עלילתה החוזרת של הסדרה עוסקת בדקסטר, גאון בן שמונה שרוקח ניסיונות והמצאות במעבדה הסודית שבביתו, כשאחותו הגדולה, דידי, ואחר כך גם ילד אחר, מנדארק, מחבלים בניסויו (הם למעשה היחידים מלבדו שיודעים על קיום המעבדה). פרק סיום בשם "אגו טריפ" שודר בשנת 1999, אך אף שנועד לחתום את הסדרה נוספו לה עונה שלישית ורביעית שטרטקובסקי לא היה מעורב ביצירתן, ולא זכו להצלחה רבה בניגוד לקודמות.
בין הזמנים
זינא רבינוביץ'
זינא (זינה) רבינוביץ' (1895 בנדרי, בסרביה - 1965 תל אביב) הייתה סופרת יידיש, תיירת תרבות, עיתונאית, כתבה גם בעברית.
ביוגרפיה.
זינא רבינוביץ' התחנכה בבנדרי, וסיימה בה את לימודיה בגימנסיה היהודית. בנעוריה נתפסה לציונות, ועלתה לראשונה ארצה בשנת 1913. לאחר שנה בארץ היא שבה לבית הוריה, ובשנת 1917 יצאה למוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה. בסוף 1919 עלתה ארצה בפעם השנייה באוניה "רוסלאן".
זינא רבינוביץ' הייתה מעין תיירת תרבותית והרבתה בנסיעות בעולם היהודי. מאמצע שנות העשרים ובמשך קרוב ל-40 שנה, נדדה בין הקהילות היהודיות באסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. היא כתבה על מחוזות רחוקים ועל חיי היהודים בהם, ואספה חומרים לספריה המאוחרים. היא פעלה באותן שנים רחוקות, של טרם היות המדינה, כמעין סופרת-שגרירה. ובכל אתר שהגיעה אליו ביקשה ובלשה אחרי שורשים יהודיים. כתבותיה, סיפוריה, ומאמריה נדפסו בירחון "השילוח", ובדו שבועון לילדים "שתילים", שיצא לאור במוסקבה. היא כתבה עברית ויידיש, ודבריה נדפסו בעיתוני ילדים ונוער בעולם היהודי.
בשנת 1961 השתקעה זינא רבינוביץ' חסרת המנוח בתל אביב. ועד פטירתה עסקה בכינוס סיפוריה והוצאתם לאור. ספריה, עברית ויידיש, נדפסו בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו ותל אביב.
ספריה.
וכן תרגמה את הספר על גדות נהר מוסקבה, רומן מחיי יהודי רוסיה הסובייטית, מאת מירלה בלאנק, ניומן, תל אביב, 1964
דלריי ביץ'
העיר דלריי ביץ' (באנגלית: Delray Beach) נמצאת במחוז פאלם ביץ', פלורידה, ארצות הברית. לפי אומדן משנת 2004 חיים בעיר 64,150 תושבים.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
התיישבות באזור הייתה כבר בשנת 1876 כשהגוף להצלת חיים של ארצות הברית הקים בחוף בית עמיד בפני הוריקנים, המיועד לעוברים ושבים ולימאים השבים מהים עקב סערות. הבית נקרא "בית הצלת חיים של אזור מטעי התפוזים". יישוב קבוע במקום החל בערך ב-1890 כשאפרו-אמריקאים הגרו למקום וקנו חלקות אדמה לחקלאות. ב-1894 האוכלוסייה גדלה מספיק, והוקם בית הספר הראשון באזור.
בשנת 1894 ויליאם לינטון, מנהל משרד דואר ממישיגן קנה רצועת אדמה מערבית ל"בית ההצלה" ומכר חלקות, מתוך כוונה להקים במקום יישוב חקלאי, ובתחילה נקרא המקום על לינטון, על שמו. ב-1890 הנרי פלאגר הרחיב את מסילת הרכבת שבנה מווסט פאלם ביץ' דרומה למיאמי, עם תחנה בלינטון.
מתיישבי לינטון ראו הצלחה בגידול ירקות חורף, אותם מכרו בשווקים בצפון. חורף קר במיוחד בשנת 1898 הווה מכשול ראשון וקשה בדרכם, ורבים מהמתיישבים עזבו, ובהם ויליאם לינטון. מרצון "לפתוח דף חדש" ולשנות את מזלם לטובה החליטו המתיישבים בשנת 1901 לשנות את שם המקום לדלריי, כשם פרבר בדטרויט, מישיגן.
