במרץ 1995 דרש מוסד "יד ושם" מאוניברסיטאות וינה ואינסברוק לערוך חקירה עצמאית על ידי מומחים חיצוניים לגבי הרקע והמקור של הדמויות באטלס של Pernkopf. הבקשה הראשונה של "יד ושם" נדחתה. עם זאת, בזכות מאבקו של הארגון בשיתוף עם פרופ' ויליאם זיידלמן (William Seidelman, פרופ' מהמחלקה לרפואת משפחה וקהילה וחוקר רפואה ושואה מאוניברסיטת טורונטו) וחבריו, נפתחה בפברואר 1997 חקירה באוניברסיטת וינה. בדו"ח שפורסם בעקבותיה ב-1998 נחשף כי המוסד לאנטומיה של האוניברסיטה קיבל לפחות 1377 גופות, בהן גופותיהם של ילדים, מתאי ההוצאה להורג של הגסטפו בבית המשפט האזורי בווינה. אותם אנשים הוצאו להורג בעריפת ראשם על ידי גיליוטינה, או שנורו. לא ניתן היה לקבוע את מספרן המדויק של הגופות, בשל תיעוד לא שלם. רישום הגופות, המקור החשוב ביותר לזיהוי מוצאם של המוצאים להורג – חסר, וייתכן כי נהרס בהפצצה האווירית של ה-7 בפברואר 1945.
לאורך השנים, היה פרנקופף עצמו מעורב באופן פעיל בניסיון למצוא מקורות נוספים לגופות עבור המוסד לאנטומיה, בו היה מחסור בתקופה שלפני המשטר הנאצי. ב-1939 הוא הציע את העברתן של גופות של אנשים שהוצאו להורג מאזורים שמחוץ לווינה, בעיקר פולין, אך רעיון זה לא נדון ככל הנראה מעבר לכך. לעומת זאת, זרם הגופות מההוצאות להורג גבר כל כך בזמן המשטר הנאצי, שחדרי המוסד לאנטומיה היו לעיתים מלאים יתר על המידה, והוצאות להורג נאלצו להידחות מסיבה זו. פרנקופף היה מודע לכך וביקש ב-1943 העלאה בתקציב המוסד על בסיס העלייה במספר הגופות אותן היה צריך לאחסן. בגופות אלה נעשה שימוש עבור נתיחות במסגרת קורסים באנטומיה של תלמידי רפואה, הכנת דוגמאות לצורכי לימוד, יצירת דוגמאות לטווח-ארוך עבור אוסף האנטומיה וכמודלים לאטלס של פרנקופף.
בעוד שהמוסד לאנטומיה נהרס על ידי פצצה לקראת סוף המלחמה, זיהו החוקרים בערך 200 דוגמאות מתקופת הנאצים ואוספים של אוניברסיטאות אחרות. אוניברסיטת אינסברוק, שבה על פי החשד מצויים שרידים רבים ששימשו ליצירת אטלס פרנקופף המקורי, סירבה לעמוד בחקירה. כמוה, עוד מוסדות רבים בגרמניה ובאוסטריה, לגביהם קיימים חשדות כבדים ועדויות מרשיעות, לא חשפו את הפשעים שהתבצעו בהם בשנות הארבעים של המאה ה-20, כחלק ממה שנקרא אז "מחקר רפואי".
סוגיות באתיקה ורפואה שהעלה האטלס.
חשיפת המקורות ששימשו ליצירת האטלס האנטומי של פרנקופף עוררה דילמות וויכוחים בקהילה המדעית והרפואית לגבי ההתייחסות לספרים ולעבודות בעלי רקע דומה. ויכוחים אלה מצאו ביטוי במספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות המדעית, ועסקו בין השאר בשאלות הבאות:
ב-1996 הודיע דובר מטעם חברת ההוצאה לאור הגרמנית של האטלס, Urban &amp; Schwarzenberg, כי האטלס המשיך לצאת לאור "בשל הערך המדעי שלו והעובדה כי עד היום אין עדות מוצקה המוכיחה כי מקור הגופות בהן עשה פרנקופף שימוש הוא מחנות ריכוז נאציים" למרות חקירתם העצמאית. עוד אמרו כי הם מנסים להפריד את פרנקופף האיש, מעבודתו.
פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה פוטר פרנקופף מהאוניברסיטה, ונעצר על ידי הצבא האמריקאי. על אף שלא הואשם מעולם בפשעי מלחמה, הועבד פרנקופף בפרך במחנה אסירים של בעלות הברית לפושעי מלחמה – מחנה מרקוס ו. אור בגלזנבאך (ליד זלצבורג), והוחזק בו במשך שנתיים. אז בוטל מעמדו כ"אדם מופלל" ("Incriminated person") ל"אדם פחות מופלל" ("lesser incriminated"), והוא עבר הליך רשמי של "דה-נאציפיקציה". לאחר מכן בוטלו מינויו האקדמיים, והוא הורשה לחזור לאוניברסיטת וינה.
פרנקופף קיבל בהוראת משרד הדיקן שני חדרים במחלקה לנוירולוגיה, ושם המשיך את עבודתו על האטלס עם שחרורו, ואף הוציא מהדורה שלישית ב-1952. מאמרים פרי עטו המשיכו אף הם להתפרסם. פרנקופף קיבל קיצבת פנסיה מלאה מ-1953 ועד מותו ב-1955.
פרנקופף נפטר בווינה משבץ מוחי במהלך עבודתו על המהדורה הרביעית של האטלס הנושא את שמו.
אסטרואידי אפולו
אסטרואידי אפולו הם קבוצה של גופים קרובי ארץ הקרויים על שם האסטרואיד הראשון שהתגלה ושויך לקבוצה זו, אפולו, שנתגלה ב-24 באפריל 1932 על ידי קרל ריינמות'. גופים אלה מוגדרים כבעלי מרחק הקפה ממוצע גדול מיחידה אסטרונומית אחת, שנקודת הפריהליון שלהם קטנה מ-1.017 יחידות אסטרונומיות. כתוצאה מכך, מסלולם סביב השמש בדרך כלל חוצה את מסלול כדור הארץ והם עלולים להוות סכנה.
האסטרואיד אפופיס הוא אסטרואיד אטן, אולם חישוב המסלול שלו מראה שב-13 באפריל 2029 הוא יעבור בסמוך לכדור הארץ, ומסלולו צפוי להשתנות כך שייתכן והוא עלול להפוך לאסטרואיד אפולו. חישובים מראים הסתברות נמוכה לפגיעת אסטרואיד זה בכדור הארץ ב-2036.
בשנת 2007 התגלה 2007 WD5 שלפי הערכה הראשונית היה צפוי להתנגש עם המאדים וליצור מכתש גדול. האירוע בסופו של דבר לא התרחש.
צמרת
גרם הפרת חוזה
פסל הילד המשתין
כריסטופר בראונינג
כריסטופר רוברט בראונינג (באנגלית: Christopher Robert Browning; נולד ב-22 במאי 1944) הוא היסטוריון אמריקני, מחשובי ההיסטוריונים של השואה.
לימודים וקריירה.
בראונינג קיבל את התואר הראשון שלו ממכללת אוברלין בשנת 1966 ואת הדוקטורט מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1975. הוא הורה באוניברסיטה הפציפו-לותרנית מ-1974 עד 1999, ונעשה לפרופסור בעל שם בעולם. ב-1999 הוא עבר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, על מנת לקבל שם את מינויו כפרופסור להיסטוריה ומחזיק הקתדרה על שם פרנק פורטר גרהאם.
מפעלו האקדמי.
ספרו הנודע ביותר של בראונינג הוא "אנשים רגילים", שיצא לאור בשנת 1992. הספר הוא מחקר על גדוד המילואים 101 של משטרת הסדר (אורפ"ו), שטבח או גירש למחנות ההשמדה אלפי יהודים בפולין החל משנת 1942. המסקנה המובעת בספר, שהושפעה במידה רבה מניסוייו של הפסיכולוג סטנלי מילגרם, הייתה שחיילי גדוד 101 לא היו נאצים אידאולוגים, כי אם אנשים רגילים בני המעמד הבינוני ומרקע של מעמד הפועלים מהמבורג. הם גויסו לגדוד מילואים של האורפ"ו כי נמצאו בלתי-כשירים להישלח לחזית, בשל גילם שלרוב סבב סביב שנות הארבעים.
