וולבי ארנבי מזרחי (שם מדעי: Lagorchestes leporides) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי ארנבי, שהיה אנדמי לדרום-מזרח יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם בסוף המאה ה-19. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, והוא מבין חיות הכיס הראשונות שנכחדו באוסטרליה בתקופה המודרנית.
תיאור.
הוולבי הארנבי המזרחי היה כיסאי קטן יחסית, וכפי שמרמז שמו המדעי, דמה לארנבון בצורה יוצאת מן הכלל. אף על פי שנחשב ליונק קטן במונחים אוסטרלים, הוא עדיין היה גדול במעט מקרובו הוולבי הארנבי האדמוני. אורך ראשו וגופו של הוולבי המזרחי היה כ-50 סנטימטרים, ואורך זנבו כ-33 סנטימטרים; משקלו המרבי היה 1.5 קילוגרם.
לוולבי המזרחי היה גוף קומפקטי וגוצי, ראש ארנבי קצר ועגלגל וגפיים קטנטנות. העיניים שלו היו גדולות במיוחד, ואפו קטן ומחורץ. אוזניו היו גדולות ומעוגלות בדומה לארנב. עם זאת, הוא נבדל מהארנב בקרסוליו המוארכים אשר הסתיימו בשלוש אצבעות עם טפרים ארוכים.
הפרווה של הוולבי המזרחי הייתה גסה, שעירה וצפופה. צבע הפרווה היה חום-אפרפר כהה, עד חום-צהבהב, עם נטייה לשחרחר באזור הגב והעורף, ולכסוף בפלג הגוף האחורי. הגחון והחזה היו בצבע לבן-אפרפר. קצה הזנב וכפות הידיים והרגליים היו בדרך כלל כהים מעט.
תפוצה וביולוגיה.
הוולבי המזרחי היה אנדמי לדרום-מזרח אוסטרליה. תפוצתו השתרעה לאורך אגן מארי-דרלינג בשטחן של ניו סאות' ויילס, ויקטוריה ודרום אוסטרליה, ואולי גם בדרום קווינסלנד. בית הגידול המועדף עליו היה ערבות עשב ומישורים פתוחים (דוגמת מישור ליברפול), והוא היה מצוי גם בגבעות ולאורך גדות נהרות מארי ודרלינג.
בהתחשב בתאריך ההכחדה המוקדם שלו, אין מידע רב אודות האקולוגיה של הוולבי המזרחי. ידוע שהוא היה יונק פעיל לילה אשר בילה את מרבית שעות היום כשהוא ספון בתוך מקלט טבעי של עשב צפוף או כיסי שיח. הוולבי המזרחי נהג לרבוץ בשקט במסתור שלו ולהסתמך על התמזגות פרוותו עם הסביבה במטרה להתחמק מטורפים; עם זאת, כאשר התקרבו למקום מסתורו יתר על המידה, הוא היה פותח בריצת זיגזג קופצנית עד שמצא מקום מסתור אחר.
ג'ון גולד שפרסם את התיאור המדעי של מין זה, צפה בוולבי אחד שנמלט מפני כלבי בית במשך כ-500 מטר, ואז שינה כיוון בפתאומיות ורץ לכיוונו של גולד וזינק מעל ראשו; על פי הערכת גולד, חרף גודלו הקטן הוולבי המזרחי היה מסוגל לקפוץ לגובה של 1.8 מטר.
הכחדה.
הפרט האחרון הידוע של הוולבי הארנבי המזרחי, הייתה נקבה שנאספה באוגוסט 1889 בניו סאות' ויילס. מאז, מין זה לא נצפה יותר בטבע, ועל כן, הרשימה האדומה של IUCN סיווגה אותו כמין נכחד (EX). אף על פי כן, גם בשנות ה-30 של המאה ה-20 חוקרי טבע עדיין לא היו בטוחים לגמרי שהמין נכחד. מהוולבי המזרחי נשתמרו מספר פוחלצים במוזיאונים.
הגורם המרכזי להכחדתו של הוולבי המזרחי נותר לא ברור, מכיוון שהוא נעלם הרבה לפני שהחלה חקלאות אינטנסיבית בבית גידולו, ואף לפני הופעתו של השועל האדום אשר נחשב לאיום העיקרי על חיות כיס קטנות. הרשימה האדומה של IUCN, מעריכה שהוולבי המזרחי נכחד כתוצאה מרעיית יתר של עדרי בקר וצאן שפגעו בסביבת המחיה שלו ומטריפה על ידי חתול הבית.
ככל הנראה, גורם נוסף הוא המדיניות הממשלתית האוסטרלית לדחיקת הילידים האבוריג'ינים מהאזור, אשר גרמה להפסקת המנהג המסורתי האבוריג'יני של הצתת שריפות מבוקרות קטנות; כתוצאה מכך, נמנע חידוש הצמחייה בבית הגידול של הוולבי, והעשב שנהייה צפוף ויבש, העלה את הסיכון לפריצת שריפות בר גדולות מברקים בקיץ שכילו אזורי מחיה נרחבים של הוולבי.
וולבי זנב-מסמר מרוסן
וולבי זנב-מסמר מרוסן (שם מדעי: Onychogalea fraenata; מכונה גם מרין) הוא מין של כיסאי נדיר וססגוני בסוג וולבי זנב-מסמר שאנדמי ליבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד. בעבר, תפוצתו הייתה רחבה ביותר והשתרעה על מרבית המישורים של מזרח אוסטרליה; כיום לעומת זאת, הוא מוגבל למספר שמורות טבע בקווינסלנד בעקבות ירידה קטסטרופלית באוכלוסייה בשלהי המאה ה-20 שנגרמה מהכנסת מינים פולשים ומפגיעה בבית גידולו על ידי המתיישבים האירופאים שהגיעו ליבשת.
תיאור.
מאפיינים פיזיים.
הוולבי המרוסן הוא כיסאי חינני בגודל קטן-בינוני המזכיר במקצת את הארנב; אורך ראשו וגופו: 70-43 סנטימטרים, ואורך זנבו: 73-36 סנטימטרים. בעמידה זקופה, הוולבי מתנשא לגובה של כמטר. הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי במסת הגוף: הזכרים עשויים לשקול לעיתים קרובות כמעט פי שניים מהנקבות; משקלו הממוצע של הזכר: 8-5 קילוגרם, ושל הנקבה: 5-4 קילוגרם בלבד.
מבנה גופו של הוולבי המרוסן מקושת ועגלגל, כשהפלג האחורי רחב משמעותית מהקדמי. ראשו ארוך ומשולש, פניו צרות, וחוטמו קטן וקצר. אוזניו משולשות ורחבות ועיניו גדולות במיוחד. הגפיים שלו קצרצרות ובעלות טפרים דקיקים ורגליו ארוכות וחזקות עם קרסולים מוארכים ו-3 אצבעות בלבד.
הזנב שלו ארוך ועבה; בדומה למינים אחרים בסוגו, גם לוולבי המרוסן יש בקצה הזנב מסמר ייחודי באורך 3–6 מילימטר אשר מוסתר ברובו בשיער. המסמר הייחודי שאינו מצוי אצל אף יונק אחר, התמיה את חוקרי הטבע שהעלו השערות שונות לגבי מטרתו: סברה אחת גורסת שבמהלך ריצה מהירה הוא מיועד לפגוע בקרקע בתור סוג של עוגן, ובכך לאפשר לוולבי לבצע סיבובים ופניות חדות מבלי לאבד את שיווי המשקל ולהתרסק; סברה אחרת גורסת, שהמסמר הקשיח משמש בתור סוג של נשק נוסף במהלך הקרבות בין הזכרים, שיכולים להכות באמצעותו בגופו של היריב. ההשערות הללו טרם אומתו.
כסות ומראה חיצוני.
הפרווה של הוולבי המרוסן קצרה, צפופה ורכה. צבעה הכללי הוא אפור-שזוף עד אפור-צפחה או כסוף, כאשר בפלג הגוף הקדמי הכולל את הכתפיים, הצוואר ובסיס הזרועות, היא משתנה לחום בהיר, אדמוני או כתמתם. הבטן, החזה הגרון והמפשעה בצבע לבן-אפרפר, וישנם זוג פסים לבנים חיוורים לאורך הרגליים. מהמצח ועד לכתפיים, ישנו פס שחור עבה ומבריק, אשר הופך בהדרגה למעורפל ודהוי מהכתפיים עד לבסיס הזנב; בנוסף, יש בדרך כלל כתם שחור נוסף מאחורי כל זרוע.
סימן ההיכר הבולט ביותר של הוולבי המרוסן, הוא זוג פסים לבנים שמשתרעים במקביל לפס העורפי השחור לאורך הכתף, ואז יורדים מטה ומקיפים את השכמות עד שמסתיימים באזור החזה. זוג הפסים יוצרים יחדיו צורת רסן לבן סביב הכתף, וזהו המקור לשמו של המין.
