ידוע שיהודים התגוררו בנובוסליצה החל מהמאה ה-15, וזאת על פי כתובות על מצבות של יהודים מנובוסליצה שנקברו באותה התקופה בבית העלמין בעיירה קלישקוביץ (כ-20 ק"מ מנובוסליצה). במהלך המאה ה-16 הגיעו לאזור יהודים ממגורשי ספרד. בשנים 1649-1648 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו מפולין ומאוקראינה בעקבות הפוגרומים שבוצעו על ידי הקוזאקים של חמלניצקי. בתחילת המאה ה-19, כאשר עברה בסרביה לשלטון רוסיה, הגיעו לנובוסליצה יהודים רבים מליטא, בלארוס ואוקראינה, וגם מבוקובינה ומגליציה שבאוסטריה. בסוף המאה ה-19 חיו בעיירה כ-4,000 יהודים, אשר היוו כ-2/3 מכלל תושביה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו החזית בין צבאות רוסיה ואוסטרו-הונגריה, ויהודים רבים נמלטו מנובוסליצה הרוסית ומנובוסליצה האוסטרית על מנת להתרחק מהחזית. מיד לאחר סיום המלחמה, בנוסף לתושבים שחזרו לעיירה, השתקעו בעיירה יהודים רבים מהכפרים שבסביבה, ומספר היהודים הגיע לפי הערכות לכ-10,000. עם השתלטות רומניה על בסרביה ובוקובינה ב-1918, איבדה העיירה את יתרונה הכלכלי כתחנת מעבר בגבול רוסיה-אוסטריה. עם הדלדלות מקורות הפרנסה החלה הגירה, במיוחד של צעירים, שרצו לחמוק משירות החובה בצבא רומניה. קבוצות ויחידים עלו לארץ ישראל, בייחוד לאחר הצהרת בלפור, והיו בין מקימי קיבוצים, יישובים ומוסדות היישוב. אך עם סגירת השערים החלה הגירה משמעותית לדרום אמריקה, לארצות הברית ולקנדה. במקביל המשיכו נובוסליצאים לעלות לארץ במסגרת ההעפלה.
מוסדות הקהילה.
עד מלחמת העולם השנייה, הייתה נובוסליצה עיירה יהודית טיפוסית ("שטעטל"), על מגוון מוסדותיה ועיסוקי תושביה. בעיירה היו מספר בתי כנסת גדולים ("קלויזען") ומספר רב של בתי תפילה קטנים ("שטיבלעך"), בייחוד של בעלי המלאכה. הקהילה החסידית התפלגה בין מספר חצרות אדמו"רים, שהעיקרים בהם חצרות סדיגורה, בויאן ושטפנשט. מוסדות הציבור כללו תלמוד-תורה, בית-ספר "תרבות", הקדש, חברה קדישא, מפעלי צדקה, ספריה וכו'. היהודים בעיירה עסקו במגוון מקצועות: חייטים, סנדלרים, עגלונים, פרוונים, רופאים, רוקחים ובעלי עסק קטנים, וסיפקו שירותים לכל הכפרים באזור.
ציונות.
הציונות הייתה פופולרית בקרב הדור הצעיר בעיירה. כמעט לכל התנועות והמוסדות הציוניים היו סניפים בנובוסליצה: "חובבי ציון", "החלוץ", בית"ר, "השומר הצעיר" ו"מכבי". במקביל, נמשך חלק מהנוער לתנועה הקומוניסטית וגם התקיימה פעילות של "הבונד". הנוער הציוני שאף להגיע ארצה, וצעירים מנובוסליצה היו בין בוגרי המחזורים הראשונים של גימנסיה "הרצליה". עם כניסת הסובייטים לעיירה בשנת 1940, גורשו חלק מהמשפחות הציוניות לסיביר.
השואה.
ב-5 ביולי 1941 נכנס הצבא הרומני לעיירה והחל פוגרום ביהודי נובוסליצה והכפרים שבסביבתה. כ-900 יהודים - גברים נשים וילדים - נרצחו בבתיהם או נורו ברחובות העיירה, רכוש היהודים נבזז וכמחצית מבתיהם נשרפו. פוגרומים כאלו, והגירושים שבאו בעקבותיהם בוצעו בכל אזור בסרביה וצפון בוקובינה, כחלק משואת יהודי רומניה, בהתאם להוראותיו המפורשות של מנהיג רומניה הפאשיסטית יון אנטונסקו. לאחר הפוגרום רוכזו היהודים ששרדו בבית החרושת לספירט "קראוזה". הם הוחזקו שם מספר ימים בתנאים קשים ולאחר מכן הורשו לחזור לבתים שלא נשרפו, למעט שלושים ושבעה גברים צעירים ושתי נשים צעירות שנעצרו בחשד ל"קומוניזם". שלושים ושבעה הגברים הוצאו להורג לאחר כשבועיים, ב-28 ביולי 1941.
ב-31 ביולי רוכזו היהודים הנותרים (5,570 על פי עדויות) במרכז העיירה, והוצאו בשיירה לכיוון טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה הסובייטית, מעבר לנהר הדניסטר). כ-4,000 צעדו ברגל, והשאר - חולים, זקנים ונשים עם ילדים - הוסעו בכ-200 עגלות. בדרך לטרנסניסטריה, שהתמשכה מספר חודשים, נספו יהודים רבים בצעדות מוות. בטרנסניסטריה רוכזו היהודים בגטאות ובמחנות ריכוז - ידיניץ, אטאקי, קוסאוץ, ז'מרינקה, ברשד, קושרניצה, שרגורוד, צ'צלניק ועוד. רוב בני הקהילה נספו במחנות אלו בחורף של השנים 1942-1941 מקור, רעב, מחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה. בחודש מרץ 1944 שוחרר האזור על ידי חיילי ברית המועצות. מתוך כ-7,000 יהודים ערב פרוץ המלחמה, שבו לעיירה כ-400 בלבד.
יוצאי נובוסליצה בישראל.
בתום מלחמת העולם השנייה נדדו חלק ניכר משרידי הקהילה כפליטים ברומניה. חלקם עלו ארצה במסגרת העלייה הבלתי-לגאלית, וחלקם עלו בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה. רוב רובם של העולים בני נובוסליצה נשלחו עם הגעתם ארצה להתגורר במעברות. יוצאי נובוסליצה שהיגרו לארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה לפני המלחמה החליטו, מתוך דאגה לבני עיירתם ניצולי השואה, להקים עבורם שכונת מגורים. הפעילה המרכזית במיזם זה הייתה ח"כ חנה למדן, יוצאת העיירה. בעזרת תרומתו של מרדכי (מקס) פקר, יוצא העיירה תושב פרו, וארגון יוצאי נובוסליצה בארץ, הוקמה ב-1953 שכונה לניצולי השואה מנובוסליצה ברמת השרון. במשך שנים נקראה שכונה זו "שיכון פקר".
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" שבשכונה נחנך בשנת 1964, ועל קירותיו מונצחים שמות בני משפחותיהם של יוצאי העיירה שנספו בשואה.
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר, המציג את תולדות הקהילה היהודית, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל.
מאחורי בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, ועליה חקוקים שמותיהם של 37 הצעירים שהוצאו להורג בעיירה ב-28 ביולי 1941.
דניאל כהן
דני כהן
נשיקת אשת העכביש (סרט)
נשיקת אשת העכביש (באנגלית: Kiss of the Spider Woman) הוא סרט דרמה אמריקאי - ברזילאי משנת 1985 המבוסס על רומן בשם זה מאת הסופר הארגנטיני מנואל פויג משנת 1976. פויג גם עיבד את הספר למחזה וב-1993 הוא עובד למחזמר מצליח שזכה בשבעה פרסי טוני.
את הסרט ביים הבמאי הברזילאי יליד ארגנטינה הקטור בבנקו ובתפקידים הראשיים מופיעים ויליאם הרט וראול ג'וליה בתפקידים של הומוסקסואל ואיש מחתרת, אסירים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. השחקנית סוניה בראגה משחקת בשלושה תפקידים: מרתה, חברת מחתרת, לני ואשת העכביש (דמויות מסיפוריו של האסיר ההומוסקסואל). ויליאם הרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. הוא זכה גם בפרס באפט"א ובפסטיבל הקולנוע בקאן בתור השחקן הטוב ביותר. זו הייתה הפעם הראשונה שהוענק פרס אוסקר לשחקן שגילם דמות של הומוסקסואל.
בשינוי מהספר שתיאר את העלילה בבית סוהר בבואנוס איירס הסרט מתרחש בבית סוהר בברזיל בתקופת ה. הסרט צולם בעיר סאו פאולו.
תקציר העלילה.
בתא בבית כלא בברזיל כלואים שני אסירים:
ולנטין שבור פיזית ונפשית. הוא קצר רוח ומדוכא עקב געגועיו לחברתו במחתרת, מרתה (סוניה בראגה). מולינה מספר לו עלילה של סרט נאצי שראה ובו זמרת קברט בשם לני (סוניה בראגה) מתאהבת בקצין נאצי ונרצחת בסוף על ידי חבר המחתרת הצרפתית. ולנטין לא סובל את מולינה ואת הסיפורים שלו. הוא אינו יודע כי מולינה "הושתל" בתאו על ידי מנהל בית הכלא כדי לדובב את ולנטין ולגלות את שמות חבריו.
מנהל הכלא מורה לשים חומר משלשל חזק במזונו של ולנטין שגורם לו כאבי בטן עזים ושלשולים קשים. מולינה מטפל בו ברכות והקרח ביניהם נשבר. שני הכלואים השונים זה מזה, מתקרבים אחד לשני עד כדי כך שוולנטין מקיים יחסי מין עם מולינה.
מנהל הכלא מציע למולינה שחרור מוקדם על תנאי אם יצליח לדובב את ולנטין. לבקשת מולינה הם מספקים לו חבילות מזון משובח שכאילו קבל מאימו. שני האסירים מתענגים על האוכל המשובח. מולינה מספר סיפור נוסף על אשת עכביש באי טרופי (סוניה בראגה) שמחייה מלח ניצול מספינה טרופה על ידי נשיקה.
לפני הפרידה מוסר לו ולנטין בלחישה את מספר הטלפון כדי שייצור קשר עם חבריו במחתרת ומולינה מסכים לעשות זאת למרות פחדיו מהמשטרה. הם מתנשקים ומולינה עוזב את הכלא ומגיע לדירת אמו כשהשוטרים עוקבים אחריו.
כעבור יומיים יוצא מולינה מביתו ויוצר קשר טלפון ציבורי. הוא הולך לפגישה עם חבריו המחתרת היושבים במכונית. השוטרים פותחים באש לעברם אבל הם יורים במולינה כי חושדים שהוא הסגיר אותם. מולינה נפצע קשה. השוטרים אוספים את הגוסס לרכבם ואחד מהם מאיים עליו באקדחו שיגלה להם את מספר הטלפון אבל מולינה מת והשוטרים זורקים את גופתו במזבלה.
באותו זמן עובר ולנטין עינויים קשים. הרופא מרחם עליו ומזריק לו מורפין וולנטין שוקע בחלום בו הוא מבלה עם מרתה בחוף טרופי.
ישיבת גרודנא באר יעקב
ישיבת גרודנא באר יעקב היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית בבאר יעקב. הישיבה הוקמה על ידי שניים מראשי ישיבת גרודנא שבאשדוד ואנשי צוות נוספים. הישיבה היא חלק ממוסדות ישיבת פוניבז' אולם מתנהלת באופן עצמאי.
רקע.
ישיבת גרודנא בישראל הוקמה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן בשנת תשכ"ו (1966) בבני ברק ושנה לאחר מכן עברה לאשדוד. בראשות הישיבה עמדו הרב צבי דרבקין, הרב יצחק הקר והרב דב צבי קרלנשטיין. במקביל אליהם מסרו שיעורים בישיבה בקביעות ראשי ישיבת פוניבז' הרב שמואל רוזובסקי והרב שך. החל משנות ה-80, פסקו ראשי ישיבת פוניבז' למסור שיעורים ובמקביל החלו חיכוכים בין ראשי הישיבה הרב דרבקין והרב הקר לבין הרב קרלנשטיין ובין תלמידיהם הקרובים. במשך השנים היו מספר ניסיונות לגשר על הפערים בין ראשי הישיבה, מצד מנהיגים בציבור החרדי ובהם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, ניסיונות אלו לא צלחו. בעקבות החיכוכים הבלתי פוסקים, הורה הרב שטיינמן לרב דרבקין והרב הקר לעזוב את הישיבה ולהקים ישיבה חדשה.
הקמת הישיבה.