סינגפור היא גם אחד מיעדי התיירות העיקריים באוסטרליה. בשנת 2012 ביקרו באוסטרליה 343,600 סינגפורים. בשנת 2011 ביקרו בסינגפור קרוב למיליון אוסטרלים.
בשנת 2012 הייתה סינגפור המשקיעה הרביעית בגודלה באוסטרליה, והשקיעה בסך הכל 55.9 מיליארד דולר באוסטרליה, כאשר עיקר השקעותיה באופן מסורתי מרוכזות בעיקר בנדל"ן. אוסטרליה השקיעה בסינגפור 26.7 מיליארד דולר.
שיתוף פעולה ביטחוני.
סינגפור ואוסטרליה כוננו יחסי הגנה דו-צדדיים איתנים. באוגוסט 2008 חתמו ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד וראש ממשלת סינגפור, לי הסיין לונג, על מזכר ההבנות בין ממשלת אוסטרליה לממשלת הרפובליקה של סינגפור על שיתוף פעולה בהגנה. מאז 2012 הקימו שני שרי ההגנה מנגנון ישיבה שנתי. אוסטרליה גם משתתפת בדיאלוג שנגרי-לה שמתקיים בסינגפור מדי שנה, ושתי המדינות הן גם חברות בברית הסדרי ההגנה של חמש המעצמות. מנובמבר 2008 ועד יוני 2013, כוחות הצבא של סינגפור השתתפו גם בעבודות שיקום באפגניסטן, יחד עם כוחות ההגנה האוסטרלים.
אימרה שלאי
אימרה שלאי (במקור הולנדר עד 1916, בהונגרית: Sallai Imre; פיליה, 17 בדצמבר 1897 – בודפשט, 29 ביולי 1932) היה פוליטיקאי, פעיל ומנהיג קומוניסטי, עיתונאי ופקיד במוסד פיננסי במקצועו. בשנים 1931–1932 כיהן שלאי במחתרת כמזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. שלאי הואשם האשמת-שוא על ביצוע הפיגוע החבלני בגשר הרכבות ביאטורבאדי ועל אף היותו חף מפשע, הוצא להורג בגין האשמה זו. הפיגוע בביאטורבאדי התרחש ב־13 בספטמבר 1931, אז פוצץ פושע בשם סילבסטר מטושקה את קטע מסילת הרכבת שעברה על הגשר ביאטורבאדי. הפיצוץ גרם ל 22 הרוגים ובקבותיו הוכרז על הנהגת ממשל צבאי בהונגריה לתקופה של למעלה משנה.
ביוגרפיה.
שלאי נולד בארדפילה (Erdőfüle), (כיום הכפר פיליה במחוז קובאסנה של רומניה) במזרח טרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית). הוא היה חבר באיגוד הלאומי של פקידי המוסדות הפיננסיים. היו לו יחסים טובים עם אוטו קורווין, איתו ארגן תנועה אנטי-מיליטריסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה (הסוציאליסטים המהפכניים). ב -1 בינואר 1918 חולקו עלונים לחיילים שהפצירו בהם ללכת אחרי המהפכה הסובייטית. שלאי נעצר ב־6 במאי ושוחרר רק לאחר ניצחונה של מהפכת החרציות. הוא הפך לעורך "החייל האדום" עד שנעצר בפברואר 1919 יחד עם מנהיגים קומוניסטים אחרים, ושוחרר רק ב־19 במרץ. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה סגן מנהל המחלקה הפוליטית של קומיסר העם לענייני פנים, למעשה סגנו של אוטו קורווין. לאחר נפילת הרפובליקה הוא נמלט לווינה, ואז היגר למוסקבה, שם השתתף בפיתוח "הסיוע האדום הבינלאומי". הוא נשלח ממוסקבה להונגריה על פי הצעתה של בלה קון כדי לעבד את משימות העיתונות הקומוניסטית הבלתי חוקית בהונגריה.
הוצאתו להורג.
