אֵפוֹרוֹס (יוונית: εφορος; ברבים: "אֶפורים", εφοροι, תעתיק: "אֵפוֹרוֹי") היה פקיד ממשל בכיר בספרטה העתיקה. לפי הרודוטוס, מוסד האפורים נוסד על ידי ליקורגוס. גוף האפורים כלל חמישה חברים שנבחרו על ידי האספה הכללית לכהונה בת שנה אחת. כל האזרחים היו יכולים להיבחר למשרה זו. בדומה לארכונים באתונה, השנה בספרטה נקראה על שם אחד האפורים.
התפקיד העיקרי של האפורים היה פיקוח על המלכים והגרוסיה - מועצת הזקנים. תפקידים אחרים כללו פיקוח על משפטים, מיסוי, מדיניות החוץ, אימונים צבאיים וכיוצא באלה. שני אפורים ליוו דרך קבע את הצבא במערכה, לצד אחד המלכים. הם היו יכולים לאסור את המלך אם לדעתם חרג מסמכותו או התנהגותו לא הייתה ראויה.
קלאומנס השלישי ביטל את מוסד האפורים ב-227 לפנה"ס, אך הוא שוחזר על ידי מלך מוקדון, אנטיגונוס דוסון, אחרי תבוסת הספרטנים בקרב סלסיה. הגוף התקיים עד המאה ה-2 לספירה ובוטל סופית על ידי אדריאנוס.
קמין
קָמִין (נקרא גם אח) הוא תא בתוך מבנה, בדרך כלל עשוי מלבנים (כגון לבני שמוט), מתכת או אבן, המשמש להבערת אש בתוכו, ומוסק באמצעות חומרי בערה שונים - עץ, גלולות פלט, גז בישול, נפט או סולר. החום שנוצר על ידי הקמין משמש בעיקר לצורכי חימום המבנה או החדר ויש המשתמשים בו גם לצורכי בישול. ישנם קמינים עצמאיים (Free Stand) המונחים כמות שהם בחלל המבנה וישנם קמינים בנויים "ליבות" המיועדים להתקנה בתוך דקורציית גבס, אבן, מתכת, אדמה ועוד.
קמינים מודרניים עשויים מגוף מתכת ונסגרים באמצעות דלת זכוכית כדי שניתן יהיה לראות דרכה את האש. בעלי וסתים לוויסות כמות חומר הבעירה, וסתים לכמות האוויר וארובה לפליטת העשן. לעיתים מותקנים קמינים כפריטי ריהוט ועיצוב דקורטיביים ולא בהכרח למטרות הסקה ובישול.
מקור השם.
המילה אח בעברית מקורה על פי התלמוד הבבלי ב"אחוות" העצים המבעירים ותורמים יחד זה לבערתו של זה.
יעילות.
בכל הנוגע לאספקת חום לעומת ניצול אנרגיה, יעילות הקמינים משתנה בהתאם לסוג, חומר הבערה ומבנה הקמין.
מבין סוגי הקמינים, קמיני הגז והפלט הם הקמינים היעילים יותר. בקמיני הנפט, הפלט והגז תמיד תהיה דלת הקמין סגורה בעת ההפעלה בעוד שבקמיני עץ ניתן להפעיל את הקמין גם עם דלת פתוחה.
בקמיני עץ סגורים היעילות וניצולת טובים יותר מקמיני עץ פתוחים, מכיוון שבאלו הסגורים ישנה אפשרות לשלוט על כמות האוויר הנכנסת לקמין ולשלוט על פליטת העשן. בקמיני עץ סגורים פליטת העשן נמוכה יותר מאשר באח פתוח שבו האש בוערת באוויר הפתוח. באוויר הפתוח דלקים מוצקים נשרפים בטמפרטורה של כ-270 מעלות צלזיוס בלבד זהו חום נמוך מדי בשביל שתתרחש תגובת בעירה מושלמת והחום המיוצר אובד ברובו על ידי זרימת האוויר מהחלל המוסק לארובה, על ידי סגירתה של האש בתא סגור שליטה על האוויר ומוצא הגזים וחיבור הקמין לארובה טמפרטורת הבעירה עולה לכ-600 מעלות צלזיוס, כאשר בקמין רקטי הטמפרטורה עולה אפילו מעל 1,200 מעלות צלזיוס, בטמפרטורה זו מושגת תגובת בעירה מושלמת. התא הסגור מאפשר ניצולת גבוהה ואובדן מינימלי של חום.
