הלהקה הוקמה כאשר מייסדיה נפגשו כסטודנטים באוניברסיטת מנצ'סטר. שלושת חברי הלהקה, פיטר האמיל (גיטרה ושירה), ניק פירן (קלידים) וכריס ג'אדג' סמית' (תופים וכלי נשיפה), החליטו לקרוא ללהקה על שמה של המכונה לייצור חשמל סטטי מחולל ואן-דה-גראף. על סמך הקלטות הדמו הראשונות של חברי ההרכב, הוחתמה להקת ואן דר גראף בחברת התקליטים Mercury Records
בשנת 1968 הוחלף פירן בקלידן יו בנטון, וצורף גם נגן גיטרה בס, קית' אליס. לאחר זמן מועט הצטרף ללהקה גם המתופף גאי אוונס. ההרכב המתגבש הקליט מספר הקלטות דמו אצל מרקיורי, ולבסוף הקליט סינגל בחברת התקליטים Polydor Records. הסינגל לבסוף נגנז, לאחר איום בתביעה מצד חברת מרקיורי על הפרת החוזה שנחתם בינם לבין האמיל וסמית' שנה קודם לכן, אף על פי שבינתיים סמית' עזב את ההרכב, ורק האמיל נותר מהחותמים על החוזה.
ביולי 1968 הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון ""The Aerosol Grey Machine". על אף שבמקור האלבום אמור היה להיות אלבום סולו של האמיל הפיצה אותו חברת התקליטים מרקיורי תחת שם הלהקה, בתמורה לשחרור הלהקה מהחוזה.
בטרם הוציאה הלהקה את אלבומה השני "The Least We Can Do Is Wave to Each Other"" הקים העיתונאי והיזם טוני סטרטון-סמית' את חברת התקליטים Charisma Records ופעולתו הראשונה הייתה להחתים את הלהקה על חוזה. לקראת הוצאת האלבום, הוחלף אליס בבסיסט ניק פוטר, וצורף להרכב דייוויד ג'קסון (סקסופון וחליל צד).
הלהקה החלה לבסס סאונד חדש, פחות פסיכדלי ובעל מרקם אפל יותר הנתון להשפעות ג'אז וקלאסיות. זמן קצר לאחר הוצאת אלבומה הקודם, הקליטה הלהקה את אלבומה הבא "H to He, Who Am the Only One". אף על פי שנגן הבס פוטר עזב באמצע ההקלטות, החליטו חברי ההרכב שלא לצרף בסיסט חדש במקומו בינתיים, ולהמשך ההקלטות, ניגן בנטון חלק מתפקידי הבס על הקלידים וחלק בעצמו על גיטרה בס. גיטריסט להקת קינג קרימזון, רוברט פריפ, תרם את חלקו להקלטות האלבום כאשר ניגן עם הלהקה בשיר "The Emperor in His War-Room", אשר חתם את הצד הראשון של התקליט.
הרביעייה (האמיל, בנטון, ג'קסון ואוונס) המשיכו והקליטו את האלבום "Pawn Hearts" אלבום המכיל רק שלוש רצועות הנחשב לשיאה האמנותי של הלהקה ואחד מהאלבומים החשובים ברוק המתקדם
גם באלבום זה השתתף פריפ כאמן אורח. בשנים 1970–1972 הסתובבה הלהקה בסיורי הופעות רבים, אך חוסר התמיכה מצד חברות התקליטים, והקשיים הכלכליים גרמו להאמיל לעזוב את הלהקה, לנסות את מזלו בקריירת סולו, ולמעשה לפרק את ההרכב.
1975–1978.
לאחר שלוש שנות פירוק, בהן התמקד כל אחד מחברי הלהקה בקריירת הסולו שלו, החליטו החברים כי הם מעוניינים לשוב ולעבוד ביחד. הם הקימו את הלהקה מחדש, והקליטו שלושה אלבומים תוך תקופת זמן של 12 חודשים בלבד. את אלבומיהם החדשים הפיקו חברי הלהקה בעצמם, בניגוד לאלבומיהם הקודמים אשר הופקו על ידי ג'ון אנטוני.
