מדליית הזהב על שם קתרין וולף ברוס היא פרס המוענק מדי שנה על ידי האגודה האסטרונומית של האוקיינוס השקט בעבור מפעל חיים והישגים יוצאי דופן באסטרונומיה. המדליה והאסטרואיד "323 ברוסיה" קרויים שניהם על שם קתרין וולף ברוס (1816 – 1900) תורמת ונדבנית אמריקאית שתרמה לבניית טלסקופים רבים.
המדליה הוענקה לראשונה בשנת 1898 לסיימון ניוקומב, ובין זוכיה המפורסמים אנרי פואנקרה (1911), אדווין האבל (1938), סוברהמניאן צ'נדראסקאר (1952), מרטין שוורצשילד (1965), ויליאם אלפרד פוֹלֶר (1979) ויעקב זלדוביץ' (1983).
נג'יב מיקאתי
מוחמד נג'יב עזמי מיקאתי (בערבית: محمد نجيب عزمي ميقاتي; נולד ב-24 בנובמבר 1955) הוא ראש ממשלת לבנון. מיקאתי הוא גם איש עסקים ומייצג את מחנה ה-8 במרץ.
ביוגרפיה.
מיקאתי נולד בעיר טריפולי למשפחה מוסלמית סונית. בשנת 1980 סיים את לימודיו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה האמריקנית בביירות מאוחר יותר למד גם באוניברסיטת INSEAD בצרפת ובאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
לאחר לימודיו פנה לעולם העסקים. בגיל 27 הקים יחד עם אחיו את חברת תקשורת "אינווסטקום" שפנתה לשווקים מתפתחים בארצות המזרח התיכון ואפריקה. בהמשך מכר את החברה ופתח רשת למוצרי צריכה יוקרתיים, חברת תעופה בשווייץ והשקיע בתחומים מגוונים. כיום מעריכים את הונו בין 2 וחצי ל-3 מיליארד דולר.
מיקאתי נשוי ואב לשלושה.
קריירה פוליטית.
ב-4 בדצמבר 1998 נתמנה לשר העבודות הציבוריות בממשלת לבנון, ובשנת 2000 נבחר לפרלמנט הלבנוני כמייצג מחוז הבחירה טריפולי, במקומו של עמר כראמי. כחבר פרלמנט, פיתח לעצמו מיקאתי תדמית של פרו-סורי בזכות קשריו הטובים עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ב-2004 ייסד את מפלגת תנועת התהילה (حركة مجد) שהוא עומד כיום בראשה. מרגע שנבחר לפרלמנט הלבנוני מטעם מחוז טריפולי היה מיקאתי מועמד לרשת את תפקיד ראש הממשלה במקום רפיק אל-חרירי ועמר כראמי. בשנת 2005, בעת כהונתו של כראמי, נרצח רפיק אל-חרירי. חברי אופוזיציה האשימו את סוריה במעשה, ודרשו כי תסיג את כוחותיה ואת אנשי המודיעין שלה מתחומי לבנון - דרישה שנתקלה בהתנגדותו של כראמי הפרו-סורי. כמה ממנהיגי האופוזיצה אף האשימו את ממשלת כראמי במעורבות ברצח. למרות האיסור על הפגנות ציבוריות גברה המחאה הציבורית ברחובות לבנון, והאופוזיציה הודיעה על כוונתה להגיש הצעת אי-אמון בממשלתו של כראמי, דבר שאילץ אותו להגיש את התפטרותו ב-28 בפברואר 2005, ולהמשיך לכהן כראש ממשלת מעבר.
עשרה ימים לאחר התפטרותו, ובעקבות הפגנות תמיכה בסוריה שנערכו בביירות, החזיר אותו הנשיא אמיל לחוד לתפקידו והטיל עליו להקים ממשלה חדשה. כראמי ניצל את ההזדמנות כדי לקרוא לכל המפלגות להצטרף לממשלת אחדות לאומית, אך מאמציו עלו בתוהו וב-13 באפריל נאלץ להגיש את התפטרותו פעם נוספת.
מאז ההתפטרות קיים נשיא לבנון התייעצויות בארמון הנשיאות עם חברי הפרלמנט, כדי שאלה ימליצו על מועמד חדש לתפקיד. כל זאת, בשעה שבלבנון הלך וגבר החשש מפני תוהו ובוהו פוליטי עד הבחירות הכלליות שאמורות היו להיערך במדינה חודשיים לאחר מכן, וכלל לא היה ידוע אם ייערכו במועדן.
