כמג"ד הוביל גרשון את הגדוד למבצע חוק וסדר, בכפר מיידון שבלבנון. משימת הגדוד הייתה לכבוש את הכפר, שהיה מעוז חזבאללה ולטהר אותו. "ג'רי" צעד בראש הכוח של פלוגת מאי מהגדוד כשלפתע בהתקלות אחרת בכפר הסתערו הצנחנים, וגרשון בראשם על העמדה של אנשי החזבאללה וזרקו לתוכה רימון. לאחר מכן זרקו לעמדה אחרת מספר רימונים, שהמחבל שהתבצר בעמדה השליך לעברם בחזרה. בשלב הזה החליט המג"ד לשבור את המנוף של רימון זרחן, כדי לבטל את זמן ההשהיה, למרות האיסור הבטיחותי, וזרק את הרימון הזה לתוך הבור. הפעם הרימון לא חזר, והלוחמים הסתערו על העמדה ביריות. לימים סיפר גרשון בהרצאה כי-  בשנת 1988 מונה לסמח"ט.
בשנת 1991 מונה למפקד חטיבת החרמון, בשנת 1993 מונה למפקד עוצבת חירם בגבול לבנון ביולי 1994, בעת שירותו ברצועת הביטחון בדרום לבנון, נהרגו שניים מפקודיו בחטיבה וארבעה אחרים נפצעו, במהלך תאונה מבצעית, כשנגמ"ש פגע בקו מתח במוצב טייבה; גרשון הועמד לדין יחד עם מפקד הגדוד משה תמיר ומפקד הפלוגה אופק בוכריס. הם זוכו מעבירה של גרימת מוות ברשלנות, אך הורשעו בעבירה של התרשלות במילוי תפקידם, בשנת 1995 מונה למפקד חטיבת המילואים חוד החנית ובשנת 1997 מונה למפקד חטיבת הצנחנים. גרשון הוביל את החטיבה בלחימה בדרום לבנון, בין היתר במבצע "צמצום טווח", במהלכו נהרג מפקד סיירת צנחנים, . בשנת 1999 מונה למפקד עוצבת האש, בשנת 2001 מונה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. כמפקד האוגדה הוביל אותה באינתיפאדה השנייה ונמנה עם "חבורת לבנון" שסברה שאפשר וצריך להפעיל הרבה יותר כוח מול הפלסטינים, כבר בשלב מוקדם יותר של המערכה. גרשון פיקד על האוגדה במבצע "חומת מגן" והוביל את כיבוש הערים שכם ורמאללה והמצור על המוקטעה.. בתקופתו של גרשון כמפקד איו"ש בוצעו למעלה מ-5,000 מעצרים בהם נעצרו למעלה מ-12,000 פעילי טרור. בתקופתו של גרשון כמפקד איו"ש בוצעו למעלה מ-5,000 מעצרים בהם נעצרו למעלה מ-12,000 פעילי טרור. בשנת 2004 יצא ללימודים במכללה הבריטית לביטחון לאומי.
בינואר 2005 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד העורף, כיהן בתפקיד בתקופת מלחמת לבנון השנייה וספג ביקורת מצד מבקר המדינה על הערכות העורף, על פי המבקר . גרשון עתר לבג"ץ בדרישה לעכב את פרסום עיקרי הדו"ח. לאחר המלחמה יזם את תרגיל "נקודת מפנה", תרגיל העורף הלאומי בו לוקחים חלק כל מערכי החירום, משרדי הממשלה והרשויות המקומיות. התרגיל מתקיים מאז ברציפות מדי שנה וכן דחף להקמת רח"ל - רשות החירום הלאומית שהחליפה את מערך מל"ח המיושן. בדצמבר 2007 הודיע על פרישתו משירות צבאי לאחר 32 שנות שירות בעקבות הודעת הרמטכ"ל על מינוי מחליפו.
לאחר שירותו הצבאי.
בשנים 2008–2014 כיהן כמנכ"ל ארגון ידידי צה"ל. שכרו עמד על 2.7 מיליון דולר לאורך התקופה. כיום משמש כיו"ר מתנדב של עמותת להיטיב- להרבות טוב בעולם: עמותת למען משפחות במעגל העוני
בשנת 2016 חזר לשירות מילואים ומונה על ידי הרמטכ"ל לסגן מפקד פיקוד צפון בחירום. בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לספח את שטחי יהודה ושומרון.
ב-2020 מינתה שרת התחבורה מירי רגב את גרשון ליו"ר רשות שדות התעופה. הממשלה אישרה את המינוי ב-22 בנובמבר.
השכלה וחיים פרטיים.
גרשון בעל תואר תואר שני במדע המדינה וחוג משני לימודי מזרח תיכון מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר המכללה המלכותית הבריטית RCDS ללימודי ביטחון, בוגר קורס דירקטורים וניהול פיננסי לבכירים/ להב אוניברסיטת תל אביב. נשוי בשנית ואב לארבעה ילדים.
הרובה של צ'יאנג קאי שק
מלחמת יפן - סין השנייה
אוגדת איו&quot;ש
דוד ובת-שבע
אברהם שלמה זלמן צורף
הרב אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז) (תקמ"ו 1786 – י"ט באלול ה'תרי"א 16 בספטמבר 1851), נמנה עם מחדשי היישוב האשכנזי בירושלים בראשית המאה ה-19.
בשנת 1836 הוא השיג את רשות שליט הארץ לחדש את ההתיישבות של יהדות אשכנז בירושלים: בניית בית הכנסת החורבה ומתן פטור מהחוב שחל על בני העדה.
הותקף על רקע לאומני ומת ב-1851, כמה חודשים מאוחר יותר. צורף נחשב לנפגע פעולת איבה הראשון ברשימת הקורבנות שלפני קום המדינה.
נכדו, יואל משה סלומון, היה ממייסדי פתח תקווה. נינו, חיים סלומון, היה ממייסדי חברת התרופות "סלומון לוין ואלשטיין" שממנה התפתחה חברת התרופות "טבע".
תולדות חייו.
אברהם שלמה זלמן צורף נולד בעיר קיידאן שבליטא לאביו יעקב. בילדותו למד תורה עם אחד מתלמידי הגר"א וממנו ספג את השאיפה לקיים את מצוות יישוב ארץ ישראל.
במאי 1811 יצא עם אשתו ושלושת ילדיו בעליית תלמידי הגר"א לעלות לארץ ישראל. בהושענא רבה תקע"ב (אוקטובר 1811) הגיעה המשפחה לחופי ארץ ישראל הקדושה, והשתקעה בעיר עכו במשך כמה חודשים. בהמשך עקרה משפחת הרב לצפת, שם ביקש צורף להשתלב בהווי המקומי: הוא פתח חנות לצורפות, החליף את לבושו לבגדים המקובלים על יהודי ספרד, ולמד את השפה הערבית.
בשנת 1816 עלה לירושלים, בעלייה שבראשה עמד רבי מנחם מנדל משקלוב. באותה תקופה הייתה ירושלים סגורה בפני עליית יהודים אשכנזים, בגלל חוב ישן של רבי יהודה החסיד. צורף ומשפחתו נכנסו לעיר בהתחפשות לחזות של יוצאי ספרד.
בבואו לירושלים פתח חנות לצורפות, ממנה קיבל את הכינוי "צורף". עם זאת, יש משערים ששם המשפחה צורף הגיע אליו מאבותיו, וכי הוא נכדו של רבי העשיל צורף, מקובל.
באותן השנים נהג לצאת לחו"ל בתור שד"ר על מנת לאסוף תרומות לטובת היישוב הספרדי בירושלים. היו שהתנכלו לו וכאשר הגיע לאחד הקהילות באיטליה חשדו בו ראשי הקהילה כי הוא מתחזה. כאשר עמדו על הטעות התנצלו לפניו ושמו התפרסם בקהילות איטליה. באותן שנים היה בקשר קרוב עם הרב יהודה ביבאס ואף פעל למען מינויו לרבה הספרדי של אמסטרדם, דבר שלא צלח לבסוף.
הצלחתו בגיוס התרומות הביאה לכך שייזום תוכנית לשיקום שטח בית הכנסת "חורבת רבי יהודה החסיד" והפיכתו למרכז יישוב יהודי. בשנת 1836 יצא למצרים ובעזרת הקונסולים של רוסיה ואוסטריה קיבל פירמאן (צו מלכותי) ממוחמד עלי באשא, שליט מצרים, ששלט באותה עת גם בארץ ישראל, אשר ציווה "כי הרשות בידי העדה האשכנזית להקים את 'דיר שיכנז' (דהיינו 'חצר האשכנזים'; לימים 'החורבה' וסביבותיה) ולבנות בתוכה מעונות, ואסור לתבוע מהם את חובות אבותיהם". מהלך זה קנה לו אויבים רבים בירושלים. בטענתו התבסס צורף על החוק העות'מאני, המבוסס על השריעה, שעל פיו חוב שעברו עליו 40 שנה הרי הוא בטל - והחוב של רבי יהודה החסיד היה בן למעלה מ-130 שנה.
רבי יהוסף שווארץ בספרו "תבואות הארץ" כותב: "ביום י"ט אלול התחלנו לפנות האשפה והזבל ויחלו לבנות. עד פרשת וארא תקצ"ז נגמר בית המדרש וכבר יכולנו להתפלל בו ונחנכה ביום ההוא בשמחה גדולה: ברוך מציב גבולות אלמנה, ויקרא את שמו "מנחם ציון" או בפי העם "בית המדרש הישן". ויבנו עוד כל הבניינים והבתים הנחרבים והנהרסים אשר בכל החצר הגדול הזה". כך היו במרכז של העדה האשכנזית מושב לבית דין צדק, תלמוד תורה לנערים וישיבה.
מותו.
השלמת הבנייה עוררה מורת רוח בקרב תושבי ירושלים הערבים, והם חיפשו דרכים לנקום בו. כל זמן שהיה הממונה היחיד על כספי החורבה, דאג להעביר כספים למנהיגי הערבים "למען השלום". אולם כאשר גדל היישוב, וקמו מנהיגים וממונים חדשים, נאלץ לחדול מלתת שלמונים לערבים. דבר זה הקים נגדו אויבים רבים.
פעמיים ניסו להתנקש בחייו: בפעם הראשונה ירה בו ערבי, אך החטיא את המטרה. היורה נמצא למחרת טבוע בבור. בפעם השנייה, בדרכו אל בית הכנסת "מנחם ציון" להתפלל תפילת ותיקין, התנפלו עליו מספר ערבים, והיכוהו בחרב בראשו. החרב פגעה במוחו וגרמה לו לאובדן זיכרון ושיתוק. צורף שרד את הפגיעה במשך עשרה חודשים, אך לבסוף גסס.
ביומו האחרון קרא לכל בני משפחתו, וביקש להדליק נרות ולהכין כיסאות לאורחים הרבים והחשובים שיבואו לבקרו. אז שאל לשלום כל אחד מבני משפחתו וכך "יצאה נשמתו היפה, האמיצה, המסורה לעיר קדשו, בחברת בני ביתו הנאהבים והנעימים". הוא נפטר בי"ט באלול ה'תרי"א (1851).
פרנסי העדה הספרדית, הממונים על בית הקברות, סירבו להביאו למנוחת עולמים עד שישולם חובו מימי היותו שד"ר. רק לאחר פנייתו של רבי שמואל סלנט, רבה של העדה האשכנזית, אל החכם באשי, הושגה לו אחוזת קבר ליד קבר זכריה בהר הזיתים. חלקה זו נחפרה בידי ארכאולוגים בשנת 1960, וכל הקברים שבה הוסרו. שמו של צורף ושל הרב משה בידרמן נכתבו על הקיר בסמוך למקום שבו היו קבריהם, ובשנת 2010 הוצבו במקום מצבות חדשות הנושאות את שמם של בני הזוג צורף.
צורף מוזכר כנרצח הטרור הראשון בארץ ישראל בעת החדשה ומונצח בלוח מספר אחת בהר הרצל.
צאצאיו.
בנו של צורף, מרדכי, כבר נקרא בארץ ישראל בשם סלומון. ההשערה היא כי השלטונות העות'מאניים רשמו בדרכונו את השם, על סמך שם אביו - זלמן, כנראה בהשפעת ה"סולימאן" הרווח בערבית. יש הסוברים כי הוא עצמו הסב את הכינוי היידישאי של אביו מזלמן לסולומון, ואימצו כשם משפחה. כך או כך, הוא המשיך להיקרא "מרדכי צורף" בסביבתו היהודית. מרדכי סלומון היה ממחדשי ההתיישבות החקלאית בארץ וכבר ב-1839 בעת ביקורו השני של מונטפיורי העביר לו תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל.
נכדו, יואל משה סלומון, היה ממייסדי פתח תקווה, ונינו, חיים סלומון, היה ממייסדי חברת התרופות "סלומון לוין ואלשטיין" שממנה התפתחה חברת התרופות "טבע".
באוקטובר 2011, כאשר מלאו 200 שנים לעלייתו לארץ, ארגנו צאצאיו כינוס משפחתי גדול בירושלים. לפי הערכות של חוקרים ושל בני המשפחה, מספר צאצאיו הוא כ-20 אלף, והם נושאים 800 שמות משפחה שונים. 95% מהמשפחה חיה בישראל.
אוקטביוס
אימון כוח