שני המינים ידועים בשיטה המיוחדת בה הם מטפלים בצאצאיהם, בה הראשנים נשמרים לזמן מה בפיהם של אביהם. בתחילה, מוטלות הביצים על הקרקע, ולאחר בקיעתם יכניס את הראשנים לתוך שק-הקול הגדול שלו. אצל המין "Rhinoderma rufum", הזכר יעביר את הראשנים בשק הקול שלו למקור מים ושם ישחרר אותם כדי שיתפתחו; ואילו בקרב המין "Rhinoderma darwinii", הראשנים ישהו בשק-הקול של אביהם עד לשלב שינוי הצורה (המעבר מראשן לחסר זנב כמעט בוגר). הנקבה מטילה בין 5 ל-15 ביצים בכל הטלה.
בני משפחת הרינודרמטיים קטנים יחסית, ומגיעים עד לאורך של 3 סנטימטרים ולרוחב של כ-2-1.5 סנטימטרים. רוב הפרטים צהובים בהירים או ירוקים, כשעל גופם כתמים חומים גדולים. האף ארוך וצר, וזהו מקור כינויים של הרינודרמטיים, קרפדות החדק. הרינודרמטיים יבשתיים בעיקר, אך הם חיים, כרוב חסרי הזנב, בסביבה לחה.
קרפדות חדק
קרפדות החדק
Rhinodermatidae
מוריס גמלן
מוריס גוסטב גמלן (בצרפתית: Maurice Gustave Gamelin; 20 בספטמבר 1872 - 18 באפריל 1958) היה גנרל ומפקד צבא צרפת בתחילת המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד האחראים העיקריים לתבוסה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת.
גמלן נולד בפריז למשפחה של אנשי צבא. אביו שירת בצבא הצרפתי כגנרל, וגמלן הצעיר בחר אף הוא בקריירה צבאית. הוא פנה ללמוד באקדמיה הצבאית בסט. סיר, שם סיים את לימודיו, ראשון מבני מחזורו, ב-1891.
בהיותו קצין צעיר משך את תשומת לבו של הגנרל ז'וזף ז'ופר, וזה מינה אותו לעוזרו. לאחר מכן המשיך והתקדם בסולם הדרגות ואף פיקד על גדוד. מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא שוב לשרת במטהו של ז'ופר. לעיתים קרובות מיוחס תכנון מתקפת הנגד שהובילה לניצחון הצרפתי בקרב הראשון על המארן, ולכישלון היוזמה ההתקפית הגרמנית הראשונית, לגמלן, בה במידה שהוא מיוחס לז'ופר. גמלן המשיך בשירות מצטיין במשך כל המלחמה, וסיים אותה בדרגת בריגדיר גנרל.
התקופה שבין המלחמות.
לאחר המלחמה המשיך גמלן בקריירה צבאית, ויחד עם הגנרל מקסים וייגאן הוביל מהלך למודרניזציה ולמיכון של הצבא, אך גם את השלמת ביצורי קו מאז'ינו. תפיסת ההגנה של הצבא הצרפתי הייתה תפיסה קווית, שהייתה לקוחה מניסיון מלחמת החפירות של מלחמת העולם הראשונה. מעטים באותה התקופה (בהם היינץ גודריאן בגרמניה, באזיל לידל הארט בבריטניה ושארל דה גול בצרפת) הצביעו על יתרונות המלחמה הממוכנת, מלחמת התנועה. קולו של גודריאן הוא היחיד שנשמע בארצו, ובעוד שצרפת מתבצרת מאחורי מכשול הגנתי בלתי עביר, לכאורה, הכין הצבא הגרמני את דיוויזיות הפאנצר, ומפציצי הצלילה, שהיה ביכולתם לעקוף את המכשול.
גמלן נחשב עד לפרוץ המלחמה להוגה צבאי מבריק, אדם נטול פניות פוליטיות, ורפובליקאי נאמן, על פי המסורת הרפובליקנית הצרפתית. בשנות ה-30, בהן הטיפו הקומוניסטים משמאל, והפשיסטים והמלוכנים מימין, לשינויים רדיקליים במשטר, ואל מול הרקבון והחולי הכללי שפשה במשטר הרפובליקה הצרפתית השלישית היה לתכונות אלו ערך רב. בשל כך זכה גמלן להערכתם ולהוקרתם של פוליטיקאים, ביניהם אדואר דאלאדיה, שהשגיחו על קידומו וסייעו לו. בשנת 1935 מונה לראש המטה הכללי הצרפתי.
