בשנת 1912 ניצוד תנין באזור נחל תנינים. שרידי התנין שמורים באוסף זואולוגי של האב ארנסט שמיץ, כיום במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב. בתקופה הפרסית במאות החמישית והרביעית לפני הספירה, הייתה במקום עיר ששמה קרוקודילופוליס, עיר התנינים (חירבת אבו טנטור), ששרידיה נחפרו ונראים במקום. עיר עתיקה בשם זה היא אולי סימן להמצאות תנינים באותה תקופה. זאב וילנאי כתב אודות עולה רגל נוצרי משנת 1148, שסיפר כי "בנהר תנינים איומים והם שונאים את האדם יותר מכל חיה אחרת". בשנת 1877 נתפסה בנחל נקבת תנין גדולה שאורכה 3 מטר ובבטנה 48 ביצים. זאב וילנאי מספר גם על אגדה לפיה הובאו שני תנינים ממצרים בימי קדם, בה שלטו בקיסריה שני אחים, שהבכור מביניהם רצה להיות שליט יחיד וקיווה שהתנינים יטרפו את אחיו שהיה חולה בצרעת, ולכן היה עליו לרחוץ בנחל בקביעות. גם ויקטור גרן מזכיר כאגדה שמקור התנינים בנחל הוא משני תנינים שהובאו ממצרים.
ביומנו משנת 1864 תיעד הכומר הנרי בייקר טריסטראם אודות לכידת תנין בוואדי זרקא שאורכו יותר משלושה מטרים וחצי. טריסטראם מציין שזהו התנין היחיד שנלכד באסיה ושהוא שייך למין המצרי, אשר מהווה דוגמה לקרבה המרובה שבין עולם הזוחלים של מצרים וארץ ישראל.
ויקטור גרן.
ויקטור גרן ביקר בארץ ישראל מספר פעמים במהלך המאה ה-19 וכתב על סיוריו, חצה את נחל התנינים מספר פעמים בשנים 1854, 1863, 1870. הוא כתב שרוחב הנחל היה רק כעשרים צעד אך המים הגיעו עד החזה של הסוסים והזרם היה חזק. גרן שמע בעכו וגם ממורי הדרך הערבים על הימצאות תנינים בנחל. התנינים קטנים ואורכם חמישה עד שישה רגל (1.2 עד 1.5 מטר). ויקטור גרן מצטט את ההיסטוריון ז'אן מוויטרי ואת מארינוס סאנוטוס על הימצאות תנינים בסביבה. הוא מזכיר גם את הסכר שהיה במקום ושרידי יישוב עתיק. ויקטור גרן כתב אודות הנזיר בורכהארט מהר ציון שסייר בארץ ישראל בשנת 1283 וציין אף הוא ביצה הנמצאת מזרחית לקיסריה ובה מים מתוקים עמוקים ותנינים בשפע.
המאה ה־18
מפלגת הקדמה הגרמנית
מפלגת הקדמה הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Fortschrittspartei - DFP) הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהייתה מבוססת-מצע. היא יוסדה על ידי חברים שונים בבית הנבחרים הפרוסי ב-1861, כאופוזיציה לקנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק. המפלגה התקיימה בין השנים 1861–1884.
מפלגת הקדמה הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהחזיקה מצע מסודר. מצע זה סבב, בין השאר, סביב הדרישה לאיחוד גרמניה תחת הגמוניה פרוסית, חיזוק שיטת הדמוקרטיה הפרלמנטרית, עיקרון שלטון החוק והגדלת סמכויותיהם של הממשלים המקומיים.
אנשי המפלגה ובראשם פרנץ הרמן שולצה דליטש, פנו לציבור הפועלים בקריאה לאמץ את עקרון ה'עזרה עצמית' כפתרון למצוקם. בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית. שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי הפרוסים
המפלגה נוסדה ב-6 ביוני 1861 על ידי הצירים הליברלים בבית הנבחרים הפרוסי. ציריה היוו את הקבוצה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הפרוסי התחתון בין השנים 1861–1865. בשנת 1866, בעקבות מלחמת שבעת השבועות, התפצלה המפלגה. חברי המפלגה שתמכו במדיניות החוץ של אוטו פון ביסמרק פרשו ממפלגת העם ויצרו את מפלגת הליבראלים הלאומיים. פיצול נוסף התרחש בשנת 1868, כאשר צירים מדרום גרמניה פרשו ויצרו את מפלגת העם הגרמני.
