לימוד ספרים עתיקים מתרבויות שונות, מסעות בהם התגלו ארצות חדשות, הרחבת אופקים, כל אלו הביאו את אנשי הרנסאנס להרגיש כאזרחי העולם, ולתפיסה קוסמופוליטית או לאומית אוניברסלית. המשורר הפורטוגזי קמואש חגג באפוס הפנטסטי "הלוזיאדות" את מסעות מגלי הארצות הפורטוגזים ובראשם גילוי הודו על ידי ואסקו דה גאמה. בשיר העשירי, סירנה לוקחת את דה גאמה לפסגת הר, ומראה לו את "מכונת העולם" (מושג המדמה את היקום לשעון ואת הבורא ליוצר שעונים), חזיון נשגב בו היקום כולו נראה בבת אחת (בהתאם למבנה הקוסמוס של תלמי). ביצירה יש מתח מתמיד בין האדם כמיקרוקוסמוס שברירי, "אדם יסודו מעפר", המסוגל להתגבר על מכשולים בעזרת השמיים, עוז, וגבורה, ולהגיע להישגים גדולים; לבין סכנת נפילתו אם משתעבד לכוחות הסמויים של הטבע.
באפוס הקומי "אורלנדו המטורף", מאת המשורר האיטלקי אריוסטו, המתרחש ביבשות אירופה אפריקה ואסיה על רקע מלחמה ימי-ביניימית בין נוצרים ומוסלמים, הגיבורים נעים כל הזמן בין ארבעה ממדים, פעמים רבות סותרים זה לזה, של עולם הרומנסה: אהבתם לאהובתם, מידותיהם הטובות כאבירים, חובתם האזרחית למלכם/מדינתם, ואמונתם. טאסו כתב על השיר כמיקרוקוסמוס ב"דיאלוגים על השירה": "כבעולם קטן, אנו קוראים על אוגדות צבאות, הנלחמים ביבשה ובים, הכובשים ערים, ובהיתקלויות ובקרבות, המתחרים, המתארים רעב וצימאון, סערות, שריפות, מופתים". לכאורה היצירה כאוטית, אך באמת מסודרת להפליא: קוסמוס סטואי, בו עלילות-המשנה נעות במעגלים סביב עלילות ראשיות, והעלילות הראשיות נעות במעגלים סביב המרכז: טירופו של אורלנדו.
האפוס כבד-הראש "מלכת הפיות", מאת המשורר האנגלי אדמונד ספנסר, מעין עולם אבירים רומנטי המבוסס על זה של "אורלדו המטורף", הוא מיקרוקוסמוס אפלטוני אידיאלי מופשט, וגם אלגוריה היסטורית-פוליטית, של אנגליה האליזבתנית בזיקה לאנגליה של המלך ארתור ואביריו. האפוס גם אלגוריה תאולוגית-פילוסופית-מוסרית לאדם כמיקרוקוסמוס (לדוגמה, האביר של הספר הראשון מסמל איש המחפש קדוּשה, משימתו לשחוט את דרקון החטא; הוא מודרך על ידי אונה, המסמלת את האמת; אך מופרד ממנה על ידי תחבולות ארכימאגו, המסמל צביעות, ונופל לדואסה, המסמלת אמונה שקרית, מובל על ידיה לבית הגאווה, ממנו הוא בקושי מצליח להימלט; אונה מוגנת על ידי אריה, הכח השכלי; שניהם מתגברים על קורסקה, אמונה עיוורת, ועל אבסה, אמונות טפלות; אונה מאוימת על ידי סאנס לויי, היעדר חוק, וניצלת על ידי סאטירים, אנושות פרימיטיבית; בינתיים האביר נשבה על ידי אורגוליו, גאווה דתית, ולוציפרה, גאווה ארצית, וניצל על ידי אונה והנסיך ארתור, המסמל חסד שמיימי; הוא כמעט נופל קרבן לענק, המסמל ייאוש, ומאבד את גבורתו וביטחונו המוסרי; אונה לוקחת אותו לבית הקדושה, שם הוא עושה תשובה ומתחזק על ידי אמונה, תקווה, וצדקה; חי חיי הגות ומתחזק לקראת ביצוע משימתו; הוא מצליח לשחוט את דרקון החטא, ומתוגמל בנישואין לאונה).
בתקופה המודרנית.
היצירה השייקספירית.
בעבור שייקספיר, תיאטרון הגלוב היה דגם של תבל, רעיון של מקרוקוסמוס, עולם הבמה עליה המיקרוקוסמוס משחק את תפקידיו, כל העולם במה.
