מטרת האגודה הייתה לקרב את היהודים לתרבות הכללית מבלי להתנתק מדתם ולהתנצר. האגודה שאפה לעסוק במחקר ההיסטוריה, הספרות, הדת וההוויה היהודית, תוך חינוך דור צעיר כך שבאמצעות "תרבות וחינוך יביאו את היהודים ליחסים הרמוניים עם האומות והתקופה בה הם חיים". חברי האגודה, מהם כחמישים מחשובי ההוגים היהודים ובכללם היינריך היינה, שכינה את המייסדים "ישראל הצעיר", ניהלו דיונים על הדרך שבה יש לפעול, נושאים הראויים לשינוי במנהגים ודרך התנהלות חיי היהודים, וכיצד להנחיל תרבות זו לצעירים יהודים, אשר יצאו מהגטו הרוחני והפיזי מבלי צורך להמיר את דתם. ככלל ראשון קבעו לעצמם שלא יתנצרו. באופן מעשי ייסדו כתב עת בעריכתו של צונץ, הקימו מכון מחקר וניהלו בית ספר.
למרות השאיפות הגדולות הם חסרו את הכריזמה הדרושה להרים משא זה. חלק מהדיונים שלהם עסקו בסוגיות פילוסופיות מבית מדרשו של הגל ואף קשרו קשר עם מרדכי מנואל נח, אבי הרעיון להקמת מדינה יהודית במדינת ניו יורק בארצות הברית ("אררט"). הם גם לא חסכו בביקורת עצמית שהייתה נגועה בסטריאוטיפים של שנאת ישראל. ד"ר צבי גרץ, ההיסטוריון היהודי בן תקופתם, כתב עליהם בספרו "דברי ימי ישראל":
עיתונם נסגר לאחר שנה מחוסר תקציב. אדוארד גנז נטש את הדרך והתנצר אחרי מאבק ארוך להשגת משרה באוניברסיטה. בשנת 1829 באה האגודה לקִצהּ. צונץ המשיך בדרכה של האגודה בהמשיכו לעסוק ולפתח את "המדע של היהודים" או "חכמת ישראל" (Wissenschaft des Judentums).
האוקאז של ואלוייב
האוּקאז של ואלוייב (באוקראינית: Валуєвський указ; ברוסית: Валуевский указ) היה אוקאז (צו) סודי מה־18 ביולי 1863 שנכתב בידי שר הפנים של האימפריה הרוסית, פיוטר ואלוייב, שעצר חלק גדול מהפרסומים בשפה האוקראינית.
באותה תקופה באימפריה הרוסית לא נחשבה האוקראינית לשפה בפני עצמה, אלא לניב של הרוסית שכונה "רוסית קטנה". בד בבד התקיימו באותם ימים גם השפות האחרות, שכונו "רוסית לבנה", היא הבלארוסית של ימינו, ו"רוסית גדולה", היא הרוסית של ימינו.
על פי הצו, הסיבה לתפוצתם הגוברת של ספרי לימוד באוקראינית ואודותיה היא הנטיות הבדלניות של האוקראינים, והדבר נעשה בהשפעת הפולנים, למען האינטרסים הפוליטיים שלהם. האוקאז קובע ש"שפה רוסית-קטנה נפרדת מעולם לא הייתה, איננה קיימת, ולא תוכל להיות", ושמדובר ברוסית שהתקלקלה בהשפעת הפולנית.
הצו אסר על פרסום ספרי לימוד וספרי קריאה למתחילים באוקראינית, אך התיר את המשך פרסומה של ספרות יפה בשפה זו. בשנת 1876 נאסרה כליל הדפסה של תכנים באוקראינית באוקאז אמס (אוקראינית: Емський указ).
מודל (פירושונים)
אנדרו בל
אנדרו בל (באנגלית: Andrew Bell; 1726–1809) היה חרט ומדפיס סקוטי, שייסד את האנציקלופדיה בריטניקה יחד עם קולין מקפרקוהר.
