לאחר הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, נקט חוסיין בן עלי בטקטיקת השהיה אל מול הלחצים עליו לסייע בגיוס הבדואים לעזרת האימפריה, בעת שהתלבט באיזה צד לתמוך. בשנת 1916, עם התעצמות מלחמת העולם הראשונה בזירת המזרח התיכון, כרת השריף חוסיין ברית עם בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית. בתמורה למרידתו בטורקים, הידועה בכינויה "המרד הגדול במדבר", הובטחה לשריף חוסיין השליטה באזורים שישוחררו על ידי מדינות ההסכמה. הבטחות אלו נרשמו במכתבי חוסיין-מקמהון. חשיבותו של המרד הערבי במדבר בהנהגתו של השריף חוסיין שנויה במחלוקת. המרד לא סחף את ההמון הערבי אלא רק את בני השבטים הבדואים של חג'אז שהיו נאמנים לשריף. בני השבטים האלה עסקו בעיקר בלוחמה זעירה ותקיפת שיירות, דבר שחייב את הממלכה העות'מאנית לרתק כוחות גדולים סביב חצי האי ערב. אף-על-פי שכוחות ערביים בהנהגתו של השריף חוסיין השתתפו במספר קרבות גדולים נגד הטורקים, בכללם הקרב על עקבה, תרומתם למאמץ המלחמתי בזירה המזרח-תיכונית היו זניחות ביחס למאמץ הבריטי.
לאחר המלחמה, הומלך חוסיין כמלך על חג'אז ובניו הומלכו על עבר הירדן ועיראק. במרץ 1918 פרסם עיתונו הרשמי, "אל-קיבלה", הצהרה המביעה את נכונות הערבים לקבל בברכה את אחיהם היהודים השבים לארץ ישראל.
בינואר 1924 ביקר חוסיין את בנו עבדאללה בעבר הירדן, בביקור שהיה להפגנת-כוח של המשפחה ההאשמית. באותו חודש נפגשו עמו הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הקולונל פרדריק קיש ודוד ילין, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים. בפגישה אמר חוסיין שהערבים מרדו בטורקים רק כדי להגן על זכויותיהם ועל היהודים לעזור להם בכך, וכי "כל השמועות באירופה בנוגע למטרות הערבים הן בדויות, הערבים שואפים רק להגן על זכויותיהם הלאומיות, ומוכנים לקבל את עזרת היהודים בשביל מטרה זו". חוסיין טען שאינו מבדיל בין יהודי לשאינו יהודי, ושחשש היהודים מהערבים אינו נכון - "הערבים יעמדו תמיד לצד היושר"... "אלוהים אמר בספרו "היו עוזרים איש לרעהו במעשה הטוב והצודק", וזוהי חובתנו, העם הערבי נכון תמיד להושיט יד עזרה לאלה החפצים לעבוד איתו"... "ליבי וארצי פתוחים לקבל את היהודים, אני מוכן לתת ליהודים אדמה במתנה, בתנאי שהם ייכנסו דרך הפתח ולא יפרצו פרץ בקיר לבוא פנימה. העתיד יוכיח ליהודים שאין להם שום סיבה לפחד מן הערבים" כמו כן הוא נפגש עם משלחת חרדית בראשות הרב יוסף חיים זוננפלד, שארגן יעקב ישראל דה האן; המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת הציונית. משלחתו של דה האן הגישה תזכיר לפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק. עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.
חוסיין בן עלי הכריז על עצמו כ"מלך כל הערבים". ב-5 במרץ 1924, בעת שחנה בבקעת הירדן, התבשר שטורקיה בהנהגת אטאטורק ביטלה את הח'ליפות, ומיהר להכריז על עצמו כח'ליפה החדש.
מיד אחר כך החלו חוסיין וחכמי הדת בחצרו בהכנת קונגרס אסלאמי, שיבטא הסכמה מוסלמית כללית. הקונגרס התכנס במכה ביולי 1924, אולם היה דל בנוכחים, שהיו ברובם אנשי חצרו, ועובדה זו ביטאה דווקא אי-הסכמה והבליטה את בידודו.
