בשנת 1915 אנשי מועצת העיר של סן דייגו פנו להטפילד בבקשה שיסייע לעירם לקבל כמות גשמים שתמלא את סכר מורנה. הטפילד הסכים להמטיר גשם בחינם, אבל ביקש 1,000 דולרים לכל אינץ' רבוע של גשם (כ-394 דולר לסנטימטר רבוע) לשטח שנע בין 40 ל-50 אינצ'ים רבועים רצופים, ועבור שטח גדול יותר לא ביקש תמורה. אנשי מועצת העיר ערכו הצבעה והצביעו 4 בעד לעומת 1 נגד, הוסכם לשלם להטפילד 10,000 דולרים לאחר שהסכר יתמלא. מעולם לא נחתם חוזה רשמי בנושא, אך הטפילד המשיך בפועלו על סמך דין ודברים שבעל פה. שוב, הטפילד נעזר באחיו, שניהם עלו למבנה גבוה בעיר והרכיבו את מסבך הצינורות שלהם.
ב-5 בינואר 1916 פרץ גשם כבד מעל אזור הסכר בסן דייגו, גשם שהלך והתעצם מיום ליום. אפיקי נחלים יבשים התמלאו לחלוטין ובאזור החלו להתהוות הצפות. המים גרמו נזק לגשרים, לרכבות, לכבלי טלפון וכן לבתים ולאדמות חקלאיות. שני סכרים אחרים בעיר, סכר "סוויטווטר" וסכר "לואר אוטיי לייק" עלו על גדותיהם. הגשם פסק רק ב-20 בינואר אבל התחדש לאחר יומיים. ב-27 בינואר אחד מן הסכרים שהוצפו קרס, הוסיף לכמות המים שזרעה חורבן בעיר, והוביל למותם של כ-20 אנשים.
ב-4 בפברואר הטפילד התראיין בכלי התקשורת וטען שהשיטפון אינו באחריותו ושהעיר הייתה צריכה לנקוט באמצעי זהירות. הוא עמד בדרישות שהוצבו לו - מילוי סכר מורנה - אך אנשי מועצת העיר סירבו לשלם לו את כספו מאחר שסירב להודות ב"אחריותו" לאסון. השיטפון שפקד את העיר באותם שלושה שבועות גרם לנזק בשווי של כ-3.5 מיליון דולרים וכפי שהוזכר, לא נחתם חוזה רשמי בין הטפילד למועצה. הטפילד רצה להגיע לפשרה שיקבל תשלום של 4,000 דולרים ומשבקשתו נדחתה תבע את המועצה. שני בתי משפט קבעו שהגשמים הם מעשה "יד אלוהים" ולפיכך הטפילד אינו אשם באסון, אך גם לא היה יכול לטעון לקבלת תשלום.
תהילתו ופרסומו של הטפילד רק התחזקו והוא קיבל הצעות עבודה נוספות. בשנת 1929 ניסה לבלום שרפת יער בהונדורס. אולם, עם פריצת השפל הגדול היה עליו לחזור לעבודתו הקודמת כסוכן מכירות של מכונות תפירה. אשתו התגרשה ממנו.
צ'ארלס הטפילד נפטר ב-12 בינואר 1958 ולקח את סוד זריעת העננים שלו אל הקבר.
חוקרים שבדקו את עבודתו טענו שלא היה יותר מנוכל בעל יכולת לחזות את מזג האוויר, ולהופיע עם "כליו" בזמן הנכון שבו הסבירות לירידת גשם גבוהה.
יהדות כווית
יהדות איחוד האמירויות
יהדות עומאן
יהדות קטר
קהילת שער השמים
קהילת שער השמים (נהגה כמו ביידיש: שער הַשוֹמַיִם; באנגלית: Congregation Shaar Hashomayim) היא קהילה יהודית אורתודוקסית בפרבר ווסטמאונט שבמונטריאול, קוויבק, קנדה. הקהילה התאגדה כבר בשנת 1846. בית הכנסת של הקהילה הוא בית הכנסת האורתודוקסי הגדול בקנדה.
היסטוריה.
במקור שכרה הקהילה שטח ברחוב סנט ג'יימס בווסטמאונט, בית הכנסת הראשון הקבוע של הקהילה נבנה ב-1859. בשנים 1885–1886 בנתה הקהילה מבנה חדש ומפואר ברחוב מק'גיל בעלות של 40,000$, בבניין זה פעלה הקהילה קרוב לארבעים שנה.
ב-1902 התמנה הרב הרמן אברמוביץ כמנהיגה הרוחני של הקהילה, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-1947.
בעקבות הגירה פנימית של האוכלוסייה היהודית ובשל גידול במספר חברי הקהילה, הוחלט לחפש מקום חדש ומתאים באזור מערבי יותר בעיר. ב-1920 רכשה הקהילה מגרש למבנה חדש בשדרות קנסינגטון בעיר. אבן הפינה הונחה בידי נשיא הקהילה ליון כהן בשנת 1921. חנוכת בית הכנסת התקיימה ב-17 בספטמבר 1922. הריהוט של בית הכנסת ברחוב מק'גיל, ארון הקודש ומדרגות השיש, הנברשות והספסלים נמכרו לקהילת "בית שלמה" בעיר.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת נחנך בשנת 1948. בשנה זו התמנה מנהיג רוחני חדש לקהילה, הרב וילפרד שוחט, ששימש בתפקידו זה בארבעים ושבע השנים הבאות, עד פטירתו ב-1995.
ב-1967 ביצעה הקהילה פרויקט הרחבה גדול, בית הכנסת עצמו הורחב כדי שיוכל להכיל את המתפללים הרבים בימים הנוראים. בשנה זו מנתה הקהילה 1,750 משפחות ובהן 4,000 נפשות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 בוצע שיפוץ גדול נוסף במבני הקהילה. ומונה רב חדש, הרב אדם שייאר. הקהילה יזמה וביצעה הקמת עירוב בווסטמאונט. כן הותקנה בבית הכנסת מערכת סאונד שהותאמה לשימוש בשבת באישור מכון צומת. ב-2013 הצטרפה לצוות הרוחני של בית הכנסת, מהר"ת (=מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית) רחל קוהל-פיינגולד, מהרבניות האורתדוקסיות הראשונות שהוסמכו לתפקיד זה.
בין מי שגדלו בקהילה וזכו לפרסום רב: הזמר לאונרד כהן שאביו נתן היה בנו של נשיא הקהילה, והאדריכל ויזם הנדל"ן הקנדי מקסוול מיירון קלמן .
מניטול
מניטול (Mannitol) הוא חומר אבקתי לבן ומתוק, סוג של סוכר אלכוהולי, שאיננו סוכר ואיננו אלכוהול, בדומה לקסיליטול, אריתריטול, סורביטול ועוד. כמוהם, גם הוא משמש לעיתים בתור ממתיק מלאכותי, משום שאיננו נספג היטב במעי. לעיתים קרובות זוהי האבקה הלבנה העוטפת מסטיקים.
מניטול משמש כתרופה לשעת חירום, במקרים של לחץ תוך-גולגולתי גבוה, וכן כנגד לחץ תוך עיני גבוה בגלאוקומה, ועוד.
מחקרים שנערכו באוניברסיטת תל אביב ובמקומות נוספים בעולם מצביעים עליו כתרופה אפשרית להקלת הסימפטומים של מחלת פרקינסון ואולי אף לטיפול במחלה. יתרונו בהקשר זה בכך, שכתוסף מזון אין צורך לרוכשו במרשם רופא ומחירו זול להפליא וכתרופה הוא כבר מאושר כאמור לשימוש. יש להיזהר עם זאת מתופעות לוואי, שנקשרו עם השימוש בו באינהלציה או בעירוי (לא ברור מה המצב אם לוקחים את המניטול דרך הפה).
מניטול נוצר מרדוקציה או חיזור של הסוכר מנוז, כלומר, אם מחמצנים מניטול נוצר מנוז. מקור שמו, כמו גם שם הסוכר ממנו הוא נוצר, מנוז, הוא המן המקראי שאכלו בני ישראל במדבר.
היסטוריה.
המניטול התגלה והופק לראשונה ב-1806, כנראה מאחד מסוגי עץ המילה ("Fraxinus"), השייך למשפחת הזיתיים. המגלה היה כימאי צרפתי בשם ז'וזף פרוסט (1754–1826). כשמונים שנים לאחר מכן, רוקח קרואטי בשם "Julije Domac" (1853–1928) היה הראשון שגילה את המבנה הכימי המדויק שלו. לצמחים, המניטול מסייע להתגבר על מקרי חירום אוסמוטיים, דהיינו שינוי מהיר מדי בלחץ האוסמוטי או בריכוז התמיסה בה שרוי התא. מסיבה זו ניתן למצוא אותו כמעט בכל סוגי הצמחים ובסין למשל מפיקים אותו עד היום מסוגים שונים של אצות מקרוסקופיות.
תרופה.
