" מאת אפרים סידון שביים חנוך רוזן בתיאטרון באר שבע. ב-2005 חזר לשחק במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר. ב-2006 שיחק בהצגה "גבירותיי ורבותיי ידיים למעלה" שכתב וביים ליאור כלפון בתיאטרון צוותא. ב-2007 שיחק בהצגה "מֶרֵתי" ("אשתי" במרוקאית) שכתבו ג'קי קבלו ואריק משעלי שגם ביים. ב-2008 שיחק במופע "Glow" שיצר כתב וביים ליאור כלפון. ב-2010 ביים את המחזמר "המכבים" שכתבה נוגה אלגום. ב-2011 שיחק בהצגה "עוד חבר כזה ואבדנו" - גרסה ישראלית למחזה מאת ריי קוני שעיבד וביים זאב רווח. ב-2011 החל להופיע במופע "שבחי ירושלים" של התזמורת האנדלוסית הישראלית. ב-2012 השתתף בהצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה כתב איז'ו ליבוביץ' וביימו ליבוביץ' וגולן אזולאי. ההצגה מספרת על בני זוג הנמצאים במשבר נישואין עקב חזרתו בתשובה של הבעל. ב-2013 גילם את הרב יוסף שמש במחזמר חגיגה בסנוקר שעיבד וביים אורי פסטר. ב-2015 שיחק בהצגה "גלות" שכתב וביים רני בלייר בתיאטרון הנגב. שיחק בהצגה "דרושה עוזרת" עם ציפי שביט.
בתיאטרון דימונה שיחק בהצגה "דינה" בתפקיד יהודה שביים רוני ניניו
בתיאטרון אורנה פורת: גילם את השריף ג׳ון בהצגה ״רובין הוד" בבימוי צביה הוברמן. השתתף בהצגה "מולאן" בבימוי צביה הוברמן בתפקיד המספר. וכן בהצגה "מורה לחיים" בבימוי צביה הוברמן בתפקידים המפקח צבי, הרב, והעבריין ויקטור. על משחקו ב״מורה לחיים״ זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2020.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1989 השתתף בסרט "אחד משלנו", כאחד החיילים. ב-1996 גילם רמלאי בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות". ב-2000 גילם גמד בסיטקום המצבים "שמש". ב-2003 גילם את עמי הדוור בסרטו של חיים בוזגלו "פגישה עיוורת". ב-2004 גילם את ויקטור מיכאלי בסדרת הטלוויזיה "אדומות"; גילם את אילוז בסרט הקולנוע של אריק לובצקי ומתי הררי "בלאק ג'ק"; והשתתף בסדרת הטלוויזיה "שלווה" שביים חיים בוזגלו. ב-2005 גילם את יהודה קורדובה בסדרת הטלוויזיה "זינזאנה" שביים חיים בוזגלו; גילם מנהל בינגו בסרטו של אייל חלפון "איזה מקום נפלא"; גילם את צ'יקו בסרטו של חיים בוזגלו "דיסטורשן"; ושיחק בסרטם של אריק לובצקי ומתי הררי "החשוד האחרון". ב-2007 גילם את לייזר בסרטו של אורי פסטר "מלך של קבצנים", וגילם את מנשה וייס בסדרת הטלוויזיה "הנפילים". ב-2008 גילם את בעל בית המחסה בסדרת הטלוויזיה "האי" וגילם חוקר שב"כ בסרט "סוף שבוע בתל אביב". ב-2009 גילם את איגור, סרסור גרוזיני בסרט חומר למחשבה שביימו עמנואל נקש וסטפן בלאיש, גילם את ג'מאל פאשה דורה (בעל מלון בטורקיה) בסדרת הטלוויזיה "מנדלבאום בלש פרטי", וגילם בחור עם פשקווילים בסרטו של חיים טבקמן "עיניים פקוחות", וגילם אות ג'וני בסרטו של יובל גרנות "ג'וליה מיה". ב-2010 גילם את דניאל מרציאנו בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד". בשנת 2011 השתתף בסדרה "רמזור" בתפקיד שלומי. ובסדרה "אורים ותומים" בתפקיד שמואל אלגרבלי אבא של עוז. השתתף בסדרה "שביתה" המשודרת ביס בתפקיד בנדה, מנהל עבודה שנוא. בשנת 2012 גילם חסיד ברסלב בסרט "המשגיחים", בבימויו של מני יעיש ושיחק באליס, סרטה של דנה גולדברג. בשנת 2013 השתתף בעונתה הרביעית של הסדרה "הבורר" בתפקיד דובר, בעלה של אירנה.
