החלק הדרומי של השכונה היה שייך לתחום השיפוט של עיריית יפו והיו בו פרדסים של ערבים מקומיים, לאחר נטישתם בזמן מלחמת העצמאות, היו אמורים להקים שם את החלק הדרומי של נווה שאנן. אך ריבוי בעלות על הקרקעות במתחם לא אפשר לבנות את החצי הדרומי של השכונה. אריה פילץ יזם מקומי, רכש את בהדרגה את הקרקעות וב-1963 הציע להקים על אותן קרקעות את התחנה המרכזית החדשה. פילץ, אשר היה נחוש לנצל את זכויות הבנייה המגיעות לו ולהקים שם טרמינל אוטובוסים בינעירוני, ללא כל התחשבות במצב הסביבה וטובת תושבי המקום ותוך כדי הרס אחד הרחובות שהיווה את תוכנית המנורה של מתכנן השכונה.
פתיחת המדרחוב והתחנה המרכזית החדשה.
בסוף שנת 1992 החלו העירייה תוכניות להפיכת רחוב נווה שאנן אל מדרחוב ולחברו אל מתחם התחנה המרכזית בתור חלק מתהליך החייאת השכונה כמה שבועות לאחר פתיחת התחנה נפתח המדרחוב עם כניסה תת-קרקעית ממנו ישירות אל מתחם התחנה.
בניית התחנה, אשר תוכננה על ידי האדריכל רם כרמי, הסתיימה ב-1993 ונפתחה ב-18 באוגוסט באותה השנה. האזור כולו התדרדר בשל חילופי אוכלוסייה, התבלות המבנים הקיימים באזור והזנחתם, ואי ההשקעה של העירייה בתשתיות ושירותים קהילתיים. התחנה החדשה הפכה למוקד אזורי, אשר קיבל גוון רב-תרבותי ומשרת בעיקר את צורכיהם המסחריים של אוכלוסיית הזרים באזור. מתחם ביאליק הפך לאזור פשע, המשמש גם כמקום מפגש לנרקומנים, זונות וחסרי בית. התחנה המרכזית הישנה הפכה אף היא לאזור נטוש, משום שכל תנועת האוטובוסים עברה לתחנה החדשה, ושטח התחנה הישנה הפך לחניון אוטובוסים ומכוניות. ב-2 באוגוסט 2009 נהרסו הרציפים האחרונים שנותרו בתחנה, לאחר ששלושה רציפים נוספים נהרסו ב-2001.
בנוסף, עברה השכונה גם שינויים באופי האוכלוסייה. אם בשנותיה הראשונות של השכונה התושבים המייסדים היו ברובם בעלי מקצועות חופשיים, המתקשרים לתחומי מלאכה ובנייה, הרי שברבות השנים חלקם עזבו את האזור, או שהשכירו את השטחים והמבנים למשפחות אחרות, אשר באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. בסוף המאה ה-20 האזור הפך לפחות אטרקטיבי בשל התופעות האורבניות השונות שצוינו לעיל, והחל למשוך גורמי פשע, משפחות מעוטות יכולת, ועובדים זרים, בשל שכר הדירה שהיה נמוך יחסית.
השכונה כיום.
ב-2005 הועבר בית הספר ביאליק למבנה של בית ספר רוגוזין ברחוב העלייה, וחלק ממבנהו נהרס. מבנה נוסף נשאר ונמסר לשימושה של משטרת ישראל. לידה הוקמה ב-2007 "גינת לוינסקי" - גינה ציבורית עם מגרש ספורט וגן שעשועים. בלב הגינה ממוקמת ספריית גן לוינסקי - מרכז קהילתי עצמאי וייחודי המציע פעילות פנאי ותרבות למגוון הקהילות המתגוררות בשכונה.
לפי תוכנית המתאר תל אביב 5000 שהוצגה ב-2 בפברואר 2010, נווה שאנן ואזור התחנה המרכזית הישנה יועדה לפיתוח כשכונת מגורים, בעיקר לצעירים, בשילוב שימושים נוספים. לאורך נתיבי איילון יפותח מרכז עסקים ראשי ויקומו מגדלים. בשטחי התחנה המרכזית יוקם מרכז ציבורי שבמקור היה אמור לכלול את בית הספר לאמנות מנשר, שלא עמדו במימון הפרויקט וכיום עתיד להיות הבית של להקת בת-שבע.
עיריית תל אביב-יפו פרסמה ב-2009 מלגת לימודים לעידוד סטודנטים וצעירים להתגורר באזור נווה שאנן והתחנה המרכזית הישנה. משנת 2014 עד שנת 2020 התקיים בשכונה פסטיבל מנורת לילה, פסטיבל אמנות ואור עירוני, שהתבסס על "תוכנית המנורה", האירוע משך אליו קהל של אלפים מדי שנה מכל הארץ. נכון לשנת 2020, ישנה הגירה חיובית מאסיבית של אוכלוסיות חזקות עקב פיתוח נדל"ן מואץ. גורמים נוספים להתפתחות השכונה הם יוזמות קהילתיות ועירוניות הכולל את הפיכת התחנה המרכזית הישנה לגינה ציבורית זמנית בשנת 2015 ומרכז ייעוץ עירוני לחברות הזנק בשם הרציף, פתיחת מרכז קהילתי בשנת 2017 ברחוב הגר"א 28 והקמת גלריית המשאבה, גלריה עירונית חדשה.
נכון ל-2020 על פי הערכות כמעט מחצית מהתושבים בשכונה הם עובדים זרים ומבקשי מקלט. תושבים אלו מצאו להם את המסגרות הפרטיות והייחודיות שלהם, אם באמצעות ארגון גני ילדים פרטיים בדירות ספציפיות של אימהות, או הסבת מרתפים לכנסיות מקומיות, ושימוש במקומות שונים בשכונה לשם מפגשים ארעיים במשך היממה.
פלאיונה
פלאיונה (ביוונית: Πληιόνη) במיתולוגיה היוונית הייתה נימפת ים ואחת מן האוקיינידות אשר בהר קילנה (Kyllene) שבארקאדיה, דרום יוון. היא הייתה בתם של אוקיינוס וטתיס ורעייתו של הטיטאן אטלס, ולשניים נולדו שבע הפליאדות. פלאיונה הייתה ככל הנראה אפימליס (epimelis, נימפת הכבשים), האלה האחראית לפריון עדרי הכבשים והבקר. הפירוש המילולי של שמה הוא "להרבות, להגדיל את המספר". נכדה, הרמס, היה אל משק החי.
תדליק לי ת'אוטו
אולודום
אוֹלוֹדוּם (Olodum) היא קבוצה תרבותית הפועלת בקרב הקהילה האפרו-ברזילאית בעיר סלבדור, בירתה של מדינת המחוז באהיה שבברזיל.
אולודום נוסדה בשנת 1979 כקבוצה בשם "הגוש האפרו קרנבלי של סלבדור" במטרה מוצהרת להילחם בגזענות, לעודד את ההערכה העצמית והגאווה בקרב האפרו-ברזילאים ולפעול למען זכויות האזרח של קבוצות שוליים. כיום היא מוכרת על ידי ממשלת באהיה כארגון לא ממשלתי הפועל לתועלת הציבור. הקבוצה מקיימת פעילויות תרבות, בעיקר בתחומי המוזיקה והתיאטרון, שבהן משתתפים ילדים ובני נוער תושבי סלבדור: במהלך השנים היו חברים בה אלפי אנשים ורבים עוד יותר נטלו חלק בפעולותיה. מדי שנה משתתפת הקבוצה בקרנבל. קבוצת המוזיקה של אולודום - הלהקה (a banda) המורכבת ממתופפים ונגני כלי הקשה שונים, מנגנת מוזיקה אפריקנית קצבית ומשלבת בה רגאיי ומקצבים לטיניים כמו סמבה. מאז שנת 1987 הוציאה הלהקה אלבומים רבים. שנת 1990 הייתה שנה של חשיפה עולמית: פול סיימון הקליט עם אולודום את "The Obvious Child" ("הילד הברור מאליו"), אחד משירי אלבומו "Rhythm of the Saints" ("מקצב הקדושים"); הקליפ לשיר צולם בפֶּלוֹרִינְיוּ, שהוא הרובע העתיק של העיר סלבדור. בשנת 1995 השתתפה הלהקה בקליפ של מייקל ג'קסון שהוכן לשיר "They Don't Care About Us" ("לא אכפת להם מאתנו"). "גרסת אולודום" של השיר, שמתאימה את עצמה לקצב התיפוף של הלהקה, הפכה פופולרית יותר אף מן הגרסה המקורית שבאלבום. אולודום שיתפה פעולה עם אמנים נוספים, ובהם קייטנו ולוזו, דניאלה מרקורי, הרבי הנקוק, ויין שורטר וג'ימי קליף.
סער 4
סער 4 הוא שם כולל לשלושה דגמים של ספינת טילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי, שנבנו במספנות ישראל. סער 4 תכלית, סער 4 נדרן וסער 4 נצ"ל (נגד צוללות).
ספינות סער 4 הוכנסו לשירות בשייטת ספינות הטילים בין פברואר 1973 לשנת 1979. כל ספינות סער 4 הוצאו בהדרגה משירות בחיל הים.
הספינות.
ספינות "סער 4" תוכננו בחיל הים ונבנו במספנות ישראל, כשיפור של דגם סער 3. השיפורים היו במספר תחומים:
ספינות סער 4 צוידו ב-8 טילי גבריאל, תותח 76 מ"מ, תותחי 20 מ"מ ומקלעים. הן יועדו לצוות של עד 50 איש ולשהייה של עד שלושה שבועות בים.
שתי ספינות ראשונות של סער 4, מדגם "תכלית", אח"י רשף ואח"י קשת, הצטרפו לחיל הים בשנת 1973 לפני מלחמת יום הכיפורים. בין השנים 1974 ל-1975 צורפו עוד ארבע ספינות מאותו דגם. בשנים 1978 ו–1979 נוספו עוד ארבע ספינות מדגם "נדרן".
פעילות מבצעית בחיל הים.
ספינות סער 4 נטלו חלק בכל המלחמות והמבצעים, השמדת ספינות אויב ותפיסת ספינות מחבלים. להלן המבצעים העיקריים:
במלחמת יום הכיפורים היו בסדר הכוחות (סד"כ) של הצי הישראלי רק שתי ספינות מדגם מתקדם זה: "אח"י רשף" ו"אח"י קשת". הספינות השתתפו בקרב לטקיה (סוריה), קרב הסט"ילים הראשון בעולם. "אח"י רשף" ירתה את הטיל הקרבי הראשון בתולדות צה"ל, שפגע במטרתו, לעבר מקשת סורית. "אח"י קשת" השתתפה בקרב פורט סעיד (מצרים), אך לא הגיעה למגע עם האויב. בקרב השני בחופי מצרים, קרב דמיאט, השתתפו שתי הספינות מדגם סער 4. הפעם הייתה זו "אח"י קשת" שירתה את הטיל הראשון מהצד הישראלי ופגעה בספינת טילים מצרית. בהמשך המלחמה הופעלו ספינות סער 4 בהפגנת נוכחות במרכז הים התיכון לאבטחת השיט לישראל. וכן השתתפו, עם שאר השייטת, בהפגזת מתקני חופים בסוריה ובמצרים. בליל 11/12 אוקטובר, במסגרת הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973, פעלו זוג ספינות סער 4 כפלגה עצמאית בפיקוד אלי רהב והבעירו את מתקני הנפט הסוריים בבניאס.
היערכות בים סוף - לאחר המלחמה, באפריל 1974 לצורך תגבור הכוח הימי בזירת ים סוף (זי"ס), הוצבו הספינות "רשף" ו"קשת" בשארם א-שייח' ("מפרץ שלמה") שבסיני. הספינות הפליגו מסביב לאפריקה בפיקוד סא"ל גדעון רז. הדרך של 12,790 מייל (כ-23,000 ק"מ), נמשכה 35 ימים - מבצע מוניטין. בעת החניה בדרום אפריקה נעשתה הצגת תכלית משכנעת. מפקד הצי הדרום אפריקני הציע לקנות את הספינות עם הצוותים בו במקום. צי דרום אפריקה הזמין 4 ספינות סער 4 שנבנו במספנות ישראל וחומשו במערכות נשק גבריאל.
במלחמת לבנון - ביוני 1982 השתתפו ספינות סער 4 באבטחת הנחיתה הראשית שנעשתה מצפון לצידון, בהפגזת מטרות מחבלים בחוף. כן קיימו אבטחה אזורית רצופה וסגירת המוצא הימי של לבנון.
מכירת ספינות סער לציים זרים והוצאה מהשירות.
בדצמבר 1976 ייצאה ישראל שני סטי"לי סער 4 לדרום אפריקה. הן זכו לשמות SAS SHAKA ו-SAS SCORPION. הצוותים הדרום-אפריקניים התאמנו בחיפה והפליגו אחר כך לדרום אפריקה דרך גיברלטר.
שתי ספינות הסער הראשונות שסיימו את השירות בחיל הים הישראלי היו אח"י רומח, שנמכרה לצ'ילה בשנת 1979 ואח"י קשת שנמכרה בעקבותיה לצ'ילה בשנת 1980. הצוותים הצ'יליאנים התאמנו בשארם א שייך והפליגו לצ'ילה מהים האדום דרך באב אל מנדב.