המפגש עם עיר הולדתו, שממנה רחק זמן רב, מעורר במספר פרץ של נוסטלגיה: קולו של גומובייץ המכריז "שבוש", הריח של הדוחן המבושל בדבש, מראה הנהר סטריפא והגשר השחור שמעליו, הפגישה עם פריידא הקיסרית, הביקור בבית הקברות שבעיר. אולם יותר מכל נמשך לבו אל בית המדרש הישן הניצב שומם בלב העיירה. בבית הזה מנסה האורח להשיב עטרה ליושנה: לאחר שקנה חזקה על המפתח עושה לו האורח נוהג קבוע לבוא אל בית המדרש מדי יום כדי ללמוד גמרא. בעקבותיו באים אחרים, ובמקום מתקבץ מניין. ר' חיים, שחזר מן השבי הרוסי, חוסה בצל בית המדרש ועוסק בתחזוקתו. התנור בוער, הנר דולק, ומן הבית בוקע קולם של הלומדים והמתפללים. בלילות שבת דורש האורח בפרשת השבוע. לרגע אף נדמה כי עלה בידי האורח לכונן מחדש, בזעיר אנפין, את העולם של אתמול. אולם כל זה אינו אלא בגדר אחיזת עיניים: לא עובר זמן רב והמספר בעצמו עוזב את בית המדרש הישן, נפרד מתושבי עיר הולדתו ועושה דרכו חזרה לירושלים.
סוף הרומן אינו הפתעה: לאורך הסיפור כולו מודגשת זיקת המספר לארץ ישראל. הוא המחזק את ידיו של הנוער הציוני בשבוש ובסביבתה, ולא אחת נשמעים מפיו דברים בזכות המפעל הציוני. כיוון שמיצה את חשבון הנפש שלו, ולאחר שבחן מחדש את יחסו לגולה ולארץ ישראל, מחליט האורח לחתום את ביקורו ולשוב לארץ ישראל, אלא שבזה לא תם סיפור המעשה: לאחר שובו הביתה נמצא במפתיע בילקוטו מפתח בית המדרש הישן משבוש שאבד לו בזמן הביקור, ושבמקומו נאלץ להשתמש במפתח חדש שהותקן במיוחד עבורו. המספר דוחה את הצעתה של אשתו לשלוח את המפתח המקורי בחזרה לשבוש, ובמקום זה מחליט לנצור אותו בביתו שבירושלים. הנימוק להחלטה זו מנוסח באמצעות מאמר חז"ל (בשינוי קל), המובא במסכת מגילה: "נפל לתוך פי מאמרם זיכרונם לברכה: עתידים בתי כנסיות ובתי מדרשות שבחוצה לארץ שיתקבעו בארץ ישראל. אמרתי לי לכשיקבעו עצמם בארץ ישראל, אותו אדם המפתח בידו".
יצירת הסיפור ופרסומו.
עגנון עסק בכתיבת הרומן באינטנסיביות במשך כשנה וחצי. ב-18 באוקטובר 1938 החל הרומן להתפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון "הארץ". הסיפור פורסם על גבי 139 גיליונות רצופים של העיתון, ופרקו האחרון פורסם ב-7 באפריל 1939. במכתב לשלמה זלמן שוקן מ-3 באפריל 1939 תיאר עגנון:
לאחר מכן עמל עגנון על פרסום הרומן כספר, השביעי בסדרת כל סיפוריו, וכהרגלו תיקן ושינה את הסיפור, חרף מחאותיו של המו"ל, גרשום שוקן. הספר יצא לאור בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בתחילתה של מלחמת העולם השנייה. בגרסה זו של הסיפור היו בו כ-148 אלף מילים. בשנת 1950, לקראת הוצאתה לאור של המהדורה השנייה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", פורסמה גרסה מורחבת בת כ-175,000 מילים.
עלילת הסיפור מיוסדת על מאורע שאכן אירע: ביקור שערך עגנון בבוצ'אץ', עיר הולדתו, באוגוסט 1930. אולם בעוד עגנון שהה בעירו שבוע אחד, לוח הזמנים של הרומן ממושך יותר: האורח מגיע אל העיירה בערב יום הכיפורים, והוא עוזב אותה בחזרה בדרכו לארץ ישראל אחרי תשעה באב. ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו (ראו בהרחבה להלן), אך יש לזכור שלא מדובר בסיפור אוטוביוגרפי ואף לא בסקירה היסטורית, אלא בסיפור בדיוני.
היצירה מהווה עבור עגנון ניתוק חבל הטבור ממקורותיו ומעירו מתוך מטרה להתערות בעירו החדשה, ירושלים.
בשנת 1950 הוענק לעגנון פרס ביאליק על ספרו "אורח נטה ללון".
הספר תורגם לגרמנית (1964, 1966, 1993, 2019); טורקית (1996); ספרדית (1967); אנגלית (2004, 2018); צרפתית (1973); פורטוגזית (2014) ורוסית (2016).
פרשנות.
שם הספר.
מקור השם "אורח נטה ללון" הוא בפסוק בספר ירמיה: . ארבע פעמים מזכיר המספר שהוא כאורח נטה ללון:
הביטוי "אורח נטה ללון" שימש את עגנון ביצירה מוקדמת שלו, ככותרת הפרק התשיעי של הסיפור הקצר "חופת דודים", שפורסם
לראשונה בכתב העת "השילוח" בסתיו 1913.
המספר.
המספר ברומן זה אינו רק מי שצופה באירועים ומדווח עליהם, אלא הוא נוטל חלק פעיל בעלילה, ואף פועל לשינוי מהלך העניינים בניסיונו להחיות את בית המדרש הישן – זהו מספר גיבור.
ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו: המספר נקרא בשם שמואל, הוא ארצישראלי, בן ארבעים ואחת בעת כתיבת הסיפור, נשוי ואב לשני ילדים, והוא מתואר כסופר במקצועו. דברי המספר: "והואיל והגעתי לתלפיות זכרתי פורענות שבאה לי שם, שהחריבו ערביים את ביתי" תואמים אף את הביוגרפיה של עגנון. יתרה מכך: ירוחם חפשי מדקלם באוזני המספר "שיר שחיברת עד שלא עלית לארץ ישראל", וזהו שיר שפרסם עגנון (בנוסח שונה מעט) בשנת 1904. על הקבלות אלה כתב גרשון שקד: "מבחינת הזהות סופר־מסַפר תופס 'אורח נטה ללון' מקום מיוחד ביצירתו של עגנון. אין לך יצירה משלו, שבה מרובות כל כך ההקבלות הגלויות בין חיי הסופר לבין דמות המספר."
בחלק ניכר מהרומן מביא המספר את סיפוריהם של תושבי שבוש כפי שנמסרו לו. במרבית המקרים הוא מדווח על מה שסופר לו, ובחלק מהמקרים הוא מביא את הסיפור כציטוט מפי הדמות שסיפרה את סיפורה.
מפעם לפעם מציג המספר ביקורת עצמית על מהלך סיפורו. דוגמה לכך: "אלף פעמים אמרנו נחזור לענייננו ולא חזרנו. בתוך כך הסחנו דעתנו מעצמנו, ואין אנו יודעים מה ענייננו ומה אין ענייננו. פתחנו באורח ובמפתח בית המדרש והנחנו את האורח ואת בית מדרשו וטיפלנו באחרים."
שיבה מאוחרת.
הרומן הוא סיפור של שיבה מאוחרת. המספר חוזר לשבוש שנים רבות לאחר שעזב אותה, ומגלה שבעקבות מלחמת העולם הראשונה חל בה שינוי רב. מיד עם כניסתו לעיר הוא רואה כי "מן הבתים הגדולים של שתי קומות של שלוש קומות של ארבע קומות לא נשתיירו אלא הדיוטאות התחתונות, ואף הן רובן חרבות. ויש בתים שלא נשתייר מהם אלא מקומם בלבד. ... כל המקומות כולם נשתנו, ואפילו האוירים שבין בית לבית נשתנו. לא כמות שראיתי אותם בקטנותי ולא כמות שהראום לי בחלום סמוך לחזירתי." גם מבחינה רוחנית השתנתה העיר: בית המדרש הישן לא חרב, אך מרבית הספרים שהיו נעלמו והפעילות בו נפסקה. מי שמחזיקים במפתח של בית המדרש אינם רואים צורך בו, ומעניקים אותו לאורח.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על המספר כי "כל פעולותיו בשבוש הן ניסיון נוגע עד לב ליצור לעצמו בזעיר אנפין ריקונסטרוקציה חיה של שבוש אתמולית. החיים המחודשים כביכול, בבית המדרש ומסביב לו, התמיכות באנשים עניים, כל אווירה זו של התחדשות מדומה של עולם האתמול – כל זה מבליט ביתר עוז את האמת האחת: הכל עבר וחלף."
אברהם בנד מציין כי הנוסטלגיה, שהנחתה את האורח בביקורו, הופכת, בעקבות המפגש עם המציאות, לחלום בלהות.
מוטיב השיבה המאוחרת מופיע בסיפורים נוספים של עגנון, בהם "והיה העקוב למישור" ו"פרנהיים".
המפתח.
בסקירה של הרומן, שפורסמה זמן קצר לאחר צאתו לאור, ציין הסוקר: "כשם שאין בספור פאבולה, כך אין נפש מרכזית בכל הנפשות שבו: הנפש המרכזית הוא מפתח בית-המדרש הישן בעיר שבוש שבגליציה." כך ראה את המפתח גם ברוך קורצווייל. המפתח אכן מופיע לכל אורך הרומן, יותר מכל דמות אחרת שבו מלבד האורח: מסירת המפתח לאורח מידי מחזיקיו שאין להם חפץ בו, פתיחת בית המדרש באמצעות המפתח, אובדן המפתח ויצירת מפתח חדש במקומו, חלומו של המספר בילדותו על מפתח, מסירת המפתח לבנם התינוק של ירוחם חפשי ורחל ומציאת המפתח האבוד בירושלים, הרחק מהמנעול שאותו הוא פותח.
קורצווייל עמד על משמעותו של המפתח: עם קבלתו האורח "נהפך למעין 'גביר', שליט על העיירה היהודית, הוא דואג לבית המדרש ומכלכל כמה אנשים, הוא 'בעל המפתח'. והואיל ובית המדרש הישן הוא הבניין הנכבד ביותר, כמקום תורה לשעבר, מסמלת השליטה על מפתח בית המדרש את השליטה על אותו עולם ישן-נושן כולו. ברם, אורחנו מגיע לשלטון בשעה שממלכתו שרויה בפרפורים בין חיים ומות."
אובדן המפתח מגביר את תחושת הזרות של המספר: "מיום שננעל בית המדרש בפני איני מוצא מקום לעצמי. עד שלא אבדתי את המפתח הייתי יוצא לשוק ומדבר עם הבריות או יוצא ליער או שמטייל בשדה, משאבד לי המפתח נעשו כל המקומות זרים לי. אם יצאתי לחוץ, לא מצאתי קורת רוח מיציאתי, ואם חזרתי למלון, לא מצאתי קורת רוח מן המלון."
קשת הגוונים האידאולוגית והפוליטית.
פנינה מיזליש מציינת כי:
לתיאור נרחב יחסית זוכה במסגרת זו הקומוניסט ירוחם חפשי, שהמספר רוחש לו אהדה רבה, ואף מאריך את שהייתו בשבוש כדי להיות סנדק לבנו. לעומת חיי העמל של ירוחם חפשי מוצג גם גורלן המר של שלוש בנותיו של אהרן שיצלינג, ששתיים מהן נכלאו על עסקי קומוניזם, והן ואחותן נורו למוות בעת ניסיון בריחה
לחיבתו של המספר זוכה גם חבורת הצעירים והצעירות הציונית, שמכשירה עצמה בכפר בעבודה חקלאית, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
דניאל ב"ח משווה בין שתי אידאולוגיות אלה באומרו: "מכל מקום יכולים הוריהן של הנערות להיות מרוצים מהן, שהלכו אצל החלוצים, ולא נגררו אחר הקומוניזם".
אינטרטקסטואליות.
הרומן מכיל רמיזות אינטרטקסטואליות ליצירות ספרות אחרות, הן של עגנון עצמו והן של סופרים אחרים ושל הקאנון היהודי. יצירות של עגנון הנרמזות ברומן: