קרלוס ארססיו ביאנצ'י (בספרדית: Carlos Arcecio Bianchi; נולד ב-26 באפריל 1949 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי. ביאנצ'י נחשב לאחד מגדולי המאמנים בארגנטינה ובדרום אמריקה. ככדורגלן שיחק כחלוץ וכבש 385 שערים ב-544 משחקים.
קריירה.
קריירה ככדורגלן.
ביאנצ'י החל את הקריירה בקבוצת ולס סרספילד איתה הוא זכה באליפות ב-1968. הוא שיחק בקבוצה מ-1967 ועד 1973 בטרם עבר לאירופה וכבש 121 שערים ב-165 משחקים. ב-1980 חזר ביאנצ'י ל-4 שנים נוספות בקבוצה במהלכן כבש 85 שערים ב-150 משחקים. בסה"כ הוא כבש עבור ולס 206 שערים ב-324 משחקים.
הוא סיים כמלך השערים של הליגה בשנים 1970 (18 שערים ב-20 משחקים), 1971 (36 שערים ב-36 משחקים) וב-1981 (15 שערים ב-17 משחקים).
ב-1973 עבר ביאנצ'י לשחק בקבוצת סטאד ריימס הצרפתית, הוא סיים כמלך השערים של הליגה הצרפתית כבר בעונתו הראשונה עם 30 שערים ב-33 משחקים וסיים כמלך שערים גם בשנים 76-1975 (34 שערים ב-38 משחקים) וב 1976/77 (28 שערים ב-37 שמחקים). הוא שיחק בקבוצה 4 שנים במהלכן כבש 107 שערים ב-124 משחקים.
ב-1977 עבר ביאנצ'י לשחק בקבוצת פריז סן-ז'רמן וסיים כמלך שערי הליגה בשנתיים בהן הוא שיחק בקבוצה, בעונת 78-1977 עם 37 שערים ב-38 משחקים ובעונת 1978/79 עם 27 שערים ב-36 משחקים.
ב-1978 עבר ביאנצ'י לשטרסבורג לעונה אחת, הוא כבש באותה עונה 8 שערים ב-22 משחקים.
ביאנצ'י שיחק בסך הכול 7 שנים בצרפת וכבש 179 שערים ב-220 משחקים, הוא סיים כמלך השערים של הליגה הצרפתית 5 פעמים.
קריירה כמאמן.
כמאמן זכה ביאנצ'י ב-7 אליפויות וב-8 תארים בינלאומיים:
ביאנצ'י, יחד עם אנחל לברונה ורמון דיאס, הם המאמנים עם מספר הזכיות הגדול ביותר בליגת העל הארגנטינאית, 7.
ביאנצ'י זכה 5 פעמים בתואר מאמן השנה בדרום אמריקה (1994, 1998, 2000, 2001, 2003).
ביאנצ'י אימן בנוסף את:
ביאנצ'י דחה מספר פעמים הצעות לשמש כמאמן נבחרת ארגנטינה בעיקר בשל ריב אישי עם יו"ר ההתאחדות הארגנטינאית, חוליו גרונדונה.
בשנת 2013 חזר לקדנציה נוספת בבוקה ג'וניורס.
דגל המעוין האדום
דניאל פסארלה
דניאל אלברטו פסארלה (בספרדית: Daniel Passarella; נולד ב-25 במאי 1953 בצ'קבוקו שבמחוז בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ומאמן עבר ארגנטינאי.
למרות היותו בלם קדמי, פסארלה הירבה להבקיע וכבש 134 שערים במהלך 451 המשחקים ששיחק בקריירה ונחשב לאחד הבלמים הפוריים ביותר בתולדות המשחק. פסארלה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירה.
קריירת משחק.
פסארלה החל את הקריירה בשנת 1971 בקבוצת "סרמיינטו" מהעיר חונין הנמצאת במחוז בואנוס איירס. הוא עבר לריבר פלייט ב-1974 והפך לאחד השחקנים הגדולים בתולדות המועדון. למרות ששיחק כבלם הירבה פסארלה להבקיע ותרם להתפתחותה של עמדת הליברו. יכולתו הגבוהה ובנוסף כושר המנהיגות, הלהט והתשוקה שלו למשחק זיכו אותו בתואר "אל גראן קפיטן" (הקפטן הענק).
ב-1982 הוא עבר לשחק במדי קבוצת פיורנטינה האיטלקית ובהמשך (1986) עבר לקבוצת אינטר מילאנו איתה זכה באליפות איטליה. ב-6 השנים בהן שיחק באיטליה כבש פסארלה 35 שערים ב-152 משחקים.
