להקת האינדי רוק האמריקאית Grand Archives כתבה גם היא שיר הקרוי "לואי ריאל שמופיע באלבומם משנת 2008.
הזמרת ליטל מיס היגינס מססקצ'ואן כללה שיר בשם "מושלג היום: קינה על לואי ריאל" באלבומה משנת 2009.
ב-22 באוקטובר 2003 הקרינו ערוץ החדשות של רשת CBC הקנדית והמקבילה הצרפתית שלה Réseau de l'information, משפט חוזר מבוים לריאל. צופי התוכנית התבקשו למסור את גזר הדין שלהם באמצעות האינטרנט ו-87% מתוך יותר מ-10,000 צופים הצביעו "לא אשם". תוצאות משאל זה הובילו לחידוש הקריאות לחנינתו של ריאל לאחר המוות. על בסיס משאל ציבורי נוסף דירג מיזם "הקנדים הגדולים" של רשת CBC את ריאל במקום ה-11 ברשימה.
פרק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "כיצד הושג המערב" (How the West Was Won) משנת 1979 נקרא "פרשת ריאל" ובו תוארה תקופת גלותו של ריאל בארצות הברית.
ב-2001 הציגה הלהקה הקומית Royal Canadian Air Farce מופע סטנד-אפ על בסיס הסדרה התיעודית של רשת CBC "קנדה:היסטוריה של אנשים". בתוכנית היו מקבילות משמעותיות בין מעשיו של ריאל לבין אלו של הבדלנים הקוויבקים המודרניים והשחקן שגילם את דמותו של ריאל אופר כך שידמה לראש ממשלת קוויבק, לוסיין בושארד.
ב-1999 הוציא צ'סטר בראון קומיקס בשם Louis Riel A comic strip Biography.
אמנות האהבה (ספר)
אמנות האהבה (באנגלית: The Art of Loving) הוא ספר מאת הפסיכואנליטיקאי והפילוסוף היהודי-גרמני אריך פרום, שיצא לאור בשנת 1956. בספר זה, פרום מציג את האהבה כאמנות, כמיומנות הניתנת ללימוד ולפיתוח. הוא דוחה את הרעיון שאהבה היא משהו קסום ומסתורי שאינו ניתן להסבר ולניתוח, ומבחין בין אהבה לבין התאהבות.
תוכן.
בתחילת ספרו טוען פרום כי אהבה איננה מתת אל שנופלת משמים על האדם או רגש שהאדם פתאום מתוודע אליו, אלא מיומנות לא קלה, שיש ללמוד אותה תאורטית ולהתאמן בה מעשית, ממש כבכל אומנות אחרת. למעשה, בניגוד לסברה לפיה אהבה היא נושא פשוט, נדיר למצוא אהבה בעולם המודרני. פרום מונה שלוש סיבות לכך:
פרום טוען כי האהבה על סוגיה השונים - אהבה רומנטית וארוטית, אהבת הורים לילדיהם, אהבת אחים, אהבת האדם את האל ואף האהבה עצמית - היא התשובה היחידה לבעיית הקיום האנושי. ביכולתה לפתור את מכאובי דורנו המנוכר והבודד, ולהרוס את המחיצות שקמו בין בני האדם.
לדעת פרום, מרבית התסכולים שהאדם חש בשל היותו מחונן בכוח השכל, נובעים מהכרת בדידותו ובדילותו, קיומו הנפרד ובר-החלוף, וחוסר ישעו למול כוחות הטבע והחברה.על פי פרום, בעבר חי האדם בהרמוניה ואחדות עם הטבע והיווה חלק ממנו. עם התפתחותו של האדם פיתח הוא תבונה ומודעות ונפרד מן הטבע. המודעות למצב זה מסבה לו חרדה, בושה ואשמה (פרום מביא כמשל את סיפור אדם וחווה, שבאוכלם מן עץ הדעת הופכים מודעים להיותם עירומים וחשים בושה ואשמה), המתמצים במושג שהוא טבע: הבדילות הקיומית (Separation). ביתר שאת הדבר מתבטא בעידן המודרני והטכנולוגי, המאופיין בניתוק ה"קשרים הראשונים" אל החברה. פרום תולה זאת בהשפעת הדת הנוצרית הפרוטסטנטית וההשקפה הקפיטליסטית, ששחררו את האדם מבחינה רוחנית וחומרית, אך גם העצימו אצלו את תחושת האפסות, חוסר הביטחון, הניכור, הספקנות, הבדידות והחרדה.
