התחרות של 1969 נגמרה בשוויון מרובע, ולכן נערכה הגרלה לקבוע מי תהיה המדינה המארחת מבין ארבע המדינות המנצחות של השנה הקודמת. בהגרלה נקבע שהולנד תארח את תחרות האירוויזיון באותה שנה.
לאור ההחרמה התמודדו באירוויזיון זה רק 12 מדינות, והמפיקים ההולנדים נאלצו למתוח את קטע הפתיחה וקטעי הקישור. הדבר נעשה באמצעות סרטונים קצרים ששודרו בין השירים. הרעיון הזה זכה להצלחה, ושיטת סרטוני המעבר חזרה מאז כמעט בכל שנה. שיטת סרטוני המעבר יצרה בפעם הראשונה יתרון ניכר לצופי הטלוויזיה על פני מאזיני הרדיו. סרטוני המעבר הללו זכו במשך השנים לכינוי 'גלויות', כיוון שהן מציגות את נופי המדינה המתמודדת (לדוגמה: 1979) או כל מאפיין שקשור למדינה שתעלה על הבמה בסופם (לדוגמה: 2009).
התחרות הציגה זמרים מפורסמים כמו מרי הופקין מבריטניה, אנרי דס משווייץ ודייוויד אלכסנדר וינטר מלוקסמבורג, ולצידם הופיעו זמרים אלמונים עד אז כמו חוליו איגלסיאס מספרד והמנצחת עצמה, דנה. הניצחון הפך אותה לכוכבת בינלאומית גדולה, והשיר שלה, "All Kinds of Everything", היה ללהיט.
Depeche Mode
נון
למד
לפלאסיאן
פליכס רוזנבליט
שר המשפטים
קרצינומת תאי קשקש
קרצינומת תאי קשקש (באנגלית: Squamous cell carcinoma או SCC) הוא סוג של סרטן ממקור אפיתליאלי מתפתח בשכבת האפיתל של העור או הרקמות הריריות השונות של הגוף. רוב הגידולים של תאי קשקש נוצרים על העור, צוואר הרחם והגרון.
אופי הטיפול ויעילותו תלוי בשלב שבו מאובחן הגידול לראשונה ובאיבר שבו הוא מתגלה. ככלל, כאשר הגידול מופיע על העור הוא קל ביותר לגילוי מוקדם ולטיפול מוצלח, לעומת זאת גידולי הגרון מתגלים בדרך כלל בשלבים מתקדמים שאינם מאפשרים כריתה מלאה ולכן לחולים אלו פרוגנוזה רעה.
בדרך כלל קרצינומת תאי קשקש מתגלה כפצע שאינו מגליד, לעיתים הפצע מדמם או נקרוטי. בבדיקה מיקרוסקופית ניתן לאבחן את מידת החודרנות של התאים ואת מצב בלוטות הלימפה של האזור הנגוע.
ללא התערבות כירורגית עלול הנגע לשלוח גרורות לבלוטות הלימפה ומשם להגיע לאיברים מרוחקים. במקרה שאין אפשרות להוצאת הגידול בניתוח, כמו במקרה של גידול נרחב בגרון, ניתן לטפל בגידול ברדיותרפיה. במקרה שהגידול התפשט לבלוטות הלימפה או לאיברים מרוחקים יש לשקול טיפול כימותרפי למרות שהתועלת בו מוגבלת.
במקרים רבים התפתחות של קרצינומת תאי קשקש נובעת מחשיפה לגורמים קרצינוגנים כמו חשיפה לקרינת UV, עישון, ואלכוהול.
הקהילה הכלכלית האירופית
הקהילה הכלכלית האירופית הייתה ארגון אזורי באירופה שמטרתו אינטגרציה כלכלית של המדינות השותפות בו. הארגון הוקם ב-1957 לאחר שנציגי גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג חתמו על אמנת רומא. שש המדינות הקימו גם את קהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1951 ואת סוכנות האטום האירופית ב-1957. לאחר החתימה על אמנת בריסל ב-1965, שלושת הארגונים החלו לחלוק מסגרת מוסדית משותפת, שנקראה "הקהילות האירופיות". דנמרק, אירלנד והממלכה המאוחדת הצטרפו לארגון ב-1973. יוון הצטרפה ב-1981 וספרד ופורטוגל הצטרפו ב-1986. לאחר החתימה על אמנת מאסטריכט ב-1993, שכוננה את האיחוד האירופי, הארגון שינה את שמו ונקרא הקהילה האירופית, זאת על מנת לשקף את השאיפות של הארגון שחרגו עתה מהתחום הכלכלי. הקהילה האירופית המשיכה להתקיים כגוף משפטי בתוך האיחוד האירופי עד 2009, השנה בה נחתמה אמנת ליסבון, שקבעה שהאיחוד האירופי "יחליף ויירש" את הקהילה האירופית והגדירה את האופן בו מוסדות הקהילה ישולבו במוסדות האיחוד.