פסארלה נחשב גם לאחד השחקנים הגדולים של נבחרת ארגנטינה, הוא שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה והיה לקפטן הארגנטינאי הראשון להניף את הגביע העולמי. הוא שימש גם כקפטן הנבחרת במונדיאל 1982 שנערך בספרד. הוא היה חבר בסגל ארגנטינה למונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, בו זכתה ארגנטינה בפעם השנייה בתולדותיה, אך לא שיחק כתוצאה ממחלת מעיים דלקתית בה הוא לקה. פסארלה כבש 22 שערים ב-70 הופעותיו במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו החל פסארלה לאמן את ריבר פלייט איתה הוא זכה ב-3 אליפויות.
קריירת אימון.
הוא מונה למאמן הנבחרת ב-1994 והחליף את אלפיו באסילה. פסארלה שנודע בקשיחותו הסתכסך עם חלק משחקניו בשל דרישתו מהשחקנים להסתפר, בין השחקנים איתם הוא הסתכסך היו פרננדו רדונדו וקלאודיו קאניג'ה. פסארז'ה הדריך את ארגנטינה במהלך מונדיאל 1998 שנערך בצרפת, לאחר התחלה מעודדת וניצחון יוקרתי על נבחרת אנגליה בשמינית הגמר, הודחה ארגנטינה ברבע הגמר על ידי נבחרת הולנד משער שכבש דניס ברגקאמפ בתוספת הזמן של המשחק.
פסארלה התפטר מתפקידו כמאמן הנבחרת לאחר המונדיאל ובמקומו מונה מרסלו בייאלסה.
לאחר מכן אימן פסארלה את נבחרת אורוגוואי (1999 - 2001), קבוצת פארמה האיטלקית (1999, פוטר לאחר תקופה קצרה), מונטריי המקסיקנית (2002 - 2004) וקורינתיאנס הברזילאית (2005, פוטר בשל מחלוקת עם ראשי המועדון).
הוא חזר לאמן את ריבר פלייט בקיץ 2006 אך אחרי שנכשל בניסיונו להחזיר את ריבר פלייט לצמרת הליגה, התפטר מתפקידו בדצמבר 2007 ובמקומו התמנה דייגו סימאונה.
זינגשפיל
זינגשפיל (מגרמנית: Singspiel; מילולית: "משחק-שיר") הוא צורה של דרמה מוזיקלית בגרמנית, הנחשבת למין אופרטה או אופרה. את הזינגשפיל מאפיין דיאלוג מדובר, המבוצע לפעמים על רקע מוזיקלי ומשובץ בהרכבי שירה, שירים פופולריים, באלאדות ואריות (הנושאות לעיתים קרובות אופי עממי ופזמוני).
הזינגשפילה הראשונים תורגמו כנראה מאופרות בלדה אנגליות משלהי המאה ה-18. גם אופרות קומיות צרפתיות (אופרה קומיק) הועברו לעיתים קרובות לגרמנית. הזינגשפיל נחשב לבידור קל ועממי, לרוב בביצוע להקות נודדות בניגוד ללהקות קבע מבוססות במרכזים מטרופוליטניים.
עלילות הזינגשפיל קומיות או רומנטיות בטבען, בדרך כלל, ולעיתים קרובות יש בהן יסודות של קסם וכשפים, יצירי דמיון ומאפיינים מוגזמים קומית של טוב ורע. אף כי מוטיבים טראגיים היו שכיחים פחות, רוב הזינגשפילה שתופסים עדיין מקום ברפרטואר האופרה המודרני החשוב, הם אלה שנכתבו על נושאים רציניים יותר, כמו "פידליו" של בטהובן או "הקלע החופשי" של ובר.
מוצרט נגע בסוגה, על פי הזמנה קיסרית לתיאטרון הלאומי החדש בווינה, ביצירתו "החטיפה מן ההרמון" משנת 1782. הוא המשיך לכתוב בסוגה זו יצירות כמו "מנהל התיאטרון"
ו"חליל הקסם", אם כי יש טוענים שזו האחרונה ממזגת בה מספר ניכר של יסודות מסוגות שונות, מוזיקליות ודרמטיות, ומשום כך אי אפשר להגדיר אותה באופן ברור ומובהק.
