שורשיה של המוזיקה האפרו־אמריקאית נטועים במוזיקה הפוליריתמית בדרך כלל של הקבוצות האתניות באפריקה, במיוחד אלה באזורים המערביים, סהאליים ודרום־סהרה. מסורות־על־פה אפריקאיות, הקשורות בעבדות, עודדו את השימוש במוזיקה כדי להעביר היסטוריה, ללמד שיעורים, להקל על הסבל ולהעביר מסרים. אילן היוחסין של המוזיקה האפרו־אמריקאית ניכר בכמה מרכיבים נפוצים: קריאה ותגובה, סינקופציה, כלי הקשה, אימפרוביזציה, תווים מתנדנדים, תווים כחולים, שימוש בפלסטו, מליסמה והרמוניה מורכבת מרובת חלקים. במהלך העבדות, אפריקאים באמריקה שילבו מזמורים אירופיים מסורתיים עם אלמנטים אפריקאים כדי ליצור רוחניות. הבנג'ו היה הכלי האפריקאי הראשון שהושמע ונבנה בארצות הברית. בעלי עבדים גילו שעבדים אפרו־אמריקאים השתמשו בתופים כדי לתקשר.
אפרו־אמריקאים רבים שרים "הרימו כל קול ושירו" בנוסף להמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", או במקומו. השיר, שנכתב על ידי ג'יימס וולדון ג'ונסון וג'ון רוזמונד ג'ונסון בשנת 1900, לביצוע ליום הולדתו של אברהם לינקולן, היה, וממשיך להיות, דרך פופולרית עבור אפרו־אמריקאים לזכור מאבקי עבר ולהביע סולידריות אתנית, אמונה ותקווה לעתיד. השיר אומץ כ"המנון הלאומי הכושי" על ידי ה־NAACP בשנת 1919. ילדים אפרו־אמריקאים רבים לומדים את השיר בבית הספר, בכנסייה או בבית. באופן מסורתי, "הרימו כל קול ושירו" מושר מיד אחרי, או במקום, "הדגל זרוע הכוכבים" באירועים המתארחים בכנסיות אפריקאיות־אמריקאיות, בתי ספר וארגונים אחרים.
במאה ה־19, כתוצאה ממופע מינסטרל של הפרצוף שחור, מוזיקה אפרו־אמריקאית נכנסה לחברה האמריקאית המרכזית. בראשית המאה ה־20, כמה צורות מוזיקליות שמקורן בקהילה האפרו־אמריקאית שינו את המוזיקה הפופולרית האמריקאית. בסיוע החידושים הטכנולוגיים של תקליטי הרדיו והפטיפון, רגטיים, ג'אז, בלוז, וסווינג הפכו גם הם לפופולריים גם מעבר לים, ושנות העשרים התפרסמו כעידן הג'אז. בראשית המאה ה ־20 התקיימו גם המופעים הראשונים של אפרו־אמריקאים בברודוויי, סרטים כמו הללויה של המלך וידור ואופרות כמו פורגי ובס של ג'ורג' גרשווין.
רוקנרול, דו וופ, סול ו־R&amp;B התפתחו באמצע המאה העשרים. ז'אנרים אלה הפכו פופולריים מאוד בקרב קהלים לבנים והיוו השפעה על ז'אנרים אחרים כמו סורף. במהלך שנות השבעים, "התריסרים" – מסורת אפריקאית־אמריקאית עירונית של שימוש בסלנג מחורז כדי להוריד אויבים (או חברים), והמסורת המערב הודית של צלייה התפתחה לצורת מוזיקה חדשה. בברונקס הדרומי – "ראפינג", שיחות הרחוב שהם חצי דיבור וחצי שירה קצבית, צמח לכוח התרבותי המצליח להפליא המכונה היפ הופ.
הווה.
ההיפ הופ הפכה עם הזמן לתנועה רב תרבותית, עם זאת, היא עדיין נותרה חשובה לאפריקאים־אמריקאים רבים. תנועת התרבות האפרו־אמריקאית בשנות ה־60 וה־70 של המאה העשרים הובילה את צמיחתם של צורות פאנק ובהמשך גם צורות היפ-הופ כמו ראפ, היפ האוס, ג'ק סווינג חדש וגו־גו. מוזיקת בית נוצרה בקהילות שחורות בשיקגו בשנות השמונים. במאה ה־21 חוותה המוזיקה האפרו־אמריקאית קבלה רחבה במוזיקה הפופולרית האמריקאית יותר מאי פעם. בנוסף להמשך פיתוח צורות מוזיקליות חדשות יותר, אמנים מודרניים החלו לחדש ז'אנרים ישנים יותר בצורה של ז'אנרים כמו ניאו נשמה וקבוצות בהשראת פאנק מודרניות.
באמנות עכשווית שימש חומר שחור כחומר גלם לציור החוויה והאסתטיקה של השחור. לדרך בה תווי הפנים של השחורים הועברו בעבר כסטראוטיפית בתקשורת והבידור ממשיכה להיות השפעה בתוך האמנות. דיכוטומיות נובעות מיצירות אמנות כמו Open Casket מאת דנה שוץ בהתבסס על רצח אמט טיל שקוראות להסיר את הציור ולהשמיד אותו בגלל אופן העברת הכאב השחור. בינתיים, אמנים שחורים כמו קרי ג'יימס מרשל מציגים את הגוף השחור כהעצמה וחוסר נראות שחורה. ראפ ממלבל מקורו באנגלית אפריקאית אמריקאית. ז'אנר אפרו־אמריקאי פופולרי אחר הוא מוזיקת טראפ.
המוזיקה האפרו־אמריקאית השפיעה גם על מדינות אחרות כמו ניגריה.
אמנות.
ריקוד.
כמו היבטים אחרים בתרבות האפרו־אמריקאית, הריקוד האפרו־אמריקאי מוצא את שורשיו המוקדמים ביותר בריקודים של מאות הקבוצות האתניות האפריקניות שהרכיבו עבדים אפריקאים ביבשת אמריקה, כמו גם בהשפעות ממקורות אירופיים בארצות הברית. הריקוד במסורת האפריקאית, ובהמשך במסורת העבדים, היה חלק מחיי היומיום וגם מאירועים מיוחדים. רבות מהמסורות הללו כמו לרדת, צעקות ואלמנטים אחרים בשפת גוף אפריקאית שורדות כאלמנטים של ריקוד מודרני.
במאה ה-19, ריקוד אפרו־אמריקאי החל להופיע במופעי מינסטרל. מופעים אלה הציגו לעיתים קרובות אפרו־אמריקאים כקריקטורות ללעג לקהל הרחב. הריקוד האפרו־אמריקאי הראשון שהפך לפופולרי בקרב רקדנים לבנים היה מסלול הקאקים בשנת 1891. ריקודים מאוחרים יותר להשתמש במסורת זו כוללים את צ'ארלסטון, לינדי הופ, הג'יטרבוג והסווינג.
במהלך הרנסאנס של הארלם, מופעי ברודוויי אפרו־אמריקאים כמו Shuffle Along סייעו לקיים ולתת לגיטימציה לרקדנים אפרו־אמריקאים. צורות ריקוד אפריקאיות־אמריקאיות כמו ברז, שילוב של השפעות אפריקאיות ואירופיות, זכו לפופולריות רחבה הודות לרקדנים כמו ביל רובינסון והיו בשימוש על ידי כוריאוגרפים לבנים מובילים, ששכרו לעיתים קרובות רקדנים אפרו־אמריקאים.
הריקוד האפריקני־אמריקני העכשווי הוא צאצא של צורות קודמות אלה ומשך גם השפעה מצורות הריקוד האפריקניות והקריביות. קבוצות כמו תיאטרון המחול האמריקני של אלווין איילי המשיכו לתרום לצמיחה של צורה זו. הריקוד הפופולרי המודרני באמריקה מושפע מאוד גם מהריקוד האפרו־אמריקאי. הריקוד הפופולרי האמריקני הוציא גם השפעות רבות מהמחול האפרו־אמריקאי ובמיוחד בז'אנר ההיפ-הופ.
אחת הצורות האפריקאיות־אמריקאיות המיוחדות לריקודים, לגלוש, יצאה מתנועות חברתיות ופוליטיות במפרץ המזרחי באזור מפרץ סן פרנסיסקו. גלישה היא ריקוד שכונה ותגובה לאובדן חייהם של אפרו־אמריקה, אלימות משטרתית ויחסי גזע באוקלנד, קליפורניה. הריקוד הוא ביטוי לשחור, וכזה שמשלב מושגים של סולידריות, תמיכה חברתית, שלום ושיח במצבם של אנשים שחורים במבנים החברתיים הנוכחיים שלנו.
Twerking הוא ריקוד אפרו־אמריקאי הדומה לריקודים מאפריקה בחוף השנהב, סנגל, סומליה ומערב אפריקה.
אמנות.
ממקורותיה הראשונים בקהילות העבדים, עד סוף המאה העשרים, תרמה האמנות האפרו־אמריקאית תרומה חיונית לאמנות ארצות הברית. במהלך התקופה שבין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-19, האמנות קיבלה צורה של תופים קטנים, שמיכות, דמויות ברזל יצוק וכלי קרמיקה בדרום ארצות הברית. לממצאים אלה קווי דמיון עם מלאכה דומה במערב ומרכז אפריקה. לעומת זאת, בעלי מלאכה אפרו־אמריקאים כמו החרט בסגנון ניו-אינגלנד, סקיפיו מורהד, וצייר הדיוקנאות של בולטימור ג'ושוע ג'ונסון, יצרו אמנות בצורה מערב־אירופאית שורשית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, מוזיאונים וגלריות החלו בתדירות גבוהה יותר להציג את עבודתם של אמנים אפרו־אמריקאים. הביטוי התרבותי במקומות המרכזיים עדיין הוגבל על ידי האסתטיקה האירופית הדומיננטית ועל ידי דעות קדומות גזעניות. כדי להגדיל את הנראות של עבודותיהם, אמנים אפרו־אמריקאים רבים נסעו לאירופה שם היה להם חופש גדול יותר. רק ברנסאנס של הארלם החלו יותר אמריקנים אירופאים לשים לב לאמנות אפרו־אמריקאית באמריקה.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים התפרסמו אמנים כמו ריימונד בארטה, אהרון דגלאס, אוגוסטה סאבאג', והצלם ג'יימס ואן דר זי התפרסמו בזכות עבודתם. במהלך השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות לאמנים אלה ואמנים אפרו־אמריקאים אחרים תחת ה־WPA. בשנים מאוחרות יותר, תוכניות ומוסדות אחרים, כמו קרן הרמון בעיר ניו יורק, סייעו בטיפוח הכישרון האמנותי האפרו־אמריקאי. אוגוסטה סאבאג', אליזבת קאטלט, לויס מיילו ג'ונס, רומרה בירדן, ג'ייקוב לורנס ואחרים שהציגו במוזיאונים ותערוכות אמנות מושבעים ובנו לעצמם מוניטין ומעריצים.
בשנות החמישים והשישים היו מעט מאוד אמנים אפרו־אמריקאים פופולריים מאוד. למרות זאת, אנשי הכביש המהיר, אגודה רופפת של 27 אמנים אפרו־אמריקאים מפורט פירס, פלורידה, יצר דימויים אידיליים, מנוף פלורידה, וכ־50,000 מהם נמכרו מתא המטען של מכוניות. הם מכרו את האמנות שלהם ישירות לציבור ולא באמצעות גלריות וסוכני אמנות, ובכך קיבלו את השם "אנשי הכביש המהיר". התופעה חודשה באמצע שנות התשעים, כיום הם מוכרים כחלק חשוב בהיסטוריה העממית האמריקנית. יצירות האמנות שלהם נאספות באופן נרחב על ידי חובבים ויצירות מקוריות יכולות בקלות להמכר באלפי דולרים במכירות פומביות.
תנועת האמנויות השחורות בשנות השישים והשבעים הייתה תקופה נוספת של התעניינות מחדש באמנות אפרו־אמריקאית. במהלך תקופה זו זכו כמה אמנים אפרו־אמריקאים להבלטה לאומית, ביניהם לו סטובול, אד לאב, צ'ארלס ווייט וג'ף דונלדסון. דונלדסון וקבוצת אמנים אפרו־אמריקאים הקימו את הקולקטיב האפרוצנטרי AfriCOBRA שנשאר בימינו. הפסל מרטין פוראריאר, שיצירותיו זכו לשבחים במשך שנים, זכה לכבוד, עם רטרוספקטיבה של 30 שנה ליצירתו במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בנובמבר 2007. אמנים אפרו־אמריקאים עכשוויים בולטים כוללים את ווילי קול, דייוויד האמונס, יוג'ין ג'יי מרטין, מוס טוליבר, ריינולד ראפינס, ויליאם טוליבר, וקארה ווקר.
ספרות.