פוקימון (באנגלית: Pokémon, ביפנית: ポケモン) הוא זיכיון מדיה שבבעלות חברת משחקי הווידאו היפנית, נינטנדו, אשר נוצר במקור על ידי סטושי טג'ירי. בעקבות הפופולריות הרבה לה זכה משחק הווידאו הראשון של פוקימון הופקה סדרת אנימה אשר התבססה על עלילת משחק הווידאו. הסדרה שודרה לראשונה ביפן החל מה־1 באפריל 1997. בנוסף לסדרת האנימה, הופקו גם סרטים קולנועיים, בהם כיכבו הדמויות הראשיות בסדרת האנימה.
נכון לשנת 2020, יצאו 23 סרטי אנימציה וסרט לייב אקשן אחד. תשעה עשר סרטי האנימציה הראשונים התבססו על סדרת האנימה, כאשר הסרט ה-22 הוא גרסה מחודשת לסרט הראשון. סרטי האנימציה ה-20, ה-21 וה-23 מהווים מעין הווה חלופי לאנימה. הסרטים הופקו על ידי אולפני האנימציה OLM, Production I.G, Xebec ו-Wit Studio, והופצו ביפן על ידי טוהו, כאשר אולפנים שונים מפיצים את הסרטים בצפון אמריקה. הם בוימו על ידי קוניהיקו יויאמה וטטסו יאג'ימה, ונכתבו על ידי טאקשי שודו, הידקי סונודה, אטסוירו טומיוקה, שוג'י יונמורה, איגי׳ אומהרה, ואיה טקהה.
סרט האנימציה הראשון של פוקימון, ", יצא לאקרנים ביפן ב-1998, ועובד מחדש לסרט ".
סרט הלייב האקשן, "", הופק על ידי אולפני לג'נדרי האמריקאי, בוים על ידי רוב לטרמן, ונכתב על ידי לטרמן וניקול פרלמן. הסרט מופץ ביפן על ידי טוהו, ומחוץ ליפן וסין על ידי וורנר ברוס. הסרט יצא לאקרנים ב-10 במאי 2019.
אגם המלח הגדול
בילי טרובתי
בילי טרובתי (נולדה בשנת 1951) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
בילי טרובתי (בלה קימלמן) נולדה להורים שעלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה. בת רביעית במשפחה. המשפחה גרה בהרצליה עד שנת 1954 בה עברה לקיבוץ חניתה. על הגבעה במרכז הקיבוץ שוכן קברו של אחי האם, יחזקאל מונצ'יק, שנהרג מכדורי צלפים בהקמת חניתה, יישוב חומה ומגדל.
בגיל 8 החלה לכתוב שירים. בעיקר שירי טבע ושירים לגור הכלבים שלה. כשהייתה בת 10 החליטו הוריה לעזוב את הקיבוץ ועברו לקריית גת, עיירת עולים שבה קיוו לבסס את חייהם. בילי למדה בקריית גת. בגיל 16 עברה לפנימיית "הדסים" שבשרון. את השנה האחרונה של לימודיה התיכוניים עשתה במדרשת שדה בוקר. התגייסה לצה"ל ושירתה בבסיס "בלוזה" על תעלת סואץ. שם שהתה בזמן מלחמת ההתשה.
היא אם לשלושה בנים. קים הבכור, נולד באמזונאס, כשנסעה לשם עם קבוצת מחפשי יהלומים. ספרה "מים בוערים באמזונס" מספר את סיפור המסע. בנה השני, דמיין, נולד בשנת 1983 לאביו הצרפתי. בילי נישאה לו, והם קנו סירת מפרש, גרו עליה ונדדו עימה ברחבי הים התיכון במשך שש שנים. ריף, בנה הצעיר נולד באילת. בשנת 1990 החלה לעבוד כמדריכת צלילה בריף הדולפינים, ושם היא עובדת עד היום.
אחיה פרופ' אלישע קימרון זכה בפרס ישראל על חקר מגילות מדבר יהודה ואחותה, היא הבלשנית, העורכת, המו"לית והסופרת, לאה צבעוני.
ג'יימס סילט
ג'יימס סילט (באנגלית: James Sillett; 16 במאי 1764 – 6 במאי 1840) היה אמן טבע דומם אנגלי ואחד האמנים המגוונים ביותר בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ראשית החיים.
ג'יימס סילט נולד בנוריץ' והוטבל בעיר ב־16 במאי 1764 בכנסיית סנט מרטין.
