במהלך הופעה בקיימברידג', פגש וילסון את הגיטריסט האמריקני ג'ון פאי. זה כינה אותו "ינשוף עיוור" בגלל קוצר הראייה הקיצוני שלו, תווי הפנים המעוגלים ואופי המחקר, ומאז הוא רכש לעצמו כינוי זה. באחד המקרים כשניגן בחתונה, הוא הניח את הגיטרה שלו על עוגת החתונה מכיוון שהוא לא ראה אותה. כפי שכתב מתופף קנד היט אדולפו דה לה פארה לימים בספרו: "בלי המשקפיים, אלן פשוטו כמשמעו לא יכול היה לזהות את האנשים איתם ניגן ממרחק מטר, עד כדי כך היה עיוור 'הינשוף העיוור'".
בעידודו של פאי, וילסון עבר איתו ללוס אנג'לס במטרה לסייע לפאי עם עבודת המחקר שלו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בנושא צ'רלי פאטון. בלוס אנג'לס הכיר וילסון את בוב הייט, חובב בלוז, זמר ואספן תקליטים, שהקים עמו אחר כך את להקת קנד היט. עם קנד היט, וילסון הופיע בשתי הופעות בולטות של תקופת שנות השישים, פסטיבל הפופ של מונטריי בשנת 1967 ו- פסטיבל וודסטוק בשנת 1969.
אף על פי שההופעה החיה של הלהקה נחתכה מהסרט וודסטוק המקורי, הם הוצגו במלאת 25 שנה בגרסת הבמאי לסרט המקורי. שמכיל קטעים שלא הוכנסו לסרט הראשון. גרסת האולפן לשיר "Going up the Country" (שאותו כתב, הלחין ושר וילסון) אף היוותה חלק מפסקול הסרט וודסטוק המקורי. וילסון גם כתב ושר את הלהיט "On The Road Again'".
בריאיון למגזין DownBeat הוא העיר, "... אני מנגן [בהקלטה] בשש כלים שונים - שלושה קטעי גיטרה, מפוחית, קולות וטמבורין, כולם מוקלטים בזמנים שונים." באלבום הכפול "Hooker 'N Heat", שהוקלט עם הלהקה וג'ון לי הוקר, הוקר נשמע תוהה כיצד וילסון מסוגל לעקוב אחרי הנגינה בגיטרה שלו כל כך טוב. הוקר היה ידוע כ'פרפורמר' שקשה ללוות אותו, בין השאר בגלל ההתעלמות של שירתו ממבנה ומהירות השירים. עם זאת, נראה כי וילסון לא התקשה כלל לעקוב אחריו באלבום הזה. הוקר מסיק בהקלטה כי "אתה (וילסון) בטח הקשבת לתקליטים שלי כל חייך". כמו כן ידוע כי הוקר הצהיר ש"וילסון הוא גיטריסט המפוחית ​​הגדול ביותר אי פעם".
המוות הפתאומי.
ב־3 בספטמבר 1970, וילסון נמצא מת על צלע הר מאחורי בית הקיץ בקניון של בוב הייט; הוא היה בן 27. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בגופו כמויות גדולות של אלכוהול וברברטורט. על פי הדיווחים, וילסון ניסה להתאבד כמה חודשים קודם לכן, תוך כדי קפיצה מגשר במכוניתו מהכביש המהיר בלוס אנג'לס. הוא ניצל ואושפז בקצרה בגלל דיכאון משמעותי, ושוחרר לאחר מספר שבועות.
אף על פי שלעיתים מדווחים על מותו כהתאבדות, הדבר לא נקבע בבירור והוא לא השאיר שום פתק. מותו של וילסון הגיע שבועיים בלבד לפני מותו של ג'ימי הנדריקס וארבעה שבועות לפני מותה של ג'ניס ג'ופלין, שני אמנים שנפטרו גם הם באותו גיל. יחד עם הכישרון והאינטלקט שלו, לוילסון היה מוניטין של סרבול חברתי ומופנמות, שהיו אולי סימפטום לדיכאון שלו. וילסון היה "חנון" נלהב שאוהב לקרוא ספרים בנושא בוטניקה ואקולוגיה. לעיתים קרובות הוא ישן בחוץ כדי להיות קרוב יותר לטבע. בשנת 1969 הוא כתב והקליט שיר, "Poor Moon", שהביע דאגה מפני זיהום פוטנציאלי של הירח. הוא כתב מאמר בשם 'Grim Harvest', על יערות העצים האדומים בקליפורניה, שהודפס והוכנס לתוך עטיפות תקליטי הויניל של אלבום הלהקה המאוחר יותר, Historical Figures and Ancient Heads, בתור מחווה לוילסון.