בל היה דמות ססגונית. הוא התנשא לגובה של 54 אינצ'ים (כ-1.35 מ') בלבד, היו לו רגליים עקומות ואף ענקי, ולעיתים, כאשר מישהו היה בוהה באפו, הוא היה מדגישו בעזרת מסכת-נייר. בל החל את הקריירה שלו כחרט סמלים ושמות על קולרי כלבים. בניגוד גמור לקומתו הנמוכה, הוא בחר במכוון לרכוב על הסוס הגבוה ביותר שניתן היה למצוא באדינבורו, ממנו היה נוהג לרדת בעזרת סולם, לקול תשואות העוברים והשבים.
בל הכין בעצמו כמעט את כל לוחות הנחושת המחורטים בעבור המהדורות הראשונה עד הרביעית של האנציקלופדיה בריטניקה: 160 בעבור הראשונה, 340 בעבור השנייה, 542 בעבור השלישית ו-531 בעבור הרביעית. בניגוד לכך, את 50 לוחות התוסף למהדורה השלישית הכין החרט D. Lizars. בעבור המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה יצר אנדרו בל שלושה עמודי-תחריט מלאים ומדויקים אנטומית המתארים אגן נשי מבותר ועוברים ברחם, לאיור ערך המיילדות; איורים אלה זעזעו את ג'ורג' השלישי מלך בריטניה והוא ציווה על תלישתם מכל עותקי האנציקלופדיה.
לאחר מותו של מקפרקוהר בשנת 1793, רכש בל את שארית אחוזי השליטה בשותפות מיורשיו ונעשה לבעלים היחיד של הבריטניקה עד למותו בשנת 1809. בינו לבין בנו החורג, תומאס בונאר, נתגלעו חילוקי דעות קשים, ובל סירב להחליף עמו מילה בעשר השנים האחרונות לחייו.
קישורים חיצוניים.
Andrew Bell באתר אנציקלופדיה בריטניקה
מצודת יואב
ביטולה
בִּיטוֹלָה (במקדונית: Битола, בלאדינו - מונאסטיר Monastir בטורקית: Manastır, להאזנה) היא עיר השוכנת בדרומה של מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פלגוניה כ-14 קילומטרים צפונית לגבול עם יוון. ביטולה היא העיר השנייה בגודלה במקדוניה הצפונית, לאחר עיר הבירה סקופיה ושוכנת על אם הדרך מפרילפ לסלוניקי.
אטימולוגיה.
מקור המילה ביטולה היא בביטוי אוֹבִּיטֶל (obitěĺь) שמשמעו מנזר בסלאבית כנסייתית עתיקה. השם היה בשימוש בעת שהעיר נשלטה על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה והתייחס לריבוי המנזרים שהיו בעיר וסביבתה. השם מוזכר לראשונה בכתובים על גבי כתובת ביטולה. ברבות השנים, כאשר פסק השימוש בסלאבית הכנסייתית העתיקה שובש השם לצורתו המוכרת במקדונית, בִּיטוֹלָה. בתקופה הביזנטית נקראה העיר וִיטוֹלְיָה. בסרבית מכונה העיר בּיטוֹלִי, ובבולגרית בּיטוֹלְיָה. שמה של העיר ביוונית מוֹנָאסְטִירִי הוא תרגום שאילה של השם הסלאבי הקדום. עם השתלטות האימפריה העות'מאנית על האזור נשאל בשיבוש השם מיוונית והעיר כונתה מָאנָאסְטִיר. יהודי העיר השתמשו בשמה היווני או העות'מאני.
היסטוריה.
העת העתיקה.
עדויות פזורות להתיישבות אנושית באזור העיר קיימות מהתקופה הנאוליתית והן נמשכות לאורך התקופה הכלקוליתית ובהמשך תקופת הברונזה. עדות ליישוב עירוני מאורגן קיימות מעידן התרבות ההלניסטית. בחבל העתיק לינקסטיס אשר נשלט על ידי ממלכת מוקדון ובו שוכנת העיר המודרנית, ממצאים ארכאולוגיים רבים המעידים על התיישבות עירונית ומאורגנת עוד מהמאה ה-5 לפנה"ס. העיר הראקליאה לינקסטיס נוסדה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון ושוכנת 2 קילומטרים דרומית לביטולה המודרנית. לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית הפכה הראקליאה לינקסטיס לתחנת מעבר חשובה על הוויה אגנטיה, עניין שהוביל להתפתחותה ושגשוגה הכלכלי. לאחר חלוקת האימפריה הרומית, בעידן האימפריה הביזנטית הפכה העיר למרכז דתי חשוב של נצרות אורתודוקסית. בשלהי המאה ה-5 נכבשה ונבזזה העיר על ידי תיאודריך הגדול מלך האוסטרוגותים, ושוקמה חלקית. במהלך המאה ה-6 פשטו שבטים סלאביים על אזור הבלקנים, העיר הותקפה מספר פעמים, נחרבה וננטשה.
ימי הביניים ועד המאה ה-20.
בשלהי המאה ה-8 נשלט אזור העיר על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה ובמקום הוקמה מצודה. במחצית השנייה של המאה ה-9 עת שלט בממלכה בוריס הראשון, קיבלו על עצמם הבולגרים את הנצרות המזרחית והיא הופצה בקרב תושבי הממלכה בהובלתם של נאום מפרסלב ושל קלמנט מאוחריד. תקופת הפצת הנצרות לוותה בהקמתם של כנסיות ומנזרים רבים בעיר וסביבותיה וריבוי מבנים אלו הוביל בהמשך לכינויה "מונסטיר". בראשית המאה ה-11 ניגפה הממלכה הבולגרית הראשונה על ידי צבא האימפריה הביזנטית תחת בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, מצודת העיר נכבשה והועלתה באש. בראשית המאה ה-13, לאחר כינונה של הממלכה הבולגרית השנייה נכבשה העיר על ידי כוחותיו של קאלויאן, קיסר בולגריה. בהמשך, שבו והשתלטו הביזנטים על העיר ובמחצית השנייה של המאה ה-14 נכבשה על ידי ממלכת סרביה.
ב-1382 נכבשה העיר מונסטיר על ידי צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, והחלה תקופת השלטון העות'מאני שנמשכה 531 שנים, עד ל-1913. בהמשך, במחצית השנייה של המאה ה-15, תקופת כיבושיו של מהמט השני, בוצע טרנספר אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן ולעיר הגיעו תושבים מאסיה הקטנה. במסגרת תהליך איסלום האימפריה יושבו באזור תושבים רבים ממוצא טורקי וכן נבנו בה מסגדים ומבני ציבור נוספים. מונסטיר הייתה צומת מסחר אזורי ונתיבי הסחר הובילו לסלוניקי, סקופיה, קונסטנטינופול ולראגוזה.
העת החדשה עד המאה ה-20.
באמצע המאה ה-17 סייר בעיר הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ותיאר עיר שוקקת המחולקת ל-21 רבעים, ובה 3,000 בתי אבן ושוק נרחב, וכן מערכת סוציאלית לתמיכה בנזקקים. בשלהי המאה ה-18 חרבה העיר ווסקופויה שבאזור אלבניה לאחר שהותקפה על ידי כוחותיו של עלי פאשא. חורבנה הוביל להגירתם של אלפי סוחרים מיומנים ומשכילים ואומנים רבים, והם והאיצו באופן משמעותי את פיתוחה. בנוסף, ב-1816 קבע הסולטאן מהמוט השני את מונסטיר כמרכז הצבאי של איילט רומליה והארמייה השלישית נשלחה לעיר. 10,000 אנשי צבא עות'מאניים הוצבו בעיר עצמה ועוד 16,000 הוצבו ברחבי אזור מקדוניה כדי לשמור על נתיבי הסחר. ב-1831 נקבעה מונסטיר כבירת איילט רומליה והעיר עברה תקופת פריחה כלכלית ותרבותית ומספר תושביה הגיע ל-45,000 נפשות.