הכרזת הח'ליפות גרמה לחיכוך עם המשפחה הסעודית שלא ראתה עצמה כפופה למשפחה ההאשמית. למרות עליית קרנה של השושלת ההאשמית ברחבי הסהר הפורה אחרי מלחמת העולם הראשונה, חצי האי ערב היה עדיין מפולג ושבטי וחוסיין התקשה לשמר את שלטונו. למשפחת סעוד הייתה היסטוריה ארוכה של סכסוך עם המשפחה ההאשמית עוד מימי הטורקים. בתום מאבק בין השבטים הובס חוסין בספטמבר 1924. בעקבות התבוסה מסר את תאריו ותפקידיו לבנו הבכור עלי בן חוסיין מחיג'אז ועבר מחג'אז למעאן וממנה לעיראק. באמצע 1925 עבר לעקבה. בלחץ משפחת סעוד, שראו בעקבה חלק מערב הסעודית במסגרת סכסוך גבולות על הגבול בין עבר הירדן וערב הסעודית, דרשו הבריטים מחוסיין לעזוב את עקבה, והוא עבר לקפריסין, בה שכרו עבורו הבריטים בית מלון בניקוסיה. בעיתונות נטען שחוסין נמצא בעצם בשבי הבריטים בקפריסין אשר אינם מעוניינים בשובו לעיראק או עבר הירדן שמא יעורר מלחמה עם משפחת אבן סעוד על השלטון בחג'אז. חוסיין הכחיש טענות אלו וטען שהוא חופשי ללכת לאן שיחפוץ אך טוב לו בקפריסין. בסוף שנת 1930, לאחר שהמלכים ההאשמים הכירו בשלטון הסעודים בחג'אז, עבר חוסיין לעבר הירדן, שם שלט בנו האמיר עבדאללה הראשון.
מותו וקבורתו בירושלים.
בשנת 1931 מת חוסיין בן עלי כאשר הוא נושא את התואר חסר המשמעות "הח'ליף של עמאן". מעמאן בה מת, הובאה גופתו לירושלים, ונקברה בהלוויה טקסית על הר הבית באחוזת משפחת אל-עפיפי על יד שער הברזל, סמוך למקום קבורתו של מוחמד עלי (באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של החרם א-שריף). ג'מאל אל-חוסייני היה האחראי על סידורי הלוויה וקבלת פני המשתתפים. בתהלוכה צעדו שלושה מבניו. לצד עבדאללה צעד המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני. בתהלוכת הלוויה השתתפה גם משלחת יהודית, שהלכה עד הכניסה להר הבית. בין ראשי הדתות צעד הרב יעקב מאיר, ובשורת הקונסולים צעדו הקולונל פרדריק קיש, דוד ילין וחיים מרגליות קלווריסקי. למרות שהוזמנה להיכנס עם יתר המוזמנים, המשלחת היהודית לא נכנסה לשטח המסגד, אלא רק למשרדי המועצה המוסלמית העליונה, שם הביעו ניחומים בשם הסוכנות היהודית והיישוב העברי.
המשורר המצרי אחמד שאוקי כתב על חוסיין בן עלי שיר קינה, שנחתם במילים: ״קברו אותו בירושלים / בין דוד ושלמה ושאר המלכים המהוללים / ירושלים היא מקור ההשראה האלוהית / משכנם של כל אנשי העבר הדגולים״.
הערכה.
השריף חוסיין בן עלי נחשב ביחד עם בנו פייסל למייסד הלאומיות הפאן-ערבית. בראייה היסטורית אפשר לראות את השריף חוסיין כאבטיפוס למלכים רבים במזרח התיכון, ובייחוד בחצי האי ערב ובמפרץ הפרסי: שלטון אבסולוטי המשלב סמכויות דתיות וחילוניות, תלות רבה בסיוע מעצמות זרות, שימוש בתארים שאין להם אחיזה במציאות תוך כדי התרפקות על מסורות ערביות ואסלאמיות קדומות, וחוסר יכולת לצור מדינה מודרנית עם הפרדה בין הקופה הציבורית לפרטית.
ד"ר נסים מלול הביא מספר סיבות לאובדן שלטונו של חוסיין בערב:
פוליטיקה והשפה האנגלית
פוליטיקה והשפה האנגלית (באנגלית: Politics and the English Language) הוא מאמר מאת ג'ורג' אורוול שפורסם בשנת 1946. זהו אחד מהמאמרים הידועים ביותר של אורוול, וניתן לגלות בו רבות ממחשבותיו על פוליטיקה ושפה. חלק מרעיונות אלו היוו את הרקע לרומן "1984". המושג "שיחדש", מושג שנטבע על ידי אורוול ומתאר את השפה הפוליטית שהמשטר הטוטליטרי העתידי כופה על נתיניו, שואב את מקורותיו היישר ממאמר זה.
תוכן המאמר.
אורוול בוחן מספר דוגמאות לשימוש גרוע באנגלית, וטוען ששתי תכונות משותפות לכולן: "האחת היא השימוש בדימויים מיושנים; השנייה היא חוסר הדיוק". הוא עובר לסקירה משעשעת של דוגמאות ל"כמה מהתחבולות השונות שבאמצעותן נהוג להתחמק ממלאכת ייצור הפרוזה": מטפורות גוססות, 'אופרטורים' או איברים מלאכותיים של הפועל, סגנון יומרני, מילים חסרות משמעות.
אורוול מדגים איך התחבולות האלה משמשות על מנת "לגרום לשקרים להישמע אמיתיים ולרצח להיראות מכובד, ולהקנות חזות מוצקה לְאוויר". הוא מסיים את המאמר במספר עצות וכללים כיצד להימנע מכתיבה בסגנון הרווח.
יסוג'ירו אוזו
יסוג'ירו אוזו (ביפנית: 小津安二郎 ; 12 בדצמבר 1903 - 12 בדצמבר 1963) היה במאי קולנוע ותסריטאי יפני.
אוזו נחשב על ידי רבים כבמאי הייחודי ביותר מבין במאי יפן. בתחילה היו היפנים חלוקים האם להפיץ את עבודותיו של אוזו, מחשש שהמערב לא יעריך נכונה את יפי העדינות שבהם, בזמן שסרטיהם של אקירה קורוסאווה וקנג'י מיזוגוצ'י זכו בפרסים רבים בפסטיבלים שונים בעולם. חששות אלה התבדו ואוזו הוכר כאחד מהיוצרים החשובים ביותר בקולנוע.
נעוריו.
יסוג'ירו אוזו נולד בפוקגוואה שבטוקיו בשנת 1903 לסוחר בחומרי דשן. בבית הספר היה תלמיד בינוני, ולעיתים קרובות בחר לצפות בסרטים במקום ללמוד. מאוחר יותר בחייו נזכר בגאווה כיצד צפה בסרטים כמגון "Rex Ingram" ו-"האסיר מזנדה" במקום ללמוד לבחינות הכניסה לבית הספר המסחרי הגבוה בקובה. בשנת 1923, לאחר כמה שנים כמורה כפרי ביפן, שימש אוזו כעוזר צלם שכיר בחברת הסרטים "שוצ'יקו".
הקריירה האמנותית.
את סרטו הראשון ביים ב-1927, סרט תקופתי שאינו ראוי לשבח בשם "The Sword of Penitence". ב-1932 ביים את הקומדיה "...I Was Born, But" שהייתה להצלחה מסחרית, ושנחשבת כאחת הטובות שהופקו לפני מלחמת העולם השנייה. זו גם הייתה התקופה בה החל אוזו לפתח את סגנונו הייחודי בקולנוע. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא ביים מספר סרטים, כמו "There Was a Father", שהתעלמו מהעימות העולמי. לאחר המלחמה הגיע אוזו לפסגת יצירתיותו, כשביים את מיטב סרטיו הכוללים, בין השאר, את "אביב מאוחר", "קיץ מוקדם", "Floating Weeds", "An Autumn Afternoon" ואת גולת הכותרת שלו, יצירת המופת סיפור טוקיו הנחשבת לאחד הסרטים היפנים החשובים ביותר שצולמו.