בעקבות ההתנקשות בביאטרבאדי האשימה הממשלה את הקומוניסטים והכריזה על ממשל צבאי. על פי כתב האישום שלאי הואשם בביצוע ההתנקשות יחד עם שאנדור פירסט, שניהם יהודים, והם נידונו למוות. "הסיוע האדום ההונגרי" פתח בקמפיין כדי לעזור להם, אך ניסיונם לא הצליח. גזר הדין בוצע ב־29 ביולי 1932. שלאי צעק את שמו של בלה קון מתחת לעץ התלייה. לדברי ארווין שינקו, בלה קון שלח את שלאי להונגריה בגלל קרבות מפלגתיים פנימיים וכדי "להיפטר ממנו" ושלאי רצה לומר זאת בעת התלייה.
הטקסט ההונגרי לשיר התנועה הקומוניסטית "אנחנו בחזית הלחימה", במקור שיר גרמני, מציין את זכרפ של שני הקומוניסטים היהודים שהוצאו להורג.
ארווין נירג'האזי
ארווין נירג'האזי (בהונגרית: Nyiregyházi Ervin; בודפשט, 19 בינואר 1903 – לוס אנג'לס, 13 באפריל 1987) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, ילד פלא במוזיקה קלאסית.
חייו.
אביו היה איגנץ נירג'האזי (עד 1902, פריד) (1914–1975), חבר בדימוס של מקהלת בית האופרה של בודפשט בגלל מחלה ואמו הייתה מאריה בורשודי. לפני מותו של איגנץ' הוא סיפר על כמה דברים יוצאי דופן על בנו: ארווין ניסה לשיר לפני שהיה בן שנה; הוא שחזר מנגינות נכון לפני שהיה בן שנתיים; הוא החל להלחין בגיל שנתיים; הוא ניגן נכון במפוחית פה כמעט כל מנגינה ששמע כשהגיע לגיל שלוש; בגיל שבע ארווין יכול היה לזהות כל תו או אקורד שהושמע עבורו. הוא היה ידוע במוזיקליות שלו באותה מידה כמו בטכניקת הנגינה שלו. במבחני אינטליגנציה כללית, ארווין הציג רמה של כמה שנים מעל הממוצע לגילו, כלומר הוא היה עילוי, לא מלומד. פשוט ידע דבריו בטרם למד אותם. גם הוא היה אחד מילדי הפלא במוזיקה כמו אישטוואן פארטוש הכנר ההונגרי-יהודי שנולד באותה השנה ושניהם עוררו את התעניינותו של הפסיכולוג מוזיקה ושמיעה גזה רווס.
הוא היה תלמידם של אישטוואן תומאן ושל ארנולד סקיי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בשנים 1912–1914 ואז הפך לתלמידם של ארנסט (ארנה) פון דוהנאני ופרדריק למונד בברלין. מגיל עשר העביר קונצרטים בכל רחבי אירופה. בשנת 1914 עבר לברלין. בגיל חמש-עשרה נירג'האזי ניגן את קונצ'רטו לפסנתר של ליסט באיי מז'ור , עם הפילהרמונית של ברלין תחת ניצוחו של ארתור ניקיש. הופעת הבכורה שלו בקרנגי הול בשנת 1920 הייתה מרשימה אך שנויה במחלוקת. ריצ'רד אלדריץ' מהניו יורק טיימס ציין את "היכולת הטכנית המבריקה של נירג'האזי, חוזק רב של זרועות ואצבעות, מיומנות מדהימה, תחושה נאה לטון הפסנתר", אך היה ביקורתי בתפיסותיו ה"לא שגרתיות ומטעות של כמה מן המוכרים ביותר של היצירות לפסנתר".
הוא נסע שוב לארצות הברית בשנת 1928, שם עבד באולפני הקולנוע הגדולים. לפעמים ידיד המנגנות צולמו ככפיל בסרטים. בין חבריו היו בלה לוגוסי, רודולף ולנטינו, הארי הודיני, גלוריה סוונסון. הוא חזר להונגריה בשנת 1930 לפגוש את חבריו בבודפשט. הוא היה נשוי עשר פעמים. אשתו הראשונה תקפה אותו לכאורה בסכין, מה שהוביל לגירושין מתוקשרים מבולבלים. אף על פי שהוא נולד בתנאי נוחות (אמו התעקשה שהמשרתים ייקשרו את שרוכי נעליו ויאכילו אותו ביד כדי להסיר ממנו מדאגות יומיומיות), בכל זאת בילה את חלק הארי במחייו בעוני, ולעיתים הוא נאלץ לישון ברכבת התחתית בשל העדר מגורים קבועים. שנים רבות מאוד מחייו לא הופיע, נאבק בבעיותיו הפרטיות (חסר בית, אלכוהוליזם, 10 קשרי נישואים) עד שהופיע סוף סוף כווירטואוז לפסנתר בגיל 70. גזה רווס פרסם מספר מחקרים על הפסנתרן שהופיע כילד פלא.
פאל קדושה
פאל קדושה (במקור וייס, בהונגרית: Kadosa Pál; לוויצה, 6 בספטמבר 1903 – בודפשט, 30 במרץ 1983) היה מלחין, פסנתרן, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט פעמיים.
ביוגרפיה.
הוא נולד שם פאל וייס בעיר לווה (בסלובקית: לוויצה) בשטח סלובקיה שהתשייך אז לממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה. איבד את אביו בגיל צעיר מאוד, לכן גר בילדותו אצל סבו וסבתו בטרנבה, גם כן בסלובקיה תחת השלטון ההונגרי. שם סיים את בית הספר היסודי וכבר אז למד לנגן בפסנתר. בשנת 1918, בגיל חמש עשרה, עבר לבודפשט עם אמו שנישאה שוב. בבודפשט החל ללמוד פסנתר ברצינות רבה יותר, תחילה אצל אילונה פאל. בשנת 1921, לאחר סיום מבחני הבגרות, התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא למד בה לימודי פסנתר אצל ארנולד סקיי (בשמו הקודם שנוַולד) ולילי קלטי. כמו כן למד מוזיקה קאמרית אצל המלחין לאו ויינר והלחנה אצל זולטאן קודאי. בו זמנית הוא למד גם לאייר ולצייר ופנה לאמנויות היפות ולחוגי הספרות של אותה תקופה. היה ביחסי חברות עם רוברט ברני, עם הצייר אנדור שוגאר (זוננשיין שנרצח באושוויץ), הפסל פאל פטזאי והפסל ג'רג' גולדמן (נרצח במחנה הריכוז דכאו). הוא סיים את האקדמיה למוזיקה בשנת 1927.
לאורך כל חייו מילא תפקיד חשוב חשוב בחיים המוזיקליים של ארצו. הוא היה מייסד הקבוצה של "המוזיקאים ההונגרים המודרניים", שנוסדה בשנת 1928, שהתמזגה בהמשך עם האגודה למוזיקה הונגרית חדשה שהוקמה במסגרת החברה Internationale Gesellschaft für Neue Musik. משנת 1932 היה קדושה גם דמות בולטת ב"איגוד המוזיקה ההונגרית החדשה". לאחר שניצל כיהודי במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1949-1945 הוא כיהן כסגן יושב ראש מועצת התרבות של הונגריה, המשיך אחר כך להיות חבר ב בנשיאות המועצה וכמה פעמים נבחר כיו"ר המנהל של איגוד המוזיקאים ההונגרי. הוא גם שימש כיו"ר ועדת המוזיקה של המשרד להגנת זכויות היוצרים ואיגוד זכויות היוצרים הבינלאומי. הוא נבחר לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ולחבר ב"דויטשה אקדמיה דר קוסטנל".
כמורה למוזיקה.
קדושה היה מחנך בולט כמורה לפסנתר. לאחר סיום לימודיו, משנת 1927 עד 1943, לימד ב"בית הספר למוזיקה על שם פודור", שם נאלץ לעזוב בגלל עליית הפאשיזם והחוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שלא איפשרו ליהודים לעבוד. משנת 1943 עד 1944, הוא לימד בבית הספר למוזיקה גולדמארק שהיה קשור לאומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, והיה מותר לו ללמד רק יהודים, אך גיוסו לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) כמעט חיסל את הקריירה שלו.
הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1945 ועד מותו והיה ראש מחלקת הפסנתר. כתלמידים שלו הגיעו ינה יאנדו, זולטאן קוצ'יש, ג'רג' קורטג, דז'ה ראנקי, אנדראש שיף ודיולה קיש לפרסום עולמי.
כמלחין.