הוצעו בעבר מספר אפשרויות לזיהוי של האתר עם מקום מקראי, בהן "בית-אוֶן" המוזכר בספר יהושע. נדב נאמן זיהה את בית-אוון עם אתר הפולחן בבית אל. פינקלשטיין הציע לזהות את האתר עם "גילגל" בו חנה שאול על פי הנרטיב המקראי. לדעת חוקרים מסוימים, השם "גילגל" הוא שמם של שלושה עד שבעה אתרים שונים. השם מתאים לצורת האתר ומיקומו. כל האתרים שזוהו כ"גילגל" נמצאו או במדבר או בספר המדבר, היכן שאתרי מתחם מעגליים כמו ח'רבת דווארה נפוצים. עם זאת, הממצאים באתר אינם מספקים כדי לאמת בוודאות את הצעה זאת.
אתר פלשתי.
מנגד, נדב נאמן שולל את הזיהוי עם אתר ישראלי ודווקא מזהה אותו כאתר פלשתי שנבנה על מנת לבסס את שלטונם על האזור. כאמור לעיל, נאמן התנגד לקביעה של פינקלשטיין כי האתר התקיים למשך כמאה שנים. עוד טען נאמן כי שבר החרס המציג פנים של אריה הוא עדות ממשית לנוכחות פלשתית באתר. ובכל מקרה, לדעתו מחסור בכלים פלשתיים אינו שולל את הקמת האתר ביוזמה פלשתית (בדומה לבסיסים אשוריים שהוקמו בתקופות מאוחרות יותר ובהם לא נמצאו כלים מהסגנון האשורי). מיקומו של האתר מעלה בעיה נוספת. לדעת נאמן, אילו הישראלים היו בונים מצודה כחלק מהמאבק בפלשתים, הם היו עושים זאת בצידו המערבי של ההר, המשקיף לכיוון ארץ הפלשתים, ולא בצידו המזרחי, המשקיף לעבר הירדן.
על אף שנאמן הטיל ספק במהימנותו של הנרטיב המקראי, הוא הפנה לפסוק מספר שמואל, המספר כי כאשר ניצחו שאול ויונתן את הפלשתים במכמש, אנשים "עברים" שהיו לצד הפלשתים ערקו לטובת שאול ויהונתן. נאמן הציע שבח'רבת דווארה יישבו שכירי חרב (אולי אותם "עברים" הם קבוצות פורעי חוק המתוארות במקורות חוץ-מקראיים כ"עפירו") שנשכרו על ידי הפלשתים על מנת לשלוט על לשלוט על האזור, להתנכל ליישובים הכבושים ולאבטח את הדרך מן ההר לבקעת הירדן דרך יריחו. ייתכן כי הספל עם פרצוף האריה היה שייך למפקדם הפלשתי. אותם שכירי התקיימו על חשבון תושבי הסביבה הכבושים ולכן באתר אין עדות לפעילות חקלאית. לאחר ניצחון הישראלים על הפלשתים, לא היה לישראלים כל צורך באתר ולכן הוא ניטש. הצעה זאת מסבירה מדוע באתר רק פריט אחד המקשר אותו לפלשתים, ומוצא עדות בנרטיב המקראי המתאר תושבים מהמקום שמשתפים פעולה עם הפלשתים.
אתר יהודאי.
סברה נוספת הוצעה בעקבות התגליות בחורבת קייאפה, עיר מבוצרת בעמק האלה שהתקיימה באותו הזמן של האתר בח'רבת דווארה. את העיר מזהים מנהלי החפירה יוסף גרפינקל וסער גנור כאתר יהודאי. החוקרים הציגו קווי דמיון בין שני האתרים: שניהם יישובים מבוצרים מהמאה ה-10 לפנה"ס ושניהם נבנו על סלע יסוד ולא על חורבות יישוב קודם. לכן מציעים החוקרים כי האתר בח'רבת דווארה הוא למעשה מצודה יהודאית, המהווה את גבולה המזרחי של ממלכת יהודה, בעוד חורבת קייאפה מהווה הגבול המערבי. זיהוי זה מתבסס על העמדה הרווחה במחקר, כי אין עדות לקיום ממלכת ישראל המאוחדת וכי ממלכת יהודה וממלכת ישראל הצפונית התקיימו במקביל מראשיתן. נאמן לעומת זאת, הציע לזהות את חורבת קייאפה כאתר כנעני, אותו כבש מלך גת הפלשתית ולאחר מכן כבש את אזור ההר ובמסגרת הכיבוש הוקם המאחז הפלשתי בח'רבת דווארה, על סמך הנרטיב המקראי.
אנטוני טיודור
אנטוני טיודור (באנגלית: Antony Tudor; 4 באפריל 1908 – 19 באפריל 1987) היה כוריאוגרף, מורה ורקדן אנגלי.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
טיודור נולד בשם "ויליאם קוק" בלונדון. אל הריקוד הגיע במקרה. הוא נחשף לראשונה לבלט מקצועי בסוף שנות העשרה שלו, כשראה את בלט רוס של דיאגילב. הוא צפה ברקדן סרז' ליפר מבלט דיאגילב בבלט "אפולו מוליך המוזות" של בלנשין בשנת 1928. בהמשך, יציג לפניו הבלט רוס את אנה פבלובה, שתעניק לו השראה נוספת במסעו אל עולם המחול. טיודור פנה אל סיריל ו. בומונט, בעל חנות לספרי בלט בדרך צ'רינג קרוס בלונדון, וביקש ממנו לייעץ לו בדבר הכשרה לבלט. בומונט הפנה אותו ללימודים אצל מארי ראמבר, לשעבר רקדנית בבלט של דיאגילב, שמלמדת בשיטת צ'יקטי.
טיודור החל לרקוד כמקצוע אצל מארי ראמבר בשנת 1928, וכעבור שנה היה לאסיסטנט ראשי במועדון הבלט שלה. ככוריאוגרף צעיר בראשית דרכו, בגיל עשרים ושלוש, יצר לרקדניה בלטים אחדים, בהם "ליזיסטראטה" ו"כוכבי הלכת", בתיאטרון מרקורי, נוטינג היל גייט הקטן. את שני הבלטים המהפכניים ביותר שלו, "גן הלילך" ו"אלגיות אפלות", יצר לפני גיל שלושים, ורקד בעצמו את התפקידים הראשיים.
בשנת 1938, ייסד טיודור את "בלט לונדון" עם רקדני ראמבר, בהם יו ליינג (שיהיה לחברו לחיים), אנדרה הווארד, אגנס דה מיל, פגי ואן פראך, מוד לויד ו-וולטר גור. בראשית מלחמת העולם השנייה, ב-1940, הוזמן עמם לניו יורק, שם הצטרפו לתיאטרון הבלט המחודש של ריצ'רד פלזנט ולוצ'יה צ'ייז. הלהקה של צ'ייז הייתה בהמשך לתיאטרון הבלט האמריקאי, שעמו עמד טיודור בקשרים הדוקים עד סוף חייו.
טיודור היה כוריאוגרף הבית של תיאטרון הבלט למשך עשר שנים. הוא ביים מחדש כמה מיצירותיו הקודמות אך יצר גם כוריאוגרפיות חדשות, "עמוד האש" (1942), "רומיאו ויוליה", "זוהר מועם" ו"זרם מעמקים" ללהקה זו עד תום המלחמה. לאחר שפרש מן הריקוד ב-1950, עמד בראש סגל מורי בית הספר לבלט של מטרופוליטן אופרה, חזר ולימד בבית הספר ג'וליארד משנת 1950 ואילך, והיה מנהל אמנותי להבלט המלכותי השוודי מ-1963 עד 1964. הוא יצר שלוש כוריאוגרפיות לניו יורק סיטי בלט. טיודור המשיך בקריירת ההוראה שלו כפרופסור לטכניקת בלט במחלקה למחו של אוניברסיטת קליפורניה באירווין מ-1973 (בהפסקות עקב מחלת לב חמורה), ובמקביל חזר לתיאטרון הבלט האמריקאי ב-1974 כמנהל אמנותי נלווה, שם יצר את "העלים קמלים" ו"עובד אדמה בשדות", יצירתו הגדולה האחרונה, ב-1978. הוא וליינג המשיכו להתגורר חלק מן השנה בלאגונה ביץ', קליפורניה.
את ההשראה לחלק מן הבלטים שלו העניקו מוד לויד, יו ליינג ונורה קיי. גם דיאנה אדמס וסאלי וילסון יכולות להיחשב למוזות של טיודור.
