ב-12 בנובמבר 1973 נחתם בקילומטר ה-101 הסכם ראשוני, "הסכם 6 הנקודות" (נקרא גם "ההסכם לייצוב הפסקת האש") בו נקבעה המסגרת לדיונים על הפרדת הכוחות, חילופי שבויים, המשך האספקה לארמייה השלישית והסרת ההסגר המצרי שהוטל בתחילת המלחמה במצרי באב אל מנדב בים סוף. חילופי השבויים החלו ארבעה ימים לאחר מכן. לישראל הוחזרו 233 שבויים, מהם תשעה שנפלו בשבי במהלך מלחמת ההתשה. למצרים הוחזרו כ-8,300 שבויים.
במקביל לדיונים בקילומטר המאה ואחד התכנסה בדצמבר ועידת ז'נבה שהתיימרה לטפל בסיום הסכסוך, אולם חשיבותה הייתה טקסית בעיקרה.
תקופת המשא ומתן על הפרדת הכוחות התאפיינה במלחמת התשה שכללה תקריות אש רבות ומתח צבאי. בכל פעם שהמשא ומתן נקלע למבוי סתום התגברו תקריות האש.
ההסכם.
ב-18 בינואר 1974 נחתם בקילומטר המאה ואחד הסכם הפרדת הכוחות. על ההסכם חתמו הרמטכ"ל דוד אלעזר וגנרל גמאסי (שמונה תוך כדי השיחות למפקד הצבא המצרי). היה זה 4 ימים לאחר נפילת החלל האחרון ().
בהסכם נקבע שישראל תיסוג מהגדה המערבית של תעלת סואץ, וגם מהגדה המזרחית, עד למרחק של 20 קילומטרים מהתעלה. נקבעו שלוש רצועות ברוחב של 10 ק"מ כל אחת: רצועה מצרית ממזרח לתעלה שהוגדרה כרצועת דילול מצרית, בה ישהו כוחות מצריים מוגבלים (7,000 חיילים ו-33 טנקים). הרצועה השנייה הייתה ממזרח לרצועה המצרית. רצועה זו הוגדרה כאזור חיץ תחת פיקוח כוח חירום של האו"ם. ממזרח לו, הרצועה הישראלית, שהוגדרה כשטח דילול ישראלי, שבו מגבלת כוחות זהה למגבלות שברצועה המצרית.
ההסכם קבע בין השאר כי תעלת סואץ תיפתח מחדש (היא אכן נוקתה ונפתחה מחדש ביוני 1975). המצרים הציגו את ההסכם כהסכם צבאי בלבד ולא כהסכם מדיני, על אף שההסכם כלל סעיף שבו נקבע שזהו הצעד הראשון לקראת הסדר שלום עתידי, וכי הסכסוך ייפתר רק בדרכי שלום. בהסכם נקבע גם כי תוך שנה ייחתם הסכם חדש שיחליף את ההסכם הזה.
במרץ 1974 הושלמה ההתייצבות בקווים החדשים. לצד נסיגה ישראלית משתי גדות התעלה, הסיגו המצרים כ-90% מהכוחות שהחזיקו בגדה המזרחית, בהתאם לסעיפי הדילול. ביוני 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, וכך הסתיימה רשמית מלחמת יום הכיפורים.
בספטמבר 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים שהחליף את הסכם הפרדת הכוחות.
חשיבותו של הסכם הפרדת הכוחות היא בכך שפתח את תעלת סואץ לשייט בכך שהמצרים שלטו בשני צידיה של התעלה ותפעלו אותה, היווה את הצעד הראשון לשלום וסיים את העימות הצבאי האחרון בין שתי המדינות. עם זאת, יש הרואים בהסכם תקדים בכך שכלל את הנסיגה הראשונה משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
קהילה אוטיסטית
קהילות אוטיסטיות הן קהילות של אנשים המזדהים עם הקשת האוטיסטית. ישנם חברים בקהילות אלו אשר טונים שהאוטיזם אינו ליקוי, אלא חיווט נוירולוגי ייחודי ובמקום לחפש מרפא לתסמונת, הם עוזרים לאנשים מהקהילה להתמודד עם קשייהם ולנצל את תפישותיהם הייחודיות לשם תרומה לחברה.
הקהילות האוטיסטיות פועלות הן ברשת האינטרנט והן בעולם הממשי. באינטרנט, הקהילות האוטיסטיות כוללות אתרים, פורומים, חדרי צ'אט וקבוצות דיון בדואר אלקטרוני. אלפי אוטיסטים נעזרים בהן לתמיכה הדדית ולהתקשרות עם חבריהם. רבים מהאוטיסטים האילמים קוראים וכותבים. המגבלות החברתיות של האוטיזם מקשות על ההתערות בציבור הרחב, לכן הקהילות האינטרנטיות הן משמעותיות עבורם.
סוגים שונים של קהילות.
ניתן לחלק את הקהילות הקשורות לאוטיזם לשני סוגים - "קהילות אוטיסטיות" ו- "קהילות אוטיזם". אין לבלבל בין שני הסוגים, מכיוון שיש ביניהם הבדלים מהותיים ואף עימותים. מאמר זה עוסק בקהילות אוטיסטיות. פרק זה עוסק בהבדלים שבין שני סוגי הקהילות.
קהילות אוטיסטיות.
אנשים המזהים עצמם כחברים בקהילה האוטיסטית הם על פי רוב מבוגרים או בני נוער אוטיסטים. הם נוטים להתנגד לרעיון של ריפוי או מניעת אוטיזם וטוענים שיש לחנך ילדים אוטיסטים כך שיהפכו למבוגרים אוטיסטים בריאים.
רונן גיל, אחד מהחברים הבכירים והותיקים בקהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל, מאמין שהאוטיזם הוא חלק בלתי נפרד מאישיותם של אנשים אוטיסטים ומתנגד להגדרה "אדם עם אוטיזם" ומעדיפות את ההגדרה "אדם אוטיסט". אחד או יותר ממנהיגי אס"י, נוטה/ים להתייחס לתסמונת אספרגר ולאוטיזם קלאסי כאל חלקים מהקשת האוטיסטית ולא כאל שני מצבים נפרדים.
התזה של איריס שנייד (2018).
איריס שנייד, דוקטורנטית (נכון ל-2020), אוטיסטית, מהחברים הפעילים והבולטים בארגון קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל (או בקיצור: אס"י), אמא וחברה בקהילות האוטיסטיות, הוציאה בשנת 2018 עבודת תזה בנושא הקהילה האוטיסטית, אותו כתבה במסגרת תואר שני בסוציולוגיה. בתזה ראיינה עשרות אוטיסטים המשתייכים אף הם לקהילות אוטיסטיות בארץ (על פי ההגדרה הנ"ל) - כלומר, אספה כמה עשרות אנקדוטות של הנ"ל כחלק ממחקר איכותני (סוג המחקר הנפוץ בחקר הסוציולוגיה בישראל), כאשר המרואיינים ידעו שהם מרואיינים לצורך המחקר, ואיריס טרם המחקר לא הכירה את רוב האוטיסטים שראיינה במחקר. איריס טענה כי היא רצתה לעשות את התזה הזאת, בין היתר, כדי לחפש אוטיסטים שמזדהים עם מחשבותיה. איריס גם השתמשה לצורך המחקר באוטיסטים מסוימים לצורך ביקורת עמיתים של התזה. איריס גם הוסיפה (בעיקר בחלק ההקדמה) הרבה תיאורים של היחסים בין אס"י, ארגון עבור אוטיסטים המנוהל על אוטיסטים מבוגרים, לבין עמותות אחרות עבור אוטיסטים המנוהלות על ידי נוירוטיפיקלים כמו: אלו"ט, אפי, ועוד. תזה זו היא אחת ממקורות המידע הבולטים כיום (נכון ל-2020) שמספקת לאוטיסטים המבוגרים בישראל הזדמנות לסינגור עצמי, כפי שאיריס עצמה כתבה במבוא לתזה. איריס טוענת כי אוטיסטים יזמו ותכננו את המחקר (כחלק משיטות המחקר), ניתחו את הנתונים, כתבו, העירו וכו'. איריס היא הראשונה בארץ שעשתה עבודת מחקר שכזו (נכון ל-2020). איריס גם טענה כי האוטיסטים בישראל כמעט ואינם נשמעים בשיח הציבורי ומודרים ממנו, ועיקר המוטיבציה שלה לתזה היה להילחם בזה. האוטיסטים שרואיינה בתזה התלוננו רבות על היחס העוין של החברה הישראלית כלפיהם כפי שהם חוו בחייהם (תלונה המהווה אחת ההצדקות להשקפת גיוון עצבי), ובנוסף, האוטיסטים שראיינה בתזה גם התלוננו רבות על כך שחלק מהטיפולים המוצעים להם (בין אם הם לקחו את הטיפולים מרצונם, או שהם נכפו עליהם על ידי הוריהם או האפוטרופוס שלהם), ובדגש על המוסריות של הטיפול ניתוח התנהגות יישומי (ABA). בתזה גם התייחסה איריס לעובדה כי באמצע המאה ה-20, היה מקובל לשלוח אנשים המאובחנים עם אוטיזם לאשפוזים פסיכיאטרים לכל החיים, וגם התייחסה לאיריס למגוון ההתערבויות הטיפוליות המוצעות לאוטיזם שהתפתחו בכמה עשרות שנים האחרונות. איריס גם הרצתה אודות התזה שלה ואמרה בהרצאה כי מטרת התזה זהה למטרות של ההרצאות (כלומר אנקדוטות) שמעבירים אוטיסטים אחרים אודות עצמם. התזה של איריס התבססה, בין היתר, על דוחות של משרדי המדינה, רישומי משרד החינוך, רישומי משרד הבריאות, ועוד. בניגוד למקובל באקדמיה, שזה להסתמך על מאמרים אקדמאיים כמקור המידע האולטימטיבי, איריס בחרה להסתמך (בחלק בתזה המתייחס להיסטוריה של האוטיזם) על מספר גדול של מקורות שאינם אקדמיים כגון דוחות ממשלתיים, מידע מהאתר של אלו"ט, מידע מדיונים שהיו בכנסת, הפגנות שהיו בנושא, וכי אין מקורות אקדמיים בנושאים אלו. כפי שעושים הרבה סוציולוגים בעבודות התזה שלהם, איריס בחרה למקד את המסקנות הנגזרות מהתזה בפרק הממצאים, כאשר פרק הדיון היה קצר ממנו משמעותית, גם כי עבודת תזה סטדנרטית אמורה להיות רק 60 עמודים והעבודה של איריס יצאה באורכה כ 100+ עמודים, ולכן איריס התמקדה במסקנות שעניינו את המרואיינים בתזה שלה ולא את המסקנות בקשר ליחסים בין אס"י לארגונים כמו אלו"ט ואפי. איריס בכוונה בחרה בתזה שלא להתייחס כמעט לשיטות הטיפול החדשות לאוטיסטים שפותחו ויצאו בכמה עשרות שנים האחרונות, וקיבלה תגובות מחמיאות מאלו"ט על התזה.
קהילות אוטיזם.
קבוצות המזהות עצמן כחלק מקהילת האוטיזם כוללות בדרך כלל הורים לא אוטיסטים של ילדים אוטיסטים ואנשי מקצוע לא אוטיסטים העובדים עם ילדים אוטיסטים. קהילות אלה נוטות להתעלם ממבוגרים אוטיסטים ונוטות לחפש מרפא ומניעה לאוטיזם. הם שואפים לחנך ילדים אוטיסטים כך שיהפכו למבוגרים לא אוטיסטים.
הם נוטים להתייחס לאוטיזם כאל מחלה ולהעדיף את המונח "אדם עם אוטיזם" על פני המונח "אדם אוטיסט". בנוסף, הם נוטים לעשות הבחנה חדה בין תסמונת אספרגר לאוטיזם הקלאסי.
קהילות אוטיסטיות בעולם.
בעולם פועלות קהילות אוטיסטיות קטנות רבות, וכחמישים קהילות אוטיסטיות גדולות. לדוגמה:
ברגן-בלזן
בֶּרגֶן-בֶּלזֶן (), הנקרא לפעמים רק בלזן, היה מחנה ריכוז גרמני בתקופת גרמניה הנאצית. המחנה מוקם בסקסוניה התחתונה, מדרום-מערב לעיירה ברגן, כ-45 קילומטרים צפונית להנובר.
היסטוריה.
הקמת המחנה.
מחנה ברגן-בלזן הוקם כמחנה מעבר שיועד בעיקר להחזקת יהודים לצורך "תוכנית ההחלפה". תוכנית ההחלפה הוצעה למשרד החוץ הגרמני ב-4 בפברואר 1943 על ידי ד"ר אלברכט; מטרתה הייתה לאסוף קבוצות קטנות של יהודים אירופאים, אלפים בודדים בסך הכל, בעלי אזרחות כפולה, בטרם שליחתם למחנות ההשמדה, לצורכי החלפה עם נתינים גרמנים בעלי השפעה שהיו עצורים בידי הבריטים והאמריקאים
כתוצאה מכך הוחזרו מפלשׂתינה כ-300 אזרחים גרמנים (בתוכם היו נשים יהודיות פולניות אחדות שלא הייתה להן נתינות פלשׂתינית, ועל כן הוחזרו על ידי הבריטים). לצורך החלפות עתידיות הורה הימלר להכין רשימה של 1,600 יהודים בעלי קרובים בפלשׂתינה.