הספר "במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים" ראה אור בהוצאת עם עובד ב-2002, ונוסחו האנגלי התפרסם ב-2006 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. ספר זה הוא מעין סינתיזה של כל עבודת המחקר שעשתה במשך כ-25 שנה על יהודי גרמניה. אין זה סיפור שיטתי של תולדות יהודי גרמניה, אלא עיסוק בכמה נושאים מרכזיים וטיפול בשאלות ספציפיות. הספר נפתח בניסיון להבין את מה שנחשב בדרך כלל לעיוורונם של יהודי גרמניה באשר לפוטנציאל השמדתם על ידי הנאצים. וולקוב מבררת את האופן שבו תפסו יהודים במזרח אירופה ובמערבה את האנטישמיות בגרמניה, את האופן שבו התייחסו אליה יהודי גרמניה עצמם ואף נוגעת בהשקפות שרווחו בנושא זה בישוב העברי בארץ, בעיקר לאחר ליל הבדולח (1938). בשלב זה טוענת וולקוב שלא ניתן להבין עמדות אלה מבלי לבחון לעומק שני נושאים: האופי המיוחד והפונקציות המיוחדות של האנטישמיות בגרמניה שלפני העידן הנאצי, והאופי המיוחד – החברתי והתרבותי – של יהדות גרמניה עצמה בשנים אלו. בחלק השני של הספר נידונה, אם כן, האנטישמיות בתקופת גרמניה הקיסרית (1871-1918), והיחס אליה מצד קבוצות שונות בגרמניה (למשל הסוציאליסטים). בחלק השלישי נדון תהליך התברגנותם של יהודי גרמניה, כניסתם לתרבות הגרמנית וייחודם הדמוגרפי, כמו גם המגבלות על היטמעותם – הן מצד גרמנים שסירבו לראות בהם חלק מן האומה הגרמנית המתהווה אז, והן מצדם הם, שכן גם יהודים אלה, הידועים כ"מתבוללים", בקשו בדרך כלל לשמר את זהותם היהודית באופן כלשהו.
איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק.
הספר "איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק" (1997) מספר את סיפורה של גרמניה המפוצלת מאז מלחמות נפוליון, דרך מהפכות 1848 ועד הגשמת איחוד גרמניה בשורת מלחמות בראשותו של אוטו פון ביסמרק.
מחלוקה לאיחוד: גרמניה 1945–1990.
ספר זה, שנערך על ידי שולמית וולקוב הוא אסופת מאמרים מרכזיים הדנים באיחוד גרמניה מחדש (1990), רובם מתורגמים מגרמנית, ומספקים לקורא העברי חומר על הכרעות ונקודות מפנה בתולדותיהן של הרפובליקה הפדרלית מזה ואחותה הרפובליקה הדמוקרטית (הקומוניסטית) מזה, על הרקע ההיסטורי של האיחוד ביניהן וכן על הפחדים והתקוות שנתלו בו.
תולדות חינוך החירשים ושפת הסימנים.
שולמית וולקוב חקרה גם את אחד הפרקים הפחות ידועים בתולדות הנאורות האירופית, ראשית חינוך החירשים החל משנות ה-60 של המאה ה-18. במסגרת זו עסקה בצד הלינגוויסטי של יצירת שפת הסימנים ובתהליכים המורכבים הנלווים לכך, הן בהקשרן של הפרקטיקות האינדיבידואליות של החירשים והן כתוצאה מיוזמות של מורים שומעים, שניסו להתגבר על קשיי התקשורת עמם. בנושא זה טמון שילוב בין מחקר בתולדות המיעוטים עם היסטוריה של הרפואה ושל החינוך, וכן, פרק בתולדות חקר השפה והיחס אליה בתקופות שונות.
המאמץ הרפורמטורי של תקופת ההשכלה בא כאן לידי ביטוי מיוחד. מיד עם תחילתו נוצרו גם האסכולות השונות בתחום הנדון, אלה המצודדים בפיתוח שפת סימנים ואלה הטוענים לצורך ללמד חרשים לדבר בשפת החברה בה הם חיים. ההתעניינות החדשה בחרשים הייתה תופעה כלל אירופית, מרוסיה, עבור בגרמניה, בצרפת ובספרד ועד לאנגליה, אירלנד וסקוטלנד. מאמר מקיף בתחום זה ראה אור בכתב העת היסטוריה. מבט רחב יותר על תחום זה מצוי בכרך שערכה "מיעוטים, זרים ושונים: קבוצות שוליים בהיסטוריה".
סיפור של גרמני 1914–1933.
זהו שם ספרו של סבסטיאן הפנר שתרגמה שולמית וולקוב. זהו ספר זכרונות המגולל את סיפורו של גרמני לא-יהודי שחווה את השנים בין מלחמת העולם הראשונה, בה היה עדיין ילד, ועד לעליית הנאצים לשלטון. הוא מתבונן במתרחש בעין ביקורתית ובאופן מקורי ומאיר עיניים. הספר היה רב-מכר בגרמניה ומקנה פרספקטיבה מיוחדת על תקופת רפובליקת ויימאר כולה ועל תהליך עלייתם של הנאצים לשלטון.
מחקרה העכשווי.
בשנים האחרונות מרבה וולקוב לעסוק בחקר ההיסטוריוגרפיה של הנאציזם והשואה. כמו כן כתבה ביוגרפיה של המדינאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו.
הוקרה.
בשנת 1998 הוענק לה פרס גונדולף של האקדמיה הגרמנית לשפות וספרויות.
בנובמבר 2014 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספרים.
ספרים שערכה.
Vol. XIX: Deutschland nach 1945 1990 (Germany after 1945)
אלפרד היצ'קוק מגיש
אלפרד היצ'קוק מגיש היא סדרת טלוויזיה שהונחתה על ידי אלפרד היצ'קוק. הסדרה הציגה תעלומות וגם מלודרמות וכל פרק בה ארך חצי שעה. בפרמיירה של התוכנית ב-2 באוקטובר 1955 היצ'קוק כבר הספיק לביים סרטים למעלה משלושה עשורים.
היצ'קוק הופיע תמיד בתחילת התוכנית והציג באופן כללי את הסיפור מאולפן ריק או מהתפאורה של הפרק הנוכחי. הפרקים היו גדושים במתח ואופיינו באלמנט ההפתעה בסופם.
עידן חדש
שמנת חמוצה
שמנת חמוצה היא מוצר חלב עשיר בשומן, המיוצר על ידי התססת שמנת באמצעות חיידקי חומצה לקטית. החיידקים, הנמצאים בשמנת באופן טבעי או מוחדרים אליה, יוצרים חומצה לקטית המחמיצה ומעבה את השמנת.
קיימים שני סוגי שמנת חמוצה תעשייתית - קלה ועשירה. העשירה - מכילה 16-21% שומן; היא מכילה לעיתים מרכיבים נוספים כמו ג'לטין, רנין ואנזימים צמחיים. הקלה - עשויה מתערובת של שמנת וחלב, ומכילה פחות שומן משמנת חמוצה עשירה. בישראל נמכרת שמנת חמוצה של 27% שומן ("שמנת של פעם") ושל 15% שומן, וכן מוצרים מופחתי-שומן: 9% שומן ו-7.5% שומן.
תחליף נטול-שומן: מעובה באמצעות חומרים מייצבים.
השימוש בשמנת חמוצה נפוץ במטבח האירופאי והצפון-אמריקאי. היא משמשת כציפוי מסורתי לתפוחי אדמה אפויים, ומוסיפים אותה קרה, עם עירית קצוצה.
היא משמשת גם כבסיס לרוטבי סלט מסוימים וניתן להשתמש בה גם לאפייה, לתערובות של עוגות, עוגיות, ביסקוויטים אמריקאים וסקונס.
טוגנים בטעם שמנת חמוצה ובצל פופולריים בארצות הברית, וכן מטבל שמנת חמוצה ובצל לטוגנים ולקרקרים.
במטבח הרוסי והאוקראיני מוסיפים שמנת חמוצה לבורשט ולמרקים אחרים.
במטבח הטקסני-מקסיקני מוסיפים שמנת חמוצה לטאקוס, נאצ'וס, בוריטוס וגואקמולה.
במטבח ההונגרי היא משמשת כחומר גלם לרטבים וכמילוי לקרפים.
חיים ביינארט
חיים בּיינארט (Beinart; 14 בנובמבר 1917 – 16 בפברואר 2010) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א. ביינארט נמנה עם גדולי החוקרים של יהדות ספרד בימי הביניים.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
חיים ביינארט נולד ב-1917 בעיר פסקוב שברוסיה לשיינה דבורה (סוניה) לבית זרחין, ילידת דווינסק, וליוסף אריה (לייב) ביינארט, יליד העיירה גלזמנקה (כיום גוסטיני; Gostini). בשנת 1937, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיון העברי בריגה, עלה לארץ ישראל, והחל ללמוד באוניברסיטה העברית.
ביינארט הצטרף לאצ"ל והיה אחראי על שירות הידיעות של הארגון בירושלים (כינויו היה "אוריה"). בסוף 1943 פרש מפעילות באצ"ל. בתקופת הסזון, ב-8 בינואר 1945, בעת שהלך לביתו, נחטף בידי שלושה גברים, הוסע במכונית לעמק יזרעאל, ונחקר על מחסני נשק של האצ"ל בירושלים ועל מקום מגוריו של מנחם בגין. ביינארט ענה שפרש מהאצ"ל שנה קודם לכן, ולכן אינו יודע לענות, וכעבור שלושה שבועות שוחרר.
חייו האקדמיים ופועלו.
בשנת 1955 הגיש ביינארט את עבודת הדיסרטציה שלו לגדול חוקרי יהדות ספרד בימי הביניים, פרופסור יצחק בער באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא: "המשפטים מטעם האינקוויזיציה בטולדו נגד המתייהדים בתקופת הגירוש ובדורות הראשונים לאחר הגירוש".
ביינארט היה אחד מהעורכים והכותבים העיקריים של האנציקלופדיה המקראית. הוא כתב עשרות ערכים באנציקלופדיה יודאיקה באנגלית ובאנציקלופדיה העברית, והקים את סדרת הספרים Hispania Judaica, שבמסגרתה ראו אור מספר כרכים ונועדה להוות חיבור גאוגרפי-היסטורי מקיף של היהודים בחצי האי האיברי, שאת אושיותיו התווה במאמריו באנציקלופדיה העברית וביודאיקה.
ביינארט זכה בפרסים רבים בישראל ובחו"ל, ובהם פרס יצחק בן-צבי (1978), פרס שלוש התרבויות, ספרד (1986), תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד (1989), פרס ישראל לשנת תשנ"א ופרס רוטשילד (2004). הוא היה חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1986 הוא נבחר לחברה לימי הביניים של אמריקה
בוולפסון קולג' שבאוקספורד. חבר בכתובים באקדמיה המלכותית להיסטוריה של ספרד ובאקדמיה המקסיקנית לתרבות, היה מדען-חבר במכון ללימודים מתקדמים שליד אוניברסיטת פרינסטון, חבר כבוד במכון אריאס מונטאנו במדריד ונציג המועצה המדעית העליונה של ספרד בירושלים; חבר קבוע בפטרונט של המוזיאון לתרבות יהודי ספרד בטולידו. בשנים 1969-1973 שימש כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והיה ממייסדי האוניברסיטה. כמו כן שימש יו"ר הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס באוניברסיטה העברית.
ביינארט חקר את תולדות יהדות ספרד בימי הביניים מראשיתה ועד למשברים שפקדו אותה בין גזירות קנ"א (1391) לגירוש בשנת רנ"ב (1492). רוב מחקרו עוסקים במאה השנים האחרונות לפני גירוש ספרד. ביינארט המשיך לתאר את הפזורה היהודית של גולי ספרד במאות השנים הראשונות שלאחר הגירוש בצרפת, באנגליה ובאיטליה.
כל ספריו מתבססים על חומר ראשוני חדש, שאותו גילה בעצמו בחיפושיו בארכיונים השונים, והוא מנתח בדיוק מדעי, בפרטנות וברוחב יריעה.
מחקריו.