במלחמת העצמאות לחם קסטל בשורות "ההגנה" ובצה"ל כמפקד כיתה. בהמשך עבר קורס קצינים ושימש כמדריך מחלקת צוערים בבה"ד 1. ב-1958 עבר לחטיבת גולני ושימש כמפקד פלוגה ומפקד סיירת גולני בשנים 1959 עד 1961. קסטל פיקד על כוח חסימה מן הסיירת במבצע חרגול. על פועלו במבצע הוענק לו צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע, על גילוי יוזמה והחלטה מהירה נוכח פני האויב תוך כדי הקרב על מוצבי תאופיק התחתונה. בשנים 1961-1962 פיקד על סיירת מטכ"ל. בהמשך פיקד על בית הספר למ"כים (גדוד 906) בשבטה. במלחמת ששת הימים לחם קסטל בחזית הדרום כמפקד גדוד מילואים 76 של חטיבה 99 מאוגדת אריאל שרון, הוא השתתף בכיבוש אום כתף ואל עריש. בהמשך פיקד על בית הספר לקצינים ועל חטיבת כרמלי. במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד כוח משימתי ברמת הגולן. ב-1974 מונה למפקד בית הספר לחי"ר (בה"ד 3) וב-1975 יצא לשליחות כנספח צה"ל בחמש מדינות בדרום אמריקה. ב-1977 מונה למושל רצועת עזה. בתפקידו האחרון בצה"ל, בדרגת תא"ל, שימש כמזכיר הנספחים הצבאיים בישראל אשר ייצגו 22 מדינות ברחבי עולם.
מחקר היסטורי.
בשנים 2003-2006 הכין קסטל מחקר מקיף בנושא שורשי משפחת קסטל הענפה, משנת 1293 בספרד, דרך גירוש ספרד ועד לימינו אלה, בהם שלושה דורות של המשפחה מתגוררים בנוה מונוסון. איתר את שורשי משפחת קסטל בקסטיליה, ספרד, בעזה, בעבר הירדן (לאחר חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן) ליד קבר אהרון הכהן ובחברון. המחקר פורסם כספר בשם "שבט קסטל לדורותיו" בשנת 2006.
קסטל ארגן כנסים רבי-משתתפים של שבט קסטל בשנים 1981, 1991 ו-2006. בכנס בשנת 1991, היה אורח הכבוד יצחק נבון, הנשיא החמישי של מדינת ישראל.
בשנת 1996 ניטעה חורשה על-שם שבט קסטל באחד מיערות הקרן הקיימת ובה כ-1,000 עצים.
קסטל זכה לתעודת הוקרה מיוחדת והנפקת בול ייצוגי מטעם קהילת נוה מונוסון על פועלו הביטחוני והציבורי.
פרטיים אישיים.
היה נשוי לברכה ולזוג שני בנים ושתי בנות. נפטר ב-2015.
גנאדי טרטקובסקי
גנאדי בוריסוביץ' טרטקובסקי (ברוסית: Геннадий Борисович Тартаковский; באנגלית: Gennady Borisovich Tartakovsky; נולד ב-17 בינואר 1970) הוא אנימטור ובמאי יהודי. עבודתו מושפעת בעיקר מקומיקס אמריקאי ומאנימה.
טרטקובסקי נולד במוסקבה שבברית המועצות למשפחה יהודית. אביו בוריס עבד כרופא שיניים עבור משרדים ממשלתיים ועבור נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, ואמו, מרים, הייתה עוזרת מנהל בבית ספר. לפני שהיגרו לארצות הברית חיו באיטליה, ובהיותו בן 7 עברו לארצות הברית בשל גילויי אנטישמיות.
טרטקובסקי למד קולנוע בקולג' קולומביה בשיקגו, ובמכון האמנויות בקליפורניה.
קריירת האנימציה המוקדמת שלו הורכבה מעבודותיו בסדרות אנימציה שונות, כמו באטמן: הסדרה המצוירת והמבקר. מאוחר יותר, הוא התקבל לעבודת ציורי לוחות-עלילתיים (storyboards) בשביל תוכניתה של האנה-ברברה, שני כלבים טיפשים.
עבודות עיקריות.
טרטקובסקי ידוע בעיקר בזכות יצירת, כתיבת ובימוי הסדרות המצוירות המעבדה של דקסטר וג'ק הסמוראי שזכו להצלחה רבה. המעבדה של דקסטר התפתחה מסרט סטודנטים הנשא את אותו השם, אשר הופק על ידו בזמן שהוא למד במכון האומניות בקליפורניה. בנוסף, הוא עזר להפיק את הסדרה בנות הפאוור פאף, בה ביים פרקים רבים, ושימש כמנהל האנימציה של גרסת הסרט. הוא גם ביים את , סדרת טלוויזיה מצליחה ביקום מלחמת הכוכבים, המבוססת על עלילות .
בשנת 2021 עבד על התסריט של הסרט "" שביים דרק דריימון.
