במפרץ של כווית התקיימה בשנים 4000–2000 לפנה"ס תרבות דילמון שהייתה בקשרי מסחר עם מסופוטמיה וכתוצאה מקשר זה אימצו אנשי האזור את השימוש בכתב היתדות המסופותמי
בשיאה של ממלכת דילמון היא שלטה בכל דרכי המסחר במפרץ כווית כולל במקומות כמו מפרץ שויך (Shuwaikh Port), האי אום-אנ-נמיל והאי פילכה. דרך מקומות אלו הם ניהלו את דרכי המסחר בין מסופוטמיה עד לנהר האינדוס מקום שבו התקיימה תרבות עמק האינדוס.
במאה השביעית לפנה"ס נפלה ממלכת דילמון בידי האימפריה הבבלית ששליטיה היו שייכים לשושלת הכשית וחלק מתושבי כווית היו כשים. בתקופה הנאו-בבלית, בקרו באזור מלכים בבליים המלך הבבלי נבונאיד מינה באי פילכה שליט מטעמו, ולנבוכדנצר השני היה באי זה ארמון. באי פליכה נמצאו גם שרידים של מקדש של לאל שמש.
במאה השלישית לפנה"ס, נבנו באזור מושבות יווניות שהיו תחת שלטונו של אלכסנדר הגדול. תושבים אלו קראו ליבשת בשם לריסה ואילו את האי פילכה הם כינו איקרוס ובו נמצאו שרידי מקדש הלניסטי לארטמיס. כן נמצאו בפילכה כלי חרס מזוגגים בסגנון יווני וכמה דמויות עשויות טרה קוטה שמשויכות לממלכה הסלאוקית.
בשנת 150 נזכרה כוית בכתב בפעם הראשונה, באטלס שנתחבר על ידי תלמי, שכולל גם מסות מחקריות וגאזטיר. הוא קרא למפרץ כווית בשם Hieros Kolpos (המפרץ הקדוש).
בשנת 208 נכבש המקום בידי ארדשיר, ובשנת 224 נעשתה כווית חלק מהאימפריה הסאסאנית והמקום היה מוכר בשם משאן, או גם בשם ממלכת,Characene בירתה נקראה בשם Charax. משאן הייתה ממלכה ואסלית של האימפריה הסאסנית. בשנת 116 בקר במקום הקיסר טראיאנוס במהלך פלישתו לפרס והוא צפה בספינות שהפליגו משם להודו. בחפירות הצלה שנערכו באי Akkaz על ידי משלחת ארכאולוגית צרפתית בשנים 1993 – 1996, נתגלו מגדלי שתיקה של הדת הזורואסטרית
בשנת 636 נערך ליד העיר קזמה (Kazma) קרב חשוב בתולדות האסלאם, המכונה "קרב השלשלאות". הוא נערך בין צבא האימפריה הסאסנית לבין צבא המוסלמי של הראשידון. בראש הצבא המוסלמי עמד ח'אלד בן אל-וליד, מולו ניצב הורמוזד השליט הפרסי האזור. הורמוזד הורה לקשור את חייליו בשלשלאות אחד לשני כדי למנוע את בריחתם משדה הקרב (מכאן נובע שם הקרב). עובדה זו הקלה על המוסלמים בניצחונם. קרב זה היה הראשון מבין סדרה ארוכה של קרבות, שבו נצחו הראשידון ויצרו בסופו של דבר את האימפריה האיסלמית. בשלבים הראשונים כוחות צבא המוסלמי בתקופת שלטונו שלטונו של אבו בכר פלשו לעיראק.
ייסודה של כווית המודרנית.
כיבוש העיר קונסטנטינופול בידי הטורקים בשנת 1453, פגע בנתיבי המסחר המסורתיים להודו שעברו באזור זה ואלץ את מעצמות האירופאיות לחפש נתיבי מסחר חדשים. המפרץ הפרסי היה אחד מהמקומות הנוחים למעבר סחורות בין הודו לאירופה. בשנת 1507 חדר האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי למפרץ הפרסי, ובשנת 1521 נכנסה כווית תחת כנפי שלטון פורטוגל. בסופה של המאה ה-16 חזקו הפורטוגזים את אחיזתם במקום ובנו יישוב מוגן בכווית.
