השנה הליטורגית מתחילה בעונת חג הפסחא המסמלת את מותו ותחייתו של ישו הנוצרי. עונת חג הפסחא מתחילה איפוא ארבעים ושישה ימים קודם לכן ביום רביעי של אפר, שמתחיל את תקופת התענית שבה נהגו נוצרים לא לאכול בשר ומאלכי חלב למנהם. הצום הנוצרי הסתיים ביום שישי הטוב, שבניגוד לכנסייה האורתודקסית שבה הצום מתחיל ביום שני הנקי ומסתיים רק בערב חג הפסחא, נוצרים קתולים פוסקים מהצום עם סיום תהלוכות של יום שישי הטוב. לאחר וועידת הוותיקן השנייה תוקנו דיני הצום שבתקופת התענית ונקבע שרק יום רביעי של אפר ויום שישי הטוב יהיו ימי צום במהלך תקופת התענית.
חג הפסחא עצמו מציון בהדלקת נר שעווה גדול, שאמור להיות דולק מיום ראשון של החג ועד חג העלייה השמיימה 39 ימים לאחר חג הפסחא. הנר מנציח את ניצחונו של ישו על המוות כמאור העולם אשר במשך 40 ימים התהלך על הארץ עד אשר עלה השמיימה. בתקופה ארוכה זאת נוהגים הנוצרים הקתולים להנציח את מותו של ישו מחד אך גם את דרשותיו, חוכמתו ומסריו אשר מובאים מתוך בכתבי הקודש מאדיך. שבוע לאחר חג העלייה מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפאנטאקוסט אשר מסמל גם את סיום עונת חג הפסחא.
בנוסף השנה הליטורגית מציינת גם את הולדתו והתגלות אלוהים בבשר בדם בדמות ישו הידוע בשם "עונת חג המולד" אשר מתחילה ביום ראשון הראשון של חודש דצמבר, והיא מסמלת על ידי הדלקת נר הציפייה כאשר בכל יום ראשון עד חג המולד נהוג להוסיף נר אחד נוסף עד אשר מגיעים לארבעה נרות. במהלך עונת חג המולד התפילות המרכזיות מושאות בעיקר לקראת הולדתו של ישו מחד ומאידך בתפילות והלל לקראת הפארוסיה דהיינו חזרתו של ישו השנייה לעולם כדי לישפוט את החיים והמתים. עונת חג המולד מסיימת בלילה השנים עשר הידוע גם בשם חג ההתגלות.
השנה הליטורגית בכנסייה הקתולית מסתיימת איפוא ב-2 בפברואר באירוע בשם הבאת ישו לירושלים, הנודע גם בשם מיסת הנרות (מאנגלית: Candlemass), בשל הנרות שנהוג להביא לכנסייה במהלך המיסה. במהלך טקס המיסה מכריז הכומר בדרשתו על סיום השנה הליטורגית, ותחילה מחדש בקריאת מקבצים בכתבי הקודש במהלך הדרשות.
בימי חול ואבלות נוהגים הנוצרים הקתולים לקרוא את, תפילת אבינו שבשמיים וכן את תפילת בנדיקטוס, זכירה ואווה מריה כאשר את תפילת אווה מריה נהוג לקרוא על ידי שימוש בסקרמנטל מחרוזת התפילה שהוא סמלה של מריה אימו של ישו.
בימי זיכרון או הנצחה של קדושים בין אם הם מרטירים או לא נהוג לצום יום קודם לערב החג ולערוך תפילה לכבוד הקדוש על ידי הדלקת נרות לעילוי נשמת הקדושים. הנצחת הקדוש הנוצרי בעת יום הזיכרון לכבדו שנקראה גם יום חגו הם חלק מרכזי בפולחן הקדושים בנצרות הקתולית.
בימי ראשון וחג נהוג לערוך את טקס האוכריסטה הנוצרית, להקרא דרשות ולצרף אלמנט טקסי נוסף בהתאם לחג המקומי כמו למשל שיוני הדרת ומלבושי הכמורה לצבעו של החג יחד עם מפת המזבח למשל בחג הפאנטקוסט הכמרים לבושים באדום וכך גם צבע המזבח, לעומת יום ראשון של הדקלים שהכמורה לבושה בירוק וכך גם המזבח.
הסקרמנטים ומתווכים.
