המענה לשאלה על בסיס פניו של מי בנויות פני הספינקס איננו ודאי. התאוריה הרווחת והידועה ביותר היא כי פני הספינקס הם דיוקן של פני הפרעה חעפרע. מניחים גם שהוא אחראי לבניית הספינקס, אולם גם לתאוריה זו אין אישוש של ממש, והיא מבוססת אך ורק על העובדה כי הספינקס ניצב לפני הפירמידה של פרעה זה, השייך לשושלת הרביעית של פרעוני מצרים, וחי בין השנים 2558 ל-2532 לפני הספירה.
בשל החוסר בראיות שיוכיחו באופן חד משמעי תאוריה זאת, הועלו גם השערות אחרות. בשנת 2004 האגיפטולוג הצרפתי ואסיל דוברב, הכריז כי לאחר 20 שנות חקירה ובחינה מחדש של הממצאים הארכאולוגיים הקשורים לספינקס, הוא הגיע למסקנה שפרעה ג'דפרע (Djedefre), שהוא אחיו למחצה של חעפרע ובנו של ח'ופו, שבימיו נבנתה הפירמידה הגדולה של גיזה, אחראי לבניית הספינקס. על פי השערתו של דוברב, בנה דגדפרה את הספינקס כדי להנציח את אביו ח'ופו, ופני הספינקס הם דיוקן פני אביו.
תאוריות אלטרנטיביות אחרות מתארכות את בניית הספינקס לתחילתה של הממלכה התיכונה של מצרים העתיקה, אולם תיארוך זה אינו עומד בקנה אחד עם הממצאים.
האף החסר.
במרכז פניו של הספינקס ישנו שקע ברוחב של מטר אחד. שם היה אף הספינקס, שאיננו נמצא עוד. אחת מהתאוריות המוכרת והידועות אומרת כי האף נשבר ונפל מיריית פגז תותח של צבא נפוליאון. כיום ידוע כי תאוריה זו אינה נכונה. הצייר הדני פרדריק לואיס נורדאן (Frederic Louis Norden) צייר את הספינקס בשנת 1737, ופרסם אותו בשנת 1755. בציור זה, נראה הספינקס ללא האף, וזאת לפני בוא צבאו של נפוליאון למצרים (ניתן לראות ציור זה כאן, הציור השלישי מלמעלה).
ההיסטוריון המצרי אל-מקריאזי, כתב במהלך המאה ה-15 כי מעשה הוונדליזם שבמהלכו הורד אף הספינקס נעשה על ידי שיים אל-דהר (Sa'im al-Dahr), מנהיג מוסלמי סופי פנאטי. על פי אל-מקריאזי, עשה זאת אל-דהר בשנת 1378, לאחר שראה איכרים מוסלמים מקומיים סוגדים לספינקס בקוותם כי הוא יגרום להגדלת יבולם. דהר זעם על החטא שעשו בכך שהתפללו לפסל, וכרת את אף הספינקס. בתגובה, האיכרים שחשו כי דהר פגע באל שלהם וכעת לא יצמח להם יבול בשדותיהם, ערכו בו לינץ'.
דעה זו, של ההיסטוריון אל-מקריאזי, קיבלה לאחרונה חיזוק ארכאולוגי - נמצאו בקרבת הספינקס שרידי שני מוטות חדים, ששימשו ככל הנראה לכריתת אף הספינקס.
בנוסף לאף החסר, חלק מהחוקרים סבורים כי לספינקס בגיזה היה גם זקן טקסי, אולם ככל הנראה הזקן הוסף בתקופה אחרת ולא בעת בניית הספינקס, זאת על בסיס העובדה שהמצרים בממלכה הקדומה והממלכה התיכונה לא ייחסו חשיבות לזקן. הזקן החל לקבל חשיבות דתית-טקסית רק מאוחר יותר, אז נהגו לגדל הפרעונים זקן קלוע דק, בעוד שאר שיער פניהם מגולח למשעי.
תאוריות חלופיות.
כמו מבנים רבים שנוצרו בימי קדם, דוגמת הפירמידה הגדולה של גיזה וגלגל רפאים, הספינקס הגדול של גיזה משך במשך השנים תשומת לב והיווה מושא לתאוריות שונות ומשונות. החל מאגיפטולוגים, וכלה במיסטיקנים, מצביאים וסופרים. הסיבה להתייחסויות רבות אלה נעוצה בכך שבהיסטוריה ובייעוד האמיתי של הספינקס נשזרו, מטבע הדברים, אגדות וסיפורים מיתולוגיים רבים, כמו גם חישובים ותאוריות שונות של אסטרולוגים, סיפורים על תרבויות נשכחות שאחראיות לבנייה, דוגמת אטלנטיס, וכדומה. אגיפטולוגים אינם מתייחסים ברצינות לתאוריות האלו.
