בית הכנסת בית אהרן נבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים היהודי העיראקי הבולט סאלח חרדון, אחד האנשים העשירים ביותר בשאנגחאי, כתרומה לקהילה היהודית העיראקית שבעיר. על פי המסופר, אביו, אהרן חרדון, התגלה לו בחלום הלילה וזעם עליו קשות. בעקבות כך, החליט חרדון להשקיע סכומי כסף עצומים על מנת לרכוש שטח אדמה ולממן את הוצאות הבנייה של בית הכנסת. סאלח הנציח את שם אביו בשם בית הכנסת. בית הכנסת היה ממוקם על כביש 20, בסמוך לאזור הבונד ולמחוז הונגקו (Hongkou, בימינו מחוז הונגפו - Huangpu). הוא החליף את בית הכנסת שארית ישראל, שנבנה בשנת 1900. בית הכנסת תוכנן על ידי משרד האדריכלים פאלמר וטרנר, אשר עיצב גם את סמלי בניין HSBC על הבונד, והכיל 400 מקומות ישיבה. עד מלחמת העולם השנייה היה בית הכנסת שומם רוב הזמן ואף מנין קבוע כמעט ולא היה בו.
במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941, אלפי יהודים פולנים שברחו מהרדיפה הנאצית הגיעו לעיר קובה שביפן דרך סיביר. יפן, שהייתה אז באמצע ההכנות לקראת מלחמה עם ארצות הברית, לא ששה לקבל את הפליטים היהודים וניסתה לגרש אותם. הפליטים ביקשו רשות מן המשטרה העירונית של שאנגחאי להיכנס לעיר, אשר ניתנה מתוך הבנה כי הם יהגרו לארצות הברית לאחר שישה חודשים. היהודים עברו לשנגחאי בין אוגוסט לאוקטובר.
בין הפליטים היו 400 רבני ותלמידי ישיבת מיר, הישיבה האירופית היחידה במזרח ששרדה בשואה בשלמותה, וכן מספר תלמידים אחרים מישיבת חכמי לובלין, ישיבת טלז, ישיבת קלצק וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש. הם שוכנו בבית הכנסת בית אהרן, שהספיק להכיל אותם בדיוק. היה עבורם אולם לימודים ענק, מטבח וחדרי אוכל מרווחים. פנימיות הישיבה נשכרו בתוך גטו שאנגחאי, ברובע הונגקיו. במהלך המלחמה הם המשיכו את לימודיהם הסדירים בבית הכנסת, ואף הדפיסו מספר ספרים ביידיש ובעברית. לאחר מספר שנים, בראשית שנת תש"ה (1944), הודיעו השלטונות על שלילת רישיון הלימוד בבית הכנסת בית אהרן, בנימוק רשמי שהמקום דרוש לצבא. לאמתו של דבר היה זה ביטול הזכות לצאת מהגטו לצורך הלימוד וריכוז מוחלט של היהודים בגטו. הלימוד הופרע לזמן קצר עד שהושג בשכונת המעונות הרחוקה בניין רעוע שם שהתה הישיבה כחצי שנה. הנוכחות של ישיבת מיר עשתה את שאנגחאי באופן זמני לאחד המרכזים הפעילים ביותר בעולם של לימוד תורה באותה העת.
הרפובליקה העממית של סין.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית, והקימה את הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, בית הכנסת בית אהרן הפך לחלק ממתחם של העיתון הממשלתי Wenhui Bao. במהלך מהפכת התרבות בסין שונה מבנה בית הכנסת והוא הפך מפעל. בשנת 1985 נהרס מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בנין משרדים.
עכסן (סוג)
עכסן (שם מדעי: Crotalus) הוא סוג של נחשים ממשפחת הצפעיים החיים רק באמריקה הצפונית והמרכזית ומין אחד מצוי באמריקה הדרומית. זהו הסוג העיקרי של העכסנים, כשעוד 2-3 מינים שייכים לסוג עכסן קטן.
העכסנים הם הנחשים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית ומהנחשים הארסיים הגדולים בעולם. אורכו של הגדול שבהם - עכסן גב-יהלום מזרחי ("Crotalus adamanteus"), מגיע ל-150 ס"מ בקלות ואפילו ל-2.5 מטר. הם בעלי רצועות קשקשים בצבע חום מנומר עד צבע חיוור. הם בעלי ראש גדול עם שיני ארס חלולות וידועים בעיקר בזכות ה"עכס" שבקצה זנבם, איתו הם מקשקשים כשהם מותקפים. הם מגדלים בכל שנה נוספת עוד שכבה על קשקשיהם.
נחשים אלה מסתגלים לבתי גידול רבים, כשחלקם חיים גם במדבר ואפילו באיים מבודדים, אך חיים בעיקר על הקרקע. לעיתים הם משתלטים על מחילות של מכרסמים כמו נובחניות או סנאיי קרקע, בהם הם נחים.
סברודונצק
סברו-קורילסקי
צפע לילי
צפע לילי (שם מדעי: "Causus") הוא סוג יחידי בתת-משפחת צפעי הלילה, של נחשים ממשפחת הצפעיים.
הצפע הלילי, אשר כשמו פעיל ביותר בשעות הלילה, מצוי רק באפריקה שמדרום לסהרה ומכיל 6 מינים. אלה נחשים קטנים המגיעים לאורך של 1 מ' לכל היותר והם ארסיים אך לא תוקפניים. ראשם קטן, שיני הארס שלהם מקופלות על ציר והם מוסווים על רקע העשב בו הם חיים.
הנחשים נחים במשך היום במחילות ויוצאים בלילה לצוד יצורים קטנים שונים כמו לטאות או עכברים.
צפעי לילה
טקומסה
טקומסה (באנגלית: Tecumseh; מרץ 1768 – 5 באוקטובר 1813) היה מנהיג ומצביא אינדיאני משבט השוני, ומנהיג "קונפדרציית השבטים הגדולה". טקומסה הוביל את הקונפדרציה במלחמה נגד ארצות הברית שנקראה "מלחמת טקומסה" על שמו, והיה בעל ברית של האימפריה הבריטית במלחמת 1812. הוא נהרג בקרב תיימז במהלך אותה מלחמה.
ביוגרפיה.
ילדות.
טקומסה נולד על פי הידוע בחודש מרץ של שנת 1768. אביו היה פוקשינוואה (1720-10.10.1774), צ'יף שבט השוני. ידוע עליו מעט מאוד. אמו נקראה מאטוטאסקה (1738–1793), וגם עליה ידוע מעט מאוד. ספקולציות מאוחרות יותר טוענות שהיא הייתה בת לשבט הצ'רוקי, ויש אף הטוענים שהיא הייתה למעשה שבויה לבנה. מקום לידתו שנוי במחלוקת, אולם היה ככל הנראה באזור אוהיו, שבו החל השבט להתיישב רק זמן קצר לפני כן.
בשנת 1774 נהרג אביו בקרב מול מיליציה של מתיישבים לבנים מווירג'יניה, שהפרו את ההסכם שהיה להם עם השוני והמינגו. על פי האגדה באותה עת גמלה ההחלטה בלבו להיות לוחם כמו אביו.
מלחמת העצמאות האמריקנית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, תמכו בני השוני בכוחות האימפריה הבריטית שלחמו במורדים משלוש עשרה המושבות. עקב כך, משפחתו של טקומסה ספגה טלטלות רבות ונאלצה לעקור ממקום למקום בשל פעולות תגמול שערכו בני המושבות. בשנת 1783, כשהיה טקומסה בן 15, הסתיימה המלחמה, ובעקבות כך התגברה חדירת הלבנים לשטחים האינדיאניים. טקומסה הצטרף לקבוצות של בני השני שנהגו לפשוט על סירות מתיישבים ששטו במורד הנהר אוהיו. בהמשך הוביל טקומסה חבורת פושטים משלו והם הקשו מאוד על המסע בנהר.
במסגרת חוזה פריז, וויתרו הבריטים על שליטתם במושבות האמריקניות, אך בפועל המשיכו לתמוך באינדיאנים של צפון אמריקה כדי שיילחמו באמריקנים. בשנת 1785 פרצה מלחמה שזכתה לכינוי "מלחמת המערב האינדיאנית", במסגרתה התאחדו שבטים רבים באזור הטריטוריה הצפון-מערבית נגד האמריקנים. לקראת סוף המלחמה, הפך טקומסה ללוחם ולקח חלק פעיל במלחמה יחד עם אחיו הגדול. במהלך המלחמה נהרג אחיו, וטקומסה קיבל פיקוד על לוחמי השוני שלחמו במסגרת הקואליציה האינדיאנית. בשנת 1795 הסכימו מרבית מנהיגי השבטים לחתום על "אמנת גרינוויל", במסגרתה וויתרו האינדיאנים על מרבית אדמותיהם תמורת מוצרים בשווי 20,000 דולר. טקומסה ראה הסכם זה כהשפלה, וסירב לחתום עליו בשם השוני.
המתיחות עם האמריקנים.
טקומסה התיישב בסופו של דבר בעיר גרינוויל שבאוהיו. הוא גר קרוב לאחיו הצעיר טנסקאווטאווה ("הדלת הפתוחה"), אשר הפך במהרה למנהיג דתי שכונה "הנביא של השוני". טנסקאווטאווה משך אחריו קהל מאמינים ומעריצים שהיו ברובם אינדיאנים שנושלו מאדמותיהם בידי המתיישבים הלבנים. הא הטיף לחזור למסורות והמנהגים הישנים של האינדיאנים, ולדחיית המנהגים האירופיים. בשנת 1805, בעקבות התפרצות של מגפה, פתח טנסקאווטאווה בציד מכשפות, והקים לתחייה סיפורים עתיקים של בני הלנאפי שאבד עליהם הכלח, על אפוקליפסה שתשמיד את הלבנים. הוא הטיף לוותר על אלכוהול, וכן על בגדים ונשק בסגנון מערבי, והורה למאמיניו לשלם מעתה ואילך לסוחרים לבנים רק חצי מהערך של סחורותיהם. בשנת 1807 נאלץ טקומסה להיפגש עם נציגים אמריקאים כדי להבהיר להם שבני השוני חפצים בשלום עם הלבנים ורק מקיימים את צו הרוח הגדולה והנביא שלה. הוא הבטיח שטנסקאווטאווה עתיד לעבור בהמשך עם מאמיניו עמוק יותר לתוך השטח האינדיאני. כבר אז החל טקומסה לחשוב על אפשרות של הקמת קונפדרציה של שבטים אינדיאניים שתילחם בלבנים.
בשנת 1809, הצליח מושל אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון, לשכנע מספר צ'יפים אינדיאנים לחתום על "אמנת פורט ויין" במסגרתה וויתרו האינדיאנים על 3 מיליון דונם של אדמה לטובת ארצות הברית. לא הייתה זו אדמה של שבט השוני, אולם טקומסה נבהל מאוד מהוויתור המסיבי. הוא עבר ברחבי אוהיו ואינדיאנה, והטיף בקרב השבטים האינדיאנים להתנגד להסכם. עם זאת, באותו שלב הוא לא העז להתעמת ישירות עם ארצות הברית. בהמשך, טקומסה נפגש עם הריסון ודרש ממנו לוותר על ההסכם. הריסון סרב. בסיועו של אחיו, שהיה אז כבר מנהיג דתי ידוע, טקומסה הפך למנהיג של "קונפדרציית השבטים הגדולה" או "קונפדרציית טקומסה", שכללה שבטים רבים שהתאחדו למלחמה נגד הלבנים. כוחות הקונפדרציה כללו בערך 5,000 לוחמים, ובסיסה היה בעיירה טיפקאנו (פרופטסטאון).
באוגוסט 1810 הוביל טקומסה 400 לוחמים אל העיר שבה נמצא ביתו של הריסון, במטרה לאיים עליו. התושבים בעיר נבהלו, והמצב הפך למסוכן כאשר הריסון דחה בבוז את דרישותיו של טקומסה. הוא הצהיר שהשבטים החיים באדמות שנרכשו מעוניינים לחיות בשלום עם ארצות הברית, וכי התערבותו של טקומסה אינה רצויה בידיהם. טקומסה התרגז מאוד מהתשובה, ונשא נאום מתלהם במהלכו הצהיר בין היתר:
טקומסה ואנשיו רצו להרוג את הריסון, אלא שאז התערב חיל המצב המקומי והם נאלצו לסגת. בשנת 1811 זימן הריסון את טקומסה בעניין מתיישבים אמריקאים שנרצחו בידי אינדיאנים. טקומסה הצהיר כי האינדיאנים מוכנים לחיות בשלום עם האמריקאים, אולם בעיית האדמות צריכה להיפתר. שניהם יצאו מהפגישה בהרגשה שמלחמה היא בלתי נמנעת.
מלחמת טקומסה.