ליסה מארי סימפסון (באנגלית: Lisa Marie Simpson) היא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". דמותה של ליסה מדובבת על ידי ירדלי סמית'. הדמות נוצרה ועוצבה על ידי הקריקטוריסט מאט גריינינג בעת שהמתין בלובי של משרדו של ג'יימס ברוקס. שמה מבוסס על שמה של אחותו של גריינינג.
ביוגרפיה.
ליסה היא בתם של הומר ומארג' סימפסון והאחות של בארט ומגי. ליסה היא בת שמונה, ומתאפיינת בסקרנות, שאפתנות וכן בחוכמה גבוהה במיוחד, כאשר לליסה IQ העומד על 159. כמו כן, ליסה יודעת לדבר איטלקית וקורנית ומומחית בניגון בסקסופון טנור.
ליסה היא תלמידה למופת ואת רוב זמנה היא מעבירה בקריאה ובלימודים. ליסה היא צמחונית אדוקה, פמיניסטית, בעלת מוסר גבוה וחוש צדק מפותח ופעילה פוליטית למען שחרור טיבט. כמו כן, ליסה היא תומכת מוצהרת של המפלגה הדמוקרטית. ליסה היא היחידה מבני משפחתה שאינה נוצרית - זו המירה את דתה לבודהיזם בעקבות אכזבתה משינויים שעברה הכנסייה המקומית בעירה, אבל עדיין חוגגת חגים נוצריים. לאורך כל עונות הסדרה, מנסה מילהאוס ואן הוטן לשכנע את ליסה להיות חברה שלו, אך ליסה מתנגדת. למרות ההתנהגות הבוגרת לגילה, נוהגת ליסה לצפות בסרטוני "איצ'י וסקראצ'י" האלימים במיוחד וכן לשחק בבובות ובצעצועים.
במהלך כמעט כל פרקי הסדרה, לובשת ליסה שמלה אדומה ועונדת שרשרת חרוזים לבנה.
מגי סימפסון
מרגרט "מגי" סימפסון (באנגלית: Margaret "Maggie" Simpson) היא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". דמותה של מגי נוצרה ומעוצבות על ידי הקריקטוריסט מאט גריינינג בעת שהמתין בלובי של משרדו של ג'יימס ברוקס. שמה מבוסס על שמה של אחותו הצעירה של גריינינג.
מגי היא בתם הצעירה של הומר ומארג' סימפסון והאחות של בארט וליסה. למעט מקרים חריגים היא אינה מדברת. לעיתים קרובות היא נראית עם מוצץ בפיה.
המילה הראשונה שלה הייתה "דאדא" (אבא), והיא אמרה אותה מבלי שאיש מהמשפחה שמע. במהלך כל הסדרה בני המשפחה אכן לא שמעו את מגי מדברת, אפילו בפרק 9 בעונה 23, בו הציגו את ילדי המשפחה כמבוגרים, כל פעם שמגי רצתה לדבר, הפריע רעש רקע לשמוע אותה. עם זאת, בסופו של "משפחת סימפסון - הסרט", במהלך הכתוביות, אומרת מגי את המילה הראשונה שלה - "סרט המשך?" (באנגלית: Sequel).
במהלך סרטון הפתיחה של הסדרה מגי מועברת בקופה בסופרמרקט אשר מראה כי היא עולה 847.63 USD - סכום זה היה למעשה העלות החודשית הממוצעת לתינוק בשנת 1989 בארצות הברית (תאריך הפקת הפרק הראשון של הסדרה).
בתחילת הסדרה מגי סייעה לדוד שלה הרברט פאוול לבנות את ההמצאה שלו - מכשיר אשר מסוגל לתרגם את הבכי של תינוקות למשפטים.
פרק 11 בעונה 26 הסתיים בסצנת הזדהות עם צרפת לאור הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" שהתחולל בשבוע בו הוקרן בפרק: בסצנה נראית מגי מניפה דגל עליו נישא הסלוגן הידוע ממפגני ההזדהות שהתקיימו בכל העולם עם קרבנות הפיגוע: "אני שרלי!".
ביוגרפיה.
לאורך הסדרה מגי מוצאת עצמה במגוון מצבים מסוכנים בהם היא תמיד ניצלת לבסוף על ידי בני אדם או בעלי חיים. כאשר המשפחה הלכה לאיבוד ביער, מגי מוצאת מחסה במערה של קבוצת דובי גריזלי.
כמו כן, מו סיזלאק הציל את חייה של מגי פעמיים - בפעם הראשונה כאשר הומר ביצע עצירה פתאומית, מגי עפה מהמכונית מעל גשר לתוך נהר אך מו אשר ניסה להתאבד בקפיצה מהגשר תפס אותה. בפעם השנייה, הוא סיכן את חייו כאשר הציל אותה מעימות קטלני של המאפיה האיטלקית.
מגי ירתה בעבר במר ברנז באקדח שלו לאחר שלקח לה סוכרייה.
בפרק 20 בעונה ה-20 של הסדרה ניתן לראות את מגי מדברת בצורה חלקה וכשטון הדיבור הוא טון של אישה בוגרת בפרק זה היא דובבה על ידי השחקנית ג'ודי פוסטר. פרק אחד אחר כך (21), בעקבות האומנת ממוצא נורווגי שטיפלה בה במסירות, היא החלה לומר: "יה!" במשמעות של 'כן', אבל במבטא נורווגי.
נרצ'ינסק
נרצ'ינסק (ברוסית: Нерчинск; בסינית: 尼布楚) היא עיר בחבל עבר הבאיקל, השוכנת על הגדה השמאלית של נהר הנרצ'ה . נרצ'ינסק היא עיר ראשית של נפת נרצ'ינסקי משנת 1937. אוכלוסייתה מונה 14,959 תושבים נכון ל-2010.
נרצ'ינסק היא אחת מהערים הרוסיות העתיקות בעבר הבאיקל. קוזאק רוסי פיטר בקטוב בנה את המצודה הראשונה בנרצ'ינסק בשנת 1654. הסכם נרצ'ינסק בין רוסיה לבין סין נחתם בעיר זו ונרצ'ינסק הפכה לעיר מרכזית באזור ענק. בעיר נמצאו מכרות כסף ועופרת ואסירים רבים מאירופה נשלחו לכאן כעובדי מכרות רבות. אזורה של נרצ'ינסק הפך לבית סוהר ענק בהיסטוריה של האימפריה הרוסית שהיה קיים עד שנת 1917. בסוף המאה ה-19 הרכבת הטרנס-סיבירית פסחה על העיר וזה גרם לירידתה של נרצ'ינסק מכל הבחינות.
Wharton's Jelly
תקופת התחייה
תקופת התחייה או דור התחייה הוא הכינוי לתקופה בת 60 השנים בספרות העברית – מתום תקופת ההשכלה עם "הסופות בנגב" ב-1881 ועד החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל ב-1947.
במוקד תקופת התחייה עמדה התמורה בחיי היהודים במזרח אירופה ובעיקר חיבת ציון והציונות. השפה העברית גם היא שינתה את פניה עם תחיית הלשון העברית הכתובה והמדוברת, כשבמקביל מתרחשת גם תחיית היידיש ומתקיימת מעין תחרות עמה. הדור הראשון של סופרי תקופת התחייה פעל בעיקר באירופה, ואילו בהמשך התקופה עבר מרכז הכובד של הספרות העברית לארץ ישראל.
יצירתו של מנדלי מוכר ספרים מסמנת את המעבר מספרות ההשכלה לספרות התחייה. בין הסופרים והמשוררים העבריים הבולטים של התקופה נמצאים ביאליק, טשרניחובסקי, ברדיצ'בסקי, ברנר, גנסין והזז.
סולסיק
אסון בית המכס העליון
אסון בית המכס העליון היה פיצוץ בונקר תחמושת סמוך לבית המכס העליון שברמת הגולן ב-15 ביוני 1967 (ז' בסיוון ה'תשכ"ז). באסון נספו 11 לוחמי פלוגה ד' מגדוד 13 של חטיבת גולני.
הפלוגה במלחמת ששת הימים.
פלוגה ד' הייתה פלוגת מסלול שחייליה התגייסו ארבעה חודשים קודם לכן, בפברואר 1967. הפלוגה, בפיקודו של סגן יעקב דביר (בז'ה), הייתה בשלב ב' של הטירונות. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים נערכה הפלוגה, יחד עם שאר החטיבה, באזור אצבע הגליל. בשבועיים שקדמו לתחילת המלחמה התאמנה הפלוגה בשטח אש ממערב לקיבוץ עמיעד ותרגלה בין היתר כיבוש מוצבים מבוצרים.
בתוכנית ההבקעה לרמת הגולן ובהתאם לפקודה הפיקודית "מקבת צפון", הוטל על גדוד 13, בפיקודו של סא"ל פנחס נוי (אלוש), להיות גדוד העתודה החטיבתי. החלטה זו נבעה בין היתר משום שלא היו מספיק זחל"מים לרשות החטיבה.
