יחזקאל ויינשטיין, שהיה ידוע בכינוי חַצְקֵל איש כסית (17 בינואר 1905 – 29 בדצמבר 1979) היה המייסד והבעלים של בית הקפה התל אביבי הידוע "כסית".
ביוגרפיה.
חצקל נולד בעיירה ריישא שבגליציה המזרחית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום נמצאת העיר בתחומי פולין). מנעוריו נקט עמדה ציונית והיה פעיל ב"תנועת החלוץ" בקבוצת בורוכוב. עלה לארץ ישראל בשנת 1929, כשהיה בן 21, ונטל חלק בייבוש ביצות כבארה. עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד כשוטף-כלים, טבח, ומלצר, אז הכיר את אשתו לעתיד, לאה. לאחר שצבר ניסיון בתחום, פתח את "מועדון המלצרים" ברחוב נס ציונה, ובמהלך 1931, שימש תקופה קצרה מנהלו של "קפה הוברמן" בטיילת תל אביב הישנה.
בשנת 1935, ייסד ברחוב בן-יהודה, יחד עם אילונה מרדכוביץ וליובה, את בית הקפה "כסית", שלאחר התפרקות השותפות, עבר לרחוב דיזנגוף 117. בית הקפה הפך במהרה למרכז הבוהמה של תל אביב, ומשך אליו אנשי-רוח ואמנים רבים כנתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, חיים גורי, משה שמיר, חנה רובינא, אלכסנדר פן, יוסף זריצקי, חיים חפר, אורי ליפשיץ, אורי זוהר, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ, ואריק איינשטיין.
איש כסית היה אחראי על הסעדת הפמליה של בן-גוריון במהלך ביקורו השלישי של הלה בנגב ובאילת
ביוני 1949. בן-גוריון אף הודה לו בכתב על כך.
חצקל איש כסית היה ידוע כאיש נדיב מאוד והאכיל שחקנים ואמנים רבים ללא תשלום. דמותו הייתה דומיננטית בבית הקפה ובאי המקום תיעדו אותו בשירים, סיפורים, ציורים ותצלומים רבים. בתקופה זו דבק בו הכינוי "חצקל". עם פתיחת בית הקפה ישב חצקל עם אברהם שלונסקי, בתקופה בה עברתו כולם את שמם, והפכו את "ויינשטיין" (בלועזית אבן יין) לשם "איש כסית" וקראו לבית הקפה "כסית". מקורה של המילה כסית היא מפירושי המקרא (ילקוט שמעוני רמז ת"נ על ישעיהו מ"א), "כסיתא" זה אלמוג אדום, ומתאימה לשם משפחה אלמוג- אבן, אדום - יין.
חצקל מופיע גם בשירו של אריק איינשטיין, 'יושב בסן פרנסיסקו על המים' ("פתאום אני רוצה לחזור הביתה חזרה אל הבִּיצה, לשבת בכסית ולצחוק עם משה ועם חצקל"), וגם בשירם של יענקל'ה רוטבליט ושמוליק קראוס 'איך עושים תקליט', המתרחש בבית הקפה ("יבי ושמוליק ישבו אצל חצקל כסית").
עם פטירתו, בשנת 1979, החליט ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, לערוך לו טקס הלוויה רשמי. במהלך הטקס, נחסם כל רחוב דיזנגוף לתנועה ואת ארונו נשא משמר כבוד אל תוך בית הקפה "כסית", בו נקראו עליו הספדים מפי עמיקם גורביץ ומשה ברנשטיין. לאחר מכן יצא מסע הלוויה בהשתתפות אלפים מתושבי תל אביב אל בית העלמין קריית שאול. על קברו נשא השחקן היידי המפורסם שמעון דז'יגאן הספד ביידיש.
ב"שלושים" למותו נערך ערב לזכרו ב"כסית" בהנחיית אורי סלע ובהשתתפות אנשי בוהמה רבים.
הוא הותיר אחריו את רעייתו לאה ושני ילדיהם משה איש כסית וצביה ליטמן, שהמשיכו לנהל את בית הקפה.
לאחר פטירתם של שני ילדיו, ניהלו את בית הקפה אשתו לאה איש כסית וחתנה זאב ליטמן.
משנת 1996 עד שנת 2001 התנהל מאבק משפטי על בית הקפה בין זאב ליטמן לבין בעלי המקום, שהשכירו לחצקל בשכירות מוגנת, בתקופה זו כבר לא הייתה לאה מעורבת בענייני בית הקפה. לאה נפטרה ב-9 בפברואר 2011, בגיל 101.
מארה
יוסף שם טוב (מוזיקאי)
יוסף שם טוב, (1922 - 1 באפריל 2007) היה נגן העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, מגדולי נגני העוד בדורות האחרונים.
קורות חיים.
שם טוב נולד בבגדאד, ומאז גיל 12 ניגן בבתי קפה בעיר. שם זכה לכינוי "יוסוף אל עוואד", יוסף נגן העוד, שלא עזב אותו עד יום מותו. בבגרותו ליווה כמה מהנודעות שבזמרות עיראק, ביניהן סלימה מוראד ולילה חלמי.
עלה ארצה, עם אשתו ושני בניו, ב-1952. בראיון שנערך כמה שנים לפני מותו אמר כי העלייה הייתה "המכה הכי גדולה שקיבלתי. ... בעיראק כולם היו מכירים אותי. פה הכול נמחק". אחרי בואו לארץ ניגן תקופה קצרה, אבל אז ויתר על הנגינה, ומצא עבודה כאזרח עובד צה"ל.
בתחילת שנות ה-70, כאשר אהרון עזורי, נגד העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, פרש לגמלאות, נבחר להחליף אותו. שם טוב פרש לגמלאות כאשר התזמורת פורקה, בתחילת שנות ה-90.
היה ידוע בעיקר כנגן, אבל הוא גם כתב והלחין שירים וקטעים אינסטרומנטליים.
יחזקאל וינשטיין
חצקל כסית
ארוחת בוקר אנגלית
ארוחת בוקר אנגלית היא ארוחת בוקר שמקורה באנגליה ונהוגה ברחבי הממלכה המאוחדת. הארוחה המסורתית המורכבת ממגוון מאכלים מטוגנים כבר אינה כה מקובלת בקרב משפחות אנגליות, אם כי היא עדיין חלק מהתפישה האנגלית לגבי מהותם של מאכלי בוקר ומהווה חלק מהתפריט בבתי קפה ומסעדות המתמחים במאכלים מטוגנים, וכן מוצעת לתיירים כארוחה מסורתית בבתי מלון, בתי הארחה וצימרים.
ארוחות ימי החול בממלכה המאוחדת כיום כוללות דגני בוקר או קלי, ורק הבקרים של סופי השבוע מאפשרים ארוחה ממושכת בסגנון המסורתי. בבתי קפה וסופרמרקטים רבים מציעים ארוחה מטוגנת כארוחת בוקר המוגשת כל היום, ובפועל נאכלת לרוב כארוחת צהריים משביעה. כיוון שארוחה זו עשירה בשומן ושמן היא נחשבת על ידי בריטים בעלי מודעות בריאותית כפינוק מזדמן, אולם בו בזמן התשוקה לארוחה מטוגנת היא זו שבקרב רבים מהווה את הסיבה העיקרית להצהרה על החשיבות של העיקרון "הכל במתינות".
הארוחה מבוססת על ביצים ובייקון ומשתנה בהתאם לאזור ולטעם האישי. בדרך כלל הביצה מטוגנת (ביצת עין או חביתה) וכך גם הבייקון, אך הבייקון עשוי להיות גם קלוי בגריל והביצים שלוקות או מקושקשות. בנוסף מוגשים:
הארוחה מלווה במיץ תפוזים, קפה או תה.
ארוחה הכוללת את כל המרכיבים מכונה "ארוחת בוקר אנגלית מלאה" (כיום "the full monty"). בהקשר זה, יש הטוענים כי מקור הביטוי בהנחייתו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי במהלך המערכה בצפון אפריקה כי חייליו יקבלו שלוש ארוחות מלאות מדי יום, אם כי קיימות גרסאות שונות למקורו של הביטוי.
בתי קפה המגישים ארוחת בוקר כזו במשך כל היום מכונים "כפות משומנות" ומשרתים קהל של פועלי יצור העובדים בסמוך ונהגי משאיות. משום כך התה החזק המוגש במקומות אלו מכונה "תה בנאים".
במלונות וצימרים אנגלים ארוחת בוקר מלאה עשויה לכלול מרכיבים נוספים כגון: דגני בוקר, דייסה, דג מלוח, קלי וריבה, קדגרי (תבשיל דגים, אורז וביצים מהמטבח האנגלו-הודי), תבשיל כליות.
דגני בוקר ומיצי פירות נוספו לארוחת הבוקר האנגלית לאחר 1950. המונח "ארוחה מלאה" נועד להבחין בינה לבין ארוחת הבוקר הקונטיננטלית הכוללת תה, קפה, מיצי פירות עם קרואסון או מאפה אחר. קפה לארוחת הבוקר הוא מנהג קונטיננטלי שצורף לארוחת הבוקר האנגלית באמצעות תפריטי המלונות.
ארוחות הבוקר בסקוטלנד, אירלנד וויילס חולקות מאפיינים ומרכיבים רבים עם ארוחת הבוקר האנגלית. בסקוטלנד מגישים נקניקייה מרובעת, האגיס מטוגן, לחמניות תפוחי אדמה וקרקר או חביתית משיבולת-שועל. בפרובינציית אלסטר באירלנד מגישים "פארל" - משולשי מאפה (ממאפה עגול שנחתך לארבע) מסודה לשתייה או תפוחי אדמה. באזורים אחרים של אירלנד מגישים פודינג לבן ולחם סודה. ארוחת בוקר מסורתית בוויילס כוללת "לברברד" - מאפה מטוגן של אצות ושיבולת-שועל.
לצמחונים מוגשת ארוחת הבוקר המלאה ללא פריטי הבשר או שמוגשים במקומם תחליפי בשר כגון "קואורן" - מוצר חלבוני המופק מפטריות.
קישורים חיצוניים.
קריעה (אבלות)
קריעת בגד היא פעולה המבטאת אות אבל שהייתה נהוגה במזרח הקדמון ונוהגת בתרבויות שונות עד ימינו, ה'קריעה' מופיעה בתנ"ך עשרות פעמים לרוב כפעולת אבל על מות קרוב משפחה ולעיתים כתגובה לאירוע מטלטל.
בהלכה היהודית, קריעת בגד נערכת במסגרת דיני האבלות. מי שמת לו אחד משבעת הקרובים (אב, אם, אח, אחות, בן, בת ובן זוג) שחייבים לשבת עליהם שבעה, חייב בקריעה.
מקור.
הקריעה הראשונה בתורה הייתה אצל ראובן, שקרע את בגדיו כשהוא גילה שיוסף נעלם מן הבור. אחריו קרע גם יעקב את בגדיו כחלק מאבלו: . הקריעה מופיעה בתנ"ך בכ-35 מקומות, וברובם המדובר בתגובה על מות קרוב משפחה בטרם עת, אולם גם על מאורעים נוספים לדוגמה בעקבות אונס (מעשה אמנון ותמר), ובעקבות חטא המרגלים (יהושוע וכלב קרעו בגדיהם), או לאחר כבוד לאומי שנרמס (חזקיהו בעקבות דברי רבשקה) לעיתים הקריעה לוותה בפעולות נוספות כמו לבישת שק, העלאת אפר על הראש, צום, ועוד.
בהלכה.
לאהרן ובניו (לאחר מות נדב ואביהוא) נאמר: "ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרמו ולא תמותו", ומכאן למדו ששאר האבלים על קרוביהם חייבים בקריעה, אבל לדעת רוב הראשונים הקריעה היא מתקנת חכמים.
הקריעה נעשית בעמידה, השיעור שלה טפח ולא יותר ואמרו חכמים "המקרע על המת יותר מדאי, לוקה משום 'בל תשחית'".
הקריעה נעשית בבגד העליון, מיקומה בבית הצוואר, מלפנים, מלמעלה כלפי מטה, ולא לרוחב. זמנה מעיקר הדין בעת יציאת הנשמה, ולעיתים נוהגים לקרוע לפני שמוציאים את המת מן הבית לבית קברות. במקרים רבים נהוג שהקריעה מתבצעת בבית הקברות עצמו, בתחילת טקס ההלוויה, על ידי איש חברה קדישא (לנשים מתבצעת הקריעה על ידי אישה).
בנוסף לאבלים, כל מי שהיה נוכח בשעת יציאת הנשמה של אדם כשר מישראל צריך לקרוע, אולם למעשה נוהגים להקל בכך. בתלמוד נקבע שגם על תלמיד חכם שנפטר יש לקרוע. אך לפי הרמ"א נהוג להקל ואדם קורע רק על רבו שלימדו תורה.
קריעה אחר הורים.
בהלכה קיימים הבדלים באופן הקריעה אחר אב או אם, לבין אופן הקריעה אחר קרובי משפחה אחרים.
קריעה על חורבן ארץ ישראל.
נהוגה קריעה גם על חורבן ארץ ישראל, כאשר אדם רואה יישוב בארץ ישראל בחורבנו, או רואה את הר הבית חרב, אך לפי חלק מהפוסקים קריעה זו נוהגת רק כאשר אין שלטון יהודי בארץ. המקור לקריעה זו הוא בתלמוד, שבו נאמר: