כארגון סוציאליסטי, הקולקטיב הדגיש את ההצטלבות של דיכויים שונים, ביניהם גזע, מגדר, ומעמד, בחייהן של אפרו-אמריקאיות ונשים של צבע אחרות. הן ביקשו לתת מקום לסוגיות שהן ספציפיות לנשים שחורות, החל מכעס כלפי גברים שחורים המחפשים לצאת ולהינשא לנשים לבנות, לנושאים פנים-קהילתיים, כמו (אפליה על בסיס גוון עור), מרקם וצורת שיער, ותווי פנים, ועד להבדלים במוביליות חברתית בין נשים שחורות לגברים שחורים. הן ביקשו גם לתקוף סטראוטיפים בתרבות הפופולרית לגבי נשים שחורות, כמו דמות המטריארכית השחורה, ה"מאמי" (Mammy; אישה שבו זמנית בתפקיד שירותי ואמהי כלפי הסביבה, בדרך כלל פשוטה, עממית, לא משכילה ועילגת באופן סטראוטיפי), ועוד. הקולקטיב עסק גם בנושאים כמו זכויות רבייתיות, כמו הזכות לאמצעי מניעה ולהפלות, באלימות מינית ואונס, רפורמת בתי כלא, עיקור כפוי לנשים של צבע, אלימות כלפי נשים, שירותי בריאות, וגזענות בקרב תנועת הנשים הלבנה. הקולקטיב התארגן באופן בלתי-היררכי, בהתאם לעקרונות השוויון שלו. סמית כתבה בתזכיר שמבנה כזה הוא הכרחי "כדי לוודא שהפמיניזם השחור יהיה בר קיימא כתנועה רדיקלית". הרבה מהעבודה התאורטית של הקולקטיב, בעיקר סביב הצהרת העקרונות, נעשתה בסופי שבוע מבודדים מחוץ לעיר, בהם דובר על דברים שניתן לעשות כדי לשלב מודעות פמיניסטית שחורה בקרב נשים שחורות, ואת הפמיניזם השחור לאופן ההתמודדות עם סוגיות שעומדות בפני קהילות שחורות. אך הארגון איבד מומנטום כעבור מספר שנים, כשפרצו מחלוקות פנימיות, וחלק מן החברות התנגדו למקום שתפס השיח הפמיניסטי-לסבי בארגון. המפגש האחרון של הקולקטיב התקיים בפברואר 1980.
Kitchen Table: Women of Color Press.
כשסמית קראה את "Go Tell It On the Mountain" של ג'יימס בולדווין, היא החליטה שגם היא תהיה סופרת. אך כשמצאה את עצמה משקיעה כל זמנה בתנועות החברתיות-פוליטיות של שנות ה-60, היא דחתה את תוכניתה זו. במהלך לימודיה, היא הבינה שאין נשים שחורות בקאנון הספרותי האמריקאי, וזה נחרט בלבה כמשהו שהיא רוצה לשנות. היא נרשמה לקורס ספרות של נשים אפרו-אמריקאיות של אליס ווקר, ולאחר מכן התחילה ללמד סופרות שחורות בעצמה באמרסון קולג', בשנת 1973.
סמית הייתה מתוסכלת שמעט המקום שניתן בספרות האמריקאית הוקדש בעיקר לכותבים גברים ולחוויות של גברים, ובעקבות הצעה מצד חברתה אודרי לורד, היא יסדה ב-1980 בית הוצאה לאור, . ב-1981 העבירה את בית ההוצאה לאור לניו יורק. יחד עם צ'רי מורגה, האטי גוסט, סוזן ל. יאנג, אודרי לורד, ג'ון ג'ורדן וגלוריה אנזלדואה, המיזם פרסם עלונים וספרים שהפכו לחומרי יסוד בלימודי מגדר, לימודים קווירים, ולימודים שחורים, למשל "Home Girls: A Black Feminist Anthology", "This Bridge Called My Back", "Cuentos: Stories by Latinas", ו-"I Am Your Sister: Black Women Organizing Across Sexualities". סמית הצהירה שהמורשת של ההוצאה לאור היא עצם הפרסום של סופרות שחורות, כמו אליס ווקר וטוני מוריסון, שנכנסו מאז לקאנון הספרותי האמריקאי, וכן ההשפעה באקדמיה, מכיוון שתוכניות ללימודי פמיניזם הכניסו דרך טקסטים אלו את ההשקפה ההצטלבותית לשורותיהן כעדשה לגיטימית למחקר וחשיבה.
במהלך שירותה כעורכת ומוציאה לאור ב"קיצ'ן טייבל", סמית גם כתבה תכנים למאמרים ולאנתולוגיות, והמשיכה לעשות כן גם אחרי שפסקה מעורבותה בהוצאה לאור. היא כתבה ב-1977 את המאמר "Toward a Black Feminist Criticism" (1982), שפורסם בכתב העת הלסבי-פמיניסטי "Conditions", שמצוין רבות כ"יריית הפתיחה" ביצירת תחום ספרות נשים שחורות, ושל השיח הלסבי השחור. סמית ערכה שלושה אוספים של כתבים מאת ובנושא נשים שחורות: מטעם "Conditions", האוסף "Conditions 5: The Black Women's Issue", יחד עם לוריין בתל (1979); עם גלוריה ט. האל ופטרישה בל-סקוט את "All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies" (1982); ואת "Home Girls: A Black Feminist Anthology" (1983). ב-1998 יצא אוסף כתבים שלה באנתולוגיה "The Truth That Never Hurts: Writings on Race, Gender, and Freedom".
המשך חייה.
בהמשך לעבודתה במארגנת קהילתית, סמית נבחרה למועצת העיר אולבני ב-2005, ונבחרה שנית ב-2009. בתקופה זו היא הייתה פעילה בארגון New Yorkers for Alternatives to the Death Penalty, שמטרתו למצוא אלטרנטיבות לעונש המוות וכן החלת פתרונות חדשניים לפשעי אלימות.. היא גם שירתה את המחוז שלה בקידום נושאים המשפיעים על קבוצות שוליים, כולל נוער, מיעוטים ועניים. ב-2013 היא פרשה מתפקידה כנבחרת ציבור, והחלה עבודה ישירה עם לשכת ראש העיר כדי לקדם פרויקטים בנושא אי-שוויון כלכלי, גזעי וחברתי.
סמית מרבה להרצות ולנאום, והיא גם תרמה את מסמכיה האקטיביסטיים לארכיון Lesbian Herstory Archives שבברוקלין, בניו יורק, ואף סיפקה היסטוריית חיים שבעל פה לאוניברסיטת קולומביה ולסמית קולג'. היא הופיעה בסרט הדוקומנטרי משנת 1994 של מרלון ריגס, "Black Is...Black Ain't", וכן בתוכנית התיעודית של PBS ו-AOL משנת 2013, "". ב-1996 מונתה סמית כעמיתית מכון באנטינג ברדקליף, וקיבלה את פרס סטונוול לשנת 1994 בשל האקטיביזם שלה. בין פרסים רבים מטעם ארגוני נשים שקיבלה, סמית גם מונתה למועמדות פרס נובל ב-2005. קרן הספרייה הציבורית של אולבני העניקה לסמית את התואר "אגדה ספרותית" ב-2015.
סמית ממשיכה באקטיביזם הצטלבותי, ופועלת נגד אסלאמופוביה בארצות הברית. היא הקימה אתר אינטרנט "Stop Islamaphobia" למטרה זו, ובו היא גם תומכת בזכויות מהגרים ופליטים. היא גם מקימת הארגון "United States of All", דרכו היא מארגנת צעדות ומחאות.
ב-2014, יצא הספר "Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me Around: Forty Years of Movement Building with Barbara Smith", המסקר, בצורת שיח מתמשך, ארבעה עשורים של אקטיביזם של סמית.
תמר מיטל-שומכר
עמנואל ממאנה
עמנואל הרנאן ממאנה (בספרדית: Emanuel Hernán Mammana; נולד ב-10 בפברואר 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי, שמשחק כבלם בריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית.
קריירה.
במועדונים.
ארגנטינה.
עמנואל גדל ללא הורים, אמו נפטרה כשהוא היה בן 6 ואת אביו איבד בגיל 15. מגיל 8 הוא משחק כדורגל והיה חלק מקבוצת ריבר פלייט. הוא שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במסגרת גביע ארגנטינה במשחק נגד רוסאריו סנטראל ב-9 באוקטובר 2014, אך הופיע רק בשני משחקי ליגה בעונת הבכורה שלו ואת השער היחיד בשורות הקבוצה הבקיע ב-14 במרץ 2016 נגד קולון. עם זאת, בגמר גביע סודאמריקנה בעונת הבכורה שלו (2014) הוא פתח כשחקן הרכב.
עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו (בשני אלה - כשחקן בסגל), בגביע סודאמריקנה (2014), בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015) ובגביע סורוגה בנק (2015).
צרפת.
ב-7 ביולי 2016 הוחתם באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית בכדורגל תמורת 7.5 מיליון יורו וגם בשורותיה הבקיע שער אחד בלבד.
רוסיה.
ב-31 ביולי 2017 חתם בזניט סנקט פטרבורג למשך 5 שנים תמורת 16 מיליון יורו ועלה לראשונה למגרש במדי זניט בניצחון קבוצתו על ספרטק מוסקבה בתוצאה 5:1. העברתו של עמנואל ממאנה מליון לזניט לא הייתה אירוע משמעותי בכדורגל הרוסי, משום שיחד עם ממאנה, הביאה זניט את פארדס, דריוסי, ריגוני וקרנוויטר כשזניט הוציאה עליהם כמעט 100 מיליון יורו.
המגן המרכזי הרשים בשל יכולתו להתמודד בצורה נקייה עם הכדור ולפתח התקפות בסגנון לאונרדו בונוצ'י. הוא היה מגן חזק עם פוטנציאל גדול, ונראה שהעברה זו תאפשר לזניט לסגור את עמדת המגן המרכזי לשנים הבאות ובעתיד אפילו להרוויח עליו 16 מיליון יורו ממכירתו למועדון צמרת.
מנצ'יני, שאימן אז את זניט, האמין מיד בארגנטינאי והחל להציבו יחד עם איוואנוביץ'. זה יצא טוב: הסרבי היה אחראי לבלום מימין ולספק רשת ביטחון לשוער, הארגנטינאי היה אחראי על הזזת הכדור קדימה. אלא שבאפריל 2018 קרע את הרצועה הצולבת והושבת ממשחק פעיל למשך 3 חודשים. הוא חזר למגרש ב-26 בספטמבר 2018, לשחק נגד וולגר אסטרחן במסגרת משחק הגביע הרוסי.
למרות הבעיות במרכז ההגנה, סמאק לא מיהר להחזיר את עמנואל לסגל, ואחרי 0:2 מצסק"א הוא הושיב אותו על הספסל לתקופה ארוכה. בספטמבר 2019 קיבל ממאנה פציעה חוזרת ברצועה הצולבת, חזר לטיפולים והפעם הושבת ממשחק למשך 8 חודשים. הוא חזר למגרשים ב-22 ביולי 2020 למשחק המחזור ה-30 של עונת 2019/2020 נגד רוסטוב ובאוגוסט 2020 הוא נשלח להשאלה לסוצ'י. כאן זכה הארגנטינאי למקום קבוע בהרכב, יכולתו להתחיל התקפה הוערכו היטב, אבל אחרי הפציעות החוזרות, הוא חסר את הלחץ על הכדור וחסר את הנוקשות הנדרשת למרכז השדה. לאחר פגרת החורף, ממאנה חווה כל הזמן כאבי ברכיים - מה שהוביל לניתוח באפריל 2021 שהשבית אותו שוב ממשחק פעיל לכמה חודשים.
בקיץ 2021 חזר ממאנה לזניט מההשאלה, אך סמאק לא מצא לו מקום בהרכב. במקום לטוס עם שחקני זניט למחנה האימונים באוסטריה, עמנואל ממאנה נשלח לקבוצת המילואים זניט-2, אך בשל הפציעה לא שיחק במדיה במשחקי הליגה הלאומית השנייה ובהמשך הושאל לעונה נוספת למועדון סוצ'י. בינואר 2022 שילם פיצויים לזניט על מנת להשתחרר מחוזהו וחזר למולדתו.
חזרה לארגנטינה.
בינואר 2022 חתם במועדון בו גדל, ריבר פלייט.
בנבחרת.
ממאנה שיחק את משחקו הבינלאומי הראשון עם הנבחרת הבוגרת ב-7 ביוני 2014 בניצחון 0–2 על סלובניה כשהחליף את חאבייר מסצ'ראנו בדקה ה-77. היה זה עוד טרם שיחק משחק רשמי במדי הקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט.
בליל זה יבכיון