קווארק למטה (באנגלית: Down quark) הוא חלקיק יסודי במודל הסטנדרטי. קווארקי למטה וקווארקי למעלה הם הרכיבים הבסיסיים של הנוקליאונים בגרעין האטום - הפרוטונים והנייטרונים.
זהו קווארק דור ראשון, בעל מטען חשמלי של . מבין הקווארקים, רק לקווארק למעלה מסה נמוכה משלו. מסתו אינה ידועה בדיוק גבוה, אך היא נעה בין 4.5 ל-5.3 MeV.
לפי המודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, ישנם שישה סוגי קווארקים. חומר רגיל, כאטומים, מורכב מאלקטרונים ומגרעין. פרוטון מורכב משני קווארקי למעלה וקווארק למטה יחיד. הנייטרון מורכב מקווארק למעלה אחד ושני קווארקי למטה.
משקילות המסה והאנרגיה שנובעת מתורת היחסות הפרטית, נובע כי אנרגיית הקשר אשר מחברת את הקווארקים יחדיו מעניקה לנוקליאונים את מסתם. המסה מגיעה מהאנרגיה של שדה הכוח של הגלואונים ולא ממסת המנוחה של הקווארקים עצמם. דבר קיומם של הקווארקים הוצע לראשונה (באופן בלתי תלוי) על ידי מארי גל-מאן, ג'ורג' צוויג ויובל נאמן ב-1964.
האדרונים המכילים קווארק למטה.
חלק מההאדרונים מכילים קווארקי למטה:
קווארק מוזר
קווארק מוזר (באנגלית: Strange quark) הוא חלקיק יסודי במודל הסטנדרטי. זהו קווארק דור שני בעל מטען חשמלי של formula_1. הקווארק המוזר הוא הקל ביותר שבקווארקים, אחרי קווארק למעלה וקווארק למטה. מסתו מוערכת בין 90 ל-100 MeV. "החלקיק המוזר" הראשון התגלה ב-1947, עם גילוי הקאון. הקווארק המוזר לא זוהה והוגדר עד שנות ה-60 של המאה ה-20, עם פיתוח מודל הקווארקים.
לקווארק המוזר מטען מוזרות של 1-.
משקילות המסה והאנרגיה שנובעת מתורת היחסות הפרטית, נובע כי אנרגיית הקשר המחברת את הקווארקים יחדיו מעניקה לנוקלאונים את מסתם. המסה מגיעה מאנרגיית שדה הכוח של הגלואונים ולא ממסת המנוחה של הקווארקים עצמם. דבר קיומם של הקווארקים הוצע לראשונה על ידי מספר מדענים באופן בלתי תלוי - מארי גל-מאן, ג'ורג' צוויג ויובל נאמן ב־1964.
האדרונים המכילים קווארק מוזר.
חלק מההאדרונים מכילים קווארקים מוזרים:
קווארק קסום
קווארק קסום (באנגלית: Charm quark) הוא חלקיק יסודי במודל הסטנדרטי. זהו קווארק דור שני, בעל מטען חשמלי formula_1. מסתו כ-1.3 GeV - מעט יותר ממסת הפרוטון, והוא הקווארק השלישי במסתו.
ב-1970 חזו שלדון גלשאו, ג'ון ליאופולוס ולוצ'אנו מיאני את קיומו של הקווארק הקסום. עדויות לקיומו נצפו לראשונה בנובמבר 1974, במאיץ החלקיקים של אוניברסיטת סטנפורד, על ידי קבוצה בראשות ברטון ריכטר, שגילתה את "מֶזון J/Ψ" המורכב מקווארק קסום. החלקיק התגלה במקביל במעבדה הלאומית ברוקהייבן, על ידי קבוצה בראשות סמואל טינג.
משקילות המסה והאנרגיה שנובעת מתורת היחסות הפרטית נובע כי אנרגיית הקשר המחברת את הקווארקים יחדיו מעניקה לנוקלאונים את מסתם. המסה מגיעה מאנרגיית שדה הכוח של הגלואונים ולא ממסת המנוחה של הקווארקים עצמם. דבר קיומם של הקווארקים הוצע לראשונה (באופן בלתי תלוי) על ידי מארי גל-מאן, ג'ורג' צוויג ויובל נאמן ב־1964.
האדרונים המכילים קווארק קסום.
חלק מההאדרונים מכילים קווארק קסום:
ג'יימי ליין ספירס
ברנקיה
החזית הדתית תורתית
נאם ג'ון פייק
נאם ג'וּן פייק (באנגלית: Nam June Paik; 20 ביולי 1932 - 29 בינואר 2006) היה אמן אמריקאי יליד קוריאה הדרומית. פייק היה אמן מיצגים ונחשב לאחד מחלוצי אמנות הוידאו ארט. עבודתו קשורה קשר הדוק אל רעיונות תנועת הפלוקסוס, בה היה פייק חבר.
ביוגרפיה.
פייק נולד בסיאול כאחד מחמישה בנים לאב אשר היה עובד טקסטיל לפרנסתו. בילדותו, הוכשר פייק כפסנתרן. בשנת 1950, בזמן מלחמת קוריאה ברחו פייק ומשפחתו להונג קונג ומשם ליפן. שם, סיים פייק את לימודיו באוניברסיטת טוקיו. את התזה שלו כתב פייק על המלחין ארנולד שנברג.
לאחר לימודיו ביפן עבר פייק לגרמניה, שם המשיך בלימודים בתחום ההיסטוריה של המוזיקה באוניברסיטת מינכן. בזמן לימודיו נפגש פייק עם המלחינים קרלהיינץ שטוקהאוזן וג'ון קייג'. בהשפעתם עבר לעבוד עם מוזיקה אלקטרונית. בנוסף פגש פייק את הפסל והמייצגן יוזף בויס ובהשפעתם הצטרף פייק לתנועת הפלוקסוס.
במסגרת התנועה, אשר תפסה את עצמה כהמשך מאוחר של תנועת הדאדא, הציג פייק את עבודתו הראשונה "הצגה של מוזיקה אלקטרונית טלוויזיונית" (Exposition of Music-Electronic Television) ובמסגרתה שינה ועיוות את פעולתם של מקלטי טלוויזיה, בעזרת מגנטים.
בשנת 1964 עבר פייק לניו יורק. שם המשיך ביצירה אמנותית המתייחסת למוזיקה ואמנות פלאסטית גם יחד. בעבודה "זן קולנועי" (Zen for Film), מן השנים 1962–1964, הציג פייק בדירה ניו-יורקית מיצב הכולל פסנתר, בס וטלוויזיה ובה שודר סרט שלא עבר תהליך של פיתוח הנגאטיב ועל כן היה חסר כל דימוי. ואילו בעבודה אחרת - במיצג "צ'לו טלוויזיה" (TV Cello), אותה יצר ביחד עם הצ'לנית שרלוט מורמן (Charlotte Moorman), יצר פייק מעין צורה של כלי הצ'לו עשוי מטלוויזיות אשר שידרו דימויים אותן "ניגנה" מורמן.
בתוך מסגרת האמנות המושגית שפיתח פייק, אמנות אשר ניסתה לבחון את אופני הייצוג ואת גבולותיו, הופיעו בעבודותיהם של השניים גם נושאים נוספים כגון היחס אל המודל הנשי באמנות. במייצג "אופרה סקסטרונית" (Opera Sextronique), משנת 1964 הופיעה מורמן כשהיא חשופת חזה. במייצג "חזייה טלוויזיונית לפסלים חיים" (1967), כוסה חזה של מורמן במסכי טלוויזיה קטנים, ואילו במייצג "חזייה טלוויזיונית" (1968) הופיעו על חזה החשוף של מורמן שתי מראות עגולות, אשר שיקפו את המצלמות המתעדות אותה בעת נגינתה בכינור.
צפון-קרולינה
אג (באנגלית: Eigg) הוא אחד מהאיים הקטנים באיים ההברידיים הפנימיים שבסקוטלנד. הוא שוכן דרומית לאי סקאי וצפונית לחצי האי ארדנאמורכן. אורכו של האי הוא 9 ק"מ ורוחבו 5 ק"מ. זהו האי השני בגודלו מבין האיים הקטנים, אחרי האי רם.
היסטוריה.
באי אג ניתן למצוא ראיות לקיומן של התיישבויות מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. מנזר קילדונאן נוסד על ידי מיסיונר אירי בשם דונן הקדוש (שעל שמו טירת איילין דונן). הוא ונזיריו נטבחו בשנת 617 לספירה על ידי מלכה פיקטית. בימי הביניים האי היה שייך לשבט מקדונלד. סכסוך ארוך עם שבט מקלאוד הסתיים בטבח של כל תושבי האי, לאחר שהם ברחו למערה בחוף הדרומי ונשרפו שם למוות.
במאה ה-19 התגוררו באי 500 תושבים שגידלו תפוחי אדמה, שיבולת-שועל, בקר ואצות. באמצע המאה ה-19, כשענף גידול הכבשים הפך לרווחי יותר משאר הענפים פונה האי בהגירה שנכפתה על התושבים.
לאחר שנים של בעיות של איתור בעלי האדמות נקנה האי בשנת 1997 על ידי "נאמנות המורשת של האי אג" (The Isle of Eigg Heritage Trust). הפרויקט הראשון של הנאמנות היה לבנות את בניין "אן ליימריג" המשכן כיום את חנות האי, משרד הדואר, חדר תה, חנות אומנים, שירותים ומקלחות. הפרויקט הבא הוא לחבר את האי לחשמל. כיום רק למספר חוות יש חשמל המסופק על ידי גנרטורים שעובדים על רוח, מים או דיזל. ב-2004 הוגדל הרציף של האי על מנת לאפשר למעבורות בין האי ליבשת או בין האי לאיים אחרים לעצור בו.
גאוגרפיה.
היישוב הראשי באי הוא קלידייל הנמצא בחוף הצפון-מערבי. הוא ידוע בעיקר בשל חוף הקוורץ שלו, הנקרא "החולות השרים" בגלל הקול שהחול עושה כשהולכים עליו.
מרכז האי נקרא "רמת מורלנד" ובו נמצאת גם הנקודה הגבוהה באי הנקראת An Sgurr, גוש של אבן זפת – סוג של זכוכית געשית, המתנשא לגובה של 393 מטר וממנו אפשר לראות עד היבשת.
ספגטי בולונז
עקומת לורנץ
עקומת לורנץ היא אמצעי כלכלי-סטטיסטי המשמש לתיאור דרגת השוויון במשק, בדרך כלל בהתייחס לחלוקת ההכנסות. העקומה מתארת את ההכנסה היחסית המצטברת של משקי בית, החל מבעלי ההכנסה הנמוכה ביותר.
העקומה מתארת את חלקן של הקבוצות השונות של האוכלוסייה מסך כל ההכנסה. כאשר יש שוויון מוחלט בהכנסות (כלומר, העשירון הראשון משתכר 10% מכלל ההכנסות, וכך כל עשירון נוסף), תהיה עקומת לורנץ הקו האלכסוני "y" = "x", הנקרא גם קו השוויון המוחלט. במצב תאורטי שבו יש אי שוויון מוחלט (אדם אחד נהנה מכל ההכנסות) מקבלת עקומת לורנץ צורה של זווית ישרה, המתלכדת עם הצירים, הנקראת קו אי השוויון המוחלט. ככל שהעקומה רחוקה יותר מקו השוויון המוחלט, גדול יותר אי השוויון בחלוקת ההכנסה. העקומה נקראת על שמו של מקס לורנץ, הכלכלן האמריקני שפיתח אותה.
מתוך עקומת לורנץ אפשר לחשב את מדד ג'יני, המתאר מספרית את רמת אי השוויון: מדד ג'יני הוא היחס בין השטח הכלוא בין קו השוויון המוחלט (האלכסון) לבין העקומה, לבין כלל השטח שמתחת לאלכסון (שהוא 0.5). כאשר מדד ג'יני שווה לאפס, מדובר על חברה שוויונית לחלוטין, כלומר הכנסות שוות לכל משקי הבית, ואז עקומת לורנץ מתלכדת עם קו השוויון המוחלט. כאשר מדד ג'יני שווה לאחד, כל ההכנסות מרוכזות בידי משק בית אחד, ואז העקומה מתלכדת עם קו אי השוויון המוחלט.
צעצועים
התנועה לשינוי ויוזמה
מאיר רוטנברג
מאיר רוטנברג (1895–1992), בלשן עברי, חוקר מקרא ופרשן תנ"ך.
ביוגרפיה.
מאיר רוטנברג נולד למשפחה חרדית אדוקה בעיירה רימנוב שבגליציה, שהייתה אז בממלכה האוסטרו הונגרית. אף שאביו ביקש שילמד רק לימודי קודש ורצה שיהיה לרב, בחר הילד רוטנברג ללמוד גם לימודים כלליים וקרא הרבה בחשאי. לאחר מות אביו הוא התמסר ללימודים כלליים, ובגיל צעיר כבר הציע דרכים חדשות להוראת המתמטיקה, שאומצו באוניברסיטה של ורשה. מאיר רוטנברג למד מקטנות מספר שפות: עברית ויידיש, פולנית וגרמנית וגילה כישרון בלשני יוצא דופן.