סטוקובסקי למד בקולג' המלכותי למוזיקה שאליו נכנס בשנת 1896, בגיל 14, אחד הצעירים ביותר בתלמידי הקולג' בכל שנותיו. הוא שר במקהלה של כנסיית סנט מרילבון ובהמשך היה לעוזרו של נגן העוגב סר הנרי ולדורף דייוויס בכנסיית טמפל. בגיל 16 נבחר לחברות בקולג' המלכותי לנגני עוגב. בשנת 1900 הקים את המקהלה של כנסיית סנט מרי, בדרך צ'רינג קרוס. הוא הדריך את נערי המקהלה וניגן בעוגב, ובשנת 1902 התמנה לנגן העוגב ולמנצח המקהלה של כנסיית סנט ג'ורג' בכיכר פיקדילי. הוא למד גם בקווינס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר ראשון במוזיקה בשנת 1903.
קריירה מקצועית.
בשנת 1905 התחיל סטוקובסקי לעבוד בניו יורק כנגן עוגב ומנצח מקהלה בכנסיית סנט ברתולומיאו. הוא זכה לפופולריות רבה בקרב בני הקהילה (בהם ג'יי. פי. מורגן ובני משפחת ואנדרבילט), אבל עם הזמן התפטר ממשרתו ופנה לבקש לו תזמורת לנצח עליה. הוא נסע לפריז כדי להמשיך בלימודים, אך שמע שהתזמורת הסימפונית של סינסינטי תהיה זקוקה למנצח חדש כאשר תחדש את פעילותה לאחר הפסקה. הוא פעל להשגת המשרה, זכה בה והחל בעבודתו עם תזמורת סינסינטי בסתיו 1909.
סטוקובסקי נחל הצלחה גדולה בסינסינטי. הוא הציג את מושג "התזמורת הקלה" וניצח על ביצועי בכורה בארצות הברית של יצירות חדשות מאת מלחינים כמו אדוארד אלגר. מכל מקום, בראשית 1912 גדל תסכולו מן הפוליטיקה של מועצת התזמורת במידה כזאת, שראה צורך להגיש את התפטרותו. התעוררו חילוקי דעות בנושא ההתפטרות, אך היא התקבלה לבסוף ב-12 באפריל 1912.
חודשיים אחר כך התמנה סטוקובסקי למנהל המוזיקלי של תזמורת פילדלפיה. הקונצרט הראשון שלו עמה היה ב-11 באוקטובר 1912. עמדה זו תניב כמה מהישגיו הגדולים ביותר.
סטוקובסקי בנה לו עד מהרה שם של אמן תצוגות ראווה. כישרונו התיאטרלי כלל מחוות הפגנתיות, כמו השלכת התווים על הרצפה כראיה לכך שאינו זקוק לפרטיטורה לצורך הניצוח. הוא גם ערך ניסויים בטכניקות תאורה באולם הקונצרטים, ופעם אף ניצח באולם חשוך כשרק ראשו וידיו מוארים. במקרים אחרים סידר את האורות כך שיטילו צללים תיאטרליים של ראשו וידיו. בשלהי עונת 1929-30, החל לנצח ללא שרביט; סגנון היד הפנויה שלו בניצוח היה לאחד מסימני ההיכר שלו.
מן הבחינה המוזיקלית, סטוקובסקי טיפח את התזמורת ועיצב את צליל "סטוקובסקי" שלה. הוא עודד "משיכת קשת חופשית" בקבוצת המיתרים, "נשימה חופשית" בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת, ושינה שוב ושוב את סדר הישיבה של קבוצות הנגנים וכן את האקוסטיקה באולם, כדי להגיע לצליל טוב יותר.
הרפרטואר של סטוקובסקי היה רחב וכלל יצירות בנות זמנו. בשנת 1916 ניצח על הבכורה האמריקאית של הסימפוניה השמינית של מאהלר. הוא הוסיף לרפרטואר יצירות מאת רחמנינוב, ז'אן סיבליוס וסטרווינסקי. בשנת 1933 יזם את ה"קונצרטים לנוער" לקהל הצעיר, שעודם מסורת בפילדלפיה ומטפחים תוכניות מוזיקה לגיל הצעיר.
לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים, החל סטוקובסקי להתרחק בהדרגה ממעורבות בתזמורת פילדלפיה והתיר למי שהיה אז מנצח-שותף, יוג'ין אורמנדי, לתפוס את מקומו.
בשנת 1940 הקים סטוקובסקי את תזמורת הנוער הכל-אמריקאית, שיצאה לסיורים רבים מעבר לים וזכתה לביקורות נלהבות. באותה תקופה נעשה גם למנצח-שותף של התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, יחד עם ארטורו טוסקניני. בסוף אותה השנה שיתף סטוקובסקי פעולה עם וולט דיסני ואולפן ההנפשה שלו בהפקת הסרט שפרסם את שמו מעל לכול - "פנטסיה". הוא ניצח על הקטעים מ"טוקטה ופוגה ברה מינור" של באך (אותו עיבד לתזמורת), "לילה על הר קירח" של מוסורגסקי ו"אווה מריה" של שוברט, ואפילו ניהל שיחה קלה עם מיקי מאוס על מסך הקולנוע בסוף העיבוד המצליח ל"שוליית הקוסם" של פול דיקא.
בשנת 1944, בהמלצת ראש העיר של ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה, עזר סטוקובסקי בהקמת התזמורת הסימפונית של ניו יורק, שנועדה לעובדים בני מעמד הביניים. מחירי הכרטיסים נקבעו ברמה נמוכה ושעות הקונצרטים הותאמו לשעות שאחרי העבודה. ברבים מן הקונצרטים המוקדמים היו לקהל מקומות עמידה בלבד; ואולם, כעבור שנה, ב-1945, הסתכסך סטוקובסקי עם מועצת המנהלים (שרצתה לקצץ עוד יותר בעלויות) והתפטר.
בשנת 1945 הקים סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית של הוליווד. התזמורת החזיקה מעמד שנתיים ואז התפרקה. פעולתה התחדשה בשנת 1991.
בשלהי שנות ה-40', התמנה סטוקובסקי למנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ניו יורק. משנת 1955 עד 1961 היה סטוקובסקי המנהל המוזיקלי של תזמורת יוסטון.
בשנת 1962, בגיל 80, ייסד סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית האמריקאית. הוא שימש כמנהלה המוזיקלי של התזמורת (שעודנה פעילה גם כיום) עד מאי 1972, כשאז, בגיל 90, חזר לאנגליה.
בשנת 1976 חתם על חוזה הקלטות שהיה מחזיק אותו פעיל עד גיל 100, אך מת כעבור שנה, בגיל 95, מהתקף לב.
סדר גודל
סֵדֶר גּוֹדֶל הוא החלוקה של קנה מידה או גודל של כל כמות, כאשר כל חלוקה מכילה ערכים שיש ביניהם יחס קבוע. היחסים הנפוצים ביותר הם 10, 2, 1000, 1024 או "e", הקבוע של אוילר (שווה ערך בקירוב ל-2.71828). לרוב, סדרי גודל מתייחסים לסדרה של חזקות של עשר. ערך זה עוסק בקנה המידה העשרוני.
סדרי גודל משמשים להשוואות מקורבות. אם שני מספרים שונים בסדר גודל אחד, אחד מהם גדול פי עשרה מהשני. אם שני מספרים שונים בשני סדרי גודל, אחד מהם גדול פי מאה מהשני. שני מספרים בעלי אותו סדר גודל נמצאים על אותה הסקאלה: הערך הגדול נמוך מעשר פעמים הערך הקטן.
סדר הגודל של מספר הוא המספר של החזקות של עשר שמכילות את המספר. ליתר דיוק, סדר הגודל של מספר יכול להיות מוגדר במונחים של לוגריתם, בדרך כלל כחלק שלם של הלוגריתם. לדוגמה, הלוגריתם של המספר 4,000,000 הוא 6.602; לכן סדר הגודל שלו הוא 6. לכן, סדר גודל הוא מיקום מקורב על קנה מידה לוגריתמי.
הערכת סדר גודל של ערכים שערכם המדויק לא ידוע היא הערכה מעוגלת של החזקות הקרובות ביותר של עשר. למשל, הערכת סדר הגודל של ערכים בין 3 מיליארד ל-30 מיליארד (כגון אוכלוסיית בני האדם על כדור הארץ) היא 10 מיליארד. הערכת סדר גודל נקראת לפעמים גם קירוב מסדר אפס.
