רוזוולט היה נואם נמרץ כמו המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן. רוזוולט הדגיש שמקינלי הביא לאמריקה שלום ושגשוג ושהגיע לו להיבחר מחדש. רוזוולט עצר ב-480 תחנות ב-23 מדינות. הוא הראה לאומה את מרצו וגינה את הקיצוניות של ברייאן בניגוד לחיילים הגיבורים שלחם איתם מול ספרד. ברייאן תמך במלחמה, אולם גינה את סיפוח הפיליפינים בתור אימפריאליזם. רוזוולט טען שהסיפוח יביא יציבות לפיליפינים ויחזק את אמריקה. המדינה חזרה לשלום ולשגשוג, והבוחרים החליטו לתת למקינלי ניצחון גדול יותר מאשר זה של 1896.
במהלך חצי השנה של רוזוולט כסגן נשיא (מרץ עד ספטמבר 1901), לא התרחשו אירועים רבים, ורוזוולט ניהל את ישיבות הסנאט ארבעה ימים בלבד לפני פיזורו. ב-2 בספטמבר 1901, נאם ביריד במינסוטה וניסח את השקפתו במדיניות חוץ באמרה ידועה: "דבר בנועם אך שא עמך מקל גדול".
נשיאותו.
תקופת נשיאותו של רוזוולט החלה ב-14 בספטמבר 1901, כשהפך לנשיאה ה-26 של המדינה לאחר ההתנקשות בנשיא ויליאם מקינלי, והסתיימה ב-4 במרץ 1909. רוזוולט היה סגן הנשיא במשך 194 ימים בלבד לפני שהפך לנשיא. כרפובליקני, רץ לכהונה מלאה ב-1904 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרט אלטון פארקר, כשהוא זוכה בכל מדינה פרט לאלו בדרום. הוא הפך לנשיא הראשון שנבחר לכהונה מלאה בזכות עצמו לאחר שהפך לנשיא עם מותו של קודמו. רוזוולט הוחלף בתפקידו בידי חניכו ויורשו הנבחר, ויליאם הווארד טאפט.
בתחום מדיניות הפנים הוא השתלב בגל הפרוגרסיבי שעלה בארצות הברית. הוא כינה את עיקרי מדיניות הפנים שלו בביטוי "עסקה הוגנת" שהפך לסיסמתו בבחירות לנשיאות של 1904. במסגרתה לחם במונופולים הגדולים והחזקים של "הברונים השודדים" שנוצרו במהלך "העידן המוזהב" ("The gilded age") אחרי מלחמת האזרחים. הוא דרש מהמפלגה הרפובליקנית לעבור לכיוון ליברלי יותר, וסירב לסמוך על אנשי עסקים עשירים. הוא פירק 44 ארגונים מונופוליסטים, אולם הוא עצמו לא התנגד לקפיטליזם, אלא רק לשחיתות. מדיניותו כללה פיקוח על הרכבת, המזון והתרופות. הוא פייס את הפועלים ודאג לשמירה על איכות הסביבה. לאחר 1906, הוא נטה שמאלה מבחינה פוליטית, ותקף את אנשי העסקים הגדולים, כשהוא טוען שבתי המשפט היו משוחדים כנגד איגודי העובדים. רוזוולט אהב את הטבע וקידם את איכות הסביבה ושימור המשאבים הטבעיים. הוא הרחיב את מערכת הפארקים והיערות הלאומיים. אישיותו הכריזמטית, נמרצותו ותחומי העניין הרבים שלו גרמו לו להיחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר.
במדיניות חוץ, רוזוולט היה פחות תוקפני מתקופתו במלחמה מול ספרד, אלא ניסה לקדם שלום. הוא היה האמריקני הראשון שקיבל, ב-1906, פרס נובל לשלום על סיום מלחמת רוסיה–יפן. רוזוולט תמך בצי והשקיע בו מאמץ מיוחד. הוא הדגיש את כריית תעלת פנמה מסיבות מסחריות (לקשר בין החוף המזרחי אל החוף המערבי ואל אסיה) וצבאיות (שימוש בצי באוקיינוס האטלנטי ובשקט). הוא הצליח להשיג שליטה על בניית התעלה ב-1904. הוא הרגיש שהשלמת התעלה הייתה הצעד החשוב ביותר שלו אי פעם.
רוזוולט היה אהוד על ההמונים והשיג תמיכה רחבה. יחד עם ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן, פרצופו חקוק על הר ראשמור. הוא ספג ביקורת על מדיניותו האימפריאליסטית, אולם נחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר בתולדות ארצות הברית.