לאחר הקלטת האלבום השלישי שלאחר האיחוד "World Record", עזבו את הלהקה בנטון וג'קסון. ניק פוטר הוחזר במקומו של בנטון, ואת מקומו של ג'קסון תפס הכנר גרהאם סמית' אשר ניגן גם באלבום הסולו של האמיל "Over", ויחד הוציאו את האלבום "The Quiet Zone/The Pleasure Dome". בשלב זה החליטה הלהקה לקצר את שמה ולשמיט מתוכו את המילה האחרונה, ולקרוא לעצמה רק "ואן דר גראף". להרכב הצטרף הצ'לן צ'ארלס דיקי בהקלטות אלבום ההופעה "vital", אך עד למועד הפצת האלבום, בקיץ 1978, הלהקה כבר התפרקה שנית בשל מחסור בתמיכה מחברות תקליטים בארצות הברית ובשל קשיים כלכליים.
האיחוד.
בנטון, ג'קסון ואוונס הופיעו לפרקים באלבומי הסולו של האמיל שיצאו אחרי הפילוג של שנת 1978, ומדי פעם אף הופיעה הרביעייה ביחד. בעקבות הופעה מוצלחת בשנת 2003, החלו החברים לכתוב ביחד חומרים חדשים ולערוך חזרות באמצע שנת 2004. באפריל 2005 הוציאו חברי ההרכב את האלבום הכפול "present". הופעת האיחוד נערכה ב-6 במאי 2005 ברויאל פסטיבל הול, ובשנת 2007 הקלטות ההופעה יצאו כאלבום-הופעה כפול בשם "Real Time". לאחר עזיבת ג'קסון את הלהקה, הקליטה השלישייה הנותרת את האלבום "Trisector".
בני הלילית
אלכסנדר לויצקי
אלכסנדר לֵוִיצְקי (Alexander Levitzki; נולד ב-13 באוגוסט 1940) הוא מדען ישראלי, פרופסור אמריטוס לביוכימיה, במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן, באוניברסיטה העברית בירושלים. לויצקי נודע בשל מחקריו הנוגעים לתהליכים תאיים וחלבונים. חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ישראל (התש"ן, 1990) ופרס וולף (2005).
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
אלכסנדר לויצקי נולד בירושלים ב־1940 לשרלוטה ויעקב לויצקי. הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית בגבעת רם (1963) וסיים דוקטורט בכימיה (ביופיזיקה וביוכימיה) במכון ויצמן למדע בשנת 1968. בניגוד לתפיסה הרווחת, לויצקי אינו נמנה עם שבט לוי העברי.
קריירה אקדמית.
בשנת 1974 נעשה לויצקי פרופסור חבר באוניברסיטה העברית, וב-1976 מונה לפרופסור מן המניין באותו המוסד. במקביל, ב-1974 הוא מונה לפרופסור חבר במכון ויצמן למדע. לויצקי היה פרופסור אורח בחמישה מוסדות שונים בארצות הברית בין השנים 1974 ל-2002, והיה חלק מחבר העורכים של 13 כתבי עת מדעיים, ביניהם Science, בשנים 1993–1996. בנוסף, הוא עמד בראש החטיבה למדעי הטבע של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנים 2004–2007. רשומים מספר פטנטים בתחום הביוכימיה על שם לויצקי, והוא הוא לקח חלק בפרסום כ-340 מאמרים. אחד מהם, 'Tyrosine Kinase Inhibition: An Approach to Drug Development' התפרסם בכתב העת Science, הנחשב לאחד מכתבי העת היוקרתיים בעולם. לויצקי ייסד את פרס לויצקי, פרס לחוקרי אלגברה ישראלים, לזכר הוריו, שרלוטה ויעקב לויצקי. הפרס מוענק כל שנתיים מאז 1998 בחסות האגוד הישראלי למתמטיקה.
מחקרים.
ב-1968, במסגרת עבודתו במכון ויצמן, פיתח לויצקי את אחת ההוכחות המובהקות לתאוריית ההתאמה המושרה (induced fit), העוסקת בתהליך הפעולה של אנזימים.
משסיים את עבודת הדוקטור, נסע להשתלם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במעבדתו של פרופ' דן קושלנד ופיתח עמו את תחום הקואופרטיביות והאלוסטריה, תכונות שונות של אנזימים. קושלנד ולויצקי הראו את מעורבות תופעת ה־half-of-the-sites reactivity והקואופרטיביות השלילית באנזימים וחלבונים העוסקים ברגולציה.
עם שובו לישראל המשיך לויצקי לעסוק בבקרה של חלבוני בקרה ובמקביל החל את עבודתו על מערכות של העברת אותות בתאים (Signal Transduction). במשך כ־20 שנה עסק במערכת בה חקר את מנגנון העברת האינפורמציה מקולטנים (רצפטורים) של אדרנלין לאנזים אדניליל ציקלאז (1974-1992). קבוצתו באוניברסיטה העברית הייתה הראשונה לזהות את הקולטן באופן כימי וביוכימי (1978) ולפענח את מנגנון העברת האינפורמציה מן הקולטן אל האנזים (1978–1982). בשיתוף עם קבוצה גרמנית, לויצקי וקבוצתו היו הראשונים לשחזר את מערכת העברת האינפורמציה מחלבונים נקיים במערכת ממברנלית סינתטית (1982–1986).
החל משנת 1985 עסק לויצקי במנגנוני העברת סיגנל של חלבונים סרטניים, במיוחד כאלה העושים פוספורילציה (זרחון) על טירוזין, אך גם על סרין ועל תריאונין. במסגרת זו פיתח אסטרטגיה חדשה לפיתוח תרופות אנטי-סרטניות ותרופות ספציפיות המבוססות על עיכוב מנגנוני הסיגנל ביוכימי המופעלים על ידי חלבוני הסרטן. על בסיס טכנולוגיות אלה קיימות בקליניקה כמה תרופות המראות מידה גדולה של הצלחה. בשנת 1996 הובילו מחקריו לפיתוח, על ידי חברת נוברטיס, של התרופה Gleevec המשמשת לטיפול בחולי לוקמיה.
יחד עם שמואל בנאי, דוד גרץ וגרשון גולומב, כולם מהפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית, פיתח לויצקי חומר וטכנולוגיה למניעת היצרות כלי דם (restonosis) לאחר טיפול בבלון ובתומכן (1992–2004). הטכנולוגיה והחומר נמצאים בפיתוח על ידי חברה בארצות הברית. בשנים האחרונות פיתח אסטרטגיה נוספת אשר נועדה לגרום להרס ממוקד של תאי סרטן על ידי הפעלה סלקטיבית של תוכנת התאבדות בתאים הסרטניים ולא בתאים הנורמלים הסובבים אותם. אחת הטכנולוגיות הללו נמצאת בשלבי פיתוח קליני.
מונטי פייתון - דמויות
ערך זה מציג דמויות ממערכונים של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ומסרטי מונטי פייתון.
כרוז ה-BBC.
מגולם על ידי ג'ון קליז. הכרוז היה יושב מאחורי שולחן כתיבה, בדרך כלל במקומות משונים ללא קשר למערכון (כגון יער או חוף ים), ומכריז "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" ("And now for something completely different"). שימש בעיקר כמבוא לכתוביות הפתיחה או כקישור בין מערכונים. המשפט נעשה לביטוי מפתח בסדרה, וגם היה לשמו של סרטם הראשון של החבורה.
הקולונל.
מגולם על ידי גרהאם צ'אפמן. הקולונל הוא כביכול המבקר של התוכנית. הוא צץ מדי פעם וקוטע מערכונים בשל היותם מטופשים מדי או בלתי נאותים. הקולונל הוא דמות חסרת חוש הומור לחלוטין אך הוא רואה עצמו כמי שכן נהנה מהומור טוב ולוקח לעצמו את הסמכות לבקר את המערכונים השונים. הקולונל מופיע בעצמו כדמות במערכונים שונים בהם יש צורך בדמות של קצין בכיר כאשר מדובר באותו האיש שעוזב בהמשך את המערכון ומעביר ביקורת על אחרים או מקשר את המשך התוכנית.
האיש שאומר "It's...".
מגולם על ידי מייקל פאלין. דמות של הומלס מוזנח, בעל בגדים מרופטים וזקן ארוך ובלתי מטופל האומר מילה אחת בלבד: "It's" (זה). רוב הפרקים של הקרקס המעופף נפתחו במילה זו שמיד אחריה התחילה נעימת הפתיחה של התוכנית והכותרת "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" באנימציה האופיינית.
הגאמביס (Gumbies).