יורם כהן היה נשוי לחנה לבית בורנשטין, אחות (כללית בסורוקה) במקצועה, במשך 41 שנה עד למותה בשנת 2006. יש לו שלושה ילדים: פרופ' ארנון כהן, מומחה לרפואת עור ולניהול רפואי, סיגל כהן שיין – יועצת חינוכית, וסיון כהן - אמנית פלסטית. הוא מתגורר בתל אביב.
ממחקריו.
ממחקריו של כהן (ראו cohen y, מאמרים בנושאים: אונקולוגיה ורדיותרפיה) באתר PubMed
מאיר חרץ
מאיר חָרָץ (1912, שורי,בסרביה – 1993, ירושלים) היה משורר יידי בסרבי-סובייטי.
ביוגרפיה.
חרץ נולד כמאיר-חיים ליבוביץ' (בנו של לייב) חרץ נולד בכפר שורי במחוז סורוקי שבפלך בסרביה, אז באימפריה הרוסית (כיום בנפת דוקיה של רפובליקת מולדובה) וגדל בעיירה מרקולשט. הוא היה חבר השומר הצעיר ופעיל בקרן קיימת. בנערותו בימי השלטון הרומני הוא עזב את משפחתו ואת מרקולשטי ועבר לצ'רנוביץ שם החליף מספר מקצועות. הוא החל לפרסם שירים בכתב עת שויבן שיצא לאור בבוקרשט ונערך על ידי יעקב שטרנברג ושלמה ביקל, כמו כן פרסם מספר שירים בצ'רנאוויצר בלעטער ב-1935, שהתקבלו יפה אצל מבקרי ספרות. הוא למד בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, ברל רויזן וצבי צלמן). לאחר סיפוח של בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוא עבר לקישינב והחל ללמד יידיש וספרותה בבית ספר תיכון.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה הוא התפנה למרכז אסיה. בסוף 1945 עבר לבירת ברית המועצות, מוסקבה, אך זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לצ'רנוביץ, הוא פרסם עבודות באייניקייט ושטערן. הוא נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים; במרץ 1949 נעצר ושוחרר רק ב-1955. לאחר השחרור שב לצ'רנוביץ. הוא פרסם שירים בפאלקסשטימע, יידישע שריפטן וסאוועטיש היימלאנד.
בשנת 1972 עלה לישראל, ובארץ ערך יחד עם יוסף קרלר את ירושלימער אלמאנאך.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יהובידי
יׇהוּבִידִי (מוכר גם בשם אִילֻבִדִ ויׇאֻבִדִ) היה מלכה האחרון של ממלכת חמת, בסוף המאה השמינית לפנה"ס. לאחר שהוביל מרד אזורי נגד האימפריה האשורית והפסיד במערכה, הוא הוצא להורג באמצעות הפשטת עורו בעודו חי. יש חוקרים הרואים במרכיבי שמו, עדות למוצא או זיקה יהודאית/ישראלית ולהשפעה של שתי ממלכות אלה על המתרחש בצפון הלבנט.
תיעוד בארכאולוגיה.
האזכורים היחידים על יהובידי הופיעו במספר תבליטים אשוריים שנמצאו בארמונו של סרגון השני בעיר דור שרוכין, מבין כתובות ותבליטים רבים בארמון, המתארים את מסעות המלחמה וקורותיה של האימפריה האשורית בתקופת שלטונו.
מעבר לטקסטים אלו, קורותיו של יהובידי משתלבים בעדויות ארכאולוגיות וטקסטים על המתרחש בצפון הלבנט במאה השמינית לפנה"ס, בדגש על סבבי מרידה אזוריים נגד האימפריה האשורית והדרך בה התמודדות המלכים האשוריים עם מרידות אלה.
אטימולוגיה.
שמו של יהובידי מופיע בשתי תצורות שונות בתעודות האשוריות:
לאור הספציפיות של המרכיב התאופורי היהודאי/ישראלי, מעריכים חוקרים ששמו האמיתי היה יהובידי והכינוי אילובידי מתייחס לאלוהות כללית ולא לאל הכנעני הספציפי המוכר.