ג'יימס היה בנו של ג'יימס סילט, שנולד בשנת 1733 בכפר סמוך לעיירה הקטנה סאפלק, ואשתו מרי דובסון, שהייתה מכפר בדרום האזור. ג'יימס ומרי סילט נישאו ב־16 בינואר 1759 בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'. ילדיהם האחרים כללו את ג'יימס (נולד ב־1760), ג'ון (נולד ב־1766) ורוברט (נולד ב־1769).
ביוגרפים של בית הספר לציירים נורוויץ' לא יודעים דבר על השכלתו של ג'יימס או על ילדותו המוקדמת, אלא שהוא למד בבית הספר בנוריץ'. לאחר שסיים את לימודיו, עבד סילט בעיר כשוליה לצייר סמלי אצולה, וכך הקריירה האמנותית שלו החלה באופן דומה לאלה של בני דורו ג'ון כרום וג'ון נינהאם. שסיים את חניכותו עבר לגור ללונדון. הוא הועסק כמעתיק על ידי האגודה לפוליגרף, שהוקמה בשנת 1784 על ידי ג'וזף בות' ושערכה תערוכות שנתיות של הציורים שהעתיקה. סילט נאלץ למצוא עבודה במקום אחר לאחר שרפה במקום בשנת 1793.
סילט טען כי למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1787 – 1790, אך אין שום הוכחות שהדבר נכון, מכיוון ששמו לא נכלל באף אחת מרשימות האקדמיה שפורסמו.
קריירה אמנותית.
מתחילת דרכו האמנותית, ג'יימס סילט נחשב כאחד האמנים המגוונים ביותר של בית הספר לציירים בנוריץ'. הוא תיאר נופים, ונטה לסגנון אקדמי יותר של ציור נוף, המבדיל אותו מבני דורו. הוא הפך למיניאטור טוב, אף על פי שויליאמסון ב"היסטוריה של דיוקנאות מיניאטוריות" (1904) בקושי הזכיר אותו, אך ציין כי "עבודתו המדהימה הייתה ציור תפאורות, שאותן עשה עבור תיאטרוני דרורי ליין וקובנט גארדן". הוא צייר צייד, פירות ופרחים במיומנות ניכרת.
מתוך 342 עבודות שהציג בסך הכל במהלך הקריירה שלו, רק שש עשרה לא היו טבע דומם של צמחים או בעלי חיים. הוא העריץ את המסורות של ציירים וציורים מהמאה ה-18, שהשפיעו על עבודותיו שלו.
סילט הציג באקדמיה המלכותית במשך למעלה מארבעים שנה, בין השנים 1796–1837. בעודו בלונדון חושבים שהוא עסק בציור תפאורות נוף בדרורי ליין ובאופרה המלכותית בקובנט גרדן, יחד עם האמן מנוריץ' ויליאם קפון.
במשך רוב חייו לימד סילט רישום, ועשה פרסומות לעיתונות המקומית כאמן וכמאסטר לרישום. בשנת 1804 עבר להתגורר בקינגס לין כדי להיות קרוב יותר לקרובי משפחתה של אשתו, ופרסם עצמו כ"פרופסור לציור, צבעי שמן ומים, ומאסטר לציור". הוא לימד ציור מביתו ברחוב נורפוק, אך עדיין שמר על תפוקה אמנותית והציג כמאתיים עבודות בינואר 1808. הוא הפיק איורים לכרך השני של תולדות לין של ויליאם ריצ'רדס, שפורסם בשנת 1812. הוא גם עשה ציורי צבעי מים של אנדרטאות וכנסיות בנוריץ'.
שנים מאוחרות יותר.
בשנת 1811 עבר סילט עם משפחתו חזרה לנוריץ', שם הקים את ביתו הקבוע. הוא היה חבר באגודת האמנים נורויץ' משנת 1806 והפך לסגן נשיא האגודה בשנת 1814, ונשיא בשנת 1815. הוא היה אחד האמנים שיחד עם רוברט לדברוק ותירטל התנתקו מהחברה בשנת 1816, והקימו קבוצה חדשה המכונה אגודת האמנים נורפוק ונורוויץ'. יחד עם חברים אחרים בקבוצה, הוא הציג את עבודותיו בתערוכות שלה במשך שלוש שנים לפני שפורקה. לאחר מכן שב לקבוצה המקורית והציג שם עד 1833.
בשנת 1828 פרסם סט של חמישים ותשעה רישומים של מבנים בנוריץ'. תצפיות על הכנסיות, הקפלות והמבנים הציבוריים האחרים בעיר, היה סט של ליטוגרפיות, והיה אחד הפרויקטים העיקריים שהפיק בית הספר לציירים נורוויץ' לאחר השימוש בפרסום החדש. המדיום התפשט במהירות במהלך 1820.
כוונתו הייתה שתחריטים העשויים מצבעי המים המקוריים שלו, יפורסמו בתשלומים וימכרו במנויים, אך שמונה שנים לאחר שהוכרזה לראשונה בעיתונות המקומית על כוונה זו, פורסמו כל התחריטים יחד. התחריטים, מתארים במדויק את המבנים החשובים של נוריץ'.
בחייו המאוחרים יותר הוא הפסיק להשפיע על האמנים של בית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא מת בביתו בנוריץ' ב־6 במאי 1840 ונקבר בבית העלמין במרחק קצר מהעיר.
משפחה.
בשנת 1801 הוא התחתן עם אן בניארד ממזרח דרהם, שדרכה הוא קיבל רכוש כלשהו.
מתוך חמשת ילדיהם, שלושה מתו מינקות. בתם אמה התפרסמה כציירת פרחים, וציירה גם חיות, פירות וקונכיות. אמה סילט ואביה היו בני דורם היחידים של אמילי סטנארד שהיו יכולים להתחרות בה. היכולת האמנותית שלה אפשרה לה לסייע לאביה בהוראה משנת 1817, אך מעט מאוד ידוע על חייה או הקריירה האמנותית שלה. אחיה ג'יימס בניארד סילט (יליד 1809) הפך למורה לשפות. אמה וג'יימס בניארד התגוררו יחד בנורפוק. אמה נפטרה לא נשואה ב־27 בינואר 1880 בגיל שבעים ושבע, ואחיה נפטר לא נשוי בגיל תשעים.
הערכה.
סילט זכה בדרך כלל לשבחים מצד מבקרי אמנות והיסטוריונים. ההיסטוריון ויליאם דיקס, שכתב בשנת 1905, תיאר את סילט כאמן זהיר וכשרטט מיומן טכנית. ציורי הטבע הדומם של סילט נחשבים ליצירתו הטובה ביותר, בצבעי מים ובצבעי שמן. לדברי היסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול, כמה מומחים מדרגים אותו עם ויליאם ג'קסון הוקר, אמן שהצליח לשלב דיוק עם קסם. ציוריו הבוטניים של סילט, אשר שימשו לעיתים קרובות לאיורי ספרים, מראים מיומנות רבה בתיאור שקיפות בעלי כותרת.
וולפול, מציינת כי צבעי המים שלו מושכים יותר מציוריו הטופוגרפיים המונוכרומטיים על כנסיות, ציינו כי נופיו בדרך כלל קטנים למדי. טבע הדומם של סילט, שיוצרו בצבעי מים ובשמן כאחד, זכו לשבחים על ידי וולפול על היותם מושלמים, מסוגננים, עם ראשי פרחים גדולים המתוארים בקפידה שהונחו באגרטלים קטנים אופייניים.
על פי הסופר הרולד דיי, סילט נחשב על ידי חבריו לבעל שלמות רבה ביצירתו. הוא ציין את שליטתו בטון ציור השמיים המתוארים יפה בסצינותיו המוארות. דיי השווה את חריטות הנחושת של סילט ותיאורי הדמויות שלו עם אלה של ג'ון כרום, ושיבח את ציורי הפרחים שלו.
אף על פי שציורי הנוף שלו לא היו באיכות אמנותית יוצאת מן הכלל, הם חשובים להיסטוריונים מודרניים, שכן מציגים מבנים רבים שצייר סילט, שמראם השתנה משמעותית מאז 1820, ומבנים אחרים נהרסו מאז.
אופרזיה דונלי
אופרזיה לואיז "פרייז" דונלי (באנגלית: Euphrasia Louise "Fraze" Donnelly; 6 ביוני 1905 – 20 במאי 1963) הייתה שחיינית אמריקאית. אלופה אולימפית (פריז 1924) ושיאנית עולם (1924–1928) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
דונלי נודלה באינדיאנפוליס, אינדיאנה. בתם של שרה ג'יין מקארתי ומוריס דונלי. אחת משבעה אחים.
אלופה אולימפית.