IMAX (ראשי תיבות של Image Maximum, "תמונה מקסימלית") הוא פורמט סרטים אשר נוצר על ידי תאגיד IMAX ונכון לעכשיו, משתמש במסך הגדול ביותר בעולם. לתאגיד זה יש טכנולוגיה שמאפשרת לו להציג תמונות גדולות פי כמה מגודלן האמיתי. מסך IMAX סטנדרטי הוא בגובה של 16 מטר וברוחב של 22 מטר. מידותיו של מסך IMAX הגדול בעולם הן: גובה – 21.03 מטרים, רוחב – 38.16 מטרים, והוא נמצא בבית הקולנוע "טראומפאלאסט מולטיפלקס" בעיר לאונברג שבמדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, באולם בן 574 מושבים שנפתח לקהל הרחב ב-30 בספטמבר 2021.
תופעה שקיימת באולמות ה-IMAX, היא שהמושבים הראשונים באולם נמצאים מתחת למסך הנמתח מעליהם.
לפני ה־IMAX.
לרצון להגדיל את ההנאה מהסרט יש היסטוריה ארוכה. ב־1929 חברת פוקס הציגה את "הפוקס גראונדר" מקרן חדש של 70 מילימטר, שבמהירות הוצא משימוש. סינמסקופ ו־VistaVision הרחיבו את התמונה המוצעת ממקרן של 35 מילימטר, וכמו כן היו אולמות שהשתמשו במספר מקרני קולנוע כמו הסינרמה בשביל הצגה עוד יותר רחבה. על אף שהיא הייתה מרשימה, הסינרמה הייתה מגושמת, קשה להתקנה והרווחים שבין המסכים היו קשים להסתרה.
מאפיינים טכניים.
הכוונה העיקרית של מקרן ה־IMAX היא להגדיל את הרזולוציה של התמונה בצורה משמעותית על ידי שימוש במקרן שמראה תמונה בגודל של 10000 על 7000 פיקסלים. כדי לעשות זאת, הסרט נע לצד דרך המקרן. בעוד שלמקרן מסורתי של 70 מילימטרים יש סרט צילום בגודל של 48.5 מילימטרים לרוחב ו־22.1 מילימטרים גובה, ל־IMAX יש סרט צילום בגודל של 69.6 מילימטרים לרוחב ו־48.5 מילימטרים לגובה. המקרן מעביר את הסרט במהירות של 24 תמונות בשנייה שזוהי הנורמה בהקרנות פילם, אך עקב כך שהפריימים בפילם של IMAX מצולמים לאורך הפילם כדי להשיג רזולוציה גבוהה הרבה יותר, ולא לרוחבו כמו בכל תהליך צילום אחר שאיננו IMAX, הפילם מועבר במקרן במהירות גדולה פי 3 כדי להספיק להעביר את כל 24 הפריימים הגדולים הללו בשנייה.
הקול בשיטת IMAX.
בשנותיו הראשונות (תחילת שנות ה־70) של ה-IMAX הוא הכיל כשישה ערוצי קול מגנטיים שנמצאו על סרט הצילום. הקול ההיקפי כלל גם רמקול שמוקם על התקרה.
IMAX בישראל.
כיום אולמות IMAX בישראל נמצאים במתחמי יס פלאנט ומציגים בקביעות סרטים הוליוודיים עדכניים בפורמט IMAX, נכון ל 2022 קיימים בישראל שלושה אולמות קולנוע אשר משתמשים בפורמט ה־IMAX:
בעבר אולמות IMAX בישראל היו בבעלות חברת גלובוס מקס, להם היו שלושה אולמות קולנוע שהשתמשו בפורמט ה־IMAX:
חברת גלובוס מקס סיימה את החוזה עם חברת IMAX ב־2009 ובעקבות כך הפכה את אולמות ה־IMAX לאולמות רגילים.
תחלואה נלווית
תחלואה נלווית (בלועזית: קוֹמוֹרְבִּידיוּת, מאנגלית: comorbidity, מלטינית: co = ביחד ; morbus = מחלה) היא מושג ברפואה המציין קיומן של ישויות קליניות (מחלה, הפרעה או מצב קליני חריג אחר) המתווספות למחלה או הפרעה ראשית. המושג הוא חלק מהגישה ההוליסטית והאינטגרטיבית הקיימת ברפואה מימי קדם, ברפואה הקדומה של סין, מצרים, בבל ויוון העתיקה.
