פרנסיסקו סנצ'ס גומס (בספרדית: Francisco Sánchez Gomes; 21 בדצמבר 1947, אלחסירס, ספרד — 25 בפברואר 2014, קנקון, מקסיקו), שנודע בשם הבמה פאקו דה לוסיה (Paco de Lucía) או פאקו, היה יוצר וגיטריסט ספרדי, הוכר ברחבי העולם כאמן פלמנקו מוערך. דה לוסיה הוביל קו של סגנון פלמנקו מודרני, והיה לאחד מנגני הפלמנקו הבודדים שהצליחו גם בסגנונות אחרים, כמו ג'אז, מוזיקה קלאסית ומוזיקת עולם.
שיתוף הפעולה החדשני של פאקו עם זמר הפלמנקו המצליח קאמארון דה לה איסלה היה לחלק ממהפכת הפלמנקו המודרני. פאקו שיתף פעולה גם עם אמני הפיוז'ן אל דימיולה וג'ון מקלפלין, ושלושתם הוציאו יחד אלבום בשם "Friday Night In San Francisco", שהתחבב על אוהבי הפיוז'ן. פאקו דה לוסיה העריך מאוד את סאביקאס איתו נפגש מספר פעמים ודה לוסיה הדגיש לו את מיצירותיו.
בתחום הקלאסי - פרשנותו ל"קונסיירטו דה ארנחואס", יצירתו הידועה של חואקין רודריגו, זכתה לשבחים רבים.
לקהל הרחב, דה לוסיה נודע בעקבות הופעתו בקליפ של בריאן אדמס לשיר "?Have You Ever Really Loved a Woman".
זכה בפרס נסיך אסטוריאס לשנת 2004 בקטגוריית אמנויות.
מת מדום לב כששהה במקסיקו, בגיל 66.
פנדר טלקסטר
פנדר טלקסטר (Fender Telecaster), ידועה גם כ-Tele, היא גיטרה חשמלית 2 פיקאפים
(Pickup) טיפוסית בעלת גוף מוצק (שאינו חלול) שתוכננה ומיוצרת על ידי פנדר.
עיצובה פשוט אך יעיל, בעלת צליל מהפכני שקבע את הטרנד בתחום הגיטרות החשמליות והמוזיקה הפופולרית.
הושקה לתפוצה ארצית בשם Broadcaster בסתיו 1950 והייתה הגיטרה הראשונה מסוגה שיוצרה בכמות גדולה.
יצור הטלקסטר ממשיך עד היום בשלל תתי דגמים שונים, מה שהפך אותה לאחת הגיטרות החשמליות המוכרות, והנמכרות ביותר בעולם.
צליל.
הטלקסטר ידועה בצליל ה"בהיר" וה"חותך" שלה. סודו של הצליל הזה טמון בעיקר בפיקאפ הגשר שלה שמלופף ביותר חוטי נחושת ולכן בעל תפוקה גבוהה יותר, לפעמים אף פי 2 מפיקאפ הצוואר.
הגוף המוצק של הגיטרה מאפשר לה להעביר צליל מוגבר ונקי של המיתרים. עובדה זו היוותה שיפור לעומת עיצובים אחרים לגיטרות. הצליל הייחודי של הטלקסטר הופך אותה למזוהה מאוד עם מוזיקת קאנטרי, אולם היא נפוצה במגוון סגנונות אחרים ומשמשת גיטריסטים המתמחים במגוון ז'אנרים.
אמן ידוע במטאל שמשתמש בטלקסטר הוא גיטריסט הלהקה מרילין מנסון.
טלקסטר
קרן גשר
אופרה גרמנית
אוֹפֵּרָה גֶּרְמָנִית הוא מונח שמתאר את האופרה שנוצרה במרחב דובר הגרמנית, בעיקר גרמניה (או המדינות שקדמו לה) ואוסטריה. המונח מתייחס על פי רוב לאופרות כתובות גרמנית, אך יש הכוללים בו גם מלחינים גרמנים שכתבו בלשונות אחרות.
האופרה הגרמנית הופיעה זמן קצר לאחר הולדת האופרה באיטליה. האופרה האיטלקית הראשונה הייתה "דפנה" של יאקופו פרי משנת 1598. בשנת 1627 הלחין היינריך שיץ את המוזיקה לתרגום הגרמני של אותה לברית. במהלך רוב המאה ה-17 והמאה ה-18 השתדלו כותבי האופרות הגרמניות, בלי הצלחה יתרה, להשתחרר מההשפעה האיטלקית, והמלחינים הגרמנים הטובים ביותר, כמו גאורג פרידריך הנדל וכריסטוף ויליבלד גלוק, העדיפו ליצור אופרות במסורת ה"אופרה סריה" האיטלקית. מספר מלחינים בתקופת הבארוק, בהם ריינהרדט קייזר, ניסו ליצור זרם אופראי גרמני נבדל שיתחרה בעליונות האיטלקית, אבל רק עם הופעתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט הסתמנה מסורת בת-קיימא של אופרה רצינית בשפה הגרמנית.
מוצרט נטל את הסוגה הפשוטה והעממית של הזינגשפיל והפך אותה למשהו מתוחכם ו"גבוה" יותר. לודוויג ואן בטהובן הלך בעקבותיו ב"פידליו" האידיאליסטי שלו, וקרל מריה פון ובר ייסד, ביצירה "הקלע החופשי", צורת אופרה גרמנית ייחודית בהשפעת הרומנטיקה. את חידושיו של ובר נטל ריכרד וגנר לכיוונים חדשים ומהפכניים. וגנר, אחת הדמויות המשפיעות ביותר והשנויות במחלוקת בתולדות המוזיקה, חתר להשיג את אידיאל האופרה שלו כ"דרמה מוזיקלית", ביטל כל הבחנה בין אריה לרצ'יטטיב, עשה שימוש ברשת סבוכה של לייטמוטיבים וחיזק לאין שיעור את כוחה ועושרה של התזמורת. וגנר גם פנה אל המיתולוגיה הגרמאנית במחזור האופרות הכביר "טבעת הניבלונגים", פרי יצירתו.
המהפכה האדירה שחולל וגנר באופרה נמשכה גם אחרי מותו, ולא רק באופרה הגרמנית. המצליח ביותר בין ממשיכיו בגרמניה היה ריכרד שטראוס. האופרה פרחה בארצות דוברות גרמנית בראשית המאה ה-20 בזכות אישים כמו פאול הינדמית, פרוצ'ו בוזוני וקורט וייל, עד שעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה כפתה על מלחינים רבים דומייה או גלות. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 היו מלחינים דוברי גרמנית, כמו ארנולד שנברג ואלבן ברג, חלוצים בפיתוח ויישום טכניקות חדשניות - אטונאליות וסריאליזם. אחרי מלחמת העולם השנייה, שאבו מחברי אופרה צעירים השראה מן הדגם שהציבו שנברג וברג. עם מלחיני האופרה בימינו אלה נמנים הנס ורנר הנצה וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
מבט אחד בשמות "מוצרט", "בטהובן", "ובר", "שנברג" ו"ברג" מספיק כדי להדגים את חשיבותה והשפעתה הרבה של האופרה הגרמנית על התרבות האירופית כולה. עדות לכך הוא גם מספרם הגדול של בתי אופרה, בייחוד בגרמניה, שם כמעט בכל עיר גדולה יש תיאטרון משלה להפקת יצירות כאלה, לצד אירועים אופראיים בעלי שם עולמי, כמו פסטיבל זלצבורג.
תקופת הבארוק.
הולדת האופרה הגרמנית.
האופרה הראשונה בעולם הייתה "דפנה" של יאקופו פרי, שהועלתה בפירנצה ב-1598. שלושים שנה אחר כך יצר היינריך שיץ את האופרה הראשונה בשפה הגרמנית, כאשר הלחין את התרגום לגרמנית של המשורר מרטין אופיץ לליברית של "דפנה". המוזיקה ל"דפנה" של שיץ אבדה מאז, והפרטים שהגיעו לידינו על ההצגה מעורפלים וחלקיים, אבל ידוע שהאופרה נכתבה לרגל נישואיו של הלנדגראף גאורג השני מהסן-דרמשטדט לנסיכה סופיה אליאונורה מסקסוניה, שנערכו בטורגאו בשנת 1627. כמו באיטליה, פטרוני האופרה הראשונים בגרמניה ובאוסטריה היו בני משפחות המלוכה והאצולה, שנטו להעדיף מלחינים וזמרים מדרום להרי האלפים - בין השאר משום שהמוזיקה האיטלקית (והתרבות האיטלקית בכלל) נתפסה כמעודנת ואינטלקטואלית יותר, ולפיכך הולמת יותר את חצרות האצולה בצפון אירופה. אנטוניו צ'סטי זכה שם להצלחה גדולה במיוחד, כשהציג את האקסטראוואגנצה האופראית הכבירה Il pomo d'oro (תפוח הזהב) בפני החצר הקיסרית בווינה ב-1668.
לאופרה האיטלקית הייתה שליטה בלתי מבוטלת בארצות דוברות הגרמנית לכל אורך תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית. אף על פי כן, צורות מקומיות החלו להתפתח לצדה. בנירנברג, בשנת 1644, כתב זיגמונד שטאדן את ה"פסטורלה הרוחנית" Seelewig ("נצח הנשמה"), שניתן לראות בה את היצירה הראשונה ששרדה בז'אנר הזינגשפיל, סוגה של אופרה גרמנית שהאריות מופיעות בה לסירוגין עם דיאלוג מדובר. Seelewig הייתה מחזה מוסר אלגורי בהשראת הדרמות האופייניות לתקופה, והיא האופרה הגרמנית הראשונה שהמוזיקה שלה שרדה. הלברית היא תרגום (מאת גאורג פיליפ הארסדרפר) של מחזה איטלקי מוקדם מאת ניקולו נגרי (1606), והוא עוסק בעימות בין הנשמה והגוף במסווה של דיאלוג בין רועָה ורועֶה.
אופרה בהמבורג בשנים 1678 - 1738.
התפתחות חשובה אחרת הייתה ייסוד ה- Theater am Gänsemarkt ("תיאטרון על שוק-האווזים") בהמבורג בשנת 1678, שנועד לבני המעמד הבינוני בעיר, אשר העדיפו אופרה בלשונם הם. בית האופרה החדש נפתח בהצגת "האדם שנברא, חטא ונשפט" (Der erschaffene, gefallene und aufgerichtete Mensch) של יוהאן תיילה, המבוססת על סיפור אדם וחוה; אך המלחין שקנה לו עם הזמן מעמד של שליטה בתיאטרון היה ריינהרדט קייזר, מלחין פורה ביותר, שכתב יותר ממאה אופרות, שישים מהן עבור התיאטרון בהמבורג. תחילה עסקו כל היצירות שהוצגו בהמבורג בנושאים דתיים, כדי שלא לפתוח פתח לביקורת על מוסריות התיאטרון מצד שלטונות הכנסייה, אבל קייזר, וכן אחרים כמו יוהאן מאתזון, הרחיבו את טווח הנושאים וכללו בהם גם חומר היסטורי ומיתולוגי. קייזר שאב לצרכיו ממסורות אופראיות זרות, ודוגמה לכך הם הבלטים, שכלל באופרות שלו על פי המסורת הצרפתית של לולי. הרצ'יטטיבים באופרות שלו היו תמיד בגרמנית, כדי שהקהל יוכל לעקוב אחר העלילה, אבל החל באופרה "קלאודיוס" (1703) הוא כלל אריות באיטלקית; הללו היו כתובות בסגנון הווירטואוזי יותר של האופרה האיטלקית (ובעיקר הוונציאנית), ואיפשרו לסולנים להפגין לראווה טכניקה קולית עתירת סלסולים ומפוארת.
סימן ההיכר של סגנון המבורג היה האקלקטיות. "אורפיאוס" (1726) של טלמן כוללת אריות באיטלקית לטקסטים שנלקחו מאופרות מפורסמות של הנדל (שכבר יצא לו שם כמלחין דגול של אופרה סריה), ולצידן פרקי מקהלה בצרפתית לטקסטים ששימשו במקור את לולי. עם זאת, האופרה האיטלקית המשיכה לשלוט ביד רמה. הנדל עצמו, שנולד וגדל בגרמניה, כתב ארבע אופרות בהמבורג בראשית הקריירה שלו, אך עד מהרה עבר לכתוב אופרה סריה באיטליה ובאנגליה. האופרה של המבורג כללה גם דמויות קומיות (באופרה "הקרנבל בוונציה" משנת 1707 הן דוברות בניב המקומי של סקסוניה התחתית), בניגוד בולט לסגנון החדש וה"גבוה" של האופרה סריה כפי שהגדיר אותו פייטרו מטאסטאזיו. ב-1738 פשט התיאטרון ההמבורגי את הרגל וכוכבה של האופרה הרצינית בגרמנית דעך למשך עשרות השנים הבאות.
אופרה סריה וצמיחת הזינגשפיל.