הסרט מתמקד במאבקם של לאליט ואשתו, פימי (לילט דוביי), לקיים את החתונה בהצלחה. הם נעזרים באחותה של פימי, שאשי, ובעלה, סי. ג'יי. טג' פורי (רג'אט קאפור), הגיס העשיר. לאליט חב לטג' תודה על כך שהוא עזר למשפחה להשתקם לאחר החלוקה של הודו, שהשאירה אותם מחוסרי פרוטה. עכשיו, טג' מציע לשלם עבור לימודיה של בת הדוד של אדיטי, ריאה ורמה (שפאלי שאה), באוניברסיטה בארצות הברית. ריאה, יחד עם אמה, עברו לחיות עם משפחתו של לאליט כאשר אביה נפטר. היא מודאגת כאשר נראה לה שטג' מתקרב לקרובת משפחה צעירה, ילדה בת עשר, עלייה.
מספר ימים לפני החתונה, אדיטי שבה לנהל רומן עם המאהב הקודם שלה, הבוס הנשוי שלה, ויקרם. היא מספרת על כך להמאנט, שבתחילה כועס, אך אחר כך אומר לה שהוא מעריך את כנותה. בתורה, אדיטי אומרת שהרומן רק הזכיר לה למה היא הפסיקה להתראות עם ויקרם מלכתחילה - והיא בטוחה שהם יכולים לשים את זה מאחוריהם ולהיות מאושרים ביחד. בינתיים, פי. קיי. דוביי (ויג'יי רעאז), מארגן החתונות, מתאהב באליס, המשרתת של משפחת ורמה. אחיה הקטן של אדיטי, וארון (אישאן נאיר) מתכנן עבור אדיטי ריקוד מפואר לכבוד מסיבת קדם-החתונה יחד עם בת דודם, עיישה (נהה דוביי), אך לאליט דואג שהילד נשי מדי, והוא רוצה לשלוח אותו לפנימייה. במסיבה, וארון מסרב לרקוד, ועיישה מופיעה לבד. תחת כיסוי המופעים והשמחה, ריאה תופסת את טג' לוקח את עלייה לנסיעה במכוניתו. היא מונעת מהם לנסוע משם, ולוקחת את עלייה ממנו, כאשר היא מכריזה לאוזני כל שהוא התעלל בה מינית כילדה. חלק מהנשים מסרבות להאמין לה, וטוענות שהיא ממציאה את ההאשמות מכיוון שהיא עצמה אינה נשואה. ריאה עוזבת במצב רגשי קשה.
למחרת, לאליט הולך לבקר את ריאה, ומתחנן שתחזור לחתונה. הוא מודה שהוא לא יכול לדמיין מה שהיא עברה, אבל גם אומר שהוא לא יכול להתכחש לטג': הוא בן משפחה, והיחסים ביניהם ארוכי טווח. עם זאת, ריאה מסכימה לחזור עמו. שעות לפני החתונה, לאליט לא יכול לשאת את האשמה שהוא מרגיש, ומורה לטג' ולאשתו לעזוב את החתונה ואת המשפחה, עליה הוא מוכן להגן בנפשו. אשתו של טג' מתרעמת שמגרשים אותם "בשל דבר כל כך קטן!", אך לאליט עומד איתן בדעתו.
במהלך החתונה, לאחר טקס הנישואים של אדיטי והמאנט, גם דוביי ואליס מתחתנים, בעזרתם של בני המשפחה. ריאה מרגישה סגירת מעגל, ושהיא יכולה עכשיו להתקדם בחייה, ונראה שהיא נמשכת לקרוב רחוק שהגיע לאירוע. הכל נגמר בטוב, וכולם רוקדים, מאושרים, לצלילי המוזיקה.
בכורה וביצועים.
בכורת חתונת מונסון הייתה בפסטיבל קאן, ב-2001, במסגרת מארשה דו פילם. הסרט הכניס $30 מיליון בקופות.
פרסים.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. מירה נאיר הייתה ההודית השנייה לזכות בפרס זה (הראשון היה סטיאג'יט ריי עבור "Aparajito").
הגימנסיון העברי במריאמפול
דויד די תומאסו
דויד די אליה אלמו תומאסו (בצרפתית: David di Elias Alemu Tommaso; 6 באוקטובר 1979 - 29 בנובמבר 2005) היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות מונקו, סדאן ואוטרכט.
קריירת מועדונים.
די תומאסו החל את הקריירה המקצועית שלו במונקו מליגת העל הצרפתית. ב-16 בינואר 1999 ערך די תומאסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את ג'ון ארנה ריסה בדקה ה-78 בתיקו 1-1 נגד לאנס במסגרת המחזור ה-21 בליגה. בהמשך הקריירה שיחק בסדאן, ששיחקה בליגת העל הצרפתית ובליגה הצרפתית השנייה, ובאוטרכט מליגת העל ההולנדית. בעונתו הראשונה באוטרכט נבחר על ידי האוהדים לשחקן העונה של המועדון.
מותו והנצחתו.
ב-29 בנובמבר 2005 נפטר די תומאסו כתוצאה מדום לב בשנתו, כשהוא בן 26. אוטרכט הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 4 כאות הנצחה, וסדאן הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 29. פרס שחקן העונה של אוטרכט נקרא מאז מותו "פרס די תומאסו".
משפחתו.
אביו של די תומאסו, פסקל, ודודו, לואי, שיחקו שניהם בשנות ה-80 בגרנובל. אחיו הצעיר, יואן, שיחק במספר מועדוני כדורגל צרפתים. די תומאסו היה נשוי ואב לבן.
עונת 1972 בגביע ליברטדורס
עונת 1972 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-13 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-30 בינואר 1972 ותחרות הסתיימה ב-24 במאי 1972. בתחרות השתתפו 20 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון
התחרות הסתיימה בניצחון של אינדפנדיינטה בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
דאגלאס הודג'
דייויד הייג
יוסף צוריאל
יוסף צוריאל (נולד בתימן ב-20 ביולי 1936) הוא עיתונאי וסופר ישראלי המתגורר בירושלים.
ביוגרפיה.
יוסף צוריאל נולד בצנעא שבתימן ועלה לישראל כנער עם משפחתו בשנת 1949. הקריירה העיתונאית שלו החלה ב"דבר לילדים" ו"מעריב לנוער". לאחר מכן כתב בעיתון "הבקר" ולבסוף ב"מעריב", שם עבד שלושים שנה. במסגרת עבודתו ב"מעריב" שימש במשך עשרים שנה ככתב במזרח ירושלים ובשטחים, ועשר שנים ככתב בכנסת.
יצירתו הספרותית.
ספריו של יוסף צוריאל עוסקים בהוויה של יהדות תימן, בגולה ובישראל, וחושפים היבטים בחיי היום-יום של החברה היהודית בתימן, שעד כה הובלטו בספרות ומחוצה לה רק הסממנים הפולקלוריסטיים החיצוניים שלה.
רומן הבכורה שלו כלולות, שאף עובד לסרט טלוויזיה, מתאר מצד אחד משפחה בדלת אמותיה, תוך הדגשת מאמציהן של הנשים להשפיע במעט על מהלך החיים בעולם פטריארכלי נוקשה, ומצד שני, קהילה קרתנית, שמרנית ומרושעת, נוקמת ונוטרת, הנתפשת לכל בדל רמז לחריגה מהנורמות הנהוגות בה.
הרומן השני קרעים הוא סיפור מורכב על זעם, מבוכה, וחידלון בסביבה שאינה יודעת חרטה מהי, על סירוב עיקש לראות דברים נכוחה, על עקיפת האמת, על הטלת ספק בזכות הקיום של החריג, ועל שיגעון שנתפס כעונש. זהו סיפור על חברה המטריפה את עצמה לדעת.
