הרמב"ם המליץ מאוד על ענף ההיאבקות, ובספרות השו"ת של הרא"ש (רבי אשר בן יחיאל) הצרפתי (1327-1250) מסופר על תאונה שנגרמה כתוצאה מתחרות בהיאבקות בין שני יהודים. הרא"ש פטר את ה"חובל" מתשלום נזיקין רק משום שהקרב ביניהם היה מוסכם, מוסדר ותחרותי. פסיקתו של הרא"ש מעניינת, הן משום שהיא מעידה על הטמעת הענף הנידון בקטגוריה של תחרות, בנסיבות הזמן והמקום כמובן, והן מכיוון שהיה בה בפסיקה משום מקדם עידוד ליהודים לעסוק בענף זה. עדויות מעניינות על בחורים יהודים המתענגים בהיאבקות (ובלשון מקור: "בצחוק התפיסה והאביקה") עולות מכתבי הרמ"ף (רבי משה פרובנציאלו) אשר באיטליה (1560). התחרויות נערכו באווירה ספורטיבית נעימה והמנצח התכבד במאכל ובמשקה. בל"ג בעומר היו נערכות תחרויות שונות, חלקן היתוליות, בין הבחורים הצעירים.
רבי יצחק מקורביי אשר בצרפת מעיד על כי "בחורים המתענגים בקפיצתם ובמרוצתם (בשבת) מותר, שזהו עונג שבת שלהם". פסיקה זו, מניה-וביה, יש בה, כמו גם בפסיקות אחרות בנידון, משום חידוש-תורה, מכיוון שהן יוצרות תקדים לעריכת תחרויות ומשחקים בשבת. ההיתר נולד על רקע תופעה נפוצה של פעילויות גופניות, והמנהיגים הרוחניים של הקהילה העדיפו לשחות-עם-הזרם ולשלוט בו מאשר להיסחף ולטבוע. לא מעט בהשפעת היתרי חז"ל בספרות המשנה והתלמוד, כי יהודים שנזהרו מלרוץ בשבת והיו הולכים ומהלכים כפעילות גופנית לכל דבר ונודעו אף "המקומות המיוחדים לטייל" כנוסח השו"ת, למשל בקהילת טולדו שבספרד.
תמונה מאוד מעניינת וחסרת תקדים עולה מספרות השו"ת ומתארת חיקוי ספורטיבי בעל משמעות חברתית של מנהגי האבירים לערוך ביניהם "טורניר", היינו עימות רכוב בכידונים ארוכים. מנהגים אלה חדרו לכמה קהילות בגרמניה ונערכו כחלק מהווי טקסי החתונה, כשגיבור ה"שמחה" היה החתן או המארס. פגיעות גופניות קשות ולא בלתי צפויות במהלך עימות ספורטיבי זה עוררו שיגור שאלות נוקבות להנהגה הרוחנית המרכזית בעניין עצם עריכת תחרויות ממין אלו. תשובת הרבנים הייתה קצרה ועניינית: אם מדובר בנוהג, במנהג, בעל חוקים ומקובל, יש לקיימו ואין לתבוע דמי נזק מהחובל. הרבנים ביססו את היתרם על הנימוק המנוסח כך: "משום שמחת חתן".
הרמב"ם המליץ על המשחק בכדור, כמי שהושפע מכתבי גלנוס, ובפרט מספרו "עימול בכדור קטן", ומאבן רושד בן זמנו, שדרש בשבח המשחק בכדור קטן. העימול בכדור קטן כמו גם בגדול נראה בעיני הרמב"ם כמועיל לחיזוק "עליוני גופם" של המתעמלים. לבד מן ההיבט הרפואי והריפויי שייחס הרמב"ם למשחק בכדור, הוא ראה בו גם מקדם פסיכולוגי חשוב לבריאות הנפש, או כלשונו: "שתגיל הנפש ותשמח בו".
בשנת 1560 התפרסמה תשובתו של הרמ"ף שהתירה את המשחק בכדור, וליתר דיוק את המשחק בטניס בשבת, שהתקיים באולם ספורט מיוחד, ומתשובתו ניתן ללמוד על המעבר במשחק הטניס ממחבט עץ למחבט בעל מסגרת עץ המסורג שתי וערב במיתרים. בחלוף כשבעים שנה מאז פרסם רבי יהודה אריה ממודנה אשר באיטליה את ההיתר לשחק טניס בשבת, ונימוקו – "משום עונג שבת".
בספרות אשכנז, מן המאה ה-14 ואילך, רווח המונח "בית מחול" (tanzhaus), ללמדנו על תנופה שחלה בתחום הריקוד בקרב הקהילות היהודיות, וזו היה בה כדי לעודד את רבי יוחנן לוריא, מחכמי אשכנז, להציע שורה של היתרים הנוגעים לריקודים מעורבים בין המינים, גם בקבוצות וגם בזוגות.
במחצית המאה ה-16 הזדקרה דמותו של בנימין ג'וליילמו דה פיזארו, בכיר מורי הריקוד היהודים שלימד את רזי המחול בבתי שועים ואצילים. בספרו "חיבור על אמנות המחול" הבליט דה פיזארו את המעבר החשוב בין המחול כשעשוע, כיסוד חברתי גרידא לאמנות בפני עצמה. וזו בהחלט תרומה חדשנית מאוד. בחיבורו שוקעו קווי היסוד העיקריים של אמנות הריקוד בהתאמה למקצב מוזיקלי מיוחד.
מלחמת העצמאות
מלחמת העצמאות (נקראת גם מלחמת השחרור, מלחמת הקוממיות, מלחמת תש"ח, ומלחמת 1948; בערבית: حرب فلسطين 1948, תעתיק: חַרְבּ פָלַסְטִין 1948, תרגום: מלחמת פלסטין 1948) החלה ב-30 בנובמבר 1947. בבוקר היום שלאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפות כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל כדי למנוע את יישומה. בכך נפתח השלב הראשון של המלחמה, המכונה לעיתים בשם "מלחמת האזרחים", משום שהלחימה התאפיינה בעימות צבאי מוגבל בין הכוחות הצבאיים של הערבים הפלסטינים לבין כוח המגן העברי של היישוב היהודי בא"י, אף על פי שיחידות מתנדבים מטעם הליגה הערבית (צבא ההצלה), ובהמשך גם מתנדבים מן האחים המוסלמים, השתתפו גם הם בלחימה בצד הערבי. היקף הלחימה הוגבל מאוד בשל נוכחות הצבא הבריטי, שהיה בתהליך של פינוי כוחותיו משטח ארץ ישראל המנדטורית. החל מראשית אפריל 1948 עבר כוח המגן העברי למתקפה באזורים שונים בא"י, ועד השלמת פינוי הצבא הבריטי ותום המנדט, הביסו את הכוחות הערביים הבלתי סדירים, שעמדו מולם.
ב-14 במאי 1948, יומו האחרון של המנדט הבריטי, הכריזה הנהגת היישוב היהודי על הקמת מדינה יהודית בא"י. למחרת פלשו לתחומי ארץ ישראל המנדטורית, הצבאות הסדירים של מספר מדינות ערביות (סוריה, עיראק, עבר הירדן ומצרים) בסיוע כוחות צבא קטנים יחסית מלבנון וערב הסעודית, ובכך החל השלב השני של מלחמת העצמאות. נהוג לחלק שלב זה לשני שלבי משנה עיקריים: בשלב הראשון, שהסתיים עם כניסת ההפוגה הראשונה במלחמה, בלמו כוחות ההגנה (החל מסוף מאי כוחות צה"ל) את המתקפה הערבית, והיוזמה הצבאית הייתה בעיקר בידי הצד הערבי. בשלב השני, שהחל לאחר תום "ההפוגה הראשונה", עברה היוזמה הצבאית לידי צה"ל, והצבאות הערביים נמצאו בעיקר במיגננה. שלב זה התאפיין בשורה של מבצעים של צה"ל, ובתקופות ארוכות של הפוגה, שנכפו על הצדדים הלוחמים על ידי החלטות מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בגיבוי מעצמות המערב.
הלחימה בפועל בין צה"ל, לבין הצבאות הערביים בשטח א"י, הסתיימה כבר בינואר 1949, אך המלחמה תמה רשמית רק ב-20 ביולי 1949, עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון בין ישראל לשכנותיה הערביות, הסכם שביתת הנשק עם סוריה. ישראל ועבר הירדן (ממלכת ירדן של ימינו) היו המרוויחות העיקריות מהמלחמה (לפחות מהבחינה הטריטוריאלית) ואילו ערביי ארץ ישראל היו המפסידים העיקריים. צבאות המדינות הערביות שפלשו לתחומי ארץ ישראל, או נטלו חלק בלחימה, ספגו ברובם מכה קשה, במיוחד הצבא המצרי. ארץ ישראל המערבית נחלקה בין: ממלכת עבר הירדן, שכבשה את יהודה ושומרון; מצרים, שכבשה את רצועת עזה; ומדינת ישראל, שהרחיבה את גבולותיה אל מעבר לשטח שיועד למדינה היהודית במסגרת החלטת החלוקה. ירושלים, שנועדה להיות תחת שלטון בינלאומי, חולקה בין ישראל לירדן: השכונות הערביות במזרח העיר והעיר העתיקה של ירושלים (כולל הרובע היהודי) נותרו בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים, ואילו ישראל השתלטה על החלק המערבי של העיר, כולל מספר שכונות ערביות. בהסכמי שביתת הנשק שסיימו את המלחמה הכירו המדינות הערביות השכנות דה פקטו בגבולות החדשים של ישראל.
במהלך המלחמה ספגו הכוחות הצבאיים של היישוב היהודי בא"י (ממאי 1948 צבא הגנה לישראל) והאוכלוסייה האזרחית היהודית, יותר מ-6,000 הרוגים, כאחוז מכלל האוכלוסייה היהודית בא"י עם פרוץ המלחמה. הכוחות הצבאיים הערביים שהשתתפו במלחמה, והערבים הפלסטינים, ספגו אף הם אבדות ניכרות. בנוסף לכך, במהלך המלחמה נאלצו מאות אלפי תושבים ערבים לעזוב את בתיהם בנסיבות שונות, והפכו לפליטים, ומאות כפרים ערביים ננטשו או נחרבו. לאחר המלחמה נאסרה חזרת רוב הפליטים הערבים לבתיהם, על ידי ממשלת ישראל. אירועים אלה כונו על ידי הערבים בשם "הנכבה" (בערבית: النكبة - "האסון"). כתוצאה עקיפה של המלחמה, הוחמר גם מצבן של הקהילות היהודיות בארצות ערב, ומאות אלפי יהודים שחיו בהן, נאלצו לעזוב אותן בשנים שלאחר המלחמה.
שמות המלחמה.
המלחמה קרויה בשמות שונים. בישראל היא נקראת 'מלחמת תש"ח', 'מלחמת העצמאות', 'מלחמת הקוממיות' או 'מלחמת השחרור', ואילו בפי הערבים היא מכונה 'מלחמת 1948' או 'אסון 1948' (הנכבה של 1948). בשפות אחרות יש המכנים אותה 'המלחמה הישראלית-ערבית 1948', או בשמות דומים. השם הנפוץ ביותר מכוון לתוצאה הישירה של המלחמה - עצמאות ישראל: 'מלחמת העצמאות'.
בשנות ה-50 ביקש דוד בן-גוריון לקרוא למלחמה 'מלחמת הקוממיות', ובכך להדגיש את התקומה ההדרגתית של האומה בהתאם לאתוס הציונות המעשית בה דגלה מפלגת השלטון (מפא"י). מנחם בגין, לעומתו, העדיף את 'מלחמת השחרור', שם המאזכר את מאבק המחתרות בבריטים.
גם בגין וגם בן-גוריון לא קיבלו את מבוקשם, והרוב השתמשו לציון המלחמה בשם 'מלחמת העצמאות' - למשל, בעת בחירת שמות רחובות לצורך הנצחתה. בעיתונות התקופה שימשו שלושת השמות בערבוביה.
בקרב חוקרים ישראלים צעירים רווח המינוח 'מלחמת תש"ח' בגלל היותו פחות טעון פוליטית. עם זאת, יש חוקרים, כמו דוד טל ובמיוחד "ההיסטוריונים החדשים", המעדיפים להשתמש בשם 'מלחמת 1948'. מרדכי בר-און טוען שגם שם זה "נשמע בעברית מתריס ואין הוא נמלט ממטען אידאולוגי בכיוון הפוך".
מחלוקת נוספת נתגלעה בין החוקרים לגבי שלב המלחמה הראשון, עד לסיום המנדט הבריטי; ישנם חוקרים (כמו בני מוריס) המכנים שלב זה 'מלחמת אזרחים', בעוד אחרים כינו אותו 'המלחמה הבין–קהילתית'. זאת משום שהשלטון ומנגנוני הביטחון הרשמיים היו בריטיים, רוב הלחימה התנהלה בין כוחות בלתי סדירים של הצדדים היריבים המקומיים, והיו לה מאפיינים רבים של מלחמת אזרחים. עם זאת, יש הרואים בעייתיות גם במינוח זה, כיוון שמראש לא הייתה זהות לאומית אחת לצדדים הניצים. לכן,
יש המעדיפים שימוש במינוח שלב זה כ'המלחמה הבלתי סדירה'.
רקע.
עד מלחמת העולם השנייה.