שדרת העמודים מחולקת משלושה חלקים שנבנו בנפרד במהלך המאה ה-2 והמאה ה-3. החלק המערבי של השדרה הוא העתיק ביותר והוא מתחיל בשער המערבי ליד מקדש הקבורה. החלק המזרחי נבנה שני והתחיל בקשת המונומנטלית במרכז העיר העתיקה עד לכניסה למקדש בל. החלק המרכזי בשדרה נבנה האחרון במטרה לקשר בין שתי שדרות העמודים האחרות, הוא מתחבר עם החלק המערבי בטטרפילון הגדול ואל החלק המזרחי בקשת המונומנטלית.
שדרת העמודים מורכבת מעמודים קורינתיים שנבנו מ-6–8 גלילי אבן. על העמודים עוטרו בחלקם האמצעי במדף מדורג מאבן שנשאו כתובות הקדשה. המדפים שימשו להנחת פסלוני ברונזה של דמויות חשובות. על עמוד בחזית התיאטרון הרומי נמצאה כתובת ארמית ויוונית, המוקדשת לג'וליוס אורליוס זנוביוס (Julius Aurelius Zenobius) אביה של המלכה זנוביה, הכתובת מתוארכת לשנים 257–267 לספירה.
השדרה המערבית.
שדרת העמודים המערבית היא השדרה הראשונה שנבנתה. כתובות שנמצאו על חלק מהעמודים אישרו שהעבודות על שדרה זאת התחילו לפני 158 לספירה. העמודים בשדרה הונחו בקו ישר מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח ואורכה 500 מטר, זאת השדרה הארוכה ביותר מכל השלוש. הרוחב של השדרה אינו אחיד. החלק המרכזי הוא ברוחב של 11.7 מטר, ואילו שני צידי השדרה (המדרכות) הם ברוחב 7 מטר כל אחד. השער המערבי, ששימש כיציאה המערבית של השדרה, נבנה בסוף המאה ה-2. שדרה זאת מחוברת גם בזווית ישרה לשדרה רוחבית נוספת אשר מגיעה לשער דמשק בדרום.
השדרה המזרחית.
שדרת העמודים המזרחית התחילה בקשת המונומנטלית והיא נמתחת מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח לכיוון הפרופילאה של מקדש בל. בניית השדרה החלה לאחר סיום הפרופילאה ב-175 לספירה והיא נמשכה עד תחילת המאה ה-3 לספירה. חלק זה הוא הרחב ביותר באכסדרת העמודים הגדולה. רוחב החלק המרכזי הוא 22.7 מטר, ורוחב המדרכות הוא 6.7 מטר. פינת הטמנוס (תחום מקודש המובדל באמצעות קיר) של מקדש נבו נהרס כדי לאפשר תצפית ישירה על הקשת המונומנטלית מתוך החלק המערבי וגישה רחבה ונוחה יותר לחלק המוביל למקדש בל. בשלב מאוחר יותר הוסף לחלק זה נימפאום בחלק שבין מקדש בל למקדש נבו. הקשת נבנתה בתקופת מלכותו של הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס שמלך בין השנים 193–211 לספירה.
השדרה המרכזית.
שדרת העמודים המרכזית משתרעת ממזרח למערב. היא נבנתה כדי לקשר בין שתי השדרות הקדומות יותר. העבודה על הקמת השדרה החלה באזור הקשת המונומנטלית בחלקה הראשון של המאה ה-3 לספירה. השדרה מגיעה עד לטטרפילון ששם הוא מתחבר לשדרה המערבית ברחבה סגלגלה. השדרה המרכזית היא חלק חשוב בעיר יחד עם מספר מבני ציבור סביבו כמו התיאטרון הרומי, המרחצאות של דיוקלטיאנוס ומקדש נבו. רוחב השדרה המרכזית נע בין 14 מטר ליד הטטרפילון ל-10 מטר כשהיא מגיעה לקשת המונומנטלית. רוחב המדרכות גם משתנה בין 7-6.3 מטר במדרכה הצפונית ל-8.95-6.8 מטר למדרכה הדרומית.
קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג
קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג היא סופרגרופ אשר כלל את דייוויד קרוסבי, סטיבן סטילס, גרהאם נאש, וניל יאנג (לסירוגין). הלהקה התפרסמה בזכות ההרמוניות המוזיקליות המורכבות שבאו לידי ביטוי בשיריהם, כמו גם בשל סכסוכים מתוקשרים על רקע אישי בין החברים ובמעורבותם הפוליטית. ללהקה הייתה השפעה רבה על התפתחות סגנון הפולק רוק במוזיקה האמריקאית, ולראיה, כל ארבעת חברי הלהקה זכו להיכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
היסטוריה.
