ב-1780 עבר לעיר ברלין שבפרוסיה, ושם פגש את משה מנדלסון והתוודע לחוג המשכילים שסביבו. לפי עצת מנדלסון תרגם לעברית את ספר הרפואה העממית "רפואות העם" מאת הרופא השווייצרי טיסו (Tissot), על פי התרגום הגרמני. התרגום שולב בספרו "מודע לבינה" (ברלין תקמ"ט 1789), שכולל גם את "אגרות החכמה" - קובץ מכתבים על מדעי הטבע. בשנת 1783 או 1784 התיישב בעיירה מיקולאייב, ובסיועו של הנסיך הפולני המקומי אדם צ'רטוריסקי (Adam Kazimierz Czartoryski) הדפיס ב-1794 מהדורה שנייה של ספר "רפואות העם", שבראשה הופיעו הסכמות של רבנים רבים וגם מכתב ברכה ממנדלסון.
בשנים הבאות נדד רמ"ל בערים שונות בפולין והיה בין השאר במז'יבוז', בברדיצ'ב ובוורשה. בשנים 1788–1792 השתתף במועצה של רבנים לדיון במצב היהודים בפולין, שכונסה בסיים בוורשה. מוורשה עבר רמ"ל לעיירה אוסטיה שבפלך מוהילב, שם התגורר באחוזתו של היהודי העשיר יהושע צייטלין, שתמך בכמה תלמידי חכמים משכילים. הוא שימש כמורה לבניו ונכדיו של צייטלין, ובאחוזתו כתב את ספר המוסר שלו "חשבון הנפש".
ב-1792, על רקע חלוקת פולין והמהפכה הצרפתית ובעידודו של הנסיך צ'רטוריסקי, כתב לפין בצרפתית תזכיר ובו הצעה לשיפור חיי היהודים בפולין על ידי הפצת השכלה, כינון בתי ספר מתקדמים, איסור על לימודי חסידות וקבלה, הטלת מגבלות על הרבנים וכן הלאה – רעיונות מקובלים אצל אנשי תנועת ההשכלה בזמנו. לפין לא הזדהה לגמרי עם המשכילים שבזמנו, ויצא בביקורת עליהם על שהם נבדלים מהעם, אינם שומרים מצוות ומזלזלים בהלכה.
ב-1808 עבר למרכזי ההשכלה שבגליציה, שם איבד חלק גדול מרכושו, וגם החל סובל מלקות ראייה שהגיעה עד עיוורון. בגליציה התיידד עם אנשי הדור הבא של תנועת ההשכלה, ובהם שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק) ויוסף פרל, והשפיע על דרכם ועל יצירתם. הוא החל לחבר תרגום של כמה מספרי המקרא ליידיש עם ביאור עברי, ממנו נדפסו רק תרגומיו למשלי ולקהלת.
ב-1818 הוציא רמ"ל לאור בז'ולקווה ספר בשם "מסעות הים", תרגום ועיבוד של שני ספרי מסעות על פי יואכים היינריך קאמפה (Campe). באותן שנים כתב גם חיבור אנטי-חסידי בשם "מחכימת פתי", שלא נתפרסם ונותר בכתב יד בספרייתו של יוסף פרל, עד שאבד בזמן מלחמת העולם השנייה. החיבור השפיע רבות על יצירותיו הסאטיריות האנטי-חסידיות של פרל, "מגלה טמירין" ו"בוחן צדיק", ועל כותבים נוספים מחוגו של פרל.
עד לפטירתו עבד על יצירה שעסק בה מאז ימיו בברלין, והיא תרגום חדש לספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם בלשון חז"ל. רמ"ל לא ידע ערבית, ולכן הכין את התרגום (או למעשה, העיבוד) על פי התרגום הימי-ביניימי של שמואל אבן תיבון. רמ"ל הספיק להכין לדפוס רק את שני החלקים הראשונים, וגם אותם לא הצליח להגיה כראוי מחמת עיוורונו. בסופו של דבר נדפס רק התרגום לחלק הראשון של המורה, על ידי תלמידו וידידו של רמ"ל, מרדכי סוחוסטאוור, בז'ולקווה, לאחר מותו של רמ"ל (שנת הדפוס אינה מופיעה והיא כנראה 1831). לתרגום צורף גם מבוא של לפין למורה בשם "אלון מורה". שני החלקים האחרים נותרו בכתב יד. רמ"ל עצמו הלך לעולמו ב-9 ביולי 1826 בטארנופול (במחקר מוזכרים כמה תאריכים אחרים כתאריך מותו).
