בשלב הראשון, עסקה כתיבתו בלאומיות היהודית ובקיום ההיסטורי שלה, כפי שהתבטא בחיבורים ובאישים יהודיים בולטים: ב-1877 פרסם את "ציון לנפש קרוכמל", חיבור ביוגרפי אודות המשכיל העברי נחמן קרוכמל, שפתיח תאוריה היסטוריוסופית של העם היהודי. בשנים 1888-1889 התפרסם בעיתון העברי "המגיד" תרגומו של הורוויץ לספרו של משה הס "רומא וירושלים", הנחשב לאחד החיבורים הלאומיים שהקדימו את התנועה הציונית. ב-1891 התפרסם ספרו "העבריה והיהודיה", בו השווה את דיני האישות במקרא לאלו של התלמוד וניסה להראות כי ההלכה היהודית שאפה להביא לשוויון בין הגברים לנשים ובכך מתבטא המוסר היהודי.
בנוסף, בשנת 1882 הוציא לאור באופן חד פעמי את כתב העת בית עקד, שכלל ספרות ושירה עברית עם נטייה לאומית.
בשלב השני, עסקה כתיבתו של הורוויץ בנושאים אקטואליים מחד והיסטוריים מאידך, אף שבין השניים היה קשר הדוק ובשני המקרים עוררו דעותיו של הורוויץ, כמו גם כתיבתו (שהייתה לא פעם דרמטית ואף פרובוקטורית), ביקורת ציבורית נרחבת.
ב-1904 פרסם הורוויץ ב"השילוח" את מאמרו "לשאלת קיום היהדות", בו טען שהציונות נכשלה במשימתה להעניק ליהדות כיוון חדש ורלוונטי, שיספק ליהודים סיבה להמשיך ולדבוק ביהדותם במקום לבחור באפשרויות הרבות שמציעות התרבויות הזרות. לפי הורוויץ, אם הציונות רוצה להבטיח את עתידם של היהודים, עליה ליצור תרבות לאומית ששורשיה במסורת ובהיסטוריה היהודית וביטויה הוא בשפה העברית.
המאמר עורר הד נרחב ושפע של תגובות בעיתונות העברית, רובן שליליות, והגדיר את הורוויץ ופעילותו בשנים הבאות בעיני הציבור ובעיני עצמו. הביקורת שמתח הורוויץ במאמר זה ובמאמרי המשך ("שתי דרכים", "ספירטיזמוס לאומי") על הציונות התרבותית במזרח אירופה בכלל ואחד העם בפרט, הביאו אותו להגר לברלין, על אף שבאותה תקופה לא היה בה מרכז עברי משמעותי.
בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל", ששם לו למטרה לקדם ולפתח את התרבות העברית, ועל ידי זה לקדם את חיפוש והחייאת הערכים הלאומיים המחודשים עבור הציונות והעתיד היהודי. על פי הורוויץ, .
הפרויקט היומרני לא זכה להצלחה, אך ממנו נולדה (בשיתוף פעולה עם אגודת "עברייה") "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית". ההסתדרות העברית ביקשה לקדם את העברית כשפה לאומית, כתגובה לשתי מגמות לאומיות בולטות: מחד, הציונות הממוסדת, שרק ב-1907 הכריזה על העברית כשפה הלאומית היהודית אך לא עשתה צעדים ממשיים לקידום ההצהרה הזו, ומאידך הפופולריות הגוברת של היידישיזם, שהכתיר את היידיש כשפה הלאומית היהודית ותמך בלאומיות יהודית לא-ציונית. ההסתדרות קיימה שלוש ועידות - בברלין ב-1909, בקייב ב-1910 ובווינה ב-1913, בין השאר כתגובה לכנס היידיש בצ'רנוביץ' ב-1908, אך לא הצליחה להציג הישגים משמעותיים. הורוויץ עצמו שימש כגזבר ההסתדרות בברלין עד להתפטרותו ב-1912.
"העתיד".
במקביל לפעילותו בהסתדרות העברית, ייסד הורוויץ את העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לבירור ענייני היהדות והיהודים. כתב עת זה נועד לשמש במה למאמרים שיחקרו את ההיסטוריה היהודית בחיפוש אחר ערכים, רעיונות ודגמים לאומיים רלוונטיים שנזנחו בעבר ויוכלו לספק מענה לקיום הלאומי היהודי בעתיד: .
"העתיד" התפרסם חמש פעמים בין השנים 1908-1913, והגיליון השישי, שהתעכב עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפרסם רק ב-1926, לאחר מותו של הורוויץ. בכתב העת השתתפו, בין השאר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שמואל אבא הורודצקי, שמעון דובנוב, יעקב נפתלי שמחוני, יחזקאל קויפמן ובר-טוביה, ויוסף קלוזנר פרסם בו לראשונה פרקים מספרו "ישו הנוצרי". המאמרים בכתב העת עסקו בחקר המקרא, התלמוד, החסידות, הפרנקיזם, יחסי היהדות והנצרות ועוד. כמו כן נערך בו סימפוזיון "על היהדות ועל עתידותיה", בו התבקשו סופרים, הוגים דתיים ואנשי ציבור לחוות את דעתם על הגדרת היהדות בעבר ועל אופי קיומה בעתיד.
הורוויץ עצמו פרסם בהעתיד הן מאמרי מערכת בנושאים אקטואליים והן מאמרים היסטוריוגרפיים, שעסקו בהערכה מחודשת של אישים ותנועות יהודיות בולטות ועמדו לרוב בניגוד לדעה המקובלת בתקופתו. במאמרו על רבי יהודה הלוי, למשל, התנגד לטענה שריה"ל היה בעל תפיסה לאומית וטען שהן תורתו הפילוסופית, הן טיעוניו הציוניים כביכול והן שיריו ביטאו השלמה עם מציאות הגלות ועם הגאולה הלאומית כעניין השייך לאחרית הימים.
ביקורת דומה השמיע הורוויץ במאמר "החסידות וההשכלה" כנגד החסידות, שלטענתו לא היה בה חידוש אמיתי אלא שימור של מציאותית גלותית וירודה, לעומת ההשכלה ש'יצאה מן הגטו' ופיתחה חשיבה רציונלית וכתיבה בעברית. במאמר זה יצא הורוויץ גם נגד ה'ניאו חסידות', כלומר הנטייה הרומנטית של בני תקופתו (כדוגמת ברדיצ'בסקי, י"ל פרץ ומרטין בובר) אחרי החסידות כמייצגת עבר יהודי אותנטי אך לא מחייב.
בניגוד לחסידות, שיבח הורוויץ את השבתאות בשני מאמרים שהוקדשו לשבתאי צבי, שהיה בזמנו של הורוויץ שם נרדף למשיח שקר ולסכנה שיש באמונה בגאולה לאומית מיידית. הורוויץ טען ששבתאי צבי אכן ניסה למשוך את היהדות לכיוון חדש ולתת לתחייה הלאומית משמעות רוחנית, וכי על הציונות ללמוד ממנו.
ההערכה שביטא הורוויץ לשבתאי צבי, לצד הביקורת החריפה על החסידות וכן כמה התייחסויות חיוביות לישו, עוררו פולמוסים ציבוריים סוערים בעיתונות העברית של התקופה. שיאם של פולמוסים אלו היה 'משפט הכבוד' ב-1908, בו תבע הורוויץ את שמעון מנחם לאזר, עורך העיתון "המצפה", כיוון שהאחרון טען שהורוויץ הוא מיסיונר המבקש למשוך את קוראיו ואת הסופרים, בהם תמך כלכלית, לנצרות. הרוויץ זכה במשפט והמשיך לעסוק בנושאים אלו בכתיבתו, אך זו המשיכה לעורר תגובות קשות. לאחר הביקורת הנרחבת למאמרו הפסימי "הצער היהודי" ב-1913 החליט הורוויץ לוותר על כתיבתו האקטואלית ולהתמקד בנושאים היסטוריים וספרותיים.
במהלך 1914 קובצו מאמריו של הורוויץ בשני ספרים; הראשון, שקיבץ את מאמריו המוקדמים של הורוויץ, לא יצא לאור מעולם עקב המלחמה ואילו הקובץ השני הספיק להתפרסם ונקרא מאין ולאין. באותה שנה, במסגרת הוצאת "אחיספר" ששיתפה פעולה עם הוצאת "תושיה" והוצאת "צנטרל" החל במפעל של פרסום קובצי מאמרים של מ"י ברדיצ'בסקי וש"א הורודצקי, וכן גיליון יחיד מנתיבות, שהיה אמור להיות כתב עת ספרותי מתמשך.
במהלך שנות המלחמה התחיל בחיבורו של ספר שעסק בחיבור "חובת הלבבות" והתפרסם ב-1922, בסמוך למותו.
פוקסיה מגלנית
פוקסיה מגלנית (שם מדעי: "Fuchsia magellanica"; מכונה גם פוקסיית הקוליבריים), היא מין של צמח בעל פרחים בסוג פוקסיה ממשפחת נר הלילה, המצוי באזור הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית. מין זה גדל בתנאי האקלים הממוזג של ארגנטינה וצ'ילה, מקו הרוחב 32 ° 50 עד למצר מגלן. המין הובא לאוסטרליה והתאזרח שם במדינות אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה וטסמניה. הפוקסיה קרויה על שם פרדיננד מגלן.
תיאור.
תת-שיח זה יכול לגדול עד לגובה ורוחב של 3 מטר באקלים ללא כפור, ועד לגובה ורוחב של מטר וחצי באזורים קפואים. הצמח פורח למשך תקופה ארוכה ומתאפיין בפרחים קטנים דמוי צינור המשתלשלים מטה; צבעי הפרח המצויים הם אדום וסגול, ויש גם גוני ורוד לבנדר ולבן. הווריאציה בצבעי הפוקסייה המגלנית משתנית באופן עקבי על פני הטווח הטבעי שלה, ולמרות תפיסה מוטעית בעבר, אין זנים שמוכרים מדעית על ידי הבוטנאים המובילים בתחום. בדיקות אבקה שנערכו במערב האוקיינוס השקט על ידי חברי אגודת מיני הפוקסייה המערביים, הראו כי כמעט כל הפוקסיות המגודלות בגינות הן כלאיים של מספר מינים. הפרחים השמוטים של המין הם מקור מזון אטרקטיבי עבור הקוליבריים, והצמח הוא גורם חשוב בתזונת הפודו הדרומי.
גידול.
הפוקסיה המגלנית והזנים שלה נפוצים באופן נרחב אצל משתלות וגננים כצמח נוי. הפוקסיה נשתלת בעיקר בגני נוי באקלים ממוזג וסובטרופי, ובמרפסות, פטיו או בתוך קונסרבטוריונים (ביתנים סגורים גדולים). פוקסיה זאת עמידה יותר לקור לעומת מינים אחרים מאקלים טרופי, ואפילו במקרים שיש כפור קשה רק העלים העליונים ימותו.
הפוקסיה המגלנית מאוד רגישה לאקרית מסוימת המכונה אקרית הפוקסיה ("Aculops fuchsiae"); מוצאה של אקרית זאת בחוף המערבי של ארצות הברית והיא הופצה בטעות לברזיל בשנת 1980. האקרית הופיעה מספר פעמים על הצמחים הללו בצרפת, באיי התעלה ובבריטניה, אך עם זאת היא אינה מצליחה לשרוד בטמפרטורות נמוכות מ-5 °C - כך שההדברה שלה נעשית בקלות.
זנים.
לפוקסיה המגלנית מספר זנים:
רעם איתן
ביזון המישורים
ביזון המישורים (שם מדעי: "Bison bison bison") הוא תת-מין של ביזון אמריקני, יונק צמחוני ממשפחת הפריים ומשבט הבקר. הוא קטן יותר מתת-המין ביזון היערות.
הביזון הוא בעל חיים גדול החי בערבות המרעה של אמריקה הצפונית. בעבר מילאו ביזונים אלו את כל רחבי המישורים הגדולים בצפון אמריקה שהעניקו להם את שמם, אך עקב ציד מתמשך אוכלוסייתם הידלדלה עד שהם כמעט נכחדו. כיום הביזונים השתקמו, אך אוכלוסייתם קטנה משהייתה בעבר.
זכרי הביזונים חומים ובעלי קרניים חדות ושחורות וגיבנת אפורה על ראשם ועורפם ורעמת שיער המשתלשלת על הרגליים הקדמיות. הנקבות קטנות יותר מהזכרים, אך די דומות להם. הצעירים בעלי פרווה זהובה.
עדרים אלה מצויים כיום בקרבה לסיכון עקב פגיעה ממחלות של פרות שהתפראו. הם גם בסכנה של אובדן מקומות מחייתם לטובת בנייה ומרעה.
המונח חיילי באפלו הפך לכינוי כללי לכל החיילים השחורים, ומשמש כיום ליחידות צבא ארצות הברית המתחקות אחר השושלת הישירה שלהם לכל אחד מהגדודים האפרו-אמריקניים שנוצרו בשנת 1866.
ביזון הערבה
כריסטיאן הביכט