ערן הפיק למעלה מ-50 סרטי קולנוע עלילתיים, דרמות טלוויזיוניות וסרטים דוקומנטריים, לשוק הישראלי והבינלאומי. מהסרטים הבולטים שבהפקתו ניתן למנות את "ילדי סטלין" (בימוי: נדב לויתן, 1988), אשר השתתף בפסטיבל קאן במסגרת תחרות "מבט מסוים", ובכיכובו של השחקן שמואל שילה; "השחר" על פי רומן מאת אלי ויזל (בימוי: מיקלוש יאנשו,1984) בכיכובו של פיליפ לאוטארד, הוקרן בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברלין; הסרט "מנת יתר" (בימוי: שמואל אימברמן, 1993) בכיכובה של לימור גולדשטיין, שעל תפקידה בסרט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בבייג'ינג; הסרט "לילה לבן" (בימוי: ארנון צדוק, 1995) שזכה בפרס הקולנוע הצעיר בפסטיבל קאן; "אדמה חמה" (בימוי: סרג' אנקרי, 1983) אשר זכה בפרס המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורינו, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין; והסרט "מאחורי הסורגים 2" (1992), מאת האחים ברבש, שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בוולנסיה; "טהארה" (בימוי: דורון ערן, 2002) בכיכובו של ג'וליאנו מר שיצג את ישראל בפסטיבל קרלווי וארי, וזכה בפרס הסרט ופרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע העצמאי MFF, ארצות הברית ; "ניקה" (בימוי: ארנון צדוק, 2009) בכיכובם של אולג לוין וג'ניה וסרמן, ייצג את ישראל בפסטיבל מוסקבה וזכה בפרס הסרט הזר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בייג'ינג.
במרוצת השנים הפיק ערן סרטים רבים, בהשתתפות שחקנים ישראלים מהשורה הראשונה. ברשימת הסרטים המובילים: סרטיהם של האחים ברבש "דרך הנשר" (1990) בכיכובם של גידי גוב, אלי דנקר ונורית גלרון, ו"זמן אמת" (1991) בכיכובו של אסי דיין; "יהושע יהושע" (1988) בבימויו של אבי כהן, שהיה הסרט הישראלי היחיד בכיכובו של מנחה הטלוויזיה המצליח אברי גלעד, והפך במרוצת השנים לסרט פולחן; "מלך הסלים" (1988), בבימויו ובכיכובו של דובי גל; הסרט "Torn Apart" משנת 1990, בכיכובם של ססילה פק (בתו של גרגורי פק), אדריאן פסדר, ועמוס לביא; "Mind-bender (מכופף המוחות)" (1995), קופרודוקציה ישראל-צרפת, בבימויו של קן ראסל, ומספר את סיפור חייו יוצא הדופן של המדיום הישראלי אורי גלר; "צדק מוחלט" (בימוי: ארנון צדוק, 1996) בכיכובה של הזמרת והשחקנית עופרה חזה, העוסק בין היתר בפרשת ילדי תימן החטופים; "אינג'יל" (2001), "להיות כוכב" (ארנון צדוק, 2003) בכיכובם של אלונה טל, אושרי כהן, חיים אלמקיס, וגבי עמרני, המספר את סיפורם של ילדי "בית השאנטי"; והסרט הדוקומנטרי "כל אנשי כסית" (בימוי: מאיר סויסה, 2010) שהופק עבור ערוץ 8.
משנת 2005 עד 2007 נוצרה שותפות אומנותית בין דורון ערן והבמאי הוותיק מנחם גולן. בתחילה הפיק את הסרט "ימים של אהבה" (בכיכובה של מאיה בוסיקלה), שציין את שובו של גולן לז'אנר סרטי-הבורקאס. הסרט נקטל קשות על ידי הביקורת אך זכה להצלחה קופתית גדולה בארץ ובעולם, הסרט הופץ על ידי החברה ההוליוודיות "NU IMAGE". במהלך שנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "רק כלבים רצים חופשי" (בימוי: ארנון צדוק, 2006) על-פי תסריט של אסי דיין וארנון צדוק, ובכיכובם של אלון אבוטבול, ליאור אשכנזי, איילת זורר ונטע גרטי. שיתוף פעולה זה הניב סרט נוסף אותו הפיק ערן - "הכתובה" (בימוי: מנחם גולן, 2007) המבוסס על המחזה בשם זה מאת אפרים קישון בכיכובם של מאיר סויסה, הילה ערן ושלמה וישנסקי. הפיק את סרט הקולנוע "כיפה אדומה" על פי תסריט של ערן ב.י (בימוי: ארנון צדוק, 2013) בכיכובם של אביב אלוש ודניאל גל.ב: 2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע התיעודי "המבשר" על חייו של יעקב דמקני היהודי המשיחי שערן מפיק ומביים.