על כן, שאיפתו הראשונית והבסיסית של האדם היא לצאת ממצב הבדילות ולהשיג אחדות עם העולם שבחוץ. כישלון להשיג צורך זה, משמעו שיגעון. ואכן, טוען פרום בשלב מאוחר יותר בספר, אי-בריאות נפשית היא מצב בו אדם רואה את העולם החיצוני במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי.
כדי להימלט מהבדילות הקיומית אל אחדות, האדם יצר לו דרכים שונות שעונות באופן חלקי לבעיית קיומו:
לדעת פרום, הדרך היחידה והעיקרית לפתרון בעיית בדילותו הקיומית של האדם היא אהבת אמת (ולא אהבה סימביוטית) – בהתאחדות בינאישית והתמזגות של נפש עם נפש שנייה, כך ששתי נפשות הופכות לאחת ועדיין נשארות שתיים. זוהי לדעתו השאיפה העזה ביותר של האדם, התשוקה הבסיסית ביותר, והכוח שמלכד את המין האנושי בכללותו ובקבוצותיו השונות. הוא אף קובע באופן נחרץ: "בלא אהבה לא הייתה האנושות יכולה להתקיים אף יום אחד". סממניה של אהבת אמת הן: אכפתיות, אחריות, כבוד, וידיעת מושא האהבה. מתוך ההתקשרות עם הזולת באהבת אמת שאין בה רכושנות סדיסטית או התמזגות מזוכיסטית, אלא אישור ספונטני של הזולת תוך שמירה על הצביון האישי, המועקה הפנימית של תחושת הניכור והבדידות יכולה להיפתר.
אהבה בין הורה וילד.
פרום טוען כי בריאותו הנפשית של האדם, ובתוך כך יכולתו לפתח מערכות יחסים בריאות, מושפעות באופן ישיר מיחסיו עם הוריו. בתוך כך, הוא מאפיין את מודלי האהבה ההוריים.
אהבה אימהית מאופיינת בכך שהיא בלתי מותנית. כלומר, הילד זוכה לאהבה מאמו ללא תלות באופיו ובמעשיו. בשלב זה הילד מאופיין בחוסר ישע והאם מספקת את צרכיו. האיחוד עם האם מהווה את הגנה עבורו. כשהילד מתבגר, הפוקוס עובר מן האם לאב. אהבה אבהית היא אהבה מותנית. האב מציג לילד את הכללים והדרישות בחברה שבה הוא חי. כאשר הילד עומד בדרישות אביו, הוא זוכה לאהבה, וכאשר נכשל הוא נענש. שלב זה שונה משום שכעת יכול הילד להשפיע באופן אקטיבי על האהבה שיקבל, אך הוא עדיין לא עצמאי לגמרי. כשיגיע הילד לבגרותו, יוכל להפנים את הפונקציות שמילאו אימו ואביו בחייו, ולמעשה לספק לעצמו אהבה ללא תנאי, ובאותו זמן להציב לעצמו מטרות וכללים. חשוב להדגיש כי פרום מדבר על המודלים האידיאליים של הורים (לטענתו). כאשר אדם מתבגר באופן הזה, הוא יוכל לפתח מערכות יחסים בריאות ושוויונית עם בני זוג. אך כאשר ההורים לא ממלאים את הפונקציה באופן מיטבי - למשל, כאשר האמא שתלטנית וחודרנית מדי - תיווצר פיקסציה והאדם עלול להשליך את הקשר הפוגעני עם אימו על מערכות יחסיו העתידיות.
אובייקטי האהבה.
על פי פרום, אהבה אינה מערכת יחסים עם אדם ספציפי אלא גישה או אוריינטציה אל העולם בכללותו. יש מספר אובייקטים אפשריים לאהבה, אותם הוא סוקר, והנובעים כולם מתוך היכולת הבסיסית לאהבה. לטענת פרום, כאשר אדם מסוגל ומוכן לאהבה, הרי שיאהב את כל בני האדם באשר הם, משום שאין הבדל אינהרנטי בין אדם למשנהו (סוג אהבה זה נקרא Brotherly Love. פרום הושפע באופן עמוק מהפסוק "ואהבת לרעך כמוך").
אהבה ארוטית (אהבת אדם אחר באופן שאינו אפלטוני) מאופיינת בקשר לאדם ספציפי. אך היא אינה שונה במהותה מהאהבה הבסיסית שבין אדם למשנהו. למעשה, באהבה ארוטית רואה אדם בבן זוגו אינקרנציה של תכונות אנושיות ואוהב בו את האנושות כולה. אהבה ארוטית שבה בני הזוג אוהבים אחד את השני אך אינם אוהבים כלל אנשים אחרים, היא מצב שפרום מכנה אגואיזם בשניים: בני הזוג מספקים את צורכיהם אחד של השני ומוצאים מקלט מהחרדה נובעת מתחושת ההיפרדות, אך הקשר ביניהם לעולם לא הופך אינטימי, משום שהם אינם מגלים את האנושי שבבן הזוג. פרום טוען כי אהבה באופן כללי אינה הפשטה של אהבת אדם ספציפי, אלא למעשה מהווה תנאי מקדים עבור האפשרות לאהוב אדם ספציפי. מכך נובע שאהבה ארוטית מצריכה בחירה והבטחה לאהוב דווקא אדם מסוים. אך בה במידה, היא מצב שיכול לקרות רק בין אנשים מסוימים.
באותו אופן, יאהב כל אדם את עצמו, שהרי גם הוא עצמו אדם. כאן משרטט פרום את ההבדל בין אהבה עצמית לבין אנוכיות. האדם האנוכי שונא את עצמו ואינו דואג לעצמו. אנוכיות היא מיקוד בעצמו אשר חושף את הדברים שהוא אינו מסוגל לספק לעצמו. מנגד, אהבה עצמית מאופיינת בראיית הצרכים האנושיים של האדם ובדאגה להם.
אהבת האלוהים.
על פי פרום, גם אהבת האלוהים נובעת מן השאיפה לאחדות. משום שאלוהים מהווה בכל הדתות את פסגת הערכים של האדם, יש לערוך ניתוח של האדם הדתי. בתחילת ההיסטוריה האנושית, האדם אמנם כבר נפרד מן הטבע, אך שמר על קשר וזהות אליו. קשר זה סיפק לו תחושת ביטחון. ניתן לראות ברבות מן הדתות הפרימיטיביות קשר זה: טוטמים של חיות להם האדם סוגד, ביצוע טקסים דתיים תוך לבישת מסכות של חיות, או סגידה ישירה לחיות. כאשר האדם התפתח והפך לבעל מלאכה, נראה שינוי גם בטקסים הדתיים: כעת סגד האדם לחפצים שיצר מחימר, כסף או זהב, מה שמהווה בעקיפין סגידה לכוחותיו של האדם. בשלב מאוחר יותר, כאשר האדם הופך בעצמו לאידיאל הנשגב ביותר, לובשים האלים בעצמם דמות אנושית.
בשלב זה מצביע פרום על שני צירים בהם מתפתחת הדת. הציר הראשון הוא טבעם הזכרי או הנקבי של האלים. על פי פרום, בשלב מוקדם לדתות המוכרות לנו, שלטו דתות בהן הייתה דמות אלה אימהית דומיננטית. אלה אימהית זו היא בעלת מאפיינים זהים למודל האהבה האימהי: האלה אוהבת את כל ילדיה משום שהם ילדיה, ולא כי הם "טובים", "רעים" או על פי מידת צייתנותם. בשלב הבא, זה המוכר לנו יותר, הופך האל לאב. האל האבהי מאופיין בדרישותיו, חוקיו ועקרונותיו, ואהבתו תלויה במידת הצייתנות להם. הוא אוהב את הבן צייתן ביותר ומעניש את הבן החוטא. דבר זה נכון לדתות המונותאיסטיות וכן לדתות אחרות, שבהן יש היררכיית אלים ובראשם אל זכר.