איש הבעת'.
אל-בכר התקבל לאקדמיה הצבאית בעיראק ב-1938 לאחר ששימש כמורה בבית ספר יסודי במשך שש שנים.
הוא השתתף במרד פרו-נאצי בעיראק ב-1941, נאסר והוכרח לפרוש מהשירות הצבאי. ב-1957 התקבל בחזרה לצבא, וב-1958 היה חלק מקבוצת הקצינים שהפילו את מונרכיית השושלת ההאשמית.
הוא אולץ לפרוש שוב מהצבא ב-1959 בשל חשד כי הנהיג מרידה בעת'יסטית במוסול של קבוצת קצינים שהיו מעוניינים בהידוק הקשרים בין הרפובליקה הערבית המאוחדת לבין עיראק.
ב-1963 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון. אל-בכר היה ממנהיגי ההפיכה שהפילה את השלטון הצבאי של עבד אל-כרים קאסם. עשרה חודשים לאחר ההפיכה מונה אל-בכר לתפקיד ראש ממשלת עיראק. אולם שלטון מפלגת הבעת' היה קצר ימים, וכבר בנובמבר 1963 נאלץ בכר לפנות את מקומו, בשל הפיכת נגד של אל"ם עבד א-סלאם עארף, אלא שהוא נותר בתפקיד סגן הנשיא במשטר זה.
בינואר 1964 סולק מתפקידו כסגן הנשיא, אך המשיך לעמוד בראש מפלגת הבעת'.
ב-1968, בסיוע מצרי, הצליח אל-בכר לבצע הפיכה פנימית במשטר, ולהדיח את עבד א-רחמן עארף, אחיו של הנשיא הקודם, שירש את אחיו לאחר מותו בתאונת מסוק ב-1966. עארף עזב את משרתו לאחר שהבין כי הצבא תומך באל-בכר, וזה האחרון מונה לנשיא הרביעי של עיראק. הוא היה הדמות הבולטת במפלגת הבעת' וזכה לכינוי "מנהיג המהפכה".
נשיא עיראק.
לאחר הפיכת הבעת' השנייה מונה סדאם חוסיין לתפקיד סגן יו"ר מועצת הנהגת המהפכה, השני בחשיבותו רק לנשיא. אף על פי ששימש רק כסגן, השפעתו של סדאם על מדיניות החוץ והפנים בתקופת נשיאותו של בן דודו בכר הייתה ניכרת. החלטות הרות גורל כגון היחס לכורדים והשתתפות עיראק במלחמת יום כיפור, הוכתבו על ידי סדאם. סדאם גם התנהל כראש המדינה הרשמי לעיתים קרובות, הוא היה המדינאי העיראקי שביקר בברית המועצות כדי להדק את היחסים עימה, והוא היה החותם מטעם עיראק על הסכם אלג'יר עם איראן במרץ 1975.
המשטר העיראקי רצה בהתקרבות לברית המועצות לאור השינוי במצב האסטרטגי מול איראן (שחששה מאז ומעולם מפלישה רוסית), עסקאות הנשק הצפויות ועוד. ביקורו הרשמי הראשון של סדאם חוסיין נערך במוסקבה בפברואר 1972. ביקורו של ראש ממשלת ברית המועצות אלכסיי קוסיגין בבגדאד הסתיים בחתימת הסכם על ידידות ושותפות ב-9 באפריל 1972. הוסכם על שיתוף פעולה נרחב בין המדינות בתחום הצבאי והכלכלי.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הוכנסה המפלגה הקומוניסטית לממשל בעיראק. עם זאת, הצעד המשמעותי ביותר שבוצע לאחר ההסכם היה הלאמת חברת הנפט העיראקית ב-1 ביוני 1972. התאגיד, "Iraq Petroleum Company" היה שייך למספר מדינות מערביות. התחייבות הסובייטים להחליף את השוק המערבי, אותו איבדה עיראק בעקבות צעד זה, היא זו שאיפשרה את ההלאמה.
רכש אמצעי הלחימה של עיראק מברית המועצות הסתכם ב-1.5 מיליארד דולר מיום חתימת ההסכם עד 1975. הוא כלל הכפלת מספר הטנקים והנגמ"שים והגדלה של כ-10 אחוזים של חיל האוויר. חיזוק חיל הרגלים והשריון מעיד על חששו של המשטר ממרידה פנימית של הכורדים, שלאחר ההסכם העיראקו-סובייטי חיזקו את קשריהם עם איראן המלוכנית ועם ארצות הברית.
הממון הרב שהושג מההלאמה וממשבר הנפט העולמי הושקע בעיקר במודרניזציה של הצבא והפניית משאבים רבים לפיתוח התעשייה הצבאית.
במלחמת יום כיפור שלחה עיראק חיל משלוח גדול מצבאה לחזית רמת הגולן. שבוע לאחר תום המלחמה הוציאו העיראקים את כוחותיהם מסוריה, תוך מתיחת ביקורת על הסכמת דמשק להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 338 ו-339.
מול הכורדים.
בתקופת שלטונו של בכר החריף העימות בין המשטר בבגדאד לכורדים, שדרשו הקמת אוטונומיה בצפון עיראק. נראה כי המדיניות הוכתבה במידה רבה על ידי סדאם חוסיין, שבחר לנקוט בקו תקיף יותר כלפי התנועה הלאומית הכורדית, בתקווה לחסל את מרידותיהם שאיימו על השלטון הערבי. בשנת 1969 נכנס המשטר למשא ומתן חשאי עם מצטפא ברזאני, ובמרס 1970 הצדדים הגיעו להסכמה על "המניפסט של מרס". במסגרת ההסכמה הוכרה זכותם של הכורדים לאוטונומיה, והוכרז על הגדלת ייצוג הכורדים בגופי הממשל. הכורדים מצידם התחייבו לנתק את קשריהם עם איראן (שסיפקה להם נשק וממון כדי להחליש את עיראק ולהפחית את האיום מכיוונה) ולשלב את המיליציה שלהם (הפשמרגה) בצבא עיראק. עם זאת, המשטר לא עמד בהתחייבותו בשאלת האוטונומיה הכורדית, גירש אלפי כורדים ממוצא איראני מתחומי עיראק ועודד הגירת ערבים לעיר הנפט הכורדית כרכוכ. המשא ומתן שנמשך בין הצדדים התפוצץ במרץ 1974 והמרד הכורדי התחדש ביתר שאת. החל מסתיו 1974 הצבא העיראקי לא הצליח להמשיך בהתקדמותו נגד המורדים בשל חוסר הצלחתו לנתק את קווי אספקת אמצעי הלחימה לכורדים מאיראן ומסוריה. עלות הלחימה הייתה גבוהה מאוד - כארבעה מיליארד דולר, בשל הפגיעה האנושה באספקת הנפט מהצפון, וכ-60,000 חיילים עיראקים הרוגים בשנת לחימה. מעבר לכך, רכישות אמצעי הלחימה מברית המועצות לא הצליחו למלא מחסור קשה בצבא עיראק בפצצות ובפגזים.
על כן היה חשוב למשטר הבעת' להפסיק את התמיכה האיראנית במחתרות הכורדיות. המגעים בין שתי המדינות החלו באוקטובר 1974, ובמרץ 1975, לאחר פגישת מדינות אופ"ק באלג'יר, נפגשו השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין. ב-6 במרץ חתמו הצדדים על הסכם אלג'יר, במסגרתו ויתרה עיראק על תביעותיה על מחוז ח'וזסתאן במערב איראן, המאוכלס בערבים, והסכימה להזזת הגבול הימי בין המדינות מערבה, כך שלעיראק נותרו רק כ-15 מייל מהחוף של השאט אל-ערב. בתמורה, התחייבה איראן לפיקוח הדוק על גבולה, כדי למנוע מעבר אמצעי לחימה לעיראק, קרי לכורדים.
יומיים לאחר החתימה על ההסכם פסקה איראן מסיועה לכורדים, וכעבור שבועיים הושלם הדיכוי האלים של המרידה הכורדית.
פרישה ומוות.
על אף שבכר לא היה מנהל מדיניות הפנים, החוץ והביטחון בשנותיו האחרונות בשלטון, לא מיהר המושך בחוטים, סדאם חוסיין, לצאת מאחורי צלו של פטרונו. לאחר שהצליח לבסס את ירושתו באופן בלתי מעורער בחיסול כל יריביו הפוליטיים במפלגת הבעת' ובצבא, היה סדאם מוכן לקחת את מושכות השלטון. ב-16 ביולי 1979 הודיע אל-בכר על פרישתו עקב בעיות בריאות, ומינה ליורשו את חוסיין. מיד לאחר תפיסת השלטון הודיע חוסיין על חשיפת קנוניה להפלת השלטון בשורות המפלגה ובכירים אחרים במשטר, והורה על הוצאתם להורג של 96 איש. מותו של אל-בכר באוקטובר 1982 בבגדאד לא זכה לפרסום רב.
נוזהאת קצב
בית יציב
בית יציב (על שם יצחק יציב) הוא מרכז קהילתי בבאר שבע, השוכן בקמפוס גוסטב לוואן, יחד עם פארק קרסו למדע. בית יציב הוקם בשנת 1953 כאכסניית נוער לצד מרכז לימודי, וכיום מתנהל כקמפוס חינוכי הנותן גם שירותי אירוח. המבנה נמצא בבעלות קרן רש"י ועיריית באר שבע. המוסד כולל בית הארחה, כיתות לימוד וחדרי ישיבות. במרכז מתקיימים ימי עיון וכנסים ויש בו סידורי הסעדה ולינה למשתתפים.
בית יציב שואף לשרת את האוכלוסייה בארץ במיקוד בדרום ובצפון תוך שהוא מהווה גורם מוביל ומרכזי בבנייה והפעלת תוכניות חינוכיות בתחום המדע והטכנולוגיה ונשען על יכולותיו האנושיים והפיזיים.
במקום מתקיימים לימודים מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השתלמויות מקצועיות של עובדי הוראה, וכן חוגים בנושאים שונים לילדים ולנוער.
היסטוריה.
בשנת 1921 היה במקום מחנה אוהלים של חלוצים יהודים. היה זה בתום מלחמת העולם הראשונה בימים של חוסר עבודה. ועד הצירים של ההסתדרות הציונית, בא כוחו של היישוב היהודי בארץ ישראל, זכה במכרז לבניית בתי הקברות הצבאיים בארץ. מטעמו, זכו שלוש קבוצות של חלוצים בעבודת הבנייה של בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע. בית הקברות הוא מבין הגדולים מסוגו ונקברו בו 1,250 חללים (רק עשירית נפלו בעיר, השאר ברחבי הנגב). עבודת הבנייה של החלוצים זכתה לאישור רשמי של ממשלת המנדט:" העבודה בוצעה בידכם בדרך משביע רצון. העבודה בכללותה טובה". עבודת החלוצים הייתה הישג לעבודה העברית.
בשלהי 1953 הוקם בית יציב, בין היוזמים של הקמתו היו אברהם הרצפלד וגרשון אוסטרובסקי שניהל אותו מיום הקמתו במשך עשרות שנים.
המרכז הארצי להשתלמויות עובדי הוראה במקצועות היהדות, הרוח והחברה.
בשנת 1994 בעקבות דו"ח שנהר ודו"ח קרמניצר הוחלט במשרד החינוך להקים שני מרכזים ארציים להשתלמויות מורים. האחד בשלומי לנושאי מדע וטכנולוגיה, והשני בבית יציב בבאר שבע, תוך ניצול התשתית הקיימת, לנושאי יהדות, אזרחות וחברה.
בית יציב מהווה מאז מרכז להשתלמויות בתנאי פנימייה לציבור מורים המונה כ-120,000 נפש.
מרכז האסטרונומיה של בית יציב.
בשנת 2007 החל לפעול במקום מרכז אסטרונומיה שפעילותו מקיפה כיום למעלה מ-10,000 תלמידים בנגב ותחומי הידע התרחבו לנושאים נוספים מלבד האסטרונומיה. בין הפעילויות הבולטות שמתקיימות במרכז:
על גג המבנה הראשי של בית יציב ממוקם טלסקופ רובוטי מדגם LX-200 בקוטר 8" ומספר טלסקופים ניידים לתצפיות שמש ותצפיות אסטרונומיות.
התוכנית למנהיגות מדעית.
בשנת 2008 החלה לפעול התוכנית למנהיגות מדעית במסגרתה תלמידי חטיבות ביניים ותיכון בנגב לומדים ומלמדים בכיתות הנמוכות בבתי ספר (כל משתתף מתחייב להתנדב לכ 100 שעות שנתיות).
התוכנית למנהיגות מדעית היא תוכנית חינוכית הפועלת בשיתוף עם משרד החינוך בחסות קרן רש"י ומרכז בית יציב בבאר שבע, התוכנית צמחה מתוכנית 'מדערום' והמשלבת לימוד מדעי במקביל לעידוד מנהיגות חברתית ויצירת בסיס איתן להכנסתם של בני נוער רבים ללימודי מדעי הפיזיקה ואסטרונומיה. במסגרת התוכנית קיים צוות היגוי הכולל נציגי משרד החינוך, מפקחת על המדעים, מפקחת מינהל חברה ונוער, סטודנטים מקרן קציר ועוד שותפים.