משחרב בית המקדש, תיקן רבן יוחנן בן זכאי לאסור אכילת תבואה חדשה, כל יום ט"ז, שמא בית המקדש יבנה ויאכלו לפני הקרבת מנחת העומר, וכן הלכה. לפי מסקנת הגמרא, רבן יוחנן בן זכאי לא תיקן תקנה אלא דרש את הפסוקים אחרת, כך שהמלים "עד עצם היום הזה" משמעותן: שגם באותו יום אכילת חדש אסורה.
מזה יוצא, שבארץ ישראל אסור חדש עד יום י"ז בניסן, ואיסור זה הוא מן התורה בזמן שאין בית המקדש קיים. לדעת הראשונים שסוברים שחדש בחוץ לארץ מדאורייתא, ובחו"ל מקיימים שני ימים טובים מחמת ספק שמא יום זה אינו ט"ז בניסן אלא ט"ו, איסור חדש לא ניתר עד ליל יום י"ח, שמא אינו י"ח אלא י"ז. אמנם בפועל, רוב תושבי חוץ לארץ נהגו להקל באיסור חדש בחוצה לארץ, משום שסמכו על דעת הסובר שאין איסור חדש נוהג אלא בארץ, או שסוברים שאינו שייך בשדה של נכרי, או שסומכים על ספק ספיקא שסתם תבואה מותר. בכל מקרה, לדעת השולחן ערוך ורוב הראשונים, איסור זה נוהג מדאורייתא גם בחו"ל.
איסור חדש למזבח.
חדש מותר לאכילה מהיום שהקריבו את העומר. אבל להקריב בבית המקדש מנחות מהתבואה החדשה מותר רק מיום הביכורים, שהוא חג השבועות. אז מקריבים את שתי הלחם, ומאותו יום מותר להקריב למזבח מנחות מהתבואה החדשה.
לפי מגילת המקדש יש חמישה מועדים שבכל אחד מהם ניתרת אכילת והקרבת הדבר המוקרב בו. חמשת המועדים חלים ביום ראשון ובתאריך קבוע בלוח השנה במגילות קומראן:
חדש מחוץ לארץ ישראל.
התנאים נחלקו במשנה לגבי איסור חדש בחו"ל. לדעת רבי אליעזר האיסור נוהג גם בחו"ל מן התורה, אך לדעות אחרות הוא נוהג רק בארץ ישראל (אך ייתכן שגם לדעות אלה יהיה בחו"ל איסור דרבנן).
עד לפני כשלש מאות שנה לא חששו היהודים בחוצה לארץ כלל לאיסור חדש, מפני שכל התבואה שהייתה מצויה להם נזרעה לפני פסח והותרה ביום הקרבת העומר. בעת החדשה התפתח היישוב בצפון אירופה, במקומות שהשלג נמס רק סמוך לפסח, והרבה פעמים זורעים דגן אחרי פסח וקוצרים אותו בסוף הקיץ, והוא עומד באיסור חדש כל החורף עד פסח. כמו כן יושבים כיום יהודים בחצי כדור הארץ הדרומי, ושם מפסח עד סוכות חורף ומסוכות ועד פסח קיץ, ורוב זריעותיהם אחרי פסח, ורוב קצירם נקצר מחנוכה ואילך, ורוב התבואות בארגנטינה ובאוסטרליה אסורות עד פסח - הן בחזקת "חדש".
דינו של איסור חדש בזמן הזה הוא מחלוקת בגמרא ובפוסקים: , שלא נתחייבו בעומר לפני כשנכנסו לארץ, וקסבר חדש בחו"ל מדאורייתא היא, דכתיב "במושבותיכם", כל מקום שאתם יושבים משמע.
בסתם משנה נאמר: לפי זה העומר בחו"ל אינו מדאורייתא.
עוד אמרו במשנה: .
להלכה השולחן ערוך פסק כדעת רוב הראשונים שאיסור חדש נוהג גם בחו"ל, אך המנהג הרווח (לפחות בקהילות האשכנזים) להקל בזה.
תבואה חדשה
וויגאן את'לטיק
חסידות סדיגורא
חוק איסור לשון הרע
חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965 עוסק בהגנת כבודו של אדם ושמו הטוב באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפילו ולבזותו. החוק מגדיר כי פרסום לשון הרע יכול להוות עוולה אזרחית בנזיקין ויכול אף להתגבש לכדי עבירה פלילית. בגין העוולה האזרחית ניתן לקבל פיצויים וסעדים הן לפי החוק עצמו והן לפי פקודת הנזיקין, ובהתקיים העבירה הפלילית יוטל עונש של עד שנת מאסר. דינים אלה עורכים איזון בין חופש הביטוי והעיתונות מחד, לבין הזכות לכבוד ולשם טוב מאידך.
עיקרי חוק לשון הרע בישראל.
החוק המרכזי העוסק בדיני לשון הרע הוא חוק איסור לשון הרע, התשכ"ה-1965.
החוק מגדיר ב מהו לשון הרע וקובע שני מסלולים משפטיים להתמודדות עם לשון הרע:
החוק ב מאפשר לשופט, בנוסף להטלת פיצוי או עונש על פרסום לשון הרע, להורות על החרמת כתבי לשון הרע שמיועדים להפצה (לא כאלו המוחזקים על ידי אנשים פרטיים או ספריות ציבוריות, למעט מקרים יוצאי דופן) ועל פרסום הכחשה או תיקון לדברי לשון הרע.
מגבילים את הפנייה לבית המשפט לגבי לשון הרע על קבוצה של בני אדם ולגבי אדם שנפטר, רק למישור הפלילי, בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה. מתיר לקרובי משפחתו של נפטר שמת סמוך לאחר פרסום לשון הרע עליו, להגיש תביעה או קובלנה בגין דברי לשון הרע, תוך שישה חודשים מפטירתו.
קובע שלשון הרע היא דבר שפרסומו עלול להשפיל אדם (יחיד או תאגיד) בעיני הבריות או לעשותו מטרה לשנאה, לבוז או ללעג מצדם; לבזות אדם בשל מעשים, התנהגות או תכונות המיוחסים לו; לפגוע באדם במשרתו, אם משרה ציבורית ואם משרה אחרת, בעסקו, במשלח ידו או במקצועו; לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, מינו או נטייתו המינית.
בצד העבירה והעוולה נקבעו גם הגנות שהעיקריות בהן הן הגנת אמת בפרסום והגנת תום הלב. כך שיש פרסומים, שאף על פי שהם לשון הרע על פי , הם מוגנים (מותרים).
שופט בית המשפט העליון, אליעזר ריבלין, שרטט את תרשים הזרימה בתביעות לשון הרע:
לשון הרע מול עוולת שקר במפגיע.
הגדרת שקר במפגיע.
שקר במפגיע (בלועזית: Injurious Falsehood) היא עוולה פרטיקולרית המופיעה ב תחת עוולת ההטעיה, לפיה מתחרה פועל בדרך שאינה הוגנת שכן הוא מפרסם "הודעה כוזבת בזדון בין בעל-פה ובין בדרך אחרת, בנוגע לעסקו של אדם, למשלח ידו, למקצועו או לטובין שלו או לזכות קניין שלו". התנהגותו הפסולה של המתחרה יכול שתהווה יסוד אשר הופך את התעשרותו, ככל שתהיה, לבלתי-צודקת. כך הוא הדבר גם מקום בו המתחרה פוגע בסימן מסחרי או בסוד מסחרי של רעהו. רשימת מקרים זו איננה ממצה.
הבדלים בין מקרי לשון הרע לעוולת שקר במפגיע.
מהשוואת בין עוולת השקר במפגיע, שכאמור מופיעה בפקודת הנזיקין לסעיף 1(3) לחוק איסור לשון הרע, עולה כי יש דמיון רב בין השניים. עם זאת, קיימים מספר הבדלים:
א. בעוד שבמקרה של לשון הרע, נטל ההוכחה נופל על הנתבע, במקרה של "שקר מפגיע" על התובע מוטל להוכיח כי מדובר בפרסום שקרי וזדוני.
ב. בשקר מפגיע יש להוכיח את הכזב שבהצהרה, בעוד שבתביעת דיבה רגילה הנתבע מעלה טענת "אמת" כהגנה ומוכיחה בעצמו;
ג. בשקר מפגיע חובה על התובע להוכיח זדון, בעוד שבלשון הרע הכוונה אינה חשובה אלא על מנת להדוף טענת הגנה של צידוק מותנה;
ד. בשקר מפגיע יש להוכיח נזק ממון. לא מן הנמנע, אם כן, שפרסום המהווה שקר מפגיע יהווה בדרך כלל גם עוולה של פרסום לשון הרע, ורק במקרים נדירים יהווה פרסום שקר מפגיע מבלי שיהווה גם עוולה של פרסום לשון הרע.
בגלל הנטל הכבד, מעדיפים רוב התובעים לנסות ולהיבנות מסע' 1(3) ללשון הרע (פגיעה בעסקו, משרתו, משלח ידו של אדם). עם זאת, העוולה אינה מיותרת לחלוטין, ויש מקרים שניתן לתבוע רק בעזרתה.
דוגמאות:
1. לשון הרע לא תחול במקרה של פרסום חיובי שעלול לפגוע בעסקו של אדם. למשל - פרסום מוטעה אודות רופא שקיבל קידום ועובר מן העיר, בעקבותיו לקוחות יסברו בטעות כי לא ניתן עוד לפנות אליו לקבלת טיפול. אין כאן לשון הרע שכן לא נאמרו דברים רעים. במקרה כזה ניתן להיעזר בשקר מפגיע.
2. סעיף 1(3) לחוק איסור לשון הרע כולל בחובו את השקר המפגיע אך הוא אינו מגן מפני פגיעה בקניינו של אדם שאיננה בגדר לשון הרע (אמירה על אדם שפוגעת בערך הקנייני של נכס שלו). למשל - אדם החושק במגרש שכנו מפרסם הודעה שהזכויות במגרש שנויות במחלוקת, ובכך גורם לירידה בביקוש ובמחיר. אין כאן לשון הרע, אלא רק שקר מפגיע.
הליך החקיקה ומיקומם של דיני לשון הרע.
התפתחות היסטורית.
חוק איסור לשון הרע נחקק בשנת 1965, אולם קדמה לו חקיקה מנדטורית שקבעה אימתי יהווה פרסום לשון הרע עבירה פלילית או עוולה אזרחית. בשנות ה-50 של המאה ה-20, גברה הביקורת כנגד ההסדרים הפרוצדורליים בפקודות, שחשפו את התובעים להשפלה עמוקה במהלך משפטם. הבולט והמפורסם שבמשפטים אלה הוא משפט קסטנר. על רקע ביקורת זו ונוכח הרצון לאחד את הפקודות לחוק אחד וקוהרנטי הוכנה בשנת 1957 טיוטה להצעת חוק חדש של איסור לשון הרע. החוק ניסח מחדש את הכללים בעניין איסור לשון הרע, אולם שמר על זיקתו למשפט המקובל ול-Defamation Act האנגלי בהניחו שההסדרים המצויים בו "צודקים ונבונים". מקור השראה נוסף אשר שימש את המחוקק במלאכתו היה הדין הצרפתי. כך למשל, אומץ ההסדר הצרפתי לפיו ניתנת לבית המשפט הסמכות לאסור על פרסום תכנים פוגעניים שנחשפו במהלך משפטי הדיבה עצמם. מקור השראה נוסף הוא המשפט העברי, אשר השפעתו ניכרת החל מבחירת שם החוק, דרך ההגנה על שמו הטוב של המת וכלה בהגנה על ציבור אנשים.
נוסח הטיוטה שגובש לא הועלה באופן מיידי בפני הכנסת. לאחר הבחירות לכנסת הרביעית, בנובמבר 1959 הצהיר היועץ המשפטי לממשלה שבכוונתו להעלות את החוק החדש בפני הכנסת בקרוב, אולם חשש מביקורת ציבורית דחתה את העלאת החוק עד תחילת מרץ 1962. ביקורת ציבורית על מספר סעיפים שנחשבו על ידי העיתונות כדרקוניים, כמו הסמכות לסגור עיתון שהורשע פעמיים ברציפות בכתיבת לשון הרע והצורך של עיתון להוכיח שבעת הפרסום הדברים לא רק שהיו אמת, אלא שלעיתון היו הוכחות לכך, הביאו את הממשלה למשוך את הצעת החוק לקראת סוף מרץ 1962 ולהגישה בעתיד במהדורה מתוקנת. הנוסח המתוקן הוגש לכנסת במאי 1963 לאחר שהוצאו ממנו הסעיפים עליהם נסובה עיקר הביקורת והחוק אושר ביולי 1965.
לאחר החקיקה ב-1965, העיתונים בארץ שבתו ליום אחד במחאה נגד החוק.
מאז ועד היום, חוקקה הכנסת עשרה תיקונים לחוק, אשר במובנים רבים זנחו את ההסדרים המנדטוריים ואת כללי המשפט המקובל האנגלי. תיקונים אלה נבעו מהצורך להתאים את הוראות החוק לתפיסות החברתיות והפוליטיות המתהוות ומהצורך לספק מענה לחידושים הטכנולוגיים בתחום התקשורת.
מיקומם של דיני לשון הרע.