בשלב זה הציב לו רמפל את אמריקה כמטרה וב-14 בפברואר 1958 הופיע עם רובר ויירון-לקרואה ברסיטל הבכורה שלהם בארצות הברית, בתוכנית שכללה יצירות מאת פולנק, באך, מוצרט, בטהובן ופרוקופייב, בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה. דיי תורפ, מבקר המוזיקה של "וושינגטון סטאר" כתב אחרי ההופעה: "הרבה חלילנים גדולים שמעתי בימי, אך התרשמתי, שהקסם שז'אן-פייר רמפל משרה הוא ייחודי. בידיו הופך החליל לשלושה או ארבעה יוצרי מוזיקה - אפל ומבשר רעות, בהיר ופסטורלי, עליז וממולח, עוגב ושקוף. וירטואוזיות הטכניקה בתרוצות מהירות פשוט איננה ניתנת לתיאור במילים." בשנה הבאה, 1959, הופיע רמפל בקונצרט החשוב הראשון שלו בניו יורק, באולם בית העירייה. קונצרט זה פתח פרשיית אהבה ממושכת עם קהל מבקרי הקונצרטים האמריקאי. השותפות המוצלחת של רמפל עם רובר ויירון-לקרואה הניבה מספר רב של הקלטות זוכות-פרסים, מהן ראוי לציון אריך-הנגן הכפול משנת 1962 של מכלול הסונאטות לחליל של באך. הופעותיהם ומסעות הקונצרטים שלהם בצוותא נמשכו כ-35 שנים, עד ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, כשויירון-לקרואה נאלץ לפרוש בגלל בעיות בריאות. אז יצר רמפל שותפות מוזיקלית חדשה, גם היא לטווח ארוך, עם הפסנתרן האמריקאי ג'ון סטיל ריטר.
ראוי לציין, שבמקביל לקריירה שטיפח כסולן, שמר רמפל אמונים לנגינת מוזיקה קאמרית במשך כל חייו. ב-1946 הקים עם האבובן פייר פיירלו את חמישיית כלי הנשיפה הצרפתית מקבוצת ידידים מוזיקליים, שעברו את המלחמה: רמפל, פיירלו, הקלרינטן ז'אק לנסלו, נגן הבסון פול הונייה ונקן הקרן ז'ילבר קורסייה. בראשית 1944 ניגנה החבורה יחדיו ושידרה בלילה מתחנת רדיו חשאית, "מערה", במועדון ד'איזאי ברחוב דה בק, פריז. התוכנית כללה מוזיקה שהנאצים הוציאו מחוץ לחוק ובכלל זה יצירות בעלות הקשרים יהודיים מאת מלחינים כמו הינדמית, שנברג ומיו. החמישייה נשארה פעילה עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
בין 1955 ל-1962 כיהן רמפל במשרת חלילן ראשי באופרה הלאומית של פריז, שנחשבה מסורתית למשרה התזמורתית היוקרתית ביותר שחלילן צרפתי יכול להגיע אליה. לרמפל, שנישא בשנת 1947 והיה עכשיו אב לשניים, הבטיחה המשרה הכנסה קבועה כפיצוי על גחמות חיי הנגן העצמאי, אף כי קריירת הסולן שלו כאמן הקלטות התפתחה במהירות ועם הזמן הרחיקה אותו מבית האופרה הפריזאי לתקופות ממושכות במהלך כהונתו שם.
אופי נגינתו.
סגנון נגינתו התאפיין בעיקר בצליל מבריק ובפיסוק מרשים ואלגנטי, מואר בשפעה ססגונית של גוני צליל דקים ומשתנים תדיר. במיטב שנותיו הצטיין גם בווירטואוזיות קלת-אצבעות ונועזת, שהפעימה את קהל מאזיניו. הוא התאים את הוויבראטו הרגיש שהיה טבעי לו לדרישות המוזיקה שניגן, ופיתח יכולת ייחודית לחטוף נשימות מהירות באמצע קטע ארוך ומהיר בלי לאבד לכאורה את רצף נגינתו. לציון מיוחד ראויים מתיקות הצליל במשלב העליון וטווח הדינמיקה הרחב שלו. רבים קינאו בקלילות והפריכות שציינו את הטעמות הסטקטו שלו ("דטאשה"), הנשמעות במיטבן בהקלטות המוקדמות שלו.
רמפל גילה, ערך וביצע הרבה יצירות נשכחות מתקופת הבארוק. הוא שיתף פעולה עם הפסנתרן קלוד בולינג בכמה הקלטות, ביניהן הסוויטה הפופולרית של בולינג לחליל ושלישיית פסנתר בהרכב ג'אז.
L'homme à la flûte d'or - האיש עם חליל הזהב.
כבעליו של החליל היחיד שכולו עשוי זהב (מס' 1375) שיצר בשנת 1869 לואי לוט, אומן וחרש זהב, היה רמפל הראשון שנודע ברחבי עולם כ"איש בעל חליל הזהב". שמועות על קיומו של חליל הזהב בן 18 הקרט של לוט הילכו בצרפת במשך שנים לפני מלחמת העולם השנייה אבל איש לא ידע לאן נעלם הכלי. ב-1948 רכש רמפל, כמעט בדרך מקרה, את החליל מסוחר עתיקות, שרצה להתיך את הכלי למען הזהב, מן הסתם בלי שיהיה לו מושג, שהחליל שברשותו שווה ערך לכינור סטרדיוואריוס. (במקור נשלח החליל לשאנגחאי כמתנת פרישה שהוזמנה ב-1860 בשביל החלילן הצרפתי ז'אן רמוסה, שהיה לנשיא האגודה הפילהרמונית של שאנגחאי; איך שהוא מצא החליל את דרכו חזרה לאירופה, אם גם מפורק לחלקים). בעזרת משפחתו גייס רמפל די כסף להצלת הכלי היקר והמשיך לנגן ולהקליט בו במשך אחת-עשרה שנים. (הופעתו הראשונה המתועדת בחליל הזהב הייחודי של לוט היא כנראה ההקלטה מאפריל 1948, לסונאטה במי מינור של באך, 1034 ברשימת יצירותיו.) בראיונות אמר רמפל שהזהב, בניגוד לכסף, שיווה לצלילו המבריק, המזהיר מטבעו אופי "כהה יותר במקצת; הגוון קצת יותר חמים, זה מוצא חן בעיני". רק ב-1958, כשהוגש לו במסע הקונצרטים הראשון שלו בארצות הברית חליל זהב 14 קאראט שייצרה, על פי הדגם של לוט, חברת חלילי היינס מבוסטון, הפסיק רמפל לנגן במקור משנת 1869. וכך, אחרי ההקלטה האחרונה בלונדון (הקונצ'רטו הברנדנבורגי ה-5 של באך עם האקדמיה של סנט מרטין בשדות, הטמין רמפל את חליל הזהב של לוט בכספת בנק בצרפת. מכאן ואילך היה חליל היינס לכלי ההופעות הנבחר שלו.
פרסים ואותות כבוד.
אותות כבוד רבים הורעפו של רמפל במהלך חייו, בין היתר מדליית שירות מצוין של מועדון הלוטוס בהוקרה על מפעל חייו, פרס ליאוני סונין, פרס נשיא הרפובליקה ועוד. בין השאר, התמנה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
תחרות החליל על שם ז'אן-פייר רמפל מתקיימת מדי שנה כחלק מן התחרויות הבינלאומיות של העיר פריז, לחלילנים בני כל האומות, שנולדו אחרי 8 בנובמבר 1971.
בשנת 1989 פרסם רמפל את האוטוביוגרפיה שלו, "מוזיקה, אהבתי" (יצאה לאור ב"רנדום האוז").
רמפל נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
פסטיבל ביירויט
ז'אן פייר רמפל
קרני הוד תורה
הקבוצה היפואית
הקבוצה היפואית או קבוצת הנשארים הייתה התארגנות של צעירים ארץ-ישראלים ובהם בוגרי הגימנסיה הרצליה שפעלה בימי מלחמת העולם הראשונה ביפו ותל אביב, ועסקה בהגנת השכונות היהודיות מפני התנפלויות ערבים, באיסוף נשק והתכוננות בפני פרעות עתידיות. חברי הקבוצה מילאו תפקידי מפתח בהקמת 'ההגנה' ו'צבא ההגנה לישראל', וחלקם הפכו למנהיגים חשובים בתקופת קום המדינה.
תולדות.
