עריכת הסדרה כוללת את פענוח כתב היד של הרב קוק, הגהה, פיסוק, פתיחת חלקית של ראשי התיבות, תיקון ציטטות, הוספת ניקוד חלקי, מראי מקומות המצוטטים במפורש, ולעיתים – הפניות לספרי מחשבה וקבלה. החל מן הכרך השני והלאה נוספו הערות המציינות כאשר הסימן כבר נדפס בכתבי הראי"ה.
העורכים העיקריים של הסדרה הם ראש מכון הרצי"ה הרב בן ציון כהנא שפירא (בנו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא), הרב צבי מיכל לוין (בשלושת הכרכים הראשונים תחת שם העט "לוי יצחקי") והרב זאב נוימן. שלושת הכרכים הראשונים יצאו לאור לעילוי נשמת שמונת הנרצחים ב. הסדרה יוצאת לאור בסיוע "מנהל התרבות" במשרד החינוך.
הכרכים בסדרה.
פרסומים מקבילים.
על פי רוב מחזיק המכון בכתב היד המקורי של מחברות הראי"ה. במקרים אחרים נעשה שימוש בצילום כתב היד או בהעתקות הרצי"ה.
עם זאת, כמה ממחברות הראי"ה פורסמו בידי "המכון להוצאת גנזי הראי"ה" בסדרת "קבצים מכתב יד קדשו". חמש מחברות שנדפסו תחילה בכרך הראשון של "קבצים מכתי"ק" (תשס"ו), נדפסו לאחר מכן בחלק הראשון של "פנקסי הראי"ה" תחת המיספור: ג, ד, ה, ו, ויא. פנקס א שבחלק זה, נדפס במקביל בכרך השני של "קבצים מכתי"ק". ארבע מחברות "פנקסי הדפים" נדפסו לראשונה בכרך השני של "קבצים מכתי"ק", ובשנית בכרך הרביעי של "פנקסי הראי"ה". המחברת "פנקס ה" נדפסה רק בסדרת "קבצים מכתי"ק".
מחברת מתקופת בויסק המכונה "מורה נבוכים חדש" או "לנבוכי הדור", פורסמה לראשונה במחצית שנת תש"ע כקובץ PDF והופצה ברשת האינטרנט בידי אלמוני. סמוך לאחר מכן נדפסה המחברת בחלק השני של "פנקסי הראי"ה", תחת השם "פנקס מתקופת בויסק". ארבע שנים לאחר מכן יצא החיבור לאור במהדורת הרב שחר רחמני, בהוצאת ידיעות אחרונות. כמו כן, מחברת מתקופת זוימל המכונה "מציאות קטן" פורסמה לראשונה במלואה בשנת תשע"ח בידי הוצאות מאבני המקום ומגיד. סמוך לאחר מכן הדפיס מכון הרצי"ה רבע מן הקובץ בחלק החמישי של הסדרה, ושנתיים לאחר מכן רבע נוסף בחלק השישי של הסדרה. השלמת פרסום החיבור צפויה להיערך בשנים הבאות.
ביקורת.
בהקדמת הכרך השני שבו נדפס החיבור לנבוכי הדור הבהירו העורכים כי השמיטו פרקים מן הספר: "במספר מקומות הדברים שבכת"י טעונים הסבר רחב מכבשונו של עולם, והם יודפסו בע"ה כשיושלם ביאורם". בכרך זה הושמטו כליל שבעה פרקים מכתב היד ונערכו השמטות בשבעה פרקים נוספים. בכרך הרביעי נוסף תיאור המצביע על אופן העריכה, ולפיו מטרת ההדפסה "להביא לפני לומדי משנת מרן הראי"ה את חזיונות הקודש שהוצרכו לדורות, כפי הקו המקובל ממשיכי דרכו".
בטבלת השוואה של המכון להוצאת גנזי הראי"ה מצוין כי בכרך הראשון של מהדורת "פנקסי הראי"ה" נשמטו אחד עשר פרקים בפנקס א, פרק אחד בפנקס ג, שלושה פרקים בפנקס ד, וכן חידה ביידיש בסוף פנקס ו; בכרך השלישי נדפסה מחברת "חביון עוז" רק חלקית; ובכרך הרביעי נשמטו חמישה וחצי פרקים ב"פנקס הדפים ד".
