עמק פרדוקס היה בתחומי השליטה ההיסטורית של בני היוט. הסכם שנחתם ב-1868 יצר שמורה עבור קבוצה אתנית זו על פני מרבית מערב קולורדו, כולל עמק פרדוקס. בוקרים פלשו לעמק החל ב-1877, תוך הפרה של תנאי ההסכם שנחתם עם היוט. עד 1881 גורשו בני היוט מהאזור, וב-1882 התיר קונגרס ארצות הברית את ההתיישבות על האדמה. המעיינות והפלגים בקצה הצפון מערבי של העמק אפשרו לפתח חקלאות במקום. גילוי נחושת באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 באתר העתידי של מכרה קשין (Cashin Mine), בסמוך לנקודת היישוב "בדרוק", גרם לגל נוסף של מתיישבים. העמק והרמה סביבו הפכו במהרה למקור חשוב לחומרים רדיואקטיביים, כולל רדיום ואורניום. ב-1913 תיאר הניו יורק טיימס את מכרות הקרנוטיט סמוך לעמק פרדוקס כמקור ל"מרבצי עפרת הרדיום הגדולים ביותר בעולם". הפקת הרדיום הופסקה ב-1922, אז התגלו מרבצים עשירים יותר בקונגו הבלגית, אבל הפקת ונדיום ואורניום נמשכה במהלך המאה ה-20.
יחידת עמק פרדוקס.
שכבות מלח בעובי עד 4,300 מטרים שוכנות עדיין מתחת לעמק פרדוקס. מי תהום הזורמים מתחת לפני השטח ממיסים את המלח ועולים אל פני השטח כתמלחת המכילה 26% מלח, פי שמונה ממליחות הים. תמלחת זו מצטרפת למי הנהר דולורס, יובל של נהר הקולורדו, דרך מעיינות וחלחול ותורמת בין 100,000 ל-200,000 טון של מלח מדי שנה לנהר בנתיבו דרך העמק. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה לשכת הטיוב של ארצות הברית לבנות מתקן שאיבה המכונה "יחידת עמק פרדוקס" (Paradox Valley Unit) או בראשי תיבות PVU. יחידה זו, חלק ממיזם רחב יותר של "בקרת המליחות של אגן נהר הקולורדו" (Colorado River Basin Salinity Control Project), הפכה מבצעית ב-1996. מי התהום המלוחים נשאבים מ-12 בארות רדודות משני צדי הנהר דולורס. המערכת מדללת את התמלחת בתוספת מים ומעכב קורוזיה ומעבירה אותה לבאר הזרקה הפועלת בלחץ גבוה ומשקיעה את התמלחת המדוללת בעומק 4,300 עד 4,900 מטרים לתוך שכבות הסלע מהפרקמבריון והפלאוזואיקון. מחקר שנערך ב-2001 מצא שכמות המלח בנהר דולורס פחתה עקב מתקנים אלו ב-90%, אם כי ייתכן שזו תוצאה של כמות משקעים נמוכה בתקופת המדידה. על פי נתוני לשכת הטיוב מסיר ה-PVU כ-128,000 טון מלח מדי שנה מעמק פרדוקס בעלות תפעולית של 2.8 מיליון דולרים, או כ-71 דולר לכל טון מלח.
באר ההזרקה של יחידת עמק פרדוקס גרמה לפעילות סייסמית שבעטיה נגרמו אלפי רעידות אדמה. מרביתן מתחת לסף שבני אדם חשים בו, אבל לפחות 15 היו מעל לדרגה 2.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ואחת הגדולות שבהן הייתה בעוצמה 4.3 ב-27 במאי 2000. ה-PVU עצרה את הפעלת המתקן ל-28 יום בעקבות רעידת אדמה זו, אבל מאוחר יותר המשיכה את ההזרקה בקצב נמוך יותר. עקב כך נמשכות רעידות האדמה. ב-2004 התרחש אירוע בעוצמה של 4.1, ובינואר 2013 התחוללה רעידת האדמה בעוצמה של 4.4, החזקה ביותר נכון ל-2015.
מפעל רכס פיניון.
ב-2009 הציעה חברת אנרג'י פיולס רסורסס (Energy Fuels Resources Corporation), חברת בת של חברת אנרג'י פיולס (Energy Fuels Incorporated) שמושבה בטורונטו, להקים מפעל לעיבוד אורניום בקצה הדרום-מזרחי של עמק פרדוקס. המפעל, המכונה "מפעל רכס פיניון" (Piñon Ridge Mill), יהיה מסוגל לעבד 500 טון עפרת אורניום ביום. החברה קיבלה את כל האישורים הדרושים לאחר תהליכים בירוקרטיים ממושכים ב-2011, ושוב ב-2013, אבל החליטה למכור את זכויותיה להקמת המפעל לחברה אמריקנית ב-2014. אם ייבנה המפעל בסופו של דבר, יהיה זה מפעל עיבוד האורניום הראשון שנבנה בארצות הברית מזה 30 שנים.
ערכים (אתיקה)
NGC 7008
NGC 7008 (ידועה גם בשמות: PK 93+5.2, וערפילית העובר) היא ערפילית פלנטרית בעל קוטר של שנת אור אחת אשר ממוקמת במרחק של 2,800 שנות אור מכדור הארץ בצפון קבוצת הכוכבים ברבור.
הערפילית התגלתה בשנת 1787 על ידי וויליאם הרשל באנגליה.
בני, הפיזיקאי
בני, הפיזיקאי (באנגלית: My Son, the Physicist), הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון פברואר 1962 של Scientific American. הסיפור תורגם לעברית, ויצא לאור בהוצאת מסדה בשנת 1980 בספר אין איש פה, פרט..., ושוב בהוצאת מובי דיק בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
למרות שהוא לא משחק תפקיד בעלילה, המחשב הבדיוני מולטיוואק מוזכר בסיפור.
עלילה.
ג'רארד קרמונה, מהנדס תקשורת, מנסה לשמור על התקשורת עם משלחת שהגיע לכוכב פלוטו לאחר ארבע שנות מסע. הקושי הטמון בתקשורת הוא הזמן שלוקח לגלי הרדיו לעשות את הדרך הלוך ושוב, מה שמאט את התקשורת בצורה משמעותית והופך אותה לחסרת תועלת- כל תשובה תגיע שתים עשרה שעות לאחר שהשאלה תישאל.
אמו הגאה של ג'רארד, שבמקרה מבקרת אותו במשרדו, בעודו מתחבט בבעיה זו, מייעצת לו להשתמש בטריק שכל הנשים מכירות: "להמשיך לפטפט", כלומר, לדבר ללא הפסקה ולבקש גם מהמשלחת בפלוטו לנהוג כך. בצורה זו, למרות הזמן הרב הנדרש לגלי הרדיו לעבור את המרחק, אפשר יהיה להעביר מידע אחד לשני ביעילות.
נחש נמרי
פיליפ בנג'אק
פיליפ בנג'אק (בצ'כית: Filip Bandžak; נולד ב-10 בספטמבר 1983) הוא זמר אופרה ממוצא צ'כי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1983 בעיר פרדוביצה.
בשנת 1992 הוא התחיל לשיר מקהלת הילדים הפילהרמונית פראג.
הופעתו הראשונה על הבימה הייתה ב-1995, בגיל 13. היה זה בתיאטרון הלאומי הצ'כי, בתפקיד נער המשרתים (paggio) ב"ריגולטו" מאת ורדי. סיים לימודיו באקדמיה הרוסית לתיאטרון במוסקבה.
הוא זכה בפרס הראשון בתחרות האירופית של שירת הכוראלים בטולוזא, ספרד ב-1998.
הוא השיג ותואר שני בפסיכולוגיה ותרבות ומוזיקה.
בשנת 2008 ב"נינגבו" בתחרות השירה הבינלאומית בסין הוא היה החתן פרס האירופי היחיד.
הוא הוענק פרס מיוחד בתחרות הבינלאומית ע"ש מריה קאלאס באתונה ב-2009.
בנג'אק שר אופרות בכמה מדינות: אוסטריה, איטליה, פולין, גרמניה, הונגריה, אוקראינה, קזחסטן, מלזיה, סינגפור, סין וקנדה. בשנת 2013 הוא זכה בפרס Golden Europea.
הרי צ'יריקוואה
חואן דה לה סיירבה
חואן דה לה סיירבה אי קודורניו, הרוזן הראשון של דה לה סיירבה (בספרדית: Juan de la Cierva y Codorníu) היה מהנדס אזרחי, מהנדס אווירונאוטיקה וטייס, מחלוצי הפיתוח של המסוק. הצלחתו הידועה היא המצאת האוטוג'ירו בשנות ה-1920. בשנת 1923 הוא המציא את הרוטור רב המפרקים שאפשר את בניית מטוס הכנף הסובבת היציב הראשון, סיירבה C.4.
ביוגרפיה.
חואן דה לה סיירבה נולד ב-21 בספטמבר 1895 במורסיה שבספרד למשפחה אמידה. בשנת 1925 היגר לבריטניה, שם בעזרתו של ג'יימס ג'ורג' ויר הקים את חברת סיירבה אוטוג'יירו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית דה לה סיירבה צידד בכוחות הלאומנים ואף סייע להם להשיג את המטוס שהביא את פרנסיסקו פרנקו למרוקו הספרדית מהאיים הקנריים כדי לפקד על הכוחות שם.
ב-9 בדצמבר 1936 נהרג בתאונה אווירית בקרוידון. מטוס ה-DC-2 של חברת KLM התרסק לתוך מבני מגורים בגבעה הסמוכה לנמל התעופה קרוידון עקב סחיפה שלא זוהתה על ידי צוות האוויר עקב ראות נמוכה.
פיתוח האוטוג'ירו.
דה לה סיירבה החל לפתח מטוסים בשנת 1912, כאשר ב-1919 החל לשקול שימוש ברוטור ראשי במקום כנפיים ליצירת עילוי ועל ידי זה למנוע את סכנת ההזדקרות. הוא תכנן להשתמש בתכונות האוטורוטציה של הרוטור, שבה אוויר הפוגש את הלהבים בזווית פסיעה מתאימה, מסובב אותן ומייצר עילוי ללא צורך בהנעה מכנית לרוטור עצמו. הדחף נוצר על ידי מדחף סטנדרטי.
במהלך הניסויים דה לה סיירבה נתקל במספר כשלים בדגמים שלו שגרמו לגלגול לא רצוני במהלך המראה עקב אסימטריה בעילוי בין הלהב המתקדם והלהב הנסוג. בשביל להתגבר על בעיה זאת הוספו צירים בחיבור ראש הרוטור ללהבים, שאפשרו ללהבים לנוע מעלה ומטה. מטוס האוטוג'יירו המוצלח הראשון של דה לה סיירבה המריא ב-1923.
בשנת 1925 דה לה סיירבה הגיע לבריטניה ושם הציג את דגם ה-C.6 למשרד האווירייה בפארנבורו. דגם זה כלל את הצירים בשורשי הלהבים אך נשען על משטחי היגוי קונבנציונליים (מאזנות לגלגול, הגה גובה לעלרוד, והגה כיוון לסבסוב) לשליטה. כמו כן הוא התבסס על גוף מרכזי של מטוס דגם אוורו 504K וההאצה הראשונית של הרוטור הראשי הושגה על ידי משיכת חבל המפותל על גבי הרוטורים.
עקב הצלחת הצגת כלי הטיס שלו, דה לה סיירבה קיבל הזמנה ממשרד האווירייה לעבוד בבריטניה. בעזרתו של איש העסקים וחלוץ התעופה הסקוטי ג'יימס ג'י. וויר הוקמה חברת סיירבה אוטוג'ירו בשנת 1926. חברת סיירבה התמקדה בתכנון ובניית מערכות רוטור, כאשר גוף המטוס והמנועים יוצרו בחברות אחרות, בעיקר חברת אוורו.
בדגם C.8, שהוא שיפור של ה-C.6 דה לה סיירבה שילב צירים שאפשרו תנועה קדימה ואחורה של הלהבים, מה שאפשר הקטנת הכוחות והשחיקה על שורשי הלהבים וראשי הרוטור שנגרמו מפרפור הלהבים. אך מפרקים אלה יצרו בעיה של תהודה קרקעית שעקב תנועה לא מסודרת של הלהבים יצרה שינוי במרכז הכובד של המסוק ועקב כך לטלטול אלים שיכל לפגוע במסוק, בשביל לפצות על כך שולב משכך שחובר לשורש הלהב ואפשר טיסה יציבה ובטוחה במטוס. האוטוג'ירו מדגם C.8L4 של חברת סיירבה ביצע מסע באנגליה שארך כ-4,000 קילומטר, היה למטוס כנף הסובבת הראשון שחצה את תעלת למאנש וביצע מסע נוסף באירופה.