נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, ושרת המשפטים, ציפי לבני, פנו באפריל 2013 לנציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג, בבקשה לבדיקת התנהלותו של שופט בית המשפט לתעבורה בפתח תקווה, שלמה אטינגר-נחשון, שלגביו נטען שפגע בתובעת משטרתית כשאמר לה במהלך דיון: "אני רואה שאת מוצאת ז' מהר", לאחר שחיפשה תיק של נאשם ששם משפחתו מתחיל באות ז'. השופט אמר להגנתו: "כיוונתי בדבריי לאות השביעית בא'-ב'. מתן משמעות אחרת לדברים חוטא לכוונתי ויוצר עיוות שאינו ראוי לדבריי." בעקבות התלונה יצא השופט לחופשה, שבהמשכה יפרוש מכס השיפוט.
"זין" והטיותיו בתרבות.
דן בן אמוץ שבר טאבו באשר פרסם בשנת 1973 את הספר "לא שם זין". בשנת 1979 יצא לאור ספרו "זיונים זה לא הכל", ובשנת 1981 - ספר ההמשך, "זיוניוני הדרך".
בטקסטים של הזמר והשירה העברית נהגו להימנע בדרך כלל מהשימוש במילה. דוגמה לכך היא בשיר-מערכון "שיר השכונה" מאת חיים חפר משנת 1963, בו ילדי השכונה משתמשים במילה "עין" כתחליף ל"זין" בעודם מצחקקים במבוכה כשהם אומרים את המילה ("...תגיד עין / עין..."). החלפה זו לא הועילה והשיר נאסר לשידור ברדיו למשך כשנה עקב הרמיזות המיניות שבו.
היו מספר שירים יוצאי דופן שעשו שימוש במילה ונחשבו לפיכך לפרובוקטיביים, כשהידועים שבהם הם שירה של יונה וולך "תותים" (..."אחר כך חוטים יעלו אותך למעלה / בלתי נראים או נראים / ויורידו אותך / ישר על הזין שלי"), השיר "נערת הרוק" של יצחק לאור ("היא מזדיינת בקלות, או לא זזה כמעט כל הדפיקה..."), שירו של דויד ברוזה "האישה שאיתי" ("אני שלה עכשיו וכל מה שהיה לי החברים, הכלבים, הזיונים, המשחקים על הכול ויתרתי"). המילה "הזיונים" בשיר זה צונזרה בתחנות הרדיו על ידי החלפתה בציפצוף במשך מספר שנים עד שהותרה לבסוף להשמעה הגרסה המלאה. גם בשירה של להקת טנגו "שפוי מלחמה" ("אשפשף את הזין ואשלב ידיי / עבד כה בזוי ועדיין שפוי מלחמה") המילה "זין" צונזרה עוד בתקליט והוחלפה בציפצוף.
הפועל "לזיין" הושמע גם בשיר "גיבור צבא ההגנה" ("לזיין מהר, לגמור תמיד ראשון...") של ההרכב פוליאנה פרנק אך השיר נאסר להשמעה ברדיו במהרה, במקרה זה בעיקר בשל מסריו הפוליטיים.
משנות ה־90 ואילך התרחב השימוש במילה ובהטיות התואמות, שנכנסו לשפה המדוברת של הדור הצעיר כדבר שבשגרה. בולטים על רקע זה השירים "עכשיו מעונן" של אביב גפן ("אנחנו דור מזוין"),
"לשקר ולשכוח" של ירמי קפלן ("לשקר ולשכוח, לזיין ולברוח"),
"חוץ ממך כלום" של איתן גלס ("כי הארץ מתפתחת כמו הזין שלי / כשאני מחבק אותך ואחר כך דועך"),
"הליקופטר" של שלום חנוך ("נהנה להאריך בזיון"),
"עשרים וארבע שעות" של שלמה ארצי ("הפכתי שולחן מרוב עצבים, כשחשבתי שאת מזדיינת"),
"אם כבר" של היהודים ("...אז נשלם / אני שם זין"),
"אריק" של שלומי שבן ("ועכשיו ת'אמת / תגידי לי באמת / מי מזיין יותר טוב / אריק או אני?")
ו"אני שמה עליך זין" של שילה פרבר ("אני שמה עליך זין / אני שמה אותך בשיר").
השיר האחרון שכתב מאיר אריאל, "למה לא" (בביצועו של יזהר אשדות) כולל את המילים "אין לי זין למלחמות, יש לי אומץ לאהבה".
שירה של חגית גרוסמן, "מנין העונג מתחיל", מתחיל במילים: "לאכול זין וללגום יין, אלה החיים הטובים".
גם להקות פאנק באותה תקופה נהגו להשתמש הרבה במילה "זין" בשיריהם, כמו סדרני הדשא שהוציאו ב-1997 את הלהיט "מוות לסמלת" שהפזמון שלו הוא "זין לסמלת, מוות לסמלת". כמו כן, באלבום היחיד של הלהקה "רקוב" שגם הוא יצא ב-1997 נכלל שיר קצר בשם "זין אצבע", אך אין קשר בין שם השיר למילותיו, שדווקא מדברות על אהבה (כמו כן, המילה "זין" אינה מופיעה בטקסט). קוקו בלוף והיתושים הקליטו את השיר "אמא" ("אמא מעירה אותי כל בוקר במכות, נשבר לי הזין, כבר בא לי לבכות"). הפוסי של לוסי הוציאו שיר פוליטי בשם "שמים עלינו זין".
לעיתים ישנו שימוש דווקא בציפייה להקשר המתבקש של המילה, כמו בשירם של הדג נחש, "הכאפה המצלצלת" (..."רוצה על גיטרה או על תוף לנגן / להרשים ת'בחורות ולהתחיל כבר לז-מר").
ביום השידורים הראשון של ערוץ 2, ב־4 בנובמבר 1993, הוקרן על ידי טלעד סרטו התיעודי של ארן פטנקין "עגיל בזין", על אדם שמבצע פירסינג באיבר מינו. שידור הסרט גרר תגובות מתונות יחסית מהציבור, אך זכורה מחאתו של אמנון רובינשטיין, שר החינוך באותה העת, אשר התקשר לאחר הקרנת הסרט למועצת המנהלים של טלעד ואמר: "אני מצטער שנלחמתי כל-כך על הקמת ערוץ 2, אם 'עגיל בזין' הוא מה שאתם מקרינים בו".
בתשבצי היגיון, הגדרות בעלות קונוטציה מינית כוללות פעמים רבות התחכמות כלשהי הכוללת שימוש באות ז'.
פדגוגיה
פדגוגיה היא תורת החינוך. הפדגוגיה דנה בדרכים להשגת מטרות החינוך בדרך הטובה ביותר.
מקור המילה הוא מיוונית עתיקה: παιδαγωγέω (phaidagōgeō). παῖς פירושו ילד ו-άγω פירושו מוביל, כלומר "להוביל ילד". ביוון העתיקה הפדגוג היה לרוב עבד אשר פיקח על לימודי בנו של אדונו. הוא לקח אותו לבית הספר או לגימנסיון, דאג לו ונשא את ציודו.
תחומים.
הפדגוגיה היא תורה רחבה אשר מורכבת מתת-תחומים וענפים שונים.
פדגוגיה במערכת החינוך.
הפדגוגיה מהווה את לב התהליך החינוכי בבית הספר. המורה הוא הפדגוג שעומד במרכז תהליך ההוראה והתלמיד במרכז תהליך הלמידה.
אסכולות פדגוגיות.
בין אלו שחקרו את התחום הכללי של האופן בו לומדים אנשים, ניטש ויכוח עז בין שני מחנות. מחנה אחד הדגיש את ההיבט האסוציאטיבי, והמחנה השני העדיף את התאוריה הפונקציונלית (תפקודית).
הגישה האסוציאטיבית.
האסוציאטיביים שלטו בכיפה במשך תקופה ממושכת למדי. גישה זו היא מכניסטית במהותה. על פי גישה זו, רשמים המתקבלים על ידי המוח קשורים אחד לשני בגלל פקטורים מכניים כגון הדמיון ביניהם. וכן, שרעיונות חדשים אמורים לסלול מסלולים חדשים במוח; רעיונות ישנים וחוזרים לעיתים קרובות חורצים במוח מסלולים עמוקים. רעיונות אמורים להיוולד מרשמים כאלו באסוציאציה. לדוגמה, הרעיון של אדום אמור להתפתח בדמיון כתוצאה מקליטת רשמים רבים של אדמומיות. המשמעות של רעיון זה עבור אנשי החינוך הייתה שעל מנת שרעיון יקובע במוח באופן קשיח, יש לחזור עליו שוב ושוב.
ע"פ הגישה, האדם נולד עם יכולת אחת בלבד וזו היכולת האסוציאטיבית. כלומר, היכולת לקשר בין תחושות, היא יכולת מולדת ועליה מתבססת כל תהליך הלמידה. על כן, האסוציאניסטים הציעו מספר חוקים ובניהם חוק הסמיכות וחוק הדמיון. ע"פ חוק הסמיכות, בני האדם יכולים לזהות עצמים או אירועים שסמוכים בזמן או במקום וכך נוצרת תעלת פיזור במוח. מדובר בתהליך פיזיולוגי, שעל פיו, אירועים שסמוכים בזמן או במקום יצרו אסוציאציה, מכיוון שהם מתחברים מבחינה פיזיולוגית באמצעות תאי עצבים שמחברים את התחושות.
הגישה האסוציאניסטית היא הבסיס לגישה ההתנהגותית בלמידה, שמבוססת בין היתר, על היכולת לקשר בין תחושות. למשל, תהליך ההתניה הקלאסית, מתבסס ברובו על עקרון חוק הסמיכות.
יוהאן פרידריך הרברט () היה הפילוסוף המוביל האקדמי של הפילוסופים בארצו. הוא האמין שלתפיסות ורעיונות יש עניין למשוך או להמשך לרעיונות ותפיסות דומות. תלמיד אמור להתעניין במושגים הקרובים לאלו אותם כבר רכש ובהם הוא שולט. על המורה האחראי לדאוג שהעניין האישי יבוא לידי מימוש. הרברט לא השאיר דבר למזל ולכן קבע חמישה שלבים המרכיבים הוראה:
הצעדים ההרבטיינים הפכו להכשרת המורים המושלמת לאורך מספר דורות.
הגישה התפקודית.
ג'ון דיואי (1859–1952) היה זה שחיסל סופית את ההרברטיזם. דיואי חלק באופן משכנע על שני עמודי היסוד של הרברט התיאור של דרך הלמידה האנושית ומה שנרמז מחמשת שלבי ההוראה – כיתה ממוקדת מורה ותוכן. דיואי טען "הרברטיזם נראה לי במהותו כפסיכולוגיה של מנהל בית ספר ולא כפסיכולוגיה של הילד". על פי הפילוסופיה המסורתית הקלאסית, ניתן לסווג את גישתו של הרברט כ"דואליזם של גוף-נפש". הגישה של דיואי נודעה כאינטרפרטציה "נטורליסטית" ו"מוניסטית" של הנפש והלמידה. הנטורליזם של דיואי היה ביולוגי ומעבר לכך דרווינסטי. דיואי כיוון תשומת לבו לכלים הזמינים לאדם להישרדות, כפי שנראה באופן בו הוא פותר בעיות העומדות לפניו. המרכיב המרכזי באמונתו של דיואי היה שהאדם יכול להתקדם אם הוא משתמש באינטליגנציה הטבעית בתוספת ניסיון העבר לצורך פתרון בעיות. בגרסה הפונקציונלית (תפקודית) של דיואי המוח מופעל על ידי העניין של האורגניזם במטרות שלו, בבעיות שלו. המשמעות של גישה זו היא שעל המורה להציב בפני התלמיד בעיות לפתרון במקום רק שינון וזכירה.
ההבדלים המהותי בין הפונקציונליות של דיואי והאסוציאטיביות של הרברט לגבי מנגנון המוח והאינטליגנציה היו:
עבור דיואי, המשמעות של אינטליגנציה היא היכולת להשתמש בניסיון עבר. כאשר הוא תיאר באופן מפורט למה הוא מתכוון בפתרון בעיות הוא שרטט את תהליך החקר המדעי. דיואי פיתח את הדוקטרינה שהמוח הוא פונקציה אורגנית שהאדם משתמש על מנת להקטין את הדחפים שלו, לפתור בעיות, לספק צרכים, להשיג יעדים. על פי דיואי האינטראקציה עם הסביבה – הניסיון שרוכש האדם בסביבתו – נעשה לחומר ממנו יוצר האדם משמעות. עבור דיואי האדם הוא יצור אקטיבי הפועל על פי האינטרסים של חייו. הוא לא רק יצור של הרגלים, אלא נדחף על ידי שאיפותיו לאינטראקציה דינמית עם סביבתו המשתנה כל הזמן באופן המציג בפניו אלטרנטיבות המאתגרות את האינטליגנציה שלו.
בשנת 1910 פרסם דיואי את ספרו "כיצד אנו חושבים". בספר זה הוא הציב חמישה צעדים בתהליך פיתוח החשיבה כתחליף לחמשת שלבי ההוראה של הרברט.