אחת האמונות המרכזיות בנצרות הקתולית המבדילות אותה מזרמים אחרים היא האמונה "במתווכים". על פי התאולוגיה הנוצרית הקתולית כאשר ישו עלה השמיימה נוצר קשר מיסטי בין השמיים לארץ שכל אדם יכול לזכות בגאולה ולנקות את עצמו מחטא הקדמון, על ידי כך שיבצע מנהגים סימבולים ויעמוד בדרישות מוסריות על מנת לקרב את עצמו למלכות השמיים. המנהגים הסימבולים התגבשו במהלך השנים וכונו סקרמנטים דהיינו טקס סמלי שבו מועבר החסד באמצעות הכומר למאמין. מספר הסקרמנטים הוא שבעה על פי וועדת טרנטו במאה ה-16 שקבע סופית את מספרם וכן אוששה סופית את האמונה הקתולית שרק כומר מוסמך מהכנסייה יכול להעביר את הסקרמנט למאמינים. למרות זאת, בנוסף לסקרמנטים, התפתח בנצרות במרוצת הדורות קיומם של מתווכים משניים פרט לסקרמנטים שהם מחייבים על מנת לזכות בגאולת השמיים. המתווכים המשניים הם מנהגים סימבוליוים שאמורים לעזור לאדם בדרכו לישוע והם נקראים סקרמנטלים. הסקרמנטלים המרכזיים שידועים כמתווכים הם תפילה לקדושים ולשרידיהם. כמו כן גם שימוש במחרוזת התפילה, פסלים ותמונות וכיוצא בזה. כל אלו הם חלק מפולחן "המתווכים" בכנסייה הרומית אשר נקבע בועידת טרנט בין השנים 1545 עד 1563.
אנדרטת שער הברון
אנדרטת שער הברון היא אנדרטה שהוקמה ב-1947 בכניסה המערבית לפתח תקווה כהוקרה על תרומתו של הברון רוטשילד לפיתוח המושבה בסוף המאה ה-19.
האנדרטה ממוקמת בקצה הרחובות רוטשילד, ז'בוטינסקי, מונטיפיורי והברון הירש בפתח תקווה. היא תוכננה על ידי האדריכל אוריאל שילר, ועבודת הבנייה בוצעה על ידי אליהו וולפו ובניו שהתמחו בבנייה באבן. לפני האנדרטה הוקמה מדשאה רחבה, והוצב בה סלע ובו מצוין כי האנדרטה נבנתה כהוקרה לפועלו של רוטשילד. האתר שופץ על ידי עיריית פתח תקווה ב-1990.
האנדרטה נבנתה כהוקרה על פועלו של הברון רוטשילד למען המושבה בראשית ימיה. ב-1887 ביקר הברון בארץ ישראל ובמושבה פתח תקווה, והסכים לקחת אותה תחת חסותו. ב-1892 העבירו לרשותו 28 משפחות מאנשי המושבה את נחלותיהן, וקיבלו משכורת קבועה, כלי עבודה וסוסים מפקידי הברון. פועלו הביא לפיתוח החקלאות בנחלות אלו, נטיעת עצי אקליפטוס וייבוש ביצות. אך עם הזמן החלו תופעות שליליות כגון יחס משפיל של הפקידים כלפי המשפחות ותלות של התושבים בפקידים, ולבסוף ב-1901 ביטל רוטשילד את משטר הפקידות במושבות.
שער הברון
יהושע שטיינבוק
יהושע (שני) שטיינבוק (1901 - 1 ביוני 1956) היה אדריכל שתכנן ובנה בניינים בתל אביב בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי. היה מתכנן הבית של בנק לאומי והקים מספר סניפים של הבנק. פעיל בתחום העיתונות המקצועית של האדריכלים בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
יהושע נולד בלודז' שבפולין ליעקב ובלימה שטיינבוק. למד בעיר בבית ספר יסודי ותיכון. עם תום לימודיו נדד באירופה עד שהתקבל ב-1921 ללימודי אדריכלות בפוליטכניקום של העיר דנציג. בעיר זו נחשף לזרמים החדשים באדריכלות בהובלת בית הספר לעיצוב ואדריכלות "באוהאוס".
ב-1925 עלה עם משפחתו ארצה והחל לעבוד כפועל בניין. ב-1927 הצטרף למשרד האדריכלים של בנימין צ'ייקין בירושלים שם עבד 4 שנים. ב-1931 זכה יהושע בפרס הראשון בתחרות היוקרתית לתכנון בניין בנק אנגלו-פלשתינה. זכייה זו עודדה את יהושע לפתוח משרד עצמאי בתל אביב. את שנותיו הראשונות הקדיש לבניית בניין בנק לאומי בתל אביב על פי הדגם שתכנן. בהמשך הפך למתכנן הבית של הבנק ועסק בתכנון סניפים אחרים. היה פעיל בתכנון ובניה עד לפרישתו.
בנוסף לעבודתו הפרקטית כאדריכל ייסד יהושע את קבוצת "החבר" למחקר בניין תכנון ואדריכלות שעסקה בחקר בעיות תכנון, מטרות ושיטות בתכנון העירוני ובעיצוב בניינים. בנוסף היה פעיל בקרב ציבור האדריכלים בישראל בתחום עריכת עיתונות מקצועית:
נפטר בתל אביב ב-1956 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
אופי עבודותיו.
יהושע תכנן מגוון רחב של מבנים: בתי דירות, וילות פרטיות, גני ילדים, בנייני משרדים, עיריות, בנקים, בתי דפוס, מפעלים ועוד.
גישתו לתכנון הוגדרה כ"טוטאלית" דהיינו תכנון הפרויקט מהיסודות עד פריט הריהוט האחרון.
משפחתו.
יהושע נישא ב-1924 לגוטה לבית ליכטנשטיין. ב-1925 נולד בכורו נחום (שלמד גם הוא אדריכלות) וב-1930 נולדה בתו איה.
לאחר מותו התגלה שיהושע ניהל קשר עם אישה נוספת ולבת שנולדה מקשר זה קרא גם איה. ב-2014 הפיקה נינתו, רותם אזולאי, סרט בשם "שתי לוויות" המתאר את חייו הכפולים של יהושע (שם הסרט לקוח מהסיטואציה שליהושע נערכו שתי הלוויות בהבדל של שעתיים). בסופו של הסרט נמסר כי לאחר הקרנת הבכורה שלו, טענה "איה השנייה" שהיא לא הייתה בתו הביולוגית של יהושע.
אדי ג'ייקובסון
אדוארד "אדי" ג'ייקובסון (באנגלית: Edward "Eddie" Jacobson; 17 ביוני 1891–25 באוקטובר 1955) היה יהודי אמריקאי, חברו לנשק ושותפו לעסקים של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, טרם כניסתו של טרומן לפוליטיקה. בתקופת נשיאותו פעל בהצלחה להשפיע על טרומן להכיר במדינת ישראל מיד עם הקמתה.
ביוגרפיה.
אדוארד ג'ייקובסון נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק בשנת 1891. הוריו שרה ודוד ג'ייקובסון היו מהגרים דלי אמצעים שהגיעו מליטא. אביו היה סנדלר. שם המשפחה ג'ייקובסון, בגרסתו העברית הוא יעקובסון ובחלק מן המקורות בעברית נוהגים להשתמש לגביו בשם זה. המשפחה התגוררה ברובע לואר איסט סייד שהיה אז שכונת פועלים ענייה.
בשנת 1893 עברה המשפחה לקנזס והתיישבה בעיירה קטנה, ובשנת 1905 עברה המשפחה להתגורר בעיר קנזס סיטי שבמדינת מיזורי. באותה שנה פגש אדי ג'ייקובסון בן ה-14 לראשונה את הארי טרומן, שהיה אז בן 21, כאשר שניהם עבדו בעבודות שונות בעיר. ג'ייקובסון עבד בחנות בגדים, וטרומן כפקיד במשרדים שונים.
בשנת 1917, כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית והצטרפה למחנה מדינות ההסכמה, התגייס ג'ייקובסון לצבא ארצות הברית, והשניים נפגשו שוב כשג'ייקובסון עבר אימוני טירונות בבסיס באוקלהומה. על טרומן, שהיה קצין, הוטל לנהל את הקנטינה בבסיס, ועל ג'ייקובסון, שהיה חייל פשוט, הוטל להיות המפעיל של הקנטינה ("שקמיסט" בעגה הצה"לית). מאז נמשכה ידידותם לאורך השנים.