חינוכו היה נוקשה, אופייני לתקופת הלינה המשותפת בקיבוצים, ובלתי רגשי. בבגרותו לא העביר ביקורת על דרך חינוכית זו ואפילו ניסה למצוא בה יתרונות כמו: חוסן נפשי ורגשי, יכולת להיות שותף, עמידה על הדעה האישית ויצירת דימוי עצמי חיובי. בספרו האחרון, "קדיש לאברהם", ספר המבוסס על זיכרונותיו ותחקיריו ועל יומנו של אביו, עבר לב תהליך של חיפוש שורשים השזור בסיפורם של בני העלייה החמישית, שעלו בראשית שנות השלושים של המאה העשרים והיו לדעתו "מגש הכסף של החברה הישראלית".
יגאל לב נישא פעמיים. אשתו השנייה, זאבה (חסונה), הייתה בתו של עורך החדשות של "מעריב" אהרן קלאוס. היה אב לשלושה בנים: יונתן, צייר החי בניו יורק, ערן, עורך דין במקצועו וניר, בעל תואר שני בשמאות. משנת 1963 ועד מותו התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ולוי יצחק הירושלמי.
חייו המקצועיים.
כחייל השתתף לב ברבות ממלחמות ישראל וסיים את שירותו הצבאי בתפקיד מג"ד בדרגת סגן-אלוף במילואים. על תקופה זו העיד כי: "המלחמות שבהן השתתפתי הניבו כמה מספרי הטובים". הוא למד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
את פעילותו העיתונאית החל בעיתון "למרחב". שנים רבות עבד כעיתונאי ב"מעריב" ופרסם את המדור "פנטהאוז" במוסף "סופשבוע", משנת 1959.
ב-1973 כתב את התסריט לסרטו של ג'ורג' עובדיה, "קוראים לי שמיל".
לב היה יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות. על פעלו זכה בפרס שווימר לעיתונות. כסופר פרסם למעלה מארבעים ספרים, רבים מהם רבי-מכר. לאחר מלחמת יום הכיפורים הגיע לשיא כוחו כיוצר, בהטיפו נגד המלחמה. ספריו תורגמו לשפות רבות. ב-27 בדצמבר 1989, נשלח למערכת העיתון מעריב מכתב ובו איום לפגוע בו. המכתב נחתם על ידי "מרכז הסיקריקים" (ארגון ימין רדיקלי שפעל אז בישראל), בו נאמר: "לכבוד מר יגאל לב, דובר אש״ף המכובד. לידיעתך, אתה על הכוונת, תיזהר".
לאחר המלחמה שימש כתסריטאי של סדרת הטלוויזיה המצליחה, "גם אנו שופטים". הסדרה פנתה אל הנוער, והציבה מולו דילמות ערכיות.
נפטר ב-9 בנובמבר 2001, לאחר שלקה בהתקף לב. ארונו הוצב בבית העיתונאים בתל אביב, קודם ללווייתו. שרים ועורכי עיתונים עברו על פניו וספדו לו. נקבר בטקס חילוני בבית העלמין של קיבוצו, גבעת השלושה.
סן דיאגו
שנונית חולות
שׁנונית חולות (שם מדעי: "Acanthodactylus scutellatus") היא זוחל ממשפחת הלטאיים סוג שנונית. גודלה קטן, עד 21 ס"מ, כאשר אורך הזנב מהווה פחות משני שלישים. משקלה עד 10 גרם לרוב. ראשה מחודד בקדמתו. לשנונית החולות סימן היכר המייחד אותה משאר בני סוגה: מגיני הגחון שלה סדורים באלכסונים היוצאים ממרכז הגחון ונמשכים אחורה ולצדדים, לעומת המינים האחרים בסוגה אצלם מגיני הבטן מסודרים בשורות ישרות, שתי וערב.
משמעות השם המדעי של שנונית החולות (scutellatus) הוא "מכוסה קשקשים קטנים".
צבע שנונית החולות לרוב צהבהב, בהתאם לסביבה החולית בה היא חיה. לעיתים צבעה נוטה לגוון אפור או חום בהיר. על צבע רקע זה מפוזרים כתמים צרים וכהים, היוצרים דגם של רשת (ראו תמונה) הבולט יותר בזכרים. בשונה ממרבית מיני השנוניות הנפוצים בארץ, לא ניתן להבחין בפסי אורך אצל שנונית החולות. כמרבית המינים במשפחת הלטאיים, גם אצל שנונית חולות קיימים שינויי צבע פיזיולוגיים - בשעות החמות הגוונים בהירים יותר, בהשוואה לשעות הבוקר או אחר הצהריים בהן השנונית זקוקה לקרינת השמש על מנת לווסת את חום הגוף.
הזכר גדול מן הנקבה - ראשו ושורש זנבו עבים יותר.
הצעירים דומים בצבעם לבוגרים.
שנונית החולות שוכנת בישראל בחולות מערב הנגב ובחולות של דרום מישור החוף, בנוף של חולות נודדים ומיוצבים למחצה. בעבר הייתה נפוצה גם עד הרצליה ושפיים בצפון, אך העיור המתקדם בארץ, שגרם להשמדת בית גידולה, כנראה הביא לכך שאין עוד פרטים צפונה לחולות בת ים וחולון. באזורים בהם מצויה שנונית חולות, היא עשויה להיות בחפיפה עם מינים אחרים מהסוג שנונית. מדרום לנחל הירקון, קיימת חפיפה בתפוצת שנונית חולות עם המין שנונית השפלה (שם מדעי: "Acanthodactylus schreiberi"), ואנו עדים לחלוקה בין שני המינים ברמת תת-בתי הגידול שבשטח: שנונית חולות מאכלסת חולות נודדים ומיוצבים-למחצה, וככל שהחולות יותר מיוצבים (פחות נודדים) היא נעלמת ומחליפה אותה שנונית השפלה. בדרום מישור החוף, שני המינים הללו מהווים הלכה למעשה סמנים (אינדיקטורים) לרמת יציבות החולות, למשל במחקר ארוך-הטווח הנערך בשמורת חולות ניצנים. מחקר שנערך בעבר בחולות חולון מצא ששני המינים מסוגלים לחיות באותו אזור בזכות חלוקת משאבים שונה בכל מין, אשר מונעת תחרות ישירה בשנים בהן תנאי האקלים וכמות המזון ממוצעים; בשנת בצורת עלולה להיווצר תחרות ביניהם. בחולות מערב הנגב ובחולות צפון סיני, קיימת חפיפה באתרים רבים בין שנונית חולות לבין המין שנונית ארוכת-כף (שם מדעי: "Acanthodactylus aegyptius"), כאשר האחרונה מחליפה את שנונית חולות בבתי גידול של החולות הנודדים ביותר.
שנונית החולות פעילה ביום ומתחפרת בחול היטב. מחילותיה אינן עמוקות והיא שוכנת בהן בלילה ובקיץ בשעות החמות. כשהיא מגלה אויב היא רצה למחילה, בין אם היא שלה או לא.
עונת הרבייה של שנונית חולות מתחילה בסוף החורף. בתקופה זה הזכר שומר על נחלתו שמקיפה את מחילתו, תוך שהוא מחזר אחר נקבות ומנסה להזוודג עימן ובמקביל מגרש זכרים אחרים הנחשבים "פולשים" לנחלתו. הנקבה מטילה באביב 3-6 ביצים מוארכות, בעלות קליפה גמישה. הצעירים בוקעים בחודשי יוני ואוגוסט. אורכם לאחר הבקיעה הוא 7-8 ס"מ, והם שוקלים כ-0.5 גרם. בצפון סיני נתפסו צעירים בגודל זה גם באפריל.
היסטוריה של הביולוגיה
ההיסטוריה של הביולוגיה מתפרשת על פני מסורת ארוכה של חקר הרפואה והטבע, המגיעה עוד מיוון העתיקה ואף קודם לכן, אף כי הביולוגיה התמסדה כדיסציפלינה מדעית רק במאה ה-19.
מסופוטמיה הקדומה, סין והודו.
מימי קדם היה על האדם לחקור את עולם החי והצומח כדי לשרוד ולהתפתח. עם התפתחות החקלאות, הציד, וביות הצמחים ובעלי החיים הצטברו ידיעות רבות בתחום זה, אך הידע הועבר בעל פה כמסורת חקלאית או שבטית ולא נרשם באופן עקבי.
בני המזרח הקדום הכירו את תהליך ההאבקה של עץ התמר מימים קדומים ביותר. במסופוטמיה ידעו שאבקה זו יכולה לשמש כדשן לצמחים, ובחוזה עסקי מימי חמורבי (1800 לפנה"ס) אף נזכרים פרחי עץ תמר כפריט של מסחר. בהודו נמצאו כתבים המתארים כמה צדדים בחייהם של ציפורים, ובמצרים תוארו תהליכי שינוי צורה של צפרדעים וחרקים. במסופוטמיה אף הוחזקו בעלי חיים לראווה במה שאפשר לתאר כגן החיות הראשון בהיסטוריה.
יוון העתיקה.
חקר החי החל בצורה ממשית ביוון העתיקה, כשפילוסופים כמו היפוקרטס, אריסטו, וגלנוס, ניסחו את חוקי הביולוגיה הראשונים. רובם של חוקים אלה התגלו במהלך ההיסטוריה כשגויים, אך הם עדיין מהווים את הסימן הראשון למחקר עולם החי. גלנוס שכלל את תאוריית ארבע המרות שהציע היפוקרטס והציג אותה כבסיס לידע הביולוגי על טיפוסים שונים של בני אדם. אריסטו, אף כי לא ביצע ניסויים מדעיים, ערך אלפי תצפיות בבעלי חיים בסביבתם הטבעית וקטלג יותר מ-540 מינים של בעלי חיים.
הרנסאנס והמאה השבע-עשרה.
לאחר תקופה ארוכה שבה היה העיסוק בביולוגיה לא יותר מפרשנות לכתבי אריסטו, הובילו העניין המחודש באמפיריציזם בתקופת הרנסאנס וגילוי בעלי חיים וצמחים חדשים במסעי התגליות להתפתחותיות חשובות בחקר החיים. וסאליוס, הנחשב לאבי האנטומיה המודרנית, קידם את חקר המבנה הביולוגי של האדם בסדרה של תצפיות מדויקות שצבר בניתוח גופות, ותיקן טעויות אצל גאלנוס, שניתח רק בעלי חיים. במקביל חידשו אמני הרנסאנס, ביניהם לאונרדו דה וינצ'י, את המחקר באנטומיית האדם למטרות ייצוגו באמנות.
בתחילת המאה ה-17 פותח המיקרוסקופ הראשון בידי מדענים הולנדים. רוברט הוק, שבנה מיקרוסקופ מורכב יותר בשנת 1665, היה הראשון שתיאר תאים חיים בספרות, בעקבות תצפיות שערך בתאי שעם. מאוחר יותר נצפו דרך המיקרוסקופ יצורים חד-תאיים - כגון חיידקים - וכן תאי זרע ותאי דם אדומים.
המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה.
במאה ה-18 החלו חוקרי טבע (ביניהם ליניאוס ובופון) לבנות מערכת מושגית שתאפשר מיון מדעי של המגוון הביולוגי ופענוח מסודר של מאובנים.
במאה ה-19 החלה להתערער החלוקה שהייתה נהוגה עד אז בין 'חקר הטבע' (Natural History), שעסק במיון וסיווג בעלי החיים וסביבותיהם, לבין הרפואה, שעסקה בחייו ובמחלותיו של האדם. מתוך המגע בין התחומים נוצרו תחומים חדשים שהיוו בסיס לביולוגיה המודרנית - ציטולוגיה, בקטריולוגיה, חקר האבולוציה ועוד. בתחילת המאה פיתח לאמארק את התאוריה הראשונה שדחתה את תזת אי-ההשתנות של המינים, והניחה את היסוד לאבולוציה. במהלך המאה ה-19 הועלו תאוריות אבולוציוניות נוספות (ביניהן של הביולוג והסוציולוג הרברט ספנסר) ובשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין לראשונה את תאוריית הברירה הטבעית, הבסיס לחקר האבולוציה כיום. במקביל התקדם הידע האנושי בפיזיולוגיה של בעלי החיים והאדם. ב-1839 פתחו תאודור שוואן ומתיאס שליידן את התאוריה של התא, שקבעה כי התא הוא היחידה הבסיסית של כל בעלי החיים והצמחים, ושכל תא חי נוצר מתאים אחרים שקדמו לו. בהמשך נחקרו עוד תכונות של התא והובהרו תהליכים בסיסיים, כגון חלוקות התא, מיטוזה ומיוזה. צעד חשוב נוסף היה ההכרה שחיידקים הם הגורמים למחלות, ופיתוח הבקטריולוגיה כענף העוסק בהם ובמיקרו-אורגניזמים נוספים.