הבניין הוקם במרכזו של גן ציבורי, המשווה לו מסגרת נאה ומבליט את מראהו בין שורת מבני המגורים שברחוב. בכניסה לגן מוצב שער מפואר בסגנון בנייה מורי. בגן עצמו מוצבים לוחות זיכרון שונים, הגדול שבהם, לוח זיכרון הכולל את שמות יהודי פירנצה שנספו בשואה, מצבת זיכרון לחללים היהודים מבני פירנצה שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשירותם בצבא האיטלקי, לוח זיכרון לשלושה מבני פירנצה שנפלו בישראל כלוחמים במלחמת העצמאות ולוח זיכרון לאריה אבישר שסייע רבות לשיקום הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
החלק החיצוני.
גג בית הכנסת מובנה מכיפה מרכזית בגוני תכלת-ירקרק, המבטאים את האלמנטים של הנוף הפיורנטיני. הכיפה בנויה על גבי "תוף על" פנדנטיבה - הכולל שישה עשר חלונות, דרכם מואר בית הכנסת מלמעלה, כשתאורה נוספת מגיעה מחלונות גדולים בצדו המזרחי של בית הכנסת. בחלקו המזרחי של הגג בנויה חצי כיפה נוספת, המסמלת את כיוון התפילה. משני צדי המבנה עולים שני צריחים, בתוכם המדרגות העולות לעזרת הנשים ובראשם כיפות דמויות בצל. הקשתות החיצוניות והפנימיות הן בסגנון מורי, לעומת זאת, הכיפות של בית הכנסת הגדול של רומא הן בסגנון בבלי. בכניסה לבית הכנסת חרוטה כתובת המציינת את ביקורם של מלכי איטליה אומברטו הראשון בשנת 1887 וויטוריו אמנואלה השלישי בשנת 1911.
החלק הפנימי.
בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בנוי בית כנסת קטן נוסף, בו התקיים לפי נוסח אשכנז, מניינו של הרב שמואל צבי מרגוליס רבה הראשי של פירנצה, בזמן הקמת בית הכנסת.
קירות בית הכנסת הפנימיים עשויים שיש בצבעים שונים, עמודי גרניט וציפויי בד צבעוניים. הקירות והתקרה מכוסים בציורי קיר ופסוקים חרוטים מהמקרא. לארון הקודש עמודי שיש שחורים, מוזאיקה עשירה ודלתות עץ מצופות זהב. אחד השרידים המעניינים והנדירים בבית הכנסת הוא דוכן גבוה במיוחד, בסגנון התקופה, המשמש כבמה לרב הקהילה או לדרשן בבואו להרצות בפני מתפללי בית הכנסת. כיום הדוכן אינו בשימוש.
מגורים.
באגף הצפוני של בית הכנסת, בקומה השלישית, הייתה דירת מגורים מרווחת ששימשה את שמש בית הכנסת ובני משפחתו. מי שהיה השמש ג'ינו טדסקי, מ-1933 עד יום שבת ה-6 בנובמבר 1943. היום בו נילקח יחד עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ. הם היו היהודים הראשונים מבני פירנצה שנלקחו.
מי שהיה שמש בית הכנסת הקטן עד 1943 השנה בה נכבשה איטליה על ידי הגרמנים, שלמה יוג'ניו כהן, היה לשמש בית הכנסת הגדול מייד עם השחרור בסתיו 1944. המשפחה התגוררה בבית הכנסת עד עלייתה ארצה בשנת 1949.
ההיסטוריה של בית הכנסת.
בשנים הראשונות להקמתו של בית הכנסת, נהגו מבקריו העשירים לבוא אליו חבושים בכובע צילינדר. הרב שמואל צבי מרגוליס, שהיה דמות מוערכת בקרב יהודים וגויים כאחד, לבש אפוד כסף רחב והשמשים לבשו מעילי פראק. לצדו של הרב מרגוליס, שימשו הרב צבי פרץ חיות והרב משה דוד קאסוטו, שעמד בראש בית המדרש לרבנים בפירנצה. אמידי הקהילה נהגו להזמין כרכרה רתומה לסוס על מנת לנסוע לבית הכנסת, אך הקפידו שלא לבוא אליו במכונית.
בתקופת הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה הפכו הנאצים את בית הכנסת למוסך בשירות הצבא. הם שדדו אוצרות רבים מבית הכנסת וגרמו נזק לדלתות הזהב של ארון הקודש בהסירם את הציפוי מעליהן. על מנת שלא ישאר זכר לנזק שגרמו לאולם בית הכנסת המפואר, פוצצו הגרמנים מוקשים בבית הכנסת והביאו לקריסתה של עזרת הנשים על רצפת המבנה. אוצרות בית הכנסת שנשדדו על ידי הגרמנים נמצאו לאחר המלחמה והושבו. אולם, למרות שבית הכנסת שופץ לאחר השואה, חלק מהנזקים לא תוקנו, מתוך מטרה להשאיר זכר לימים הקשים שעברו על יהדות אירופה.
בשנת 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו וגרם לשיטפון גדול בעיר, שגרם לבניין נזק נוסף. רצפת בית הכנסת הוצפה בתערובת של מים בוציים ופסולת שהגיעה מאחד השווקים העירוניים, השוכן על תוואי הדרך בין הנהר לבין בית הכנסת. ההצפה גרמה נזק לריהוט, לציורי הקיר ולספרי הקודש, שחלקם עתיקים ונדירים. בסיוען של תרומות מאיטליה ומרחבי העולם, תוקן חלק ניכר מהנזקים, אם כי כמו במבנים נוספים בפירנצה, נותר סימן על קירות בית הכנסת, המראה את מפלס המים בזמן הצפתה של העיר. בעשור האחרון נסגר בית הכנסת לזמן מה, בשל חשש לקריסת הגג. באמצעות תקציב ציבורי, בוצעו במבנה תיקונים לייצוב הכיפה והקירות.
סגנונה המוזיקלי של התפילה.
חזן הקהילה בלגרדו, ערך את תפילות השבת כשהוא מלווה במקהלת נערים. למגינת לבם של החרדים הספורים בקהילה, התלווה אליהם בנגינה על אורגן גוי של שבת, שניגן בימי ראשון בכנסייה הקתולית "סנטיסימה אנונציאטה" (Santissima Annunziata). המסורות המוזיקליות העשירות של בתי הכנסת האיטלקיים, כפי שהן מוכרות כיום, התגבשו בתהליך היסטורי ארוך ומורכב. עם הגורמים שהובילו אל השונות הרבה של המוזיקה הליטורגית האיטלקית נמנים הגיוון של מקורותיה האתניים של יהדות איטליה: האיטליאני - בני המקום, הפורטוגזי, הספרדי מהלבנט, והאשכנזי. כמו כן, ניכרת היטב השפעתם של בתי האופרה והמוזיקה הלאומית האיטלקית, על השירה בבתי הכנסת באיטליה בכלל ובפירנצה בפרט.
בשנת 2001 הפיק בית התפוצות את התקליטור טללי זמרה, בו מובאים 21 פיוטים של יהודי פירנצה שהושרו ונוגנו בבית הכנסת.
בית הכנסת כמרכז לשיקום הקהילה.
בשנת 1945 שימשו בית הכנסת והבניינים בסביבתו כהכשרה לפליטים לקראת עלייתם לארץ ישראל. לאחר הסכם עם שלטונות הצבא הבריטי, הושאל אריה אבישר, ששירת כסמל בפלוגת מובילי המים 148 של הצבא, לשמש כאחראי ורכז הפרויקט, כשאליו הצטרפו אליהו לוביצקי ועוד כמה מחברי הפלוגה. כחלק מפעילותו הוקם במקום גן ילדים, אורגנו כיתות בית ספר ובמבנה מול בית הכנסת הוקמה הכשרה של תנועת החלוץ לצעירים. במקביל, טיפלו אבישר ואליהו בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר, אם כי היו לו גם אי הבנות עם הרב המקומי לגבי מהות החינוך שניתן לתלמידים, שכלל בעיקר הכנה לטקסים המקובלים בחגים היהודיים וביצועם בפומבי על-פי הנוהג בהתיישבות העובדת בארץ ישראל. גולת הכותרת של הפעילות הייתה ארגון סרטיפיקטים לכל באי מרכז השיקום. וכך רובם הגיעו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945.
בית הכנסת כיום והמוזיאון.
בקומה השנייה של בית הכנסת הוקם מוזיאון ליצירות יודאיקה. במוזיאון תערוכה קבועה המציגה אירועים מתולדות יהדות פירנצה וכן אביזרי פולחן כמו פרוכות לארון קודש, קישוטי כסף, גלימות רקמה וחפצים המשמשים לאירועים חשובים בחיי המשפחה והחגים היהודיים לפי מסורת המקום.
כיום מתקיימות בבית הכנסת תפילות רק בשבתות ובחגים. ואילו בימי החול מתקיימות התפילות בבית הכנסת הקטן המצוי בכניסה הצדדית למבנה הראשי, בו התקיים בתקופות קודמות מניין מיוחד ליוצאי אשכנז. נוסח התפילה הוא ספרדי.
מראות בית הכנסת.
צילומים של בית הכנסת הגדול של פירנצה - תמונות מקרוב ושל כיפת ההיכל במזרח ספטמבר 2008
סלמיס (מיתולוגיה)
סלמיס (ביוונית: Σαλαμίς, בלטינית: Salamis), נימפה במיתולוגיה היוונית ואחת משתים-עשרה בנותיהם של אל הנהר אסופוס (Asopos) ורעייתו מטופה, (Metope) בתו של לאדון. דיודורוס סיקולוס מספר, כי סלמיס נחטפה על ידי פוסיידון אל האי שנקרא לימים על שמה, וילדה בו את בנם קיכראוס (Kychreus). הלה נעשה למלך האי, ונתפרסם על שהרג נחש עצום-מידות, שהפיל את חתיתו על יושביו.
ויליאם קופר
קוספליי
קוספליי (מאנגלית: Cosplay, הלחם של "costume" + "play"; בעברית: משחק תחפושות) הוא מנהג בו אנשים מתחפשים לדמות מסדרות אנימציה (בעיקר אנימה), מקומיקסים, ממאנגות, ממשחקי מחשב, מסדרות טלוויזיה ופנטזיה, ומספרים פופולריים. תחפושות קוספליי ניתן לקנות בחנויות ייעודיות או להזמין דרך האינטרנט, אך מקובל מאוד להכין את התחפושת לבד. בכנסים מסוימים, לדוגמה בכנסי הארוקון וכאמ"י של ארגון אנימה מנגה ישראל (אמא"י) ופסטיבל אייקון, מתקיימות תחרויות קוספליי. תחרויות אלה נמדדות על פי כמות ההשקעה, איכות התוצר העצמי, הדמיון בין הקוספליי לדמות, וההופעה על הבמה (סקיט).
קוספליי הכולל מוטיבים מתרבות יפן מיוחס לתרבות האוטאקו ולמעריצים, למרות שבמקור הוא מארצות הברית. קוספליירים מצויים במיוחד במפגשים ובכנסים של אנימה ומאנגה, משחקי וידאו, קומיקס, מדע בדיוני כגון קומיק-קון ואף בזרמים מסוימים במוזיקה, כמו ווקאלויד.
הקוספליי השפיע גם על תעשיית הפרסום, שם קוספליירים מקצועיים העובדים בתחום יכולים לקבל שכר תמורת הכנת תחפושת וגם תמורת הופעתם בתחפושת למען קידום של מותג, לרוב אחרי שהפכו את התחביב לעבודה ולקריירה מקצועית. תעשיית האנימה ביפן הפכה לבית לקוספליירים מקצועיים מאז העלייה של קומיקט (comiket) וה"טוקיו גיים שואו" . התופעה שכיחה מאוד ביפן, אך קיימת גם בארצות אחרות.
יצירת הקוספליי.
לרוב, על הקוספלייר לבחור תמונת רפרנס (תמונת מקור של הדמות, המציגה את הדמות בזוויות שונות) ועל פיה יחליט כיצד להכין את הקוספליי. מאפיינים עיקריים בקוספליי כוללים:
כיום ניתן לרכוש קוספליי דרך אתרים כגון eBay, Aliexpress וכדומה או להזמין מקוספליירים שעושים קוספליי בהזמנה אישית (Commission).
סקיטים (הופעות קצרות).
קוספליירים רבים מעלים הופעות קצרות כאשר הם לבושים בתחפושת שיצרו. לרוב הדבר נכלל כחלק מתחרויות קוספליי, ועליו להכין מאפיינים עיקריים של הדמות והסדרה.
הסקיטים לרוב מוגבלים עד למספר דקות בודדות, ומכילים אפקטים שונים כמו החלפת תלבושות, זיקוקים וקונפטי, אקרובטיקה, שירה, ריקוד, לחימה, מונולוגים, דיאלוגים.
סוגי תחרויות הקוספליי.
ישנם מספר סוגי תחרויות/עליות לבמה בתחום זה: