ב-1972 הועלה יאירי לדרגת אלוף-משנה והתמנה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה והוביל אותה באימונים ובלחימה. בעת שערך את אימון החורף של חטיבת הצנחנים הטיל עליו קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד לפקד על מבצע ברדס 54–55. אף על פי כן לא הפסיק יאירי את אימון החטיבה, כי אם בחר נבחרת מן היחידות בחטיבה והוביל אותה במבצע. יאירי פיקד על החטיבה במהלך מלחמת יום הכיפורים. ביום העשירי למלחמה הוטלה עליו המשימה לטהר את החווה הסינית מחוליות נ"ט, שעל-פי המודיעין היו פזורות בשטח. יאירי שלח לביצוע המשימה את גדוד 890, בפיקודו של יצחק מרדכי. הגדוד נקלע למארב, ובסיומו נספרו 38 חיילים הרוגים וכמאה פצועים.
האבדות שנגרמו במלחמה הקשו על יאירי לשוב ולתפקד כרגיל, ותחושת האשמה בנוגע למותם של חייליו לא עזבה אותו. יש האומרים כי לקה בהלם קרב. הוא ביקש לסיים את תפקידו כמפקד חטיבה, וביצע מספר תפקידי מטה באגף המודיעין בהם סגן ראש חטיבת המחקר למודיעין ומבצעים. ב-5 במרץ 1975 השתלטו מחבלים על מלון סבוי בתל אביב והחזיקו בבני ערובה. יאירי הגיע למקום חמוש בנשקו האישי, למרות שלא היה אמור ליטול חלק בפעולת הפריצה. ארבע חוליות של סיירת מטכ"ל פרצו פנימה, ויאירי החליט להסתער בעקבותיהם. הוא נהרג מירי מחבל שלא נהרג במהלך הפריצה. בפעולה זו נהרגו עוד שני לוחמים, סמל וטוראי משה דויטשמן, ושבעה בני ערובה.
מאז שהיה בן עשרים ועד מותו היה נשוי לדליה יאירי (צִדְקוֹני), עורכת ומגישה בקול ישראל, בתו של יעקב צדקוני (רֶכטמַן), אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע עם" ומראשוני ייווא. לבני הזוג חמישה ילדים.
הנצחתו.
על שמו נקרא מושב רועי, שהוקם בבקעת הירדן בשנת 1976 (רמת עוזי יאירי). כמו כן, משנת 1976 מוענק "פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על שם אל"ם עוזי יאירי ז"ל".
גיאות ושפל
אוהל משה
מזכרת משה
מזכרת משה היא שכונה בירושלים שנוסדה בשנת 1882, ובנייתה הושלמה בשנת 1885, הודות לסיוע הכספי שקיבלה מ'קרן משה מונטיפיורי', שהוקמה בשנת 1874, במלאת תשעים שנה לנדבן היהודי-בריטי משה מונטיפיורי. השכונה נועדה לציבור תושבים אשכנזים, בעוד שהשכונה הסמוכה, אהל משה, שנוסדה כשנה אחריה מכספי הקרן, נועדה לספרדים.
היסטוריה.
'קרן משה מונטיפיורי' שמה לה למטרה לסייע ליהודי ארץ ישראל על ידי עידוד פעולות יצרניות. הקרן סייעה ליהודי ירושלים לבנות שכונות מחוץ לחומות העיר, במסגרת הלוואה ארוכת טווח ללא ריבית. חמש שכונות נבנו באופן זה, וכולן נושאות את שמו של מונטיפיורי: מזכרת משה, אוהל משה, ימין משה, זיכרון משה וקריית משה. על כך כתב ש"י עגנון בספרו 'תמול שלשום': "וכל מקום שם בירושלים נקרא משה: אוהל משה, וזיכרון משה, וימין משה, ומזכרת משה. מבקש אתה ללכת לאחד ממשה אלה, אך שוכח אתה אותה מילה קטנה שנטפלה למשה, ואתה הולך ממשה למשה, ואין אתה מגיע למשה זה שרצית". השכונה גם הוזכרה בשירו של דן אלמגור "ירושלים שלי": "אמר הרוכל ממזכרת משה/ירושלים שלי/היא מחנה יהודה בערב חגים/ שבת של פפיטס קללות נהגים/וחומוס של רחמו וריח דגים/וחומוס של רחמו וריח דגים/כביסה על הכביש ומקלחת מדלי/ירושלים שלי".
מזכרת משה נבנתה על קרקע שהייתה שייכת לשכונה הסמוכה, משכנות ישראל, אשר מקימיה לא הצליחו לבנותה במתכונת הגדולה שאליה קיוו. השכונה נבנתה כחצר צרה וארוכה, המוקפת בתים הצמודים זה לזה וסוגרים עליה. התוכנית המקורית הייתה לטפח חצר זו לכדי גן ירק שופע, עטור צמחים, עצי אקליפטוס ואף מזרקה קטנה. אך בפועל החצר נותרה ריקה ומוזנחת, ונוצלה לבורות מים רבים.
מכתב תלונה שפרסם יהודי ירושלמי בשנת 1885 בדפי עיתון 'הצבי' לאליעזר בן-יהודה, מלמד כי השכונה וסביבותיה היו אז מלוכלכים ומוזנחים, כנראה בשל חוסר מודעות של תושביה, יוצאי העיר העתיקה, להיגיינה וניקיון. הנהלת הקרן התריעה בפני התושבים, כי מי שלא יקפיד על הניקיון (פינוי אשפה, הטלת שפכים במקומות הראויים וכו') יגורש מהשכונה. נראה שהאזהרה הועילה, כי השכונה הלכה והתבססה, ואף נפתחו בה בתי עסק זעירים, כמו חנות לממכר פחמים, חנות יינות, מצחצח נעליים, מאפייה ועוד.
בית הכנסת 'חסד ורחמים' הוקם בשנת 1925 על ידי בני משפחות ספרדיות וותיקות מהעיר העתיקה. חזיתו של בית הכנסת מעוטרת בדלת מתכת ועליה סמליהם של 12 שבטי ישראל, וכן דלת מפוארת בעזרת נשים, שעליה תבליט עם מלות הפרק "אשת חיל מי ימצא" (משלי).
כיום שוכנים בחצר מתקני ציבור כמו מקלט, מגרש כדורסל וגן ילדים, וכן כמה גמ"חים בתי תבשיל לעניים. מ"חלום האקליפטוסים" נותרו רק שניים בצפון החצר, ושורשיהם נוגעים בתשתיות הצנרת. בסמוך שוכן מבנה ששימש עם הקמתו ב-1938 כמועדון נוער. כיום נקרא המקום בשם 'בית וינר', ומשמש כמרכז "ארץ מורשת", ובו חדרי לימוד, ספרייה וארכיון המתעד את השכונות באזור.
אהל משה
אהל משה היא אחת מהשכונות הראשונות אשר הוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים. כיום מהווה חלק משכונת נחלאות.
היסטוריה.
שכונת אוהל משה נוסדה בשנת 1882 מכספי קרן מזכרת משה - קרן שהוקמה בשנת 1874 על מנת להנציח את זכרו של משה מונטיפיורי על ידי הקמת מפעלי התיישבות בארץ ישראל. בהמשך בנתה הקרן שכונות נוספות בירושלים כולן מכילות בשמן את השם "משה" ימין משה, זיכרון משה וקריית משה.
על ריבוי השכונות בהן מופיע השם משה כתב שמואל יוסף עגנון בספרו "תמול שלשום":
במקביל, נוסדה שכונה צמודה לה מזכרת משה. במקור תוכננה אוהל משה להבנות כשכונה ספרדית, ומזכרת משה - כאשכנזית. רחובה הראשי של השכונה נושא את השם "אוהל משה" ובמקביל לו נמצא רחוב "מזכרת משה" (ראו מפה).
מספר הסופר הירושלמי שמואל יוסף עגנון בספרו "תמול שלשום":
אגודת המתיישבים פרסמה עם יסוד השכונה את "ספר תקנות חברת אהל משה". על פי הרשום בספר זה "כל עוד אין לאדם בית ואחוזה, נחלה ומנוח, הרי הוא כנוד הקנה במים ואין מעמד, וכנוע עצי היער מפני רוח מצויה".
ספר תקנות זה המסדיר את היחסים בין חברי האגודה מציין בפרטי פרטים את הסדר תשלום ההלוואה שנלקחה לרכישת הקרקע ובנית הבתים. ומצביע על הכרה ואמונה שלמה כי ייסוד השכונה איננו מעשה המכוון לגריפת תועלת עצמית גרידא אלא מחזיק בחובו רעיון בעל היקף גדול יותר – בניית ירושלים והחזרת עטרתה כבודה וגדולתה. ומציין ספר התקנות: "בני ציון היקרים על אדמת הקודש הנם נידחים ומטולטלים מבית לבית ומחצר לחצר בכל זמן ועידן ולא מצאה היונה מנוח...".
העיתון "הלבנון" ציין בינואר 1882 כי תוקם שכונה מחוץ לחומות העיר העתיקה ובה מאתיים בתי דירות. על פי העיתון תקציב הפרויקט הוא 5,000 לירות שטרלינג.
על פי "ספר היישוב מחוץ לחומת העיר תולדות השכונות ומיסדיהן מראשית הוסדן משנת הכת"ר עד היום (תרצ"ט)" מאת פנחס בן צבי גראייבסקי נקנה המגרש בו שוכנות שתי השכונות אוהל משה ומזכרת משה על ידי הוועד של השכונות הוותיקות יותר אבן ישראל ומשכנות ישראל וזאת באמצעות מימון שניתן על ידי הקרן מזכרת משה על ידי בא כוחו בארץ ישראל רבי יחיאל מיכל פינס. הבתים נבנו על ידי הלוואה ללא ריבית לתקופה של חמש עשרה שנים שנתנה הקרן לחברי האגודה. הבתים נרשמו לביטחון בספרי מרשם המקרקעין על שם מחברי הקרן ועם תום תשלום החוב הועברו הנכסים על שם החברים.
בקיץ 1882 החלה הבניה ובשנת 1885 סיפר עיתון "הצבי" על סיום הבניה בשכונות אהל משה ומזכרת משה כדלקמן:
העיתון ממשיך ומתאר את השכונה כדלקמן:
לפי פרופסור יהושע בן אריה כבר בשנת 1890 היו רוב בתי השכונה בנויים וככל הנראה התגוררו בשכונה לפחות שמונים משפחות יהודיות.
ניהול ענייני השכונה הופקד בידי ועד נבחר של בעלי הדירות ובידיו הופקדו נושאי שרותי התושבים בשכונה כגון אספקת מים, נושאי שרותי דת ביטחון וכיוצא בכך. לוועד היה תקציב עצמאי והבחירות נערכו לעיתים רחוקות.
המשפחות הראשונות שהתיישבו בשכונה היו יוצאי העיר העתיקה. יהודים ספרדים ממשפחות ידועות. אך ייתכן כי הדשא של השכן נראה ירוק יותר ועיתון המליץ מדווח בחודש מאי 1887 כי תושבי השכונה הראשוני מתחו ביקורת על היזמים:
מעל הכניסה לשכונה מרחוב אגריפס הוצבה כתובת זיכרון למשה מונטיפיורי. ועליה חרוט כדלקמן באנגלית: "Sir Moses Montifiori Testimonial" ובעברית:
מבנה השכונה.
מבנה השכונות הוא מבנה ריבועי, בו מסודרים הבתים סביב חצר מרכזית בה נמצאים בורות המים לאגירת מי הגשמים - מגגות הבתים היו מוזרמים המים לבורות לשימוש התושבים.
שורות הבתים בנויים בצפיפות מסביב לחצר מרכזית אליה פונים חזיתות הבתים. חלקו האחורי של הבית פונה אל מחוץ לחצר וכך נוצר אזור מוגדר ומגודר ששערים קבועים בכניסה לסמטאות המובילות לתוך המתחם. שערי הכניסה היו ננעלים בשעות הלילה על מנת להגן על תושבי השכונה.
הצמתים בתוך השכונה נבנו בתצורת T על מנת למנוע יצירת צורת הצלב.
בשכונה פעלו מוסדות משותפים לכלל התושבים כגון מאפיה, מקווה, בית כנסת אהל משה הגדול ותלמוד תורה.
בשכונה הוקם בית הכנסת הספרדי הגדול "אוהל משה" שבמשך תקופה ארוכה היה בית הכנסת הספרדי המרכזי מחוץ לעיר העתיקה. בית הכנסת נפגע ברעידת האדמה בשנת 1927, הנזקים תוקנו בעלות של 350 לירות ארץ ישראליות. סכום נכבד בימים דאז.
שכונת "אהל משה" תוכננה ופעלה כמו שכונות שהוקמו באותה תקופה בירושלים, אגודות על בסיס של עזרה הדדית ושכונה שהיא יחידה אורבאנית אורגנית המנהלת מארג חיים בעל צביון ייחודי.