ברומן השלישי חלמתי יונים מתוארת משפחה תימנית הנעקרת משורשיה, מגיעה לירושלים של שנות החמישים ונגררת לכרוניקה אכזרית של התאזרחות בחברה הישראלית המתהווה. ראש המשפחה משתלט על בית ערבי נטוש ומשכן בו את אשתו ושבעת ילדיו, ממלא את חדריו בחפצים מרהיבים שהוא בוזז מבתים סמוכים, וממנה עצמו לאחראי על האכלוס בשאר חלקי השכונה. כך הוא ממציא עצמו מחדש בירושלים.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים ע"ש ריצ'רד ניקסון (באנגלית: The Richard Nixon Presidential Library and Museum) הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו של נשיא ארצות הברית ה-37 ריצ'רד ניקסון וכן גם מקום קבורתו שלו ושל רעייתו, פט ניקסון. המרכז ממוקם בעיר יורבה לינדה, בקליפורניה. המקום הוא בבעלות הארכיון הלאומי של ארצות הברית וכן חלקו מנוהל על ידי קרן פרטית על שם ניקסון.
היסטוריה.
לאחר פרשת ווטרגייט והתפטרותו המביכה של ריצ'רד ניקסון, העדיף ניקסון שלא לשמר את מורשתו. הוא הורה להשמיד את כל החומרים מנשיאותו בשנת 1979 או בשנת מותו, אך לבסוף החליט הקונגרס של ארצות הברית לבטל את החלטתו של ניקסון ולשמר רק חלק מתוך החומרים של הנשיא. הניירות והמזכרות של ניקסון מתקופתו בתוך הבית הלבן שמורים אצל קרן פרטית על שמו של ניקסון.
הספרייה.
הספרייה המקורית נחנכה ב-19 ביולי 1990. ניקסון ורעייתו, פט ניקסון נכחו בחניכה. כמו כן גם הנשיא המכהן דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש ורעייתו ברברה בוש, והנשיאים לשעבר ג'רלד פורד ורונלד רייגן ורעיותיהם בטי פורד וננסי רייגן נכחו בחניכה. הקהל בעת החניכה כלל 50,000 אנשים ומוזמנים שחגגו את פתיחת המקום.
המוזיאון.
המוזיאון מציג את חייו ואת הקריירה הציבורית של ניקסון כסגן נשיא ארצות הברית בתקופתו של דווייט אייזנהאואר, כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית וכנשיא ארצות הברית. המוזיאון בנוי בהשראת בית ילדותו של ניקסון, שאותו בנה אביו של ניקסון, פרנק. המתחם במוזיאון כולל השכרת חדר לאירועים וכנסים שונים למפלגה הרפובליקנית ולשאר תושבי ארצות הברית.
במוזיאון ניתן לראות צילומים, מתנות ומזכרות מקוריות של ניקסון. גם המכונית הנשיאותית בעת תקופתו של ניקסון נמצאת במוזיאון, וכן גם בגדים שלבש ניקסון כנשיא ארצות הברית. גם המסוק הנשיאותי הרשמי "מלך הים" בעת תקופתו של ניקסון נמצא במקום.
ב-2016 עבר המוזיאון שיפוץ בסכום של 15 מיליון דולר.
סכר קולידג'
סכר קולידג' (באנגלית: Coolidge Dam) הוא סכר משענות מסוג סכר קשתות מרובות עם תמוכות העשוי מבטון מזוין על הנהר חילה, כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה גלוב (Globe) במדינת אריזונה בארצות הברית. הסכר נבנה בין 1924 ל-1928, כחלק ממיזם ההשקיה סן קרלוס. הסכר קרוי על שם קלווין קולידג' שכיהן כנשיא ארצות הברית בעת שהסכר נחנך ב-4 במרץ 1930. מטרתו העיקרית של הסכר היא הספקת מים להשקיה לשטח בן 400,000 דונם. המהנדס שתכנן ופיקח על הבנייה היה הרמן נאופר (Herman Neuffer), שפיקח על מרבית מיזמי הבנייה של הלשכה לענייני אינדיאנים (Bureau of Indian Affairs, בראשי תיבות BIA) במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 באריזונה ובניו מקסיקו.