בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח "אמנות מדיה חדשה", שעשתה שימוש בדימויים ויזואליים שנוצרו בעזרת "שיעתוק טכני", ללא הצורך בשימוש בתהליך ידני של יצירת לוחות ההדפסה וההדפסתו הידנית. אפשרויות השימוש בגרפיקה הממוחשבת ואמצעי ההדפסה הדיגיטליים, שהתפתחו בתקופה זו, החליפו באופן מוחלט את עשית העיצוב הידנית. השימוש באמצעים אלו גם הוביל לתפיסת תחום ההדפס האמנותי כארכאי. דבר זה הוביל לסגירה וצימצום פעילותם של סדנאות הדפס רבות במהלך שנות ה-2000. בין היתר נסגרו הסדנאות הלימודיות של המדרשה לאמנות, וזו של בצלאל צומצמה במידה רבה.
גם פעילותן של סדנאת מקצועיות צומצמה, והן הפסיקו להפיק עבודות במהדורות גדולות ועברו להדפסת עבודות במהדורות בנות כ-12–18 עותקים בלבד. סדנת "ברסטון" נסגרה ב-1990 לאחר בעיות ניהול ואילו סדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב, עברה ממתן שרותי הדפסה של מהדורות לעיסוק במתן אפשרות לעבודה עצמית ובהוראה של הטכניקות השונות. עיקר העשייה האמנותית הממוסדת התכנס אל "מרכז גוטסמן לתחריט", שהוקם בקיבוץ "כברי" בשנת 1993, אל סדנת "הראל" בתל אביב-יפו ואל "סדנת ההדפס ירושלים", שחוותה תקופה של שגשוג בפעילותה של הסדנה, עם מעברה למודל עסקי ואמנותי חדש במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20.
צמצום התחום הוביל את מרבית האמנים המרכזיים שפעלו בתחום ההדפס כעופר ללוש, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, הילה לולו לין ואחרים, לתפוש את המדיום כשני ביצירתם. עם זאת, אמנים כאורית חופשי, אסף בן מנחם ואחרים הפכו את המדיום לעיקרי בעבודתם.
תחום שהחל להתפתח בתקופה זו היא הפקת "ספרי אמן" - ספרים שילבו בין טקסט - לרוב שירי - לבין הדפסים שנוצרו במיוחד לספר זה. ספרים כאלו החליפו קובצי הדפסים שאמנים הוציאו בעבר כפורטפוליו. הספרים הודפסו במהדורות מצומצמות וממוספרות בטכניקה של תצריב או דפוס-רשת. כבר בשנות ה-80 החלה סדנת ההדפס ירושלים להדפיס ספרים כאלו. בין הידועים שבהם "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק" (1987) מאת משה גרשוני. ב-1989 יצרה הסדנה סידרה של 9 ספרי אמן במהדורה של 40 עותקים (כ"א). בשל העלות הגבוהה של הפקת ספרים מסוג זה הודפסו העבודות ברובן לאמנים ידועי שם
אף על פי שהמוזיאונים הישראלים המשיכו לרכוש הדפסים, הרי שתערוכות בגלריות מרכזיות בתל אביב-יפו או תערוכות מוזיאליות של הדפס ישראלי היו חריגות, ואף שילובם של הדפסים בתערוכות קבוצתיות נושאיות היה מועט מאוד. בשנת 1994 הציג מוזיאון ישראל את התערוכה "חותם הדפס", שציינה 20 שנה להקמת סדנת ההדפס ירושלים. בין התצוגות המוזיאליות הנוספות ניתן למנות את התערוכה "תיקי אמן: ממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2006) במוזיאון ישראל, "תחריט" (2006) במוזיאון הנגב לאמנות ו"זמן הדפס: עבודות מסדנת ההדפס ירושלים וממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2014) במוזיאון הפתוח תפן.
בקלה אטלנטית
בקלה אטלנטית או שיבוט אטלנטי (שם מדעי: "Gadus morhua") הוא מין של דג ממשפחת השיבוטיים המצוי ברחבי צפון האוקיינוס האטלנטי ובאזור שסביב חופי גרינלנד והים הבלטי.
מאפיינים.
אורכו של הבקלה הגדול ביותר הגיע ל-1.8 מטר ומשקלו ל-96 ק"ג ואולם האורך הממוצע הוא 61 ס"מ משקלו 40 ק"ג. אין הבדלים גדולים בין שני הזוויגים. זו דג בעל שפתיים גדולות, סנפירים גבוהים וזנב מוארך. הוא יכול לחיות 25 שנה בטבע.
הבקלה הוא דג טורף הנצמד לאזורי החופים וחי בקרבה לקרקעית (בעומק 99–262 מ') בלהקות. הוא טורף-על באזור הים הבלטי וניזון משאר היצורים הקטנים יותר, לרבות מבקלות אחרות שמסתתרים בקרקעית כדי לא להיטרף. כמו כן הוא צד סרדינים, לובסטרים כמו הלובסטר האמריקני ("Homarus americanus") הענקי, חסילונים וסרטנים. מחקרי דגימות גילו שהבקלות הצעירות ניזונות בעיקר מסרטנים, אך הגדולים ניזונים בעיקר מדגים שרבים מהם הם דגי מסחר חשובים כמו המקרל, ההרינג, הסול ומינים אחרים ממשפחת השיבוטיים.
לבקלה מעט טורפים טבעיים הכוללים דגים טורפים אחרים, כרישים, כלבי ים ולווייתנים. כמו כן הוא דג מאכל חשוב.
ענת קורול-גורדון
ענת קורול-גורדון (נולדה בחיפה ב-30 בינואר 1994) היא עיתונאית, קריינית, מגישה ואשת רדיו וטלוויזיה ישראלית. עובדת ככותבת ומגישה בדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי.
קריירה.
ב-2012, התגייסה לגלי צה"ל שם שימשה כקריינית ומגישה. הגישה את רצועת הבוקר "בוקר טוב צה"ל", את הפינה היומית "דקה ישראלית" וכן תוכניות מוזיקה ותוכן בגל"צ וגלגלצ ("בהצבעה בלבד", "מה הסיפור"). במהלך שירותה יצרה תוכניות רדיו דוקומנטריות, הבולטת בהם - "רדיו רחוב". התוכנית, אשר הביאה בכל פרק את סיפורם של אנשים מרחובות שונים בארץ, נמשכה כשלוש עונות וזיכתה אותה ב'פרס מפקד גלי צה"ל' לשנת 2014.
ב-2015 השתתפה בתחרות הפיץ' של הרדיו הבין תחומי, עם רעיון לפודקאסט מקורי המתרחש כולו בנסיעות אוטובוס.
במהלך שירותה בגלי צה"ל, הגישה פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "נקודה IL" בערוץ 10 לשעבר. עם שחרורה מצה"ל, החליפה את המגישה אפרת רייטן.
ב-2015 קריינה את דמותה של חברתו לשעבר של אורי (איתי טיראן), בסרט "היורד למעלה" של היוצר אלעד קידן, אשר הוקרן בפסטיבל הסרטים בקאן. בנוסף, השתתפה בפרויקטי רדיו דוקומנטרי והייתה שותפה למיזם "סיפור משפחתי" מבית היוצר של רן לוי. כמו כן, עסקה בעריכת ערבי הרצאות והנחיית טקסים ואירועים.
ב-2016 החלה לשמש ככתבת ומגישה במחלקת החדשות של תאגיד השידור הישראלי "כאן", וכן השתתפה בכתבות של מחלקת הדיגיטל וברדיו.
בשנת 2017, הגישה את התוכנית 'חמש מקורי' בכאן 11, לצדו של העיתונאי דרור פויר.
ב-2019 התחתנה עם נועם.
הערות שוליים.
__לחיפוש__
צפע הים
אליעזר פאפו (ירושלים)
הרב אליעזר פאפו השני (נפטר ו' באייר תרנ"ח, 1898) היה רב בסרייבו ובירושלים במאה ה-19.
קורות חיים.
נולד בסרייבו, בנו של שם טוב פאפו. ייתכן שהוא צאצא של הרב אליעזר פאפו, שאותו הוא מרבה לצטט בספריו.
היה מרבני סרייבו ולימד בה תורה. בין תלמידיו היה הרב אברהם רומנו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא חיבר מספר ספרים, מהם בעברית ומהם בלאדינו. בהקדמה לספריו הוא כותב שחיבר את הספרים ל"תיקון נפשו".
נפטר בירושלים בשנת 1898. בהקדמה לספריו הוא כותב שלא היו לו בנים זכרים, ועל כך הצטער כל ימיו.
כחמש עשרה שנה לאחר מותו, עלה לירושלים תלמידו הרב אברהם רומנו.
קישורים חיצוניים.
כרטיס קבר באתר הר הזיתים
ג'ון דוויט (גנרל)
גנרל ג'ון ליסיסן דוויט (באנגלית: John Lesesne DeWitt; 9 בינואר 1880 - 20 ביוני 1962) היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על הארמייה הרביעית במהלך מלחמת העולם השנייה, והתפרסם בעיקר עקב חלקו בכליאת היפנים בארצות הברית במהלך המלחמה.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
דוויט נולד ב-9 בינואר 1880 בפורט סידני שבמדינת נברסקה, ארצות הברית. הוא היה בן למשפחה ממוצא הולנדי. ב-10 באוקטובר 1898 הוא התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט. בין השנים 1899-1902 שרת בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, וב-1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג. ב-1918 הוא נשלח להילחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של פרשינג. הוא שרת כקצין מטה בדיוויזיה ה-42, וביולי 1918 הוא הועלה לדרגת קולונל. הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן שימש באותו תפקיד בארמייה ה-1. על חלקו במהלך המלחמה הוא קיבל את מדליית השירות המצוין.
בדצמבר 1924 הוא מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-1, וב-3 בפברואר 1930 החזיק בדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ומונה לראש אגף האפסנאות במשרד המלחמה. ב-14 באוגוסט 1934 הוא מונה למפקח הכללי של הבריגדה ה-1, וב-28 ביוני 1935 הועבר לפקד על הבריגדה ה-23. ב-1 במאי 1936 מונה למפקד פורט סטוטסנברג שבפיליפינים. ב-20 בינואר 1937 מונה למפקח הכללי של הדיוויזיה הפיליפינית, וב-30 ביוני של אותה שנה מונה למפקד מכללת המלחמה של הצבא. ב-1 בדצמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הרביעית, ובמקביל פיקד גם על אזור הקורפוס ה-9.
מלחמת העולם השנייה.
ב-7 בדצמבר 1941, האימפריה היפנית תקפה את פרל הארבור וגררה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. יום למחרת, ב-8 בדצמבר, היה דוויט בסן פרנסיסקו (שהייתה בתחומי האחריות של הארמייה שלו). באותו יום נשמעו צופרי אזעקה בעיר לאחר ש-35 מטוסי סיור יפניים נראו לכאורה מעל שמי העיר. דוויט הזדעזע לגלות שהעיר חסרה אמצעי זהירות והגנה, ונזף בצורה חמורה בראש העיר. הוא אף טען שכדאי להשליך כמה פצצות על העיר כדי "להעיר" אותה. דוויט הגיש לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט דו"ח על המצב בחוף המערבי, ומסקנתו הייתה שאזרחים אמריקאים ממוצא יפני מהווים סיכון לביטחון המדינה, ועלולים מלבצע מעשי ריגול וחבלה. ב-19 בפברואר 1942 חתם פרנקלין דלאנו רוזוולט על הצו הנשיאותי 9066, בו התיר למפקדים הצבאיים להכריז על אזורים מהם ניתן לפנות אנשים ועל אזורים מהם היציאה אסורה. הכרזות אלו היו תקפות הן לאזרחי ארצות הברית והן לנתינים זרים.