ראשית התיישבות היהודים בווישטיטיס הייתה בשנת 1589. בעל אחוזה הרשה ליהודים להתיישב בה, והם היו כפופים לשלטון בעלי האחוזה. שליטי העיירה השתדלו שלא להפריע לחיי הקהילה היהודית שהתפתחה. המועצה המקומית של העיירה טיפלה רק בעניינים פליליים בין היהודים ובנושאים שנגעו ישירות בעיירה. בשנת 1758 כבר הייתה בווישטיטיס קהילה יהודית מאורגנת. חיו בה יהודים שעסקו בבניית גשרים, בתיקון סכרי טחנות ובסלילת דרכים. היהודים הסוחרים התפרנסו בעיקר ממסחר ומרוכלות עם פרוסיה, וחלקם בעיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות, ענף שהעסיק כ-200 פועלים יהודים, אחרים עסקו בדיג ועיבוד עורות.
בשנים 1893–1897 השתתפו פועלי וישטיטיס בשביתות פועלי הזיפים בליטא שנערכו ביוזמת הבונד, איגוד כללי של הפועלים היהודים ברוסיה, ליטא ופולין. בשנת 1909 הפועלים היהודים עשו זאת שוב בדרישה לשפר את תנאי עבודתם. בעקבות תקופת הריאקציה שבאה לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1905 ובעקבות השביתות שהתקיימו בשנים שלאחר מכן ירדה אוכלוסיית היהודים מכ-200 משפחות בשנת 1899 ל-50 משפחות בשנת 1913. רב היהודים היגרו לארצות הברית, לארגנטינה ולארץ ישראל.
בשנת 1884 התחייבו בעלי הבתים היהודים בווישטיטיס לתרום מדי שבוע סכום כסף למען יישוב ארץ ישראל. רעיון ציוני זה רכש תומכים רבים בווישטיטיס. בתחילת המאה העשרים פעלו בווישטיטיס אגודת "צעירי ציון" לנערים ואגודת "בנות ציון" לנערות. שתי האגודות ניהלו פעולה ציונית תרבותית ענפה, כמו כן פעלה בעיירה אגודת "דורשי ציון" למבוגרים ואגודת "דוברי עברית" שתקנותיה חייבו את חבריה לדבר ביניהם עברית בבית ובחוץ. מדי שבת נערכו ויכוחים בעברית על הכתבות שהתפרסמו בעיתונות העברית.
בתחילת המאה העשרים, בעקבות השרפה הגדולה שפרצה בעיירה, נשרפו רוב בתי היהודים. קיסר גרמניה, וילהלם השני, הזדמן למקום וכאשר ראה את העיירה בחורבנה תרם לקהילה היהודית סכום של 10,000 מארק כדי שישקמו את בתיהם. כשהתפרסם הדבר תרם גם הצאר ניקולאי השני סכום של 5,000 רובל לאותה מטרה. העיירה נבנתה מחדש, אך בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, העלה צבא הרוסי בנסיגתו מפני צבא הקיסרות הגרמנית את העיירה באש כחלק מתוכנית אדמה חרוכה. רק בית הכנסת שבעיירה שרד. ב-1 באפריל 1915 גורשו יהודי וישטיטיס מהעיירה בפקודת שלטונות הצבא הרוסי ורק חלק מהם חזרו עם סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ליטא. בתקופת ליטא העצמאית חיו בווישטיטיס רק 40 משפחות יהודיות, שהמשיכו בפעילות ציונית.
בתקופה זו התמעטו מקורות הפרנסה העיקריים של היהודים, ולכן יהודים רבים, שלא מצאו פרנסתם במקום, היגרו לארצות הברית.
בשואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. עם הסיפוח הולאמו בתי המלאכה ורוב החנויות של היהודים. אספקת הסחורה הצטמצמה, רמת החיים הלכה וירדה ונאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, חזרו לווישטיטיס יחד עם גייסות הנאצים גם מספר משפחות של גרמנים שנשלחו לגרמניה בימי השלטון הסובייטי. גרמנים אלה והליטאים הלאומנים הרבו להתעלל ביהודים. הם הפרידו את הגברים היהודים מהנשים ומהילדים והחזיקו אותם ללא מזון. בתחילת חודש יולי 1941, הוצאו הגברים לשדה שמאחורי העיירה, ליד טחנת הרוח, שם אולצו לחפור בורות. הרב זלמן סודלניצקי ועוד שני צעירים מתושבי העיירה סירבו לחפור את הבורות, ולכן הוכו למוות. ב-14 ביולי 1941 הובאו כל הגברים היהודים מהעיירה לאזור הבורות שם נרצחו ונקברו בקברי אחים. ב-9 בספטמבר 1941 נרצחו אף הנשים והילדים באותו אזור ונקברו בקבר אחים נוסף שנחפר במקום.
חינוך.
רוב הילדים היהודים בעיירה למדו ב"חדר".
בשנת 1878 נוסד בווישטיטיס בית ספר יהודי לנערים ונערות ביוזמת המשכילים המקומיים, מרדכי-מאיר לנדאו ורבי יצחק ברוין. בבית ספר זה למדו שפות ומקצועות שונים.
בית עלמין היהודי.
ב-23 במאי 1964 חזרו לווישטיטיס כמה מיוצאי העיירה במטרה לקבור מחדש את הגברים, הנשים והילדים היהודים שנרצחו במקום בשנת 1941. ביוזמתם הוצאו עצמותיהם של כ-150 נשים וילדים שנקברו בבור בסמוך לעיירה וישטיטיס והועברו לקבורת אחים. על קבר האחים הוקמה מצבה, ועליה נחרטה הכתובת "קורבנות הפשיזם". בקברי האחים קבורים כ-220 נפשות.
במהלך השנים 1977–1979 הפך בית העלמין לאתר זיכרון, ובו הוקמה מצבת זיכרון מאבן ועליה כתובת ביידיש ובליטאית:
בית כנסת.
בשנת 1589, עם התיישבות היהודים בווישטיטיס, הוקצה ליהודים חלקת קרקע להקמת בית כנסת. בבית הכנסת היו ארון קודש ובמה מפוארים.
בשריפת העיירה בשנת 1915 על ידי הצבא הרוסי, מכל בנייני הקהילה שרד רק בית הכנסת.
אישים יהודים בני העיירה.
בין הרבנים שכיהנו בו היו:
רבי אברהם יהודה ב״ר חיים אליהו פולטינוב ורבי זלמן סודלניצקי (הרב האחרון של וישטיטיס) היו שניים מבין הרבנים ששירתו בווישטיטיס. שניהם נספו בשואה.
מבין ילידי העיירה היהודים התפרסמו:
לואיזה מבאדן
לואיזה, נסיכת באדן (בגרמנית: Louise von Baden, ברוסית: Елизавета Алексеевна (יליזבטה אלכסייבנה), 24 בינואר 1779 - 26 במאי 1826), הייתה קיסרית רוסיה ואשתו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה.
לואיזה נולדה ב-24 בינואר 1779 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. בלידתה הייתה לואיזה כל כך קטנה וחלשה, עד שהרופאים חששו שהיא לא תחיה. לואיזה גדלה בסביבה משפחתית קרובה וחמה, ונשארה קשורה במיוחד לאמה, ושמרה על התכתבות אינטימית עימה עד מותה. היא קיבלה חינוך מעולה, שכלל היסטוריה, גאוגרפיה, פילוסופיה וספרות צרפתית וגרמנית. הודות לקרבה בין באדן וצרפת, הכירה לואיזה היטב את התרבות הצרפתית, כפי שהיה נהוג באותה תקופה. מכיוון שסבה, קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, לא היה עשיר, התגוררה המשפחה בצניעות על פי הנורמה הנהוגה בקרב בני האצולה.
יקטרינה הגדולה חיפשה כלה לנכדה הבכור, אלכסנדר פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ושמה את עיניה על נסיכות באדן שהיו אחייניות של פרדריקה לואיזה, מלכת פרוסיה ונטליה אלכסייבה, הנסיכה הגדולה של רוסיה שהייתה בת הזוג הראשונה של פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. על ידי הנישואים רצתה יקטרינה לכרות ברית עם ממלכת פרוסיה וכמה בתי-מלוכה גרמניים שהיו קשורים אליה, ובעקבות כך הזמינה יקטרינה את לואיזה ואת אחותה הצעירה פרדריקה, שהפכה לאחר מכן למלכת שוודיה, לרוסיה, ואכן, בסתיו 1792 הגיעו שתי האחיות לסנקט פטרבורג.
הקיסרית נהנתה מלואיזה, אשר מצאה חן בעיניה בשל יופייה, הקסם האישי שלה ויושרתה. לואיזה עוצמה נמשכה לאלכסנדר, אשר היה גבוה ויפה. בתחילה, אלכסנדר התבייש מלואיזה, בשל היותו צעיר מאוד וחסר ניסיון, אולם עד מהרה הם חיבבו זה את זה, ובמאי 1793 התארסו השניים.
לואיזה למדה רוסית והמירה את דתה לנצרות אורתודוקסית, כמו כן היא קיבלה את התואר "הנסיכה הגדולה של רוסיה" והחליפה את שמה ליליזבטה אלכסייבנה. החתונה התקיימה ב-28 בספטמבר 1793, כשלואיזה הייתה בת 14 בלבד, ושארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי כתב על הנישואין שהם נישואין בין פסיכה וקופידון.
לואיזה, אשר הייתה ביישנית ותמימה, נחרדה לנוכח התככים, המזימות והפריצות שהתרחשו בחצר המלוכה, ולאחר חזרתה של אחותה פרדריקה לבאדן, היא הרגישה מאוד בודדה וזנוחה. כמו כן בשל העובדה שלא הצליחה ללדת בן זכר, הדרדרו יחסיה עם חמותה, ובהמשך הדרדרו אף יחסיה עם בעלה. לואיזה אהבה את אלכסנדר ותמכה בו במהלך המשברים השונים, אולם מבחינה רגשית לא נקשרה אליו, ושניהם ניהלו יחסים רומנטיים מחוץ לנישואין. בשנת 1799 ילדה לואיזה בת, אשר נפוצו שמועות שייחסו את האבהות למאהבה אדם צ'רטוריסקי, אולם כעבור זמן קצר מתה הבת.
בשנת 1801 תמכה לואיזה באלכסנדר לאחר רצח אביו פאבל הראשון, קיסר רוסיה במהלך הפיכת חצר, שהיא הייתה מודעת לה, והיא שכנעה אותו להתגבר על הטראומה ולהקדיש את עצמו לשרת את רוסיה. עם זאת במהלך האירועים הרשמיים היה אלכסנדר מלווה באמו סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, ואילו לואיזה הלכה מאחוריהם בודדה. בשנת 1803 החל אלכסנדר בפרשיית אהבים עם מריה נרישקינה, ובעקבות כך פתחה לואיזה קשר רומנטי עם אלכסיי אוקהוטניקוב. בשנת 1806 ילדה לואיזה בת נוספת, אולם אף היא מתה בצעירותה (בשנת 1808). בשנת 1807 מת אלכסיי אוקהוטניקוב במפתיע, ורבים חשבו שנרצח על ידי אלכסנדר או אחיו קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. לאחר מות בתם בשנת 1808 התקרבו מאוד אלכסנדר ולואיזה, אולם הם לא הצליחו להביא עוד ילדים.
לאחר נפילתו של נפוליאון, הצטרפה לואיזה לבעלה ולרבים ממנהיגי אירופה בקונגרס וינה (1814), שם היא נפגשה עם המאהב הישן שלה, אדם צ'רטוריסקי, אשר עדיין היה מאוהב בה, אולם פגישתם הייתה קצרת ימים.