בשנת 1955 נבחר לראשונה למועצת העיר חיפה. במאי 1964 נבחר כסגן ראש העירייה וכיהן בתפקיד זה עד פברואר 1974 בתחילה כסגנו של אבא חושי אחר כך של משה פלימן וגם של ירוחם צייזל בזמן שהיה ראש עיריית חיפה לאחר שמשה פלימן נפטר.
בינואר 1978, קיבל אזרחות כבוד של העיר חיפה.
כיהן כנשיא מועצת קליטת העלייה של עיריית חיפה עד פטירתו בשנת 1986. נקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
בשנת 1988 נקרא על שמו רחוב בשכונת רמת אלון שבחיפה.
משפחתו.
סכנין היה נשוי למסיה ואב לאילנה (שהייתה לימים חברת מועצת עיריית חיפה) ולגדעון.
הסכם ברלין (1878)
אולאף ביאלאנד
אולאף ביאלאנד (בנורווגית: Olav Bjaaland 5 במרץ 1873 - 8 ביוני 1961) היה אלוף סקי נורווגי מטלמרק. בשנת 1911 היה בין חמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת הקוטב הדרומי בהנהגת רואלד אמונדסן.
חייו.
אולאף ביאלאנד נולד במורגדאל שבמחוז טלמרק בנורווגיה. במפנה המאה, היה ביאלאנד, יחד עם האחים המסטפייט, בין טובי גולשי הסקי בנורווגיה. בשנת 1902 זכה בפרס בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, שהוא עד ימינו אלה באירוע הקלאסי בסקי הנורדי. ב-1909 הוזמן ביאלאנד, יחד עם עוד חמישה גולשים, להתחרות בצרפת עם טובי הגולשים באירופה.
בנסיעה זו פגש ביאלאנד במקרה את רואלד אמונדסן; חוקר הארצות המצליח הזמין את ביאלאנד, כגולש סקי, להצטרף למשלחתו המתוכננת אל הקוטב הצפוני. ביאלאנד נפעם, ובטוח עדיין שהם יוצאים אל הקוטב הצפוני, יצא מאוסלו ב-7 ביוני 1910. כשנודע לו, שבמקום צפונה הם בדרכם דרומה להתחרות על כיבוש הקוטב הדרומי כנגד רוברט פלקון סקוט, הריע ביאלאנד: "הידד, זה אומר שאנחנו נגיע לשם ראשונים!" על השתתפותו במשלחת, קיבל ביאלאנד את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות הוקרה נורווגי שייסד המלך הוקון השביעי בשנת 1912, כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן.
ביאלאנד היה נגר מוכשר ומיומן. יחד עם סטוברוד בנה את הצריף במפרץ הלווייתנים בו דרו חברי המשלחת, בזמן שיתר האנשים עסקו בהעברת צידה אל המצבורים, והצליח להפחית את משקל המזחלות, שנקנו באוסלו כשהן כבר מורכבות (סקוט קנה מזחלות מאותו סוג למשלחת טרה נובה, אלא שבאלה שלו לא נעשו שום שינויים), מ-88 ק"ג ל-22 ק"ג, בלי להפחית באופן ניכר מעמידותן. במסע המזחלות בפועל ממפרץ הלווייתנים אל הקוטב וחזרה, היה ביאלאנד לעיתים קרובות החלוץ, שגלש בראש הקבוצה כדי לספק לכלבי המזחלות משהו לרוץ בעקבותיו. הוא נודע ביכולתו לגלוש כך, שהעקבות שהשאיר אחריו יצרו בשטח קווים ישרים כמעט לחלוטין. ב-14 בדצמבר, במרחק 27 ק"מ בלבד מן הקוטב, היה ביאלאנד נרגש כיתר חבריו. "עכשיו אנחנו יכולים לראות את הקוטב מונח לפנינו, ואני כבר יכול לשמוע את חריקת הציר, אבל בבוקר נשמן אותו. כולנו נרגשים. האם נראה את הדגל האנגלי? רחמי האל עלינו! אינני מאמין שזה יקרה." כתב ביומנו.
אחרי שובם מכיבוש הקוטב, ביקש אמונדסן מביאלאנד לצאת עמו צפונה לחקור את המעבר הצפון-מזרחי, אבל הוא דחה את ההצעה.
ב-1912 זכה ביאלאנד במדליית הולמנקולן, אחת המדליות הגבוהות ביותר שגולש סקי יכול לזכות בהן. לאחר זמן חזר לטלמרק והקים סדנה מצליחה לייצור מגלשי סקי, בכסף שלווה מאמונדסן.
בשנת 1952, במורגדאל, הדליק ביאלאנד את המשואה באולימפיאדת החורף.
בשנת 1961 הלך ביאלאנד לעולמו בגיל 88; מבין החמישה שהגיעו אל הקוטב הדרומי, הוא האריך ימים ביותר, והיה היחיד שזכה לראות את השיפורים שהשיגה השנה הגאופיזית הבינלאומית באנטארקטיקה, בהם בניית הבסיס הקבוע בקוטב הדרומי, שנקרא התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט לכבוד מפקדו במשלחת.
אולביופול
קורוסטישיב
קורוסטישיב (באוקראינית: Коростишів; ברוסית: Коростышев, קורוסטישב; ביידיש: קאָרשעוו) היא עיר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, על גדות נהר טטריב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
תחילתה של קורוסטישיב ביישוב מהמאה ה-6, ואזכורה הראשון בכתבים הוא משנת 1499, עת הייתה תחת שלטון הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1779 הוענקו לקורוסטישיב זכויות עיר, ובחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
כלכלה.
העיר קורוסטישיב מוקפת ביערות ובנחלים ומרוחקת כשעת נסיעה מקייב. עד אסון צ'רנוביל, הייתה קורוסטישיב יעד תיירותי במיוחד לתושבי קייב הסמוכה. במערב העיר, על גדת נחל טטריב, מצוי בית הבראה גדול בשם "סנטוריום יער טטריב" שנחשב לאחד מבתי ההבראה הגדולים באוקראינה. במערב העיר מצויה מחצבת גרניט ישנה שהתמלאה במים ומשמשת כאתר שיט ודיג. בשנים האחרונות, ירד היקף היקף התיירות באזור למרות שלא נמדדו כמויות קרינה חריגות.
יהודי קורוסטישיב.
בעיר פעלו אדמו"רים משושלת קוריסטשוב, שראשה היה רבי משה טברסקי בנו של "המגיד מצ'רנוביל". דודו של רבי משה (חתן סבו רבי מנחם נחום מצ'רנוביל), רבי אברהם בן רבי צבי, כיהן כמגיד מישרים בעיר.
המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק נישא לבת הקהילה היהודית בעיר ועבר להתגורר בה בשנת 1893.
בשנת 1897 נמנו בעיר 4,160 יהודים, כמחצית מתושביה. בשל פוגרומים שהתרחשו בעיר בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, ובשל תהליכי עיור בתקופה הסובייטית, עזבו את העיר קרוב למחצית מיהודיה, ובד בבד, סגרו השלטונות את כל בתי הכנסת בה.
ב-9 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, שריכזו תוך זמן קצר את היהודים שנותרו בה לגטו שהוקם בה. מעת לעת פשטו הגרמנים על הגטו, וביצעו בו מעשי שוד ורצח, כאשר בסוף יולי הוצאו להורג 40 יהודים מהעיר באשמת קשר עם פרטיזנים.
בסוף אוגוסט - תחילת ספטמבר 1941 נרצחו בין 1,200 ל-2,000 היהודים מהגטו המקומי עם יתר היהודים מיישובי הסביבה.
לאחר השואה חזרו היהודים לעיר ובית הכנסת נפתח מחדש בשנת 1946. בשנת 1953 נעצר השוחט באשמת יצירת קשר עם ארגון אמריקאי ובית הכנסת עצמו נסגר בשנות סוף החמישים. כמו עוד ערים במחוז ז'יטומיר, כמו בקורוסטן ואוברוץ', התקיימה בעיר פעילות יהודית עד סוף תקופת ברית המועצות ומרבית חברי הקהילה עלו לישראל בתחילת שנות התשעים.
בשנת 2017 ידוע על כ70 יהודים המתגוררים בעיר.
קורוסטישב
קארשעוו
מקלנבורג-שוורין
מלחמת פירוס
מלחמת פירוס (280 לפנה"ס-275 לפנה"ס) הייתה מערכה מורכבת של קרבות וחילופי בריתות פוליטיות בין היוונים (במיוחד אפירוס, מקדוניה, וערי המדינה של יוון הגדולה), העמים האיטלקים (בעיקר הרפובליקה הרומית, הסאמניטים והאטרוסקים), וקרתגו. רוב ההתייחסות ההיסטורית לסכסוך מתרכזת בסכסוך בין פירוס לרומא. קרתגו ורומא היו בעלי ברית בסכסוך הזה. קרתגו התחייבה למעשה לסייע לרומא בהסכם משנת 280 לפנה"ס, לא ברור במה התבטא הסיוע, או איך השפיע על מהלך המלחמה. לאחר מכן במלחמה קרתגו נלחמה עם פירוס בסיציליה. סביר שלא היו שום מאמצים צבאיים מתואמים בין רומא וקרתגו.
מלחמת פירוס החלה כסכסוך משני בין הרפובליקה הרומית למושבה היוונית טארנטיום, על הפרת הסכם ימי על ידי אחד מהקונסולים הרומיים. טרנטיום שלחה סיוע לשליט היווני פירוס מאפירוס בסכסוך שלו עם קורקירה וביקשה סיוע צבאי מאפירוס בתמורה. פירוס כיבד את התחייבותו לטרנטיום והצטרף לסדרה של מלחמות בהן היו מעורבית רומא, סאמנטיום, טרנטיום וערים אחרות ביוון הגדולה. פירוס גם עירב את עצמו בעימותים הפוליטיים הפנימיים של סיציליה, כמו גם במאבק נגד הדומיננטיות של קרתגו בסיציליה.
מעורבות פירוס בסכסוכים האזוריים של סיציליה הפחיתה את השפעת קרתגו באופן דרסטי. באיטליה מעורבותו היתה, מסתבר, בעיקר חסרת תועלת אך בעלת השלכות ארוכות טווח. שנית, מלחמת פירוס הוכיחה שהמדינות של יוון העתיקה ובעצם אינן מסוגלות יותר להגן על המושבות העצמאיות של יוון הגדולה ושהלגיונות הרומיים מסוגלים להתחרות עם הצבאות של הממלכות ההלניסטיות - הכוח הדומיננטי באותו זמן. זה פתח את הדרך לדומיננטיות רומא על ערי הפוליס של יוון הגדולה וקידם מאוד את האיחוד הרומי של איטליה. ההצלחה המוכחת של רומא בסכסוכים צבאיים בינלאומיים גם סייעה לנחישותה במלחמתה עם קרתגו, שיגיעו סופו של דבר לשיאם במלחמות הפונית.
מבחינה לשונית, מלחמת פירוס היא מקור הביטוי "ניצחון פירוס", ביטוי המשמש לתיאור ניצחון שעלה במחיר כה רב, עד שיצא שכרו בהפסדו. בקרב אסקולום באפוליה מול הרומים בשנת 279 לפנה"ס ניצח פירוס, אך הניצחון עלה לו במחיר כבד. לפי פלוטרכוס, לאחר ניצחונו בקרב אמר פירוס:
בשני ניצחונותיו של פירוס על הרומאים, היו אבדות הרומאים גדולות מאבדותיו של פירוס, אך הפגיעה בכוחם הצבאי של הרומאים הייתה פחותה, משום שמאגר כוח האדם שלהם היה גדול יותר.
קושיצה (פולין)
קוֹשִיצֶה (בפולנית: Koszyce) הוא כפר במחוז פרושוביצה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, על גדות נהר שצ'רניאווה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1328, ובשנת 1374 הוענקו לו זכויות עיר. במאה ה-16 הגיע היישוב לשיא התפתחותו, אך באמצע המאה ה-17 הוחרב בידי השוודים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869, עקב היותו מוקד של מרד ינואר, נשלל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי קושיצה.
יהודים הורשו להתגורר ביישוב רק בשנת 1862, בשל הגדרתו עד אז כעיר כנסייתית, ועם התיישבותם במקום, נטלו חלק ניכר בפיתוחו הכלכלי. עד מהרה התקיימה ביישוב קהילה עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כמחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ופעילות של חוגים חסידיים.