כמורה, נודע טיודור בהתמקדותו בפרטים גופניים ופסיכולוגיים במטרה לסלק את האגו, כדי לאפשר לרקדנים להיחלץ מאזור הנוחות שלהם ולהרחיב את יכולותיהם. בריאיון עם דיק קאווט אמר טיודור, "אתה חייב להיפטר מן הגינונים האישיים כדי להגיע אל הדמות בבלט, ורקדנים אינם רוצים להרפות. לא קשה לשבור אדם. אבל אינך יכול לשבור אותם אלא אם תהיה מוכן לאסוף את האפר ללא שהיות וליצור ממנו שוב את הפניקס. זה החלק הקשה. מפתה כל כך לשטח אותם ארצה ולדרוך עליהם."
מורשת וקרן.
טיודור מקובל על הרוב כאחד מגדולי היוצרים המקוריים בצורות המחול המודרני. יחד עם ז'ורז' בלנשין, רואים בו דמות ראשית בשינוי הבלט לאמנות מודרנית, אבל בגאוניות העושה שימוש בצורות בלט, יותר משהיא נובעת מהן. יצירתו נחשבת על פי רוב כביטוי "פסיכולוגי" מודרני, אבל - כמוה כיוצרה - בחומרה, הידור ואצילות, ראויה לציון בראש ובראשונה בשימוש בצורות קלאסיות בלבד. מיכאיל ברישניקוב אמר, "אנו רוקדים את הבלטים של טיודור כי אנחנו מוכרחים. יצירתו של טיודור היא המצפון שלנו."
טיודור, מאמין ממושמע בזן בודהיזם, מת ביום א' של חג הפסחא בביתו שבמכון הזן הראשון של אמריקה, בגיל 79.
קרן אנטוני טיודור נוסדה כדי להמשיך להעלות יצירות של טיודור. בצוואתו מינה את סאלי בריילי בליס כמוציאה לפועל היחידה של הבלטים שלו עם הגשת צוואתו לבית המשפט לצוואות של מדינת ניו יורק ב-1987.
ממן - מסופי מטען וניטול
ממן - מסופי מטען וניטול בע"מ היא חברה ישראלית המפעילה את מסוף המטענים בנמל התעופה בן-גוריון, ונותנת שירותי קרקע ולוגיסטיקה בשדות תעופה. ממן היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה.
ממן הוקמה בשנת 1974 כחברה ממשלתית, 50% ממניות החברה הוחזקו ישירות על ידי המדינה ו-50% הוחזקו בידי חברת תש"ת - תיירות ושירותי תעופה, חברה-בת ממשלתית שהייתה בבעלות אל-על. עם הקמתה קיבלה זיכיון בלעדי ל-50 שנה להפעלת מסוף המטענים בנתב"ג. בשנת 1989 הופרטה החברה על ידי הנפקה ראשונה לציבור של מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. עם הפרטת החברה בוטל הזיכיון הבלעדי שהיה לחברה להפעלת מסופי מטען בנתב"ג. ב-1991 נמכרו כ-25% ממניות החברה לחברת סקוריטס שבבעלות איש העסקים יעקב הראון. בעת המכירה חתמה מדינת ישראל על הסכם להבטחת המשך בלעדיות של ממן לחמש שנים.
בנובמבר 1996, רכשה קבוצת תעבורה את המניות שהחזיקה חברת סקוריטס וחבלת מניות נוספת כך שהגיעה להחזקה של כ-31% מהמניות. במקביל רכשה חברת ICTS כ-10% מהמניות ומכרה אותם ברווח של 5 מיליון דולר תוך חודש לחברת כנפיים אחזקות. באותה עת חברת תש"ת של אל על, עדיין החזיקה ב-26% מהמניות.
בשנת 1997, היה אומרה הבלעדיות של ממן להתבטל, ורשות שדות התעופה תכננה לצאת במכרז למפעיל נוסף של מסוף מטענים. בעלי חברת ממן הפעילו לחצים לביטול המכרז ואף פנו לבית המשפט, לבסוף הוסכם שמסוף שני יוכל לפעול החל מ-2002. ב-2002 לא בוצעה ההחלטה להקים מסוף שני ובאפריל 2003 סוכני המכס והשילוח הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה להקים מסוף מטענים נוסף. בספטמבר 2003 נבחר לבסוף מפעיל מסוף מטענים נוסף בנתב"ג. רשות שדות התעופה החלה בעבודות להקמת מסוף מטענים נוסף ב-2005 והא נחנך ב-2008, אז איבדה ממן את הבלעדיות שלה.
בשנת 2012 רכשה ממן 81% ממניות חברת OPSI, המחזיקה בנציגות הישראלית של חברת המשלוחים הבינלאומית United Parcel Service, תמורת 100 מיליוני שקלים.