בשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד החבל השוכן באזור המפרץ במחלוקת בין טורקיה לבין צרפת ששלטה בשטח סוריה בטרם הקמתה. שני הצדדים הגיעו להסכמה שעצמאות החבל תועמד למשאל עם שהתקיים ב-1938, תוצאות משאל העם הועבו בעקבות התיישבות יזומה של עשרות אלפי טורקים בשטח החבל. תוצאות המשאל קבעו ברוב קטן שהחבל יהפוך לעצמאי, והובילו להקמת מדינת האטיי בשטחו. לאחר כשנה הוקם פרלמנט שאישר את איחוד החבל עם טורקיה והחבל הפך לפרובינציה טורקית. עם זאת, גם כיום מחשיבה סוריה את החבל כחלק משטחה ומציגה אותו כך במפות רשמיות.
שפות סלאביות דרומיות
השפות הסלאביות הדרומיות הן השפות הסלאביות המדוברות במדינות חבל הבלקן – בולגריה ומדינות יוגוסלביה לשעבר – סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית.
מספר הדוברים בשפות אלה הוא כ־30 מיליון.
את השפות הסלאביות הדרומיות המודרניות ניתן לחלק לשתי קבוצות: הראשונה כוללת את מקדונית ובולגרית והשנייה כוללת את הסרבו-קרואטית ואת הסלובנית.
בולגרית ומקדונית קרובות מאוד אחת לשנייה עד כדי כך שלדעת בלשנים רבים הן שפה אחת וההפרדה ביניהן פוליטית בלבד; זוהי הדעה הרווחת בבולגריה. לשתי השפות תכונות דקדוקיות משותפות המיוחדות רק להן בכל מכל השפות הסלאביות: בשתי השפות האלה קיים תווית יידוע שנצמדת לסוף מילה - -ът/-та בבולגרית ו־-от/-та במקדונית. תכונה דומה קיימת בניבים צפון-רוסיים, אך בכל שאר השפות הסלאביות אין תווית יידוע בכלל. כמו כן, בשתי השפות האלה, להבדיל משאר השפות הסלאביות לא קיימות ביחסות שם וצורה של שם הפועל. שתי השפות נכתבות באלפבית קירילי, אך במקדונית נוספו לו כמה אותיות. לעיתים קרובות נשמעת טענה, כי הדבר נעשה על ידי שלטונות יוגוסלביה כדי לקרב את המקדונית התקנית באופן מלאכותי לסרבו-קרואטית ובכך לתת לגיטימציה לשליטתה של יוגוסלביה בחבל זה.
סרבו-קרואטית הוא שם כולל לשפות המדוברות בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו וקוסובו. לכולן תכונות דקדוקיות זהות וההבדלים ביניהן מצויים בעיקר באוצר המילים ובהגיה של הצליל שהתפתח מהצליל הסלאבי העתיק שנכתב באות ѣ ("יאט") - e, je או ije. למרות ההבדלים האלה, תושבי כל המדינות הללו מבינים אחד את השני רוב הזמן ללא צורך בתרגום ויש לשפות אלה תרבות משותפת של ספרות, קולנוע, מוזיקה וכיוצא בזה. בסרביה השפה הזו נכתבת באלפבית הקירילי והלטיני, בקרואטיה רק בלטיני ובבוסניה ומונטנגרו - בעיקר בלטיני, אך לעיתים גם בקירילי. בתקופת יוגוסלביה הסוציאליסטית סרבו-קרואטית הייתה אחת השפות הרשמיות של המדינה (בנוסף לסלובנית ומקדונית) והשפה הנפוצה בה, אך עם פירוק יוגוסלביה, החל גם תהליך של התרחקות, לעיתים מלאכותית, בין השפות.
השפה הסלובנית קרובה לסרבו-קרואטית בדקדוק ובאוצר המילים, אך לכל הדעות היא שפה נפרדת. יש לה מספר תכונות דקדוקיות ייחודיות, ביניהן מספר זוגי פרודוקטיבי, שאין בשום שפה סלאבית אחרת. סלובנית נכתבת באלפבית לטיני.
השפה הסלאבית הראשונה שהועלתה על הכתב נקראת סלאבית כנסייתית עתיקה; גם היא שפה סלאבית דרומית. כיום זוהי השפה הליטורגית בכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות.
