הפנטומימה באה לידי ביטוי באופן הטהור שלה, רק דרך התנועה והבעות הגוף. ישנה משמעות ברורה המתלווה לכל תנועה ומחווה. הקהל מבין את משמעות התנועה והמחווה ללא כל תרגום או הסבר מילולי. מהסיבה הזו אָמָּנוּת הפנטומימה היא כלל עולמית, ומתקבלת בהבנה ברחבי העולם, ללא תלות בשפת דיבורו של הקהל.
תקשורת באמצעות פנטומימה, קיימת למרות השפה הכתובה והמדוברת.
היסטוריית הפנטומימה.
פנטומימה יוצרת אשליה פיזית. עד שנות העשרים של המאה ה-20, היו מעט אשליות פיזיות בלקסיקון הפנטומימה: "הליכה נגד הרוח", "משיכת חבל", ו"קיר". אילוזיות אלו הומצאו על ידי אטיין דקרו ושמשו כתרגילים לשחקנים שלמדו לשלוט בגופם.
בעזרתו של ז'אן-לואי בארו, ד'קרו פיתח מאוחר יותר את התרגילים הללו לכדי אמנות במה שונה וחדשה לגמרי: אמנות הפנטומימה המודרנית. לצד דקרו התקיימה הפנטומימה הקלאסית שהגיעה לגדולה עם הפנטומימאי מרסל מרסו שהפך את הפנטומימה למוכרת ברחבי העולם. מרסו הקים את בית הספר היוקרתי ביותר בעולם לפנטומימה (International School of Mimodrama of Paris) והיה בנוסף אחד ממוריו של אליל הפופ מייקל ג'קסון. כמו כן היה חבר ומעריץ של צ'ארלי צ'פלין. האומן הנוסף היה ז'אק לקוק שהשתמש במסיכות על מנת להדגיש את תנועות הגוף השונות ולהקצין את מראה הפנים.
יצירת האשליה.
אשליה פיזית בפנטומימה, מבוססת על שלושה עקרונות:
משקל נגד.
טכניקה שרירית של הפעלת כוח דמיוני על עצם דמיוני. תוך יצירת האשליה של "משיכת החבל" למשל, האמן מראה את הכח המופעל על החבל, על ידי היחס כלפיו, על ידי ההתנגדות לכוח הדמיוני של המשיכה הנגדית.
כשמוצג עצם דמיוני, האמן מגיב באופן פיזי לגודל, למשקל, ולצורה הדמיוניים של האובייקט במטרה להגדיר אותו בפני הקהל. ההמחשה נעשית באמצעות חיקוי הטלת המשקל של אדם העומד בפני חפץ ממשי או התנגדות ממשית לפעולתו (לדוגמה: חיקוי הטלת משקל אל מול יציבותו של הקיר, או חיקוי הטלת משקל על הכיסא בעת הישיבה עליו).
קיצור, תמצות.
המחשה של פעולה אינה חייבת להיות על ידי הצגת הפעולה עצמה. האמן לא חייב ללכת, כדי להעביר את התחושה של ההליכה. הדרך בה הוא עושה זאת היא תמצות של פעולת ההליכה עצמה לכדי המרכיבים הצורניים הבולטים שבה. הקיצור יוצר עיבוי של פעולה. בפנטומימה, פעולה כמו הליכה, לרוב מוצגת כדי להבליט את האלמנטים הפיזיים המהותיים של התנועה- אשר גורמים להליכה שתיראה כמו הליכה. אלמנטים אלו משתלבים בזמן ובחלל ויוצרים את האשליה. המראה המתקבל נראה כהליכה, אבל הוא לא בדיוק נושא את אותן התנועות של הליכה אמיתית, והאמן אמנם אינו הולך לשום מקום.
יחס.
האופן שבו התמונה (או כל פעולה אחרת בפנטומימה), מוצגת. המהירות, התדירות, והעוצמה (אינטנסיביות) של הפעולה, מעבירה לקהל את מצב הרוח או המצב הרגשי של התמונה.
תנועות זורמות וחלקות, מביעות משהו שונה לגמרי מתנועות קצרות (סטקטו), ויוצרות משמעויות אחרות לפעולה של האמן.
הליכה באופן איטי, עם ראש מושפל, ידיים מתנדנדות בצדדים, מציגה דמות שונה לגמרי מהליכה עליזה, ידיים מרקדות, וראש מורם, למרות שבשני המקרים נעשה חיקוי של הליכה, של הטלת המשקל בהליכה, תוך תמצות תנועת ההליכה. עקרון זה נכון לכל תנועה בפנטומימה.
הכוח שבצמצום.
לכאורה, נדמה שהפנטומימאי מגביל את עצמו מאוד בהעברת המסר, יחסית לאמנים אחרים. אם לרשות השחקן עומדות האפשרות להביע דברים במילים, התלבושות והתפאורה, ולקולנוען נוספות על כל אלה גם זוויות צילום, והיכולת ליצור אשליה קולנועית, הפנטומימאי מוותר על עזרים אלה.
ניתן להסתכל על הוויתור כעל מקור כוח. כוחו של הפנטומימאי הוא ביצירת החלל שסביבו יש מאין. הפנטומימאי יכול להציג התרחשות של כמה דקות או של חיים שלמים במחווה פשוטה. כדי לעשות את המעבר מהדגמה של איש צעיר לזקן, אין צורך בהחלפת איפור או תלבושת, והיכולת הזאת מעניקה לפנטומימאי יתרון גדול.
הפנטומימאי יכול גם להגדיר את החלל בו הוא נמצא, בקלות רבה יותר מאשר שחקן, למשל. פנטומימאי יכול לגרום לקהל 'לראות' מדרגות במקום שעד לפני רגע 'הייתה' בריכת שחיה, ללא צורך בשינוי תפאורה. בנוסף, הוא יכול ליצור חללים המעוצבים באופן שלא קיים במציאות, כמו למשל, חלל שבמרכזו ניצבת ספה שניתן לעבור דרכה.
לפנטומימאי יש פוטנציאל להמחיש שינוי מתמשך, ולא להיצמד אל אוסף, גדול ככל שיהיה, של אנשים וחפצים.
פארק פרש קילז
פארק פרש קילז (באנגלית: Fresh Kills) הוא פארק ציבורי ברובע סטטן איילנד, בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית. קודם להקמתו היה הפארק אתר שפיכת זבל הגדול ביותר בעולם, והמזבלה העיקרית של העיר ניו יורק במאה ה-20.
היסטוריה.
טרם הקמת הפארק שכנה במקום מזבלה שהוקמה ב-1948 והפכה במהלך השנים למזבלה הגדולה בהיסטוריה. ערמות האשפה הפכו למעשה לגבעה הגבוהה ביותר מעשי ידי אדם בחוף המזרחי של ארצות הברית. המזבלה, שהייתה בעצם מטמנה, כללה בשיאה ארבע גבעות בגובה של 30 עד 70 מטר כל אחת שהיו חלק ממתחם בשטח כולל של 9000 דונם, שהם 9 קמ"ר.
בעקבות לחץ של ארגוני איכות הסביבה נסגרה המזבלה, אולם נפתחה שנית באופן זמני לאחר פיגועי 11 בספטמבר על מנת שיושמו בה הריסות מגדלי התאומים. ההריסות הועברו מאוחר יותר מהמזבלה ומוחזרו. חלק מהזבל של העיר ניו יורק מתנייד למפעל לייצור אנרגיה בניו ג'רזי, והשאר מועבר להטמנה במדינות אחרות, וכמו פנסילבניה ואלבמה לניו יורק אין מזבלה משלה.
בשנת 2003 הוכרז על תוכנית שיקום מקיפה למזבלה שתהפוך אותה לפארק ציבורי שבגמר בנייתו שטחו צפוי להיות פי שלושה מהסנטרל פארק. בניית הפארק החלה בשנת 2008 והעבודות צפויות להיערך עד לשנת 2035-2037.
פארק ברונקס
פארק ברונקס (באנגלית: Bronx Park) הוא פארק ציבורי ברובע הברונקס בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק, ששטחו 2.9 קמ"ר - הפארק השמיני בגודלו בעיר ניו יורק, מנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק. הפארק נמצא על גדות נהר ברונקס ונמצאים בשטחו הגנים הבוטניים של ניו יורק וגן החיות ברונקס.
בפארק נמצאים מסלולי רכיבה לאופניים, ומגרשי ספורט שונים (טניס, כדורגל וכדורסל).
פארק הנרי הדסון
פארק הנרי הדסון (באנגלית: Henry Hudson Park) הוא פארק קטן באזור ספוייטן דוייויל שברובע הברונקס בעיר ניו יורק.
היסטוריה.
הפארק קרוי על שמו של המגלה האנגלי הנרי הדסון (על שמו קרוי נהר הדסון הסמוך).
בשנת 1906 הוחלט להקדיש לזכרו של הדסון פארק לרגל יום השנה ה-300 לגילוי מפרץ ניו יורק התחתון. הרעיון לא מומש בשל קשיים תקציביים ובירוקרטיים, ורק בשנת 1912 הוצב במקום עמוד דורי לזכרו. רק לאחר הצבת האנדרטה והפרסום הבא בעקבותיה נמצא מימון להקמת הפארק. בשנת 1938 תוכנן הפארק והוצב פסלו של הדסון בראש העמוד. הפארק שופץ בשנת 1989.
סנטור
אליזבת השניה, מלכת בריטניה
אנטוניו סליירי
אנטוניו סליירי (באיטלקית: Antonio Salieri;
18 באוגוסט 1750 - 7 במאי 1825) היה מלחין ומנצח איטלקי, אחד המוזיקאים החשובים והמפורסמים של תקופתו.
חייו.
סליירי נולד בעיר לֶניאגו שבצפון איטליה. הוא היה בן למשפחת סוחרים אמידה וכבר בשנותיו הראשונות החל ללמוד נגינה בכינור וצ'מבלו יחד עם אחיו פרנצ'סקו, שהיה תלמידו של המלחין והכנר ג'וזפה טרטיני. הוריו של סליירי נפטרו בעודו ילד, ולאחר מותם החלו סליירי ואחיו לנדוד בין ערי איטליה. הם עברו לפדובה ומשם לוונציה, שם החל סליירי ללמוד את שיטת הבס הממוספר אצל ג'ובאני באטיסטה פסקטי. בשנת 1766 פגש סליירי בוונציה את פלורין לאופולד גאסמן, מוזיקאי מבוהמיה אשר היה מקורב לחצר הקיסר יוזף השני. גאסמן החליט לקחת את סליירי תחת חסותו והזמין אותו לשוב עמו לווינה ולהשתלם שם בהלחנה.
סליירי הצטרף אל גאסמן לווינה, שם למד טכניקות הלחנה המבוססות על ספרו של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum". על אף שבתחילה הייתה בכוונתו של סליירי לשוב לאיטליה לאחר שיסיים את לימודיו בווינה, הוא נשאר בעיר למשך כל חייו. לאחר מותו של גאסמן בשנת 1774 נבחר סליירי על ידי הקיסר למשרת מלחין החצר. בשנה זו גם פגש את אשתו תרזה פון הלפרסדורפר, איתה הביא לעולם שמונה ילדים.
עם התמנותו למשרת מלחין החצר הקיסרית, הפך סליירי רשמית לאחד מחשובי המלחינים באירופה של אותה תקופה. בשנת 1788 הוא מונה למשרת הקאפלמייסטר (Kapellmeister), הממונה על המוזיקה, הניצוח ועל מלחיני החצר של הקיסר, המשרה הרמה ביותר אליה יכול היה מוזיקאי לשאוף באותו הזמן. יחד עם משרת הקאפלמייסטר, אותה נשא סליירי עד שנת 1824, שירת גם כנשיא אגודת אמני המוזיקה האוסטרית (Tonkünstler-Societät) עד לשנת 1795 אז הפך לסגן נשיא האגודה.
סליירי היה בעל מעמד חברתי גבוה בווינה, מעמד שאיפשר לו להתרועע עם המלחינים המפורסמים של אותה התקופה, ביניהם יוזף היידן ולואי שפור. סליירי היה בעל השפעה רבה על תולדות המוזיקה הקלאסית: מלבד היותו ממונה על המוזיקה בבירת המוזיקה של תקופתו, הוא לימד עשרות תלמידים, ביניהם לודוויג ואן בטהובן, פרנץ ליסט, פרנץ שוברט ופרנץ קסאווייר זיסמאייר, שהיה גם תלמידו של מוצרט. מוצרט עצמו בחר בסליירי כמורה הנגינה הפרטי של בנו, פרנץ קסאפר.
לאחר מותו נקבר סליירי בווינה. במהלך הלווייתו נוגן לראשונה הרקוויאם שלו בדו מינור, יצירה אותה הלחין בשנת 1804.
יצירתו.
במהלך תקופת יצירתו בווינה, רכש לו סליירי מעמד של מנצח ומלחין מחונן, בעיקר בתחום האופרה אך גם בתחום המוזיקה הדתית והמוזיקה הקאמרית. הוא הלחין יותר מ-40 אופרות, ומספר רב של מיסות.