יגאל רונן (נולד ב-16 באוגוסט 1940) הוא פרופסור אמריטוס להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר, מייסד האגודה הישראלית למדעי הגרעין ואספן מטבעות ארץ ישראל לתקופותיה. עוסק בתחומים: תאוריה של כורים גרעינים, מדע הגרעין, היתוך גרעיני, פילוספיה של המדע וארכאולוגיה.
ביוגרפיה.
יגאל רונן נולד בחיפה למשה ולהדסה רונד. בשנת 1959 סיים את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו ומשם המשיך לקורס חובלים, אותו הוא סיים ב-1961. המשיך כסגן קצין מבצעים בשייטת 13, את השירות הסדיר סיים בדרגת סגן ובשירות המילואים עלה לדרגת סרן.
בשנת 1964 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בטכניון, לאחר מכן המשיך בטכניון לתואר שני בהנדסה גרעינית אותו סיים ב-1967. בשנת 1967 החל לימודי דוקטורט באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית.
לאחר הדוקטורט החל לעבוד במקביל כמדען בכור הגרעיני בדימונה וכמרצה במחלקה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 1977 התמנה לראש המחלקה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תפקיד אותו מילא גם בשנים 1993–1996.
בשנת 1978 התקדם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1985 לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 1979–1981 היה בשבתון במעבדה הלאומית באוק רידג' שבארצות הברית.
בשנים 1995–2002 כיהן כסגן הרקטור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכדיקן בית ספר קרייטמן ללימודי מחקר מתקדמים. בשנים 2003–2008 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מדגם של מאמרים מייצגים.
לרונן יש מעל 120 מאמרים ופרסומים בנושאי מדע, פילוסופית המדע וארכאולוגיה.
מאמרים בינלאומיים בנושא מדע:
מאמרים בנושא פילוסופית המדע:
פרסומים בנושא ארכאולוגיה:
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1980
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1980, הייתה האליפות האזורית ה-17 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה ביוגוסלביה בין ה-19 בספטמבר ל-28 בספטמבר 1980.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם ה-15 בתולדותיה ובפעם ה-11 ברציפות.
מתכונת האליפות.
בתחרות השתתפו 14 נבחרות. הם חולקו ל-3 בתים. מנצחת הבית וסגניתה המשיכו התמודדות על המדליות. נבחרות יוגוסלביה וברית המועצות העפילה ישירות לשלב השני. בשלב השני 8 קבוצות התחרו ב-2 בתים על העפלה לחצי הגמר.
משחקי הגמר.
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית ג'. המשחקים נערכו ב בהשתתפות 4 קבוצות. בעקבות הפסדים לספרד ואנגליה וניצחון בודד על גרמניה המערבית הנבחרת לא העפילה.
המדליה הלאומית לאמנויות
המדליה הלאומית לאמנויות (באנגלית: National Medal of Arts היא פרס ותואר שיצר הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1984, במטרה לבטא הוקרה לאמנים ולפטרוני האמנויות. המדליה היא אות כבוד אמריקאי יוקרתי, אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק ספציפית על הישג באמנויות וניתן לאמן אינדיבידואלי בשם האומה. את מקבלי האות בוחרת הקרן הלאומית לאמנויות (NEA), ונשיא ארצות הברית מעניק אותו לזוכים בטקס מיוחד. המדליה עוצבה בשביל הקרן על ידי הפסל רוברט גרהאם.
חתני הפרס.
בשנת 1983, לפני הקמתה הרשמית של המדליה, קיבלו האמנים ופטרוני האמנות הבאים את המדליה מן הנשיא רונלד רייגן, על פי קביעת וועדת הנשיא לאמנויות ולמדעי הרוח:
מקבלי המדליה הלאומית לאמנויות.
2018-2016.
