יעל הדר נולדה לנורית ושמואל הדר וגדלה ברמת גן. היא סיימה לימודיה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין בשנת 1993. כמו כן למדה משחק בסטודיו של ביל אספר שבניו יורק, ארצות הברית, בשנת 2002. השתתפה בהצגות התיאטרון "בית המלאכה", "המתחזה", "נוכלים ואוהבים" ו"החטא ועונשו" בתיאטרון באר שבע, "רוחות", "שלוש נשים גבוהות", "אנה וייס", "מחילה", "גן ריקי", "כריש פטיש" ו"זינזאנה" בתיאטרון הבימה, "דודתו של צ'ארלי", "בנות עובדות", "עיר הנפט" ו"השתיקה" בתיאטרון חיפה ו"מגרד לי" בתיאטרון הפרינג'.
בשנת 1989 שיחקה בסרט "הכלוב" של עמית גורן, בשנת 1992 השתתפה בסרט קולנוע "מרק עוף". ב-1994 שיחקה בטלוויזיה ב"ייפוי כוח" של אורי ברבש. ב-1995 שיחקה ב"שבעה" וב"שחקנים". ב-1996 שיחקה ב"קשר דם" ובסדרה "קפה פריז", וב-1997 בסדרת הטלוויזיה "מרחב ירקון", ב"המספרת", ב"גרגר על הריס" וב"את ים שלי".
בשנת 1999 השתתפה בסדרה של אמנון רובינשטיין "מתחם אויב" ובסרט "צומת וולקן".
בשנת 2001 השתתפה ב"מרס תורכי" ובטלנובלה "לחיי האהבה". ב-2003 השתתפה ב"משחק החיים", וב-2006 ב"האלופה". כמו כן, השתתפה בדרמה "החקירה" ובסדרות הטלוויזיה "בת-ים ניו-יורק", "הפוך" ו"האמת העירומה". ב-2007 שיחקה בסרט "נוזהת אל-פואד" ("שוטטות הלב") בבימויו של יהודה ג'אד נאמן. וגם השתתפה ב"סרט של משוטטים" בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל.
בשנת 2009 כיכבה בסדרה "מה שנחוץ לרווק", וכן הופיעה בסרט "אילי ובן".
ב-2008 הוציאה לאור את הסינגל "תעשי קפה חיילת", אותו חיברה והלחינה, ואותו היא מבצעת לצד שלומי שבת בהפקת יוני בלוך. השיר מבטא את תסכולה של חיילת מתפקידה בצה"ל.
באוקטובר 2006, נולד להדר בן.
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד משני לפרקים בודדים בסדרה "יומני החופש הגדול" בתור רותם, אמא של עילי - מלחין אשר רוצה להצליח ונעזר בדפי כרמון.
בשנת 2016 שיחקה בתור רופאה בסרט "אבינו" של מני יעיש.
בשנת 2017 לקחה חלק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "מתים לרגע" שמשודרת ב-HOT, בתור קרוליין, אישה בהריון שנושאת ברחמה תינוק משובט.
פנאתינאיקוס
עוזי ארנן
חיל כללי
דייגו ארמנדו מראדונה
טטנוס
טטנוס (בעברית: צַפֶּדֶת או פַּלֶּצֶת) היא מחלה קשה ולעיתים קרובות קטלנית. היא נגרמת מהשפעת הטוקסין
טטנוספסמין המיוצר על ידי החיידק "Clostridium tetani". ההידבקות בדרך כלל באה מפצע מזוהם כגון חתך או דקירה עמוקה. הסימנים השכיחים הם התכווצויות בשרירי הלסת אשר בעקבותיהן באים קשיי בליעה וצפידה בשרירים אחרים בגוף ומכאן השם העברי. ניתן למנוע הידבקות על ידי חיסון מתאים ובטיפול מונע אחרי חשיפה לחיידקים.
היסטוריה.
התיעוד הראשון לטטנוס נערך על ידי הרופא היווני הקדום היפוקרטס, וכבר במאה החמישית שלפני הספירה רשומים תצפיות קליניות מרובות למחלה. הגורם לטטנוס נמצא ב-1883 על ידי רופא רוסי, נסטור מונסטירסקי, וב-1884 על ידי הרופא הברלינאי ארתור ניקולאייר. תרבית טהורה של החיידק יוצרה על ידי הרופא הגרמני, חתן פרס נובל, אמיל אדולף פון בֶּרִינג והרופא היפני שִׁבַּסַבּוּרוֹ קִיטַאסַטוֹ. חיסון סביל למחלה יושם לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חיידקי המחלה נמצאים באדמה, במיוחד חקלאית, וכן במעיים ובצואה של סוסים, כבשים, בקר, עכברושים, חתולים, שרקנים ובתרנגולים. נבגים נמצאים בקרקע מזובלת, על העור החי, מתחת לציפורניים ובהרואין מזוהם.
ישנן ארבע צורות קליניות לטטנוס:
דגירה.
תקופת הדגירה של הטטנוס נעה בין 3 ימים עד כדי 15 ימים, כאשר הממוצע הוא כ-8 ימים. בילודים תקופת הדגירה נעה בין 4 ימים לשבועיים ובממוצע שבוע. בדרך כלל, תקופת הדגירה ארוכה יותר ככל שהפציעה רחוקה יותר ממערכת העצבים המרכזית. ככל שתקופת הדגירה גדולה יותר כך הסיכוי למוות קטן. פצע עמוק ומזוהם התומך בהתרבות החיידקים והגורם במהירות לדלקת תוקפנית, מסוכן הרבה יותר מפצע רדוד ונקי יותר היוצר תסמינים קלים יותר כעבור מספר שבועות.
גורמים עיקריים.
הגורמים העיקריים הם רעלנים שיוצרים החיידקים.
במידה ולא מטפלים בתופעה בזמן יכולים להיווצר פרכוסים, נוקשות, דום נשימה ואפילו מוות, זאת בגלל השיתוק הנשימתי. קיימת אפשרות שהרעלנים פולשים לעצבים ואז אין אפשרות לנטרלם בעזרת נוגדי רעלנים.
הסימנים למחלה.
הסימן הראשון לטטנוס הוא התכווצות קלה בשריר הלסת ובהמשך "תפיסה" בגב ובצוואר, קושי בבליעה והתכווצות שרירי הבטן. תהליך זה מתפתח בכל הגוף ועוצמתו היא כה גדולה עד כדי יצירת קרעים בשרירים ואף שברים. ההתכווצויות נגרמות מפעולת הטטנוספסמין המיוצר על ידי החיידק והחוסמת שחרור GABA וגליצין המרסנות את התכווצות השריר.
הסימנים הטיפוסיים של טטנוס כוללים עליית החום ב-2 עד 4 מעלות צלזיוס, הזעה מוגברת ודופק מהיר בהתקפים. ההתכווצויות נמשכות שלושה עד ארבעה שבועות והזמן להחלמה מלאה עשוי להיות מספר חודשים. שיעור התמותה העולמי הוא כ-50%.
טיפול ומניעה.
הטיפול הראשוני הוא ניקוי הפצע. בהמשך מסירים רקמה פגועה באמצעים כירורגיים. ניתנת לנפגע התרופה האנטיביוטית מטרונידאזול (פלאג'יל) לצמצום במספר החיידקים. יש חשש תאורטי שפניצילין עלול להגביר את ההתכווצויות, ולכן מעדיפים שלא להשתמש בו לטיפול אנטיביוטי בטטנוס. לאנטיביוטיקה אין השפעה על הטטנוספסמין היוצר את ההתכווצויות ולכן חלק חיוני בטיפול הוא מתן נוגדנים אנושיים לחומר זה. כל חולי טטנוס יקבלו חיסון או זריקת דחף לפי הנדרש. מחלת הטטנוס ניתנת למניעה על ידי חיסון טטנוס. מומלץ לקבל חיסון דחף כל חמש שנים. במקומות רבים מקובל לתת זריקת דחף לפצוע דקירה שאינו זוכר את מועד החיסון האחרון.
הקשר לחלודה.
לעיתים קרובות מקשרים בין הטטנוס לחלודה, אך יש בכך מן ההטעיה. החלודה עצמה אינה גורמת לטטנוס ואינה מכילה יותר חיידקי טטנוס מעצם אחר. חיידק הטטנוס הוא אנארובי וחי בסביבה ללא חמצן, כך שפצעי דקירה עמוקים הנגרמים ממסמר מאפשרים את התפתחות החיידק. עצמים הצוברים חלודה נמצאים בחוץ או בסביבה שככלל מכילה יותר חיידקי טטנוס ובמיוחד בסביבה חקלאית כי החיידקים נפוצים בגללי בהמה.
בעיה גלובלית.
נבגי החיידק נמצאים בכל מקום ועל כן הטטנוס היא בעיה עולמית, במיוחד במדינות הלא-מתועשות. היא שכיחה יותר במדינות בהן האקלים חם ולח והקרקע עשירה בחומרים אורגניים. תחלואה מתגלית באוכלוסייה שלא חוסנה או שלא פיתחה נוגדנים.
על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי מתו מטטנוס בשנת 2001 קרוב ל-300,000 בני אדם, רובם ילדים מתחת לגיל חמש. ההערכה לשנת 2008 היא של 61,000 מיתות. מספר מקרי התחלואה שדווחו ב-2011 בעולם היה כ-14,000.
בית נבחרים
צרעת
צרעת, הידועה גם בשם מחלת הנסן, היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק ממין "Mycobacterium leprae" ויכולה להוביל לעיוותים בגוף ועל העור. המחלה קרויה על שם החוקר הנורווגי גרהארד ארמור הנסן (Hansen), שבשנת 1873 זיהה את החיידק הגורם למחלה, המופיע בריכוזים גבוהים מאוד בפצעי הצרעת.
היסטוריה.
בימי קדם הייתה צרעת שם משותף למספר מחלות, כמעט כמו דבר, והתייחסה בדרך כלל למחלות עור שונות: מחלות מין, שחפת, פסוריאזיס, אקזמה, וגם מחלת הצרעת. פירוש המילה "צרעת" בעברית הוא פריחה על העור. צרעת היא אחת המחלות המעניינות ביותר מנקודת מבט היסטורית, ונטלה חלק משמעותי בתולדות האדם, העסיקה רבות את דמיונו ובאה לידי ביטוי רב באמנות. המילה "צרעת" ו"מצורע" מרתיעה רבים עד עצם היום הזה. במצרים, לאורך אלפי שנים, היו מקרי תחלואה בצרעת. הצרעת נזכרת בספר ויקרא, ובפרשת מצורע ניתן לקרוא בפירוט על היחס המקראי לחולים במחלה. הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק, קבע שפרשת מצורע, שנכתבה לפני כ-3000 שנה, היא הפעם הראשונה בהיסטוריה שאנו מוצאים נהלים להתמודדות עם מחלה מידבקת. עם זאת, הצרעת המתוארת במקרא היא למעשה מחלת עור מדבקת אחרת שלא מתאימה למחלת הנסן. הזיהוי המוטעה בין הצרעת המקראית לבין המחלה המקובלת כיום בשם זה, נעשה בתרגום השבעים כאשר תרגמו את המילה המקראית צרעת למחלת העור שהייתה בזמנם והיא ה"לפרה" הידועה כיום כ"מחלת הנסן". מקובל שאת המחלה הביאו לארץ ישראל חייליו של אלכסנדר הגדול והצרעת המתוארת בברית החדשה היא אכן "מחלת הנסן".
תולדות מחלת הצרעת מתועדים מזה אלפי שנים אף במזרח, בהודו (שם נקראה קוסטה) ובסין. קיים אף תיעוד של מחלה בפרס עוד משנת 500 לפנה"ס. מחלת הצרעת הגיעה מהמזרח ליוון, ובכתבי היפוקרטס היא נקראת לאוקה, אלא שלא ניתן לדעת בוודאות אם כל אותן מחלות שנקראו "צרעת" אכן היו המחלה שאנו מכירים היום. ביוון הוקמו מקומות מקלט מקודשים לחולי הצרעת, מעין מושבת מצורעים שבראשה עמד כהן דת. בתקופה הביזנטית נחשבו החולים בצרעת לקדושים הסובלים בעולם הזה למען כלל האוכלוסייה, הצרעת אף נקראה בשל כך בתקופה זו "המחלה הקדושה". החברה התייחסה אל חולי הצרעת בייראה אך בד בבד הרחיקה אותם ככל הניתן ממרכזי היישוב.
בימי האימפריה הרומית הגיעה מחלת הצרעת לרומא עם חיילים ששבו מהמזרח, ומשם התפשטה לשאר חלקי אירופה. במאות השביעית והשמינית קיימים כבר דיווחים רבים על מקרי צרעת במדינות דרום אירופה ובמקומות רבים נחקקו חוקים מיוחדים ביחס לחולים במחלה.