אף על פי שבזמנו היה רמ"ל מפורסם מאוד ואף היו שהחשיבו אותו כיורשו של מנדלסון, נשתכחו הוא וחיבוריו לאחר מותו. הדבר נבע ככל הנראה מהאופי העממי של יצירתו, ואי התאמתה לרוח הכללית של חיבורי אנשי תנועת ההשכלה.
כתיבתו.
הספר "רפואות העם" הוא עממי גם בתוכנו וגם בסגנונו. רמ"ל השתמש בו בלשון חז"ל, בין השאר בהשפעת בן עירו יצחק סטנוב, וזאת בניגוד מוחלט למקובל בספרות של תנועת ההשכלה. הוא אף חידש מילים בעברית למונחים רפואיים, ובהן המילים חוקן, בחילה, שיעול ומילים אחרות שלא נשתמרו. הספר היה פופולרי מאוד, וקהילות רבות בפולין ובמזרח אירופה רכשו אותו לצורך הטיפול בחולים שלהן.
תרגום ספרי המקרא ליידיש בידי רמ"ל עורר התנגדות רבה אצל אנשי תנועת ההשכלה: לא זו בלבד שהיידיש הייתה בעיניהם "ז'רגון", שפה משובשת ונמוכה, אלא גם תרגומו עמד כנגד אחד המפעלים החשובים של ההשכלה - מפעל התרגום של ספרי המקרא לגרמנית, שהחל בו מנדלסון. אמנם כוונתו של רמ"ל לא הייתה דווקא להעלות את היידיש למדרגת שפת תרבות, אלא בעיקר להשתמש בה ככלי להפצת ההשכלה בכל שכבות העם, אך אף על פי כן לא יכלו המשכילים לקבל יצירה כזו ממי שנחשב ליורשו של מנדלסון בפולין. משכיל בשם טוביה פדר יצא נגד רמ"ל בסאטירה עוקצנית בשם "קול מחצצים". הוא תיאר בה שיחה דמיונית בעולם האמת בין מנדלסון ותלמידיו, ובה מתלונן מנדלסון כי אינו מבין את תרגומו של לפין ואת השפה העילגת וההמונית שבה נכתב. אחד התלמידים, יצחק אייכל, עונה למנדלסון שרמ"ל "בז למליץ (=לכותבים בעברית מליצית, המשכילים), ובפני דובר צחות ירוק יִרק". להגנתו של רמ"ל יצא משכיל אחר, יעקב שמואל ביק; הוא ענה לטענותיו של פדר, דיבר בשבחה של היידיש וקבע כי גם היא יכולה לשמש כלשון תרבות. דעה כזו הייתה חריגה לגמרי בנוף המשכילי, ואכן בהמשך חייו עבר ביק ממחנה המשכילים אל החסידות. רמ"ל עצמו לא התערב בפולמוס, אך לא המשיך להוציא לאור את התרגום אחרי שיצא התרגום לספר משלי; תרגומו לקהלת נדפס רק אחרי מותו. במסגרת מאבקו בתנועת החסידות הוא המליץ להפיץ את ספר מטפחת ספרים בפולין.
בנג'מין פרנקלין ותנועת המוסר.
ספרו "חשבון הנפש" הוא ספר מוסר העוסק בתיקון מידות הנפש ובחינוך עצמי. הספר הוא למעשה עיבוד של אחד מחיבוריו של בנג'מין פרנקלין, תוך השמטת אזכור ישו וסוקרטס, התאמת ודיוק המסרים בהתאם למקורות חז"ל ורוח היהדות כפי שלפין תפס אותה. לפין לקח מן האוטוביוגרפיה של פרנקלין את שיטת השיפור העצמי המבוססת על קביעת שלוש עשרה מידות בנפש ועבודה עצמית עליהן לפי שבועות. כפי הנראה היה "חשבון הנפש" מיועד גם להציב אלטרנטיבה כנגד השקפות ודרכי התנהגות של החסידים בתחום ההשתלמות האישית, המוסר והתפילה. המהדורה הראשונה של "חשבון הנפש" יצאה בלבוב ב-1808.
ספר זה הפך נפוץ ומשפיע מאוד בקהילות היהודיות בפולין ובמזרח אירופה, ויצא לאור בעוד חמש מהדורות במהלך המאה ה-19. השפעה מיוחדת הייתה לספר על רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, ששאב רעיונות רבים ממנו – לרבות שלוש עשרה המידות – ודחף להדפסת המהדורה השנייה של הספר בווילנה תר"ה (1844), תוך הצנעת קורות חייו של לפין והיותו משכיל, בעל דעות אנטי חסידיות ואולי גם אנטי דתיות. מאוחר יותר הושכח גם שמו של לפין עצמו בספרות של ישיבות המוסר.
אבי הלשון העברית החדשה - הלא מקראית.
ההשפעה העיקרית של רמ"ל על הספרות העברית החדשה עד ימינו היא השימוש בלשון חז"ל. בימיו הייתה זו חריגה מהנורמה המשכילית שגרסה שימוש בעברית מקראית בלבד, אך חיבתו ללשון המשנה עברה לתלמידיו מרדכי סוחוסטאוור ואליעזר צבי צווייפל, ומהם לתלמידם שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים), שהביא למהפכה בסגנון הספרות העברית כששילב בה את לשון המשנה.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
וסל
ואסאל
חד־פסיגיים
דו־פסיגיים קדומים
ברדלס (פירושונים)
ה' הידיעה
שמואל ריינר
הרב שמואל ריינר (נולד בי"ב באלול תשי"ד, 10 בספטמבר 1954) הוא מראשי ומייסדי ישיבת מעלה גלבוע, יחד עם הרב יהודה גלעד ודוד ביגמן. בעבר היה מראשי תנועת מימ"ד ושימש כרב הקיבוץ הדתי טירת צבי.
ביוגרפיה.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה. אח לפרופסור אלחנן ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיס לפרופסור ישראל יובל. בצעירותו למד בבית הספר חורב, בישיבה התיכונית שעלבים, בישיבת קול תורה ובישיבת ההסדר שעלבים. את שרותו הצבאי השלים בחיל השריון.
בשנים 1982–1985 שימש כר"מ בישיבת שבות ישראל באפרת. בשנים 1985–1986 שימש כר"מ בישיבת מקור חיים (שפע) בירושלים. בשנת 1988 התמנה לרב הקיבוץ הדתי טירת צבי, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2005.
בשנת 1993 היה ממייסדי ישיבת מעלה גלבוע, והיה לראש הישיבה יחד עם הרב יהודה גלעד, ובהמשך הצטרף אליהם גם הרב דוד ביגמן. בישיבה הרב ריינר מלמד גמרא בעיון, חסידות וספרות כללית.
בנוסף, כיהן הרב ריינר כחבר במועצת תנועת הנוער עזרא ובוועד הרבנים של עמותת צהר, והיה שותף בהקמת בית מדרש "ניגון" במדרשת אורנים.
הרב ריינר נשוי לוורדה, אב לשישה ילדים וסב לתשעה נכדים. מתגורר כיום במצפה נטופה שבגליל התחתון.
דרכו הלימודית.
תפיסת עולמו של הרב ריינר נחשבת כחדשנית בעולם הישיבות הישראלי, מכיוון שהוא משלב בתפיסתו פתיחות לעולם הכללי, יחד עם דבקות בלימוד התורה המקובל בישיבות הליטאיות.
בלימוד הגמרא שיטתו של הרב ריינר נאמנת לשיטת הלימוד המקובלת בישיבות הליטאיות, והיא מתמקדת בחקירה לעומקן של ההגדרות ההלכתיות והמשפטיות, תוך שימוש במתודות שפיתחו האחרונים במאות השנים האחרונות, ובייחוד הרב חיים מבריסק והרב שמעון שקופ. דרך הלימוד הזו בולטת בישיבת מעלה גלבוע, על רקע שיטת "המחקר הישיבתי" הנהוגה על ידי רוב מעבירי שיעורי הגמרא בישיבה.
פתיחותו לעולם הכללי באה לידי ביטוי בשיעורים קבועים בספרות כללית שהוא מעביר בישיבה. בין השאר הוא עוסק בכתביהם של קפקא, עגנון, אפלפלד, יהודה עמיחי ועוד. בשנים האחרונות החל לכתוב מאמרים בתחום זה. כמו כן, הוא עוסק בעצמו בכתיבה ספרותית, בעיקר של סיפורים קצרים, המתפרסמים מעת לעת בבמות שונות. התפיסה שהובילה את הרב ריינר ללמד ספרות כללית בישיבה הייתה שלימוד הגמרא הישיבתי אינו יכול לענות לבדו על הצורך של לומדי התורה בתורה רוחנית יותר, שמכוונת יותר לעולם הרגשי והאמוני שלהם.