במחזות של שייקספיר, בהתאם להשקפה האליזבתנית, העולם הארצי כמקרוקוסמוס משקף את נפשות הדמויות כמיקרוקוסמוס, ובמיוחד את הנפש של הדמות הראשית. כך, לדוגמה, יער ארדן הפסטורלי של "כטוב בעיניכם" את הרגישות הרעננה והתבונה הקלילה והמאשרת של רוזלינד, ממלכת דנמרק הקודרת והרקובה את המלנכוליה של המלט, החורף האימתני הסוער של "המלך ליר" את נפשו המיוסרת של ליר, הררי וולס הירוקים של "סימבלין" את אצילות נפשה של אימוג'ן, האי הקסום של "הסערה" את חכמתו של פרוספרו. הפגישה בין רומיאו ויוליה, בתמונה החמישית של המערכה השלישית של המחזה, מיקרוקוסמוס של מפגש לילה ויום כעלות השחר.
המלט ברוך הכישרונות, קוריולנוס גיבור המלחמה, טימון איש החסד, פרוספרו החכם, נעשים למבקרים חריפים של האנושות, ביודעם כי בני האדם רחקו מלהיות מיקרוקוסמוס. כך אומר המלט:
ודברי ביקורת נוקבים של טימון על כפיות הטובה של החברה האתונאית/אנושית:
להבדיל מטימון הפורש ליערות בהעדיפו חייתו יער פראיות על בני אדם, פרוספרו נאלץ לגלות עם בתו לאי, מקום שנהיה למיקרוקוסמוס אוטופי של החברה האנושית (ושל היצירה השייקספירית בכללותה). שם הוא מבין כי קסמו האוורירי, איזו מוזיקה שמיימית שרכש, אינו אלא אשליה. ולהבדיל מריצ'רד השני, ברוטוס, המלט, מרקוס אנטוניוס, טימון, הנכשלים איש איש בדרכו; דווקא על ידי הוויתור על קסמיו, פרוספרו שב למעמדו הקודם. בעולם השייקספירי המאמץ המלאכותי של אנשי-צורה להיות מיקרוקוסמוס מגלה להם את קטנותם, בעוד הצניעות הטבעית של נשים חסודות מאפשרת להן להיות מיקרוקוסמוס אמיתי: רוזלינד, דמות של אהבה נכזבת במסורת השירה הפסטורלית, הופכת במחזה "כטוב בעיניכם" לשדכנית הגורמת אושר לעצמה ולאחרים; איזבלה, דמות של נזירה חסודה, מצילה בתבונתה וחסידותה את אחיה ועוזרת לכונן דוכסות של חנינה וצדק; אימוג'ן מתמודדת בקלילות מעוררת-השתאות עם סיטואציה קשה, דומה לזו של המלט, ומביאה ברכה לכל; הרמיון מצליחה בסבלנותה להשיב את השלום לביתה ולממלכתה; ומיראנדה, הוי מיראנדה! כך משבח פרדיננד את מיראנדה (דמות אשה אידיאלית):
ההומור האנגלי של שלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
בלשון אנגלית המילה הומור פירושה ליחה, ובמהלך המאה ה-16 קיבלה משמעות עיקרית נוספת: מזג, מצב-רוח. שייקספיר השתמש במילה הומור 141 פעמים, בעיקר במחזות שחיבר בשנים 1600-1597; בן ג'ונסון השתמש בה 236 פעמים; הרבה יותר פעמים מאשר הופעתה אצל משוררים אנגלים שקדמו להם.
תאוריית ארבעת המזגים (ארבע הליחות) הייתה פופולרית באנגליה של שלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, אזי חוברו ספרים רבים על הנושא: ספרי תאוריה; ספרי עזר למשוררים ליצירת דמויות; ספרי מוסר שתיארו מזגים מפוקפקים כדי לבקר את נימוסי התקופה; וספרי ביקורת חריפים, לרוב של פוריטנים, כנגד הומור.
במחזה "הנרי הרביעי" שייקספיר נעזר בלימוד מעמיק של תאוריית המזגים על מנת לאפיין את דמויותיו: המלך הנרי הרביעי מלנכולי, הנסיך האל אופטימי, הוטספר רגזן, סר ג'ון פאלסטאף פלגמטי. המזג הקבוע של אדם בלידתו מושפע מהשתנות מזגים דינמית, טבעית וחברתית, במהלך חייו. שייקפיר הרחיב את תאוריית המזגים, בהתאם לזיקה בין אדם וטבע, כלומר בין מיקרוקוסמוס ומקרוקוסמוס, באופן הבא:
במחזות האליזבתנים אזכורים רבים לתאוריית המזגים. כך במחזה "ההילולות של סינתיה": "יצור של מזג כה מושלם ונעלה... הוא לעולם אינו פנטזיונר מלנכולי, ולא עצל לפעול, ולא קל דעת, ולא נוח לכעוס". בדמויות הממוצעות המזגים מוזגו כך שאחד מהמזגים דומיננטי, מה ששימש כר נרחב ליצירת דמויות קומיות הומוריסטיות. בן ג'ונסון ביסס את הקומדיות שלו, החל מ-"כל איש במזגו" ואילך, על ניתוח עמוק של נימוסי תקופתו בעזרת הרעיון הכללי של תאוריית המזגים: נטייה של מזג. הוא לא הסתפק בכך, אלא הוסיף הסברים וניתוחים מפורטים של דמויות באמצעות הקדמות או בפי דמויות נוספות, מציג את כלי מלאכתו לקהל על מנת שיעריך את אמנותו.
בשירה האנגלית של המאה ה-17 והחצי הראשון של המאה ה-18.
בהשפעת הרנסאנס, לתפיסת המיקרוקוסמוס מקום מרכזי בשירה של ג'ון דאן ושל ג'ורג' הרברט.
בשנת 1632 יצא לאור האפוס האלגורי האוטופי "אי הארגמן" מאת המשורר האנגלי פיניאס פלטשר, יצירת הספרות המפורטת ביותר על האדם כמיקרוקוסמוס, בה התכונות האינטלקטואליות של האדם מאונשות והמבנה של גוף האדם מתואר על ידי תיאורי נוף (האדם - אי, העצמות - הרים, הורידים והעורקים - נהרות ארגמן; השכל, הלב והכבד - ערי האי החשובות).
בשירה המקודמת של ג'ון מילטון, מצב-הרוח השמח, שבשיר "אלגרו", מיקרוקוסמוס לבבי של יום / עולם הטבע הכפרי / הרמוניה ארצית, ומצב-הרוח המלנכולי, שבשיר "פנסרוסו", מיקרוקוסמוס שכלי של לילה / עולם האידאות השמיימי / מוזיקה דתית. באפוס "גן העדן האבוד" יש התאמה בין שכלם של המלאכים ושל האדם כמיקרוקוסמוס לבין העולם מקום משכנם כמקרוקוסמוס. לפיכך, לכאורה גירוש אדם וחוה מגן-עדן מבטא ריחוק, או חוסר התאמה, בין המקרוקוסמוס למיקרוקוסמוס, אלא שהמלאך מנחם את האדם, שעל ידי שיוסיף, בהתאמה לכל מה שלמד, מעשים ואמונה ומידות טובות ואהבה, יקנה גן-עדן פנימי, מאושר יותר, משמע שכך המיקרוקוסמוס ישוב להיות תואם ביתר שאת למקרוקוסמוס.
באפוס "העונות" מאת ג'ון תומסון, יש הקבלה בין תקופות הנערות, הבחרות, הבגרות, והזיקנה של האדם כמיקרוקוסמוס לבין עונות השנה של הטבע כמקרוקוסמוס, ובין עונות השנה כמיקרוקוסמוס לבין מהלך הדורות מבריאה לגאולה כמקרוקוסמוס.
בספרות המדעית והאזוטרית והפילוסופית של המאה ה-17 והחצי הראשון של המאה ה-18.
במאה ה-17 נעשו ניסיונות ליצור מדע חדש של מקרוקוסמוס-מיקורוקוסמוס המבוסס על אמת דתית (כגון קפלר, ניוטון), תוך שימוש במתמטיקה לגילוי חוקי המקרוקוסמוס. בשנת 1617 רוברט פלאד הוציא לאור את הספר הנרחב "היסטוריה של העולם הראשי והמשני", פילוסופיה אלכימית של שני העולמות, השמימי והארצי, המבוססת על מקורות תנכיים והרמטים. לדעת איש האשכולות תומאס בראון, כל אדם הוא מיקורוקוסמוס ונושא את העולם כולו סביבו; א-להים ליקום, כיקום לאדם, כרחם לעובר.
בפילוסופיה של לייבניץ, המונאדות מיקרוקוסמוסים של היקום כולו.
מאמצע המאה ה-18 ואילך.