מעט מאוד ידוע על תרבות זאת, ידוע שאנשיה נדדו ממקום למקום ולכן מקובל להניח שעיסוקם המרכזי היה רעיית צאן וכאשר שטח מרעה מוצה נאלצו לנדוד. בנוסף, ישנם מספר ממצאים שמראים שהם היו כלקוליתיים. חלק ניכר מהמידע הקיים על תרבות זאת הגיע מחפירות ארכאולוגיות בקברים המיוחסים לה. מוכרים שני סוגי קברים, הראשון בעומק של 0.8 מטר בצורת ביצה והשני בעומק של 3 מטרים ובו חלל שקוע שהכיל: צלחת אבן בצורת ביצה או צלחות רמבודיות, נוצת יען, אבן משחזת עשויה מאלבסטר, גרזן ומקדח מנחושת, בומרנג מעץ, שרשרת מעצמות, דמויות נשיות מחמר, חרוזים מצדפות, קרנליאן ואבנים יקרות. הגופה הייתה עטופה בתכריכי עור מקובצת בפינה הימנית כשראשה מופנה מערבה ולידה כלי חרס בעלי עיטורים מתוחכמים בהרבה ממה שמוכר עבור אותה תקופה.
קיימת מחלוקת בקרב ארכאולוגים האם קיימת גם קבוצה ב' שהתקיימה באותו האזור אך עם מנהגי קבורה שונים. יש הסבורים שמדובר באותה התרבות ששינתה את מנהגה עקב מחסור במשאבים ותקיפות מצד אויבים מגוונים  בין 2780 ל-2258 לפני הספירה.
בן משה
בן-משה
אורי פרנד
אורי-ישראל פרַנד (19 בנובמבר 1937 - 24 באוקטובר 1973) היה רופא ישראלי בעל עיטור המופת ממלחמת ששת הימים, נהרג בתפקידו כרופא במלחמת יום הכיפורים.
קורות חיים.
אורי פרנד היה בן יחיד לחוה וד"ר יעקב פרנד. למד בבית הספר אחד העם ובתיכון עירוני א בתל אביב. גויס לצה"ל ב-1954 במסגרת העתודה האקדמית אך במהלך הטירונות שוחרר בגלל סיבות רפואיות. החל ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1960. בתקופת מלחמת סיני התנדב לשרת בצבא, אף על פי שהיה פטור, ופעל במסגרת חיל הרפואה בעזה.
ב-1960 נישא לחברתו לספסל הלימודים, מירה, (קרדיולוגית ילדים) ונולדו להם בן ובת. ב-1962, לאחר השתדלויות רבות, ניאות צה"ל לגייסו. הוא שירת שנתיים כקצין רפואה של גדוד חה"ן 601.
מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים שימש ד"ר פרנד מפקד תאג"ד של גדוד 66 בחטיבה 55. תחנת האיסוף בפיקודו קלטה וטיפלה ביותר מ-100 נפגעים מהקרב על גבעת התחמושת. הוא טיפל בנפגעים תחת אש והצליח לדלג את התאג"ד תחת אש לפי התפתחות הקרב. כאשר חדרו הצנחנים לעיר העתיקה התנדב תחת אש לסייע ליולדת מקומית, שלאחר מעשה שהתברר שהיא יהודייה שהתאסלמה. הוא כונה על ידי החיילים: "רופא הצנחנים" ו"הדוקטור מגבעת התחמושת". על תפקודו במלחמה זו קיבל צל"ש ממפקד החטיבה, מוטה גור.
באפריל 1973 עוטר בעיטור המופת על תפקודו זה בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
עבד בבית החולים תל השומר. ב-1969 יצא להשתלמות בארצות הברית במחלות ריאה. ב-1971 התמנה לסמנכ"ל משרד הבריאות.
מלחמת יום הכיפורים.
ד"ר פרנד יצא מרצונו לשירות מילואים במלחמת יום הכיפורים למרות בריאותו הלקויה. הוא פיקד על הפלוגה הכירורגית של גר"פ (גדוד רפואה) 283 באוגדה 162.
ב-19 באוקטובר 1973 צלח עם אנשיו את תעלת סואץ והצטרף לבית החולים הצבאי בפאיד. בית החולים מוקם בהאנגרים של שדה התעופה פאיד שננטש על ידי הצבא המצרי.
