יצירת ידע חדש, טכנולוגיה וחדשנות הם המפתח לשמירה על מדינה משגשגת במאה ה-21. התמודדות עם האתגרים החדשים הקיימים ברוב המדינות המתקדמות; תחרות עולמית, הזדקנות האוכלוסייה והירידה בשיעור הילודה, גיוס משאבי אנוש באיכות גבוהה מחו"ל, התחממות כדור הארץ ומחסור במשאבים. בנקודות אלו אוניברסיטאות הופכות לחשובות בהרבה כ"מקור ידע "ו"בסיס ידע", כאשר אוניברסיטאות מחקריות מקבלות על עצמן את התפקידים האחראיים של משיכת כוח אדם מהשורה הראשונה המייצרות ידע מתקדם ותרבות מגוונת, ותורמות חידושים ופתרונות. יפן חיבת להיות בעלת אוניברסיטאות מחקר מובילות בעולם כדי לשרוד כנגד התחרות הבינלאומית. השקעה באוניברסיטאות מחקר ברמה העליונה עוזרת לקדם את התפתחותן של אוניברסיטאות אחרות באמצעות ניידות של משאבי אנוש ומחקרים משותפים ויגביר את רמת ההשכלה הגבוהה ביפן ובכך את החוסן הלאומי. בשנים האחרונות מדינות אחרות מיקדו את תשומת ליבן בקידום האוניברסיטאות, כמו גם במחקר מדעי וטכנולוגי. הקונסורציום מתמודד עם תחרות עזה מצד אוניברסיטאות מחקר באזורים אחרים בעולם, כמו אירופה, ארצות הברית, סין, דרום קוריאה וסינגפור במחקר מתקדם, כמו גם בגיוס חוקרים וסטודנטים מחוץ לאותן מדינות. בהתבסס על מודעות למצב המתואר, RU11 מתמקד בשני היבטים:
נשיאי האוניברסיטאות ניפגשים בתדירות שנתית וסגני הנשיאים בתדירות חודשית, מקימים סימפוזיונים, מפרסמים הצהרות והצעות.
RU11 חברה ברשת הגלובלית של אוניברסיטאות מחקר. הרשת כוללת את הארגונים הבאים: קבוצת ראסל (בריטניה, שבסיסה בלונדון), U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) (שבסיסה בעיר פרייבורג), איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות (ארצות הברית של אמריקה, שבסיסה בוושינגטון די. סי.), איגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה (יבשת סין, יפן, דרום קוריאה, הונג קונג וטאיוואן), ליגת C9 (סין), קבוצת השמונה (אוסטרליה, שבסיסה בקנברה), הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (אירופה, שבסיסה נמצא בלוון, (יפן) וקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15, שבסיסה באוטווה. RU11 הצטרפה לשותפיה ברשת הגלובלית בחתימה על ההצהרות הבאות:
רשימת האוניברסיטאות.
שמות האוניברסיטאות :
סוס סטנוניס
סוס סטנוניס המכונה גם זברה סטנוניס (שם מדעי: Equus stenonis) הוא מין נכחד של סוס אשר חי במישורי אירואסיה של הפליסטוקן. המאובנים שלו התגלו בצפון אפריקה, מזרח אירופה, הקווקז, קזחסטן, טג'יקיסטן רוסיה ועד לסין והוא כנראה חצה את גשר ברינג הקדום לעבר אמריקה הצפונית לפני 3 עד 2.5 מיליון שנה. בעבר השתייך לסוג "Allohippus" שבוטל.
סוס זה הוגדר בשנת 1867 בידי החוקר האיטלקי איג'ינו קוקי (Igino Cocchi) והוא נחשב לקרוב למינים האפריקאים "Equus koobiforensis" ו-"Equus oldowayensis".
הסוס הדומה לזברה הגיע לאורך 2.5 מטר, לגובה 1.5 מטר בכתפיו ולמשקל של 450 קילוגרם. הוא היה חסון עם צוואר ורגליים רחבים ובצורתו דמה לזברות המודרניות מאפריקה, ואולי הוא היה בעל מעט פסים לאורך גופו, בדומה לפסי הקואגה הנכחדת. סוס זה התקיים במישורים הקדומים ונכחד לפני מיליון שנה, אולי כתוצאה מציד אנושי.
זברה סטנוניס
חמור הבר יוקון
לאונטין סלז'אן
לאונטין סלז'אן (ברומנית: Leontin Sălăjan; 19 ביוני 1913, סנטאו – 28 באוגוסט 1966, בוקרשט) היה איש צבא רומני בדרגת גנרל, שר ההגנה של רומניה.