בתור תרופה נמכר מניטול תחת שמות מסחריים שונים, שהידוע בהם הוא אוסמיטרול. התרופה כלולה ברשימת ארגון הבריאות העולמי של התרופות החיוניות לכל מערכת בריאות ציבורית. השימוש המקובל ביותר שלה הוא במקרי חירום של לחץ תוך-גולגולתי גבוה, בדרך כלל עקב טראומה גופנית. במקרים כאלה מקובל להזריק לפצוע מניטול, הפועל תוך כרבע שעה ופעילותו מחזיקה מעמד עד כשמונה שעות. הסיבה היא שהמניטול ידוע, הן ביכולתו לעבור את מחסום דם-מוח ולהגיע למוח והן ביכולתו להשוות לחצים אוסמוטיים. מעבר לכך משתמשים במניטול כתרופה גם במקרים מסוימים של אי-ספיקת כליות, לחץ תוך-עיני לא תקין, בצקת ועוד.
מניטול ופרקינסון.
במחלת פרקינסון, תאי המוח המייצרים דופאמין, מתים לאחר שנוצרים בתוכם גושים של חלבון מסוים הקרוי אלפא-סינוקלאין. צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, בראשותם של פרופסור אהוד גזית, שהיה המדען הראשי במשרד המדע ופרופסור דניאל סגל, גילה, כי מניטול מסוגל לפרק במעבדה את גושי החלבון הללו.
במקרים בהם המחלה היא תורשתית, הגן הגורם לה ידוע ומוכר כבר. החוקרים השתילו בזבובוני דרוזופילה את הגן הזה ופגעו בכך, אכן, קשות בתפקוד המוטורי שלהם. ניתן היה לראות בבירור שהם איבדו כתוצאה מכך את יכולתם לטפס על דפנות מבחנה. הוספת מניטול שיפרה בעשרות אחוזים את התפקוד המוטורי של אותם זבובונים חולים, דהיינו את יכולת הטיפוס שלהם.
בשלב הבא, צוות חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בראשות פרופסור אליעזר מצליח שתל את הגן גורם המחלה במוחם של עכברים וגילה כי גם אצלם הזרקה של מניטול הביאה לירידה ניכרת ביצירת גושי החלבון הקשורים למחלת הפרקינסון. המחקר על שלושת שלביו פורסם בכתב העת "Biological Chemistry" ב-2013.
המחקר עדיין לא הסתיים. החוקרים צריכים לבדוק מהו המינון היעיל ביותר, לבחון חומרים דומים כמו למשל סוכרים אלכוהוליים נוספים, לראות אם שילוב שלהם משפיע טוב יותר על גושי החלבון במוחם של העכברים, ועוד. עם זאת, היתרון של המניטול, הוא שהחומר כבר מאושר למגוון שימושים רפואיים, וניתן בהזרקה למשל לטיפול בבצקת קשה. הוא גם אחד החומרים היחידים המסוגלים לפתוח את מחסום הדם-מוח מסנן הדם, המונע מחומרים רבים להגיע אל המוח. היבט חיובי נוסף - מנגנון המחלה של פרקינסון דומה במידה מסוימת לזה של אלצהיימר ומחלות ניווניות נוספות של מערכת העצבים וגם החלבון אלפא-סינוקלאין הוא קודמן - פרקורסר של חלבון המצטבר במוח במחלת אלצהיימר, כך שאם יוכח כי מניטול מועיל למלחמה בפרקינסון, יש סיכוי לתועלת דומה גם במחלות שיטיון אחרות.
ב-15 בדצמבר 2016 הוקרנה בערוץ הראשון בתוכנית "מבט" כתבה של מיכל רבינוביץ' על כמה חולי פרקינסון, אחד מהם אביהו בן-נון מפקד חיל האוויר לשעבר, שהחליטו לנסות על עצמם טיפול במחלתם באמצעות מניטול ועל תוצאות הביניים של ניסוי עצמי זה.
הפרופסורים גזית, סגל ומצליח, מובילי המחקר שתואר לעיל נקטו בשיטת מיקור המונים ופתחו אתר "רפואת המונים", אליו הם מבקשים שיירשמו חולי פרקינסון רבים ככל האפשר, שיסכימו לנסות על עצמם את השפעת המניטול. הסיבה היא שלחברות התרופות אין אינטרס לממן מחקר על השפעתו של חומר שאי אפשר לרשום עליו פטנט. עד ל-1 בינואר 2017 נרשמו לאתר זה מעל אלפיים חולים ובתוך פחות משלושה חודשים המספר הוכפל.
הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין