בשנת 1985 היה ויינברגר אחד הגורמים העיקריים לעונש הכבד שהוטל על ג'ונתן פולארד. בשנה זו, נתפס ג'ונתן פולארד באשמת ריגול לטובת ישראל והועמד לדין. הוא הסכים לעסקת טיעון, הודה והרשע בריגול עבור מדינה ידידותית ללא כוונה לגרום נזק לארצות הברית, והתביעה ביקשה להטיל עליו עשרים שנות מאסר. מספר ימים לפני גזר הדין, העביר ויינברגר מזכר בן 46 עמודים לידיו של השופט. במזכר החסוי פורטו הנזקים שגרם, כביכול, פולארד לביטחון הלאומי של ארצות הברית, והובעה דרישה להחמיר בעונשו. בעקבות המזכר, בית המשפט, שאינו מחויב לעסקת הטיעון, גזר על פולארד מאסר עולם עם המלצה שלא לשחררו לעולם. על אשתו אן נגזרו חמש שנות מאסר.
אף על פי שויינברגר טען מאוחר יותר כי התנגד עקרונית לעסקה, הוא היה שותף בשנת 1987 בעסקת המכירה של טילי נ"ט על ידי ארצות הברית לאיראן בשלטון האייטולות, בתיווך ישראלי, פרשה הידועה כפרשת איראן-קונטראס. בשנה זו, בעקבות גילוי הפרשה וגירעונות גדולים במחלקות שהיה אחראי עליהם ויינברגר - בעיקר ביטחון והגנה, ובעקבות לחץ הולך וגדל, הוא הכריז על התפטרותו מתפקידו כמזכיר הגנה ב-23 בנובמבר 1987. נימוקו של ויינברגר לפרישה הייתה "בעיות בריאות". עם סיום תפקידו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית, וב-1988 הוכתר כאביר במסדר האימפריה הבריטית בזכות פועלו לשיתוף פעולה צבאי בין ארצות הברית-בריטניה, בייחוד בזמן מלחמת פוקלנד.
לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו, ויינברגר הועמד לדין במתן עדות שקר והסתרת פרטים מהקונגרס בעניין פרשת מכירת הנשק; אך לבסוף, ב-24 בדצמבר 1992, בערב חג המולד, העניק לו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש חנינה נשיאותית.
ויינברגר כיהן בתפקיד מזכיר ההגנה שש שנים ועשרה חודשים, יותר מכל מזכיר אחר עד היום. לאחר שקספר ויינברגר עזב את וושינגטון והתפטר, הוא הצטרף לתאגיד פורבס (Forbes Inc) בשנת 1989, כמוציא לאור של מגזין פורבס, מגזין העוסק בעיקר בנושאי כלכלה ועסקים, ונעשה ליושב ראש המגזין בשנת 1993. במשך עשור, הוא כתב לעיתים קרבות מאמרים בנושאי ביטחון והגנה. בשנת 1996, פרסם ויינברגר ספר על עתידו של הצבא האמריקאי לאחר סיום המלחמה הקרה ופתיחת עידן חדש. הספר עורר כעס רב כלפי ויינברגר בקרב עמיתיו במחלקת ההגנה תחת שלטון רונלד רייגן.
חיים אישיים.
ויינברגר היה נשוי במשך 64 שנים עד למותו, לרבקה ג'יין דלטון סוֹפֵרת ומו"לית במקצועה, אשר נפטרה כשלוש שנים לאחר מותו. השניים היו הורים לארלין, ולקספר וילארד ויינברגר הבן.
מותו.
בשנותיו האחרונות חי ויינברגר על אי הר המדבר שבמדינת מיין. ב-28 במרץ 2006, מת ויינברגר כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, והוא בן 88.
בעקבות מותו אמר נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש:
הרפתקאותיו הרבות של פו הדב (מתקן שעשועים)
הרפתקאותיו הרבות של פו הדב (באנגלית: The Many Adventures of Winnie the Pooh) הוא מתקן אפל המצוי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני: דיסנילנד שבקליפורניה, ממלכת הקסם שבדיסניוורלד (פלורידה), דיסנילנד שבטוקיו ודיסנילנד שבהונג קונג.
בטוקיו נקראת האטרקציה "ציד הדבש של פו" (Pooh's Hunny Hunt).
המתקן שבדיסנילנד החליף את ג'מבורי דובי הכפר בעוד שבממלכת הקסם החליף המתקן את המסע הפרוע של מר קרפד.
מספר המבקרים במתקן בדיסנילנד מועט ביותר, בשל מיקומו בפינה הצפון מערבית של הפארק, והיותו של המתקן חבוי במקצת למבקרים. המתקן שבטוקיו פופולרי ביותר בשל מיקומו במרכז ארץ הפנטזיה, והמבקרים בו עומדים בתור במשך שעות.
המתקן מבוסס על הסרט הרפתקאותיו הרבות של פו הדב.
חופשה ברומא
חופשה ברומא (באנגלית: Roman Holiday) הוא סרט מסוגת הקומדיה רומנטית שיצא לאקרנים בשנת 1953.
הסרט היה פריצת הדרך של השחקנית אודרי הפבורן בארצות הברית לאחר שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בו.
מקור השם.
שם הסרט מתאר את ההתרחשות העיקרית בו - חופשתה של הנסיכה אן ברומא, אולם באנגלית המונח "חופשה ברומא" או "חופשה רומאית" משמעו תקופה של הוללות או הנאה סדיסטית.
תסריט.
התסריט נכתב על ידי דלטון טרמבו, אולם דלטון היה ברשימה השחורה של הוליווד, ועל כן רשמית נכתב התסריט על ידי ג'ון דייטון ואיאן מקלילאן האנטר. בגרסת ה-DVD שיצאה בשנת 2003 ניתן לטרומבו הקרדיט הראוי.
תקציר עלילה.
הנסיכה אן, יורשת העצר של מדינה ששמה אינו מוזכר בסרט, עורכת סיור בבירות אירופה ומגיעה לרומא. באחד הלילות היא מביעה את מורת רוחה מתפקידה הרשמי. רופא החצר נותן לה זריקת הרגעה אולם היא בורחת מהשגרירות בה היא שוהה ויוצאת לטייל ברומא.
היא נרדמת על ספסל בגן ציבורי, שם מוצא אותה עיתונאי אמריקאי המתגורר ברומא, בשם ג'ו ברדלי. הוא אינו מזהה אותה (היא מזדהה בשם אניה סמית') ונותן לה כסף למונית, אבל היא כה עייפה שהיא לא מסוגלת לתקשר עם נהג המונית. לבסוף הוא לוקח אותה לדירתו.
למחרת בבוקר הוא מגיע באיחור למשרד ומשקר למעבידו בטענה, שהיה במסיבת העיתונאים של הנסיכה אן. המעביד מוכיח לו שמסיבת העיתונאים בוטלה בשל מחלת הנסיכה ומראה לו תמונה של הנסיכה.
משברדלי מגלה, שהנסיכה ישנה בדירתו, הוא מחליט לקחת אותה לטיול ברחבי רומא ומזמין חבר צלם לצלם אותם בסיור "בלעדי" זה. במהלך היום הוא מתאהב בנסיכה, וכאשר הוא מחזיר אותה בערב לשגרירות, הוא מחליט שלא לפרסם את התמונות. למחרת, במסיבת העיתונאים, הוא נותן לה אותן.
צילומי הסרט.
הפבורן לא הצליחה במבחן הבד שלה אולם לאחר שסיימה להיבחן והבמאי הורה להפסיק לצלם המשיך הצלם להפעיל את המצלמה וצילם את הפבורן משוחחת עם הבמאי. צילומים אלה וההתנהגות הטבעית שלה הם שגרמו לה לבסוף לקבל את התפקיד.
בסצנה המפורסמת בסרט בה גרגורי פק שם את ידו בתוך "פי האמת" ומספר לנסיכה אניה (אודרי הפבורן) כי אם אדם שם את ידו בפה הוא נושך אותה אם אותו אדם שקרן. בסרט כאשר הוציא פק את ידו מהפה ידו חסרה - הפבורן לא ידעה כי פק מתכוון להחביא את ידו בשרוולו וצרחה באימה אמיתית.
"הקשר ישראלי" המופיע בסרט הוא בסופו - אחד העיתונאים המראיינים את הנסיכה אן (הפבורן) הוא עיתונאי המציג עצמו כ"גרוס, דבר, תל אביב".
פרסים והוקרה.
בשנת 1999 הכריזה ספריית הקונגרס כי לסרט חשיבות תרבותית בארצות הברית.
קאמי
אילן ליבוביץ'
פלנינג
לב (פירושונים)
צ'ו צ'אנג
חסן השני, מלך מרוקו
מולאי חסן השני (בערבית: الْحسْنُ الثاني بْن مُحَمَّدُ بْن يوسف بْن الْحسْنِ بْن الشَّرِيفِ بْن عَلِيُّ الْعَلَوِيِّ, בברברית: ⵍⵃⴰⵙⴰⵏ ⵡⵉⵙ ⵙⵉⵏ; 9 ביולי 1929 – 23 ביולי 1999) היה מלך מרוקו בשנים 1961–1999, והמלך העשרים ואחד בשושלת העלווית המולכת במרוקו מאז אמצע המאה ה-17. הוא אביו של מלך מרוקו הנוכחי מוחמד השישי ובנו של מוחמד החמישי, מלך מרוקו העצמאית הראשון. שלטונו של חסן השני ראה תמיכה מרוקאית בגוש המערבי אשר כלל שימוש במשטר כוחני במטרה להכניע כל אופוזיציה אפשרית לשלטון המלוכני.
דרך מלחמת החולות הביסה מרוקו את שכנתה אלג'יריה במהלך מאבק מזוין, ומאוחר יותר כבשה צבאית את רוב שטחי סהרה המערבית במהלך מלחמת סהרה המערבית, אך לא הצליחה להשיג הכרה בינלאומית בשליטתה על השטח. רוב הפיתוח של הצבא נעשה על ידי חסן השני, שהיה המפקד העליון של הכוחות המזוינים. חסן השני נחשב לאחד השליטים המובילים באפריקה בתקופה שלאחר הקולוניאליזם האירופאי ביבשת.
חסן פעל במהלך שלטונו להשיג לגיטימציה שלטונית דרך מוסדות הדת ובו בזמן פיקח על כוחם. כמו כן פעל לחזק את מעמדה של ממלכתו ביחס לליגה הערבית והליגה המוסלמית. המשטר הכוחני שהנהיג הוביל לעיתים להתנגדות חריפה מצד פלגים אופוזיציונרים, מה שגרם לסדרת ניסיונות התנקשות בחייו אשר כולם נכשלו. לקראת סוף שלטונו שחרר חסן את חלק ממושכות השלטון במטרה להביא לסיום הדרגתי של המשטר האוטוקרטי ולהעלות את האהדה האזרחית כלפיו.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
חסן השני נולד ברבאט, מרוקו הצרפתית בשנת 1929. בנו של מוחמד החמישי, סולטאן מרוקו ורעייתו הראשונה, ללה עבלה בנת טאהר. לחסן השני היו חמש אחיות (ללה פאטמה א-זהרא, ללה עאישה, ללה אמינה, ללה מליכה וללה נזהה) ואח אחד (עבדאללה בן מוחמד). עוד מצעירותו הוא הוכתר בידי אביו בתור יורש העצר וקיבל הכנה לקראת מחויבויות השלטון אותו צפוי היה לרשת לאחר אביו.
חינוך מערבי.
חסן קיבל חינוך מודרני בבית ספר תיכון ברבאט, שם למד לצד צעירים בני גילו שנבחרו ללמוד הודות לאמידות ביתם וליכולותיהם האישיות מכל האזורים במדינה. לימודיו כללו ערבית וספרות, אך גם תוכנית הלימודים הרגילה של בית ספר מודרני אשר הוחדרה ללימודים במרוקו בידי הרשויות הצרפתיות; בנוסף, הוא קיבל הכשרה אישית ששולמה מהאוצר המדיני על ידי המלך מוחמד החמישי. בין חבריו לספסל הלימודים ברבאט היה אל-מהדי בן ברכה (אשר מאוחר יותר הפך לאחד מיריביו הפוליטיים העיקריים). מאוחר יותר רכש השכלה מערבית כאשר עבר אל הרפובליקה הצרפתית השלישית. חסן סיים לימודי תואר שלישי במשפטים באוניברסיטת בורדו בצרפת. את החלק הראשון בלימודים אלו רכש חסן השני באימפריאל קולג', הממוקמת בלונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
בית המלוכה המרוקאי פעל מתחת לשולחן בהתרסה לשלטון צרפת של וישי שהיה בפועל משטר חסות בהשפעתה של גרמניה הנאצית ועל כן קיבל בחום את הכוחות ש"שחררו" את מרוקו במהלך מבצע לפיד בנובמבר 1942. חסן היה בן 13 בלבד בשנת 1943, אך זכה לפגוש את מנהיגי בעלות הברית במהלך ועידת קזבלנקה במסגרת מלחמת העולם השנייה, עת פגש בנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל.
מאבק העצמאות מול צרפת.