בריסטו היה קצין בצבא האיחוד, איש רפורמות חבר המפלגה הרפובליקנית ופעיל זכויות אזרח. במהלך כהונתו כמזכיר האוצר הוא נודע בעיקר בשל מיטוטה והעמדתם לדין של חבריה של "טבעת הוויסקי", קבוצה בה היו חברים יצרני ויסקי ומשתפי פעולה משירות הכנסות הפנים להשתמטות ממיסים שדלדלה את האוצר הלאומי, זאת הוא עשה לבקשתו של הנשיא יוליסס סימפסון גרנט. בנוסף, קידם בריסטו את המטבע שנשען על תקן הזהב במקום שטרות כסף. בריסטו היה אחד מחברי הקבינט הפופולריים ביותר של גרנט מבין הרפורמטורים. הוא תמך ב"חוק חידוש המטבעות" של גרנט משנת 1875, שסייע לייצב את הכלכלה במהלך המשבר הפיננסי של 1873. כפרקליט המדינה הראשון, סייע בריסטו לגרנט ולתובע הכללי איימוס טפן אקרמן באופן נמרץ בהעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן במהלך תקופת השיקום במדינות הדרום. בריסטו דחף למתן האפשרות לאזרחים האפרו-אמריקאים בקנטקי להעיד בבתי משפט בתיקים בהם היו מעורבים לבנים ופתיחת מערכת החינוך הציבורית לבני כל הגזעים.
בריסטו, בן קנטקי, היה בנו של עורך דין בולט תומך האיחוד חבר המפלגה הוויגית. הוא סיים את לימודיו בקולג' ג'פרסון בפנסילבניה ב-1851, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1853 ועסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861. במהלך המלחמה הוא שירת בצבא האיחוד, נפצע בקרב שילה, החלים, וקודם לדרגת לוטננט קולונל. עד סוף שרותו הצבאי הגיע לדרגת קולונל. ב-1863 נבחר בריסטו כחבר הסנאט של קנטקי וכיהן בו תקופת כהונה אחת. בתום המלחמה הוא מונה כעוזר לתובע המחוזי של ארצות הברית באזור לואיוויל וב-1866 הוא מונה לתובע המחוזי עצמו.
ב-1870 מונה בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא סייע לתובע הכללי בטיעונים בתיקים בבית המשפט העליון. ב-1874 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בתחילה העניק גרנט לבריסטו את מלוא הגיבוי במהלך משפטי "טבעת הוויסקי" עם זאת, כאשר בריסטו והתובע הכללי אדוארדס פיירפונט, איש רפורמות נוסף בקבינט, חשפו את אורוויל בבקוק, מזכירו האישי של גרנט, כחלק מטבעת הוויסקי, החלו יחסיהם של גרנט ובריסטו להתקרר. ביוני 1876, בשל חיכוך על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הויסקי על ידי בריסטו, ועל רקע שמועה שבריסטו היה מעוניין להתמודד לנשיאות, הוא התפטר מתפקידו. במהלך הבחירות לנשיאות של 1876 ביצע בריסטו ניסיון בלתי מוצלח לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות והרפובליקנים בחרו ברתרפורד הייז. לאחר הבחירות שב בריסטו לעסקיו הפרטיים בעריכת דין בניו יורק וב-1878 הקים משרד עורכי דין מצליח, ולעיתים קרובות הוא טען בתיקים בפני בית המשפט העליון עד למותו ב-1896.
ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית' הגדיר את בריסטו כאחד מהבחירות הטובות של גרנט לקבינט שלו. אנשי הרפורמות היו מעל הכל מרוצים מבריסטו על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הוויסקי ועל כך שהוא ניקה את הממשלה משחיתות. ההיסטוריונים גם שיבחו את בריסטו, פרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, על העמדתם לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן. בכל אופן, בריסטו היה איש מחלוקות שאפתני מטבעו, ובאותה תקופה הוא היה מעורב בכמה סכסוכים עם חברי הקבינט של גרנט. כאיש קנטקי, הוא ייצג את הדרום בקבינט של גרנט בתקופת נשיאותו השנייה.
ראשית חייו.
בנג'מין בריסטו נולד באחוזת אדוארדס הול שבאלקטון, קנטקי. הוא היה בנם של פרנסיס בריסטו ושל רעייתו אמילי הלם. פרנסיס בריסטו היה עורך דין בולט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1854–1855 ו-1859–1861 מטעם המפלגה הוויגית. אדוארדס הול היה ביתו של סבו מצד אמו של בריסטו, בנג'מין אדוארדס. לזמן מה עבד בנג'מין בריסטו כשותף במשרד עורכי הדין של אביו. בהמשך היה אביו לתומך נלהב של האיחוד ומתנגד עבדות אדוק. דעותיו הפוליטיות הוויגיות השפיעו מאוד על השקפותיו של בנו.
נישואים ומשפחה.
ב-21 בנובמבר 1854 נשא בריסטו לאישה את אֶבִּי בריסקו. לזוג נולדו בן בשם ויליאם ובת בשם נני. ויליאם היה לימים עורך דין שעבד במשרדו של אביו בניו יורק. נני נישאה לאיבן סמנר דרייפר, איש עסקים בתחום הטקסטיל ופוליטיקאי שכיהן בין השאר כמושל מסצ'וסטס. ב-1858 עברו בריסטו ורעייתו אבי להופקינסוויל שבקנטקי. הוא עסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מלחמת האזרחים.
בדצמבר 1860, לאחר שנבחר אברהם לינקולן לנשיאות, פרשה קרוליינה הדרומית מן האיחוד וכך הוקמה קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בעיקר כדי להגן על מוסד העבדות בארצות הברית ועל מטעי הכותנה הרווחיים במדינות הדרום וכהתנגדות לשילובם של השחורים בחברה וקבלתם כאזרחים. הנשיא ג'יימס ביוקנן, שרחש אהדה לדרום, כמעט ולא נקט בשום צעד למנוע את הפרישה טרם השבעתו של לינקולן ב-4 במרץ 1861. בתחילת המלחמה באותה שנה, בריסטו, שהיה תומך אדוק של האיחוד, התגייס לצבא האיחוד וסייע בהקמת רגימנט הרגלים ה-25 של קנטקי. ב-21 בספטמבר אותה שנה הוא מונה כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט זה. בריסטו לחם תחת פיקודו של הגנרל יוליסס סימפסון גרנט ושירת בשלושה קרבות: , וקרב שילה, בו הוא נפצע.
באפריל 1862 חנו הגנרל גרנט ורוב כוחות צבא האיחוד שבפיקודו במזח פיטסבורג שבטנסי ותכננו לתקוף את שבמיסיסיפי, שבה היה מוצב כוח חזק של צבא הקונפדרציה. הדרומיים תקפו בכוח מלא, והפתיעו את צבאו של גרנט שלא היה מחופר. גרנט ואנשיו הצליחו להדוף את המתקפה, אף על פי שדיוויזיה אחת של הצפוניים נלכדה. ביום המחרת, לאחר שגרנט קיבל תגבורות, תקף צבא האיחוד את אנשי הקונפדרציה בכוח מלא והדף אותם בחזרה לקורינת'. ביומיים אלו של קרב שילה נפצע בריסטו קשה מהתפוצצות פגז מעל לראשו ונאלץ לפרוש זמנית משירות קרבי כדי להחלים. ההתפוצצות החזקה מחרישת האוזניים גרמה לבריסטו ללקות שמיעה ולחוסר הכרה, ונבצר ממנו לפקד. הוא הוחלף במייג'ור ויליאם בל. לאחר שהחלים, שב בריסטו בקיץ אותה שנה לשירות קרבי וסייע בגיוסו של רגימנט הפרשים השמיני של קנטקי.
ב-8 בספטמבר אותה שנה הוצב בריסטו כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים השמיני. בינואר 1863 הוא קיבל את הפיקוד על הרגינמט, לאחר שהמפקד הקודם, קולונל ג'יימס שקלפורד, קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ב-1 באפריל קודם בריסטו לדרגת קולונל והמשיך לפקד על הרגימנט. ביולי אותה שנה סייע הרגימנט בפיקודו של בריסטו ללכוד את ג'ון האנט מורגן, במהלך פלישתו באותו חודש לאינדיאנה ולאוהיו.
קריירה פוליטית ומשפטית בקנטקי.
ב-23 בספטמבר 1863 שוחרר בריסטו מצבא האיחוד ונבחר כחבר הסנאט של קנטקי מטעם מחוז כריסטיאן. בחירה זו הייתה ללא ידיעתו והוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו ב-1865. הוא תמך בכל צעדי החקיקה של האיחוד במהלך המלחמה, בבחירתו של לינקולן לתקופת כהונה שנייה כנשיא בבחירות של 1864 ובקבלתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שהוציא את העבדות אל מחוץ לחוק.
ב-1865 מונה בריסטו כעוזר התובע המחוזי. ב-1866 הוא מונה כתובע המחוזי בלואיוויל. כתובע מחוזי הוא נודע בשל תקיפותו באכיפת . בריסטו שירת כתובע המחוזי עד 1870 ובילה חודשים מספר בעריכת דין בשותפות עם מי שלימים יכהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל הרלן.
פרקליט המדינה של ארצות הברית.
ב-1870 הקים הקונגרס את מחלקת המשפטים של ארצות הברית, בין השאר כדי לסייע לאכיפת חוקי השיקום והתיקונים לחוקה. ב-4 באוקטובר מינה הנשיא יוליסס סימפסון גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-12 בנובמבר 1872.
משפטי הקו קלוקס קלאן.
בריסטו והתובע הכללי של ארצות הברית איימוס טפן אקרמן דאגו להעמדתם לדין של אלפי אנשי הקו קלוקס קלאן. כתוצאה מכך השנתיים הבאות היו שקטות במהלך תקופת השיקום הסוערת בדרום. ב-1873 הציג הנשיא גרנט את מועמדותו של בריסטו כתובע הכללי במקרה שתאושר מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך בסופו של דבר לא אושר מינויו של ויליאמס.
נאום זכויות האדם.
ב-1871 נסע בריסטו למדינתו קנטקי ובנאום שנשא שם הוא הגן על זכויות האדם של האפרו-אמריקאים. הוא טען שלשחורים ניתנה הזכות להעיד בבתי משפט. באותה עת אסר החוק בקנטקי על 225,000 אזרחים שחורים מלהעיד בכל משפט אזרחי או פלילי בו היו מעורבים לבנים. בריסטו קבע ששורשיו של חוק זה במשטר העבדות ושהוא "שגוי באופן מפלצתי ואכזרי כלפי שני הגזעים". בריסטו ציין שחוק הקו קלוקס קלאן ושאר חוקי זכויות האדם שעברו בקונגרס נועדו להגן על "האזרחים הצנועים" מפני פורעי החוק. הוא ציין שהוא "יגבה מס מרכושם של העשירים כדי לחנך את ילדיהם של שכניהם העניים" ושהוא "יגבה מס מרכושם של הלבנים כדי לחנך את ילדי השחורים". בריסטו טען שיש להעניק חינוך אוניברסלי ושיש לגבות מס מכל בעלי הרכוש בקנטקי כדי לממן את בתי הספר.
מזכיר האוצר.