באתר אנטרטיינמנט ויקלי, נכתבה ביקורת חיובית על כל אחד מהשירים, על אף שתקליטנים "הרסו" אותו.
האלבום דורג במקום ה-58 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
רשימת השירים.
צד א':
צד ב':
פיטום אווזים וברווזים
פיטום אווזים וברווזים הוא תהליך של האבסת כמויות גדולות של מזון לעופות על-מנת להגדיל באופן מלאכותי את כבדם, במטרה להפיק ממנו כבד אווז, שהוא כבד שומני למאכל. תהליך הפיטום הכפוי נאסר במדינות רבות, ובהן ישראל, בשל האכזריות המיוחסת לו.
היסטוריה.
הלעטת אווזים החלה כבר במצרים העתיקה, שם התקיימה כבר במאה ה-25 לפנה"ס. אווזים, בנוסף לעוד ציפורים (כגון עגורים), הואכלו בכוח בדגנים לשם הגדלת משקלם. ממצרים התקבל מנהג הפיטום באימפריה הרומית, וספר הבישול הרומי, אפיקיוס מתאר הלעטה של אווזים בתאנים במטרה להגדיל את כבדם. הרומאים הפכו את המנהג לנפוץ בכל רחבי אירופה, והוא נעשה מקובל ביותר בצרפת, שם כבד של אווז מפוטם נחשב כחלק חשוב מהמטבח הלאומי.
תהליך הפיטום ונזקיו הבריאותיים.
הפיטום מתבצע על-פי רוב באמצעות החדרת צינור לגרונו של העוף ודחיסת מזון (לרוב דגנים מסוגים שונים, כגון תירס או דוחן) ישירות לקיבתו באמצעות לחץ אוויר גבוה. כמות המזון הולכת וגדלה באופן הדרגתי עם תהליך הפיטום, עד שבסופו (תוך כשלושה עד ארבעה שבועות), היא מגיעה עד ל-2.5 קילוגרם ביום.
הכמויות העודפות של המזון מביאות לניוון שומני של הכבד, הגורם להתנפחותו לממדים הגדולים פי שבעה עד עשרה מגודלו הטבעי.
הפיטום גורם לנזקים משמעותיים לבריאותם ולרווחתם של העופות המפוטמים: בנוסף לפגיעה בתפקודו של הכבד, המשקל של הכבד המוגדל מביא ללחץ על האיברים הפנימיים, ומביא לקשיים בנשימה ובהליכה. כמו כן, החדרת הצינור לגרון עשויה לגרום לפציעות בוושט. כעשירית מהעופות המפוטמים מתים, כתוצאה מהסיבוכים הבריאותיים הכרוכים בפיטום, עוד טרם הגעתם לשחיטה.
המאבק בפיטום אווזים.
בשל הפגיעה שגורם הפיטום לעופות, הוא נתון לביקורת רבה מצד ארגונים להגנה על בעלי-חיים, הפועלים לביטול תעשיית הפיטום. בעקבות לחץ ציבורי שהופעל כתוצאה מהמחאה כנגד פיטום עופות, במדינות רבות, בהן בריטניה, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, נורווגיה, גרמניה, לוקסמבורג, פולין, פינלנד, צ'כיה, איטליה, שוודיה, ישראל, אוסטרליה, דרום אפריקה, הולנד, אירלנד, ארגנטינה וקליפורניה, התקבלו חוקים האוסרים על התהליך.
בקליפורניה, בשיקגו וניו יורק בעקבות פעילות נמרצת בה היה מעורב בין היתר ג'ין באואר אף התקבלו חוקים האוסרים על שיווק כבד אווז.
בישראל.
בישראל התפתח ענף פיטום האווזים בשנות ה-50 המוקדמות בידי עולים מהונגריה ועם השנים הוא היה לענף מפותח. בשנת 1965 פיטמו בישראל כ-60,000 אווזים בשנה ומשרד החקלאות עודד את הענף וביקש למכנו. צרפת הייתה היעד העיקרי של ייצוא הכבד. כבר אז עלו טענות שפיטום האווזים הוא אכזרי, ובמשרד החקלאות טענו שאין בו אכזריות רבה יותר מענפי חקלאות אחרים. בשנת 1966 יובאו לישראל מכונות לפיטום אווזים והייצוא הישראלי הגיע לכ-60 טון בשנה. בשנת 1968 כבר הגיע מספר האווזים המפוטמים ל-200,000. ייצוא הכבד לצרפת המשיך לגדול ובשנת 1971 הגיע לכ-100 טון וישראל הייתה למקום השני בעולם בייצוא כבד אווז לאחר הונגריה. פיטום אווזים התבצע אפילו בבית סוהר מעשיהו, ביוזמתו של נציב בתי הסוהר, רפאל סוויסה. הענף סבל ממשברים בסוף שנות ה-70 ובאמצע שנות ה-80 בגלל הצפת השוק על ידי הונגריה ובולגריה וירידת המחירים בצרפת. עם זאת, בשנות ה-90 ישראל הייתה אחראית לכ-9% מהייצור העולמי של כבד אווז ובכך הייתה במקום השלישי לאחר צרפת והונגריה.
