רוב השטח שבו שוכנות כיום בלגיה והולנד התאחד בסופו של דבר בשלטון דוכס בורגונדיה ב-1433. עד האיחוד הבורגונדי הזדהו ההולנדים על פי רוב עם עיר הולדתם, הדוכסות או הרוזנות המקומית שבהם חיו, או כנתיני האימפריה הרומית הקדושה. התקופה הבורגונדית מציינת את תחילת דרכה של האומה ההולנדית כזהות לאומית נפרדת.
כיבוש רוזנות הולנד בידי פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה מעלה תמיהות מסוימות. כמה מבני האצולה החשובים ברוזנות למעשה הזמינו את הדוכס לכבוש את הולנד, אף על פי שמבחינה היסטורית לא הייתה לו כל חזקה עליה. כמה היסטוריונים טוענים שהמעמד השליט בהולנד קיווה שהולנד תשתלב בכלכלה הפלמית ותאמץ את המוסדות המשפטיים הפלמיים: בעוד שאירופה סבלה ממלחמות אזרחים רבות במאות ה-14 וה-15 פלנדריה התעשרה ונהנתה מפירות השלום.
אחרי כמה שנות מלחמה הודחה רוזנת הולנד מכיסאה והוחלפה בדוכסים בורגונדים. המסחר ההולנדי התפתח במהירות, בעיקר בתחומי התעבורה והספנות. השליטים החדשים הגנו על האינטרסים המסחריים של ההולנדים. הצי ההולנדי הביס כמה פעמים את ציי ברית ערי ההנזה. אמסטרדם גדלה, ובמאה ה-15 הפכה לנמל הסחר הראשי באירופה לדגנים מן האזור הבלטי. אמסטרדם הפיצה דגנים לערים החשובות בפלנדריה, צפון-צרפת ואנגליה. סחר זה היה חשוב במיוחד להולנדים, כיוון שהולנד כבר לא הייתה מסוגלת לגדל מספיק דגן כדי להאכיל את האוכלוסייה המקומית: ניקוז הפולדרים גרם לירידה בכמות הכבול, מה שגרם לכך שאי-אפשר היה לנקז את האדמות החקלאיות במידה מספקת.
חבל חֶלְרֶה התנגד לשלטון הבורגונדי, וניסה להקים מדינה עצמאית בצפון-מזרח הולנד וצפון-מערב גרמניה של ימינו. במאה ה-16, בשל חוסר כסף, שלחה חלרה את חייליה לדאוג לעצמם בכך שיבזזו שטחי אויב. חיילים אלו היו מטרד גדול להולנד הבורגונדית. אירוע אחד שנודע לשמצה הייתה הפשיטה על האג. חלרה הייתה בעלת-בריתן של צרפת, אנגליה ודנמרק, שרצו לשים קץ לעושרן של פלנדריה ואנטוורפן, ולשלטון הבורגונדי בארצות השפלה.
המאבק לעצמאות ותור הזהב של הולנד.
מלחמת שמונים השנה.
במאה ה-16 עבר כל שטח ארצות השפלה, באמצעות כיבושים וירושה, לשליטת שושלת האבסבורג תחת קרל החמישי, שאיחד את הישויות הפוליטיות השונות למדינה אחת. מזרח הולנד היה כבוש במשך כמה עשרות שנים בלבד לפני תחילת המאבק ההולנדי לעצמאות. על כל פנים, ב-1548, שמונה שנים לפני שוויתר על כיסאו, העניק הקיסר קרל החמישי לשבע עשרה הפרובינציות מעמד של ישות נבדלת גם מהקיסרות וגם מצרפת. צו קיסרי זה (הידוע בשם "הסנקציה הפרגמטית") לא הקנה לפרובינציות עצמאות מלאה, אך הוא העניק להן אוטונומיה רבה.