עם כל זאת, הצבא הצרפתי תחת גמלן סבל מקיפאון ומחשיבה איטית, כמו גם מתופעות שליליות רבות נוספות. על אף שהצבא הצרפתי היה חלוץ השינוע הממוכן של כוחותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנות ה-30 שב לסמוך על רכבות וסוסים. הטנקים שנמצאו בשירות לא נועדו לשימוש כעוצבות עצמאיות שיש בכוחן כדי להכריע את קרב היבשה כי אם כסיוע לרגלים. הצבא עצמו היה מורכב מכמה וכמה סוגי דיוויזיות. באזורים הרגישים ביותר, במקום בו לא הגן על גבולה של צרפת המכשול המלאכותי של קו מאז'ינו, כי אם המכשול הטבעי של הרי הארדנים, הוצבו דיוויזיות סוג ב'. דיוויזיות אלו כללו מגויסים ממושבות צרפת בצפון אפריקה שאיכותם נחשבה לפחותה יותר, וסגל הפיקוד שלהם היה בעל מומחיות יותר בניהול קולוניאלי של שטחים ואנשים, ופחות במלחמה מודרנית וממוכנת. היחידות עצמן שהחזיקו את קו מאז'ינו סבלו ממוראל נמוך, מתופעות של שכרות, ומהסתה של קיצונים פוליטיים מהשמאל ומהימין.
גמלן עצמו לא נהג לסקור את כוחותיו בשטח. את רוב זמנו בילה במפקדתו בטירת וינסן, המקושרת באמצעי רדיו וטלפרינטר לעולם שמבחוץ, וקיבל דיווחים מרצים הרכובים על אופנועים שהגיעו מהיחידות השונות מדי שעה.
מלחמת העולם השנייה.
כאשר פרצה המלחמה היה גמלן בן 68. אמנם, עם הפלישה הגרמנית לפולין חצו מספר יחידות צרפתיות את גבולה הבלתי מוגן של גרמניה, אך מתקפת הסאאר, כפי שזו כונתה, נמשכה רק לאורך 8 קילומטר, והיחידות אף לא הגיעו לביצורים הבלתי מושלמים של קו זיגפריד. על פי הגנרל הגרמני זיגפריד וסטפאל, מפקד הגבול המערבי באותה התקופה, אם היה הצבא הצרפתי ממשיך במתקפה, לא היו הגרמנים מחזיקים מעמד יותר משבועיים. עם זאת הורה הפיקוד העליון הצרפתי לכוחות לסגת, והעדיף להמתין עד שהכוחות הצרפתים והבריטים יוכלו לבנות את עוצמתם הצבאית, ולא לפתוח במתקפה רבתי עד לשנת 1941. הצבא הצרפתי אף לא התקיף את המתקנים התעשייתיים בחבל הרוהר מהאוויר, מחשש לתגובה גרמנית.
במהלך החורף של 1939–1940, בעוד שהצבא הגרמני השלים את כיבושה של פולין ונע מערבה, התבצר הצבא הצרפתי מאחורי קו מאז'ינו, במה שנקרא המלחמה המדומה. הקו המבוצר נפסק לרגלי הרי הארדנים, שנחשבו כמכשול בלתי עביר לשריון, וכאמור, אזור זה הוגן על ידי הדיוויזיות החלשות ביותר בצבא הצרפתי.
בה בעת, פיתח גמלן, ביחד עם מפקדי כוח המשלוח הבריטי, תגובה התקפית לפלישה גרמנית אפשרית לבלגיה, שכללה כניסת כוחות נרחבת לבלגיה, וקרבות שריון שנועדו לבלום את האויב בטרם יגיע לצרפת. תוכנית זו, "תוכנית D", הייתה מבוססת על יזמה התקפית ותנועת עוצבות שריון ניידות ועצמאיות, שני רעיונות שהיו מנוגדים לחשיבה הצבאית הקפואה של הצבא הצרפתי. על פי התוכנית יוטלו למערכה בבלגיה מיטב עוצבות השריון הצרפתיות, וכל כוח המשלוח הבריטי. תוכנית זו הלמה היטב את תוכנית "אבחת מגל" הגרמנית. המתכננים הגרמנים, ובראשם הגנרלים רונדשטט ומאנשטיין ציפו לתנועת מיטב הכוחות של בעלות הברית צפונה, למפגש עם הכוח המשני של הצבא הגרמני, שיפלוש לבלגיה; אז יפרוץ הכוח העיקרי של הצבא הגרמני מערבה דרך יער הארדנים ויכתר את הכוחות הצרפתיים והבריטיים, תוך שהוא מנתק אותם ממקורות האספקה שלהם ולוכד אותם בשטחה של בלגיה.
כאשר הגרמנים אכן התקיפו, פעל הצבא הצרפתי על פי התוכנית וארבעים הדיוויזיות הטובות ביותר נעו צפונה על מנת לפגוש את הכוח המשני של הגרמנים בבלגיה. התנועה הזו סבלה מהתקפות אוויר גרמניות בלתי פוסקות, בעוד שחלק ניכר מחיל האוויר הצרפתי הושמד על הקרקע, והיתר היה עסוק בניסיון לבלימת הפריצה הגרמנית העיקרית בחזית הארדנים, כנגדה עמדו אך דיוויזיות סוג ב'. דיוויזיות שעד מהרה התמוטטו תחת לחץ מלחמת הבזק, אליה לא היו מוכנות. חלק ניכר מן הצבא הצרפתי רותק לביצורי קו מאז'ינו, ולא היה מעורב כלל בקרב, על פי תורת ההגנה הקווית אותה אימץ גמלן. כעבור מספר ימים הבינו מפקדי בעלות הברית כי מיטב כוחותיהם נתונים בסכנת כיתור, ונסוגו מהעמדות שאותן הכתיבה תוכנית D. אך דיוויזיות הפאנצר היו מהירות מהם, ופעלו במרץ להשלמת הכיתור, כאשר מפקדי השדה כהיינץ גודריאן ורומל שועטים קדימה, אף מעבר למתחייב על פי הפקודות. בשלב זה, בו הובקעה ההגנה הצרפתית באזור נהר המיוז, יכולים היו הגרמנים לנקוט בשלוש אסטרטגיות שונות - לפנות דרומה ולכתר את קו מאז'ינו מאחור, לפנות דרום מערבית ולהגיע לפריז, או לפנות מערבה אל האוקיינוס האטלנטי, ולכתר את מיטב הצבא הצרפתי והבריטי על אדמת בלגיה.
גאמלן הורה על נסיגה מאזור ההתקדמות של הדיוויזיות הגרמניות, ושאב את הכוחות משם דרומה, להגנת פריז, שכן סבר כי זהו יעדם הסופי של הגרמנים. בשלב זה פיטר עשרים ממפקדיו בחזית, כמעט באופן אקראי, בטענה כי נבגד, מבלי שהבין את הכשלים בחשיבתו הצבאית.
מהירות ההתקדמות הגרמנית למערב, והכיתור של הצבא בבלגיה, הביא לקרבות באזור אראס ודנקרק. היה ברור כי כיתורם של הכוחות בבלגיה הוא אך עניין של זמן, וזאת על אף מתקפת נגד שתוכננה כנגד טור השריון הגרמני המתקדם באזור אראס. מהירות ההתקדמות הממונעת, העליונות האווירית הברורה, וחוסר היכולת של המפקדים הבריטים והצרפתים לבצע אף פעולות צבאיות פשוטות שנדרשו לצורך הכנת מתקפת הנגד (אותה כינה גמלן "תוכנית מס' 12", ואשר הגיעה לשלבים סופיים של תכנון והכנות לביצוע באמצע מאי 1940), הגיעו לרמה בה איבד הדרג הפוליטי את אמונו בגמלן, שנחשב עד אז לגאון צבאי שאין עוררין על חשיבתו.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הגיע לפריז ב-16 במאי, ומייד הבין את חומרת המצב. בפגישה עם גמלן שאל אותו, "Où est la masse de manoeuvre?", היכן העתודה האסטרטגית, זו שאמורה הייתה להתקיף את הכוחות הגרמנים המתקדמים בהתקפת נגד, נוסח הקרב על המארן שהציל את פריז במלחמת העולם הראשונה. גמלן ענה במילה אחת - "Aucune", אין. צ'רצ'יל בזכרונותיו העיד כי זה היה בין הרגעים המפתיעים והמהממים בחייו. תקופת חיים שלמה של אמונה בחשיבה הצבאית של המטה הכללי הצרפתי התנפצה. כאשר המשיך ושאל את גמלן כיצד בכוונת הצבא להתקיף את הגרמנים ולסתום את הפירצה בחזית, נענה "נחיתות מספרית, נחיתות בציוד, נחיתות בשיטה".