במשא ומתן על הקמת ממשלה חדשה הסתמן קונצנזוס כי מיקאתי הוא המתאים ביותר לתפקיד. למרות היותו פרו-סורי ועל אף קשריו הקרובים עם נשיא סוריה אל-אסד, הבטחתו להדיח את ראשי מנגנוני המודיעין בלבנון, אשר לדעת לבנונים רבים היו מעורבים בהתנקשות בראש הממשלה לשעבר חרירי, והתחייבותו הפומבית לקיים את הבחירות במועדן ולא להתמודד בהן, העניקו לו את תמיכת האופוזיציה האנטי-סורית מול המועמד השני, שר ההגנה הלבנוני הפרו-סורי הקיצוני עבד א-רחים מֻראד, ואת הניצחון (בתמיכתם של 58 צירים). המינוי החדש התבצע יומיים בלבד לאחר התפטרותו של כראמי.
על מיקאתי היה להיערך לבחירות באופן מיידי בהתאם לחוקת לבנון. פוליטיקאים אנטי-סורים האשימו את נשיא לבנון לחוד ואת ראש הממשלה הקודם כראמי בגנבת השלטון על ידי יצירת ממשלה קבועה כדי למנוע בחירות, בהן היו בטוחות המפלגות האנטי-סוריות כי ניצחונן מובטח.
כפי שהבטיח, העביר מיקאתי במהרה חוק בחירות בפרלמנט. הבחירות שהתקיימו היו הראשונות בהן הושג רוב מוחלט (72 מושבים מתוך 128), שניתן לברית שהנהיג סעד חרירי, בנו של רפיק אל-חרירי; ב-36 מתוך מושבים אלה זכתה מפלגתו של חרירי זרם העתיד.
ב-25 בינואר 2011, בהיותו מועמד האופוזיציה לרשת את תפקיד ראש הממשלה לאחר נפילתה של ממשלת סעד חרירי, השיג מיקאתי את הרוב הדרוש בפרלמנט והוטל עליו להרכיב את הממשלה החדשה. הממשלה הוצגה לאחר עיכובים רבים, ביוני 2011. ב-22 במרץ 2013 התפטר מתפקידו, אולם רק ב-15 בפברואר 2014 הושגה הסכמה על הקמת ממשלה חדשה והתפטרות מיקאתי נכנסה לתוקף.
ב־26 ביולי 2021 הוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה, בפעם השלישית בהיסטוריה של לבנון. ב-10 בספטמבר 2021 הצליח מיקאתי בהרכבת הממשלה ונכנס לתפקידו.
וס בראון
וסלי מייקל "וס" בראון (אנגלית: Wesley Michael "Wes" Brown; נולד ב-13 באוקטובר 1979 בלונגסייט, מנצ'סטר) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק כבלם.
קריירת מועדון.
בראון החל לשחק כדורגל באקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר יונייטד. אף שהשקיע מיטב זמנו ומרצו בכדורגל, לא זנח את הלימודים והיה תלמיד מחונן. ב-1996 חתם לראשונה על חוזה מקצועני ביונייטד. כבר בגיל נוער קטף תארים בשורות קבוצתו, כשזכה בגביע האנגלי ובאליפות הליגה לנוער, ובתואר אישי כשנבחר לשחקן הצעיר המצטיין של אקדמיית הנוער בעונות ו-.
ב-4 במאי 1998 ערך בראון את הופעת הבכורה שלו נגד לידס יונייטד כשנכנס כמחליף, ובעונה הבאה שותף יותר כששיחק מספר משחקים כמגן ימני וכבלם, לצד יאפ סתאם. באותה עונה, זכה ווס בראון עם מנצ'סטר בטרבל. בעונת סבל בראון מפציעה ומיעט לשחק. הוא שב לאיתנו בעונות הבאות ואף זומן לסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 2002, אולם בסוף עונת נפצע שוב כשקרע את הרצועה הצולבת והחמיץ את רוב העונה הבאה.
למרות יכולתו הטובה והשבחים הרבים שלהם זכה ממאמנו אלכס פרגוסון ומהתקשורת, בראון לא זומן לסגל נבחרתו ליורו 2004 ולמונדיאל 2006, אך זומן שוב לסגל הנבחרת במוקדמות יורו 2008.
בראון היה שותף לזכייה בתארים לאורך העשור, אליפויות, גביעים, גביע הליגה וזכייה נוספת בליגת האלופות.
ב-7 ביולי 2011 חתם בסנדרלנד. ב-21 בספטמבר 2016 חתם בבלקברן רוברס. ב-15 באוגוסט 2017 חתם בקראלה בלאסטרס מליגת העל ההודית שם סיים את הקריירה שלו שחקן.
לבראון שני אחים: קלייב בראון וריס בראון, כדורגלן אף הוא.
מיקלט
לוכסמבורג
בית החולים היהודי בברלין
בית החולים היהודי בברלין (בגרמנית: Jüdische Krankenhaus Berlin או JKB) הוא בית חולים אוניברסיטאי גדול ובעל פרסום עולמי, הממוקם בברלין בירת גרמניה.
רקע.
בית החולים נוסד בשנת 1756 כ'בית המרפא היהודי', והיה באותו זמן בית החולים היחיד בגרמניה שנוהל על ידי יהודים. המוסד היה שייך לקהילה היהודית בברלין, ובשנת 1861 עבר למבנה חדש ברחוב אוגוסט, לא הרחק מהנויה זינאגוגה, "בית הכנסת החדש" של ברלין, שנחנך חמש שנים אחר כך.
בשנת 1914 נחנך בקומפלקס חדש, שכלל שבעה בניינים. בבית החולים היו בתקופה זו מעל 200 מיטות, כמות נכבדה ביחס לאותה תקופה. אף על פי שיוכו לקהילה היהודית היה פתוח לכל הדתות, ומחצית מהמבקרים בו לא היו יהודים. בית החולים נחשב כמקצועי, מודרני, היה מבוקש מבחינה מקצועית, וכיסה את עצמו מבחינה כלכלית.
בית החולים בזמן השואה.
בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, חדלו להגיע אליו, בהדרגה, מטופלים שאינם יהודים. עם החלת חוקי נירנברג נותר בית החולים אחד המקומות הציבוריים היחידים בהם הותר לאנשי מקצוע יהודים מתחומי הרפואה להמשיך ולעסוק במקצועם.
בשנת 1941 היה בית החולים המוסד היחיד שבו שהו, ברשות ובאופן חוקי, כמעט אלף יהודים, הן כעובדים והן כחולים. החולים בבית החולים היו יהודים שמצבם הבריאותי חייב אשפוז, ולכן, לפי הוראות המשטר הנאצי, חויבו בטיפול ובהיתר כתוב של ועדה רפואית לפני העלאתם למשלוח.
בשנת 1942 חויב מנהל בית החולים הרמן שטראוס, שהיה אז כבן 70, ב"יציאה לפנסיה" ונשלח לגטו טרזיינשטט, שם נרצח. במקומו מונה, על ידי הגסטפו, ד"ר ולטר לוסטיג (1891–1945), יהודי שנישואיו לרופאה ארית, עבודתו כרופא בבית החולים, וקשריו האישיים, אפשרו את מינויו.
בטיפול הרפואי בבית החולים הייתה מעורבת דילמה של אתיקה רפואית. זאת מאחר שחולים יהודים שמצבם הרפואי השתפר נשלחו למחנות ריכוז והשמדה. לכן, במקרים מסוימים לא ניתנו לחולים תרופות וטיפולים שישפרו את מצבם, על מנת להשאיר את מצבם קשה ומחייב אשפוז. למרות הפיקוח ההדוק על הטיפול בבית החולים מצד השלטונות הנאציים, כמעט ולא "שוחררו" ממנו חולים מאושפזים בשנות המלחמה.
בנוסף, בתוך בית החולים אושר ללוסטיג להחזיק כמה עשרות תינוקות שאימותיהם היהודיות טענו כי אביהם הוא גרמני "ארי", ולכן נטען כי הם תינוקות מישלינג, למרות הכחשת האב. התינוקות הוחזקו בבית החולים עד לסיום משפטי האבהות ובירור אבהותם. חלק מילדים אלה נותרו בחיים בזכות כך.
בסוף פברואר 1943 התרחשה ה-Fabrikenaktion, איסוף כל פועלי הכפייה היהודים בברלין, ושליחתם לאושוויץ, מתוך כוונה להפוך את ברלין ל"יודנריין" - נקייה מיהודים. כוונת השלטונות הייתה לפנות גם את בית החולים היהודי מכל יושביו. בזכות אומץ לבו של ולטר לוסטיג, שעמד על דרישתו לראות אסמכתה כתובה להוראת פינוי בית החולים, אסמכתה שלא הייתה כתובה כנדרש, לא פונה בית החולים. עם זאת, בחודש מאי באותה שנה הצטווה לוסטיג על ידי הגסטפו לצמצם את סגל העובדים, ו-300 אנשים שאותם נדרש לבחור נשלחו לאושוויץ.