הזינגשפיל נחשב למבשר האופרה הגרמנית הרומנטית, ורבים ממלחיני הסוגה, כמו בטהובן וובר, סללו את הדרך לסגנון האופראי המורכב יותר, הנקשר עם וגנר, ריכרד שטראוס ואחרים. אלא שכתוצאה מהתפתחות זו התיישן הזינגשפיל עצמו, ביסודו של דבר, ונעלם עד סוף המאה ה-19. פרט לקומץ יצירות, רוב הסוגה איננה נחשבת עוד, על פי רוב, לחלק מן הקאנון הקלאסי המודרני.
מצבי הצבירה
הימאלאיה
יוהן פוקס
אנפורנה
רזא שאה פהלווי
רֶזָא שָׁאה פַּהְלָוִ֫י (בפרסית: رضاشاه پهلوی, תעתיק מדויק: רצ'אשאה פהלוי; 16 במרץ 1878 – 26 ביולי 1944; בלידתו נקרא רזא חָ'אן, פרסית: رضاخان) היה קצין איראני בכיר, שעלה לשלטון באיראן בהפיכה צבאית. פהלווי ייסד שושלת על שמו ששלטה באיראן עד המהפכה האיראנית ב-1979. בעקבות הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-1941, אולץ לוותר על כיסאו לטובת בנו. הוא מכונה לעיתים "רזא שאה הגדול" (رضا شاه بزرگ), תואר שנועד לפאר את חשיבותו ומורשתו ההיסטוריים.
ב־1925 הכריז על עצמו שאה. הוא קידם תהליך מודרניזציה בארצו, ופעל לחיזוק הלאומיות האיראנית. בתקופת שלטונו התבצעו רפורמות רבות, והתהדקו קשרי איראן עם שכנותיה. פהלווי ריכז את השלטון בטהראן, הקים רשת חינוך ארצית, ייסד אוניברסיטה בטהראן, צמצם את סמכויות בתי הדין הדתיים לענייני ירושה ואישות ומיסד אותם בבתי הדין הממשלתיים, אסר על נשים להתכסות בצ'אדור, חוקק חוק המחייב גברים לחבוש כובעים אירופיים, לענוד עניבות וללבוש חליפות, וטיפח את הלאומיות האיראנית.
לאחר שנים בגולה נפטר רזא שאה פהלווי בשנת 1944 בדרום אפריקה, ונקבר בקהיר שבמצרים. ב-1950 הוחזרו שרידי גופתו לאיראן ונקברו בטהראן. זמן קצר לפני המהפכה האיראנית, ב-14 בינואר 1979, הועברו שרידיו חזרה למצרים. בשנת 2016 נתגלתה כביכול גופתו החנוטה בעת שיפוץ במדרשה שהוקמה על חורבות המאוזוליאום שלו אחרי המהפכה האיראנית.
ראשית חייו.
ילדותו.
רזא שאה פהלווי נולד בשם רזא חָ'אן, (פרסית: رضاخان) בעיירה אלשאט בפרובינציית מאזנדראן, ב-13 במרץ 1878. אביו, הגנרל עבאס עלי ח'אן, נפטר טרם לידתו. אמו, נוש-אפרין, עברה עם בנה ומשפחתה לטהראן, בירת פרס הקאג'ארית.
מבחינה דתית המשפחה השתייכה לזרם השיעי העיקרי באירן בשם התריסריים, אך הדת לא שיחקה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של רזא והקרובים אליו. רזא התגייס לבריגדת הקוזאקים הפרסית (שם היחידה נבע מניסיון חיקוי של מערך הקוזאקים הצבאי של האימפריה הרוסית, הגם שחייליה לא היו קוזאקים). יועצים צבאיים רוסים אימנו את היחידה, ושימשו בה בתפקידי פיקוד. הבריגדה, שהוקמה בהוראתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, הייתה היעילה והמפותחת ביותר בצבא האיראני. הבריגדה הוצבה לאימונים בתבריז, הורכבה מחיל פרשים, והופעלה רק במבצעים צבאיים מיוחדים.
בבריגדת הקוזאקים.
הקמת בריגדת הקוזאקים הייתה חלק מתהליך גדול יותר שבמסגרתו, בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, העסיקה ממשלת פרס יועצים צבאיים אירופיים שונים להכשרת יחידות של צבא השושלת הקאג'ארית השלטת. זמן קצר לפני שהובאו הרוסים לאמן את בריגדת הקוזאקים החדשה, שנבנתה לפי מודל רוסי, הועסקו קצינים אוסטרים להכשרת חיילי חיל רגלים ויחידות ארטילריה, במה שהתברר כמיזם קצר מועד ולא מוצלח.