שמו של וינדום הונצח בקריאת עיר על שמו במינסוטה. על שמו נקראו גם שני פארקים בווינונה ופארק אחד במיניאפוליס. השכונות וינדום ווינדום פארק במיניאפוליס נקראו גם הן על שמו. על שמו קרויה פסגת וינדום של הרי הרוקי בקולורדו.
נינו של וינדום, השחקן נקרא על שמו.
גגארינסקי (נפה, מוסקבה)
נפת גגארינסקי (ברוסית: Гагаринский район) היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 5.4991 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 81,967 תושבים (2020).
על שטחה יש לובי אחד של התחנות הבאות של המטרו במוסקבה: לנינסקי פרוספקט, אוניברסיטה, גבעת הדרור.
הטבעת המרכזית של מוסקבה (MCC) עוברת בשטחה עם תחנת ככר גגארין, שהיא התחנה התת-קרקעית היחידה בטבעת המרכזית.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין רשום בשטח הנפה, הוא מצביע בבחירות לרשויות המקומיות בקלפי מספר 2151.
אלברטו פאסיני
אלברטו פאסיני (באיטלקית :Alberto Pasini; 3 בספטמבר 1826 – 15 בדצמבר 1899) היה צייר איטלקי. הוא ידוע בעיקר בציור נושאים אוריינטליים בסגנון רומנטי מאוחר.
ביוגרפיה.
אביו גיאוז'פה היה נציב מחוז ונשוי לאדלידה קראוטי. היו להם חמישה ילדים, אלברטו היה הצעיר שבהם. פטירת אביו בשנת 1828, גרמה לאמו לעבור לפארמה, שם הוא נרשם בגיל 17 שנים, לאקדמיה לאמנות יפה של פארמה, ולמד ציור נוף ורישום.
בפארמה הוא נעזר בשלב מוקדם על ידי דודו הצייר ומאייר כתבי היד, אנטוניו פאסיני, שצייר עבור האצולה המקומית ושיתף פעולה עם ההוצאה שהקים ג'ובאני בטיסטה בודוני. בשנת 1852 הוא הציג סדרה של שלושים עיצובים, שנעשו בליתוגרפיה, המתארים טירות שונות מהסביבה. האמן פאולו טוצ'י הבחין בו ועודד את פאסיני לנסוע לפריז, שם הוא הצטרף לראשונה לסדנה של פייר-לוק-שארל ויוג'ין סיסרי, מאסכולת ברביזון.
בשנת 1853 הליטוגרפיה שלו "שעות הערב" נתנה לו אפשרות כניסה לסלון בפריז, ולסדנא של תאודור סריו המפורסם. התפרצות מלחמת קרים נתנה לו הזדמנות חדשה, כאשר בפברואר 1855 המליץ ​​תאודור סריו על פאסיני שיחליף אותו בפמליית של השר הממונה הצרפתי ניקולא פרוספר בוריי בנסיעה לפרס. פאסיני ליווה אותו וחזר דרך צפון פרס וארמניה לפני שהגיע לנמל טרבזון.
בנסיעות שלאחר מכן ביקר במצרים, בים סוף, בערב, באיסטנבול ופרס. פאסיני הביעה את רשמיו במהלך נסיעה זו בכמה ציורים מפורטים מאוד של נושאים מזרחיים. הוא חזר שוב לאיסטנבול באוקטובר 1867, בהזמנת השגריר הצרפתי בורייה. הוא שב לטורקיה בשנת 1876 כדי לבצע את ארבעת הציורים שהוזמנו על ידי הסולטאן עבדול עזיז.
בשנת 1865 בילה זמן מה בקאן, וצייר את נופי הריביירה הצרפתית. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, הוא שב לאיטליה, והתיישב בקאבורטו, באזור טורינו. הוא המשיך לנסוע, קרוב יותר לביתו, נסע גם לוונציה ופעמיים שהה בספרד בשנים 1879 ו-1883.
אלברטו פאסיני, נפטר ב-15 בדצמבר 1899, אחרי חיים סוערים, והותיר כאלף ציורים שהיה להם ביקוש בחייו ואחרי מותו.
יצירותיו.
