קליעי עופרת מוצקים, אם הם עשויים מסגסוגת רכה, עלולים להתעוות ולהתפשט בזמן פגיעה במטרה במהירות גבוהה. תכונה זו, בשילוב עם העובדה שרובים נטעני לוע הם בעלי כושר חדירה נמוך ומהירות לוע נמוכה גרמו לכך שלא נוצר צורך בקליעים מתפשטים.
קליעי ההולופוינט הראשונים שווקו לקראת סוף המאה ה-19 תחת השם קליעים מהירים (Express Bullets). בקליעים אלו היה שקע בקצה, דבר שהפחית את משקלו של הקליע – והגביר את מהירותו. בנוסף לשיפור המהירות של הקליע, השקע בראש הקליע גרם לו להתפשט בזמן פגיעה במטרה, במיוחד כאשר הקליע היה עשוי סגסוגת עופרת רכה.
לקראת סוף המאה ה-19, עם פיתוח אבק שרפה נטול עשן, מהירות הלוע של התחמושת הפכה למהירה יותר, והקליעים הפכו לקטנים וקלים יותר. קליעים אלו היו צריכים להיות מצופים כדי שניתן יהיה לירות אותם (כלומר, קליעים בעלי ליבת עופרת המצופים נחושת). הקליעים החדשים (Full Metal Jacket, FMJ) היו חודרים מבעד למטרה, בדרך כלל, ולא גורמים לנזק משמעותי. דבר זה הוביל לפיתוח תחמושת בעלת קצה רך (Soft Point) ולאחר מכן לפיתוח של קליעי הולופוינט מצופים. תחמושת בעלת קצה רך יוצרה לראשונה בערך בשנת 1890 על ידי הבריטים בעיר ההודית דום-דום (ונקראה תחמושת דום-דום). אך תוך כמה שנים הוצאה התחמושת הזו משימוש צבאי לאחר שנטען על ידי הצבא הגרמני שהיא גורמת לסבל רב, ולפיכך מנוגדת לאמנת האג. למרות זאת, ציידים רבים המשיכו להשתמש בתחמושת זו מכיוון שהיא מאפשרת לתחמושת להיות מהירה ועם זאת קטלנית.
כיום, תחמושת הולופוינט נמצאת בשימוש בעיקר באקדחים, מכיוון שלרובים יש מהירות לוע גבוהה יותר והם משיגים את אפקט ההתפשטות גם באמצעות קליעים מחודדים (לעומת אקדחים, בהם אפקט ההתפשטות יכול להיות מושג, בדרך כלל, רק באמצעות הולופוינט).
תחמושת הולופוינט מודרנית משתמשת במספר דרכים על מנת להגיע לביצועים הרצויים:
חוקיות.
אמנת האג משנת 1899 אוסרת על שימוש מלחמתי בתחמושת שמתפשטת או משתטחת בקלות בגוף האדם. איסור זה מיוחס לפעמים, בטעות, לאמנת ז'נבה, אך למעשה הוא המשך של הצהרת סנקט פטרבורג משנת 1868, שאסרה על שימוש בקליעים מתפוצצים במשקל מתחת ל-400 גרם ושימוש בנשק שמחמיר את הפציעות או גורם למוות בלתי נמנע. מדינות החברות בנאט"ו אינן משתמשות בנשק שאסור על פי אמנת האג.
למרות האיסור על שימוש צבאי בתחמושת הולופוינט, תחמושת זו נפוצה מאוד בשימוש משטרתי או אזרחי, בעיקר בגלל הפחתת הסיכון הסביבתי בשל חוסר החדירה של הקליעים (כך שהם לא יחדרו את המטרה ויפגעו באדם העומד מצדה השני) דבר המונע גם נתזים ("ריקושטים", רסיסים שנוצרים כתוצאה מפגיעת קליעים באבנים, מתכת וכדומה). יתרון נוסף של קליעים אלו הוא נטרול מהיר של המטרה.
גם במקומות רבים שבהם נאסר באופן כללי השימוש בתחמושת מתפשטת, כדוגמת אנגליה, ציד למטרות ספורט של מינים מסוימים מותר בתחמושת מתפשטת בלבד. ישנם מטווחים בהם יש איסור על שימוש בתחמושת רגילה, עקב הנזק שהיא גורמת למטרות מתכת ולחפצים נוספים במטווח.
Black Talon.
בשנת 1992 חברת וינצ'סטר פיתחה את תחמושת ה-Black Talon ("טופר שחור"). קליעים אלו מצופים בחומר סיכה שחור בשם "Lubalox". קליעים אלו הם בעלי שקע בראשם, ומסביב לשקע יש מעין שישה עלי כותרת המצופים בשכבה דקה של חומר חזק שמונע מהם להתעוות, בין כל "עלה" יש חריץ שגורם לעלים להיפתח בזמן הפגיעה, ומכאן שמם: Black Talon (טופר שחור).
אף על פי שהביצועים של ה-Black Talon לא בהכרח טובים יותר מאשר תחמושת הולופוינט טובה, צורתו המיוחדת של הקליע מאפשרת לו להתפשט במגוון תנאים, ולכן משטרות רבות אימצו את התחמושת.
לאחר אירוע ירי המוני ברחוב 101 בקליפורניה בו נעשה שימוש בתחמושת Black Talon, יצאה התקשורת במתקפה על הקטלניות של הקליע. אגודה של רופאים אמריקאים בשם "American College of Emergency Physicians" טענה שהקצוות החדים של הקליע עלולים לחדור מבעד לכפפת הרופאים המטפלים בפצועי ירי, ובכך להעביר להם מחלות המועברות במגע עם דם (לטענה זו לא נמצא ביסוס).
בעקבות הביקורת, חברת וינצ'סטר משכה את ידה משיווק חופשי של ה-Black Talon, ועברה לשווק אותו רק לכוחות הביטחון. כמו כן, החברה הפסיקה לשווק את התחמושת עם ציפוי ה-Lubalox השחור ושינתה את שם התחמושת ל-"Ranger SXT". ציפוי הקצה החדש לא שינה את תכונות התחמושת אך היווה מענה לטענות של אגודת הרופאים האמריקאית (ACEP). אף על פי שהחברה הפסיקה על דעת עצמה את שיווק ה-Black Talon, בשנת 1993 התרחש אירוע ירי נוסף בו הייתה מעורבת תחמושת זו. בעקבות כך נתבעה החברה, אך היא יצאה זכאית.
ישנה שמועה, המוזכרת גם בסרט רונין, שציפוי ה-Black Talon עשוי טפלון שנועד לחדור אפודי מגן. שמועה נוספת טוענת שתחמושת Black Talon אינה חוקית. שמועה זו אינה נכונה, אלא חברת וינצ'סטר החליטה, על דעת עצמה, על הפסקת יצור התחמושת (אמנם, תחמושת זו אינה חוקית במקומות בהם השימוש בתחמושת הולופוינט רגילה אינו חוקי).
אפולו 12
אפולו 12 הייתה המשימה המאוישת השביעית בתוכנית אפולו והנחיתה השנייה של אדם על הירח. שוגרה ב־14 בנובמבר 1969, על גבי טיל סטורן 5. נחתה באוקיינוס הסערות על הירח ב־19 בנובמבר, וחזרה לכדור הארץ ב־24 בנובמבר.
המשימה.
במהלך השיגור פגעו במשגר שני ברקים בעת שחלף באטמוספירה העליונה. פגיעות אלה שיבשו את פעולת המחשבים ואת קריאת הטלמטריה על הקרקע למשך מספר דקות. בהברקה של רגע, פקד בקר הטיסה (ג'ון ארון) על הצוות "Try SCE to aux", בהתייחסו למתג נידח בקונסולת השליטה של החללית, פעולה שתיקנה את הבעיה והצילה את המשימה מביטול.
במשימה זו תורגלה נחיתה מדויקת במטרה (בניגוד לאפולו 11, שנחתה במרחק כ-3 או כ-6.5 קילומטרים ממטרתה), בעזרת מכ"ם ומערכת המחשב, עם התערבות ידנית מינימלית של הטייס פיט קונראד. תא הנחיתה אינטרפיד נחת במרחק 183 מטרים ממטרתו המיועדת.
במהלך שתי הליכות ירח, שנמשכו כמעט ארבע שעות כל אחת, אסף הצוות דוגמאות מקרקע הירח (בסך הכל 34 קילוגרם), וחלקים מהחללית הבלתי מאוישת סרוויור 3, שנחתה על הירח באפריל 1967. כמו כן, הושארה על הירח ערכת ניסויים. בין היתר, הכילה הערכה סייסמוגרף, שאף הקליט את הרעידות בפני הירח שיצרה המראתם של האסטרונאוטים מפני השטח בתום המשימה, עד שעה לאחר שעזבו. הם לכדו חלקיקים של רוח השמש ברדיד אלומיניום שהחזירו עמם. בנוסף, הם צילמו את פני הירח ואת עצמם במצלמת 70 מ״מ ומצלמה סטראוסקופית.
