הסוויטות, רי"ב 806-811, הן אוסף של שש סוויטות לצ'מבלו ככל הנראה אוסף הסוויטות הראשון שהלחין באך, הערכות מקובלות שהאוסף הולחן סביב 1715 או בין השנים 1718–1720. האוסף נכתב בהשפעת אוסף דומה שהלחין שארל דיופאר וראה אור לראשונה ב-1701,אמסטרדם. באך העתיק האוסף בין השנים 1709–1714. הכינוי "אנגליות" אינו מעיד על אופי הסוויטות ההולמות דווקא את הסגנונות האיטלקי והצרפתי, הן בסדר הריקודים והן בבחירת הקישוטים. מספר סברות הועלו באשר למקור הכינוי בהיותן הזמנה של אציל אנגלי (השערה נטולת מקורות) או כהוקרה של המלחין לדיופאר ששמו נודע דווקא באנגליה ופחות בארץ מוצאו. להוציא הסוויטה הראשונה, כל הסוויטות בעלות מבנה זהה (השוו לאוספי הסוויטות המתקדמים יותר) פרלוד, אלמנד, קוראנט, סרבנד, מינואט או בורה או פספייה או גבוט וג'יג, בעוד שהסוויטה הראשונה בעלת פרקי קוראנט ודאבל (וריאציות על הקוראנט השני) כפולים. כמו כן להבדיל מיתר הפרלודים ההולמים תבנית הפרק המהיר בקונצ'רטו גרוסו, הפרלוד בסוויטה הראשונה קצר (כמחצית מאורך היתר) ונכתב על נושא מקורי של דיופאר. הפרלודים כולם כתובים במשקל מוקפד.
סוויטות צרפתיות (לכלי מקלדת) (812-817).
הסוויטות, רי"ב 812-817, הן אוסף של שש סוויטות לצ'מבלו.
פרטיטות (לכלי מקלדת) (825-830).
הפרטיטות, רי"ב 825-830, הן אוסף של שש סוויטות לצ'מבלו אשר פורסמו מ-1726 עד 1730 בתור "Clavier-Übung I" (תרגילים למקלדת מס' 1). הן היו היצירות הראשונות של באך שפורסמו, וכן היו הסוויטות האחרונות למקלדת שהולחנו על-ידו, בנוסף ל-6 סוויטות אנגליות (רי"ב 806–811) ו-6 סוויטות צרפתיות (רי"ב 812–817).
רולאן גארוס
רולאן גארוס (בצרפתית: Roland Garros; 6 באוקטובר 1888 - 5 באוקטובר 1918), טייס צרפתי ואחד מחלוצי הטיסה במטוסי קרב במלחמת העולם הראשונה.
חייו.
גארוס היה טייס ידוע עוד לפני המלחמה. ב-1913 הוא התפרסם כשהיה הראשון לחצות את הים התיכון בטיסה ישירה. שנה לאחר מכן התגייס לצבא צרפת. בשלב מוקדם של המלחמה הוא הכיר בצורך לחסוך מהטייס את פעולת הירייה הידנית, והתקין מכונת ירייה בחזית מטוסו. כדי שהכדורים לא יזיקו למדחף, הוא הרכיב מדחף משוריין במטוסו ואף התקין עליו לוחיות מתכת שיסיטו את הכדורים במקרה של פגיעה, מה שאפשר לירות דרך המדחף ללא חשש לחיתוכו על ידי הכדורים, אך הפחית את יעילות המדחף. גארוס, שהיה הראשון לטוס במטוס בו הותקנו המגנים, הפיל שלושה מטוסים גרמניים בעזרת היכולת החדשנית לירות ישר לפנים.
ב-18 באפריל 1915 הופל מטוסו והוא נאלץ לדאות לנחיתה בצד הגרמני. הוא לא הספיק לשרוף את מטוסו אשר נפל בידי אנטוני פוקר ואנשי צוותו, שבחנו את הטכנולוגיה החדשה ומיהרו להבין את היתרון בירי לפנים ממכונת ירייה מקובעת, לעומת כלי נשק מוחזקים בידי הטייס שהיו נהוגים עד אז. פוקר וציוותו לא חיקו את המערכת הצרפתית של הגנה על המדחף, ופיתחו במקום זאת מתאם הקושר את מנגנון המקלע לסיבוב המנוע, ומבטיח על ידי כך תזמון מתואם בין פעולת המקלע למצב המדחף, דבר שהבטיח שהכדורים לא יפגעו בלהבי המדחף. כתוצאה מהחידוש הזה התהפכו היוצרות וחיל האוויר הגרמני שלט בשמיים והפיל מטוסים רבים. עד סוף המלחמה יכולת הירי לפנים ממקלע מקובע פותחה על ידי כל הצדדים הלוחמים.
