פעמים אחדות הועלו בכנסת הצעות חוק פרטיות להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. אף אחת מהצעות אלה לא הגיעה לקריאה ראשונה.
בהצעות: בכנסת השמונה עשרה על ידי חברי הכנסת משה גפני ואורי מקלב, בכנסת התשע עשרה על ידי חבר הכנסת משה גפני וקבוצת חברי הכנסת, ועל ידי חברת הכנסת איילת שקד וקבוצת חברי הכנסת, ובכנסת העשרים על ידי חברי הכנסת משה גפני ואורי מקלב (פ/1374/20), על ידי חברי הכנסת ניסן סלומינסקי ובצלאל סמוטריץ', על ידי חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ' וקבוצת חברי הכנסת ועל ידי חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.
בממשלת ישראל השלושים ושלוש.
בשנת 2014, לאחר שבג"ץ פסל חוק שנועד לטפל בבעיית המסתננים, העלתה חברת הכנסת איילת שקד מהבית היהודי הצעת חוק להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שאושרה בוועדת השרים לחקיקה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש. בהקשר לכך אמר שר הכלכלה נפתלי בנט על הכינוי "חוק עוקף בג"ץ" שניתן לעיתים בתקשורת לחקיקה כזו: "אין חוק עוקף בג"ץ, יש פסיקה עוקפת כנסת. הכנסת והממשלה הן הריבון בישראל, והצעת החוק של ח"כ שקד מחזירה את עקרון הפרדת הרשויות משיעורי האזרחות אל המציאות". ההצעה לא הגיעה לקריאה ראשונה בכנסת.
בממשלת ישראל השלושים וארבע.
בהסכם הקואליציוני שנחתם בין מפלגות הליכוד והבית היהודי עם הקמת ממשלת ישראל השלושים וארבע, התחייבו הצדדים לתמוך בהוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, כאשר הרוב שיידרש להתגברות יהיה של 61 חברי הכנסת. לסיעת "כולנו" ניתן חופש הצבעה בנושא זה.
בספטמבר 2017 פרסמו שרת המשפטים איילת שקד ושר החינוך נפתלי בנט הצעה לחקיקת חוק יסוד: החקיקה, בו נקבע בין השאר מנגנון התגברות ברוב של 61 חברי כנסת.
באפריל 2018, בעקבות משבר הטיפול בבעיית המסתננים, לאחר מספר פסילות חוקים על ידי בג"ץ ואי הצלחה של הממשלה להגיע להסכם עם מדינה שלישית שיעמוד בדרישות בג"ץ, העלו מפלגות הבית היהודי והליכוד הצעות להוספת פסקת התגברות. בראשית מאי 2018 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה פה אחד, הצעת חוק שמאפשרת לכנסת לחוקק ברוב חבריה (61) חוק שפסל בית המשפט בשל סתירה לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פולמוס ציבורי.
הפולמוס הציבורי סביב פסקת ההתגברות הוא המשך של פולמוס ציבורי על היחסים בין הכנסת לבית המשפט העליון אשר נידון בהרחבה בעקבות המהפכה החוקתית. בנוסף למחלוקת הבסיסית האם ראוי להוסיף לחוק היסוד פסקת התגברות, בקרב התומכים בהצעה יש מחלוקת האם די ברוב של 61 חברי כנסת כדי לשוב ולחוקק חוק שבוטל, בדומה לפסקה בחוק יסוד: חופש העיסוק. או שיש צורך ברוב מיוחד, גדול יותר. חלק מן הפולמוס עוסק בשאלות החוקתיות העקרוניות וחלקו מתמקד בהצעות ספציפיות.
הפולמוס העקרוני.
טיעונים בעד הפסקה.
מצדדי הפסקה רואים בה איזון ראוי בין סמכותה של הכנסת לבין תפקידו של בית המשפט העליון.
במדינת ישראל אין חוקה אלא חוקי יסוד בלבד. ו נחקקו בשנת 1992 ברוב קטן יחסית: חוק “כבוד האדם וחירותו” למשל נתמך על ידי 32 חברי כנסת. מצדדי פסקת ההתגברות טוענים כי המחוקק מעולם לא התכוון להעניק לבית המשפט סמכות לבטל חוקים הסותרים את שני חוקי יסוד אלו (אוריאל לין, ממקדמי החוקים הגיב לחלק מהטענות). אולם בית המשפט העליון, בהובלת השופט אהרן ברק, נטל לעצמו, באופן חד-צדדי, סמכות כזו. יתרה מזו, המהפכה החוקתית עליה הכריז ברק עשתה שימוש בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו כעוגן של המהפכה החוקתית. סעיף 8 לחוק יסוד זה קובע כי “אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו”. המהפכה החוקתית אפשרה לבית המשפט להיות המחליט היחיד מה הם “ערכיה של מדינת ישראל”, מהי “תכלית ראויה” ומתי היא נחשבת “עולה על הנדרש”.
פרופ' גדעון ספיר ניסח את ההצדקה שבפסקה כזו בראייה עקרונית של החוקה כמיועדת ליצור דיאלוג. לשיטתו, ראיית החוקה כמיועדת לשריין ערכים ועקרונות יסוד, ולמסור לבית המשפט את הסמכות להגן עליהם מפני הרשות המחוקקת, לוקה במספר פגמים מהותיים:
לעומת תפיסת החוקה כמשריינת ערכים יסודיים, מציע ספיר את 'המודל הדיאלוגי לחוקה'. לפי תפיסה זו, הנחת היסוד היא שהחלטות בסוגיות מהותיות חייבות להתקבל בידי הציבור, לאחר שיקול דעת מעמיק. בהתאם לכך, תכליתה של החוקה איננה להעניק לבית המשפט יכולת לבלום חקיקה פוגענית של הפרלמנט, אלא לעודד שיח דמוקרטי רציני ומיושב בשאלות חוקתיות של זכויות אדם. הצורך בחוקה הוא בשל החשש מפני קבלת הכרעות ערכיות חשובות ללא דיון רציני ומתוך אילוצים פוליטיים צרים. הענקת הסמכות לבית המשפט לפסול חוק הפוגע לתפיסתו בחוקה, תאלץ את המחוקק לקיים דיון רציני בשאלה זו, ותמנע קבלת חוקים פוגעניים באופן פזיז. אם, לעומת זאת, יקבל המחוקק הכרעה ערכית המנוגדת לזו של בית המשפט, יוכל לשוב ולחוקק את החוק, לאחר שהדיון הציבורי המיושב הביא להכרעת נציגי הציבור באופן שונה מזה של בית המשפט. ספיר הדגיש כי יש לנסח את פסקת ההתגברות כמאפשרת לכנסת לחלוק על פרשנותו של בית המשפט ולהתגבר עליה, ולא להתגבר על הוראות חוק היסוד, דבר שיפגע בלגיטימיות של מימוש ההתגברות.
גם פרופ' יואב דותן הביע תמיכה בחקיקת פסקת התגברות. לדבריו בדמוקרטיות המעניקות לבית המשפט סמכות ביקורת שיפוטית על חקיקה, מקובל מודל המבטיח אחריותיות דמוקרטית: או באמצעות בחירת השופטים בידי נבחרי העם, או באמצעות הגבלות על הביקורת השיפוטית, כאלה המותירות את זכות המילה האחרונה לרשות המחוקקת. יתרונות נוספים שמנה דותן להצעתו הם הפריית השיח החוקתי ומניעת הפיכתו לנחלת בתי המשפט לבדם וכן מימוש ההנחה המקובלת לפיה עקרונות חוקתיים אינם מוחלטים אלא יחסיים. .
לצד הנמקות חוקתיות עקרוניות, נטען על ידי תומכי הפסקה כי בישראל, בשל האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון, המתבטא בין השאר בהרחבת זכות העמידה, הרחבת מתחם השפיטות, ובשל זכות הווטו של השופטים על מינויים לבית המשפט העליון, הצטבר בידי בית המשפט העליון כוח רב ולכן נדרשת הפסקה כדי לאזן את כוחו של בית המשפט.
טיעונים נגד הפסקה.
מתנגדי הפסקה טוענים כי מתן אפשרות לפרלמנט לחוקק חוק שנמצא מנוגד לחוקה על ידי בית המשפט, מערער על הגדרתה של החוקה ככזו. לשיטתם מודל כזה מאפשר למחוקק לפגוע בערכי היסוד הקבועים בחוקה בשל מטרות פוליטיות צרות, ובכך מתייתרת למעשה החוקה. חברת הכנסת ציפי לבני הגדירה את חקיקת פסקת ההתגברות כחלק מ"מהלך כולל של פירוק הדמוקרטיה הישראלית מיסודותיה", ונימקה: "הואיל והכנסת נשלטת על ידי הממשלה, אם המהלך נגד בג"ץ לא ייבלם, נישאר עם רשות אחת — ממשלה, ועם אדם אחד — ראש ממשלה, העושה כרצונו ומשלם לשותפיו, מיעוט המנצל את כוחו הפוליטי בממשלה". גם סקירה של המכון הישראלי לדמוקרטיה, המתנגד להוספת הפסקה, הצטרפה לטיעון. לפי הסקירה, במדינות דמוקרטיות יש עד שבעה מנגנונים המאזנים בין הרשויות השונות, ואילו בשיטת הממשל בישראל כוחה של הכנסת באיזון הממשלה מוחלש עד כדי חוסר אפקטיביות, ובית המשפט העליון הוא המוסד היחיד המאזן את כוחה של הממשלה. לפיכך הפגיעה בכוחו תנטרל בפועל את הפרדת הרשויות בישראל.
עוד טוענים המתנגדים כי בית המשפט העליון בישראל נוהג בריסון יחסי, ואינו מרבה לפסול חוקים, כך שאין צורך לאזן את סמכויותיו, בהן הוא משתמש באיפוק בעצמו. על פי סקירת המכון הישראלי לדמוקרטיה, סך החוקים שנפסלו באופן זה עומד על 18 בלבד. המכון הישראלי לדמוקרטיה והשופט בדימוס אליהו מצא פרסמו השוואות למדינות אחרות, כדי להמחיש טענה זו.
פולמוס על הצעות ספציפיות.
העלאתה של הצעה להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, באפריל 2018, עוררה דיון ציבורי רחב:
תמיכה בהצעה.
יו"ר הבית היהודי השר נפתלי בנט ושרת המשפטים איילת שקד אמרו לאחר אישור הצעת החוק בוועדת השרים לענייני חקיקה: "הממשלה היום התחילה בבניית חומת ההפרדה בין שלוש הרשויות. התערבות בג"ץ בחקיקה ובהחלטות ממשלה חרגה מזמן מהנורמה המקובלת. פסקת ההתגברות תחזיר את אמון הציבור בבית המשפט העליון ותשיב את תפקידיהן המקוריות של הרשויות: הכנסת מחוקקת, הממשלה מבצעת, בית המשפט מפרש. אל לה לרשות להתערב בחברתה. יש לזכור כי הכנסת, כמייצגת את העם, היא הריבון כמו בכל דמוקרטיה מתוקנת".
תנועת "רגבים" קראה לראש הממשלה נתניהו לאשר פסקת התגברות שתדרוש רוב רגיל לשם החייאת חוק שנפסל בבג"ץ, וזאת כדי לאפשר לממשלה ולכנסת להתמודד באופן אפקטיבי עם ההסתננות לישראל, פיגועי טרור, השבת גופות חללי צה"ל ואתגרים אחרים.
גם פורום קהלת פרסם סרטון הקורא לאיזון בית המשפט העליון, בשל סמכויותיו החריגות ביחס למקובל בעולם.
התנועה למשילות ודמוקרטיה המליצה על חקיקת המודל הבריטי ולחלופין חקיקת פסקת ההתגברות, אך בכל מקרה ללא דרישת רוב מעבר ל-61 חברי הכנסת, שלשיטת התנועה פוגעת בריבונות הכנסת. התנועה גם פרסמה נתונים המלמדים על גידול ניכר במספר החוקים הנפסלים, עד לרמה של 12 חוקים שנפסלו בשנים 2012–2017, ובמהירות הפסילה, עד שחמש הפסילות ב-2017 היו, בממוצע, תוך פחות משנה מחקיקת החוק.
אביחי מנדלבליט, היועץ המשפטי לממשלה, הביע בדצמבר 2020 תמיכה בביצוע שינויים משמעותיים במערכת המשפט, כולל פסקת התגברות.
התנגדות להצעה.