ב-1910 נמנו 250 תושבים בדלריי. ב-1911 קיבלה דלריי מעמד של עיר במדינת פלורידה. באותה שנה נשתלו לראשונה מטעי עגבניות ואננס. גידול אננס נהיה ליבול הראשי של המושבה והאזור, וכיום זה משתקף משמה של השכונה הסמוכה לדאונטאון דלריי ביץ', שכונת "מטעי האננס". בשנת 1920 נפקדו בעיר 1051 תושבים.
בשנות ה-20 חלה ירידה משמעותית בכמות המים באדמת דלריי, זאת עקב התאיידות אגם האוורגליידס הנמצא מערבית לדלריי, והקשתה את תנאי גידול האננס. בנוסף גדלה התחרות בשוקי ארצות הברית, כשאננס הגיע מקובה עם הרחבת מסילת הברזל לאורך חופי פלורידה דרומה לקי ווסט.
שגשוג בא לדלריי עם תחילת בועת הנדל"ן של פלורידה בראשית שנות ה-20. נתח חשוב מהכלכלה המקומית החל להתבסס על תיירות ועסקאות נדל"ן. דלריי הנפיקה איגרות חוב לגייס כספים לבנית תשתית מים וביוב, לסלול כבישים ומדרכות. בתקופה זו נבנו מלונות בדלריי, שהייתה העיר הגדולה ביותר בין וסט פאלם ביץ' ופורט לודרדייל. התמוטטות בועת הנדל"ן בשנת 1926 הותירה את קופת העיר חייבת למחזיקי איגרות חוב, ללא יכולת לפורען. בנוסף ירדו ההכנסות ממסי נדל"ן וארנונה.
עם חפירת תעלת החוף המזרחי, האינטרקוסטל, נותקה דלריי מהאוקיינוס האטלנטי. ב-1923 הוכרז השטח שבין התעלה לאוקיינוס כעיר "דלריי ביץ'", ב-1927 התמזגו "דלריי" ו"דלרי ביץ'" תחת השם דלריי ביץ'.
עיר תאומה לנהריה.
גורו שימורה
גורו שימורה (ביפנית: 志村 五郎, באנגלית: Goro Shimura; 23 בפברואר 1930 – 3 במאי 2019) היה מתמטיקאי יפני, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה.
גורו שימורה נולד ב-23 בפברואר 1930, הצעיר במשפחה שבה חמישה ילדים. בשנת 1933 עבר עם משפחתו לטוקיו. במלחמת העולם השנייה נהרס ביתו בהפצצה. בשנת 1949 החל בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת טוקיו, בשנת 1958 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה. בשנת 1961 עבר לאוניברסיטת אוסקה. בשנת 1964 הצטרף לסגל אוניברסיטת פרינסטון. פרש לגמלאות בשנת 1999, והמשיך כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1970 הוענקה לו מלגת גוגנהיים. הוא זכה במספר פרסים חשובים, ובהם פרס קול (1976) ופרס סטיל למפעל חיים (1996).
שימורה היה אספן של חרסינה יפנית , ובשנת 2008 אף פרסם ספר בנושא: The Story of Imari: The Symbols and Mysteries of Antique Japanese Porcelain
נפטר ב-3 במאי 2019, בגיל 89.
עבודתו המתמטית.
שימורה היה עמיתו של יוטקה טניאמה (עד לפטירתו ב-1958), והם חיברו יחד את הספר הראשון על כפל מרוכב של יריעות אבליות.
שימורה כתב סדרה ארוכה של מאמרים חשובים, שבהם הרחיב תופעות הקשורות בכפל מרוכב ובתבניות מודולריות לממדים גבוהים יותר. עבודה זו סיפקה נתונים שאחר-כך שולבו על ידי רוברט לנגלנדס באקסיומות של תוכנית לנגלנדס. בעבודתו גילה שימורה מבנים אריתמטיים מסוימים, שהם מקבילות ממימד גבוה של עקומים מודולריים; יריעות אלה נקראו אחר-כך על שמו, "יריעות שימורה".
שימורה תיאר את גישתו למתמטיקה כגישה מוכוונת-תופעות: העניין שלו היה במציאת התנהגויות מעניינות וחדשות של תבניות אוטומורפיות. הוא תמך בגישה "רומנטית", משהו שהוא מצא כחסר בדור המתמטיקאים שבא אחריו.
את יריעות שימורה מבינים היום בעזרת רעיונות מתחום חבורות לי ותורת החבורות האלגברית. באופן זה, יריעת שימורה מהווה מרחב פרמטרים עבור משפחות מעניינות של מבני-הודג'; ההתאמה נעזרת גם בתורת המוטיבים, שחלקים גדולים ממנה עדיין משוערים בלבד. דרך פרשנות זו, התייצבה עבודתו של שימורה במרכז הזירה בתורת המספרים ובגאומטריה אלגברית.
שימורה ידוע בציבור הרחב הודות להשערת טניאמה-שימורה, שממנה נובע כמקרה פרטי המשפט האחרון של פרמה. ההשערה הוכחה ב־1999.
קרן פלס
קרן פלס טור (נולדה ב-11 במרץ 1979) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית ושחקנית ישראלית. סינגל הבכורה שלה, "איתי", יצא ב-2006 ומאז הוציאה ארבעה אלבומים, שלושה מהם הגיעו למעמד של אלבום זהב. בין שיתופי הפעולה הבולטים שלה ניתן למנות את מירי מסיקה, חברתה, לה כתבה שירים רבים במהלך השנים ואת רמי קליינשטיין, איתו הוציאה שני אלבומים ויצאה למסע הופעות ב-2016. נוסף ליצירתה כזמרת, פלס כתבה שירים לזמרים ישראלים רבים והלחינה מוזיקה לתיאטרון; עבור עבודתה בתחום זה זכתה פעמיים בפרס "מלחינת השנה בתיאטרון".
ביוגרפיה.
1979–2004: ילדות ותחילת הקריירה.
קרן פלס גדלה ביבנאל, בת לדורון ולמרים, ולה אח ואחות הצעירים ממנה. בילדותה למדה נגינה בפסנתר ובחליל צד. היא ניגנה בתזמורת הילדים ביבנאל, ומאוחר יותר בתזמורת הייצוגית של עמק הירדן, שם גם הייתה הסולנית. את לימודי התיכון עשתה פלס בתיכון בית ירח בעמק הירדן.
לדבריה, בבית הספר התקשתה להתרכז בשיעורים, ולחבור לילדים אחרים, ולימים אובחנה כלוקה בדיסלקסיה.
בשירותה הצבאי הייתה פלס מאבחנת פסיכוטכנית, ולאחר מכן שירתה כתאורנית ב"להקת אט"ל", להקה צבאית המבצעת שירים בסגנון ים תיכוני.
לאחר שירותה הצבאי למדה בבית הספר הגבוה למוזיקה "רימון" במשך שלוש שנים. במהלך לימודיה השתתפה בתחרות "רוק-רימון", תחרות להרכבים עם חומר מקורי, וזכתה בה פעמיים במקום הראשון.
עם סיום לימודיה ברימון, היא למדה משחק אצל סופי מוסקוביץ', ובמקביל החלה בכתיבת שירים לתיאטרון, וביניהם שירים למחזות מוכרים כמו "חתונת הדמים", "טרטיף" של מולייר, "שיץ" של חנוך לוין, "יתוש בראש" ו"נפוליון - חי או מת".
בשנה הראשונה שלה ברימון, כשהייתה בת 22, השתתפה בקומדיית המצבים "שמש" בערוץ 2 ושיחקה את עצמה.
במהלך לימודי המשחק זכתה פלס במלגת הצטיינות של "קרן התרבות אמריקה-ישראל" ובמספר מלגות נוספות של בית הספר במסגרת תחרויות מונולוגים.
2005–2009.
בשנת 2005 זכתה פלס לפרסומה הראשון בעקבות כתיבת מספר שירים לחברתה ל"רימון" מירי מסיקה, בהם "נובמבר" ו"לשם", שנבחר כשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ, והיה אחד השירים המושמעים ביותר באותה שנה בתחנות הרדיו בישראל. כמו כן כתבה לאלבום הבכורה של מסיקה את "בקרקס הזה" ו"טיול לילי". לאלבום הבכורה של שירי מימון שיצא באותה שנה כתבה את השיר "תברח". בנוסף כתבה והלחינה את סינגל הבכורה של הראל סקעת, "ואת", שיצא במרץ 2006 והגיע לראש מצעדי הפזמונים של גלגלצ ורשת ג'. בנוסף היא ניגנה באלבום הבכורה שלו וכן כתבה לו סינגל נוסף, "כל הציפורים", שגם הוא הגיע למקום הראשון במצעדים השבועיים של רשת ג' וכן את השיר "אלייך שר".