Pictures at an Exhibition הוא אלבום רוק מתקדם של הלהקה אמרסון, לייק ופאלמר. זהו האלבום השלישי של הלהקה. העטיפה עוצבה על ידי ויליאם ניל, אותו צייר שעיצב את העטיפה של Tarkus, האלבום הקודם של הלהקה.
האלבום הוא תיעוד של הופעה חיה ב־Newcastle City Hall משנת 1971. בהופעה הם הציגו את ביצועם ליצירתו של מודסט מוסורגסקי: "תמונות בתערוכה", יצירה הבנויה לפסנתר. אמרסון עיבד אותה כך שתתאים לשלושה נגנים, ולייק הוסיף מילים לכמה מן הקטעים של היצירה.
בהופעה הלהקה הציגה ביצוע שלהם ליצירה מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי.
שלמה זלמן אוירבאך
שלמה זלמן אויערבך
טכסטיל
בית וגן
בית וָגן היא שכונה במערב העיר ירושלים. השכונה גובלת עם השכונות רמת בית הכרם, רמת שרת, גבעת מרדכי וקריית יובל. השכונה נוסדה ב-1926 כאחת משכונות הגנים שהוקמו בירושלים בימי המנדט הבריטי על ידי הסתדרות "המזרחי" וארגון בני ברית כשכונה מעורבת - דתית וחילונית. השכונה נמצאת במיקום גבוה יחסית לרוב העיר, בקצהו המזרחי של שלוחת רכס לבן, ולכן הוקם במרכזה מאגר מים עירוני, שהוא מאגר המים המקורה הגדול בישראל. על פי השנתון הסטטיסטי של עיריית ירושלים, ב-2017 התגוררו בשכונה 19,440 תושבים.
תולדות שכונת בית וגן.
אגודת "בית וגן" להקמת שכונה בעלת צביון דתי-לאומי במערב ירושלים נוסדה ב-1920 ועל ראשיה נמנו הרב יוסף מרדכי הלוי, הרב אברהם-חיים שאג, ירחמיאל אמדורסקי, עו"ד אהרון מני (מ) ובנימין קוקיה. השכונה תוכננה להיות בת 70 בתים פרטיים, עם גן נוי פרטי לכל אחד כדוגמת שכונת הגנים בית הכרם. לאגודה נרשמו לבסוף 250 חברים ורכישת האדמות מכפרי הסביבה עין כרם ואל-מאלחה החלה ב-1921. הבנייה החלה ב-1926 ונבנו בה 25 בתים ברחוב "הרב קוק" (כיום רחוב בית וָגן) ובהם "בית הכנסת הספרדי הגדול". ב-1929 הוקמה שכונת "בני ברית" על ידי חברי בני ברית בנקודה הגבוהה ביותר בשכונה באותה עת (רחוב בית וָגן 36 - 56), ובה הוקם גם מגדל מים בסיוע בני ברית. ממייסדי השכונה ורבה הראשון היה הרב שמואל אליעזרי, שמונה לרב השכונה ב-1930. במהלך מאורעות תרפ"ט תקפו ערבים את השכונה, תושביה פונו והשכונה נבזזה.
בעת הקמתה הייתה בית וָגן מבודדת משאר שכונות העיר והיוותה את גבולה המערבי של ירושלים. רכישת השטחים לבניית השכונה הסתיימה בשנת 1932, כאשר יהודה שטיינברג רכש קרקע מחמולת עיישה מעין כרם, במקום שהיה מיועד לבניית מנזר.
במלחמת העצמאות ערכה שיירת הל"ה את ניסיונה הראשון להגיע לגוש עציון דרך השכונה דרומה, אך בשל קשיים שבה על עקבותיה. בפעם הבאה יצאה השיירה לגוש עציון דרך הר-טוב.
לאחר מלחמת העצמאות החלה בשכונה תנופת בנייה על ידי חברי תנועת פאג"י. בקצה הדרומי של השכונה הייתה מחצבה, בה הוקם מאגר מים מרכזי לכל מערב ירושלים.
תיאור השכונה.
שמה של השכונה נגזר מסגנון הבניה אשר אפיין את שנותיה הראשונות כאשר לכל בית היה שטח פתוח ששימש לגינה. הרחוב הראשי בה נקרא "רחוב הפסגה", משום שהיה הרחוב הגבוה ביותר בירושלים (שיא גובהו הוא 836 מ'), עד בניית שכונת גילה. ברחוב בית וגן פעלה "מאפיית אנג'ל" בשנותיה הראשונות עד להעברתה בשנת 1959 לגבעת שאול. כמו כן, בשנת 1935 החלו להיבנות בשכונת בית וגן מפעלי תעשייה, כגון בתי החרושת לתרופות "טבע" ו"ארה", בית החרושת "נופת" לסוכריות בידי האחים למשפחת סידיס, "דפוס אפשטיין", "בית החרושת לעוגיות ארץ ישראל" של משפחת וינברג, בית החרושת לשיש ובית החרושת לגפרורים, "דונג אור".
כיום נהרסו מרבית בתיה המקוריים של השכונה, אשר התאימו לשמה "בית וָגן" ונותרו רק בתים מעטים היכולים להצביע על הסגנון המקורי של בית צמוד גינה.
בכניסה לשכונה ממוקמים בית מלון ובית אבות, ובפאתיה הדרומיים ממוקם פרויקט הולילנד השנוי במחלוקת. מלון נוסף בשכונה הוא מלון שלום, בו שכנו אולפני רדיו ירושלים. השכונה מוכרת גם בשל מגרשי האימונים של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים השוכנים למרגלותיה, בסמוך לבית חולים שערי צדק.
דמוגרפיה.
מבחינה דמוגרפית נחשבת בית וגן כיום לשכונה דתית. רוב תושביה חרדים, ובתחומיה מצוי ריכוז גדול של מוסדות חינוך דתיים ובתי כנסת. בין הישיבות המרכזיות בשכונה ניתן לציין את ישיבת קול תורה, ישיבת עטרת ישראל (עברה בשנת 2019 למודיעין עילית), ישיבת דעת חיים, ישיבת אור ברוך, ישיבת קול יעקב, ישיבת נתיב מאיר, ישיבת נתיבות חכמה (וולפסון), ישיבת חכמת שלמה, כולל "תפארת שרגא" וכן בית מדרש גבוה לדיינות מכון אריאל. במשך השנים ראו אדמו"רים רבים את שכונת בית וגן לטובה, ובחרו לקבוע בה את משכנם. עם אדמו"רים אלו נמנו האדמו"ר מאמשינוב, האדמו"ר מסוכטשוב, האדמו"ר יוחנן טברסקי מטולנא, והאדמו"ר מראדזין. כיום ישנם שני מרכזי חסידות בולטים בשכונה, והם חסידויות אמשינוב וסוכטשוב. מוסדות מרכזיים אחרים הם קריית נוער, תיכון הימלפרב, ותיכון בויאר. בשיפולי השכונה, בקרבת גבעת מרדכי, נמצאים אולפנת חורב, מכללה ירושלים, מכון לב וישיבה תיכונית נעם צביה .
בשנים האחרונות קבוצות גדולות של עולים חדשים מצרפת ודרום אמריקה מתיישבים בשכונה במרוכז. על פי נתונים מהשנים 2010-2015, שכונה זו מחזיקה בשיא מספר העולים שהגיעו אליה (1,100 עולים).
רחוב הרב עוזיאל, הרחוב הארוך ביותר בשכונה, הוא רחוב מעורב, המאכלס חרדים, רבים מהם עולים מצרפת, דתיים לאומיים וחילונים.
אזור המורד המזרחי של השכונה, כמו רחובות שחראי, חקלאי, חכמי והסביבה, מכונה "מורדות בית וגן" ומאופיין באוכלוסייה חילונית ודתית לאומית אמידה יחסית.
תהליך גבול כאוס
תהליכי גבול כאוס (Edge of Chaos Processes) הוא שם כללי לקבוצה גדולה ומגוונת של תהליכים דינמיים שהתנהגותם מושפעת משילוב של גורמים אקראיים וכאוטיים. כתוצאה ממאפיין זה, תהליכי גבול כאוס הם בלתי אפשריים לחיזוי או לשליטה באופן מדויק. מצד שני, ישנם תהליכים רבים שבהם התוצאה הטובה ביותר מתקבלת כאשר הם נמצאים במצב של גבול כאוס. השאלה המענינת את המדענים העוסקים בתהליכים כאלה, היא כיצד ניתן להישאר על גבול הכאוס אף על פי שפרוש הדבר הוא המצאות במצב בלתי צפוי ובלתי ניתן לשליטה מלאה. תהליכי גבול כאוס נחקרים בתחומים שונים שלהם הם אופייניים, כמו פיזיקה, ביולוגיה וכלכלה.
גבול הכאוס וכוס הקפה.
דוגמה פשוטה אך מייצגת מאוד של תהליך גבול כאוס היא תהליך ההכנה של קפה אספרסו. אספרסו הוא למעשה תמצית של קפה שהתקבלה מבישול של פולי קפה קלויים וטחונים בטמפרטורה של בין 80 ל-92 מעלות, במשך זמן של 18–25 שניות. כאשר הבישול הוא מוצלח, מתקבלת תמצית ארומטית ובעלת מרקם קצפתי (קרמה). הסיבה שזהו תהליך מורכב הרבה יותר משנראה בתחילה היא שלתהליך המיצוי של השמנים הארומטיים מגרגרי הקפה הטחון, ישנן שתי תוצאות "יציבות". הראשונה היא שהתמציות כלל לא ימוצו מתוך הגרגירים, והשנייה שהן יתאיידו. כמובן ששני מצבים אלו אינם מה שאנו מבקשים להשיג. אנו מנסים להשיג תוצאה שלישית והיא המסה של השמנים במים. תוצאה זו היא "בלתי יציבה", והיא תתקבל רק אם יתקיימו תנאים מאוד ספציפיים אשר איננו יכולים לדעת בדיוק מה הם. כל כוס קפה היא ייחודית במובן זה, וזאת משום שהתהליך מערב גורמים אקראיים (התרמודינמיקה של חימום המים, המבנה המולקולרי המדויק של הגרגרים וכדומה) ותהליכים הרגישים מאוד לתנאי סף הנקבעים על ידי הגורמים האקראיים (ההתנהגות של השמנים הארומטיים או לחץ העיבוי של אדי המים).
השאלה, אם כן, היא כיצד מצליח בריסטה מיומן להכין בעקביות כוסות מוצלחות של אספרסו? את התשובה ניתן למצוא באמירה האיטלקית כי קפה מוצלח תלוי בארבע m'ים (באיטלקית): miscela (תערובת), macinazione (טחינה), macchina (מכונה), ו-mano (יד). הרעיון כאן, שניתן להקיש ממנו למקרה הכללי, הוא שבכל אחד מהגורמים ישנם פרמטרים אחדים שאנו יכולים לשלוט בהם בעוד שאיננו יכולים לשלוט באותם הפרמטרים במסגרת הגורמים האחרים. באופן כזה, שילוב של כל הגורמים מביא לצמצום הדדי של חוסר הנשלטות של התהליך. אנחנו יכולים למשל לבחור תערובת שאנחנו יודעים שטחינתה לגודל גרגר מסוים תצמצם את חלון הטמפרטורה הנדרשת לתהליך הבישול מ-12 ל-5 מעלות בלבד, דבר שיאפשר למפעיל המכונה לשלוט טוב יותר בזמן ההכנה. באופן אלגורי ניתן לומר כי אנו מנסים להשיג מצב של "הרמוניה" בין גורמי התהליך. צריך לזכור ש-"הרמוניה" כזו אינה הופכת את התהליך ליציב אלא רק מאפשרת לנו מידה מספקת של שליטה כדי להישאר על גבול הכאוס שבו הוא מניב את התוצאה הטובה ביותר.
שיווי משקל דינמי.
דרך מקובלת לתאר את תהליך ההשארות בגבול הכאוס היא על ידי שימוש בביטוי "שיווי משקל דינמי". דוגמה טובה למצב כזה היא כאשר מכונית מרוץ נעה במהירות דרך פנייה במסלול. מה שמחזיק את המכונית במסלול הסיבוב הוא החיכוך בין גלגליה לבין הכביש, ויכולת האחיזה של הצמיגים בכביש קובעת בעצם את המהירות המקסימלית שבה יכולה המכונית לנוע במסלול נתון, לא רק מפני שבמהירות גבוהה מאוד היא "תעוף החוצה" אלא מפני שברגע שהיא תתחיל להחליק, מהירותה תקטן. התנועה של מכונית המרוץ בסיבוב היא למעשה תהליך גבול כאוס, מכיוון שלא מדובר בסיבוב בעל רדיוס קבוע על משטח אחיד, אלא בתנועה תזזיתית למדי על משטח בלתי צפוי. גם גורמים משפיעים אחרים כמו משקל המכונית וחום הצמיגים משתנים כל הזמן. לכן, כדי להשיג את המהירות האופטימלית בסיבוב, מכניסים נהגי המירוץ את המכונית למצב שמכונה "החלקה מוכלת" (contained slide) שבו המכונית מחליקה מעט אבל המהירות והאחיזה שלה נמצאים במצב שבו הם משתנים ביחד ושומרים על שיווי משקל דינמי.