ב-29 ביוני 1941, ימים ספורים לאחר כניסת הוורמכט לליטא, נתן אלפרד רוזנברג, השר האחראי על ניהול השטחים הכבושים במזרח, הוראה לרכז את היהודים באתרי ריכוז. יום לאחר מכן החליטה הממשלה הזמנית של ליטא להפוך את הפורט השביעי (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר) למחנה ריכוז והרג. על ריכוז היהודים ורציחתם במקום הופקדה משטרת העזר הליטאית, שאך-זה הוקמה. ניהול המבצע, לפי דו"ח יגר, הופקד בידי איינזצקומנדו 3. תוך ימים ספורים נכלאו בפורט כ-10,000 יהודים שנחטפו מבתיהם ומן הרחוב בקובנה על ידי המשטרה ו"אקטיביסטים" (מתנדבים מקומיים שנקראו בפי היהודים "כאפונעס"). במצודה ריכזו את היהודים, התעללו בהם, מנעו מהם מים ומזון וירו ברבים מהם. לאחר זמן-מה הפרידו בין הנשים והילדים, שנכלאו במרתפים לבין הגברים, שאולצו לחפור בורות בחצר המצודה. רוב הנרצחים במקום היו גברים (כ-3,000) שנרצחו במסגרת טבח שהתרחש בימים 4-6 ביולי. הנשים והילדים, שעברו התעללות, אונס ועינויים, שוחחרו.
ב-8 ביולי ציוו השלטונות הגרמניים על העברת היהודים לגטו בפרבר סלובודקה, עד ה-15 באוגוסט. כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו. למעשה היו לגטו שני חלקים: הגטו "הקטן" והגטו "הגדול". ב-10 ביולי 1941 הודיע ראש עיריית קובנה ליהודים כי הם חייבים לשאת עליהם טלאי צהוב.
הפורט השביעי נסגר עם העברת ליטא לשלטון גרמני ישיר ב-10 באוגוסט, אז הועברו אלפי היהודים שהיו כלואים במרתפיו לפורט התשיעי. בין הנרצחים במקום נמנו תלמידי ישיבת ברנוביץ' יחד עם רבם, הרב אלחנן וסרמן.
ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים. ב-14 באוגוסט החלה השמדה שיטתית של יהודי הגטו. בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש. ב-4 באוקטובר נרצחו 1500 יהודים בפורט התשיעי. ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי.
ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר. היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים.
לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ-6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו. בסתיו 1941 החלו בניסיון להקים מחתרת בגטו שתורכב מתנועות ציוניות וקומוניסטיות.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים". עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו. הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו להמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה. נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה. כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב. עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט כל הספרים עלו בלהבות.
המחתרת שהתארגה החל מ-1941, צמחה לקראת סוף 1943 והחלה לפעול נגד הנאצים. חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית הצטרפו למחתרת, ויצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות. שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה.
כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב 21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים. ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב. הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה. האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה. רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
במרץ 1944 נערכה בגטו האקציה הגדולה, שכונתה גם "אקציית הילדים". באקציה זו נרצחו כ-1800 תינוקות, קשישים ונשים בגטו ובפורט התשיעי. ביולי באותה השנה, פונה הגטו. הילדים שחמקו מהאקציה, הועמסו יחד עם הוריהם על רכבות משא. בדרך נפרדו הילדים מהוריהם ומאחיהם הגדולים ולבסוף הובלו לכלא לנדסברג. הגרמנים השאירו שם את 131 הילדים שניצלו באקציה לבדם, ללא השגחה. משם הובלו הילדים למחנה הריכוז דכאו ומשם למחנה ההשמדה אוושויץ. הם לא הובלו ישירות אל תאי הגזים בשל התפעלות הנאצים מתרגילי הסדר שביצעה הקבוצה. בראש השנה וביום הכיפורים נשלחו מרבית הילדים להשמדה בתאי הגזים. עד ה-18 בינואר 1945, שבו החלה צעדת המוות מבירקנאו לעבר גרמניה, שרדו 39 הילדים שלא נשלחו להשמדה, אולם רק 37 מהם הגיעו למאוטהאוזן שבאוסטריה. אחד משני הילדים שלא הגיעו למאוטהאוזן הוא יעקב, אחיו התאום של אחד הניצולים שמת כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית. לא ידוע מה עלה בגורלו של הילד השני
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 באוגוסט 1944. כשקובנה שוחררה נותרו בה 700 יהודים בלבד.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1959 היו בקובנה 4792 יהודים, בשנת 1970 - 4157 יהודים, ב-1989 - 1359 יהודים, ובשנת 1992 - 600 יהודים. נכון לשנת 2020, כ-400 סטודנטים (יהודים ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים לומדים בקובנה באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות במסגרת התכנית הבין לאומית, ומתגוררים בה.
חיי הדת.
בתי כנסת.
בקובנה פעלו בעבר שני בתי כנסת.
הנצחה.
ב-30 ביולי 2018 התקיים ב"יד ושם" אירוע הנצחה מיוחד: "קונצרט שכולו תכלת" - שחזור הקונצרט הציוני החשאי שהתקיים בקובנה 75 שנים קודם לכן, בכ"א בתמוז תש"ג. בקונצרט המקורי השתתפו ראשי גטו קובנה וחברי תנועות הנוער הציוניות ושרו שירי ארץ ישראל.
בבית הקברות בחולון הוקמה אנדרטה לזכר יהודי קובנה והסביבה שנספו בשואה וכמו כן גם במתחם יד ושם בירושלים.
בקובנה הוקם אתר הנצחה גדול ומוזיאון בפורט התשיעי. כמו כן הוצבו שם שלטי זיכרון בשטחי הגטו לשעבר, בבניין ישיבת סלובודקה ובאתרים בעיר קובנה בהם התגוררו דמויות חשובות בין תושבי הגטו. בהשראת סיפורם של 131 הילדים מקובנה כתבה סופי בן ארצי את הספר "אחד מכולם".
באתר הפורט התשיעי פועלים שני מוזיאוני הנצחה. האחד, הממוקם בתאי הכליאה במצודה עצמה, עוסק בכיבוש הנאצי בקובנה ובו כמה חדרי הנצחה ליהודים שנספו במקום וכן לחסידי אומות עולם מליטא, והשני מוקדש לליטא תחת הכיבוש הסובייטי לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. כמו כן, ישנו אתר הנצחה הממוקם על קבר האחים של רבבות הנספים במקום.
דזידריו דה סטיניאנו
דזידריו דה סטיניאנו (באיטלקית: Desiderio da Settignano) היה כינוי של דזידריו דה ברטולומואו דִי פרצ'סקו דטו פרו (באיטלקית: Desiderio de Bartolomeo di Francesco detto Ferro); סביבות 1430 – 16 בינואר 1464) אומן איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס, אשר התמחה בפיסול.
ביוגרפיה.
דה סטיניאנו נולד בכפר סטיניאנו שליד פירנצה בצפון איטליה, למשפחת סתתים. אביו מאו ושני אחיו פרנצ'סקו וג'רי היו גם הם פסלים, עם זאת ככל הנראה פחות מוכרים ממנו. ב-1452 נכנס לגילדת פסלי העץ והאבן.
אומן אשר השפיע עליו רבות היה דונטלו. בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמוהו אך בימינו דה סטיניאנו פחות ידוע.
דה סטיניאנו הוכשר ככל הנראה בבית מלאכתו של רוסלינו. ב-1455 כבר היה בעל מלאכה ליד גשר סנטה טריניטה יחד עם אחיו ג'רי. דה סטיניאנו יצר פסלים ותבליטים רבים המייצגים דמויות וסצנות מהברית החדשה וכן פורטרטים. בתקופתו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים וניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו. יצירותיו של דה סיטיניאנו הוזמנו לארמונות בית מדיצ'י וכנסיות פירנצה, בהם בזיליקת סן לורנצו ובזיליקת סנטה קרוצ'ה.על פי וזארי דה סטיניאנו יצר את בסיס השיש עליו מוצב הפסל דוד של דונטלו. חלק מיצירותיו הגיעו לאוספיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. קיימות היום יצירות של דה סטיניאנו שלא הושלמו עד הסוף ככל הנראה בשל מותו בטרם עת בגיל 34. נראה כי פעילותו האמנותיות הסתכמה ב-12 שנים בלבד. דה סטיניאנו השפיע על יצירות אנדריאה דל ורוקיו, רפאל ואף על לאונרדו דה וינצ'י.
דה סטיניאנו מופיע כפסל בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
כיום יש כ-40 פסלים ויצירות המיוחסות לדה סטיניאנו מוצגות במוזיאונים ברחבי העולם.
נקיק המוות
נקיק המוות הוא כינויו של נקיק פטרושינו (ברוסית: Петрушинская балка או Балка смерти, בגרמנית: Todesschlucht), אתר בפאתי טאגאנרוג, רוסיה, בו נטבחו 7,000 אזרחים סובייטים בהוראת הצבא הנאצי בסיוע אוגדות לא גרמניות גם בשנת 1941–1943 במהלך כיבוש טאגאנרוג.
רקע כללי.
ב-17 באוקטובר 1941 הגיעו אוגדות השריון של דיוויזיית ה-SS ויקינג ודיוויזיית האס אס הראשונה לייבסטנדארטה אס אס אדולף היטלר מארמיית פאנצר 1 בפאתי טאגאנרוג וכמה פאנצרים פרצו דרך לנמל הים ופתחו באש לעבר סירות התותחים "קרנקל" ו"רוסטוב- דון" וספינת התובלה האחרונה שפינתה נשים וילדים. העיר נזנחה על ידי הצבא האדום שנסוג ב-22 באוקטובר 1941.
נקיק פטרושינו הוא חלקת חול דקה במפרץ טאגאנרוג, לחוף ים אזוב בפרברי דרום-מערב טאגאנרוג. פטרושינו היא מחצבה שנמצאת בסמוך לחברת המטוסים של ברייב, שהוקמה בראשית המאה העשרים לאחר מיצוי טיט לבני בניין שאינם קיימים עוד.
מעשי טבח.
יחידת -SS איינזצגרופן Sonderkommando 10a ביצעה רצח עם שיטתי של אזרחי טאגאנרוג עוד מימי הכיבוש הראשונים. הקבוצות הגדולות של אזרחים (זקנים, נשים, קומוניסטים, קומוניסטים צעירים, צוענים, יהודים, וכל אחד החשודים בסיוע לתנועת ההתנגדות של טאגאנרוג) נלקחו מככר ולדימיר בטאגאנרוג לכפר פטרושינו (ליד ברייב) ונורו בנקיק פטרושינו (נקיק המוות).