בשנת 1862 באיסטנבול, הוא צייר בד המתאר את ניצחון הטורקים בראשות הסולטאן עבדול מג'יד. כמו כן הציג בפריז תמונות אחדות: "הדרוזים תוקפים כפר מארוני", "ציד בזים בערבות אספהאן", "הבאזאר של איסטנבול". בוונציה, והחל לצייר הווי של העיר, בין השאר את "פונטה די סנטי אפוסטולי", "המעבורת קאסו והריו מארין", "התעלה הגדולה". ציורים נוספים שלו "חצר האריות בגרנדה", קבוצת פרשים בטורקיה, דיוקן עצמי שלו ועוד.
מבקר האמנות וירג'יליו קולומבו, אמר על ציוריו של אלברטו פאסיני:
שומר אבדה
שומר אבדה הוא אדם שמצא אבדה, אשר יש חיוב להשיבה לבעליה, ובינתיים, עד שישיב אותה בפועל לבעלים, חל עליו דין שומר לגבי האבדה.
הנידון המרכזי בדינו של שומר אבדה, אשר נידון בהרחבה במספר סוגיות בתלמוד, הוא השאלה האם שומר אבדה מוגדר כשומר חינם, או כשומר שכר. מלבד נידון זה, נגזרים מסוגיית שומר אבדה פרטי דינים נוספים הנוגעים לסוגיות אחרות, כגון "פרוטה דרב יוסף" בדיני עוסק במצווה פטור מן המצווה.
הסוגיה בתלמוד.
במספר סוגיות בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקתם של האמוראים רבה ורב יוסף בשאלת הגדרתו של שומר אבדה, שמקורה הוא במסכת בבא קמא:
התלמוד מסביר, שלדעת רבה, שומר אבדה נחשב לשומר חינם, משום שאין לו שום הנאה מהשמירה, ולדעת רב יוסף דינו כשומר שכר, "בההיא הנאה דלא בעיא למיתבי ריפתא לעניא". כלומר - מכיוון שהשומר עסוק במצוות השבת אבדה, הוא נפטר מחיוב נתינת צדקה לעני המזדמן לו בזמן שהוא מטפל באבדה, מדין "העוסק במצווה פטור מן המצווה", ומחמת הנאה ממונית זו - יש להחשיבו לשומר המקבל שכר על שמירתו, ולחייבו לשלם לבעלים את שווי האבדה במקרה שהיא נאבדת או נגנבת באונס. דין זה, ששומר אבדה פטור ממצוות צדקה בזמן שהוא מטפל באבדה, מכונה בתלמוד "פרוטה דרב יוסף". התוספות כתבו, שרבה מסכים עם דין פרוטה דרב יוסף, אך הוא סובר שלא שכיח שיגיע עני לבקש ממנו צדקה דווקא בשעה שהוא מטפל באבדה, ולכן הוא מחשיב אותו בכל זאת כשומר חינם.
התלמוד במסכת בבא קמא מציין שיש סברא נוספת המסייעת לדעתו של רב יוסף ששומר אבדה נחשב כשומר שכר, שמשום שהשומר לא בחר לשמור על האבדה, אלא הוא מחויב לכך מדאורייתא, ודאי שאין דינו כשומר חינם המתנדב לעשות טובה לחברו.
התלמוד מרחיב את מחלוקתם של רבה ורב יוסף גם לדיניהם של שומרים אחרים השומרים על חפץ של אדם אחר כחלק מקיום מצווה כלשהי, למשל המלווה על המשכון, שגם בו חלקו רבה ורב יוסף האם נחשב לשומר שכר על המשכון, משום שמקיים את מצוות הלוואה, ופטור מנתינת צדקה באותו זמן.
להלכה.
על דברי הגמרא במסכת בבא קמא סיכם הרא"ש שסברתו המרכזית של רב יוסף היא שדינו של שומר אבדה הוא כשומר שכר, כיוון שנפטר מחיוב נתינת צדקה לעני בזמן שהוא עסוק בטיפול באבדה, ואילו רבה סבר שאין די בדבר מועט כזה, כדי לעשותו שומר שכר מכיוון שאין זה שכיח שיזדמן לו עני בדיוק כשעוסק בהשבת האבדה. הרא"ש מביא שההלכות גדולות, רבנו חננאל ורב אלפס פסקו כרב יוסף, והתוספות פסקו כרבה.
הרמב"ם פסק אף הוא כרב יוסף, אך נושאי הכלים ציינו במקום שיש חולקים.
הטור הביא את המחלוקת ולא הכריע, והבית יוסף העיר שמכלל דברי הרא"ש בפסקים ובתשובות נראה שנוטה לפסוק דווקא כרב יוסף.
השולחן ערוך פסק גם הוא כרב יוסף: "כל זמן שהאבדה אצלו, אם נגנבה או אבדה חייב באחריותה כדין שומר שכר", אך הרמ"א הסתייג והוסיף:
לאור הסתייגות הרמ"א הכריע הש"ך שלא הוכרעה ההלכה ולכן שומר אבדה פטור בגניבה ואבדה, ומאידך אם תפס המאבד אין מוציאים ממנו, שלא כדברי המהרש"ל שפסק כרבה.
גשר לנגלואה בארל
גשר לנגלואה בארל (בהולנדית: Brug van Langlois) היא סדרה של ארבעה ציורים בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצרה בשנת 1888 בארל שבצרפת.
ואן גוך השתמש במוטיבי אמנות רבים בסדרת הציורים; למשל, ניכר שימוש בפרספקטיבה כדי ליצור זוויות וקווים מדויקים יותר. הצייר הושפע מהדפסי עץ יפניים כפי שמשתקף מהשימוש הפשוט בצבע היוצר הרמוניה ביצירה. השימוש בצבעים נוגדים כמו צהוב וכחול מייצר עניין וצבעוניות. כמו כן, הוא עשה גם שימוש בטכניקת האימפסטו כדי ליצור את השתקפות האור.
אברהם שלום שמשון הלפרין
רב אלפס
לנגור אדום
לנגור אדום (שם מדעי: Presbytis rubicunda) הוא פרימט מהסוג לנגור, החי רק על האי בורניאו ואולי גם באיי קארימאטה, לרוב ביערות של מתחת ל-2,000 מטר. קוף זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד, שריפות יער, מסחר ופגיעה בבית גידולו.
תיאור.
קוף זה מגיע לאורך של 41 עד 57 סנטימטרים, בעל זנב באורך 67 עד 73 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5.7 עד 6.2 קילוגרם, כאשר הזכרים לרוב מעט יותר גדולים. הוא בעל פרווה אדמדמה ופנים כחולות-כהות עם עיניים שחורות גדולות והשפה התחתונה והסנטר ורודים. הגפיים שלו ארוכות וגמישות והזנב חזק ושרירי.
הקוף הוא שוכן יערות גשם טרופיים המותאם לחיים בין צמרות העצים, אם כי הוא מצוי גם בכמה ביצות מיוערות והוא מלקט לצד קבוצה של 3 עד 8 פרטים הנעים ביער בחיפוש מזון. הקוף הוא צמחוני בעיקרו הניזון מעלים, פירות, ניצנים, פרחים, זרעים וגם חסרי חוליות שהוא לוכד להשלמת תזונה חלבונית (בין השאר הם מחפשים תלי טרמיטים שוכני עצים). הקופים מתפזרים לאורך היום ביער, כדי לחפש עצים בעלי פירות מבשילים. בעונה החמה והיבשה השלל שלהם פוחת והם מתבססים בעיקר על עלים.
פילי-דאווידקובו
פילי-דאווידקובו (ברוסית: Фили-Давыдково) הוא ראיון של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 6.9571 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 115,273 תושבים (2020).
ניתן לחלק את ראיון פילי-דיווידקובו על תנאי לארבעה חלקים עיקריים: פילי, מזילובו, דווידקובו ואמיניבו. פילי, מזילובו ואמיניבו הם תת-ראיונים ישנים, שבהם בנייני הדיור מיוצג בעיקר על ידי מבנים מיושנים שנבנו בשנות ה-50 וה-60, דייווידקובו, מאז 2005, הפך לתת-ראיון חדש, אשר נפרש על מדרונות מחנה סטונסקי העתיק ולאורך הנהר סטון.
קלדריום
קלדריום (בלטינית: Caldarium או calidarium, או cella caldaria או cella coctilium) הוא חדר שהיה מצוי במרחצאות ברחבי האימפריה הרומית העתיקה.
החדר חומם באמצעות מערכת חימום תת-רצפתית, באמצעות מדורות שהוסקו על ידי עבדים ובערו במרתף הסקה סמוך, והאוויר החם זרם מתחת לרצפת החדר.
שימוש בקלדריום.
החדר היה החם ביותר בסדרת חדרי הרחצה במרחצאות. הרוחצים החלו על פי רוב את רחצתם בחדר זה (לעיתים החלו בפלאקוניקום - חדר חם ויבש שהיה מעין סאונה, וממנו עברו לקלדריום), ומשם עבור לטפידריום (החדר החמים) וממנו לפריג'ידריום (חדר המים הקרים).