בפברואר 1918 כבשו הקומוניסטים את העיר והכריזו על סיפוחה לרוסיה הסובייטית, אך ב-1919 ניסו הלבנים להחזירה לשליטתם וליד העיר ניטשו קרבות קשים, שבסופם ניצחו האדומים והעיר נעשתה סובייטית סופית. בין 1920 ל-1934 הייתה אסטרחן חלק ממחוז וולגה התחתית עם סראטוב בירתה. מ-1934 עד 1943 הייתה אסטרחן חלק ממחוז סטלינגרד. ב-1943 הוקם מחוז אסטרחן בגבולותיו הנוכחיים. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז לאספקה לצבא שנלחם באזור הקווקז, וכן הועברו דרך העיר חומרי אספקה גם לקזחסטן ולרוסיה המרכזית. הגרמנים הגיעו עד 100 ק"מ מהעיר ותקופה מסוימת הפציצו אותה.
בשנת 2008 העיר חגגה 450 שנה להקמתה.
רובעי העיר.
העיר מחולקת לארבעה רבעים:
פוליטיקה.
המשרה הבכירה ביותר בעיר הוא ראש עיריית אסטרחן, אזרח הפדרציה הרוסית שחי באסטרחן ונבחר לתקופת כהונה של 5 שנים. מ-20 בדצמבר 2011 עד 22 בנובמבר 2013 כיהן מיכאיל סטוליארוב. לאחר מעצרו ואדמתו בחשד לשחיתות לממלאת מקום ראש העיר מונתה אירינה יגורובה — שכיהנה קודם סגנית ראש העיר לענייני משפט. לאחר בחירות לעירייה שנערכו ב-2015 מונתה ילנה סמיונובה לתפקיד ראשת העיר, שקודם לכן עמדה בראש הדומה העירונית של אסטרחן, הגוף המחוקק של העיר. במרץ 2015 היא הוחלפה על ידי אולג פולומורדווינוב, שמילא תפקיד זה עד אוקטובר 2018. בבחירות לראשות העיר שנערכו באותה שנה נבחרה מועמדת מטעם רוסיה המאוחדת, אליונה גובאנובה.
הדומה העירונית היא הגוף המחוקק בעיר ומורכב מ-35 חברים, הנבחרים מדי 5 שנים.
ספורט.
העיר מיוצגת על ידי מספר מועדוני ספורט מקצועניים, שהמוצלחים שבהם הם בענף הכדוריד:
אנגלוס נובוס
"אנגלוס נובוס" (בלטינית Angelus Novus, "מלאך חדש") הוא שמו של ציור מאת הצייר פאול קלה, אשר נתן השראה למסה המפורסמת של ולטר בנימין "תזות על מושג ההיסטוריה".
היסטוריה.
קלה יצר את הציור בשנת 1920, בטכניקה מעורבת הכוללת צבעי שמן בהעברה וצבעי מים על נייר.
בשנת 1921 נרכש הציור על ידי פילוסוף התרבות היהודי-גרמני ולטר בנימין. הציור היה תלוי בביתו וליווה את כתיבתו של בנימין לאורך השנים; הוא התייחס אליו במקומות שונים בכתביו, הבולט בהם הוא התזה "על מושג ההיסטוריה" שפרסם זמן קצר לפני מותו. בשנת 1932 ציווה בנימין את הציור לידיד נעוריו, חוקר הקבלה פרופ' גרשום שלום. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ברח בנימין ונטש את הציור, ורק שנתיים לאחר מכן הצליחה ידידה להעביר את הציור אליו לפריז. בשנת 1939 ניסה לשווא למכור את הציור, שהיה רכושו היחיד, כדי לממן נסיעה לארצות הברית. בשנת 1940, בטרם יצא למסע המנוסה שלו מפני הנאצים, ארז בנימין את הציור במזוודה והפקיד אותו אצל הפילוסוף ז'ורז' בטאיי, שהסתיר אותו בספרייה הלאומית של צרפת. לאחר המלחמה נשלח הציור לגרשום שלום והוצג בביתו בירושלים. לאחר פטירתו מסרה אותו אלמנתו, פניה שלום, למוזיאון ישראל, שם הוא מוחזק כיום.
תזות על מושג ההיסטוריה.
זמן קצר לפני מותו, בשנת 1940, כתב ולטר בנימין תזה נודעת בשם "תזות על מושג ההיסטוריה" בהשראת הציור. בנימין ראה בו מעין "מלאך ההיסטוריה", הזוכר את העבר וחרד מעתידו של הגזע האנושי. הוא גם ראה בו מלאך המתעתד לעזוב את ההווה האנושי הנורא, ולעופף אל עבר העתיד.
הציור בתרבות.
בעקבות ולטר בנימין והמשמעויות שהעניק לציור, "אנגלוס נובוס" השפיע ומשפיע על אמנים, פילוסופים, אוצרים והיסטוריונים של האמנות, והוא זוכה להתייחסות ולחקירה בספרים וביצירות רבות.
אוריאל סימון
אוריאל סימון (נולד ב-29 ביולי 1929) הוא חוקר ופרשן מקרא ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך של אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
סימון נולד בשנת 1929 בירושלים, בנו של הוגה הדעות עקיבא ארנסט סימון. סיים תואר שני במקרא ובהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1953 ודוקטורט במקרא בשנת 1961. בהיותו סטודנט זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים.
בשנים 1960 - 1962 שימש כמחנך ומורה לספרות עברית ותנ״ך בבית הספר התיכון העירוני דתי ב׳ ג׳ (צייטלין) בת״א.
כיהן כראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וכמנהל "המכון לחקר תולדות המקרא". "סימון הוא חוקר בעל שם עולמי בתנ"ך, בעל הקתדרה לתנ"ך על שם הרב נורוק... פרסם מחקרים רבים. שלושה מהם: שני פירושי ר` אבן עזרא לתרי עשר - כרך א` הושע, יואל, עמוס, ארבע גישות לספר תהילים - מרס"ג עד ראב"ע, ר` אברהם אבן עזרא - יסוד מורא וסוד תורה - יצאו בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן".
סימון הוא מראשי תנועת מימד, תנועה דתית המשתייכת לשמאל הפוליטי. נמנה עם מייסדי "עוז ושלום - נתיבות שלום". בספרו "בקש שלום ורדפהו" מציג סימון עמדה דתית הטוענת שרעיונות דו-הקיום, הפיוס והשאיפה לשלום מעוגנים בתנ"ך לא פחות מההשראה לכיבוש, התנחלות ומלחמה על כל פיסת ארץ.
במשך שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, וכיום מתגורר בירושלים.
לסימון שני ילדים. בנו, איתמר, פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה העברית, נשוי לאריאלה, רופאת ילדים, ולהם חמישה ילדים. בתו של סימון, מיכל נגן, עומדת בראש מכינת צהלי ונשואה לרב ד"ר יעקב נגן, ר"מ בישיבת עתניאל, ולהם שבעה ילדים.
בסוף שנת 2013 יצא לאור ספרו "אזן מלין תבחן" - העוסק לאורך ולרוחב בדרכו הפרשנית של רבי אברהם אבן עזרא - ספר תורני מחקרי שמגלם בתוכו את מפעל חייו של פר' אוריאל סימון, הספר בהוצאת אוני' בר-אילן.
גישתו בפירוש המקרא.
סימון אמון על הגישה הספרותית למקרא ועוסק בעיקר בספרי הנביאים. כמו כן, עוסק סימון בפרשנותו של אבן עזרא. זכה בפרס ביאליק לשנת 2004.
בייצוג פשוטו של מקרא לעומת המדרש, משתדל סימון למזג בין שתי הגישות הפרשניות. הפשט מתאפיין, לדעתו, בכך שהוא פילולוגי – דבק במשמעות המילים, היסטורי – דבק באמת ההיסטורית, רציונלי – ניתן להסבר הגיוני, ספרותי – קוהרנטי בדרך הסיפור, ונשמע אמיתי לקורא. לדבריו, בהיות העם היהודי היום אומה לאומית, עצמאית וריבונית, אין הוא זקוק יותר לדרש וניתן לקבל את הפשט.
610 לפנה&quot;ס
להקת בוראן
546 לפנה&quot;ס
ניתוח תדירות
מירטילוס
מירטילוס (ביוונית: Μυρτίλος), דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של הרמס, הרכב של המלך אוינומאוס.
מירטילוס שוחד על ידי פלופס (לפי גרסה אחרת, על ידי היפודאמיה) כדי לחבל במרכבה של אוינומאוס ולאפשר את ניצחונו של פלופס בתחרות מרכבות כשהפרס על ניצחונו של פלופס היה ידה של היפודאמיה, בתו של אוינומאוס. לפי המסופר פלופס הבטיח למירטילוס מחצית מהמלכות שיירש מאוינומאוס אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת הבטיח פלופס למירטילוס גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות במרכבה של אוינומאוס וזו התפרקה במהלך המירוץ. לפי גרסה אחת, המלך הזועם הרג את מירטילוס ולפי גרסה אחרת המלך נהרג בנפילתו, אבל כשמירטילוס ניסה לתנות אהבים עם היפודאמיה (אולי בהתאם לשוחד שהובטח לו), האחרונה רצה בבכי אל פלופס ופלופס זרק את מירטילוס לתוך הים. בעודו טובע קילל מירטילוס את פלופס ואת צאצאיו.
הים סירב לקבל את מירטילוס וגופתו נפלטה אל החוף וממנה צמח שיח ההדס. ההדס ביוונית קרוי Myrtus, שם שנגזר משמו של מירטילוס, Myrtilus.
אוינומאוס
אוינומאוס (יוונית: Οἱνόμαος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך אולימפיה, בנו של ארס ואביה של היפודאמיה.
דמותו.
היפודאמיה היפה זכתה למחזרים רבים, אך אביה, שלא רצה להשיא אותה (בגלל נבואה אותה קיבל, שחתנו יהרוג אותו), העמיד תנאי: רק מי שינצח אותו במירוץ מרכבות יזכה בידה ואילו המפסיד במירוץ צפוי למוות. ברשותו של אוינומאוס היה צמד סוסים משובחים שקיבל מאביו, האל ארס, לכן מחזרים רבים מצאו את מותם כשאוינומאוס נותר בלתי מנוצח.
פלופס שרצה בהיפודאמיה וקיבל בעצמו צמד סוסים משובחים מפוסידון, פנה בהסתר לרכב של אוינומאוס, מירטילוס והבטיח לו את מחצית המלכות שיירש לאחר מות אוינומאוס, אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת פלופס אף הבטיח לו גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. בגרסה נוספת היפודאמיה היא זו שהתאהבה בפלופס וסידרה את שיחוד מירטילוס. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות ברכב של אוינומאוס וכך זכה פלופס בתחרות ובהיפודאמיה. לפי גרסה אחת אוינומאוס נהרג כשנפל מהמרכבה המתפרקת ולפי גרסה אחרת זעם על הרכב שלו והרג אותו.
מנהג המשחקים האולימפיים התחיל באולימפיה לזכרו של אוינומאוס ועל פי גרסה אחרת, לזכר ניצחונו של פלופס.
מיופיה
פלופס (פירושונים)
יוזף מטיאס האואר
יוזף מטיאס האואר (גרמנית: Josef Mattias Hauer; 19 במרץ 1883 - 22 בספטמבר 1959) היה מלחין אוסטרי ותאורטיקן מוזיקה. עיקר פרסומו בא לו מפיתוח שיטת הלחנה בכל שנים עשר הטונים, ללא תלות בארנולד שנברג ושנים לפניו.
חייו.