רב-חובל יורד עם ספינתו הוא ביטוי למסורת ימית ולפיה רב-חובל נושא באחריות המוחלטת לספינתו ולכל הנמצא עליה ובשעת חירום הוא יצילם, או יקריב חייו שעה שהוא מנסה לעשות זאת. אף שהביטוי נקשר לעיתים קרובות לטביעת הטיטניק בשנת 1912, כשעל סיפונה רב-חובלה אדוארד סמית', הביטוי היה ידוע כבר 11 שנה לפחות בטרם טביעת הספינה. ברוב המקרים רב-חובל אינו נוטש את ספינתו שעה שהיא במצוקה ומתרכז בהצלת אנשיו. כך נותר רב-חובל הספינה אחרון הנוטשים את סיפונה, או שהוא טובע יחד עם ספינתו.
היסטוריה.
הרעיון ולפיו רב-חובל יורד עם ספינתו קשור לרעיון אחר מן המאה ה-19 ולפיו "נשים וילדים תחילה". שניהם משקפים אידיאלים ויקטוריאניים של התנהגות אבירית ולפיה מצופה כי בני המעמדות הגבוהים יתנהגו בהתאם לערכים כמו שירות אלה שמעמדם פחות. התנהגותם של רב-חובל אנית הוד מלכותה בירקנהד ואנשי צוותו, בעת טביעתה בשנת 1852, זכו לשבחים מרבים בציבור כיוון שהם הקריבו עצמם כדי להציל תחילה נשים וילדים. שירו של רודיארד קיפלינג "Soldier an' Sailor Too" וספרו של סמואל סמיילס "Self help" מדגישים את אומץ לבם של האנשים שעמדו בהקשב וניגנו בתזמורת שעה שספינתם שקעה במצולות.
אחריות חברתית ומשפטית.
משמעותו המילולית של הביטוי היא שרב-חובל יהיה אחרון האנשים לעזוב ספינה בעודו בחיים, קודם לטביעתה או להריסתה. אם רב-חובל אינו מסוגל לפנות אנשי צוות ונוסעים חיים מספינתו הנמצאת במצוקה, הוא לא יציל את עצמו, אפילו אם יש בידו אפשרות כזו. בהקשר חברתי, באופן מיוחד בין יורדי-ים, רב-חובל יחוש חובה ליטול על עצמו אחריות זו כביטוי לנורמה חברתית. התחמקות ממילוי חובה זו יעמוד בניגוד לנהוג בתרבות יורדי הים ויבטא היעדר ערכים אצל הנוהג כך.
במשפט ימי אחריותו של "אדונה של הספינה", הוא רב החובל, היא אבן יסוד להבנת תפקידו וזאת ללא קשר למצבה הפיזי של הספינה. מכאן שהתנהגות רב-חובל הנוטש את ספינתו היא בעלת משמעות משפטית, בין היתר בכללי זכויות הקמות בהצלת כלי שיט. לכן, גם אם רב-חובל נוטש את ספינתו הנמצאת במצוקה, הוא בדרך כלל נותר אחראי מבחינה משפטית לספינה גם בהיעדרו ממנה והוא חייב לשוב אליה עד חלוף הסכנה לספינה. בכלי שיט צבאיים, רב-חובל הנוטש את ספינתו בשעת מלחמה עלול להידון למוות ומעשהו זהה לעריקה, אלא אם כן הוא שב לספינתו בהזדמנות הראשונה הנקרית בפניו וזאת כדי למנוע נפילתה בידי אויב ולהציל את אנשי צוותו.
נטישת רב-חובל את ספינתו עשויה להיות עבירה פלילית מסוג פשע ועלולה להביא לעונש מאסר. רב-חובל פרנצ'סקו סקטינו, אשר נטש את ספינתו הקוסטה קונקורדיה בעת שעלתה על שירטון, זכה לקיתונות של ביקורת ובוז על התנהגותו בעת האסון ואף נידון ל-16 שנות מאסר באיטליה, מהן שנה אחת מאסר על נטישת נוסעיו על סיפון הספינה הטובעת, חמש שנות מאסר על שגרם לאסון ועשר שנות מאסר על הריגת נוסעיו שטבעו בעת האסון. נטישת ספינה היא בגדר מעשה פלילי בדין הימי בספרד, באיטליה וביוון, מזה מאות שנים. החוק בקוריאה הדרומית אף הוא מחייב רב-חובל להציל עצמו אחרון. המשפט הימי בפינלנד קובע כי רב חובל חייב בשעת מצוקה לעשות הכל שלאל יכולתו להציל את כל מי שנמצא על סיפון ספינתו ואלא אם כן חייו בסכנה מיידית, הוא לא ינטוש את ספינתו כל עוד קיים סיכוי סביר להצלתה. בארצות הברית אין איסור מפורש על נטישת ספינה בידי רב-חובלה, בטרם עזב אחרון נוסעיה, אולם התרחשות כזו עלולה להוביל לאישומים פלילים אחרים, כגון הריגה, הקבועים במשפט המקובל מזה מאות בשנים. אף במשפט הימי הבינלאומי אין איסור מפורש על רב-חובל לנטוש ספינה בטרם ירד אחרון נוסעיה.