ברפואה המודרנית האנמנזה הרפואית אוספת את כל הפרטים הידועים על מחלות נלוות של הנבדק והטיפולים שהוא קיבל או מקבל. בתהליך האבחנה של אדם חולה מתייחסים לאפשרות של תחלואה נלווית על ידי בדיקת החשד לגורמים נוספים אשר יכולים להסביר את ממצאי האבחון והתסמינים והסימנים הקליניים הנצפים.
תחלואה נלווית ברפואה בכלל.
ברפואה, תחלואה נלווית מתארת את קיומן בו זמנית של מחלות והפרעות שונות. מחקרים אפידמיולוגיים בודקים את משקלן של כל המחלות שיש לחולים בקבוצה מסוימת בפרוגנוזה, תמותה ומדדים אפידיומולוגיים אחרים. נכון להיום, אין עדיין דרך מוסכמת להעריך את משקלה של התחלואה הנלווית. אחת הבעיות המתודולוגיות בניסויים האקראיים המבוקרים הנחשבים מדד הזהב ברפואה המבוססת ראיות היא הוצאתם ממדגמי הנבדקים של בעלי התחלואה הנלווית.
המושג "קומורבידיות" או "תחלואה נלווית" (או תחלואה הקיימת בו-זמנית - concomitant אצל אותו פרט) הונהג בשנת 1970 על ידי אלוואן ה. פיינשטיין, חוקר אמריקאי בתחום האפידמיולוגיה הקלינית שחקר את המחלות הנלוות אצל חולי קדחת שיגרונית חריפה והשפעתן.
פיינשטיין הצביע על כך שהתחלואה הנלווית משנה את המהלך הקליני אצל חולים בעלי אותה אבחנה ראשית על ידי השפעה על עיתוי האיבחון, הצפי הפרוגנוסטי, בחירת הטיפול ועל תוצאות הטיפול. בהמשך חקר פיינשטיין את השפעת התחלואה הנלווית בפרוגנוזה של חולי סוכרת.
המונח multimorbidity או תחלואה בו-זמנית מרובה - שהונהג על ידי חוקרים גרמנים, נמצא לפעמים בשימוש במובן של מחלות או הפרעות הקימות בו זמנית אצל אדם אחד, בלי שתוציין מחלה ראשית או index.
מבחינים לעיתים בכמה סוגים של תחלואה נלווית אצל מטופל מסוים:
א. קיומן האקראי של שתיים או יותר מחלות או הפרעות, ללא תלות ביניהן.
ב. קיומן של שתיים או יותר מחלות או הפרעות, כשהן תלויות אחת בשנייה -כולל קשר של גרימה (תחלואה נלווית אטיולוגית etiological comorbidity או החמרה, הפרעה אחת היא משנית ביחס לאחרת (למשל, ההפרעות המרובות הנגרמות על ידי הסוכרת או על ידי האלכוהוליזם הכרוני)
ג. קיומן בו זמנית אצל אותו אדם של הפרעות או מחלות שיש להן תשתית גנטית משותפת מסוימת (למשל נטייה לאפיונים אישיים של דחיית תסכול והפרעה בוויסות הרגשות במקרים עם קיום בו-זמנית של הפרעת קשב וריכוז ודיכאון).
כשהתחלואה הנלווית כוללת מספר רב של מחלות או הפרעות היא מכונה לפעמים hypercomorbidity, כשהיא בהיקף קטן יותר - hypocomorbidity.
מבחנים רבים מנסים לתקנן את המשקל או הערך של המחלות הנלוות, בין אם הן משניות או שלישוניות. כל מבחן מנסה להפוך את כל אחד מהמצבים הנלווים למשתנה יחיד שמודד את שיעור התמותה או השלכות אחרות. חוקרים מתקפים מבחנים כאלה מפני שיש להם ערך מנבא, אבל אף מבחן לא הוכר עדיין כסטנדרט.
בהרבה חולים, במיוחד מעל גיל 65 התחלואה הנלווית היא הכלל ולא היוצא מן הכלל. ככל שמתקדמים בגיל עולה שיעור התחלואה הנלווית היכולה לכלול מחלות לב, סוכרת ומחלות מטבוליות אחרות, מחלות פרקים ועצמות, מחלות כרוניות של הראות, דמנציה, הפרעות דיכאוניות וחרדתיות ועוד הפרעות כרוניות כמו עצירות, בורסיטיס כרוני, נפילות, הפרעות שינה, ירידות בחושים, למשל אצל חולה מסוים במחלת אלצהיימר יכולות להתקיים בו זמנית מחלות כמו ארתריטיס עקב היפראוריצמיה (צינית), קרצינומה של הערמונית, סוכרת ועוד.
שיעור בתחלואה הנלווית המרובה מגיעה בגיל הזקנה ל 99-49% עם 2.5-6.5 מחלות כרוניות בממוצע אצל פרט אחד.
תחלואה נלווית בפסיכיאטריה בפרט.
בפסיכיאטריה תחלואה נלווית "פסיכיאטרית" מתייחסת לקיומן של יותר מהפרעה נפשית אחת אצל אדם בזמן נתון. במדריך האבחנות הרשמי DSM, החל מהמהדורה השלישית (1980) צוינו 3 צירים של קטגוריות אבחנתיות עבור מטופל מסוים. בציר I של ההפרעות הנפשיות הקליניות - הפרעה דיכאונית נפוצה מאוד כתחלואה נלווית להפרעות אחרות באותו הציר - הפרעת פאניקה, הפרעות אכילה, הפרעה טורדנית-כפייתית, מצבים פסיכוטיים וכו'. במקרה מסוג זה הייתה מצוינת מהי ההפרעה הראשית או שהיוותה הסיבה לפנייה וייעוץ או טיפול. הציר III כלל את התחלואה הרפואית הכללית הנלווית, שיש לה רלוונטיות להפרעות הנפשיות. הציר II ציין קיומן של הפרעות אישיות ושל פיגור שכלי. האבחנות הראשיות המבוססות על ציר זה זכו לעיתים קרובות לביקורת בגלל התחלואה הנלווית הגבוהה, שמגיעה ל-60% במקרים מסוימים, מה שרמז על אפשרות לאבחנה לא מדויקת מספיק (ומכאן לא תקפה).
זאת אחת הסיבות שבמהדורה DSM -5 החלוקה לשלושת הצירים האבחוניים I,II וIII בוטלה.
בתחום הפסיכיאטריה הגבולות בין הקטגוריות האבחנתיות הם לעיתים קרובות מעורפלים, קיימת מידה רבה של חפיפה של תסמינים. התחלואה הנלווית מתייחסת תכופות לקיומן בו זמנית של תסמונות מאשר של מחלות ומשקפת הקושי לאבחן אבחנה אחת בלבד. 2. מצד שני גם בתחום הפסיכיאטריה ישנה חשיבות רבה לאבחון התחלואה הנלווית נפשית, כולל הפרעות הקשורות לשימוש לרעה ולהתמכרות לסמים פסיכואקטיביים, ליקויים קוגניטיביים וכו', ולאבחון התחלואה הנלווית ה"גופנית" -קיומן של מחלות גופניות, והתחלואה היאטרוגנית הנפשית והגופנית - תופעות לוואי של טיפולים שונים.
הפרעות נפשיות יותר שכיחות אצל החולים במחלות גופניות מאשר באוכלוסייה הכללית. מצד שני, אצל הסובלים מהפרעות נפשיות ההפרעות הגופניות הן יותר שכיחות גם כן מאשר באוכלוסייה הכללית.
המושג co-morbidity אומץ על ידי המכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית. בפורומים אחרים משתמשים גם בשם "co-occurring disorders".
התחלואה הגופנית הנלווית בהפרעות נפשיות קשות יותר כמו סכיזופרניה לא תמיד מקבלת את תשומת הלב המספקת, חלקה אינה מאובחנת ואינה מטופלת באותה מידה כמו אצל מטופלים בריאים נפשית
לחולים בהפרעות פסיכיאטריות קשות יותר יש גם שיעורי תמותה גבוהים יותר לעומת האוכלוסייה הכללית. המחלות הגופניות הכרוניות אחראיות על יותר ממחצית משיעור התמותה היתרה אצל חולי סכיזופרניה ומחלה דו־קוטבית.
סוגים של תחלואה נלווית.
לפי הרצף הכרונולוגי, היחס של גורם ונגרם (אטיולוגי) ומשקל הסימפטומים
ותחלואה נלווית טרנס-נוזולוגית -קיומן בו זמנית של ישויות נוזולוגיות הקשורות ביניהן מבחינה פתוגנטית
לותרניות
פין-יין