המדליה לא הוענקה
יוצר בסין
איפסוויץ' (פירושונים)
קריסטל איסטמן
קריסטל קתרין איסטמן (באנגלית: Crystal Eastman; 25 ביוני 1881 – 8 ביולי 1928) הייתה עורכת דין אמריקאית, פמיניסטית, סוציאליסטית ועיתונאית. היא חקרה את נושא תאונות העבודה וניסחה את החוק הראשון בארצות הברית שעסק בפיצויים לנפגעי תאונות עבודה. איסטמן זכורה גם כאחת ממנהיגות המאבק על זכות הבחירה לנשים וכשותפה מייסדת ועורכת שותפה עם אחיה, מקס איסטמן, של המגזין "המשחרר" ("The Liberator") שעסק באמנות ופוליטיקה מתוך תפיסת עולם רדיקלית. איסטמן הייתה גם שותפה מייסדת של ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות, וב-1920 הייתה אחת ממייסדות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שפועל עד היום. בשנת 2000 היא נכנסה להיכל התהילה לנשים בסנקה פולס, ניו יורק.
ראשית דרכה.
קריסטל קתרין איסטמן נולדה במרלבורו, מסצ'וסטס, ב-25 ביוני 1881, השלישית מבין ארבעה ילדים, בתם של סמואל אליהו איסטמן ואניס ברטה פורד. בשנת 1883 המשפחה עברה לקננדאיגווה, ניו יורק (Canandaigua New York) שם שימש אביה ככומר. בשנת 1886, בעקבות מחלה כרונית, שמקורה בשירותו של סמואל איסטמן במלחמת האזרחים, הוא התמוטט ונאלץ להתפטר מתפקידו ככומר. משאבי המשפחה הידלדלו ואילצו את אניס איסטמן לפרנס את המשפחה. היא עבדה כמורה בבתי הספר המקומיים ונתנה הרצאות בימי ראשון בערב. אניס איסטמן החלה לקבל הצעות להטיף בתפילות של יום ראשון בכנסיות מקומיות. אניס איסטמן הייתה אחת מהכמרות הפרוטסטנטיות הראשונות שהוסמכו בארצות הברית והייתה למנהיגת קהילה מהזרם הרפורמטיבי. שמה של אניס איסטמן הלך לפנייה והיא דרשה בקהילות שונות ובאירועים אזוריים וארציים. קריסטל איסטמן ראתה באימה מודל לחיקוי וכמי סללה את דרכה לעשייה פמיניסטית. כמה שנים מאוחר יותר, סמואל איסטמן התחזק ופתח חנות קטנה לסייע בפרנסת המשפחה.
המשפחה גרה בחלק ממדינת ניו יורק הידוע בהיסטוריה האמריקאית כאזור בו הייתה התעוררות דתית פרוטסטנית רפורמטיבית במאה ה-19, שהובילה בין היתר, שבהשראת עקרונות דתיים התושבים התנגדו לעבדות, היו פעילים בתנועה לביטול העבדות והאמינו בשוויון בין נשים לגברים.
איסטמן סיימה את ואסאר קולג', פוקיפסי ניו יורק ב-1903 והמשיכה ללימוד תואר שני בסציולוגיה (תחום חדש יחסית בתקופתה) באוניברסיטת קולומביה. בגלל מצבה הכלכלי של המשפחה, מקס איסטמן לאלץ להמתין שנה לפני שהתחיל ללמוד בוויליאנס קולג'. במהלך לימודיה בקולומביה איסטמן הושפעה מהכלכלן ג'ון בייטס קלארק ומהסוציולוג פרנקלין הנרי גידינגס. בסיום הלימודים היא חזרה לבית הוריה ולימדה שנתיים אנגלית והיסטוריה בבית ספר תיכון ואחיה יצא ללימודים. איסטמן החליטה ללמוד משפטים, אולם לא יכלה לעשות זאת באוניברסיטת קולומביה מאחר שבית הספר למשפטים לא קיבל נשים אלא רק שני עשורים מאוחר יותר. את לימודי המשפטים עשתה באוניברסיטת ניו יורק וסיימה שנייה במחזור של שנת 1907.
איסטמן ואחיה מקס הושפעו מהתפיסות הרפורמטביות והיו קרובים ושותפים לעשייה. הם גרו יחד במשך מספר שנים בגריניץ' וילג' ביחד עם פעילים רדיקלים, בבית התיישבות (Settlement House) שהיה אחד הבתים של תנועת ההתיישבות שהיו פעילים ברחבי ארצות הברית בתקופה הזו. הקבוצה כללה את אידה ראו, עורכת ודין ואמנית, אינז מילולהנד, עורכת דין ופעילת לזכויות עובדים ונשים, פלויד דל, עיתונאי וסופר ודוריס סטיבנס, עורכת דין ופעילה למען זכויות נשים. איסטמן לקחה חלק במפגשים של קבוצת Heterodoxy, שהייתה קבוצת נשים שדנו בנושאים הקשורים לזכויות נשים, פוליטיקה, פילוסופיה ומיניות.
פעילות ציבורית.
תאונות עבודה.
איסטמן החלה לעבוד אצל פול קלוג, עובד סוציאלי ועורך כתב העת Charities and the Commons שהיה הביטאון של עובדים סוציאליים ותנועת ההתיישבות האמריקאית. קולג הזמין אותה לחקור תאונות עבודה עבור "סקר פיטסבורג" שהיה מחקר סוציולוגי חלוצי שנערך בעיר פיטסבורג בפנסילבניה (בתחילת המאה העשרים פיטסבורג הייתה עיר תעשייתית אופיינית בארצות הברית). זה היה המחקר על הראשון על מקרי מוות ופציעות במקומות עבודה. הדו"ח שכתבה: "תאונות עבודה והחוק" עורר סערה בחוגי האקדמיה והרווחה ולבסוף הוביל לחקיקה. ב-1909, צ'ארלס יוז, מושל מדינת ניו יורק, מינה את איסטמן להיות חלק מוועדה שעסקה באחריות מעבידים. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לוועדה וניסחה את טיוטת החוק בנושא פיצויים בגין תאונות עבודה של מדינת ניו יורק. היא המשיכה לפעול למען בטיחות ובריאות תעסוקתית, בזמן שעבדה כעורכת דין חוקרת בוועדה לקשרים תעשייתיים בתקופת נשיאותו של וודרו וילסון. המלצותיה שימשו בסיס לתוכנית לפיצויי עובדים, שהייתה הראשונה מסוגה.
שוויון זכויות.
ב- 1910 איסטמן נישאה, לחברה הוותיק, לג'יי וואלאס בנדיקט, והזוג עבר למילווקי. שם היא ניהלה את הקמפיין בזכות משאל על זכות ההצבעה לנשים בוויסקונסין. הקמפיין לא הצליח וב- 1913 איסטמן חזרה לניו-יורק. הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1915 וכהצהרה על עצמאותה הכלכלית והאישית, איסטמן סירבה לקבל מזונות, וטענה שלקבל כסף מבעלה לשעבר יהיה לבגוד בעצמה הן כאישה והן כפמיניסטית.
כישלון הקמפיין בוויסקונסין הוביל את איסטמן למסקנה שצריך להתמקד במאבק לזכות הבחירה לנשים ברמה הארצית ולא ברמה המדינתית. בשנת 1913 כשחזרה לחוף המזרחי, איסטמן, אליס פול, לוסי ברנס, ואחרות הקימו את הקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים, שבמסגרת אחד מכינוסיו נולדה מפלגת הנשים הלאומית. באותה השנה נסעה איסטמן לבודפשט לכינוס השביעי של הברית הבינלאומית למען זכויות הנשים לבחור ולהיבחר. היא הביאה איתה מהכנס טקטיקות לפעילות, כגון הפגנות המוניות ומשמרות מחאה. במקביל לפעילות למען זכות הבחירה, איסטמן ואמה גולדמן פעלו להרחבת השימוש באמצעי מניעה, ליגליזציה של זנות ושמירה על חופש הביטוי בימי מלחמה.
אחרי שאושר התיקון ה-19 ונשים קבלו זכות הצבעה ב-1920, איסטמן, פול, ושתי נשים נוספות כתבו את הנוסח הראשוני לתיקון לשוויון זכויות שהוצג לראשונה בשנת 1923. היא הייתה אחת מהסוציאליסטים היחידים, באותה התקופה, שתמכו בתיקון ואף הזהירה שחקיקת מגן למען נשים תוביל לאפליה נגד נשים.
פציפיזם.