מיצ'נר, גם הקדיש חלק ניכר מזמנו לשירות הציבורי. היה מעורב מאוד בפוליטיקה והיה גם חבר בוועדות ציבוריות. הוא גם הפך לנדבן גדול ותרם יותר מ-100 מיליון דולר למוסדות חינוך, תרבות וספרות. בנוסף לכתיבת רומנים, סיפורים קצרים ועיון, מיצ'נר היה מעורב מאוד בסרטים, סדרות טלוויזיה ורדיו.
מיצ'נר היה נשוי שלוש פעמים: פטי קוּן (Patti Koon) מ-1935 עד 1948; ונג נורד (Vange Nord) מ-1948 עד 1955, עם אשתו השלישית מארי יוריקו סבוסאבה (Mari Yoriko Sabusawa) חי כמעט 40 שנה מ-1955 ועד מותה ב-1994. למיצ'נר לא היו צאצאים.
בשנותיו האחרונות חי באוסטין טקסס. חלה באי-ספיקת כליות וטופל בדיאליזה ב-4 שנותיו האחרונות. באוקטובר 1997 מיצ'נר הפסיק את הדיאליזה ונפטר תוך זמן קצר. בן 90 היה במותו. הוא גם נקבר בבית הקברות של מדינת טקסס, אוסטין, טקסס.
קריירה ספרותית.
הקריירה הספרותית של מיצ'נר החלה במהלך מלחמת העולם השנייה. כקצין בחיל הים האמריקאי הוצב בדרום האוקיינוס השקט כהיסטוריון ימי. את ספרו הראשון "ספורי דרום פסיפיק" כתב על סמך חוויותיו מתקופה זו. הספר יצא כשמיצ'נר היה בן 40.
בשנות ה-50 המאוחרות מיצ'נר החל לעבוד כעורך משוטט (roving editor) בתקופון Readers Guide. הוא עזב משרה זו בשנת 1970.
הרומן הוואי, שיצא בשנת 1959 (תורגם לעברית והופיע בשנת 1961 בהוצאת לאשה) התבסס על מחקר היסטורי נרחב. כך גם כל שאר הרומנים שלו היו מבוססים על מחקר מפורט: היסטורי, תרבותי, ואפילו גאולוגי.
ספריו היו בדרך כלל ארוכים מאוד, חלקם היו בני 1000 עמודים ויותר. בספרו מקסיקו האבודה שלי My Lost Mexico הוא מציין שלעיתים היה מתקתק על מכונת הכתיבה 12 עד 15 שעות ביום במשך שבועות, ללא הפסקה. על זאת אמרו מבקריו ש"מיצ'נר כותב לפי משקל".
מיצ'נר היה סופר פופולרי מאוד ובמהלך חייו נמכרו ברחבי העולם כ-75 מיליון עותקים מספריו. בשנת 1996 התפרסמה ביבליוגרפיה של כל מה שמיצ'נר כתב. היא כללה יותר מ-2500 ערכים החל מ-1923 ועד 1995: מאמרים, הקדמות, ספרים ועבודות אחרות.
ספריו גם הפכו למחזות, סרטים וסדרות טלוויזיה. "ספורי דרום פסיפיק" הוצג כמחזמר על בימות ברודוויי (1949) והוסרט ב-1958 וב-2001; "גשרי טוקו רי" הוסרט ב-1953; "סיונרה" ו"עד שירימו עוגן" (1957), "הוואי" הוסרט ב-1966; "יובל המאה" (Centennial) שסיפר את סיפורן של כמה משפחות במערב ארצות הברית הפך למיני סדרת טלוויזיה מוצלחת מאוד ב-1978; "חלל" הפך למיני סדרה ב-1985.
הנצחה, פרסים ואותות הכרה.
בשנת 1984 זכה בפרס פוליצר לסיפורת. בשנת 1971, הוענק למיצ'נר, פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים. מאוקטובר 1972, "ספריית ג'יימס מיצ'נר" באוניברסיטת צפון קולורדו נקראת על שמו. בשנת 1977 העניק לו הנשיא ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית. בשנת 1981 הוענק פרס סנט לואיס לספרות מאיגוד הספריות באוניברסיטת סנט לואיס (SLU), מיזורי. בשנת 1992, קיבל את פרס טובת הכלל מהאיגוד הלאומי לאווירונאוטיקה (NAA). בשנת 1993, קרן הזיכרון של הצי האמריקאי העניקה למיצ'נר את "פרס הימאי היחיד" על שירותו המלחמתי הימי והישגיו הספרותיים. בשנת 1988 ניפתח בעיר הולדתו מוזיאון מיצ'נר לאמנות. בסתיו 1998, הוקמה אגודת ג'יימס מיצ'נר המורכבת מאנשים החולקים עניין משותף ומעריצים את חייו ויצירתו של מיצ'נר. בשנת 1998, מלון ראפלס בסינגפור קרא לאחת מהסוויטות על שם המחבר, לזכר חסותו וחיבתו למלון. במאי 2008, שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול דואר, 59¢, ב'סדרת האמריקאים הדגולים'. בנוסף זכה ללוח הקדשה עגול בשדרת הסופרים של סידני מטעם שר האמנויות של ניו סאות' ויילס.
