יצירת הענק של מסייאן, La Transfiguration de Notre-Seigneur Jésus-Christ ("השתנות אדוננו ישו הנוצרי") העסיקה אותו משנת 1965 עד 1969. לביצוע יצירה זו נדרשו מקהלה בת 100 זמרים בעשרה קולות נפרדים, שבעה כלי סולו ותזמורת גדולה. ארבעה-עשר פרקיה עוסקים בהרהורים על השתנות ישו לאחר צליבתו. זמן קצר אחר כך קיבל מסייאן הזמנה מן האמריקאית אליס טולי ליצירה, שתחגוג מאתיים שנה להצהרת העצמאות של ארצות הברית. הוא הסדיר ביקור בארצות הברית באביב 1972 ושאב השראה מן הפארק הלאומי ברייס קניון ביוטה, שם תיעד את התרשמויותיו מן הצבעים והציפורים הייחודיים לקניון. התוצאה הייתה היצירה התזמורתית בת שנים-עשר הפרקים ("מן הקניון אל הכוכבים..."), אשר בוצעה לראשונה בניו יורק בשנת 1974.
בשנת 1975 החל מסייאן בכתיבת האופרה Saint-François d'Assise ("פרנציסקוס הקדוש מאסיזי") לפי הזמנת האופרה של פריז. כתיבת האופרה הייתה מבצע אינטנסיבי, שכלל גם כתיבת ליברית והעסיק אותו עד 1979. התזמור נמשך משנת 1979 עד 1983. היצירה, שמסייאן העדיף לכנותה "מחזה ראווה" ולא אופרה, בוצעה לראשונה בשנת 1983. בין פרשני המוזיקה היו שסברו, במועד הצגת הבכורה של האופרה, כי זה יהיה נאום הפרידה שלו, והיו זמנים שמסייאן עצמו חשב כך, אך הוא המשיך להלחין והוציא מתחת ידו קובץ חשוב של יצירות לעוגב, Livre du Saint Sacrement ("ספר סעודת הקודש"), בשנת 1984 ועוד קטעי ציפורים לפסנתר סולו וקטעים לפסנתר ולתזמורת.
מסייאן פרש מן ההוראה בקונסרבטואר בקיץ 1978. ניתוח מנע את השתתפותו באירועים לכבוד יום הולדתו השבעים, אך בשנת 1988 חגגו את יום הולדתו השמונים ברחבי העולם, בין השאר בביצוע "פרנציסקוס הקדוש" במלואה ברויאל פסטיבל הול בלונדון, בנוכחות המלחין, ובהוצאת אוסף בן שבעה-עשר תקליטורים של יצירות מסייאן, ביניהן הקלטות של לוריו ותקליטור של שיחת המלחין עם קלוד סמואל.
יצירתו האחרונה של מסייאן נכתבה להזמנה מן הפילהרמונית של ניו יורק. על אף הכאבים שייסרו אותו לקראת סופו וחייבו ניתוח גב חוזר, הצליח להשלים את Eclairs sur l'au delà, שבוצעה לראשונה שישה חודשים לאחר מות המלחין. מסייאן גם עמד בחיבור קונצ'רטו לארבעה נגנים, שרחש להם הכרת תודה מיוחדת, איבון לוריו, הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', האבובן היינץ הוליגר והחלילנית קתרין קנטין. יצירה זו הייתה גמורה, בחלקה הגדול, בעת מותו של מסייאן ואיבון לוריו לקחה על עצמה את תזמור הפרק האחרון בעזרת ג'ורג' בנג'מין.
אות מתה
אות מתה (Dead letter) הוא כינוי לתקנה, הוראת חוק או הוראה מנהלית שהן אומנם בתוקף אך איש אינו אוכפן בשל שינויים במציאות החיים.
יש שהוראה כלשהי (או חוק או סעיף שבו) לא נאכפה מעולם ואינה נאכפת, ולמעשה הייתה בגדר משאלת לב של מנסחיה ותו לא. יש שהוראה נאכפה פרק זמן מסוים, אולם יחס הציבור (או הרשויות) אליה השתנה מבלי שהספיקו לבטא את השינוי בחוק עצמו. לעיתים קרובות חוק הופך לאות מתה קודם לתיקונו (או למחיקת ההוראה ממנו). במקרים אחרים החוק הופך לאות מתה כאשר לשם יישומו דרושה גם חקיקת משנה, והשר האמון עליה אינו פועל לחקיקתה. לעיתים ימְצא בית המשפט לנכון לאכוף את החוק וּלהחיותו פן ייהפך לאות מתה. כך, לדוגמה, הדגישו בתי המשפט כי על אף נטיית השופטים להקל עם עבריינים ולפסוק לרוב עונשים שהם פחותים מן העונש המקסימלי הקבוע בחוק, הרי שהעונש המקסימלי אינו אות מתה, ויש לגזור אותו על עבריינים שנסיבות העבירה אותה ביצעו מצדיקות זאת.
הצירוף אות מתה התגלגל מהברית החדשה: "לא לפי האותיות כי אם לפי הרוח, כי האות ממית והרוח מְחַיה" (איגרת אל הקורינתיים ב ג 6). בשפה העברית משתמשים בו כדי לכנות כל דבר נטול תוקף שאבד עליו כלח והוא אינו רלוונטי עוד לחיי היומיום ("לא פעם מצאו ספרי הקודש את דרכם לספריות מעבר לים, ושם הם שוכבים כגווילים, כאות מתה הממתינה לחסדי החוקרים"). במובנו המשפטי מכונה לעיתים חוק בלי שיניים (השאלה זו קיימת גם באנגלית: "toothless").
דוגמאות לאות מתה במשפט הישראלי.
פרופ' אמנון רובינשטיין התייחס לסוגיית האות המתה:
טענה לדבר אות מתה.
לעיתים עולה בבתי המשפט טענה כי הוראה מסוימת שבחוק היא בגדר אות מתה, ולכן יש להתעלם ממנה. טענה זו מוצגת לא רק על ידי אזרחים המתגוננים בפני תביעה המוגשת נגדם, אלא גם על ידי רשויות המדינה. זאת, אף שבידן הכוח לפעול לשינויו של החוק (באמצעות הצעת חוק מטעם הממשלה) ואף להפכו באופן אקטיבי לאות מתה, באמצעות אי יישומו. כך, למשל, בערעור מס הכנסה שבו נדונה זכותו של אב המשלם מזונות לנכות תשלומים אלו מהכנסתו החייבת במס התגוננה המדינה בנימוק שיש להשקיף על סעיף 20 לחוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות), התשי"ט-1959, "כעל סעיף שאבד עליו הכלח ואשר הפך להיות למעשה אות מתה".
לטענה מסוג זה ענה, בעניין אחר, השופט צבי ברנזון, כי "יכול חיקוק להיות אות מתה במובן זה שאין מקפידים על ביצועו, או שאין הוא מתאים עוד לזמנים החדשים, אבל אין חיקוק עובר ובטל מעצמו. הוא ממשיך לחיות ויש לקיימו במקום ובנסיבות אליהם הוא מתייחס. לא תמיד הוא כיין המשומר ההולך ומשתפר במרוצת הזמן, אך בשל כך בלבד לא פג תוקפו."
לעומת זאת, השופט יצחק עמית כתב ביקורת על עצם השימוש בידי מתדיינים על חוק שהיה לאות מתה:
בספרות.
מחזהו של ויליאם שייקספיר, "מידה כנגד מידה" מצביע על הבעייתיות של אות מתה. המחזה מספר על וינה שבה לא נאכפו במשך תקופה ארוכה החוקים האוסרים על פעילותם של בתי זונות ועל קיום יחסי מין מחוץ לנישואים. יום אחד השתנתה גישתו של הממשל, ועל קלאודיו, שהורשע בקיום יחסי מין עם ארוסתו, נגזר עונש מוות. אנג'לו, המושל, מסביר כי "החוק לא מת, הוא רק נמנם מעט".
גלגול לשון
גלגול לשון הוא כינוי לתכונה תורשתית המתבטאת ביכולתו של האדם לגלגל את לשונו לצורת האות U ואף לצורת גליל.
גנטיקה.
לתכונה זו קיימים שני פנוטיפים: היכולת לגלגל את הלשון ואי היכולת לגלגל אותו. תכונה זו בשני הפנוטיפים שלה אינה משפיעה על רמת התפקוד של הלשון ורבים כלל אינם מודעים לקיומה.
בדיקת היכולת לגלגל את הלשון אצל הורים וילדים הובילה את החוקרים לשער תחילה שהאלל הגורם ליכולת גלגול הלשון הוא דומיננטי. מאוחר יותר, נמצאו מקרים רבים בהם ילד יכול לגלגל את הלשון בעוד שהוריו אינם מסוגלים. מצב זה לא יכול להיות מוסבר על ידי גן יחיד משום שאצל שני הורים שאינם מסוגלים לגלגל לשון אין אף אלל דומיננטי של גן זה, ולא ייתכן שילדיהם יוכלו לגלגל לשון. כיום נראה שמנגנון התורשה של תכונה זו מורכב יותר והוא משלב מספר גנים.
ארבעין
ארבעין (בערבית: اربعين, פירוש: ארבעים) הוא מועד שיעי הנחוג ב-20 בצפר, ארבעים יום לאחר צום העשוראא, יום האבל על מותו של האימאם חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד. על פי האסלאם, יום הזיכרון הראשון לנפטר חל כעבור ארבעים יום ממועד המוות.
בארבעין מוקירים השיעים את אומץ הלב של חוסיין ותומכיו, שצעדו לכרבלא כדי להתמודד עם בנו של הח'ליף האומיי מועאויה אבן סופיאן, יזיד הראשון, בקרב כרבלא. בראיית השיעים, התנגדות חוסיין לחוסר הצדק של השלטון האומי והיציאה לקרב על אף ידיעתו כי צבאו הקטן יינגף, מראה על מסירותו הרבה לצדק ולאסלאם הנכון. השיעים במאות הבאות לאחר מכן התקוממו לעיתים קרובות נגד השלטון הסוני בהשראת חוסיין.
הארבעין צוין לראשונה בשנת 681 לספירת הנוצרים (62 להג'רה), שנה לאחר מות חוסיין בקרב כרבלא. קרובות משפחתו של חוסיין ובנו החולה עלי, ששוחררו ממעצר בדמשק, עלו לקברו בעיר כרבלא בעיראק. אליהם חברו ג'אבר אבן עבדאללה העיוור ועטיה בן סעד.
ביום הארבעין עולים השיעים לרגל לעיר כרבלא שבעיראק, השלישית בקדושתה לאסלאם השיעי. מאמינים שיעים רבים זוחלים ברחובות כרבלא או נופלים אפיים בהתקרבם לקבריהם של חוסיין ושל אחיו עבאס אבן עלי.
בתקופת שלטון סדאם חוסיין הסוני נאסר ציון המועד. לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק במרץ 2003, צוין המועד ברוב כבוד והדר באפריל.
דמויי-עקרב
דמויי־עקרב או זוט־עקרבאים (שם מדעי: Pseudoscorpionida) היא סדרה של למעלה מ־2,000 מינים במחלקת העכבישנים.
דמויי־העקרב (או זוט־עקרבאים) הם פרוקי־רגליים קטנים בעלי גוף שטוח ובעלי זרועות המזכירות את אלו של עקרבאים. אורכם בין 2 ל-8 מ"מ. בטנם מורכבת משנים עשר פרקים, והיא קצרה ומתעגלת בחלקה האחורי בניגוד לעקרבאים שלהם זנב הבנוי פרקים פרקים, ועוקץ מאחור. להם עשויות להיות 2 או 4 עיניים, או כלל לא. ארסם איננו מסוכן לאדם.
על־משפחות:
אנטומיה.
לדמויי־עקרב שמונה רגליים, בדומה לעקרבים, עם חמישה עד שבעה פרקים. שני גפי פה ארוכים מאוד, המזכירים זרועות עקרב. אלו מורכבים בדרך כלל מ"יד" ו"אצבע" חסרות תנועה, עם אצבע נעה נפרדת שנשלטת על ידי שריר מתווך. לרוב מצויה בלוטת ארס על האצבע הנעה, ובאמצעות הארס נתפס הטרף, משותק על ידי הזרקתו, ומאבד את יכולת התנועה. ארסם אינו מסוכן לבני אדם, והם אינם מסוגלים לצבוט די חזק בעורו של אדם על מנת להחדיר את ארסם.
מקומות מחיה.
דמויי־העקרב שוכנים מתחת לאבנים, על גחון האבן על־פי רוב. מעטים יחסית ראו דמויי־עקרב, לא משום שאינם נפוצים, אלא משום שהם מסתתרים בדרך כלל תחת אבנים, והם קטנים מאוד. כמו כן ניתן למוצאם תחת קליפות עצים ובין עלי שלכת, במקומות המתאימים. לעיתים הם חודרים גם אל מגורי האדם, אך לרוב אין מבחינים בהם. גם הם, כמו עקרבים, נוהגים "להתרחץ" בנוזל שהם מפרישים ממערכת העיכול שלהם, ומתרבים בדרך דומה לעקרבים ("ריקוד העקרבים").
תפוצה.
נמצאים בכל אזורי הארץ והקרקעות, למעט חולות, ובמשך כל השנה.
הקרן החדשה לישראל