ב-27 במאי 2013 הודיע כהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 42, ומונה למאמן השוערים בקבוצת הפועל פתח תקווה. ב-1 ביולי 2018 התפטר מתפקידו ומונה למאמן השוערים של הפועל רמת השרון. ב-2020 עבר למועדון ספורט אשדוד.
יהודיה (רמת הגולן)
יָהוּדִיֶה (בערבית: يهودية) הוא כפר נטוש ובו אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, כ-5 קילומטרים מדרום לקצרין. בתי הכפר הבנויים אבני בזלת נמצאים סמוך לצוק מעל ערוץ נחל יהודיה. בעבר התקיים בו יישוב יהודי, ובתקופות מאוחרות יותר הוא יוּשב וננטש לסירוגין.
יישוב יהודי קדום.
בבתי הכפר וביניהם נמצאו שרידים ארכיטקטוניים ופריטים ארכאולוגיים המעידים על קיומו של יישוב מהתקופה הרומית-ביזנטית. בין הממצאים: מנורה בעלת חמישה קנים החרותה על אבן גזית, וכד שמן חרוט על משקוף שהיה כנראה חלק מבית כנסת. היישוב היה מוקף חומה, ששרידים ממנה נותרו על שפת המצוק, בהם 5-6 נדבכים, יסודות מגדל הגנה וכמה מבנים סמוכים.
על פי עדויות שונות התקיים יישוב יהודי במקום גם לאחר הכיבוש הערבי ובתקופת הצלבנים. עברו היהודי של היישוב היה ידוע לערבים שהתיישבו בו מאוחר יותר, ומכאן שמו.
יש המזהים ביהודיה את מקומה של סוּגַנֵי, אחת הערים שביצר יוסף בן מתתיהו לקראת המרד הגדול בקיסרות הרומית. תיאורו - - הולם את המכשול הטבעי שמספק ליישוב המצוק מעל נחל יהודיה. תיאור זה ושרידי החומה תומכים בזיהוי, אם כי לא נמצאו ממצאים שיכולים לאשש אותו. חוקרים אחרים הציעו לזהות במקום את כפר יהודה הנזכר בתוספתא (כלאיים ב', י"ב), ומקום בשם זה שנזכר בספר "אלה המסעות" של יעקב השליח במאה ה-13, אולם זיהוי זה מתבסס בעיקר על הדמיון בשם, ואין לו סימוכין נוספים.
בעת החדשה.
במאה ה-19 התיישבו בבתי הכפר פלאחים ערבים. סמוך לכפר ממערב לו ניצב בית אבן גדול, ששימש בית חווה לבדואי עשיר שהתיישב במקום והעסיק רבים מתושבי הכפר. לאחר הקמת מדינת ישראל קראו הסורים לכפר "יַעְרַבִּיֶה", כדי לטשטש את עברו היהודי. הכפר ננטש בשנת 1967 עם כיבוש רמת הגולן בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
חורבות הכפר כלולות כיום בשטח שמורת יער יהודיה, אחת משמורות הטבע הגדולות ביותר בישראל, שמשתרעת על פני 66 קמ"ר. מהחניון ליד הכפר יוצאים מסלולי סיור רגליים אל נחל יהודיה ונחל זוויתן.
כפר יהודיה
שד טסמני
שֵׁד טַסְמַנִי (שם מדעי: "Sarcophilus harrisii") הוא מין של טורף כיס גדול בסוג שד הכיס, המצוי כיום במדינת-האי האוסטרלית טסמניה בלבד. לאחרונה הוחזרו מספר אוכלוסיות קטנות לניו סאות' ויילס, לתוך היבשת בה חיו בעבר.
גודלו כגודל כלב קטן, וגופו חסון ושרירי. הוא הגדול מבין חיות הכיס האוכלות בשר ששרדו עד ימינו. הוא מאופיין בפרווה שחורה, בריח דוחה שהוא מפיץ כאשר הוא מרגיש בלחץ, בצווחות רמות, ובהתנהגות תוקפנית כשהוא צד ואוכל. הוא ניזון הן מציד והן מאכילת נבלות. הגם שהוא בעל חיים יחידאי (כלומר, חי לבדו רוב הזמן), לעיתים הוא אוכל עם שדים טסמניים נוספים.
השד הטסמני הושמד מרובם המוחלט של שטחי אוסטרליה כ-400 שנים לפני בואם של המתיישבים האירופאים לאי בשנת 1788. בהיותם מהווים איום למשק חיות הבית של המתיישבים האירופאים בטסמניה, השדים הטסמניים ניצודו עד שנת 1941, אז זכו להגנה רשמית. החל משנות התשעים המוקדמות, גידול סרטני מסוים שהחל להתפשט בפניהם של שדים טסמניים רבים הפחית את גודל האוכלוסייה באופן משמעותי, וכיום הוא אף מאיים על הישרדות המין כולו, שייתכן שייקלע בקרוב לסכנת הכחדה ממשית. ממשלת טסמניה תומכת בתוכניות שונות שמטרתן להפחית את הפגיעה במין ולשקמו. באוקטובר 2020 הוחזרו מספר פרטים לניו סאות' ויילס במטרה להצילם.
מקור השם וטקסונומיה.
חוקר הטבע ג'ורג' האריס (George Harris) חיבר את התיאור הראשון של השד הטסמני שפורסם ב-1807, אז קרא לו "Didelphis ursina". בשנת 1838 השד הטסמני קיבל את השם "Dasyurus laniarius" בידי ריצ'רד אוון, וזאת לפני שתויג תחת הסוג שד הכיס ("Sarcophilus") בשנת 1841 ואז קיבל את השם "Sarcophilus harrisii" בידי פייר בּוּאטאר (Pierre Boitard), שפירושו "אוהב הבשר של האריס". שכלול מאוחר יותר בטקסונומיה של השד הטסמני שפורסם בשנת 1987 הביא לשינוי שם המין ל-"Sarcophilus laniarius"; אך לבסוף השם הקודם, "Sarcophilus harrisii", נשאר, והשם שד לניאריוס ("Sarcophilus laniarius") הועבר למין אחר שחי בעבר ונכחד. ניתוחי פילוגניטקאים מראים שבעל החיים הקרוב ביותר לשד הטסמני הוא נמיית הכיס, ובצורה מרוחקת יותר הזאב הטסמני ("Thylacinus cynocephalus") שנכחד.
מראה.
השד הטסמני הוא חיית הכיס הטורפת הגדולה ביותר ששרדה באוסטרליה. גופו עבה ונמוך יחסית, ראשו גדול וצווארו קצר ומוצק. הוא אוגר שומן באזור הזנב שלו, ולרוב לפרט חולה או זקן יהיה זנב דק ורזה. בשונה מרוב חיות הכיס, רגליו הקדמיות ארוכות מעט מאלה האחוריות, והוא יכול לפרוץ במרוצה פתאומית במהירות מרשימה של 13 קילומטרים לשעה. פרוותו חומה עד שחורה, מלבד כתמים לבנים לא-סימטריים באזור החזה והאחוריים. רוב הזכרים גדולים מן הנקבות - לזכרים אורך גוף ממוצע של 65 סנטימטרים, מלבד זנב שאורכו 25 סנטימטרים ומשקל ממוצע של 8 קילוגרם; לנקבות, לעומת זאת, אורך גוף ממוצע של 57 סנטימטרים, זנב שאורכו 24 סנטימטרים, ומשקל ממוצע של 6 קילוגרם.
לשד הטסמני שפם ארוך בפניו; השפם עוזר לו לאתר את טרפו כשהוא מחפש מזון בלילה ולאמוד את המרחק של שדים טסמניים אחרים במהלך החיפוש אחר מזון והשיטוט בטריטוריה שלו. כאשר שלוותו מופרעת והוא מרגיש מאוים או לחוץ, מסוגל השד הטסמני לשחרר ריח עז ודוחה, המתחרה בחריפותו אף עם ריח הבואש. חוש השמיעה הוא החוש הדומיננטי שלו, וגם חוש הריח וחוש ראיית הלילה שלו מעולים. ניתוח של עוצמת הנשיכה של יונקים שונים, בהתחשב בממדי גופם, מראה כי לשד הטסמני הנשיכה החזקה ביותר מכל היונקים החיים כיום; יש לו מערכת שיניים חדות אחת בלבד, הגדלה באיטיות במשך כל תקופת חייו.
צבע האישון חום כהה או שחור, והעיניים קטנות יחסית, דמויות כפתורים וממוקמות, כאצל רוב הטורפים, בקדמת הראש - שכן כך ניתן להבחין בטרף ביתר קלות. האוזניים בינוניות ומזקרות משני צדי הראש. גם אורך הזנב בינוני (25 סנטימטרים בממוצע) ועבה יחסית. האף צורתו כעין משולש, צבעו שחור בוהק והוא ממוקם כמעט בצמוד לפה.
רבייה ומחזור חיים.
הנקבות מתחילות להתרבות כאשר הן מגיעות לבגרות מינית, בדרך כלל בשנה השנייה לחייהן. החל מנקודה זאת, הנקבות נכנסות לתקופת ייחום אחת לשנה, בה הן מייצרות ביציות רבות. ההזדווגות מתרחשת בסביבות חודש מרץ, במקומות מוצלים, ביום ובלילה כאחד. בעונת הרבייה, הזכרים נלחמים זה בזה כדי לזכות בלבה של הנקבה, והנקבות בוחרות את הזכר הדומיננטי והחזק ביותר. השדים הטסמניים אינם מונוגמיים, ושיטת הרבייה שלהם היא פוליאנדרית, משמע שהנקבות מזדווגות עם מספר זכרים כל עוד לא הופרו בפעם הראשונה. אורכו של ההריון 31 ימים, ובסופו ממליטה הנקבה בין 20 ל-30 גורים, כשכל אחד מהם שוקל בקירוב 0.18–0.24 גרמים.
כאשר נולדים הגורים, הם נעים מהנרתיק (פתח הרחם) אל הכיס שבבטן האם. ברגע שהם נכנסים אל הכיס, כל אחד מהגורים נשאר מחובר לפטמת האם ויונק ממנה חלב - כל מזונו בתקופה זו - למשך כ-100 ימים. הכיס של נקבות השד הטסמני, כמו זה של הוומבט, פונה לאחור, ולכן מבחינה פיזית קשה לנקבה לתקשר עם הגורים כשהם בכיס. אף על פי שהשגר הוא של האם הגורים שלא מצליחים להשיג פטמה נאכלים לרוב על ידה כדי לספק אנרגיה לגידול שאר הגורים.
בתוך הכיס, הגורים שיונקים מתפתחים במהירות; עד היום ה-15, לדוגמה, אפרכסות האוזניים כבר נראות - שכן הגורים נולדים נטולי אוזניים. הריסים נראים ביום ה-16, השפם ביום ה-17, והשפתיים מופיעות ביום ה-20. הגורים מתחילים לגדל פרווה ביום ה-49, ובתוך 90 ימים כל גופם מכוסה פרווה. העיניים נפתחות מעט לאחר שהפרווה מכסה את כל הגוף - בין היום ה-87 ל-93, והם יכולים להרפות את פיהם מהפטמות ביום ה-100 בערך. הגורים עוזבים את הכיס כ-105 ימים לאחר לידתם; לאחר עזיבת הכיס נראים הגורים כמעין העתק מוקטן של הוריהם, ומשקלם מגיע ל-200 גרמים בקירוב. בניגוד לגורי הקנגורו, גורי שד טסמני צעירים לא חוזרים אל הכיס לאחר שעזבו אותו לראשונה; במקום זאת, הם נשארים במאורה לשלושה חודשים נוספים, ויוצאים ממנה לראשונה בין אוקטובר לדצמבר, לפני הפיכתם לעצמאיים ולא תלויים בהוריהם בסביבות חודש ינואר.
אקולוגיה, התנהגות ואורח חיים.
שדים טסמניים שכיחים ונפוצים למדי בכל טסמניה. הם מוצאים את בתיהם בכל חלקי האי, כולל בפרוורי הערים. השדים הטסמניים מחבבים במיוחד יערות הבנויים מצמחייה קשת-עלים ונמוכה (Sclerophyll) וכן יערות הסמוכים לחופים. השד הטסמני צד את טרפו בשעות בין-הערביים ובלילה, ואת שעות האור הוא מבלה במנוחה בצמחייה צפופה או במאורתו. שדים טסמניים צעירים יכולים לטפס על עצים, אך כשהם גדלים הטיפוס קשה עליהם יותר. השדים הטסמניים מסוגלים אף לשחות. לרוב הם בעלי חיים יחידאים ואינם מתקבצים בלהקות, אף על פי שלעיתים מספר פרטים יאכלו יחד מזון, אולם הם יעדיפו לעשות זאת בגפם. לשד הטסמני טריטוריה של כ-8–20 קילומטר רבוע, טריטוריה שיכולה לחפוף לשטחי בעלי חיים אחרים.