להקת-על
פרדריק סטוק
פרדריק סטוק (Frederick Stock; 11 בנובמבר 1872, ייליך גרמניה - 20 באוקטובר 1942) היה מנצח ומלחין אמריקאי ממוצא גרמני.
כילד החל סטוק בהכשרתו המוזיקלית אצל אביו, מנצח תזמורת צבאית. בגיל 14 התקבל פרדריק סטוק לקונסרבטוריון של קלן ללימודי כינור וקומפוזיציה. אנגלברט הומפרדינק היה בין מוריו שם ווילם מנגלברג היה בין חבריו לכיתה. לאחר סיום הקונסרבטוריון בשנת 1890 התקבל סטוק לתזמורת העירונית של קלן ככנר. בשנת 1895 הוא נפגש עם תיאודור תומאס, מנהלה של התזמורת הסימפונית של שיקגו, אז בראשית דרכה, ומי שישפיע רבות על עתידו של סטוק. תומאס, שביקר אז בגרמניה לחפש מועמדים מתאימים לגיוס לתזמורתו, הזמין את סטוק למבחן קבלה ונתן לו משרת ויולן בתזמורת שיקגו. אלא שתומס לא איחר לעמוד על כך, שהויולן החדש שלו הוא גם מנצח מחונן מאוד ובשנת 1900 קידם אותו לדרגת עוזר מנצח. לאחר מותו הפתאומי של תיאודור תומאס בשנת 1905, קיבל עליו פרדריק סטוק את משרת המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו. בשלב הראשון מילא את התפקיד על בסיס זמני בלבד, אך בשנת 1911, ורק לאחר שהוועד המנהל של התזמורת נכשל בנסיונותיו למשוך למשרה מנצחים כמו גוסטב מאהלר, הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, קרל מוק ופליקס מוטל, בין השאר, התמנה לבסוף למנהל מוזיקלי קבוע.
בניהולו של סטוק הייתה תזמורת שיקגו לאחת התזמורות הראשונות במעלה בארצות הברית. היא פיתחה צליל ייחודי בכלי נשיפה ממתכת, שאפשר להבחין בו כבר בהקלטות הראשונות של התזמורת. סטוק, תומך נלהב במוזיקה חדישה, עודד את ביצוע יצירותיהם של מלחינים, שנחשבו למודרניים בימים ההם, ביניהם מהלר, ריכרד שטראוס, סטרווינסקי (שהסימפוניה בדו שלו נכתבה לפי הזמנת התזמורת ליובל החמישים שלה), פרוקופייב (שהקונצ'רטו השלישי שלו לפסנתר נוגן בהשמעת בכורה עולמית בשיקגו, עם המלחין ליד הפסנתר), הולסט, קודאי (שהקונצ'רטו שלו לתזמורת נכתב להזמנת סטוק), מיאסקובסקי, סוק, וולטון, אנסקו ועוד רבים אחרים. בשנת 1916 הקליטה התזמורת, בניצוח סטוק, את קובץ התקליטים הראשון שלה לחברת קולומביה. היו אלה ההקלטות הראשונות מאז ומעולם שהקליטה תזמורת אמריקאית בניצוחו של מנהלה המוזיקלי. בהמשך עברה התזמורת אל חברת RCA ויקטור, חזרה אל קולומביה ובסופו של דבר עשתה את הקלטותיה האחרונות בניצוחו של סטוק, בעונת 2–1941, עם RCA ויקטור. הקלטת האולפן האחרונה של סטוק, הסימפוניה השלישית בסי מינור של ארנסט שוסון, יצאה למכירה לאחר מותו, בשנת 1943.
סטוק, מנצח שהמעיטו בערכו, לא היה דמות זוהרת כמו סטוקובסקי, ניקיש או טוסקניני. אורח הניצוח של סטוק טשטש את חשיבותו הוא על הדוכן ונועד להרחיק את תשומת לב המאזינים מן המנצח ולקרבם אל המוזיקה עצמה. אין זאת אומרת, שהיה מנצח משעמם, כפי שיעידו תקליטי וגנר, צ'ייקובסקי, גליאר, ברהמס ואחרים בניצוחו. צניעותו של סטוק מנעה ממנו לקצור תשומת הלב, תהילה וכבוד מצד המאזינים.
את הקלטותיו, הקשות להשגה בעידן התקליטורים, אפשר למצוא לסירוגין ב"בידולף" וב"דנטה/ליס" וכן באתר הרשת של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
תקופת כהונתו בת שלושים ושבע השנים של פרדריק סטוק כראש התזמורת הסימפונית של שיקגו נפלה באורכה רק מזו של יוג'ין אורמנדי בתזמורת פילדלפיה. זמן קצר לאחר מותו של סטוק, נבחר דזירה דפו ליורשו.
פרדריק סטוק ייסד את התזמורת האזרחית של שיקגו, התזמורת המכינה הראשונה בארצות הברית הקשורה בתזמורת סימפונית חשובה, בשנת 1919. מטרתה היא לגייס מוזיקאים קדם-מקצועיים ולהכשיר אותם להיות נגני תזמורת ברמה גבוהה.
תיאודור תומאס
תיאודור תומאס (Theodore Thomas;
11 באוקטובר 1835 - 4 בינואר 1905), מוזיקאי ומנצח אמריקאי ממוצא גרמני. הוא נחשב למנצח התזמורת האמריקאי הראשון, שזכה לפרסום ולתהילה.
תומאס נולד בהנובר, גרמניה, לאב כנר, שתרם לחינוכו המוזיקלי. בגיל 6 ניגן בכינור בקונצרטים. בשנת 1845 היגרה משפחתו לארצות הברית, אך שם נקלעו לקשיים כספיים.
בשנת 1854 הצטרף לפילהרמונית של ניו יורק ויצא לסיורים עם מוזיקאים מפורסמים ככנר.
בשנת 1861 ארגן לו תזמורת משלו, שניגנה באירבינג הול. בהמשך ייסד את התזמורת הסימפונית של שיקגו.
תיאודור תומאס מת בשיקגו, אילינוי.
קרב א-זלאקה
קרב א-זלאקה (בערבית الزلاقة, בספרדית ובמקורות נוצריים מכונה הקרב batalla de Sagrajas – קרב סגראחאס) נערך ב-23 באוקטובר 1086, בין מנהיג המוראביטון יוסוף בן תאשפין ואלפונסו השישי, מלך לאון.
יוסוף בן תאשפין נענה לקריאתם של שלושה ממנהיגי אל-אנדלוס (עבד השלישי אל-מועתמיד ואחרים) וחצה את מצר גיברלטר לאנדלוסיה עם 7,000 לוחמים מהמוראביטון. הוא הצעיד את צבאו לצפונה של אל-אנדלוס עד שהגיע אל א-זלאקה. צבא המוראביטון תוגבר מלוחמים מכל מקום באל-אנדלוס וצבאו גדל לכדי 30,000 איש.
אלפונסו השישי מקסטיליה הגיע לשדה הקרב עם כ-60,000 לוחמים. שני המנהיגים החליפו ביניהם מסרים לפני הקרב. יוסוף בן תאשפין הציע אחת משלוש האפשרויות לאויבו: להתאסלם, לשלם מס גולגולת (בערבית ג'יזיה) או להילחם.
אלפונסו השישי בחר להילחם במוראביטון. הקרב החל ביום שישי עם שחר בהתקפה של הקסטליאנים. יוסוף בן תאשפין חילק את צבאו לשלוש דיוויזיות. הדיוויזיה הראשונה בפיקודו של עבד השלישי אל-מועתמיד כללה 15,000 לוחמים, הדיוויזיה השנייה בפיקודו של יוסוף בן תאשפין כללה 11,000 לוחמים, והדיוויזיה השלישית כללה 4,000 לוחמים שחורים מאפריקה נושאים חרבות הודיות ורומחים ארוכים. הדיוויזיה בפיקודו של עבד השלישי אל-מועתמיד נלחמה בכוחותיו של אלפונסו עד אחר הצהריים, ואז הצטרפו לקרב יוסוף בן תאשפין והדיוויזיה שלו וכיתרו את אלפונסו השישי ולוחמיו. כוחותיו של אלפונסו נתקפו בעתה והחלו לסגת, אז הורה יוסוף בן תאשפין לדיוויזיה השלישית מצבאו לתקוף ולסיים את הקרב.