משימה זו הייתה הראשונה בה נכללה מצלמת טלוויזיה צבעונית, שצילמה את האסטרונאוטים על הירח. לרוע המזל, בין כיוון את המצלמה לעבר השתקפות של השמש מעל רכב הנחיתה, ושרף את המצלמה. עקב זאת, התקשורת איבדה עניין במשימה תוך זמן קצר יחסית.
המשימה הקודמת, אפולו 11, הייתה היסטורית. עיני כל העולם היו נשואות אליה, מיליונים צפו בה בשידור חי, והן האסטרונאוטים והן צוות הקרקע בחרו את מילותיהם בקפידה. לעומת זאת, במשימה זאת, שהייתה כבר הנחיתה השנייה על הירח, הרשו לעצמם האסטרונאוטים להשתעשע מעט יותר. פיט קונראד, שלא היה גבוה במיוחד, קרא "וופיי" כאשר קפץ מן השלב האחרון בסולם אל קרקע הירח. "בן אדם, זה אולי היה [צעד] קטן לניל, אבל [צעד] ארוך עבורי", הוסיף, בהתייחסו לאימרתו המפורסמת של ניל ארמסטרונג, כאשר הניח את רגלו על הירח.
במשימה זו השתמשו לראשונה במחולל חשמל, המבוסס על דעיכת פלוטוניום. המחולל סיפק 75 וואט, ואיפשר למכשירים המדעיים לפעול ללא הפסקה ולשדר נתונים אל כדור הארץ. בתחילה, תיבת הפלוטוניום סירבה לצאת מתא האחסון שלה, על מנת שיניחו אותה במחולל ונדרשו מכות פטיש על מנת להוציאה.
לאחר 32 שעות וחצי על פני הירח, המריאו קונראד ובין ונפגשו במסלול סביב הירח עם גורדון. לאחר יומיים, במהלכם צילמו את פני הירח, יצאו אל כדור הארץ. בשובם, אספה אותם מן הים נושאת המטוסים USS Hornet.
הצוות.
צ'ארלס קונראד הבן.
מפקד המשימה. (2 ביוני 1930 - 8 ביולי 1999), אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני, תוכנית אפולו ובסקיילאב. בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת פרינסטון, 1953. בתום לימודיו, הצטרף לצי האמריקני כטייס. הוא למד בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי. מאוחר יותר שירת כמדריך טיסה ומהנדס ביצועים בבית הספר. לאחר מכן שירת כמדריך טיסה על מטוסי F-4 פנטום בטייסת ההדרכה VF-121, ולאחר מכן בטייסת הפנטומים VF-96 על נושאת המטוסים USS Ranger. נבחר לאסטרונאוט בספטמבר 1962. הטיסה הראשונה שלו לחלל הייתה בג'מיני 5. כמפקד ג'מיני 11, קבע שיא גובה חדש מעל פני הקרקע. משימתו הבאה הייתה כמפקד אפולו 12. תפקידו האחרון בחלל היה מפקד סקיילאב 2, תחנת החלל האמריקאית הראשונה. בדצמבר 1973 עזב את השירות בצי ובנאס"א.
נהרג בגיל 69 בתאונת אופנוע.
ריצ'רד גורדון.
טייס תא הפיקוד. נבחר לאסטרונאוט בקבוצה השלישית, באוקטובר 1963. בספטמבר 1966 שוגר כטייס במשימת ג'מיני 11, שחברה לחללית אג'ינה. במשימה זו ביצע הליכת חלל, השיג שיא גובה חדש של כ-1,368 קילומטר, ולראשונה בוצעה כניסה מבוקרת אוטומטית לאטמוספירה. באפולו 12 נשאר במסלול סביב הירח בזמן שקונראד ובין נחתו על הקרקע. הוא צילם את פני הקרקע כדי למצוא אתרי נחיתה אפשריים למשימות הבאות. התפקיד הבא שלו היה מפקד גיבוי של אפולו 15. הוא פרש מנאס"א ומהצי בשנת 1972.
אלן בין.