גברים אלו צוו לכנס יהודים ברכבות, ואף לירות באלפי אנשים מטווח אפס. הם היו מעורבים בטבח של 38,000 יהודים לפחות ובגירוש 45,000 יהודים נוספים. מפקד היחידה נתן לאנשיו את האפשרות לבחור שלא להשתתף, אם הדבר יציק להם יתר על המידה; הרוב בחר להשתתף. בראונינג טען כי חיילי גדוד 101 הרגו מתוך צייתנות בסיסית לסמכות ומתוך השפעת הלחץ החברתי של עמיתיהם, ולא מתוך תאוות דם או שנאה מובהקת. מסקנת הספר היא שרוב האנשים שישוייכו לקבוצה כלשהי, ושתעמוד בפניהם הברירה בין להרוג ולהשתייך לקבוצה או לא להרוג ולא להשתייך, יבחרו באפשרות הראשונה. בנוסף לכך מדגים הספר כי אנשים רגילים יבצעו קרוב לוודאי פקודות, אפילו אלו שהם עשויים להטיל בהן ספק, זאת אם הם תופשים את הפקודות כנובעות ממרות.
הספר "אנשים רגילים" קצר שבחים רבים בעולם המחקר, אולם ספג ביקורת קשה ביותר מצדו של חוקר אחר, דניאל יונה גולדהגן, שטען כי בראונינג התעלם ממרכזיותה של האנטישמיות הגרמנית בגרימת השואה. בביקורת ספר עוינת ביותר בניו רפובליק, כינה גולדהגן את "אנשים רגילים" כחסר ערך מחקרי והאשים את בראונינג בזיוף ראיותיו. ספרו רב המכר של גולדהגן משנת 1996, "תליינים מרצון בשירות היטלר", נכתב במידה רבה על מנת להפריך את התיזה של בראונינג.
בשנת 2000, בזמן שדייוויד אירווינג תבע את דבורה ליפשטדט על הוצאת דיבה, היה בראונינג אחד מעדי ההגנה המובילים. הוא הפריך כליל את טענותיו של אירווינג שמספרי ההרוגים בלתי-אפשריים מבחינת הראיות הסטטיסטיות, או שדיווחים על חיילים ושוטרים שמדיהם נספגו בדם לאחר ירי ממושך מטווח אפס הם בדויים בהכרח.
פרשנות השואה של בראונינג.
בראונינג משתייך לאסכולת השואה הפונקציונליסטית המתונה. שיטה זו מסיטה את מרכז הכובד מהיטלר והיא מתמקדת במבנה הרייך השלישי ובמוסדותיו. הפונקציונליסטים רואים את השמדת היהודים כתוצאת הקצנה הדרגתית. הפונקציונליסטים אינם מנקים את היטלר מאשמה, אולם הם סוברים כי גורמים רבים אחרים היו מעורבים ב"פתרון הסופי".
בראונינג טען כי "הפתרון הסופי" היה תוצאה של ה"רדיקליזציה מצטברת" (אם להשתמש במילותיו של הנס מומזן) של המדינה הגרמנית, במיוחד ברגע שהוטלה לפתחם בעיית שלושת מיליוני היהודים שצופפו בכפייה בגטאות בפולין בין 1939 ל-1941. הכוונה הבסיסית הייתה לגרש את המיליונים הללו מזרחה, למעמקי ברית המועצות, אך בהיעדר אפשרות זו הם היוו בעיה כלכלית, תברואתית וחברתית. בראונינג סובר כי המונח "פתרון סופי לשאלה היהודית", בו השתמשו לראשונה ב-1939, כוונתו הייתה עד לשנת 1941 פתרון טריטוריאלי כלשהו. בסוף 1941 ותחילת 1942, עקב כישלון התוכניות לכיבוש מהיר והתחוורות העובדה שהמלחמה נגד הסובייטים תהיה ארוכה וקשה, נגוזה האפשרות לגירוש והבירוקרטיה הגרמנית ניצבה בפני רצח-עם כולל כפתרון הקביל היחיד מבחינתה.
בראונינג מחלק את פקידי הממשל של הגנרלגוברנמן בפולין לשתי סיעות: האחת, תומכי הפרודוקטיביות, העדיפה להשתמש ביהודי הגטאות כמקור לעבודת עובדי-כפייה, על מנת לתמוך במאמצי המלחמה. הסיעה האחרת ביכרה לתת להם לגווע ברעב ולמות ממחלות. על רקע זה התחוללו מאבקים בין מנגנון האס אס של הימלר למושל הכללי הנס פרנק. האס אס העדיפו את תוכנית לובלין, שכיוונה להקים "שמורה יהודית" באזור לובלין, שאליה נועדו להיות מגורשים כל יהודי הרייך רבתי והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. פרנק התנגד לכך והתלונן שהאס אס מטילים את כל עומס היהודים לפתחו ויוצרים קשיים מנהליים גדולים בגנרלגוברנמן.
ספרים שכתב.