במחקר כמעט ולא מוכרות דוגמאות לשמות המופיעים בטקסים מהמזרח הקרוב הקדום עם המרכיב התאופורי "יהו" שאינם מתייחסים לאנשים ממוצא יהודאי. לפיכך, רוב החוקרים שעסקו בנושא, מעריכים שליהובידי זיקה כלשהי או השתייכות לממלכת יהודה או ישראל.
קורותיו.
רקע היסטורי.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס מרדו ממלכות הלבנט פעם אחר פעם, נגד השליטה האשורית באזורן, ופעם אחר פעם, פלשו צבאו אשור אל ממלכות אלה, החריבו חלק מעריהן, החליפו את מלכיהן ולעיתים הפכו ממלכות עצמאיות או חלקים מהן, לפחוות אשוריות הנשלטות באמצעות מושלים ממונים.
גם ממלכת חמת, במרכז סוריה דהיום, עברה תהפוכות במתכונת דומה. הכיבוש הגדול הראשון של הממלכה התרחש באמצע המאה התשיעית לפנה"ס, בעקבות מרידה אזורית שהנהיג מלך חמת, אִרְחֻלֶנִ. בקרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס הביס הצבא האשורי את קואליציית המורדים (שכללה גם את ממלכת ישראל) ופירק את ממלכת חמת ל-19 פחוות הנשלטות בידי מושלים הכפופים ישירות לאשור. גרעין הממלכה המוקטנת סביב העיר חמת נותר עצמאי ונראה שנרתע מלחזור על ניסיונות המרד לתקופה ארוכה.
באמצע המאה השמינית לפנה"ס התרחש גל מרידות נוסף של קואליציית ממלכות סביב חמת, אך ללא השתתפותה. במספר גלי כיבושים של הצבא האשורי, בין השנים 740-734 לפנה"ס, כבש הצבא האשורי שוב את האזור והפך שוב חלק מהממלכות לפחוות אשוריות. מתקופה זה, בעיקר בעקבות הבסתה של ארם-דמשק, פחתה חשיבותה של חמת בעיני האשורים, משום שלא שימשה יותר כאזור חיץ צפוני לדמשק, או בסיס יציאה למלחמות באזור. גרעין הממלכה העצמאית, כנראה נשלט בידי שושלת נאמנה לאשורים ורוב השטחים הסובבים לה, כולל שטחי ממלכת חמת לשעבר, היו פחוות אשוריות.
קורותיו של יהובידי.
על פי הטקסטים האשוריים, בשנת 720 לפנה"ס הכריז עצמו יהובידי כמלך בחמת והקים קואליציה של מספר וממלכות למרד נגד האימפריה האשורית. חוקרים מעריכים שהתמריץ לפתיחת המרד הייתה התערערות המצב הפנימי בממלכה האשורית בעקבות פרשת עלייתו של סרגון השני לשלטון לאחר מותו של שלמנאסר החמישי והמלחמה הקשה אליה נקלעה אשור עם עילם המורדת.
המרד שהוביל יהובידי כלל את ארם-דמשק, ממלכת ארפד, פחוות צִימִירַה וממלכת ישראל, או פחוות שומרון לאחר התמוטטות ישראל.
לאחר שסיים סרגון את מלחמתו בעילם פנה לטפל במרד בלבנט. במהלך הקרב הצליח לדחוק את יהובידי וצבאו לתחומי העיר קרקר וכפי שעשה שלמנאסר השלישי בשנת 853 לפנה"ס, השמיד שם את צבא המורדים.
יהובידי נשבה, הובל לאשור ובפקודת סרגון השני פשטו את עורו בעודו חי. סצנת פשיטת העור עצמה תוארה באופן פלסטי במיוחד גם בתבליט בארמון סרגון השני בדור שרוכין".
בעקבות תבוסתו במלחמה, חמת נחרבה, רבים מבני חמת הוגלו למקומות שונים באימפריה, כולל לפחוות שומרון שהחליפה את ממלכת ישראל ואלפו מורדים ממקומות אחרים באימפריה הוגלו לישב את חמת. דיכוי מרד זה חתם את גורלה של חמת כממלכה והוא לא שוקמה מעולם.
הפרשנויות למוצאו.
אמנם מאפייני שמו של יהובידי מכוונים במפורש לזיקה יהודאית/ישראלית, אולם לפחות בטקסט אשורי אחד תואר הלה כ"איש ארץ חת רשע". תיאור זה העלה את השאלה האם מוצאו חתי, אף על פי שמו.