קמיני נפט מודרניים כוללים בדרך כלל מעכבי עשן ובעירה משנית, וניתן לכוון בהם את כניסת האוויר לכיוון יציאת גזי השריפה כך שגזי השריפה וחלקיקי העשן יישרפו שוב בבעירה משנית, להעלאה נוספת של הניצולת ולהקטנה של פליטת חלקיקים מזהמים דרך הארובה.
סגירה של האש בתא סגור וחיבורה לארובה מונעת אובדן אוויר מחומם דרך הארובה אל מחוץ לחדר. שינוי משמעותי ביעילות לעומת אובדן אוויר מחומם כאשר מדובר באש באוויר הפתוח.
היסטוריה.
תחילה הייתה האש מוקפת על ידי לבנים בשלושה צדדים - קירות מכתש ומכוסה בצלחת ברזל. רק בשנת 1735 נעשה העיצוב הראשוני של תא בעירה סגור: תנור Castrol של האדריכל הצרפתי פרנסואה דה קיווייה (François de Cuvilliés). היה זה מבנה בנוי מכוסה בלוח ברזל מחורר הידוע גם בשם "תנור נזיד". לקראת סוף המאה ה-18, העיצוב עודן על ידי תלייה של סירים בתוך החורים באמצעות צלחת ברזל עליונה. בשנת 1742 רשם בנג'מין פרנקלין פטנט על כל התנורים עם דלתות מתכת מתקפלות. כמה מהתנורים משתמשים בממיר מזרז שגורם לשריפה של הגזים וחלקיקי העשן שטרם נשרפו.
השפעות בריאותיות.
על פי דו"ח של ארגון הבריאות העולמי משנת 2015, חימום ביתי בדלקים מוצקים הוא מקור משמעותי של זיהום אוויר, בעיקר של חלקיקים נשימים מסוגים PM10 ו-PM2.5, פחמן שחור ופחמן חד-חמצני.
לפי מקדמי הפליטות שפורסמו על ידי הסוכנות האירופאית לאיכות הסביבה עץ הוא חומר הבעירה המזהם ביותר, ואילו גז הוא חומר הבעירה הפחות מזהם.
בעירת עצים המשמשים לחימום ביתי מייצרת עשן המכיל חלקיקים מיקרוסקופיים מזהמים וחומרים רעילים שונים הנפלטים לאוויר. העשן עלול לפגוע בבריאות של מי שחשוף אליו באופן קבוע, ובין היתר – להגביר את ההסתברות לתחלואה בסרטן מסוגים שונים.
השפעות סביבתיות.
מנתוני מרשם הפליטות עבור שנת 2018 שפורסם על ידי המשרד להגנת הסביבה עולה כי שריפת עץ לחימום ביתי באמצעות קמינים תורמת 8% מפליטת חלקיקים נשימים מסוג PM10, 10% מפליטת חלקיקים עדינים נשימים מסוג PM2.5 ולפליטה של חומרים המוכרים או חשודים כמסרטנים.
בעירה חלקית של נפט משחררת פחמן חד-חמצני ואדי מים, חומר רעיל העלול לגרום להפרעות נוירולוגיות ארוכות ולהרעלת פחמן חד-חמצני. כמו כן הבעירה משחררת תרכובות נוספות, בהן גופרית דו-חמצנית ותחמוצות חנקן, העלולות להזיק לסביבה.
סוגי קמינים בישראל.
הקמין הנפוץ בישראל הוא קמין הנפט, לאחר שנים שבהן קמין הסולר היה פופולרי יותר. עם זאת, על פי משרד הבריאות בראשית המאה ה-21 יש עלייה בשימוש בקמיני העץ נוכח המחיר הנמוך של העץ כמקור בערה לעומת התחלפות האחרות. כמו כן, מצוין כי קמין הגז הסוג הפחות נפוץ מבין סוגי הקמינים הנמכרים בישראל.
על אף האמור לעיל, על פי משרד הבריאות אי-אפשר לאמוד את השכיחות היחסית של סוגי הקמינים השונים במשקי הבית בישראל, בין השאר מכיוון שאין גוף שמרכז אצלו את המידע הזה.
לפי המשרד להגנת הסביבה, בעונת החורף מתקבלות תלונות רבות מצד אזרחים על מטרדים הנגרמים מהפעלת תנורי הסקה, ובעיקר מהפעלת תנורי הסקה בעץ.
