בשנת 1958 היה שותף בהקמת קרן יד הנדיב, יחד עם קרובי משפחתו מהענף הצרפתי של משפחת רוטשילד אדמונד אדולף דה רוטשילד (דודן של אביו מדרגה שנייה מוזח פעם אחת) ודורותי דה רוטשילד (אשתו של ג'יימס דה רוטשילד). המענק הראשון שנתנה הקרן היה למימון מחקר לניצול אנרגיה סולארית שהוביל צבי תבור. רוטשילד היה מעורב בייסוד פרס רוטשילד, פרס הניתן עבור עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן. ב-9 בינואר 1961, חבט את "חבטת הפתיחה" של מועדון הגולף קיסריה שהקים אדמונד אדולף דה רוטשילד.
בשנת 1962, יזם את הקמתה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית במימון מלא של קרן יד הנדיב. רוטשילד הכריז על הרעיון במסיבת עיתונאים בתל אביב ב-1 בנובמבר 1962. לאחר דיונים שנמשכו מספר חודשים, במרץ 1963 אושרה התוכנית על ידי הכנסת. אולם ההכנות להקמתה, הכשרת כוח האדם, רכישת ציוד והקמת אולפני טלוויזיה ארכה כשלוש שנים, והיא החלה לשדר ב-24 במרץ 1966.
בשנת 1962, הוענק לרוטשילד תואר חבר כבוד של מכון ויצמן למדע. בשנת 1968 הוענק לרוטשילד תואר כבוד מהטכניון. בשנת 1971 הוענק לו תואר כבוד מאוניברסיטת תל אביב עבור "קידום המדע, החינוך וכלכלת ישראל". בשנת 1975 קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. "סימפוזיון לזכרו של ויקטור רוטשילד" במכון הישראלי ללימודים מתקדמים נקרא על שמו.
חיים אישיים.
בשנת 1933 התחתן עם ברברה ג'ודית האצ'ינסון (ילידת 1911). נולדו להם שלושה ילדים:
בשנת 1946 התחתן עם טרזה ג'ורג'ינה מייור (1915–1996), נולדו להם ארבעה ילדים:
רוטשילד, שנולד למשפחה יהודית באופן נומינלי, הכריז על עצמו כאתאיסט. אחותו מרים לואיזה רוטשילד הייתה אנטומולוגית, ואחותו פאנוניקה דה קניגסווארטר הייתה חובבת ג'אז והפטרונית של ת'לוניוס מונק וצ'ארלי פארקר.
לאחר מותו התברר כי נישל את ילדיו מנישואיו הראשונים מהירושה. ככל הנראה משום שכעס על אשתו הראשונה, שעזבה אותו והתחתנה עם הסופר רקס וורנר.
עסקנות
עסקנות היא פעילות ועסקנות כללית בצורכי ציבור. העסקנות מוכרת כפעילות בצורכי ציבור והשפעה ציבורית בנושאים הנוגעים בקבוצות, אגודות, מפלגות או קהילות מסוימות, ובתחומים כגון פעילות חברתית, יוזמה חברתית, רווחה, ארגון ופילנתרופיה. עסקנות עשויה לכלול פעילות מול רשויות השלטון (שדלנות), וכן יכולה לפעול ולהשפיע על קידום נושאים בחברה ציבורית, במוסד וכדומה (תופעה המאכער).
ההגדרה הכוללת של עסקנות היא קידום אינטרס מסוים על פני אינטרסים ציבוריים אחרים, באמצעים חוקיים לא רשמיים. אומנם קיימת גם עסקנות הפועלת בתחום מסוים שאינו בא בהכרח על חשבון תחומים אחרים.
העסקן מאופיין ביכולת השפעה חברתית וציבורית הנובעת מקיום קשרים עם בכירים ברשויות המקומיות, התערות בדעת הקהל, כריזמה, התמצאות ביורוקרטית ועוד.
מקובל להבדיל בין סוגים שונים של עסקנים:
סבבה 5
סבבה 5 הוא אלבום הסולו השלישי של הראפר הישראלי פלד. האלבום יצא לאור ב-15 במרץ 2018, על ידי חברות התקליטים סינגולד ו-Mobile1 Music.
רקע.
האלבום, בדומה לאלבומיו הקודמים של פלד, הופק על ידי אורי שוחט ומיכאל כהן. האלבום כולל את הסינגלים "זה לא מעניין אותי" ו"מה אני נראה לך", שהצליח להגיע לעשירייה הפותחת במצעד הרשמי של גלגלצ. כמו כן, שני השירים הצליחו לצבור מאות אלפי השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, וכן שאר שירי האלבום. באלבום מתארחים כהן@מושון, נאצ'ה ועידו בי וצוקי.
ביקורת.
בן שלו מהארץ העניק ביקורת מעורבת לאלבום: "החיסרון הבולט של 'סבבה 5' הוא האובססיה של פלד להייטרים. כמעט כל השירים הם מכתבי נפץ שממוענים אל כל אלה שזילזלו, עלבו ופגעו בו. חיסול הייטרים הוא פרקטיקה ידועה ואהובה בהיפ הופ, אבל בשיר השישי, מקסימום השביעי, מתחשק להגיד לפלד: או־קיי, הבנו, שחרר. זה כמו לדבר אל הקיר. וזאת עוד סיבה לאהוב את "אהבתי", שבמקום לשנוא את ההייטרים מוכן לתת כליה לאותה מעריצה נהדרת. חפשו אותה בהופעות ההשקה, צועקת את כל המילים עם ג'רזי של הלייקרס".
חרבות בפיתה
חרבות בפיתה הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי פלד. האלבום יצא לאור ב-7 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים סינגולד ו-Mobile1 Music.
רקע והפקה.
את האלבום, בדומה לאלבומיו הקודמים, הפיקו אורי שוחט ומיכאל כהן. האלבום, בדומה לקודמו, מתאפיין בעיקר בסוגת הטראפ. מתוך האלבום הסינגלים: "סחימת", "קריז" ו"היידה". באלבום מתארחים מיכאל כהן, עדן דרסו ודין כרמל. עטיפת האלבום מהווה מחווה לעטיפתו של האלבום Liquid Swords של הראפר ג'יזה.
ביקורת.
מבקר המוזיקה מתן שרון ביקר את האלבום בחיוב: "בעיני זה לגמרי האלבום הכי מזוקק של פלד שיצא עד היום, עם כמה מההפקות הכי מרשימות של שוחט וכהן ואפילו כמה בעיטות לעור התוף שהזכירו לי את הרוח הצעירה של האפרו. בעיני אחרים זה אולי פספוס, והם צודקים בדיוק כמוני מכיוון שזה בדיוק מה שפלד נועד להיות – דמות קצת מפלגת, ראפר מפלצתי שלא תמיד תתחברו למקום שבו הוא נמצא ומוזיקאי שלעולם לא מפסיק להשתנות. ואם זה לא שם לכם את החרבות בפיתה - אני לא יודע מה כן".
דנאי סוארז
דיוקן אמו של האמן (ואן גוך)
דיוקן אמו של האמן (בהולנדית: Portret van de moeder van Van Gogh) הוא דיוקן של אנה קורנליה קרדבנטוס, אימו של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, משנת 1888. הדיוקן נוצר בהתבסס על תצלום שחור-לבן של האם. אימו של ואן גוך לימדה אותו על אמנות מאחר שהייתה בעצמה אמנית חובבנית. יחסיו של הצייר עם משפחתו ידעו עליות ומורדות, אך בשלב מסוים הם השלימו. ואן גוך נהג לשלוח לאימו ציורי טבע ופרחים. בדיוקן האמן תפס את הבעת הגאווה שנסוכה על פניה של אימו.
אודות היצירה.
אנה קורנליה קרדבנטוס הייתה אמנית חובבנית שנהנתה לצייר פרחים וצמחים. אנה גדלה בין שמונה אחים, והיא גידלה שישה ילדים; וינסנט, אנה, אליזבת', תיאו, וילהלם וקורניליוס. אנה הנחילה לילדיה את אהבת הציור. בין רישומיו הראשונים של ואן גוך ישנו העתק של ציור זר פרחים שאנה ציירה.
בעלה של אנה, תיאודורוס ואן גוך, היה כומר. השניים היו דתיים אדוקים, והם שירתו כאנשי דת באזורים כפריים אליהם נשלח תיאודורוס. תיאודורוס לימד את ילדיו כי אלוהים נמצא בכל פרט בטבע, החל מעננים ועד לזריחת השמש.