לאונטין סלז'אן נולד בשם לאון סילאניה למשפחה הונגרית בטרנסילבניה, אז בשטח של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא עבד במסגרות ובשנת 1934 גויס לצבא הרומני.
בשנת 1939 לאונטין סלז'אן הצטרף לשורות של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. בשנת 1948, כאשר המפלגה הגיע לשלטון, הוא מונה לסגן שר הבריאות ובשנת 1949–1950 כיהן כשר הבינוי.
בשנת 1950, למרות העדר ניסיון צבאי ממשי הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש המטה הכללי. בשנים 1955–1966 הוא היה שר ההגנה.
לאונטין סלז'אן היה מקורב לניקולאי צ'אושסקו. בעקבות כך, הוא התקדם גם בתפקידי ניהול בתוך המפלגה.
בשנת 1956 הוא לקח חלק פעיל בדיכוי המרד ההונגרי. בשנת 1958, בעקבות עזיבת צבא ברית המועצות של שטח רומניה הוא יזם הענקת מדליה לכל צוות יחי'דות סובייטיות.
לאונטין סלז'אן נפטר בשנת 1966 בעקבות סיבוכי ניתוח.
במהלך כהונתו הוענקו לו מספר עיטורים רומנים.
אנכיתריום
אנכיתריום (שם מדעי: Anchitherium; משמעות השם: "בהמה קרובה") הוא סוג פרסתן נכחד ממשפחת הסוסיים. הוא חי באמריקה הצפונית במשך המיוקן והיגר גם לאירופה ולאסיה. הוא הוגדר ב-1844 בידי החוקר כריסטיאן אריך הרמן פון מייר.
האנכיתריום היה קרובם של ההיפוהיפוס והמיוהיפוס, שחיו באותה תקופה. הוא דמה לסוסים המודרניים, אך היה בעל שלוש פרסות דמויות אצבעות בכל רגל, והיה בעל שיניים טוחנות בעלות כתרים נמוכים, כך שהוא הותאם רק לאכילת עלים, אשר ניזון בדומה לאיילים או לאוקפי משיחים או ענפים נמוכים. הוא הגיע לאורך 1.5 מטר, לגובה 60 סנטימטרים בכתפיו ולמשקל 40 קילוגרם.
האנכיתריום היה איטי יותר מרוב הסוסים, מאחר שרגליו היו קצרות יותר ובעלות יותר אצבעות, כך שהוא התאים לחיים ביערות או ביצות ולא בערבות הפתוחות. הוא התפתח לסינוהיפוס שחי באירואסיה בהמשך המיוקן.
אניסודון
אניסודון (שם מדעי: Anisodon) הוא סוג נכחד של מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים, שחי בסוף המיוקן של אירופה שלפני 15 עד 11 מיליון שנה מזמננו. בסוג זה נכלל מין יחיד - "Anisodon grande", אשר במקור השתייך לסוג כליקותריום.
האניסודון היה מפריט פרסה דמוי-סוס גדול מאוד בגובה של 1.8 מטר ומשקל של מעל 600 קילוגרם. הוא היה בעל זרועות רחבות כמו של גורילה או של עצלני קרקע ובקצוותיהם בלטו טפרים מעוקלים ארוכים ששימשו להורדת ענפים ועלים מהעצים. הלסתות והשיניים שלו היו חלשות מכדי לאכול עשב והוא ניזון רק מעלים או מפירות.
גודלו וטפריו הגדולות הגנו עליו מטריפה בידי הטורפים המקומיים כמו כלבי דוב או שנחרבים. עם זאת הם לא הגנו עליו מהתייבשות ושינויי אקלים גדולים שתרמו להכחדתו.
יואכים פטיניר
יואכים פטיניר (Joachim Patinir), המכונה גם פטנייה (בערך 1480 - 5 באוקטובר 1524), היה צייר רנסאנס פלמי של אירועים היסטוריים, מיתולוגיים ונופים. הוא היה פלמי, מאזור וולוניה המודרנית, אך עבד באנטוורפן, אז מרכז שוק האמנות במדינות השפלה. פטיניר היה חלוץ הנוף כז'אנר עצמאי והוא היה הצייר הפלמי הראשון שראה את עצמו בעיקר כצייר נוף. הוא למעשה המציא את סגנון הציור נופי עולם, סגנון מובהק של נופי הרנסאנס הצפוני, המהווה את תרומתו החשובה של פטיניר לאמנות המערבית.