ממלכות צפון הלבנט באלף הראשון לפנה"ס מכונות במחקר נאו-חתיות. זאת, משום שהרכב האוכלוסייה ומאפייני התרבות של ממלכות אלה, מהוות שילוב של מרכיבים חתיים, אחרי התמוטטות האימפריה החתית, ומאפיינים של צפון הלבנט (בדגש על ארמים ואמורים). לפיכך, האפשרות שמנהיג הממלכה יהיה ממוצא חתי היא סבירה וטבעית. עם זאת, המונח "חׇת" (או "חׇתוּ") בשפות המסופוטמיות לא התייחס בתקופה זו לממלכה החתית או לעם החתי, אלה לשטח שממערב לנהר הפרת ולמעשה, אזור "הלבנט פלוס". לפיכך, קשה מהתבטאות זו להקיש לגבי אפשרות היותו ממוצא חתי או צפון לבנטיני.
מהטקסטים האשוריים ניתן להבין שיהובידי לא היה יורש טבעי למלוכה והוא נטל את מעמדו בעצמו. כלומר, נראה שלא היה מבין יורשי העצר בחצר המלוכה וייתכן שאף לא ממשפחת המלוכה בכלל. מאפיין זה חיזק את ההערכה בדבר הזיקה ליהודה/ישראל ובהקשר זה הועלו מספר אפשרויות:
כוח האכיפה
כוח האכיפה (באנגלית: Implementation Force, בקיצור: IFOR) היה כוח רב-לאומי בהובלת נאט"ו לאכיפת השלום בבוסניה והרצגובינה, אשר פעל במשך שנה אחת, מ-20 בדצמבר 1995 עד 20 בדצמבר 1996, תחת שם הקוד Operation Joint Endeavour.
רקע.
נאט"ו היו אחראיים ליישום הסכם דייטון.
כוח האכיפה החליף את כוח שמירת השלום של האו"ם UNPROFOR, אשר הגיע ב-1992 והעברת הסמכות ממנו לכוח האכיפה התקבלה בהחלטה 1031 של מועצת הביטחון של האו"ם. כ-60,000 חיילי נאט"ו בנוסף לכוחות ממדינות שאינן חברות נאט"ו נפרשו בבוסניה והמבצע החל ב-6 בדצמבר 1995.
אדמירל לייטון סמית ג'וניור היה מפקד כוח האכיפה. הוא פיקד על הכוחות ממפקדה בזאגרב ובהמשך מסרייבו.
בשיאו היו בכוח האכיפה חיילים מ-32 מדינות וגודלו היה כ-80,000 חיילים בסך הכל. בשלבים הראשונים הכוח הורכב ברובו מחיילי UNPROFOR שנשארו במקום והחליפו את התג של האו"ם בתג של כוח האכיפה.
חברות נאט"ו שהשתתפו בכוח היו: בלגיה, קנדה, דנמק, צרפת, גרמניה, איטליה, לוקסמבורג, הולד, נורווגיה, פורטוגל, ספרד, טורקיה, ארצות הברית ובריטניה. מדינות שאינן חברות נאט"ו ואשר שלחו חיילים גם כן היו: אוסטרליה, אוסטריה, בנגלדש, צ'כיה, מצרים, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, פולין, רומניה, סלובקיה, שוודיה, רוסיה ואוקראינה.
ב-21 בדצמבר 1996 הוחלף כוח האכיפה בכוח הייצוב.
עונת 1923/1924 בסדרה השוודית
עונת 1923-1924 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל השתים-עשרה בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1923-1924. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות.
בעונת 1922-1923 חולקה הליגה לשניים: בית המזרח (Östra grupp) ובית המערב (Västra grupp). בבית המזרח היו שלוש הקבוצות מסטוקהולם, שתי הקבוצות מנורשפינג וכן אסקילטונה. בבית המערב היו שלוש הקבוצות מגטבורג, קבוצה ממאלמה, מהלסינגבורג וכן הקבוצה שהדיחה את מאלמה בפליאוף בעונה שעברה, לנדסקרונה (מהעיר לנדסקרונה שבסקונה). כמו כן, העונה חולקה ל-2: משחקי סתיו (החל מאפריל 1923) ומשחקי אביב (הסתיימה במאי 1924).