ואן גוך נשלח לבית ספר מרוחק כבר בגיל 11, מה שיצר אצלו תחושת ריחוק ממשפחתו. תחושה זו רק התעצמה כאשר הוא נכשל בעיסוקיו כסוחר אמנות וכעובד במשרד ממשלתי. כשהוא החליט להיהפך לצייר, חברי המשפחה לא ראו זאת בצורה חיובית והם הציעו לו למצוא אלטרנטיבה כלכלית יותר. לבושו, התנהגותו וחיי האהבה הסוערים של ואן גוך גרמו למבוכה רבה בקרב משפחתו של האמן. ואן גוך פיתח תפיסת עולם שונה מהוריו בנוגע לדת, לאנשים ולמוסר. במכתב לאחיו, תיאו, הוא ציין כי דעותיהם של הוריו היו חסרות היגיון.
בשיא הקריירה שלו, ואן גוך נהג להעביר לבני משפחתו ציורים, בעיקר של פרחים. בנוסף, הוא היה לפעמים מכניס את בני משפחתו לציוריו, כגון ביצירה "זיכרון הגן באטן" ששם הוא צייר ככל הנראה את אימו ואת אחותו.
ואן גוך היה נודע בציורי הטבע שלו, ודיוקנאות היוו תחום מאתגר עבורו. ואן גוך ראה בציור דיוקנאות כהצצה לתוך נפש האדם כפי שהוא תיאר זאת במכתב לתיאו. לא נקרו בפני הצייר הזדמנויות רבות ליצור דיוקנאות עקב חוסר יכולת כלכלית לשלם לדוגמני ציור. ייתכן כי זאת הייתה אחת מהסיבות שהובילו אותו לצייר דיוקן של אימו. ואן גוך השתמש בתצלומי שחור-לבן כדי לצייר את הדיוקן. הוא לא אהב את התצלום עקב החוסר בצבעים, והוא רצה ליצור דיוקן הרמוני המבוסס על זיכרונו.
נעמה צאל
נעמה צאל (27 בפברואר 1981 – 5 ביולי 2020) הייתה סופרת, עורכת וחוקרת ספרות ישראלית, זוכת פרס שרת התרבות והספורט בתחום העריכה הספרותית.
ביוגרפיה.
צאל נולדה בארצות הברית. בתו של פרופסור יהושע צאל. למדה באוניברסיטת תל אביב בתוכנית הבינתחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2012 קיבלה תואר דוקטור לספרות מהאוניברסיטה העברית על עבודה שכותרתה "האחר בפואטיקה של יהושע קנז". שימשה כמרצה בכירה במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2006 החלה לכתוב רשימות על סיפורת והגות במוסף "ספרים" של העיתון "הארץ".
הייתה המייסדת והעורכת של "מעבדה", סדרה לפרוזה ניסיונית בהוצאת "רסלינג". במסגרת הוצאת "רסלינג" ראו אור ספריהם של האמנית תמר גטר, מעין איתן ועוד.
ב-29 בדצמבר 2019 פורסם כי צאל זכתה בפרס שרת התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית לשנת תשע"ט בתחום העריכה הספרותית. בוועדת השיפוט היו יורם מלצר, הלית ישורון והעיתונאי ניסן שור.
לפני מותה עבדה על ספר פרוזה בשם ״שימי ראש״ בעריכת הסופרת מיכל בן-נפתלי, שראה אור בספטמבר 2020 בהוצאת אפיק.
צאל נפטרה ב-5 ביולי 2020 לאחר מאבק במחלת הסרטן, כשהיא בת 39. הותירה אחריה בן זוג ושני ילדים.
יצירתה.
סיפורים קצרים פרי עטה ראו אור בכתבי עת שונים, בין היתר: "עתון 77", "אורות", והגיליון הראשון של גרנטה בעברית. השיחה “הרהורים על ז’קלין כהנוב” היא חלק מתוך ספרה בכתובים "שיחה עם רונית מטלון".
בן האטקה
בן האטקה (Ben Hatke; נולד ב-4 ביוני 1977) הוא אמן קומיקס אמריקאי, אשר בעיקר עובד על ספרי קומיקס לילדים, ביניהם "ג'ייק האדיר" ו"זיטה ילדת החלל".
ביוגרפיה.
האטקה נולד בלפייט, אינדיאנה, בן שלישי עם שתי אחיות בנות גדולות. הוריו של האטקה היו מאוד אנטרופוסופים ומעודדים של התנהגות יצירתית וחשיבתית, והאטקה נהג לבלות הרבה מילדותו בציור או במשחק בחוץ.