גארוס הצליח לברוח ממחנה שבויים גרמני בפברואר 1918 ולשוב לשורות הצרפתים. בקרב אוויר בו השתתף ב-2 באוקטובר דיווח על שתי הפלות נוספות, אך רק אחת מהן אושרה ונרשמה לזכותו. ב-5 באוקטובר 1918 הופל מטוסו מעל ווזיאר שבחבל ארדן והוא נהרג.
גארוס נחשב לעיתים בטעות לאלוף ההפלות הראשון, אך כאמור עומדות לזכותו ארבע הפלות מאושרות, כאשר נהוג לכנות "אלוף הפלות" טייס שהפיל חמישה מטוסי אויב. הוא היה חלוץ בתחומו, וכנראה טייס הקרב האמיתי הראשון.
הנצחה.
ב-1920 נקרא על שמו אצטדיון רולאן גארוס, מרכז טניס שמארח את אליפות צרפת הפתוחה בטניס, אחת מארבע תחרויות הגרנד סלאם. התחרות עצמה קיבלה עם השנים באופן בלתי פורמלי את השם רולאן גארוס. כמו כן נקרא על שמו נמל התעופה הבינלאומי של ראוניון.
ניקולא פוקה
ניקולא פוקה (בצרפתית: Nicolas Fouquet; 27 בינואר 1615 - 23 במרץ 1680) היה מדינאי צרפתי.
חייו.
אביו, פרנסואה פוקה, היה חבר הפרלמנט של פריז. למד בבית ספר של הישועים בפריז, ואחר כך למד משפטים והוסמך כפרקליט. ב-1633 קנה לו אביו משרה כחבר הפרלמנט של העיר מץ בחבל לורן שבצפון מזרח צרפת. על פי דרישת הקרדינל רישלייה הכין מסמך משפטי שהצדיק את כניסת הצבא הצרפתי לחבל לורן. ב-1638 נעשה חבר במועצת העיר ננסי שהייתה בירת חבל לורן. ב-1640 נישא למארי פורשה, נישואין שבעטיים זכה לנדוניה כספית גדולה. בפברואר 1641 רכש אחוזה כפרית מדרום לפריז. באוגוסט של אותה שנה אשתו נפטרה אחרי שילדה לו בת. ב-1644 נתמנה לאינטנדנט של העיר גרנובל שבדרום מזרח צרפת, וב-1648 לאינטנדנט של פריז. האינטנדנטים היו פקידי מדינה בעלי סמכויות בשטחי המשפט, המשטרה והכספים, ובעלי זכות לגבות מסים עבור אוצר המדינה.
ב-12 ביולי 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה, וניקולא פוקה העמיד את שירותיו לרשותם של הקרדינל מזראן ושל העוצרת אן מאוסטריה. בעת המצור על פריז (ינואר - מרץ 1649), עסק בענייני אספקה לעיר הנצורה. כאשר מזראן נאלץ לעזוב את פריז ב-1652, נשאר פוקה בפריז ודיווח למזראן על הנעשה בעיר. ב-6 בפברואר 1653 חזר מזראן לפריז ולמחרת מינה את פוקה לשר האוצר יחד עם אבל סרביין. ענייני הכספים של בית המלוכה נמצאו בכי רע. לא ניתן היה לשלם לחיילים ולעמוד בהוצאות הגבוהות של חצר המלכות. החל ב-1654 נאלצו מזראן, סרביין ופוקה להשתמש באוצרותיהם הפרטיים על מנת להחזיר מלוות שניתנו לבית המלוכה על ידי האצולה. באמצעות החזר מלוות אלה ועושרו הרב, הצליח פוקה לרכוש מחדש את אמונם של אנשי האצולה, שהמשיכו לממן את הוצאות בית המלוכה בצורת הלוואות חדשות לאוצר המדינה.
בתפקידו כשר האוצר ניקולא פוקה היה חייב להמציא כספים רבים למלך לואי הארבעה עשר, כדי לממן את מלחמותיו ואת החזקת חצרו המפוארת. הוא לווה מן האצולה נגד ביטחונות של רכושו הפרטי. בשיתוף פעולה עם האינטנדנטים ניקולה פוקה כשר האוצר צבר הון עתק ונחשב לאדם העשיר ביותר בצרפת. ב-1657 העסיק אדריכלים וציירים מפורסמים כדי לבנות ולקשט ארמון מפואר מוקף בגנים באחוזתו שמדרום לפריז. הוא רכש חפצי אמנות יקרים וספרים עתיקים ובהם: התנ"ך, התלמוד והקוראן. המחזאים קורניי ומולייר והמשורר לה פונטיין התארחו בטירתו ופיארו אותה בנוכחותם. הוא קיים גם חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, לה פונטיין, מאדאם דה סבינייה ומדליין דה סקודרי.
ב-17 באוגוסט 1661 הזמין פוקה את המלך לטירתו המפוארת. ששת אלפים המוזמנים סעדו את לבם בצלחות כסף וזהב. המלך קינא בעושרו הרב של פוקה, ומינה את ז'אן-בטיסט קולבר לבחון את מקורות הכנסותיו. קולבר דיווח למלך שהמדובר בשחיתות בקנה מידה לא יאומן. משהצטברה עדות מכרעת בדבר מועל ידו של פוקה, ציווה המלך לעצרו (5 בספטמבר 1661). נערך משפט שנמשך שלוש שנים. מאדאם דה סבינייה, לה פונטיין וידידים אחרים של פוקה עשו כמיטב יכולתם כדי להוכיח את חפותו, אך המסמכים שהתגלו בטירתו גרמו להרשעתו בדין. הוא נידון לגלות ולהחרמת כל רכושו, אך המלך שינה זאת למאסר עולם. ניקולה פוקה ישב בכלא 16 שנה במבצר פינרול בהרי האלפים בפיימונט (כיום בצפון איטליה), שם נפטר ב-1680.
הלנה חצקלס
הלנה חַצְקֶלֶס (כאצקעלעס) (25 ביולי 1882 – 26 בינואר 1973) הייתה סופרת יידיש, מתרגמת ומחנכת.
קורות חיים.
הלנה חצקלס נולדה בקובנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), זכתה להשכלה בעיר, וסיימה בה את הגימנסיה לבנות. יצאה לסנקט פטרבורג להשלמת לימודיה באוניברסיטה, ושם הצטרפה לתנועת "הבונד". היא שמרה אמונים כל חייה לרעיונות ה"בונד". תחת שמה המחתרתי "רחל", חצקלס הפכה לפעילה ניידת של התנועה ונסעה מעיר לעיר לארגן יהודים צעירים לתנועה המהפכנית.
בשנת 1905 עברה חצקלס מקובנה לווילנה, לאחר שהשתחררה מתקופת מאסר שנגזרה עליה בשל פעילותה בבונד. בווילנה התמסרה להקמת רשת חינוך יהודית של בתי ספר עממיים, לימדה בבתי הספר הללו וניהלה גימנסיה לבנות. בעשור השנים שבין 1920 לשנת 1930 יצא שמה כמחנכת מעולה, המחנכת ברוח המהפכה, והיא גם השתתפה בעריכת כתב עת יידישאי פדגוגי, ברוח ה"בונד" והמשטר הסובייטי. גם פעילותה כמורה מדריכה ומנהלת בסמינר למורים יהודים בווילנה הייתה מוקדשת לניסיון להשתלב בעולם המהפכה הרוסית.
חצקלס יצאה לסיור בכמה מארצות אירופה בראשית שנות ה-40. במסעה הגיעה גם לארץ ישראל, ביקרה בכמה מוסדות לימוד והתעמתה עם החינוך הציוני. עם הפלישה הנאצית לפולין וההסכם בין הסובייטים לנאצים, נמלטה הלנה חצקלס עם משפחתה למרכז אסיה. לאחר הניצחון הסובייטי שבה לווילנה בשנת 1945, והתמסרה לשיקום והצלת שרידי החינוך היהודי בעיר ובליטא. היא הקימה, בין השאר, מעונות לילדים יהודיים שהוריהם נספו בשואה. בשנת 1947 זכתה הלנה חצקלס בעיטור הסובייטי הנכבד "אות לנין", ובהוקרת המשטר. היא הטביעה את חותמה על חינוך הילדים היהודים בברית המועצות, והייתה לאחת המעצבות של מערכת החינוך היידישיסטית הנאמנה ללא גבול למשטר.
חצקלס פרסמה קרוב לעשרים כרכים ביידיש: סיפורים, ספרי לימוד ותרגומים של סופרי אירופה. בין השאר תרגמה מיצירתם של הקטור מלו, לוסי פיץ'-פרקינס, ארווין סטיפנסון, פייר ז'יל סטאל, ואחרים. לעברית לא תורגם שום ספר מספריה.
חצקלס נפטרה בגיל 90 בקובנה.
ראב&quot;ם
הראב&quot;ם
רבי אברהם בן משה
קורה כריסטיאנסן