עונת 1953/1954 בליגה א' הייתה העונה השלישית של ליגה א' כליגת הכדורגל הבכירה בישראל מאז קום המדינה, והיא הוקדמה על חשבון עונת 1952/1953 מאחר שעונת 1951/1952 נסתיימה באיחור של כחמישה חודשים.
הליגה כללה 12 קבוצות - 10 קבוצות ששיחקו בליגה בעונת 1951/1952, וכן הפועל כפר סבא והפועל בלפוריה שעלו ליגה בתום עונת 1951/1952 בליגה ב'. העונה החלה ב-21 בפברואר 1953 והסתיימה ב-13 במרץ 1954. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים.
העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב, שזכתה באליפות בפעם השלישית ברציפות. המבקיע המצטיין של העונה היה אליעזר שפיגל ממכבי פתח תקווה שכבש 16 שערים. מכיוון שהוחלט להרחיב את הליגה ל-14 קבוצות, אף קבוצה לא ירדה לליגת משנה.
יום זמנהוף
יום זמנהוף (באספרנטו: Zamenhofa Tago) הוא המועד הידוע ביותר בקרב קהילת דוברי האספרנטו בעולם, וחוגגים אותו ב-15 בדצמבר, יום הולדתו של אליעזר לודוויג זמנהוף (1859-1917), יוצר שפת האספרנטו.
יום הולדתו ה-19 של זמנהוף, בשנת 1878, נחשב ליום הולדתה של השפה, משום שבמסיבת יום ההולדת הציג זמנהוף לראשונה בפני חבריו את הגרסה הראשונה של שפת אספרנטו - ספרו Lingwe uniwersala, גרסה שהתפתחה עד 1887, עת ראה אור ספרו של זמנהוף Unua Libro ("הספר הראשון"), המציג את הגרסה הידועה כיום כשפת האספרנטו. כיום, דוברי אספרנטו רבים בעולם נפגשים ביום זה ומדברים בשפה, ויש הנוהגים לקנות ספר באספרנטו בתאריך זה. מנהג מפורסם הוא לערוך כנסים לציון האירוע.
חלק מדוברי האספרנטו הציעו כי תאריך זה יהיה "יום ספרות האספרנטו" במקום "יום זמנהוף", כדי לא להגזים בחגיגת הצלחתו של איש אחד. מוציאים לאור של ספרים באספרנטו בדרך כלל מוציאים ספר ביום זה, ומתנהלות מכירות של ספרים שנכתבו בשפה זו במרכזי אספרנטו ברחבי העולם.
בשנת 2009 צוין מלאת 150 שנה ליום הולדתו של זמנהוף. בתאריך זה נפתח מועדון אספרנטו חדש בביאליסטוק וגם נערך סימפוזיון גדול בניו יורק שהשתתפו בו דוברי אספרנטו רבים וגם בלשנים. חברת גוגל הוציאה לוגו מיוחד לכבוד האירוע (שרבוט גוגל) שבו הופיע דגל האספרנטו, ובעקבות זאת כשני מיליון אנשים ביקרו בערך על שפת האספרנטו בוויקיפדיה.
סודיום ניטרופרוסיד
Jewish Gen
רודי קרול
דרור הירדן
דְּרוֹר הַיַּרְדֵּן (שם מדעי: "Passer moabiticus") הוא מין של דרור, שתת-המין הדומיננטי שלו מצוי במזרח התיכון, ותת-המין השני שלו מצוי במערב אפגניסטן ומזרח איראן. תת-המין השני, "P. m. yatii", נחשב לעיתים כמין נפרד. זהו מין קטן יחסית, אורכו נע בין 12 ל-13 ס"מ.
אצל הזכר הכיפה, הלחיים והעורף אפורים, והסינר שחור. גבת העין לבנה, וצדי הצוואר צהובים. הגב חום-אדמדם ועליו פסים שחורים, הבטן אפורה-לבנבנה. הנקבה דומה לנקבת דרור הבית: על הגב יש פסים חומים, הראש אפרפר והבטן לבנה-צהבהבה; עם זאת, היא קטנה יותר ומקורה קצר יחסית לדרור הבית, ולעיתים בצדי צוארה יש כתמים צהובים.
נוצותיו של תת-המין "P. m. yatii" בעלות גוון חולי ביחס לתת-המין השלט, ונוצות הבטן בעלות גוון צהוב דהוי, דומה לזה שבצדי הצוואר.
מין זה שקט לרוב. עם זאת, שירתו דומה מעט לזו של הדרור הספרדי, אבל היא רכה ממנה. הקריאה המושמעת בזמן המעוף היא "צ'י-וויט" גבוה.
כמשתמע משמו, תחום תפוצתו של דרור הירדן מתמשך על פני בקעת הירדן ואזור ים המלח, ומשם עד לעיראק, איראן, ומערב אפגניסטן. פרטים ממין זה נצפו גם בקפריסין, אך האוכלוסייה שם נכחדה ככל הנראה. דרור הירדן הוא מין נודד, ואוכלוסיות עשויות להימצא הרחק מתחום תפוצתן. תת-המין "P. m. yatii" חורף במערב פקיסטן, אך רוב האזורים בהם הוא חורף אינם ידועים. פרטים מתת-המין הדומיננטי נצפו גם בחלקים דרומיים יותר של המזרח התיכון.
בדומה למיני דרורים אחרים, דרור הירדן ניזון בעיקר מזרעים. בתי הגידול המועדפים עליו הם שפלות בעלות צמחיית שיחים (בין השאר שיחי אשל) שקרובות למקווי מים. הקן מוקם על עץ. הנקבה מטילה 4–7 ביצים.
האריה והחסידה
האריה והחסידה הוא משל המיוחס לאיזופוס, העוסק במערכת היחסים החברתיים שבין הרודן לחלש ממנו. למשל זה ישנן מקבילות בספרות המזרח ובספרות חז"ל. לעיתים החיות במשל מתחלפות, אך תפקידיהן נותרים בעינם. במקום האריה מופיע לרוב זאב ובמקום החסידה מופיעים עופות בעלי מקור ארוך כגון נקר, עגור, קורא או אנפה. המשל משויך לטיפוס סיפורי 76 בסיווג ארנה-תומפסון.
המשל.
האריה היה עסוק בזלילת בשר טרף שצד, אך לפתע עצם קטנה נתקעה בגרונו והוא לא היה יכול לבלעה או להקיאה. הוא חש בכאבים עזים ותר אחר מזור לכאבו. הוא ניסה לפתות את כל מי שנקרה בדרכו, בהבטיחו פרס למי שיחלץ את העצם מגרונו. בסופו של דבר, ניאותה החסידה שראתה את סבלו של האריה לנסות ולסייע לו. היא בקשה ממנו לשכב על צדו ולפתוח ככל יכולתו את לסתותיו. היא הכניסה את צווארה הארוך במורד גרונו של האריה ובאמצעות מקורה שלפה את העצם החוצה. לאחר מכן ביקשה מן האריה להעניק לה את הפרס שהבטיח. האריה חשף את שיניו, גיחך ואמר: היי מרוצה. הכנסת את ראשך ללוע הארי והצלחת להוציאו בבטחה. זה אמור להיות גמול מספק עבורך.
הגרסה הבודהיסטית.
משל האריה והחסידה, דומה מאוד בפירוט שבו למשל האריה והנקר שמופיע בשפת הפאלי ב – אסופה של כ-500 משלים הודיים, (כנראה מהמאה הרביעית לפני הספירה), שחלק הארי שבהם שייך למסורת הבודהיסטית והדמויות שמופיעות בהם מייצגות גלגולים שונים בעברו של הבודהה. השוני בין שני המשלים, הוא אמצעי הזהירות שנקט הנקר בעת שסייע לאריה. הוא תחב ליתר ביטחון מקל מאונך בין לסתות האריה וכך שלף ללא חשש את העצם מגרונו.
הגרסה היהודית.
במדרש , מובא המשל בליווי עלילה היסטורית, שבה מתואר כיצד החליטו השלטונות הרומיים בתקופת אדריאנוס, לסכל את הגזרה המלכותית להתיר לתושבי הארץ היהודים לבנות מחדש את בית המקדש החרב, מחשש למרד, וכיצד ניסה רבי יהושע בן חנניה למנוע את המרד באמצעות משל שנשא בפני העם.
המשל במדרש רבה מתייחס לאריה, כמו בגרסה ההודית, ולא לזאב כבגרסת איזופוס היוונית. ג'וסף ג'ייקובס סבור שאילו הכיר רבי יהושע את הגרסה היוונית בוודאי היה מותיר את דמות הזאב על כנה, שהרי זיהויו של הזאב עם רומא היה מחזק את זיקת המשל נמשל. לעומת זאת מציין חיים שורצבאום שגרסת המדרש קרובה יותר לגרסה היוונית, בכך שאין מוזכר בה אמצעי הזהירות שנקט העוף בגרסה ההודית: תחיבת מקל בין לסתותיו של הזאב; פרט נוסף שמשותף לגרסת המדרש ולגרסה היוונית, ונעדר מהגרסה ההודית, הוא הבטחת הזאב להעניק פרס למי שישלוף את העצם מגרונו. שורצבאום סבור שרבי יהושע המיר את הזאב באריה בהשפעת המעשייה המוכרת על אנדרוקלס והאריה, עקב הדמיון בין המשל למעשייה זו.
הגרסה של ג'ון לידגייט.
ג'ון לידגייט (John Lydgate), היה משורר אנגלי שנולד בשלהי המאה ה-14. בין יצירותיו ישנן אדפטציות למשליו של איזופוס. בגרסה שכתב, שכותרתה "כיצד רימה האריה את החסידה", מופיעה האחרונה כמנתחת שהוטל עליה לבצע פעולה כירורגית עדינה, תמורת שכר. לידגייט דימה את האריה לאצולה רודנית המדכאת את העניים הכפריים - המשולים לחסידה - שנמנעת מהם התמורה הראויה לשירותיהם.
הגרסה של ז'אן לה פונטיין.
ז'אן לה פונטיין בדומה לג'ון לידגייט, מדמה את פעולת החסידה כשירות כירורגי, אך כאשר החסידה דורשת את שכרה, מוקצנת תגובתו של הזאב, בכך שהוא נוזף בה
על כפיות הטובה שהיא מפגינה בדרישה זו.
אזכור המשל אצל לסינג.
גוטהולד אפרים לסינג אזכר בספרו משלים (1759), את משל הזאב והחסידה בתוך משל "הזאב החולה", כדי להמחיש עד כמה נלעגים מעשיו ה"טובים" של הזאב.
זאב שכב על ערש דווי ובנשימותיו האחרונות נזכר באירועים שחלפו בחייו. "אמת, חוטא אני", אמר בעצב, "אך מקווה אני שאיני אחד מהגרועים ביותר. ללא ספק גרמתי רוע, עם זאת עשיתי גם הרבה דברים טובים. זכורני כי פעם התקרבה אלי כבשה גועה שאבדה מהעדר, עד שיכולתי לחונקה בקלות ובכל זאת נמנעתי מכך. באותה עת הקשבתי באדישות מפתיעה לדברי הלעג והקלס שהשמיעה כבשה כועסת, למרות שלא היו בנמצא כלבי שמירה בסביבה שיאיימו עלי."
"לכל הדברים הללו אני יכול לשמש עד מהימן," אמר חברו השועל שסעד אותו בשעותיו האחרונות. "אני זוכר בבירור את כל הפרטים. האירועים הללו התרחשו בעת שסבלת מאוד מעצם שנתקעה בגרונך".
התרחשות הסיפור בבית המרקחת.
זאב נכנס לבית מרקחת שנראה כמו מעבדה של אלכימאי וחסידה בלבוש רוקחת קידמה את פניו. הזאב אחז בידו ממחטה שהצמידה לצד ראשו, הצביע על מקור החסידה החד וביקש ממנה לסייע לו. גרסה זו שכתב רנדל ג'וזף בנג'מין (Rundell Joseph Benjamin), מופיעה בספר משלים של איזופוס מהמאה ה-19 ומלווה באיור של ארנסט גרייסט (Ernest Griset).
הגרסה הבולגרית.
אצל הסופר הבולגרי רן בוסילק, הדובה היא זו שצריכה את עזרת החסידה, בסיפור זה הדובה והחסידה מסכימים על התשלום מראש, אבל הדובה מסרבת לשלם אחרי הטיפול, וטוענת שלהוציא ראש מפיה זה כבר תשלום מספיק. אחרי זמן מה, הדובה נזקקת שוב לעזרה מסיבה זהה. הפעם החסידה מגיעה עם מלקחיים כדי קודם לתלוש לדובה את כל השיניים, כדי שלא תוכל להשתמש בלוגיקה הזאת פעם שנייה.
פברי
דרור ירדן
טוקוס אפריקני עקוד
טוקוס אפריקני עקוד (שם מדעי: "Tockus fasciatus") הוא מין של קלאו מהסוג טוקוס, שמצוי בחלקים נרחבים מאפריקה המשוונית, מגמביה למערב אוגנדה וצפון אנגולה כולל אגן הקונגו.
מאפיינים.
אורכו כ-54 ס"מ; בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות.