מקורו של המין סליקורניה בצפון אמריקה, אירופה, דרום אפריקה ודרום אסיה. שמות של סוגי סליקורניה נפוצים כוללים יַפרוּק, פיקלווד, פיקלגראס וקריתמון ימי; שמות נפוצים אלה משמשים גם לכמה מינים שאינם משתייכים לסליקורניה.
פירוש השם ביוונית הוא "צמח מלח", ובעברית שמה של הסליקורניה הוא "פרקן עשבוני".
עבור דוברי צרפתית בקנדה האטלנטית צמחים מסוג זה ידועים, בלשון הדיבור, בשם "titines de souris" (ציצי עכבר). המין האירופי העיקרי שהוא לרוב אכיל, נקרא "samphire marsh" בבריטניה, ואת המין העיקרי של הסליקורניה בצפון אמריקה ניתן לרכוש בדרך כלל בחנויות מכולת ואפשר לפעמים גם לראותו בתפריטי מסעדות, והוא בדרך כלל נקרא "שעועית ים", "סמפיר ירוק" או "אספרגוס ימי".
תיאור.
הזנים השונים של הסליקורניה הם עשבי תיבול קטנים חד-שנתיים. הם גדלים כצמח שרוע עד זקיפות מלאה, והגבעולים הבסיסיים או המסועפים שלהם עסיסיים, סדוקים, וככל הנראה מחולקים לפרקים. גבעולים ישנים יותר של הצמח עשויים להיות מעט יותר עציים בעיקרון. העלים הנגדיים הם בשרניים, ססגוניים ובעלי גבעול סגור (ובכך יוצרים את המבנה המפרקי של הצמח). קצוות העלים בצמח מצטמצמים למאזניים קטנים דמויי צווארון עם שוליים מצולקים וצרים. מינים רבים של סליקורניה הם ירוקים, אך העלווה שלהם הופכת לאדומה במצב של שלכת בסתיו.
כל הגבעולים מסתיימים בתפרחות דמויות מפרקים. כל מפרק מורכב משתי תפרחות דקות מנוגדות עם 1–3 פרחים המשובצים בחללי הציר הראשי ומוחבאים בחלקם על ידי החפות. הפרחים מסודרים במשולש, שני הפרחים לרוחב מתחת לפרח המרכזי. הפרחים הם הרמפרודיטים עם רדיאליות סימטריות פחות או יותר, עם עטיף בשרני של כל הפרחים כמעט עד הקודקוד. יש בדרך כלל אבקן אחד או שניים ושחלה עם שתי סטיגמות.
המשך המחזור של הצמח הוא בפרי. קיר הפרי (קרום עציץ) הוא קרומי. הזרע האנכי הוא אליפסואידי, עם עטיף זרעי חום-צהבהב, קרומי ושעיר. הזרע אינו מכיל פריספרם (רקמת האכלה).
כמו מרבית תת-חברי קבוצה זו בקרב מיני הסליקורניה השונים משתמשים במסלול קיבוע הפחמן C3 כדי להכניס פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה שמסביב.
הפצה ובתי גידול.
מינים שונים של "סליקורניה" מופצים באופן נרחב על חצי הכדור הצפוני ובדרום אפריקה, באזורים טרופיים וסאב טרופיים. הם אינם קיימים בכלל בדרום אמריקה ובאוסטרליה.
הם גדלים בביצות מלח בחוף ובבתי גידול מלוחים פנים יבולים כמו חופים של אגמים מלוחים. מיני "סליקורניה" הם הלופיטים ובדרך כלל הם יכולים לסבול טבילה במי מלח (hygrohalophytes).
אקולוגיה.
צמחים שונים ממין סליקורניה משמשים כצמחי מזון על ידי פגיות של כמה מינים מסדרת הפרפראים, כולל קולאופורה, "C. atriplicis" ו - "C. salicorniae" (האחרון ניזון אך ורק על ידי סליקורניה).
פילוגנטיקה.
מקורו של הזן מתוארך ככל הנראה לנקודת זמן כלשהי במהלך תקופת המיוקן באזור שבין אגן הים התיכון ומרכז אסיה. התפתחותו מתוך הסוג סרקוקורניה רב-שנתית ורגישת -כפור, הסיליקורניה השנתית, המובנית בעוצמה וסובלנית-כפור, התגבשה בין שתי תקופות: תקופת הפליוקן המאוחרת והפליסטוקן המוקדמת. בעקבות אירועים של פיזור בין-יבשתי הם הגיעו פעמיים לדרום אפריקה, ולצפון אמריקה לפחות שלוש פעמים. שתי שושלות טטראפולידיות התרחבו במהירות, עם היכולת ליישב אזורים נמוכים יותר של צמחים מליחים מאשר קרוביהם הדיפלואידים. ההתרבות והבידוד הגאוגרפי הביאו לכך שמספר רב של מינים מבודדים דומים מאוד אחד לשני וההבדלים ביניהם הם מינוריים ביותר.
שיטתיות.
הסליקורניה האירופית הוא סוג הסליקורונה שתואר לראשונה כמין, היה בשנת 1753 על ידי קארול ליניאוס נבחר כמין סוג.
הסיווג הטקסונומי של מין זה קשה ביותר (ונקרא "סיוט טקסונומי") וקביעת המינים היא משימה שנראית כמעט בלתי אפשרית עבור אלו שאינם מומחים. ישנן סיבות שונות לקשיים אלו, בין היתר בידול מורפולוגי חלש, ושונות פנוטיפית גבוהה. מכיוון שהצמחים הסוקולנטים מאבדים את מאפייניהם תוך כדי ייבושם, לעיתים קרובות לא ניתן לקבוע בוודאות דגימות מצמחים אלו, והם גם פחות מתאימים למחקרים טקסונומיים.
בהתבסס על מחקר גנטי מולקולרי (Kadereit et al. 2007, 2012), סליקורניה כולל את המינים הבאים:
ביבשת אירואסיה
בצפון אמריקה:
שימושים קולינריים.
ניתן להשתמש בסליקורניה כתוסף תיבול טרי לסלט במקום מלח או בשיטות הכנה שונות, כמו: בישול, אידוי, טיגון והחמצה של מזונות שונים במקום שימוש במלח. הסליקורניה משתלבת במתכונים של מאכלי דגים, עוף ובשר ומעניקה לתבשילים טעם מלוח עם מעט חמצמצות.
השימוש בה נפוץ במדינות רבות באירופה, בעיקר בטורקיה.
הסליקורניה האירופית היא אכילה, במצב מבושל או גולמי. באנגליה זהו אחד מכמה צמחים הידועים בשם "סמפיר" (ראו גם קריתמון ימי); נהוג להאמין שהמונח "סמפיר" מבוסס על שיבוש של השם הצרפתי, "herbe de Saint-Pierre", שפירושו "העשב של פטרוס הקדוש".
הסמפיר מבושל בדרך כלל, מאודה או בתנור מיקרוגל, ואז מצופה בחמאה או בשמן זית. בשל תכולת המלח הגבוהה שלו, יש לבשל אותו מבלי להוסיף מלח בכלל, בכמות רבה של מים. יש לו גרעין קשה ומחוטר, ואחרי הבישול נשלף הבשר האכיל מהליבה של הצמח. בשר זה, לאחר הבישול, דומה לאצות בצבעו, והטעם והמרקם הם דומים לאלו של גבעולי תרד צעירים או אספרגוס. סמפיר משמש לעיתים קרובות כליווי ימי מתאים לדגים או למאכלי ים.
בהוואי, שם הצמח הזה מכונה "אספרגוס ים", הוא לעיתים קרובות מוגש קצוץ או טחון ומשמש כתוספת עליונה לסלטים או כליווי לדגים.
בנוסף ישנם מיני סליקורניה שמניבים שמן למאכל. לא ניתן להתבסס עליהם מאחר שלעיתים הם יכולים להכיל סאפונינים, שרעילים בתנאים מסוימים.
סוג נוסף של סליקורניה מבושל ונאכל כמות שהוא או כירק כבוש. הוא משמש גם כמזון לבקר, כבשים ועיזים. בקלפיטיה שבסרי לנקה משתמשים בה להאכלת חמורים.
בחוף המזרחי של קנדה ידוע הצמח כ"סמפירים ירוקים," והוא מעדן מקומי. בדרום מזרח אלסקה הסליקורניה מכונה אספרגוס חוף. בנובה סקוטיה, קנדה, הם ידועים כ"רגלי עורב ירוקות". בקולומביה הבריטית, קנדה, הוא מכונה "אספרגוס ים" בארצות הברית הם ידועים כשעועית ים כאשר משתמשים בהם למטרות קולינריות. שמות אחרים כוללים שעועית ים ירוקה וגם כחמוצי ים וסמפיר ביצות.
בהודו, חוקרים במכון המרכזי לחקר הכימיקלים למלח ולכימיה ימית, פיתחו תהליך להפקת מלח קולינרי "מסליקורניה ברכיאטה." המוצר שהתקבל מכונה "מלח צמחי" ונמכר תחת שם המותג סלוני.
מחקר פרמקולוגי.
בדרום קוריאה פיתח תאגיד בשם "פיטו" טכנולוגיה של מיצוי מלח דל נתרן מסליקורניה, בזכות היותו צמח עם יכולת לצבירה של מלחים. החברה טוענת כי מלח צמחי המיוצר באופן טבעי ומבוסס צמחים, יעיל בטיפול בלחץ דם גבוה ומחלות כבד שומניות על ידי הפחתה בצריכת הנתרן. החברה פיתחה גם אבקת סליקורניה מופחתת מלח המכילה פוליפנולים, אנטי אוקסידנטיים ונוגדי קרישיות יתר, ולטענת החברה האבקה הזו נמצאה כיעילה לטיפול בהשמנת יתר וטרשת עורקים וכן מספקת אמצעים לסייע בפתרון המחסור העולמי במזון.
שימושים תעשייתיים.
בהיסטוריה.
אפר של צמחים סוקולנטיים מסוגים שונים: גלסוורט, סלטוורט ושל אצות קלפ שימשו כבר בעבר לאורך התקופות כמקור לאפר סודה (בעיקר נתרן פחמתי) לייצור של זכוכית וגם סבון. כניסתו של תהליך LeBlanc לייצור התעשייתי של אפר סודה החליפה את השימוש במקורות צמחיים במחצית הראשונה של המאה ה -19.
אומרי קירי שימש בעבר כחומר גלם במפעלי נייר ולוחות.
בעידן הנוכחי.
מכיוון שניתן לגדל סליקורניה באמצעות מים מלוחים והזרעים מכילים רמות גבוהות של שמן סליקורניה בלתי רווי (30% WT, בעיקר חומצה לינולאית) וחלבון (35% WT) ניתן להשתמש בצמח זה לייצור מזון לבעלי חיים וכמוצרי מזון אורגני לצורך דלקים על אדמת החוף בה לא ניתן לגדל גידולים קונבנציונליים. הוספת דשן על בסיס חנקן למי הים נראית כמגדילה את קצב הגידול ואת גובה הצמח בסופו של דבר והשפכים המגיעים ממים שמקורם בחקלאות ימית (למשל חקלאות שרימפס) יכולים להיות שימושיים למטרה זו .
שדות ניסויוניים המכילים גידולי סליקורניה ניטעו בראס אל-זאואר (ערב הסעודית), אריתריאה (צפון-מזרח אפריקה) וסונורה (צפון מקסיקו). המטרה של שדות אלו היא ייצור של דלק ביולוגי, ביו דיזל. סונורה, שם החברה האחראית על ניסויים אלו (מי ים גלובליים) טוענת שניתן לייצר כ־225-250 גלונים של ביודיזל BQ-9000 מכל הקטאר (כ 2.5 אקר) של גידול סליקורניה, וכן מקדמת תוכנית בעלות של 35 מיליון דולר כדי לייצר חוות ענק של גידולי סליקורניה בעיר ביה דה קינו.
לגבעולים ולשורשים של צמחי סליקורניה ברכיטה יש "אחוזים גבוהים של" תאית בעוד שלחלקים העדינים יותר בצמחים אלו, למשל הגבעולים הדקים יותר, יש תכולת תאית שהיא משמעותית נמוכה יותר "בסליקורניה ברכיטה באה לידי ביטוי" הדומיננטיות של גלקטוז, מנוז, אראבינוז, ראמנוז ו גלוקוז, עם נוכחות דלה של ריבוז וקסילוז ברב-סוכר המבני שלהם.
ב-100 גרם סיליקורניה יבשה יש רק 7 גרם נתרן (להשוואה, ב-100 גרם מלח שולחן יש 36 גרם נתרן), 1.5 מ"ג סידן, כמעט גרם ברזל, 3 מ"ג אשלגן ו-16.7 גרם חלבון.
שימושים סביבתיים.
סוג של צמחים אלו נמצאו כיעילים מאוד בהסרת סלניום מאדמה, אשר נספג על ידי הצמח ולאחר מכן משוחרר לאטמוספירה כדי להיות מפוזר באמצעות הרוח נמצא כי בסוג Pickleweed (סליקורניה bigelovii) יש ממוצע גבוה יותר של תהליך אידוי, בשיעורים הגבוהים משמעותית יותרמאשר מינים אחרים.
פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג
דירה קהילתית