הקבוצה היפואית הוקמה בתחילת המאה ה-20, בתגובה על מעשי אלימות מצד ערביי יפו במטרה להגן על התושבים היהודים, אולם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה פעילותה הייתה מצומצמת מאד.
לקראת סיום לימודיו של המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", הקים אליהו גולומב ארגון בשם 'ההסתדרות המצומצמת', אשר במסגרתו חבריו התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל. הארגון הושפע מרעיונותיו של "הקולקטיב" שהוקם בסג'רה על ידי אנשי "פועלי ציון" ו"השומר". במסגרת הארגון חברים רבים נשלחו לעבוד בחקלאות, ואילו אחרים נשלחו להמשך לימודים; למשל משה שרת נסע ללמוד משפטים באיסטנבול, קבוצה זו שהייתה קבוצה מגובשת הצטרפה ברובה עם פרוץ המלחמה לקבוצה היפואית.
במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה חסן בק להיות המושל הצבאי של יפו. הוא הורה ליישוב היהודי לאסוף ולהעביר לידיו את כל הנשק שבידיו. בעקבות כך התארגנה קבוצה של תושבי העיר וצעירים בוגרי הגימנסיה, להחביא את הנשק שהיה בבעלות יהודית מפני השלטונות. בין חברי הקבוצה נמנו ראשוני ההגנה בעיר: אברהם קריניצי, אברהם אייזנשטיין, סעדיה שושני, שלום פחטר, דוד סברדלוב ואחיו אהרון סברדלוב, יצחק הוז. בוגר הגימנסיה הראשון שהצטרף היה דב הוז והוא הביא אל הקבוצה את אליהו גולומב, משה שרת, יקותיאל בהרב ודוד תדהר. פעולתה העיקרית של הקבוצה במהלך המלחמה הייתה איסוף והחבאת נשק. לשם כך הם פרצו לארונות של סוחרי הנשק היהודים ביפו (אשר היו נעולים וחתומים על ידי השלטונות הטורקיים למשך ימי המלחמה). בעקבות פירוק קבוצת ההתיישבות בקלנדיה-עטרות הוברח הנשק של הקבוצה על ידי דוד תדהר ליפו. חברי הקבוצה גם קנו נשק מערבים, וניסו להכין פצצות במו ידיהם, על פי הוראות שקיבלו מהמורה לכימיה בגימנסיה "הרצליה" מאיר ויניק.
פעילות הקבוצה נעשתה בידיעתו (והסכמתו שבשתיקה) של דיזנגוף. הקבוצה הצליחה לשכנע את ועד תל אביב להחליף את השמירה הערבית בשמירה יהודית ואף ליצור תורנות שמירה בין תושבי תל אביב. בנוסף לפעולות איסוף הנשק עסקו חברי הקבוצה באימונים, והיו חברים בתנועת ההתעת'מנות, הקמת תחנות לעזרה ראשונה לשעת חרום, חלוקת הסיוע האמריקאי, והחבאת מסמכים של התנועה הציונית (באותה תקופה הקאימקאם של יפו, בהא אל-דין בך ערך מעצרים נרחבים של פעילים ציוניים וב-1914 אף גירוש המוני של יהודים נתינים זרים למצרים). הקבוצה ראתה את עצמה ככפופה לוועד תל אביב ולמשרד הארצישראלי, ממנו קיבלה תמיכה כספית צנועה.
בשנת 1916 נערך גיוס של תלמידי הגימנסיה לקורס קצינים בצבא הטורקי, ובכללם גם חברים רבים ב'קבוצה היפואית'. חלק מאנשי הקבוצה השתמטו מהצבא וחזרו לארץ, אחרים שירתו בצבא עד לשלבים המאוחרים של המערכה. הם הוצבו בחזית ארץ ישראל, ויכלו להמשיך לסייע לקבוצה היפואית מתוך שורות הצבא הטורקי. כך לדוגמה אברהם קריניצי, שהיה מנהל עבודה בבית חרושת לנשק בדמשק, השתמש בתפקידו לשלוח לקבוצה משלוחי נשק קטנים. נחום פפר שעסק בסלילת כבישים הצליח להבריח לחברי הקבוצה חומרי נפץ. הנשק והתחמושת הוחבאו במרתף ביתם של האחים אהרון ודוד סברדלוב.