מסע הגרירה היה קשה מנשוא וההתקדמות איטית להחריד. בשלב מסוים הכריז מקניש, שהוא מסרב להמשיך, בטענה, שלאחר טביעת הספינה אין החוזה שחתם עליו מחייב אותו. וורסלי, שהיה רצוץ בעצמו מעייפות, לא ראה עצמו כשיר להתמודד עם טענותיו והזעיק את שקלטון. זה הציב לפני מקניש את הסוגיה המשפטית, לפיה היה מחויב בכל מצב שהוא לבעלי הספינה ולמפקד המשלחת, אך גם מעבר למחויבות זו, היה ברור גם למקניש העיקש והמותש, שאין לו ברירה אלא להמשיך עם חברי הצוות, משום שלבדו היה מוצא את מותו תוך ימים ספורים. שקלטון הבין ללבו והניח לו להתעשת מעקשותו חסרת ההגיון בכוחות עצמו. למחרת בבוקר חזר מקניש ותפס את מקומו מאחורי המגלשיים בירכתי הסירה. שקלטון כתב למחרת ביומנו:
בראשית פברואר, אחרי שהרוח והסחף קירבו אליהם את המצוף שעליו נמצא מחנה האוקיינוס, החליט שקלטון לשלוח 18 אנשים להביא את הסירה שנותרה מאחור, ה"סטאנסקומב וילס" ולצרפה ל"ג'יימס קיירד" ול"דאדלי דוקר". ההחלטה שימחה את וורסלי, שלא ראה דרך להציל 28 אנשים בשתי סירות בלבד.
ההפלגה אל אי הפיל.
לבסוף, לאחר חודשים של חיי תלאות, רעב, קור ורטיבות על הקרח, בהמתנה נואשת לפתיחת נתיב מים להפלגה, קרה הדבר שציפו לו והם הספיקו לעלות לסירות ולהתרחק מן המצוף המתפרק. מכאן ואילך נאבקו בסכנות הים הפתוח, ואחר הדברים שהציל אותם היו ההגבהות שהוסיף מקניש לדפנות הסירות.
לאחר מאבק נורא באיתני הטבע, הגיעו לבסוף כל שלוש הסירות אל אי הפיל כשכל האנשים עודם בחיים, אם כי חולים, פצועים ומותשים.
לאחר זמן מה באי הפיל היה ברור לשקלטון ולאנשיו, שקבוצה מן הפליטים תיאלץ להפליג אל ג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה לחילוץ הנותרים. בקבוצת השישה שגובשה להפלגה רבת-הסכנות נכלל גם מקניש, על אף גילו המבוגר, הן משום ששקלטון חשש מאופיו הקשה אם יישאר להמתנה הממושכת באי הפיל, והן משום שמומחיותו המיוחדת תהיה דרשה להם במקרה שה"ג'יימס קיירד" תינזק במסעה. שקלטון ביקש מלשפץ ולשפר את ה"ג'יימס קיירד" כמיטב יכולתו, ובמשך שלושה ימים עשה מקניש נפלאות. הוא, מרסטון ומקלאוד השתמשו במגלשיים של אחת המזחלות לבניית מסגרת לסוכך מאולתר על סיפון הסירה. בצאתם לדרך, ב-24 באפריל, הייתה רוחם מרוממת ומקניש כתב, "רטובים לגמרי, אבל מאושרים עד הגג"
אחרי הפלגה של קרוב לשבועיים, רצופה קשיים וסכנות שלא ייאמנו, הגיעו לבסוף לג'ורג'יה הדרומית ב-10 במאי 1916, המומים, מותשים ובעיקר צמאים עד מוות. ראשון מעשיהם היה לשתות מפלג המים שפכפך על החוף, ואחר לישון. מקניש כתב, "לא היה לנו כל כך נוח זה חמישה שבועות. אכלנו שלושה גוזלים ואלבטרוס בוגר אחד לארוחת צהריים, וחצי ליטר מרק בשר, שהביס בקלות כל מרק עוף שטעמתי בחיים. בדיוק חשבתי, מה החברים [באי אלפנט] היו חושבים אם היו טועמים אוכל כזה." ובהמשך ב-14 במאי, כתב, "טיפסתי היום לראש הגבעה ונשכבתי על העשב. זה הזכיר לי את הימים בבית, כשהייתי יושב על הגבעה ומסתכל מלמעלה על הים." שקלטון התכונן למסע אל פנים האי, מעבר להר, ומקניש עקר 48 ברגים מגוף ה"קיירד' ונעץ שמונה ברגים בכל אחד ממגפיהם של שלושת המטפסים המיועדים, שלא היו מצוידים כל עיקר לטיפוס הרים. לפני היציאה לדרך מינה שקלטון את מקניש לאחראי על קבוצת הנותרים על החוף וכתב ביומנו של מקניש הוראות עד שובו ולמקרה שלא יצליח לחזור ולחלצם.
אחרי חצייה מפרכת והרת סכנות, כשכל ציודם כולל חבל באורך 15 מטר וקרדום קרח, הגיעו שלושת המטפסים, שקלטון, טום קרין ופרנק וורסלי אל תחנת ציידי הלווייתנים בעברו האחר של האי, שם התקבלו תחילה ברתיעה מהופעתם המבעיתה ואחר, כשהזדהו, בדמעות שמחה. עוד באותו לילה יצא וורסלי בספינה "סמסון" לחלץ את שלושת חברי הקבוצה הנותרים מן החוף. השלושה לא זיהו אותו בתחילה, מאחר שצורתו השתנתה כליל לאחר רחצה, גילוח, תספורת והחלפת בגדים. כשהגיעו לבסוף אל תחנת ציידי הלווייתנים, עם "ג'יימס קיירד" על הסיפון, לא ידעה התרגשותם של הנורווגים גבולות. הם לא הניחו לניצולי "אנדיורנס" לגעת בסירה, וכולם התחרו על הכבוד לעזור בפריקתה מעל הספינה.
המשך חייו, דברי זיכרון ורשומות.
אחרי המשלחת חזק מקניש לצי הסוחר ועבד על אוניות שונות. תכופות קבל על כאב מתמיד בעצמותיו עקב התנאים ששררו במסע ב"ג'יימס קיירד"; סופר, שלפעמים סירב ללחוץ ידיים בגלל הכאב. הוא התגרש מליזי ליטלג'ון ב-2 במרץ 1918, לאחר שהכיר את בת-זוגו החדשה, אגנס מרטינדייל. למקניש היה בן בשם טום ולמרטינדייל הייתה בת בשם ננסי. אף כי היא מוזכרת פעמים רבות ביומנו של מקניש, נראה שהוא לא היה אביה של ננסי. בסך הכל עשה 23 שנים בצי הסוחר לאורך חייו, אבל בסופו של דבר קיבל משרה קבועה בחברת השייט של ניו זילנד. לאחר חמש הפלגות לניו זילנד, עקר לשם בשנת 1925 כשהוא משאיר מאחור את אשתו ואת כל כלי הנגרות שלו. הוא עבד על הרציף בולינגטון עד שפציעה הביאה לסיום הקריירה שלו. חסר-כל, היה ישן בסככות על הרציף תחת ברזנט ומוצא את מחייתו במגביות חודשיות שערכו עובדי המבדוק. נמצא לו מקום בבית המחסה אוהירו, אבל בריאותו המשיכה להתדרדר והוא מת ב-24 בספטמבר 1930 בבית החולים בוולינגטון. הוא נקבר בבית הקברות קארורי בוולינגטון ב-26 בספטמבר 1930, בטקס מלא של הצי; אוניית הצי "דנידין", (שהייתה במקרה בנמל אותו זמן) שלחה שנים-עשר איש לכיתת ירי כבוד ולשמונה נושאי הארון. עם זאת, קברו נשאר ללא ציון למשך קרוב לשלושים שנים. החברה האנטארקטית של ניו זילנד (NZAC) הקימה מצבה ב-10 במאי 1959. ב-2001 דווח, שהקבר עזוב ומוקף בעשבים, אבל ב-2004 נוקה הקבר והחברה האנטארקטית של ניו זילנד הניחה פסל ארד בגודל טבעי של חתולו האהוב של מקניש, מיסיס צ'יפי על המצבה. נכדו, טום, סבור, שמחווה זו הייתה משמעותית בעיני מקניש יותר מקבלת מדליית הקוטב.
ב-1958 קרא הסקר הבריטי של אנטארקטיקה אי קטן על שמו, "אי מקניש", השוכן בכניסה למפרץ המלך האקון, ג'ורג'יה הדרומית.
ב-18 באוקטובר 2006 הוסר הלוט מעל שלט קיר סגלגל המנציח את הישגיו בספריית פורט גלאזגו בעיר הולדתו ובמועד מוקדם יותר באותה שנה היה מקניש נושא תערוכה במוזיאון וגלריית אמנות מקלין בגרינוק. יומניו שמורים בספריית אלכסנדר טרנבול בוולינגטון, ניו זילנד.
מדליית הקוטב.
