בשנת 1838, בגיל 20, נמלט דאגלס מבולטימור לניו יורק. דאגלס אינו מספר כיצד ביצע את הבריחה, זאת בשל החשש לסכן גורמים אחרים שהיו מעורבים בבריחתו, וכדי שפרטי הבריחה לא יגרמו לערנות רבה יותר בקרב בעלי העבדים. יחד עם זאת הוא מציין שהצליח להגיע לניו יורק "בלי הפרעה ולו הקטנה ביותר מכל סוג שהיא".
למרות חירותו בעיר הגדולה עדיין נמצא דאגלס בסכנת חטיפה והחזרה למעבידו. ימים אחדים לאחר שהגיע לניו יורק קיבל דאגלס מקלט באכסנייתו של דיוד רוגלס עם עבדים נמלטים נוספים. בניו יורק התחתן ונמלט בזהות בדויה לניו בדפורד שבמסצ'וסטס, כדי לעבוד במקצוע שרכש בבולטימור, בנאי ספינות. בניו בדפורד שוב החליף דאגלס את שמו, והפעם לשמו הידוע - פרדריק דאגלס. אף שהתקשה לקבל תעסוקה כבנאי ספינות עקב האפליה הגזעית שהתקיימה גם במדינות הצפון, עבד דאגלס בכל עבודה אפשרית, ולראשונה בחייו התקיים בכבוד מיגיע כפיו.
פעילות ציבורית.
ב-11 באוגוסט 1841 נערכה בננטקט עצרת של שחורים ולבנים כנגד העבדות, ובזכות מעט הכסף שחסך בעבודתו הצליח דאגלס להגיע לכינוס, אף שלא היה בכוונתו לקחת חלק פעיל בדיונים. אחד המשתתפים, ויליאם קופין (William C. Coffin), פעיל ידוע נגד העבדות, ביקש מדאגלס לומר מספר מילים בעצרת. בכתביו המאוחרים מספר דאגלס כי הנאום המאולתר היה מגומגם ולקוי מבחינה תחבירית, למרות זאת קיבל הקהל את נאומו של דאגלס בתדהמה ובהתרגשות, ובין לילה הפך דאגלס לנושא דגל המאבק בעבדות. ג'ון קולינס (John A. Collins), נציג מסצ'וסטס בחברה נגד העבדות, ביקש מדאגלס לצאת למסע הסברה שבו יציג את קורות חייו, ולאחר חשש ולבטים קשים הסכים דאגלס להצעה אך לתקופה מוגבלת. בחודשים הבאים עברו דאגלס ומלוויו ברחבי מסצ'וסטס, כאשר דאגלס מטיף במרץ לביטול העבדות. רוב הקהל שהגיע לכינוסים אלו עשה זאת מסקרנות על מנת לראות "מופע מוזר" (freak show), ופעמים רבות יושב-ראש הכינוס הרגיע את הקהל לפני נאומו של דאגלס ואמר "זה יכול לדבר" (it could speak). לקהל ציפתה הפתעה כאשר במקום העבד המשוחרר, הבור והעילג שאותו ציפו לראות, התגלה בפניהם אדם אינטליגנטי שסיפוריו המרתקים מסופרים בשפה גבוהה ועשירה.
בהמשך מסע ההסברה התעוררה בעיה. השפה העשירה שבה השתמש דאגלס גרמה לכך שמאזיניו חשדו בו בהונאה: מסיבות של ביטחון אישי לא סיפר דאגלס לשומעיו מהו שמו המקורי, המחוז בו נולד ומהם שמות אדוניו. בנוסף, השכלתו סתרה את הידוע לגבי בורותם של עבדים. כדי לְהָזֵם את טענות ההתחזות החליט דאגלס לכתוב את סיפורו האוטוביוגרפי. בשנת 1845 יצא לאור ספרו Narrative of the Life of Frederick Douglass, An American Slave (בתרגומו העברי "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו"), המתאר לפרטי פרטים את תולדות חייו של המחבר תוך שימוש בשמותיהם האמיתיים של כל הנוגעים בדבר, כך שלא ניתן היה לפקפק באמיתות הסיפור. לספר זה מקום חשוב בהיסטוריה של ארצות הברית: הייתה זו הפעם הראשונה שבה עבד שחור העלה על הכתב תיאור מפורט של סיפור חייו.
דאגלס בבריטניה.
הכתיבה והתפוצה הרחבה לה זכה ספרו האוטוביוגרפי סיכנה את חרותו של דאגלס, והתעורר אצלו החשש שבעליו החוקיים, בני משפחת אולד, יאתרו אותו וישובו להעבידו. כדי להימנע מגורל זה יצא דאגלס עם בני משפחתו, בשנת 1845, לגלות בבריטניה. בספינה נתקל דאגלס במספר נוסעים בני ניו אורלינס שניסו למנוע ממנו לנאום, אך בזכות נחישותו של קברניט הספינה נכנעו המתנגדים ודאגלס אמר את דברו. עם הגיע הספינה לנמל ליברפול יצאו בני ניו אורלינס בהצהרות גזעניות לתקשורת הבריטית, אך להצהרות אלו היה אפקט הפוך לזה שאליו התכוונו, ובתוך מספר ימים הפך דאגלס לאישיות ידועה ברחבי בריטניה.
לביקור הכפוי בבריטניה הייתה השפעה רבה על דרך ראיית העולם של דאגלס. לראשונה קיבל דאגלס יחס שוויוני ללא כל קשר לצבע עורו. מעשים שהיו אסורים בתכלית האיסור על שחורים גם במדינות הצפון החופשיות מעבדות, היו מובנים מאליהם בבריטניה: ביקור במוזיאון, במסעדה או בספרייה לא גרמו לאיש להרים גבה. במכתב שכתב דאגלס לקוראי עיתון אמריקני בו כתב, הוא מתאר את ביקורו בארמונו של המרקיז מוסטמינסטר: .
בכל רחבי בריטניה, ובכלל זה בסקוטלנד ובאירלנד נאם דאגלס כנגד העבדות. לביקורת על כך כי הוא תוקף את מולדתו, ענה דאגלס כי מסעו כנגד העבדות אינו מיועד להסית בריטים נגד אמריקנים אלא לעורר את מצפונם של אנשים הגונים מכל העולם לגינוי הזוועות שבעבדות. בין הנושאים שעמדו על סדר היום בבריטניה היו תרומות לכנסייה העצמאית של סקוטלנד ולכנסייה האוונגליסטית שנתקבלו מידי סוחרי עבדים אמריקניים. הדיון הער בסוגיה זו חילק באופן חד את סקוטלנד בין המצדדים בעמדתו של דאגלס לבין המתנגדים לה - במאמרי המערכת, בדיוני הכנסייה ובהפגנות רחוב הפכה שאלת העבדות לסוגיה ששמה בסכנת פיצול את הכנסיות הסקוטיות. אף שלא הופסקו היחסים בין הכנסיות לסוחרי העבדים, עצם העלאת הנושא לדיון ציבורי גרמה לכנסייה לחוסר נוחות ולהסתייגות, לפחות מוסרית, מסחר בבני אדם.
הנרי ריצ'רדסון (Henry Richardson), ממעריציו הבריטים של דאגלס, פדה אותו מידי אדוניו יו ופרנק אולד בתמורה למאה וחמישים לירות שטרלינג, ובכך התאפשרה חזרתו של דאגלס לארצות הברית כאזרח חופשי. הסכמתו, ולו בשתיקה, של דאגלס לעסקה עוררה ביקורת מצד חלק מחברי התנועה נגד העבדות - אלו ראו בעסקה הכרה בהיות בני אדם מוצר עובר לסוחר. המצדדים בפדיון ראו פעולה זאת כתשלום כופר נפש לחוטף, פעולה שאינה שמה במישור מוסרי אחד את החוטף ואת הנחטף.
עיתונות והמאבק באפליה הגזעית.
בשנת 1847, לאחר שנתיים שבהם נדד בבריטניה לאורכה ולרוחבה, שב דאגלס לארצות הברית. עם שובו הגיע דאגלס להכרה כי מצבם העגום של השחורים בארצות הברית נובע במידה רבה מן ההנחה השגויה בדבר נחיתותם האינטלקטואלית יחסית ללבנים. כדי לְהָזֵם דעה קדומה זאת פתח דאגלס עיתון שבועי - כוכב הצפון (The North Star Press), שנועד לשמש במה למאבק בעבדות ובאפליה הגזעית. בניגוד לעיתונים הוותיקים נגד העבדות, כמו הליברטור והניו סטנדרט, התרכז כוכב הצפון בגילויים היומיומיים, הפורמליים והבלתי פורמליים, של האפליה במדינות הצפון - סירובם של לבנים לשבת על ספסל רכבת אחד עם שחורים, סירובן של מסעדות לשרת לקוחות שחורים, וכיוצא באלה. היה זה גם העיתון הראשון והיחיד באותם ימים שנכתב ונערך כולו בידי כתבים שחורים. בכך ביקש דאגלס להראות לציבור כולו, אך בעיקר לבני הקהילה השחורה ולפעילים הלבנים נגד העבדות, כי בתנאי חופש יכולתו השכלית של האדם השחור אינה נופלת מזו של האדם הלבן.
ב-1847 פרש דאגלס מן הזרם המרכזי של התנועה נגד העבדות בעקבות מפגש שערך עם ג'ון בראון, מתנגד העבדות המיליטנטי. בראון שכנע את דאגלס כי לא די בפעילות פציפיסטית כדי לסיים את העבדות, וכי בעלי העבדים ויתרו למעשה על זכותם לחיים, ועל העבדים לשחרר את עצמם בכל דרך אפשרית. עם הרחבת מעגל התומכים בדאגלס איים זה על מנהיגותו של ראש התנועה הוותיק ויליאם גאריסון (William L. Garrison), שדגל בהפעלת לחץ פוליטי לביטול העבדות וללא שימוש בכוח הזרוע. עוד חלק גאריסון על דאגלס בתחום הפמיניזם, וראה בסוגיה זאת קוריוז שאינו ראוי להשקעת מאמץ. גאריסון גם ביקר קשות את דאגלס על כך שהוא מקיים יחסים קרובים עם הנשים הלבנות הפעילות בתנועה הפמיניסטית.
אף שדאגלס תמך ברבים מרעיונותיו של בראון, הוא סירב לקחת חלק פעיל בפעולותיו החמושות של בראון בשל החשש מביקורת ציבורית רחבה. כאשר ביקש בראון מדאגלס בשנת 1859 את עזרתו בכיבוש הרפר'ס פֵרִי, עיירה קטנה בווירג'יניה, סירב דאגלס לבקשה. לאחר סיומו הטרגי של הקרב בווירג'יניה נמצא בכליו של בראון מכתב שבו מוזכר דאגלס, ומפחד שיועמד לדין בווירג'יניה, ברח דאגלס לקנדה ומשם לאנגליה.
מלחמת האזרחים.
דאגלס חזר לארצות הברית רק לקראת הבחירות שבהן ניצח אברהם לינקולן, אך זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. בתחילתה הייתה מטרת המלחמה לשוב ולאחד בין הצפון לדרום. דאגלס פעל למען שתי מטרות נוספות במלחמה: ראשית, שחרור (אמנציפציה) של כל העבדים בתחומי ארצות הברית והקונפדרציה, ושנית, גיוס חיילים שחורים לצבאות הצפון. ב-1862 החל התהליך הפורמלי של שחרור העבדים, ראשית בוושינגטון הבירה, לאחר מכן באזורי הדרום שנכבשו ולבסוף בכל רחבי ארצות הברית.
ב-1863 נתאפשר לראשונה לשחורים להתגייס לצבא ארצות הברית. דאגלס נתבקש לעזור בגיוס, במאמרים שכתב לעיתונים מקומיים ובנאומיו הרבים הצהיר דאגלס כי על ידי התגייסותם לצבא יחסלו השחורים את העבדות, ירוויחו את השוויון ויוכיחו פטריוטיות. בין המגויסים הראשונים לצבא ארצות הברית היו בניו של דאגלס. באופן אירוני גם בצבא נתקלו השחורים באפליה. הם הוצבו ביחידות נפרדות, שכרם היה מחצית מזה של חיילים לבנים, ציודם היה מיושן וחיילים שחורים לא היו מועמדים לתפקידי קצונה. גרוע מכל, חיילים שחורים שנפלו בשבי הוצאו להורג מיד עם תפיסתם. ב-1863 נפגש דאגלס עם הנשיא לינקולן ושטח באוזניו את טענותיו על היחס המחפיר לו זוכים החיילים השחורים, ולינקולן הבטיח לשפר את תנאי החיילים הללו בעתיד.
סך כל הנלחמים האפרו-אמריקנים בשורות צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים, היה 200 אלף חיילים, שהם כ-10% מכלל הסד"כ הלוחם, מתוכם 38 אלף נפלו בקרב. חייליה השחורים של ארצות הברית הצטיינו בשדה הקרב, אף שהאפליה נגדם לא בוטלה.
תקופת הרקונסטרוקציה.