בשנת 1613 הוקמה העיר כווית שעומדת במקומה זה עד היום. בתחילה שלטו במקום אנשי שבט חליד, ממלכתם השתרעה על כל השטח מדרום עיראק ועד מזרחה של ערב הסעודית. לאורך החוף של מפרץ כווית נבנו כפרי דייגים שעסקו גם בשליית פנינים. בתחילת המאה ה-18 התקיים בכווית מאבק בין אנשי בני ח'אלד (بني خالد) לבין אנשי אוטוב שהיוו למעשה קבוצה של שלושה שבטים ערביים שמקורם באזור נג'ד, שהתאחדו לקבוצה אחת שנקראה שבט אוטוב. חברי שבט זה נדדו לכווית עוד בשנת 1682 בשל בצורת קשה ששררה במולדתם. בעזרת של קשרי נישואין בין השבטים השונים במקום הצליחו אנשי שבט אוטוב לתפוס את השלטון על כווית ולהדיח את בני חליד מכס השלטון. משלושת השבטים שהיגרו לכווית נשארו במקום רק בני שבט סבאח שעליו נמנים שליטי כווית עד היום. שני השבטים האחרים אל-ג'לאחמה ובית ח'ליפה עברו לאזור א-זובארה.
התפתחות כווית בשנים 1716–1937.
במאה ה-18 האבות הקדומים של בית סבאח, ייסדו בחלק הדרומי של המפרץ ישוב ששמש כמרכז סחר ובנו לידו נמל קטן (Kut) שהוא מקור שמה של המדינה. כווית החלה לשגשג במהירות ונהפכה למרכז מסחרי חשוב ומרכז להעברת סחורות בין הודו, מסקט, בגדאד וחצי האי ערב הימאים שלה היו מפורסמים כבעלי המוניטין הגדול ביותר במפרץ כולו. תודות למדיניות הנבונה הצליחו שליטי כווית לנווט את ארצם בין שאיפות ההתפשטות של המדינות מסביב החל מפרס ומצרים ועד לגרמניה ורוסיה, וכך נשארה כווית עצמאית.
באמצע המאה ה-19 כווית כבר הייתה מרכז עיקרי של סחר מהמפרץ הפרסי לחלב. בזמן המלחמה שבין האימפריה העות'מאנית לפרס בשנים 1775–1776 פלשו כוחות פרסיים לבצרה ורבים מסוחרי העיר ברחו לכווית. כניסתם של סוחרים אלו הועילה מאוד לכלכלת כווית שהתרחבה הרבה מעבר לדיג ושליית פנינים שהיו העיסוקים העיקריים במדינה. בעקבות הכיבוש החלו לעבור כל נתיבי המסחר עם בגדאד, חלב, סמירנה ואיסטנבול דרך כווית.
המלחמה גרמה גם להעברת משרדיה של חברת בת של חברת הודו המזרחית הבריטית שנקראה (English Factory). לכווית-סיטי חסות זו של חברת הודו המזרחית הבטיחה את שלומם וביטחונם של נתיבי מסחר שבין כווית להודו ולחוף המזרחי של אפריקה חברות הספנות והסוחרים הכוויתיים שגשגו.
גם לאחר נסיגת הפרסים בשנת 1781 העבירו חלק גדול מהסוחרים של חלב את שיירותיהם דרך כווית כדי להימנע מתשלום מיסים לאימפריה העות'מאנית, שנדרשו מהם בעת הגעתם לבצרה.
בשנת 1829 הכירו שבטי הבדואים שלאורך חוף של כווית, לפחות באופן חלקי, בלגיטימיות השלטון המרכזי של כווית.
אי השקט הגאופוליטי באזור ומקומה של כווית בקצה הצפוני של המפרץ הפרסי קרוב לאזור הים התיכון, קידמו מאוד את מעמדה של כווית סיטי כנמל ים עיקרי באזור, ובנוסף גם העניין הבריטי בפיתוח נתיבי סחר אמינים עם דרום מזרח אסיה והקולוניות של מזרח אפריקה, עודדו את פריחתה כלכלית של כווית במחצית השנייה של המאה ה-18. המסחר הימי של כווית בשנת 1800 הוערך ב-16 מיליון רופיות של בומבי.
