בעיה נוספת איתה התמודדו המתגייסים הטריים הייתה אי ידיעת השפה הטורקית (תוֹרְכְּצָ'ה בִּילְמֶיֶנְלֶר - "בלתי יודעים טורקית"). כל הפקודות ניתנו בטורקית וחוסר היכולת להבין חלק גדול מהשפה הביא לחיכוחים בין המתגייסים למפקדים. בניסיון לפתור את הבעיה קיבצו את התלמידים לכיתות לימוד טורקית אולם אלו פוזרו לאחר שהמורה האשים את התלמידים היהודים בהסתרת ידיעת השפה. לעזרת המגויסים באו ראשי הקהילה היהודית באיסטנבול וכן מנהיגי חברת "עזרה", יק"א, בני ברית וההסתדרות הציונית העולמית. אלו הפעילו לחץ על שלטונות גרמניה שהפעילו לחץ על צבא טורקיה לחדש את כתות לימוד הטורקית. ואכן תוך זמן קצר כונסו המתגייסים הישראלים לפלוגה חדשה שנקראה "האדונים העבריים" (הִיבְּרַאנִילֶאר אֶפֶנְדִילֶר). הפלוגה פורקה לאחר 6 שבועות (עם תום של האימון הראשוני) ואת שלבי האימון הבאים עשה כל מתגייס במסגר הפלוגה המקורית שלו.
השירות הצבאי.
בדצמבר 1916 סיימו הקאדטים את קורסי ההכשרה והוסמכו למועמדי קצונה במילואים (זאַבִּיט נַאמְזִיטִי) ונשלחו למערכות הקרב בחזיתות השונות בהן היה מעורב הצבא העות'מאני וביניהן:
ביחידותיהם עסקו רוב החיילים בתפקידים לא קרביים כמו אימון, הדרכה וכמתרגמים בין הגרמנים לטורקים (לאור ידיעת שתי השפות). לפי עדויות החיילים היה יחס הפיקוד הטורקי לקצינים הישראלים הוגן ומקצועי. אולם בשלהי 1917 חל שינוי לרעה ביחס זה בעקבות מספר מקרים שהגבירו את החשד של הטורקים בנאמנותם של הקצינים היהודים:
בעקבות חשדות אלו הועברו רבים מהקצינים לתפקידי מנהלה בהם לא נחשפו לחומרים רגישים. במהלך 1918 הואץ תהליך ההתפרקות של הצבא הטורקי והתגברה כמות העריקים ממנו שעשו דרכם לארץ ישראל. בסיומה של המלחמה בנובמבר אותה שנה נשארו רק חיילים בודדים בשירות פעיל וגם הם שוחררו ב-1919.
מורשתם של המתגייסים לצבא העות'מאני.
רבים מאלו שנטשו את הצבא העות'מאני ב-1918 התגייסו לגדודים העבריים תוך שהם מביאים איתם את ניסיונם הצבאי. גם לאחר המלחמה רבים מהחיילים היו מעורבים בפעילות ביטחונית במסגרת ארגון ההגנה ואחרים.
מטילדה הידאלגו
מטילדה הידאלגו דה פרוסל (בספרדית: Matilde Hidalgo de Procel; 29 בספטמבר 1889 – 20 בפברואר 1974) הייתה רופאה, משוררת ואקטיביסטית אקוודוריאנית. מטילדה הידאלגו הייתה האישה הראשונה שמימשה את זכות הבחירה באקוודור (ובאמריקה הלטינית כולה), וגם הראשונה שהוענק לה תואר דוקטורט לרפואה. הידאלגו נלחמה למען הכרה בזכויות הנשים והיא ידועה כיום כאחת הנשים החשובות בהיסטוריה של אקוודור. בגיל צעיר כבר שלטה בכישורי קריאה וכתיבה וכן בנגינה בפסנתר. בשנת 1973 היא הפכה למשותקת בשל שבץ מוחי, ונפטרה בגואיאקיל ב־20 בפברואר 1974.
קורות חיים.
הידאלגו הייתה לאישה הראשונה שסיימה את לימודיה בבית ספר תיכון באקוודור, האישה הראשונה שהצביעה בבחירות באמריקה הלטינית והאישה הראשונה שכיהנה כנבחרת ציבור במדינה. היא נולדה בלוחה, למשפחה של שישה ילדים שנולדו לחואן מנואל הידאלגו וכרמן נבארו. לאחר שאביה נפטר, אמה נאלצה לעבוד כתופרת כדי לפרנס את ילדיה.
עם סיום לימודיה בכיתה ו', בבית הספר של נזירות הצדקה, אמרה לאחיה הגדול אנטוניו, שהיא רוצה להמשיך ללמוד. אנטוניו פנה לבית הספר התיכון החילוני, ברנרדו ואלדיבייסו, וביקש את אישורם. לאחר ששקל זאת במשך חודש, נאות מנהל בית הספר, אנג'ל רובן אוחדה, לקבלה ללימודים. עם זאת, תגובת הקהילה למהלך זה לא הייתה חיובית במיוחד, והיא נאלצה להתמודד עם התנגדות מצד תושבי העיר בשל כך. לא זו בלבד שהכומר המקומי אילץ אותה להאזין למיסה בעודה עומדת מרחק שני צעדים מחוץ לכניסה לכנסייה, אלא שאמהות אסרו על בנותיהן להתיידד איתה. עם זאת, אִמהּ הגנה עליה נחרצות. למרות כל המכשולים הללו, באוקטובר 1913 היא הייתה הנערה הראשונה שסיימה אי פעם תיכון באקוודור.
כאשר ביקשה להתקבל ללימודים באוניברסיטה המרכזית באקוודור, היא נדחתה על הסף בשל היותה אישה. על פי דיקן הפקולטה לרפואה, היה עליה להתמקד בהקמת בית והבאת ילדים לעולם, ולא בלימודים. לאור זאת היא נסעה בשנת 1919 לפרובינציית אזואי (Azuay), ובסופו של דבר סיימה את לימודיה בהצטיינות ברפואה באוניברסיטת קואנקה. בשנת 1921 היא חזרה לקיטו לאוניברסיטה המרכזית באקוודור, ומאחר וכבר החזיקה בתואר ראשון התקבלה ללימודי הדוקטורט שלה. היא הפכה לאישה הראשונה באקוודור שקיבלה דוקטורט. שנתיים לאחר מכן התחתנה מטילדה עם עורך הדין פרננדו פרוסל, ונולדו להם שני ילדים – פרננדו וגונזלו פרוסל, פרננדו הפך לרופא וגונזלו הפך לאדריכל.
בשנת 1974, בגיל 85, היא נפטרה בגואיאקיל, אקוודור, לאחר סיבוכים תולדת אירוע מוחי קודם. לאחר מותה הוקם בלוחה, עיר הולדתה, מוזיאון לזכרה ולהישגיה.
חיים מקצועיים וזכות בחירה.
במהלך נשיאותו של חוסה לואיס טמאיו, הודיעה שהיא מתכוונת להצביע בבחירות לנשיאות אקוודור בשנת 1924. באותה העת אסור היה לנשים להצביע. הנושא הועמד להתייעצות שרי הממשלה, ובסופו של דבר נפסקה החלטה לטובתה. ב־9 ביוני 1924, הידאלגו הצביעה בלוחה, אקוודור, והייתה לאישה הראשונה באמריקה הלטינית שמימשה את זכותה החוקתית להצביע בבחירות לאומיות, ואת אקוודור למדינה הראשונה ביבשת שהעניקה לנשים זכויות הצבעה.
הייתה חברת המועצה הנבחרת הראשונה של מצ'אלה, וסגנית הנשיא הראשונה של מועצת מצ'אלה. בשנת 1941 היא הפכה לאשה המועמדת הראשונה ולנבחרת הראשונה למשרת סגנית ראש מועצת לוחה, אותה עיר שפעם נחרדה משאיפות הלימוד שלה.
עסקה ברפואה בגואייקיל עד שנת 1949, אז קיבלה מלגה ללימודי רפואת ילדים, נוירולוגיה ותזונה בארגנטינה.
שירים.
מבקרת הספרות ססיליה אנסאלדו בריונס אצרה אוסף של עשרים שירים פרי עטה של מטילדה הידאלגו שפורסמו בספרה של ג'ני אסטראדה, "מטילדה הידאלו פרוסל, ביוגרפיה וספר שירה". כך נודע כי מטילדה הידאלגו נבארו כתבה את שיריה הראשונים כבר בהיותה בבית הספר התיכון ובהמשך באוניברסיטה. היא כתבה על נושאים כמו "פולחן המדע, הערצת הטבע, שבחם של אנשים או תאריכים, מסירות למריאן, מעט שירה על אהבה ונושאים הקשורים בנשים".
חברויות בארגונים.
מטילדה הידאלגו התגברה על קשיים כנגד כל הסיכויים בתקופה בה גברים תפסו את כל מרחבי הכוח, והפכה לאישה הראשונה שזכתה לדוקטורט לרפואה באקוודור ובמקביל, לאשת המקצוע האקדמית הראשונה במדינה, מתוך שלל ההישגים הרבים הנוספים שהשיגה במהלך חייה.
הוקרה.
בשנת 2004 ביים סזאר כרמיניאני, במאי קולנוע וטלוויזיה, את הסרט "מטילדה, אשת המאה". כמעט עשור לאחר מכן, ביים כרמיניאני סרט חדש על מטילדה בשם "האשה הבלתי מנוצחת". סרט זה מתאר את חייה בין השנים 1907 ל־1924, פרק זמן בו התגוררה במצ'אלה.
ב־21 בנובמבר 2019, גוגל הקדישה לה שרבוט דודל לרגל מה שהיה יכול להיות יום הולדתה ה-130.
בראסרי M&amp;R
בראסרי M&amp;R (מכונה "הבראסרי") הייתה מסעדה מסוג בראסרי שפעלה ברחוב אבן גבירול בתל אביב, בין השנים 2002-2021. קבוצת R2M, שבבעלותה הייתה המסעדה, פתחה במקומה סניף של "הדליקטסן", המעדנייה של הקבוצה. המעדנייה שמרה על חלק מהאלמנטים של המסעדה, בהם הבר, השולחנות וחלק מהמנות.
היסטוריה.
את הבראסרי פתחו המסעדנים רותי ומתי ברודו, הבעלים של מסעדת קופי בר, ב-2002. מטרתם הייתה פתיחת דיינר אמריקאי המושפע מבראסרי צרפתי, מעוצב בהשראת אופנת המודרניזם הקלאסי שהתבלטה בשנות ה-30 בתל אביב, פריז וניו יורק. האותיות M&amp;R בשם המסעדה מסמלות את שמותיהם הפרטיים - מתי ורותי. לפני הפתיחה נסע צוות המסעדה בראשות מתי ברודו ללימוד בסבב מסעדות בראסרי בהולנד ובפריז.
העבודה על המסעדה החלה במהלך שנת 2000 בהשקעה של למעלה ממיליון דולרים. במהלך העבודה עליה פרצה האינתיפאדה השנייה, שגרמה לעיכוב של שנה וחצי בפתיחתה. עיצוב המסעדה נעשה על ידי רותי ברודו. הוא כלל צבעים ייחודיים ומנורות משוק הפשפשים בפריז. בעת הפתיחה המתינו מחוץ למסעדה כ-300 איש, שגרמו לפתיחת המסעדה 12 שעות מוקדם מן המתוכנן.
בראשית פעילותה, המסעדה פעלה במתכונת של 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע . בעקבות החלטת בג"ץ לאשר היטל רטרואקטיבי על מסעדות שהעסיקו מבקשי מקלט. במסגרת זו הוטל על המסעדה קנס של 3 מיליון שקלים. במטרה לצמצם הוצאות, ועקב מחסור בכוח אדם זמין, החליטו במסעדה לסגור את דלתותיהם בלילה. החל מפברואר 2018 המסעדה פעלה בימים שבת-רביעי עד השעה 01:00, ובמהלך סוף השבוע המשיכה לפעול במתכונת רציפה.
ביולי 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, רותי ברודו הודיעה על סגירת מסעדת הבראסרי, זאת משום שמרבית עובדיה נדרשו להיכנס לבידוד עקב חשש להידבקות בנגיף. ברודו טענה כי בשל הקושי לקיים את המסעדה בתנאים אלה הם נאלצים לסגור. מדבריה עלה כי מדובר במצב זמני, אך במרץ 2021 הודיעה המסעדה על סגירתה הסופית.
ייחודיות.
כבר בשנותיה הראשונות קיבלה הבראסרי תדמית של נקודת מפגש לידוענים ואח"מים, וכמקום בו בוחרים אנשי תעשיית הבילוי הלילי התל אביבית לסיים את יומם, זאת בזכות הנחה של 40% שניתנת לברמנים, מלצרים ומסעדנים. ברודו זוקפת את המצב הביטחוני ששרר במדינה בעת פתיחת המסעדה, לאחת הסיבות להצלחתה, בכך שהיו מעט מסעדות חדשות שנפתחו באותה תקופה.
במרבית שנותיה הראשונות של הבראסרי, היא הייתה בין המסעדות היחידות שפעלו 24 שעות ביממה בישראל.
הבייקרי.
ליד הבראסרי נפתח בית קפה וקונדיטוריה בשם "הבייקרי", שמספק קינוחים ומאפים למסעדות הרשת וגם מתנהל כבית קפה עצמאי. עם השנים התרחב הבייקרי לרשת חנויות. עד 2020 לבייקרי היו חמישה סניפים בתל אביב.
ביקורות.