כאחרים המעורבים בפרשה, בהם אהוד יתום שנבחר לכנסת, ויוסי גינוסר אשר שימש במגוון תפקידים ציבוריים, לא נמנע שלום מפעילות ציבורית ומהבעת דעתו ברבים. הוא היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "המפקד הלאומי", והביע דעתו כנגד גדר ההפרדה בנימוק כי הפגיעה שזו גורמת בזכויות הפלסטינים עלולה להביא לטרור רב מזה שהיא עשויה למנוע. ב-30 בנובמבר 2003 התראיין שלום לעיתונות, וביחד עם שלושה ראשי שב"כ בדימוס אחרים, עמי אילון, יעקב פרי וכרמי גילון קרא לשרון להגיע להסכם עם הפלסטינים, ולהבין כי קיים צד שני לסכסוך, אשר סבלו הוא גורם מרכזי להמשך הסכסוך.
שלום נפטר ב-19 ביוני 2014.
אברהם שלום בנדור
אשכים טמירים
אוליבר טוויסט
אוליבר טוויסט (באנגלית: Oliver Twist), רומן משנת 1838 מאת צ'ארלס דיקנס, פורסם לראשונה באנגליה בהמשכים חודשיים. הספר עובד פעמים רבות לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה. אחד העיבודים הידועים והמצליחים ביותר הוא המחזמר "אוליבר!", והסרט שנעשה בעקבותיו.
דיקנס מעורר בספר זה, כמו בספריו האחרים, את תשומת-לב הציבור לבעיות חברתיות של תקופתו, כגון בתי המחסה לעניים, העסקת ילדים, ועבריינות של ילדים. הרומן שופע סרקאזם והומור שחור, גם כשהוא עוסק בנושאים רציניים, ומגלה את הצביעות של החברה.
עלילת הספר.
אוליבר טוויסט נולד בשנת 1800 בבית מחסה לעניים שבאנגליה בכפר שאינו ידוע. אמו מתה בלידתה אותו. בגיל תשע הוא עובר על כללי בית המחסה ומבקש תוספת מזון (במשפט המפורסם "בבקשה אדוני, אני רוצה עוד" "Please sir, I want some more"), והוא נמכר על ידי שמש הקהילה מר באמבל כשוליה לקברן. בעקבות התנהגותם האכזרית של אשת הקברן, המשרתת שרלוט ושל חניך נוסף העובד אצלו, נח קלייפול, בורח אוליבר ללונדון.
בלונדון פוגש אוליבר את הילד העבריין דודג'ר (באנגלית: The Artful Dodger). דודג'ר מציג את אוליבר בפני חבריו ובראשם פייגין, פושע יהודי, המוצג בצורה סטריאוטיפית כנוכל מכוער בבגדים מוזנחים ושיער פרוע. פייגין הוא מנהיגה של כנופיית ילדים כייסים, והוא מצרף את אוליבר לשורותיו. אוליבר יוצא עם דודג'ר ועם נער נוסף, צ'רלי בייטס, לכייס אדון ברחוב. אוליבר נתפס על ידי המשטרה והוא חש ברע, אך האדון שאותו ניסו לכייס, מר בראונלו, מרחם עליו ומביא אותו לביתו כדי לטפל בו. פייגין ושותפו לפשע, הפורץ האכזרי ביל סייקס, מנסים להחזיר את אוליבר לכנופיה, ובעזרת חברתו של סייקס, נערה בשם ננסי, הם חוטפים אותו אליהם. סייקס מתכנן פריצה בבית אחוזה כפרי, והוא לוקח איתו את אוליבר.
השוד משתבש ואוליבר נורה בידי משרתי האחוזה ונעזב מאחור. הוא נכנס לבית המשפחה שאליה ניסה לפרוץ, ומתעלף. בעלת האחוזה, הגברת מיילי, מרחמת עליו ומטפלת בו בעזרת בתה המאומצת, רוז והרופא ידיד המשפחה מר לוסברן. בינתיים אנו רואים את המיילדת הזקנה של אוליבר, המספרת על ערש דווי לאם הבית שלה, שהיא גנבה חפץ יקר ערך מאמו של אוליבר כשזו מתה בלידה. אם הבית, שהתחתנה בינתיים עם השמש באמבל, מספרת את הדברים לבעלה.
אדם זר בשם מונקס פונה לפייגין, וגם הוא מגלה עניין באוליבר. הם יוצאים שוב בעקבות הילד, כשבכוונתם לחטוף אותו או להרוג אותו. ננסי, שחוששת לשלומו של אוליבר, נפגשת עם רוז מיילי ומר בראונלו, ומזהירה אותם מפני התוכניות של הצמד. היא מצליחה להסתיר את הפגישות שלה אתם עד שנח קלייפול (אותו שוליה שאוליבר ברח ממנו, והגיע אף הוא ללונדון) עוקב אחריה ומגלה את מעשיה לפייגין. מר באמבל ואשתו נפגשים עם מונקס, ומספרים לו את שידוע להם. הוא מגלה להם שהוא אחיו למחצה של אוליבר, ושהילד הוא יורש של הון רב. סייקס מגלה את בגידתה של ננסי ורוצח אותה. כשהוא נמלט מאנשי החוק ומהמון הזועם, הוא נהרג בעצמו. פייגין נתפס ומושלך לכלא, ואוליבר מקבל את חלקו בירושה, ומסכים לחלוק אותה עם אחיו למחצה, מונקס, כדי שיתחיל בחיים חדשים. רוז מגלה שהיא אחות אמו של אוליבר, ומתחתנת עם אהוב לבה הארי, בנה של גברת מיילי. אוליבר חי באושר עם מושיעו הראשון, מר בראונלו.
דמויות משנה.
מר באמבל - השמש הקהילתי בעיר הולדתו של אוליבר. אדם שמן וצבוע, שעניי העיר הנמצאים תחת אחריותו מפריעים לו לנהל את חייו. הוא מתחתן מאוחר יותר עם אם הבית בבית המחסה.
פייגין - נוכל יהודי ומנהיג של חבורת ילדים כייסים. הוא מתואר בצורה בוטה ביותר כנבל מרושע ותככן, ומוזכר פעמים רבות לא בשמו הפרטי, אלא בכינוי "היהודי".
ביל סייקס - פורץ העובד בשיתוף פעולה עם פייגין. הוא מתעלל בכלבו ובחברתו ננסי, ומתואר כאדם האלים והמסוכן ביותר בספר.
דודג'ר - שמו האמיתי הוא ג'ק דוקינס. משמעות הכינוי באנגלית The Artful Dodger - אשף התחבולות, וכשמו כן הוא, כייס מיומן המצליח להתחמק מהמשטרה וממעצר.
ננסי - נערה בת 17 היא חברתו של ביל סייקס. שלא כמו דמויות אחרות ברומן, בננסי יש מיזוג של טוב ורע. מצד אחד היא אוהבת את סייקס ואינה מוכנה להסגיר אותו למשטרה, ומצד שני היא מרחמת על אוליבר ומצילה אותו.
רוז מיילי - בתה המאומצת של גברת מיילי. בסוף הספר מתברר שהיא אחות אמו של אוליבר. דמותה אינה מופיעה במחזמר אוליבר!.
מר בראונלו - מטפל באוליבר במחלתו, דמותו של אוליבר מזכירה לו מישהו מהעבר.
עיבודים לתיאטרון לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-IMDb מופיעים יותר מ-20 עיבודים לרומן, הידועים שבהם :
העיבודים לרומן נטו לפשט את סיפור העלילה. בדרך כלל על המסך ביל סייקס הוא זה שבולט כפושע העיקרי, ולא ברור שסייקס הוא תלמידו של פייגין. המסר של דיקנס הוא שאם אוליבר היה נשאר עם פייגין וחבורתו, הוא היה יכול להפוך לפושע כמו סייקס.
הקומיקסאי ויל אייזנר שהוטרד מהנימה האנטישמית בדמותו הסטריאוטיפית של פייגין, יצר ב-2003 רומן גרפי בשם "פייגין היהודי". בספר תיאור הסיפור מנקודת מבטו של פייגין.
תרגומים לעברית.
הספר תורגם פעמים רבות לעברית, לעיתים בעיבודים מקוצרים לילדים.
נורמן בנטוויץ'
נורמן (נחמן מתתיהו) בנטוויץ' (הוא היה כותב את שמו "בנטביטש") (; 28 בפברואר 1883 – 8 באפריל 1971) היה משפטן בריטי יהודי ששימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בנטוויץ' היה אחיהם של יוסף בנטוויץ' ותלמה ילין.
ביוגרפיה.
נורמן בנטוויץ' נולד בלונדון בשנת 1883. אביו, הרברט בנטוויץ', היה עורך דין נודע ומראשוני חובבי ציון בבריטניה, ממנו שאב את השקפתו הציונית. בנטוויץ' למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1901–1905 ולאחר מכן שימש כעורך דין בלונדון. בשנת 1913 הגיע למזרח התיכון לשמש כמפקח על בתי המשפט במצרים וכמרצה בבית הספר למשפטים בקהיר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בנטוויץ' בצבא הבריטי בחזית ארץ ישראל, והשתחרר בתום המלחמה בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
יועץ משפטי.
בנטוויץ' הגיע לירושלים מיד לאחר כיבושה ונתמנה ליועץ משפטי של הממשל הצבאי הבריטי. עם הקמת השלטון האזרחי של המנדט הבריטי ביולי 1920, מונה בנטוויץ' ל-Legal Secratary שתורגם "המזכיר המשפטי" או "מזכיר המשפטים". באוקטובר 1920 כונסה המועצה הארץ ישראלית שכללה פקידים בריטים ונציגים יהודים וערבים שהיוו יחד מועצה מייעצת לנציב העליון, ובנטוויץ' הוכלל במועצה כתובע הכללי (Attorney General). בנטוויץ' פעל לארגון מערכת המשפט בארץ ולהחלפת החוקים וסדרי הדין העות'מאנים בחקיקה מנדטורית-בריטית. החל משנת 1923 נודע בנטוויץ' בעברית בעיקר כ"יועץ המשפטי של ממשלת ארץ ישראל". בתפקידו גם כיהן בוועדת עזבון למען בתי ספר עבריים בארץ ישראל ובועד למען יתומים יהודים מאוקראינה.
כיהודי וכציוני עמד בנטוויץ' במסגרת תפקידו בפני הדילמה הנובעת מכך שהיה עליו להפגין נייטרליות בסכסוך היהודי-ערבי. התוצאה הייתה כי הערבים ראו בו מתנגד לתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל ומחמיר בדינם של נאשמים ערבים שהועמדו לדין על פעילות לאומנית, ואילו היהודים ראו בו את ההפך מכך, כמתנגד למטרות הציונות. ואכן בנטוויץ' לא צידד בכל המטרות הללו. בין היתר התנגד לעקרון של "עבודה עברית" (השאיפה כי הכלכלה של היישוב תתבסס על עבודתם של יהודים בלבד ללא העסקת ערבים).
באהדתו לציונות מצא עצמו בנטוויץ' עומד לצדו של אוהד נוסף של הציונות בצמרת ממשלת המנדט, והוא וינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני בהיררכיה לאחר הנציב העליון. דידס הגיע לאהדת הציונות מתוך הכרה נוצרית עמוקה. בנטוויץ' תיאר את דידס כ"קדוש מודרני". הצמד דידס ובנטויץ', באהדתו לציונות וליישוב, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
בנובמבר 1929, בעת שהיה בדרכו להפסקת הצהרים, ירה בו אחד העובדים הערביים במשרדו של מפקד משטרת המנדט באקדח, בניסיון להתנקש בחייו. בנטוויץ' נפצע בירֵכו אולם חייו ניצלו. מאמר המערכת בדבר האשים את הערבים בהסתה שגרמה להתנקשות ואת ממשלת המנדט שפרקה את הפקידים היהודיים מהנשק האישי שלהם. בדצמבר 1929 שב בנטוויץ' לעבודתו ובסוף פברואר 1930 נדון המתנקש ל-15 שנות מאסר. בספטמבר 1930 יצא בנטוויץ' לז'נבה כדי לייצג את הממשלה בבוררות כנגד הבעלים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה. משם עבר בנטוויץ' ללונדון והתעכב שם. במשך חודשים רבים נפוצו שמועות שהוא יועבר מתפקידו ובסופו של דבר השמועות נתאשרו בספטמבר 1931.