ככל שהמתח עולה ולוחץ על איינר עקב מתיחותו עם סוון קנוטסון, הוא פותח בשביתה פוליטית ועוזב את נחלתו ונוסע לגארת'ריקי (באזור בלארוס של היום), שם הוא מוצא את בנו הבלתי-חוקי בן האחד עשר של אולאף, מגנוס (אשר לימים יוודע בתור מגנוס "הטוב"). לאחר שאיינר מוצא את מגנוס הוא כורת ברית פוליטית עם קאלב ארנאסון, בעל ברית לשעבר של אולאף השני אשר גם לחם עמו בקרב סטיקלסטאד. ויחד עם קאלב הוא כורה ברית עם הארדיקאנוט מלך אנגליה (בזמן הזה סוון קנוטסון כבר הספיק להתחלף לאחר שהיה שליט דה פקטו של נורווגיה 5 שנים.) וכך ממצב את עצמו כמלך בפועל מאחורי מלך-הבובה מגנוס (תפקיד שלעולם לא היה יכול למלא אילו היה משתתף בקרב סטיקלסטאד). קאלב ארנאסון ת'וריר הונד, שני האצילים שעזרו לאיינר לעלות לשלטון הוגבלו בכוח והורחקו מכל כוח פוליטי, עקב כך נמוגו אל מאחורי הקלעים ואיבדו כל חשיבות שהיא. איינר נשאר השליט בפועל מאחורי מגנוס לאורך כל חייו, אף על פי שככל שהתבגר מגנוס הפך גם הוא לבעל דעה והשפעה משל עצמו.
מפלתו.
עם זאת, בסביבות 1045 אזל מזלו של איינר המזדקן, בשלב זה, אחיו למחצה של אולאף האראלדסון, האראלד סיגורדסון, שכונה מאוחר יותר "הרדראדה" (בתרגום עקיף "שליט קשוח"), חזר עם הון עצום שצבר כמפקד צבאי בקונסטנטינופול. על פי חוקי הירושה שהציב המלך לשעבר האראלד הראשון, הארלד סיגורדסון טען ללגיטימיות כס המלך, טענה שהוא לא היסס להעלות. מחשש שהאראלד יהפוך את כוחו הכלכלי לכוח צבאי, מגנוס בניגוד לעצתו של איינר נתן להארלד להפוך למלוכה משותפת בסוף שנת 1046. כעבור שנה נפטר מגנוס, והאראלד הופך להיות מלכה היחיד של נורווגיה. האראלד היה נחוש לרכז את השלטון סביבו, ולא הייתה לו סבלנות לעסוק בענייני האצילים היריבים ומנהיגי האיכרים. לפיכך, הוא נאלץ להגיע למסלול התנגשות עם איינר, אשר היה נחוש באותה מידה. נוצר סכסוך, שעלול היה להתחיל מלחמת אזרחים נורווגית, איינר החל להקים צבא איכרים נוסף כנגד האראלד ההולך ונעשה פופולרי ורודן. עם זאת, לפני שעבודה זו הושלמה, האראלד ביקש להתפייס עם איינר. הוא ביקש מאינר לפגוש אותו בחוותו אשר בנידרוס, כדי שהשניים יוכלו לשבת ולתווך הסכם. להאראל, לא היו כוונות כאלה. הוא החליט שיש להרוג את איינר לפני שתמיכתו תהיה חזקה מדי. לפיכך, כשהגיעו לחוות המלך, נרצחו איינר ובנו איינדריד. כנקמה, אלמנתו של איינר, הרוזנית ברגליוט הוקונשדאטר (Bergljot Håkonsdatter), הקימה צבא ותקפה את חוותו של האראלד בנידרוס, אולם האראלד הצליח לברוח מצבאה.
Tenet (סרט)
אמברוסה ל'מיני
דליה זרחיה
דליה זרחיה (נולדה ב-29 בפברואר 1956 בירושלים) היא אמנית ישראלית, היוצרת במגוון אמצעים של האמנות החזותית: פיסול, ציור ומיצב.
ביוגרפיה.
הוריה של זרחיה נולדו בישראל, בנים למשפחות שעלו לארץ ישראל בעלייה השלישית. אמה, חוה (אווה) בר, בת למשפחה שעלתה לארץ ישראל מוורשה, פולין. אביה, נתן זרחיה, בן למשפחה מהעיר חלב, סוריה.