ב-24 באוקטובר 1973 נקרא ד"ר פרנד וצוותו לטפל בנפגעים הרבים מקרב העיר סואץ. לאחר טיפול פונו הפצועים על מסוק יסעור. המסוק נורה מהקרקע, נפגע והתרסק בקרבת הקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר. שמונה לוחמים - צוות אוויר וצוות רפואי בפיקודו של ד"ר פרנד, נהרגו.
בית החולים בפאיד בו נערכו הדרכות והשתלמויות לצוותים הרפואיים נקרא עד לפינויו: "בית הספר לרפואה גושן על שם אורי פרנד". לאחר מותו הועלה לדרגת רב-סרן.
ד"ר פרנד נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
ספינת השלום
ספינת השלום היא השם הנפוץ של אוניית נוסעים ששטה לאירופה ב-1915 במימון התעשיין האמריקאי הנרי פורד וביוזמה משותפת של פעילי שלום. פורד שכר את "אוסקר II", שמה הרשמי של הספינה, ויחד עם פעילי שלום בולטים שטו לאירופה. הם קיוו ליצור מספיק הד ציבורי על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמת העולם הראשונה. בניגוד לציפייתם, היוזמה קיבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה ל"אוסקר II" כ"ספינת השוטים". חילוקי דעות בין הפעילים, זלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע והתפרצות מחלת השפעת פגעו במסע. ארבעה ימים אחרי ש"אוסקר II" הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית. השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה, והמסע חיזק את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
לקראת הפלגת ספינת השלום.
בתחילת 1915, הנרי פורד החל להתבטא בפומבי נגד המלחמה הנמשכת באירופה. מאוחר יותר באותה השנה, פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר  העיתונאית רוזיקה שווימר פנו לפורד, שהיה כבר מוכר כפציפיסט, עם היוזמה לשגר משלחת דיפלומטית לא רשמית לאירופה לתווך לסיום מלחמת העולם הראשונה שווימר טענה שיש בידה תכתובות דיפלומטיות שמוכיחות כי הכוחות הנלחמים מוכנים לנהל משא ומתן לסיום הלחימה. פורד הסכים לממן את קמפיין השלום.
הנרי פורד קיווה לקבל את תמיכתו של הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום. פורד ולוכנר נפגשו עם וילסון בבית הלבן וביקשו שהמשלחת לאירופה תהייה מטעם הנשיא. וילסון דחה את ההצעה משום שחשב שלא סביר שיצליחו. מאוכזב מהנשיא, פורד כנה אותו בפני לוכנר "איש קטן".
סירובו של וילסון לא ריפה את ידיו של והוא תכנן, יחד עם שותפיו, את המסע לאירופה. ב-24 בנובמבר 1915 פורד הכריז, במסיבת עיתונאים, בניו יורק, שהוא ושותפיו יוצאים למשימה דיפלומטית באירופה, והזמין פציפיסטים בולטים להצטרף. בין אלה שהוזמנו היו ג 'יין אדמס, ויליאם ג'נינגס בריאן, תומאס אדיסון, הפוליטיקאי ג'ון וונהמייקר (John Wanamaker). אדמס, בריאן, אדיסון וונהמייקר בחרו לא להצטרף למסע. עם זאת, מספר פעילי שלום אחרים הצטרפו למשלחת, ביניהם הסופרג'יסטית אינז מילהולנד והמוציא לאור ס. מק'קלור. בנוסף הצטרפו למשלחת יותר מארבעים כתבים.
"ספינת השלום" הפליגה מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-5 בדצמבר 1915 ללא תמיכה ציבורית וכשהתקשורת מלגלגת על יוזמה לכנס ועידת שלום. קהל של כחמישים אלף צופים הגיעו לצפות באוניה עוזבת את הנמל בעוד להקה ניגנה "לא גידלתי את בני להיות חייל". מועד קצר לפני ההפלגה הונח על כבש הספינה כלוב עם שני סנאים ושלט "טובים יותר מספינת המשוגעים". כאשר הספינה החלה לעזוב את הנמל קפץ גבר מהמזח וניסה לשחות אחריה. משטרת הנמל חילצו את האיש, שהסביר כי הוא "שחה כדי להגיע לדעת הקהל".
במהלך המסע התגלעו חילוקי דעות בין חברי המשלחת.  בפרט, הם התקשו להגיע להסכמה על התגובה הראויה להצהרתו של הנשיא וילסון לקונגרס, שקראה להגברת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמה. רוב הנציגים חתמו הצהרה המגנה את מדיניותו וילסון. אולם, אחרים סירבו לחתום על ההצהרה משום שלא הייתה פטריוטית. תומכי וילסון איימו לנטוש את הספינה עם הגיעם לאירופה. הפלגים לא הצליחו להגיע להסכמה.
במהלך ההפלגה חלק מהנוסעים חלו בשפעת ואחד הנוסעים אף נפטר מדלקת ריאות. פורד עצמו נפל למשכב, הסתגר בתאו ונמנע מלפגוש עיתונאים. שמועה כי פורד נפטר במהלך ההפלגה הביאה קבוצה של עיתונאים לפרוץ לתאו לבדוק את אמינותה.
ספינת השלום הגיעה ליעדה הראשון, אוסלו, נורווגיה, ב-18 בדצמבר. קבלת הפנים הייתה צוננת מצד המקומיים שרבים מהם תמכו בתפיסת המוכנות הצבאית והיו סקפטיים כלפי הכוונות של חברי המשלחת. פורד, עדיין היה חולה בשפעת שהגיעו לנורווגיה וסירב לדבר עם העיתונות במשך מספר ימים. כשפגש את העיתונות הוא התייחס בקצרה לספינת השלום ומשימתה.
פורד החליט לחזור לארצות הברית בגלל מחלתו וכישלונה של שווימר לספק מסמכים המוכחים שהמדינות הנלחמות מעוניינות בוועידת שלום. למרות פורד לא המשיך עם המשלחת, ספינת השלום המשיכה במסעה ברחבי אירופה. פורד המשיך לשלם עבור הוצאות הספינה עד תחילת 1917. בסך הכל עלות ספינת השלום והמשלחת הגיעה לכחצי מיליון דולר.
תגובת העיתונות ליוזמה.
תגובות העיתונות לספינת השלום היו חיוביות כשהיוזמה פורסמה לראשונה.  "הניו יורק טיימס" הזהיר כי אם ייחתם הסכם שלום נראה שגרמניה תמשיך להחזיק בבלגיה ובחלקים מצרפת אך התועלת רבה מההפסד. מספר עיתונים שיבחו את פורד על המאמצים: ה"ניו יורק הראלד" טען, "אנחנו צריכים עוד אנשים כמו פורד, יותר שיחות שלום, ופחות אדישות לפשע הגדול ביותר בהיסטוריה של העולם".
אחרי שרבים ממובילי הדעה שפורד הזמין להפלגה סרבו, יחסה של העיתונות למסע התהפך. " The Baltimore Sun note," ציין כי "מאמצים לכאורה של מיליונרים אלטרואיסטים חובבים רק מחמירים את המצב". ה-New York World טען כי "הנרי פורד הצהיר שהוא מוכן לתת את כל הונו כדי לסיים את המלחמה, אבל זה משהו שכסף לא יכול לעשות". בעיתונים אחרים התגובות היו אף יותר מלגלגות. גם פוליטיקאים ביקרו את היוזמה.
אף על פי שהעיתונות לעגה לפורד הם ראו בו קורבן למניפולציה מצד פציפיסטים. הכתבים על "אוסקר II" תארו את פורד באור חיובי יותר מאשר את שאר פעילי השלום שהיו על הספינה.
מורשת.
ספינת השלום לא הצליחה במשימתה. חברי המשלחת נפגשו עם נציגים לא רשמיים של מספר ממשלות אירופאיות. למרות זאת, פורד טען כי ספינת השלום עוררה דיון ציבורי בנוגע לשלום.
בר משה
מצר אנטיקיתירה
גליזה 673
גליזה 673 (נקרא גם LHS 447) הוא כוכב הסדרה הראשית כתום אשר ממוקם בקבוצת הכוכבים נושא הנחש. הכוכב בעל סיווג ספקטרלי של K7V. עם מסה של 70-60% מסת שמש. הכוכב ממוקם במרחק 25 שנות אור מהשמש. למרות קרבתו הוא עמום מכדי להיראות בעין בלתי מזוינת מכדור הארץ. הוא מסתובב סביב עצמו באיטיות.
בר-משה
סכר אימפריאל