לאחר מכן הוציא רוסטחנדזור רישיון להארכת תוחלת החיים של הכורים בחמש עשרה שנים נוספות של הכורים בבלוק 1, ביוני 2008, לאחר בדיקות נוספות ועבודות שדרוג.
בשנת 2016 הוכרזו התוכניות הראשוניות לבנות כור מדגם VVER-600 עד שנת 2030. ה-VVER-600 מהווה גרסת קירור קטנה יותר של שני מעגלי הקירור של הכוא מדגם VVER-1200 הנוכחי, המיועדת לאזורי ושווקים קטנים יותר.
בחזרה לעתיד (פסקול)
קהילת יהודי אמדן
הקהילה היהודית באמדן התקיימה במשך תקופה של כ-400 שנה מהמאה ה-16 עד להשמדתה על ידי הנאצים ב-23 אוקטובר 1941. זו הייתה הקהילה הוותיקה, הגדולה והחשובה ביותר בחצי האי פריזיה המזרחית, שבצפון מערב גרמניה ומקום מושבה של הרבנות האזורית. הקהילה היהודית בעיר הנמל אמדן הייתה המרכז הרוחני של יהודי פריזיה המזרחית ואוסנבריק. נכון ל-15 ביוני 2020, יהודים לא רשומים במרשם התושבים העירוני.
היסטוריה.
מהמאה ה-16 ועד 1744.
לא ניתן לקבוע מתי בדיוק התיישבו היהודים הראשונים בעיר הנמל אמדן. לא נמצאו עדויות על נוכחותם של יהודים במשך כל ימי הביניים, לא באמדן ולא בחצי האי פריזיה המזרחית. היהודים הוזכרו לראשונה בשנים 1558 ו־1571 בספר "צמח דוד" של רבי דוד גנז (1541 - 1613). משנת 1589 קיימת בעיר רשימת כספי חסות בה מופיעים שמות יהודי אמדן. הרב משה אורי הלוי (1543-1625) הוא היהודי הראשון מאמדן ששמו שרד ברשימות כספי החסות של העיר. הוא נולד בבראונשווייג שמדרום מזרח להנובר. בשנת 1557 נאלץ לנטוש את עיר הולדתו ולברוח לאוטונומיה שהייתה בפריזיה המזרחית. הוא התיישב באמדן ומשנת 1570 היה רב הקהילה היהודית האשכנזית במקום במשך 30 שנה. בשנת 1601 הגיעו אליו אנוסי ספרד ופורטוגל ובקשו ממנו שיחזיר אותם לחיק היהדות. הוא הציע להם להמשיך לאמסטרדם כי שם לא הייתה רדיפה דתית. הרב הלוי יצא יחד עם קבוצת האנוסים לאמסטרדם ושם הקים את הקהילה היהודית הספרדית הראשונה של אמסטרדם. בהמשך הוא נעשה הרב של הקהילות היהודיות הספרדיות בכל צפון אירופה. הרב הלוי נפטר באמסטרדם בשנת 1625.
הקהילה היהודית בעיר התפתחה במהירות לאחת הגדולות בצפון גרמניה והייתה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר. הקהילה הייתה מורכבת מאשכנזים יהודי גרמניה שחיו בפריזיה המזרחית והנובר ומאנוסי ספרד ופורטוגל אשר בדרכם לאמסטרדם דרך נמל אמדן נשארו בעיר, חזרו ליהדות, ולא המשיכו דרומה להולנד או מזרחה לגרמניה ופולין. התפתחות מהירה זו נבעה מהאוטונומיה שקיבלה העיר לאחר מהפכת אמדן . אוטונומיה זו אפשרה יד חופשית להתיישבות יהודים וניהול מדיניות ליברלית יחסית כלפי היהודים באמדן. בנוסף, מאחר שאמדן הייתה עיר נמל הייתה דרישה לחלפני הכספים היהודים, ברוקרים והמלווים למיניהם; מקצועות שהנוצרים סירבו לקחת על עצמם.
אמנת הביטחון הכללי להתנהלות בטוחה שהוציא הרוזן אולריך השני בשנת 1645 אפשרה ליהודי פריזיה המזרחית לחיות לפי ההלכה היהדית. בשנת 1670 הנסיכה כריסטין שארלוט ערכה את האמנה הכלכלית הכללית שאפשרה ליהודים לקיים את שירותי החלפנות בבתיהם או בבתי הכנסת. היא הצהירה עוד, שהיהודים רשאים לקבור את מתיהם כמנהג היהודים בבית קברות משלהם.