בשנת 2014 השתתף כאורח במספר סדרות וביניהם "צומת מילר (סדרת טלוויזיה)", "מתים לרגע", "שנות ה-80", "אחת אפס אפס". באותה השנה גם שיחק בסרט "שושנה חלוץ מרכזי". ב-2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. ב-2016 השתתף בסרט הקולנוע "אבינו". ב-2017 השתתף בסרטו של דורון ערן "רוח חדשה".
בשנת 2019 השתתף בסדרה "התחנה", בסדרה "צומת מילר "בתפקיד אבי כח, בסדרה "רמזור" בתפקיד שלומי ראש עיריית שלומי, ובסרט "ישמח חתני" בתפקיד רחמים שביים אריאל בנבג'י. בשנת 2021 השתתף בסדרה "מותק בול באמצע".
בשנת 2020 השתתף בסדרה ״ג׳ודה״ ששודרה בהוט, בבימוי מני יעיש, בתפקיד איש הזאב הזקן.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני" והשתתף בסרט "שמלת השבת של חנה'לה", בהמשך השתתף בתפקיד אורח בסדרה שנות ה-90 (בתפקיד שונה מזה שהשתתף בו בסדרה שנות ה-80).
הופיע גם בפרסומות שונות להוט, סלקום, דקסמול קולד, רכבת ישראל, המכרז הכפול ומקדונלד'ס.
קריירת דיבוב.
דיבב את המלך ג'וליאן ב"מדגסקר", ובסרט ההמשך "מדגסקר 2" ב-2010 דיבב את גובר בסרט "הדרקון הראשון שלי" ב-2014 חזר לדבב את גובר בסרט "הדרקון הראשון שלי 2" ב-2011 דיבב את נוח בסרט "תזיזו ת'רגליים 2", ובשנת 2012 הוא דיבב שוב את המלך ג'וליאן בסרט "מדגסקר 3", ובספין אוף "הפינגווינים ממדגסקר". בשנת 2017 דיבב את הדמות הראשית בסרט "בייבי בוס".
חיים אישיים.
ב-2009 נישא לרוני חן, גרושתו של דודו טופז שחזרה בתשובה, והוא אב לשתי בנות. מתגורר בתל אביב.
שפת אינטרנט
משאר
מִשְאָר או רליקט (Relict) הוא גורם פיזי בנוף המהווה שריד היסטורי.
לרוב נבדל המשאר מארכאולוגיה בכך שהוא בולט וקיים בתוך נוף חי, עירוני ואינו חלק מאתר ארכאולוגי מוגדר. דוגמאות למשארים הם הפילבוקסים הבריטים המפוזרים בירושלים, בארות סתומות הרווחות בשכונות החצר היהודיות הישנות, וכדומה.
המושג נמצא בשימוש גם בביולוגיה ובגאולוגיה, ומשמש לתיאור תופעות מאותם התחומים בעלי משמעות דומה.
שכונת חצר
שכונת חצר היא הצורה העיקרית שעל פיה נבנו השכונות היהודיות מחוץ לחומות ירושלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ייחודה של שכונת חצר הוא בהתרכזותה סביב מרחב ציבורי משותף, הוא "החצר", שבה מוקמו בדרך כלל המתקנים המשותפים ובהם בור המים, התנור השכונתי וכו'. בתחילת המאה ה-20 הוקמו ביפו ובסביבותיה מתחמי מגורים בתוך שכונות שרוכזו סביב חצר משותפת, אך אף על פי שיש המכנים אותן "שכונות חצר" הן אינן שכונות בפני עצמן ואינן קשורות כלל להגדרה זו.
היסטוריה.
שכונות החצר החלו להיבנות בירושלים שבתוך החומות כבר במאה ה-19 בשל אילוץ כלכלי: שכר הדירה המאמיר הכריח את משפחות היהודים לחלוק דירות ואף חדרים אלו עם אלו, וכן לחלוק שימוש ואחזקה של מתקנים חיוניים כמו בור מים, מטבח, מחסן, בור ספיגה לשירותים וכדומה. באופן זה גובשו למשל שכונות ה"חוֹש" ברובע היהודי הבנויות דירות-דירות סביב חצר משותפת שבה רוכזו המטבח המשותף, המחסן, פינת הכביסה מעל בור המים וכדומה. דוגמה נוספת לחצר משותפת כזאת ניתן למצוא במוזיאון חצר היישוב הישן.
