באפריל 1896 הלך הברון הירש לעולמו, ואיתו גם החזון על מדינה יהודית בארגנטינה. עד שנה זו הצליח מפעלו של הברון להביא לארגנטינה כ-10,000 יהודים, וכשני שלישים מהם נקלטו במושבות (היתר עזבו את המושבות לאור הקשיים הרבים). מספר זה דומה לכמות היהודים שהתיישבה באותן שנים בארץ ישראל.
רעייתו של הברון, קלרה, המשיכה את התמיכה ביק"א ובמתיישבים. המתיישבים הקימו בתי כנסת, בתי ספר ומוסדות תרבות אשר שימשו את הקהילה היהודית, ושמרו על קשר עם הציונות.
יהודים מאירופה המשיכו להגר לארגנטינה בעשורים הבאים ובתמיכת יק"א הוקמו מושבות חקלאיות נוספות, בעיקר בפרובינציות אנטרה ריוס, סנטה פה ובואנוס איירס. עם התגברות האנטישמיות בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה הגירה של יהודים מגרמניה. יהודים התיישבו במושבות רבות, ביניהן אביגדור, קולוניה לאפין , פלאסיוס (Palacios), וילה דומינגז , ווילגוואי , ריברה , וכן בכמה עשרות יישובים נוספים.
במרוצת השנים עזבו בני הדור הצעיר את החיים הקשים במושבות המרוחקות לטובת מגורים בערים הגדולות, בעיקר בואנוס איירס. חלקם העדיפו לממש את החזון הציוני באמצעות עלייה לישראל, כך שעם השנים התמעט מספרם של היהודים במושבות. באזורים רבים ניתן למצוא בתי כנסת ומבנים של הקהילה, חלקם נטושים וחלקם מתוחזקים על ידי הקהילה היהודית הקטנה שנותרה ביישובים.
סריגה במסרגה אחת
סריגה במסרגה אחת (או: קרוֹשֶה, לעיתים באיות השגוי "קרושט"; באנגלית: Crochet), הוא הכינוי העממי ליצירת טקסטיל באמצעות מסרגת קרס – מסרגה צרה עם קצה מעוקל המיועד לעזור בתפיסת ומשיכת חוט הסריגה המשכי כדי ליצור לולאות המחוברות לשורה שמתחתן וללולאות שמשני צידיהן. האקדמיה ללשון העברית קראה לאופן העשייה הזה סריגת קרס, כמו כן מופיע השם יצירה בצינורה.
המסרגות בעלות הקרס, מיוצרות ממגוון חומרים כמו מתכת, עץ, במבוק או פלסטיק ובמגוון מידות. במסרגת הקרס ניתן לסרוג יצירות כגון תחרה, סוודרים, צעיפים, שמיכות, בדים, תיקים, בובות ויצירות אמנות.
היסטוריה.
אין תאריך מדויק לתחילת היצירה באופן זה. התיעוד ההיסטורי הכתוב נמצא רק בארצות המערב, באיטליה יש מקורות ראשוניים רבים מ-1500 המציינים את אופן היצירה כ'תחרת הנזירה' ומניחים שמשם זה נפוץ לספרד בשנות ה-1700 ומשם לצרפת וצפונה.
בכנסייה הקתולית הרומית הרבו להשתמש בקישוטים של רקמות, תחרה ותחרת סלילים בבגדי הכהונה, המזבח, וככיסויים לחפצי קדושה. אבל לא ברור האם גם יצירות עבודת הקרושה היו בשימוש כזה במאה ה-16. החוקרת ליס פאלודן (Lis Paludan) טוענת בספרה,Crochet History &amp; Technique, שחיפשה רבות במוזיאונים כנסיות ארכיונים אבל מצאה רק דוגמאות מעטות של יצירות קרושה, ואף אחת מהן לא הייתה מוקדמת מהמאה ה-19.
בשנות ה1840, היה רעב גדול באירלנד, בשל מחלת הכימשון שפגעה אנושות בגידול העיקרי אז בתזונת האירים, תפוחי אדמה,אנשים רבים היגרו לאמריקה, אבל רבים נשארו וסבלו מחרפת רעב. המלכה ויקטוריה, שאהבה תחרות עדינות, החלה לרכוש אותן מהנשים האיריות, ובהשפעתה נשות האצולה, החברה הגבוהה ואף המעמד הבינוני, העתיקו את המלכה, לבשו הרבה פריטי אופנה וציפו את מדפי ארונותיהן בפסי תחרה וכך סיפקו מעט פרנסה לנשים האיריות.
בשנת 1842, קורנליה מי פרסמה את Manual of Knitting, Netting And Crochet. עד שנת 1847 פרסמה 19 מאמרים על עבודת יד, רובם על סריגת קרושה. היא טענה שהיא המציאה את הסגנון וכי "לפני שהיא כתבה על כך, לא היה שום ידע על זה מלבד עבודות הקרסים הפשוטות של הרועים". היא המשיכה לפרסם דוגמאות לקרושה במשך 30 שנים, מכרה יותר מ-300,000 העתקים של ספרי הסריגה שלה, והייתה דמות משמעות בפופולריזציה של מלאכות היד במאה ה-19.
בשנת 1846 פרסמה אלנור ריאגו דה לה בראנשארדיאר [Eleonore Riego de la Branchardière] פרסומים על עבודת הקרושה, והיא המשיכה לפרסמם עד 1888. גם היא טענה שהיא המציאה את הסגנון. ב-1851 בתערוכה הגדולה היא זכתה במדליית זהב היחידה שניתנה לעבודת קרושה.
בשנת 1884 פרסמה תרז דה דילמונט את The Complete Encyclopedia of Needlework. האנציקלופדיה פורסמה ב-17 מדינות וב-62 השנים הראשונות נמכרה ביותר ממיליון וחצי עותקים והיא נמכרת עד היום. הפרק על סריגת קרושה הוא בן 68 עמודים ומקיף שלל דוגמאות למוצרים שימושיים וקישוטיים ומאויר באיורים מאירי עיניים. עבודתה הייתה מקושרת למפעל החוטים והבדים לרקמה, Dollfus-Mieg et Compagnie.
במהלך חלק מהמלחמות המודרניות, נקראו נשים לסרוג לחיילים כובעים, גרביים, צעיפים וכפפות. באוסטרליה במלחמת העולם הראשונה היו גם נשים שיצרו תחרות במסרגה אחת שבהן שולבו מוטיבים פטריוטיים כגון אניות, חיילים, מדליות או סמלי חילות שונים. כמו כן שולבו משפטים כגון, God Bless our boys או Success To the Allies והיו שיצרו עבודות זיכרון למישהו שנהרג. חלק נעזרו בדוגמת תחרת הזיכרון שנוצרה בשנת 1916 לזכרו של הרוזן הורשיו קיצ'נר. כמו כן נוצרו הרבה בגדים, מפיות ויצירות נוספות שנמכרו בירידים שהכנסותיהם נתרמו לטובת החיילים בחזית.
בשנים הראשונות של המאה ה-20, עבודות במסרגת אחת היו מאוד נפוצות. נערות למדו מאמהות, דודות או סבתות כיצד ליצור חפצים שימושיים או קישוטיים לבית, לא היה מקובל שנשים תשבנה בחיבוק ידיים. הייתה פריחה של שבועוני נשים, שגם נתנו הוראות למה שהם כינו 'האמנויות הנשיות'. המוציאים לאור של השבועונים הדפיסו גם ספרים עם דוגמות של עבודות קרושה. בשנת 1912 יצא לאור הספר, The Home Art crochet Book, שכתבה פלורה קליקמן עם דוגמאות חדשות לגמרי להוספת עבודות קרושה ללבני נשים, למפיות עם חרוזים, לתכים קישוטיים של קישוטי בגדים. עיון בהוראות מגלה שהן פחות מפורטות מאשר הדוגמאות העכשוויות. הדוגמאות מסודרות בספר על פי קושי העשייה, כנראה משום שהסורגת הממוצעת בתחילת המאה ה-20 הייתה הרבה יותר מיומנת מהסורגת המומחית כיום. העניין המתמשך בדוגמאות של עבודות קרושה, הביא להוצאה מחודשת של הספר בשנת 1990. במבוא העורכת מזכירה לקוראי האנגלית שהמינוחים האנגליים שונים במעט מהאמריקאיים ולכן נוספה לספר גם טבלת המרה של המינוחים כמו גם של מידות המסרגות.
אופן היצירה.