יש רק חמישה ציורים שנחתמו על ידי פטיניר, אך יצירות רבות אחרות יוחסו לו או לסדנה שלו בדרגות שונות של הסתברות. על אלה שנחתמו נכתב: יואכים ד. פטינייה, ה- "D" בחתימתו המסמן את דיוננטנסיס ("של דיננט"), ומשקף את מקום הולדתו. תערוכת 2007 במוזיאון הפראדו במדריד הכילה 21 תמונות הרשומות על שמו של פטיניר או בית המלאכה שלו, וקיטלגו שמונה נוספים שלא היו בתערוכה.
פטיניר היה חברם של דירר, וגם עם קוונטין מטסי, איתו הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות. הציור ״הפיתוי של סנט אנתוני״ (פראדו) נעשה בשיתוף פעולה עם מטסי, שהוסיף את הדמויות לנוף של פטיניר. הקריירה שלו הייתה דומה לזו של חלוץ אחר בציורי נופים - אלברכט אלטדורפר, שעבד בסגנון שונה לגמרי. הוא ככל הנראה דודו של הארי מאט דה בלס, שהיה ממשיכו בסגנון הציור נופי עולם.
חיים ועבודה.
במקור מדיננט או בוביני, בבלגיה של ימינו, חבל וולוניה. פטיניר הפך לחבר בגילדת הציירים סנט לוק, של אנטוורפן בשנת 1515, שם בילה את שארית חייו. ייתכן שהוא למד אצל ג'רארד דייוויד בברוז', שנרשם כחבר הגילדה באותה שנה בה פטיניר. בשנת 1511, על פי ההערכה, פטיניר נסע לגנואה עם דייוויד ואדרין יסנברנדט.
בשנת 1521 השתתף חברו של פטיניר, אלברכט דירר בחתונתו השנייה וצייר את דיוקנו. דירר כינה את פטיניר "der gute Landschaftsmaler" ("הצייר הטוב של הנופים"), ובכך יצר מושג שתורגם אחר כך לצרפתית. לעיתים קרובות הניח פטיניר לנופיו לגמד את דמויותיו, באיכות משתנה מאוד. הגדולים שבהם נצבעו על ידי אמנים אחרים. התמחות כזו נפוצה באותה תקופה בארצות השפלה. רבות מיצירותיו גדולות באופן יוצא דופן לציורי פאנל הולנדיים באותה תקופה, כמו גם אלה של הירונימוס בוש, צייר נוסף של נופים גדולים, מדור קודם.
הנופים העצומים של פטיניר משלבים התבוננות בפרטים נטורליסטיים עם פנטזיה לירית. תצוגות הסלעים התלולים בנופיו הם גרסאות מרהיבות לקבוצת התצורות הגאולוגיות סביב דיננט הולדתו. אלה הפכו לחלק מנוסחת ציור נופי עולם, ונמצאים בעבודותיהם של ציירים רבים שמעולם לא ראו את הנוף המקורי. נופיו משתמשים בנקודת מבט גבוהה עם אופק גבוה, אך אחיזתו בפרספקטיבה אווירית רחוקה מלהיות שלמה.
הוא משתמש בסכמת צבעים עקבית ויעילה בנופיו, שהשפיעו על ציור הנוף המאוחר. בחזית שולטים גוונים חומים, ואילו "הנוף במרכז הציור הוא ירוק כחלחל והרקע כחול בהיר", מה שיוצר תחושה יעילה של מיתון למרחק. "בשילוב של צבעים חומים, ירוקים וכחולים לעיתים קרובות עם גוון קשה, המתחלפים באזורים משמעותיים של צבע לבן, נוצרת תחושה של אבדון מתקרב על ידי העננים המאיימים, קווי המתאר המחודדים של הסלעים וההצטופפות של האלמנטים הטבעיים ."
דוגמאות לעבודותיו כוללות את השאר ״הבריחה למצרים״ (פראדו, שיש בה ארבעה ציורים שלו כולל שניים חתומים), ״טבילת המשיח״ (אחד משניים בווינה), ״סנט ג'ון בפטמוס״ (על ידי או עם בית המלאכה שלו, הגלריה הלאומית, לונדון), ״נוף עם הרועים״ (אנטוורפן), ו״המנוחה בבריחה למצרים״ (מכון לאמנויות מיניאפוליס).