בימוי.
בנוסף לעבודתו כמפיק, ערן ביים גם מספר סרטים, ביניהם את הסרט האפוקליפטי "הדרך לעין חרוד" (1990) בכיכובם של אלסנדרה מוסוליני, ארנון צדוק וטוני פק, המבוסס על ספרו של עמוס קינן. כמו כן ביים את הסרטים "פלאש" (1986), בכיבובם של עמוס לביא וניצה שאול; "טאהרה" (2002), שהוא הסרט העלילתי הראשון העוסק במילת נשים בחברה המוסלמית, והסרט "רגליים קרות" (2006), המבוסס על ספרו של אורי אדלמן "חתונה", ומככבים בו רון שחר, ציון ברוך והילה וידור. הפקותיו מהזמן האחרון כוללות את הסרט "גרסת הבמאי" (2010), אשר הופק בשיתוף הערוץ הראשון, ומביא את סיפור חייו של מנחם גולן, שנחשב למפיק הישראלי המצליח ביותר בהוליווד, והסרט "נמס בגשם" (2011), אותם ביים על פי תסריט מאת בת זוגו לחיים בילי בן משה בכיכובם של חן יאני, לימור גולדשטיין, עמי ויינברג ועודד לאופולד, והוא הסרט הישראלי הראשון העוסק בסיפורם של הורים לנער שהחליף את מינו. "נמס בגשם" הוכרז כסרט הפתיחה של הפסטיבל השישי הבינלאומי לקולנוע גאה בישראל ואף זכה בפרס על משחק פורץ דרך, הסרט השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בעשרות פרסים. ב-2016 ביים ערן את סרט הקולנוע "סנאפשוט", בהפקתה של בילי בן משה, העוסק באלימות במשפחה בתנועה הקיבוצית, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, סמדר קילצ'ינסקי ונירו לוי. הסרט זכה בפרס Silver Remi בפסטיבל הקולנוע העצמאי יוסטון ארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל בדצמבר 2018. בדצמבר 2017 יצא לאקרנים הסרט "רוח חדשה", אותו הפיק וביים ערן, בכיכובם של אימרי ביטון, אוהד שחר, חיים זנאתי ושלום שמואלוב.
טלוויזיה.
עם ההפקות הטלוויזיוניות הבולטות מאחוריהן עמד, ניתן למנות את הסיטקומים "משפחת עזאני" (2000), ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות האחיות יונה וגלי עטרי, ו"חלומות מתוקים" (2003) ששודרה בערוץ הראשון. "עיניים ירוקות" (2013) מיני סדרה לערוץ 8.
עבודות נוספות.
בשנת 2005 ייסד והפיק את פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד שהתקיים בשנים 2005–2006.
כסופר ומחבר, ובמקביל לעבודתו כקולנוען, דורון ערן הוציא לאור עיתון בשם "חדשות טובות" (1995-1996), המתמקד אך ורק בצדדים החיוביים של החברה בישראל. העיתון הודפס כמוסף למנויי "הארץ" ובהמשך למנויי "מעריב".
כמו כן יצאו לאור שני ספרים מפרי עטו: רומן בשם "מסתובב בג'לביה ועדר עזים אחריו..." (בהוצאת הד ארצי 1999), וספר אקדמי בשם "להיות מפיק: יזמות והפקה בקולנוע הישראלי" (2002).
מכון שבות עם
שבות עם הוא מכון לזהות יהודית בראשות הרב מנחם ולדמן.בעבר המכון היה חלק מכפר הנוער ימין אורד, כיום הינו עמותה עצמאית.
תחומי פעילות.
