בעונת 2014 זכתה הקבוצה באליפות הקנדית בפעם השנייה ברציפות, וקיבלה שוב כרטיס לליגת האלופות. את העונה הסדירה הבאה ב-MLS סיימו האימפקט עם מאזן של , המאזן הגרוע בליגה. לעומת העונה הנוראית ב-MLS, קמפיין ליגת האלופות של 2014/15 היה הצלחה גדולה עבור הקבוצה. את שלב הבתים סיימה הקבוצה עם מאזן של , כשהיא מתקדמת ל"שלב האליפות", שבו דורגה במקום הרביעי מתוך שמונה. בשמינית הגמר שיחקו האימפקט נגד קבוצת פצ'וקה המקסיקנית, שאיתה סיימה בתוצאה של 3-3 בסיכום שני המשחקים, אחרי 2-2 במשחק הראשון ו-1-1 בשני, אך העפילה לשלב הבא עקב יתרון בשערי חוץ. בשלב חצי הגמר פגשה הקבוצה את אלחוולנסה הקוסטה ריקנית, שאותה ניצחה 0–2 בבית והפסידה לה 2–4 בחוץ, אך שוב עברה שלב בשל שערי חוץ. בשלב הגמר פגשו האימפקט את אמריקה המקסיקנית, וסיימה בתוצאת תיקו 1-1 איתה באצטדיון האצטקה במקסיקו סיטי, אך הפסידה לה בתוצאה 2–4 בבית, מול 61,004 צופים.
בעונת 2016 סיימו האימפקט במקום החמישי במזרח, ובפלייאוף ניצחו בשני הסיבובים הראשונים את די.סי. יונייטד ואת ניו יורק רד בולס, אך הפסידו ליריבה טורונטו בגמר המזרח בתוצאה כוללת של 7-5, על אף שניצחו במשחק הראשון 3-2. בשלוש העונות הבאות סיימה הקבוצה ממונטריאול במקום השביעי ומטה בקונפרנס וזכתה פעם אחת באליפות הקנדית.
תארים.
טרום-MLS:
יוזמת השלום הצרפתית (2016)
יוזמת השלום הצרפתית נועדה לכנס ועידת שלום בינלאומית בפריז ולהניע מחדש את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
פרטי היוזמה.
שר החוץ הצרפתי הציג את יוזמת משרדו במילים הבאות: "צרפת תחל בשבועות הקרובים בהכנות לוועידת שלום בינלאומית שתקבץ יחדיו את הצדדים ואת השותפים העיקריים למשא ומתן - האמריקאים, האירופים והערבים - על מנת לשמר ולהביא לכך שחזון שתי המדינות לא ירד לטמיון."
היוזמה היא בת שלושה שלבים:
היוזמה הוצגה לראשונה ב-29 בינואר בנאום שנשא שר החוץ הצרפתי לורן פביוס בפריז. פביוס אמר אז כי אם היוזמה תיכשל, צרפת תכיר בפלסטין כמדינה. ב-10 בפברואר התפטר פביוס מתפקידו והוחלף על ידי ז'אן-מארק ארו. למרות החילופים, רעיון הוועידה הבינלאומית נותר חלק ממדיניות ממשלת צרפת, ומשרד החוץ הצרפתי ממשיך לקדמה.
תגובת ישראל.
ב-16 בפברואר 2016 צרפת הציגה באופן רשמי יוזמתה לנציגי משרד החוץ הישראלי.
נציגי משרד החוץ דחו את היוזמה, וציינו כי איום ההכרה במדינה פלסטינית מרוקן מתוכן את רעיון הוועידה. דובר משרד החוץ אמר שעמדת משרד החוץ הישראלי היא משא ומתן ישיר עם הפלסטינים, ללא כל ניסיון לקבוע מראש את תוצאות המשא ומתן. "עיקרון זה, המלווה את התהליך מתחילתו, זוכה לתמיכה של הקהילה הבינלאומית לאורך השנים, ועמד גם בבסיס המשא ומתן לשלום עם ירדן ומצרים."
כמו כן העלה משרד החוץ בפני נציגי צרפת את בעיית גל הטרור הפלסטיני וההסתה לשנאה ולאלימות שמלבה אותו, והצביע על החובה להיאבק בהם בהתמדה.
ב-28 באפריל דחתה ממשלת ישראל באופן רשמי את יוזמת השלום הצרפתית.
בישיבת הממשלה ב-3 ביוני נמסר שישראל מעדיפה לקדם את היוזמה האזורית שאותה דוחף נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, על פני היוזמה הצרפתית, משום שסיכויי ההצלחה שלה גדולים יותר. א-סיסי בעצמו נסוג בינתיים מתוכניתו והביע תמיכה ביוזמה הצרפתית.
ב-22 ביוני נאם נשיא המדינה ראובן ריבלין בפרלמנט האירופי וקרא לאיחוד האירופי שלא לכפות הסדר על ישראל והפלסטינים במסגרת היוזמה הצרפתית: "היא רק מרחיקה את השלום. חתירה להסדר קבע כעת תדחף את שני העמים לחיק הייאוש".
תגובת הפלסטינים.
בתחילת פברואר 2016 הציגה צרפת את פרטי היוזמה לנציגים פלסטינים, שהגיבו בחיוב.
גם נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, אמר כי הוא תומך ביוזמה, וקרא להקמת מנגנון בינלאומי לסיום הכיבוש הישראלי.
ריאד אל-מאלכי, שר החוץ של הרשות הפלסטינית, הגיב לתביעת ישראל למשא ומתן ישיר, ואמר כי הפלסטינים לא ינהלו לעולם משא ומתן ישיר עם ישראל.
ועידת השלום בפריז.
ועידת השלום הבינלאומית בפריז נפתחה ב-15 בינואר 2017 בהשתתפות שרי חוץ ודיפלומטים בכירים מכ-70 מדינות וארגונים בינלאומיים. בוועידה לא השתתפו נציגים של ישראל או הפלסטינים.
בפתיחת הוועידה אמר ז'אן-מארק ארו, שר החוץ של צרפת: "כולנו כאן כי אנחנו מודעים לעד כמה המצב דחוף ועד כמה צריך לדחוף מחדש את תהליך השלום. אני מודע להסתייגויות לגבי הוועידה הזו ולגבי הספקות האם היא בכלל צריכה להתקיים... אבל צרפת חושבת שזה חשוב לחדש את הדחיפה להשגת שלום. עבור צרפת ומשתתפי הוועידה אין מטרה אחרת זולת השגת שלום, והמצב בשטח מלמד שאין יותר מדי זמן לאבד". כמו כן שיבח את החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו יצא נגד ועידת פריז וכינה אותה "ועידת סרק".
אנטילופה סוסית קצרת קרן
עיזאת דראוזה
מוחמד עיזאת דראוזה (בערבית: محمد عزت دَرْوَزَة, תעתיק מדויק: מחמד עזת דַרְוַזַה; 1888–1984; בעיתונות העברית של התקופה נכתב שמו לרוב "עזת דרווזה") היה איש חינוך, היסטוריון ופעיל פוליטי פלסטיני, יליד שכם. מראשוני תנועת הלאומיות הערבית ב"סוריה הגדולה", מראשי הוועד הערבי העליון ומזכירו. נמנה עם מייסדי התנועות הפאן-ערביות אל-פתאת ומפלגת אל-איסתקלאל (שימש נציגה לוועד הערבי העליון ומזכירו של הוועד ב-1936). הטיף בעד עצמאות ערבית, נגד שלטון המנדט ונגד הציונות. כמקורב למשפחת חוסייני, שימש פעמים רבות שליחו ועושה דברו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני.
תולדות חייו.
משפחתו של דראוזה הייתה משפחת סוחרי בדים, בעלת חנות בשוק של שכם וקשרי מסחר בדמשק וביירות. לאחר שהשלים לימודים תיכוניים התקבל ב-1906 לעבודה במשרד הדואר והטלגרף הממשלתי. זמן קצר לאחר מהפכת הטורקים הצעירים חש דראוזה אכזבה לאור תחושתו שהשלטון דוחק את רגלי הערבים המקומיים ובניגוד לתקוות שתלה לפיהן הערבית תהפוך לשפה רשמית בלבנט ושפקידים ערבים יכהנו במשרות בכירות. הדבר הובילו לפיתוח רעיונות של עצמאות ערבית לאומית, אותם ניסה לקדם באמצעות הצטרפות למועצת האיחוד והקידמה, ממנה פרש עד מהרה עקב הלאומיות הטורקית ששלטה בה. ב-1911 היה שותף להקמת מפלגת אל-פתאת והחל לפעול נגד מכירת אדמות ערבים לתנועה הציונית. ביוני 1913 השתתף כציר מטעם ג'מאעין בקונגרס הערבי הלאומי הראשון, הכינוס הראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז. ערב מלחמת העולם הראשונה ניסה להקים רשת בתי ספר ערביים, שיהוו תחליף למערכת החינוך הממשלתית הטורקית, אך פרוץ המלחמה סיכל את היוזמה.
בעת המלחמה, שירת דראוזה במשרד הדואר, אך עם פרוץ המרד הערבי ב-1916, ערק והצטרף לכוחות האמיר פייסל שלחמו לשחרור עבר הירדן ודמשק משלטון האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה שהה דראוזה בדמשק ובין השנים 1919–1920 כיהן כמזכ"ל אל-פתאת וכציר בקונגרס הערבי-פלסטיני הראשון שנערך בירושלים ב-1919. דראוזה ייצג את הרעיון הפאן-ערבי (לא את רעיון העצמאות הפלסטינית הצרה) ופעל לשם הקמת חזית מאוחדת של רעיון "סוריה הגדולה" שיוצג לועדת קינג-קריין, לשם כך ארגן נציגות אזורית משכם ופנה אל כאמל אל-חוסייני, ואמין אל-חוסייני על מנת לנסח הצעת החלטה משותפת.
דראוזה היה מזכיר "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם ב-1918 בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. ביולי 1919 נערכה במועדון הקונגרס הכללי הסורי הראשון ודראוזה היה מזכירו. כמו כן, היה המזכיר הכללי של אגודת "אל-פתאה".
באביב 1920, לאחר שנודע יותר בציבור הפלסטיני על עמדתו הבלתי-מתנגדת של פייסל לציונות, אמר דרוזה בקונגרס הסורי השני: "עד היום שתקנו אך בעתיד לא נוכל לשתוק ולא נסכים להקריב את פלסטין על מזבח העצמאות... הפלסטינים שתקו עד עתה מפני כבוד המדינה הסורית, אולם פלסטין האומללה נחרבה".
ביוני 1921 כתב בעיתון אל-כרמל: "פלסטין היא ארץ ערבית טהורה... אין נמצאים בארצות ערב אלא הערבים הטהורים או המסתערבים, אשר אינם יודעים לאומיות אלא הערבית וכולם מדברים בלשון אחת... אין אפשרות לאומה אחרת, בעלת לשון עצמאית, מנהגים ומסורת מיוחדים ושאיפה מדינית מנוגדת, לחיות עמם... אנו חיים עתה בעידן הלאומיות... אין קבוצות לאומיות נפרדות יכולות לדור בכפיפה אחת".
באוגוסט 1922 הציע לוועד הפועל הערבי להדגיש במאבקו כי אסור להאמין ליהודים, שכן "הם נוכלים והרי הקוראן עצמו מלא בסיפורים על מעשי המרמה של היהודים" וכי פסוקיו וסיפורי החדית' "מספרים על רמאותם, עורמתם, אהבת עצמם ושחיתותם".
לאחר שהתאכזב ממנהיגותו של פייסל (בו ראה תומך של הציונות) ומהתפוררותה המהירה של האחדות הערבית לאחר כינון המנדט הבריטי על ארץ ישראל והצרפתי על סוריה עקב ועידת סן רמו וגירושו של פייסל מדמשק; שב דראוזה לעסוק בנושאי חינוך בשכם. הוא הקים את בית הספר א-נג'אח נבלוסי (לימים אוניברסיטת א-נג'אח), לימד בו, חיבר ספרי לימוד וכיהן כמנהלו בין השנים 1922–1927. תוכנית הלימודים כללה תכנים של לאומנות ערבית. בין היתר חיבר דראוזה באותה עת את הספר "שעורים בהיסטוריה ערבית: מימי קדם ועד התקופה המודרנית", הפורס את הנרטיב ההיסטורי הערבי, שהיה לספר לימוד פופולרי בכל רחבי העולם הערבי. ממשלת המנדט אסרה את הלימוד מספר זה.
בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה פרי עטו של דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.