נולדה בבוצוב, בדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין, הירש הגיעה מברלין לבוכום בסוף 1926 והתגוררה עם אמה. היא ניגשה לבחינת הגמר כדי להיות מוסמכת כמורה לתלמידים בגילאי העשרה, אך הייתה מובטלת לכן החלה ללמד בבית הספר היהודי. בתחילה לא מרוצה מכך, אך עד מהרה התמקדה בעבודה. בזמנה הפנוי עבדה הירש במועדון הנשים היהודי בבוכום והעבירה שיעורי עברית לבנות עד שהפעילות הופסקה על ידי הנאצים בסתיו 1933.
באוקטובר 1937 למדה קורס אנגלית מטעם הנציגות הארצית של יהודי גרמניה, בברלין כדי ללמד לשיעורי אנגלית למי שעשוי להיות מסוגל להגר. היא נסעה לארץ ישראל ביוני 1938.
ב־11 בנובמבר 1938, בליל הבדולח, בית הכנסת בוכום נשרף. בית הספר היהודי נהרס גם על ידי האס אה. לאחר מכן גורשו כל הנציגים הרשמיים של הקהילה היהודית. הירש נלחמה לפתיחת בית הספר מחדש, אך הוא נותר פתוח רק זמן קצר.
הירש החלה לארגן את העברתם של ילדים ובני נוער בתיאום עם הראשי הקהילה היהודית. בין דצמבר 1938 לאוגוסט 1939 היא ארגנה את העברתם להולנד ואנגליה. הירש דאגה לכל הכנות הנסיעה, מילאה את הטפסים הנדרשים, רשמה את הילדים, אספה מסמכים נדרשים, שיגרה ניירות ללונדון, שמירת מקומות ישיבה ברכבות, קניית הכרטיסים ושמירה על קשר הדוק עם ההורים.
היא נשארה עם התלמידים שנותרו כמורה היהודית היחידה עד לסגירת בית הספר בספטמבר 1941. הגירה ליהודים הייתה אסורה לאחר שנת 1941. בסוף ינואר 1942 גורשו הירש וכמה מתלמידיה לגטו ריגה. תלמיד ששרד סיפר כי במשך תקופה קצרה היא המשיכה ללמד ילדים. היא גם ארגנה ארוחות לאנשים חלשים ולקשישים. בפעם האחרונה בה התלמיד ששרד ראה אותה, היא אספה סרפד ועלי שן הארי כדי לבשל מרק ירקות לקשישים. היא נפטרה בגטו בשנת 1942 או 1943.
הנצחה.
רחובות בבוכום ובאד לוזיק נקראים על שמה.
בבוכום הוטבעה אבן נגף ברחוב הויס 28, שם לימדה בין השנים 1927 – 1941.
פרדריק גודאל
פרדריק גודאל (באנגלית: Frederick Goodal; 17 בספטמבר 1822 – 29 ביולי 1904) היה אמן אנגלי, שהתפרסם בעקבות ציוריו ממצרים.
חיים.
פרידריך גודאל נולד בלונדון בשנת 1822, בנו השני של חרט אדוארד גודאל (1795–1870). את השכלתו קיבל באקדמיה לוולינגטון רואד.
עבודתו הראשונה של גודאל, הייתה עבור איזמברד ברונל, שישה ציורי צבעי מים של מנהרת התמזה שנבנתה בין השנים 1825–1843. ארבעה מהם הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות כשהיה פרידריק בן 16. ציור השמן הראשון שלו זכה במדליית כסף של האגודה לאמנויות. הוא הציג עבודות באקדמיה המלכותית 27 פעמים בין 1838 ל־1859. הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית (ARA) בשנת 1852 ולאקדמאי מלכותי מלא (RA) בשנת 1863.
גודאל ביקר פעמיים במצרים; בשנת 1858 ושוב בשנת 1870, בשתי הפעמים נסע עם שבטים בדואים. בביקורו הראשון במצרים, הוא חלק בית וסטודיו עם האמן קרל האג והשניים שרטטו לעיתים קרובות יחד, הן ברחובות והן מחוץ לקהיר, במיוחד באזור סביב הפירמידות. בביקורו השני בשנת 1870 התגורר בסקארה, ליד הפירמידות, במטרה להתבונן ישירות באורחות החיים של הבדואים. לאחר שובו לאנגליה, צייר וריאציות רבות מאותם נושאים מזרחיים. על מנת לספק פירוט אותנטי לציוריו, הביא גודאל כבשים ועזים ממצרים. הנושא המצרי בלט בעבודתו, כאשר 170 ציורים הוצגו באקדמיה המלכותית במשך 46 שנים.
עבודתו של גודאל זכתה לשבחים רבים מצד מבקרים ואמנים כאחד והוא זכה בהון מציוריו. היה לו בית שנבנה ב"גרייק דייק", הארו וולד, שם היה מבדר אורחים כמו הנסיך מוויילס.
משפחה.
גודאל התחתן עם אן תומסון, בתו של החרט ג'יימס תומסון, בשנת 1846. בין חמשת ילדיהם היו האמנים פרדריק טרוואליאן והווארד גודאל. פרדריק טרוואליאן היה צייר מצליח אבל בקריירה קצרה מאוד, ומת בעקבות תאונת אקדח בגיל 24. לאחר מותה של אשתו אן בשנת 1869, התחתן גודול עם האמנית אליס מאי טרי בשנת 1872. נולדו להם שני ילדים.
אחיו של פרדריק גודאל, אדוארד אנג'לו גודאל (1819–1908), היה גם הוא אמן מחונן ביותר, שהציג באקדמיה המלכותית בשנים 1846 עד 1853. בהיותו מומחה בצבעי מים, הוא הוזמן להצטרף לחברה המלכותית בצבעי מים בשנת 1856 והציג 328 תמונות בתערוכות. אדוארד היה זה שהוטל עליו המשימה לארגן את מכירת התמונות של אחיו כשהוכרז כפושט רגל בשנת 1902. גם אחיו השני, וולטר גודאל, ואחותו אליזה גודאל, היו אמנים.
נאדר שאה
נשיא קטלוניה
שארלוט יואל
שארלוט יואל (בגרמנית: Charlotte Joël; 1882 או 1887 – 1943) הייתה צלמת יהודייה-גרמנייה שצילמה דיוקנאות של מפורסמי התקופה, בעלת סטודיו לצילום שנסגר על ידי הנאצים.
קריירה.
יואל חברה לצלמת מארי היינצלמן בסביבות 1918 ופתחה את סטודיו הצילום "יואל והיינזלמן" שרלוטנבורג, ברלין. היא יואל התעניינה בעיקר בצילומי פורטרטים, דיוקנאותיה של אנשים ידועים כללו את ולטר בנימין, מרלן דיטריך, קרל קראוס, הדוויג לכמן וגוסטב לנדאואר.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון, היא כבר לא הייתה יכולה לעבוד במקצועה כיהודייה משנת 1933, אך הסטודיו לצילום המשיך לפעול בשם "יואל והיינזלמן" עד שנת 1938/39. בעזרת חברתה קלרה גרונוואלד הגיעה ג'ואל ללנדוורק נוינדורף, מושבת עובדים והכשרה יהודית, שם עבדה בחנות המכולת.
ב־19 באפריל 1943 גורשה יואל מברלין למחנה ההשמדה אושוויץ בטרנספורט מס' 37, שם נרצחה.
בשנת 2013 הונחה אבן נגף בברלין ב-Klopstockstraße 19 עם שמה של יואל.
לואיז קאוטסקי
לואיז קאוטסקי (במקור: רונספרגר, 11 באוגוסט 1864 – 8 בדצמבר 1944) נולדה למשפחה יהודית בווינה. הייתה פוליטיקאית גרמנייה, עיתונאית, עורכת ומתרגמת וחברה ב-USPD.
חיים וקריירה.
קאוטסקי הייתה פעילה סוציאליסטית וחברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה בגרמניה. היא התחתנה עם התאורטיקן המרקסיסטי, קרל קאוטסקי. היא הייתה מיודדת עם רוזה לוקסמבורג. קאוטסקי הייתה חברת מועצת העיר ברלין מטעם מפלגת USPD. בשנת 1938, בגלל היותה יהודייה, היה עליה לברוח לפראג ואז להולנד. בשנת 1944 גורשה מווסטרבורק לאושוויץ, שם נספתה.
קשת תחנת הרכבת בין קנטשטראסה לפאסאננשטראסה בשרלוטנבורג-וילמרסדורף נקראת על שמה. בשנת 1999 החליטה מועצת מחוז שרלוטנבורג להתקין לוח זיכרון לזכרה בווילנדשטראסה 26.
יפים קרימרמן
יפים קרימרמן (ברוסית: Ефим Кримерман; 1923, בלץ – 2015, אאכן) היה משורר ועיתונאי סובייטי-גרמני ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
יפים קרימרמן נולד בבלץ, אז חלק מממלכת רומניה. הוא למד בגאלאץ ובבוקרשט, וחזר לקישינב זמן קצר לפני סיפוחה לברית המועצות. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס לצבא האדום ושוחרר בשנת 1945 בדרגת קצונה.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת קישינב בשנת 1946, וקיבל תואר בשפה וספרות.
בהיותו במולדובה הסובייטית כתב מילים לפזמונים רבים. במשך שנים הוא כתב מילים ליצירות של מיכאי דולגן, אולג מילשטיין, ארקדי לוקסמבורג ומלחינים נוספים. בשנת 1968 פזמון שלו זכה במקום הראשון בפסטיבל בסוצ'י. רוב היצירות נכתבו תחת שם העט "יפים צ'ונטו".
בשנת 1980 עלו יפים קרימרמן ומשפחתו לישראל, אך תוך זמן קצר עברו לגרמניה. בגרמניה הוא עבד במחלקה הרומנית של רדיו אירופה החופשית תחת שם העט "גריגורה סינגורל". בשנת 1994 הוא יצא לגמלאות.
יפים קרימרמן נפטר בשנת 2015 באאכן.
פרנסיס טאון
פרנסיס טאון (באנגלית: Francis Towne; 1739 או 1740 – 7 ביולי 1816) היה צייר צבעי מים בריטי של נופים. לאחר תקופה ארוכה של חוסר הכרה בו, הוכרה יצירתו מראשית המאה ה-20 ואילך.
ביוגרפיה.
טאון נולד באיסלוורת' שבמידלסקס, בנו של סוחר תירס. בשנת 1752 הוא היה חניך לציור אצל מאמן בלונדון, תומאס ברוקשד. בשנת 1759 זכה בפרס עיצוב של החברה לאמנויות, ולמד זמן מה באקדמיה של סנט מרטין ליין. לדברי תלמידו ג'ון ווייט אבוט כעבור שנים רבות, בערך בתקופה זו הוא למד גם אצל ג'ון שקלטון.
בשנת 1763 הועסק טאון אצל הצייר תומאס ווטסון, ונסע לאקסטר לעסקים, שם התיישב במהרה. הוא כבר החל לצייר בצבעי שמן וגם לימד רישום, והחל לקבל עבודות ממשפחות עשירות בדבון. לאחר סיור בצפון ויילס בשנת 1777, שערך יחד עם חברו, עורך הדין של אקסטר ג'יימס ווייט (1744–1825), הוא החל להתמחות בצבעי מים.
בשנת 1780 נסע לרומא, שם הכיר וצייר עם ג'ון "וורוויק" סמית' שהיה שם מאז 1776, וגם עם ויליאם פארס, ידיד נוסף מלונדון. הוא בילה חודש בנאפולי במרץ 1781, והתארח אצל תומאס ג'ונס. לאחר שחזר לרומא, וסיורים בטיבולי ואזורים סמוכים אחרים, הוא נסע חזרה הביתה לאנגליה עם סמית' ועבר דרך האלפים.
עבודותיו מנסיעה זו כוללות מעל 200 גיליונות, ו-54 נופים גדולים של רומא המדגישים את החורבות העתיקות ולא את המראות הפוסט-קלאסיים או את החיים העכשוויים של העיר. מאוחר יותר הוצגו 54 מהם כקבוצה בשנת 1805 אך מעולם לא נמכרו; הוא צייר עותקים שלהם כשקיבל הזמנות. ציורים רבים עובדו מחדש מאוחר יותר, החל משנת 1800, בסגנון הכבד והמקובל יותר שאימץ עד אז. במותו השאיר טאון את הציורים למוזיאון הבריטי.
בשובו לדבון, התבקש על ידי סר תומאס וליידי אקלנד מקילרטון לצייר כמה תצוגות מדבון ומצפון ויילס, ובשנת 1786 יצא לסיור ציור באזור האגמים. הוא צייר גרסאות בצבעי המים ציורים שלו מרומא ובמקומות אחרים, בעיקר כדי להגיש לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
אף על פי שכמה מהם הוצגו באקדמיה, הוא עשה אחד עשר ניסיונות משנת 1788 להיבחר כחבר באקדמיה - ונכשל. הוא ויתר ולא ניסה יותר אחרי שנת 1803.