לאחר פרסום הכרך השני נטען כי ההשמטות נבעו מגישתם האידאולוגית של העורכים. עוד נטען כי פרסום הכתבים מקביל, ולמעשה עוקב ונעשה בהתאם לפרסום מהדורות בהוצאות נוספות, בהן המכון להוצאת גנזי הראי"ה, מאבני המקום ומגיד. טענות ברוח זו הושמעו גם ביחס לפרסום הראשוני של מהדורת שמונה קבצים, פנקס יג ועוד.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1976
טקס פרסי איגוד תיאטראות וסט אנד לשנת 1976 נערך בדצמבר 1976 בלונדון. זה היה הטקס הראשון שנערך על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון, כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד. השם הוחלף ל"פרס לורנס אולבייה" בטקס של 1984.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות.
הפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
זרימה קפילרית
עונש מוות ברוסיה
עונש מוות ברוסיה הוא עונש שאינו מיושם בהווה. ברוסיה יש גם הקפאה על יישום העונש, שנחתמה על ידי הנשיא בוריס ילצין בשנת 1996 וגם הנחיה מפורשת של בית המשפט החוקתי של רוסיה משנת 1999 ולאחרונה אושרה בשנת 2009 ולפיה אין להוציא לפועל עונש מוות. רוסיה לא הוציאה להורג איש מאז 1996.
היסטוריה.
עונש המוות הרוסי.
בתקופת שלטון הצאר עונש מוות בתקופת ימי הביניים ברוסיה היה נדיר יחסית, ואף נאסר מספר רב של פעמים על ידי הנסיכויות. חוק יארוסלב (סביבות שנת 1017) הציב מגבלות על אילו פשעים מצדיקים יישום עונש כזה. מאוחר יותר, החוק תוקן בחלק גדול מהארץ כדי לאסור לחלוטין עונש מוות.
האימפריה הרוסית נהגה שימוש באופן נרחב בעונש מוות, וכך גם כמעט בכל המדינות המודרניות לפני המאה ה-20. אחד המסמכים המשפטיים הראשונים הדומים לחוק עונשין המודרני נחקק בשנת 1398, בו הוזכר עונש מוות יחיד: גניבה שבוצעה לאחר שתי הרשעות קודמות. חוק פסקוב משנת 1497 הרחיב את הרשימה באופן משמעותי והזכיר שלושה מקרים של גניבה (אלה שבוצעו בכנסייה, גניבת סוס, או, כמו בעבר, עם שתי "עבירות" קודמות), וכן הצתה ובגידה. המגמה להגדיל את מספר הפשעים שעונשם מוות נמשכה: בשנת 1649 כללה רשימה זו 63 פשעים, נתון שכמעט הוכפל בתקופת שלטונו של הצאר פיוטר הראשון. שיטות יישום העונש היו אכזריות ביותר בסטנדרטים מודרניים (אך נצמדו לחלוטין לסטנדרטים של אז), וכללו טביעה, קבורה בחיים והאבסת מתכת נוזלית בגרון.
יליזבטה (שלטה בשנים 1741–1762) לא חלקה את דעות אביה פיוטר לגבי עונש מוות, והפסיקה אותו באופן רשמי בשנת 1745, ובכך למעשה עונש המוות הוקפא. זה נמשך 11 שנים ואז הותר שוב השימוש עונש מוות, לאחר התנגדות ניכרת להקפאה מצד האצולה, וגם בחלקה, מהקיסרית עצמה.
ייתכן וההצהרה הפומבית הראשונה בעניין שהייתה רצינית וחזקה באה גם מצדה של יקתרינה השנייה, שדעותיה הליברליות תואמות את הסכמתה לעידון הנאורות. ב-1767 הביעה הקיסרית זלזול בעונש מוות, בהתחשב בכך שהיא פסולה והוסיפה: "במצב הרגיל של החברה, עונש מוות אינו שימושי ואינו נחוץ." עם זאת, עדיין הותר באופן חריג שימושו במקרה של מי שאף על פי שהורשע ונכלא, "עדיין יש את האמצעים והכוח להצית תסיסה ציבורית". החרגה ספציפית זו חלה על המורדים ממרד פוגצ'וב בשנת 1775. בהתאם לעמדתה של יקתרינה, העשורים הבאים סימנו שינוי תפיסת הציבור כנגד עונש מוות. בשנת 1824, עצם קיומו של עונש כזה היה בין הסיבות לסירובו של המחוקק לאשר גרסה חדשה לחוק העונשין. רק שנה לאחר מכן כאשר נכשל מרד הדקבריסטים, ובית משפט גזר 36 עונשי מוות על המורדים. החלטתו של ניקולאי הראשון להחליף את כל המשפטים פרט לחמישה הייתה יוצאת דופן באותה תקופה, במיוחד בהתחשב בכך שמרידות נגד המלוכה הביאו כמעט באופן כללי למתן גזר דין מוות אוטומטי, והיא אולי בשל דעותיה המשתנות של החברה לגבי עונש מוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, עונש מוות ברצח כמעט ולא בוצע מעולם, אלא הוחלף במאסר של 10 עד 15 שנים בעבודות פרך, אם כי הוא עדיין בוצע בגין בגידה (למשל, אלכסנדר אוליאנוב נתלה בשנת 1887). עם זאת, בשנת 1910, עונש מוות הוחזר והורחב, אם כי עדיין השתמשו בו לעיתים רחוקות מאוד.
הרפובליקה הרוסית.
עונש המוות הוצא מחוץ לחוק רשמית ב-12 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר והקמת הרפובליקה הרוסית. ב-12 במאי 1917 עונש מוות הפך למותר כלפי חיילים בחזית.
רוסיה הסובייטית וברית המועצות.
הממשלה הסובייטית אישרה את ביטולו הכמעט מיידי של עונש המוות לאחר שתפסה את השלטון, אך עד מהרה החזירה אותו על פשעים מסוימים. בעיקר, נגד פאני קפלן שהוצאה להורג ב-4 בספטמבר 1918 בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין שישה ימים קודם לכן. במהלך העשורים הבאים, עונש מוות היה מותר ואסור לסירוגין, לפעמים ברצף מהיר מאוד. גם רשימת הפשעים עברה מספר שינויים.
תחת שלטונו של סטלין, רבים הוצאו להורג במהלך הטיהור הגדול בשנות השלושים. רבים מעונשי המוות נקבעו על ידי ועדת פקידים בת שלושה אנשים שמונתה במיוחד, וכונתה בשם "טרויקת הנ.ק.ו.ד." המספר המדויק של הוצאות להורג נתון לוויכוח, כאשר מחקרים ארכיוניים מצביעים על כך שבין 700,000 ל-800,000 איש הוצאו להורג, בעוד דו"ח רשמי שנמסר לניקיטה חרושצ'וב משנת 1954 טוען כי בוצעו 642,980 עונשי מוות. פסק הדין של עונש מוות בברית המועצות נקרא "דרגת הענישה הגבוהה ביותר" (Высшая мера наказания). פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים נתנו לנאשם 10 שנים ו-25 שנים (וכונו "Сталинский "четвертак"", "משפטי הרבע של סטלין").
עונש המוות בוטל שוב ב-26 במאי 1947, העונש הקשה ביותר היה מאסר של 25 שנה, לפני שהוחזר עונש המוות ב-12 במאי 1950: תחילה בגין בגידה וריגול, ואחר כך בגין רצח בנסיבות מחמירות. חוק העונשין משנת 1960 הרחיב משמעותית את רשימת הפשעים שעליהם נפסק עונש מוות. לפי מאגר הארכיונים של הארכיון הממלכתי של הפדרציה הרוסית, בין 1978 ל-1985 היו 3,058 עונשי מוות שהוגשו לערעור לסובייט העליון. לפחות אישה אחת הוצאה להורג במהלך תקופה זו, אנטונינה מקארובה, ב-11 באוגוסט 1978.
לאחר נפילת ברית המועצות ביצעה הפדרציה הרוסית את עונש המוות לסירוגין, עד 10 בערך בשנה באופן רשמי. בשנת 1996, עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה, הוטלה הקפאה על עונש מוות, שעודנו קיים, חרף דיונים ציבוריים להחזרתו לאור עלייה בפשעים חמורים.
מצב נוכחי.
מגבלות החוק.
סעיף 20 לחוקה הרוסית קובע כי לכל אחד יש את הזכות לחיים, וכי "עד לביטולו, ניתן להעביר עונש מוות רק בגין הפשעים החמורים ביותר נגד האנושות." בנוסף, כל המשפטים הללו דורשים משפט של חבר מושבעים. הכללת נוסח הביטול פורשה על ידי חלק מהציבור כדרישה לביטול עונש מוות בשלב כלשהו בעתיד.