סדרי הגודל יכולים להמחיש את ההבדלים בין העולם המיקרוסקופי לעולם המקרוסקופי. למשל, בפיזיקה חוקרים חלקיקים זעירים ביותר שגודלם הוא עשר בחזקת מינוס עשר של המטר, וכן גדלים אסטרונומיים ענקיים כגון עשר בחזקת עשרים של המטר.
בריטיש איירווייז
בריטיש איירווייז (באנגלית: British Airways, ידועה גם בקיצור BA) היא חברת הדגל הלאומית של הממלכה המאוחדת. בסיסה העיקרי הוא נמל התעופה הית׳רו השוכן במערב לונדון. זוהי חברת התעופה הבריטית השנייה בגודלה בבריטניה, לפי כמות הנוסעים וגודל צי המטוסים, אחרי איזיג'ט.
בריטיש אירווייז הוקמה כתוצאה מאיחוד של ארבע חברות תעופה בריטיות, שתיים בנילאומיות ושתיים אזוריות, ב-31 במרץ 1974. בשנת 1987 החברה הופרטה כחלק ממדיניות ההפרטות של הממשלה השמרנית באותה התקופה. עד שנת 2012 בריטיש אירווייז רכשה עוד ארבע חברות בריטיות ובכך הפכה לשחקן דומיננטי בעולם התעופה האירופאי.
בשנת 2011 אוחדה בריטיש אירווייז עם החברה הספרדית איבריה והקימה חברת-אם משותפת של שתי החברות הנקראת International Airlines Group. חברת העל נסחרת בבורסה הלונדונית.
בריטיש איירווייז חברה בברית חברות התעופה Oneworld והייתה ממקימיה הראשונים, ביחד עם אמריקן איירליינס, ק׳תאי פסיפיק, קוואנטס וקנדיאן איירליינס.
תולדות החברה.
שורשיה של בריטיש איירווייז נעוצים במרץ 1924, עם הקמתה של חברת אימפריאל איירווייז, אשר היוותה איחוד של מספר חברות קטנות יותר ששירתו את האימפריה הבריטית. בשנת 1935 הוקמה חברת תעופה נוספת אשר היוותה איחוד בין חברות תעופה קטנות יותר ונקראה בריטיש אירווייז. בשנת 1939 הולאמו שתי החברות ומוזגו תחית השם BOAC, חברה חדשה שחולקה למספר חטיבות נפרדות.
בשנת 1972 אוחדה BOAC על כל חטיבותיה עם ״נתיבי אוויר בריטיים אירופיים״ (British European Airways), קמבריאן איירוויז ונורת׳איסט איירליינס. ב-1974 החברה מותגה באופן רשמי כמקשה אחת, בריטיש איירווייז.
בריטיש איירווייז, יחד עם אייר פראנס, הפעילה את מטוס הקונקורד העל-קולי הראשון החל משנת 1976. הטיסה הראשונה בוצעה בין נמל התעופה הית׳רו לבחריין. ב-26 במאי 1976 בוצעה הטיסה העל-קולית הראשונה בין לונדון לוושינגטון וב-22 בספטמבר 1977 גם ניו יורק הצטרפה לרשימה, עם טיסות לנמל התעופה קנדי. עם התרסקותו של מטוס קונקורד של אייר פראנס בשנת 2000 והירידה החדה בכמות הנוסעים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ב-24 באוקטובר 2003 בוצעה הטיסה המסחרית האחרונה של מטוס הקונקורד, בין ניו יורק ללונדון.
בפברואר 1987, כחלק מהמדיניות הכלכלית השמרנית של ממשלת בריטניה בראשות מרגרט תאצ'ר, הפרטה בריטיש איירווייז והחלה להיסחר בבורסה הלונדונית לניירות ערך.
ב-8 באפריל 2010 התמזגו בריטיש איירווייז וחברת הדגל הספרדית איבריה לחברת-אם אחת, International Airlines Group. למרות המיזוג וההשתייכות לחברה אחת, בריטיש איירווייז ואיבריה שמרו על שמם ועל המותג העצמאי שלהן. כחלק מההסכם, הופסק המסחר העצמאי של בריטיש איירווייז בבורסה הלונדונית, והחל מסחר בחברת האם IAG.