ראשו של הוולבי המרוסן בצבע אפור-שזוף, ולעיתים נוטה לאדמדם. מלבד הפס השחור החוצה את המצח, יש לו סימוני פנים האופיינים לוולבים רבים: זוג פסים שחורים דקים הנמשכים מהעיניים עד לאף, ומתחתיהם זוג פסים לבנים עבים במיוחד הנמשכים עד לשפתיים. ישנן גם זוג "גבות" לבנות מעל העין שמתחברות לעיתים עם הפסים ויוצרות יחדיו טבעת לבנה גדולה. האוזניים בצבע ערמוני-שחרחר בצידן החיצוני, ובצבע לבן בצידן הפנימי. הזנב של הוולבי המרוסן בצבע אפור-צפחה, ולעיתים יש בצידו התחתון והעליון פס מעורפל שחרחר; קצה הזנב שעיר במקצת וצבעו שחור.
תפוצה.
טווח.
הוולבי המרוסן אנדמי ליבשת אוסטרליה. תפוצתו ההיסטורית השתרעה בעבר לכל אורך המישורים של מזרח היבשת (בתחומי קווינסלנד, ויקטוריה, ניו סאות' ויילס ואוסטרליה הדרומית): משולי הרי החיץ הגדול במזרח ועד שולי האאוטבק האוסטרלי הצחיח במערב, ומאגן מארי-דרלינג בדרום עד חצי האי כף יורק בצפון. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התחוללה צניחה קטסטרופלית באוכלוסיית הוולבי המרוסן, והוא נעלם מכל רחבי התפוצה שלו; למעשה, הוא לא נצפה כלל בין 1937 ל-1973, וההנחה הייתה שהוא נכחד מן העולם.
בשנת 1973, קבלן גידור אוסטרלי הופתע לקרוא במאמר בעיתון על היכחדותו של הוולבי המרוסן, כאשר הוא ידע בבירור שצפה באוכלוסיית וולבים כאלה במרכז קווינסלנד סמוך לעיירה דינגו. הוא מיהר לדווח על כך לרשויות השימור האוסטרליות, וצוות חוקרים שנשלח לאזור אישר שמדובר באוכלוסייה של וולבי מרוסן. שירות הפארקים וחיות הבר של קווינסלנד מיהר להכריז על האזור כשטח מוגן, ובסופו של דבר הוקם בו הפארק הלאומי טאונטון במטרה להבטיח את ההישרדות של מין זה. שטח הפארק משתרע על 11,000 דונם, ויש דיווחים על תצפיות של וולבים בטווח של עד 10 ק"מ מהפארק.
על מנת לסייע למין להתאושש, רשויות השימור האוסטרליות החלו לשחרר וולבים מרוסנים לשמורות טבע נוספות ברחבי קווינסלנד באזורים שבהם היה נפוץ בעבר; כיום מלבד האוכלוסייה הוותיקה בפארק הלאומי טאונטון ישנן 3 אוכלוסיות גדולות הפזורות בקווינסלנד (הפארק הלאומי אידליה, שמורת סקוטיה, ושמורת הטבע אבוצט), ואוכלוסייה קטנה נוספת בוויקטוריה. עם כל זאת, טווח התפוצה הנוכחי של הוולבי המרוסן, עדיין מצומצם ביותר, ומהווה פחות מ-5% מטווח התפוצה ההיסטורי שלו.
סביבת מחיה.
בית הגידול של הוולבי המרוסן מורכב מפסיפס של חורשים דלילים ושטחי מרעה, והוא נוטה לאכלס את האזורים הפוריים ביותר בצמחייה. במהלך היום שמנוצל על ידי הוולבי למנוחה, הוא מעדיף לשהות בבית גידול המורכב מעצי שיטה צעירים, ומנוקד בשיחים ומקטעי עשב גבוהים; אף על פי שדרישות בית הגידול של הוולבי כוללות נוכחות של בולי עץ חלולים המשמשים לו למסתור, בהיעדרם הוא מסתגל לכיסי סבך ועשב יבשים וגבוהים, אשר מסייעים לו להיות מוסתר מפני טורפים אפשריים ולאפשר לו להתקרב עד לאזור ההאכלה מבלי להיחשף. מקלטי סבך אלו אשר צפופים במיוחד, כוללים עלווה וגבעולים בגובהו של הוולבי, ומרוכזים בשולי חורשים.