שחקן טלוויזיה
ד&quot;ר ג'קיל ומיסטר הייד
חומר טעם
ראפ והיפ-הופ
ראפ והיפ-הופ ישראלי
יונה חיים קרוננברג
יונה חיים קרונֶנבֶּרג (1897, פיוטרקוב – 1975, תל אביב) היה סופר עברי, מתרגם ומדפיס.
קרוננברג נולד בעיר פיוטרקוב שליד לודז' שבפולין למשפחת מדפיסים, וספג את אהבת הדפוס העברי מינקותו. למד ב"חדר", ובמיוחד דקדוק עברי ומסתרי הלשון העברית, ובתום לימודיו עבד בבית הדפוס המשפחתי בעיר בילגוריי.
בשנת 1936, כשהיה סמוך לגיל ארבעים, עלה לארץ ישראל, וייסד בתל אביב, ברחוב כפר גלעדי, מסדרת דפוס חדשנית, שהפיקה עבודות נקיות ביותר. הוא היה מדפיס, מתרגם וסופר, ובצד ניהול המסדרה כתב ביאורים לתנ"ך, תרגם מפולנית וכתב סיפורי ילדים על פי האגדות והסיפורים ששמע בפולין בילדותו. הוא אהב במיוחד את ספריה של הסופרת הפולנייה אליזה אורז'שקו.
יונה חיים קרוננברג הצטיין בסגנון עברי נמלץ מבריק ומלוטש, ששובצו בו ניבים קדומים רבים, פתגמים ומשלי חכמה. ספרים אחדים שלו נדפסו בבית הדפוס שלו, דפוס קרוננברג. הוא נפטר בתל אביב.
קולנוע ישראלי
הקולנוע הישראלי הוא תיאור כולל ליצירה הקולנועית במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה ועד ימים אלו. תחילתו בסרטי תעמולה של המפעל הציוני אשר החל באותה עת בארץ ישראל, והמשכו ביצירות הקולנוע השונות אשר צולמו והופקו לאחר הקמת המדינה. במהלך הזמן, עבר הקולנוע הישראלי תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה.
בראשיתו, הקולנוע הישראלי היה חלק מבניית האומה החדשה בארץ על ידי ביסוס של מיתוסים לאומיים וזיכרון קולקטיבי משותף, עם התפתחותו ובהתאם לאירועים שונים אשר התרחשו במדינה עם השנים, גם הקולנוע שינה את אופיו. לאורך השנים, ניתן להצביע על נושאים אופייניים שחוזרים ועולים בסרטי הקולנוע הישראלי - יהודים וערבים, מזרחים ואשכנזים, מלחמה ושלום וגבריות ונשיות. במשך הזמן גבר הגיוון של יוצרי הקולנוע השונים ואוכלוסיות ישראליות חדשות, שהיו ממודרות בעבר מהקולנוע בישראל, נכנסו לתחום הבימוי וההפקה.
במרביתו, השפה הדומיננטית בסרטי הקולנוע הישראלי היא עברית. על כן, השוק המקומי הוא קטן מאוד, ומעטים הסרטים הישראליים שמגיעים כיום לרווחיות, הפקות רבות נסמכות על תרומות וקרנות קולנוע שונות. במקביל לכך, סרטים רבים של הקולנוע הישראלי זכו להוקרה והערכה ברחבי העולם, זכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע בעולם והיו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי.
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19. יעקב בן דוב היה חלוץ של סרטים תיעודיים ומפורסם ביותר הוא תיעודו של כניסת הגנרל אלנבי לירושלים. סרטיו התיעודיים שימשו בעיקר את קרן היסוד וקק"ל. בן דוב ביים גם את הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגיים בעברית בין השחקנים שנקרא: "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" (1923), אך מרבית הסרט אבד. בשנות השלושים, ברוך אגדתי הפיק וביים את סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בארץ ישראל שנקרא "זאת היא הארץ" (1935), על פי תסריט של אביגדור המאירי. אגדתי ביים חלק מהסצינות ושילב בו גם צילומים תיעודיים של יעקב בן דוב.
בשנות ה-50 הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי.
בשנות ה-60 החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע עצמאית. מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנים אלו. שני סרטים, "סאלח שבתי" ו"השוטר אזולאי" זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר. בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך נקטלו בביקורות. הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. בשנות השמונים חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכות וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים וחברות הכבלים והלוויין חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
החל משנת 2008, שישה סרטים ישראליים היו מועמדים לפרס האוסקר, אך לא זכו. לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר היו מועמדים "בופור" (2008), "ואלס עם באשיר" (2009), "עג'מי" (2010) ו"הערת שוליים" (2012). לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
נהוג לחלק את תולדות הקולנוע הישראלי לתקופות מוגדרות בהן היה ריכוז סרטים גבוה בעלי מאפיינים דומים, דגם משותף.
הקולנוע הארץ ישראלי.
תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בתקופת היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים הבודדים שנוצרו היו לרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות.