כיום WITI יש רשתות אזוריות בארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, סין, אירלנד, מקסיקו, דרום אפריקה, ספרד, בריטניה. עד יולי 2005 היה 103,000 משתמשים רשומים.
העבודה הממשלתית של הארגון.
לאחר הכינוס הראשון, הארגון יזם שותפות עם הנציבות ל"תקרת הזכוכית הפדרלית בארצות הברית" (תחת משרד העבודה). הארגון הצליח להשפיע על הוועדה לכלול מלל על טכנולוגיה ככלי ליכול לשבור את תקרת הזכוכית. בסתיו 1995, לייטון ארגן פגישה בעמק הסיליקון והזמין את סגנית המנהל, ליסה רוס, יחד עם עוד למעלה מ -50 מנהיגים מחברות היי-טק שונות. המטרה הייתה להחליף מידע ומשאבים בין הממשלה והמגזר הפרטי על נושאי תקרת זכוכית.
לאחר שהוועדה הסתיימה בסתיו 1995, המנכ"ל לשעבר של הנציבות לתקרת הזכוכית הפדרלית, רנה רדווד, החל את נאומו המרכזי ב -5 ביוני 1996 כך: "בוקר טוב. ברצוני להביע ההערכה חמה לארגון הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה על היותו אלוף לשינוי".
בשנת 1997, הארגון הוזמן לייצג את ארצות הברית בכנס "קולות ויטל" הראשון בהנחיית שגרירת ווינה, סוואני האנט, והגברת הראשונה הילרי קלינטון תחת הדרכתו של לייטון. ג'ולי לוברינג נשלחה לייצג את הארגון כדי לקדם את מאמצי לייטון לעודד את הדור הבא למנהיגות. התוצאה הייתה כי הארגון היה "קול" בקביעת המדיניות שנשים ברחבי עולם משתמשות במדע וטכנולוגיה ככלי לדמוקרטיה.
היכל התהילה הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה.
היכל התהילה הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה (WITI Hall of Fame) נוסד בשנת 1996, כדי להוקיר נשים על תרומה יוצאת דופן במדע וטכנולוגיה.
בין הנשים שכובדו במחזור הראשון של היכל התהילה היו טשין-שיונג וו פיזיקאית מפרויקט מנהטן, רות אמונט, הסמנכ"לית הראשונה ב-IBM, שריל סייברס, תת-המזכירה לענייני טכנולוגיה במשרד העבודה האמריקאי, ועוד. בשנה השנייה הוכנסו כל נשות ENIAC. בשנת 1999 הוכנסה להיכל איבון בריל מקנדה, היא הייתה לא-אמריקאית ראשונה בהיכל.
אחרי יותר משני עשורים, כניסה להיכל התהילה לנשים בטכנולוגיה הפכה לאחד הפרסים היוקרתיים עבור נשים בתחומי המדע והטכנולוגיה בעולם. רוב הנשים בהיכל התהילה הן מארצות הברית, אך עם השנים נכללו נשים מכל העולם, ויש חברות היכל מארבע יבשות. פרנסואז בארה-סינוסי הייתה הצרפתייה הראשונה שזכתה לכבוד זה, וארנה ברי הישראלית הראשונה.
פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב
פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב (; 13 בפברואר 1638 – 28 באפריל 1688), היה בנו של אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, ודוכס מקלנבורג-גרבוב.
ביוגרפיה.
פרידריך נולד ב-13 בפברואר 1638 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לאדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, מאשתו השנייה מריה קתרינה מבראונשווייג-דאננברג, בתם של יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומריה מפריזיה המזרחית.
בשנת 1667 מונה פרידריך לכומר בקתדרלת שטרסבורג, ובשנת 1669 עבר להתגורר בגרבוב וקיבל את התואר "דוכס מקלנבורג-גרבוב".
ב-28 באפריל 1688 מת פרידריך, כתוצאה משריפה בטירתו. לאחר מותו של אחיו כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ללא ילדים, שלטו בזה אחר זה שלושת בניו של פרידריך.
משפחתו.
בשנת 1671 התחתן פרידריך עם כריסטינה וילהלמינה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של וילהלם כריסטוף, נסיך הסן-הומבורג וסופיה אלאונורה, רוזנת הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אליזבת סידל
אליזבת אלינור סידל (באנגלית: Elizabeth Elinor Siddal; 25 ביולי 1829 - 11 בפברואר 1862) הייתה דוגמנית שעבדה עבור אמנים אנגלים, משוררת ואמנית. היא הייתה השראתם של אמנים מהאחווה הפרה-רפאליטית שכללה בתוכה גם את וולטר דוורל, ויליאם הולמן הנט, ג'ון אברט מיליי (אחראי לתמונה הבלתי נשכחת מ-1852 אופליה) ובעלה של סידל, דנטה גבריאל רוזטי. סידל הופיעה בקביעות בציוריו המוקדמים שעסקו בנשים. סידל מתה ממנת יתר של לאודנום בחודשים המוקדמים של 1862.
חייה בצעירותה.
אליזבת אלינור סידל נקראה כך על שם אמה, 'ליזי' סידל נולדה ב-25 ביולי 1829, בבית המשפחה ברחוב צ'ארלס, האטון גארדן שבבריטניה. הוריה היו צ'ארלס קרוק סידל, שטען שמשפחתו היא נצר לאצולה ואלינור אוונס, ממשפחה שמקורה באנגליה ובולש. בזמן שנולדה אביה עסק בעסקי הסכו"ם אך ב-1831, משפחתה עברה לבורווג' בסווטווארק בדרום לונדון, אזור יוקרתי פחות. בסווטווארק נולדו שאר אחיה של ליזי. אף על פי שלא נמצאו רישומים שמוכיחים כי הלכה לבית ספר, ליזי ידעה קרוא וכתוב, כנראה על ידי הוריה. אהבתה לשירה התגלתה כבר בגיל צעיר לאחר שנתקלה בטעות בקטע שירה של טניסון שמצאה על פיסת עיתון שעטפה את החמאה בביתה. אירוע זה היווה את ההשראה שלה לכתוב שירה בעצמה בהמשך.
תקופת הדוגמנות לפרי-רפאליטים.
הפוטנציאל של סידל זוהה לראשונה על ידי וולטר דוורל ב-1849, כאשר סידל עבדה בייצור ועיצוב כובעים. היא הועסקה כדוגמנית על ידי דוורל ודרכו הוצגה לאמנים הפרה-רפאליטים. אף על פי שמאוחר יותר היא שובכה עבור יופייה, במקור סידל נבחרה בגלל פשטותה. בזמנו, דרוול עבד על ציור שמן גדול שהוא משחזר תמונה מהמחזה "הלילה השנים עשר", שמציג בתוכו את הדמויות הראשיות של המחזה. כמו שאר הפרה-רפאליטים, דרוול מצא את השראתו באנשים חיים ולא במוזות עתיקות מיתוסים. בזמן שביסס את הדמויות הגבריות הראשיות על עצמו ועל חברו דנטה רוזטי, כל שנותר הוא למצוא בחורה שיכולה להתלבש ולהתחזות לגבר. תמונה זו הייתה הראשונה לה סידל דגמנה אי פעם.
כאשר דגמנה עבור תמונתו של מיליי "אופליה" ב-1852, סידל צפה באמבטיה ימים ארוכים במהלך החורף כדי לדמות את אופליה הטובעת. האמבטיה בה שכבה חוממה מלמטה בקביעות על ידי מנורות. באחד הימים, מיליי, שהיה כל כך עסוק בציורו, לא שם לב שהמנורות כבו והמים הפכו לקפואים. סידל לא פצתה את פיה למחאה וחלתה כתוצאה ממקרה זה בדלקת ריאות. ישנן השערות רבות להשפעה של המקרה הזה על בריאותה.
סידל הייתה המוזה המרכזית בחייו הצעירים של דנטה רוזטי. הוא פגש אותה ב-1849 וכבר ב-1851 היא דגמנה עבורו. רוזטי שהפסיק להזמין דוגמניות אחרות לעבודותיו וגרם לה להפסיק לדגמן עבור אמנים אחרים. יש הטוענים שרוזטי צייר אלפי תמונות שונות של סידל.
נישואיה, חייה ומותה.
סידל שהתה בפריז ובניס מספר שנים בשל מצבה הבריאותי. היא חזרה לאנגליה ב-1860 בשביל להתחתן עם רוזטי. חתונתם התרחשה ביום רביעי ה-23 במאי 1860 בכנסיית קלמנטס שבעיר הייסטינגס, ללא חברים ומשפחה. עדיהם היו אנשים שהכירו בעיר זו. בזמן החתונה סידל הייתה כל כך חולה שהיה צריך לשאת אותה לכנסייה אף על פי שמקום שהותם היה ממוקם חמש דקות ממנה.
בעשר השנים שקדמו לנישואיהם, רוזטי ביטל את אירוסיהם מספר פעמים והרומנים שלו עם נשים אחרות היו ידועים לכל. הסטרס של מעשיו השפיעה לרעה על סידל שניצלה את מצבה הבריאותי כדי להשאיר את רוזטי בחיקה. היא נפלה לדיכאון עמוק שסיפק לה גישה ללאודנום אליו היא התמכרה. ב-1861 סידל נכנסה להריון, היא ציפתה לתינוק באושר רב אך כשזה נולד מת דיכאונה רק התגבר. קצת לאחר מכן היא נכנסה להריון פעם שנייה.
סידל נטלה מנת יתר של לינדאום ונמצאה על ידי רוזטי חסרת הכרה ורוח חיים במיטתם. היא מצאה את מותה בבוקר של ה-11 בפברואר בשנת 1862. אף על פי שמותה הוגדר כתאונה, יש הטוענים שרוזטי מצא מכתב התאבדות. מלא בצער, רוזטי צירף לקברה של סידל את צרור שיריו שהיו עותק יחיד. ב-1869, לאחר שהיה מכור לסמים ואלכוהול ועבר תקופות קשות בחייו, רוזטי החליט באובססיביות שעליו להחזיר את יצירותיו האבודות בקברה וגרם לכך שיוציאו אותם משם.
בארוקדה
בָּארוֹקַדָה הוא אנסמבל שהוקם בשנת 2007 על ידי קבוצה של נגנים סולנים שהשתלמו באקדמיות יוקרתיות למוזיקה עתיקה בחו"ל ושבו לישראל כדי להקים כאן תזמורת בארוק אותנטית. עם נגני בארוקדה נמנים בוני כלים המתמחים בבניית כלים תקופתיים ואף בנו את כלי הקשת המשמשים את נגני ההרכב.
המנהל המוזיקלי של הבארוקדה הוא עמית טיפנברון והמנכ"לית של הבארוקדה היא שלומית סיוון רוזן.
לבארוקדה קבוצת באסו קונטינואו גדולה ומגוונת, שמעניקה מצע עשיר ותומך לכלי הסופרן ולזמרים, ומצלול מיוחד וצבעוני להרכב כולו. כפי שהיה נהוג בתקופת הבארוק, ההרכב פועל ללא מנצח. לכל נגן יש קול משלו, והמוזיקה היא תוצר אורגני של דיאלוג מפרה בין הנגנים.
בדומה לאופן שבו התזמורת פועלת ללא מנצח, בארוקדה מתנהלת כקולקטיב: כל ההחלטות, מוזיקליות ואדמיניסטרטיביות, מתקבלות על ידי חבריה.
בארוקדה אינה מגבילה את עצמה לביצוע מוזיקה מתקופות הבארוק והרנסאנס, ומתנסה במוזיקה מתקופות שונות. אחת ממטרותיה היא להפיל את המחיצות המקטלגות ומפרידות בין המוזיקה הקלאסית לבין סגנונות אחרים, מתוך תפיסה ש"קלאסיקה" היא תו היכר של איכות שחוצה גבולות גאוגרפיים, תקופות ותרבויות.
לבארוקדה סדרות מנויים במוזיאון תל אביב לאמנות, פסטיבל אבו גוש, מרכז וייל כפר שמריהו והחוג למוזיקה קאמרית בחיפה.
קטלוג לויטן