תחילת הסריגה היא ביצירת לולאה ראשונית ולאחר מכן מושכים באמצעות המסרגה חוט דרך הלולאה הקיימת. כך שבכל פעם ישנה לולאה אחת שאיתה עובדים ודרכה משחילים את החוט וכך יוצרים את הלולאה הבאה. סוג סריגה זה ידוע גם כקרושה. מהלולאה הראשונית אפשר ליצור עיגול או ריבוע, אם רוצים סריג גדול יותר מתחילים עם שורה של לולאות בסיס, שעליהן ממשיכים אחר כך עוד שורות של לולאות מורכבות או פשוטות.
בגלל הקלות היחסית של יצירת עיניים בודדות ואפשרות לעבוד לכל מיני כיוונים להפסיק את הסריגה ולהתחילה שוב במקום אחר ביצירה בשונה מסריגה בשתי מסרגות שבה היוצר/ת צריך לשמור לרוב על רצף בהמשכיות הסריגה. אפשר לשלב את עבודת הקרושה עם טקסטילים אחרים.
הסריג, מושפע מעובי החוט וצורות הליפוף השונות של כל עין, וניתן 'לדלל' את היצירה או ליצור מעין 'חורים' על ידי שימוש בחוט עבה יותר מהנחוץ, בשנות ה-1970 התחילו תעשיינים ליצר מיני חוטים שבהם עירבו גם חוטים תעשייתיים מבריקים, חוטים עם קשרים וכל מיני תערובות. מה שאפשר לקבל סריג הרבה יותר 'מעניין' בצורה מהירה יותר.
בקרושה משתמשים גם ליצירת 'ריבועי סבתא', יחידות קטנות שיכולות להיות גם עגולות, מחומשות, משושות, מתומנות או בצורת פרח שמהם תופרים או מחברים יצירות גדולות יותר, או אפשר להוסיף ביניהן סריגה עם חורים גדולים (מעין רשת) וליצור צעיפים, וילונות עדינים, תחרה אירית, או מוצרים אחרים.
סריגת קרושה במדע.
כבר בשנת 1966, אמר המדען ריצ'רד פינמן בהרצאה שנשא לפני האיגוד הלאומי של מורי המדע האמריקאי ש"סריגה מתאימה מאוד כדי להסביר מתמטיקה", ואכן ישנם שישה מושגים מתמטיים שמודגמים ומוסברים על ידי דגמים שנסרגו במסרגה אחת. משטח היפרבולי, מערכת לורנץ, חבורה ציקלית, כפל, סדרה חשבונית, וטבעת מוביוס.
דוקטור דאימנה טמינה, מתמטיקאית באוניברסיטת קורנל, גילתה בשנת 1997 כיצד ליצור דגמים של פרק בגאומטריה, ההיפרבולה, בקרושה. עד אז מדענים חשבו שבלתי אפשרי לבנות דגמים כאלה, כמו השוניות שצמחו בטבע במשך מיליוני שנים. כך נולד דגם ענקי שבו השתתפו אלפי נשים ביצירת 'פרויקט השונית המצונרת'.
פרויקט השונית נהגה ונחנך על ידי שתי האחיות התאומות מרגרט וכריטין וורטהיים, ילידות אוסטרליה בשיתוף עם The Institue o Figuring שבלוס אנג'לס. התאומות החלו את המיזם כתגובה למשבר שעובר על שוניות שנהרסות בגלל שינויי האקלים. השונית שנסרגה מדמה שונית טבעית ואמורה להזכיר לאנשים לשמור על הסביבה. עבור ילדים רבים זו עלולה להיות האפשרות היחידה שלהם לראות כיצד נראית שונית על כל חלקיה, כאשר לעיתים קרובות מדי שומעים על הרס שוניות ברחבי העולם.
מרגרט ורטהיים חוקרת בשנים האחרונות את הגאומטריה של זמן החלל [Geomerty of Spacetime], לדבריה החלל בנוי כמבנה היפרבולי ונשים שסרגו במסרגה אחת יצרו צורות היפרבוליות מבלי שידעו שיש מבנה מתמטי כזה. לדבריה החלל דינמי מתקמט ומתעקם והשאלה הגדולה של האסטרופיזיקה כיום היא האם יש לחלל מבנה כוללני או גאומטריה כללית. היא מסבירה שסריגת קרושה ורקמה משוכלת הן ביסודן תהליך אלגוריתמי. חוקרים פמיניסטיים של המדע טענו כבר מזה זמן שיש קשר ישיר בין מלאכות היד למיחשוב ובכל זאת עדיין נפוץ המיתוס שאין קשר בין עיסוקים נשיים ומלאכות יד לבין מיחשוב.
התועלת הבריאותית של סריגה.