הגישה של הקומונוולת' האנגלי סגרה תיאטראות ובלמה כל התפתחות, שהייתה עשויה להוביל להתמסדות האופרה האנגלית. ואולם בשנת 1666 כתב המחזאי סר ויליאם דאווננט את "המצור על רודוס". הואיל והתיאטרון שלו לא היה מורשה להציג דרמה, ביקש מאחדים ממלחיני התקופה המובילים (לואוס, קוק, לוק, קולמן והאדסון) לכתוב מוזיקה לחלקים מן המחזה. לאחר הצלחה זו באו "אכזריותם של הספרדים בפרו" (1658) ו"תולדות סר פרנסיס דרייק" (1659). יצירות אלה נהנו מתמיכת אוליבר קרומוול, משום שמתחו ביקורת על ספרד. עם הרסטורציה האנגלית, שבו מוזיקאים זרים (בעיקר צרפתים) לאנגליה והתקבלו בסבר פנים יפות. ב-1673 הופקה "פסיכה" של תומאס שאדוול, שעוצבה על פי "קומדי-באלט" באותו שם, פרי עמלם של מולייר וז'אן-בטיסט לולי. באותה שנה הפיק ויליאם דאוונאנט את "הסערה", המחזה הראשון של ויליאם שייקספיר שנכתבה לו מוזיקה (של לוק וג'ונסון).
בסביבות 1683 חיבר ג'ון בלואו את "ונוס ואדוניס", שרבים רואים בה את האופרה דוברת-האנגלית הראשונה באמת. ממשיכו המיידי של בלואו היה הנרי פרסל, הנודע ממנו. על אף הצלחת יצירת המופת שלו, דידו ואניאס (1689), שמקדם העלילה בה הוא רצ'יטטיב בסגנון איטלקי, הרבה ממיטב יצירתו של פרסל לא נכתב כאופרה טיפוסית, אלא במתכונת מוגדרת ומגבילה של אופרה למחצה, הכוללת סצינות מבודדות של פנטומימה ומוזיקה במסגרת של מחזה מדובר. כמו שייקספיר ב"מלכת הפיות" של פרסל (1692) או בומון ופלטצ'ר ב"הנביאה" (1690) ו"בונדוקה" (1696). הדמויות העיקריות אינן מעורבות על פי רוב בסצינות המוזיקליות, כך שרק לעיתים רחוקות יכול היה פרסל לפתח את הדמויות שלו באמצעות שירה. על אף המכשלות הללו, מטרתו (וזו של שותפו לעבודה ג'ון דריידן) הייתה לבסס את מעמדה של אופרה רצינית באנגליה, אך תקוות אלה באו אל קצן עם מותו בבלי עת של פרסל בגיל 36.
במשך שנים רבות הייתה בריטניה הגדולה ביסודה מוצב-חוץ של האופרה האיטלקית באופיה. יצירות האופרה סריה של הנדל שלטו בבימות האופרה בלונדון במשך עשרות שנים, ואפילו מלחינים שגדלו והתחנכו באנגליה, כמו תומאס ארן וג'ון פרדריק למפה יצרו על פי דגמים איטלקים. המצב הזה נמשך במאות ה-18 וה-19, כולל יצירתו של מייקל באלף, ואופרות של מלחינים איטלקים גדולים, יחד עם אלה של מוצרט, בטהובן ומאיירבר המשיכו לשלוט בזירת המוזיקה של אנגליה. יוצאות הדופן היחידות היו ה"אופרות באלאדה", כגון "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש (1728), בורלסקה מוזיקלית, אופרטות אירופאיות ואופרות קלות משלהי התקופה הוויקטוריאנית, בעיקר "אופרות סבוי" של ויליאם גילברט וארתור סאליבן, סוגי בידור מוזיקלי, שהמשותף לכולם הוא זלזול במוסכמות אופראיות. סאליבן כתב רק אופרה גדולה אחת, "אייבנהו", בעקבות ניסיונות של כמה מלחינים אנגלים צעירים החל בשנת 1876, אך הוא טען, שאפילו האופרות הקלות שלו נועדו להוות חלק מאסכולת אופרה "אנגלית", שתתפוס בבוא היום את מקום האופרטות הצרפתיות (בדרך כלל מתורגמות) ששלטו בבימות לונדון עד שנות ה-70' של המאה ה-19. סאליבן כתב בשנות ה-90' של המאה ה-19 כמה אופרות קלות, שהיו רציניות יותר באופיין מרוב היצירות של הצמד גילברט וסאליבן, ביניהן Haddon Hall ו-The Beauty Stone] אבל "אייבנהו" נשארה ה"גראנד אופרה" היחידה שלו.
במאה ה-20 החלה האופרה האנגלית לגלות יתר עצמאות, עם יצירות של ראלף ווהן ויליאמס ובנג'מין בריטן. כיום ממשיכים מלחינים כגון תומאס אדז לייצא לעולם את האופרה האנגלית.
במאה ה-20 החלו גם מלחינים אמריקאים כמו גרשווין, מנוטי וקרלייל פלויד לתרום אופרות בשפה האנגלית, שנופך של סגנונות מוזיקה פופולריים מחלחלים בהן. את דרכם המשיכו מלחינים מודרניים כמו פיליפ גלאס, מרק אדאמו, ג'ון קולידג' אדמס וג'ק הגי.
צירוף (בלשנות)
בדקדוק, צירוף הוא קבוצת מילים או מיליות המהוות יחידה תחבירית אחת. ישנם סוגים שונים של צירופים, הנקבעים בהתאם לקטגוריה הלקסיקלית (חלק הדיבר) שעומדת בבסיס הצירוף, ומהווה את הגרעין שלו.
