פאני לו היימר (באנגלית: Fannie Lou Hamer; נולדה בשם פאני לו טאונסנד; 6 באוקטובר 1917 – 14 במרץ 1977) הייתה פעילה למען זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים, וממובילות התנועה לזכויות האזרח. היא הייתה דמות מפתח בארגון "קיץ החירות" במיסיסיפי עבור ארגון הסטודנטים לזכויות האזרח (SNCC — Student Nonviolent Coordinating Committee). היא הייתה סגנית יו"ר מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי, אותה ייצגה בוועדה הדמוקרטית הלאומית באטלנטיק סיטי ב-1964.
תחילת דרכה.
היימר נולדה בשנת 1917 במחוז מונטגומרי שבמיסיסיפי, לאלה וג'יימס לי טאונסנד, הצעירה מבין 20 ילדים. כשהייתה בת שנתיים, משפחתה עברה למחוז סאנפלאוור כדי לעבוד בתור אריסים באחוזה של ו. ד. מארלו. מגיל שש קטפה היימר כותנה יחד עם בני המשפחה האחרים. היא למדה בבית ספר של חדר אחד שישב בגבולות האחוזה מ-1924 עד 1930, אז הפסיקה את לימודיה כדי לסייע בכלכלת המשפחה. בגיל 13, היימר כבר קטפה בין 100–200 ק"ג של כותנה ביום.
ב-1944, כשבעל המטע גילה שהיימר יודעת קרוא וכתוב, היא נבחרה לשמש כרכזת הרשומות והנוכחות של המטע. בשנת 1945 היא נישאה לפרי "פאפ" היימר. הם עבדו יחד במטעו של מארלו במשך 18 השנים הבאות. לזוג לא נולדו ילדים, אך הם אמצו וגידלו שתי בנות.
בשנת 1961, היימר עברה ניתוח להסרת גידול. בעת הניתוח, הסיר המנתח הלבן את רחמה ללא ידיעתה או רשותה המוקדמת. היה זה חלק מתוכנית של מדינת מיסיסיפי לצמצום מספר העניים השחורים במדינה. היימר טבעה את המונח "הסרת תוספתן סטייל מיסיסיפי" ("Mississippi appendectomy") ביחס לפרקטיקת העיקור השיטתי של נשים שחורות שרווחה בשנות הששים בדרום ארצות הברית.
פעילות למען זכויות אזרח.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 השתתפה היימר במספר כנסים של מועצת המנהיגות השחורה, שהייתה שילוב של ארגון זכויות האזרח וארגון סיוע. שם הכירה מנהיגי קהילה מקומיים, ואף נחשפה לדמויות מהבימה הארצית, בין אם מתחום הבידור — כמו מהליה ג'קסון, או הפוליטיקה — כמו ת'ורגוד מרשל, לימים שופט בית המשפט העליון השחור הראשון.
ב-23 באוגוסט 1962, הכומר ג'יימס בבל, מארגן מטעם ארגון הסטודנטים לזכויות האזרח (SNCC) ומקורבו של ד"ר מרטין לותר קינג ג'וניור, נשא דרשה ברולוויל שבמיסיסיפי, ובסיומה פנה לקהל הרב בהפצרה שיירשמו כבוחרים. המצב במיסיסיפי מאז 1890 היה כזה שרוב השחורים היו משוללי זכות ההצבעה, בגלל שילוב של חוקים ותיקונים לחוקה שהציבו מחסומים בלתי אפשריים למימוש הזכות עבור רוב תושבי מיסיסיפי השחורים. דוגמאות לחוקים כאלו כללו מס הצבעה ומבחני אוריינות שניתנו ונבדקו על ידי לבנים שמונו מטעם המדינה להכשיל את הנבחנים. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, בנוסף למחסומים החוקיים, אנשים שחורים שניסו להירשם כדי להצביע במיסיסיפי ושאר מדינות הדרום נאלצו להתמודד עם גזענות ממוסדת ועממית, לרבות הטרדה, פיטורים ממקומות עבודה, התקפות פיזיות ורצח.
היימר הייתה המתנדבת הראשונה להגיב לקריאתו של בבל.
מאוחר יותר, אמרה על כך,
ב-31 באוגוסט 1962, היימר נסעה באוטובוס שכור עם מתנדבים אחרים לאינדיאנולה שבמיסיסיפי, להירשם כבוחרת. בדרך, היא שרה שירי נשמה אפרו-אמריקאים לקבוצה על מנת לחזק את נחישותם, פרקטיקה שלימים הפכה לסימן היכר שלה. השירים גם ביטאו את אמונתה של היימר שהמאבק לזכויות האזרח הוא מאבק ששורשיו נטועים עמוק בדת הנוצרית. באותו יום, כששבה לאחוזה, מארלו פיטר אותה ממשרתה, מאחר שהזהיר אותה מראש לא לנסות להירשם כבוחרת.
מנהיגותה של היימר, ואומץ ליבה, הביאו אותה לתשומת לבו של בוב מוזס, אחד המארגנים של ה-SNCC, והוא גייס אותה למאבק. אף על פי שמטה ה-SNCC היה בצפון קרוליינה, היימר נשארה במיסיסיפי, ומשם נסעה ברחבי מדינות הדרום למטרות הארגון והמאבק.
ב-9 ביוני 1963, בדרך הביתה מסדנת אוריינות שהשלימה בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, היימר וקבוצת הפעילים שנסעה עמם נעצרו בתואנת שווא בעיירה בשם וינונה, ונכלאו. בתחנת המשטרה, כל הפעילים הוכו קשות על ידי השוטרים. היימר אז נלקחה לתא מעצר, בו שני אסירים לבנים שהשוטרים הורו להם להכות בה עם אלה. השוטרים החזיקו בה במשך ההתקפה הכמעט-קטלנית, וכשצרחה מכאבים, הכו בה בעצמם.
היימר, הפצועה אנושות, השתחררה מבית המעצר רק כעבור שלושה ימים, ב-12 ביוני, ולקח לה מעל חודש להתאושש מחבלותיה. אף על פי שהאירוע השפיע עליה גם נפשית, והיימר סבלה תופעות לוואי פיזיות ופסיכולוגיות, היא מיהרה לחזור לפעולה, וארגנה בין היתר את הקמפיין "קלפי החופש", שכלל מערך בחירות מדומה, וב-1964, הובילה את מיזם "קיץ החירות". המתנדבים ב"קיץ החירות" — רובם פעילים לבנים צעירים מהצפון — ראו בה דמות אם, וקיבלו ממנה עידוד לפעילותם כי היא האמינה שהמאבק צריך להיות רב-גזעי במהותו. היא גם אירחה את סאמי יאנג ג'וניור וונדל פאריס, פעילים שחורים מאוניברסיטת טוסקיגי, שהתפתחו תחת הדרכתה למארגנים משמעותיים בתנועה. (יאנג בסופו של דבר נתן את חייו למען התנועה ב-1966, כאשר נרצח בתחנת דלק במחוז מייקון שבאלבמה, על שימוש בשירותים "ללבנים בלבד".)
מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי.
בקיץ 1964, הוקמה מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי, במטרה לתת קונטרה למשלחת הלבנה ואנטי זכויות האזרח של מיסיסיפי לוועדה הדמוקרטית הלאומית. היימר נבחרה כסגנית יו"ר המפלגה.
הארגון משך תשומת לב כלל-ארצית למצוקתם של השחורים במיסיסיפי, והציב אתגר בפני הנשיא לינדון ג 'ונסון, אשר ביקש להימנות כמועמד בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית; הצלחה של מפלגת החירות פירושה הייתה שמשלחות ממדינות דרומיות יפרשו ויעברו צד, ויתמכו במועמד הרפובליקני בארי גולדווטר — ושכתוצאה יפסיד ג'ונסון את הצבעות האלקטורים מכל מדינות הדרום. היימר משכה את תשומת לבם של ערוצי התקשורת בוועדה כאשר שרה את שיריה המוכרים, והרגיזה בכך את ג'ונסון, אשר כינה אותה "האישה האנאלפביתית ההיא".
היימר הוזמנה, יחד עם שאר מנהיגי מפלגת החירות, לשאת דברים בפני ועדת האישורים של הוועדה, אשר משימתה הייתה לקבוע אם למשלחת תהא זכות השתתפות בוועדה. היא סיפרה על הבעיות בהן נתקלה ברישום כבוחרת, ועל החוויה הקשה שעברה בבית המאסר בווינונה. על סף דמעות, היא סיימה במילים אלו:
בוושינגטון, הנשיא ג'ונסון, שנבהל מעוצמת דבריה של היימר — אשר שודרו בטלוויזיה בשידור חי — ארגן מסיבת חירום לעיתונות במאמץ להסיט את התקשורת מהנושא. רשתות הטלוויזיה אכן עברו לשידור מהבית הלבן, מתוך האמונה שג'ונסון עומד להכריז על המועמד שלו לסגן הנשיאות בבחירות. במקום זאת, ג'ונסון פשוט הכריז על תשעה חודשים לירי במושל טקסס, ג'ון קונלי, במהלך ההתנקשות בחייו של ג'ון פ. קנדי. ועדיין, רשתות טלוויזיה רבות שידרו את דבריה של היימר במלואם במהדורות החדשות מאוחר יותר באותו הערב. ועדת האישורים קיבלה אלפי שיחות ומכתבים בתמיכה במפלגת החופש.
ג'ונסון אז שלח מספר פעילי המפלגה הדמוקרטית לנסות לנהל משא ומתן עם מפלגת החופש, בכללם הסנטור יוברט האמפרי (שביקש להימנות כמועמד לסגן הנשיא), וולטר מונדייל, וולטר רויטר, וכן ג'יי. אדגר הובר, ראש הבולשת הפדרלית. הם הציעו פשרה לפיה תקבל מפלגת החירות שני מושבים ללא זכות הצבעה בוועדה, בתמורה למגוון ויתורים מצד המפלגה, ואף השיגו את אישורם של מרטין לותר קינג ושל התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית לתוכנית. אך כאשר האמפרי הציג את פשרה, הוא ציין שמה שמונח על כף המאזניים הוא מועמדותו, והיימר הגיבה לו בחריפות וגערה בו:
המשך המשא ומתן נערך בלי היימר, והסתכם בפשרה המוצעת. אך מפלגת החירות דחתה את הפשרה, והיימר העירה במה שהפך לציטוט מפורסם:
ב-1968 מפלגת החירות קיבלה לבסוף את המושבים שביקשו (בעלי זכות הצבעה), לאחר שהמפלגה הדמוקרטית אימצה סעיף בתקנון הוועדה אשר דורש שוויון בייצוג במשלחות. בשנת 1972, היימר נבחרה כנציגת המפלגה בוועדה הלאומית.
פעילות נוספת.
ב-1964 ו-1965 היימר רצה בבחירות לקונגרס, אך לא נבחרה. למעשה, בפעם הראשונה שהיימר הצביעה בבחירות, היא הצביעה לעצמה בבחירות לקונגרס. היא המשיכה לעבוד על פרויקטים אחרים, בעיקר בתוכניות חינוכיות עממיות, בהקמת קואופרטיב חוות החירות במיסיסיפי, ובקמפיין המלחמה בעוני של מרטין לותר קינג.
מותה.
היימר מתה מסיבוכים של יתר לחץ דם וסרטן השד ב-14 במרץ 1977, בגיל 59.
היא נקברה בעיר הולדתה, רולוויל שבמיסיסיפי. על המצבה שלה חרוט אחד הציטוטים המפורסמים שלה:
הערות שוליים.
[[קטגוריה:פעילות חברתיות אמריקאיות]]
[[קטגוריה:חברות היכל התהילה הלאומי לנשים]]
[[קטגוריה:פעילות אפרו-אמריקאיות]]
[[קטגוריה:פעילים אפרו-אמריקאים]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1917]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1917]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1977]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1977]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו מסרטן השד]]
פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן
פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן (; 31 בינואר 1746 - 15 בפברואר 1818), היה גנרל פרוסי שנחל מפלה בולטת בקרב ינה-אאורשטדט ונפל בשבי הצרפתי לאחר קרב פרנצלאו.
ביוגרפיה.
פרידריך לודוויג נולד ב-31 בינואר 1746 באינגלפינגן, שהייתה חלק מנסיכות הוהנלוהה-אינגלפינגן - נסיכות קטנה באזור וירטמברג, להיינריך אוגוסט, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן ולוילהלמינה אלאונורה, רוזנת הוהנלוהה-אהרינגן.