בעקבות הסירחון מינה הפרלמנט הבריטי ועדה אשר תמליץ כיצד למנוע את הישנות הסירחון.
מועצת העבודות המטרופולינית של לונדון קיבלה בשנת 1859 את המלצות המהנדס הראשי שלה, ג'וזף באזאלגט, שכללו את הקמת מערכת הביוב של לונדון המשמשת את העיר עד היום.
The Crucible
ד. וו. גריפית
טים פאוורס
טים פאוורס (באנגלית: Timothy Thomas Powers; נולד ב-29 בפברואר 1952) הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה אמריקני.
אחת הנקודות הראויות ביותר לציון בעבודתו היא השימוש ב"היסטוריות סודיות" - פאוורס משתמש באירועים היסטוריים מאומתים ומתועדים, אך הוא מתאר אותם מנקודת מבט שונה, בה הקסם הוא כוח מניע חשוב במוטיבציה ובפעולותיהם של הדמויות הפועלות.
חייו.
פאוורס נולד בבאפלו, ניו יורק, וגדל בקליפורניה, לשם עברה משפחתו ב־1959. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, שם פגש לראשונה את ק. וו. ג'טר וג'יימס בליילוק, שניהם סופרי מדע בדיוני ופנטזיה, עימם נשאר מאז בקשרי חברות טובים, ומדי פעם שיתף עמם פעולה ביצירתו. עוד חבר אותו פגש באותה התקופה (אם כי לא היה סטודנט באוניברסיטה, שלא כמו ג'טר ובליילוק) הוא פיליפ ק. דיק; הדמות הנקראת "דייוויד" בספרו של דיק "ואליס" מבוססת על פאוורס.
פאוורס ובליילוק המציאו את המשורר ויליאם אשבלס (המופיע בספרו של פאוורס, "שערי אנוביס") בעת לימודיהם באוניברסיטה.
הרומן החשוב הראשון שלו היה "מזיגת הכהה" שכתב ב־1979, אך הרומן שהקנה לו את פרסומו היה הרומן הבא שלו, מ-1983, "שערי אנוביס", שזכה בפרס פיליפ ק. דיק. "שערי אנוביס" תורגם וראה אור בשפות רבות, בהן עברית. ספרו "זרמים זרים" שיצא ב-1987 ותורגם לעברית ב-2011 שימש בסיס לסרט .
בנוסף לקריירת הכתיבה שלו, פאוורס מלמד במשרה חלקית בתפקידו כ"סופר הבית" בתיכון לאמנויות של מחוז אורנג', שם חברו, בליילוק, מנהל את מחלקת הכתיבה היוצרת. פאוורס מתגורר כיום ב־Muscoy, קליפורניה.
פאוורס ביקר בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2005.
בשנת 2011 הוא היה מועמד לקבלת "פרס ארטור קלארק", אך בסופו של דבר הפרס הוענק ללורן ביוקס.
ביבליוגרפיה.
להלן רשימה חלקית של הספרים שהוציא פאוורס:
פאוורס
זימון
זימון בהלכה היהודית היא ברכה מיוחדת שמברכים (לפחות) שלושה סועדים גברים יהודים מעל גיל 13 שאכלו יחדיו לפני ברכת המזון.
במשנה, בתלמוד ובספרי ההלכה נידונים, מתבארים מפורטים ונפסקים הנושאים הקשורים בברכת הזימון: הגדרתה, מקורה וחובתה של הברכה; הגדרת "ארוחה משותפת", צירוף וקביעות של סועדים בודדים, זוגות וחבורות; כשיצא אחד באמצע הארוחה; הפסקה בארוחה לזימון; שכחו לזמן וברכו ברכת המזון; סוגי המאכלים שמזמנים עליהם; מי החייבים בזימון; נוסח ברכת הזימון ובחירת המברך - ה"מזַמֵן".
מצבי החיוב בזימון.
אימתי חייבים המסובים לזמן? כאשר קבעו עצמם לאכול בצוותא, כגון שאמרו זה לזה בואו נאכל יחד, או בואו ונאכל במקום מסוים. וגם אם לא אמרו זה לזה דבר, אלא שברור להם שהם אוכלים יחד, כמו למשל, בני משפחה שאוכלים ארוחת ערב יחד, או חברים טובים שאוכלים יחד, הרי הם כמי שקבעו עצמם לאכול יחד, וחובה עליהם לזמן. והסימן לכך שקבעו עצמם לאכול יחד, שאם אחד מהם יחליט ללכת באמצע הסעודה ללא סיבה מיוחדת, ייחשב הדבר כלא מנומס, שהרי קבעו עצמם לאכול יחד, והיאך הוא פורש מן החבורה.
ואפילו אם שניים בלבד התחילו בסעודה, אם אחר כך הצטרף אליהם עוד אחד לאכול עמהם בצוותא, מתוך כוונה להישאר עמהם עד סוף הסעודה, התחייבו בזימון.
ויש מצב ביניים בו מצווה לזמן אבל אין חובה, והוא כשיש קשר בין הסועדים, שהם אוכלים יחד וקצת מדברים ביניהם, אבל לא קבעו עצמם לאכול יחד, ואם אחד מהם יפרוש באמצע לא יֵראה הדבר כלא מנומס. במצב זה לדעת הרמ"א, רשאים ואף מצווה שיזמנו. ולמגן אברהם (קצג, ח), ודעימיה, כל זמן שלא התחייבו בזימון, אינם רשאים לזמן. ומכל מקום, במקום שיש ספק אם חייבים בזימון, נכון שיזמנו. אבל אם הם עשרה, מחמת הספק לא יזכירו את השם. וכשאין שום קשר בין הסועדים, כמו למשל במסעדה, כאשר אנשים אוכלים בשולחנות נפרדים, אין הם מצטרפים לזימון.
המצטרפים לזימון.
גברים ונשים בזימון.
מצטרפים לזימון שלושה גברים שהם בני מצווה שאכלו ביחד, או שלוש נשים שהן בנות מצווה שאכלו ביחד. באשר לנשים, השולחן ערוך פסק שהזימון שלהן הוא רשות, וכך נהוג, אולם הרא"ש והגר"א פסקו שהן חייבות בזימון. לפי המשנה ברורה טעם הפטור לנשים הוא שברכת הזימון היא מדרבנן, וחלק מהנשים אינן בקיאות בה ולכן חכמים לא רצו לחייבן. הרב משה שטרנבוך כתב שכשיש שלוש נשים ואיש אחד אין לזמן מכיוון ש"איכא פריצותא". מאידך הרב אליעזר מלמד כתב שלא יפסידו את המצווה והגבר או שני הגברים יענו אחרי המזמנת. כאשר ישנם שלושה גברים הם מחייבים גם את הנשים בזימון. ומדברי ה"יד קטנה" שהובאו בביאור הלכה משמע שלנשים אסור להוציא את הגברים ידי חובת ברכת הזימון, אלא אחד הגברים יזמן.
צירוף קטן לזימון.
על פי מנהג הספרדים, אפשר להסתפק בשני בני מצווה ו'קטן היודע למי מברכים'.
אמנם למנהג האשכנזים, 'קטן היודע למי מברכין' אינו מצטרף לזימון.
צירוף חרש, שוטה.
מי שאינו שומע ואינו מדבר (חרש גמור), וכן שוטה שאינו בר דעת כלל, אינם מצטרפים לזימון. אך שוטה שיש בו מעט דעת, וכן חרש שאינו שומע אך מדבר, מצטרפים לזימון. שיכור אינו מצטרף, וכן הישן, אפילו שסעד יחד עם שאר המזמנים. אילם מצטרף לזימון בעשרה אך לא לזימון בשלושה.
מקרים שונים בצירוף לזימון.
שנים שאכלו בשר והשלישי חלב, מצטרפים לזימון כיוון שמעיקר הדין יכול האוכל חלבי לקנח את פיו ולאכול עמם בשר, אולם אם אכל גבינה קשה, שיש להמתין אחריה שש שעות, יש אומרים שמכיוון שאין באפשרותם לאכול יחד ואין מצטרפים. וכן האוכל חלבי בתשעת הימים, ואינו אוכל בשר אפילו בסעודת מצווה, אינו מצטרף.
שניים שאכלו והגיע שלישי והצטרף לאכילה, מצטרף לזימון כשקובע לאכול עמם, אפילו אם הגיע בסוף סעודתם, ובתנאי שהשניים עדיין יכולים לאכול דבר נוסף, כגון קינוח, ועדיין לא הסיחו דעתם מהאכילה, ועדיין לא נטלו ידיהם למים אחרונים.
צירוף עם הארץ ורשע.
בתחילה גזרו חכמים שאין לבני תורה (יהודים המקפידים על שמירת תורה ומצוות) לצרף עמי הארץ לזימון, והייתה בזה מחאה כנגד עמי הארץ שלא למדו ולא שימשו תלמידי חכמים, שעל כן אין ראוי לבני תורה להצטרף עמהם לסעודה. ואין הכוונה לגרום חס ושלום לניתוק בין בני תורה לעמי הארץ, ואם ירצו עמי הארץ לבוא וללמוד תורה – ילמדום ברצון, ואם יבקשו עזרה – מצווה לגמול עמהם חסד. וכמובן שהם מצטרפים למניין. אלא שקירוב הלבבות בסעודה עלול לטשטש את המחאה הנצרכת כלפי עמי הארץ. כי האווירה בסעודה משוחררת ופתוחה, ופעמים רבות הסעודה כוללת גם שתיית משקה אלכוהולי, ואין ראוי לבני תורה להתחבר כל כך לאדם שאינו קשור לתורה. ולכן אף אם אכלו יחד, וביחד איתו הם שלושה, כיוון שאין ראוי שיצטרפו יחד לסעודה, אין מזמנים עליו. אמנם עמי הארץ עצמם, אם אכלו שלושה יחד, חייבים בזימון.
אולם לאחר מכן, בימי הראשונים, יצאה הוראה שאין להרחיק את עמי הארץ, שאם ירחיקום יבנו במה לעצמם ויתרחקו יותר מדרך התורה והמצוות. לפיכך, אין הפרש כיום בין דין הזימון לדין המניין, וכמו שלמניין עשרה לתפילה מצרפים כל יהודי שרוצה בכך, ואפילו אם הוא עובר עבירות חמורות בפרהסיא, כגון שהוא אוכל שרצים וחזיר. כך מצרפים כל יהודי המעוניין לברך ברכת המזון לזימון שלושה או עשרה. אמנם עם מי שעובר עבירות להכעיס, כדי להתריס נגד התורה ונושאיה, אין ראוי לשבת בסעודה, וממילא אין לצרפו לזימון.
אלא שכתבו הרבה אחרונים, שאין לצרף לזימון עוברי עבירות בפרהסיא (רשע). רבי שלמה זלמן אוירבך ועוד כמה מפוסקי זמננו הורו שחילוני שהוא בגדר 'תינוק שנשבה' יש לצרף כיום לזימון, ויש שהחמירו בזה. אמנם כל מה שהחמירו האחרונים לגבי עוברי עבירות בפרהסיא הוא דווקא כאשר דובר ביחידים, שלא חששו שיתרחקו ויבנו במה לעצמם, ורק מטעם 'תינוק שנשבה' הקילו בהם. אבל כיום, כאשר עוברי העבירות בפרהסיא מרובים, והחשש גדול שיתרחקו כחילוניים או שיעשו במה לעצמם כרפורמים, על פי סברת ר' יוסי והתוספות, יש להורות למעשה שכל הרוצה להצטרף לקיום מצוות ברהמ"ז מצטרף לזימון. נמצא שלמעשה דין זימון כדין צירוף למניין, ובמניין אמרו שכל יהודי מצטרף. ואולי ישנו חילוק מסוים, שלעניין זימון גם אם עובר עבירה אחת להכעיס, אין ראוי לשבת עמו לסעודה, וממילא אין ראוי לצרפו לזימון (כדין המקורי של עם הארץ).
מקור הברכה.
חיוב הברכה מפורש במשנה בפרק שביעי של מסכת ברכות: "שלשה שאכלו כאחת פת חייבים לזמן". בתוספתא נאמר ש"ברכת הזימון מן התורה שנאמר ואכלת ושבעת וברכת - זו ברכת הזימון, את ה' אלהיך - זו ברכת הזן". ויש אומרים שהיא תקנת חכמים, הנסמכת על הפסוק הנ"ל או על הפסוק "כִּי שֵׁם ה' אֶקְרָא הָבוּ גֹדֶל לֵאלֹהֵינוּ" ().
עניין הזימון.
הזימון הוא להזדמן יחד לצירוף ברכה בלשון רבים כגון "נברך". הלשון זימון הוא הזמנה כאזהרה והתראה להתעורר לברך ברכת המזון מתוך כוונת שבח והודיה לאלהים על שפע טובתו. בזוהר נאמר שההזמנה היא כדי להמשיך הקדושה ולסלק את כחות הרע.
בניגוד לתרבויות שונות בהן האכילה מוצגת כדבר נחות שיש להתבייש בו (כמו כל ענייני הגוף) היהדות רואה בענייני הגוף פלטפורמה לתיקון עולם, כל עוד הם מחוברים לקודש. לכן, כאשר אוכלים שלושה אנשים יחד, והאכילה הופכת להיות עניין של ציבור, יש לקדשו ולהרבות בכבוד שמיים.
מאותה סיבה בזימון של עשרה אנשים מוסיפים עוד מדרגה של קדושה (ברוך אלהינו שאכלנו משלו).
נוסח הברכה.