ממשלת ירדן התנגדה לתוכנית ההתכנסות, וטענתה שנסיגה חד צדדית של ישראל ללא כל תמורה או הבטחה מצידם של הפלסטינים עלולה לחזק את הכוחות הקיצוניים ברשות הפלסטינית, כפי שתוכנית ההתנתקות הביאה להתחזקות החמאס מנגד גם החמאס הביע בפומבי מספר פעמים את התנגדותו לתוכנית בטענה כי אינה טובה לעם הפלסטיני.
פרט לירדן, גם מדינות רבות אחרות, האו"ם ואף ארצות הברית הסתייגו ממהלך ישראלי חד צדדי ולא התכוונו להכיר בגבולות שלא נקבעו בהסכמה על ידי שני הצדדים - דבר שהטיל ספק גדול ביעילותה של התוכנית.
בימין בישראל העלו את טענת הירדנים, כחלק מהטיעונים נגד התוכנית. טיעון נוסף להתנגדות היה העובדה שלאחר ביצוע התוכנית יוכלו הפלסטינים לשגר קסאמים, קטיושות וגראדים מהשטחים שיפונו לעבר ערי ישראל, בדומה להתגברות המשמעותית של ירי הרקטות לעבר יישובי גבול רצועת עזה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות. בניגוד למצב באותה העת בעוטף עזה בו משגרי הרקטות נכשלו פעמים רבות בפגיעה ביישובים ישראלים ופגעו במקום זאת בשטחים פתוחים. המתנגדים לתוכנית חששו שלאחר שתוכנית ההתכנסות תבוצע יוכלו ארגוני טרור פלסטינים לשגר רקטות לעבר אזורים צפופים ומיושבים הרבה יותר, כגון גוש דן ואזור ירושלים, דבר שיגרור נזק כבד ונפגעים רבים יותר בנפש.
פרנסואה קופרן
פרנסואה קופרן 'הגדול' (צרפתית: François Couperin 'Le Grand) (10 בנובמבר 1668 - 12 בספטמבר 1733) היה מלחין צרפתי מתקופת הבארוק, נגן עוגב וצ'מבליסט. נצר למשפחה גדולה של מוזיקאים מפורסמים, ואחיינו של לואי קופרן. ביצירותיו ניסה למזג בין הסגנון האיטלקי והסגנון הצרפתי.
חייו.
קופרן נולד בפריז. הוא למד מוזיקה מאביו, שארל קופרן (הוא ידע לנגן עוד לפני שידע קרוא וכתוב), ואצל ז'אק תומלן. ב-1685 הוא התמנה למשרת נגן עוגב בכנסיית סן זֶ'רְוֵוה בפריז. ב-1693 הוא החליף את מורו בתפקידו כאחד מארבעת נגני העוגב בקפלה המלכותית בוורסאי, וזכה כך לתואר Organiste du Roi, כלומר "עוגבן מלכותי".
ב-1714 קודם קופרן לדרגת מלחין ועוגבן החצר (Ordinaire de la musique de la chambre du Roi), אם כי מעולם לא הצליח להגיע למשרת צ'מבליסט החצר שאליה שאף, אף כי היה צ'מבליסט וירטואוזי ורוב יצירותיו כתובות לכלי זה. קופרן היה חלק מהרכב נגנים קטן, שכלל גם את מישל דה לה באר וז'אק-מרטין אוטטר. ההרכב ניגן בקונצרטים לפני המלך לואי ה-14, שהעריך מאוד את כישוריו. כמו כן לימד קופרן את הנסיכים והנסיכות.
במשך חייו המקצועיים חזר קופרן והסתבך באינטריגות החצר וקנה לו אויבים רבים, בעיקר בקרב עמיתיו המוזיקאים, איתם ניהל מריבות קולניות ולעיתים קטנוניות. לאחר מותו של לואי ה-14 ב-1715 פחתה חשיבותו של קופרן בחצר, ותפקידיו התמעטו – הקרדינל פלרי, שניהל את ענייני המדינה לאחר לואי ה-14, התנגד לקיום קונצרטים בארמון, וקופרן עבד בעיקר כנגן עוגב בימי ראשון ואירועים חגיגיים, מה שהותיר לו זמן רב להלחנה. הוא הפסיק לעבוד ב-1723, משהתדרדר מצב בריאותו. הוא מת ב-1733 בפריז.
יצירותיו.
קופרן היה מהראשונים שהביאו לצרפת את הסגנון האיטלקי במוזיקה, והיה מעריץ גדול של ארכאנג'לו קורלי. הוא היה בין הצרפתים הראשונים שכתבו סונאטות, וניסה ליצור סגנון איטלקי-צרפתי, שהוא קרא לו בשם Les Goûts réunis (הטעמים המאוחדים), אם כי סגנון זה עדיין צרפתי מאוד, למרות השימוש בצורות איטלקיות. קופרן פרסם שני כרכים של טריו-סונאטות תוכניתיות המתארים את עלייתם לשמיים של קורלי ושל לולי, ופגישתם שם.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא L'Art de toucher le clavecin (אמנות הנגינה בצ'מבלו), שהוא אחד המקורות החשובים ביותר על הנגינה בצ'מבלו בצרפת, וכולל דוגמאות רבות לאצבוע, קישוט וטכניקת נגינה. מלבד דוגמאות רבות מתוך ספרי הסוויטות לצ'מבלו של קופרן עצמו, כלולים בספר גם מספר פרלודים ואלמנד.
כיום מפורסם קופרן בעיקר בשל ארבעת כרכי הסוויטות (Ordres) לצ'מבלו שפרסם, ונקראו 'קטעים לצ'מבלו' (Pièces de clavecin). עשרים-ושבע הסוויטות הן בין היצירות הטובות ביותר בספרות הצ'מבלו, והשפיעו רבות על רבים ממלחיני התקופה, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, שהעתיק כמה מיצירותיו של קופרן. לצד הריקודים המסורתיים של סוויטת הבארוק מופיעים 'קטעי אופי' רבים, כלומר קטעים בסגנון חופשי. לרבים מהם שמות תיאוריים ורבי-דמיון, המתייחסים לעיתים למקומות ואנשים בני תקופתו של קופרן. החל מהסוויטה השמינית, נקראים כל הקטעים בשם, ואינם נקראים עוד בשמות המחולות.
קופרן כתב גם טריו סונאטות (ביניהן האוסף המוכר Les Nations, "האומות"), 'קונצרטים מלכותיים' (סוויטות לנגינה בהרכב קאמרי משתנה, שנועדו לביצוע בפני המלך), שתי סונאטות לויולה דה גמבה ויצירות קוליות (המוכרות ביותר מביניהן הם Leçons de ténèbres, קטעי קינה).
כל יצירותיו של קופרן מצטיינות בפשטות, בהירות, שקיפות ואקספרסיביות. קופרן היה צ'מבליסט משובח, והדבר משתקף בכתיבתו לכלי; היצירות שלו מפיקות מן הצ'מבלו גוני-גוונים ודקויות הבעה. פשטותן ההרמונית (היחסית) של היצירות מחד, ועושרן הצלילי מאידך הביאו לכך שקופרן מושווה לעיתים קרובות לשופן ולמוצרט.
מורשתו.
במידה רבה קופרן נשכח כמעט לחלוטין לאחר מותו, אם כי כמה מיצירותיו היו פופולריות בקרב תלמידי פסנתר. העניין ביצירותיו התעורר מחדש במסגרת ההתעניינות הגוברת במוזיקה עתיקה. בראהמס, שהתעניין מאוד בבארוק, אהב את יצירותיו של קופרן, ביצע אותן בקונצרטים, והשתתף בעריכת ההוצאה המודרנית הראשונה שלהן ב-1880. השפעתן על היצירות הקצרות של בראהמס לפסנתר ניכרת. כמה מן הקטעים לצ'מבלו של קופרן עובדו לתזמורת בידי ריכרד שטראוס. מוריס ראוול הנציח את זכרו של קופרן בסוויטה שלו לפסנתר קברו של קופרן, המתכתבת עם סגנונו של המלחין - שֵם היצירה מתייחס למסורת הברוקית להנציח שמות מלחינים שנפטרו באמצעות 'קבר' מוזיקלי.
אף כי יצירותיו של קופרן מבוצעות כיום בעיקר בצ'מבלו, יותר ויותר פסנתרנים נהנים מהאפשרויות המרעננות הגלומות במוזיקה שלו. בין השאר, הקליטה הפסנתרנית אנג'לה יואיט קטעים לצ'מבלו של קופרן.
קופרן
דוד אפלבום
דוד יעקב הלוי אפלבום (27 בדצמבר 1952 - 9 בספטמבר 2003) היה רופא ישראלי ורב. שימש כמנהל חדר המיון במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מקים השירות הרפואי ט.ר.ם, שהתמחה ברפואה דחופה, ומנהלו בתקופתו הראשונה. נרצח בפיגוע בקפה הלל בירושלים עם בתו נאוה, שעמדה להינשא למחרת היום.
קורות חייו.
אפלבום נולד בדטרויט, בן ליוכבד ועמנואל. בשנת 1972 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, וכעבור שנתיים קיבל תואר שני בביולוגיה. בשנים 1966-1977 למד בישיבת בריסק בשיקגו, ובשנת 1974 קיבל סמיכה לרבנות מהרב אהרון סולובייצ'יק והיה תלמידו המובהק. מרבו אימץ את ההשקפה לפיה השתתפות פעילה בחיי המעשה המודרניים אינה סתירה לשמירה קפדנית על עקרונות ההלכה, וכי שני הערכים משלימים זה את זה.
ב-1978 סיים לימודי רפואה פנימית באוניברסיטת אוהיו. לאחר מכן התמחה ברפואת חירום במרכז הרפואי "הר סיני" בקליבלנד שבאוהיו.
בשנת 1977 נישא לדבורה, ובשנת 1981 עלו לישראל עם שני ילדיהם. בישראל נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים.
במשך שנות חייו עסק בעידוד עלייה מצפון אמריקה, דבר שהונצח בקרן "חברי ד"ר דוד אפלבום" שהוקמה לאחר מותו.
מפעל חייו.
עם עלייתו לישראל עבד אפלבום בחדר המיון של בית החולים שערי צדק כרופא תורן, ולאחר מכן שימש במשך עשר שנים כאחראי לניידות טיפול נמרץ במד"א. בשנת 1986 קיבל פרס יושב ראש הכנסת לאיכות החיים.
במהלך עבודתו הבחין שחדרי המיון אינם מספיקים לטפל כראוי במקרים רפואיים חמורים המגיעים אליהם מפאת הנטל של טיפול במקרים רפואיים קלים. בשל כך החליט לספק חלופה לחדר המיון לטיפול בבעיות רפואיות שאינן מצריכות אשפוז. בשנת 1989 מימש את חזונו והקים יחד עם שותפים נוספים מרכז לרפואה דחופה "טרם" ברוממה, בירושלים. בהמשך פתח סניפים נוספים, ברחביה ובמעלה אדומים (1993), במודיעין (1998) ובבית שמש (2002). בנוסף ניהל ואייש שני סניפים של קופת חולים לאומית בשכונת רמות בירושלים.
אפלבום נשא הרצאות בישראל ומחוצה לה בנושאים שונים הקשורים לרפואה דחופה. סמוך להירצחו נשא סדרת הרצאות בארצות הברית בנושא היערכות לפיגועים קונבנציונליים וביולוגיים בבתי חולים.
מותו.
בספטמבר 2003 חזר ממסע הרצאות לקראת חתונת בתו נאוה, ובשעת לילה סעד עם בתו בקפה הלל. מחבל מתאבד שהגיע למקום הפעיל חגורת נפץ, וגרם למותם של השניים ולחמישה קרבנות נוספים. הוא נטמן לצד בתו בהר המנוחות. משמלת הכלולות של נאוה נתפרה הפרוכת הלבנה של קבר רחל.
פראפין
פאראפין
פארפין
קבוצה קשירה
גגאוזים
הגגאוזים (בגגאוזית: Gagauz וברבים – Gagauzlar, בטורקית: "Gagavuz", ברבים – "Gagavuzlar", ברומנית: ביחיד "găgăuz", ברבים "găgăuzi", ברוסית: "гагаузы", באוקראינית: "Гагаузи") הם עם טורקי.
ריכוזי גגאוזים נוצרים אורתודוקסים מהווים מיעוט אתני ברפובליקת מולדובה, באוקראינה, ברוסיה, בטורקיה, בבולגריה וברומניה.
הגגאוזים היושבים בחבל ההיסטורי מולדובה מונים כ-210,000 נפש ומתרכזים בעיקר בחבל הקרוי גגאוזיה ובמחוז בוג'אק שבדרום בסרביה (היום באוקראינה). באוקראינה מתרכזים גגאוזים גם באזור אודסה וזפוריז'יה. הגגאוזים ביוון ובבולגריה מונים כ-20,000 נפש.
הגגאוזים המוסלמים חיים בחלק האירופאי של טורקיה ובמקדוניה.