אחרי קרל עלה לשלטון בנו, פליפה השני. שלא כאביו, שגדל בגנט שבפלנדריה, פליפה גדל בספרד ולא חש כל קשר אישי לארצות השפלה, בהן התגורר ארבע שנים בלבד. כיוון שכך, הוא נתפס כמנותק בקרב האצולה המקומית. פליפה, שהיה קתולי אדוק, נחרד מהצלחתה של הרפורמציה בארצות השפלה ומכך שמספר גדל והולך של אנשים המירו את דתם לקלוויניזם. נסיונותיו לרדוף את הפרוטסטנטים ולהביא לשלטון, משפט וכלכלה ריכוזיים פגעו עוד יותר בפופולריות שלו וגרמו למרד נגדו. ההולנדים לחמו לעצמאות משלטון ספרד, ובכך פתחו את מלחמת שמונים השנה (1568–1648). מספר פרובינציות מורדות חתמו על איחוד אוטרכט ב-1579 ויצרו את איחוד שבעת המחוזות.
וילם הראשון מבית אורנז' (24 באפריל 1533 - 10 ביולי 1584), מייסד בית המלוכה ההולנדי, הנהיג את ההולנדים בחלק הראשון של המלחמה. בשנים הראשונות הייתה ידם של הספרדים על העליונה. אבל בשנים הבאות נתקלו המצור וההתקפות על ההולנדים בהתנגדות מוצקה. מלך ספרד איבד שליטה על הולנד אחרי ביזת אנטוורפן בידי חיילים ספרדיים שהתמרדו, שבה נהרגו כ-10,000 תושבי העיר. הקתולים השמרנים בדרום ובמערב תמכו בספרדים, שכבשו מחדש את אנטוורפן וערים הולנדיות ופלמיות אחרות. בסופו של דבר הצליחו המחוזות הצפוניים לשמור על עצמאות דה פקטו, ואילו המחוזות הדרומיים (פלנדריה, בראבנט, לוקסמבורג, פלנדריה הצרפתית, פלנדריה הוולונית - אזור ליל - ואחרים) נותרו בשלטון ספרדי, שהכביד עליהם את ידו. מספר רב של דרומיים נמלטו לצפון: מחצית מאוכלוסיית אנטוורפן, שלושת-רבעי אוכלוסיית ברוז' וגנט וכל תושבי דנקרק וערים קטנות אחרות. המלחמה נמשכה עוד 60 שנה נוספות אחרי שעיקר הלחימה הסתיים. שלום וסטפליה, שנחתם ב-30 בינואר 1648, אישר את עצמאותם של המחוזות המאוחדים מספרד ומגרמניה, והשאיר את ארצות השפלה הדרומיות בשלטון ספרד - מאותה עת התפצלו דרכי שני החבלים, והדרום הקתולי עתיד להפוך חלק מבלגיה, ואילו הולנד העצמאית תישאר פרוטסטנטית ברובה. מבין "שבעת המחוזות" החשוב ביותר היה מחוז הולנד, ולכן במקומות רבים קראו בשם "הולנד" למדינה כולה. המלחמה הפכה את המדינה החדשה לכוח חשוב במערב אירופה.
תור הזהב.