וילסון התעניין מאוד בשימור עולם הטבע, ובמיוחד העצים האדומים. על מנת לתמוך בחלומו, רכשה משפחתו של וילסון חורשות ביערות העצים האדומים בקליפורניה על מנת שהעצים לא יכרתו, ובנוסף הקימו שם אנדרטה לזכרו. הכסף שנתרם ליצירת אנדרטה זו ישמש גם את הליגה לתמיכה יערות עצים אדומים, מחקר, חינוך ורכישת קרקעות של עצי גידול אדומים חדשים וישנים כאחד. השיר של סטיבן סטילס "איש הבלוז" מתוך האלבום Manassas מוקדש לווילסון, יחד עם ג'ימי הנדריקס ודואן אלמן.
הרע והיפה
הרע והיפה (באנגלית: The Bad and the Beautiful) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1952 בבימויו של וינסנט מינלי עם קירק דאגלס ולנה טרנר בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בעסקי הפקת סרטים בהוליווד עם כל התככים בין המשתתפים. התסריט מבוסס על הספר מחווה לאיש הרע מאת ג'ורג' בראדשו
הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס.
תקציר העלילה.
הארי פבל (וולטר פידג'ן) הוא מפיק הולוודי ותיק. הוא מזמין למשרדו את הבמאי פרד אמיאל (ברי סאליבן), את השחקנית ג'ורג'יה לוריסון (לנה טרנר) ואת התסריטאי ג'יימס ברטלו (דיק פאוול).
פבל עבד שנים רבות עם המפיק ג'ונתן שילדס (קירק דאגלאס). יחסיהם ידעו עליות ומורדות. כעת נמצא שילדס בפריז ומתכונן להפיק סרט חדש. כדי לגייס משקיעים לסרט הוא מבקש מפבל לזמן את השלושה שהם כעת בעלי שם ולבקש מהם שישתתפו בעשיית הסרט כל אחד במקצועו, כדי שיוכל לגייס משקיעים לסרט.
כל השלושה עבדו בעבר עם שילדס ונכוו ממנו. כאן מתחיל הסיפור שכל אחד בנפרד בפלאשבק.
אמיאל עבד עם שילדס כבמאי של בי מוביס. הוא הציע לשילדס להפיק סרט בעל רמה גבוהה יותר. שילדס הסכים והשיג תקציב של מיליון דולר בתנאי שיחליף את אמיאל. אמיאל נפגע וניתק את יחסיו עם שילדס אך בעקבות זאת התפרסם וביים סרט שזכה בפרס אוסקר.
ג'ורג'יה לוריסון הייתה בתו האלכוהולית של שחקן ידוע. שילדס גילה אותה ונתן לה תפקיד ראשי בסרט למרות מצבה הנפשי ובעיית השתייה שלה. הסרט הצליח והיא הפכה כוכבת מפורסמת אבל למסיבה לאחר הקרנת הבכורה הוא לא בא וכשהיא הגיעה לדירתו מצאה שם אישה אחרת. הקשרים ביניהם נותקו והיא המשיכה בקריירה עצמאית ומצליחה.
ג'יימס ברטלו כתב רב-מכר ושילדס הציע לו להגיע להוליווד ולכתוב תסריט על פי ספרו. ברטלו היסס אבל אשתו הקרתנית והיפה, רוזמרי (גלוריה גראהם), לחצה עליו לקבל את ההצעה ולעבור מוירג'יניה להוליווד. בהוליווד ברטלו התחיל לעבוד על התסריט אך רוזמרי הפריעה לו כל הזמן. כאשר שילדס נוכח בכך הוא שכנע את ברטלו להסתגר איתו במקום מבודד ובאותו זמן הוא דאג ששחקן בשם ויקטור ריברה המכונה "גאוצ'ו" (רונלד גילברט) יבלה עם רוזמרי. גאוצ'ו לקח את רוזמרי לטיסה לאקפולקו ובדרך מטוסם התרסק והם נהרגו. שילדס שכנע את ברטלו לגמור את התסריט ולוקח על עצמו לביים את הסרט. לבסוף שילדס קבע שהסרט גרוע והחליט לגנוז אותו. באותו זמן הוא גילה בטעות לברטלו שזה הוא שיזם את טיסתה של רוזמרי. ברטלו הנחית עליו אגרוף בפנים ומסתלק. לאחר מכן הוא כתב ספר המבוסס על מה שקרה לו וזכה בפרס פוליצר.
