המחלוקות האם צורות הנוף של האדמות המצולקות החרוצות נוצרו על ידי מספר שיטפונות או על ידי שיטפון אחד ענק, והאם מקורם באגם הקרחוני של מיזולה או ממקור קנדי שלא זוהה נמשכו עד 1999. צוות הגאולוגים בראשות שואו סקר מחדש את השכבות בתצורת טושה והגיע למסקנה כי השכבות אינן מייצגות שיטפונות המופרדים בעשרות או אפילו מאות שנים ביניהן. במקום זאת, הם העלו הצעה שתהליך יצירת המשקעים באגן אגם הקרחוני של מיזולה הוא תוצאה של מרוצת קרחון אחת שהתנקז לאגם מיזולה מקולומביה הבריטית שמצפון. יתר על כן, הצוות של שואו (Shaw) העלה השערה שההצפה של האדמות המצולקות נבעה בחלקה ממאגר ענק תת-קרחוני שהתפשט על פני מרבית מרכז של קולומביה הבריטית, בייחוד בעמק המרכזי של הרי הרוקי, שהתרוקן בכמה נתיבים, כולל אחד שעבר דרך אגם מיזולה. ספיקת זרם מים זה אם התרחשה במקביל להתמוטטות סכר הקרח של אגם מיזולה, הייתה גדולה בהרבה מספיקה של מי האגם בלבד. מכאן הציעו שואו ועמיתיו את ההשערה שהשכבות הריתמיות של תצורת טושה הן תוצאה של פעימות או נחשולים, במסגרת שיטפון גדול אחד.
בשנת 2000 ביצע צוות בראשות קומצו (Komatsu) סימולציה של השיטפונות תוך שימוש במודל הידראולי תלת ממדי. הם ביססו את קצב הספיקה של האגם הקרחוני של מיזולה על הקצב המשוער לעמק ספוקיין-ערבת רתדרם (Spokane Valley–Rathdrum Prairie) שבמורד הזרם מהאגם הקרחוני של מיזולה, שבו כמה אומדנים קודמים שיערו שהספיקה המקסימלית הייתה 17 מיליון מטרים מעוקבים מים בשנייה וסך כל המים שנפלטו היה שווה לנפח המקסימלי המשוער של אגם מיזולה (2,184 קילומטרים מעוקבים). זרם המים בסימולציה שלהם היה מבוסס על הטופוגרפיה של ימינו תוך התעלמות מכוונת מהשפעות הסחיפה. הממצאים העיקריים שלהם היו שהעומק המחושב של עומק המים בכל אחד מהאזורים המוצפים למעט עמק ספוקיין-ערבת רתדרם היה נמוך ממה שהעדויות בשטח הראו. לדוגמה, עומק המים באזור המעבר של אגן פאסקו-פער ואלולה (Pasco Basin–Wallula Gap) על פי המודל שלהם היה אמור להיות 190 מטרים, משמעותית פחות מגובה השיטפון של 300-280 מטרים כפי שמראות העדויות בשטח לגבי הגובה המקסימלי אליו הגיעו מי השיטפון. הם הגיעו למסקנה ששיטפון שספיקתו מיליון מטרים מעוקבים בשנייה לא היה מסוגל לגרום לסימונים של גובה עליון של המים כפי שנתגלו בשטח בפועל.
בתגובה לניתוח של קומצו, העיר צוות ברשות אטווטר (Atwater) שיש עדויות מוצקות לכמה שיטפונות גדולים, הכוללות סדקי בוץ ומחילות של בעלי חיים בשכבות הנמוכות שהתמלאו במשקעים משיטפונות מאוחרים יותר. יותר מכך, נמצאה עדות לשיטפונות מרובים על פני תקופה של כמה מאות שנים במעלה הזרועות הצדדים של האגם הקרחוני של קולומביה. הם גם הצביעו על כך שהנקודה יציאת המים מאגם קולומביה השתנתה במשך השנים, במקור דרך רמת ווטרוויל (Waterville Plateau) לתוך ערוץ מוזס (Moses Coulee), אבל מאוחר יותר שכשהקרחון המכונה אוקנגון לוב (Okanagon lobe) חסם נתיב זה, התחתרות לעומק שיצרה את הגרנד קולי ונקודת היציאה של המים זזה למוצא נמוך הרבה יותר. הניתוח של קומצו אינו מעריך את ההשפעה של הסחיפה המשמעותית שאובחנה באגן זה במהלך השיטפון (או השיטפונות) – מכאן ההנחה שאפשר להכין מודל הידראולי תוך שימוש בטופוגרפיה של ימינו דורשת בחינה מחודשת – יש לצפות שקניונים צרים עתיקים במקומות כדוגמת פער ואלולה ודרך קניון קולומביה ייצרו התנגדות גדולה יותר לזרם ועקב כך שיטפונות עמוקים יותר.
ההבנה הנוכחיות.
התיארוך של ההפרדה בין השכבות לשיטפונות סדרתיים כפי שהציע וייאט נתמכה על ידי מחקרים שנעשו אחר-כך באמצעות פלאומגנטיזם, שגילו מרווח בין 30 עד 40 שנים בין שתי שכבות האפר מהר סנט הלנס, ומכאן הפער המינימלי בין השיטפונות. משקעים סמוך לחוף על קרקעית האוקיינוס השקט בשפך הנהר קולומביה כוללים 120 מטרים של חומרים ששקעו במשך תקופה של כמה אלפי שנים המקבילה לתקופה של שיטפונות מרובים באדמות המצולקות כפי שנתגלו בשכבות טושה. בהתבסס על הזיהוי של וייאט לקיומם של 40 שיטפונות, חושבה התקופה הממוצעת בין שיטפון לשיטפון על 50 שנים.
היווצרות השיטפון.
ככל שעומק המים באגם מיזולה גדל, כך הלחץ על תחתית סכר הקרח גבר במידה כזו שטמפרטורת הקפיאה של המים הייתה נמוכה מהטמפרטורה של הקרח שיצר את הסכר. עובדה זו אפשרה למים נוזלים לדלוף דרך סדקים זעירים שבסכר הקרח. במשך הזמן החיכוך מהמים הזורמים דרך סדקים אלו יצר מספיק חום שהמיס את דפנות הסדקים והרחיב אותם. דבר זה אפשר ליותר מים לזרום דרך הסדקים, תוך יצירת חום נוסף, והגדלת כמות המים העוברת בסדקים. לולאת ההיזון החוזר החלישה בסופו של דבר את סכר הקרח והוא התפרק לחלוטין. תהליך זה מכונה מרוצת קרחון, ואירועים רבים כאלו אירעו בהיסטוריה המתועדת.
אירועי השיטפון.
כאשר המים התפרצו מקניון נהר הקולומביה, הם נעצרו ונסוגו לאחור באזור המכונה "המצרים" (narrows) סמוך לקלאמה, שבו רוחב ערוץ הנחל מצטמצם ל-1.5 קילומטרים. כמה אגמים זמניים התרוממו לגובה של 120 מטרים, והציפו את עמק וילאמט עד יוג'ין ומעבר לה. קרחונים הסיעו סלעים תועים והם ומבני סחיפה הם עדות לאירועים אלו. משקעים ששקעו בתחתית האגמים הזמניים תרמו לעושר החקלאי של עמקי וילאמט וקולומביה. קרקע שנישאה על ידי הקרחונים שכוסתה במשך מאות בשנים בחול שנישא ברוח (לס) פיזרה חוליות תלולות המשתפלות כלפי דרום בכל רחבי עמק קולומביה, תנאים אידיאליים לגידולי מטעים וכרמים.
לאחר ביצוע מחקרים ותוך כדי מחלוקות מאמינים הגאולוגים כיום שהיו 40 או יותר שיטפונות נפרדים, אם כי המקור המדויק של המים עדיין שרוי בוויכוח. ספיקת השיא של השיטפונות מוערכת בין 40 ל-60 מיליארד מטרים מעוקבים בשעה. המהירות המקסימלית הגיעה ל-26 מטרים בשנייה (130 קילומטרים בשעה). עד 1.9×1019 ג'ולים של אנרגיה פוטנציאלית השתחררו בכל שיטפון (מקביל ל-4,500 מגה-טון של TNT). ההשפעה המצטברת של השיטפונות הייתה לחפור 210 קילומטרים מעוקבים של אדמת לס, משקעים ובזלת מהאדמות המצולקות המחורצות של מזרח וושינגטון ולהסיע אותם במורד הזרם.