בסוף 1999 פתחה עמותת אנימלס לזכויות בעלי חיים במסע ציבורי נגד פיטום אווזים. ב-2001 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם "נוח", ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי חיים בישראל, בטענה שהפיטום מהווה עבירה על חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים). בעקבות העתירה, גיבש משרד החקלאות, בשיתוף עם מפטמי אווזים, תקנות שהיו אמורות להסדיר את הפיטום. עם זאת, ב-11 באוגוסט 2003 קיבלו שופטי בג"ץ את עמדת הארגונים להגנת בעלי חיים וקבעו כי התקנות לפיטום אווזים אינן חוקיות, והן יבוטלו. למפטמי האווזים ניתנה ארכה של שנה וחצי עד לכניסתו לתוקף של האיסור, על-מנת לאפשר להם להתארגן מחדש
באפריל 2005, כאשר האיסור היה אמור להיכנס לתוקף, הגישה עמותת אנימלס תביעה משפטית נוספת. שר החקלאות, ישראל כץ, העלה יוזמה שתאפשר להמשיך את פיטום האווזים במשך חמש שנים נוספות, אך היא נדחתה, ופסיקת בית המשפט אלצה את משרד החקלאות להתחייב ללוח זמנים שיביא לסיום פיטום האווזים עד לאפריל 2006.
ב-15 באפריל 2006 התחיל להיאכף בפועל האיסור על פיטום, ומפטמות האווזים החלו להסגר. ב-31 ביולי 2006 נכנס לתוקף גם איסור על פיטום ברווזים, ונסגרה מפטמת הברווזים בבית לחם הגלילית, היחידה מסוגה בארץ.
ב-2008 לראשונה הורשע בעבירה על חוק צער בעלי חיים מפטם אווזים שהמשיך לעסוק בפיטום בניגוד לחוק, ונגזר דינו לחמישה חודשי מאסר שבוצע בעבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי. בנוסף, ציוד פיטום האווזים שהיה ברשותו הושמד. ההרשעה התקבלה בעקבות מידע שהעבירה עמותת אנימלס ליחידת הפיקוח על החי והצומח של משרד החקלאות.
ב-3 בפברואר 2015 בית המשפט העליון זיכה את רן וחנון שהמשיך לפטם אווזים, בשל אי שפיות הדעת, אך לא קיבל את טענתו, שהשיטה שהוא פיתח לא מהווה צער בעלי חיים, שנאסר בחוק מ-2006.
בהלכה.
הרמ"א כותב על המנהג בקרקוב לאכול אווזים מולעטים, למרות שההלעטה בגרעינים קשות עלולה לגרום לחורים בוושט שעלולים להביא את האווז לטרפה. הרב יואל סירקיש הביא את דבריו של הרמ"א וכתב שיש להחמיר ולא לאכול אווזים מולעטים.
בהונגריה היה מנהג לאכול כבד של אווזים מולעטות. בארץ ישראל לא נהגו להלעיט אווזים והרבנים שדנו בעניין, כמו הרב צבי פסח פרנק והחזון איש, כתבו שיש להשתדל למנוע את הלעטת האווזים. הרב צבי פסח פרנק העלה אפשרות להקל להלעיט את האווזים בגרעינים מבושלים ומחויים כמו דייסה באופן שלא תהיה בעיה של חוד שינקב את הוושט.
התפתחות ענף פיטום האווזים בישראל הביאה את הרבנות בשנת 1969 להתלבט בשאלה האם האווזים המפוטמים כשרים או שהם נחשבים טרפה בגלל מקרים של קריעת הוושט במהלך הפיטום. מועצת הרבנות הראשית מינתה ועדה בראשות הרב שאול ישראלי לבחינת הסוגיה. לאחר שד"ר מאיר לוינגר מהמכון לחקר החקלאות על פי התורה ביצע שינויים במכונת הפיטום החשמלית, הכשיר הרב הראשי אונטרמן את האווזים המפוטמים.
