בשנת 1902 וואיט שמעה לראשונה אודות האמונה הבהאית ממכרה שהתגוררה באותה השכונה. באספה ביתית אליה הוזמנה וואיט, היא החלה לאלתר מעט בנגינה בפסנתר שהיה בבית חבריה. לאחר שמכר מוזיקאי עזר לה ביום למחורת לכתוב טרנסקריפציה למנגינה נולד השיר הבהאי “If Ye Seek Me”. על דף התווים הקדישה וואיט את השיר לעבד אל-בהאא׳. השיר הבהאי השני שהלחינה הוא ״The Greatest Name״. וואיט, שהחליפה מכתבים עם עבדל אל-בהאא׳, שלחה לו העתק של השיר. תשובתו לוואיט הייתה מרובת שבחים, ואף הכריז כי השיר יושר לנצח באסיפות של הקהילה. השיר הופץ בקרב הקהילה הבהאית המזרחית (ככל הנראה תורגם לפרסית).
בשנת 1903 היא נישאה בשנית לאדגר וואיט (באנגלית: Edgar Waite), סוכן מכירות של חברת הפסנתרים Baldwin Piano והמשיכה את שרותה בקהילה הבהאית. שנה לאחר מכן החברה להדפסת כתבים בהאים הדפיסה את ספר ההמנונים הראשון של וואיט ״Bahai Hymns and Poems״. ספר זה הכיל את מילות השירים של וואיט ללא תווי הלחן. בנוסף לשירי הלל שכתבה הלחינה וואיט שירים בהאים לשיעורי הילדים ביניהם ״Softly His Voice is Callin״ ו- ״Tell the Wondrous Story״.
מכל שיריה השיר Benediction זכה לתפוצה רחבה במיוחד ולגרסאות בשפות שונות.
ספרה הנוסף שהודפס על ידי החברה להפצת כתבים בהאים Bahai Hymns of Peace and Praise הכיל את מילות השירים יחד עם תווי הלחן. עבד אל-בהאא׳ שהעריך מאוד את עבודתה של וואיט הזמינה לבקרו בעכו. בפגישה של וואיט עם עבד אל-בהאא׳ היא הציגה את שיריה לפניו ולפני מלומדים בהאים מהמזרח ששהו במקום. וואיט נפטרה בשנתה ב-27 לחודש מאי, בשנת 1939.
משיריה שהופצו בספרון השירים הבהאי:
בשיריה של וואיט ניתן לזהות כיצד שזרה יחד מהחומרים המוזיקליים של הכנסייה הנוצרית עליהם גדלה. מאפיינים מוזיקליים אלו ניכרים באופן ההירמון והקו המלודי של וואיט בשיר The Greatest Name אשר משמרים את האסתטיקה והמרקמים הצליליים של המנונים בכנסייה הנוצרית. מכאן, נראה כי נוצר שיר בן-כלאיים המכיל טקסט נוצרי ובהאי במרקמים הרמוניים ומלודיים מערבים-נוצריים.
Better Together
קוצב וגאלי
קוצב וגאלי (באנגלית: Vagus nerve stimulation- VNS) הוא טיפול משלים לסוגים מסוימים של אפילפסיה עקשנית ולדיכאון עמיד לטיפול. במסגרת הטיפול מושתל התקן, המייצר פולסים חשמליים, ואלקטרודות.
ההתקן ממוקם תחת עצם הבריח השמאלית, והאלקטרודות ממוקמות כשהן מונחות על עצב הוואגוס השמאלי. באופן זה, הפולסים החשמליים ששולח ההתקן מגיעים לעצב הוואגוס וגורמים לגירויו (ייצור פוטנציאל פעולה).
מכניזם הפעולה.
העצב התועה (Nervus vagus) הוא העצב הגולגולתי העשירי יוצא מהמוח המוארך, ונושא עמו סיבים המובילים כלפי פנים וכלפי חוץ. הסיבים הוואגליים המובילים פנימה מתחברים עם גרעין הסיבים הסוליטאריים שבתורם שולחים קשרים לאתרים אחרים במערכת העצבים המרכזית. מעט מאוד מובן על הדרך בה מווסת הקוצב את מצב הרוח ואת השליטה בהתקפים. הסברים שהועלו כוללים שינוי של שחרור של נוראדרנלין, רמות גבוהות יותר של GABA הקרוב לגירוי וגאלי ודיכוי של פעילות חריגה בקליפת המוח.
היסטוריה.
כבר בשנת 1886 תועד שימוש בגירוי עצב הוואגוס לצורך הקלה בפרכוסים, אך רק בסוף שנות השמונים החלו לחקור את הנושא באופן מסודר. בשנת 1988 הושתל ההתקן הראשון לגירוי עצב הוואגוס בארבעה מטופלים חולי אפילפסיה העמידה לתרופות. התוצאות כללו שליטה מלאה בפרכוסים בשניים מהמטופלים, הפחתה של 40% בתדירות הפרכוסים אצל מטופל נוסף ועבור המטופל האחרון לא נצפה כל שינוי. לאחר עבודת מחקר נוספת ובחינה ארוכת טווח של השפעות השתלת ההתקן, ב-1997 אושר ההתקן על ידי ה-FDA לטיפול באפילפסיה.
בשנת 2000, נחקרה לראשונה השפעת גירוי עצב הוואגוס על דיכאון. הרעיון לחקור את הקשר בין השניים עלה עקב תיעוד שיפור מצב הרוח בקרב מושתלי התקן לאחר השתלתו. כמו כן, העובדה כי נעשה שימוש בתרופות נוגדות פרכוסים כטיפול להפרעות מצב רוח חיזקה את הצורך במחקר מסוג זה. תוצאות המחקר הראו שיפור במצבם של לוקים בדיכאון, מה שהוביל לעריכת מחקרים נוספים אשר תמכו בממצא זה. בשנת 2005, אושר באופן רשמי השתלת התקן לטיפול בדיכאון עמיד לתרופות.
מחקרים הראו כי לגירוי עצב הוואגוס השפעות אנטי-דלקתיות ועל כן השימוש בו נחקר עבור טיפול במחלות נוספות כמו סוכרת, דלקת מפרקים שיגרונית, כשל לבבי או ריאתי ועוד. ככל הנראה, השפעת גירוי עצב הוואגוס על מערכת החיסון מתבצעת באמצעות שינוי רמות ההפרשה של הציטוקינים השונים.
אישור והסכמה.
ב-1997 אישר FDA את השימוש בקוצב הווגאלי כטיפול משלים לאפילפסיה מסוג פרכוס חלקי. ב-2005 אישר FDA את הקוצב כטיפול בדיכאון.
אף על פי שהשימוש בקוצב וגאלי נתמך על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כטיפול בדיכאון עקשן נותר האישור של FDA לטפל בקוצב בדיכאון עקשן במחלוקת. על פי ד"ר א. ג'ון ראש הראו תוצאות מחקר ניסיוני הראו שלפחות 40% מן החולים שטופלו הראו שיפור של לפחות 50% או יותר במצבם. על פי סולם מדידת הדיכאון של המילטון. מחקרים רבים אחרים מסכימים שהקוצב הווגאלי הוא אכן יעיל בטיפול בדיכאון. עם זאת ממצאים אלה לא לוקחים בחשבון שיפור לאורך זמן אצל החולים בלי המתקן. בניסוי המבוקר האקראי היחיד לא הצליח הקוצב לפעול טוב יותר כשהוא מופעל מאשר אצל חולים בהם היה אותו מתקן כבוי.
מערכת ה-NCP.
טכנולוגית ההתקן מבוססת רבות על טכנולוגיית קוצבי לב. ההתקן המקורי שיוצר לצורך גירוי עצב הוואגוס יוצר על ידי חברת Cyberonics Inc, ונקרא Neurocybernetic prosthesis system או בקיצור NCP.
מערכת ה-NCP מורכבת מארבעה מרכיבים עיקריים:
ההתקן מופעל באמצעות סוללה, גודלו כמטבע של חצי שקל בממוצע, ומשקלו כ-65 גרם (כיום יש מגוון דגמים בשוק, החדשים בעלי ממדים קטנים יותר).
מערכת ה-NCP עושה שימוש במעגלי CMOS (Complementary Metal Oxide Semiconductor), טכנולוגיה ליצירת מעגלים משולבים (מעגלים חשמליים בגודל מזערי), וכוללת מיקרו-מעבד. בתוך ההתקן ישנה גם אנטנה המאפשרת לשדר ולקלוט מידע מ"שרביט" התכנות.
עצמת הפולס היא פונקציה של רוחב פולס (משך הפולס) והזרם היוצא.
בין הפרמטרים בהם ניתן לשלוט: עצמת הזרם היוצא, תדירות הסיגנל, זמן התחלת וסיום הסיגנל ועוד.
מרגע תכנות ההתקן על פי פרמטרים מסוימים, ההתקן ימשיך לפעול על פי פרמטרים אלה עד שיתוכנת מחדש. עם זאת, ניתן להפעיל את הסיגנל החשמלי ידנית כאשר למטופל יש אאורה (aura – תחושה מקדימה לפני פרכוס) באמצעות מגנט (יפורט בהמשך).
פרמטרים "יבשים" על המערכת:
מנגנוני בטיחות.
בתרשים משמאל ניתן לראות באופן כללי את הרכב המערכת.
פעילותו של המגנט.
המגנט יכול לשמש לצורך הפעלת ההתקן או הפסקת פעילותו באופן ידני.
לצורך הפעלת ההתקן – יש להניח או להעביר את המגנט על ההתקן לשתי שניות לכל היותר.
לצורך הפסקת פעילות של ההתקן – יש להניח את המגנט במיקומו של ההתקן מעל לדקה.
פעולות אלה יגרמו לשינוי במצבו של הReed- Switch אשר סגירתו תוביל לסגירת מעגלים חשמליים באופנים שונים ובעקבות זאת לפעילות שונה של ההתקן.
אופן פעולה.
עצב הוואגוס הוא זוג מס' 10 מעצבי הגולגולת, אשר מהווה חלק ממערכת העצבים הפאראסימפתטית (חלק ממערכת העצבים האוטונומית), כלומר אחראי לתנועות בלתי רצוניות. העצב מורכב ברובו (80%–90%) משלוחות סנסוריות וכן משלוחות מוטוריות. תפקידיו רבים ומגוונים וכללים שליטה על קצב הלב, על התנועה הפריסטלטית במעי, הזעה ועוד.
במסגרת הטיפול, הפולסים החשמליים שנשלחים מההתקן ודרך האלקטרודות לעצב הוואגוס גורמים לדה-פולריזציה של הנוירונים וליצירת פוטנציאל פעולה. בעקבות פעילותו הרבה של עצב זה, קשה לדעת מדוע גירויו גורם להפחתת הפרכוסים ולשיפור במצב הרוח. עם זאת, ישנן מספר תאוריות:
אוכלוסיית יעד.
טיפול באפילפסיה באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי עבור חולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים:
טיפול בדיכאון באמצעות גירוי עצב הוואגוס אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי עבור חולים העונים לכלל הקריטריונים הבאים:
טיפול באמצעות גירוי עצב הוואגוס נחקר כיום כטיפול פוטנציאלי למגוון בעיות בריאותיות, בניהן: מיגרנות, דלקות פרקים, מחלות מעי דלקתיות, הפרעה דו־קוטבית, השמנת יתר ואלצהיימר.
מחקרים פרוספקטיביים ארוכי טווח (כ-3 שנים) אשר בדקו את יעילות ההתקן עבור טיפול באפילפסיה הראו הפחתה מהותית בפרכוסים. בנוסף, הראו המחקרים כי השיפור אינו מיידי והוא גובר לאורך תקופה של כ־18–24 חודשים.
רוב המחקרים מתמקדים במידת ההפחתה בפרכוסים אצל מושתלי ההתקן, זאת כיוון שרק חלק קטן מהמושתלים הופכים נטולי פרכוסים לחלוטין.
ניתוח ההשתלה.
הניתוח אורך כשעה וניתן לבצעו תחת הרדמה כללית או מקומית. במסגרת הניתוח מבצעים חתכים בשני מוקדים - חיתוך באזור הצוואר המהווה נקודת גישה לעצב הוואגוס, וחיתוך באזור החזה (בבית השחי או תחת עצם הבריח). ההתקן מושתל באזור החזה, ובאמצעות צינורית פלסטית מועברות האלקטרודות מהחתך הצווארי אליו. בשלב האחרון, כורכים את קצוות הסיליקון של האלקטרודות סביב עצב הוואגוס השמאלי.
ההתקן עצמו אמור להוות שתל קבוע אך ניתן להחליפו במידת הצורך.
ברוב המקרים, הפעלת ההתקן ותכנותו בצורה שתתאים למטופל מתרחשת מספר שבועות לאחר הניתוח במהלך ביקור אצל הרופא/ה.
תגובה לטיפול.
תגובה לטיפול ההשתלה בקרב חולי אפילפסיה