בעוד שטרוצקי נותר בעמדה אידאולוגית מנוגדת לזו של סטלין גם לאחר גירושו מהמפלגה והגלייתו, זינובייב וקמנייב התפשרו כמעט מיד וקראו לתומכיהם לנהוג כמותם. הם כתבו מכתבים פומביים לסטלין בהם הודו בשגיאותיהם והוחזרו למפלגה הקומוניסטית לאחר תקופת צינון של חצי שנה. הם מעולם לא שבו למעמד בכיר בוועד המרכזי, אלא ניתנו להם תפקידי ביניים. בוכארין חיזר אחר תמיכת קמנייב וזינובייב בתחילת מאבקו הקצר וחסר התועלת בסטלין, בקיץ 1928.
הצמד נותר בלתי פעיל פוליטית עד אוקטובר 1932, אז הודחו בשנית מן המפלגה לאחר שלא דיווחו על פעולות אופוזיציוניות במהלך פרשת ריוטין. הם שוב הכו על חטאיהם בפומבי והתקבלו מחדש בדצמבר 1933. הם אולצו לשאת נאומי הלקאה עצמית בקונגרס המפלגה ה-17 (ינואר 1934) כשסטלין חגג את ניצחונו הפוליטי.
המשפט וההוצאה להורג.
לאחר פתיחת הטיהורים הגדולים בעקבות רצח קירוב (1 בדצמבר 1934), הודחו שוב קמנייב, זינובייב ותומכיהם הקרובים מהמפלגה והושמו במעצר. הם נשפטו בינואר 1935 ואולצו להודות במעורבות ברצח קירוב. זינובייב נשפט לעשר שנות מאסר וקמנייב לחמש.
באוגוסט 1936 הם ו-14 מתומכיהם הוותיקים הואשמו שוב בפיקוד על ארגון טרור שחיסל את קירוב ועמד לחסל גם את סטלין. "משפט ה-16" היה הראשון מבין משפטי הראווה של מוסקבה שבו התוודו כביכול בולשביקים ותיקים על מזימות הרעלה, חבלה, ריגול וכדומה. כמו יתר הנאשמים, קמנייב נמצא אשם והוצא להורג ב-25 באוגוסט 1936. הוצאת ה-16 להורג שברה טאבו חשוב: בולשביקים ותיקים, ובפרט נודעים כקמנייב וזינובייב, לא הוצאו להורג עד אותה עת בידי סטלין. לאחר זינובייב וקמנייב נסללה הדרך למעצרים המוניים והוצאות להורג של בולשביקים ותיקים בשנים 1938-1937.
גם משפחתו של קמנייב נרדפה בשנים 1941-1938. רעייתו הראשונה, אולגה, שהייתה אחותו של טרוצקי, הוצאה להורג, וכך גם שני הבנים שילדה לו. בנו הצעיר, מאשתו השנייה, נשלח למחנות הגולאג, אך שרד.
באופן רשמי, טוהרו זינובייב, קמנייב ויתר הנאשמים במשפט ה-16 על ידי הממשלה הסובייטית ב-1988, במהלך הפרסטרויקה.
זינובייב
אבא ברדיצ'ב
אַבָּא בֶּרְדִיצֶ'ב (25 באפריל 1920 – 26 בינואר 1945) היה מצנחני היישוב מעבר לקווי אירופה הכבושה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
אבא ברדיצ'ב נולד בעיר גאלאץ שברומניה לסוזי ומרדכי ברדיצ'ב, משפחה חסידית ידועה, וכבר מילדותו ספג ציונות ואהבת ישראל. כנער היה חבר בתנועת הנוער הציוני ברומניה, ובהמשך הצטרף לחוות הכשרה חקלאית כהכנה לעלייה לארץ ישראל. עלה ארצה באניית המעפילים "דריאן 2" במסע שארך ארבעה חודשים וחצי. בהתקרבה לחופי הארץ לכדו הבריטים את האנייה וכלאו את המעפילים בה למשך כשנה וחצי במחנה המעצר מזרעה שליד עכו ובמחנה המעצר בעתלית.
בנובמבר 1943 התנדב לקבוצת צנחנים, שנועדו לצנוח על אדמת אירופה במסגרת המאבק בגרמניה הנאצית. לשם כך ביצע הכשרה במסגרת "ההגנה" – קורס צניחה שנערך על ידי הצבא הבריטי ברמת דוד ואימונים נוספים. לצורך השליחות קיבל זהות בדויה תחת השם "סרג'נט רוברט ויליס".
ב-15 במרץ 1944 צנח ביוגוסלביה יחד עם חנה סנש, ראובן דפני ויונה רוזן. על ברדיצ'ב הוטלה המשימה לחדור לרומניה, מולדתו, ולסייע ליהודים במאבק על קיומם. הבריטים הטילו עליו משימות איסוף מודיעין וחילוץ צוותי אוויר שנפלו בשבי או צנחו ברומניה. לאחר שלא הצליח להגיע לרומניה חזר לבארי שבאיטליה, ממנה יצא למשימתו. באוגוסט 1944 יצא למשימה נוספת בסלובקיה, יחד עם משלחת בריטית ומשלחת אמריקנית. בדרכם להונגריה נתקלו במארב נאצי, והקבוצה נמלטה להרים. הגרמנים פתחו במצוד אחריהם ולכדו אותם כעבור חודשיים.
בדצמבר 1944 הועבר אבא ברדיצ'ב למאוטהאוזן, יחד עם שבויים נוספים, שם נחקר באכזריות. הוא הוצא להורג בידי הנאצים בי"ב בשבט תש"ה, 26 בינואר 1945. בצוואה שהשאיר למשפחתו כתב: "לכולכם בבקשה – אל תבכו. את האומלל מבכים. אני מאושר כי נפל בחלקי להיות בחיר היישוב, להביא את דברו, עידודו ועזרתו לגולה".
גופתו מעולם לא נמצאה. לזכרו הוקם קבר ריק ומעליו מצבה בחלקת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. חבריו מגרעין הנוער הציוני שינו את שם היישוב שהקימו, "המאבק", לאלוני אבא, על שם חברם שנהרג.
זכרו מונצח ברחוב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, ברמת גן ובבת ים.
בחזרה לעתיד 3
בחזרה לעתיד 3 (הופץ בבתי הקולנוע בשם חזרה לעתיד חלק III, באנגלית: Back to the Future Part III) הוא הסרט השלישי של טרילוגיית בחזרה לעתיד משנת 1990, אותו הפיק סטיבן ספילברג וביים רוברט זמקיס.
עלילה.
עלילת "בחזרה לעתיד 3" ממשיכה מהמקום בו הפסיקה עלילת הסרט השני בסדרה. דוק בראון נשלח בטעות הרחק לשנת 1885 על ידי מכת ברק שפגעה בדלוריאן ששהתה באוויר, בעוד מרטי תקוע ב-1955.
דוק שולח למרטי מכתב (שנשמר בארכיון בצוויו עד אותו יום בו נמצא מרטי) המספר את סיפורו לאחר שהברק פגע בדלוריאן. מרטי, הולך למצוא את דוק מ-1955 הנמצא כרגע עם מרטי מהסרט הראשון, הדוהר לקראת מכת-הברק שתחזירו לשנת 1985. דוק נחרד לפגוש במרטי נוסף ששב מן העתיד, ומתעלף. מרטי מחזירו לביתו במכוניתו וישן שם. למחרת מסביר מרטי לדוק המבוהל את המתרחש ומראה לו את מכתבו של דוק מ-1885. המכתב מיידע אותם כי המכונה נמצאת במכרה תת-קרקעי הסמוך לבית-הקברות העירוני, ומזהיר את מרטי שלא לחזור לעבר כדי לחלצו, ושעליו להשמיד את מכונת הזמן לאחר שיחזור לשנת 1985. השניים מאתרים את מכונת הזמן במכרה, לאחר שדממה בתוכו 70 שנה. מחוץ למכרה הם מגלים לפתע את מצבת קברו של דוק מ-1885, עליה נרשם כי דוק נורה למוות ימים ספורים לאחר כתיבת המכתב על ידי אבי סבו של ביף טאנן, ביופורד "כלב-שוטה" טאנן – בשל ויכוח על 80 דולר, והמילים הבאות: "הוקמה לזכרו הנצחי בידי אהובתו קלרה". הם תוהים לגבי זהותה של קלרה זו, ללא הצלחה. מרטי מצלם תמונה של המצבה ונוסע ל-1885 כדי להציל את דוק ממוות בטוח.
ב-1885 פוגש מרטי באבי סבו, שיימוס מק'פליי, ומרטי מציג עצמו בשם קלינט איסטווד. שיימוס מסכים לעזור למרטי למצוא את דוק. מרטי פונה לבית-המרזח (העתיד להיות המסעדה בה יפגוש את אביו), שם נתקל פנים בפנים עם טאנן, ולאחר שמכעיס אותו כהוגן כמעט נתלה על ידו מול בניין העירייה העתידי, אך דוק מגיח עם רובה צלפים וקורע בירייה את חבל התליה, ומחליף מילים מספר עם טאנן. דוק מסכים לשוב ל-1985 לאחר שרואה את תמונת מצבתו, אך אז מיידע אותו מרטי כי כבל הדלק של המכונה נקרע. דוק משיב כי לא תמצא תחנת דלק באזור עד המאה הבאה ולכן הם תקועים ב-1885. לאחר מספר ניסיונות הנעה כושלים של מכונת הזמן, דוק מסיק כי הדרך היחידה היא להאיץ את המכונה בעזרת רכבת אל המהירות הרצויה. הם משוחחים עם נהג קטר בתחנה, שאומר כי אם ירתיחו את דוד הקטר לטמפרטורה גבוהה ביותר יוכל הקטר להגיע למהירות גבוהה זו, ומוסיף כי הרכבת הבאה תגיע ביום שני הבא ב-8:00 בבוקר, בדרכה לסן פרנסיסקו.
הם מתכננים את מסלול ההאצה על מסילת "נקיק קלייטון" אשר מעליו עתיד להבנות גשר מסילה – כלומר עליהם להאיץ את המכונה למהירות הרצויה עד סמוך לגשר, והמסע בזמן ישלים את החסר. מקרבת מקום מגיעות לאזניהם זעקות שבר, ולחרדתם הם מבחינים באשה הנוהגת בעגלה הדוהרת אל עבר הגיא לאחר שאיבדה שליטה על סוסיה, וממהרים לחלצה רגעים ספורים בטרם תצנח אל מותה. הם מלוים אותה לביתה, שם היא מציגה את עצמה כמורה קלרה קלייטון. רגעים אחדים לאחר שנפרדים לדרכם, נופל לדוק האסימון לפתע כי גיא קלייטון והמורה חולקים שם זהה, ומרטי נזכר פתאום כי הגיא נקרא על שם מורה ידועה, שנפלה לתהום זה 100 שנה קודם זמנם שלהם – 1885 (בה הם נמצאים). דוק מבין כי קלרה זו אמורה הייתה ליהרג, נבהל שוב משינוי ההיסטוריה ומתחרט עמוקות על המצאת מכונת הזמן, אשר לדבריו מביאה רק צרות.
לאחר מכן מדגים דוק למרטי מודל מוקטן להאצת מכונת הזמן בעזרת הרכבת, ואט אט מתאהב בקלרה. בשבת, לאחר תגרה נוספת עם טאנן בנשף ריקודים של התקנת השעון של מגדל השעון בהיל ואלי, מרטי מונע מטאנן להרוג את דוק, וטאנן בכעסו לועג למרטי בכינוי גנאי ומזמין אותו לדו-קרב. מרטי נעלב ומסכים להפגש ביום שני, הוא היום בו יעזבו ויברחו. דוק מזהיר את מרטי כי עליו להשתחרר מהאגו המטופש שלו, ואף רומז שבעתיד עלולה התנהגותו זו להביא לידי תאונת דרכים, אך מסרב לפרט. בעקבות כך נמחק שמו של דוק מתמונת המצבה אך התמונה מוסיפה להתקיים משום מה.
בליל שני מספר דוק למרטי על רצונו להישאר עם קלרה ב-1885, אך מרטי מניא אותו מכך. דוק פוגש את קלרה בביתה ומספר לה את האמת על עצמו וזמנו. קלרה אינה מאמינה לו ומגרשת אותו מביתה ובוכה במיטתה. דוק בצערו הולך לשתות בבית-המרזח ומספר לכל יוצא ובא את סיפור אהבתו. בבוקר מופיע מרטי ומזכיר לו שעליהם להסתלק מיידית בטרם יבוא טאנן לדו-קרב. דוק שותה כוס ויסקי אחת ומתעלף. טאנן מופיע וקורא למרטי החוצה, אך מרטי מגלה כי שמו "קלינט איסטווד" מתחיל להופיע על תמונת המצבה ועקב כך מסרב להתמודדות. כאשר דוק מתעורר מעלפונו הם מנסים להמלט דרך יציאה אחורית, אך טאנן ואנשיו לוכדים את דוק ומרטי נאלץ להתמודד בדו-קרב ולהערים על טאנן בעזרת טריק שלמד מסרט של קלינט איסטווד. בכך טאנן נתפש ונכלא בידי המשטרה ותמונת המצבה נמחקת.