המפלגה הגיעה לסוף דרכה ב-5 במרץ 1884.
חזון ברוך הסורי
מלחמת דואר
מלחמת דוּאר (באנגלית: Duar War) הייתה מלחמה בין הודו הבריטית לבין ממלכת בהוטן בין השנים 1864–1865.
בריטניה שלחה משלחת דיפלומטית לממלכת בהוטן בתחילת שנת 1864, לאחר סיום מלחמת האזרחים בממלכה. המשלחת ניסתה להגיע להסכם שלום עם בהוטן אך ניהלה משא ומתן עם צדדים יריבים בקרבות הפנימיים בממלכה. בתגובה ממלכת בהוטן דחתה את כל הצעות בריטניה להסכמי שלום וידידות. בריטניה הכריזה מלחמה בנובמבר 1864. לממלכת בהוטן לא היה צבא סדיר, הכוחות המאומנים במדינה כללו רק את שומרי הדזנוגים. שומרים אלו היו חמושים רק בכלי נשק מיושנים, כמו חרבות, קשתות וכדומה, אבל הם נלחמו נגד חיילים בריטים אשר צוידו ברובים.
לאחר שהבריטים כבשו את אסאם והפכו את האזור לחלק מהודו הבריטית (1826), החל סכסוך גבול ותיק עם מדינת בהוטן מצפון. בראשית שנות ה -60 של המאה ה-19 לקחו הבוטאנים מעברי הרים אסטרטגיים מגבול האסמים ולא התייחסו לדרישה הבריטית למסור את האדמות או לחלוק כבוד. בינואר 1865 פלש כוח בריטי קטן לבוטאן, אך הבוטנים התנגדו בהצלחה ופינו את חיל המצב הבריטי בדוונגירי. משלחת ענישה בהנהגת סר הנרי טומבס (1824-1874) דיכאה בהדרגה את הבוטאנים, שהסכימו לשלום ב-11 בנובמבר 1865 על פי הסכם סינצולה. מלחמת הדואר נמשכה רק חמישה חודשים ולמרות שבהוטן ניצחה בחלק מהקרבות - הסתיימה בתבוסתה. בעקבות התבוסה בריטניה כבשה חלק מאדמת בהוטן והכריחה את הממלכה לסגת משטחים אחרים שהיו בכיבושה. המלחמה הסתיימה באופן רשמי כאשר נחתם הסכם סינצ'ולה ב-11 בנובמבר 1865. לפי תנאי ההסכם, בהוטן העבירה חלק מאדמותיה באזור הדוארים בדרום הממלכה לבריטניה בתמורה לתשלום שנתי בן 50,000 רופיות.
יהלו&quot;ם
תורת שטרום ליוביל
הד ארצי
הד ארצי היא חברת מוזיקה, העוסקת בהפקת מוזיקה, בייבוא אלבומים מחו"ל ובהפצת מוזיקה ישראלית ולועזית. הד ארצי וסי.בי.אס היו משנות ה-60 שתי חברות התקליטים הגדולות בישראל. בדצמבר 2008, עקב קשיים כלכליים, נרכשה הד ארצי על ידי מתחרתה NMC United.
מלבד מעורבותה בתחום המוזיקה, עוסקת החברה בייבוא ובהפצה של מוצרי מולטימדיה שונים, כגון משחקי מחשב וקלטות וידאו וסרטי DVD. רשת טאוור רקורדס בישראל הייתה בבעלות הד ארצי, לפני שסניפיה נסגרו.
היסטוריה.
החברה הוקמה בתל אביב בספטמבר 1947 כשותפות של צבי לוין עם יוסף גרוסמן, אלכסנדר בורוביץ ואפרים רוטנברג - ובניהולו של אפרים (פליקס) ז׳צ׳ינסקי, שכיהן לפני מלחמת העולם השנייה כמנהל .
צבי לוין (בגרמנית Hirsch Lewin) החזיק בברלין חנות לספרים עבריים והקים ב-1932 את חברת התקליטים "זמר" (Semer). החברה הקליטה מוזיקה עברית, אידית, חזנות ואריות אופראיות והצליחה במכירות.
לוין נשלח ב-1939 למחנה הריכוז זקסנהאוזן וב-1940 גורש לווינה. משם רצה לעלות לארץ ישראל אולם ספינת המעפילים עליה עלה טבעה והוא נותר באיטליה ועלה ארצה ב-1944.
