אבות הגגאוזים באים מהשבטים הנודדים "גוזים" ו"אוזים". מסמכים ביזנטיים מציינים את העובדה שבמאה ה-11 השבט הנודד "אוזים" חצה את הדנובה ונכנס לחבלי בולגריה, מקדוניה יוון של היום. לאחר שהנוודים האלה התיישבו קיבלו על עצמם את סגנון החיים הכפרי המקומי ואת הנצרות האורתודוקסית. עירוב בני השבטים האלה עם טורקים מהשבטים "פצ'נגים", "קומנים" ו"פולובצים" הוא כנראה מקור הגגאוזים של ימינו.
המדינה הגגאוזית הראשונה הוקמה בחבל השייך היום לרומניה ונקרא "נסיכות דוברוג'ה" Principatul Dobrogea, או, בשפה הגגאוזית "אוזי איאלט" – Uzi Ayalet. נסיכות זו שגשגה כמאתיים שנה עד שנכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. בלחץ העות'מאנים היגרו הגגאוזים אל שטחים שנשלטו על ידי רוסיה. בתקופה שבין 1750 ובין 1846 הם עברו את הדנובה והתיישבו בדרום בסרביה. השלטונות הרוסיים אילצו חלק מהשבטים הטורקים שישבו בבוג'אק להגר אל חצי האי קרים ובמקומם הושיבו גגאוזים ובולגרים. במקום הושבו גם סרבים נמלטים, גרמנים שהגיעו מדוכסות ורשה ועוד אחרים. רוסיה עזרה למתיישבים בחלוקת קרקעות ולימוד השפה הרוסית, כולל קרוא וכתוב. המתיישבים החדשים הפכו את הערבות השוממות של הבוג'אק לחבל חקלאי פורה. בחורף של שנת 1906 הכריזו הגגאוזים על אוטונומיה של "רפובליקת קומרט" (Republica Comrat), אך העצמאות הזאת החזיקה מעמד רק 6 ימים.
בדצמבר 1990 הכריזה התנועה הבדלנית גגאוז חאלקי, בתמיכה שקטה של שלטונות מוסקבה, על שלושה מחוזות מולדובים – קומרט, צ'יאדר-לונגה ווולקנשטי – כרפובליקת גגאוזיה. בדצמבר 1994, הכיר הפרלמנט המולדובי באוטונומיה לגגאוזים במסגרת מולדובה ובשנת 1995 נקבעו גבולות האוטונומיה לאחר משאל עם מקומי. אוכלוסיית האוטונומיה כוללת כ-160,000 גגאוזים, שהם כשני שלישים מהגגאוזים בעולם, וכן רומנים/מולדובים, אוקראינים, רוסים, בולגרים וצוענים.
השפה הגגאוזית נכתבה עד שנת 1957 באלפבית יווני ומשנת 1957 אומץ אלפבית קירילי שעבר התאמה.
הצי המלכותי הבריטי
הצי המלכותי הבריטי (באנגלית: The Royal Navy: "הצי המלכותי") הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של בריטניה. משנת 1692 לערך ועד מלחמת העולם השנייה הצי היה חיל הים הגדול והחזק ביותר בעולם. הצי סייע לכינון בריטניה כמעצמה צבאית וכלכלית ראשונה במעלה במאות ה-18 וה-19, והיה כלי חיוני להיווסדה וקיומה של האימפריה הבריטית.
אף שהצי המלכותי בימינו קטן הרבה יותר, הוא נותר השני בגודלו בעולם בסך התפוסה של אניותיו ומן המתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית. קץ המלחמה הקרה והתמוטטות ברית המועצות זירזו את שינוי ייעודו של הצי המלכותי ככוח ימי חשוב במאה ה-21, והוא הפך מכוח מרתיע לצי המסוגל להוציא לפועל את מדיניות החוץ הבריטית ברחבי העולם.
הצי המלכותי מחולק לחמש זרועות לוחמות במרכזות את כלל יכולות ההגנה וההתקפה של הצי, אלו הם: זרוע האוויר, חיל הנחתים המלכותי (שנחשב רשמית לחלק מהשירות הימי לצד הצי), זרוע הסיוע לצי (Fleet Auxiliary), שירות הצוללות (Submarine Service) וצי פני הים (Surface Fleet).
השירות הימי.
באופן רשמי נחשב הצי המלכותי לאחד מזרועות "השירות הימי" (Naval Service), הכולל גם את חיל הנחתים המלכותי (Royal Marines), את מילואי הצי המלכותי (Royal Naval Reserve) ועוד. ברם, בשימוש שכיח השירות הימי כולו נקרא בשם "הצי המלכותי". על כן, על אף שמבחינה טכנית אין זה נכון לומר - למשל - שחיל הנחתים הוא חלק מן הצי המלכותי, הכללה זו טובה דיה לרוב הצרכים.
היסטוריה.
הצי המלכותי מילא לאורך ההיסטוריה תפקיד מרכזי בהגנה על בריטניה ובמלחמותיה שמעבר לים. מאחר שאנגליה שוכנת באי, כל מעצמת אויב חייבת הייתה לחצות את הים כדי לפלוש אליה. השגת עליונות ימית על ידי מעצמה עוינת כלשהי הייתה מעמידה את המדינה בסכנה גדולה. זאת ועוד, צי מלחמתי חזק היה חיוני לאבטחת האספקה והקשר עם מקומות מרוחקים ברחבי האימפריה.
אנגליה - הצי הסקסוני (800 לערך – 1066).
הצי הראשון של אנגליה הוקם במאה ה-9 על ידי המלך אלפרד הגדול, אך אף על פי שהנחיל תבוסה ניצחת לוויקינגים בקרב סטורמאות' (Stourmouth) שבקנט (Kent), הוא הלך ונתנוון זמן קצר אחר כך. הצי האנגלי הסקסוני נבנה מחדש על ידי המלך אתלסטאן (Athelstan), ובעת ניצחונו בקרב ברוננבורג (Brunanburgh) ב-937 מנה כ-400 אניות.
אנגליה - המלכים הנורמנים וימי הביניים עד 1485 - "חמשת הנמלים".
הכוח הימי הסקסוני לא הצליח למנוע מוויליאם הראשון לחצות את התעלה ולנחות בחופה של אנגליה. המלכים הנורמנים החלו בבניית כוח ימי משלהם ב-1155, שהורכב מאניות שסיפקה קונפדרציית "חמשת הנמלים" (Cinque Ports). (אפשר שהקונפדרציה הוקמה על ידי הנורמנים או שהייתה קיימת עוד קודם זמנם והם שפיתחוה לצרכיהם.)
למלך ג'ון היו 500 אניות. באמצע המאה ה-14 עמדו לפקודתו של המלך אדוארד השלישי 712 אניות. לאחר מכן הלך הצי והתנוון.
שושלת טיודור והצי המלכותי.
הצי המלכותי, כפי שנקרא אז, אורגן מחדש והוגדל במאה ה-16, בתקופת שלטונו של הנרי השמיני. אניותיו, "אנרי גראס א דיא" (Henri Grâce a Dieu, ידועה גם בשם Great Harry) ו"מרי רוז" (Mary Rose) נלחמו נגד הצי הצרפתי בקרב סולנט (Solent) ב-1545. עם מותו ב-1547 עלה מניין אניות הצי ל-58.
ב-1588 איימה האימפריה הספרדית, המעצמה החזקה ביותר באירופה באותו זמן, לפלוש לאנגליה. הארמדה הספרדית יצאה לים כדי לכונן שליטה ספרדית בתעלה האנגלית ולהעביר כוחות צבא מארצות השפלה שבשלטון ספרד אל אנגליה. ניסיון הפלישה נכשל בשל התקפות מוצלחות חוזרות ונשנות של הצי האנגלי, מזג אוויר גרוע ומרד ההולנדים בנחלות הספרדיות שמעבר לתעלה. תבוסת הארמדה הספרדית היא הניצחון הימי הגדול הראשון של הצי האנגלי. שנה אחר-כך, ב-1589, נטתה הכף במלחמה לרעת הצי האנגלי עם כישלון חיל המשלוח של דרייק ונוריס. בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה המשיכה אנגליה לפשוט על נמלי ספרד ועל אניותיה ששטו באוקיינוס האטלנטי, אך גם ספגה מספר מפלות מידי הצי הספרדי ששוקם אחרי מפלת הארמדה.
1815–1692.
עד אמצע המאה ה-17 לא החזיקו האנגלים צי קבע מלחמתי, ורק לאחר מפלת צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים עבר הפיקוח על הצי לידי הפרלמנט. את הרפורמה השנייה בתולדותיו של הצי ביצע גנרל הצי (General-at-Sea, דרגה מקבילה לאדמירל) רוברט בלייק בתקופת שלטון 'הקהילייה' של אוליבר קרומוול. הרכב הצי המלכותי היה שונה מזה של צבא היבשה, וכלל כוחות מלוכניים וכוחות פרלמנטריים אנטי-מלוכניים גם יחד. עד 1847 התשלום היומי לחייל או מלח בריטי היה שילינג אחד. קבלת השילינג במעמד הגיוס היה שקול להצהרה של האדם על כך שהוא מתנדב להתגייס לשירות בכוחות המזוינים, ונודע בשם שילינג המלך.
הצי המלכותי ספג מפלות במלחמות הולנד-אנגליה השנייה והשלישית, אך מ-1692 ועד 1940 היה הצי המלחמתי החזק ביותר בעולם, ומ-1805 ועד 1914 אף מעצמה לא קראה תיגר על "בריטניה השולטת בימים". במהלך תקופה זו נחל הצי המלכותי תבוסה גדולה אחת בלבד, בקרב צ'ספיק (Chesapeake) נגד הצרפתים ב-1781, והיה בכוחו להכות את כל יריביו כפי שעשה בקרב טרפלגר ב-1805, כאשר צי בריטי קטן אך מנוסה יותר בפיקודו של אדמירל לורד נלסון הנחיל תבוסה ניצחת לצי הברית של צרפת וספרד. בה בשעה ניסיון הפלישה של הצי הצרפתי למפרץ בֵּינטרי (Bantry Bay) באירלנד, ב-1796, סוכל על ידי מזג האוויר ולא על ידי האניות הבריטיות.
הניצחון בטרפלגר חיזק את יתרונה של בריטניה על פני מעצמות ימיות אירופיות אחרות. מאחר שריכזה את משאביה הצבאיים בצי המלחמתי, יכולה הייתה להגן על עצמה ובה בעת להשליך את עוצמתה בימים ולאיים על נתיבי הסחר הימיים של יריבותיה או לשבשם. בריטניה נדרשה אפוא לקיים צבא מקצועי נייד וקטן יחסית, שניתן לשגרו באניות למקום בו הוא נדרש. הצי סייע לצבא בהפגזות מן הים ובהובלת כוחות, אספקה ותגבורת, וניתק את קווי האספקה המושטת של צבא היריב, כפי שקרה עם צבאו של נפוליון במצרים. מעצמות אירופיות גדולות אחרות נאלצו לפצל את משאביהן בין הפעלת צי גדול ובין החזקת צבאות ומערכות ביצורים ענקיים כדי לגונן על גבולותיהן היבשתיים. השליטה בים איפשרה אפוא לבריטניה לבנות במהירות את האימפריה שלה, במיוחד מאז מלחמת שבע השנים (1763-1756) ובמהלך המאה ה-19, והיא העניקה לה יתרונות צבאיים, פוליטיים ומסחריים עצומים.
בניגוד לציים אחרים שבהם המשרות הבכירות היו שמורות לאריסטוקרטים בלבד, תפקידי הפיקוד הגבוהים ביותר בצי המלכותי היו פתוחים בפני כל הקצינים שהוכיחו כישרון ונחישות. הדבר הגדיל במידה ניכרת את מאגר הקצינים המוכשרים למלא תפקידים אלה, גם אם הייתה נטייה להעדיף את בני המעמדות הגבוהים. יתרה מכך, הטיהורים בקרב האצולה הצרפתית בתקופת המהפכה גרמו לאובדן מרב המפקדים המנוסים של הצי הצרפתי, ובכך הגדילו עוד יותר את עדיפותו של הצי המלכותי.
חרף הניצחונות הצבאיים של הצי המלכותי, אירעו בו במהלך התקופה הנדונה מרידות חמורות. תנאי השירות של המלחים הפשוטים היו קשים. משכורותיהם לא הוגדלו זה מאת שנים ואף שולמו באיחור, האניות נמצאו בשירות פעיל במשך שנים ללא חופשת חוף, והמשמעת שהונהגה בהן הייתה נוקשה ושרירותית. כל אלה גרמו בסופו של דבר למרידות של שנת 1797, כאשר המלחים בציי ספיטהד ונור (Spithead, Nore) סירבו לציית למפקדיהם וכמה קפטנים גורשו לחוף. בעקבות המרד הוקמה "הרפובליקה הצפה" קצרת-הימים, אשר בספיטהד הושם לה קץ על ידי הבטחה לשפר את תנאי השירות, אך בנור נסתיימה בתלייתם של 29 מורדים.
1914–1815.