רקע.
מאמצים לכינון מערכת של שיתוף פעולה כלכלי החלו זמן קצר אחרי תום מלחמת העולם השנייה. ב-1948 נוסד הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (שהפך מאוחר יותר לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ה-OECD) כדי ליישם את תוכנית מרשל לבנייה מחדש של אירופה. חסמי מכס למסחר בין מדינות בנלוקס הוסרו באותה שנה, אף שחסמים אחרים כגון מכסות יבוא נותרו עד 1953.
בשנת 1951 חתמו שש המדינות המייסדות, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג על אמנת פריז, שכוננה את קהילת הפחם והפלדה האירופית. הרעיון מאחורי האמנה נהגה על ידי ז'אן מונה ורובר שומאן כחלק מלקחי מלחמת העולם השנייה. הארגון החדש נועד ליצור שוק משותף של משאבי פחם ופלדה וכך למנוע מלחמה נוספת באירופה.
שש המדינות המייסדות שאפו לאינטגרציה עמוקה יותר מזו שסיפקה קהילת הפחם והפלדה. ב-1952 הם חיברו את האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית, ארגון שנועד לאחד את משאבי הביטחון וההגנה של המדינות ולהוות אלטרנטיבה לשיתוף של גרמניה המערבית בנאט"ו, על פי תוכניתו של רנה פלוון. על אף שצרפת הייתה כוח מניע עיקרי מאחורי קהילת ההגנה האירופית, יישום האמנה כשל לאחר שהפרלמנט הצרפתי סירב לאשר אותה ב-1954, מחשש שהיא תפגע בריבונות של מדינות הלאום השותפות. יחד עם תוכנית זו כשל גם הניסיון להקים את "הקהילה הפוליטית האירופית", שהייתה אמור ליצור פרלמנט אירופי משותף ואינטגרציה פוליטית.
למרות הכישלון, המשיכו המדינות לשאוף לאינטגרציה עמוקה יותר מזו שהציעה קהילת הפחם והפלדה. ב-1954 מדינות בנלוקס הסירו חסמים על תנועות הון ביניהן. שנה לאחר מכן, בוועידת מסינה, הסכימו שש המדינות המייסדות להמשיך בתהליך של יצירת קהילה כלכלית המבוססת על מוסדות משותפים, שוק משותף, תאום של מדיניות כלכלית, מיזוג הדרגתי של הכלכלות הלאומיות ואינטגרציה בענפי התחבורה והאנרגיה.
שני דו"חות כלכליים שפורסמו ב-1956 היוו את הבסיס להמשך המגעים. דו"ח אחד, של ועדת מומחים מארגון העבודה הבינלאומי בראשות ברטיל אולין, הראה ששוק כלכלי משותף של מדינות שונות לא מחייב השוואה של תנאי העבודה באותן המדינות. אחת ממסקנות הדו"ח הייתה ששערי חליפין שונים יכולים לאזן את אי-שווי המשקל שעשוי להיווצר כתוצאה משוני בחוקי ותנאי העבודה. דו"ח שני, של ועדה בראשות פול-הנרי ספאק , שהוקמה על ידי שרי החוץ של שש המדינות, תמך בהקמה של שוק משותף, איחוד מכסים ובנק השקעות משותף. דו"ח ספאק נידון בוועדה הבין-ממשלתית על השוק המשותף וסוכנות האטום, שנערכה ב-1956 בבריסל.
אמנת רומא.
התוצאה של המגעים הייתה אמנת רומא שכוננה את הקהילה הכלכלית האירופית ואת סוכנות האטום האירופית ונחתמה על ידי נציגי שש המדינות. הסעיף הראשון באמנה קובע את שם הארגון החדש - הקהילה הכלכלית האירופית - והסעיף השני קובע את העיקרון שינחה את הארגון:
סעיף 3 של האמנה קובע את האופן בו ייושם העיקרון: המדינות החברות יסירו את המכסים ביניהן ויקבעו מכסים אחידים עם מדינות אחרות מחוץ לארגון. המדינות יסירו גם חסמים אחרים לשיתוף פעולה: הן יאפשרו תנועה חופשית של עובדים, הון ושירותים בין המדינות החברות ויקיימו מדיניות אחידה בנוגע לחקלאות ותחבורה. בנוסף, הן ימנעו ממדיניות שתעוות את התחרות הכלכלית, ישאפו לתאום של המדיניות הכלכלית ויקימו קרן חברתית אירופית לשיפור תנאים חברתיים של עובדים ובנק השקעות אירופי שיתמוך בהתרחבות כלכלית.
האמנה קובעת בנוסף את הקמתם של מוסדות ממשל משותפים, כולל אספה משותפת שנציגיה ייצגו את אזרחי המדינות השותפות. בכל מדינה ייערכו בחירות דמוקרטיות, בהן ייקבעו נציגיה באספה המשותפת. אספה זו הפכה בהמשך לפרלמנט האירופי. בנוסף יוקם בית הדין האירופי לצדק, מועצה ונציבות אירופית. אף על פי שהאמנה החליטה על הקמת הפרלמנט, היא קבעה שהסדרי הבחירות הספציפיים ייקבעו על ידי המועצה של הקהילה. חילוקי דעות והתנגדות של ממשלות דה גול מנעו בפועל הצבעה עד הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1979.
התרחבות ושינוי.
ב-1960 מספר מדינות אירופאיות שלא היו חברות בקהילה הכלכלית הקימו את איגוד הסחר החופשי האירופי. איגוד זה כלל את בריטניה, דנמרק, נורווגיה, שוודיה, אוסטריה, שווייץ, פורטוגל ופינלנד, שהצטרפה כחברה שותפה (associate member) ב-1961. כמו הקהילה, האיגוד שאף להסרת חסמים למסחר בין המדינות החברות, אך בניגוד לקהילה הוא התיר למדינות לקבוע בעצמן את המכס שייגבה על יבוא ממדינות אחרות. למרות התחרות בין האיגוד לקהילה, השוק של הקהילה נותר חשוב עבור מדינות האיגוד וגדול משמעותית מהשוק של מדינות האיגוד. למשל, היקף המסחר של בריטניה עם מדינות הקהילה היה גדול בהרבה מהיקף המסחר שלה עם מדינות האיגוד. מצב זה עודד מגעים להרחבת הקהילה וצירוף מדינות מהאיגוד.
ב-1961 נעשו ניסיונות ראשונים להרחיב את הקהילה. יוון הצטרפה כחברה שותפה בשנה זו, אך לאחר ההפיכה הצבאית שהחילה משטר צבאי ביוון ב-1967, היא הושעתה מהארגון. דנמרק, אירלנד, נורווגיה והממלכה המאוחדת הגישו בקשה לחברות בארגון ב-1961, אך ההתנגדות של שארל דה גול לצירוף בריטניה מנעה את הרחבת הקהילה. דה גול סבר שאם בריטניה תצטרף היא תהווה סוס טרויאני שייצג את האינטרסים של ארצות הברית. מכשול נוסף להרחבה היו גורמים פוליטיים בתוך המדינות שביקשו להצטרף, שהתנגדו למהלך מחשש שהוא יפגע בריבונות מדינותיהם. עוד ניסיון מוקדם להרחבת הקהילה נעשה ב-1962, כשספרד ביקשה להצטרף. מדינות הקהילה התנגדו לבקשה זו כיוון שמשטר המדינה הספרדית בראשות פרנסיסקו פרנקו לא היה דמוקרטי.
ב-8 באפריל 1965 נחתמה אמנת בריסל, שאיחדה למעשה את המוסדות של הקהילה הכלכלית, קהילת הפחם והפלדה, וסוכנות האטום האירופית. עד חתימת הסכם זה חלקו שלושת הארגונים פרלמנט ובית דין. עם כניסתה לתוקף ב-1 ביולי 1967, הפכו גם המועצה והנציבות של הקהילה הכלכלית למוסדות משותפים של שלושת הארגונים יחד. שלושת הארגונים נקראו ביחד "הקהילות האירופיות".