לאחר תחילת המלחמה, בצהרי יום שישי, 9 ביוני 1967, התקדמו גדודי חטיבת גולני כחלק מההתקפה על המערך הסורי בצפון רמת הגולן. גדוד 12 נע על זחל"מים וכבש את תל פאחר בקרב עקוב מדם, בעוד גדוד 51 נע על זחל"מים וכבש את תל עזזיאת בקרב קצר יחסית.
גדוד 13 הוכנס ללחימה רק בשעות הלילה, כאשר המג"ד עם שתי פלוגות נשלח לכבוש את מוצבי זעורה. הסמג"ד, רס"ן אורי כהן, יחד עם שתי פלוגות נשלח בשחר 10 ביוני 1967 לטהר את הכפר בניאס. פלוגה ד' השתתפה בטיהור הכפר שנמצא ריק. בהמשך היום עלתה הפלוגה ברגל לזעורה ומשם הוסעה באוטובוסים לקוניטרה, אליה הגיעה עם ערב.
האסון.
ב-15 ביוני בשעות הבוקר נשלחו לוחמי הפלוגה לאסוף נשק ותחמושת מהמוצבים שנטש הצבא הסורי באזור בית המכס העליון. אזור זה, על מערך המוצבים והבונקרים שלו, נכבש ב-9 ביוני על ידי גדוד 32 של חטמ"ר 3.
לפלוגה לא נלוו כוחות הנדסה ולא ניתנו הנחיות לגבי הטיפול בתחמושת. כוח של 11 לוחמים נכנס לתוך בונקר תת-קרקעי מדרום לבית המכס העליון. לאחר שהחיילים עבדו זמן מה בבונקר, יצא ממנו מ"כ ודיווח על מוקשים שנמצאו בו, וביקש סיוע ממפקד הפלוגה. עם חזרתו לבונקר אירע הפיצוץ. כל החיילים ששהו בבונקר נהרגו. שרידי הגופות שנמצאו בשטח נאספו על ידי חיילי הפלוגה והוכנסו לשמיכה צבאית אחת שנשלחה לחדר המתים של בית החולים רמב"ם בחיפה.
משפחות החללים קיבלו את ההודעות על מות בניהם רק כעבור שלושה ימים. החיילים הובאו למנוחות בקבר אחים בחלקה הצבאית בבית העלמין בנהריה ללא נוכחות משפחותיהם. מאוחר יותר הועברו שרידיהם של שניים מן החללים שניתן היה לזהות לבתי העלמין בקריית שאול ובהר הרצל.
חקירת האירוע.
המשטרה הצבאית חקרה את האירוע ואף הוקמה ועדת חקירה צבאית של קצינים מחיל החימוש, אולם הממצאים לא פורסמו במשך שנים רבות, ואף להורים השכולים לא נמסרו פרטי האסון.
בשנת 2018 נעתר הרמטכ"ל דאז, גדי איזנקוט, לבקשת המשפחות לפרסם את חומרי החקירה. על פי דו"ח חקירת הפרקליטות הצבאית מארכיון צה"ל, פעילות החיילים באירוע בוצעה "תוך נקיטת אמצעי זהירות סבירים", ולפיכך נסגר תיק החקירה. לאחר הפרסום הועלו טענות על טיוח החקירה, וגרסאות שונות על האירועים שקדמו לאסון.
עד היום לא ידוע מה גרם להתפוצצות הבונקר.
פרסום והנצחה.
האסון לא פורסם באמצעי התקשורת באותם ימים, ובמשך שנים רק מעטים ידעו על התרחשותו. הפרסום הראשון אודות האסון ניתן בספרו של משה גבעתי, שהיה חייל בפלוגה, שראה אור ב-1990.
במשך השנים סירב משרד הביטחון לבקשת המשפחות להנציח את החללים באזור האסון. שמות 11 החללים צורפו לשלט ההנצחה של גדוד 12 המוצב בתל פאחר למרות שלא השתתפו בקרב זה.
בשנת 2013 רכש היזם ליאו גלזר את בית המכס העליון כדי להקים בו מלון. גלזר נעתר לבקשת המשפחות והסכים להציב באזור שלט הנצחה לחללים לכשיוקם המלון. ב-15 ביוני 2017, במלאת חמישים שנים לאסון, נחנכה במתחם בית המכס האנדרטה לזכרם של 11 החללים. בטקס חנוכת האנדרטה נכחו בני המשפחות השכולות ומפקדי וחיילי גדוד 13 בעבר ובהווה.
סמרקאנד
טרנטו (נפה)