לחן השיר נכתב על ידי המשורר והמלחין מרק ורשבסקי שחיבר שירים עממיים שהיו נפוצים במזרח אירופה. הלחן במקור הוא לשיר היידי מאת ורשבסקי - "די מיזינקע אױסגעגעבן" (בת הזקונים הלכה לה) או בגרסה העברית (גם היא נכתבה בידי ורשבסקי) "בת זקונים הִשֵּׂאתִי". השיר הפך להיות שיר עממי בחתונות של בת (אן בן) זקונים במשפחה, ולעיתים ההורים רקדו אותו עם מטאטא.
כאמור הניגון שימש מאוחר יותר כלחן לשירו של רסקין ולשירים נוספים אחרים.
ראו גם.
השיר "היום יום הולדת" גם הוא מאת רסקין.
אמיר ח'ורי
אמיר ח'ורי (בערבית: أمير خوري; נולד ב-16 בדצמבר 1995) הוא שחקן ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה.
ח'ורי נולד בחיפה למשפחה ערבית-נוצרית העוסקת בצילום אירועים והפקות. בשנת 2019 סיים את לימודיו בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קריירת משחק.
ב-2016 גילם בעונה השלישית של "החממה" את עומאר אל שריף.
ב-2018 גילם את סמיר עוודאללה, אחיו של המחבל אל-מקדסי ובנו של השייח' עוודאללה, בעונה השנייה של הסדרה "פאודה" מבית yes. באותה שנה שיחק בסרט ההוליוודי "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על הסיפור האמיתי של מבצע אנטבה. בסרט הוא גילם את המחבל הפלסטיני עלי אל-מעאתי, אחד מחוטפי המטוס בדרכו מתל אביב.
בשנת 2020 כיכב בהצגה "גדר חיה" (המבוססת על ספר באותו שם מאת דורית רביניאן) לצד אביגיל הררי. באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה "תאג"ד" מבית yes, שם גילם את אמיל, חובש גדודי דרוזי.
השתתף בעונה הרביעית של סדרת הנוער "נעלמים".
בסרט "תמונת הניצחון" (2021) גילם את דמותו של העיתונאי מוחמד חסנין הייכל הצעיר.
חיים אישיים.
אחותו היא הזמרת רנא ח'ורי.
היה בזוגיות עם השחקנית אלונה סער במשך כשנה.
אמיר חוורי
לוקאס הרננדז
לוקא הרננדז
סמואל קסלר
סמואל ("סאלי") קסלר (בגרמנית: "Samuel "Sally Kessler; 21 בפברואר 1912, קלן – 26 במרץ 1985) היה פוליטיקאי וניצול שואה גרמני. לאחר השואה היה חבר בחבר המנהלים של מועצת קהילת בית הכנסת בקלן וחבר מועצת העיר קלן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ביוגרפיה.
נעוריו.
סביו של קסלר הגיעו מגליציה לקלן ב-1905. להוריו יצחק משה (נולד ב-23 באוקטובר 1878) ושרה ציפה (ילידת 27 בדצמבר 1881) נולדו ארבע בנות וארבעה בנים, בהם יונאס קסלר, אחיו הגדול. בדצמבר 1918 נפטר יצחק קסלר מפציעות שספג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בבית העלמין היהודי הישן Melatengürtel. שרה קסלר נאלצה לגדל את שמונה ילדיה בעודה מנהלת חנות בגדים. המשפחה התגוררה בדרום העיר. לאחר תום תקופת חניכות פתח סמואל מספרה בבניין בו פעלה חנות המשפחה. הוא היה חבר בתנועת "רייכסבאנר שחור-אדום-זהב" להגנת הדמוקרטיה בגרמניה, ב ובתנועת האיגודים המקצועיים.
קסלר היה ספורטאי פעיל ולאחר מכן פעיל באגודות הספורט "בר כוכבא" ו"הכח קלן" כמאמן וכמנהל. המספרה שלו הייתה מקום מפגש לסוציאל-דמוקרטים ולאוהדי הרפובליקה.
בתקופת השואה.
בשנת 1938 עברה המספרה של קסלר אריזציה בכפייה.
בעת גירוש זבונשין בסוף אוקטובר 1938, גורש קסלר לפולין יחד עם בני משפחתו ומאות תושבים נוספים מקלן. בשנת 1942 נכלא בגטו ורשה. לאחר בריחה נתפס שוב והועסק בעבודות כפייה. הוא גורש לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה פלשוב ליד קרקוב, שם נורה למוות אחיו יונאס לנגד עיניו. בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז גרוס-רוזן ליד ברסלאו ומשם גורש למחנה הלוויין גורליץ. בשנת 1945 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום. קסלר חזר לעיר הולדתו דרך פראג ווינה.
לאחר השואה.
קסלר שב לקלן והתנדב בארגונים שעסקו בהשגת פיצויים לקורבנות הנאצים בגין כליאה. הוא היה יו"ר קבוצת הפעולה של סוציאל-דמוקרטים שנרדפו בידי הנאצים. הוא היה היהודי היחיד במועצת עיריית קלן (1954–1961, 1963–1975) מטעם ה-SPD. משנת 1958 היה חבר הנהלה בקהילת בית הכנסת של קלן. בספטמבר 1959 השתתף בטקס בו נפתח בית הכנסת בקלן בנוכחות הקנצלר קונראד אדנאואר. קסלר היה ממייסדי אגודת קלן לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בשנת 1958.
בשנת 1953 התחתן סמואל קסלר עם רות פרנק (1928–2004), ששרדה את השואה כי ביולי 1939 הובאה לבריטניה ב"קינדרטרנספורט". הוריה אדל ויוסף פרנק שרדו את גירושם לטרזיינשטט, והמשפחה נפגשה שוב בקלן. לרות וסמואל קסלר נולד בן. הזוג ניהל יחד חנות טקסטיל ברחוב Severinstrasse. רות קסלר הייתה פעילה במספר ארגונים יהודיים. בין חבריו של קסלר היה יאן ייליך , חבר "הפירטים של אדלווייס", וביוזמתו של קסלר ארגן ייליך מושב קרנבל בבית הכנסת בקלן בשנות ה-60.
הנצחת קסלר ובני משפחתו.
ארבע אחיותיו של סמואל קסלר, אחיו יונאס קסלר ורוב בני משפחותיהם נרצחו בשואה. לזכרם מונחות אבני נגף מול בתיהם בקלן.
לזכר קסלר נקרא כביש ב-Deutzer Stadtpark על שמו.
אולריך דרובינג
קורי עכביש (פירושונים)
סריי סיסופון
סריי סיסופון (בחמרית: ក្រុងសិរីសោភ័ណ) היא עיר בקמבודיה שמשמשת כבירת המחוז באנטי מינצ'י .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-306.5 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא נובמבר (23 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,731 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש הגשום ביותר (387 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש היבש ביותר (4 מ"מ גשם).
באטאמבאנג
באטאמבאנג (בחמרית: បាត់ដំបង) או קרונג באטאמבאנג (בחמרית: ក្រុងបាត់ដំបង) היא עיר בקמבודיה, שמשמשת כבירת המחוז באטאמבאנג .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-252 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,931 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (424 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
קמפונג צ'אם
קמפונג צ'אם (בחמרית: ក្រុងកំពង់ចាម) היא עיר בקמבודיה, שמשמשת כבירת המחוז קמפונג צ'אם .
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת כ-75 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 27.7 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא דצמבר (26 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,722 מילימטרים בשנה. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,931 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (271 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (4 מ"מ גשם).
קמפוט
קמפוט (בחמרית: ក្រុងកំពត) היא עיר בקמבודיה שמשמשת כבירת המחוז קמפוט .
גאוגרפיה.
העיר נמצאת בדרום המדינה וממוקמת כ-135 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן.
דמוגרפיה.
ע"פ שנת 2012, בקמפוט ישנם 49,597 נפשות. עם קרבת קמבודיה לווייטנאם ולסין, בקמפוט ישנם גם וייטנאמים וסינים.
גטו גורליצה
הכיבוש הגרמני של גורליצה החל ב-7 בספטמבר 1939. היה זה אחד מבין גטאות רבים שהקימה גרמניה הנאצית בגנרלגוברנמן. עם הכיבוש תפסו הכובשים הגרמנים מאות צעירים מגורליצה לעבודת כפייה. עקב כך החלו יהודים רבים להסתתר. עסקיהם של היהודים הוחרמו.
גטו גורליצה הוקם בשנת 1941. הקמת הגטו בישרה רדיפות ואלימות נגד 3,400 יהודים תושבי האזור, כמו גם התפשטות מגפות באזור הצפוף. הגטו חוסל ב-14 בספטמבר 1942, עם הובלתם של מאות יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לפני הקמת הגטו.
עם כיבוש גורליצה ב-7 בספטמבר 1939 החל הוורמאכט להוציא יהודים מבתיהם, לשדוד מהם רכוש ולהעסיק אותם בעבודת כפייה. בעליהם היהודים של עסקים הוחלפו והעסקים הועברו לידיהם של "נאמנים" גרמנים מפוברקים, בצעד שהיה החרמה למעשה. לחלק מהבעלים היהודים הוענקה גישה כדי לנהל את עסקיהם, שכעת היו בבעלות דה פקטו של גרמנים, אך במקרים רבים החלו נשים רבות לנהל את המפעלים, כאשר הגברים היהודים הסתתרו וניסו לברוח מגיוס לעבודת כפייה עבור הרייך.
כוחות אס אס גרמנים שלטו בחיי היהודים בגורליצה, ומקרים של אלימות קשה היו נפוצים. גברים, נשים וילדים יהודים הוכו דרך קבע ברחובות, וגברים יהודים שהסתתרו נחטפו לעבודות כפייה בתדירות גדלה.
במהלך שנת הכיבוש הראשונה גדלה האוכלוסייה היהודית בגורליצה, למרות גידול באלימות נגד יהודים באזור. מאות פליטים יהודים מגרמניה הגיעו לעיר. עם העלייה בגודל הקהילה הורגש מחסור במזון. מטבחי רחוב נפתחו על ידי היודנראט בשנת 1940, אך היה בכך מענה חלקי בלבד למצוקתם של אלפי הפליטים.
בסוף 1940 נפתח בית חולים קטן ליהודים שנפגעו באמצעות מימון של היודנראט ורופאים יהודים מארגון יס"ס (עזרה עצמית יהודית) ממחוז קרקוב. עקב מימון דל הוגבלה גישה לתרופות חיוניות ורבים נותרו חסרי סיוע.
הקמת הגטו והתנאים בו.
הגטו הוקם ב-1941. ניתנה אליו גישה לרופאים יהודים, ונפתחו בגטו שתי תחנות לרפואת שיניים. בגטו היו שכיחות מחלות קטלניות. היעדר תזונה ומשאבים נאותים גרמו לשכיחות המחלות בקרב משפחות שלמות.
הברחת אוכל הפכה לחלק הכרחי בהישרדותם של יהודים רבים בגטו. רבים התפרנסו ממקורות מזון מהמדינה השכנה סלובקיה, ששכנה במרחק כ-35 ק"מ מהגטו. הגטו עצמו נשמר על ידי שוטרים שעבדו בשירות הגסטפו המקומי, אם כי כמה קצינים סייעו ליהודים להבריח מזון כמו קפה, תה וקקאו. עקב התנאים הקשים והרעב מכרו היהודים את רכושם כדי להשיג אוכל לשם הישרדות. עד מהרה מצאו עצמן משפחות רבות חסרות כל משאבים ואוכל הפך למותרות של בעלי ההון.
השמדה.