כעת שלושתם יובים מול פבל שמקבל שיחת טלפון של שילדס מפריז המבקש מהם לעבוד על סרט חדש. הם משיבים בשלילה אך בצאתם הם מאזינים בעניין לשיחה בשלוחת הטלפון בחדר סמוך ונראה שהם מעוניינים בכך.
פרסים.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר מתוך שש מועמדוית:
גלוריה גראהם זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר למרות שהיא מופיעה בסרט רק תשע דקות וחצי. זה היה אז בזמנו הזמן הקצר ביותר לקבלת פרס אוסקר. שיא זה נשבר ב-1977 כשביאטריס סטרייט זכתה בפרס זה על תפקידה בסרט רשת שידור שנמשך חמש דקות וארבעים שניות בלבד והיא הפכה אז לשחקנית זוכת פרס האוסקר על התפקיד הקצר ביותר בהיסטוריה.
כן זכה הסרט לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
קירק דאגלס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
Canned heat
מועדון הכדורגל לוס אנג'לס
מועדון הכדורגל לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles Football Club, וידוע גם בקיצור LAFC) הוא מועדון כדורגל מהעיר לוס אנג'לס, שבקליפורניה, המשחק בליגת ה-MLS. צבעי המועדון הם שחור, לבן וזהב. המועדון נוסד בשנת 2014, והצטרף לליגה בעונת 2018, העונה בה החל לשחק לראשונה. אצטדיון הבית של המועדון הוא אצטדיון בנק קליפורניה המכיל 22 אלף מקומות ישיבה.
היסטוריה.
ב-30 באוקטובר 2014, הודיע ה-MLS שיהיה מועדון כדורגל נוסף ללוס אנג'לס. ב-15 בספטמבר 2015, הוכרז כי שם המועדון הרשמי יהיה "מועדון כדורגל לוס אנג'לס". ביולי 2017, לוס אנג'לס הכריזה על מינוי בוב בראדלי כמאמן הראשי, והשחקן המקסיקני קרלוס ולה הוחתם כשחקן הראשון של המועדון ב-11 באוגוסט 2017.
ב-4 במרץ 2018, לוס אנג'לס ערכה את משחקה הראשון ב-MLS נגד סיאטל סאונדרס, המשחק הסתיים בתוצאה 1–0 לטובת לוס אנג'לס. כובש השער במשחק היה השחקן דייגו רוסי, שהפך לכובש הראשון בהיסטוריה של המועדון.
ב-31 במרץ 2018, לוס אנג'לס ספגה את ההפסד הראשון שלה ב-MLS ובהיסטוריה, כששמטה יתרון של 3–0 והפסידה 3–4 ליריבה העירונית לוס אנג'לס גלאקסי במהלך הופעת הבכורה של זלאטן איברהימוביץ' במדי לוס אנג'לס גלאקסי. לוס אנג'לס הייתה הקבוצה השנייה אי פעם שהפסידה משחק MLS לאחר שהובילה 3–0 במהלך המשחק. בסיום העונה הסדירה, לוס אנג'לס השיגה את המאזן הטוב ביותר לקבוצת הרחבה בהיסטוריה של ה-MLS, עם 57 נקודות, סכום ששבר את השיא שהחזיקה שיקגו פייר משנת 1998 בה הצטרפה לליגה והשיגה 56 נקודות.
ב-6 באוקטובר 2018, לוס אנג'לס השיגה את ניצחון הפלייאוף הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה 3–0 את קולורדו ראפידס.
לוס אנג'לס הופיעה לראשונה, בליגת האלופות של CONCACAF בשנת 2020, העפילה משלב שמינית הגמר בו ניצחה את לאון המקסיקנית בתוצאה של 3–2 בסיכום שני המפגשים, וכל זאת לאחר שהפסידה 0–2 במשחק הראשון. הקבוצה הגיעה עד הגמר, בו הפסידה לקבוצת טיגרס המקסיקנית בתוצאה 2-1.
אצטדיון.
ב-17 במאי 2015, הקבוצה בחרה באתר הזיכרון לספורט של לוס אנג'לס, כדי לבנות אצטדיון שיכיל 22,000 מושבים בשביל ה-MLS, בעלות של 250 מיליון דולר.