בשנת 1926 נרכשו 500 דונם ששימשו כאדמות הכפר ביוזמת עדה מימון, לימים חברת הכנסת. ב-1929 נחרשה האדמה לראשונה ויום ייסוד הכפר נקבע ל-30 במרץ 1930 בו ניטע לראשונה עץ הדרים. הכפר הוקם על אדמת הקרן הקיימת, על ידי ויצו (הסתדרות עולמית לנשים ציוניות) ומועצת הפועלות בהסתדרות העובדים הכללית.
במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט הותקפה עיינות פעמיים, אך הנערות לא נטשו את הכפר. גם מחלת הקדחת תקפה את נערות הכפר באותן שנים.
בתחילה שימש המקום כמשק פועלות אשר עבר לעיינות מבן שמן. בחלוף השנים הפך המקום לבית ספר חקלאי. בשנות מלחמת העולם השנייה קלט הכפר פליטים יהודים מארצות רבות. במלחמת העצמאות שימש הכפר כנקודת שמירה והתארגנות של הפלמ"ח. עם התקדמות הצבא המצרי הפולש לעבר תל אביב הקימה חטיבת גבעתי קו הגנה שני בין גדרה לעיינות. שלט על כך נמצא בכניסה לעיינות.
לאחר קום המדינה התמקדה פעילות כפר הנוער בקליטת נוער מעיירות פיתוח ועולים. קבוצת בוגרים של עיינות הצטרפה לגרעין הנח"ל שאזרח את נחל עוז.
בעשור השני של המאה ה-21 מתקיימים בכפר מפגשים בין בני נוער מהארץ לבין בני נוער יהודים מחוץ לישראל הנמצאים בישראל בתוכניות חינוכיות. בשנים האחרונות נפתחו בבית הספר מסלולים עיוניים וטכנולוגיים, ביניהם מסלול ביוכימיה-רפואה ומסלול קולנוע. כמו כן קיים בבית הספר גם מסלול ללא פנימיה לתלמידי האזור, מאשדוד ועד פתח תקווה.
מול הכניסה למוסד (מכביש 42) ישנו חניון המכונה "חניון שקמי עיינות" על שם שלושה עצי שקמה המצטיינים בכך שענפיהם משתרעים על שטח גדול במיוחד ויוצרים נוף בקוטר של כ-12 מטר. לצד השקמים ישנם שרידים של סביל - שוקת מים שהקים בראשית במאה ה-19 מושל יפו דאז, מחמוד אבו נבוט.
בנוסף על כל אלו, בכפר הנוער פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית אדרת.
מנהל הכפר הוא נעם שפר.
כפר רות
כְּפַר רוּת הוא מושב באזור המרכז ליד העיר מודיעין השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
המושב קרוי על שם הכפר הביזנטי הקדום "כַּפְרוּטָה" שלפי מפת מידבא שכן באותו המקום שבו נמצא כיום המושב. כפרוטה מוזכר שוב ב-1136, התקופה הצלבנית, ותושביו השתייכו למסדר כנסיית הקבר הצלבני. ב-1170, היה אחד מ-5 הכפרים במחוז לוד בהם הייתה כנסייה קתולית. על פי סקר פלשתינה המערבית משנת 1883, אתר הנמצא דרומית-מזרחית למושב המודרני, סמוך לכביש 443, כונה "כפר רות".
היסטוריה.
במאה ה-19 נמצאו בכפר רות הריסות עתיקות; בית בד, יסודות של מבנה אבן וחורבה של קבר שייח'. מזרחית למושב, מעבר לקו הירוק, נמצאת ח'רבת א-דאלי (אנ' Khurbet ed-Daly) הכוללת יסודות של בניין עתיק.
הפלסטינים טוענים שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 חלש הכפר הערבי שילתא, שנהרס ורוקן מתושביו במלחמת העצמאות, על אדמות המושבים שילת וכפר רות.
באוקטובר 1977, עלו המתיישבים, שכללו כ-20 משפחות מבני מושבי מועצה אזורית מטה יהודה, להתגורר בבתים טרומיים במושב. המושב הוקם על גבול הקו הירוק, במה שנחשב לשטח ההפקר בין ישראל לירדן עד 1967, על פי החלטה של ממשלת רבין הראשונה. במקביל הוקמו באזור גם שילת ומתתיהו טקס עלייה על הקרקע התקיים בדצמבר 1977.
עם הקמת המושב תוכנן שתושביו יתפרנסו מגידול פרחים וירקות. נחלות חלקה א' של המושב הם יחסית קטנות, בגודל של 1.6 דונם, בעוד במושבים אחרים מקובל חלקה א' בגודל של שלושה דונם ומעלה. בשנים האחרונות התפתחו בכפר רות עסקים לא חקלאיים רבים הממוקמים על נחלה ב' של התושבים, אך אינם מוסדרים מבחינת הליכי רישוי.
כיום פועלת בבית הכנסת שביישוב ישיבה חרדית.
נכסוס
נקסוס
נקסוס (ביוונית: Ναξος) הוא אי יווני בים האגאי, השייך לקבוצת האיים הקיקלאדיים והגדול שבהם. נקסוס הוא גם שמה של העיר הגדולה והחשובה שבאי, הממוקמת בחוף הצפון מערבי שלו.
שטחו של האי כ-430 קמ"ר. אדמתו הררית ונפוצים בו סלעי צפחה, גיר ושיש. ההר הגבוה ביותר באי מתנשא לגובה של כ-1000 מטר.
בעת העתיקה הייתה נקסוס פוליס חשובה וחזקה. היא נודעה, בין היתר, בתעשיית היין שלה, ובה נמצא מרכז פולחן לדיוניסוס. במאות ה-7 וה-6 לפנה"ס הייתה העיר אחת מחלוצות הפיסול והאדריכלות היוונית הקלאסית.
על פי המיתולוגיה היוונית באי הזה הפקיר תסאוס את אריאדנה ובו לקח אותה דיוניסוס לאישה.
בשנת 499 לפנה"ס צרו הפרסים על העיר במשך 4 חודשים ללא הצלחה. הרודוטוס מספר, כי כישלון המצור הוא שהצית את המרד האיוני. בשנת 490 לפנה"ס נכבש האי על ידי הפרסים לתקופה קצרה. בשנת 478 לפנה"ס הצטרפה העיר לליגה האטית-דלית. משנת 338 לפנה"ס היו האי והעיר תחת ההגמוניה של ממלכת מוקדון. במהלך המאה ה-2 לפנה"ס השתלטו הרומאים על האי.
עם התמוטטותה ההדרגתית של האימפריה הביזנטית בימי הביניים ולאחר מסע הצלב ה-4 הפך האי לחלק מדוכסות נקסוס, שהוקמה ב-1207 על ידי מארקו סאנודו הונציניאני וכללה את כל האיים הקיקלאדיים. עם כיבושה של נקסוס בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1566, מונה דון יוסף נשיא לדוכס הנסיכות והוא שלט באי עד למותו. לאחר מות יוסף נשיא עבר האי לשליטתם הישירה של הטורקים. כשהוקמה ממלכת יוון המודרנית בשנת 1832, סופח האי אליה יחד עם כל האיים הקיקלאדיים.
נאכסוס
אום אל-קוטוף
אום אל קוטוף (וגם אֻם אֶל-קֻטֻף) (בערבית: أمّ القـُطـُف) הוא כפר ערבי ישראלי ליד ואדי עארה, הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה החל משנת 1974. הכפר נקרא על שם עץ אשר שייך למשפחת האלוניים, אשר היו איכרי הכפר משתמשים בעציו על מנת ליצור כלי חקלאות. התגלו בחפירות ארכיאלוגיות בתחומי הכפר מקדש מן התקופה הפרסית. כמו כן התגלו שלושה מבנים שהיו מיועדים כבתי ספר בתקופה הביזנטית. בנוסף לכך נתגלו שרידים ארכיאלוגים מן התקופה הצלבנית והממלוכית.
הכפר הוקם על ידי בני משפחת כבהא כיישוב בת של ברטעה.
אל-עריאן
אַל עַרְיַאן (בערבית: العريان) הוא כפר ערבי באזור נחל עירון הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה. הכפר נוסד בשנת 1880 על ידי אחמד סולימאן, וצאצאיו מתגוררים בו גם כיום. משמעות השם היא "עירום", ומקורו מיוחס למראה השטח, שהיה מיוער בעבר, אחרי שעציו נכרתו כדי לשמש כדלק לרכבות.
אל-עריאן הוא יישוב מוכר מאז ינואר 1995. ההכרה הושגה בעקבות פעילות של המועצה האזורית מנשה, יחד עם עמותת הכפר, שהחלה ב-1987, ובמהלכה אף הוגשה עתירה לבג"ץ.
מייסר
מֵיסִר (בערבית: مَيْسَر) הוא כפר ערבי-ישראלי באזור המשולש, הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה.
היסטוריה.
הכפר מייסר הוקם לפני 300 שנה על ידי מוחמד אבו רקייה שהיגר למקום יחד עם אחותו ממצרים. מוחמד רכש את האדמה מקפין בזמן השלטון העות'מאני, סה"כ 500 דונם. הכפר היה חלק קטן מהחצר המערבית של קפין, הנמצאת בתחום הרש"פ כיום. ובתוכנית חלוקת הארץ, חילק הקו-הירוק את אדמות קפין לשני חלקים. בחלקו המערבי נמצא היישוב מייסר כיום. (וגם הקיבוץ הסמוך מצר).
בשנת 1965 צורף הכפר למועצה אזורית מנשה.
הכפר מייסר נקרא על שם הנביא מייסרה שהגיע למקום בזמן הנביא מוחמד וביצע את נס המים, לכן המקום ידוע בכמות מי התהום הגדולה שבו.
בכפר נמצא קבר עתיק מתקופת העות'מאניים, הנחשב לקדוש למוסלמים.
מייסר הוא יישוב חקלאי מייסודו, שופע במים ואתרי עתיקות. עד היום יש בכפר 50 בארות, חלקן עדיין פעילות. הכפר מקבל את המים שלו ממי התהום שמתחת לכפר.
היום הכפר מתפרנס מעבודה חופשית ועצמאית בתחומי המקצועות החופשיים: משפטים, רפואה ומכונאות בראש ובראשונה. אוכלוסייתו שוחרת שלום שחיי בדו קיום עם הקיבוצים והיישובים שמסביבו.
היישוב צמוד לקיבוץ מצר ובין שני היישובים מתקיימת מערכת יחסים טובה וארוכת שנים. ב-1972 ערכו קבוצת אמנים בהם אביטל גבע, מיכה אולמן ומשה גרשוני פרויקט אומנותי בשם פרויקט מצר-מסר בשני היישובים וביניהם. במסגרת זו חפר אולמן בור בכל אחד מן היישובים בעזרת בני נוער תושבי המקום, וביצע ביניהם החלפת אדמות סמלית.
הכפר שוכן בצמוד לנחל נרבתא על "שביל ישראל" ומוקף ביער מצר ומענית הכולל מסלולי אופניים, אופנועים ורכבי שטח.
הכפר נמצא בגובה 70 מטר מעל פני הים.
תושבי ומשפחות הכפר.
בכפר כמעט 300 בתים וכ-2,040 תושבים. מספר המשפחות הוא 8, והן:
גבעתי (מושב)
גִּבְעָתִי הוא מושב באזור הדרום ליד אשדוד השייך למועצה אזורית באר טוביה. כביש הגישה למושב גבעתי עובר דרך מושב אמונים הסמוך.
שמו של היישוב הוא על שם חטיבת גבעתי שעצרה את צבא מצרים מכיוון דרום בזמן מלחמת העצמאות.
המושב נוסד בשנת 1950 על ידי יוצאי חטיבת הראל בפלמ"ח וכן על ידי משוחררי גדוד 53 בחטיבת גבעתי הישנה ועל ידי עולים מאירן, עיראק ומצרים. היישוב הוקם על אדמות הכפר הערבי בית דראס, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה, ונקרא בתחילה 'בית-דרס', אחר כך 'מסילת עוז' ואחר כך 'ג"ן גבעתי' (שוב ע"ש גדוד 53 המפורסם).
היסטוריה.
עם סיום מלחמת השחרור, התארגנו 42 לוחמי גבעתי במטרה ליסד מושב שיתופי, באזור בית דרס וגבעה 69, שבו נלחמו. עם שחרורם הם התיישבו בבניינים עזובים של משטרת באר טוביה. הם ניהלו משא ומתן עם הסוכנות שרצתה ליישבם במקום אחר בנגב. בשנת 1951 הם עלו בעצמם למקום שבמורד גבעה 69, הקימו אוהלים והחלו לעבד את האדמות. רק מאוחר יותר הוכר היישוב על ידי הסוכנות, והגיעו אליו תושבים נוספים.
המושב כיום.
המושב מונה 81 נחלות. ענפי החקלאות הנפוצים הם גידולים חקלאיים, רפת ודיר.
במושב בית כנסת, מועדון נוער וצרכנייה.
רב היישוב הוא הרב אברהם חיים מזרחי, המשמש גם כשליח חב"ד במקום. רכז הנוער שליו חי ביטון.
בדרום המושב, ליד בית הקברות, יש אנדרטה ואתר זיכרון לעשרים לוחמי חטיבת גבעתי שנפלו בקרבות בית דראס במלחמת העצמאות.
ריצ'מונד (וירג'יניה)