במהלך מלחמת שמונים השנה הפכו המחוזות ההולנדיים למרכז הסחר החשוב בצפון אירופה, מעמד שעד אז היה שייך לפלנדריה; ספינות הולנדיות צדו לווייתנים בחופי סבאלברד, סחרו בתבלינים בהודו ואינדונזיה (באמצעות חברת הודו המזרחית ההולנדית) וייסדו מושבות בניו אמסטרדם (כיום ניו יורק), דרום אפריקה ואיי הודו המערביים. כמו כן הם כבשו כמה מושבות פורטוגליות בצפון-מזרח ברזיל, אנגולה, אינדונזיה וציילון, והיו המדינה האירופית היחידה שהותרה לה דריסת רגל ביפן, באי המלאכותי דג'ימה. המדינה החדשה שגשגה גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה תרבותית. ספקולציות בשוק הצבעונים הובילו להתמוטטות הראשונה של שוק המניות ב-1637 (שיגעון הצבעונים), אבל המשבר הכלכלי חלף עד מהרה. בשל כל ההתפתחויות האלו מכונה המאה ה-17 "תור הזהב של הולנד". כיוון שהולנד הייתה רפובליקה, היא נשלטה בעיקר בידי אליטה של סוחרים עירוניים שנקראו "רֶחֶנְטים" (regenten, מילולית "עוצרים"), ולא על ידי מלך. לכל עיר ומחוז היו ממשלה וחוקים משלהם, ומידה רבה של אוטונומיה. אחרי שנכשלו הניסיונות למצוא ריבון מוצלח, הוחלט שהריבונות תימסר לידי מועצות מחוזיות, שהיו הממשלות המקומיות בכל מחוז. גוף בשם "סטאטן-חנראל" (Staten-Generaal, גוף שממנו התפתח בסופו של דבר הפרלמנט ההולנדי המודרני), שיישבו בו נציגים מכל המחוזות, יחליט בעניינים הנוגעים לרפובליקה כולה. עם זאת, ה"סטאדהאודר" (Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום") שעמד בראש כל מועצה מחוזית היה בן משפחת אוראנז'. בדרך כלל עמד סטאדהאודר אחד בראש כמה מחוזות. כמה מחוזות (למשל לימבורג ובראבנט) היו אוטונומיים רק באופן תאורטי, ולמעשה היו כפופים לשלטון המרכזי (ונקראו "ארצות הגנרליוּת", בגלל כפיפותן לסטאטן-חנראל). המדובר היה באזורים שלא היו חלק משבעת המחוזות המקוריים שחתמו על האיחוד, אלא שטח שנכבש מידי הספרדים. באותה תקופה הדת הקתולית דוכאה ביד קשה, אף כי באופן רשמי היה חופש דת.
ב-1650 מת הסטאדהאודר וילם השני, נסיך אורנז' בפתאומיות מאבעבועות שחורות; בנו, וילם השלישי, שמאוחר יותר יהיה גם הוא סטאדהאודר ולבסוף מלך אנגליה, נולד רק כעבור שמונה ימים, והמדינה נותרה ללא שליט מתבקש. מאז ראשית ימי הרפובליקה התנהל מאבק מתמשך בין הרֶחֶנְטים, אליטה לא-רשמית של אזרחים עשירים, לבין בית אורנז', שתומכיהם ("אורנז'יסטים") באו בעיקר מקרב פשוטי העם. כעת עטו הרחנטים על ההזדמנות: ב-22 השנים הבאות לא היה סטאדהאודר בהולנד. יוהאן דה ויט, פוליטיקאי ודיפלומט מבריק, היה הדמות הדומיננטית. ב-1672 חזרה משרת הסטאדהאודר (בידיו של נסיך מבית אורנז'), והפכה למשרה שהמעבר שלה בירושה נתפס כמעט כאוטומטי; התקופות היחידות שבהן המחוזות המאוחדים היו רפובליקה אמיתית היו בשנים 1650 - 1672, ולאחר מכן בין 1702 ל-1748.
בשנת 1651 חוקקה אנגליה (אז בשלטונו של אוליבר קרומוול) את חוק הסחר הימי הראשון, שהטיל מגבלות חמורות על כלי שיט זרים במסחר האנגלי וכך פגע באופן חמור באינטרסים של הולנד. בעקבות תקרית שבה סירבה אונייה הולנדית להנמיך את דגלה בפני אונייה אנגלית בתעלת למאנש פרצה מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652 - 1654), שהסתיימה בחוזה וסטמינסטר; האמנה השאירה את חוק הסחר הימי על כנו.
חלק מעושרם של ההולנדים נבע מסחר בעבדים. ב-1619 החלו ההולנדים לעסוק בסחר עבדים בין אפריקה ואמריקה, וב-1650 כבר הייתה הולנד סוחרת העבדים הגדולה ביותר באירופה, עד שבסביבות 1700 בריטניה לקחה לעצמה את התואר. עיר הנמל אמסטרדם הפכה לבירת העבדים האירופית וניהלה גם חלק מסחר העבדים במדינות שכנות; כ-10,000 ספינות עבדים היו קשורות לנמל באמסטרדם.