כווית הייתה מרכז של בניית סירות ומפרשיות באזור המפרץ הפרסי והאניות הכוויתיות היו מפורסמות בטיבן בכל רחבי האוקיינוס ההודי. כן הייתה כווית אחד מהמקורות החשובים בעולם באספקת פנינים לתכשיטים ועיטור חפצי חן, של החברה הגבוהה באירופה. במאה ה-19 כווית הייתה גם גורם משמעותי בסחר סוסים שהיו נשלחים באופן קבוע בספינות מכווית. באמצע המאה ה-19 יצוא הסוסים של כווית להודו הוערך ב-800 סוסים לשנה.
בתקופת שלטונו של שייח מובראכ בן סבאח א-סבאח הגדול (الشيخ مبارك بن صباح الصباح) (1837–1915) כונתה כווית מרסיי של המפרץ הפרסי, כלכלתה משכה אליה רבים ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מתושבים ערבים, פרסים אפריקנים יהודים וארמנים, סובלנותה של המדינה לדתות שונות אפשרה מגורים בכפיפה אחת של מגוון כה רב של עמים ודתות. אולי הדוגמה הטובה ביותר היא קיומו של מיסיון אמריקאי והיחסים השלווים שהיו קיימים בין הנוצרים האמריקאים שמקורב באו לבין האוכלוסייה הוותיקה בכווית.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הייתה בכווית שכבה צרה של עילית חברתית מבוססת. משפחות סוחרים עשירות היו קשורות אחת לשנייה בקשרי נישואין ובתחומי עיסוק כלכלי. עילית זו הייתה מורכבת ממשפחות סוניות עירוניות ותיקות שרובם טענו לקשרי מוצא עם שלושים המשפחות הראשונות של שבט אוטוב מייסדי היישוב. את עושרן צברו משפחות אלו במסחר, בניית ספינות ושליית פנינים. בני משפחות אלו הרבו לנסוע לארצות רבות ביבשות הודו, אפריקה ואירופה, כן שלחו מרביתם את בניהם ללימודים ולעבודה מחוץ לארצות המפרץ. תיירים מערביים ציינו את העובדה שרוב אנשי העילית הזאת החזיקו משרדים בסגנון אירופאי וכתבנים שהלכו בדרך התרבות האירופאית. הונם של המשפחות העשירות המפורסמות אל-גאנון ואל-חמאד נאמד בשנת 1940 במיליונים אחדים. משפחות הסוחרים הציבו את בניהם בראש משרדי משנה בערי הנמל העיקריות לאורך נתיבי הסחר הגדולים, ואלו היו מקושרים כולם למשרד הראשי בכווית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התחילה כלכלת כווית להידרדר, בעיקר בשל סגרים שהטילה האימפריה הבריטית על כווית בשעה שזו האחרונה תמכה באימפריה העות'מאנית. הסגר הראשון היה בשנת 1918 ונמשך כשנה, השני שרד משנת 1923 עד שנת 1937 ודרדר את הכלכלה עוד יותר. גורם נוסף שהשפיע לרעה על מצבה של כווית היה הסכסוך המתמשך שבין כווית לערב הסעודית. פשיטות רבות של כוחות מסעודיה סיכנו את ביטחונן של השיירות הכוויתיות ואת התושבים עצמם. ההתקפות החוזרות וההצלחה של כוחות אלו בכיבוש חלקים מכווית, הביאו לידי כך שתושבי העיר כווית בנו חומה מסביב לעירם למנוע את המתקפות הללו.
גורמים נוספים שחברו יחדיו להרעה במצבה הכלכלי של כווית היו: השפל הגדול והגילוי של גידול פנינים מתורבתות. יצוא הפנינים היה אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של כווית והגידול של פנינים מתורבתות ב מפרץ אגו ביפן, שהיה בין האזורים הראשונים בעולם בהם התחילו בכך, פגע קשה בענף במדינה. כמו כן השינויים החברתיים הגדולים שאירעו באירופה כתוצאה של מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שמעמד האריסטוקרטיה אבד את כוחו ואת כוח קנייתו. השפל הכלכלי הגדול גרם לירידה בדרישה של סחורות מהודו ואפריקה. סוחרי כווית שהיו למעשה מתווכים בין הסוחרים ממקומות אלו אבדו חלק גדול מעסקיהם. אחת התוצאות ממצב זה הייתה שחלק מסוחרי כווית עבר להברחה של זהב באניות הסוחר שלהם להודו.