בטכנולוגיית אל פסק אינטראקטיבי מחוברת מערכת האל פסק אל שקע החשמל והמכשיר המגובה (הצרכן) מחובר אל האל פסק. כאשר יש הפסקת חשמל נכנס האל פסק לפעולה ומספק חשמל לצרכן ישירות מהמצבר שבתוך האל-פסק. בזמן המעבר ממצב של אספקת חשמל מרשת החשמל, למצב שאספקת החשמל היא מהאל פסק עצמו מתרחשת הפסקת החשמל רגעית, האורכת מספר מילישניות. מערכת אל פסק זו גם מגנה על הצרכן משינויים בזרם החשמל ומייצבת את המתח המגיע על ידי מייצב מתח אלקטרוני הפועל כל הזמן ומייצב את המתח. ייצוב המתח נעשה על ידי העלאת מתח המוצא ב-30-40 וולט אם המתח נמוך מדי או הורדת מתח המוצא באותו הסכום אם המתח גבוה מדי. מייצב המתח של האל פסק, יכול לייצב את המתח רק בתחומים מוגבלים של מתחי רשת (למשל מייצב המתח לא יכול לייצב מתח חשמלי הנמוך מ-180V או הגבוה מ-270V). במקרה ומתח החשמל נמוך או גבוה ממה שמכשיר האל פסק יכול לייצב (למשל מעל ל-270V או מתחת ל-180V), הוא ינתק את הצרכן מרשת החשמל ויספק מתח חשמלי מהמצבר, כמו בעת הפסקת חשמל.
אל פסק מקוון.
בטכנולוגיית אל פסק מקוון מערכת האל-פסק מחוברת לשקע החשמל, הצרכן מחובר אל האל פסק וניזון ישירות מהמצבר אשר בתוך המערכת. במערכת זו מתרחשת המרה כפולה: מחברת החשמל מסופק זרם חלופין (AC) המגיע אל האל פסק עובר המרה במערכת האל-פסק לזרם ישר (DC) ועובר שוב המרה לזרם חילופין אשר מוזרם לצרכן, זהו זרם ישר מיוצב ונקי. כאשר מתרחשת הפסקת חשמל הצרכן ממשיך לקבל חשמל ישירות מהמצבר הטמון בתוך המערכת כאילו לא אירע דבר. במערכות אלו, אין מייצב מתח אלקטרוני, בניגוד למערכות אינטראקטיביות, כיוון שהצרכן מקבל מתח מהסוללה כל הזמן.
מערכת גיבוי בזרם ישר (DC).
קיים סוג נוסף של מערכות אל פסק הנקרא מערכות גיבוי DC. מערכות אלו המגבות את הצרכן בזרם ישר (DC), מתאימות לצרכנים הצורכים זרם ישר, לצרכנים הזקוקים לזמן גיבוי ארוך ובמקרים בהם אין מקור אספקת חשמל בנמצא כדוגמת ציוד תעשייתי, ציוד רפואי, ציוד תקשורת, מצלמות במעגל סגור, מרכזיות טלפונים, ציוד עבודה כבד.
שמונה פרקים לרמב&quot;ם
שמונה פרקים לרמב"ם הוא הכינוי המקובל להקדמתו של הרמב"ם למסכת אבות. הקדמה זו שהיא למעשה חלק מפירוש המשנה של הרמב"ם המחולק לשמונה פרקים. כהכנה למסכת אבות העוסקת בתיקון המידות ובהוראות חז"ל לחיי תורה, דרך ארץ, מוסר והנהגות ישרות, המהוים בעצם את תורת הנפש, מנתח הרמב"ם בהקדמתו עניינים שונים הנוגעים לנפש האדם, מהותו כיציר הבורא וכבוחר חופשי ומחויבותו לצו הבורא לימוד תורתו וקיום מצוותיו. ההקדמה נכתבה בערבית יהודית (כמו כל פירוש המשנה) ותורגמה על ידי מספר מתרגמים לעברית. התרגום הקלאסי הוא תרגומו של שמואל אבן תיבון, שגם כתב הקדמה לשמונה פרקים שלעיתים מושמטת. תרגומים חשובים נוספים נכתבו בעשורים האחרונים בידי הרב יוסף קאפח, פרופ' מיכאל שורץ והרב יצחק שילת.
מבנה ההקדמה ותוכנה.