נראה שבית הכנסת הראשון באמדן הוקם במאה ה-16 ונבנה ברחוב Bollwerkstraße של היום. בית הכנסת נסגר בצו בית המשפט של אמדן מפני שהיה רעוע ומסוכן לשימוש. בשנת 1835 חלקו התמוטט על המתפללים במהלך תפילת יום השבת. במקומו הקימה הקהילה בית כנסת גדול ומפואר בשנת 1836, בסגנון התקופה הווילהמלינית . היו בו 3 מבנים. אורכו 20 מטר רוחבו 12 מטר וגובה קירותיו 8 מטרים. שיא גובה כיפותיו הגיע ל-15 מטרים. לבית הכנסת יכלו להיכנס כ-135 מתפללים. בשנת 1910 הורחב בית הכנסת היו בו 320 מקומות ישיבה לגברים, עזרת נשים ל-250 נשים, חדר ישיבות ומקווה הכולל מערכת חימום. בצד המזרחי של הבניין היה ארון הקודש, לפניו הדוכן ושולחן התפילה. התקרה עוצבה עם עיצובים בסגנון ביזנטי. הצד המערבי היה בסגנון יווני ועוטר בכיתוב עברי באותיות שחורות על רקע לבן. במרכז הגמלון המעוטר היה חלון עגול גדול עם מגן דוד, בחזית בית הכנסת משמאל ומימין היו שני מגדלים קטנים. עלות השיפוץ עמדה על 60,000 גולדמרק. מערכת היחסים של היהודים עם שאר אוכלוסיית העיר הייתה מכבדת. נציגי שתי הקהילות הנוצריות של אמדן וראשות העיר השתתפו בחגיגות הפתיחה של בית הכנסת בשנת 1836 וב-1910 לאחר ההרחבה. בית כנסת זה נשרף בליל הבדולח. בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, ונהרס עד היסוד בהפצצות בעלות הברית בספטמבר 1944. יחד אתו נהרסו המקווה, בית האבות ובית היתומים היהודיים שהיו צמודים אליו.
בעיר היו שני בתי קברות יהודיים. בית הקברות הראשון הוזכר לראשונה בשנת 1586 מחוץ לשערי העיר. בית קברות זה שימש את הקהילות המזרח-פריזיות הקטנות. לא בטוח כלל שנקברו בו יהודים. בשנת 1703 קנתה העירייה שטח אדמה ברחוב Bollwerkstraße של היום, באותו רחוב בו עמד בית הכנסת. בית קברות זה שימש מקום קבורה לקהילה היהודית עד שנת 2006. בשנת 1947 נטמנו במקום שני מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס", הנער משה קיפרבס ודוד הרשקוביץ. בגלל מיעוט היהודים בעיר, ההלוויה האחרונה שהתקיימה במקום, הייתה בשנת 2006. בבית הקברות העתיק טמונים 798 יהודים והוא הגדול ביותר בפריזיה המזרחית. אף על פי שמתחם בית הכנסת, בית האבות ובית היתומים נהרסו עד היסוד בהפצצות בנות הברית בשנה 1944 בית הקברות כלל לא נפגע מפני שהיה בצד השני של אותו רחוב.
1744 עד 1806.
היחס הליברלי כלפי היהודים השתנה עם עליית פרוסיה לשלטון בשנת 1744. האוטונומיה של העיר אמדן הופסקה. אירוע זה הביא להידרדרות משמעותית במצב היהודים; מכיוון שהחקיקה הפרוסית המגבילה את היהודים הוחלה גם בפריזיה המזרחית. המטרה המוצהרת של הממשל הפרוסי הייתה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בפריזיה המזרחית ובכך גם באמדן. המיסים ששולמו על ידי יהודים הוגדלו באופן משמעותי, נאסר עליהם להחזיק ברכוש והוטלו עליהם מגבלות ואיסורים רבים, במיוחד על הסוחרים היהודים. למרות כל המגבלות והמיסים, לא הושגה ההפחתה המיוחלת באוכלוסייה היהודית, כפי שתכנן הממשל הפרוסי. יהודים רבים התרוששו, עד כדי כך שבשנת 1765 שני שלישים מהאוכלוסייה היהודית בעיר חייו בתנאי עוני. מאידך מספר קטן של יהודים חיו עדין במעמד הגבוה, שכלל בעיקר סוחרים גדולים ובנקאים. בסך הכל, הקהילה היהודית באמדן הייתה אחת מהקהילות היהודיות העניות יותר בגרמניה.
