סעיף 369 להצעת חוק דיני ממונות קובע, כי "מעביד נושא באחריות שילוחית בנזיקין לעוולה שביצע עובד שלו, תוך כדי עבודתו." נוסח קצר ותמציתי זה, מחליף את סעיף 13 לפקודת הנזיקין על כל תתי סעיפיו. נראה, כי סעיף 369 מגלם בניסוחו את ההתפתחות הפסיקתית של הדוקטרינה: ראשית, הסייג של סעיף 13(א)(2)(ב), הפוטר מעביד מאחריות כשהיה אנוס להשתמש בשירותיו של עובד, הושמט. נראה, שבכך אומצה הלכת רשות הנמלים (ר' לעיל). בנוסף, הושמטה החלופה של סעיף 13(א)(1) לפיה המעביד צריך להרשות, או לחלופין לאשרר את המעשה גורם הנזק. ויתור על סעיף זה מבטא את הרחבת החלת האחריות על מעבידים.
באשר לאחריות שילוחית, את מקומו של סעיף 14 לפקודת הנזיקין מחליף סעיף 370 להצעת חוק דיני ממונות. סעיף 370 לקודיפיקציה, דומה בניסוחו לסעיף 14 לפקודת הנזיקין, למעט העובדה שמודגשת ההבחנה בין שלוח וקבלן עצמאי, תוך הוספת המילים "המעסיק שלוח שאינו עובדו ושאינו קבלן..."
ככלל, נוסח הסעיפים הרלוונטיים בהצעת חוק דיני ממונות קצר ותמציתי יותר, ומכאן, חזקה עליו שיהיה כללי ופתוח לפרשנות רחבה מבעבר. נראה שהמחוקק מותיר במכוון מקום נרחב להפעלת שיקול דעת של בית המשפט, ומכשיר בכך את הקרקע להתפתחות עתידית של הדוקטרינה.
ראו גם.
אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה)
אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה
חדוה עמרני
חדוה עמרני (נולדה ב-20 בדצמבר 1944) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולדה לזכריה ושושנה עמרני בשכונת כרם התימנים בתל אביב למשפחה בת ארבעה ילדים של עולים מתימן. אחיה הם מוני, יחי ואיציק עמרני. אביה שימש כראש איגוד התימנים בישראל, נמנה עם מייסדי קבוצת הכדורגל שמשון תל אביב ונבחר כיו"ר מועצת עיריית תל אביב.
בנעוריה השתתפה בהיכל התרבות בתחרות כישרונות צעירים ושרה את השיר "ערב של שושנים" כאשר אחיה ליווה אותה על הגיטרה, והם זכו במקום השני בתחרות.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז, לאחר שצדי צרפתי, ידיד המשפחה, שכנע אותה להבחן. במסגרת הלהקה ביצעה עם אושיק לוי את השיר "שם הרי גולן", של נעמי שמר, ושם גם הכירה את דוד טל (במקור היה שמו דוד רוזנטל), שהפך לבן-זוגה.
לאחר שחרורה היא החלה להופיע עם טל, תחילה כחלק מ"רביעיית הטיילת" ואחר כך בתור צמד שנשא את השם "חדוה ודוד". השיר המוכר של הצמד מתקופה זו הוא "אני חולם על נעמי" למילים של תרצה אתר ולחן של דוד קריבושי, אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הבינלאומי הראשון ביפן שהתקיים בנובמבר 1970. הצמד הפיק סינגל, שנמכר שם ב-2 מיליון עותקים. בהמשך הוציאו ביפן עוד שמונה אלבומים.
בשנת 1973 התפרק הצמד, עמרני נישאה לאורולוג היהודי-אמריקאי ד"ר דדלי דנוף, שהכירה בסוף שנות ה־60, כשהופיעה בתיאטרון "פאלאס" בברודוויי במסגרת להקת הפולקלור, שהקימו הכוריאוגרף יונתן כרמון וגברי לוי. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות באירופה ובארצות הברית, שיועד ליהודי התפוצות. דנוף הגיע מאוחר יותר לאחת המסיבות שארגנו המפיקים. לאחר הנישואים השתקעה עמרני בלוס אנג'לס שבארצות הברית. מאוחר יותר סייעה עמרני להוריה לעבור בסמוך אליה.
עמרני הרבתה להשתתף בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון וקדם האירוויזיון. להצלחה בולטת במיוחד זכו הופעותיה בשנת 1978 בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "בלב אחד" ששולב בו ביטוי בערבית ("סלאם עליכום"). השיר הגיע למצב של תיקו בהתמודדות על המקום הראשון, והפסיד לשיר אבניבי שביצע יזהר כהן שזכה בתחרות האירוויזיון, רק משום שקיבל פחות הצבעות למקום הראשון. שנה לאחר מכן ב-1979 הופיעה עמרני בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "שנינו יחדיו" שהגיע למקום השלישי, והפסיד לשיר "הללויה" שביצעה להקת "חלב ודבש", שגם הוא זכה באירוויזיון עצמו באותה שנה. בשנת 1981 השתתפה עמרני בקדם אירוויזיון עם השיר "בוא אלי" שהגיע למקום התשיעי בתחרות. באותה השנה הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה בשם "אישה" שכלל מלבד שירי הפסטיבלים והקדם גם את שיר הנושא, וכן את השיר "אל על" והשיר "ילדי" שהוקדש לבתה אוראל.
אלבומה "אחינו בני תימן" יצא בשנת 1993 בהפקתו המוזיקלית של אילן וירצברג. באותה שנה הופיעה עם דוד טל כצמד "חדוה ודוד" במסגרת פסטיבל ערד.
בשנת 2000 הקליטה גרסת דיסקו ללהיטה הוותיק "איזה ריקוד" ("שנינו יחדיו"). הביצוע הזה נכלל בפרויקט הדאנס הישראלי "סאברס".
בספטמבר 2016 יצא סינגל חדש שלה "פשוט להיות", אשר נכתב על ידי מרב סימן טוב והולחן על ידי אייל מזיג.
באוגוסט 2020 הוציאה את השיר "הדברים הכי טובים הם בחינם" למילים של מרב סמן טוב ואלון אמיר, לחן של ברק ביטון ומרב סמן טוב, עיבוד והפקה מוזיקלית של אייל מזיג.
לעמרני ולבעלה שני ילדים והיא מתגוררת בבוורלי הילס, קליפורניה.
תקליטיה.
תקליטי אריך-נגן, אלא אם מצוין אחרת.
ממברנה סינטטית
ארוחת עשר
ארוחת עשר היא ארוחת ביניים קלה הנאכלת בין ארוחת הבוקר לארוחת הצהריים. בישראל נהוג לאכול ארוחה זו במוסדות חינוך ובמקומות עבודה שבהם מתחיל יום הלימודים או העבודה בסביבות 7:00-8:00 בבוקר או מוקדם יותר. היא נקראת כך משום שהיא מתקיימת בשעה 10:00 בבוקר או בזמן סמוך.
בתי ספר.
בבתי הספר הפסקה זו נקראת גם "הפסקת אוכל" מורכבת הארוחה ברוב המקרים מכריכים, שהתלמידים מביאים עמם מהבית. לעיתים מדובר גם בפרי, בירק או בחטיף. בחלק מגני הילדים מובאת ארוחת העשר מהבית, באותה מתכונת כמו בבתי הספר. במקרים אחרים היא מוכנה בגן, וכוללת פרוסות לחם, ירקות פרוסים, מספר ממרחים כגון גבינה לבנה, חומוס וממרח שוקולד ולעיתים גם חביתה.
היסטוריה.
עד סוף שנות ה-70 נשאו התלמידים את ארוחתם ב"תיק אוכל" - תיק קטן, עם רצועה לתלייה על הכתף, שהכיל את הארוחה ומפית בד, אותה נהוג היה לפרוש על השולחן בכיתה כדי לא ללכלך אותו בפירורים.
בשנות ה-50 תיק האוכל המקובל בבתי הספר היסודיים היה עשוי בד, לפעמים תפור על ידי האימהות משאריות אריג. מפית הבד המצורפת לארוחה נתנה הזדמנות לאימהות להפגין את כישורי הרקמה שלהן. היו מפיות עם שמות הילדים, היו פרחים, פרפרים וכדומה. נוסף למפית, נדרשו הילדים להביא גם מגבת קטנה וסבונייה בתיק האוכל. הבדלי מסורת והשכלה ניכרו גם בנוהגי עטיפת הכריך - היו שעטפו בנייר פרגמנט, ששימש קודם לעטיפת גבינה, נרחץ ויובש לשימוש חוזר, והיו שלא ראו פגם בעטיפת הכריך בנייר עיתון. הכריכים בשנות הצנע היו מוגבלים בגיוונם - לחם שחור או לבן, מרוח בגבינה לבנה או במרגרינה, בחלבה או בלקרדה - זה בערך כל מה שהיה בשנים ההן, והמהדרין הוסיפו גם פרי - תפוח, בננה או קלמנטינה, לפי העונה.
בשנות ה-70 תיק האוכל היה מוצר תעשייתי עשוי חומר פלסטי רך, לעיתים דמוי עור, מפיות הבד כבר לא נרקמו על ידי האמהות אלא נרכשו מודפסות בשלל הדפסים, כבר לא צורפו לתיק סבוניה ומגבת והכריך נעטף במפית או שקית פלסטיק, הלחם הוחלף לעיתים בלחמנייה ומגוון מילויי הכריכים התעשר.
מקומות עבודה.
ישנם מקומות עבודה, בעיקר כאלו הפועלים בסגנון ההסתדרותי שהיה נפוץ יותר בעבר, שבהם נהוגה הפסקת עשר, לאכילת ארוחה שהעובד הביא עמו. בחלקם קיים עדיין גם מוסד "חלוקת התה" - משקאות חמים מוכנים עבור העובדים, בעיקר עובדים העוסקים בקבלת קהל, על ידי עובדת המכונה "מחלקת התה" ומוגשים אל שולחנם. בחלק ממקומות העבודה קיימת מכירת כריכים ומשקאות על ידי ספק פרטי, המקבל אישור למכירת תוצרתו בין המשרדים או במזנון המנוהל בתוך מקום העבודה.
בחלק ממקומות העבודה, בעיקר במרכזי הערים, קונים העובדים ארוחת עשר של כריך, בייגלה או עוגות בוקר בחנויות מכולת או מזנונים בקרבת מקום, אם לפני הגיעם לעבודה או בגיחה למספר דקות תוך כדי יום העבודה. למקומות עבודה שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא) מגיעים לעיתים מזנונים ניידים - כלי רכב החונים ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים וכדומה, דרך חלון בחזיתם. בסלנג ישראלי מכונים "גזלן".
במקומות עבודה שבהם לא נהוגה הפסקת עשר, אם בשל תחילת עבודה מאוחרת (בסביבות 9:00 בבוקר) או בשל אי רצון ההנהלה בכך, מתאפשר לרוב לעובדים לצאת להפסקת אוכל לסירוגין.
במקומות שבהם עובדים במשמרות, מתחילים לעבוד מוקדם מאוד או עובדים שעות רבות, כמו במפעלים ובבתי חולים, קיימים לפעמים חדרי אוכל שבהם מוגשת ארוחת בוקר לעובדים. ארוחה זו דומה בהרכבה לארוחת עשר המוגשות בגני ילדים.
תנשמית האביב
תנשמית האביב (שם מדעי: "Helicoverpa armigera"), הנקראת גם הליוטיס ותנשמית השמש המצויה, היא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים. הבוגרים נפוצים בישראל במשך רוב השנה, מלבד בחורף, בו הם מועטים. באביב אוכלוסייתם גדלה, עם ההתרבות, ובסתיו היא קטנה שוב.
תיאור.
אורך גופה כ-20 מ"מ, מוטת כנפיה עד 40 מ"מ. צבע גופה וכנפיה הוא חום בהיר, עם כתמים יותר כהים עליו. יש והכתמים כהים רק מעט יותר, ויש מקרים בהם הכתמים כמעט שחורים. הכנפיים האחוריות לבנבנות, ויש להן פס כהה רחב בשוליים.
רבייה.
הביצים מוטלות בודדות על צמחי בר או תרבות ממינים שונים. בין הצמחים הללו נמנים ירקות, אספסת, תלתן, בוטנים, כותנה ועוד. הזחל בודד בכל שלבי התפתחותו, והזחלים אינם מתגודדים, כמיני פרפראים אחרים. אורך הזחל לפני ההתגלמות הוא 35 מ"מ, וצבעו נע בין חום בהיר מאוד, דרך גוני ירוק שונים, ועד חום כהה, זאת לפי צבע מזונו. לזחל יש פסי אורך בהירים, עם פסים כהים לצידם. ההתגלמות נעשית לרוב בקרקע.
הזחלים שבקעו על צמחי כותנה ניזונים בעיקר מהפירות. נזקם לצמחים אלה גדול, כיוון שהם עוברים לפרי שני, לפני שגמרו לאכול את הראשון.
חמולת ברגותי