לעומת זאת, קיימים גם גדלים פיזיקליים שחוק השימור שלהם עשוי להיות מופר, כלומר, הם מצייתים לחוק שימור חלש (weak conservation law או approximate conservation law). דוגמה לכך היא השימור של טעם (סוג החלקיק): איון של פרוטון עם אנטיפרוטון (כפי שנעשה, בין היתר, במאיץ החלקיקים LHC) עשוי, תאורטית, להוביל ליצירת פרוטון ואנטיפרוטון חדשים. אולם, מכיוון שהכוח החלש מסוגל לשבור את שימור הטעם, לעיתים קרובות תהליך האיון מביא ליצירת חלקיקים שכלל אינם מהווים פרוטון או אנטיפרוטון – למשל, שני פוטונים, או שני מזונים. יכולתו של הכוח החלש להפיק חלקיקים שונים ומגוונים, כתוצאה מאיון של שני חלקיקים התחלתיים ידועים, היא הניצבת בבסיס פעולתם של מאיצי חלקיקים מחקריים ולמעשה, עליה נשענת כל פיזיקת החלקיקים המודרנית.
התהליך ההפוך מאיון הוא יצירת זוג (pair creation). בתהליך כזה, נוצר זוג של חלקיק ואנטי-חלקיק לאחר תגובה בין שני בוזונים, בעיקר בוזוני כיול כמו הפוטון. על חלקיקים כאלו לא ניתן לומר שהם "מאיינים" זה את זה, שהרי לפוטון אין אנטי-חלקיק. יצירת זוג מכונה גם "יצירת חומר" (matter creation).
פסו ארגנטינאי
פסו (ספרדית: Peso) הוא המטבע הרשמי בארגנטינה. על פי תקן ISO 4217 סימונו הוא ARS. הארגנטינאים משתמשים בסמל $ לציון המטבע וכדי להבדיל אותו מהדולר האמריקני הם מוסיפים קו נוסף לדולר.
במהלך שנות השמונים השתוללה בארגנטינה היפר-אינפלציה. בשנת 1991 הופעלה בארגנטינה תוכנית ייצוב (לפי המודל של תוכנית הייצוב הישראלית מ-1985) שהחזירה את הכלכלה לשליטה. אחד המרכיבים העיקריים של התוכנית היה ייצוב הפסו לשער של 1:1 מול הדולר האמריקאי.
קיבוע המטבע היה פופולרי מאוד בקרב האזרחים וקהיליית העסקים הארגנטינאית כי הוא הבטיח יציבות ושקיפות. יחד עם זאת משמעות הקיבוע היה ויתור על היכולת לנהל מדיניות מוניטרית והיצמדות למדיניות של ארצות הברית. הבעיות החלו לצוף לאחר המשבר החריף בברזיל ב-1998 במסגרתו עבר הריאל הברזילאי פיחות חריף דבר שגרם לשחיקה ביצוא הארגנטינאי ועליה ביבוא מברזיל.
בשנת 2001 המשבר העולמי (לרבות אירועי 11 בספטמבר) גרם לארצות הברית לנקוט במדיניות פיסקלית מרחיבה במיוחד, דבר שפגע עוד יותר במאזן התשלומים של ארגנטינה והפך מיתון קל למשבר פיננסי חריף. בעקבות המשבר החריף בוטלה הצמדת הפסו בשנת 2002.
בתוך חודשים ספורים המריא שער החליפין דולר-פסו והגיע לרמה של 3.5 פסו לדולר אחד. השער התייצב לבסוף על רמה של 3 פסו לדולר ברבע הראשון של שנת 2003.
בדצמבר 2015 הסירה ארגנטינה את הפיקוח על שער הפסו, ובעקבות זאת איבד המטבע 30% מערכו, כששערו ירד מ-9.8 פסו לדולר ל-14 פסו לדולר.
נכון לסוף שנת 2021 ערכו היציג של הפסו הוא 100 פסו לדולר. עקב קריסת המטבע ואי יציבותו התפתח שוק שחור של המרת דולרים אשר נקרא "דולר בלו" בו ניתן לקבל שער כפול (200 פסו לדולר) מהשער היציג.
טעם (פיזיקה)
בפיזיקת חלקיקים, טעם הוא תכונה (מספר קוונטי) של חלקיקים יסודיים הקשורה לכוח החלש. למרות השם, אין שום קשר בין תכונת הטעם של חלקיקים לבין חוש הטעם.
בתורה האלקטרו-חלשה קיום הטעם קשור לסימטריית כיול, וקיימים תהליכים משני טעם. בכרומודינמיקה קוונטית סימטריית הטעם היא סימטריה גלובלית.
בפיזיקת חלקיקים, ישנם שישה סוגים של קווארקים, הנבדלים ביניהם במסה ובמטען החשמלי. סוגים אלה מכונים טעמים.
לכל קווארק יש תכונה נוספת, המכונה "צבע" (ראו כרומודינמיקה קוונטית).
הגדרה.
כאשר ישנם שני חלקיקים או יותר בעלי אינטראקציות דומות, אפשר לעיתים להחליף ביניהם ולא להשפיע על הפיזיקה. כל צירוף ליניארי של שניהם נותן את אותה הפיזיקה. במילים אחרות, בתאוריה ישנן טרנספורמציות סימטריה כמו: formula_1, כאשר formula_2 ו-formula_3 הם השדות הקוונטיים (החלקיקים) ו-M היא מטריצה אוניטרית. מטריצות כאלה פורשות את חבורת לי המכונה (SU(2.
המונח "טעם" נטבע לראשונה בהקשר של מודל קווארקי של הדרונים ב-1968. שם לקבוצה של מספרים קוונטיים הקשורים לאיזוספין, היפרמטען ומוזרות כנראה הומצא על ידי מארי גל-מאן והרלד פיצג'רלד בעת שהיו בדרכם לארוחת צהריים ועברו ליד פרסומת של בסקין רובינס שהכריזה על הימצאותם של 31 טעמים שונים בסניפיה.
שירות אוויר
כליאה (פיזיקה)
בכרומודינמיקה קוונטית, כליאה היא התופעה הפיזיקלית לפיה חלקיקים בעלי מטען צבע (קווארקים, אנטי-קווארקים וגלואונים) לעולם לא יופיעו בטבע לבדם, אלא תמיד בקבוצות נייטרליות מבחינת הצבע, כמו האדרונים. "מטען צבע" הוא המטען הרלוונטי לכרומודינמיקה קוונטית (ואין לו קשר לצבע במובנו היום-יומי).
ההאדרונים הנייטרליים מתחלקים לשני סוגים: מזונים המורכבים מקווארק ואנטי-קווארק בעלי אותו צבע, כך שבסך הכל הם חסרי צבע; ובאריונים המורכבים משלושה קווארקים שכל אחד מהם הוא בעל צבע שונה, כך שאין ייחוד לאף צבע. בהקבלה לצירוף של שלושת צבעי היסוד בטבע, אומרים לעיתים שהבריונים הם "לבנים".
בהכללה לתורת כיול כללית, כליאה היא מצב בו דרגות החופש באנרגיות נמוכות יהיו סינגלטים של חבורת הכיול, כלומר יהיו אינווריאנטים (לא ישתנו) תחת סימטריית הכיול.
שבעת חטאי המיתה
סורג (בית המקדש)
הסורֵג היה מחיצת אבנים נמוכה שניצבה סביב אזור בית המקדש, בבית המקדש השני, ושובצו בה כתובות אזהרה – איסור כניסה בשפות שונות לגויים שביקשו להיכנס אל התחום המקודש. פנימה לסורג עבר החיל – חומת העזר לחומת העזרה במקדש. מכל הכתובות שרדו רק שתיים – אחת שלמה, שהתגלתה על ידי שארל קלרמון-גנו ומוצגת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול, ואחת שבורה במוזיאון ישראל בירושלים.
מטרת הסורג.
הסורג נועד לסמל את הגבול בין אזור הר הבית, שאליו מותר לטמאי מת וללא-יהודים להיכנס, לבין אזור החיל, שאליו אסור להם להיכנס. על מנת לאכוף חוקים אלו, הוצבו סביב הסורג עמודים ועליהם כתובות בלטינית ויוונית, המודיעות שאין ללא-יהודים להיכנס למקדש, ודינו של הנכנס הוא מוות. הידיעות על כתובות אלה מגיעות מספרי יוסף בן מתתיהו, אשר מדבריו גם עולה כי הרומים איפשרו לקיים גזר דין זה הלכה למעשה. כך מובא בנאומו של טיטוס, מעט לפני חורבן בית שני:
בעבר, פקפקו החוקרים בנכונותו של מידע זה, אך בשנת 1871 גילה המלומד הצרפתי שארל קלרמון-גנו אבן מעין זו שסיפר עליה יוסף. על האבן יש כתובת ביוונית, האומרת: . קטע מלוח נוסף מעין זה נמצא בשנת 1935, אגב סלילת כביש בירושלים.
צורת הסורג.
לא ברור מה הייתה צורתו של הסורג. על פי עדות יוסף, הוא היה עשוי מאבנים, והמחיצה הייתה "כלילת יופי במלאכתה". היו שפירשו שהוא היה עשוי בצורה מסוימת של אבנים לסירוגין, כעין מעשה רשת, כמרומז מן השם "סורג", וכמרומז אצל יוסף, שהיה ייחוד בעשיית המחיצה.
על הסורג היו שלטים ביוונית קוינה ובלטינית בנוסח: .
גובה הסורג.
על גובה הסורג ישנן עדויות סותרות. ברור שהיה נמוך, אך על פי המשנה במסכת מידות היה גובהו רק עשרה טפחים (כ-75–100 ס"מ), ואילו על פי יוסף היה גובהו שלוש אמות (כמטר וחצי). ייתכן כי חז"ל רצו למסור רק על הגובה המינימלי מבחינה הלכתית, בעוד יוסף מסר על הגובה בפועל.
הפרצות בסורג.
על פי המשנה, היו בסורג שלוש-עשרה פרצות שפרצום מלכי יוון, ושאותם חזרו וגדרו מאוחר יותר. היו ששיערו שהיוונים פגעו דווקא בסורג, משום שהוא מסמל את ההגבל של כניסת גויים לתחום המקדש, דבר שלא ראו בעין יפה. דבר דומה מסופר בספר מקבים א':
היו שפירשו שמדובר על הריסת הסורג ("מעשי הנביאים"), ועל כך שהוא התחיל להרוס אך לא הצליח לסיים.
גדי טאוב
גדי טאוב (נולד ב-19 באפריל 1965 בירושלים) הוא היסטוריון, סופר, תסריטאי, עיתונאי ופובליציסט ישראלי; ד"ר להיסטוריה של ארצות הברית, מרצה בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים, במגמה לתקשורת ומדיניות ציבורית. מהמבקרים הבולטים של הפוסטמודרניזם בישראל.
ביוגרפיה.
גדי טאוב נולד בירושלים, בנו של העיתונאי והפרשן הכלכלי יצחק טאוב. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בצעירותו, הגיש בימי שבת בבוקר ברשת א' של קול ישראל את תוכנית התסכיתים "מי ישן". אחר כך הגיש בערוץ הראשון את רצועת תוכניות הילדים, וכן מספר תוכניות בגלי צה"ל, בהן "ציפורי לילה". ב-1990 שר בפסטיגל את השיר "הצגה" שכתב דני רובס. למד לתואר ראשון ושני בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר דוקטור באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי. עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בהיסטוריה של ארצות הברית ובפרגמטיזם האמריקאי.
בשנת 1992 יצא לאור ספרו הראשון למבוגרים "מה היה קורה אם היינו שוכחים את דוב" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ערך את כתב העת לספרות ולחברה "מקרוב" יחד עם נסים קלדרון, כתב במשך השנים טורי דעה ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות", וכיום כותב דרך קבע בעמוד הדעות של עיתון "הארץ". הוא היה משתתף קבוע בתוכנית "מועצת החכמים" בערוץ 10, ומשמש כחבר בוועד המנהל של מרכז מציל"ה למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית. טאוב מעיד על עצמו שהוא אתאיסט בעל זהות יהודית. הוא מלמד בבית הספר למדיניות ציבורית ובחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית. באוגוסט 2011 התמנה למרצה בכיר.
על ספרו "המכשפה מרחוב מלצ'ט 3" זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשס"א (2000-2001). הספר עובד לסרט טלוויזיה בבימויה של דינה צבי-ריקליס.
הרומן רב המכר מפרי עטו "אלנבי" עובד על ידו, יחד עם ארז קו-אל, לסדרת טלוויזיה בערוץ 10 הנושאת את אותו שם. בנוסף, הוא תסריטאי שותף והבמאי של הסדרה "הרמון", אשר שודרה ברשת 13, ומבוססת על סיפוריהן האמיתיים של כתות בישראל, וביניהן הכת של גואל רצון.