הבניין הוקם בשנת 1893 בידי ר' חיים רחמים יוסף פרנקו, המכונה החרי"ף. המבנה שימש כבית חולים שנקרא "חסד לאברהם" ונתן משירותיו ליהודי וערביי חברון והסביבה ללא תשלום. על פי כוכבה גרשון, אביה, בן ציון גרשון, ניהל בקומה היחידה של המבנה בית מרקחת ומרפאה. הנרייטה סאלד בקשה לבנות על המבנה קומה נוספת לצורך מרפאה של הדסה, וגרשון הסכים בתנאי שיוקם גם בית כנסת. בשנת 1912 נוספה קומה שנייה לבניין. בהמשך נפתחה במקום מרפאה של ארגון הדסה.
במהלך מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, התנפלו רבים מערביי חברון על הרובע היהודי בעיר. במהלך התנפלות זו נרצחו מנהל בית החולים בן ציון גרשון ומשפחתו יחד עם עוד יהודים רבים, כמו כן נבזז הבניין ונפגע בחלקו.
לאחר גירוש הקהילה היהודית מחברון, הפך הבניין לבית ספר ערבי לבנות אשר פעל במקום עד להחזרת העיר בידי צה"ל בשנת 1967.
אחרי מלחמת ששת הימים.
עם תום מלחמת ששת הימים, נמסר הקושאן על בית הדסה על ידי נכדו של החרי"ף - עו"ד אברהם פרנקו לרב משה לוינגר. הממשלה בינתיים החכירה את הבניין לאונר"א שהשתמש בו כמחסן. במאי 1975 עזב אונר"א את המבנה והוא היה מוזנח, חלונותיו מנופצים ודלתותיו נעולות ומכוסות באבק.
עם הקמת קריית ארבע פעלו המתנחלים לשוב גם לחברון עצמה והיעד הראשון שלהם היה בית הדסה, אולם הממשלה התנגדה לשיבת היהודים לתוך העיר. לקראת יום הזיכרון לטבח חברון במהלך מאורעות תרפ"ט בשנת 1975, תכננו המתנחלים להיכנס לבית הדסה כדי להקים בו ישיבה, אך חיילים שהוצבו בסביבות המבנה מראש, מנעו זאת.
ב-16 באוגוסט 1976 נכנסו כ-20 בחורי ישיבה לבית הדסה, החלו בניקויו וקבעות בו מזוזות, אך הם פונו בידי הצבא ללא התנגדות. למחרת שבו המתנחלים למבנה ולאחר שפונו שוב שבו בשלישית. הפעם נעצרו כ-20 מהתנחלים והוחזקו מספר ימים במעצר בניסיון לשים סוף לכניסות למבנה, אולם המתנחלים מצדם המשיכו בניסיונות הכניסה וכשלא הצליחו להיכנס למבנה על על הגג. בהמשך קיימו המתנחלים תפילות יומיות מחוץ למבנה. שישה מהמתנחלים הועמדו לדין על הסגת גבול במשפט שזכה להתעניינות תקשורתית רבה בתחילת 1977. באופן חריג, המשפט התנהל בפני שלושה שופטים בגלל הרגישות הציבורית. לקראת הבחירות שכך המאבק להתיישבות יהודית בתוך חברון, בין השאר לאור הסכמות עם הממשל הצבאי על שיפוץ בית הכנסת אברהם אבינו.
ב-26 בפברואר 1978 חדשו אנשי תנועת כך את המאבק על בית הדסה.
באפריל 1979 נכנסה למקום קבוצה של נשים יהודיות עם ילדיהן, כתגובה להקפאת הבנייה בקריית ארבע בעקבות עתירה לבג"ץ. ראש הממשלה, מנחם בגין, אמר לאחר מכן: "גם חברון היא ישראל. לא אתן לאף מקום בישראל להיות 'יודענריין'". הוא הורה שלא לפנות את הנשים, אך למנוע כניסת אנשים נוספים, וכן למנוע את כניסת מי שיצא משם. כתוצאה מכך נשארו הנשים והילדים מספר חודשים לבדם. בתחילה אפשר הצבא הכנסת רק אוכל ומים, אך לאחר מספר ימים הותרה גם הכנסת ציוד. בסוף יוני 1979 נפגש יועצו הצבאי של ראש הממשלה עם נציגות של הנשים בבית הדסה ואמר להן שאם יפנו את בית הדסה תעלה סוגיית ההתיישבות היהודית בחברון בישיבת הממשלה הבאה. באוגוסט 1979 הוצע למתנחלים שבבית הדסה תוקם ישיבה ללא מגורים, אך המתנחלים דחו את ההצעה. לקראת החורף שופץ המקום כדי לאפשר את המשך שהות הנשים במקום בחורף.
על פי החלטת הממשלה ב-23 במרץ 1980, על הקמת ישיבה ובית ספר שדה בחברון, בית הדסה יועד לשמש כבית ספר שדה ל-50 תלמידים, ולצורך כך תוכנן לבנות על שתי הקומות שהיו בו אז, קומה נוספת.
ב-2 במאי 1980 אירע הפיגוע בבית הדסה, בה תקפו מחבלים אנשי פת"ח, באמצעות מקלעים ופצצות קבוצת גברים שבאה בליל שבת לברך את הנשים ששהו בבית הדסה, ורצחו שישה מהם. בעקבות זאת החליטה ממשלת ישראל על חידוש היישוב היהודי בחברון, והתרת המגורים בבית הדסה בקובעה: "אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל". באוגוסט 1980 התחתנו בבניין אביגדור אסקין ומזל כהן. באותה עת התגוררו בבניין שש משפחות ו-15 בחורי ישיבה.
בהמשך שוקם הבניין, תוכנן מחדש על ידי האדריכל דוד קאסוטו ונחנך מחדש ב-20 בינואר 1986. במבנה מתגוררות כ-30 משפחות ישראליות.
במפלס הקרקע של הבניין הוקם בית כנסת המשרת את תושבי המקום ואורחיו. במפלס תת-קרקעי ממוקם מוזיאון היישוב היהודי בחברון. בחצר הבניין מגרש משחקים לילדים.
לה בוקה
לה בוקה () היא שכונת מצוקה בבירה הארגנטינאית בואנוס איירס בקרבת הנמל לחופו של הנהר ריו דה לה פלטה. פירוש שם השכונה בספרדית הוא "השפך", והוא מתייחס לשפך נהר הריאצ'ואלו (Riachuelo) הסמוך לשכונה. זהו מוקד תיירותי המאופיין בבתים צבעוניים וברחובו הראשי - הקמיניטו ובמועדוני הטנגו שבו. בעבר הייתה השכונה שכונת מהגרים, בעיקר איטלקים, והבתים הדלים העשויים עץ ופח של הרחוב הראשי שופצו ונצבעו כדי לשנות את תדמיתה ושיוכה ובעיקר כדי למשוך תיירים. השכונה נצבעה (במקור) על ידי תושביה אשר עבדו בנמל והביאו אל השכונה את שאריות הצבע של האניות ועל כן הצבעים השונים.
למרות השיפוץ, אופייה של השכונה נשאר דל ועני, ועדיין קיימת בה סכנת שוד עקב הפשיעה הרבה.
שכונת לה בוקה מזוהה רבות עם קבוצת הכדורגל המזוהה עם השכונה - בוקה ג'וניורס - אחת מקבוצות הכדורגל המובילות בארגנטינה.
עותמן הראשון
אוואנטי!
אוואנטי (באיטלקית: Avanti; קדימה!) הוא עיתון יומי בשפה האיטלקית שהיה עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית מסוף המאה ה-19 עד לשנת 1993.
היסטוריה.
הגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ברומא ב-25 בדצמבר 1896, בעריכתו של הסוציאליסט לאונידה ביסולטי. העיתון הציע מבחר של מאמרים וכן חדשות פנים וחוץ, וזכה לתפוצה נרחבת.
ב-1911 עברה מערכת העיתון למילאנו. בימי מלחמת העולם הראשונה תמך העיתון בתחילה בקו של נייטרליות מוחלטת של איטליה במלחמה, אך לאחר מינויו של בניטו מוסוליני לעורך העיתון, תמך העיתון בהצטרפות למדינות ההסכמה. בשל נקיטת קו מערכתי זה פוטר מוסוליני מעריכת העיתון, ולאחר מכן גורש מן המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. מוסוליני החל בעריכת עיתון משלו "איל פופולו ד'איטליה" בשנת 1914.
בשנת 1926 הורתה המפלגה הפשיסטית בראשות מוסוליני על סגירת העיתון, ומשרדיו נשרפו על ידי פורעים פשיסטים ב-31 באוקטובר 1926. העיתון יצא לגלות, והחל מופיע בפריז ובציריך.
בשנת 1943 לאחר נפילת שלטונו של מוסוליני החל העיתון להופיע שוב באיטליה, אך בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצתו, והוא לא שב לתפוצה ולהשפעה שהיו לו בשנים שלפני עליית הפאשיזם לשלטון. בשנות השמונים נהג מזכיר המפלגה הסוציאליסטית, בטינו קראקסי לכתוב את מאמרי המערכת של העיתון תחת השם ג'ינו די טאקו (דמות היסטורית הידועה בשל הופעתה בספר "דקמרון" של בוקאצ'יו).
המשבר במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, במסגרתו נחשד קראקסי בפרשיות שחיתות, הביא לבסוף לסגירת העיתון בשנת 1993. מזה מספר שנים החל העיתון לצאת מחדש, והוא משמש כעיתונה של "המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית החדשה" פלג של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, תחת הכינוי "עיתון ליברל סוציאליסטי".
בוקאצ'יו
נפתלי הריברטו הבר
נפתלי הריברטו הבר (ג' בכסלו ה'תרצ"א, 23 בנובמבר 1930 – כ"א בחשוון ה'תשס"ו, 23 בנובמבר 2005) היה פרופסור לספרות, סופר ומורה ישראלי-ארגנטינאי.
קורות חיים.
נולד באוסטריה בשנת 1930 לקלרה ושמעון הבר. בשנת 1938 היגר עם הוריו ואחותו לארגנטינה, ימים ספורים לפני סיפוחה של אוסטריה על ידי הנאצים (ה"אנשלוס").
החל ללמוד מחדש בכיתה א' בארגנטינה, ובמקביל למד בחדר. משסיים את לימודיו בבית הספר היסודי, החל ללמוד במכון ללימודי יהדות בבואנוס איירס, לימודים המקבילים ללימודים בבית ספר תיכון. לאחר תום לימודיו התיכוניים וקבלת תעודת הבגרות, החל ללמוד בסמינר למורים "המדרשה העברית" ולאחר מכן, למד מדעי הרוח (ספרות) באוניברסיטת בואנוס איירס. במסגרת עבודת הדוקטורט אף הגיע לביקור בישראל בשנת 1955. לאחר מספר שנים הוענק לו תואר פרופסור לספרות מטעם אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1958 הפך לבעל קורא בבית הכנסת "Nueva Comunidad Israelita" בבואנוס איירס; פעילות בה המשיך עד לשנת 1962. לפרנסתו עסק מאז 1948 בלימוד עברית, יהדות וספרות במספר בתי ספר בדרום אמריקה וכן הכין נערים לבר מצווה.
בשנת 1962 קיבל לידיו את ניהול בית הספר היהודי בלה פאס, בירת בוליביה. שלוש שנים אחר-כך, חזר לארגנטינה עם משפחתו, וניהל במשך שנה בית ספר בעיר רוסריו. בין השנים 1966–1971 ניהל את בית הספר "הרצליה", מגדולי בתי הספר התיכוניים בקהילות היהודיות בגולה.
בבואנוס איירס פגש את גרטה (גורדון), ונישא לה. לזוג נולדו שלוש בנות ובן.
בשנת 1971 עלה עם אשתו וילדיו לישראל וקבע את ביתו באשדוד. לימד במשך עשרים וחמש שנים ספרדית, עברית וספרות במוסד החינוכי כפר סילבר, עד פרישתו לגמלאות.
הבר דיבר שפות רבות, בהן עברית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, לטינית, יוונית, איטלקית ויידיש.
נפטר ביום הולדתו ה-75, ב-23 בנובמבר 2005. ב-11 באוקטובר 2007, כשנתיים לאחר פטירתו, נקראה על שמו הספרייה של התאחדות עולי דרום אמריקה (OLEI).
פועלו הספרותי-עיתונאי.
כתב כמה ספרים הומוריסטיים, העוסקים בין היתר בחייהם של העולים החדשים לישראל, החיים בישראל, דרך החיים של היהודים החרדים וחייו של מורה. בנוסף כתב ספרים העוסקים בחגי ובמועדי ישראל, וכן בפרשות השבוע והפטרותיהן.
תרגם את מרטין פיירו מספרדית לעברית, את אמפיטריאון של היינריך פון קלייסט מגרמנית לעברית וכן תרגם מעברית לספרדית את חדווה ואני של אהרן מגד ואת הסידור של ראש השנה.