כניסתו לתפקיד.
רוזוולט נכנס לתפקידו לאחר ההתנקשות בחייו של הנשיא ויליאם מקינלי, ב-6 בספטמבר 1901, על ידי אנרכיסט פולני בשם ליאון צ'ולגוש. בעת כניסתו לתפקיד בגיל 42 שנים ועשרה חודשים היה רוזוולט לנשיא ארצות הברית הצעיר ביותר, לאחריו ג'ון פיצג'רלד קנדי שנחשב לנשיא הצעיר ביותר הנבחר. מקינלי מת ב-14 בספטמבר ורוזוולט הושבע לנשיאות באותו היום.
כמה חברי קבינט מתקופת מקינלי נכחו בטקס. רוזוולט נפגש איתם בספרייה לפני כן. רוזוולט טען שימשיך את דרכו של מקינלי עבור השלום והכבוד של המדינה.
בדצמבר 1901, הוא נאם בפני הקונגרס וביקש ממנו להגביל את כוחם של המונופולים, ועל כך זכה בכינוי "מכסח המונופולים" ("trust-buster"). רוזוולט התאגרף בבית הלבן ואף התעוור בעינו בעקבות קרב.
ממשל.
מינויים לבית המשפט.
רוזוולט מינה שלושה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית: אוליבר וונדל הולמס הבן ב-4 בדצמבר 1902, ויליאם רופוס דיי ב-23 בפברואר 1903, ויליאם מודי ב-12 בדצמבר 1906.
בנוסף מינה שבעים ואחת שופטים אחרים: שמונה עשר לבית המשפט לערעורים ו-53 לבתי המשפט המחוזיים.
יחסים עם העיתונות.
כמו מקינלי, ידע רוזוולט להשתמש בתקשורת לצרכיו. הוא סיפק ראיונות ותצלומים לעיתונות, ואף הזמין כתבים פנימה כמקלט מפני הגשם, כשהוא מבסס את המסורת של חדר לכתבים. העיתונות, ששמחה על הגישה לבית הלבן, העניקה לרוזוולט כיסוי אוהד.
מדיניות פנים.
לפני כניסתו לתפקיד, למד רוזוולט כלכלה, בתור מושל ניו יורק, והבין את המונופולים, יחסי העבודה ושימור משאבים. החוקים שהתווה כללו כנות בעניינים ציבוריים, חלוקת אחריות, ולשים את המדינה מעל הכול. הוא התעקש על האחריות של התאגידים בפני הציבור, ועל אחריותו לפתור את המאבק בין הפועלים ואנשי העסקים.
פרוגרסיביות.
רוזוולט העביר כמה חוקים פרוגרסיביים בקונגרס כדי לפייס בין העובדים ומעבידיהם.
רוזוולט נחשב לדובר הבולט של התנועה הפרוגרסיבית. מחד, התנועה דרשה שימוש במדע, הנדסה, טכנולוגיה ומדעים כדי לפתור את הבעיות של המדינה, לחסל בזבוזים מיותרים ולקדם מודרניזציה. רוזוולט עצמו היה ביולוג, וניסה גם הוא לשוות נופך מדעי לתוכניותיו.
בנוסף, התנועה הפרוגרסיבית התנגדה לשחיתות במנגנונים מפלגתיים, איגודי עבודה והמונופולים. רוזוולט, כשוטר לשעבר, היה נחוש לשמור על החוק.
שביתת הפחם של 1902.
ב-1902 פתר רוזוולט משבר לאומי כשהגיע לפשרה עם כורי פחם ששבתו, ואיימו בכך על ההסקה ברוב הבתים. רוזוולט איים להשתמש בצבא לכבוש את המכרות ולכרות את הפחם. הוא כינס את נציגי שני הצדדים והצליח להגיע לעמק השווה עם שניהם. איגוד העובדים הסכים להפסיק להתמקח בשם העובדים והפועלים קיבלו תשלום טוב יותר עבור פחות שעות.
חיסול מונופולים.
המונופולים הפכו לעניין מרכזי, והחשש היה שהארגונים הגדולים יעלו את מחיריהם לציבור ויחסלו את הארגונים הקטנים. ב-1904, 318 מונופולים שלטו בכשני חמישיות מהתוצר של ארצות הברית, בתחומי התעבורה, הבנקאות והרכבת.
מקינלי החל עם חיסול כוח המונופולים, אולם רוזוולט פעל בעוז נגדם. הוא העלה את כוחה של הממשלה, והעביר שני חוקים לפיקוח על תעריפי הרכבת, אשר הייתה האמצעי הכמעט בלעדי להובלת משאות בתקופה ההיא. התובע הכללי תבע 44 מונופולים שונים, ופירק את ארגון הרכבות של ג'יי. פי. מורגן. רוזוולט יצר את מחלקת המסחר והתעסוקה כדי שתוכל לדאוג לפועלים.
מונופול הבשר.
הממשל זכה בתביעה מול איגוד בשר והצליח לשבור את מונופול הבשר. רוזוולט הנחה כבר ב-1902 את התובע הכללי לתבוע את מונופול הבשר בעזרת חוק שרמן (שנחקק ב-1890). ששת ארגוני הבשר הגדולים היו מעורבים בקרטל להעלאת מחירים ורווחים. הם סחטו את מתחריהם ולקחו שוחד. ביחד, התעשיות הרוויחו כ-700 מיליון דולרים בשנה ושלטו בחצי מהשוק הלאומי. הם התאחדו לחלוטין כשנתבעו, כדי שיוכלו להמשיך לשלוט בסחר. ב-1905, בית המשפט החליט לפרק את המונופול, לאחר ששמע על תנאי תברואה ירודים בתעשייה. הניצחון איפשר לרוזוולט לטפל במונופולים אחרים.
חוק המזון הנקי והתרופות.
רוזוולט, בתגובה לדרישה הציבורית, הצליח להעביר את חוק המזון הנקי והתרופות ב-1906, ואת חוק הפיקוח על הבשר ב-1906. החוקים פיקחו על אוכל ותרופות, ועל התנאים התברואתיים. הקונגרס החליף את החוק בחוק שריכך את הדרישות מצד יצרני הבשר לצורך סחר חוץ.
תעריפי הרכבת.
רוזוולט האמין שעל הממשלה לטפל בנושא הרכבת, בגלל הסכנה שבשעות עבודה רבות לפועלים. החוק הראשון שהעביר לא הצליח, ורוזוולט חיפש דרכים להורדת מחירי ההובלה. רוזוולט דרש פתיחת הדרכים לסחר במחיר הוגן ושווה לכל נפש.
רבים הניחו שאיגודי הרכבת תמיד יהיו חזקים, ללא קשר לרגולציה. נלסון אולדריץ', הסנאטור רב העוצמה מרוד איילנד, הוביל את ההתנגדות לרוזוולט במפלגה. רוזוולט עצמו הסתמך על רפובליקנים מהמערב התיכון.
לבסוף, רוזוולט הצליח לשכנע את השמרנים שבית המשפט יגן על האינטרסים של איגודי הרכבת, והצליח להעביר את החוק. החוק קבע מחיר מקסימום לרכבת והפסיק מתן כרטיסים בחינם לידידי האיגודים. בנוסף, מחלקת הסחר קיבלה סמכות לבחון את הדו"חות של התאגידים. מי שיתנגד לכך יתבע בידי בית המשפט.
שימור הסביבה.
רוזוולט היה הנשיא הראשון שהקנה לנושא שימור הסביבה חשיבות לאומית. הוא הקצה יותר אדמות פדרליות לשימור מכל קודמיו יחד, והקים 5 פארקים לאומיים ובעקבות חקיקת "חוק העתיקות" ב-1906 את 18 מונומנטים הלאומיים הראשונים, ביניהם הגרנד קניון (שאחר כך הפך לפארק לאומי). בעקבות מסע קמפינג בן שלושה ימים שערך עם איש הסביבה ג'ון מיור השתכנע לפעול להעברת השליטה על פארק יוסמיטי לידי הממשלה הפדרלית.
זכויות האזרח.
רוזוולט אמנם פעל לשיפור יחסים בין-גזעיים, אולם כמו רוב המנהיגים של אותה התקופה, לא יזם שיפורים משמעותיים בתחום. בוקר טי. וושינגטון, המנהיג השחור החשוב ביותר, היה השחור הראשון שהוזמן לסעודה בבית הלבן באוקטובר 1901. אולם הזעם הציבורי הגזעני בדרום ארצות הברית בעקבות פרסום הפגישה גרם לו להימנע מחזרה על אירוע דומה. רוזוולט לא השתמש בסמכות פדרלית כדי לאכוף את זכויות ההצבעה של השחורים.