זמן בנייה מוקדם יותר וקשר לגרמי השמים.
אחת מהתאוריות האלטרנטיביות המוכרות היא תאוריה שנהגתה וגובשה בידי שני סופרים חסרי ידע ממשי באגיפטולוגיה, גראהם הנקאוק (Graham Hancock) ורוברט ביובל, בסדרה של מספר הכרזות ופרסומים על ממצאיהם ומסקנותיהם, יחד ובנפרד, מסוף שנות השמונים. על פי התאוריה שלהם, הספינקס נבנה בסביבות 10,500 לפני הספירה. צורת האריה שלו מתייחסת לקבוצת הכוכבים אריה, והמתאר ופניית הספינקס מזרחה, יחד עם הפירמידה הגדולה של גיזה ותוואי נהר הנילוס הם השתקפות מדויקת של מיקום הכוכבים בקבוצת הכוכבים אריה, אוריון ושביל החלב כולו בהתאמה.
תאוריה זאת, וה"גילוים" המדעיים, כביכול, שעליהם הם מסתמכים, בתחום האסטרונומיה והארכאולוגיה הופרכו לחלוטין על ידי מספר רב של חוקרים ואנשי מקצוע שבדקו אותם. המדענים מצאו כי אין כל שחר בטענה כי הזוויות וצורת המבנים של מצרים העתיקה קשורה באופן כלשהו או מקבילה למערכות גרמי שמים.
סחיפה על ידי מים.
מדענים שבדקו את הספינקס מצאו בבסיס הספינקס סימנים לסחיפה מתמשכת של אבן הגיר על ידי מים. מכיוון שבאלפי השנים האחרונות לא זרמו במדבר המצרי כמות מספיקה של מים בשביל לשחוק אבן שכזו, יש הטוענים כי הספינקס עתיק הרבה יותר מן המקובל, וגילו בסביבות 10,000 שנה, אז המדבר היה סוואנה שבה זרמו לעיתים מים. לדעתם, הספינקס היה במקורו אבן גיר ענקית שעם השנים נשחקה על ידי מים ועוצבה על ידי המצרים לצורה הקרובה לספינקס של היום, ובתקופת מצרים העתיקה הספינקס כבר היה בנוי ברובו, והם רק שיפצו אותו לצרכיהם.
זיהוי אתני.
מספר תאוריות ניסו לשייך את הספינקס לגזע אדם מסוים. אחת הדעות המפורסמות היא ניסיון להציג את הספינקס כאדם בן הגזע הנאגרואידי-אפריקני. הגאולוג והפרופסור מאוניברסיטת בוסטון, רוברט סקוץ' , שחקר את הסחיפה במסלע של הספינקס, ציין כי "פני הספינקס בעלי מאפיינים של שחורים נגרואידים". אחד מהתיאורים המוקדמים ביותר של הספינקס כבן לגזע הנגרואידי הוא תיאורו של הנוסע הצרפתי ווֹלנֵי (Volney), שביקר במצרים ב-1783, ולפיו "הספינקס נראה כנגרואידי אופייני בכל תכונותיו ומראהו". הסופר הצרפתי גוסטב פלובר, שביקר במצרים בשנת 1849, כתב:
הספינקס בגיזה
הספינקס הגדול בגיזה
סויוז (משגר)
סויוז הוא משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר משמש את רוסיה לשיגור חלליות סויוז, לשיגור חלליות פרוגרס לתחנת החלל הבינלאומית ולשיגורים מסחריים של חברת "סטארסם". בהתחלה כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור וקוסמודרום פלסצק, אך ב-2008 החלו להתבצע שיגורים גם מבסיס החלל האירופי קורו שליד העיר קורו בגיאנה הצרפתית. באפריל 2016 בוצע שיגור הבכורה מקוסמודרום ווסטוצ'ני כששוגר משגר הסויוז לחלל.
משגר הסויוז הוצג בשנת 1966 כפיתוח של משגר הווסטוק, אשר הוא עצמו היה פיתוח של הטיל הבליסטי הבין יבשתי R-7. בהתחלה היה המשגר תלת שלבי, אך דגם ה"מולניה" כלל שלב רביעי שאפשר הגעה למסלול גבוה יותר.
דגמים שונים של המשגר סויוז שוגרו למעלה מ 850 פעם לחלל, יותר מכל משגר אחר, ולמרות תכנונו הנחשב מיושן כיום, הוא מצטיין במחיר זול ואמינות גבוהה ביותר. בין ה-1 בפברואר 2003 ו-26 ביולי 2005, כאשר המעבורות האמריקאיות היו מקורקעות בשל אסון מעבורת החלל קולומביה משגרי הסויוז היו הדרך היחידה לאספקת מזון וציוד לצוות תחנת החלל הבינלאומית.
שרשרת ארוכה של שיגורים מוצלחים נשברה ב-15 באוקטובר 2002, כאשר משגר סויוז בלתי מאויש שנשא לוויין פוטון-M ושוגר מקוסמודרום פלסצק התפוצץ באוויר 29 שניות לאחר המראתו. אדם אחד נהרג ושמונה נפצעו באירוע זה. ב-21 ביוני 2005 נכשל שיגור סויוז ארבעה שלבי שנשא לוויין תקשורת צבאי מולניה-M כ-6 דקות לאחר השיגור, בשל אי הפרדות השלב השלישי והשני. המשגר התרסק באזור טיומן בסיביר.
עזריאלי
אריק (סדרת טלוויזיה)
אריק (באנגלית: ) היא סדרת טלוויזיה לילדים, אשר שודרה ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV בין השנים 1989 -1997. הסדרה עוסקת בילד ההופך לכלב מעת לעת, כמעט ללא כל התרעה, ורק חברו הטוב יודע את סודו. הסדרה מבוססת על ספר מאת אלן אלברג, ועונותיה הראשונות שודרו גם בישראל, בערוץ הראשון (במסגרת רצועת השידור "מערכת תוכניות הילדים והנוער").
בשל התבגרותו של השחקן המגלם את אריק, אדוארד פידו, החל מ-1993 התמקדה הסדרה ברקס תומאס (בגילומו של אדם רופר), נער אחר הסובל מבעיה דומה. את דמותם של אריק ורקס ככלבים גילמו לאורך השנים ארבעה כלבים שונים.
כנסיית השילוש הקדוש
מבני דת נוצריים רבים ברחבי העולם נקראים על שם השילוש הקדוש.
היירון השני
היירון השני (ביוונית: Ἰέρων, בלטינית: Hiero; 306 לפנה"ס לערך – 215 לפנה"ס) היה טיראן סירקוסאי מ-270 לפנה"ס ועד 215 לפנה"ס. היירון, בנו הלא-חוקי של אציל סירקוסאי בשם היירוקלס, אשר טען כי הוא נצר לגלון, היה מצביא לשעבר בשירותו של פירוס מלך אפירוס ודמות חשובה במלחמה הפונית הראשונה.
עם עזיבת פירוס את סיציליה (275 לפנה"ס), נבחר היירון על ידי הצבא והאזרחים של סירקוסאי למפקד הצבא. הוא ביסס את מעמדו על ידי נישואיו לבתו של לפטינס (Leptines), מחשובי האזרחים. באותו זמן לכדו הממרטינים (קבוצת שכירי חרב מקמפניה, שנתמכו על ידי אגתוקלס) את מצודת מסאנה וממנה הציקו לסיראקוסאים. הם הובסו בסופו של דבר על ידי היירון בקרב סדור ליד מילאי, ואלמלא התערבות קרתגית הייתה העיר נופלת לידיו. כהכרת טובה מינוהו בני עירו לטיראן (270 לפנה"ס).
ב-264 לפנה"ס הוא שב ותקף את מסאנה, ובצר להם ביקשו הממרטינים את עזרת הרומאים. היירון חבר מיד למצביא הקרתגי חנון, אשר נחת זמן קצר לפני כן בסיציליה, אך הובס על ידי הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס ונסוג לסירקוסאי. ב-263 לפנה"ס הוא נאלץ בלחץ הצבא הרומאי לחתום על ברית עם רומא, לפיה נמסרה לו השליטה על החלק הדרום-מזרחי של סיציליה ועל חופה המזרחי עד טאורומניום.
מזמן זה ועד מותו ב-215 לפנה"ס הוא שמר אמונים לרומאים, ובמהלך המלחמות הפוניות סייע להם לעיתים מזומנות בחיילים ובאספקה. הוא החזיק צי מלחמתי חזק למטרות הגנה, והעסיק את בן עירו המפורסם ארכימדס בבניית אותן מכונות, אשר מילאו לימים תפקיד חשוב במצור שהטילו הרומאים על סירקוסאי.