לדוגמה, במסגרת המחקר תורת ההכרה, בלבן דן בהנחותיה של הפילוסופיה של אפלטון. לדעתו, אפלטון היה ההוגה הראשון אשר העלה את השאלה האם יש מקום לתורת ההכרה או להכרת ההכרה. בדיאלוג כרמידס אכן שואל אפלטון האם ההכרה יכולה להיות מוכרת והאם החשיבה יכולה להיות נחשבת. תשובתו של אפלטון מפתיעה עד היום. אפלטון משווה את הניסיון להכיר את ההכרה עם הניסיון לראות את הראייה ומסקנתו היא שההכרה לא ניתנת להכרה. בשאלה האם ניתן לראות את הראייה, אפלטון אינו מתכוון לראית העין או מערכת הראייה, שהרי שניהם אינם בגדר ”ראייה“. מה שלא ניתן לראות, אם כן, הוא היחס המתקיים בין איברי הראייה לתוכן הנראה. לדברי אפלטון, כך הדבר גם לגבי ההכרה: לא ניתן להכיר את תהליך ההכרה או את היחס הקוגניטיבי. אפלטון ”עיוור“ לאפשרות שלישית, והיא, שמה שנידון בשאלה על הכרת ההכרה הוא הצורה, כלומר הראייה וההכרה בתור יחס. עניינה של תורת ההכרה הוא הפונקציה הקוגניטיבית או היחס הקוגניטיבי עצמו. כפי שראייה היא יחס בין מערכת הראייה לדבר נראה, כך ההכרה היא היחס בין סובייקט מכיר לאובייקט מוכר. בעקבות ארנסט קסירר טוען בלבן שההכרה היא פונקציה ולא סובסטנציה. פונקציה היא יחס, היא מחברת יחדיו תנאים נפרדים. סובייקט ואובייקט הם תנאים להכרה ולא ההכרה גופה, בדיוק כפי שאיברי הראייה והדברים הנראים אינם בעצמם ראייה אלא תנאים לראייה. היחס שונה מן המתייחסים.
בלבן טוען שהגישה לפיה אין להכיר את ההכרה, שוללת למעשה את קיומו של סובייקט מכיר, ככל שהוא מוגדר כמתייחס לאובייקט. לדיון על כך הקדיש בלבן מאמרים שונים וספר ("Subject and Consciousness"). כדוגמה מובהקת של הוגים המתכחשים לסובייקט המכיר, מציין בלבן את הגל וויטגנשטיין המוקדם.
תולדות צורת ההכרה.
בעקבות מחקרו של קסירר בפילוסופיה של הצורות הסימבוליות, ובעקבות המחקר של מיכאל שטראוס ויגאל וגנר, בלבן עוסק באופייה של ההתפתחות ההיסטורית של תורת ההכרה. טענתו היא שלצורת ההכרה יש התפתחות היסטורית וכן שצורות ההכרה אינן אך ורק עניין היסטורי. צורות אלה נשמרות בתודעה של בני אדם בתור רבדים של אופני חשיבה, דוגמת הנוכחות של רובד מיתי בחשיבה העממית בת-ימינו. קיום הרבדים האלה יוצר יריבויות ואף סתירות פנימיות בדפוסי החשיבה הקיימים.
דוגמה מובהקת ליריבות זו היא המקרה של הבעיה הפסיכו-פיזית, או כפי שהיא קרויה בתחום של מדע- נאורולוגיה, בין מוח לבין תודעה. שלב ראשון של מחקר זה עניינו בדיון בקורתי בהנחות הקודמות של הפילוסופיות של הנפש המסיק מסקנות על היחסים בין פעילות המוח והתודעה המודעת (מה שמכונה ”ניסיון פנומנלי“). המחקר שמנסה לקבוע יחסים סיבתיים בין פעילות המוח והתפיסה האנושית הרגילה, דוגמת תחושת הכאב, תפיסת צבעים וחשיבה מושגית, הגיע למבוי סתום. בלבן מציין שהמחקר המדעי נולד מתוך ההנחות של המדע הפיזיקלי בן-ימינו. מתוך ההנחה הקודמת הבסיסית של הפיזיקה, שלאירוע פיזיקלי יש אך ורק סיבות פיזיקליות, נוצר פער בין גוף לנפש, אשר לא ניתן לגישור בכפוף להנחה זו. יש להזכיר שבעת העתיקה, תחת הנחות קודמות שונות, הנפש נחשבה "יותר גופנית" מאשר היום והגוף - ל"יותר נפשי".
מה שנדרש לדעתו הוא רביזיה של ההנחות הקודמות של מדעי-המוח. הקושי הוא בפער המתגלה בין הממצאים של הניתוח המדעי והתיאור התופעתי של התודעה. הפילוסופים העקביים והקיצוניים ביותר, אלה הנוטים להתכחש ל“ניסיון תופעתי“, כמו דניאל דנט (Daniel Dennett) ותומאס מצינגר (Thomas Metzinger), טוענים, למשל, שאנו לא רואים צבעים אלא אורכי גל. תפיסת צבעים, כך הם טוענים, זו אשליה מועילה להישרדותנו. שאלה שמעניינת את בלבן בהקשר זה היא, איך זה קרה שהמדע, אשר אמור היה לתת תיאור והסבר של תופעות, מוצא את עצמו במצב שמבקש להתכחש למושא המחקר שלו- הניסיון האנושי, ומצהיר עליו שהוא בגדר אשליה. לדעתו ניתן למצוא את התשובה בגבולותיה של צורת החשיבה של מדעי המוח בני-ימינו.
תורת הכרה יישומית.
המחקרים הפוליטיים של בלבן מוקדשים בעיקר לחשיפת ההנחות הקודמות של הפוליטיקה. הם ניסיון ליישם את מסקנותיו של הדיון האפיסטמולוגי על תחום המדיני. לכך הקדיש שני ספרים ( Interpreting Politics ו-Politics and Ideology)
בשיתוף עם הגאולוג והגאוגרף פרופ' אלכסנדר צצקין מאוניברסיטת חיפה, הוא עוסק גם בשאלות התחממות כדור הארץ ובשאלה האם רזרבות הנפט הולכות ומתדלדלות. כנקודת המוצא למחקרם משמשות שתי עובדות שלא ניתן לערער עליהן:
נושא אחר שהם חוקרים הוא הפוליטיזציה של מחקר האקלים של כדור הארץ. חוקרי האקלים, סטטיסטיקאים וכלכלנים חלוקים בשאלה האם האטמוספירה עוברת תהליך של התחממות או תהליך של התקררות. מבחינה פוליטית, התשובה לשאלה היא בעלת השלכות מעשיות לגבי התכנון הכלכלי. הטונים והאופי הכללי של המחלוקת הם עצמם סימפטום לאופי הפוליטי והלא-מדעי של המחלוקת. כל צד מסתיר מידע ומונע מהצד השני להציג את נימוקיו. מאחר שהמדע לא מסוגל לתת תשובה חד-משמעית בנושא, או כיוון שהחוקרים לא נוהגים במידת היושר נדרוש, הפוליטיקה משתלטת על הדיון ותופסת את הבמה. המחקר של צצקין ובלבן מתרכז במשמעות האופרטיבית של המחלוקת מנקודת ראות מדינית וכלכלית. מדובר לדעתם בניצול הדיון המדעי לצרכים מדיניים.
חייו האישיים.
בתו היא השחקנית לירית בלבן ובנו המוזיקאי והאנימטור עילי בלבן. נשוי לד"ר אסנת הלוי בלבן.
קונטרפאקט
קונטרפאקט (באנגלית: Contrafact) היא שיטת הלחנה בה כותבים יצירה חדשה על הרמוניה של יצירה קיימת ולרוב המלודיה החדשה מכסה את ההרמוניה המוכרת. השיטה הייתה בשימוש הרב ביותר בשנות ה-30 וה-40 בתקופת פריחתו של הבי בופ, מכיוון שאפשר לרשום זכויות יוצרים על מלודיה ולא על המהלך ההרמוני המלווה. דבר זה נתן לנגני הג'אז אפשרות לאלתר ולהקליט הרמוניות של נגנים אחרים מבלי לשלם או לבקש רשות.
אין לבלבל את הקונטרפאקט עם ציטוטים מוזיקליים, שכן בציטוטים אלה משאיל המלחין מרכיב מוזיקלי מיצירה אחרת.
במוזיקה קלאסית קיימות דוגמאות לקונטרפאקט מהמאה ה-16 ועד היום. בשנת 1969 כתב ג'ון קייג' את היצירה "Cheap Imitation" ("חיקוי זול") על ידי שינוי שיטתי של התווים מהקו המלודי של היצירה "סוקרייט" של אריק סאטי. המונח קונטרפאקט לא קיבל הכרה רחבה בתאוריה הקלאסית.
דוגמאות לקונטרפאקט.
דוגמאות בולטות לשימוש בקונטרפאקט הן הקטע "Donna Lee" של צ'ארלי פארקר ומיילס דייוויס שנכתב על ההרמוניה "Back Home Again in Indiana", הקטע "Groovin' High" של דיזי גילספי שנכתב על ההרמוניה "Whispering". אך הדוגמה הבולטת ביותר מתחום הג'אז הוא הקטע "I Got Rhythm" של ג'ורג' גרשווין על-פיו נכתבו אין ספור סטנדרטים נוספים ואף קיבל את המונח רית'ם צ'יינג'ס.
ממשלת אבחזיה בגלות
שקול (כוח)
אורקע נאכאלניק
נחלניק
פטרה ס. אאורליאן
פטרה ס. אאורליאן (ברומנית: Petre S. Aurelian; 1833–1909) היה פוליטיקאי רומני, שכיהן כחבר הפרלמנט הרומני, סנטור וזמן קצר כראש ממשלת רומניה (מה-2 בדצמבר 1896 עד ל-12 באפריל 1897).
בין השנים 1856–1860 למד פטרה אאורליאן בבוקרשט ולאחר מכן למד אגרונומיה בצרפת. לאחר חזרתו לרומניה, עבד כמהנדס במשרד לעבודות ציבוריות וכפרופסור בבית הספר החקלאי בפרברי בוקרשט.
בין השנים 1877–1878 ו-1887–1888 שירת כשר לעבודות ציבוריות. בין השנים 1882–1884 כשר החקלאות והחינוך.
בשנת 1871 נבחר פטרה לאקדמיה הרומנית ובמקביל להיותו ראש ממשלה נבחר גם ב-1896 כנשיא האקדמיה.
פטרה נפטר בבוקרשט ב-24 בינואר 1909.
גאורגה קנטאקוזינו
גאורגה גריגורה קנטאקוזינו (ברומנית: Gheorghe Grigore Cantacuzino; 22 בספטמבר 1833 - 22 במרץ 1913) - פוליטיקאי רומני, שמרן, ששירת פעמיים כראש ממשלת רומניה.
קנטאקוזינו נולד למשפחת האצולה קנטאקוזינו, צאצאיהם של וויבודים רומנים. לטענת המשפחה מקורם בקיסר הביזנטי יואנס השישי. הוא היה בעל אדמות אמיד שבנה את ארמון קנטאקוזינו בבוקשט (כיום מוזיאון ג'ורג'ה אנסקו) ואת טירת קנטאקוזינו בבושטן. היה מכונה ה"נבאב".
קנטאקוזינו היה ראש המפלגה השמרנית משנת 1899 ועד 1907, שימש כשר ולאחר מכן כראש ממשלת רומניה בפעם הראשונה מ- 23 באפריל 1899 - 19 ביולי 1900 ובפעם השנייה מ- 1904–1907.
קוקר ספניאל
קוקר ספניאל (באנגלית: Cocker Spaniel) הוא גזע של כלב ציד בגודל בינוני. ישנם שני גזעים של כלבי קוקר ספניאל: קוקר ספניאל אנגלי וקוקר ספניאל אמריקאי. מקורו של הקוקר ספניאל באנגליה. מקובל לחשוב שהמלה "קוקר" נגזרה מהשימוש שנעשה בו לציד חרטומן היערות ("Woodcock" באנגלית).
באנגליה, שימש הקוקר ספניאל ככלב ציד וצד עופות. כלבי הקוקר ספניאל האנגליים הגיעו לאמריקה בסוף המאה ה-19. עופות הציד באמריקה היו על פי רוב קטנים יותר מהעופות האנגליים, לכן ממדי הכלב הוקטנו ונעשו בו שינויים נוספים בדרך של הרבעה סלקטיבית. במהרה התפתח סוג שונה מהקוקר ספניאל האנגלי, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 הקוקר ספניאל האמריקאי הוכר כגזע נפרד.
הקוקר ספניאל נחשב לאחד מגזעי הכלבים החכמים ביותר ולבעל אופי צייתן וחברותי ביותר. בישראל משמשים כלבי הקוקר ספניאל ככלבי משטרה. הם משמשים בתפקידי איתור סמים וחומרי נפץ בשל נאמנותם וחוש הריח החזק שלהם.
ז'ה דה פום
תאודור רוסטי
תאודור רוסטי (ברומנית: Theodor Rosetti; 4 במאי 1837 - 17 ביולי 1932) היה סופר ופוליטיקאי רומני, ששירת כראש ממשלת רומניה מ- 13 באפריל 1888 ועד 11 באפריל 1889.
לורנצו די מדיצ'י
ספיריט אוף סנט לואיס