הצהרות ופעולות אנטישמיות היו נדירות עד ראשית שנת 1930. רק הכנסייה הקלוויניסטית מחתה בפני נציג הקיסר על הסובלנות כלפי היהודים על שהותר להם לקיים את מצוות דתם בפומבי ועל שהם פטורים מנשיאת אות קלון. מחאה זו לא השפיעה על שליטי העיר. המהומות הגדולות הראשונות כנגד היהודים התרחשו בשנים 1761 ו-1762 במהלך מלחמת שבע השנים. באותם ימים, מספר בתים נבזזו מכיוון שהאוכלוסייה האשימה את היהודים במצב היצע המוצרים הגרוע בשווקים. עד לזמן עליית השלטון הנאצי, הנאציונל-סוציאליזם, ניתן לציין רק התקפות בודדות כנגד יהודי באמדן.
1806 עד 1901.
לאחר קרב ינה-אאורשטדט, פריזיה המזרחית שולבה בממלכת הולנד כחלק מהאימפריה הצרפתית בתחום השיפוט של הכוח הצרפתי של נפוליאון. עבור היהודים משמעות הדבר הייתה שיפור משמעותי במצבם. בשתי פעימות הם קיבלו זכויות אזרח ושוויון מלא, ב-4 יוני 1808 וב־23 בינואר 1811.
לאחר התבוסה של נפוליאון וקריסת האימפריה שלו, פריזיה המזרחית הוכנסה שוב תחת השלטון הפרוסי בשנים 1813 עד 1815. כתוצאה מכך הופעל שוב "הצו היהודי" הפרוסי מ-11 מרץ 1812 בפריזיה המזרחית. יהודים קיבלו אזרחות מלאה בתנאי שיקבלו על עצמם שמות משפחה קבועים ויתגייסו לשירות צבאי חובה. אולם לאחר קונגרס וינה (1814/15), פריזיה המזרחית הפרוסית נאלצה להיכנע לממלכת הנובר. בגלל היעדר הוראות השליטים החדשים, המצב המשפטי של היהודים היה מבולבל ביותר. בשנת 1819 נוצרו הגילדות מחדש. אבל היהודים הורחקו מכל מלאכה ומכל פעילות עסקית. בשנת 1824 קיבלו יהודי אמדן את ההיתר להתיישב ולהינשא בעיר. מאידך נשללו מהם זכות הבחירה וקבלת תפקידים ברשות המוניציפלית של העיר. את היתר ההתיישבות ניתן היה להעביר רק לבן ורק לבן יחיד בתנאי שהאב ויתר על עסקיו או נפטר. בשנת 1827 הפכה אמדן למושב הרבנות האזורית. בשנת 1835 בית הכנסת הישן התמוטט חלקית במהלך תפילת יום שבת, כתוצאה מעבודות שיפוצים שנעשו במקום ונסגר על ידי הרשויות. בזכות תרומות של אזרחים יהודים רבים הוקם בית כנסת חדש ומפואר ביותר, במקומו. באוגוסט 1836 נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב של המדינה אברהם היימן לוונשטאם.
כמו הפרוסים לפני כן, גם ההנוברים ניסו לצמצם את מספר היהודים בפריזיה המזרחית. בשנת 1828 היו עדיין בקהילה היהודית באמדן 802 חברים, בשנת 1842 היו רק 691 חברים. השינוי הזה נובע ככל הנראה בעיקר מעוני שהתפשט בקרב יהודי פריזיה המזרחית. שופט שלום באמדן הצהיר בשנת 1828 כי "כמעט כל יהודי המקום נמצאים בעוני רב, כתוצאה ישירה מההגבלות עליהן הם היו כפופים. "
לאחר סיפוח ממלכת הנובר על ידי פרוסיה בשנת 1866, הפכה אמדן שוב לפרוסית והצו היהודי הפרוסי הוחל שוב. בשנת 1870 נחקקו חוקים חדשים שהביאו בסופו של דבר זכויות אזרח מלאות ליהודים בפריזיה המזרחית. האפליה האחרונה בחוק בוטלה בתום מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו היהודים באמדן נבחרו למועצת העיר, היו חברים באגודות, בעמותות השונות ואף נבחרו ללשכת המסחר, הנתמכת על ידי המעמד הבינוני העליון של אמדן. מנהיג הקהילה היהודית, ג'ייקוב פלס, אף הפך לחבר במועצת ראשי הערים בשנת 1890.
מוסד הרבנות הארצית והמקומית.