בשבתו בפטרבורג הוציא בשנים 1904–1905 ירחון פדגוגי ברוסית בשם "בית הספר העברי" ("Еврейская школа"), בתחילה בעריכתו, ומאוקטובר 1905 בעריכת מאיר קריינין (Крейнин).
לקראת סוף שנת 1906 נקרא לוריא לעיר וילנה, לערוך את השבועון הציוני היידי "דאָס יִידישע פאָלק" (דוֹס יידישֶה פוֹלק, 'העם היהודי').
בארץ ישראל.
בסוף שנת 1907 הגיע לארץ ישראל כתייר. במהלך ביקורו החליט להשתקע בארץ, והצטרף לסגל הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (ובהמשך בתל אביב) כמורה להיסטוריה כללית. בתקופת הוראתו בגימנסיה חיבר ספר גדול בנושא היסטוריה עתיקה, שלא ראה אור.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה עמד לוריא בראש מרכז המורים (לימים הסתדרות המורים).
ערב המלחמה היה ממנהיגי המאבק לשימוש בעברית במסגרת מלחמת השפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב היותו נתין מדינת אויב, היה בין המגורשים מהארץ על ידי השלטון העות'מאני. עם הכיבוש הבריטי חזר לארץ ישראל, ובשנת תרע"ט התמנה כראש מחלקת החינוך שייסדה ההנהלה הציונית, ומילא תפקיד זה עד שבט 1925. לקראת סוף שנת 1926 שב לתפקידו, והמשיך למלא תפקיד זה גם לאחר שעברה המחלקה לרשות הוועד הלאומי. לוריא עמד בראש מחלקת החינוך של כנסת ישראל עד מותו. פעל להוצאת ספרי לימוד בעברית.
לוריא היה מהוגי רעיון תעודת הבגרות בארץ ישראל, וחבר בצוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל.
גם בארץ ישראל הוסיף לוריא להיות פעיל בעשייה עיתונאית ותרבותית.
החל בשנת 1908 כתב לעיתונות הציונית בחו"ל. מכתביו לשבועון "העולם בעריכת אלתר דרויאנוב, ראו אור כעבור כמה שנים כקובץ בשם "ארץ-ישראל".
לאחר שייסד יצחק ליב גולדברג את היומון "הארץ", היה לוריא מעורכיו בשנים 1919–1922.
בהמשך היה חבר באגודת "ברית שלום", וכתב לירחון האגודה בראשית שנות ה-30, "שאיפותינו".
יוסף לוריא נפטר בחורף 1937, במגוריו בביתו של ידידו הטוב מרדכי בן הלל הכהן (שאותו הכיר מימי עבודתם ב"דער פריינד" בראשית המאה), שנפטר שנה קודם לכן, בשכונת רחביה בירושלים. בן 66 במותו.
מספר חודשים לאחר מותו נפתח גן ציבורי על שמו בשכונת אַרְנוֹנָה בירושלים.
כמו כן, נקראו על שמו רחובות בתל אביב ובירושלים, וכן בית הספר הממלכתי "לוריא" בירושלים.
ארכיונו האישי של יוסף לוריא, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
משפחתו.
אבי סבתו מצד אמו, הרב משה מישל לוריא, היה רבה של קרקינובה (Krekenava) בסביבות 1800–1850 (ומהמסכימים של ש"ס סלאוויטא). בניו (אחיהם של סבתו של יוסף לוריא), היו ר' נתן נטע פלאום, שהחליף את אביו כרב העיירה עד פטירתו ב-1885 (היה גיסו של הרב מרדכי גימפל יפה; אחת מבנות המשפחה היא הנוסעת העברייה שלומית פלאום), ור' שאול לוריא, שהיה רב העיירה שאוולאן (Šiaulėnai), מחבר "עטרת שאול" (וילנה תר"ב).
סבתו מצד אמו, רבקה ליפא (ליפלא), עלתה לירושלים יחד עם בעלה, הרב מאיר בן אשר אָניקשטער (אוֹניקסטֶר) ב-1862 והייתה פעילה חברתית בעיר. מחברת הקונטרס "זכר עולם" (ירושלים תרמ"ב), מעין מכתב בעברית וביידיש שכתבה למשפחתה שבליטא.
לאמו רייזא היו שתי אחיות. אחותה חיה גיטל הייתה אשתו של הרב יצחק צבי הכהן ב"ר יעקב קופל אַראָנאָווסקי (ארונובסקי), דיין ומורה צדק בקובנה משנת תרכ"ח ואב"ד בקובנה משנת תרנ"ח ועד פטירתו בתרפ"א, בעל "יד יצחק" (תרכ"ז–תר"ל).
אחותה רחל הייתה אשת שבתי פיין; בנה (בן בעלה דוד, שנפטר בצעירותו), ר' אשר ליב בריסק, היה ראשון חוקרי בית הקברות בהר הזיתים.
בעיית המחסור
בעיית המחסור היא מושג יסודי בכלכלה המבטא את ההבדל שבין רצונות הפרטים לבין כמות המשאבים המוגבלת במשק. מוצרים שאינם במחסור לא ייחשבו למוצרים כלכליים. אין חוסר באוויר, למשל, ולכן זה אינו מוצר כלכלי, לעומתו חמצן נמצא בכמות מוגבלת, ולכן הוא מוצר כלכלי.
מתופעת המחסור נובע שכל החלטה לייצר מוצר כלכלי מסוים כרוכה בוויתור על ייצור מוצר אחר. כלל זה הוא הבסיס לשלוש שאלות היסוד של הכלכלה, לעקומת התמורה, לעלות האלטרנטיבית ולעוד עקרונות ומושגים בתורת הכלכלה.
שלוש שאלות היסוד.
שלוש שאלות היסוד של הכלכלה הן שלוש השאלות שכל משק נאלץ לשאול:
1. מה לייצר וכמה?
2. איך לייצר?
3. בשביל מי לייצר – מי יצרוך את המוצרים?
התשובות על שאלות אלו תקבענה בשוק חופשי על ידי ביקוש והיצע לכל מוצר. לעומת זאת, בשוק שבו יש רשות מרכזית מתכננת (רוסיה הסובייטית למשל) יקבעו התשובות על ידי הרשות או הממשלה.
עקומת התמורה.
עקומת התמורה מבטאת את בעיית המחסור באופן גרפי: אם נניח כמודל משק שבו קיימים שני מוצרים בלבד ארונות ואוניות, הרי שהעקומה היא אוסף נקודות הייצור המקסימליות של המשק — נקודות שמהן הגדלת הייצור בענף אחד כרוכה בהקטנת הייצור בענף השני — וגבול יכולת הצריכה במשק סגור.
הימצאות על העקומה בנקודה כלשהי פירושה ניצול אופטימלי של גורמי הייצור. הימצאות בתוך העקומה פירושה ניצול שאינו אופטימלי (שזה המצב ברוב המדינות בשאיפה לכיוון העקומה כמובן) ואילו הימצאות מחוץ לעקומה יכולה להתקיים רק אם ישנם שיפורים טכנולוגיים המעלה את כל העקומה כלפי מעלה, או על ידי סחר חוץ המאפשר למדינה להתמקצע בייצור מוצרים שהיא יעילה יותר בייצורם וכך להגדיל את אפשרויות הצריכה כאשר אפשרויות הייצור אינן משתנות.
עלות אלטרנטיבית.
עלות אלטרנטיבית היא הוויתור על ייצור מוצר אחד הכרוך בייצור מוצר אחר. לדוגמה, בשרטוט הנ"ל בשביל לייצר A אוניות המשק ויתר על ייצור חלק מהארונות והסתפק בייצור F ארונות. הוויתור הזה נקרא עלות אלטרנטיבית כוללת, נוסף על כך ישנן עלות אלטרנטיבית ממוצעת: העלות הכוללת חלקי A — מספר האוניות שיוצרו; ועלות אלטרנטיבית שולית אשר מודדת על כמה ארונות ויתרנו במחזור ייצור בשביל להוסיף למחזור הייצור של האוניות את האוניה האחרונה.
פיטר אטקינס
פרופ' פיטר ויליאם אטקינס (באנגלית: Peter William Atkins; נולד ב-10 באוגוסט 1940) הוא כימאי אנגלי ששימש כעמית מחקר ופרופסור לכימיה פיזיקלית בלינקולן קולג' באוניברסיטת אוקספורד. הוא מחברם של ספרים רבים, ובפרט של ספרי לימוד בכימיה. שלושה מספריו, "Physical Chemistry" (כעת במהדורה האחת עשרה), "Molecular Quantum Mechanics" (כעת במהדורה חמישית) ו-"Inorganic Chemistry" (כעת במהדורה חמישית) הם מספרי הלימוד הנפוצים ביותר כיום בתחומם ברמה האקדמית. הוא גם מחברם של ספרי מדע פופולרי רבים, בעיקר בתחום הכימיה.
קורות חיים.
אטקינס נולד ב-1940 באמרשם (Amersham) שבאנגליה לוויליאם הנרי ואלן לואיס (אדוארדס) אטקינס. הוא למד בבית הספר המקומי, ולאחר מכן למד כימיה לתואר ראשון (אותו סיים ב-1961) ולדוקטורט (אותו סיים ב-1964 בהדרכת פרופ' מרטין סימונס) באוניברסיטת לסטר. הדוקטורט היה בנושא תהודת ספין חשמלי. בשנים 1964-1965 שימש כעמית הרקנס (Harkness fellow) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). משם עבר ללינקולן קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא הרצה עד פרישתו ב-2007.&lt;br&gt;
שימש בפרופסור אורח באוניברסיטת טוקיו (1974), בטכניון (1979), באוניברסיטת פודאן (סין, 1979) ובאוניברסיטאות נוספות.
אטקינס הוא עמית (Fellow) בחברה המלכותית לכימיה, מטעמה זכה במדליית מלדולה ב-1969. הוא משמש גם כראש הוועדה לחינוך כימי של איגוד IUPAC. הוא זכה במדליית נייהולם (Nyholm Medal) ב-1999, וקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטרכט (1992) ומאוניברסיטת מנדלייב במוסקבה (2006).
אטקינס הוא אתאיסט מוצהר, והוא העביר הרצאות ופרסם ספרים בנושאי הומניזם, אתאיזם ועל חוסר ההתאמה הקיימת, לדעתו, בין דת ומדע.
אטקינס נישא בשנת 1964 לג'ודית אן קירטון, וב-1970 נולדה בתם ג'ולייט לואיז טיפאני. השניים התגרשו ב-1983. ב-1991 הוא נישא לחברתו לעבודה פרופ' סוזן גרינפילד (לימים הברונית גרינפילד), ממנה התגרש ב-2005. ב-2008 נישא לפטרישיה-ג'ין נובס (ברנד במקור).
מספריו.
ספרי לימוד אקדמיים
ספרים לציבור הרחב
תהלה (נובלה)
תהִלה היא נובלה שנכתבה בידי שמואל יוסף עגנון ויצאה לאור בשנת 1950. הסיפור נמנה עם הסיפורים בקובץ הסיפורים "עד הנה".
תיאור העלילה.
תהִלה היא זקנה צדקת יהודייה שגרה בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. המספר נתקל בה בדרך אגב בזמן חיפושיו אחר ביתו של חכם ירושלמי. תהִלה מכוונת אותו לביתו של החכם, ובדרך נקשרת ביניהם שיחה. חזותה של תהילה צעירה ויפה, היא נמרצת, פעלתנית ומרבה בסיוע לאחרים ובקיום מצוות. היא משרה סביבה אווירה שלווה וחיובית.
המספר נתקל בתהִלה בהזדמנויות שונות ובכל פעם נחשף לפן אחר באישיותה. ככל שההיכרות בין המספר לתהִלה מעמיקה, מתגלים פרטים נוספים מעברה. מתברר שהיא בת 104, היא הגיעה לירושלים כאישה עשירה אבל בחלוף הזמן ירדה לאט מנכסיה. נרמז כי למרות אופייה האופטימי היא סבלה רבות.
הסיפור ממשיך עד לחשיפת "סוד חייה" של תהִלה. מתברר שתהִלה נושאת עמה מטען כבד של אשמה בעקבות אירוע שהתרחש בעברה הרחוק: היא שודכה בגיל 11 לשרגא בן ה-12 בכוונה להתחתן איתו שנה לאחר מכן, כששרגא יגיע לגיל 13, אך לבסוף החתונה בוטלה כיוון ששרגא ומשפחתו השתייכו לזרם החסידי. אביה של תהִלה, שהתנגד לחסידות, קרע את התנאים, ובמעשהו זה בעצם בייש את שרגא ומשפחתו. לפי המקובל ביהדות, יש לבקש מחילה מהחתן במקרה של ביטול שידוך, אולם אביה לא עשה זאת בשל הבנתו כי הביטול מוצדק עקב חסידותו של החתן.