דלילה אמיר
דלילה אמיר (9 במרץ 1930 – 18 באפריל 2021) הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחתה בסוציולוגיה של הגוף ובפמיניזם. ממייסדות תחום לימודי הנשים בישראל.
בגרות וצבא.
דלילה אמיר נולדה בירושלים. בת לתיקווה ועזריאל פרברסקי שעלו מפולין (אוקראינה כיום) בשנת 1924. סיימה בית ספר עממי בבית חינוך, שהשתייך לזרם העובדים והדגיש ערכים סוציאליסטיים. אחר כך למדה בעזרת מלגה בתיכון ליד האוניברסיטה. סיימה ללמוד ב-1948 והייתה בגל האחרון שהתגייס לפלמ"ח. בזמן שירותה בפלמ"ח, השתייכה להכשרת עין גב. שירתה כעוזרתו של בני מרשק בגדוד השישי של חטיבת הראל, עסקה בנושאי תרבות וערכה את העיתון היומי ביידיש לעולים חדשים. אחר כך עברה למחנה ישראל ומאוחר יותר למחנה 80. ההכשרה שאליה השתייכה הקימה את קיבוץ צרעה.
אקדמיה.
בתחילת שנות החמישים למדה במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים. המורה הבולט שלה שם היה שמואל נח אייזנשטדט. לאחר גל העלייה מצפון אפריקה נשלחו עובדים סוציאליים לעבוד במעברות, והיא עבדה במעברת כורדני שבצפון הקריות במשך שנה. לאחר מכן, נרשמה ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון ושני בסוציולוגיה.
בשנות ה-60 עברה עם בעלה מנחם אמיר (שקיבל מלגה לדוקטורט בסוציולוגיה) לארצות הברית, שם עשתה תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית. לאחר מכן עבדה ארבע שנים במרפאה לבריאות הנפש של ילדים ונוער. עשתה דוקטורט בסוציולוגיה של הרפואה בפיטסבורג שבפנסילבניה, אותו כתבה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתקופת לימודיה נחשפה להשפעות של מרד הסטודנטים ולפעילות של התנועה הפמיניסטית. בברקלי פגשה את אנסלם שטראוס שהיה המנחה הבלתי רשמי שלה. מחקרו היה פורץ דרך במעבר הסוציולוגיה מגישת המאקרו (התמקדות בחברה הכללית הרחבה), לעיסוק בנושאי מיקרו (התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). נושא עבודת הדוקטור שלה היה: "הארגון החברתי של ביקור אצל רופא", והיא סיימה את כתיבתה ב-1970. אז שבה עם בעלה לישראל.
החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי החברה ובבית הספר לעבודה סוציאלית, שם הייתה אחראית על תחום שירותי הבריאות. החל מ-1973 הקימה ביחד עם ברוך עובדיה את השירותים הסוציאליים בקופת חולים. לאחר מכן הקימה גוף דומה באגודה למלחמה בסרטן. בנוסף, הקימה יחידות שירות סוציאלי במחלקות דיאליזה.
ב-1986 עברה ללמד בחוג לסוציולוגיה והקימה את החוג ללימודי נשים. לימדה את הקורס הראשון בישראל בתאוריות פמיניסטיות, וכן לימדה קורס בשם: "רפואה ומגדר". עמדה בראש החוג ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב מ-1988 עד 1995, אז החליפה אותה פרופסור חנה נווה. לימדה באוניברסיטת תל אביב עד שנת 1995. הקימה את פורום יום שישי: פעם בחודש הרצאה או דיון בנושא נשים ומגדר שהיה פתוח לציבור הרחב. כמו כן ייסדה סדרת הרצאות פומביות שעסקו בנשים, למשל נשים בתיאטרון, נשים בפקידות הציבורית ועוד. יזמה את הקמתו של הכנס האקדמי הפמיניסטי הראשון בישראל שנערך בשנת 1990. בעשור האחרון לחייה ארגנה מדי שנתיים כנס באוניברסיטת תל אביב בנושא: "בריאות נשים על סדר היום של מי?". הייתה נשואה לפרופסור מנחם אמיר, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה, עד למותו ב-2015.
מחקריה.
דלילה אמיר התמקדה במחקריה בגישת מיקרו (כאמור, התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). זו הייתה גישה מנוגדת לסוציולוגיה מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט, שגישתו המבנית התמקדה בתהליכי מאקרו (תהליכים כלל חברתיים).
לאחר מלחמת יום הכיפורים ערכה מחקר נרחב עבור המשטרה, צה"ל ובתי החולים על הודעות פטירה, ובאופן שבו נוהגים בישראל להודיע על מקרי מוות. פרסמה מחקר על ביקורי ניחומים וביקורים משפחתיים אצל משפחות הנפטרים.
בשנים 1988–1989 הייתה הראשונה שחקרה את נושא ההפלות בישראל, ופרסמה מחקר בשם "הפוליטיקה של ההפלות בישראל".
עם תחילת העלייה הגדולה מברית המועצות ב-1991 ערכה מחקר בשם: "לחנך את לנה" שהתמקד ביחסו של הממסד הנשי והרפואי בישראל לעולות. המחקר בדק כיצד המוסדות השונים בישראל: משרד הבריאות ומוסדות הקליטה התייחסו לכך שהעולות אינן משתמשות באמצעי מניעה ועושות הפלות.
בשנת 2006 הוציאה ביחד עם עמיתה אמריקאית קובץ בשם: "תעשיית המין העולמית" ובו דיווח וניתוח של 18 מדינות שבהן יש סחר בנשים לצורכי זנות או הגירת מין, ובמקביל להן יש מדינות שקולטות נשים נסחרות מין. הן אף ערכו כנס בינלאומי בנושא.
ספרה הבא נקרא: "סוגיית ההפלות כסוגיה מושתקת בישראל. פרספקטיבה פמיניסטית ובינלאומית". בספר היא דנה לא רק במה שמתרחש בישראל, אלא גם בהקשר ההיסטורי והבינלאומי, מה קרה ומה קורה בארצות שונות בתחום ההפלות.
פעילותה החברתית.
דלילה אמיר הייתה פעילה בשדולת הנשים, והביאה להקמתה של המועצה לבריאות האישה בתוך משרד הבריאות, שם הייתה פעילה מאוד.
בשנת 1993 הוזמנה להיות אחת מהמייסדות של קבוצת עבודה של נשים שהכינו את האמנה של האו"ם לזכויות בריאות של נשים וזכויות מין של נשים. מפגש ראשון לניסוח האמנה נערך בריו דה ז'ניירו וכנס אישור האמנה נערך ב-1994 בקהיר. אמיר כתבה את הדו"ח הישראלי והייתה הנציגה מהמשלחת הישראלית.
בשנת 1996 הייתה חברה בוועדה במשרד הבריאות שעסקה בחקיקת חוק בנושא טכניקות וטיפולי פוריות ופונדקאות בישראל. החוק התקבל, לאחר שהוכנסו בו שינויים.
לאחר מכן הייתה חברה בקבוצת עבודה של האיחוד האירופי שבדקה את נושא הנשים והמדינה בהקשר לחקיקה. היא בדקה איזו חקיקה תנועת הנשים הצליחה לקדם ובאיזו מידה חקיקה תורמת לקדם: חוקי הפלות, הגבלת זנות וסחר בנשים ושוויון תעסוקתי לנשים.
נפטרה ב-18 באפריל 2021.
דוד הראל
דוד הראל (נולד ב-12 באפריל 1950) הוא פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע, ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. הראל הוא חתן פרס ישראל לשנת תשס"ד 2004, וידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי הלוגיקה הדינמית, החישוביות והנדסת התוכנה. היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי המחשב במכון ויצמן במשך שבע שנים.
קורות חייו.
דוד הראל נולד ב-1950 בלונדון שבאנגליה, בן לג'ויס ואהרן הראל-פיש. אחיו המבוגר ממנו בשנתיים הוא מנחם פיש. בילדותו גדל בלידס, שם היה אביו מרצה לספרות באוניברסיטת לידס. עלה עם משפחתו לישראל בהיותו בן 7. בישראל הצטרף אביו לסגל אוניברסיטת בר-אילן ולימים היה רקטור האוניברסיטה.
למד בישיבת בני עקיבא "נתיב מאיר" בירושלים. בשנת 1968 התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל וסיים את שירותו הסדיר כסמ"פ.