למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר כרם ביבנה. בשלב מסוים הגיע הרב עוזי קלכהיים, תלמידו של הרצי"ה קוק מישיבת מרכז הרב, ללמד אמונה בכרם ביבנה, הוא החל ללמד את אורות התשובה של הראי"ה קוק, ולדברי הרב שוורץ - הוא פתח בפני התלמידים את העולם הזה. בהשפעתו עבר הרב שוורץ לישיבת מרכז הרב כדי ללמוד מהרצי"ה עצמו, ובה למד שנים רבות ונעשה לתלמידם של הרצי"ה והרב שפירא. בהוראת רבו הרב צבי יהודה קוק העביר במשך כמה שנים שיעורים בספר הכוזרי במכון מאיר. לאחר פטירת הרב צבי יהודה דבק ברב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
במהלך שנות השבעים השתתף בעליות של גוש אמונים לנקודות שונות ביהודה ושומרון. סיפר שעלה עם קבוצה מתלמידי הישיבה לשילה, למרות שקודם נעצרו בדרכם והוחזרו לישיבה. בשילה התלמידים קשרו עצמם בשרשראות כדי להקשות על החיילים לפנותם, ופונו על ידיהם בכח. לאחר המעשה שאל את רבו הרצי"ה: "האם כך צריך לעשות? להיאבק עם הצבא?" והרצי"ה השיב: כך צריך לעשות!.
באמצע שנות השמונים למד אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג בכולל הר צבי, ובמקביל לימד בישיבת עטרת כהנים ובישיבת מרכז הרב. לאחר שנתגלו חילוקי דעות בקשר לאינתיפאדה הראשונה בינו לבין ראש הישיבה, הרב שלמה אבינר, עזב אותה. לאחר מכן עבר ליישוב בית אל. כיום מלמד בישיבת בית אל ובישיבת מרכז הרב. לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הצטרף לדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב לפקודה לבצע פינוי יישובים.
משפחתו.
נשוי ומתגורר בירושלים. בעבר התגורר עשרות שנים בבית אל. בין ילדיו:
קראסקו
קראסקו (באיטלקית: Cherasco) היא עיר בפרובינציית קונאו שבחבל פיימונטה, 50 ק"מ דרום-מזרח מטורינו ו-40 ק"מ צפון-מזרח לקונאו. אוכלוסייתה הגיעה בסוף 2004 ל-7,624 נפש.
בעיר יש מוזיאון על שם ג'ובאני בטיסטה אדריאני ("Giovanni Battista Adriani") בארמון "סלמטוריס" ("Salmatoris"), בו מוצגות תערוכות אמנות חשובות. בעיר הייתה קהילה יהודית קטנה, יוצאת צרפת שעסקה בתעשיית המשי של העיר.
תולדות העיר.
העיר הוקמה בשנת 1243 לפי יוזמתו של מנפרדי לנצ'ה (Manfredi Lancia) שהשתייך לצועריו של הנסיך לבית אלרמיצ'י ("Aleramici"). בתקופת האימפריה הרומית הייתה במקום מצודה בשם "קלרסקום" (Clerascum), לידה החליט הצוער לייסד את העיר. העיר עברה במהרה לשליטה של קארלו ד'אנג'ו (Carlo d'Angiò), בחסות של גיבלינה (ghibellina) יחד עם הערים אסטי, אלבה וקיירי. בשנת 1347 היא עברה לשליטת בית סבויה.
משנת 1559 עברה על העיר תקופה של פריחה. מסביב לעיר נבנתה חומה. כאשר היו מהומות בפיימונטה, העיר הזמינה את חצר הדוכס להתאכסן בה. אז גם נבנה ה"שער בלה-ורדה", סמל העיר. בשנת 1631 נחתם בעיר הסכם שלום בין נסיכות בית סבויה, ג'וליו מזרינו האימפריה הרומית הקדושה, מנטובה וספרד אליהם הצטרפו השליטים לבית מונפראטו ולבית גונזגה.
בשנת 1796 נכנס נפוליאון בונפרטה לעיר וחתם על שביתת נשק עם המפקד הפיימונטזי של העיר. בעקבותיה נחתם הסכם שלום בפריז.
יהדות קראסקו.
במרכז העיר מצוי הגטו הקטן של העיר, גטו שלא מנה יותר מעשרים וחמש משפחות. מספר זה מקורו ממסמך בו נרשם כי בהתאם למכסה שהוטלה על העיר לאספקת שמיכות לצבא נפוליאון: כל משפחה התבקשה לתת שמיכה אחת. בספרים נרשם כי היהודים נתנו 25 שמיכות. הגטו נוסד בשנת 1730 והוא מצוי בין הרחובות מרקוני (Marconi) וויטוריו אמנואלה. ברחוב האחרון, במספר 48, הייתה אחת הכניסות לגטו. מאז המאה ה-16 יש יהודים בעיר. בשנת 1547 הגיע לעיר בנקאי בשם דבנדטי (Debenedetti) והקים בה מוסד למתן הלוואות. אחריו הגיעו פליטים מצרפת שמצאו בעיר מקום נוח למגורים. הם עסקו בטקסטיל - בעיקר בתעשיית המשי - ובקרמיקה. מספרם הגיע ל-100.
בית הכנסת היהודי הוא בבעלות פרטית. אפשר לתאם את הביקור בו עם קהילת יהודי טורינו. בית הכנסת הוקם במקום זה בשנת 1797. יש להניח כי קודם היה במקום אחר. ארון הקודש והתיבה המתומנת הם מהמאה ה-18. בבית הכנסת עדיין מפוזרים ספרי תפילה. ליד אולם התפילה יש חדרון קטן ובו ספסלים ושולחנות לימוד. החדרון שימש את ילדי הקהילה.
ערים תאומות.
לעיר כמה ערים תאומות:
סטראקצ'ר
קונאו (נפה)
נפת קונאו (באיטלקית: Provincia di Cuneo) היא נפה במחוז פיימונטה. היא גובלת במערב בצרפת, בצפון בנפת טורינו, במזרח בנפת אסטי ובדרום במחוז ליגוריה. בשנת 2006 התגוררו בנפה 572,972 תושבים, והיא משתרעת על שטח של 6,903 קמ"ר.
הנפה היא העתיקה ביותר באיטליה. היא נוסדה בשנת 1859. עד שנת 1947 היא גם הייתה הגדולה ביותר. מאז גדולות ממנה נפת דרום טירול ונפת פוג'יה. בשל כך הוא מכונה בפיימונטה הגדולה (la Granda).
גאוגרפיה.
האלפים הימיים והאלפים הקוטיים מקיפים את הנפה, ממזרח ומדרום. בהרי המזרח, מתחיל עמק נהר טנרו, היוצר מעין שער בין ההרים. בתחילתו הוא יוצר מעין משטח נמוך של הרים לעומת סביבתו. עמק הנהר מתרחב במורד, לכיוון מערב ויצר את שפלת הנהר פו הרחבה והארוכה. לנפה יש מבנה אליפטי קיצונית. בחלקו העליון, נהר הפו זורם בשפיעה גבוהה, 3,841 מ³ לשנייה. בנפה זורמים יובלי נחלים רבים היוצרים עמקים . 50.8% משטח הנפה הוא הררי, 26.6% גבעות ורק 22.6% מישור.
תחבורה.
הנפה סובלת מקשיים בתחבורה: הכבישים לא תואמים את צורכי התחבורה. הנפה משמשת אזור מעבר בין מחוזליגוריה לבין צרפת. במרוצת השנים (נכתב בשנת 2007) נסלל הכביש המהיר בין אסטי לבין קונאו והוא מתחבר לכביש המהיר טורינו סבונה (Savona) שנפתח בשנת 2005. בנפר עובר גם קו הרכבות טורינו - סבונה, אחד מקווי הרכבות הישנים באיטליה. התוכנית לבניית מנהרה נוספת בין איטליה "מרקנטור" Mercantour וצרפת עדיין לא מתממשת בשל קשיים כספיים וכן תוכניות לחיבור ערים נוספות לכביש המהיר.
כלכלה.
כלכלת הנפה מבוססת באופן מסורתי על גידול שדה ועל בגידול בעלי חיים. בין התעשיות המפורסמות של הנפה בקני מידה לאומי ובינלאומי:
מפעלי טקסטיל "מירוליו" ("Miroglio") בעיר "אלבה", יצרני ה-"comparto" הגדולים באיטליה. קיימים גם מפעלי צעצועים, דברי מאפה. קיים מפעל מוביל לייצור כלים להובלת מוצרים חקלאיים בשם "Merlo Spa di San Defendente di Cervasca". מפעל לייצור זכוכיות, פלסטיקה ואביזרים ספורטיביים.
מכשירים פיננסיים
שלמה עדני
הרב שלמה בן הרב ישועה עדני (1567 בצנעא, תימן - לאחר שנת 1624 בחברון, ארץ ישראל), מגדולי מפרשי המשנה.
תולדות חייו.
אביו, הרב ישועה שהיה הרב של העיר צנעא, החליט בשנת 1571 לעלות עם משפחתו לארץ ישראל. בדרך מתה אמו של שלמה, וזמן קצר לאחר עלותו לארץ מתו שאר אחיו. תחילה התיישבו בצפת, מצבם הכלכלי היה קשה ורק לאחר שתלמידי חכמים התוודעו לתורתו של הרב ישועה הוטב במעט מצבם.
לאחר מכן עברו לירושלים, שם נפטר הרב ישועה בשנת 1582 בהיות בנו שלמה בן 15 שנה. במשך שנתיים וחצי חי ללא בית. הרב משה חאמי שהבחין בעדני, הסכים לאמצו ולדאוג לכלכלתו. הוא כלכל אותו בביתו במשך 5 שנים עד שהשיאו. גם לאחר נישואיו המשיך לתמוך בו בהיות הרב עדני שקוד על התורה.
הרב עדני הנציח את החסד שעשה איתו הרב חאמי בהקדמה לספרו מלאכת שלמה.
בהיותו בירושלים זכה ללמוד לפני גדולי הרבנים, ובפרט לפני הרב חיים ויטל והרב בצלאל אשכנזי. אחר כך עבר להתגורר בחברון, פרנסתו הייתה תמיד דחוקה, ואסונות קשים עברו עליו, ומתו לו 11 ילדיו במגפות. הוא נפטר בחברון ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
מלאכת שלמה.
את הספר מלאכת שלמה על ששה סדרי משנה כתב במשך שלושים שנה בחברון, החל משנת 1589, כאשר היה בן 22. תשומת לב רבה הקדיש גם לבירור נוסח המשנה וניקודה, וכך יש חשיבות רבה לנוסחאותיו. פעמים רבות הוא חוסך דפים רבים של פלפולים הבנויים על טעויות.[מקור?] בחיבורו ניכרת בקיאות בשני התלמודים, במפרשים ובפוסקים, והוא רגיל לדון בדבריהם עד לפסיקת ההלכה. בפרט ניכרת חיבתו לרמב"ם, שאותו הוא מכנה בתואר "גדול הפוסקים".
הספר נדפס לראשונה בווילנה בשנים תרפ"ד-תרפ"ט מתוך כתב יד וארשא כתב יד המחבר. בהדפסה זו הושמטו קטעים רבים כיוון שהמחבר מעתיק את דברי התוספות יום טוב ולדעתם אין צורך שיודפסו שניהם על גיליון אחד. בנוסף הושמטו ציונים שציין המחבר לתלמוד ולרמב"ם בטענה שגם זה מיותר. בהמשך נדפסו מהדורות שהחזירו קטעים אלו או חלקם.
מלך סקוטלנד
יאסנובץ
הבשורה על-פי מרקוס
הבשורה הקדושה על-פי מרקוס (ביוונית: Κατά Μάρκον) היא אחת מארבע הבשורות בברית החדשה, המיוחסת למרקוס המבשר. בשורה זו מונה 16 פרקים, והיא הקצרה ביותר מבין ארבע הבשורות.
תוכנה של הבשורה.
הבשורה מגוללת את סיפור חייו של ישו מטבילתו על ידי יוחנן המטביל ועד לעלייתו השמיימה. הבשורה מתמקדת במיוחד בשבוע האחרון לחייו - ששת הפרקים האחרונים כולם מוקדשים לכך, מכניסתו של ישו לירושלים. ישו מוצג כמרפא, כמגרש שדים, כעושה פלאים, כמשיח, כבנו של אדם, וכמה פעמים כבן האלוהים.
תוכן הבשורה לנושאיו הוא כדלקמן:
כותב הבשורה.
הבשורה עצמה היא אנונימית, אך עוד בתחילת המאה ה-2 ייחסו אותה המלומדים למרקוס האוונגליסט (נפטר בשנת 68 לספירה), אחד מתלמידיו של שמעון בר-יונה שכנראה תיעד את שיחיו של השליח.
לפי המסורת, הבשורה על־פי מרקוס היא הבשורה השנייה שנכתבה, לאחר הבשורה על-פי מתי; לכן שני ספרים אלו מסודרים בסדר זה בברית החדשה. החוקרים המודרניים מתארכים את הבשורה על פי מרקוס לשנות השישים או השבעים של המאה ה-1, מה שעושה אותה לראשונה מבין הבשורות. בנוסף, תאוריית שני המקורות מניחה שבשורה זו היא מקור חלקי לשאר הבשורות הסינופטיות.
הבשורה הסודית על־פי מרקוס.