בענף הצייד באפריקה, האריה, יחד עם הפיל, התאו, הנמר והקרנף מכונים "חמשת הגדולים", כלומר, חמש החיות שהכי קשה והכי מסוכן לצוד באופן רגלי. למרות זאת, חמשת הגדולים הם חמש החיות הגדולות אשר ניצודות הכי הרבה. האריות הם מטרות מאוד אטרקטיביות בעקבות הסכנה הגדולה והממשית המעורבת בציד. אריה עלול לתקוף ללא כל התגרות, והוא נחשב על ידי רבים כמטרה הטובה ביותר מבין חמשת הגדולים. ציד האריות מאתגר בייחוד בגלל מזגו של האריה ובתי הגידול שלו. אריות חיים בסוואנה, בה הצמחים הגבוהים, הסבך והשיחים מטשטשים אותם ומספקים להם כיסוי והסוואה. אריות לרוב לא נמנעים מעימות, הם אינם צפויים ועלולים להסתער כאשר מתרגזים או כאשר חשים בסכנה, מה שהופך אותם לאתגר בקרב ציידים.
אריות ניצודים באמצעות שלוש שיטות עיקריות: פיתוי, מעקב ורדיפה.
ישנן מדינות באפריקה אשר משחררות אריות שגדלו בשבי לשטחים מגודרים בהם ניתן לצוד אותם. לעיתים האריות אף מסוממים לפני כן כדי שיהיו איטיים יותר, ובכך מטרה קלה יותר. ציידים וארגוני צייד רבים מחשיבים זאת כאקט לא מוסרי וכעלבון לשיטות הציד ההוגנות. בדרום אפריקה ישנן חוות רבייה פרטיות, ובגיבוי החוק גדלים האריות בשטחים מצומצמים, מה שפוגע במבנה החברתי ואיכות הגנים שלהם. כגורים, הם מנוצלים לליטוף כחיות מחמד עבור מבקרים, כשהם מעט בוגרים יותר, תיירים מטיילים עמם בשטחים הפתוחים ולבסוף, כשהם גדלים, הם הופכים למטרות צייד בשטח סגור. מאות אחרים נטבחים ונשלחים למזרח הרחוק לצורך ייצור תרופות מקומיות פסאודו-מדעיות.
בין השנים 1980–2015 צנחה אוכלוסיית האריות ב-73% במדינות בהן צייד אריות חוקי.
ביולי 2017 קסנדה, בנו בן ה-6 של ססיל, נורה אף הוא על ידי ציידים. קסנדה נהרג במהלך ציד שאורגן על ידי הצייד ריצ'רד קוק בפארק הלאומי הואנגה.
שימור.
ציד אריות הוא נושא שנוי במחלוקת בעידן המודרני. האריה מופיע כמין פגיע על ידי ה-IUCN, וכמה מתת-המינים נמצאים בסכנת הכחדה.
מספר הפרטים החיים בטבע בעשור השני של המאה ה-21, מוערך בפחות מ-20,000 - ירידה של 60% בשני עשורים. בשנת 1800 לעומת זאת, נאמדה אוכלוסיית האריות בטבע בכ-1.2 מיליון פרטים. ירידה זו נובעת בעיקר מציד אריות וטרפם, צייד ספורטיבי מוגזם וכן פלישה לבתי הגידול והריסתם. בנוסף לאובדן האוכלוסייה הישיר כתוצאה מצייד ספורטיבי, בצייד מסוג זה נהרגים בעיקר אריות זכרים וגדולים, מה שמוביל להקטנת אוכלוסיית האריות וערעור מצבם הבריאותי והגנטי כתוצאה מהתערבות כפויה בברירה הטבעית. כמו כן, הרג זכר דומיננטי, מוביל לעיתים קרובות למקרי מוות אחרים. כך כאשר זכרים אחרים נלחמים ביניהם על הלהקה של האריה ההרוג. לא כל שכן, האריה שזכה בלהקה לרוב יהרוג את הגורים של האריה הקודם, כדי למנוע תחרות. בנוסף לכך, ההתנהגות החברתית של האריה משתנה לפי השטח הטריטוריאלי שלו וצפיפות האוכלוסין - שבמרכז ומערב אפריקה ירדה לכ-5 אריות לכל 100 קילומטר רבוע.
התומכים בציד ספורטיבי טוענים שזהו כלי שיכול לשמש לגיוס כספים עבור הקהילות המקומיות וארגוני השימור, וכי כמות מוגבלת של צייד מסוג זה לא פוגעת באוכלוסיית בעלי החיים. ההערכה היא כי תעשיית הציד ספורטיבי מגלגלת לפחות כ-201 מיליון דולר בשנה, ב-23 מדינות אפריקה שמדרום לסהרה המאפשרות אותו. התשלום הממוצע לציד אריה אחד בנמיביה הוא כ-22,000 דולר, אליהם מתווספים הוצאות על שירותים כמו חבילות ספארי, לינה ומדריכי תיירות. מאידך, המתנגדים לצייד הספורטיבי, מציינים כי תיירות המתמקדת בצפייה בבעלי החיים תורמת הרבה יותר לכלכלה המקומית מאשר צייד אריות. ההערכה היא כי רק 3% מההכנסות שהופקו מצייד אריות באמת מושקעות בקהילות שנפגעו ממנו.
לפי כתב הטבע ריצ'רד קוניף, האריות, אשר היו על סף ההכחדה "מסנגל ועד לקנייה", מתרבים בנמיביה הודות למאמצי השימור.
ההיבט החוקי.
23 מדינות באפריקה מאפשרות צייד ספורטיבי, אשר לפי הערכות, מספק הכנסה שנתית של כ-200 מיליון דולר. עם זאת, מתוך 23 המדינות הללו, רק בטנזניה, במוזמביק, בנמיביה ובדרום אפריקה יש פיקוח, שליטה, בקרה ושקיפות יחסית. ברוב הארצות האחרות הפיקוח לקוי בגלל חוסר יציבות, והתוצאה היא צייד פרוע הנחשב לחוקי. הבקרה והפיקוח מאפשרת שליטה במספר החיות הניצודות והפרדה בין ציד חוקי לעברייני, וניתן לראות לאן מופנה הכסף שמשולם עבור רישיונות הצייד. האריות באפריקה מוגדרים על ידי ה-IUCN כ"פגיעים", כלומר, אינם נחשבים בסכנת הכחדה. מסיבה זו, ציד אריות באמצעות נשק הוא חוקי בדרום אפריקה, נמיביה, זימבבואה, מוזמביק וטנזניה - ובאמצעות קשת, הוא חוקי בכל אותן המדינות פרט לטנזניה. בעקבות הקושי בפיקוח אכיפת תקנות הציד, בזבוז הכספים ודרדור מצבן של חיות הבר, בשנת 2012 הוחל איסור צייד פילים ואריות בזמביה. עם זאת, האיסור בוטל במאי 2015, מאחר שהצייד מהווה 6.5% מהתוצר הלאומי של זמביה.
בתחילת 2015, האיחוד האירופאי אסר על ייבוא איברי אריות מבנין, בורקינה פאסו וקמרון. עם זאת, הייבוא מדרום אפריקה, נמיביה, זמביה וזימבבואה עדיין חוקי. יותר מ-200 איברי אריות, שנהרגו כתוצאה מציד ספורטיבי, מיובאים לאירופה מדי שנה, כאשר גרמניה, צרפת וספרד הן היבואניות הגדולות.
באוגוסט 2015 ד"ר בריאן מיי, ראש עמותת 'Save me', הוביל יחד עם חבר הפרלמנט זאק גולדסמית' את הצעת "חוק ססיל" בבריטניה. הצעת חוק זו אוסרת ייבוא איברי חיות בר כשלל צייד. ההצעה נתמכה בין היתר על ידי הידוענים ריקי ג'רווייס, אם סי האמר ותרזה טלקי, מנהלת מחלקת חיות הבר באגודת צער בעלי חיים הבינלאומית.
חמישה חודשים לאחר שהאריה ססיל נורה למוות, החליט הממשל האמריקאי לכלול את אריות אפריקה ברשימת בעלי החיים המוגנים בהתאם לחוק "המינים הנמצאים בסכנת כליה". כתוצאה מכך, יתקשו ציידים הרוצים להכניס לארצות הברית מזכרות מציד אריות והפיקוח יוטל על הרשות לדגה וחיות בר. על פי ההנחיות החדשות, האריות במרכז ובמערב אפריקה ייחשבו למינים בסכנת כליה, ואלה שחיים בדרום ובמזרח אפריקה יסווגו כמאוימים. במקביל, ייחקק חוק מיוחד שידרבן מדינות להסדיר את ספורט ציד האריות בצורה שתקדם שימור.
בהרטפורד, בירת קונטיקט, הוגשה הצעת חוק במרץ 2016, אשר כונתה "חוק ססיל", ותאסור ייבוא איברים של פילים אפריקנים, אריות, נמרים וקרנפים שחורים ולבנים - שכן כולם נמצאים בסכנה מסוימת. לחוק שכזה משמעות נרחבת, מאחר שהנמל בקונטיקט הוא אחד מ-18 הנמלים בארצות הברית המורשים להכניס איברים של חיות בר, ובנוסף על כך, הוא הנמל המורשה הקרוב ביותר לניו יורק, אליה מיובאים חלק משמעותי מאיברי החיות הניצודות.
המחוקק הדמוקרט טים אסטאס, הגיש הצעת חוק במדינת ניו ג'רזי האוסר הובלת פגרי בעלי חיים של מינים הנמצאים בסכנת הכחדה דרך נמלי תעופה תחת פיקוח של רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי - נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, נמל התעופה לה גוארדיה ונמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי.
בעקבות ההד העולמי שיצר מותו של ססיל, התכנסו נציגים מ-182 המדינות החתומות על אמנת וושינגטון בוועידת פסגה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, כדי לנסות ולהגיע להסדר אשר יאסור סחר בינלאומי באיברי אריות אפריקאיים. עם זאת, לא התקבלה הסכמה בקרב אותן מדינות אלא להסכם פשרה אשר אסר רק על סחר בעצמות, בשיניים ובציפורניים של אריות מהטבע. מכירת יתר האיברים מאריות אלו וכן מכירת כלל האיברים מאריות אשר גדלו בשבי, עדיין חוקיות, אם כי דרום אפריקה התחייבה להצגת דו"ח אשר יפרט את נתוני המכירות מדי שנה.
את תשומת הלב הציבורית למותו של ססיל, הפנו פעילי טבע לחיי הבר בצפון אמריקה, בעיקר לעבר פומת ההרים. הפומה ניצודה לשם הספורט בכל בתי הגידול שלה. על פי הוושינגטון פוסט, האוכלוסיות היחידות המוגנות פדרלית הן פומת פלורידה ופומת המזרח, אשר ככל הנראה נכחדה. עם זאת, קליפורניה היא המדינה היחידה בחוף המערבי האוסרת ציד פומות. כמה מדינות, בהן קולורדו, יוטה ווושינגטון, אף הציעו להגדיל את ציד הפומות. זאת בעיקר כחלק מהרצון להקטין את החיכוך עם בני אדם וחיות המשק או כדי להגדיל את אוכלוסיות הצבאים המקומיות, אשר השפיעו לרעה על אוכלוסיית הפומות ועל האנשים החיים בסמוך לאזורי המחיה שלהם.
עמותת בלבבי
עמותת "בלבבי" ע"ש בלהה הירשברג היא עמותה ישראלית שבראשה עומדים רבנים ורופאים דתיים. העמותה שמה לה למטרה לעודד תרומת איברים בישראל, בעיקר בקרב הציבור הדתי, שברובו הגדול נמנע מלחתום על כרטיס התורם של עמותת אדי. לעמותה "כרטיס תורם" ייחודי המאפשר, למעוניינים בכך, להצהיר על נכונותם לתרום איברים לאחר המוות.
העמותה אינה עוסקת בהנצחת זכר התורמים או בהוקרתם. כעמותה דתית, היא מדגישה את חשיבותו הדתית של מעשה התרומה ואת השכר שיקבל התורם מאת הבורא בעולם הזה ובעולם הבא.
ייסוד העמותה.
העמותה נוסדה בשנת 2011 על ידי משפחת הירשברג לזכרה של בלהה הירשברג. בלהה, אשת חינוך ממעלה מכמש ואם לעשרה ילדים לקתה בפיברוזיס ריאתי. היא חיכתה כשנתיים להשתלת ריאה, אך נפטרה זמן קצר לאחר ההשתלה עקב קריסת מערכות בגוף. משפחתה הקימה לזכרה את העמותה, ולצידה הוקם גוף רבני-רפואי ששמו "ערבים" - מנגנון לפיקוח הלכתי על קביעת המוות המוחי. העמותה השיקה "כרטיס תורם" והחלה להחתים רבנים ואישי ציבור דתיים על "אגרת קודש" הקוראת לציבור לחתום על "כרטיס בלבבי". בניגוד לעמותת אדי, עמותה זו פועלת באופן עצמאי ואינה חלק מהמרכז הלאומי להשתלות איברים של משרד הבריאות הישראלי.
כרטיס התורם ונוהל ההתרמה.