לתפקיד השחקנים הראשיים בסדרה לוהקו משה איבגי בתפקיד האב יונה, שולה חן בתפקיד האם רותי, ירדן בר-כוכבא בתפקיד אימה של רותי, ישראל קטורזה בתפקיד הבן רפי ולירית בלבן בתפקיד הבת אנאבל. המשפחה בסדרה היא בעלת מוסך, ובמוקד העלילה ניצב רפי, המסרב להצטרף לעסק המשפחתי, ושואף להיות מנחה בטלוויזיה. האב מסכים לבנות לו אולפן בסלון ביתם, בתנאי שירשה למשפחה להשתתף בתוכנית האירוח שלו. דמותה של הבת איננה בסדרה המקורית, והיא נוספה לגרסה הישראלית לאחר ליהוקה של בלבן.
הסדרה שילבה בין הסוגות של תוכנית אירוח וקומדיית מצבים: רבע השעה הראשונה והאחרונה של כל פרק כללה קומדיית מצבים, ובתווך התארחו באולפן של המשפחה ידוענים שונים, כפרודיה על סוגת תוכניות האירוח. בכל פרק נערכו שלושה ראיונות; בריאיון השלישי התחזה הידוען שהתארח בתוכנית לדמות בדיונית, וכך למשל התראיין חיים רביבו כשוטר. רבות מהשאלות שנשאלו בחלק של תוכנית האירוח נלקחו מחוויותיהם האישיות של איבגי, חן ובר־כוכבא.
כישלון הסדרה וביטולה.
הסדרה עלתה לשידור ב־26 בנובמבר 2004. היא שובצה בשעת השיא של שידורי רשת: יום שישי בערב, לאחר מהדורת החדשות.
מייד לאחר שידור הפרק הראשון הופנו כלפי הסדרה ביקורות קשות. בין היתר נטען שהסדרה מחווירה בהשוואה ל"משפחת קומאר", ושלהבדיל מן הסדרה המקורית המדגישה את הבדלי התרבות שבין הבריטים להודים ואת מעמדם של הידוענים בתרבות ההמונים, ב"משפחת קמיצ'לי" לא נעשתה אמירה חברתית־סאטירית משמעותית. הביקורות עסקו גם ברמת ההומור הירודה של הסדרה, בחוסר האמינות של המבנה שלה, במשחק הירוד של שחקניה ובחוסר העקיבות של העלילה.
אחוזי המדרוג של הפרק הראשון של הסדרה נאמדו בכ־18.9%. ברוב הפרקים הבאים צנח המספר בהדרגה, ובחלק מהפרקים נרשמו נתונים פחותים מאשר תוכנית האירוח של יהורם גאון "שישי בגאון", ששודרה בערוץ הראשון במקביל לשידורה של "משפחת קמיצ'לי".
ב־28 בדצמבר 2004, לאחר שידור הפרק החמישי, הודיעה "רשת" על ביטולה של הסדרה, בטענה שהיא לא ענתה על היעדים שהוצבו בפניה. ביטול הסדרה עוד לפני שהושלמה אפילו עונה אחת שלה נחשב לצעד חסר תקדים בשידורי הטלוויזיה בישראל. הפרק השישי והאחרון שודר ב־7 בינואר 2005, ובמקום בשעת צפיית השיא הוא הוקדם לשעה שבע בערב. הפרק צולם לאחר ההודעה על ביטול הסדרה, וכלל בדיחות שהתייחסו לירידתה מהמסך בטרם עת. שעת השידור המוקדמת שלו הביאה למדד המדרוג הנמוך ביותר בסדרה כולה.
הביקורות כלפי הסדרה וביטולה המוקדם קיבעו את מעמדה של "משפחת קמיצ'לי" כאחד הכישלונות הבולטים בתולדות שידורי הטלוויזיה בישראל. גם שנים רבות לאחר שידורה של הסדרה היא הוזכרה תדיר ברשימות של תוכניות הטלוויזיה הגרועות ביותר ששודרו במדינה.
המשרד לשירותי דת
המשרד לשירותי דת הוא משרד ממשלתי הממונה על שירותי הדת ליהודים בישראל. בעבר נקרא משרד הדתות או המשרד לענייני דתות, ועסק בשירותי דת לבני כל הדתות. מאז הקמתו מחדש בשנת 2008, אחראי המשרד רק לשירותי הדת היהודית.
המשרד הוקם בשנת 1949. במשך השנים כיהנו במשרד זה בעיקר שרים מטעם המפד"ל וש"ס.
שירותי הדת במדינת ישראל.
מדינת ישראל מספקת לאזרחיה שורת שירותי דת בדרכים שונות באמצעות מוסדות דת המהווים חלק מן המנגנון הציבורי.
תיאורם של השירותים והמוסדות כלולים בחוק שירותי הדת תשל"א-1971, שמשמש מסגרת לריכוז נושא שירותי הדת.
מוסדות הדת היהודיים:
משרד הדתות (עד לשנת 2003).
עיקר פעילותו של המשרד כללה:
למשרד היו שתי יחידות סמך:
פירוק המשרד ופיזור סמכויותיו בממשלה ה-30.
בהסכם הקואליציוני בין הליכוד לשינוי, לאחר הבחירות בשנת 2003, הוחלט על פירוק משרד הדתות.
על פי ההחלטה, משרד הדתות יפורק ואגפיו יחולקו בין משרדי הממשלה השונים. המועצות הדתיות, המספקות את מרבית שירותי הדת בישראל, יפורקו, והאחריות לאספקת שירותי הדת תועבר בעיקר לרשויות המקומיות.
המשרד פורק ב-31 בדצמבר 2003, והחל מיום 1 בינואר 2004 פוזרו סמכויות המשרד, באופן הבא:
העברת האחריות על המועצות הדתיות למשרד ראש הממשלה, גררה שינויים מהותיים מעבר לשינוי במוקד הכוח. השינויים המשמעותיים הובילו להידרדרות באופן תפקודן של המועצות הדתיות. להלן שניים משינויים אלו:
מינוי שר לענייני דתות בממשלה ה-31.
בהסכם קואליציוני בין קדימה לש"ס, הוחלט על מינוי שר במשרד ראש הממשלה, יצחק כהן, וניתנה לו האחריות על הרשות הארצית לשירותי דת. הסמכויות הקשורות ברשות נותרו פורמלית בידי ראש הממשלה.
הקמת המשרד לשירותי דת (2008).
ב-14 בינואר 2008 אישרה מליאת הכנסת ברוב של 51 תומכים מול 37 מתנגדים את החלטת הממשלה להקים מחדש את משרד הדתות תחת השם "המשרד לשירותי דת", בראשותו של יצחק כהן ממפלגת ש"ס כחלק מההסכם הקואליציוני להקמת ממשלה זו. עם זאת, סמכויותיו של השר מצומצמות משל השרים שקדמו לו, שכן רק הרשות הארצית לשירותי דת, העוסקת בענייני המועצות הדתיות והקבורה הועברו לתחומי אחריותו. יתר התחומים שהיו בעבר במשרד הדתות נותרו בידי השרים המופקדים עליהם מאז פורק. המשרד עוסק בשירותי דת ליהודים בלבד.
דובר ש"ס הדגיש כי כל תכלית השינוי היא לאפשר פעילות שוטפת כבכל משרדי הממשלה והתמודדות עם מצוקות המשרד כדוגמת מצוקת השכר ומספר מועצות דתיות.
ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אמר כי מדובר בפתרון טכני, שנועד להעביר סמכויות לשר יצחק כהן, על תחומים שכבר היו תחת אחריותו בשנתיים האחרונות וכי אין כוונה להקים את משרד הדתות מהעבר אלא כל היחידות שהועברו למשרדים אחרים, ימשיכו לפעול במסגרת הזאת.
מנהלת זהות יהודית.
בעקבות הקמת הממשלה בשנת 2013 נוספו למשרד לשירותי דת, בהתאם להסכם הקואליציוני בין הליכוד לבית היהודי, הרבנות הראשית לישראל ומערך הגיור הממשלתי ממשרד ראש הממשלה, האחריות על המקומות הקדושים ממשרד התיירות, והוקמה בו יחידה בשם "מנהלת זהות יהודית". היחידה הוקמה על-פי החלטת ממשלת ישראל מיום 1 בספטמבר 2013. מטרותיה הראשיות הן "הגברת הכבוד, האהבה וההזדהות בין חלקי האוכלוסייה באמצעות שילוב של מרכיבי היסוד של הזהות ההיסטורית והמורשת הלאומית של העם היהודי".
הרב אביחי רונצקי מונה לכהן כראש המנהלת. החל מאוגוסט 2014 מכהן בראשות המנהלת אלי לבנון.
בשנת 2014 עמד תקציב המנהלת על כ-21 מיליון ש"ח, ובשנת 2015 עמד תקציבה המתוכנן על כ-25 מיליון ש"ח.
בין המיזמים שהמנהלת מממנת:
ביגל (פירושונים)
אנדרס סגוביה
אנדרס סגוביה, מרקיז דה סאלוברניה (בספרדית: Andrés Segovia, Marqués de Salobreña 21 בפברואר 1893 - 3 ביוני 1987) היה גיטריסט קלאסי ספרדי שנחשב לאחד האבות המייסדים של הנגינה בגיטרה הקלאסית כפי שזו מוכרת כיום.
המוניטין של סגוביה מבוססים על הרפרטואר המודרני-רומנטי שלו, בעיקר באמצעות יצירות שהקדישו לו מלחינים בני-זמננו, אבל הוא גם יצר לו עיבודים משלו ליצירות קלאסיות, שנכתבו במקור לכלים אחרים. סגוביה זכור בנגינתו האקספרסיבית: הצליל האופייני לו הצטיין בקשת גוונים רחבה ואישיותו המוזיקלית הייחודית באה לביטוי בטון, בפיסוק ובסגנון בולטים וקלים לזיהוי.
חייו.
ילדות ונעורים.
סגוביה נולד בלינארס שבספרד. הוא החל לנגן בגיל צעיר כגיטריסט פלמנקו. הגיטרה הראשונה שלו הייתה לפני כן בבעלותו של פאקו דה לוסנה, שמת כשסגוביה היה בן חמש. בהמשך קיבל הדרכה מסוימת מאגסטיניו, נגן פלמנקו חובב, מחסידיו של פאקו דה לוסנה. עם זאת, סגוביה לא היה לנגן פלמנקו אלא העדיף מוזיקה אמנותית אקספרסיבית, כדוגמת זו של פדריקו מורנו טורובה וחידש את העניין בכלי זה כאמצעי ביטוי לביצוע מוזיקה קלאסית.
סגוביה שאף להעלות את קרנה של הגיטרה למעמדם של הפסנתר והכינור. חלומו היה לראות את הגיטרה מנוגנת ונלמדת בכל ארץ ובכל אוניברסיטה בעולם ולהעביר את אהבתו לגיטרה לדורות הבאים.
כנער מתבגר, עבר סגוביה לגרנדה, שם למד לנגן בגיטרה וספג את אווירת העולם האחר של ארמון אלהמברה - שריד מורי החולש על העיר מעל גבעה נישאה, שהיווה עבורו מקור השראה רוחנית.
קריירה.
הופעתו הפומבית הראשונה של סגוביה הייתה בספרד, בגיל שש-עשרה. כמה שנים אחר כך קיים את הקונצרט המקצועי הראשון שלו במדריד, בנגינת עיבודים לגיטרה של פרנסיסקו טארגה וכמה יצירות משל יוהאן סבסטיאן באך, שעיבד בעצמו. אף כי משפחתו ריפתה את ידיו ורבים מתלמידי טארגה התייחסו אליו בזלזול, הוא המשיך בשלו. לימוד וחקר הגיטרה היה עניינו העיקרי כל ימי חייו.
סגוביה הופיע במדריד בשנת 1912, בקונסרבטואר של פריז בשנת 1915 ובברצלונה ב-1916. בשנת 1919 נחל הצלחה בסיור בדרום אמריקה. מעמדה של הגיטרה הקלאסית הידרדר בראשית המאה ה-20 ורק בברצלונה ובאזור ריו דה לה פלטה של דרום אמריקה אפשר היה לראותה ככלי נגינה משמעותי. כשסגוביה הופיע בזירה, היו ניצני שינוי במצב, במידה רבה הודות למאמציו של לובט. באווירת השינוי הזו הצליח סגוביה, בזכות השילוב של עוצמת אישיותו ואמנותו עם חידושי הטכנולוגיה - הקלטות, רדיו ומסעות בדרך האוויר - להשיב את הגיטרה לפופולריות שידעה בעבר.
בשנת 1916 פגש סגוביה בפריז את אלכסנדר טנסמן, שכתב בהמשך מספר יצירות לגיטרה לסגוביה, בהן קאוואטינה, שזכתה בפרס בתחרות ההלחנה הבינלאומית של סיינה בשנת 1952.
בגרנדה, בשנת 1922, היה סגוביה לחבר ב"קונקורסו דה קנטה חונדו", שקידם המלחין הספרדי מנואל דה פאיה. מטרת ה"קונקורסו" ב"קלאסיציזציה" שנקט הייתה לשמר את טוהר הפלמנקו מפני עיוות של מוזיקה פופולרית חדישה. הכיוון שנקט סגוביה בגיטרת הפלמנקו היה עכשיו קלאסי. בפתיחת ה"קונקורסו" באלהמברה ניגן סגוביה "הוקרה לדביסי עלי גיטרה" מאת פאיה.
חידושים בטכניקת הנגינה ובמבנה הגיטרה.