הנטייה ליצירה ולעבודת מלאכה עברה במשפחה בין הדורות: אברהם זרחיה, סבה של דליה, היה חרש ריקועי נחושת פעיל בסוריה, ועם עלייתו לארץ ישראל אף לימד בבצלאל, החל משנת 1923. עבודותיו ליוו את ילדותה של זרחיה בבית הוריה. אמה של זרחיה למדה את מרבית שנותיה במערכת החינוך הנוצרית במנזר סט. ג'וזף בבית לחם. החינוך הנוצרי הנוקשה היה לאחד המרכיבים החשובים בהיסטוריה האישית של האם, והשפיע בהמשך גם על אופן חינוכה ויצירתה של דליה. סמלים וסיפורים נוצרים מהווים חלק חשוב באיקונוגרפיה המופיעה ביצירותיה של זרחיה. אביה של דליה היה איש מקצוע בעל ידע טכני רחב והיה בעל מוסך נודע בירושלים, הוא העביר לדליה את הסקרנות והיכולת להשתמש בידע הטכני, שניכר בעבודותיה.
לאחר סיום השירות הצבאי, למדה זרחיה שנה אחת בבצלאל, אך פרשה מלימודי האמנות והמשיכה במסגרות פרטיות שונות ובלימוד עצמאי.
זרחיה חברה בעמותת 'מקום לאמנות' בקרית המלאכה בתל אביב ומרצה במסגרת סל תרבות ובאמנות לעם ברחבי הארץ.
זרחיה מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשני ילדים.
יצירתה.
יצירות האמנות של זרחיה עוסקות בחפצים הנושאים זיכרונות עבר וכן בנושאים הקשורים לביתה הפרטי ולהיסטוריה המשפחתית.
בראשית דרכה האמנותית ציירה זרחיה ציורים מבוססים על זיכרונות אישיים של נופי סביבות מגוריה במספר סדרות ציורים בנושא האדמה או מרחבי המגורים הפרטיים. ציורים אלה תיארו את הנופים בחופש ויזואלי, תוך שהם מספרים את סיפור חייה. עבודות אלו הוצגו בתערוכות בברלין (1990), בבית האמנים בירושלים ובגלריה טובה אוסמן בתל אביב (שתיהן ב-1994).
בראשית שנות האלפיים החלה זרחיה לצור עבודות מיצב, תוך שילוב של אובייקטים מגוונים שאותם ליקטה, חלקם מהארכיון המשפחתי של בית המסחר למחוכים וחזיות של סבתה. המיצב מיטת כלולות (2000), הורכב ממיטת הכלולות שלה, תוך שימוש של מסגרת המיטה בלא מזרן ובתוספת אריגי הינומה, סדין שהונח על הריצפה ועלי כותרת של פרחים. זרחיה נמשכה לחיבור ולשילוב של אלמנטים היסטוריים נושאי זיכרון, לכדי יצירה אמנותית חדשה, כשהנושא המוביל מתבסס לעיתים קרובות על השפעות הנצרות וסמליה המופיעים כחלק מרכזי ביצירות.
בתערוכה קטנה של רישומים, שהציגה בגלריה גרוס האלטרנטיבית בדיזנגוף סנטר, תל אביב (2005, אוצרת נעמי שלו), התמודדה זרחיה עם הקשיים והזיכרונות האישיים מתקופת בית הספר והנערות, ובעיקר עם תופעת החרם, תופעה רווחת בקרב ילדים בכלל. במקום להציג פורטרטים חזיתיים של "מלכות הכיתה", בחרה זרחיה לתאר את הדמויות מעורפן, כך שהפנים כלל אינם מתוארים, והמבט הוא על העורף ועיצוב השיער. בחירה זו מציעה מבט או היכרות אנונימית, תוך אפיון האדם באמצעות השיער. ציורים אלה מתייחסים לסיטואציות של היררכיות כוחניות, כנגד אלה הסובלים מהיותם שקופים ודחויים בחברה, ובשל כך מתוארים בלי זהות מפורשת.
סרט וידאו קצר שיצרה, "ללא כותרת" (2007), הופק בתמיכת קרן רבינוביץ והוצג בבית האמנים בתל אביב. הרעיון לסרט עלה בעקבות העניין של זרחיה בחפצים שאין בהם עוד צורך והם ננטשו על ידי בעליהם. הסרט מתאר חווית נסיעה מהכפר אל העיר הגדולה, כאשר הנופים חולפים מבעד לחלון הרכבת. התיאור כולו בוים וצולם בסטודיו, תוך יצירת החוויה במבט תקריב על חלקי מכונת הסריגה, שניתנה לזרחיה על ידי אמה. העניין בסרט נוצר מיצירת דימוי של מציאות מתוך התבוננות חדשה באמצעות חפץ ששימש במקור לפונקציה שונה לחלוטין.
בעקבות פטירת האם ב-2014 החלה זרחיה לשלב חפצים רבים שמצאה בבית ההורים שממנו נפרדה. מתוך החפצים הללו, נוצרו שתי תערוכות מבוססות-אובייקטים וחפצי-בית בשימוש כרדי מייד וכפסלים במיצב. התערוכות "רסיסי חיים" ו"מחשבות על פסנתר כנף לבן" (2017) נוצרו בהשראת סיפורי המשפחה והעיסוקים של סבה וסבתה, שהיו בעלי בית מלאכה למחוכים וחזיות, כדוגמה למלאכות שנכחדו מן העולם. שידות מגירות, בגדים ישנים, חלקי כיסאות ועוד, הוצבו יחד ויצרו סביבות היסטוריות מיוחדות.
האוצרת מרב רהט כתבה במאמרה: "בתערוכה מחשבות על פסנתר כנף לבן הופכת זרחיה את הזיכרונות והמחשבות אודות יחסיה עם אמה ואודות התא המשפחתי בו היא גדלה לנקודת מוצא למסע ממשי/בדיוני. במהלך אמיץ היא שמה על השולחן תחושות ורגשות שליוו אותה שנים ומציעה מבט אל סיפור אישי שהופך אוניברסלי."
מיכל טאובר
מיכל טאובר (נולדה ב-30 באוגוסט 1980) היא זמרת ומלחינה ישראלית.
ביוגרפיה.
מיכל טאובר נולדה ב-30 באוגוסט 1980 באשקלון להורים שעלו מארצות הברית. כאשר היא הייתה בת שנה הם חזרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק. היא חתמה בקולומביה רקורדס ובסוני מיוזיק בגיל 17 והוציאה שלושה אלבומים, Sky with Stars, Coma ו-Lovesick.
בשנת 2005, כחלק מצוות ההרכב המוזיקלי של אופרת הסבון האמריקאית One Life to Live , חלקה טאובר פרס אמי עם הצוות על הישגים בבימוי והלחנה מוזיקלית לסדרת דרמה. הצוות היה מועמד לפרס בשנים 2002, 2004, 2006 ו-2007. טאובר הייתה מועמדת לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Tissue Paper Wings" בשנת 2002.
בשנת 2018 היא ביצע כמה שירים בסרט "כאשר נפגשנו לראשונה".
ארנולד דאווס
ארנולד דַאווֶס (בהולנדית: Arnold Douwes; 1906–1999) היה חבר המחתרת ההולנדית נגד הכיבוש הנאצי, שהציל מאות יהודים במהלך שואת יהודי הולנד.
ביוגרפיה.
דאווס נולד ב-1906 לאב כומר קלוויניסטי.
לאחר לימודיו היגר לארצות הברית, שם התסבך כאשר מחה נגד אפליית אפרו-אמריקני במסעדה בשיקגו. הוא נעצר והואשם בקומוניזם, אך ערער עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם זוכה. הוא שב להולנד.
במלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הנאצים החל דאווס להאבק נגד הכובש. הוא עסק בפעולות חבלה שונות כמו פיצוץ גשרים וכן בהפצת חומר אנטי-נאצי. כמו כן, ענד על בגדו טלאי צהוב לאות הזדהות עם היהודים. הוא היה לאחד המבוקשים הבכירים ביותר על ידי הנאצים בהולנד. הוא נאלץ להסתתר, ולאחר שעבר כמה מקומות מסתור, הגיע לאחוזתו של יהואנס פוסט , חוואי וחבר המועצה המקומית בכפר ניולנדה שבדרנתה.