לאחר שחרורו מהשבי עבד בתור עובד מנסרה בצפון-מזרח גרמניה. ב-13 באפריל 1948 נאסר לאחר שנתפס באזור בשליטה סובייטית. על חברותו באס-אס, סעיף אישום שנכלל לימים במסגרת משפטי נירנברג, ועל חלקו בתוכנית האותנסיה הוא נידון ל-15 שנות מאסר ול-10 שנות שלילה של זכויותיו האזרחיות. ב-28 באפריל 1956 קיבל חנינה, ריצה 8 שנות מאסר בלבד במתקן כליאה רוסי. עם השתחררותו מהכלא עבד בעבודות כלליות במינכן ובכללן מלצרות.
בשנת 1963 החל משפט בלז'ץ ואוברהאוזר היה אחד מבין שמונה נאשמים בפשעים כנגד האנושות שבוצעו במחנה ההשמדה. ב-30 בינואר 1964, כל הנאשמים זוכו בשל פגמים טכניים בתיק התביעה נגדם ונאסרו בשנית לאחר תום המשפט, מלבד אוברהאוזר שנמצא אשם. סעיפי האישום שלו כללו:
ב-21 בינואר 1965, יום הולדתו החמישים, בית הדין החל לדון במשפטו. לטענת התביעה היה מודע למעשיו, לקח חלק פעיל ונמרץ בסיוע להשמדתם הנרצחים, וסייע בעיקר להקמתם של המשרפות ותאי הגזים במחנה. גזר דינו עמד על 4 שנים ושישה חודשי מאסר. בפועל, ריצה רק חצי מתקופת המאסר שנגזרה לו. הוא נידון למאסר עולם במשפט שנערך בהיעדרו באיטליה, אך בקשת ההסגרה של בית המשפט נדחתה. הוא מת ב-20 בנובמבר 1979 במינכן.
ללא ידיעתו, הוא הוסרט עבור סרטו של קלוד לנצמן שואה.
דוד ציון לניאדו
הרב דוד (בן) ציון לניאדו (28 בנובמבר 1899 – 21 באוקטובר 1969) היה רבה של שכונת כפר שלם, חוקר יהדות סוריה ומחבר הספר "לקדושים אשר באר"ץ".
ביוגרפיה.
נולד בחלב שבסוריה ב-28 בנובמבר 1899 (כ"ו בכסלו ה'תר"ס) לשרה ולרב שלמה אליהו לניאדו, בן למשפחת רבנים ותלמידי חכמים שמוצאם מספרד, שאחד מהם היה הרב שלמה לניאדו, מחבר הפיוט "מלכי שובה", שם הפיוט התווסף לשם המשפחה של צאצאיו. בילדותו התחנך אצל הרב חיים כהן בתלמוד תורה המקומי, ובהמשך למד בישיבתו של הרב שלמה (סלים) זעפרני. בחודש יוני 1919 (סיוון ה'תרע"ט) עלה לישראל והשתכן בירושלים, שם למד במשך תקופה בישיבת פורת יוסף אצל הרב רפאל שלמה לניאדו, לצד הרב אפרים הכהן והרב עזרא חוצני הלוי.
בתקופה שלאחר לימודיו בפורת יוסף, שימש כמנהיג קהילה יהודית של יוצאי חלב בארצות הברית, אולם לאחר תקופה קצרה חזר ארצה.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה), נישא למזל זבדה (זבידיה). הרב אברהם ענתבי סקה, אב בית הדין של העדה החלבית בירושלים, לקח אותו תחת חסותו וחיתנו, לאור העובדה שהוריו נשארו בסוריה, והורי כלתו נפטרו במלחמת העולם הראשונה. יחד עבר הזוג להתגורר בדירת הקדש של סניור אהרון סילוירה בשכונת מחנה יהודה בירושלים. בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) עבר להתגורר בחברון למשך מספר חודשים עם משפחתו. בתקופה זו נהג לרדת מדי יום להתפלל במערת המכפלה. עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, ביום שישי 23 באוגוסט 1929, ירד למערת המכפלה כהרגלו, ונתקל בקבוצת פורעים ערבים שניסו לפגוע בו. הוא ניצל בזכות שייח' מקומי שעבר במקום והורה להם לעזוב אותו. הוא מיהר לביתו, ושכנו הערבי הזהיר אותו כי עליו לעזוב את הבית יחד עם משפחתו מחשש לפרעות. הוא נמלט והסתתר בצד הדרך, וחולץ לאחר מספר שעות בידי שוטרים בריטים.
לאחר הפרעות חזר לירושלים והחל לשמש כרב ושמש בית הכנסת "זכות אהרון" על שמו של סניור אהרון סילוירה בשכונת מחנה יהודה. הוא התגורר עם משפחתו בת ה-14 ילדים בדירת שני חדרים שהוקמו בחצר בית הכנסת שברחוב חיים ולירו. כשהוצע לו לעבור לדירה גדולה יותר, סירב. במסגרת תפקידו כרב בית הכנסת, קיבל לידיו ספרי תורה מידי עולים מארצות המזרח, והיה מחלק אותם לבתי כנסת שלא היה בהם ספר תורה. במשך חייו היה מקורב לרב שלמה אליעזר אלפנדרי, והיה משמשו עד יומו האחרון. כן היה ידידו של הרב יצחק אלפייה, שיחד היו עורכים תיקונים ונוסעים לדרוש בפני תלמידים ברחבי הארץ, בעיקר בתקופת השובבי"ם, וכאות הודיה על הצלתו מהפרעות בחברון, היה קורא איתו מדי יום את ספר התהילים שלוש פעמים. בין היתר, השתתף בלימודים ותפילות בישיבת המקובלים בית אל.
בסוף ימיו, שימש במשך תקופה מסוימת כרבה של שכונת כפר שלם. לאחר שנוכח לדעת כי לשכונה אין רב, היה נוסע לשהות בשכונה במשך כל השבוע, והיה חוזר לביתו שבירושלים מדי סוף שבוע, ולעיתים אף נשאר לשהות שם בשבתות.
ייסד שיעורי תורה בבית הכנסת של העדה האורפלית בשכונת נחלאות, וכן מסר שיעורי תורה בערבית בבית הכנסת של העדה הג'רמוקלית.
ספרייתו הפרטית ששכנה בביתו הכילה ספרים רבים ונדירים, אותם נהג להשאיל לכל דורש. כחלק מפעילותו באיסוף והדפסת ספרים, נסע מספר פעמים לחלב כדי לבקר את הוריו, ובתקופות שהותו שם ביצע עבודת מחקר מעמיקה אודות הקהילה היהודית ורבניה. את תוצאות מחקרו ועבודתו קיבץ לספר "לקדושים אשר בארץ". כן יצא מספר פעמים לשליחות תמיכה בקהילות היהודיות בארצות הברית ואירופה.
בשנים האחרונות לחייו סבל משיתוק חלקי של גופו, והיה מרותק למיטה. הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 1969 (ט' בחשוון ה'תש"ל) לאחר מחלה, ונקבר בחלקת הרבנים שבהר המנוחות. כדי לא להטריח אף אדם עבורו, לפני שנפטר דאג לרכוש חלקת קבר, מצבה, תכריכים וטלית. לפי בקשתו, לא הספידוהו.
בנו הוא הרב אפרים לניאדו, רבה של קהילת 'בית יעקב' בסאו פאולו שבברזיל. בתו אסתר נישאה לרב סעדיה לופס (נפטר ב-1974), מייסד בית הכנסת "מעשה נסים" בקרית משה, וסמנכ"ל משרד הדתות. בנו יעקב לניאדו היה סגן-אלוף במילואים, ממייסדי משמר הגבול, סוכן מוסד ומושל רפיח.
הנהגתו.
במשך חייו סירב לקבל משרה רשמית כלשהי. דאג לחלק צדקה למרות הדוחק שבו חי עם משפחתו, ונודע כסגפן. במלחמת השחרור יצא להתפלל ברחובות ירושלים עם תיבת בית הכנסת "זכות אהרון", כבמנהג הוותיק. גם במלחמת העולם השנייה יצא עם ידידו הרב מנחם מנשה ומקובלי ירושלים להר הזיתים עם ספרי תורה, כדי להתפלל על סיום המלחמה. נודע בדרשות המוסר שלו במסגרת תעניות הדיבור, ובחיבתו לספרים. כשהיה מרותק למיטה בעקבות מחלתו, הצטער רק על הטרחה שהסב לבני משפחתו.
חיבוריו.
חיבר בחייו מספר ספרים אישיים, והוציא לאור עוד מספר ספרים של חכמי חלב בעיקר, בסיוע הרב יוסף עבאדי שעיו. ברוב הספרים לא ציין את שמו המלא, וחתם ב"המשתדל", כשהאותיות האחרונות מרמזות על שמו.
אקראי
ידידנו המשותף (מיני-סדרה, 1998)
ידידנו המשותף (באנגלית: Our Mutual Friend) היא מיני-סדרה בריטית המבוססת על הרומן "ידידנו המשותף" מאת צ'ארלס דיקנס שנכתב ופורסם בשנים 1864 ו-1865. הסדרה שודרה לראשונה ב-1998.
הפקה.
ספינת הקיטור "קינגסוור קאסל" שימשה לצילומי הסדרה. אתר הצילומים של הסצנה נערך בנהר מדווי סמוך למעגן הספינות במספנה ההיסטורית של צ'טהאם . הרחובות של בית המחסה צולמו גם במספנה בצ'טהאם.
ידידנו המשותף (מיני סדרה, 1998)
וסט אנד
וסטאנד
היום בו עמדה האדמה (סרט, 1951)
היום בו עמדה האדמה (באנגלית: The Day the Earth Stood Still) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בשחור לבן משנת 1951. הסרט הופק עבור פוקס המאה ה-20 על ידי ג'וליאן בלאושטיין. בסרט מככבים מייקל רני, פטרישה ניל, סם ג'אפה ויו מרלו, וביים אותו רוברט וייז. התסריטאי אדמונד ה' נורת' ביסס את התסריט על "Farewell to the Master" - סיפור קצר משנת 1940 מאת הארי בייטס. את המוזיקה של הסרט הלחין ברנרד הרמן, תוך שימוש בשני מכשירי טרמין אלקטרוניים.
עלילת הסרט מתארת חוצן דמוי-אדם בשם קלאאטו המגיע לכדור הארץ, מלווה ברובוט עוצמתי בגובה 8 מ' בשם גורט, על מנת להעביר אזהרה חשובה שתשפיע על המין האנושי כולו.
סרט זה נחשב על ידי היסטוריונים של הקולנוע כסרט הקלאסי ביותר של ז'אנר המדע הבדיוני. בשנת 1995 נבחר הסרט לשימור על ידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו בעל "משמעות תרבותית, היסטורית או אסתטית". הסרט מופיע ברשימה של מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר במאה שנים... עשרת הגדולים. ב-2008 יצא חידוש של הסרט כשהעולם עמד מלכת בבימויו של סקוט דריקסון.
מאז שיצא הסרט, הביטוי "Klaatu barada nikto" המופיע בו צוטט שוב ושוב בספרות ובתרבות הפופולרית. משמעותו של הביטוי איננה נאמרת בסרט.
תקציר העלילה.
כאשר צלחת מעופפת נוחתת בוושינגטון די.סי., הצבא מקיף אותה במהירות. חייזר דמוי-אדם (בגילומו של מייקל רני) יוצא ממנה, ומכריז שהוא בא "בשלום ועם רצון טוב". עם זאת, אחד החיילים פולט כדור שפוגע ופוצע אותו. מתוך החללית יוצא רובוט ענק, שמפורר את כלי הנשק של הצבא. החייזר מצווה על הרובוט, גורט, להתאפק. החייזר, קלאאטו, נלקח לבית החולים וולטר ריד ועובר ניתוח. בינתיים, הצבא מנסה, ללא הועיל, להיכנס אל תוך הצלחת המעופפת. גורט נשאר לעמוד בחוץ, שותק וחסר תנועה.
קלאאטו אומר למזכירו של הנשיא, מר הארלי (פרנק קונרוי), כי יש לו מסר שעליו להעביר לכל מנהיגי העולם בו-זמנית. הארלי אומר לו שמפגש כזה, באקלים הפוליטי הנוכחי, הוא בלתי אפשרי. קלאאטו מבקש ממנו שיאפשר לו לצאת מבית החולים, על מנת להיפגש עם בני אדם שונים ולהכיר טוב יותר אותם ואת "החשדות הגישות הבלתי סבירים שלהם". הארלי דוחה את הבקשה, וקלאטו נשאר בבית החולים תחת שמירה.
קלאאטו בורח מבית החולים ומתאכסן באכסניה בשם "מר קרפנטר" (השם שהופיע על התגית של החליפה שרכש). בין שאר הדיירים במקום: אלמנה צעירה בשם הלן בנסון (פטרישה ניל) ובנה בובי (בילי גריי). למחרת בבוקר, קלאאטו מאזין לשאר הדיירים שמשוחיים ביניהם ומעלים השערות בנוגע למניעיו של החייזר, עליו שמעו בחדשות.