יהיה אשר יהיה הסיפור האמיתי של המרד על הקרח, לא וורסלי ולא מקניש הזכירו את התקרית בכתביהם. שקלטון השמיט אותו לגמרי מספרו "South", הדין וחשבון שכתב על המשלחת, והתייחס אליו רק בעקיפין ביומנו: "הכל עובדים יפה פרט לנגר. לעולם לא אשכח אותו בימים אלה של מתח ומצוקה."
התקרית נרשמה ביומן הספינה, אבל הרישום נמחק במהלך המסע הימי ב"ג'יימס קיירד", הודות להתרשמותו של שקלטון מ"אומץ הלב וכוח הסבל" של הנגר. אף על פי כן, שמו של מקניש הופיע ברשימה של ארבעת האנשים שלא הומלצו לקבלת מדליית הקוטב במכתב ששלח שקלטון בשובו. מקלין סבר, שאין הצדקה למניעת המדליה.
מקלין סבר, ששקלטון הושפע בהחלטתו זו מוורסלי, שבינו לבין מקניש שררה עוינות הדדית, ואשר נלווה אל שקלטון בחזרה מאנטארקטיקה. חברים במכון סקוט לחקר הקוטב, החברה האנטארקטית של ניו זילנד וקרוליין אלכסנדר, מחברת "אנדיורנס", מתחו ביקורת על החלטתו של שקלטון למנוע את אות ההוקרה ממקניש, ומערכה מתנהלת להענקת המדליה למקניש לאחר מותו.
איילת ריפס
איילת ריפס (נולדה ב-12 במרץ 1978) היא מפיקה, תסריטאית, ובמאית ישראלית. חברת ועד העמותה של התיאטרון הארצי לילדים ונוער.
ביוגרפיה.
ב-2009 הפיקה את המחזמר "ר' הרש'ל" בהשתתפות חנן לדרמן, והשתתפה בהפקת המחזמר "הרשל'ה 2 - כשהרשל'ה פגש את טופל'ה" שכתב וביים מנחם גולן והפיק אלי מנדל.
ב-2010 הפיקה את המחזמר "מוטל בן פייסי החזן" שעיבד מנחם גולן וביימה אורית אוליאל. בתפקידים הראשיים שיחקו חנן לדרמן ואברי ארבל.
ב-2011 כתבה את המחזמר "מוטי חלומותי" שביים קלוד דדיה. המחזמר היה מעין עיבוד של "מוטל בן פייסי החזן" ושיחקו בו נתי רביץ, חנן לדרמן, גיל קפטן ואברי ארבל.
ב-2012 השתתפה (לצד תיאטרון תאיר) בהפקת המחזמר "מערת החכמולוגים" שכתבו יוני זיכהולץ ושי להב וביים קלוד דדיה. במחזמר שיחקו בין השאר אסי צובל, אבישי שטרית, אביתר לזר, לירן קנטרוביץ', פז פרל, אברי ארבל ורועי אדרי.
ב-2013 הפיקה וניהלה אמנותית את המחזמר "שומר הסיפורים" שכתב שולי רנד וביימה שירה קצנלנבוגן. במחזמר שיחקו אסי צובל, אבישי שטרית ואברהם סלקטר, והשתתפו בו גם ישי לפידות ולהקת "בובה מעיישס". להצגה זו ייעץ אומנותית משה קפטן.
באותה שנה הפיקה וניהלה אומנותית את ההצגה "כמעט שבת" שכתבה נוגה אלגום וביים קלוד דדיה. בהצגה השתתפו שירה קצנלנבוגן, גלי הראל, ליאת צדוק, בת אל דלומי ושרה אגמון.
ב-2014 הפיקה וניהלה אמנותית את המחזמר "שבט אחים" שכתב אסף אשתר וביים ירון כפכפי. במחזמר שיחקו אסי צובל, אבישי שטרית, גל בן ארצי ויאיר מוסל.
ב-2015 הפיקה וניהלה אומנותית את המחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש" שכתב שי להב וביים אורי אומנותי. במחזמר השתתפו יעקב כהן, עודד מנשה, אסי צובל, אבישי שטרית ומתן צור.
ב-2016 הפיקה וניהלה אומנותית את המחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי. במחזמר השתתפו שולי רנד, אלי יצפאן, אסי צובל, אבישי שטרית, ואמיר שמחוני.
קאן (כדורגל)
מועדון הכדורגל קאן (בצרפתית: Association Sportive de Cannes Football), המכונה בקיצור קאן, הוא מועדון כדורגל מהעיר קאן שבצרפת, המשחק בליגה הצרפתית החמישית. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פייר דה קוברטן, שמכיל כ-16,000 מקומות ישיבה.