הצירוף נתפש כיחידה היררכית, הבנויה מכמה רמות של היטלים (projection):
מבחינת סמנטית, הגרעין מגדיר קבוצה, והמשלים מצמצם את הקבוצה לתת-קבוצה. למשל, בצירוף "ילד יפה", הגרעין, שם העצם "ילד", מגדיר את קבוצת כל הילדים, ואילו המשלים, שם התואר "יפה", מצמצם את האובייקטים עליהם הצירוף מצביע לכדי החיתוך בין קבוצת הילדים לבין קבוצת היפים, מה שנותן תת-קבוצה של ילדים יפים.
לפי כללי הגזירה הבסיסיים של התאוריה התחבירית החומסקיאנית, משפט פשוט חייב להכיל צירוף שמני אחד וצירוף פועלי אחד.
צירוף שמני (NP).
צירוף שהגרעין שלו הוא שם עצם או כינוי גוף.
דוגמאות לצירופים שמניים ברמות היטל שונות (ר' לעיל):
לפי הדקדוק המסורתי, כינוי גוף או שם פרטי מהווים תמיד צירוף שמני בפני עצמם, ללא משלים וללא מגדיר (* מציינת אי דקדוקיות):
לפי הדקדוק המסורתי, הצירוף השמני משמש בדרך כלל כנושא או כמושא ישיר.
צירוף יחס (PP).
צירוף שהגרעין שלו הוא מילת יחס. בניגוד לצירוף שמני, צירוף יחס לא יכול לכלול רק את הגרעין. כלומר, מילת יחס לבדה אינה צירוף תחבירי. דוגמאות לצירופי יחס, עם מילות היחס השונות שבעברית:
לפי הדקדוק המסורתי, צירוף היחס משמש בדרך כלל כמושא עקיף.
צירוף פועלי (VP).
צירוף שהגרעין שלו הוא פועל. צירוף פועלי יכול לכלול פועל בלבד, והוא יכול לכלול פועל עם משלימים (אחד או יותר) או נספחים. משלימי הפועל יכולים להיות צירופים שמניים או צירופי יחס שמקבלים מהפועל תפקיד תימטי. דוגמאות:
צירוף תוארי (AP).
צירוף שהגרעין שלו הוא שם תואר. צירוף תוארי אינו עצמאי והוא מופיע רק כמשלים לגרעין שמני בתוך צירוף שמני. לדוגמה: החכמים, הגדולה, שמתחת לשולחן, שבסוף השביל.
לפי הדקדוק המסורתי, הצירוף התוארי משמש בדרך כלל כלוואי.
דן ברנר
דניאל ברנר (נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא שחיין ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי. השחיין הישראלי הראשון והיחידי שזכה במדליית זהב במשחקי אסיה, במשחה ל-100 מטר חופשי. כיום הוא איש עסקים ישראלי. ברנר אלוף ישראל 5 פעמים ברציפות במשחה ל-100 מטר חופשי (1972–1976), פעמיים במשחה ל-200 מטר חופשי (1972 ו-1975) ופעמיים ברציפות במשחה ל-400 מטר חופשי (1972 ו-1973).
בשנת 1989 זכה ברנר בעיטור מכבי ישראל.
ביוגרפיה.
ברנר הוא בנו של מילה ברנר, מראשוני חיל הים הישראלי ובעליה של "החברה הימית להובלת פרי". אמו, מיכל, היא בתם של טוביה דוניה וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. שירת בחיל הים כמדריך ספורט ומאמן כושר והתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
קריירת השחייה.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1969 זכה ברנר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.1 דקות, אחרי דורון כהן מהפועל כפר הנשיא (2:08.9 דקות) ולפני משה גרטל מהפועל גוש זבולון (2:10.7 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכה ברנר ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.3 שניות, אחרי דורון כהן (58.6 שניות) ולפני משה גרטל (59.4 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.2 דקות, אחרי משה גרטל (2:07.8 דקות) ולפני דורון כהן (2:09.1 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:41.7 דקות, אחרי משה גרטל (4:29.4 דקות) ולפני דורון כהן (4:43.0 דקות).
בתחרות שבע האומות שנערכה לראשונה בישראל בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף יולי 1971 זכה ברנר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 56.2 שניות, שיפור לשיאו בן השנתיים של אמנון קראוס (56.45 שניות).
אלוף ישראל.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1972 זכה ברנר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.0 שניות, לפני יואל סמואל מהפועל גבעת חיים (57.8 שניות) ורמי באואר מהפועל העמקים (59.5 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.0 דקות, לפני עדי פרג מהפועל העמקים (2:13.3 דקות) וחברו לקבוצה דן פיק (2:14.7 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:34.8 דקות, לפני יואל סמואל (4:41.1 דקות) ועדי פרג (4:43 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1973 זכה ברנר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.3 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.0 דקות
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה באוסלו שבנורווגיה ביולי 1974 קבע ברנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.0 דקות, במסגרת משחה שליחים 4x200 מטר חופשי כששחה ראשון. הנבחרת הישראלית סיימה במקום שישי בתוצאה של 8:35.3 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, לפני אמנון קראוס (56.1 שניות) ועדי פרג (57.6 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.2 דקות, אחרי עדי פרג שקבע שיא ישראלי חדש של 4:22.9 דקות ולפני דן פיק (4:32.6 דקות).
אלוף אסיה.
במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן אותה שנה זכה ברנר במדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 55.65 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של יואל סמואל (55.8 שניות) ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:02.61 דקות ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במדליית זהב במשחקים אלו.