עם תחילת הלימודים בבית הספר החלה הלנה ללמוד בקונסרבטוריון העירוני נגינה בכינור. לאחר אירוע אלים לא רחוק מהבית, שבו רגמו ילדים בוגרים את הלנה באבנים מצופות בשלג והיא נפצעה קשה, גמלה ההחלטה בלב הוריה לעלות לארץ. באוקטובר 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל באניה "גלילה". באניה שינתה הלנה את שמה ללאה על שם סבתה מצד אמה, במטרה להקל על השתלבותה בחברת הילדים בישראל. ההתאקלמות בארץ לוותה בקשיים אופייניים לעולים בשנות ה-50. לאה חלתה בדיזנטריה, אביה המשורר היידי והאינטלקטואל נאלץ לעבוד בעבודת כפיים, ומכיוון שהיידיש הייתה שפה אסורה בתיאטרון הישראלי דאז, נוצר קונפליקט קשה בין הבת, שהעברית הייתה שפתה, לבין אביה, שהיידיש הייתה שפת אמו.
הרפז נישאה בגיל 17 ונולדו לה שלוש בנות. מאוחר יותר התגרשה. התגוררה ברמת גן.
כתיבה ויצירה.
לאה החלה לכתוב שירים בעברית בגיל 10, שנה אחרי עלותם ארצה.
בגיל 14 פורסם לראשונה סיפור שלה, בעיתון היידי "לעצטע נייעס". שנה אחר כך התפרסם שיר שלה בעיתון היידי "היינט". שתי היצירות הופיעו בשם לאה גולדברג.
בשנת 1960, בגיל 19, החלה לפרסם שירה וסיפורים קצרים, בתחילה במוסף הספרות של "ידיעות אחרונות" אבל העורך, אשר נהור הודיע לה, שכדי שיוכל לפרסם את יצירותיה, יהיה עליה לעברת את שם משפחתה, משום שבאותו שם כבר נודעה המשוררת הוותיקה לאה גולדברג. נהור החליט לפרסמה בשם לאה הרפז וכך הודפסו השירים והסיפורים תחת שמה הספרותי החדש. בשנת 1968 היא החלה לצייר ובשנת 1971 החלה ללמוד ציור באופן פרטי אצל רפי לביא, במשך שנתיים.
משנת 1970 החלו להלחין שירים שכתבה. רפי בן-משה הלחין שיר פרי עטה ומסר אותו לביצוע ללהקת פיקוד הדרום. אחריו הולחנו עוד משיריה. בשנת 1971 פרסמה את ספרה הראשון, "המסילה אל הים", ושנה מאוחר יותר את ספרה השני: "הלנה ואני". בספר הראשון עוצבה העטיפה על ידי שוקי זקס אולם שנה מאוחר יותר, קובץ השירים נעטף בציור של לאה, בעידוד המערכת שהוציאה את הספר לאור. כעבור שש שנים הפסיקה לפרסם, אם כי המשיכה לכתוב שירה, וחזרה ללימודים. בשנת 1989 חזרה לאה לכתוב פרוזה. שנה לאחר מכן פורסם סיפור שכתבה בכתב העת עתון 77 ומאז המשיכה לפרסם סיפורים. בשנת 2010 פרסמה הרפז קובץ שירים חדש בשם "עץ מהגוני מארץ מדיצ'י". בהמשך פרסמה שני קובצי שירה: "קצה הגוף" (בשנת 2012 ואת "הקשב הזה" (בשנת 2015) .
עיצוב אופנה.
למדה עיצוב אופנה בחו"ל. בשנת 1968 החלה לאה הרפז לעצב סריגים עבור חברת "צמר החסידה", שייצרה צמר לסריגת יד. העיצובים של לאה פורסמו בקטלוגים שנתיים. החוברות זכו להצלחה רבה. שנה אחר כך פחתו התרגומים, ואילו הדגמים שלאה עיצבה התרבו. בהמשך הפכה למעצבת הראשית שם.
בינואר 1977 התפטרה לאה עקב שינויים בהנהלת החברה ובתנאי העסקתה והקימה את החברה הפרטית שלה "אפנת דליה", על שם בתה הבכורה. בתחילה עבדה מהבית עם שתי עובדות ובהמשך גדלה החברה בהדרגה. בתחילה היא המשיכה לכתוב ולפרסם אבל כאשר המפעל גדל (30 עובדים), הפסיקה לפרסם אבל פתחה נתיב לייצא את התוצרת המפעל שלה לאירופה. בשנת 1983 סגרה את החברה שלה.
לימודים.
לאה למדה בסדנאות כתיבה החל משנת 1964 ועד 1993. כמו כן למדה מבוא לפילוסופיה, תולדות האמנות, ציור, קולנוע וכתיבה לתיאטרון.
פטירה.
לאה הרפז נפטרה מסיבוכים רפואיים לאחר שחלתה בקורונה. הותירה שלוש בנות.
הוואסונג-14
הוּאַסוֹנְג-14 (בקוריאנית: 화성-14, בהנג'ה: 火星 14, בתרגום לעברית: מארס 14) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי המפותח ומיוצר בקוריאה הצפונית. הוא מוכר גם בשם הקוד האמריקאי: KN-20.
טיסת הבכורה של הטיל נערכה ב-4 ביולי 2017, במקביל ליום העצמאות של ארצות הברית. נכון להיום, קוריאה הצפונית היא המפעילה המוכרת היחידה של הטיל הזה.
ערוץ 13
פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים
Believe
Believe היא מילה באנגלית שפירושה "אמונה".
ריצ'רד הנטר
רשת הפעולה למען יערות הגשם
רשת הפעולה למען יערות הגשם (באנגלית: Rainforest Action Network בראשי תיבות RAN) הוא ארגון איכות סביבה שהמטה שלו שוכן בסן פרנסיסקו בארצות הברית. הארגון נוסד ב-1985 על ידי רנדי "הוריקן" הייז (Randy "Hurricane" Hayes) ומייק רוסל (Mike Roselle), והתפרסם בקנה מידה לאומי לראשונה בעקבות ארגון מסע הסברה עממי ב-1987 ששכנע את ברגר קינג לבטל חוזים בשווי 35 מיליון דולר לקניית בשר ממגדלי בקר במרכז אמריקה שביראו יערות והפכו אותם לשדות מרעה. הגנה על יערות והתמודדות עם כוחם של התאגידים הם עדיין מוקד מרכזי במסעות הפרסום, והובילו את הארגון ליזום מסעות פרסום שבגינם חלו שינויי מדיניות בתעשיות הבנייה, העץ, האופנה, הנייר והבנקאות.
תיאור.
ייעוד.
הארגון נאבק לשמור על היערות, תושביהם, ומערכות הטבע המקיימות חיים באמצעות שינוי השוק העולמי דרך התארגנות של תנועות שורשיות, חינוך של הצרכנים ופעולה ישירה לא אלימה.
שיטות ומבנה ארגוני.
הארגון היה בין התנועות הראשונות ליזום מערכות פרסום נגד תאגידים רב-לאומיים גדולים בשנות התשעים של המאה ה-20, תוך שימוש באקטיביזם עממי ובפעילות תקשורתית מתוחכמת למען תמיכה בשינויים במדיניות הסביבתית. מאז היו לארגון הצלחות רבות במסעותיה נגד חברות כריתת עצים, בנקים ויצרני רכב.
הארגון גורם לשינוי באמצעות התארגנות עממית, פעלולים בתקשורת, שימוש במרי אזרחי לא אלים, ומשא ומתן בחדרי ההנהלה על מנת להתעמת ולהשפיע בצורה חיובית על תאגידים מובילים לאמץ באופן פומבי מדיניות סביבתית שתתמודד עם נושאים הנעים מבירוא יערות להתחממות עולמית. אסטרטגיות הקמפיינים מול התאגידים עוררו מספר מחקרים אקדמיים המשקפים את הקשר בין פעילים לעסקים.
הארגון עובד כחלק מתנועה מתואמת יותר ויותר תוך שיתוף פעולה עם ארגונים אחרים. יחד עם Global Exchange ו-Ruckus Society היה הארגון שחקן מרכזי בארגון המחאות הנרחבות כנגד כינוס ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999. אף שבעבר הארגון הפעיל את RAGS (ראשי תיבות של Rainforest Action Groups – "קבוצת הפעולה של יערות הגשם") ברחבי ארצות הברית, בהווה כל פעולותיו מרוכזות בסן פרנסיסקו.
מנכ"לית הארגון רבקה טרבאטון (Rebecca Tarbotton) טבעה ב-26 בדצמבר 2012 בעת ששחתה בחופשה במקסיקו באוקיינוס השקט. במקומה נבחרה לתפקיד לינדזי אלן ב-21 באוגוסט 2013. בין חברי הכבוד בארגון השחקנים אלי מק'גרו, וודי הרלסון וכריס נות' והזמרת בוני רייט.
פעולות בולטות.
המערכה להחרמת מיצובישי.
ב-1989 קרא הארגון לחרם צרכנים של מוצרים ושירותים ממיצובישי וחברות בבעלותה כולל מבשלת הבירה קירין וחברת המצלמות ניקון משום שבאותה תקופה הייתה מיצובישי מעורבת בבירוא יערות דרך פעילות היערנות שלה. החרם הסתיים ב-1998.
תוכנית היערות הטרופיים.
תוכנית היערות הטרופיים (Tropical Forests Program) מתמקדת בעצירת בירוא יערות הגשם או דילולם ודיכוי תושבי היער באינדונזיה. כתוצאה מבירוא היערות והרס אדמות ביצה לשם חקלאות ותעשיות העץ והנייר אינדונזיה היא במקום השלישי בעולם בין המדינות הפולטות גזי החממה.
"הבעיה עם שמן דקלים".
המערכה של רשת הפעולה למען יערות הגשם הקרויה "הבעיה עם שמן דקלים" (The Problem With Palm Oil) מכוונת כנגד תעשיות מבוססות חקלאות ביערות הגשם ומתמקדת בהשפעות החברתיות והסביבתיות של מטעי דקלים להפקת שמן דקלים ביערות הגשם של אינדונזיה ומלזיה. מטעי הדקלים באזורים אלו הוקמו על שטחי יערות שבוראו, תוך הרג של בעלי החיים המקומיים, פינוי בכוח של האוכלוסייה המקומית וגידול משמעותי בפליטת גזי החממה.
המטרה העיקרית של מערכה זו הייתה חברת קרגיל (Cargill), החברה האמריקנית הגדולה ביותר בבעלות פרטית, העוסקת במוצרי חקלאות והספקית הגדולה ביותר של שמן דקלים בארצות הברית. במקביל ללחץ על קרגיל החל הארגון להפעיל לחץ גם על יצרנית המזון הענקית ג'נרל מילס (General Mills) שתבטיח שימוש בשמן דקלים במוצריה רק ממקורות שאינם פוגעים ביערות הגשם. לשם כך הפעיל הארגון טקטיקות של פעולה ישירה, משא ומתן ומעורבות של חברי הארגון. שמונה חודשים אחר-כך פרסמה ג'נרל מילס מסמך מדיניות בנושא שמן דקלים שבו התחייבה עד 2015 להשתמש בשמן דקלים אך ורק ממקורות אחראיים.
הארגון שיתף פעולה עם שתי נערות לסייע להן במערכה שנועדה להבטיח שכל סוגי העוגיות שתנועת הצופים בארצות הברית מוכרת לקהל הרחב (Girl Scout Cookies) במטרה לאסוף כספים לתנועה, יאפו ללא שמן דקלים. שתי הנערות זכו בפרס ברואר לנוער היוקרתי (Brower Youth Award) בגין פעילותן.
מערכת האנרגיה והמימון.
מערכת האנרגיה והמימון (The Energy and Finance) פועלת נגד מוסדות פיננסיים המעורבים במימון פרויקטים של הרס יערות ודלק מאובנים. המערכה הצליחה להשיג שינויי מדיניות בנושא היחס לסביבה מבנקים כדוגמת סיטיגרופ, בנק אוף אמריקה, ג'יי פי מורגן צ'ייס ואחרים. בעשור השני של המאה ה-21 מתמקדת המערכה בלהרתיע בנקים ממימון מיזמי פחם, ובייחוד כרייה על ידי הסרת פסגת ההר (mountaintop removal mining בראשי תיבות MTR), בייחוד בתחומי ארצות הברית. צורה זו של כרייה בשטח פתוח משתמשת במיליוני טונות של חומרי נפץ
על מנת לפוצץ את פסגות ההרים במטרה להגיע אל שכבת הפחם מתחתיהן. לדברי רשת הפעולה למען יערות הגשם שמונה מתוך תשעה בנקים שמימנו בעבר MTR קבעו כללים וקריטריונים להגביל מימון של צורה זו של כריית פחם. החל בסתיו 2011 החלה תוכנית האנרגיה והמימון לפעול לשכנע את בנק אוף אמריקה, לחדול מהשקעותיו בפחם ולהשקיע במקורות אנרגיה מתחדשים.
"אנחנו יכולים לשנות את שברון".