בתקופת המאה ה-18, גרמניה המודרנית הייתה מחולקת לעשרות מדינות קטנות אשר החזיקו צבאות קטנים ומקצועיים. הנסיכים ששלטו במדינות אלו היו מוכנים לרוב להשכיר את צבאותיהם למעצמות זרות. כאשר פרצה מלחמה, מדינות גרמניה יכלו לשלוח אספקה מיידית של חיילים מאומנים שהיו מוכנים להיכנס לקרב בכל רגע נתון. בין 1706 ל-1707, 10,000 הסים שרתו בצבאו של אויגן, נסיך סבויה. בשנת 1714 6,000 הסים לחמו במסגרת הצבא השוודי במלחמת הצפון הגדולה. בשנת 1715 נשכרו 12,000 הסים בידי ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, כדי להילחם ביעקוביטים. בשנת 1744, במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית, 6,000 הסים נלחמו במסגרת הצבא הבריטי בפלנדריה, בעוד 6,000 נוספים לחמו במסגרת הצבא הבווארי.
המדינה שסיפקה את המספר הגדול ביותר של שכירי חרב הייתה רוזנות הסן-קאסל. קרל, רוזן הסן-קאסל, היה הראשון שעשה זאת, ויורשיו המשיכו לעשות כמוהו וכך גם שליטים נוספים. ההיסטוריון צ'ארלס אינגראו (Ingrao) טוען בספרו "The Hessian Mercenary State" שבסופו של דבר הפכה הסן-קאסל ל"מדינת שכירי חרב". רוזני הסן-קאסל השכירו את חייליהם לכל דורש במטרה להשתמש בכסף כדי לחזק את שלטונם, וזאת מבלי להכריז מלחמה מעולם על מי מהצדדים. כך נוצר מצב אירוני שבמלחמת הירושה האוסטרית לחמו הסים משני צדי המתרס, הן בצבא הבריטי והן בצבא הבווארי.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלט ברוזנות הסן-קאסל פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, שהיה דודו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה. פרידריך השכיר לאחיינו כמעט 12,000 חיילים, ובסך הכל שכרה בריטניה כ-30,000 חיילים גרמנים. הם נכנסו לשירות הצבא הבריטי כיחידות שלמות מהצבאות המקומיים של הנסיכויות הגרמניות. הם נלחמו תחת הדגלים שלהם, ותחת מפקדים משלהם ובמדים משלהם.
החיילים ההסים כללו חיל פרשים, יגרים, יחידות ארטילריה וגרנדירים. מרבית החי"ר היו רובאים. הארטילריה כללה תותח שלוש ליטראות. חיילי האליטה, ה"יגרים" (ציידים), השתמשו ברובים קצרים מסוג "büchse", וכן אקדח בעל קליבר גדול המותאם היטב ללוחמת יערות. ההסים היו מחולקים לבטליונים (גדודים), בתחילת המלחמה בטליון ממוצע של הסים כלל בין 500 ל-600 איש, אולם בהמשך המלחמה הוקטנו הבטליונים וכל אחד כלל בין 300 ל-400.
ההסים הראשונים נחתו באמריקה ב-15 באוגוסט 1776, בסטטן איילנד שבעיר ניו יורק. הם לחמו לראשונה בקרב לונג איילנד, ומאז נלחמו כמעט בכל קרב במהלך המלחמה נגד שלוש עשרה המושבות. אחרי שנת 1777, הבריטים השתמשו בהם בעיקר כסיירים. בין 1778 ל-1780, בטליון מובחר של ההסים לקח חלק פעיל בקרבות וקמפיינים שונים במדינות הדרום, הבולט שבהם היה קרב בית המשפט גילפורד. שני בטליונים של הסים לחמו בקרב יורקטאון ב-1781.
האמריקאים, הן המורדים והן השמרנים, הביעו אי נחת מההסים וחששו מפניהם. התדמית של ההסים בקרב האמריקאים הייתה של שכירי חרב פשוטים, אכזריים ודורסנים. עם זאת, ביומנים ובמכתבים של חיילים הסים, הביעו ההסים לרוב אי נחת מהתנהגות הכוחות הבריטיים כלפי המתיישבים, שכללה הריסת מבנים והוצאה להורג מזדמנת של אסירים. הוצאות להורג אלו הרגיזו את ההסים כפליים כאשר בין המוצאים להורג היו אזרחים גרמנים-אמריקאים. כמו האמריקאים, גם הבריטים התייחסו בבוז לדוברי גרמנית, וזלזלו בהסים ללא תלות ברמת ביצועיהם. לאחר סיום המלחמה, נשלחו הגרמנים לאירלנד כדי לדכא את המרד האירי של 1798, שפרץ בהשראת המהפכה האמריקאית.
