מוריס דה טליראן
צ'ה צ'ה צ'ה
צ'ה צ'ה צ'ה (בספרדית: chachachá) הוא ריקוד קובני במוצאו, שהתפתח מהממבו והרומבה.
בתחילה נקרא "טריפל ממבו", כלומר ממבו שהוסיפו לו שלושה צעדים. שלושת הצעדים כונו: "צ'ה צ'ה צ'ה", ומהווים סינקופה על הספירות 4 &amp; 1. הריקוד מביע שמחה, שובבות ואלמנטים של חיזור הדדי. המוזיקה עשירה במקצבים, וכלי ההקשה המרובים בולטים מאוד. תנועות האגן הבולטות הן תוצאה ישירה של עבודת הרגליים. כאשר רוקדים צ'ה צ'ה, הרגליים נשארות קרובות ככל האפשר לקרקע כך שנראה שהן מחליקות עליה.
מקורות הצ'ה צ'ה צ'ה.
בשנות ה-40 המאוחרות של המאה הקודמת, הייתה העיר הוואנה בקובה אתר נופש פופולרי עבור תושבי צפון אמריקה. תזמורות מהמפורסמות באמריקה ותזמורות מקומיות ניגנו בבתי הקזינו שבקובה. חלקן ניסו לשלב את סגנון הג'אז האמריקאי יחד עם קצב הרומבה הקובני. התוצאה הייתה סגנון מוזיקלי חדש בשם ממבו (Mambo).
בין צורותיו השונות של הממבו, הייתה אחת הנקראת צ'אצ' (chatch) אשר שילבה שלושה חילופי משקלים מהירים ולאחריהם שני צעדים איטיים. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, פותחה צורה זו של הממבו לריקוד המורכב מווריאציות פשוטות של צ'אצ'. ריקוד זה קיבל את השם צ'ה צ'ה (Cha Cha), אך מכיוון שבריקוד זה ישנם 3 חילופי משקלים בצעדי הבסיס של הריקוד, יש הנוהגים לקרוא לו צ'ה צ'ה צ'ה (Cha Cha Cha).
ההיסטוריה של הצ'ה צ'ה צ'ה.
כאשר הרקדן האנגלי מונסיור פייר (Monsieur Pierre) ביקר בקובה ב-1952, הוא שם לב שלפעמים הרומבה נרקדת עם ביטים נוספים. כאשר חזר לאנגליה, הוא החל ללמד צעדים אלה כריקוד נפרד. שם הריקוד נלקח ממקור השנוי במחלוקת. ייתכן ונלקח מהמילה הספרדית chacha שמשמעותה "מטפלת" או מהמילה chachar שמשמעותה ללעוס עלי קקאו, או מהמילה char שמשמעותה "תה". אך האפשרות הסבירה ביותר היא הריקוד הקובני הקצבי Guaracha. אפשרות נוספת היא שמקור השם הוא משלושת הצעדים המהירים בבסיס הריקוד.
בשנת 1954 תואר הריקוד כממבו בקצב ה (Mambo with a guiro rhythm).
מבצע תרנגול 53
מבצע תרנגול 53 הוא מבצע פשיטה במהלך מלחמת ההתשה, בלילה שבין 26 ו-27 בדצמבר 1969, ובו השתלטו כוחות צה"ל על תחנת מכ"ם מצרית בראס ע'אריב, והביאו את המתקן לישראל. בפעולה השתתפו יחידות מחטיבת הצנחנים (גדוד 50 וסיירת צנחנים) ומחיל האוויר, והיא נחשבת לאחת הפעולות הנועזות והיצירתיות בתולדות צה"ל - "כלקוחה מעולם הסרטים", כך כינה אותה הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים בר-לב.
רקע.
במרץ 1969, בתגובה להכרזת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על פתיחה במלחמת התשה נגד ישראל על קו-החזית בתעלת סואץ, החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך הקו ובעומק שטח-האויב, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה שבהן נקט מאז מלחמת ששת הימים. מטרתן - מתן תשובה ליומרות המצריות לשבור את כושר העמידה של כוחות צה"ל בקו.
לאחר מלחמת ששת הימים תוגברו הכוחות המצריים בציוד צבאי מתקדם מתוצרת ברית המועצות, כגון טנקים, מערכות מכ"ם ומערכות נשק אחרות. כוחות הנ"מ המצריים קיבלו תותחי נ"מ וטילי קרקע-אוויר מסוג SA-2. סוללות הנ"מ כללו גם מערכות מכ"ם, ובהן המכ"ם P-12 (קוד דיווח נאט"ו: "ספון רסט") להתראה מוקדמת, בעל יכולת גילוי כלי טיס הטסים בגובה נמוך. סוללות הנ"מ בחזית התעלה הושמדו פעמים רבות בהפצצות של חיל האוויר הישראלי. לעיתים היה אזור התעלה נקי מטילים, אולם, המצרים שבו ושיקמו את מערך הנ"מ שוב ושוב לאחר תקיפות אלה. לבד מ"מבצע רביב" (פשיטה משוריינת על החוף המערבי של מפרץ סואץ, בשילוב חיל הים ובחיפוי חיל האוויר, שנערכה בספטמבר 1969), כמעט ולא יזם צה"ל פשיטות יבשתיות נרחבות, וחלק נכבד ממהלכי צה"ל במלחמת ההתשה, ובפרט תקיפות בעומק השטח המצרי, בוצעו על ידי חיל האוויר.
טרום מלחמת ששת הימים פוצחו צפונותיו של מכ"ם ה-P-12 על ידי יחידת הלוחמה האלקטרונית של צה"ל ומתקן רקפת פותח על מנת לעקוף את יכולותיו. במלחמה עצמה תפס צה"ל שלל מספר מערכות מכ"ם מצריות מתוצרת סובייטית, למד אותן ושכלל את אמצעי הלוחמה האלקטרונית כנגדן. תחנות המכ"ם בגזרת הפשיטה ב"מבצע רביב" היו מסוגים שהתאפשרה הפעלת ל"א נגדן, והשמדתן הייתה קלה יחסית. עם הזמן התברר שהלוחמה האלקטרונית ותורות הלחימה (תו"ל) שבהן השתמשו טייסי חיל האוויר כדי לשבש את פעולת המכ"ם איבדו מיעילותן: מטוסי חיל האוויר התגלו בשלבים מוקדמים יותר של הגיחות שביצעו, גם כשטסו בגבהים נמוכים. המסקנה הייתה שפריסת המכ"ם הישנה, שהושמדה ברובה, הוחלפה בפריסה חדשה, קשה לפענוח וככל הנראה מדגם חדיש יותר. אנשי המודיעין העריכו כי קיימת תחנת מכ"ם בודדת, ומוסווית היטב. תחנה זו איתרה ועקבה אחר גיחות חיל האוויר באזור ובמערב סיני.
איתור וזיהוי המכ"ם.
לפי הערכה מודיעינית החזיקו המצרים מתקן מכ"ם מסוג P-12 בסמיכות למוצב ראס-ע'אריב, שהצליח לאתר ולעקוב אחר מטוסי חיל האוויר בגזרה. ב-24 באוקטובר 1969 הפציצו מטוסי חיל האוויר תחנת מכ"ם במקום, ואולם התברר בהמשך שתחנת מכ"ם המשיכה לפעול באזור גם לאחר ההפצצה, והמסקנה שהסיקו בחיל האוויר היא כי התחנה שהופצצה הייתה מטרת הטעיה, שהוצבה בסביבת המכ"ם הפעיל האמיתי.
ב-22 בדצמבר ביצע מטוס ווטור גיחת צילום לאורך חוף מפרץ סואץ. מפענח תצלומי האוויר, רמי שלו, הבחין, לראשונה, בנקודה חשודה כעשרה ק"מ ממערב למוצב שהופצץ, על חופו המערבי של המפרץ. מה שהובחן בתחילה כשני אוהלי בדואים התגלה, לאחר בדיקה על ידי צוות מומחי אלקטרוניקה ומודיעין, כתחנת מכ"ם מסוג P-12.
המכ"ם היה מדופן בעפר, חלקים ממנו מכוסים ברשתות ומוסווה היטב. סביבו לא נצפה מערך הגנה נגד מטוסים או הגנה קרקעית. הדרכים שהובילו אליו לא היו סלולות, ובסביבתו לא נצפתה תנועה רגלית או תנועת כלי רכב. מסיבות אלו הייתה תחנת המכ"ם קשה לגילוי וזיהוי. לאחר הגדלת תצלום האוויר זוהו לבסוף שני קרונות המכ"ם: קרון המבצעים שכלל את המשדר, המסכים ומערכת הבקרה, וקרון הקשר שבו הותקנה האנטנה והמערכת המכנית ששלטה על תנועתה. בסמוך לקרונות מוקמו שני גנרטורים, בונקר ואוהל למגורי המפעילים והשומרים.
גרסת חיל המודיעין.
