יהודי גרבובייץ.
בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-2,400 יהודים, רוב תושביו. בכפר פעלו חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל והבונד, וכן שני בתי ספר עבריים.
בספטמבר 1939 נכנסו לכפר חיילי הצבא האדום, אך את מקומם תפסו באוקטובר הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. כ-200 יהודים מהכפר נמלטו מזרחה בתקופה זו.
עם כניסת הגרמנים לכפר, הקימו בו גטו, ומינו בו יודנרט, אשר נצטווה לספק כוח אדם לעבודות כפייה. בסתיו 1941 נסגר הגטו בכפר, והובאו אליו בהמשך כ-650 יהודים נוספים, כאשר מספר יושביו עמד על 2,026.
ב-8 ביוני 1942 הוצעדו יהודי הגטו בידי אנשי ס"ס ושוטרים פולנים כ-10 ק"מ עד תחנת הרכבת במיונצ'ין, ושם נערכה בהם סלקציה, במסגרתה נרצחו עשרות תשושים, וכ-1,200 יהודים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור. כ-800 היהודים הנותרים גורשו לסוביבור באוקטובר 1942.
בית העלמין היהודי של גרבובייץ הוחרב במהלך השואה, ועד שנות האלפיים שימשו חלק מהמצבות שנעקרו ממנו כאבני מדרכה בכפר.
גרבוביץ
גראבובייץ
גראבוביץ
גראבאוויץ
דייויד בראון
אל-חאצד
אל-חאצד ("הקוצר") הוא שבועון עיראקי פוליטי-ספרותי שנוסד בידי הסופר היהודי אנואר שאול בשנת 1929 ופעל עד 1938. השבועון נחשב כחלוצי וחדשני בנוף הספרות העיראקית.
רקע.
"אל-חאצד" החל להופיע ב-14 בפברואר 1929. אף על פי שכתב העת היה בבעלות יהודית, הוא נתן בימה גם לכותבים יהודיים וגם לכותבים ערביים. כתב העת התרכז בספרות ושירה ונמנע מלעסוק בנושאים פוליטיים. הוא לא טיפל בבעיותיה של הקהילה היהודית העיראקית, ולא דיווח על הנעשה בעולם היהודי אז.
בתחום הספרות פרסמו סופרים ומשוררים יהודיים, כמו: אנואר שאול, מיכאל מוראד, שלום דרוויש ומאיר זכריה. וסופרים ומשוררים ערביים, כמו: ג'מיל אלזהאוי, מערוף אלרצאפי ואחמד אלצאפי. בכתב העת פורסמו תירגומים לרומאנים שיצאו לאור באנגליה ובארצות הברית וכן למאמרים של גדולי הוגי הדעות והמדינאים במערב. בתחום הפוליטי כתב העת דן בהתרחשויות בימי עליית הנאציזם והפשיזם באירופה, המלחמה בין יפן לסין, הפלישה האיטלקית לאתיופיה ומלחמת האזרחים בספרד. בין הכותבים בתחום זה היו: עזרא חדד ועבאס אלעזאוי. לצד תחומים אלו, פורסמו גם תחומים שלא פורסמו בכתבי עת אחרים בעיראק באותה התקופה, כמו: מדור של אופנת נשים.
השבועון הפסיק לפעול ב-31 במרץ 1938 בעקבות קשיים כספיים בהוצאתו, כמו: עליית מחירי הנייר והדפוס והימנעותם של המנויים מתשלום דמי המנוי.
בר בהלול
בר בהלול (בארמית סורית: ܐܝܫܘܥ ܒܪ ܒܗܠܘܠ, קרי: אשוע בר בהלול; בערבית: الحسن بن بهلول, קרי: אלחסן בן בהלול) היה בישוף במאה העשירית, חשיבותו היא בכך שהיה לשונאי ומילונאי שחיבר מילון סורי-ערבי, המשמש בסיס ללימוד השפה הסורית והבוטניקה של המזרח הקדום כיוון שהוא מהווה חוליה מקשרת חשובה בין שמות צמחים מהתקופה הקדם-איסלאמית המשמרים מסורות קדומות (ובכלל זה שמות תנ"כיים) לבין שמות צמחים בערבית. בר בהלול מפרט בנוסף גם 16 ניבים של ארמית ומתייחס למקבילות של המילים ביוונית עתיקה. בנוסף למילונו חיבר גם ספרים תאולוגיים וספר העוסק בפשר חלומות.
מילונו של בר בהלול ראה אור לראשונה במהדורה מודרנית בצרפתית על ידי בין 1888 ל-1901.
אל חאצד
ניר רצ'קובסקי
ניר רצ'קובסקי (נולד ב-29 באפריל 1973) הוא מתרגם וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
רצ'קובסקי נולד וגדל בחיפה. לאחר שסיים את לימודיו לתואר שני בביולוגיה החליט לנסוע לפריז, בה גר מספר שנים ובה גם הכיר את אשתו.
לאחר שובו ארצה החל לתרגם ספרים מצרפתית (וגם מעט מאנגלית), ופריצתו לתודעת הקוראים הייתה בזכות תרגומו לספר "סוויטה צרפתית" מאת הסופרת הצרפתייה-יהודייה אירן נמירובסקי משנת 2006 ותרגומו ל"נוטות החסד" מאת ג'ונתן ליטל משנת 2008.
בשנת 2013 התפרסם רומן ביכורים פרי עטו, "בת, אהובה", בהוצאת ידיעות ספרים, העוסק ביחסים שבין האצילה הצרפתייה בת המאה ה-17 מאדאם דה סבינייה לבין בתה.
בשנת 2015 זכה בתואר אביר במסדר האקדמאי מטעם ממשלת צרפת.
בשנת 2022 השתתף בהקמת הוצאת סשת לתרגום מקביל של ספרי ילדים לעברית וערבית.
רצ'קובסקי נשוי ואב לשלושה, ומתגורר עם משפחתו בתל אביב.
בואשן גירית פלאו
אשת אשכולות
דרבאן
הרדוק
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; ברוסית: Городок, גורודוק) היא עיר קטנה במחוז ויטבסק שבצפון מזרח בלארוס, כ-29 ק"מ מצפון לוויטבסק. העיר ממוקמת על גדות נהר הגורוז'אנקה, ונמצאת על קו רכבת בין נוול לויטבסק. עד השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
נהוג לציין כי האזכור הראשון של הרדוק מופיע ב"כתבי איפטי" (Hypatian Codex) כחלק מתיאור מסע צבאי שערך נסיך קייב מסטיסלב וולדימירוביץ', והוא מתוארך לשנת 1128. בימי הביניים נשלטה העיר על ידי נסיכות פולוצק תחילה, ולאחר מכן על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא - במפתו של טומאש משקובסקי (1613) מופיע הרדוק כישוב הנמצא בפרובינציית וויטבסק. לאחר חלוקת פולין הראשונה בסוף המאה ה-18, עברה הרדוק לשליטת האימפריה הרוסית, ולאחר מספר שנים זכתה לסטטוס של מרכז אוּייזד (נפה) - תחילה במחוז פולוצק, לאחר מכן, במחוז בלארוס, וב-1802 - במחוז ויטבסק. בחצי השני של המאה ה-19, התפתחה העיר סביב הכביש המהיר בין ויטבסק לסנקט-פטרסבורג, התפתחות שהואצה עם חיבורה לקו מסילת הברזל ב-1904.
לאחר המהפכה הקומוניסטית, הפכה העיר ב-1919 חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וב-1924 קיבלה סטטוס של מרכז ראָיון (נפה) על שמה, כחלק ממחוז וויטבסק.
יהדות הרדוק.
ניתן להעריך כי קהילה יהודית התקיימה בהרדוק לפחות מתחילת המאה ה-19 - כך למשל מרשימת בעלי הבתים של יהודי הרדוק מ-1869 אפשר ללמוד כי חלק מהבתים היו נכון לכתיבת הרשימה בבעלות יהודית מעל 70 שנה. ממקורות סטטיסטיים רשמיים ניתן ללמוד כי מניינם של היהודים בהרדוק במאה ה-19 (לא כולל את תושבי האוּייזד) היה:
1825 - 1291 יהודים.
1855 -2000 יהודים מתוך סך 3500 תושבי העיר.
1864 - 2408 יהודים מתוך סך 4173 תושבי העיר.
1884 - 2710 יהודים מתוך סך 5475 תושבי העיר.
