מייד לאחר הקמת החברה החלה בניית בית הזיקוק באבאדאן וכן צינור נפט ממסג'ד סולימאן לאבאדאן. ב-1913 רכשה ממשלת בריטניה זיקת שליטה בחברה (50.0025% מהמניות), ובהמלצתו של וינסטון צ'רצ'יל החל הצי הבריטי להשתמש בנפט במקום בפחם. בשנת 1915 הקימה APOC את חברת המכליות הבריטית, חברת בת שתיפקדה כזרוע ההובלה הימית של הנפט בחברה. ב-1916 רכשה APOC את חברת הנפט הבריטית (British Petroleum Company), שלמעשה הייתה הזרוע השיווקית של איגוד הנפט האירופאי (Europäische Petroleum-Union) בבריטניה. בשנת 1919 הפכה החברה למפיקת פצלי נפט על ידי הקמת חברת בת בשם "חברת הנפט הסקוטית", שמיזגה 5 חברות סקוטיות שונות שעסקו בהפקת פצלי נפט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה APOC לשווק את תוצריה ביבשת אירופה ורכשה החזקות בחברות בשווקים המקומיים במספר מדינות באירופה. בתי זיקוק הוקמו בלאנדרסי שבויילס ובגרנגמאוט שבסקוטלנד.
בשנת 1935 ביקש רזא שאה מהקהילה הבינלאומית להתייחס לפרס כאל "איראן", ובעקבות זאת שונה השם של חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC).
באפריל 1951 הלאים המג'ליס את תעשיית הנפט האיראנית בהצבעה פה אחד, והוקמה חברת הנפט הלאומית האיראנית. חברת הנפט האנגלו-איראנית משכה את הנהלתה מאיראן וארגנה אמברגו יעיל ברחבי העולם של נפט איראני. הממשלה הבריטית, שהחזיקה בבעלות על החברה האנגלו-איראנית, ערערה על ההלאמה בבית הדין הבינלאומי בהאג, אולם תלונתה נדחתה.
באביב 1953 אישר נשיא ארצות הברית הנכנס דווייט אייזנהאואר לסוכנות הביון המרכזית (CIA), לארגן הפיכה נגד ממשלת מוסאדק. באוגוסט 1953 העלתה ההפיכה לשלטון את הגנרל הפרו-מערבי פזל-אללה זאהדי כראש הממשלה החדש, יחד עם שובו לאיראן של השאה מוחמד רזא פהלווי מגלותו הקצרה באיטליה.
משנת 1954.
בשנת 1954 הפכה חברת הנפט האנגלו-איראנית לחברת בריטיש פטרוליום.
בלחץ של ארצות הברית, החברה קיבלה בהכרעה את החברות בקונסורציום של חברות, שנוסד באוקטובר 1954, כדי להחזיר את הנפט האיראני לשוק הבינלאומי. היא התאגדה בלונדון כחברת החזקות "Iranian Oil Participants" (IOP). בריטיש פטרוליום הייתה מהחברות המייסדות של IOP והחזיקה בבעלות של 40% ממנה. כל חברי IOP הכירו בבעלות של חברת הנפט הלאומית האיראנית בנפט ובמתקנים באיראן, והתפקיד של IOP היה להפעיל ולנהל אותם. תאגיד IOP הסכים לחלוק רווחים על בסיס 50-50 עם איראן, "אך לא לפתוח את ספריה בפני מבקרי איראן או לאפשר לאיראנים להיכנס למועצת המנהלים". באיראן IOP המשיכה לפעול עד המהפכה האיסלאמית בשנת 1979. המשטר החדש של איתוללה חומייני החרים את כל נכסי החברה באיראן. על פי אתר האינטרנט של החברה: ניצחון המהפכה האיסלאמית ביטל את הסכם הקונסורציום משנת 1954 ואת כל התקנות הנוגעות לו. נטילת השלטון באיראן על ידי הרפובליקה האיסלאמית החדשה הובילה לנסיגת עובדים זרים מתעשיית הנפט של איראן, ואיראנים השתלטו על מלוא ענייניה.
BP קנדה.
בשנת 1953, בריטיש פטרוליום נכנסה לשוק האנרגיה הקנדי דרך קניית טריאד (Triad Oil) – חברת נפט קטנה עם הרבה אחזקות חיפוש נפט וגז במערב קנדה. כעבור 4 שנים BP נכנסה גם לשוק בקיובק. בשנת 1960 BP פתחה את בית הזיקוק הראשון במונטריאול לעסקים והחזיקה יותר מ 800 תחנות דלק ושירות בפרובינציה הצרפתית של קנדה. בשנת 1969, החברה שינתה את שמה רשמית ל-BP קנדה והחברה הראשית נקראה BP Oil Ltd. בשנת 1971 קרה המיזוג של החברות – BP Canada קנתה 97.8% ממניות חברת סופרטסט בעבור 16.5$ למניה. בשנים אלה שוק האנרגיה הקנדי נשלט בעיקר על ידי החברה הבריטית BP Canada.
בשנת 1980 הממשל הקנדי הטיל מיסים על הדלק, בשנת 1985 נפגעו רווחי החברה ב-55% בעקבות ירידות מחירי הנפט העולמי ובשנת 1991 החובות המצטברים גרמו לחילופי הנהלת BP בלונדון.
בשנת 1992 הכריזה BP על מכירת 57% ממניות BP Canada לציבור הקנדי הרחב. בעקבות קניית המניות ביוני 1992, BP Canada מיתגה עצמה מחדש ושינתה את שמה לטליסמן אנרג'י ונוסדה אחת החברות הגז והנפט הגדולות של קנדה.
אסון אסדת הקידוח במפרץ מקסיקו.
ב-20 באפריל 2010 התפוצצה וקרסה אסדת הקידוח Deepwater Horizon שחכרה החברה במפרץ מקסיקו. באר הנפט בקרקעית הים המשיכה לפלוט נפט וגז טבעי במשך למעלה מחודש, ונגרם אסון אקולוגי מהגדולים בהיסטוריה. רק ביולי 2010 נעצרה הדליפה.
בריטיש פטרוליום
מרינדה
ביצת אלף השנים
רציפות עירונית
Flash mob
מיתר הברך
ניקולאי צ'אושסקו
תשכ&quot;ו
תר&quot;פ
גואופנג
שרירי מיתר הברך
שרירי מיתר הברך (באנגלית: Hamstring) נמצאים בחלקה האחורי של הירך. אלו הם שלושה שרירים שונים עם אזורי אחז דומים ועיצבוב זהה הפועלים יחדיו בכיפוף הברך ובפשיטה של מפרק הירך. המונח האנגלי משלב בין המונחים Ham או Hom (שקע או כיפוף הברך באנגלית עתיקה) ו-String המתאר גיד.
אנטומיה.
שרירי מיתר הברך מהווים את התכולה השרירית של המדור האחורי של הירך ובחלקם המרוחק הם מגדירים את הדפנות העליונות של גומץ בית הברך (שני ראשיו של שריר הסובך מגדירים את הדפנות התחתונות). שלושת השרירים, שריר הירך הדו ראשי, השריר החצי קרומי והשריר החצי גידי, נאחזים בגבששת השת ("עצם הישיבה") כנקודת מוצאם ובחלק העליון של השוקה כנקודת האחז המרוחקת. השרירים מעוצבבים שלושתם על ידי חטיבת השוקה של עצב השת. יוצא מהכלל הוא הראש הקצר של שריר הירך הדו ראשי שנאחז בעצם הירך ומעוצבב על ידי חטיבת השוקיתי המשותף של עצב השת.
תפקודים.
קבוצת השרירים עוברת מעל לשני מפרקים, מתחילה בנקודה מקורבת למפרק הירך ונאחזת בנקודה מרוחקת לברך, ולכן אין ביכולתה להניע את שני המפרקים, למלוא טווח פעולתם, בה בעת. שרירי מיתר הברך מניעים את הירך לכיוון פשיטה או את הברך לכיוון כפיפה. כאשר הברך כפופה למחצה, יכולים השרירים לסובב את השוק לכיוון חיצוני (הירך הדו ראשי) או לכיוון פנימי (החצי קרומי והחצי גידי).
בעת הליכה לשרירי מיתר הברך תפקיד חשוב כאנטגוניסטים (בעלי פעולה הפוכה) של השריר הארבע ראשי המתבטא בהאטה של תנועת השוק קדימה.
חשיבות היסטורית.
בלוחמה נגד פרשים בעזרת כלי נשק קרים, שימשה פגיעה בעזרת חרב במיתר הברך של הסוסים להפלתם. חיתוך מיתר הברך של לוחמים רגליים מנע את יכולתם לנוע במהירות בשדה הקרב. חיתוך מיתר הברך שימש גם כאמצעי למניעת בריחה של עבדים או כענישה גופנית.
עות'מאני
הסטטוס הבין לאומי של טאיוואן
תחנת הכרמל
תחנת הכרמל, בשמה הערבי "אלמחטה" (المحطة), היא שכונה קטנה במערב חיפה, ממזרח לבת גלים, התחומה כמשולש ששלוש פאותיו הן דרך יפו, רחוב חיל-הים ונמל חיפה ונחצית לאורכה על ידי מסילת החוף.
השכונה, שעד מלחמת העצמאות הייתה מיושבת על ידי ערבים, יושבה עם תום המלחמה על ידי יהודים שהיו קשורים למשטרה ועל ידי עולים חדשים. בשנות ה-50 הרסה חברת הדיור העירונית "שקמונה", כנציגת רשות הפיתוח, חלק מהמבנים, ועם השנים נהרסו מבנים נוספים על מנת לאפשר הנחת מסילת רכבת מקבילה לזו הקיימת וכן ליצור חניונים. בסוף המאה ה-20 התרוקנה השכונה כמעט כליל מתושביה היהודים, ובמקומם באו בעיקר בני כפרי מיעוטים שהיגרו אל חיפה.
חיפה אל-עתיקה.
האתר המשוער שבו התקיימה העיירה המקורית חיפה, שידוע כחיפה אל-עתיקה (מערבית: "חיפה העתיקה"), נמצא באזור שמדרום למקום שבו ניצב כיום בית החולים רמב"ם, החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ועד שכונת תחנת הכרמל (אלמחטה). תחילתו של היישוב כנראה בימי בית שני. מחיפה אל-עתיקה נשארה מערכת מסועפת של קברים חצובים בסלע, כנראה מתקופת בית שני או מהתקופה הרומית, הנמצאת בקרבת בית הקברות הבריטי.
השטח המשתרע מאזור בית החולים רמב"ם ועד תחנת הכרמל נחשב על ידי היסטוריונים כגרעינה של חיפה הקדומה וכמקום שבו החלה ההתיישבות בעיר. כאשר הגיע דאהר אל-עומר לחיפה באמצע המאה ה-18, הוא החליט כי קשה יהיה להגן על המקום ועל כן הרס את כל הבתים ובנה את גרעינה של העיר המודרנית כ-3 ק"מ מזרחית למקום זה, במה שהוא היום כיכר פריז וקריית הממשלה. ליד חיפה אל-עתיקה היה נמל דייגים קטן, וכאשר הרס אל-עומר את הכפר, הוא הרס גם את הנמל ובנה נמל חדש ליד השכונה החדשה שבנה.
לב המערכת בחצר תת-קרקעית, מוקפת עמודים, וממנה יש גישה לאולמות קבורה תת-קרקעיים.
המערכת הוסבה בתקופה מאוחרת יותר לשמש כבור אגירה למים, ולצורך כך טוייחו הקירות.
חלק מהאתר נהרס בראשית שנות ה-50 כחלק מעבודות בנייה ושיפוצים, לאחר מכן בוצעו עבודות שימור על ידי רשות העתיקות.
שני מבנים בשכונה מיועדים לשימור (בעוד שאר המבנים שעדיין נותרו מיועדים להריסה). המבנים הם כנסיית סנט גבריאל ובית האבן של משפחת בוטאג'י, משפחה ערבית נוצרית עשירה ממוצא לבנוני/סלוניקאי שבין היתר הייתה בעלת מספר בתי מלון (בהם מלון וינדזור בשדרות בן-גוריון 14–16) .
מתחם בתי הקברות.
מתחם בתי העלמין שלאורך חלקה המערבי של דרך יפו כולל בתי קברות מתקופות שונות בהיסטוריה של חיפה ומשומר כחלק ממורשתן של אחדות מהקבוצות המרכזיות ביותר בתשתיתה של העיר המודרנית.
המתחם, שרובו ככולו נמצא מצידה הצפוני של דרך יפו בואך הכניסה המערבית לעיר התחתית, מתחיל מעט מזרחה לצומת דולפין ומגיע עד ירכתי המושבה הגרמנית, והוא שוכן בסמיכות לתל חיפה אל-עתיקה, שהוא בעצמו שרידי מערכת-קברים מהתקופה הקדומה. זה לצד זה, נמצאים כאן בית הקברות הצבאי הבריטי, בית קברות טמפלרי ובית הקברות היהודי הישן.
בית הקברות הטמפלרי.