מבחינת פעילותם הפוליטית החוץ-מדינתית, הארגון פעל בצורה חסרת תקדים בנושא הדימוי הישראלי מחוץ לישראל ושבר את כל המוסכמות של הפוליטיקה בישראל. בשנות החמישים המוקדמות היו אלה המפלגה הקומוניסטית הישראלית שנחשבו לעוכרי ישראל עם תמיכתם במשטר סטלין בברית המועצות, אך למרות זאת מעולם לא הצטרפו לפעילות תעמולתית אנטי-ישראלית במערב לצד אויבי ולוחמי ישראל. מצפן לא חששו לעשות זאת.
הארגון הכיר בקיומו של העם הפלסטיני ולא ראה שום דרך ליישוב הסכסוך בלי התחשבות והכרה בהם. קשרים ומגעים כמעט ולא נוצרו בין מצפן והארגונים הפלסטינים עד מלחמת ששת הימים והחיפוש אחר יצירת קשרים עם ארגוני שמאל ערבים פלסטינים ולא פלסטינים היה דרך ארגונו של ברטראנד ראסל וארגוני שמאל אירופאים נוספים עם סיום המלחמה.
ב-1967 נרקמו כמה קשרים כמו ב"יום פלסטין" ב-15 במאי, בעצרת בפריז שם יצאו לאור גילוי דעת של הארגון בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי. לאחר המלחמה התחזקו והתרבו הקשרים כמו החיבור לאל פתח שיחדיו דיברו נגד הציונות, האימפריאליזם והריאקציה הערבית.
נקודה קיצונית בשיתוף פעולה בין ארגונים היה כאשר הופיעו חברי מצפן בפומבי עם החזית העממית לשחרור פלסטין. בנקודה זו, התחזקו מחלוקות בנוגע לגבולות של הארגון ודרכי פעילותם. התנאי שהציבו במצפן למען התחברות עם החזית העממית לשחרור פלסטין למען תמיכה בארגון פלסטיני היה הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הישראלי. מאמרים מביטאון מצפן תורגמו לערבית ופורסמו בעיתון אל חוריה הלבנוני. הוויכוחים הפנימיים במצפן גברו בעקבות החיבור וחברים רבים בארגון התנגדו לקו הקיצוני המתהווה.
בדצמבר 1972, החלו מעצרים בעקבות חשיפת רשת ריגול שפעלה בצפון הארץ ובמרכזה, בשירות סוריה. השב"כ חשף וחקר 60 אנשים ומתוכם 40 נעצרו. פרשה זו הסעירה את הציבור במדינת ישראל והרשת כונתה בתקשורת ובציבור "רשת הריגול והחבלה היהודית-ערבית", אף על פי שהיהודים היוו בה חלק קטן יחסית. הבולטים בחבורה היו אודי אדיב ושותפו דאוד תורכי שנדונו ל-17 שנות מאסר, דן ורד ורמי ליבנה, בנו של חבר הכנסת לשעבר אברהם לבנבראון, שנדון ל 4 שנות מאסר.
הדיון הציבורי.
מצפן היה ארגון קטן, סגור ומנותק מנורמות הפוליטיקה הישראלית אשר לא היה אהוד על הציבור הישראלי, בשל היותו מחזיק בדעות נגד החזקת השטחים הכבושים. קול מחאתו נגד היחס לערבים ולפלסטינים ואף השתתפותו בפעילויות מחאה בהם התעמתו עם המשטרה, הביאו לכך שהציבור סלד מדרכם ומהשקפותיהם של חבריו. ארגון מצפן הפך לאובייקט גינוי ציבורי מצד רוב הציבור בישראל. פרסומי הארגון והתבטאויות פומביות מצידם חיזקו את הכעס והמחאה כלפיהם.
הקונפליקט שנוצר בין רוב הציבור לארגון הגיע לשיאו כאשר ביולי 1969, חבר הכנסת יצחק הנס קלינגהופר מגח"ל הגיש הצעת חוק חסרת תקדים לשלילת דרכונם של אזרחים ישראלים שידברו מחוץ לישראל נגד מדינת ישראל, הצעה זו לא עברה, אך שיקפה את העוינות הציבורית כלפי הארגון.
ההיסטוריונית ניצה אראל ניתחה את הסיבות לדחיית הארגון מהשיח הציבורי והזירה הפוליטית הישראלית וסיכמה את אופיו של הארגון:
"מצפן סבבה באופן בלתי פוסק סביב נקודה אחת - הדוֹגמה המרכסיסטית והאוטופיה הסוציאליסטית. החיים בתוך בועה שבה מסתובבת סביב עצמה סחרחרה רעיונית שאיננה מגיעה לשום מקום הגבילה במידה רבה את האפשרות של אנשי מצפן להתבונן סביב, לבחון את המציאות, להתפשר, ליצור קשרים פוליטיים, להרחיב את מעגל התמיכה החברתית."
פילוגו של הארגון.
ב-1970 מספר אנשים שפרשו מן הארגון הקימו שתי קבוצות מהפכניות שונות: ברית הפועלים (אוונגרד), והברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק). ב-1972 חל בארגון פילוג נוסף, והפעם הקימו הפורשים את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי), שלמשך זמן מה ראתה בעצמה את הממשיכה האמיתית של מצפן, ואף הוציאה ביטאון שנקרא "מצפן מרכסיסטי", אך אחר כך הזדהתה כשלוחה הישראלית של האינטרנציונל הרביעי (הטרוצקיסטי).
ב-1970 כמה מחברי הארגון המפולג, הקימו את החזית האדומה וב-1973 חבריה, יהודים וערבים, הואשמו בהיותם ארגון מחתרת מזוינת, בהסתננות לסוריה וביצירת קשרים עם ארגונים ומדינות עוינות. הם אף הואשמו בכך שלא דיווחו למשטרה על פגישות מחתרתיות של הארגון.
בבחירות 1973, המשיכו הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) וברית הפועלים (אוונגרד), בטקטיקה של מצפן בבחירות ובתמיכה ברק"ח, המפלגה הקומוניסטית.
בנובמבר 1977 שינה הארגון את שמו מ"הארגון הסוציאליסטי הישראלי - מצפן" ל"הארגון הסוציאליסטי בישראל - מצפן".
ב-1982 היו חברי מצפן פעילים בהקמת הרשימה המתקדמת לשלום, שהתמודדה בבחירות לכנסת והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה ששברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על ייצוג הערבים אזרחי ישראל בכנסת.
הרשימה המתקדמת לשלום הייתה בנויה משני מרכיבים, אחד יהודי-ישראלי והשני ערבי-פלסטיני. לאחר הבחירות ביקשו כמה מחברי מצפן, לאחד את שני מרכיבי הרשימה לתנועה אחת. תביעה זו נדחתה על ידי ההנהגות של שני מרכיבי הרשימה. לחלופין תבעו אותם חברים אפשרות להקים תחת המטריה של הרשימה מסגרת סוציאליסטית שתהיה משותפת לכל הרוצים להשתתף בה, בלי קשר לגזע, דת ומין. גם תביעה זו נדחתה. אי לכך עזבו רוב חברי מצפן את המפלגה. עובדה זו החלישה עוד יותר את הארגון, וכעבור שנה הופיע הגיליון האחרון, גיליון מספר 90, של ביטאון מצפן.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה העסיק רבים ברומניה ומחוץ לה במשך דורות, והיה נתון לשינויים. איחוד הנסיכויות הרומניות הוביל להסדרה של מעמד יהודי רומניה בחקיקה אחידה, שבמהלך הזמן חלו בה שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
בניגוד למגמה שהתפתחה בכל רחבי אירופה, סירבו הממשלים השונים ברומניה להעניק זכויות אזרח מלאות ליהודי המדינה. מעמדם האזרחי-משפטי של היהודים בתקופה מסוימת תואר על ידי המדינאי והפובליציסט היהודי איטלקי לואיג'י לוצאטי במילים: "אחרוני העבדים באירופה". כשאולצה ממשלת רומניה על ידי מעצמות אירופה, להסדיר את מעמד היהודים, ניסו הרומנים בדרכים שונות לצמצם זכויות אלה וכשנוצרו קונסטלציות מדיניות מתאימות, פעלו לביטול אזרחות יהודי רומניה, שלב מקדים לשואת יהודי רומניה.