מבצע “תרנגול 53” יצא לפועל כדי לנצל את “התחכמותו” של מפקד זירת ים - סוף המצרי. הלה החליט להציב מכ”ם רוסי P - 12, פעיל מבצעית וכשר למהדרין, באתר דמה באזור ראס ע’ארב, בצד המערבי של המפרץ. הרעיון היה להטעות את חיל - האוויר הישראלי ולמנוע את השמדתו, כגורל מכ”מים אמיתיים אחרים. אתר דמה אינו מוגן כאתר אמיתי וכאלה לא היוו אתגר ל”ארטילריה המעופפת” של ישראל. “ההתחכמות” נקלטה בבירור בתעבורת הקשר של יחידה 8200 והועברה לאמ”ן. האגף הזדרז להציע לרמטכ”ל “לחטוף” את המכ”ם המצרי ולהעלותו ארצה. חיים בר-לב, הרמטכ”ל, אישר את המבצע, שבוצע ללא תקלות.
תכנון המבצע.
עם היוודע מיקום המכ"ם נערך חיל האוויר לגיחת הפצצה שגרתית במטרה להשמיד אותו. אולם עוד באותו היום, העלה סמל רמי שלו מיחידת פענוח תצלומי האוויר את הרעיון להשתלט על המתקן בפשיטה קרקעית, ולהטיס אותו לישראל בשלמותו באמצעות מסוקים, תוך ניצול מיקומו המבודד ומאחר שאינו מוגן בכוחות אויב עם מתקני נ"מ. סגן יחיאל הל אור, שהיה מפקדו הישיר, העלה את ההצעה בפני ישעיהו ברקת, מפקד מחלקת המודיעין בחיל האוויר. בחיל האוויר זיהו את ההזדמנות להפקת מודיעין אלקטרוני חשוב על המכ"ם שבטעות נחשב לדור מתקדם שטרם נודע במערב.
במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, בפיקוד תא"ל דוד עברי נערכה תוכנית ראשונית למבצע חטיפת המכ"ם בשם "תרנגול 53". בבוקר 24 בדצמבר, משהוחלט בחיל האוויר כי ניתן להבריח את המכ"ם, העביר מפקד החיל, האלוף מוטי הוד, את הממצאים לגופי התכנון במטכ"ל ולרמטכ"ל חיים בר-לב. הללו לא דחו את רעיון המבצע על הסף, אולם רצו להשתכנע כי נמצאו כל הפתרונות הטכניים לביצועו. פרטים חשובים, כמו משקלם המדויק של קרונות המכ"ם (שהוערך ב-7 טון), לא היו ידועים עד לרגע הביצוע ממש. המבצע היה לוגיסטי בעיקרו, כיוון שהיה תלוי בעיקר ביכולת הנשיאה של המסוקים להעביר את המתקן הכבד מעבר למפרץ סואץ בביטחון ובמהירות.
ביום 24 בדצמבר בשעה 09:00 קיבל קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר), תא"ל רפאל איתן שנבחר למפקד המבצע פרטים ראשונים אודות הפעולה וקיבל לידיו תצלומי האוויר לצורך תכנונו. רפאל איתן הטיל את הביצוע על מח"ט 35 (חטיבת הצנחנים הסדירה), אל"ם חיים נדל. עד שעות הצהריים גיבשו תוכנית כללית להשתלטות על המתקן. בשעה 13:00 נעשה תיאום ראשוני של פרטי המבצע בין נדל ומפקדי הכוחות לבין נציגי חיל האוויר. בשעה 22:00 לערך נסתיים תכנון המבצע.
למחרת, ב־25 בדצמבר בשעות הבוקר, הוחל בהכנות למבצע, שיועד להיערך כבר למחרת. הבהילות נבעה מרצונם של מתכנני המבצע שלא להחמיץ את ההזדמנות להשיג את מערכת המכ"ם בפעולה פשוטה יחסית. בנוהל קרב מזורז ביותר נערכו בדיקות ואימונים על פריטי המבצע. עיקר האימון מבחינת כוח הקרקע התמקד בהסתערות על מודל ובפירוק קרונות מכ"ם מדגם P-10 ממשאיות "זיל" רוסיות. אלו נלקחו שלל במלחמת ששת הימים, ודמו לקרונות שבהם הותקן המכ"ם (המכ"ם המיושן נמצא במגרשי השלל שבמחנה צריפין). לביצוע המשימה נבחרו בעיקר קצינים וחיילים מצטיינים, וגם מספר לוחמים עם ניסיון בריתוך. הם התאמנו במשך יום שלם על פירוק הקרונות עד שהצליחו לבצע את התרגולת בזמן קצר.