במקביל השתנה מאוד הרכבה של יהדות גרמניה. כבר בסוף המאה ה-19 ובייחוד אחרי מלחמת העולם הראשונה התחוללה הגירה המונית של אוסטיודן מהמזרח. ב-1925 היו 107,000 יהודים ילידי ארצות חוץ במדינה; מספר זה אפילו לא כלל את צאצאי המהגרים הוותיקים יותר, ששיעורם עלה גם עקב היקף ההתבוללות בקרב היהודים הילידים (ב-1933, 44% מכלל היהודים התחתנו בנישואי תערובת, אם כי ידוע שבקרב המזרחיים אחוז נישואים אלה היה נמוך מאוד). המתח בין היהודים הגרמנים למזרחים, שאופייה של זהותם היהודית היה אתני ובדלני יותר, התבטא בשנאה חריפה כלפי האחרונים. עם זאת, צעירים ילידים רבים גם נסחפו ב"פולחן יהודי המזרח" (Ostjudenkult) בתחילת המאה ה-20, השם שניתן לתופעה רחבה של התעניינות והערצה ליהודי רוסיה ופולין בשל מה שנתפס כאותנטיות והשורשיות שלהם למול הבורגניות המתבוללת של דור ההורים.
יהודי גרמניה מילאו תפקיד מפתח ברפובליקת ויימאר (בין היתר, ההוגה שלה היה יהודי). עם הקמתה, 24 יהודים נבחרו כצירים לרייכסטאג ובין 1919 ל-1924 כיהנו שישה יהודים כשרים בכירים בממשלה.
היו להם ארגונים פוליטיים ודתיים רבים, כגון "אגודת ישראל", "ברית חיילי החזית היהודים" ו"האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית". עם זאת, היו להם מספר בעיות של ארגון הקהילות יחדיו, בעיות עם המפלגה הנאצית, ההגירה ההמונית של יהודים זרים ממזרח אירופה שהקהילה המקומית דחתה. הרוב המוחלט של יהודי גרמניה, מכל הזרמים וההשקפות, ראו ביהדותם עניין דתי גרידא ואת לאומיותם כגרמנית (להבדיל מסתם אזרחות במדינה הגרמנית). רק מיעוט זעיר של ציונים ילידים והיהודים המזרחיים המהגרים חשו זיקה לאומית ליהדות, הרוב המוחלט ראו עצמם כגרמנים לכל דבר ועניין.
תחת השלטון הנאצי.
בשנת 1933, חיו כ-522,000 יהודים בגרמניה. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנה זו, התפתחה מדיניותם בנושא היהודים בשתי דרכים: חקיקת חוקים וגזירות נגד היהודים, ומעשי אלימות והשפלה ללא קשר לחוק. לאחר שקיבלו הנאצים רוב ברייכסטאג, הם החלו בחקיקה אנטישמית שמטרתה הייתה לסלק את כל היהודים מגרמניה.
משלב זה החלו פוגרומים ביהודים, יהודים פוטרו מעבודתם, ובחנויות שהיו בבעלות יהודים - הפסיקו לקנות. ב-9 במרץ 1933 התרחשו פרעות ביהודי ברלין.
ב-11 במרץ 1933 התפרצו אנשי ה-SA (פלוגות-הסער של המפלגה הנאצית) לבניין בית המשפט בברסלאו, אז בירת שלזיה בגרמניה (בשנות האלפיים, וורוצלב בפולין), וסילקו ממנו את כל היהודים - שופטים, פרקליטים ועורכי דין. באותו חודש היו פוגרומים ביהודים גם במקומות אחרים בגרמניה.
עם התבססות המשטר הנאצי בגרמניה, גברה המדיניות האנטי-יהודית ונחקקו חוקי נירנברג.
באוקטובר 1938 הכריזו הנאצים על גירושם של יהודי גרמניה שאזרחותם פולנית אל שטח פולין. היהודים הועברו אל הגבול, אך ממשלת פולין סירבה לקבלם, והיהודים שהו בשטח ההפקר שבין שתי המדינות במשך החורף, ללא מזון, מים וקורת גג. יהודי פולין ניסו לתמוך במגורשים, אך רובם מתו בתנאים קשים.