עם היציאה אל מחוץ לחומות העתיקו היהודים את מתכונת מגורים זו אל השכונות החדשות, והפעם בעיקר למטרת הגנה. הקושי העיקרי שעמד בפני יזמי היציאה מהחומות היה שכנוע האנשים שלא לפחד מפני חיות הבר הרעבות שבחוץ, ובעיקר מפני שודדי דרכים. בניית שכונה במתכונת חצר משותפת הסגורה מכל עבריה העניקה תחושת ביטחון והגנה.
מתכונת שכונת החצר הפכה כה פופולרית עד כי רובן המוחלט של שכונות הנחלאות בירושלים, אשר נבנו בשלהי המאה ה-19, נבנו במתכונת זו. רק בתחילת המאה ה-20 החלה בניית שכונות בסגנונות אחרים, ובעיקר במתכונת שתי וערב, כמו בשכונות נחלת צדוק, שערי חסד או שכונת הבוכרים. עם זאת השכונות החרדיות המשיכו להיבנות כשכונות חצר גם בהמשך, בעיקר מסיבות אידאולוגיות: רצון לשמור על צביון השכונה הסגורה והשגחה על הילדים והנוער בחצר המשותפת.
מבנה.
שכונת חצר מתאפיינת בחצר פנימית, בדרך כלל מרובעת, אשר סביבה נבנו דירות השכונה. דירות אלה נבנו צמודות זו לזו לכדי מבנן אחד היקפי, ושערים שמספרם משתנה בהתאם לגודל השכונה וצרכיה מובילים פנימה אל החצר. באופן זה משמשות הדירות כחומת סוגרים ומייתרות את הצורך בבניית חומה נפרדת (כמו זו שבנה למשל משה מונטיפיורי במשכנות שאננים). ייתכן שצורת החאנים - מלונות הדרכים שנבנו על הדרכים הראשיות - השפיעה אף היא על הבחירה במתכונת שכונות החצר. כן אפשר שהריכוז סביב חצר משותפת נבע משיקול הלכתי והוא יצירת רשות אחת בה אפשר לטלטל בשבת מבית לבית.
בחצר הפנימית המשותפת עמדו בדרך כלל המתקנים המשותפים ובהם בור המים, בית הכנסת, המקווה הציבורי, והתנור השכונתי. מאחר שרוב השכונות מחוץ לחומה נבנו מכספי כולל משותף, אפשרה מתכונת זו לגבש את הקהילה סביב המתקנים המשותפים ולחסוך בהוצאות.
לא תמיד הייתה החצר בעלת תבנית מרובעת, אלא עוצבה בהתאם לצרכים ולצורת המגרש וגודלו. דוגמה לחצר לא מודולרית ניתן למצוא בשכונת אוהל משה בגוש הנחלאות, אשר מורכבת מכמה חצרות קטנות וביניהן בתי כנסת; דוגמה נוספת ניתן למצוא בשכונות בתי אונגרין שבגוש מאה שערים ובבתי ברוידא בנחלאות, הבנויות כמשולש בהתאם למגרש ולבתי השכונה.
הסופר יעקב יהושע (אביו של א"ב יהושע) שהתגורר בילדותו בעיר העתיקה ובהמשך עבר לשכונות הנחלאות, תיאר את אופי שכונות החצר בתוך החומות, תיאור ההולם להפליא את אופיין אף מחוצה לעיר:
שינויים ותמורות.
מאחר שמטרת מתכונת שכונת החצר הייתה בעיקר הגנתית, הקפידו הבונים שלא לפתוח כל פתח כניסה ויציאה אל הבתים עצמם מבחוץ, אלא חלונות בלבד. המבקש להיכנס אל ביתו בשכונה חייב היה אפוא להיכנס קודם כל אל החצר עצמה דרך אחד השערים, וממנה לגשת אל הבית. עם התגברות הביטחון בירושלים שמחוץ לחומות, פרצו רבים מבעלי הבתים פתחים ישירות מביתם אל החוץ, ושינו בכך את המתכונת המקורית של שכונת החצר.