באוגוסט 1945 החל לוין במגעים להשגת כסף להקמת חברת התקליטים "קול ציון" בנתניה, המפעל הוקם באוקטובר 1946 ונוהל על ידי לוין וברוך רוזנברג וייצר לארץ וליצוא עד סגירתו בתחילת 1948 עקב מלחמת העצמאות, בכתבה בעיתון הארץ מ5/1/48 על קול ציון נרשם שעד התאריך הזה הפיקה 10 כותרי תקליטים.
הד-ארצי החלה בפעילותה ב-1947 ועל זמריה הראשונים נמנו שושנה דמארי, יפה ירקוני, שמשון ברנוי, ישראל יצחקי, פרדי דורה ואחרים.
משרדי החברה ישבו תחילה בפסאז' התור בתל אביב. המפעל לייצור תקליטים היה בגבעת הרצל ויצר תקליטי 78 ובמרץ 1955 הוקם ברמת גן מפעל ליצור אריכי נגן. בשנת 1950 הפכה "הד ארצי" לחברה בע"מ. בהמשך חתמה הד ארצי הסכמים עם כמה חברות תקליטים זרות לייצוג בלעדי בישראל ולהדפסת תקליטים לשוק הישראלי. במאי 1955 הוציאה הד-ארצי את התקליט אריך הנגן הראשון בישראל (של שושנה דמארי).
בשנת 1958 הקליטה את התקליט הסטראופוני הראשון שלה ובשנת 1967 מכרה 100,000 תקליטים של השיר "ירושלים של זהב".
בשנת 1971 הפכה משפחת לוין לבעלים היחידים של החברה.
בשנת 1980 נמכרו 50% ממניותיה לחברת "הוצאת מודיעין", המוציאה לאור של העיתון "מעריב", ועד שנת 2003 הוחזקה "הד ארצי" על ידי חברת הכשרת היישוב בבעלות יעקב ועופר נמרודי ונחשבה לחלק מ"מעריב החזקות". בשנות ה-80 עברה ל"הד ארצי" הפעילות של ספרית מעריב.
החל משנת 1984 שימשו מיקי תוניס ושמואל סחר, לצד איש העסקים וקלידן להקת "תיסלם" יאיר ניצני, כמנכ"לים משותפים. סחר שימש בתפקיד עד שלהי 1999 ותוניס, עד סוף שנת 2001. עד תחילת כהונתם בראשות החברה, היו שלמה ארצי ועפרה חזה האמנים הישראלים הבולטים ברפרטואר. מאמצע שנות ה-80 הגדילה החברה את הרפרטואר העברי שלה בהחתמת אמנים כגון דויד ברוזה, גידי גוב, יובל בנאי, דני סנדרסון וטיפקס.
בין השנים 1989–1998 הפיצה הד ארצי פסקולים עבריים של סרטי דיסני, בעיבודה של שפרירה זכאי, במקביל למועד הקרנתם של הסרטים בבתי הקולנוע. בין התקליטורים נכללו: בת הים הקטנה, אלאדין, מלך האריות, פוקהונטס, צעצוע של סיפור, הגיבן מנוטרדאם, הרקולס, מולאן וטרזן. גם פסקולים של סרטים ישנים יותר הופקו וביניהם "חתולים בצמרת" ו"היפהפייה הנרדמת".
באמצע שנות ה-90 הייתה הד ארצי חברה רב-תחומית הבולטת בתעשיית מוצרי הפנאי בישראל - היא עסקה בהוצאה לאור של ספרים (צומת ספרים) והמגזין "נשיונל ג'יאוגרפיק", בשיווק מולטימדיה (של יצרנית המשחקים Electronic Arts) ווידאו.
בשנת 1995 החליטה ההנהלה להיכנס לתחום הקמעונאות. לשם כך הוקמה רשת חנויות "טופ 10", שפתחה מספר סניפים בקניונים ובסניפי השקם. בסוף שנת 1998 רכשה הד ארצי את חנויות טאוור רקורדס וב-1999 איגדה אותן לרשת אחת, שהפכה לרשת חנויות המוזיקה של החברה. לרשת היו למעלה מ-40 סניפים בשיא פעילותה. משנה זו סבלה "הד ארצי" מהפסדים קשים, שהיוו רקע לסכסוך בין בעלי המניות בחברה, משפחת נמרודי וולדימיר גוסינסקי.
בנובמבר 2001 החליטו בעלי מעריב להחליף את המנכ"ל מיקי תוניס ואת יו"ר הדירקטוריון רון ויסברג.