דוגמאות הפוכות.
ידועים מקרים לאורך ההיסטוריה בהם רבי חובלים בחרו להציל את עורם, בעודם נוטשים את משימתם, ספינתם ואנשי צוותם. התנהגות כזו העומדת בסתירה לאחריותו של רב-חובל, מביאה בדרך כלל לנקיטה בהליכים פליליים ולגינוי חברתי, בנסיבות של פיקוד צבאי על ספינה, ההתנהגות זו אף עלולה להוביל לשלילת דרגות ופיקוד.
הרחבת השימוש בביטוי.
הרעיון ולפיו רב-חובל נושא באחריות העליונה לגורל נוסעיו הורחב בחוק אף לתחום התעופה בארצות הברית טייס מפקד במטוס הוא "בעל הסמכות והאחריות העליונה לניהול ולבטיחות הטיסה." בישראל, "טייס מפקד אחראי לעניינים המפורטים להלן, והוא הסמכות המקצועית, המכרעת והסופית לגביהם:... בטיחותם של אנשי הצוות, הנוסעים והמטען שבכלי הטיס...".
עיון בפסיקה הדנה באחריותו של טייס מפקד מראה הקבלה ברורה בין סמכויותיו לאלה של רב-חובל. דוגמה בולטת להתנהגות על פי אמת מידה זו הייתה בטיסה 1549 של יו אס איירווייז, אשר ב-15 בינואר 2009 נחתה נחיתת חירום בנהר ההדסון. מיד לאחר נחיתת החירום דאג הטייס המפקד צ'סלי סלנברגר לפנות את הנוסעים מתוך המטוס ורק לאחר שווידא כי כולם יצאו, היה האחרון לצאת מן המטוס.
מישל בקוס, היה קברניט מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנתב"ג לפריז. כשנחטף המטוס על ידי מחבלים, התעקש להישאר עם נוסעיו החטופים מתוך אחריותו לשלומם. יחד איתו נשאר כל צוות המטוס (עד לשחרור כולם במבצע יונתן). בעקבות מעשה זה, קיבל הקברניט אות הוקרה מראש ממשלת ישראל, יצחק רבין.
לורין נוסבאום
לורין נוסבאום (בהולנדית: Laureen Nussbaum; 3 באוגוסט 1927) היא בלשנית וסופרת יהודייה ילידת גרמניה. לשעבר פרופסור לשפות זרות וספרות באוניברסיטת פורטלנד סטייט. כיום מרצה באופן עצמאי על השואה, ומפורסמת בתור חברת ילדות של אנה פרנק.
ביוגרפיה.
נוסבאום נולדה בשם הנלורה קליין ב-3 באוגוסט 1927 בפרנקפורט, רפובליקת וויימאר. ב-1936, כשהרדיפות נגד היהודים בגרמניה גברו עברה משפחתה לאמסטרדם שבהולנד. באמסטרדם, התיידדה משפחתה עם משפחת פרנק שאותה הכירה עוד בפרנקפורט. הוריה היו מיודדים עם אוטו ואדית פרנק, והנלורה עצמה הייתה חברה של הבנות מרגוט ואנה. היא חשה קרובה יותר למרגוט, ומאוחר יותר תיארה את אנה כ"קשקשנית איומה". גם לאחר השואה, היא נותרה בקשר עם אוטו פרנק שהיה היחיד מבין משפחת פרנק ששרד. הוא אף שימש כשושבין בחתונתה.
ב-1940 נכבשה הולנד בידי הוורמאכט, ויהודי הולנד החלו לחשוש לגורלם. משפחת קליין הצליחה להשיג תעודות מזויפות המזהות אותם כיהודים רק למחצה, ובכך הצליחה להימנע מלבישת טלאי צהוב, ובהמשך גם מהשמדה. משפחת קליין חיה באמסטרדם במשך מלחמת העולם השנייה, ובתקופה זו פגשה הנלורה את בעלה לעתיד רודי נוסבאום. רודי סירב ללבוש טלאי צהוב, ועל כן נאלץ להסתתר אצל איכרים הולנדים ליד אמסטרדם. בהמשך הוא עבר להסתתר אצל משפחת קליין, ונוצרו קשרים בינו לבין הנלורה. ב-1947 הם נישאו, והנלורה אימצה את שם משפחתו. היא ילדה לו שני בנים ובת. ב-1954 היגרה המשפחה לאינדיאנה כדי שרודי יוכל להשלים את לימודי הפוסט-דוקטורט שלו. לאחר שעברה לארצות הברית, היא שינתה את שמה הפרטי מ"הנלורה" ל"לורין".
ב-1959 קיבל רודי משרה באוניברסיטת פורטלנד סטייט, והמשפחה עברה לפורטלנד, אורגון. לורין עצמה קיבלה תפקיד במחלקה לספרות זרה, ובהמשך עמדה בראש מחלקת השפה הגרמנית. לאחר שנים רבות של השתלמות היא הפכה לפרופסור באוניברסיטה. היא פרסמה מאמרים רבים, ושלושה ספרים. נוסבאום גם העבירה ביקורת על אוטו על כך שצנזר קטעים מיומנה של אנה פרנק, אך גם שיבחה את היותו הראשון שפרסם מסמך מן השואה. לאחר פרישתה מההוראה והפיכתה לפרופסור אמריטוס, היא מעבירה הרצאות בנושא השואה, אנה פרנק ומלחמת העולם השנייה. בעלה נפטר ב-22 ביולי 2011.
משימות מיוחדות (ספר)
משימות מיוחדות (ברוסית: Особые поручения) הוא ספר מאת המחבר הרוסי בוריס אקונין, שפורסם בעברית ב-2009. החמישי בסדרת תיבת פנדורין. הספר מכיל שתי נובלות בלשיות ובו הדמות הראשית היא אראסט פנדורין: "נסיך העלה" (ברוסית: Пиковый валет) ו"המעצב" (ברוסית: Декоратор). הספר "משימות מיוחדות" פורסם במקור ברוסית ב-1999.
ב"נסיך העלה" פנדורין, הפקיד למשימות מיוחדות, מתמודד עם נוכל מבריק ומלא חן המרוקן את כיסיהם של עשירי מוסקבה בעזרת אהובתו היפהפייה. גם פנדורין מגייס עוזר נאמן, אָניסי צִבעוֹנימוֹב, שליח זוטר עם שם אומלל ולב זהב. הנובלה השנייה, "המעצב", היא מותחן אלים ואפל, מחווה ליצירות של אדגר אלן פו ואחרים. גוויותיהן המושחתות עד אימה של יצאניות משולי החברה צצות ברחבי מוסקבה. פנדורין וצבעונימוב מתייצבים בדרכו העקובה מדם של רוצח סדרתי, שדמיונו לג’ק המרטש אינו מקרי.
תקציר עלילת הספר.
"נסיך העלה".
מוסקבה, 1886. ארבע שנים לאחר האירועים המתוארים ב"מות אכילס", פנדורין עדיין משמש כפקיד למשימות מיוחדות למושל מוסקבה, הנסיך דולגורוקוי. הוא מתגורר עם הרוזנת אדי, אישה נשואה. לאחר שג'נטלמן נוכל בשם מומוס, המכונה "נסיך העלה", עוקץ את הנסיך בסכום של מאה אלף רובל, פנדורין נקרא לעצור אותו. פנדורין לוקח איתו לחקירה עוזר צייתן, שוטר צעיר בשם אָניסי צִבעוֹנימוֹב, יחד פנדורין וצבעונימוב ינסו לעצור את מומוס ואת שותפתו היפהפייה, מימי.
פנדורין מרחרח ומגלה הגרלה מזויפת המנוהלת על ידי נסיך העלה, אבל מומוס ומימי מצליחים לברוח. מומוס בתורו מרמה את משרתו היפני של פנדורין, מאסה, כשהוא מאפשר לו לגנוב את כל מטענה של הרוזנת אדי. פנדורין הזועם נודר לנקום במומוס ורוקח תרגיל עוקץ שבו הוא מתחזה לנסיך הודי שברשותו אבן ברקת גדולה. אך מומוס ומימי שוב בורחים, אם כי לא לפני שמימי וצבעונימוב מנהלים מפגש רומנטי. מומוס שולח בחזרה את כל חפציה של אדי במאמץ להקל את הלחץ מפנדורין. פנדורין לאחר מכן שולח את אדי בחזרה לבעלה.