אבנר ברנע
אבנר ברנע הוא חוקר ומרצה למנהל עסקים ומדע המדינה, מתמחה בנושא מודיעין לאומי ובתחום המודיעין העסקי-תחרותי (Competitive Intelligence); בכיר לשעבר בשב"כ.
ביוגרפיה.
ברנע נולד וגדל בפרדס חנה, שם גם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון האזורי. הוא השתחרר מצה"ל בדרגת סגן. תפקידו האחרון בצבא היה סגן ממ"ח בבית הספר לקצינים.
ברנע שירת בשב"כ במשך 26 שנה, בשנים 1969–1995. פרש מהשב"כ לאחר ששימש בתפקידי מטה ושטח - בין היתר כעוזר ראש שב"כ, כראש חטיבה וכסגן ראש אגף.
לאחר פרישתו משב"כ עבד כמנהל באגף קשרי החוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך כמנהל תחום מודיעין תחרותי בחברת "תבל טלקום".
משנת 2000, מייעץ לחברות בישראל במגוון תחומי פעילות: טלקום, מזון, פרסום, צרכנות, ממשלה, תעשייה ביטחונית, פרמצבטיקה ומוצרים רפואיים. כמו כן, הוא מייעץ בנושאי מודיעין תחרותי גם לחברות באירופה ובמזרח הרחוק.
ברנע מלמד את הנושאים הבאים: מודיעין תחרותי, יזמות עסקית ואסטרטגיה עסקית במסגרת לימודי MBA (מנהל עסקים) במכללה האקדמית תל אביב יפו, בקריה האקדמית אונו ובמכללה האקדמית נתניה. מלמד את נושא המודיעין התחרותי גם בלימודי MA במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן. תחום התמחות נוסף של ברנע הוא המודיעין המסכל (Counter Intelligence) ותאוריה של מודיעין אסטרטגי.
החל מ-2014 משמש יו"ר הפורום הישראלי למודיעין תחרותי (פימ"ת). חבר הדירקטוריון של ארגון Strategic and Competitive Intelligence Professionals (SCIP) שבארצות הברית ועורך משותף על המגזין (Competitive Intelligence Magazine (CIM) של SCIP. מרצה בכנסים השנתיים של באירופה וכן בכנסים אקדמיים נוספים בישראל ומחוצה לה, בתחומי מודיעין ומידע.
הוא משמש עמית מחקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי (NSSC) באוניברסיטת חיפה. ב־2019 מונה לחבר ב- Editorial Advisory Board של International Journal of Intelligence and Counterintelligence.
משמש כחבר הנהלה במרכז ש. דניאל אברהם לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
ברנע הוא בוגר תוכנית "Top Executives Program" בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ומוסמך ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית. הוא בעל תואר דוקטור מבית הספר למדעי המדינה, החוג ליחסים בינלאומיים שבאוניברסיטת חיפה. נושא הדוקטורט שלו הוא "מחקר השוואתי בין כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי".
ב־2016 זכה בפרס ע"ש יואל בן-פורת על עבודת הדוקטורט שלו. וכך נאמר בנימוקי יו"ר ועדת הפרס, פרופ' אייל זיסר: "מחקרו של אבנר ברנע "ניתוח השוואתי של כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי" הוא "מחקר חדשני, מקורי ופורץ דרך העוסק בסוגיה בעלת חשיבות להתמודדות לאומית ועסקית למול מצבי הפתעה". ב-2016 קיבל אות הוקרה "Distguished Member - Academia" מאת Strategic and Competitive Intelligence Professionals Association - SCIP.
ברנע נשוי ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב.
סירוטה
אבה נובויוקי
לטאות תולעת
טבעון צפון-אמריקאי
טבעון צפון-אמריקאי (שם מדעי: "Rhineura floridana"), הוא המין היחיד החי במשפחת הרינאוריים שבקבוצת הטבעונים, ומצוי בטבע רק בפלורידה.
מאפיינים.
הטבעון מכיר במראהו תולעת ורודה וגדולה. אורכו 18–30 ס"מ, הוא בעל לסתות קטנות וראש מעובה העוזר לו להתחפר מתחת לקרקע. הוא חסר עיניים וחסר רגליים והעור שלו ורדרד ונטול קשקשים.