1897 - 3411 מתוך סך 5023 תושבי הרדוק.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בהרדוק כ-3,400 יהודים, רוב תושביה. בעיר פועלים מספר בתי כנסת, ושני בתי ספר עבריים.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, התחילה שקיעתם של חיי התרבות היהודית בהרדוק - בהדרגה נסגרו בתי הכנסת ומוסדות הלימוד, כאשר בסוף שנות ה-30 נסגר בית הספר היהודי האחרון, וכן בסוף שנת 1938 העבירה הקהילה היהודית את בתי הכנסת האחרונים לרשות השלטונות. ערב מלחמת העולם ה-2, ב-1939, עמד מספרם של יהודי הרדוק על כ-1584, כאשר אליהם נוספו עם פרוץ המלחמה גם פליטים מפולין.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, כאשר רק חלק קטן מיהודי העיר הספיקו לעזוב טרם כיבושה. עד מהרה הוטלו על יהודים שנותרו תחת כיבוש נאצי גזירות שונות, כשהראשונה בהן הייתה נשיאת טלאי צהוב (לא בצורת מגן דוד, אלא עגול). לאחר מכן נשדד ונבזז רכושם של היהודים, כאשר אלה החלו מבתי יהודים עמידים יותר (ברחוב קרל מרקס למשל), וסופם בפוגרום שפגע בכל יהודי העיירה. הונהגו עבודות כפייה משפילות וחסרות תכלית - למשל היהודים חויבו לנכש בידיהם עשבים ברחובות העיר. בד בבד, החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות. תחילה, כדי למנוע אפשרות של התנגדות יהודית נרצחו בכפר ברזובקה הסמוך גברים צעירים וחלק מהנשים הצעירות.
בסוף קיץ 1941, מספר שבועות בלבד לאחר נפילתה של העיר בידי הגרמנים, רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בעיר בגטו, אשר הוקף בהמשך בגדר תיל, ואמנם הגטו גבל בנהר הגורוז'אנקה, מה שאפשר בריחה מהגטו. בגטו התקיימו תנאי צפיפות ורעב, שהפילו חללים רבים, ומעת לעת נרצחו קבוצות של עשרות יהודים ממנו. ב-14 באוקטובר 1941 נלקחו כל היהודים שנותרו בגטו (זקנים, נשים וטף) לוורובייבי גורי (Vorobyevy Gory) הסמוכה לעיר, ונרצחו שם. בזמן זה הועלו באש בתי הגטו.
הרדוק שוחררה ב-24 בדצמבר 1943, ולמושל הצבאי מונה אברהם בודמן, מפקד גדוד הצבא האדום אשר פרץ ראשון אל העיר. בודמן, יליד המולדובה שהשתקע בהמשך בעיירה, זכה לפגוש את המשפחות היהודיות שחזרו אל העיר לאחר שחרורה, סה"כ כ-400 איש. הקהילה הקטנה ששרדה את המלחמה ניהלה גם לאחריה חיי קהילה יהודית, בהנהגת גרעין של זקני העיר (אוסואצוב, בוגטיר, חזנוב, קוז'בניקוב ואחרים) שדאגו לשמר את המסורת - נחגגו חגי ישראל, נערכה בעיר שחיטה כשרה, קיימו את מצוות ברית המילה. לאחר המלחמה דאגו "הזקנים" לגדר את בית העלמין היהודי, ולא נערכה הקבורה בו ללא ברכתם. במהלך שנות ה-60 הוקמה על ידי יהודי העיירה אנדרטת זיכרון לזכר הנספים בשואה ליד ברזובקה, ובאמצע שנות ה-70, החליטה הקהילה בהנהגתו של אהרון אוסואצוב (שהיה לראש הקהילה הבלתי רשמי לאחר המלחמה) לשקם את אתרי הזיכרון לנספים ולאחר איסוף כסף בוצעו עבודות וביניהן בניית קשת בדרך אל אנדרטת הזיכרון בוורובייבי גורי.
דארבאן
דראבאן
דאראבן
דארבן
אריק השני, מלך דנמרק
אריק השני (בדנית: Erik II; 1090 לערך – 18 ביולי 1137) היה מלך דנמרק מ-1134 ועד למותו. אריק היה בנו הבלתי חוקי של אריק הראשון שמלך על דנמרק מ-1095 ועד 1103. אריק מרד נגד דודו, נילס, מלך דנמרק וב-1134 הוא הוכרז כמלך. הוא העניש את יריביו בחומרה וגמל לתומכיו בנדיבות. הוא נרצח על ידי אחד מנתיניו ואחריו מלך אחיינו, אריק השלישי.
ראשית חייו.