באוקטובר 1857 נקראו אסיפות מיוחדות בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ואסיפות אלה, על ידי בחירת אותו שליט בשתי הנסיכויות, אלכסנדרו יואן קוזה, יצרו אוניה פרסונלית, שזכתה לשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שם ששונה בהמשך לרומניה. איחוד הנסיכויות איחד גם שתי קהילות יהודיות, יהדות נסיכות מולדובה ויהדות ולאכיה, שיצרו יחד את יהדות רומניה. הנסיכויות נקטו בחוקים ונוהגים דומים כלפי הקהילות היהודיות אך לא זהים, והאיחוד יצר את ההכרח לייצור חקיקה אחידה להסדרת המעמד האזרחי-משפטי של המיעוט היהודי במדינה המאוחדת. החקיקה החלה במרומז בחוזה פריז (1856), אך עם הזמן חלו בחקיקה זו שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
רקע היסטורי.
הכרזת איסלאז.
בתקופת אביב העמים, בשנת 1848, השתתפו אינטלקטואלים ובויארים צעירים בנסיכויות הרומניות בפעולות פוליטיות לשינוי השלטון ברוח המהפכה הצרפתית. הפעולה המשמעותית ביותר נערכה בנסיכות ולאכיה, שם פורסמה ואושרה הכרזת איסלאז, שנכפתה בהמשך על השליט המקומי. התנועה המהפכנית דוכאה וחלק מהמהפכנים הוגלו או נאלצו להימלט. לצד המהפכנים הרומנים פעלו גם יהודים והם גם שמימנו חלק משמעותי מהפעילות המהפכנית. בהכרזת איסלאז, אחד הסעיפים תומך באמנציפציה ליהודים (ישראליטים בלשון ההכרזה) ומתן זכויות פוליטיות שוות.
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות עמד בראשן אלכסנדרו יואן קוזה, אחד ממהפכני 1848, ורבים מהמהפכנים האחרים נמנו עם הנהגה הפוליטית של רומניה. לא כל המהפכנים האלה נשארו נאמנים לסעיף האמור בהכרזת איסלאז, היו כאלה, דוגמת יון ברטיאנו, ששינו כיוון לחלוטין.
הסכמת פריז (1858) והשלכותיה.
בחוזה פריז (1856) נחתם השלום שלאחר מלחמת קרים ובהזדמנות זו נדון גם גורלן של נסיכויות הדנובה, השם בו הכירו בשתי נסיכויות רומניות נפרדות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, שדרך שתיהן זרם נהר הדנובה. הסכמת פריז משנת 1858 יצרה את הבסיס החוקי לאיחוד שתי הנסיכויות הרומניות ונחשבת לחוקה הראשונה של הנסיכויות הרומניות.
בסעיף 46 של הסכמת פריז נקבע שאנשי מולדובה וולאכיה בני כל זרם נוצרי יזכו לזכויות פוליטיות שוות. היהודים כלל לא הוזכרו, אך הניסוח הראה בבירור, שהם לא יהנו מהזכויות הפוליטיות המוענקות לתושבי מולדובה וולאכיה.
ב-1864, בעקבות הפיכת 2 במאי 1864, אומץ בנסיכויות המעמד המתפתח של הסכמת פריז, מסמך בעל אופי של חוקה, שפירט את סוגי הבוחרים לפי הכנסותיהם, אך גם מסמך זה נכתב ברוח הסכמת פריז ולא נתן זכויות פוליטיות ליהודי הנסיכויות הרומניות. הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה תמך באמנציפציה יהודית, אך, כפי שהעיד בפני היהודים, אף על פי שרצה לתת להם שוויון מלא, הדבר לא עלה בידיו, לכן החליט לקדם את האמנציפציה של היהודים בצורה הדרגתית. ב-31 במאי 1864 חוקק סעיף 26 של חוק המועצות האזוריות, בו הייתה הכרה במעמד של יהודים ילידי המקום וניתנו להם זכויות פוליטיות בתהליך הבחירות המקומיות, אולם גם זכויות אלה היו מותנות בעמידה בקריטריונים מסוימים, הון, יזמות עסקית ולימודים.
הנוכחות היהודית בנסיכויות הרומניות.