פינצ'או סיפר כי בטנקור ושאר החטופים, כולל הוא עצמו, הוחזקו תחילה בשתי בקתות גדולות וסמוכות, אולם מאוחר יותר אנשי המיליציה הפרידו ביניהם. על פי עדותו, בין החטופים היו גם שלושה אמריקנים שנחטפו בשנת 2003 כשמטוסם נחת נחיתת אונס בג'ונגלים. מדובר בסוכנים של רשויות החוק האמריקניות שפעלו בקולומביה כחלק מהמאבק בסחר בסמים. אינגריד בטנקור, העיד פינצ'או, ניסתה 5 פעמים לברוח מהשבי, נתפסה ונכלאה במשך חודשים לתאה באמצעות שלשלאות ברזל לצווארה ולרגליה. פינצ'או גם סיפר כי לקלרה רוחאס, מנהלת הקמפיין של בטנקור, נולד בשבי תינוק מאחד מסוהריה. התינוק, עמנואל, הופרד ממנה לאחר הלידה ונמסר לידי משפחה אומנת בבוגוטה.
לאחר בריחתו נפגש פינצ'או עם הנשיא אוריבה שהזדעזע לנוכח תיאורי השבי של בטנקור. בעקבות הדיווח הוא נפגש עם מפקדי צבאו ואמר: "גנרלים, אנחנו הולכים לשחרר את אינגריד בטנקור! נגמרו המשחקים עם ה-FARC". הוא גם אמר כי "מחנות הריכוז של ה-FARC גרועים מאלו של הנאצים".
בקלטת וידאו שנתפסה בנובמבר 2007, נראתה בטנקור רזה ומוזנחת מאוד כשמבטה מושפל אל הקרקע. בפברואר 2008 דווח כי היא "חולה מאוד" בשל מחלת כבד וסובלת מטיפול רפואי לקוי.
על פי עדותה של רוחאס, ששוחרה ב-10 בינואר 2008, במהלך הזמן שהייתה בשבי היא ניסתה להימלט יחד עם בטנקור, אולם ניסיון ההימלטות לא צלח מפני שהן לא היו יכולות לנווט בג'ונגל בחשכה ולבסוף נלכדו מחדש על ידי ה-FARC. כעונש על ניסיון הבריחה הן ננעלו בצריף ביחד עם נחשים ארסיים.
המאבק הבינלאומי לשחרורה.
בעקבות חטיפתה של בטנקור הוקם ועד פעולה בינלאומי שפעל לשחרורה, אשר הפעיל אתר אינטרנט ובו עדכונים שוטפים. עיקר הפעילות מחוץ לקולומביה נעשתה בצרפת, אך גם בבלגיה הוקם ועד פעולה. עיריית פריז הכריזה על בטנקור אזרחית כבוד של העיר ותמונותיה נתלו על חזית בניין העירייה. אזרחות כבוד הוענקה לה גם על ידי מאות ערים, עיירות ומועצות אחרות בצרפת. ברחבי צרפת נערכו עצרות, תהלוכות והפגנות למען שחרורה כשאת עיקר הפעילות ניהלו אמה יולנדה פולסיו, ילדיה ובעלה, קרלוס לקונט. האם יולנדה נהגה במשך שנים להתקשר כל בוקר לתחנת רדיו בקולומביה ולדבר אל בתה אינגריד.
בין הנרתמים למען שחרורה של אינגריד בטנקור היה גם דומיניק דה וילפן, לשעבר ראש ממשלת צרפת ושר החוץ שלה. וילפן היה חברה של בטנקור לספסל הלימודים במכון למדעי המדינה בפריז. לתמונת הפעילות נכנס גם הנשיא ניקולה סרקוזי לאחר היבחרו, אלא שלמרות הפעילות הבינלאומית ומסע הלחצים של קרובי החטופים גילה נשיא קולומביה אוריבה עמדה נוקשה וסירב לכל פשרה או עסקה עם המורדים.
הפיאסקו של 14 ביולי.
ב-9 ביולי 2003 נשלח מטוס תובלה מדגם C-130 הרקולס של חיל האוויר הצרפתי לנמל התעופה מנאוס בברזיל, על פי בקשת משפחת בטנקור, בעקבות מידע שגוי שהגיע לידיהם בדבר שחרורה הקרוב, כביכול, באזור הגבול עם ברזיל. במטוס היה צוות רפואי וכן קבוצה גדולה של דיפלומטים צרפתים, ובראשם מזכיר המטה המדיני של שר החוץ הצרפתי, דומיניק דה וילפן, שהחליט לבדו על המבצע. המטוס הצרפתי קיבל רשות נחיתה לזמן קצר בנמל התעופה של מנאוס, בתירוץ שעליו למלא דלק במכליו, על מנת שיוכל להמשיך ליעד אחר.
נוכחותו של המטוס הצבאי הצרפתי עוררה את חשדה של משטרת ברזיל. החשד גבר לאחר שהצרפתים סירבו לאפשר למשטרת ברזיל לסרוק את המטוס, בטענה שהם בשליחות הומניטרית ובכוונתם להעלות לבטן המטוס 4 נוסעים. שר החוץ של ברזיל דיווח ב-12 ביולי על נוכחותו של המטוס המוזר לעמיתו הצרפתי וביקש הסברים. דה וילפן הסביר כי מדובר בשליחות הומניטרית אך לא נידב כל מידע נוסף. ב-13 ביולי אולץ המטוס להמריא לדרכו, ללא אינגריד בטנקור, על פי הוראתו של נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה.
הפרשה כולה נחשפה על ידי עיתון ברזילאי בשם קרטה קפיטל. בעקבות הפרסום על מטרתו האמיתית של המטוס נוצר משבר דיפלומטי חמור ביחסיה של צרפת עם ברזיל ועם קולומביה ושגרירי ברזיל וקולומביה בפריז נקראו להתייעצויות בבירותיהם. שר החוץ הצרפתי נאלץ לצאת לברזיליה כדי להתנצל בפני השלטונות ולפרסם הסבר פומבי לפרשה. אז התברר כי ההחלטה לשלוח את המטוס הצבאי במטרה לחלץ את בטנקור הייתה שלו, והוא לא טרח לעדכן את הנשיא ז'אק שיראק, את ראש הממשלה ואת שר ההגנה הצרפתי. בצרפת האשימו אחר כך את וילפן כי המבצע הכושל רק החמיר את מצבה של בטנקור בשבי והעלה את "מחירה" בעיני שוביה. בצרפת זכתה הפרשה המביכה לכינוי "הפיאסקו של ה-14 ביולי".
פעילות התיווך של צ'אווס.
נשיא קולומביה אוריבה מנהל מדיניות קשוחה נגד המורדים ורק מעורבותו הפעילה של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, שהציע את תיווכו, הביאה לריכוך בעמדתו והוא נתן לצ'אווס אור ירוק לצאת ביוזמת התיווך. בעקבות ההסכמה פנה צ'אווס בקריאה פומבית אל ראשי הגרילה לנהל איתו שיחות. בתגובה הודיעו ראשי ה-FARC כי הם נענים ליוזמה ומוכנים לנהל עמו שיחות על אפשרות שחרורם של 45 חטופים, ובהם בטנקור, תמורת 500 מאנשי הארגון הכלואים בידי שלטונות קולומביה. על פי הצעתם השיחות אמורות היו להתקיים בקראקס בירת ונצואלה ב-8 באוקטובר 2007. צ'אווס הציע תחילה שהשיחות יתקיימו בדרום קולומביה, בשטח שיהיה מפורז מנוכחות של צבא קולומביה, אולם הנשיא אוריבה דחה את הדרישה אך הסכים שהפגישה תתקיים בקראקס.
כשנראה היה כי לראשונה קיים סיכוי ממשי לביצוע העסקה צצו לפתע מכשולים חדשים וצ'אווס נאלץ להודיע על דחיית הפגישה למועד בלתי ידוע. המכשול העיקרי לקראת הסדר הוא דרישת ארגון ה-FARC לכלול בעסקה גם שניים מבכירי אנשיו הכלואים בארצות הברית, סימון טרינידד ובכיר נוסף המכונה "סוניה". נשיא קולומביה אוריבה אמר כי הוא מתנגד לשחרורם משום שהדבר יכול ליצור תגובות שליליות. למרות הקשיים נמשכו המגעים ונשיא ונצואלה דרש מארגון ה-FARC לספק לו הוכחות על כך שבטנקור ושבויים אחרים המוחזקים בידי הארגון עדיין בחיים, לקראת אפשרות של ביצוע העסקה.
על הנכונות לקיים משא ומתן עם צ'אווס מסר המנהיג הצבאי של הגרילה, ראול רייס (Raúl Reyes) בפגישה עם פיידד קורדובה (Piedad Córdoba), סנטורית קולומביאנית, שנפגשה איתו בחודש אוגוסט 2007 באחד ממעוזי המורדים. קורדובה גם ארגנה מפגש בין נציגי משפחות החטופים לבין הנשיא צ'אווס שנערך ב-25 בספטמבר 2007 והיא הייתה הרוח החיה מאחורי גיוסו של צ'אווס למהלך.
בחודש נובמבר 2007 המשיך צ'אווס לנהל מגעים בניסיון להביא לעסקה שתביא לשחרור בטנקור ועוד 45 אסירים המוחזקים בידי ה-FARC בתמורה ל-500 אנשי מחתרת המוחזקים בידי השלטונות. ב-6 בנובמבר 2007 הוא הודיע כי קיבל הבטחות ממנואל מארולנדה, המנהיג הצבאי של המורדים, להעביר לידיו הוכחות על כך שבטנקור ועוד 12 שבויים אחרים, ביניהם שלושה אמריקנים המוחזקים בידי הגרילה, עדיין בחיים. צ'אווס גם מסר כי שני נציגים של מזכירות ה-FARC בקולומביה הגיעו לוונצואלה ואמורים להיפגש איתו כדי להמשיך במגעים. הפגישה הראשונה התקיימה ב-8 בנובמבר. צ'אווס מסר אחר כך לטלוויזיה של ונצואלה כי נועד לשיחה עם איוון מרקז, נציג אישי של מארולנדה לפגישה שנמשכה כמה שעות. נציגי המורדים הציעו כי פגישה בין צ'אווס למארולנדה תתקיים בשטחה של קולומביה, באזור הג'ונגלים שבקרבת משולש הגבולות עם ונצואלה וברזיל, שם על פי ההערכות מסתתר מארולנדה.
ב-26 בנובמבר נועד צ'אווס בפריז לשיחות עם נשיא צרפת סרקוזי, כדי לדון בדרכים לקידום עסקת השחרור אלא שבאותו יום פרסם הנשיא אוריבה הודעה בה הוא הודיע כי הוא מוותר על תיווכו של נשיא ונצואלה משום שזה שוחח בטלפון ישירות עם המנהיג הצבאי של מורדי ה-FARC, למורת רוחו של אוריבה. ממשלת קולומביה הסבירה אחר כך את ההחלטה בכך שה-FARC לא סיפקו לנשיא ונצואלה אות חיים מבטנקור כפי שהבטיחו.
אולם ב-30 בנובמבר פרסמה משטרת בוגוטה צילומי וידאו חדשים של בטנקור שנתפסו במהלך מעצרם של שלושה פעילי גרילה עירוניים של המחתרת. ברשות העצורים נמצאו 5 קלטות וידאו, באחת מהן נראית בטנקור יושבת עם גבה לג'ונגל, שערה ארוך, פניה מצומקות, היא נועצת מבטה בקרקע וידיה נתונות באזיקים. לראשונה נמצאו גם תמונות של שלושת הסוכנים האמריקאים המוחזקים בידי הגרילה. כמו כן נתפסו מכתבים שכתבו כמה מהחטופים, וביניהם מכתב ששלחה בטנקור לאמה. בעקבות חשיפת המסמכים פנתה האם יולנדה לנשיא אוריבה לחזור בו מהחלטתו ולאפשר לנשיא ונצואלה להמשיך במלאכת התיווך.
ב-18 בדצמבר 2007 חלה התפתחות בפרשה כאשר סוכנות הידיעות הקובנית הודיעה בשם ארגון ה-FARC על נכונותו לשחרר לפחות 3 בני ערובה: את קלרה רוחאס, מנהלת הקמפיין של בטנקור, את עמנואל, בנה של רוחאס שנולד בשבי וחבר קונגרס קולומביאני. על פי ההודעה השבויים אמורים להמסר לידי נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס.
השחרור.
ב-2 ביולי 2008, כשש שנים וחצי לאחר שנלקחה בשבי, חולצה בטנקור במבצע צבאי של צבא קולומביה. יחד עם בטנקור שוחררו שלושה חטופים אמריקנים ו-11 חיילים ושוטרים קולומביאנים. החטופים האמריקנים - קית סטנסל, מרק גונסלבס ותומס הוס - שימשו כקבלנים עבור משרד ההגנה ונתפסו כאשר המטוס הקל שלהם התרסק בג'ונגל בקולומביה בפברואר 2003. שניים נוספים שנתפסו עמם, אמריקני וקולומביאני, נורו למוות על ידי אנשי המחתרת.
על השחרור המוצלח הודיע שר ההגנה של קולומביה, חוסה מנואל סנטוס, במסיבת עיתונאים חגיגית בבוגוטה (להודעה ). לורנצו, בנה של אינגריד בטנקור, אמר מיד לאחר השחרור לסוכנות הידיעות הצרפתית: "זה היום המאושר בחיי".