בילדותו יונה היה רועה צאן, ומאוחר יותר החל ללמוד קרוא וכתוב באמהרית ולימודי קודש בבית הכנסת המקומי של ליקה כהנת ברוך אדהנן. ב-1921 ביקרו בוולקה ד"ר יעקב פייטלוביץ' ופרופ' תאמרת עמנואל, וכאשר עזבו את הכפר, יונה הצטרף אליהם והחל ללמוד בבית הספר העברי שבאדיס אבבה. ב-1923 נשלח בוגלה יחד עם עוד ארבעה נערים ללמוד בבית הספר תחכמוני שבירושלים, כעבור שנתיים עבר בוגלה יחד עם מקוריה צגיה ללמוד בפרנקפורט שבגרמניה. ב-1929 החל ללמוד במכון אשר (Institute Ascher) שב ב-Bex שבקנטון וו שבירתו לוזאן שבשווייץ. לאחר מכן למד בבית הספר של כי"ח שבפריז, צרפת. ב-1931 שהה יונה בוגלה בגרמניה ולמד לקראת תואר ראשון באוניברסיטת היידלברג. עם פתיחתו המחודשת של בית הספר היהודי באדיס אבבה, נקרא יונה לשוב לאתיופיה טרם סיום לימודיו על ידי ד"ר פייטלוביץ ופרופ' תאמרת.
ב-1931 שב לאתיופיה כדי לשמש מורה בבית הספר העברי תחת הנהלתו של עמנואל.
עם כיבוש אתיופיה בידי איטליה ב-1936, בית הספר סבל מקשיי תקציב ויונה וחברו הטוב היילו דסטה סייעו בתחזוקו עם גיוסם לצבא עבר הניהול למנגיסטו יצחק עד שנסגר. יונה גויס לחיל הרפואה ושימש כמתורגמן בצלב האדום האתיופי. עם חזרת השלטון האתיופי ומכיוון שבימים ההם בית הספר באדיס אבבה היה סגור, נאלץ יונה לחפש משרה אחרת. וב-1941 יונה נבחר לנהל את מחלקת התרגום במשרד החינוך. יונה נבחר למשרה זו בזכות כישרונו יוצא הדופן לשפות ושליטתו בצרפתית, עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, איטלקית, אמהרית, געז, שפת אורומו, תיגרינית. תפקידה של המחלקה אותה ניהל היה לתרגם ספרי לימוד שונים משפות אירופיות לאמהרית ולהפיצם לכלל בתי הספר. בשנת 1945 נישא לטַיִיטוּ קֵלְקֵלה ונולדו לזוג נולדו שמונה ילדים: אפרים, זכריאס (זאוודו), רות, אסתר, עמנואל, ישעיהו, ישראל ואליאס.
במקביל לעבודתו במשרד החינוך, המשיך יונה לעסוק בנושאי הקהילה ונפגש עם אישים מאתיופיה וישראל על מנת להטיב את מצבם של יהודי אתיופיה במקום מושבם באתיופיה. עם הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, יונה החל לפעול ביתר מרץ להקמת מוסדות חינוך ברחבי אתיופיה ללימוד כללי, לימודי יהדות ועברית, דאג לפתיחת מרפאות, הקמת בתי כנסת ומרכזים חקלאיים ובמקביל פעל במרץ תוך יצירת קשר עם גורמים ישראליים לקראת עלייה למדינת ישראל. ביתא ישראל סבלו מאוד על רקע יהדותם משכניהם וכן מהמיסיון שניסה להמיר את דתם, ויונה יחד עם הקייסים ומנהיגי הקהילה פעלו יחד לשיפור תנאיהם של בני הקהילה.
כאיש הסוכנות: 1978-1953.
ב-1953 התפטר מתפקידיו בממשלה והחל ללמד בבית הספר העברי שהוקם באסמרה למען ביתא ישראל, שבוגריו הראשונים נשלחו יותר מאוחר ללמוד בישראל בכפר הנוער כפר בתיה. כשחזרו נערי כפר בתיה לאתיופיה, נסגר בית הספר באסמרה ובמקומו קמו בתי ספר נוספים בכפרים היהודיים. יונה בוגלה היה המייסד והמנהל של בתי הספר היהודים באתיופה של הסוכנות היהודית.
ב-1966 הוזמן והשתתף בטקס חנוכת המשכן הכנסת החדש.
בישראל: 1987-1979.
ב-1979 הורתה הממשלה האתיופית לסגור את בתי הספר של אורט בטענה של פעילות לאומית-ציונית. מורי בתי הספר היו מבוקשים ורבים מהם יצאו את גבולות המדינה דרך סודאן והגיעו לישראל.
בימים אלה חייו של יונה היו בסכנה, ולאחר ניסיונות שונים להעלותו ארצה, גם על ידי מדינת ישראל, הוא הצליח להשיג אשרת יציאה בעזרתו של איילה גולטה, ביתא ישראל שהתגורר באדיס אבבה, אשר שימש כערב. בסיועו של גראנום ברגר, נשיא ארגון הסיוע לביתא ישראל בארצות הברית, נרכשו כרטיסי הטיסה. לבסוף, ב-19 באוקטובר 1979, עלו יונה, אשתו ובתו לטיסה מאדיס אבבה לאתונה ולמחרת הגיעו לישראל. עם הגעתו לישראל פעלו בה כבר ארגונים למען עליית הקהילה, הצטרפותו של בוגלה לקריאות העלייה חיזקה והעלתה את המודעות. ב-15 בנובמבר נאם בוגלה באספה הכללית של הפדרציה היהודית במונטריאול ושבה נכחו כ-3,000 ממנהיגי יהדות צפון אמריקה, והסביר את הצורך בעלייה המונית דחופה של בני קהילתו. בזכות נאומו התקבלה באותו היום החלטה היסטורית להכרה בזכויותיהם של ביתא ישראל כשאר יהודי התפוצות. ב-1984 זכה יונה לראות חלק מבני הקהילה שכה אהב ודאג לה, עולים לישראל במסגרת מבצע משה. יונה עבר בין מרכזי הקליטה לקבל את העולים החדשים ולברך אותם.
באוקטובר 1985, התקיים טקס במעמדו של שלמה הלל – יושב ראש הכנסת, חברי כנסת, שגריר ארצות הברית בישראל, אורחי כבוד ומנהיגים של ביתא ישראל. בטקס זה קיבל יונה את אות הנגיד תוך הוקרה עבור שנות פועלו, על המאבקים הארוכים והקשים שניהל, על כך שעודד ונתן תקווה לעמו בזמנים שבהם לא הייתה תקווה באופק ועל כך שפעל לאורך כל הדרך ללא משא פנים תוך אמונה שלמה לזכויותיהם של ביתא ישראל.
יונה בוגלה נפטר ב-19 באוגוסט 1987 בגיל 79 ונקבר ליד מורו, פרופ' עמנואל בחלקת גדולי האומה בהר המנוחות בירושלים, סמוך לקברו של הנשיא השני יצחק בן צבי.
ספרים ומאמרים.
Jewish calendar 5728 of the Beta Israel (Falasha) School in Ethiopia / prepared by Yona Bogale
[Jerusalem] : The Jewish Agency Department for Torah Education and Culture in the Diaspora, [1966]
Addis Ababa : Berhannena Selam Press, 1944.
תרפ"ד, עמ' ב-ג ; ה' אדר ב' תרפ"ד, עמ' ב-ג.
תפסת מרובה לא תפסת
תפסת מרובה לא תפסת (במלואו "תפסת מרובה לא תפסת - תפסת מועט תפסת") הוא ניב שמשמעותו שמי שמנסה לקחת כמות לא סבירה (או להשיג יותר מדי) עלול שלא להצליח, או לאבד את מה שהשיג, ולהישאר בלי כלום.
מקור הביטוי.
מקור הביטוי הוא בדברי רבי עקיבא בספרא:
כלל זה מובא בכמה מקומות בתלמוד בהם הוא מבאר מדוע דרשת חז"ל נפסקה כמות קטנה ולא כמות גדולה. למשל, במסכת ראש השנה מבארת הגמרא שאת קרבן הראיה של חג השבועות אפשר להביא במשך ששת הימים שלאחר החג, בדומה לחג הפסח, ולא במשך שבעת הימים שלאחר החג, כפי הדין בחג הסוכות.
הגמרא משתמשת בכלל זה כדי להסיק שהגודל המינימלי של אוכל המקבל טומאה הוא בגודל ביצת תרנגולת דווקא ולא ביצה יותר גדולה.
בתלמוד הבבלי כתוב המקור המלא: "תפשת מרובה לא תפשת, תפשת מועט תפשת". הכלל מובא בעניין רוחב הכפורת שהתלמוד מסתפק בה ומביא את הכלל שהכפורת צריכה להיות בעובי של הכלי המועט ובכך קבעו חכמים שעוביו של הכפורת היא טפח.
יש ראשונים שכתבו שהכלל מתקיים רק כאשר לדבר המרובה אין קצבה, או כאשר הדבר המועט הוא החומרא. ויש שכתבו שהכלל נלמד ממקום שאין לו קצבה, אבל הוא חל גם במקומות שיש קצבה וגם לקולא.
ליאון דיציאן
ליאון דיציאן (17 בנובמבר 1911 - 1 במרץ 1984) היה חבר הכנסת ואיש ציבור.
חייו.
דיציאן נולד ב-17 בנובמבר 1911 בעיר יאנוב שבפולין, אז בשליטת האימפריה הרוסית. למד באוניברסיטה במשך שנתיים, והוסמך מאוחר יותר לעורך דין.
דיציאן נבחר לכנסת השמינית ב-1973 מטעם הליכוד. בין פעילויותיו הציבוריות, היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות וחבר במוסדות המרכזיים של המפלגה הליברלית.
נפטר ב-1 במרץ 1984.
מתתיהו דרובלס
מתתיהו (מתי) דרובלס (20 באפריל 1931 - 21 באוקטובר 2018) היה חבר הכנסת ויושב ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, אשר פעל רבות לפיתוח מפעל ההתנחלויות.
ביוגרפיה.
דרובלס נולד בוורשה בירת פולין ב-1931. הוא התייתם מאמו לפני מלחמה. בסוף 1940 נכנס, יחד עם משפחתו, לגטו ורשה. ב-1942 נלקח אביו, ודרובלס, באותה עת בן ה-11, נשאר עם אחותו בת ה-13 ואחיו בן ה-9. בפברואר 1943 נמלטו השלושה מהגטו ובמשך שנתיים נדדו ביערות ובכפרים. בתום המלחמה הגיעו לאיטליה ונכנסו לבית הילדים, בית שיזופולי, של ילדי סלבינו. קרובי משפחה שגרו בארגנטינה הזמינו את דרובלס אליהם לבואנוס איירס, שם השלים השכלה תיכונית והיה חבר בית"ר.
דרובלס עלה לישראל ב-1950 יחד עם גרעין מבוא ביתר. בשנת 1955 היה קצין שלטון בית"ר וב-1956 התחיל לפעול במחלקת ההתיישבות של תנועת החרות. ב-1967 נבחר ליושב ראש משקי חירות בית"ר ובתפקידו זה הוביל את פעילות התנועה בהקמת שבעה יישובים חדשים מעבר לקו הירוק. בבחירות לכנסת השביעית הוא הוצב במקום ה-28 ברשימת גח"ל ונכנס לכנסת ב-1972, עקב פטירתו של יוסף ספיר.
באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
ב-1978 מונה לראש החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית במקביל לרענן ויץ, ובתפקידו זה פעל רבות לפיתוח ההתנחלויות ביהודה ושומרון. בין היתר הפיק, עם היכנסו לתפקידו, את "תוכנית האב לפיתוח ההתיישבות ביהודה ושומרון לשנים 1983-1979" אשר היתוותה את מדיניות ממשלת הליכוד וההסתדרות הציונית העולמית בנושא ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. באוקטובר 1981, הציג את "תוכנית המיליון", תוכנית ליישוב מיליון יהודים ביהודה ושומרון תוך שלושים שנה.
דרובלס כיהן כנגיד חברת אוצר התיישבות היהודים וחבר בוועדת הדירקטוריון שלה החל מ-1987, וכן כחבר הנהלת יד ושם.
בשנים 1994–2012 שימש יו"ר הארכיון הציוני המרכזי. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 בירושלים, עיר מגוריו, שובץ במקום ה-10 האחרון והסמלי ברשימת הליכוד לעיריית ירושלים. בשנת 2011 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות.
דרובלס נפטר ב-21 באוקטובר 2018, ונקבר במבוא ביתר.
וילהלם צייסר
וילהלם צייסר (בגרמנית: Wilhelm Zaisser; 20 ביוני 1893- 3 במרץ 1958) יו"ר השטאזי בין השנים 1950–1953.