הבני יששכר כתב שמעבר לבעיה בוושט, הכבד המנופח עצמו גורם לאווז להיות טרפה, שכן לדבריו האווז אינו מסוגל לחיות זמן רב עם כבד מנופח כזה. הרב גרשון שטרן כתב נגד דברים אלו ודחה את הטענה.
הרב עובדיה יוסף פסק שאין להתיר פיטום אווזים עקב צער בעלי חיים ובעיות כשרות, ושראוי שלא לאכול כבד אווז. הרב שלמה משה עמאר כתב שלא ניתן לתת הכשר מהדרין לאווזים מפוטמים, אבל כתב שניתן להתיר בהכשר רגיל אם נעשית בדיקה של הוושט הפנימית ואין בה חורים.
אדקה
אדקה (EDEKA) היא חברת הסופרמרקטים הגדולה בגרמניה.
אדקה נוסדה ב-1898 עם איחודן של 21 חברות קטנות. שם החברה התפתח מראשי התיבות E.d.K, בגרמנית: Einkaufsgenossenschaft deutscher Kolonialwarenhändler, "איחוד סוחרי מוצרים קולוניאליים גרמניים". ההנהלה הראשית של אדקה יושבת בהמבורג.
בשנת 2005 קנתה אדקה רשת סופרמרקטים גדולה, שפאר (Spar), אשר כללה 2,100 סניפים. נכון לשנת 2006 קיימים 11,500 סניפים של אדקה, ונתח השוק שלה בגרמניה מהווה 26%. סניפי הרשת מגוונים מאוד בגודלם ונעים בין מכולות שכונתיות ומרכזי קניות ענקיים בני מספר קומות. סניפי הרשת נושאים שמות רבים; את השם "אדקה" נושא רק מיעוט הסניפים. אין זה נדיר למצוא שני סופרמרקטים הסמוכים זה לזה, הנושאים שמות שונים והמשתייכים שניהם לרשת אדקה.
לאדקה מספר חברות-בת המפעילות סניפים מחוץ לגרמניה - ברוסיה, בצ'כיה, בדנמרק ובאוסטריה.
מקין (אי)
האי מקין (באנגלית: McKean Island) הוא אי קטן בלתי מיושב באיי הפניקס המהווים חלק מקיריבטי שבאוקיינוס השקט. שטח האי כ-0.057 קמ"ר.
היסטוריה.
האי התגלה על ידי רב החובל צ'ארלס וילקס אשר נתן לו את שמו ב-19 באוגוסט 1840. במרץ 1859 הוכרז האי על ידי ארצות הברית כשטח בריבונותה מכוח חוק איי הגואנו. בין השנים 1859–1870 נכרה באי גואנו על ידי חברות אמריקאיות. ביוני 1938 הוכרז האי כשמורת טבע על מנת להגן על הציפורים המקננות בו. באוקטובר 1989 נעשה באי חיפוש אחר שרידי מטוסה של אמיליה ארהארט שהתרסק בשנת 1939 במקום לא ידוע, אולם השרידים לא נתגלו.
גאוגרפיה.
צורתו של האי מקין סגלגלה, וקוטרו פחות מקילומטר. סביב האי שוניות אלמוגים המגיעות לגובה של 5 מטרים מעל פני הים. במרכז האי אזור שקוע, ובו אגם מלא גואנו. אגם זה עתיד להפוך ללאגונה, כאשר יישחק האי ויהפוך לאטול.
צמחייה ובעלי חיים.
באי אין עצים, והוא משמש כאתר הקינון המרכזי בעולם לציפורי הפריגטה הקטנה ("Fregata ariel") כ־85,000 פרטים של ציפור זו מקננות באי מדי שנה. היונק היחידי הגדל באי הוא העכבר הפולינזי - דבר המעיד על כך שבתקופה קדומה הייתה התיישבות פולינזית באי. באי אין מקורות מים מתוקים.
בירני
בירני (באנגלית: Birnie Island) הוא אי אלמוגים קטן ששטחו כ-0.02 קמ"ר, השוכן באיי פניקס בקיריבטי באוקיינוס השקט. האי ממוקם כ-100 ק"מ דרומית מזרחית לאי קנטון, וכ-90 ק"מ צפונית מערבית לאי ראוואקי. האי בלתי מיושב, אורכו כ-1.2 ק"מ ורוחבו כ-0.5 ק"מ.
גאוגרפיה, חי וצומח.