עומר נולד בעיר מדינה בסביבות שנת 680 לספירה, את מרבית שנות ילדותו (בערך מאז 685) העביר במצרים, אותה כבש אביו ושלט בה במצוות סבו מרואן בן אל-חכם שהיה אז הח'ליף, ולאחר מכן תחת דודו עבד אל-מלכ בן מרואן שירש את הסב. לאחר מות אביו ב-705 נקרא עומר על ידי דודו עבד אל-מלכ לדמשק, מקום מושב הח'ליפות האומיית, ולקח את ידה של בת הח'ליף פאטימה. זמן קצר לאחר מכן, נפטר דודו-חותנו, ועומר נשלח לשלוט על החג'אז מהעיר מדינה על ידי דודנו-גיסו הח'ליף החדש אל-וליד בן עבד אל-מלכ.
בתקופת נציבותו בחג'אז יצאו לעומר מוניטין של שליט רחום ונח, עובדה שגרמה לפליטים עיראקים, שנסו מפני ידו הקשה של הנציב העיראקי אל- חג'אג' בן יוסוף, לברוח למדינה כדי לזכות בחסדיו.
גרסה מחקרית, רומנטית פחות, מסבירה שאל-חג'אג' רדף בעיראק את אנשי שבט הימנים אשר התנגדו לשבט הקיס שבו צידד הח'ליף, אל ואליד. עומר לעומת זאת, כמו סולימאן, אחי הח'ליף ויורש העצר העתידי, צידד בימנים ולכן נתן להם מקלט בחג'אז מפני רדיפותיו של אל-חג'אג'.
לאחר שנים של עוינות פוליטית בין עומר לאל-חג'אג', נענה הח'ליף אל-ואליד לקובלנותיו של מושל עיראק והעביר את עומר מתפקידו בחג'אז. כך מצא עצמו עומר בשנת 712 בדמשק, יושב בחצר הח'ליפות, וכך היה מוכן שלוש שנים לאחר מכן ליעץ לשותפו הפוליטי, סולימאן בן עבד אל-מלכ, שעלה לשלטון ב-715.
עליתו לשלטון.
בשנת 717, לאחר כשנתיים של מלוכה, נפל סולימאן בן עבד אל-מלכ, שהיה צעיר למדי, למשכב. הוא ביקש מאיש שלומו רג'א אבן חיוה להפיץ את כתב הצוואה, שבו נכתב כי בנו בן השתים עשרה ירש את ח'ליפותו. רג'א מתאר כיצד הוא נחרד מהרעיון וטען בפני הח'ליף הגוסס ש"אחד הדברים ששומרים על הח'ליף בקבר הוא מינויו של יורש הגון". מנהיג המוסלמים קיבל את דבריו, ולאחר דין ודברים בחר בדודנו, עומר בן עבד אל-עזיז, כח'ליף אחריו, משום שהעריך את היותו מוסלמי טוב והגון. המנהיג הגוסס חשש שיורשו ייתקל בהתנגדותם של אחיו בני השושלת המרואנית- יזיד והיאשם בניו של עבד אל-מלכ, ועל כן ציווה שיזיד אחיו ימונה כח'ליף אחרי מות עומר.
חלק מן ההיסטוריונים סבורים שעידודו של סולימאן למנות את עומר כמחליפו, על ערש דווי, נעשה על ידי אנשי שלומו, הימנים. הסיבה לכך הייתה חששם מתפיסת השלטון על ידי אחד מאחיו יזיד או היאשם, בני בריתם של הקיסים. חשש זה מסביר את הצורך בהבאת בן הדוד לצורך ירושת הח'ליף מרובה האחים. כמו כן מסביר את חששם ממינויו של אחד מבניו הצעירים, אשר בקלות רבה היה עשוי להישלט על ידי דודיו ולהיות עוין לימנים.
במצוות דודנו המנוח, מצא עצמו עומר בשנת 717 יושב על כס הח'ליף בדמשק.
האדרת שמו של עומר במסורת המוסלמית.
המסורת המוסלמית שנכתבה ברובה בידי נאמני השושלת העבאסית, שהדיחה מהשלטון את האומיים, נוהגת לרוב להציג את ח'ליפי בית אומיה כמלכים נהנתניים וחילוניים למדי. בניגוד אליהם בולטת דמותו של עומר השני, ח'ליף נאמן לאסלאם בכל רמ"ח אבריו ושליט רחום ודואג לאנשיו. מוחמד אבן ג'ריר אל-טבארי, בספרו, מביא שורה של סיפורים על דמותו של עומר, המקבעים את דמותו כמנהיג שונה וטוב מקודמיו.
רצף הסיפורים פותח בכך שהוא שולח מכתב, עם הכתרתו, לאחד מנציגיו בשם יזיד אבן מוהלב. במכתבו בולטת דבקותו באל והנכונות לשמור את דבריו, גם כשאלו סותרים את תאוותיו ורצונותיו. עובדה זו מפתיעה כל כך את יזיד שאומר כי איננו מוכן לשרת תחת ח'ליף זה, משום ש: "זו לא הדרך שבה דברו בני ביתו בעבר, והוא לא מתכוון להמשיך את מורשתם". המסר של הסיפור ברור: עומר איננו ח'ליף אומיי רגיל, אלא איש אדוק במצוות אללה.
גם ביחס לתיאור צדיקותו הגדולה קיימות גישות שונות במחקר ההיסטורי. יש אומרים שעומר לא התייחד באמונה זכה, אלא היה מנהיג כושל ושליט עיוור, שהזניח את ענייני המדינה לטובת הצטדקויות דתיות ובכך זכה במוניטין לא מוצדק. אחרים מרמזים שדבקותו הדתית של עומר נבעה דווקא ממודעות פוליטית ערה, ושייתכן שנהגי הצניעות והיראה שלו נבעו מהרצון לאהדת ההמונים. בנוסף לאלו אי אפשר להימנע גם מהאפשרות שהספרות האסלאמית שבאה לאחר נפילת האומיים בחרה לנפח ולהאדיר את צדקותו של עומר כדי להשחיר בצילו את שאר ח'ליפי בית אומיה שלא היו אהודים על מחליפיהם.
רפורמות עומר.
בתקופת שלטונו הקצרה ניסה עומר להעביר רפורמות רבות בצורת השלטון שהייתה נהוגה עד זמנו. רוב הרפורמות בוטלו, או אבדו מכוחן לאחר מותו, כדוגמת חוקי עומר המפורסמים, המגדירים בחוק את ההגבלות וההשפלות המוטלות על בני החסות שאינם מוסלמים, שנכתבו ככל הנראה על ידי עומר השני (הגם שבמסורות הקדומות הן מיוחסות לסב אמו, עומר אבן אל-ח'טאב- הח'ליף השני. לאחר מותו לא הם יושמו רק לעיתים נדירות, על ידי מנהיגים מאוחרים, קנאים לדתם כמותו. גם דרישתו לבטל את מס הג'יזה המוטל על מואלים (מתאסלמים 'טריים'), ולהחילו רק על בני החסות הלא מוסלמים, לא החזיקה מעמד לאחר לכתו.
מות עומר.
ייתכן שמאמציו היו נושאים פרי, וייתכן שהרפורמות שקיווה להנהיג היו משנות את פני הח'ליפות האומיית והאסלאם בכלל, אילו היה מאריך ימים. אולם בעשרה (או בחמישה) לפברואר בשנת 720 נפח עומר בן עבד אל-עזיז את נשמתו, לאחר מחלה של עשרים ימים, והוא אך בן 40 (או 35) שנים. לאחר מותו, עבר השלטון ליזיד דודנו, כפי שציווה סולימאן לפני מותו. כמצופה, הפך יזיד את המפה הפוליטית לטובת רעיו הקיסים, ואף הביא לביטולן של מרבית הרפורמות של דודנו. באופן לא מפתיע קיימת גם אגדה התולה את מותו של עומר בגיל כה צעיר בכך שהוא הורעל בידי האצולה האומיית שסלדה מגישתו השמרנית.
ראק
מוקדמות מונדיאל 1954 - אירופה
45 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1954, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר שנערך בשווייץ. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות שעליהן התחרו במוקדמות.
פיפ"א דחתה את בקשת ההרשמה של .
אירופה התחרתה בבתים 1 - 10 על 11 מקומות, עליהם התחרו 27 נבחרות מאירופה כולל ו.
בית 1.
בבית הזה היו 3 נבחרות ששיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת שסיימה במקום הראשון העפילה.
גרמניה המערבית העפילה.
בית 2.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 1.
בלגיה העפילה.
בית 3.
בבית זה היו 4 נבחרות שכל אחת מהן שיחקה פעם אחת נגד יריבתה. שתי הראשונות העפילו. בית זה שימש גם כאליפות הבית הבריטית לשנים 1953–1954.
אנגליה וסקוטלנד (שסירבה להשתתף במונדיאל 1950 בנסיבות זהות) העפילו.
בית 4.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 1.
צרפת העפילה.
בית 5.
בבית זה היו שתי נבחרות ששיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרת הראשונה בבית העפילה.
אוסטריה העפילה.
בית 6.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 5.
באותה תקופה לא הייתה משמעות להפרש השערים, ומאחר וספרד וטורקיה סיימו עם מספר נקודות זהה הוחלט לערוך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
טורקיה העפילה לאחר הגרלה. לואיג'י פרנקו גמה, ילד בן 14 מרומא, שלף את השם של טורקיה מתוך כובע כשעיניו מכוסות.
בית 7.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 5. אולם, בעקבות פרישת העפילה אוטומטית.
בית 8.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 1.
צ'כוסלובקיה העפילה.
בית 9.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 5.
איטליה העפילה.
בית 10.
שיטת המשחקים הייתה כמו בבית 1.
יוגוסלביה העפילה.
מוקדמות מונדיאל 1958 - אירופה
55 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1958, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית, והותירו 14 מקומות ל-53 הנבחרות האחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו 11 מקומות, מתוכם 2 אוטומטיים למארחת שוודיה והאלופה גרמניה המערבית, ועל 9 המקומות הנותרים התחרו 27 נבחרות.
מהלך המוקדמות.
27 הנבחרות שנותרו חולקו לתשעה בתים בני 3 נבחרות כל אחד. כל נבחרת שיחקה נגד יריבותיה בשיטת בית-חוץ, והנבחרת הראשונה בכל בית העפילה.
בית 1.
אנגליה העפילה.
בית 2.
צרפת העפילה.
בית 3.
הונגריה העפילה.
בית 4.
צ'כוסלובקיה העפילה.
בית 5.
אוסטריה העפילה.
בית 6.
פולין וברית המועצות סיימו עם מספר נקודות זהה, ומאחר ובאותה תקופה לא היה נהוג להתחשב בהפרש השערים נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
ברית המועצות העפילה.
בית 7.
יוגוסלביה העפילה.
בית 8.
צפון אירלנד העפילה.
בית 9.
סקוטלנד העפילה.
מוקדמות מונדיאל 1962 - אירופה
56 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1962, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית, והותירו 14 מקומות ל-54 הנבחרות האחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו שמונה מקומות ישירים פלוס 2 מקומות בפלייאוף הבין-יבשתי (נגד נבחרת מאפריקה או מאסיה), עליהם התחרו 30 נבחרות כולל ו.
מהלך המוקדמות.
30 הנבחרות חולקו לעשרה בתים, להם היו חוקים שונים כמפורט להלן:
בית 1.
שוודיה ושווייץ סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
שווייץ העפילה.
בית 2.
בולגריה וצרפת סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
בולגריה העפילה.
בית 3.
גרמניה המערבית העפילה.
בית 4.
הונגריה העפילה.
בית 5.
ברית המועצות העפילה.
בית 6.
אנגליה העפילה.
בית 7.
סיבוב ראשון.
ישראל העפילה לסיבוב השני מול אתיופיה.
סיבוב שני.
ישראל העפילה לשלב האחרון מול , שהעפילה אליו אוטומטית בזכות פרישת יריבתה .
שלב הגמר.
איטליה העפילה.
בית 8.
צ'כוסלובקיה וסקוטלנד סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
צ'כוסלובקיה העפילה.
בית 9.
ספרד העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-אפריקה.
בית 10.
יוגוסלביה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-אסיה.
מוקדמות מונדיאל 1966 - אירופה