סעיף 23 לחוק הבסיסי מסמיך את הרשות המבצעת של הונג קונג לחוקק חוקים למניעת המרדה, הסתה, חתרנות או בגידה של תושבי הונג קונג בממשלת סין העממית. לקראת אמצע שנת 2002 נענה טאנג ללחץ מבייג'ינג והחל לקדם חקיקה להסדרת השמירה על 'הביטחון הלאומי' של סין בהונג קונג. רבים מתושבי הונג קונג סברו כי טאנג חש מחויבות כלפי הממשלה המרכזית, זאת כיוון שמינויו למושל הראשי של HKSAR ב-1997 היה יוזמת בייג'ינג ועסקי הספנות של משפחתו של טאנג התבססו על מימון מחברות ממשלתיות סיניות.
החקיקה המוצעת אפשרה הוצאתם מחוץ לחוק של ארגונים שקיומם נאסר בסין עצמה, אם הם 'פוגעים בביטחון המדינה' ולעצור את חבריהם, גם ללא חקירה מוקדמת. כמו כן כללה ההצעה מתן אפשרות למשטרה להיכנס לבתי מגורים ולעצור אנשים, גם ללא ראיות או צו מבית משפט, הגבלה על חופש העיתונות ועל היכולת לבקר את ממשלת בייג'ינג. תוכני ההצעה, כללו גם הרחבת המושג 'בגידה' וזיהוי ביקורת על הממשלה המרכזית עם מושג זה, והגבלת חופש הביטוי. בנוסף לתוכן ההצעה עצמה, נמתחה ביקורת רבה גם על הליך החקיקה, כיוון שהרשות המבצעת נמנעה מלהציג טיוטה להצעת החוק, ופרטי ההצעה נותרו עמומים ולא אופשרה ביקורת עניינית עליהם.
אחת התומכות הגדולות בהצעה, מזכירת ההגנה של הונג קונג רגינה איב (Ib), טענה כי החקיקה המוצעת היא שגרתית וטבעית וכל מדינה בעולם מחוקקת חוקים לשמירה על ביטחונה והגנתה. כחלק מעקרון 'מדינה אחת שתי שיטות', איב טענה כי הונג קונג מחויבת שלא לפגוע בביטחונה של סין כולה ועל כן עליה לחוקק חוקים לשמירת הביטחון הלאומי. הפרקליט הכללי של הונג קונג בוב אלקוק (Allcock), אף טען כי לעומת התקנות של תקופת השלטון הבריטי, הרי שהחקיקה המוצעת היא זהירה ומדודה. מאידך טען מרטין לי (Lee), ממיסדי וראשי המפלגה הדמוקרטית, כי אין להשוות בין תקופת השלטון הבריטי, המבוסס על דמוקרטיה פרלמנטרית, לבין השלטון בבייג'ינג שהוא אוטוריטרי במהות. לי סבר כי החקיקה תפגע הן בחירויות האדם של תושבי הונג קונג והן בכלכלת הונג קונג, כיוון שחברות רבות יירתעו מלפתוח בה נציגויות. גורמים מחוץ להונג קונג כגון ארגון אמנסטי ואישים פוליטיים בארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי ואוסטרליה הביעו דאגה מהחקיקה המוצעת, כמו גם גורמים בתוך הונג קונג עצמה ובהם אישים דתיים, מועצת העיתונות ואנשי אקדמיה ומשפט.
הדיון בהצעת החוק אמור היה להתקיים ב-9 ביולי, אך כבר בדצמבר 2002 החלו מחאות ציבוריות כנגד החקיקה, אשר שיאן היה בצעדת המונים באחד ביולי 2003, בה השתתפו למעלה מחצי מיליון איש ואשר זכתה לתהודה בינלאומית רחבה. לאחר העצרת, הודיע טאנג כי הצעת החוק תמותן ותשונה, כך שתפגע פחות בחירויות האזרח, אולם שתי מפלגות פרו ממשלתיות, המפלגה הליברלית וממפלגת בעלי הברית הדמוקרטים, הודיעו כי יתמכו בדחיית החקיקה לגמרי ולא יצביעו בעד ההצעה. המחאות הציבוריות המשיכו, הן במחאה על הצעת החוק והן במחאה על המיתון הכלכלי בהונג קונג והטיפול הממשלתי במגפת הסארס (SARS) באותה שנה. באמצע יולי התפטרה מזכירת ההגנה עקב לחץ ציבורי, אולם נשיא סין חו ג'ינטאו (Hu) הודיע כי בייג'ינג מודאגת מאי היציבות בהונג קונג, ובפגישה עם טאנג הודיע כי הונג קונג צריכה להשלים את החקיקה האמורה. למרות עמדת הו, הודיע טאנג ב-5 בספטמבר אותה שנה כי הצעת החוק תוקפא עד להודעה חדשה ותוגש שוב לאחר התייעצות רחבה בתאריך לא ידוע בעתיד.
חשיבותה של פרשת סעיף 23 היא בכך שהשלטון המרכזי נכנע למעשה למחאה ציבורית בהונג קונג, והעדיף את המשך היציבות והצמיחה בהונג קונג, על פני החלת עמדתו בכפייה. הוכח כי מחאה ציבורית יכולה לשמר את הדמוקרטיה במנהל המיוחד, ולצמצם את השפעת בייג'נג על אורח חייהם של תושבי הונג קונג. יש הסבורים כי מתינותה של הממשלה המרכזית בפרשה נבעה מהאינטרס העליון של בייג'ינג בדבר המשך הצמיחה בהונג קונג, והוכחה כי עקרון 'ארץ אחת שתי שיטות' אכן עובד. כמו כן, ייתכן כי הממשלה המרכזית מיתנה את לחצה על הונג קונג, כדי להוכיח לתושבי טאיוואן כי אין להם צורך לחשוש מאיחוד עתידי עם סין . התפטרותם של מזכירת ההגנה ומזכיר האוצר, כמו גם חוסר שביעות הרצון הציבורית מתפקודו של המושל הראשי, הגבירו את הלחץ על טאנג להתפטר אף הוא.
הדיון על זכות ההצבעה.
לקראת סוף 2003 פרץ וויכוח נוסף בשאלה למי ניתנת זכות ההצבעה למושל הראשי ולמועצה המחוקקת, ובאיזו דרך יבחרו גופים אלו. על פי סעיף 45 לחוק הבסיסי, המטרה הסופית היא ליצור זכות הצבעה לכל אזרח בהונג קונג, אך הסעיף אינו מגדיר כיצד ומתי יש ליישם מטרה זו, אלא רק קובע שניתן לתקן את חוק הבחירה החל מ-2007, לשם הרחבת זכות זו. השאיפה של מפלגות האופוזיציה במועצה המחוקקת הייתה לקדם חקיקה להרחבת זכות ההצבעה הן לבחירות למושל הראשי ב-2007 והן לבחירות למועצה המחוקקת ב-2008, אולם הן נתקלו בהתנגדות הרוב בLEGCO. באפריל 2004 ניתן פירוש לסעיף 45 על ידי ה-NPCSC, שקבעה כי לא ניתן ליישם הצבעה כללית בהונג קונג ב-2007 וב-2008, ובכל אופן על כל חקיקה בתחום לעבור את אישורו של הקונגרס העממי הסיני בבייג'ינג. המחנה הדמוקרטי בהונג קונג ראה בפרשנות מכשול לקידום הדמוקרטיה בSAR, אך הרשות המבצעת ותומכיה ראו בה חלק משימור שיטת 'מדינה אחת שתי שיטות' וכעולה בקנה אחד עם הנאמר בחוק הבסיסי. ההחלטה הסינית בנוגע לסעיף 45 עוררה חשש בטאיוואן, כי אין אפשרות לשמור על אוטונומיה פוליטית במסגרת איחוד עם סין.
התפטרות טאנג ותקופת שלטונו של דונלד צאנג.
ב-12 במרץ 2005, התפטר טאנג ממשרת המושל בעקבות אי שביעות רצון משלטונו בקרב בתושבי הונג קונג, וההבנה בבייג'ינג כי קיימת תסיסה כלפי טאנג לאור המצב הכלכלי, הטיפול במגפת הסארס ומחאות האחד ביולי. לאחר שנשיא סין חו ג'ינטאו הצהיר בדצמבר 2004 כי שלטונו של טאנג הוא כושל, נאלץ המושל להתפטר ובמקומו מונה דונלד צאנג (Tsang), שזכה בתמיכת בייג'ינג. בחירתו של צאנג נעשתה אומנם על ידי חבר האלקטוראטים המצומצם, אך זכה לתמיכה ציבורית, בגלל עברו האדמיניסטרטיבי המוערך עוד מתקופת השלטון הבריטי. לאחר המינוי שוב נוצר מתח עקב פרשנותה של ה-NPCSC לחוק הבסיסי, כי צאנג ישמש בתפקידו רק עד 2007 (בה היה אמור טאנג לסיים את תפקידו) ולא חמש שנים מלאות. רבים ראו בהחלטה פירוש החוק בהתאם לרצוי בבייג'ינג, שהיא למעשה התערבות של הממשל המרכזי בעניין פנימי של הונג קונג. טענת גורמים פרו דמוקרטיים בהונג קונג היא, כי הפרשנות באה לשרת את האינטרס הסיני לקדם ב-2007 בחירת מועמד שיהיה יותר נוח וצייתן לממשל המרכזי מאשר צאנג. בדצמבר 2005, הטילו מפלגות האופוזיציה הפרו דמוקרטיות, בראשות מרטין לי, וטו על רפורמה פוליטית בנושא זכות ההצבעה אותה קידם צאנג, מחשש שזו תוביל לעיכוב ונסיגה בהליך הדמוקרטיזציה של הונג קונג. הרפורמה המוצעת הובילה לעצרות מחאה של תושבי הונג קונג וכמו ב-2003, הצליחו המחאות לעכב לעת עתה חקיקה הנוחה לממשל המרכזי.
בספטמבר 2005 ביקרו 11 ממנהיגי המחנה הדמוקרטי בביג'ינג, לאחר שהממשלה המרכזית ביטלה את איסור הכניסה שלהם לסין עצמה שהיה בתוקף ל-16 שנה. ביטול איסור הכניסה התפרש כצעד בונה אמון לשיתוף פעולה נוח יותר בין המחנה הדמוקרטי לממשל המרכזי. בנוסף, לראשונה בבחירות למשרת המושל הראשי במרץ 2007, ישנו יותר ממועמד אחד לתפקיד וישנה סבירות לסיבוב שני בהצבעה, אולם המחנה הדמוקרטי ממשיך לדרוש את ביטולה של שיטת האלקטוראטים, ולהחיל זכות הצבעה כללית בבחירות למושל. ניתן לראות כי המחנה הדמוקרטי מצליח לבלום חקיקה חדשה, ביוזמת מחנה תומכי בייג'ינג, אולם אין הוא מצליח למנוע פרשנות לחוק הבסיסי בידי הקונגרס העממי, המכרסמת בעצמאות ובדמוקרטיה של הונג קונג.
באחד ביולי 2007 נערכו בהונג קונג חגיגות פאר לציון עשור מאז העברתה של הונג קונג לריבונות סין. הממשל בבייג'ינג שאף להוכיח בחגיגות כי העשור מאז העברת הריבונות היה מוצלח וכי הכלכלה והדמוקרטיזציה של הונג קונג נמצאות במגמת עלייה מאז 1997. נשיא סין חו ג'ינטאו, חזר והדגיש במהלך נאומו בחגיגות העשור, את מחויבותה של סין להמשך השגשוג והקפיטליזם בהונג קונג. אולם הפגנות של כמה רבבות מתושבי הונג קונג, בגנות המשטר המרכזי, בתמיכה בדמוקרטיזציה מלאה של הונג קונג ובמחאה על הפרת זכויות האדם בסין עצמה, העיבו על הטקסים והחגיגות.
הצעת חוק ההסגרה לסין.
בפברואר 2018 רצח גבר הונג קונגי את חברתו בטאיוואן וברח חזרה להונג קונג. טאיוואן ביקשה את הסגרתו, אולם הונג קונג לא יכלה להיענות לבקשה בשל אי קיום הסכם הסגרה בין המדינות. בעקבות המקרה, עלה לסדר היום הציבורי נושא הסגרת חשודים למדינות זרות. בהונג קונג קיימת מערכת משפטית נפרדת מסין (אחד התנאים שנדרשו בהעברת השליטה בהונג קונג מבריטניה לידי סין), ובמסגרתה מתאפשרת הסגרת חשודים רק למדינות עימן יש להונג קונג הסכם הסגרה. ביוני 2019 ניסתה ממשלת הונג קונג להעביר חקיקה לפיה תתאפשר הסגרה גם למדינות עימן אין להונג קונג הסכם הסגרה. הצעת החוק זכתה להתנגדות רחבה, בשל החשש שהחוק ישמש את סין כאמצעי לעקיפת האוטונומיה ומערכת המשפט הנפרדת בהונג קונג ולמעשה להכפפת אזרחי הונג קונג לשיפוט במערכת המשפט הסיני. בעקבות החששות החלה מחאה רחבת היקף, שהתרחשה לאורך מספר ימים, וכללה בין היתר את אחת ההפגנות הגדולות בתולדות הונג קונג שביתה, חסימת רחובות, והקמת מחסומים סמוך לבניין המועצה המחוקקת. הדיון בחוק ההסגרה נדחה תחילה ואז הוקפא.
רפורמה בשיטת הבחירות.