הבחינה נכתבת על ידי ה-College Board, ארגון הגג של האוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית, ומתקיימת שבע פעמים בשנה בארצות הברית וכן במועדים שונים ברחבי העולם (ארבע פעמים בשנה בישראל, בחודשים מרץ, מאי, אוקטובר ודצמבר). הבחינה כוללת 154 שאלות בארבעה פרקים (פלוס משימת כתיבה רשות), אשר מתחלקים לשני תחומים:
כל אחד משני התחומים, אנגלית ומתמטיקה, מקבל ציון הנע בין 200 ל-800. הציון הכולל במבחן, הוא סכום של שני הציונים הללו ולכן נע בטווח של 400 עד 1600.
ציונים.
כשבועיים לאחר הבחינה מתקבלים הציונים. כל נבחן מקבל 6 ציונים: מתמטיקה (הטווח נע בין 200–800), קריאה (200–800), חיבור (2–12) וכתיבה (200–800), האחרון נקבע לפי ציון משוקלל של ציון החיבור ושני פרקי הכתיבה בבחינה.
הציון הממוצע במתמטיקה הוא 515, בקריאה 501 ובכתיבה 493. הממוצע של המתקבלים לאוניברסיטאות ה"מובילות" (הרווארד, ייל, פרינסטון וכדומה) גבוה בהרבה - על-פי מחקר של חברת "פרינסטון רוויו" מאוגוסט 2009, ממוצע ה-SAT בעשרת המוסדות המובילים היה כ-2300 (סכום שלושת התחומים).
קרסון הואיי-יו, ילד פלא שנכנס ללימודי אוניברסיטה בגיל 11 קיבל ציון SAT של 1770 (באותה תקופה מרווח הציונים היה עד 1600).
הכנה למבחן.
עשרות חברות ברחבי העולם עוסקות בקורסי הכנה וספרים ללימוד עצמי. בתחום חומרי ההכנה ל-SAT, שלוש חברות מתחלקות בכ-90% מהשוק: Barrons, Kaplan ו"פרינסטון רוויו". ניתן גם למצוא תוכנות ומשחקים להכנה, מכשירי PDA ללימוד עצמי, יישומונים לטלפונים חכמים, ואפילו קיימים משחקי נינטנדו ופלייסטיישן ללימוד SAT. בישראל יש מספר חברות מקומיות העוסקות בהכנה למבחן זה.
SAT-II.
קיים גם מבחן נוסף - SAT Subject Test (מבחן SAT נושאי) - אשר נקרא גם SAT-II. מבחן זה עוסק בנושא ספציפי מהתיכון והוא אינו חובה ברוב האוניברסיטאות. ניתן להיבחן במבחן SAT-II בנושאים מדעיים, ספרות ושפות.
מרתה וושינגטון
מרתה דנדריג' קאסטיס וושינגטון (באנגלית: Martha Dandridge Custis Washington; 13 ביוני 1731 – 22 במאי 1802) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון והגברת הראשונה של ארצות הברית (תואר שניתן לה לאחר מותה - בעוד שבחייה נקראה "הליידי וושינגטון").
ביוגרפיה.
מרתה וושינגטון נולדה בקרבת ויליאמסבורג שבוירג'יניה בשם מרתה דנדריג' ושם החיבה שלה היה פטסי ("Patsy"). היא הייתה בתו הבכורה של בעל המטעים קולונל ג'ון דנדריג' (1700–1756) ופראנסס ג'ונס (1710 - 1785).
מאמה למדה כל מה ש'נחוץ לנערה ממעמדה לדעת'עד שתגיע לפרקה. היא למדה ניהול משק בית נרחב. בישול על אח פתוח, שימור פירות וירקות, אפייה, גידול גן ירקות, המלחת ועישון בשר. יצירת סבון, כביסה וגיהוץ בגדים, תפירה ותיקון בגדים, סריגת גרבי צמר, יצירת שמיכות טלאים, צביעת חוטים ובדים, ניקוי וקישוט הבית, טיפול בילדים, רקיחת תרופות צמחיות וריפוי פצעים קטנים, להתנהג על פי המקובל, ויצירת רקמות יפות. כשנערה באה מבית 'יותר טוב' כמו זה שמרתה נולדה בו, היא עשויה הייתה גם לקבל שיעורי מוזיקה, ריקוד, ציור, רכיבה על סוסים, קריאה וחשבון.
בגיל 18 נישאה מרתה לדניאל פארק קסטיס (Daniel Parke Custis) - בעל מטעים עשיר המבוגר ממנה ב-20 שנה, ונולדו להם ארבעה ילדים: מהם בן ובת שנפטרו בילדותם – דניאל (1751–1754) ופרנסס, וכן בן ובת נוספים: ג'ון (ג'קי) פארק קסטיס (1754-1781) ומרתה פטסי פארק קסטיס (1756–1773). קסטיס נפטר בשנת 1757 והותיר את וושינגטון אלמנה עשירה.
לאחר שנתיים נישאה מרתה לקולונל ג'ורג' וושינגטון ב-6 בינואר 1759, והם עברו לגור יחד במאונט ורנון. לבני הזוג וושינגטון לא היו ילדים משותפים, והם גידלו את ילדיה של מרתה מבעלה הראשון ואת נכדיהם.
כבעלת אחוזת מאונט ורנון, מרתה פיקחה על האחוזה, בדקה את התפריט היומי, את המטבח, גני הירק והנוי, בדקה את בית עישון הבשר, את חצר העופות ופיקחה על טווי החוטים, הסורגות, התופרות והעבדים שאותם לימדה לתפור בגדים. היא אירחה מסיבות ודאגה שהאורחים והמבקרים יחושו בנוח ויקבלו את כל צורכיהם. בתוך כל זאת היא תמיד המשיכה בעיסוק האהוב עליה רקמה. הירא יצרה כמה וכמה ריפודי כיסאות שקיימים עד היום באחוזת מאונט ורנון.
וושינגטון נלוותה לבעלה בעת קרבות מלחמת העצמאות האמריקנית ושהתה עמו במחנה הצבא בתנאים קשים ביותר בואלי פורג'. מרתה התיידדה עם שאר נשות הקצינים וארגנה יחד עמן קבוצה שבמסגרתה הן תיקנו בגדים, יצרו בגדים וסרגו גרביים שהיו מאוד נחוצים לחיילים.
היא התנגדה לבחירתו של בעלה לנשיא ארצות הברית, ואף לא נכחה בטקס השבעתו לנשיא (ב-30 באפריל 1789). למרותה התנגדותה, שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית ואירחה בביתה את הנכבדים והשגרירים שבאו לבקר את הנשיא.
מותה והנצחתה.
וושינגטון נקברה במאונט ורנון ב-22 במאי 1802. ב-1831 הועבר קברה ממקומו המקורי לקבר על גדת נהר הפוטומק.
בשנת 1902 הייתה וושינגטון לאישה הראשונה שהונצחה בבול דואר של ארצות הברית.
עמדתה של מרתה וושינגטון בעניין העבדות.
בעת שמרתה וושינגטון התגוררה במושבת וירג'יניה הייתה העבדות חלק בלתי מבוטל מכלכלת המדינה. מרתה מעולם לא הסתייגה מהעבדות ולא טענה לחוסר מוסריות העבדות. בחוות בעלה הראשון - דניאל פארק קרטיס היו עבדים רבים שעבדו עבורו. לאחר מות בעלה, ואף שוושינגטון ניהל את האחוזה, ניהול העבדים באחוזה היה בידיה של מרתה, אשר החזיקה בהם כנאמנה של רכוש בנה - ג'ון קרטיס.
ידוע כי מרתה הביעה מורת רוח רבה כאשר שפחה שלה (אוני או אונה ג'אג' - Oney או Ona Judge) נמלטה מהאחוזה. הביוגרפית פטרישה ברידי, כותבת בספרה משנת 2005: "מרתה לא הבינה מדוע בחרה השפחה לברוח".
ההיסטוריון הנרי וינק בספרו משנת 2004: "אל לא מושלם: ג'ורג' וושינגטון, עבדיו והקמת אמריקה" כותב כי מרתה וושינגטון החזיקה בבעלותה אחות למחצה שלה בשם אן דנדריג' (Ann Dandridge) כשפחה. לדברי וינק, עובדה זו הביאה לסלידתו של וושינגטון מהעבדות, והחלטתו לעת זיקנה לשחרר את כל עבדיו. ההיסטוריונית פטרישה ברידי סבורה כי לא הייתה למרתה אחות למחצה וכי מדובר באגדה אורבנית.
כרמליה
פונט אוון
פונט אוון (Pont Aven) היא עיירה במחוז פיניסטר שבחבל ברטאן בצרפת. נכון לשנת 1999 מנתה העיירה 2,960 תושבים.
ב-1866, קבוצת ציירים (בעיקר אמריקנים) שחיפשו מפלט מיוקר המחיה של פריז, נמשכו לאורח החיים של אנשי ברטאן וליופיו הטבעי של האזור והתיישבו בכפר פונט אוון שלחופי האוקיינוס האטלנטי. ב-1886 הצייר ארמנד ז'ובה דובאל שהתגורר שם המליץ על פונט אוון בפני הצייר פול גוגן שהחליט להתגורר שם גם הוא.
הצייר אמיל ברנאר הצטרף אל פול גוגן באותה שנה, וב-1888 הגיעו רודריק אוקונור, פול סרזייה וציירים נוספים. פול גוגן התגורר בפונט אוון מ-1886 עד 1891 להוציא מסעות לפנמה, לאי מרטיניק ושהייה בת חודשיים עם הצייר וינסנט ואן גוך בעיר ארל שבפרובאנס. בפונט אוון הוא עמד בראשה של קבוצת ציירים פוסט אימפרסיוניסטים. פונט אוון הפכה למקום מושבו של מה שנודע אחר כך כבית הספר לאמנות בת זמננו.
הנהר אוון הזורם דרך העיירה שימש כמרכזו של מיזם אמנות שנפתח באוגוסט 2006 ונמשך חודש ימים.
אינץ'
אינץ' (מאנגלית: Inch; נכתב גם אינטש; מסומן על ידי formula_1 או ", בגרמנית: Zoll, ולעיתים גם בעברית משתמשים ב"צול") היא יחידת מידה לאורך השווה ל־2.54 סנטימטרים, חלק ממערכת היחידות המכונה "מערכת היחידות הבריטית" המשמשת בבריטניה, בארצות הברית ובמדינות בודדות נוספות.
נהוג לייצג את יחידת המידה אינץ' בעזרת תגיים (″ double prime) מימין למספר, לדוגמה 4″ הם 4 אינץ'. (בעוד שגרש בודד מציין רגל (יחידת מידה) - 12 אינצ'ים)
אורכים הקטנים מאינץ' מציינים בשברים 1/2, 1/4, 1/8, 1/64 וכו'.
המרה.
אינץ' אחד שווה ל־2.54 סנטימטרים.
12 אינצ'ים הם רגל, ו־36 אינצ'ים הם יארד.
יחידת חלוקה נוספת המשמשת לעיתים למידות קטנות כגון קוטר חוטים, היא מיל (mil) החלק ה-1,000 של האינץ' השווה ל-0.0254 מילימטר או 25.4 מיקרומטר. באנגליה יחידה זו נקראת Thou או point.
שימושים מיוחדים.
אינץ' משמש כיחידת מידה לצגים ברחבי העולם, גם במדינות שבהן נהוגה השיטה המטרית - גודל המסך הוא אורכו באינצ'ים מפינה לפינה באלכסון. בניגוד למדידות שונות שבהן ממירים מידות באינץ' ליחידות מידה גדולות יותר כגון רגל, כאשר מודדים מסכים לא נוהגים להמיר את יחידת המדידה וכך מופיעות מידות מסך כגון 40 אינץ'.
נהוג להשתמש באינץ' גם לציון הקוטר של כלי ירייה, בעיקר מקלעים.
בישראל מידות הבגד מופיעות לעיתים תכופות באינץ', בעיקר כשמדובר בסחורה אמריקנית ובריטית.
האינץ' כיחידת שטח.
אף שהאינץ' הוא יחידת אורך, הרי במחלקות המודעות בעיתונים בישראל הוא משמש כיחידת שטח, למדידת שטחן של מודעות. זאת כיוון שרוחב המודעה קבוע (רוחב טור בעיתון), ולכן מודעה של אינץ' פירושה מודעה שגובהה אינץ' אחד, והיא משתרעת על טור אחד בעיתון. דוגמה לכך מופיעה ב, שבו נאמר על מודעות המתפרסמות בעיתונים יומיים, בשבועונים או בירחונים: "מודעה לא תהא גדולה מ־40 אינץ׳".
אינץ' וצול.
צול (Zoll, המילה הגרמנית לאינץ') היא יחידת מדידה שמשמשת בעיקר למדידת קוטר חיצוני נומינלי של צינורות.
הערכים של המידות הנומינליות היו של הקוטר הפנימי של צינור שהיה סטנדרטי ובעל דופן של כ-4 מ"מ. כיום בישראל המילה "צול" משמשת רק כמידה נומינלית לקוטר חיצוני של צינור לפי הסטנדרט הבריטי המוגדר בטבלה:
מיל.