בפברואר 1968 הוציא הייז את אלבום הבכורה שלו Presenting Isaac Hayes. בגיל 26 בלבד, בחודש יוני 1969, שחרר את האלבום השני שלו "Hot Buttered Soul". האלבום זכה להצלחה מסחררת, אמנותית וכלכלית, והייז הפך לאייקון אופנה עם ראשו המגולח, משקפי שמש ענקיים ותכשיטי זהב לרוב, שנים רבות לפני שאופנה זו אומצה על ידי הגנגסטה ראפ. גם סגנונו המוזיקלי הודגם באלבום זה: קטעים ארוכים בעלי מרכיב אינסטרומנטלי תזמורתי, המאופיינים בשימוש נרחב באורגן, כלי נשיפה וגיטרות. באלבום זה חידש הייז את הלהיט שהתפרסם על ידי דיון וורוויק, "Walk On By", בגרסה בת 12 דקות. גרסתו לשיר "By the Time I Get to Phoenix" מתחילה במונולוג בן שמונה דקות לפני תחילת השירה. הקטע המקורי היחיד באלבום, "Hyperbolicsyllabicsesquedalymistic", גם הוא באורך של 10 דקות. קטעים אלו היוו שבירה של "תבנית שלוש הדקות" של שירי הסול והפופ. הביצוע ל-"Walk On By" סימן את הפעם הראשונה בה לקח הייז סטנדרטים שנכתבו על ידי ברט בכרך ובוצע בגרסת פופ על ידי דיון וורוויק או דאסטי ספרינגפילד והפך אותם לשירי נשמה ארוכים.
ב-1971 הקליט הייז את האלבום המוזיקלי המצליח ביותר שלו - פסקול הסרט "שאפט". שיר הנושא מתוך האלבום, זיכה את הייז בפרס האוסקר על השיר הקולנועי הטוב ביותר - פרס אוסקר ראשון לאפרו-אמריקני שלא בקטגוריית משחק.
ב-1975, הייז עזב את סטקס רקורדס והקים לייבל משלו. סדרה של אלבומים כושלים הובילה את ההיז לפשיטת רגל. בסוף שנות ה-70 הייז חזר לעסקי המוזיקה עם האלבום המצליח, "A Man and a Woman" אותו הקליט עם דיון וורוויק.
בשנות ה-70 וה-80 הופיע הייז במספר תוכניות טלוויזיה וקולנוע כגון: "צוות לעניין", "הבריחה מניו-יורק", "" ועוד.
סאות' פארק.
ב-1997 הצטרף הייז לתוכנית ההנפשה "סאות' פארק" בתפקיד שף - שף הקפיטריה המקומי חובב הזימה, נשים ומוזיקת נשמה - בדומה לתדמית אותו פיתח מדובבו. ב-1999 הוציא לאור הייז סינגל מתוך פסקול התוכנית - "Chocolate Salty Balls". הסינגל הגיע למקום הראשון ברשימת ההשמעות בבריטניה ובמדינות נוספות.
בפרק "לכוד בארון" ששודר בינואר 2006, לעגה סאות' פארק לכת הסיינטולוגיה בה הייז היה חבר. חודשיים לאחר שידור הפרק עזב הייז את התוכנית. לדברי הסוכנת שלו, סיינטולגית אדוקה בעצמה, הסיבה לעזיבתו הייתה מחאה על "אי-סובלנות דתית בקרב יוצרי הסדרה". תגובת יוצרי הסדרה, מאט סטון וטריי פארקר, לא איחרה לבוא: "לא היו לו בעיות שצחקנו במשך תשע עונות על נצרות, יהדות, מורמונים ואסלאם. הוא הפך רגיש רק כשהדת שלו הפכה לנושא בתוכנית". מאוחר יותר הודיע הייז שעזיבתו הייתה ממניעים בריאותיים (הייז סבל משבץ מוחי מספר חודשים לפני שידור הפרק המדובר והופיע רק בחלק מהפרקים של העונה התשיעית, עד שהוא לבסוף נפטר מהשבץ המוחי ב-10 באוגוסט 2008) ושאין הוא רואה את הפרק כפוגעני או מעליב.
פעילותו בדת הסיינטולוגיה.
הייז היה סיינטולוג אדוק, וככזה הוא הוצג תדיר על ידי התנועה כסיפור הצלחה הנזקף לזכותה. הוא עצמו כינה את הסיינטולוגיה כ"שער לנצחיות" ו"הדרך לאושר ולשמחה מוחלטת".
הייז כתב דברי ההערכה בכריכת רבים מספרי התנועה והופיע בסרטה של התנועה, "Orientation", בו הוא מספר על העזרה שהתנועה העניקה לו.
פרסים.
במהלך חייו זכה הייז במספר פרסים חשובים על פועלו:
אייזיק הייז
מיקי בהגן
מיקי בהגן (נולד ב-2 בספטמבר 1952) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה, כותב ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
משפחת אביו של מיכאל בהגן שחיה בפולין על גבול גרמניה, הפכה אותו לשם הגרמני בהגן שמשמעותה "בנועם". מקור השם בהגן הוא צמד המילים "בן הגאון".
אמו ימימה לבית ישראלית הייתה בת למשפחה שעלתה מגאורגיה בשנות השלושים של המאה העשרים. מיכאל קרוי על שמו של מיכאל מזרחי, סבה של אמו, שהיה רב ידוע.
אביו, שלמה גדל בעיר קטוביץ שבפולין ובשנת 1939, בגיל 16, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הצליח לעבור את קווי הגרמנים בפולין והגיע לליטא ובשנת 1941 הגיע לארץ ישראל. לאחר כמה חודשים התגייס לבריגדה היהודית בצבא הבריטי על מנת להילחם בגרמנים.
בתום מלחמת העולם השנייה ניסה לחפש את משפחתו, אולם גילה שכולם נספו בשואה, בהם ארבעת אחיו ואחיותיו ואביו, שנרצחו בגטו לודז'. זמן קצר לאחר מכן גילה שאמו, מרים בהגן, שרדה את אושוויץ ונמצאת במחנה מעבר בפולין. הוא נסע לשם ופגש את אמו ומספר חודשים אחר כך הגיע להתיישב בארץ.
מיכאל בהגן נולד וגדל בתל אביב להורים שומרי מסורת, למד בבתי הספר היסודיים לדוגמה ותל נורדאו ואת התיכון עשה בעירוני ה' במגמה הריאלית.
עם הגיעו לתיכון קיבל מיכאל מהוריו שתי מתנות: האחת בגיל 14 והשנייה בגיל 16 שעיצבו את עולמו. גיטרה ומצלמת סופר 8.
בהגן התגייס לנח"ל לגרעין מרום גולן. בזמן השל"ת המוקדם יצר את סרטו התיעודי הראשון, באורך עשרים דקות. בסרט תיעד את התערות הגרעין במהלך צמיחתו של הקיבוץ. באותה תקופה הלחין מחזמר שהוצג בסיום השל"ת לפני תחילת הטירונות.
בעת שהות הגרעין בהיאחזות נערן בבקעת הירדן צילם את סרטו העלילתי הראשון: "בסבך הפשע המתובלן" הסרט צולם במצלמת "סופר 8", הסאונד הוקלט ונערך בנפרד והסנכרון נעשה באופן ידני בזמן ההקרנה על ידי שליטה על מהירות המקרנה.
בצה"ל שירת בגדוד 50, נח"ל מוצנח. כמה חודשים לאחר גיוסו לנח"ל המוצנח ירדה יחידתו לפעילות מבצעית בתעלת סואץ שם צילם סרט על מעוז "אתונה" בו הוצב. הדוקומנט שסיפק מתעלת סואץ בתקופת שהותם בפעילות מבצעית בתחילת שנת 1973 הוא אחד הסרטים הבודדים הקיימים בצבע מתקופת המעוזים שלפני מלחמת יום כיפור.
במקביל לכך צילם את סרטו "המכתב" (1972) יחד עם חבריו החיילים. סרט זה צולם במצלמת סופר שמונה והשתתפו בו לצד חיילים ישראלים גם שני אנשי או"ם. הסרט מספר על חייל המצפה למכתב מאהובתו, אולם ברגע שהוא מקבל אותו ולפני שהוא מספיק לקוראו, משב רוח קדים האופייני לתעלת סואץ בשעות אחר הצהריים מעיף את המכתב אל הצד המצרי. הוא נאלץ להשתמש בתיווכם של שני אנשי או"ם, המנסים לסייע לו.
בהגן סיים את לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו יצר את הסרט "השיר של שפירא" שזיכה אותו בפרס הבמאי הטוב ביותר בתחרות הסרט הקצר 1979.
בעת שירותו במילואים ביים עבור צה"ל כמאה סרטים. הוא צילם סרט עלילתי קצר בלבו של מחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה. חלק מהסרטים משמשים את הצבא עד היום.
ב-1993 הקים יחד עם שלמה רז את "סקולנוע" בית ספר לקולנוע באותה עת לימד גם בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. הוא עסק בהוראה במשך כארבע שנים.
ב-1987 החל ליצור את הסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת". תהליך היצירה של 13 הפרקים ארך 4 שנים.
בשנות השמונים והתשעים ביים קליפים ללהקת טנגו, דפנה ארמוני, קרח תשע, דורית ראובני, שלמה גרוניך, היהודים, גבי שושן ודורי בן זאב. כל הקליפים שודרו בתוכנית "עד פופ".
במשך שנות פעילותו המקצועית הראשונות שיתף בהגן פעולה עם הצלם גדי דנציג שצילם את כל סרטיו לרבות "האינסטלטור" שיצא לאקרנים בשנת 1986, וכן בסדרת המתח והמסתורין "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בהפקת הערוץ הראשון החל משנת 1987, ורבים מהקליפים שביים בהגן. דנציג היה הצלם הראשון בישראל שצילם בסטדיקאם, אותה ייבאה החברה בה בהגן היה שותף, "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" הייתה הסדרה הראשונה בישראל שצולמה בסטדיקאם.
ב-1995 פנו לבהגן זוג המפיקים דורון ערן וארנון צדוק בבקשה שיכתוב תסריט ויביים סרט עלילתי סביב מותם בתאונת דרכים על כביש הערבה של 4 צעירים שתיעדו את עצמם בווידאו עד הרגעים האחרונים. בשלב התחקיר הבין בהגן שהחומרים מהווים בסיס לסרט דוקומנטרי והחליט להפיקו לפני הפקת הסרט העלילתי. הסרט התיעודי "תאונה בערבה", הופק ב-1996 והסרט העלילתי, "צעירים לנצח", הופק באותה שנה, שניהם בבימויו של בהגן.
ב-2002 פרסם את ספר המתח "שיר ערש".
ב-2007 בעקבות מכתב שקיבל מבנו, חזר יחד עם משפחתו בתשובה. הוא תיעד את התהליך בסרט הדוקומנטרי "המכתב". בשנת 2009 השתתף בפסטיבל "עין יהודית" עם הסרט.
בריאיון לערוץ הראשון אמר בהגן: "אחרי 35 שנות בימוי, אני מפנה את המצלמה לכיוון משפחתי".
ב-2019 יצא לאור בגרסה אלקטרונית ספרו "הפולניה הטובה".
בשנת 2020 ביים את הסרט הישראלי- צרפתי "היער".
מוזיקה.
בין השנים 1990 ל-1995 בהגן עבד כקלידן מלווה זמרים. הוא הופיע עם אתי אנקרי בפאבים בתל אביב, עוד לפני שהתפרסמה ואף הופיע מספר פעמים עם שלמה גרוניך; אולם את עיקר ההופעות במשך תקופה זו ביצע יחד עם הזמר גבי שושן. במסגרת שיתוף הפעולה ביניהם כתב והלחין בהגן עבור גבי שושן את השירים "אדי עצור" ו"אסתר את עשר"
ויצר איתו קליפ ל"אדי עצור" בו שושן מופיע כמתאגרף, כהומאז' לאביו של שושן שהיה אלוף צפון אפריקה באגרוף. בהגן כתב גם את השיר "אסטרונאוט" אותו ביצע עוזי פוקס והלחין את שירה של לאה גולדברג "מחר", אותו ביצעה נורית גלרון.
ב-2012 במסגרת מארז ה-DVD המרובע של הסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", שולב דיסק שמע בן 60 דקות הכולל את הפסקול של הסדרה אותו הלחין בהגן.
הופיע בניגון מוזיקת חב"ד ביחד עם הרב לב לייבמן, בהגן ניגן בפסנתר ולייבמן בחליל.
בשנת 2013 בהגן הוציא את הדיסק "לילה יהודי", מבחר של עשרה ניגוני חב"ד, שירי ערש המעובדים ומנוגנים על ידי בהגן.
הוא שוקד כעת (2017) על הוצאת שני דיסקים נוספים, אחד מהם עם לב לייבמן במקביל בהגן בתהליך עבודת הלחנה של שיריה של המשוררת החב"דניקית שרה זמירה אייזקס.
פעילות בהייטק.
ב-1999 הקים יחד עם עירא דביר את חברת "מונלייט",