הקמת הלהקה.
עוד בטרם הקמתה, הופיעו כל אחד מחברי הלהקה, בהרכבים בולטים אחרים. דייוויד קרוסבי היה הסולן של להקת הבירדס, סטפן סטילס היה חבר בלהקת באפלו ספרינגפילד (שכללה גם את ניל יאנג) וגרהאם נאש היה הסולן של להקת ההוליס.
בשל סכסוכים פנימיים בין חברי ההרכב, עזב קרוסבי את הלהקה לקראת סוף 1967. ב-1968 התפרקה להקת הבאפלו ספרינגפילד. בעקבות כך מצאו את עצמם קרוסבי וסטילס ללא הרכב, והם החלו להיפגש לעיתים קרובות ולנגן יחד. אחד מן המפגשים הוביל לכתיבת השיר "Wooden Ships" אשר נחשב לאחד מהשירים המפורסמים של הלהקה. נאש וקרוסבי הכירו במהלך מסע ההופעות של הבירדס בבריטניה בשנת 1968. נאש החל לנגן יחד עם קרוסבי וסטילס לאחר שעזב את להקת ההוליס.
הלהקה (ללא יאנג) ניגנה לראשונה ביחד במהלך מסיבה שערכה הזמרת ג'וני מיטשל בשנת 1968. את השיר "You Don't Have To Cry" כתב נאש.
לאחר שלא הצליחו להשיג חוזה הקלטות עם חברת אפל רקורדס (שבה הייתה חתומה, בין היתר, להקת הביטלס), הצליחה הלהקה להשיג חוזה הקלטות ראשון עם חברת אטלנטיק רקורדס. אהמט ארטגון, נשיא החברה, היה מעריץ של להקת באפלו ספרינגפילד, בה היה חבר סטילס.
בעקבות הניסיון המר ובסכסוכים שחוו חברי הלהקה בהרכבים הקודמים שלהם, הם החליטו לא להיות כבולים במבנה סטנדרטי של להקה. לדוגמה - הם קבעו כי שמות המשפחה של החברים יכללו בשם הלהקה, דבר שיסמל את עצמאותם של החברים בה וכי הלהקה תפורק במקרה של עזיבת אחד מחבריה.
את הלהקה ניהלו אליוט רוברטס ודייוויד גפן, כאשר גפן היה אחראי על הצד העסקי בעוד רוברטס התמקד יותר בענייני היום יום ופעל לשמירה על יחסים תקינים ומניעת סכסוכים בין חברי הלהקה.
אלבום ראשון והצלחה ראשונית.
האלבום הראשון של הלהקה בשם Crosby, Stills &amp; Nash יצא במאי 1969. האלבום שביטא במידה רבה את רוח התקופה זכה להצלחה מסחרית, וכלל סינגלים מצליחים דוגמת “” (אשר נכתב על ג'ודי קולינס, חברתו דאז של סטילס), וכן "Marrakesh Express", ו - "Wooden Ships", אשר כיכבו במצעדים האמריקאים וזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
לקראת סיבוב ההופעות הארוך שתוכנן לקיץ 1969, עלה הצורך בצירוף חבר נוסף ללהקה. בתחילה, ניסתה הלהקה לצרף את סטיב וינווד, אך הוא כבר הצטרף ללהקה החדשה בליינד פייט. אהמט ארטגון הציע לצרף ללהקה את ניל יאנג, חברו של סטילס ללהקת הבאפלו ספרינגפילד שכבר אז החל לבסס לעצמו שם של אמן סולו בולט. אליוט רוברטס, מנהל הלהקה היה גם מנהלו של יאנג.
בתחילה, סטילס ונאש לא תמכו ברעיון, סטילס בשל עברם המשותף בלהקת באפלו ספרינגפילדס, ונאש בשל חוסר ההיכרות עם יאנג. עם זאת לאחר מספר מפגשים הוחלט לצרף את יאנג כחבר רביעי בלהקה. החוזה עליו חתם יאנג איפשר לו לפעול במקביל עם הלהקה ועם להקתו השנייה - קרייזי הורס.
באותה שנה צורף ללהקה גם גרג ריבס, אשר החליף את נגן הבס ברוס פאלמר אשר עזב את ההרכב, בעיקר בשל סכסוכים פנימיים.
לאחר צירוף החברים החדשים, ובעקבות הצלחת אלבומם הראשון, יצאה הלהקה בקיץ 1969 לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. הופעת הבכורה של הלהקה התקיימה ב 16 באוגוסט 1969 בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו (כאשר חברתם ג'וני מיטשל נבחרה לבצע את מופע החימום).
הופעתה השנייה של הלהקה, אשר נערכה באותו חודש, במסגרת פסטיבל וודסטוק, תרמה רבות לעלייה הניכרת בפופולריות של הלהקה. ב 1970 הוציאה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "Woodstock" שנכתב על ידי ג'וני מיטשל, ואשר זכה להצלחה רבה.
האלבום השני ופירוק ראשון.
במרץ 1970 יצא אלבום האולפן השני של הלהקה בשם "Deja Vu", שהיה האלבום הראשון שיצא מאז הצטרפותו של ניל יאנג. בדומה לקודמו, זכה האלבום להצלחה מסחרית, ונחשב למצליח ביותר של הלהקה.
באפריל 1970, סולק גרג ריבס מהלהקה לאחר סכסוך עם סטיבן סטילס. הוא הוחלף על ידי קלווין סמואלס.
בעקבות הצלחת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף, שבמהלכו התעוררה מתיחות רבה בין חברי ההרכב, אשר הובילה בסופו של דבר לפירוקה בקיץ 1970.
לאחר פירוק הלהקה, יצא אלבום ההופעה הכפול של הלהקה בשם "Four Way Street", אשר כלל ביצועים מהופעות הלהקה במסגרת סיבוב ההופעות של 1970. במקביל החלו חברי הלהקה לקדם את קריירות הסולו שלהם.
האיחוד.
בשנת 1974, התאחדה הלהקה ויצאה לסיבוב הופעות נוסף. אשר במהלכו יצא אלבום האוסף "So Far", אשר כלל בין היתר את השיר "Ohio", אותו כתב ניל יאנג בעקבות הטבח בקנט סטייט, בו נהרגו ארבעה סטודנטים מאוניברסיטת קנט סטייט שבאוהיו מירי אנשי המשמר הלאומי במהלך הפגנות המחאה נגד הלחימה בווייטנאם.
סיבוב ההופעות היה הסיבוב הראשון של הלהקה שנערך כולו באצטדיונים פתוחים.
האלבום השלישי והרביעי וחזרה לשלישייה המקורית.
בשנת 1977, הוציאה הלהקה (ללא ניל יאנג) את אלבומם השלישי "CSN". גם אלבום זה זכה להצלחה מסחרית (עם זאת פחותה מהצלחת האלבומים הקודמים של ההרכב).
בדומה לאלבומים הקודמים, גם אלבום זה לווה בסיבוב הופעות של הלהקה בשנים 1977–1978.
לאחר חזרתם של הלהקה מסיבוב ההופעות, החלו להיווצר סכסוכים בין חברי הלהקה, וזאת בין היתר בשל התמכרותו של קרוסבי לקוקאין, אשר מנעה ממנו להשתתף באלבום " Earth &amp; Sky" אשר יצא בשנת 1980 כאלבום סולו, בהשתתפות גראהם נאש בלבד.
עוד באותה שנה החלו סטילס ונאש לעבוד על אלבום אולפן חדש ללהקה. השניים שוכנעו על ידי נשיא חברת אטלנטיק לצרף להקלטות את קרוסבי, אשר עדיין היה נתון בבעיות סמים. האלבום "Daylight Again" יצא בשנת 1982, וכלל מספר להיטים כדוגמת “Southern Cross”.
לאחר יציאת האלבום, המשיכה הלהקה להופיע עד למעצרו של קרוסבי בטקסס במאי 1985 בגין שימוש בסמים. עד שנת 1988, המשיך קרוסבי לצאת ולהיכנס למעצר.
האלבום החמישי.
בשנת 1988, לאחר שיצא קרוסבי מהכלא, התאחדה הלהקה (כולל ניל יאנג) להוצאת אלבום האולפן החמישי "American Dream". בניגוד לאלבומים הקודמים, זכה האלבום לביקורת פושרות מצד המבקרים. בעקבות כך, סירב יאנג להצטרף למסע ההופעות שליווה את יציאת האלבום.
שנות ה-90.