קמינים שנמכרים בארץ, יוצרו על ידי נפחים ומסגרים מקופסאות פח הכוללות דלת רגליים ופתח עליון לארובה. בתי המלאכה שעדיין מייצרים את הקמינים בישראל משתמשים בטכנולוגיית ריתוך לחיבור האלמנטים השונים. הקמינים המיובאים לארץ מיוצרים לרוב ביציקה, בעלי דלת זכוכית, מדף עליון לשריפת גזים ומגירות לאגירת האפר. קמינים בנויים יכולים לעיתים להשתמש ביתרונות של מסה תרמית שמחממת את הבית לאט אך באופן קבוע.
ישנם מספר תקנים המתייחסים לקמינים ברגולציה הישראלית. התקן הישראלי 838, "מתקן של תנור ארובה להסקה דירתית" - סדרה של ארבעה תקנים הקובעים את מבנה התנור, ניצולת השריפה של התנור, גובה הארובה של התנור ואת הדלקים בהם ניתן לעשות שימוש בתנור. התקן הישראלי 1368, "תנור הסקה ביתי המוסק בחומר מוצק" - סדרה של שלושה תקנים הקובעים את מבנה התנור, ניצולת השריפה של התנור וגובה הארובה של התנור. תקן ישראלי 158, "מתקנים לגזים פחמימניים מעובים (גפ"מ)" - סדרה של ארבעה תקנים הקובעים את כלל הדרישות עבור תנורי הסקה בגז. אי עמידה בתקנים האלו מהווה עבירה על תקנות התכנון והבנייה.
אנתוני הופקינס
סר פיליפ אנתוני הופקינס (באנגלית: Sir Philip Anthony Hopkins; נולד ב-31 בדצמבר 1937) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי. זוכה שני פרסי אוסקר מתוך שש מועמדויות - האחד ב-1992, על תפקידו כד"ר חניבעל לקטר במותחן הפסיכולוגי "שתיקת הכבשים", והשני ב-2021, על תפקידו בדרמה "האב", שהפך אותו לשחקן המבוגר ביותר אי-פעם שזוכה בפרס בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה.
פיליפ אנתוני הופקינס נולד בפורט-טלבוט ויילס שבממלכה המאוחדת, אביו היה ריצ'רד ארתור הופקינס, אופה במקצועו, ואימו מיוריאל ייטס (קרובת משפחה של המשורר ויליאם באטלר ייטס). הופקינס הושפע מהשחקן הוולשי ריצ'רד ברטון, אותו פגש כשהיה בן 15, שהיה אז כוכב הוליוודי מצליח ושאף בעקבותיו להיות שחקן. הוא החל ללמוד משחק בקארדיף וב-1961 עבר ללונדון ללמוד ב-RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות").
קריירה.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה במנצ'סטר ב-1960, בשנת 1963 הצטרף ל"תיאטרון פניקס" בלסטר. ב-1965 עשה מבחן במה בפני לורנס אוליבייה, אחד השחקנים הנערצים עליו, בתיאטרון הלאומי. הופקינס הופיע בתיאטרון הלאומי בהצלחה בתפקידים רבים, ואף זכה בפרסים על תפקידיו במחזות "פראבדה" (1985), "המלך ליר (1986), אנטוניוס וקלאופטרה (1987). הופיע בברודוויי ובלוס אנג'לס במחזה "אקווס". ב-1966 שיחק לראשונה בסרט קולנוע "The White Bus", והופעתו החשובה הראשונה הייתה ב-1968 בסרט "אריה בחורף" בתפקיד המלך ריצ'רד לב הארי.
בשנת 1975 הצליח הופקינס להתגבר על האלכוהוליזם שלו, ומאז אינו שותה משקאות חריפים. כיום הוא מתגורר בארצות הברית, בה קיבל בשנת 2000 אזרחות. ב-1987 קיבל את תואר מסדר האימפריה הבריטית, וב-1993 קיבל תואר אבירות ממלכת אנגליה, אך הוא מכונה "סר" רק בבריטניה ולא בארצות הברית.
הופקינס היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה פטרונלה בארקר (1967–1972) ולהם בת אביגיל הופקינס שנולדה בשנת 1968. אשתו השנייה ג'ניפר לינטון (1973–2003), וכעת הוא נשוי לסטלה ארוייב.