אוגוסטוס הציב את הלגיון בסוריה לצד הלגיון השישי פראטה, הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון השנים עשר פולמינטה. בשנת 20 לפנה"ס, השתתפו הלגיונות במסע כנגד הפרתים אשר לאחריו הצליח אוגוסטוס לגרום לפרתים להחזיר נס הלגיון ששבו בקרב חרן. בשנים הבאות הידיעות על הלגיון קטועות. פובליוס קווינקטיליוס וארוס השתמש בשלושה מבין הלגיונות שבסוריה כדי לדכא את המרידות בארץ ישראל של יהודה בן חזקיה, שמעון מעבר הירדן ואתרונגאיוס בשנת 4 לפנה"ס, אולם לא ידוע האם הלגיון השלישי גאליקה היה ביניהם. בקפריסין נמצאה מצבת קבר מתקופת שלטונו של טיבריוס, של חייל מהלגיון. הדבר מעיד על פעילות כלשהי (לא בהכרח צבאית) שלו על האי, אולם לא ידוע מה טיבה. בשנת 45 לספירה הקיסר קלאודיוס יישב בעכו את וותיקי הלגיון יחד עם שאר הלגיונות הסוריים.
בשנת 58, בתקופת שלטונו של הקיסר נירון, השתתף הלגיון במסע מלחמה אל ארמניה. המלך הפרתי וולוגסס הראשון הכתיר את אחיו טירידאטס הראשון כמלך ארמניה, בעוד על פי המסורת הרומאים בחרו את מלכי ארמניה. הרומאים כבשו את עיר הבירה הארמנית ארטאקסאטה, והכתירו את הנסיך טיגראנס השישי (נכדו של אלכסנדר ונינו של הורדוס) כמלך ארמניה החדש. עם זאת, בשל הלחץ הפרתי, מאוחר יותר הותירו הרומאים את טירידטס כמלך ארמניה בתנאי שיבקש את הסכמת רומא למלכותו. הלגיון נותר בארמניה עד שנת 66, ועם פרוץ המרד הגדול בארץ ישראל באותה שנה, נשלח לתגבר את כוחו של קסטיוס גאלוס שלחם במורדים. עם זאת, לאחר השמדת הלגיון ה-12 פולמינטה בקרב בית חורון, החליט הקיסר נירון לשלוח אותו אל הגבול במואסיה כחלק מכוח שכונה "צבא הדנובה".
בחורף 68–69, השתתף הלגיון במערכה מוצלחת כנגד שבט הסרמטים לצד הלגיון השמיני אוגוסטה. עם התאבדותו של נירון ב-69, פרצה מלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים. כמו כל צבא הדנובה, תמך הלגיון במועמד לקיסרות אותו, אולם לא הצליח להגיע בזמן לאיטליה כדי למנוע את תבוסתו בידי ויטליוס. צבא הדנובה חזר למואסיה, אולם מיד תמך במצביא אספסיאנוס, מפקד צבא המזרח, אשר מרד בשלטונו של ויטליוס. תמיכתו של הלגיון השלישי באספסיאנוס הייתה הרבה פחות מובנת מאליה, כיוון שמפקד הלגיון באותה תקופה היה גאיוס דיליוס אפוניאנוס. האחרון היה בן דודו של גאיוס דיליוס ווקולה, מפקד הלגיון העשרים ושניים פרימיגניה, אחד הלגיונות הנאמנים ביותר של ויטליוס.
הלגיון לקח חלק חשוב בקרב קרמונה אשר הסתיים בניצחון לאספסיאנוס ותבוסה מוחצת לוויטליוס. כפרס על שירותיו, החזיר אספסיאנוס את הלגיון לסוריה, שבה נמצאו משפחותיהם של מרבית חיילי הלגיון. מכאן ואילך הלגיון נעלם מהרשומות לזמן ממושך, אולם סביר להניח שיחידות משנה שלו השתתפו במסעות המלחמה של דומיטיאנוס וטריאנוס נגד הדאקים. בתקופה זו שרת פליניוס הצעיר כטריבון צבאי בלגיון.
בשנת 132 השתתף הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא, וידוע על מספר מחייליו שעוטרו באותות גבורה על חלקם בקרבות. בין השנים 161–166 השתתף הלגיון בהצטיינות רבה במלחמותיו של לוקיוס ורוס כנגד הפרתים. עם רציחתו של קומודוס בשנת 192 נפתחה מלחמת ירושה בין מצביאיה של רומא. הלגיונות בסוריה ובמזרח תמכו בפסקניוס ניגר. ב-194 הובס ניגר בידי ספטימיוס סוורוס, והלגיון עבר לשרת אותו. הלגיון השלישי השתתף בכל מסעות המלחמה של סוורוס כנגד הפרתים, ולאחר מכן הועבר אל הפרובינקיה סוריה-פיניקיה, והקשר שלו עם הלגיונות שהיו בגבול עם הפרתים נותק. בשנת 217 נרצח הקיסר קרקלה בחרן בידי מקרינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. קרוב משפחה של קרקלה, ילד בשם אלאגבאלוס, נמלט אל מפקדת הלגיון השלישי, ומפקד הלגיון פובליוס ולריוס קומזן אאוטיכיאנוס העניק לו את תמיכתו. מקרינוס שלח צבא כדי לדכא את המרד, אולם לפני הקרב המכריע ערק הלגיון השני פרתיקה, ומקרינוס הובס והוצא להורג. אלאגבאלוס הוכתר כקיסר, ולאות תודה מינה את אאוטיכיאנוס למפקד המשמר הפרטוריאני.
אלאגבאלוס איבד מהר מאוד את אהדת הצבא, ובשנת 219 התמרד הלגיון השלישי כנגד שלטונו. אלאגבאלוס דיכא את המרד, פירק את הלגיון השלישי גאליקה, וסיפח את שרידיו אל הלגיון השלישי אוגוסטה. עם זאת, בשנת 222 הלגיון הוקם מחדש בידי יורשו של אלאגבאלוס, אלכסנדר סוורוס. הלגיון השתתף ככל הנראה במלחמותיו של סוורוס כנגד האימפריה הסאסאנית. בהמשך הוא הועבר מערבה, וב-251 תחת שלטונו של ולריאנוס השתתף בקרבות נגד הגותים. באותה תקופה פיקד על הלגיון הקיסר לעתיד אורליאנוס. בשנת 271 הלגיון השתתף בקרבות כנגד האימפריה התדמורית בראשות זנוביה. לאחר תקופתו של אורליאנוס, אין כמעט מידע על הלגיון. הידיעה האחרונה עליו מגיעה משנת 325. לא ידוע מה עלה בגורלו.
קרל פרידריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן
ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Karl Friedrich, von Sachsen-Meiningen; 18 ביולי 1712 – 28 במרץ 1743) היה דוכס סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1729–1743.
ביוגרפיה.
קרל פרידריך נולד ב-18 ביולי 1712 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולדורותיאה מריה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס.
בשנת 1724 מת אחיו יוזף ברנהרד, נסיך הכתר של סקסוניה-מיינינגן, ואחיו ארנסט לודוויג מונה לנסיך הכתר. שבעה חודשים לאחר מכן מת אביו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וארנסט לודוויג עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונו דודיו פרידריך וילהלם ואנטון אולריך לעוצרי הדוכסות. ב-24 בפברואר 1729 מת ארנסט לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון קרל פרידריך, תוך שדודיו ממשיכים לכהן כעוצרים עד לשנת 1733.
קרל פרידריך לא נישא ולא היו לו ילדים, ומשום כך לאחר מותו ב-28 במרץ 1743, עלה לשלטון במקומו דודו פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן
פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm, von Sachsen-Meiningen; 16 בפברואר 1679 – 10 במרץ 1746) היה דוכס סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1743–1746.
ביוגרפיה.
ארנסט לודוויג נולד ב-16 בפברואר 1679 באיכטרסהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לברנהרד, נסיך סקסוניה-גותה, ולמריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה.
לאחר מותו של סבו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו אביו ברנהרד ודודיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1706 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ואחיו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאביו לא ציווה שהוא יירש לבדו, היו אמורים פרידריך וילהלם ואחיו אנטון אולריך לרשת עם ארנסט לודוויג את השלטון במשותף. אולם ארנסט לודוויג חתם עמם על הסכם, ולפיו הם ויתרו על השלטון בעד לתמורה ממונית.
בשנת 1724 מת אחיו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובנו ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונו פרידריך וילהלם ואחיו אנטון אולריך לעוצרי הדוכסות. ב-24 בפברואר 1729 מת ארנסט לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל פרידריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן, תוך שפרידריך וילהלם ואנטון אולריך ממשיכים לכהן כעוצרים עד לשנת 1733.
בשנת 1743 מת קרל פרידריך ללא ילדים, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו. פרידריך וילהלם לא נישא ולא היו לו ילדים, ומשום כך לאחר מותו ב-10 במרץ 1746, עלה לשלטון במקומו אחיו למחצה אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
תאוריית דה ברויי-בוהם
תאוריית דה ברויי-בוהם (באנגלית: De Broglie–Bohm theory), הידועה גם בשם מכניקה בוהמית, ו-הפירוש של בוהם למכניקת הקוונטים, היא פירוש למכניקת הקוונטים והיא תאוריה של משתנים חבויים. בנוסף לפונקציית הגל המוכרת ממכניקת הקוונטים, אשר קיימת על פני מרחב כל הקונפיגורציות האפשריות, על פי תאוריה זו קיימות גם קונפיגורציות אשר קבועות גם בלי שהן נצפות או נמדדות. הפיתוח של קונפיגורציית בזמן (משמע המיקומים של כל החלקיקים בקונפיגורציה) נקבעים על ידי פונקציה מכוונת התלויה בפונקציית הגל, ופונקציית הגל מתפתחת בזמן לפי משוואת שרדינגר. התאוריה נקראת על שמם של לואי דה ברויי (1892–1987) ודייוויד בוהם (1917–1992).
התאוריה פותחה לראשונה בשנות ה-20 על ידי דה-ברויי, אשר לבסוף שוכנע לעזוב את התאוריה לטובת פרשנות קופנהגן של מכניקת הקוונטים, שהייתה ונשארה היום הפרשנות המקובלת על רוב הפיזיקאיים. בשנת 1952, לאחר שמאס בשמרנות שרווחה בקרב הפיזיקאיים באותה תקופה, גילה דייוויד בוהם את התאוריה של דה-ברויי מחדש. הרעיונות של בוהם לא קיבלו באותה עת הכרה רחבה, הן בגלל סיבות אישיות הקשורות לבוהם עצמו והן עקב התנגדות המבוססת על טיעונים פיזיקליים. פיזיקאים תאורטיים לא הסכימו לקבל את התאוריה, בעיקר עקב אופייה הנונלוקאלי. משפט בל (1964) קיבל השראה כאשר ג'ון סטיוארט בל גילה את עבודותיו של דייוויד בוהם, ותהה האם ניתן להיפטר מהנונלוקאליות הגלויה של התאוריה. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 התעורר עניין חדש בתאוריה וכיום יש מספר קבוצות העובדות על ניסוח הרחבות לתאוריית דה ברויי-בוהם.
הולמר איולפסון