בסך הכל כ-12,526 הסים לא חזרו לגרמניה עם תום המלחמה. מתוכם 7,700 מתו, והשאר בחרו להישאר בארצות הברית או קנדה. מבין ההרוגים, 1,200 נהרגו בקרב, ו-6,354 נהרגו מתאונות ובעיקר ממחלות.
היחס להסים.
ביומנו של כומר אמריקאי בן התקופה, מסופר על חייל אנגלי שיכור שצעק על קצין יגרים גרמני: "לעזאזל אתך, צרפתי, אתה לוקח את השכר שלנו!" הגרמני הנעלב צעק "אני גרמני" ופרץ ביניהם דו-קרב שבמהלכו נפצע האנגלי. המפקד הבריטי חנן את הגרמני, והוציא צו שעל פיו החיילים הבריטים מחויבים להתייחס אל הגרמנים "כמו אחים". עם זאת, על פי אותו יומן, הצו פעל את פעולתו רק כאשר החיילים הגרמנים למדו "לגמגם קצת אנגלית".
ב-26 בדצמבר 1776, חצה הגנרל האמריקאי ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלוור, ובקרב טרנטון תקף בהפתעה כוח שכלל 1,400 הסים. 20 הסים נהרגו, 100 נפצעו, ו-1,000 נפלו בשבי. השבויים הוצעדו ברחובות פילדלפיה במצעד הניצחון של וושינגטון, והזעם שעוררה נוכחותם סייע לצבא הקונטיננטלי לגייס חיילים נוספים. רוב השבויים נשלחו לאחר מכן לעבודה בחוות חקלאיות. אסירים הסים רבים הוחזקו במחנות ריכוז מול העיר לנקסטר בפנסילבניה. את הטיפול בהם הפקידו האמריקאים בידי אזרחים הולנדים, שטיפלו היטב בגרמנים. הגרמנים מצדם, הגיבו בחיוב לטיפול והתנדבו מרצונם למשימות שונות. לאחר המלחמה, שבויים רבים לא חזרו לגרמניה וקיבלו את ההצעה להישאר באמריקה וליהנות מקרקע חינם וחופש דת. האסירים הבריטים לעומת זאת, כלל לא הגיבו היטב לטיפול בשבי וניסו להימלט שוב ושוב.
האמריקאים, שידעו היטב שהסים רבים לא מרוצים משירותם הכפוי בצבא הבריטי, ומהיחס המזלזל שהפגינו כלפיהם, ניסו לפתות הסים רבים להצטרף אל האוכלוסייה הגדולה של הגרמנים ששרתו בצבא הקונטיננטלי. הקונגרס אישר שחייל הסי שיעבור לשרת בצבא הקונטיננטלי יקבל 50 דונם אדמה. באוגוסט 1777 פורסם מכתב סאטירי בשם "מכירת ההסים" (The Sale of the Hessians) ובו מתואר כיצד מפקד הסי מעוניין שכמה שיותר מחייליו ימותו כדי שהוא יקבל יותר שכר. במשך שנים רבות זהותו של מחבר המכתב נותרה עלומה, עד שבשנת 1874 טען ג'ון ביגלו שמחברו היה בנג'מין פרנקלין. ביגלו אף כלל את המכתב בחיבורו "החיים של בנג'מין פרנקלין" (The Life of Benjamin Franklin) אכן, יש ראיות התומכות בטענה זו.
ג'ונתן מוצפלדט
איביצה וסטיץ'
פרובינציית אוביידו
גדה
אסתר אזהרי-מויאל
גברת דאלוויי (סרט)
גברת דאלוויי (באנגלית: Mrs Dalloway) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1997 בבימויה של מרלין גוריס ובכיכובם של ונסה רדגרייב, נטשה מקאלהון ומייקל קיצ'ן. הסרט הוא עיבוד של הרומן "גברת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף. ההפקה בשיתוף פעולה בריטי, אמריקני והולנדי.
תקציר עלילה.