על רקע הגירוש, סטודנט יהודי בשם הרשל גרינשפן, שהוריו היו בין המגורשים, התנקש בחייו של יועץ השגרירות הגרמנית בצרפת, ארנסט פום ראט. בתגובה להתנקשות נערך ב-9 בנובמבר 1938 פוגרום נקמה של אנשי המשטרה הפוליטית ביהודי ברלין. במהלך הפוגרום התנפלו הפורעים על בתי יהודים, הכו אלפי יהודים, הרגו 92 יהודים, שרפו מאות בתי-כנסת, בתי-ספר וחנויות, הרסו כ–7,500 בתי-עסק ואסרו 30 אלף יהודים במחנות ריכוז. הפוגרום כונה "ליל הבדולח", על-שם שברי הזכוכיות של חלונות-הראווה בחנויות היהודים.
מסוף שנת 1938, לאחר "ליל הבדולח", היגרו מגרמניה כ–150 אלף יהודים, ובסך הכל היגרו ממנו 304,000 יהודים ב-6 השנים הראשונות לדיקטטורה הנאצית, כ-60% מיהדות גרמניה ערב עליית הנאצים לשלטון.
בניגוד למדינות אחרות שהיו תחת שלטונה של גרמניה הנאצית בזמן השואה, ליהודי גרמניה ניתנה התקופה הארוכה ביותר לצאת מחוץ למדינה, מאביב 1933 ועד אוקטובר 1941, כאשר לכל אורך זמן זה דרבנו אותם השלטונות לעזוב את המדינה.
לאחר השואה.
מיד לאחר השואה נספרו בגרמניה כמה עשרות אלפי יהודים, מתוך אוכלוסייה של 214,000 יהודים ערב מלחמת העולם השנייה. בברלין לבדה נותרו כ-4,000 יהודים. עקורים רבים משארית הפליטה המשיכו להגיע לגרמניה בשנים הבאות כתחנת ביניים להגירה סופית לארץ ישראל או לארצות המערב. מרבית העקורים אכן היגרו מגרמניה אך מעטים מהם נותרו במדינה. עקורים אלו הפכו לחלק עיקרי בקרב יהודי גרמניה בקהילות המאורגנות, פרט ליהדות ברלין.
בתום מלחמת העולם השנייה פעל משה פרנבך לשיקום קהילת יהודי ברלין והנהיג אותה עד לחידוש חיי הקהילה בכל תחומי החיים. יהדות גרמניה הוחרמה, הלכה למעשה, על ידי הקהילות היהודיות בעולם ובידי מדינת ישראל. המנהיגות היהודית טענה כי אסור ליהודים להיוותר בגרמניה לאחר השואה. לקראת סיום שנות ה-90 נרשמה התחממות משמעותית במערכת היחסים הזו, והסוכנות היהודית וארגוניים יהודיים אחרים שבו לפעול בגרמניה.
בשנת 1990 מנתה קהילת יהודי גרמניה 26,000 יהודים, מרביתם מהגרים מארצות מזרח אירופה שאחרי מלחמת העולם השנייה וחלקם ניצולי שואה ופליטים יהודים ששבו לאחר המלחמה לחיות בגרמניה, כגון הלנה מאייר, או יהודים גרמנים ששרדו במהלך שנות השואה בגרמניה.
עם התפוררות ברית המועצות, פתחה ממשלת גרמניה את שערי המדינה בפני היהודים, בהתאם לחוק השבות הישראלי והחוק הגרמני לניצולי ספינות. 104,000 יהודים ובני משפחתם ניצלו זכות זו, בעיקר מרוסיה, אוקראינה והמדינות הבלטיות. קהילת יהודי גרמניה היא כיום השלישית בגודלה באירופה המערבית, ומתגוררים בה כ-150,000 יהודים, מתוכם רק כ-130,000 איש רשומים כחברים בקהילות היהודיות. כמו כן, מתגוררים בגרמניה כ-14,000 ישראלים.
בשנת 2003 הרב יצחק ארנברג הקים את ארגון ORD לתאום בין הקהילות האורתודוקסיות בגרמניה.
רבים מהיהודים החיים בגרמניה כיום הם יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, ברובם המכריע חילונים.
מבחינה דתית כיום חיים בגרמניה מעט מאוד יהודים ששומרים על מנהג אשכנז הישן. כמו קהילות נוספות, נטמעה רוב קהילת ה"ייקים" הדתיים בציבור הליטאי.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחילה שלוחי חב"ד להגיע לגרמניה ופתחו בפעילות חזרה בתשובה ועזרה ליהודים במדינה. ב, פועלים בגרמניה למעלה מעשרה בתי חב"ד. במקביל, חלק מהרבנים החרדים יוצאי-גרמניה בישראל, הורו ליוצאי גרמניה לאמץ את מנהגי ישיבות ליטא, אך הרבה רבני ה"יקים" ראו את זה כתוצאה לא מכוונת, לאור זה שלא היו הרבה מניינים ששמרו על מנהגי היקים בארץ. קהילות קטנות ששומרות על המנהגים קיימות באירופה בשווייץ, מזרח צרפת (אלזס ולורן) ולוקסמבורג. קהילה משמעותית נמלטה מפרנקפורט לאחר ליל הבדולח ועברה לוושינגטון הייטס בניו יורק, שם הקימו את בית הכנסת עדת ישורון שדבק במנגינות ובנוסח המקורי. קהילה הוקמה גם בקיבוץ חפץ חיים בישראל. החל משנות ה-90 נפתחו בארץ על ידי מכון מורשת אשכנז מספר קהילות הממשיכות את מנהג יהדות גרמניה כשאחת הבולטות שבהן היא קהל עדת ישורון ברמות אלון בירושלים, אשר אף התחילה בפרויקט לשימור מנהג ריינוס בכלל, ומנהג פרנקפורט בפרט. קהילות נוספות נמצאות בבני ברק, ביתר עילית וקריית ספר.
יואב רועה
יואב רועה (נולד ב-31 בינואר 1967) הוא מפיק קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה.
רועה נולד בירושלים. הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים (1998).
לאחר לימודיו עבד בתעשיית הקולנוע כעוזר במאי ומפיק בפועל בסדרות "הפוך" (שמואל חיימוביץ') ו"הסודות של כנרת" (עמרי לוי), ובסרטים "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002), "מרס תורכי" (עודד דוידוף, 2001), ועוד.
סרטו הראשון כמפיק היה ב-2002, "מיס אנטבה" בבימוי עמרי לוי, הפקה משותפת של בית הספר סם שפיגל עם קבוצה מבוגריו.
ב-2003 הפיק את הסרט העלילתי "סיפור קיץ" בבימוי שמואל חיימוביץ'.
ב-2004, חבר למפיק אסף אמיר להפקת סרטי העלילה "איזה מקום נפלא" בבימוי אייל חלפון, הסרט זכה בפרס אופיר. ב-2006 הפיק עם אמיר את "נודל" בבימוי איילת מנחמי וב-2018 את הסרט "העדוּת" של עמיחי גרינברג.
כמו כן הפיק את הסרטים התיעודיים באורך מלא "סבא סיביר'" בבימוי עידו הר, (2004) ו"חוצה את הקווים". הסרט האחרון, בבימויו של טל חכים (2006) מספר את סיפור מעצרה ומשפטה של פעילת השמאל הקיצוני טלי פחימה.
בשנת 2008 הוא הקים חברת הפקות גם סרטים.
רועה אף ביים את הצגת היחיד "ניקול ואני" בהשתתפות אמיר בושרי, זוכת פסטיבל עכו 1999.
קרלוס רואיס
קרלוס אומברטו רואיס גוטיירס (בספרדית: Carlos Humberto Ruiz Gutiérrez, נולד ב-15 בספטמבר 1979 בגואטמלה סיטי) הוא כדורגלן עבר גואטמלי.
רואיס, המכונה 'הדג הקטן', החל את הקריירה שלו בקבוצת מוניסיפל, מועדון כדורגל מעיר הולדתו, גואטמלה סיטי. הוא שיחק תקופה קצרה בפאס יואנינה היוונית, ובינואר 2002, חתם בלוס אנג'לס גלאקסי. בעונתו הראשונה ב-MLS הוא כבש 24 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים, הוביל את הגלאקסי לזכייה באליפות הליגה וזכה בתואר שחקן השנה. בפלייאוף הוא כבש שמונה שערים ובישל שני בישולים. בעונתו השנייה בקבוצה, הוא והקבוצה ירדו ביכולתם, אך למרות זאת רואיס סיים שוב כמלך השערים של הליגה. ב-2004, רואיס סיים עם 11 שערים בלבד.