ב-30 במאי 1967 אודמווגו אוג'וקוו, אשר כיהן בתפקיד מושל המחוז המזרחי בניגריה, הכריז על הפרישה הרשמית של אזור המזרח מניגריה ועל הקמת מדינה עצמאית אשר כונתה הרפובליקה של ביאפרה. הכרזה זו היוותה את הטריגר למלחמת אזרחים אשר גבתה את חייהם של 100,000 חיילים ואת חייהם של מעל למיליון אזרחים אשר מתו מרעב תחת המצור שהטילה ממשלת ניגריה על האזור. המלחמה הובילה להתרחבות מסיבית של הצבא הניגרי ועליה בביצועים הטכניים של הצבא, כך לדוגמה חיל האוויר הניגרי הוקם במהלך אותו עימות.
מחלוקת משמעותית התהוותה סביב הפעילות של חיל האוויר הניגרי במהלך מלחמת ביאפרה ועל הפעילות האווירית של הכוחות הניגרים; ביקורת חריפה הושמעה על ידי גורמים כמו מתושבי ביאפרה, אנשי הצלב האדום, מיסיונרים זרים ועיתונאים; אלו האשימו את חיל האוויר הניגרי בפעילות באזורים בהם חיה אוכלוסייה אזרחית, כמו מרכזי סיוע ושווקים. גואון הקפיד להכחיש טענות אלו. בנוסף לאותה הביקורת, עלו טענות נוספות אשר הצביעו על כך שצבא הניגרי ביצע זוועות כגון אונס, הוצאות להורג המוניות של אוכלוסייה אזרחית וביזה נרחבת באזורים כבושים; גואון הכחיש גם את הטענות הללו.
קורבנות ההפצצות של חיל האוויר וקורבנות המלחמה אשר הורעבו למוות עקב תנאי המצור הקשים שהוטל עליהם, זכו לפופולריות מחודשת בשנת 2014 כאשר גואון הוכרז כרודן האכזרי ביותר בהיסטוריה המודרנית ב"מם" אינטרנטי אשר הוביל לדיון ויראלי בנושא ברשת האינטרנט. גואון תמיד הכחיש את האישומים בדבר היותו רודן אלים.
מלחמת ביאפרה הסתיימה ב-13 בינואר 1970, כאשר קולונל אולסג'אן אובאסאנג'ו קיבל את הסכם הכניעה של כוחות ביאפרה. במעמד זה גואון, בנאומו המפורסם, הכריז כי "אין מנצח ואין מנוצח". המדיניות בה תמך עודדה מתן חנינה עבור רבים מאלו אשר השתתפו במרד ביאפרה, כמו גם את התוכנית של "פיוס, שחזור, ושיקום", שמטרתה הייתה לתקן את הנזק הנרחב שנגרם לכלכלה ולתשתית של אזור המזרח במהלך שנות המלחמה. חלק מן המאמצים הללו מעולם לא עזבו את שולחן התכנונים. בנוסף לכך, מדיניות הממשל של האלוף גואון לתת 20 פאונד לכל תושב בביאפרה אשר היה לו חשבון בנק בניגריה לפני המלחמה, לא משנה כמה כסף היה בחשבונו, הובילה לקיבוץ נדבות, ביזה ושוד באזור ביאפרה בממדים חסרי תקדים לאחר המלחמה.
השנים שלאחר המלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה נהנתה ניגריה מצמיחה כלכלית שבמהלכה גדל היקף הפעילות של הממשלה הפדרלית הניגרית במידה חסרת תקדים, זאת בזכות ההכנסות מנפט אשר הניבו רווחים גדולים למדינה. עם זאת, בתקופה זו חל גידול מהיר במקרי שחיתות, בעיקר שוחד, על ידי פקידי הממשל הפדרלי; על אף שגואון מעולם לא נמצא כמי שלקח חלק באותן שחיתויות, לעיתים קרובות הואשם בהעלמת עין.
צו הילידיות.
החלטה נוספת שהתקבלה בידי גואון בתקופת השיא של גאות הנפט הובילה להשלכות שליליות על הכלכלה הניגרית בשנים מאוחרות יותר, אף על פי שההשלכות המידיות של אותה החלטה היו כמעט ולא מורגשות: צו הילידיות, אשר יושם בשנת 1972, הפך חלקים רבים בכלכלה הניגרית לחסומים להשקעות זרות, אלו נותרו פתוחות למקומיים בלבד. צו זה היטיב והיה רווחי לפלגים מסוימים בכלכלה הניגרית אולם הזיק מאוד להשקעות זרות בתחום הנפט במדינה, ובסופו של דבר הוביל למשבר כלכלי.
המפלה.
ב-1 באוקטובר 1974, בסתירה להבטחות הקודמות שלו, הכריז גואון כי ניגריה לא תהיה מוכנה לשלטון ומשטר אזרחי ב-1976, והודיע ​​כי מועד המעבר למשטר מסוג זה יידחה למועד בלתי ידוע. כמו כן, בשל ריבוי ביורוקרטיה, היו טענות לעליה ברמת השחיתות. הגידול בעושרה של ניגריה הביא להנפקת רישיונות יבוא מזויפים. היו סיפורים על טונות של אבנים וחול שמיובאים לניגריה ללא צורך. גואון בעצמו אומר לכתב זר באחד הראיונות כי "הבעיה היחידה של ניגריה היא איך לבזבז את הכסף שיש לה".
השחיתות בממשלת גואון הגיעה לשיאה ב "צי המלט" הידוע לשמצה. בקיץ 1975, כאשר נמל לאגוס נתקע עם מאות ספינות המנסות לפרוק מלט. איכשהו, סוכנים של ממשלת ניגריה חתמו על חוזים עם 68 ספקים בינלאומיים שונים עבור משלוח של סך של 20 מיליון טון מלט בשנה אחת ללאגוס, אף על פי שנמלה יכול היה רק לקבל כמיליון טון מטען בשנה. יתרה מכך, חוזי המלט המפוקפקים כללו סעיפים שהיו נוחים מאוד לספקים, התשלום לספקים הרקיע שחקים ככל שהספינות בילו זמן רב יותר בנמלים בהמתנה לפריקה (או אפילו אם הם ישבו בנמלי הבית שלהם מחכים לקבל רשות לעזוב עבור לניגריה). ממשלת ניגריה לא תפסה לגמרי את גודל הטעות שלה עד לאירוע "צי המלט" שהתרחש בנמל לאגוס, באירוע זה הדרך בנמל הייתה כה פקוקה עד שלא היה ניתן להעביר בנמל אפילו מוצרי יסוד בסיסיים, אולם באותה עת כבר היה מאוחר מדי.
ניסיונותיה  של המדינה להתנער מחוזי המלט הובילו להטלת אמברגו חירום על כל משלוח הנכנס למדינה, מדיניות זו כבלה את ניגריה והובילה להליכים משפטיים בינלאומיים כלפי ניגריה ברחבי העולם וזו נמשכה במשך שנים רבות, לרבות החלטה 1983 של בית המשפט העליון של ארצות הברית. שערוריות אלה עוררו אי שביעות רצון בתוך הצבא. ב-29 ביולי 1975, בזמן שגואון השתתף בפסגה של הארגון לאחדות אפריקה בקמפלה שבאוגנדה, קבוצה של קצינים בראשות ג'ו נאנוואן גארבה הודיעה על הפלת שלטונו. קושרי הקשר להפלת שלטונו של גואון מינו את מוחמד מורטלה לראש הממשלה החדש ואת אולסג'אן אובאסאנג'ו כסגנו.
חייו המאוחרים.
בשנת 1975, לאחר מפלתו, יצא גואון לגלות בבריטניה, שם רכש תואר דוקטור במדעי המדינה כסטודנט באוניברסיטת וורוויק. הוא גר בעיקר בצפון לונדון ובהרטפורדשייר, ובלט בחיי הקהילה האזוריים. הוא שימש במשך תקופה כשמש-כנסייה בכנסייה הקהילתית באזור מגוריו שאליה הוא משתייך, סנט מרי הבתולה, מונקן האדלי.
בפברואר 1976, גואון היה מעורב בהפיכה בראשות סא"ל בוקה סוכה דימקה; השניים גרמו למותו של האלוף מוחמד מורטלה. על פי וידויו של דימקה, הוא נפגש עם גואון בלונדון, וקיבל את תמיכתו בנוגע להפיכה. בנוסף, ציין דימקה לפני הוצאתו להורג כי מטרת ההפיכה הייתה להוביל לעלייתו של גואון לשלטון בניגריה. כתוצאת ממצאי בית הדין, גואון הוכרז כמבוקש על ידי ממשלת ניגריה, דרגותיו הצבאיות נלקחו ממנו שלא בפניו והפנסיה הצבאית שלו בוטלה. לבסוף, גואון קיבל חנינה על ידי בית הדין הניגרי, בתקופת שלטונה של הרפובליקה השנייה תחת הנשיא שאבו שאגארי. דרגתו של גואון (דרגת אלוף) נשללה ממנו, אך הוחזרה לו בשנת 1987, כאשר על ידי האלוף איברהים באבאנגידה.
גואון חזר לניגריה ב-1983, ובשנת 1990 הקים קבוצה בשם המתפללים של ניגריה. על אף שמרכז פעילותו של גואון עודנו בבריטניה, גואון מאייש כיום תפקיד של 'מדינאי בכיר' בפוליטיקה האפריקאית, כך לדוגמה הוא שימש כמשקיף רשמי בבחירות לנשיאות גאנה בשנת 2008. יתר על כן, גואון גם מעורב בתוכנית מאבק באיידס יחד עם הקרן העולמית של ז'נבה. בשנת 1992 נוסד ארגונו של גואון אשר נקרא "המרכז של יעקובו גואון". הארגון אמור לטפל בנושאים שונים בעלי עניין ציבורי בניגריה כמו שמירה על התנהלות ממשל תקינה ועיסוק בבדיקה ופיקוח על מחלות זיהומיות, כולל איידס/HIV, תולעת גינאה ומלריה.
השורד המיועד (סדרת טלוויזיה)
השורד המיועד (באנגלית: Designated Survivor, לעיתים מתורגם גם כ"שורד בכוננות") היא סדרת דרמה פוליטית אמריקאית שנוצרה על ידי דייוויד גוגנהיים, בכיכובו של קיפר סאת'רלנד, המשודרת ברשת ABC. הפרויקט דילג על שלב הפיילוט והוזמן ישירות כסדרה ב-14 בדצמבר 2015, וב-6 במאי 2016 הוכרזה הסדרה באופן רשמי. הפרק הראשון שודר ב-21 בספטמבר 2016 והפרק ה-21 והאחרון של העונה הראשונה שודר ב-17 במאי 2017. ב-7 ביוני 2019 עלתה העונה השלישית לשידור בנטפליקס. העונה מכילה 10 פרקים.
פרק הבכורה של העונה השנייה שודר ב-27 בספטמבר 2017, וזכה בממוצע צפיות של 5.50 מיליון, והפרק ה-22 והאחרון של העונה השנייה שודר ב-16 במאי 2018.
ב-11 במאי 2018 הודיעה רשת ABC על החלטתה לא להמשיך לעונה שלישית, כנראה בעקבות ירידה ברייטינג. זמן קצר לאחר מכן, הודיעה רשת eOne כי הם ניהלו דיונים על אפשרות המשכת הסדרה ביחד עם נטפליקס אשר משדרת אותה ברמה הבינלאומית (מחוץ לארצות הברית וקנדה). לבסוף, הסדרה חודשה לעונה שלישית על ידי נטפליקס, שתכלול עשרה פרקים. העונה השלישית עלתה לאוויר ב-7 ביוני 2019 ומשודרת בנטפליקס.
על בסיס הסדרה צולמה סדרה קוריאנית .
עלילה.
הסדרה פותחת בפיצוץ מסתורי שמתרחש בעת נאום מצב האומה בבניין הקפיטול וגורם למותם של כל הנוכחים שם, בהם נשיא ארצות הברית וכמעט כל ממשל ארצות הברית. השורדים היחידים מהממשל הם שורד מיועד שמונה קודם לכן, עצמאי (שאינו חבר אחת משתי המפלגות בארצות הברית) בשם טום קירקמן, שכיהן בקבינט בתפקיד שר השיכון והפיתוח העירוני, ומושבע מיידית לתפקיד הנשיא, וחברת קונגרס - קימבל הוקסטראטן, שהייתה השורדת המיועדת השנייה, מטעם המפלגה הרפובליקנית וכן חבר הקונגרס פיטר מקליש, שנכח בנאום ונפצע אך שרד את הפיצוץ.