בכל פרקי הספר מתייחס הרמב"ם רבות לדברי הפילוסופים הקדמונים ובני זמנו, כשלעיתים הוא מקבל את דעתם ופעמים רבות הוא מצטט אותם על מנת לחלוק עליהם בצורה נחרצת. אחד מגדולי הפילוסופים המצוטט בעיקר בחמשת הפרקים הראשונים של הספר הוא אריסטו. חלק מהחוקרים רואים בחלק זה של החיבור מעין המשך של האתיקה האריסטוטלית, בעוד שבפרקים ו-ח מוסיף הרמב"ם לתורה אתית זו מימד אמוני המקשר בין הנפש לבין בוראה.
ההקדמה מחולקת לשני חלקים:
הרמב"ם בהקדמתו לשמונה פרקים אומר כי הדברים המובאים בספר אינם חידושים משלו, אלא דברים שליקט מחכמי ישראל במדרשים ובתלמוד, דברי פילוסופים קדמונים וחדשים, וחיבורי בני אדם אחרים. כדרכו הרמב"ם לא נוהג לצטט או להביא מקורות לדברים, והוא כותב שאחד הטעמים לכך הוא חששו שהקורא לא ישפוט את הדברים לפי מהותם, אלא לפי אישיותו של אומר האימרה. והוא מבקש שהקורא "שמע את האמת מפי אמרה", כלומר שיבדוק את הדברים לגופו של עניין ולא לגופו של האומר.
פרקים א-ה (תורת הנפש ותורת המידות).
הרמב"ם קובע ש"נפש האדם אחת היא" (נפש - פנימיותו של האדם). בהתמודדות עם הטענה כי אדם נולד כלוח חלק, "טבולה ראסה", טוען הרמב"ם (תחילת פ"ח) שעקרונית הוא סובר כך, שהאדם איננו נולד "לא בעל מעלה ולא בעל חיסרון", אבל יכולה להיות לו נטייה לתכונה מסוימת כגון נטייה לתבונה או אומץ או מהצד השני נטייה לסכלות או פחדנות, ולכן עדיין תהיה לאדם החירות לבחור את הכיוון של הנפש, ולהוציא את יכולותיו מן הכוח אל הפועל, רק שהדבר ישתנה מאדם לאדם בכמות המאמץ שתהיה כרוכה בכך.
מבנה נפש האדם.
הרמב"ם מסביר כי יש צורך להבין את "האנטומיה" של נפש האדם, מכיוון שהדבר הוא תנאי מקדים ל"רופא הנפש", שמתכוון לרפא את נפשו של האדם.
את החלוקה היוונית המשולשת של נפש האדם: טבעי, חיוני ושכלי, הוא מפרט לחמישה חלקים. חמישה כוחות שנמצאים בחמש קומות:
למעשה את הכוח החיוני הוא מפרק לשלושה כוחות: מרגיש, מדמה ומתעורר.
בחיבורו זה קובע הרמב"ם כי נפש האדם היא אחת והיא בעלת ביטויים רבים. לכן חיוניותה של הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, ואפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוח הביולוגי של החמור ש"אין נפש האדם כנפש החמור", "כי האדם ניזון בחלק הזן מן הנפש האנושית" (פרק א'). כל החלקים הללו, אובדים עם מותו של האדם, אבל התוצר של הכוח השכלי הוא נצחי. האדם שמצליח להוציא את הכוח השכלי מן הכוח אל הפועל, קנה לעצמו נצחיות.
הגדרת בריאות וחולי הנפש.
הרמב"ם קובע (פרק ב') כי העבירות והמצוות יכולות להיות רק בחלק המרגיש (החש), החלק המתעורר (השואף) ובחלק השכלי, אבל לא בחלק הזן ובחלק המדמה, מפני שחלקים אלו פועלים באופן אוטומטי ואין בהם בחירה חופשית. עוד הוא קובע שישנם שני סוגי מעלות: מעלות שכליות בחלק השכלי שהן ידיעת מהות הדברים וסיבותיהם, ידיעת המושכלות הראשונות, זוך תבונה ומהירות תפיסה, ומעלות המידות בחלק המתעורר שהן תכונות אופי טובות כמו יראת חטא, נדיבות, ענוה, הסתפקות במועט, גבורה ואמונה.
בפרק ג' הוא קובע בעקבות הפילוסופים שכשם שלגוף יש בריאות וחולי, כך לנפש יש בריאות וחולי. וחולי הנפש הוא שהנפש תעשה תדיר את הרעות והפעולות המגונות. וכשם שחולי הגוף צריכים ללכת לרופאים, כדי שיאבחנו את מחלתם ויתנו להם תרופות, כך חולי הנפש צריכים ללכת לחכמים שהם רופאי הנפשות שיעזרו להם, לאבחן את תכונות האופי והרגשות המגונים שלהם, ולתת להם הדרכות נכונות, מפני שהאדם - ובמיוחד מי שתכונות נפשו לקויות - עיוור לגבי עצמו, ומנסה להצדיק את עצמו, ומאמין שהמקום שבו הוא נמצא הוא טוב.
שיטת דרך האמצע.
בפרק ד' הוא דן בתיקון המידות ובמיוחד דרך האמצע הגורסת ששלמות האדם היא ברכישת תכונות נפש מאוזנות, שאינן נוטות אל קצה מהקצוות. מקובל לחשוב כי דרך האמצע מקורה באריסטו, אך הרמב"ם עצמו () אומר שהמקור לשיטה הזו מהתורה. הרמב"ם נותן מספר דוגמאות כדי להמחיש את דבריו, כמו הגבורה שהיא תכונה ממוצעת בין הרפתקנות לבין פחדנות, והנדיבות שהיא תכונה ממוצעת בין פזרנות לקמצנות, והענוה שהיא תכונה ממוצעת בין הגאוה לבין שפלות הרוח, ההסתפקות במועט שהיא תכונה ממוצעת בין רכושנות ואהבת ממון לבין התנזרות מממון, וטוב לבב היא תכונה ממוצעת בין אלטרואיזם לבין אגואיזם.
עוד אומר הרמב"ם כי התכונות מתיישבות בנפש בהישנותם של פעולות מעין התכונה פעמים רבות ולאחר התרגלות בזמן רב. וקובע שהאדם בטבעו ובתחילת דרכו אינו בעל מעלה ולא בעל חיסרון אלא נולד כמו לוח חלק, ודרכו להימשך ולהתרגל בדעותיו ומעשיו אחרי חבריו ומנהג אנשי מדינתו בתכונות שנקבעות בנפשו. הוא קובע כי כדי לתקן את תכונות נפשו, האדם צריך לעשות מעשיים קיצוניים שהפוכים לתכונתו הקיימת, כך שקמצן צריך לחתור לא לנדיבות שהיא נתינה במידה, אלא לפזרנות שהיא נתינה ללא גבולות. עוד הוא קובע שכאשר האדם נמצא בקצה החיובי של התכונה יותר קל לו להגיע לאיזון מאשר הוא נמצא בקצה השלילי. כך שלהרפתקן קל יותר להגיע לתכונת הגבורה המאוזנת מאשר לפחדן, ולכן הראשון צריך פחות טיפול מאשר השני.
הוא מגנה את הדוגלים בסגפנות ונזירות, ואומר שהם דומים לחקיינים טפשים שראו רופא שנותן תרופה לחולה שהבריא, והחליטו שהתרופה גם תשפר את חייו של הבריא, אבל באמת נתינת תרופה לבריא דווקא תגרום לו לחלות. הרמב"ם מחלק בין הצדיק שהולך בדרך הישר שהוא שביל האמצע של התכונות לבין החסיד שהוא נוטה מעט מאמצע התכונה לכיוון החיובי שלה. עוד הוא קובע עניין עקרוני, שמצוות התורה התמימה וההרמונית הן הן האמצעי שתכליתו להביא את האדם למטרה של תיקון המידות והשכל, ולהוביל את האדם לאיזון ולדרך האמצע. עוד הוא קובע שכשיהיה האדם שוקל תמיד את פעולותיו ולכוונן שיהיו ממוצעות ומאוזנות, זהו אדם שנמצא במדרגה עליונה ממדרגת בני אדם רגילים, וזוהי הדרך המובחרת שבדרכי עבודת ה'.
מטרת האדם.
בפרק ה' הוא קובע האדם צריך לרכז את מרצו במטרת-על אחת: "השגת השם יתברך כפי יכולת האדם לדעת אותה", ושכל מעשיו של האדם יהיו בבחינת "וכל מעשיך יהיו לשם שמים", כך שלא יהיו לו פעולות סתמיות, שנעשות ללא תכלית או לתכלית אחרת. התנהגות זו של התכווננות האדם בכל מעשיו לדעת את ה', תביא לתיקון נפשו ומידותיו של האדם ותוביל לחיים רוויים תוכן רוחני, ולמדרגה גבוהה ואיכותית ביותר שקרובה למדרגת הנביאים. המקור של הרמב"ם לתפיסה זו הוא בפסוק "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך" (), ובפסוק "בכל דרכיך דעהו" ().
פרקים ו-ח (התורה, המצוות והבחירה).