הרט נולד בוושינגטון לקלייר איזבל (לבית מקגיל), שעבדה בטיים אינק. , ולאלפרד מק'ורד הרט, שעבד במחלקת המדינה. הוא חי עם אביו בלאהור, במוגדישו ובח'רטום. לאחר שהתגרשו הוריו נישאה אימו להנרי לוס השלישי (בנו של המו"ל הנרי לוס). בתקופת ילדותו למד הרט בבית ספר מידלסקס . הוא נרשם לאוניברסיטת טאפטס ולמד פילוסופיה של הדת, אך מאוחר יותר שינה את דעתו ולמד משחק בבית הספר ג'וליארד לצד כריסטופר ריב.
קריירה מקצועית.
הרט החל לשחק בתיאטרון, ואת התפקיד קיבל משמעותי הראשון בקולנוע קיבל בסרטו של קן ראסל Altered States.
בשנת 1977 שיחק במיני־סדרה The Best of Families לצידה של סיגורני ויבר. שמו עלה לתהילה בתחילת שנות ה־80, אף על פי שלא נחשב יפה במיוחד ודמויותיו התאפיינו בקור ובציניות שלהן.
הרט השתתף בארבעה סרטים של הבמאי והתסריטאי לורנס קסדן: "כחום הגוף" (1981, לצד קתלין טרנר), "החברים של אלכס" (1983), "תייר מזדמן" (1988) ו"אני מת עליך" (1990).
ביוני 2007 ליהקו אותו Marvel Studios לגלם את גנרל תדאוס "ת'נדרבולט" רוס בסרט "הענק הירוק" משנת 2008, לצד אדוארד נורטון, ליב טיילר וטים רות'. הרט שב לגלם את הדמות גם בסרטים " (2016), " (2018), "" (2019) ו"האלמנה השחורה" (2021).
מועמדויות ופרס האוסקר.
הרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו "נשיקת אשת העכביש" (1985, עם הבמאי הקטור בבנקו), שבו גילם אסיר הומוסקסואל. הוא היה מועמד שוב כשחקן ראשי בשנתיים הבאות על "ילדים חורגים לאלוהים" (1986), שבו גילם מורה בבית ספר לחירשים, ועל "משדרים חדשות" (1987). ב־2005 היה מועמד לאוסקר כשחקן משנה על "היסטוריה של אלימות" על תפקיד בן חמש דקות.
מאז תחילת שנות ה־90 ועד מותו הרבה להופיע בסרטים, בעיקר בתפקידי משנה.
חיים אישיים.
הרט היה נשוי לשחקנית מרי בת' הרט משנת 1971 עד 1982.
מרומן שהחל בין הרט לסנדרה ג'נינגס (Sandra Jennings) ב־1981, שבעקבותיו התגרש ממרי בת' הרט, נולדה לו בת. השניים חיו יחד במדינת קרוליינה הדרומית בלא נישואין, אולם נפרדו מאוחר יותר.
באמצע שנות ה־80 יצא עם עם השחקנית לקוית השמיעה מרלי מטלין במשך שנה, והם חיו יחד במשך שנתיים. ב־1986 שיחקו השניים יחד בסרט "ילדים חורגים לאלוהים". על משחקה בסרט זכתה מטלין בפרס האוסקר לתפקיד הראשי.
בשנת 2009 כתבה מטלין באוטוביוגרפיה שלה (I'll Scream Later) שחוותה אלימות ושימוש בסמים מצידו של הרט בתקופה שבה חיו יחד. הרט התנצל על כך בפומבי.
בשנים 1989–1992 היה נשוי להיידי הנדרסון ולזוג שני בנים.
בשנים 1992 עד 1997 חי בזוגיות עם השחקנית הצרפתייה סנדרין בונר , ולשניים נולדה בת. הרט הלך לעולמו במרץ 2022, לדברי משפחתו מסיבות טבעיות.
שדה תעופה פיק
BüSo (ראשי תיבות של Bürgerrechtsbewegung Solidarität, בגרמנית: "תנועת זכויות האזרח סולידריוּת") היא מפלגת שוליים גרמנית הנוטה לימין המפה הפוליטית, למרות שלעיתים משתמשת ברעיונות מן השמאל. היא מהווה חלק תנועת לרוש העולמית.
המפלגה נוסדה ב-1992 על ידי הלגה צפ-לרוש (Helga Zepp-LaRouche); בעלה הוא לינדן (Lyndon) לרוש, פוליטיקאי אמריקני ססגוני אשר מחזיק בשיא למספר ההתמודדויות הרצופות הגדול ביותר למשרת נשיא ארצות הברית. לרוש התמודד לתפקיד המועמד של המפלגה הדמוקרטית בכל מערכת בחירות מאז 1980, כולל ב-1992, כשישב בכלא (הוא נידון ל-15 שנות מאסר עבור קשירת קשר, הונאת דואר ועבירות מס; הוא השתחרר לאחר 5 שנים).
לינדן לרוש הקים תנועות, ארגונים ומוסדות רבים בכל העולם, אשר מטרתם להפיץ את משנתו המעורפלת במקצת (מתנגדיו מאשימים אותו כמעט בהכל - החל בקומוניזם וכלה בפשיזם ובהכחשת השואה). מפלגת BüSo נוהגת לפצוח מבצעי תעמולה רחבים גם כשאין מערכת בחירות, זאת באמצעות הצבת דוכנים במקומות ציבוריים וגיוס טלפוני הגובל בהטרדה, לפי עדויות רבות.
המפלגה, אשר סניפה הראשי בויסבאדן, דוגלת בחיסול הקפיטליזם ובהרחבת השימוש באנרגיה אטומית כדי לכלכל את כל אזרחי העולם ולחסל את הפערים הכלכליים. טענות הושמעו נגד המפלגה בדבר רעיונות אנטישמיים במשנתה.
בבחיות כלליות שנערכו בשנת 2005 זכתה BüSo ב-35,649 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. בבחיות כלליות שנערכו בשנת 2017 זכתה BüSo בכ-17 אלף קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לאחרונה המפלגה החלה לתמוך במדינות של סין
מפלגת בוואריה
מפלגת בוואריה (בגרמנית: Bayernpartei; בראשי תיבות: BP) היא מפלגה גרמנית בדלנית הקוראת להפיכתה של בוואריה, המדינה הגדולה בשטחה בגרמניה, למדינה עצמאית.
המפלגה נוסדה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ובתחילה זכתה להצלחה מרובה בבוואריה (המדינה היחידה בה היא מתמודדת) עם 21% מהקולות הבוואריים בבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1949 (4.2% מכלל הקולות), הישג שזיכה אותה ב-17 מושבים בבונדסטאג. בבחירות לפרלמנט של בוואריה ב-1950 זכתה ב-18% מהקולות וב-39 מושבים, והייתה עד ל-1958 המפלגה השלישית בגודלה בבוואריה.
המפלגה ישבה בכמה ממשלות בבוואריה וחבר פרלמנט מטעמה שימש כממלא מקום ראש הממשלה. לאחר פרשת שחיתות שנחשפה ב-1962 צנחו הישגי המפלגה, וב-1966 לא הצליחה להיכנס לפרלמנט. שנה מאוחר יותר התפצלה המפלגה לשלוש מפלגות אשר שתיים מהן התפרקו מאז. המפלגה רצה בקביעות בכל מערכת בחירות בבוואריה ובגרמניה. הישגה הגדול ביותר מאז שנות הזוהר היה בבחירות למועצת האיחוד האירופי ב-1994, אז זכתה ל-1.6% מקולות הבוחרים. למפלגה, נכון לשנת 2005, 15 נציגים בשבע ערים ומחוזות בבוואריה. בבחירות הכלליות בגרמניה ב-2005 זכתה ב-35,543 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
למפלגת בוואריה, אשר סניפה הראשי במינכן, עמדות בנושאים שונים שאינם קשורים להיפרדות מגרמניה: למפלגה מצע "ירוק" יחסית, והיא קוראת להפסקת השימוש באנרגיה אטומית, לשיפור והרחבת התחבורה הציבורית, לאיסור על ניסויים בבעלי חיים ולשימוש במקורות אנרגיה ניתנים למיחזור. מפלגת בוואריה מגלה תמיכה במפלגות בדלניות אחרות באירופה (בסקוטלנד, חבל הבסקים, קטלוניה, קורסיקה, פלנדריה ועוד).
מיכאל בלאק
שמאל
מפלגת המרכז הגרמנית
מפלגת המרכז הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Zentrumspartei; סימנה: ZENTRUM) היא מפלגה גרמנית.
מפלגת המרכז הגרמנית היא מפלגה שירדה מגדולתה: מאחת המפלגות החשובות ביותר בתקופת הרייך השני ורפובליקת ויימאר הפכה לאחת המפלגות החלשות בגרמניה, עם 4,010 קולות בלבד בבחירות הכלליות בגרמניה ב-2005.
המפלגה דוגלת בעידוד מדיניות של שמירת השלום בעולם, שמירה על זכויות האזרח וקידוש חיי האדם, עזרה לחלשים, לעניים ולנכים, התנגדות חריפה להפלות מלאכותיות ושיפור מדיניות המשפחה, הילדים ואיכות הסביבה בגרמניה (מפלגת המרכז מציעה להכיר ב"אב" ו"אם" כמקצועות רשמיים, בעבורם יינתן שכר מהמדינה). המפלגה מציעה להכניס לחוקת גרמניה איסור על שיבוט גנטי, והיא תומכת בסיוע מוגבר למיעוטים בגרמניה (פריזים, דנים, צוענים ועוד). בעבר הורשו רק קתולים להיות חברים במפלגה, אך כלל זה בוטל.
מפלגת המרכז נוסדה ב-1870 בברלין. בבחירות הראשונות לרייכסטאג ב-1871 זכתה מפלגת המרכז ל-18.6% מהקולות והייתה למפלגה השנייה בחוזקה בגרמניה. היות שעמדותיה היו מנוגדות לחלוטין לאלו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק, ישבה המפלגה באופוזיציה. בבחירות הבאות חיזקה מפלגת המרכז את כוחה וזכתה ל-28% מהקולות. עקב שינויים במדיניותו של ביסמרק התקרבה המפלגה בהדרגה לממשלה, ולמרות שנשארה באופוזיציה עד לסוף מלחמת העולם הראשונה שיתפה פעולה עם הממשלה בנושאים רבים. בתקופת רפובליקת ויימאר הגבירה את כוחה, ישבה בכמה ממשלות ואף מינתה ארבעה קנצלרים:
אחריו כיהן פרנץ פון פאפן (Franz von Papen), אשר נמנה עם מנהיגי האגף הימני-לאומני של המפלגה וייצג אותה בבית הנבחרים של מדינת פרוסיה, אך הסכים לעמוד בראש קבינט נשיאותי ללא תמיכה פרלמנטרית בניגוד לרצון המפלגה. בשל כך פרש פון פאפן מן המפלגה זמן קצר לפני מינויו על ידי הנשיא, פאול פון הינדנבורג, ומפלגת המרכז מצידה הוציאה אותו רשמית משורותיה; לכן אין לראות בו קנצלר מטעמה.
בכל שנות קיומה של הרפובליקה הוויימארית שימשה מפלגת המרכז כמפלגת ציר החיונית להקמת קואליציה והפתוחה לבריתות כמעט עם כל המפלגות האחרות בספקטרום הפוליטי. משום כך השתתפה כמעט בכל ממשלות הרפובליקה, הן במישור הלאומי והן במדינות הפדרציה.
המפלגה התלבטה בין שלושה צירופים של בריתות קואליציוניות:
ההתלבטות שיקפה גם את ההתרוצצות הפנימית בתוך מפלגת המרכז, ששאפה לאחד בתוכה את כל הציבור הקתולי בגרמניה מעבר לכל האינטרסים המעמדיים וכללה גם אגף שמאלי חזק של איגודים מקצועיים קתוליים מזה וגם אגף בורגני חזק של בעלי עסקים ותעשיינים קתוליים מזה. כמו כן לא יכלה המפלגה, למרות נטיותיה הימניות והלאומניות, לתמוך ללא הסתייגות בימין הלאומני האנטי-רפובליקני, משום שברובו המכריע הוא היה פרוטסטנטי מובהק ובחלקו אף אנטי-קתולי במסורת "מלחמת התרבות" של ביסמרק. לכן נטתה המפלגה לשתף פעולה עם הסוציאל-דמוקרטים והדמוקרטים בפרוסיה, המדינה שכללה כשלוש חמישיות מאוכלוסיית הרייך, ואיפשרה את קיומה של קואליציית מרכז-שמאל "ויימארית" בתוכה לאורך כמעט כל ימי הרפובליקה. ברמה הלאומית, לעומת זאת, היא נטתה לשתף פעולה עם הימין או לשמש כאגף ימני אופוזיציוני-למחצה בממשלות בראשות הסוציאל-דמוקרטים ולהגביל את חופש פעולתן. כך מצד אחד תרמה ליציבות הרפובליקה ומצד שני חיבלה בסיכוי להשגת יציבות כזו.