קלריסה דאלוויי יוצאת בבוקר יום יפה לערוך קניות עבור המסיבה שהיא מתכננת לאותו ערב. באותו זמן בלונדון, איש צעיר בשם ספטימוס וורן סמית' סובל מהזיות כתוצאה מאוחרת מהלם קרב (השנה היא 1923). בתה של קלריסה מרוחקת וטרודה. בהמשך היום מגיע לביתה של קלריסה פיטר, שהיה מחזר נלהב שלה בעבר, ושזה עתה חזר מהודו. עוד באותו יום ספטימוס מתאבד. קלריסה חווה מחדש יום אחד בנעוריה, ומהרהרת בסיבות שבגללן בחרה בחיים עם ריצ'רד דאלוויי המהימן.
דמויי-קרנון
דמויי-קרנון (שם מדעי: Lutjanidae) היא תת-סדרה אחת מתוך 18 תת-סדרות של סדרת הדקראים הגדולה, בתוכה מצויים מיני הקרנוניים. זוהי קבוצה גדולה הכוללת מעל 880 מינים ב-139 סוגים.
מיני הקרנון בעלי עיניים גבעוליות, פה נוקשה וגוף חלק ומוארך. דגים אלה קטנים ברובם ומתחבאים בין הסלעים מטורפים. רוב המינים חיים בים אך חלק מהמינים כמו קרנון הנהרות ("Salaria fluviatilis") מגיעים גם למים מתוקים.
דגים אלה חיים במים טרופיים, בשוניות, חופים סלעיים ובחולות. הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות שונים שהם חוטפים או מגרדים מהסלעים ולסתותיהם חזקות מספיק לפצח שריונות.
דמויי-קברנון
דמויי-קברנון (שם מדעי: Gobioidei) היא אחת מ-18 תת-הסדרות של סדרת הדקראים הגדולה, בתוכה משפחת הקברנוניים. תת-סדרה זו היא הגדולה ביותר בסדרה וכוללת מעל 2,210 מינים שונים. בנוסף היא כוללת את המינים הקטנים ביותר של חולייתנים כשהקטנים ביותר מגיעים למ"מ אחד בלבד.
קבוצה זו בעלת מספר מינים החיים בים, במים מתוקים וחלקם כמו היבשתנים יכולים לעלות לזמן קצר ליבשה. הם נפוצים בכל האזורים החמימים והטרופיים.
לקברנוניים ולקרוביהם ישנו גוף מוארך ובעל קוצים מעטים, עיניים גדולות ולסתות גדולות וחזקות. הם חיים באזורים הטרופיים, בעיקר בין סלעים ואלמוגים וגם בחולות. חלקם חיים גם בביצות וביצות מנגרובים.
בוהם
קושט (קטורת)
קוֹשְׂטְ הוא אחד מסממני קטורת הסמים שהוקטר במקדש. הוא הוכנס בכמות של שנים עשר מנה לתוך הקטורת בכל שנה, כנאמר בפרשת פיטום הקטורת.
משערים שהקושט הוא אגוז מוסקט, שבימינו משתמשים איתו לתיבול מוצרי מזון.
שמותיהם של סממני הקטורת ומרכיביה, מופיעים בחיבורו של הרמב"ם משנה תורה:
בית משיח בורוכוף
בית משיח ברוכוב
ז'אן פייר סוואז'
ז'אן פייר סובאז'
פרייזר סטודרט
סר פרייזר סטודרט (אנגלית: James Fraser Stoddart; ) הוא כימאי סקוטי בתחום הכימיה סופרא מולקולרית והננוטכנולוגיה.
סטודרט הוא פרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן, אילינוי וחבר מועצת הנאמנים של המרכז לכימיה של מערכות משולבות באוניברסיטה.
סטודרט פיתח סינתזה יעילה במיוחד של "ארכיטקטורות מולקולריות משולבות מכנית" (ראו מכונה מולקולרית), בהן ארכיטקטורת "טבעות בורומאיות מולקולריות" (ראו טבעות בורומאיות), קטנינים (סוג של ליגנד), "רוטאקסאין" (לא חומר אלא תצורה של מבנה בין-מולקולרי בו מולקולה המהווה ציר ומקרוציקל כלומר מאקרומולקולה בעלת מבנה טבעתי, ראו גם כן ליגנד) כל זאת תוך ניצול קשרים בין מולקולריים ותהליכים של "הרכבה מולקולרית עצמית".
הדגים השימוש בטפולוגיות כמפסקים או כמולקולות-מנוע כמו כן יישם רעיונות אלה בפיתוחים ננטכנולוגיים.
עבור תרומותיו בתחום המכונה המולקולרית הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 2016 יחד עם בן פרינחה וז'אן-פייר סובאז'.
ראשית ימיו והשכלתו.