המכון פועל בקרב שתי אוכלוסיות עיקריות: בני נוער מכל העולם המעוניינים להתגייר (חלקם ממוצא יהודי שאינם יהודים מבחינה הלכתית), וכן בקרב קהילת "פרס מורה" שנותרה באתיופיה וחבריה עולים בשנים האחרונות לישראל. קבוצה זו עוברת הליך של "השבה ליהדות", בהתאם למעמדם ההלכתי. המכון מדריך ומלווה את בני הנוער ואת העולים החדשים בתהליך הגיור או ההשבה ליהדות.
אנשי המכון.
בראש המכון עומד הרב מנחם ולדמן אשר פועל כבר שנים רבות למען עליית היהודים מאתיופיה וחיזוק זהותם היהודית בארץ. במהלך השנים פרסם הרב ולדמן מספר ספרים ומאמרים הלכתיים העוסקים בהיסטוריה של יהודי אתיופיה.
מרבית פעילות המכון מתבצעת בידי כמה מאות מתנדבים (מרבית סטודנטים, בחורי ישיבה ובנות מדרשה) במרכזי קליטה שונים ברחבי הארץ (צפת, טבריה, חיפה, מבשרת ציון, קיבוץ איילת השחר, כפר הנוער ניצנה ועוד). בנוסף, הארגון פועל גם בשכונות הקבע אליהן עוברים העולים לאחר שהייתם במרכז הקליטה.
בית עיטאב
בית עיטאב (בערבית: بيت عطاب) היה כפר ערבי בהרי ירושלים במבואות הדרומיים-מערביים של העיר ירושלים, כ-15 קילומטרים מערבית לבית לחם (כ-2 ק"מ מערבית למושב בר גיורא). הכפר שכן על שרידי מבצר צלבני מימי הביניים. תושבי הכפר עזבו אותו במלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור לאחריה. כיום ישנם במקום אתר ארכאולוגי וגן לאומי בית עיטאב.
על הגבעה הנישאת לרום של 665 מטר, שכן ככל הנראה מבצר צלבני או חווה מבוצרת. לגבעה זו הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היא חלשה על דרך רומית קדומה שעלתה מעמק האלה להרי ירושלים (בתוואי של כביש 375).
במאה ה-19 התיישבו בכפר בני חמולת אבו לחאם. בתי הכפר שילבו ביסודותיהם את שרידי המבצר העתיק.
הכפר היה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 אוכלוסיית הכפר מנתה 606 איש והיו בה 187 בתים נושבים..
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכו שטחי אדמותיו ב-8,757 דונם ובשנת 1945 הוערכה כמות האוכלוסייה ב-540 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע ההר ב-21 באוקטובר 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבת הראל ותושביו עזבו.
היסטוריה.
בתקופה הצלבנית.
במאה ה-12 נקודה חשובה למיסיונרים בבית עיטאב הייתה האחוזה של האביר יוהנס גות'מן שהייתה במרכז העיר. לביתו היו שתי קומות מבוצרות, קומת הקרקע שהובילה למרתף ולקומה העליונה.
בשנת 1161 נכלא גות'מן בידי המוסלמים ואשתו נאלצה למכור את הנכס למען גיוס כספי ערבות. בשטר הנכס של אשתו נכתב שם המקום בתור "בית' עיטאפ". ככל הנראה שטר הנכס מהווה העדות היחידה מהמקום.
בתקופה העות'מאנית.
עדות אדוארד רובינסון.
בשנת 1838 חוקר בריטי בשם אדוארד רובינסון ביקר בכפר, את הכפר הוא תיאר מורכב מבתי אבן עם "הריסות מגדל" במרכזו (הריסות המגדל הללו עשויות להיות אחוזתו של האביר יוהנס גות'מן). לפי הערכות רובינסון היו בכפר כ-600-700 תושבים, הוא מוסיף כי בית עיטאב היה מרכז המחוז ארקוב.
במסעו שם אחראי הכפר אותו תיאר רובינסון בתור "אדם יפה תואר" משבט הלח'ם, אותו אחראי שפגש רובינסון הזמין אותו לישיבת מועצת הכפר מתחת לעץ התאנה במרכז הכפר אך הסיירים נאלצו למהר לעבור בעוד מקומות לפני רדת החשיכה.
סכסוכי שבטי קייס וימן במקום -.