לחם הפנים
לחם הפנים הוא מאפה אשר סודר בכל יום שבת על שולחן הפנים במשכן אוהל מועד ובבית המקדש. לחם הפנים כלל שתים עשרה חלות עשויות סולת, שהיו מונחות בשתי מערכות על השולחן. הימצאותו של הלחם - תמיד ללא הפסקה - על השולחן הייתה מצוות עשה.
בכל שבת לאחר הקרבת המוסף הלחם היה נאכל בקדושה על ידי שתי משמרות הכהונה העובדות בשבת במקדש, זו שמסיימת וזו שמתחילה. והוא אחד מ-24 מתנות כהונה. אם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהלחמים. הלחם שנעשה ללא-מחמצת, היה באורח נס שומר על טריות למשך שבוע שלם עד שנאכל, וצורתו הייתה מיוחדת וקשה להכנה, לפיכך היו ממונים על עשייתו נחתומים אומנים שקיבלו שכר גבוה, אשר מומן מתרומות הציבור.
עיקר המידע על לחם הפנים, תכונותיו והדינים הקשורים בו, נזכר במקורות מתקופת בית שני ולאחריה, בין השאר במשנה ובתלמוד בבלי במסכת מנחות. חלוקת לחם הפנים בין משמרות הכהונה מתוארת בסוף מסכת סוכה.
מקור המצווה.
בפרשת תרומה שבספר שמות נאמר, לאחר תיאור השולחן: .
שיטת העשייה של לחם הפנים מתוארת בפרשת אמור שבספר ויקרא:
כשהתורה מתארת את פירוק המשכן בזמן המסעות במדבר כתוב: . מכאן שאפילו כשפרקו את המשכן בזמן מסעות בני-ישראל במדבר סיני, הלחם נשאר על השולחן.
ההכנה של הלחם הייתה חלק מן המצווה, שנאמר: .
אזכורים נוספים במקרא.
הלחם מוזכר גם בעת ביקורו של דוד המלך בנוב, עיר הכהנים. הוא מבקש לחם ובמענה הוא זוכה לקבל את לחם הפנים, וזאת מהסיבה:
בעת הקמת מקדש שלמה מסופר על הכנת לחם הפנים בעת בניית בית המקדש: .
בשינוי קל מוצגת אותה מלאכה בספר דברי הימים: - "שולחנות במקום שולחן". ההסבר לכך נעוץ בעובדה הבאה: מלבד שולחן לחם הפנים, היו עוד שני שולחנות באולם בפתח ההיכל, שעליהם ששמים את הלחם, אחד עשוי שיש ואחד עשוי זהב.
שולחן הפנים.
אחד הכלים שהיו במקדש הוא שולחן לחם הפנים. השולחן היה באורך של שתי אמות, ברוחב אמה ובגובה של אמה וחצי. לאורכו של השולחן היו מונחות שתי מערכות לחם הפנים (אורכן לרוחבו ורוחבן לאורכו)
יחד עם לחם הפנים הונחו על השולחן גם שני בזיכי לבונה, אשר הוקרבו בכל שבת.
משמעות השם.
למשמעות השם לחם הפנים ניתנו הסברים אחדים:
סידור הלחם ואכילתו.
הלחם היה נאפה ביום שישי, ולאחר רדייתו מהתנור היה מונח על שולחן של שיש שהיה באולם על מנת שהלחם יתקרר מחום בתנור בעזרת קרירות השיש. בשבת נכנסו להיכל שמונה כהנים. ארבעה להוציא את הלחם ובזיכי הלבונה של השבוע שעבר, וארבעה כדי להכניס את הלחם והלבונה של השבוע הבא. המכניסים והמוציאים עמדו בשני צדדים של השולחן, זה כנגד זה, כשהמוציאים מושכים טפח והמכניסים דוחפים טפח, כך שלא היה זמן שבו לא היה לחם על השולחן. את הלחם המוצא היו מניחים על שולחן מזהב שהיה באולם, עד לאחר הקרבת הבזיכים. את בזיכי הלבונה היו מקטירים על גבי המזבח ולאחר מכן היו מחלקים את הלחם. המשמר היוצא היה מקבל שש חלות, והמשמר הנכנס שש חלות, ואם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהחלות (שלוש מכל משמר).
על הכהנים היה מוטל לאכול את הלחם, והוא היה נאכל בעזרה, לכהנים זכרים בלבד. והיה נאכל ליום ולילה, דהיינו - יום השבת ומוצאי שבת. ומדברי סופרים היה נאכל עד חצות הלילה בלבד. ודומה דין לחם הפנים בכך לשאר קדשי קדשים.
אם היה נשאר מן הלחם עד עלות השחר, היה נפסל ונעשה נותר. כתבו ראשונים שמעולם לא אירע כן.
יוסף בן מתתיהו מציג הסבר למספר החלות. לדבריו, "שתים-עשרה חלות הלחם שעל השולחן" מסמלות "את גלגל המזלות וחודשי השנה". עוד הוא מציין כי החלות נאפו "שתיים שתיים", והונחו על השולחן "שש חלות אלה מול אלה".
צורת הלחם.
צורתו של הלחם מתוארת באופן שונה במקורות. אולי הסיבה לכך שאכן הוא יוצר בצורות אחדות. לחם הפנים מתואר בשתי צורות: "תיבה פרוצה" - כמין האות ח' הפוכה ו"ספינה רוקדת" - כמין V כלומר בסיסה צר וצלעותיה משופעות.
וכך מובא בתלמוד:
בכל מקרה, הלחמים חרגו מגודל השולחן ונשארה השאלה כיצד היו מקפלים אותם. שאלה נוספת איך היו מניחים על הלחם את בזיכי הלבונה, שהרי כתוב: "ונתת על המערכת לבונה זכה". אם השוליים היו רחבים - הבזיכין היו יכולים לשבת עליהם יפה. אבל אם היא כמו "ספינה מרקדת" איך ישבו עליה הבזיכין?
ועל כך משיבים: "מקום עביד להו" - דהיינו שבעובי אחד הדפנות היה מתקן להן בית מושב.
אומני עשיית הלחם.
במשנה נאמר: . רבי עובדיה מברטנורה מבאר במה הייתה אומנותם: "והיו אומנים בעשייתו ובאפייתו לרדותו מן התנור שלא ישבר ולעשותו שלא יתעפש".
והתלמוד מפרט את סגולתם תוך השוואה למעשה האומנים מאלכסנדריה ממצרים שהוזמנו לעשות את לחם הפנים ולא הצליחו:
כאמור, גם המשנה הזכירה את בית גרמו לגנאי מהסיבה: "לא רצו ללמד על מעשה לחם הפנים". אף על פי שנאמר עליהם שלא פעלו כשורה, מצאו חז"ל דרך לציין את מעלותיהם.
זהר עמר כתב במאמרו כי על מנת להבין סוגיה זו, יש להכיר את הרקע ההיסטורי של התקופה הרומאית. הנחתומים נחשבו לבעלי מלאכה נכבדים ועצמאיים. הם הקימו גילדות שזכויותיהן הובטחו על ידי המדינה והם אף נבחרו למשרות עירוניות חשובות. השלטון העניק זכויות מיוחדות לאופים כאנשים החשובים ללאום.
גם לא פלא מדוע חז"ל פנו דווקא לאומני אלכסנדריה על-מנת לאמץ טכניקה של אפיה מעולה. על המוניטין שלהם. במאמרי חז"ל מובא למשל, עדות למומחיות שלהם בתחום הוטרינריה: "אמר תודרוס הרופא, אין פרה וחזירה יוצאין מאלכסנדריה, עד שחותכין את האום שלה, בשביל שלא תלד." ניתן אפילו למצוא עדות לכך במצבות שנמצאו בבית הקברות היהודי העתיק ביפו - באבו כביר. כך למשל נמצאו על שתים מהן כתובות על נחתומים כדוגמת זו: "מקי הנחתום".
ניסים שנעשו בלחם הפנים.
חז"ל מנו שלושה ניסים שנעשו בלחם הפנים:
מנהגים.
בקרב המקובלים, ההולכים אחרי תורת האר"י, יש מנהג בשבת לבצוע על שתים עשרה חלות, זכר ללחם הפנים (יעשה שישה זוגות של שנים. ארבעת האמצעים הם כנגד שם הויה, שני העליונים נגד אות יו"ד ואות וא"ו, שני הזוגות התחתונים נגד שתי ה"א בשם ה). שתי האותיות העליונות הן זכרות ושתי התחתיות הן נקבות. באמצע שם הויה. כך מפורש בדברי האר"י בשער הכוונות.
בזוהר כתוב שאסור ששולחנו של האדם יהיה ריק אלא תמיד יהיה לחם עליו כי אין הברכה שורה על דבר ריק אלא על דבר מלא. וכך כותב הזוהר
מפקדי צה&quot;ל במלחמת יום הכיפורים
נטע דוברין
נטע דוברין (נולדה ב-27 באוקטובר 1975) היא פוליטיקאית ישראלית, כיהנה כחברת מועצת העיר חיפה (1998 - 2003) וחברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה למשך כחודשיים בשלהי הכנסת ה-16 (מ-15 בפברואר עד ל-17 באפריל 2006).
קריירה.
דוברין התחילה את פעילותה הציבורית באוניברסיטת חיפה כנציגת החוג לסוציולוגיה באגודת הסטודנטים בשנים 1996–1997. היא בעלת תואר ראשון בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ותואר שני במנהל עסקים. כמו כן, היא עורכת דין ובעלת תואר ראשון במשפטים.
בשנת 1998 נבחרה למועצת העיר חיפה, ושימשה כיושבת ראש ועדת הנוער העירונית וכחברת ועדת הכספים בעיריית חיפה תחת הנהגתו של ראש העיר עמרם מצנע. בשנת 2003 נבחרה שוב לרשימת מפלגת העבודה למועצת עיריית חיפה, אך לא נבחרה למועצה. עמרם מצנע התכוון "להצניח" במקומה את משה ורטמן כנציג הגמלאים, ומשהדבר לא עלה בידו בגלל התנגדות של בנימין בן אליעזר, פרש מראשות מפלגת העבודה.
דוברין הייתה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת. עקב התחלופה הגדולה בשורות מפלגת העבודה במהלך פגרת הבחירות, דבר שגרם לכניסתם של תשעה חברי הכנסת חדשים ממפלגת העבודה מאז פיזור הכנסת ב-29 בדצמבר 2005, נכנסה דוברין לכנסת ב-15 בפברואר 2006 במקומה של אורנה אנג'ל. דוברין בחרה לא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-17.
בין השנים 2003 ל-2008 כיהנה כדירקטורית בחברת שקמונה, חברה ממשלתית לדיור ציבורי ובנוסף הייתה דירקטורית בחברת מוזיאוני חיפה.
בין השנים 2010 ל-2012 שימשה כמנכ"לית עמותת "שמע". בין השנים 2012 ל-2013 שימשה כמנכ"לית הקרן הקהילתית טירת כרמל. מאז 2015 משמשת כמנהלת יד לבנים חיפה.
עקרון התחלופה
בכלכלה, עקרון התחלופה מבטא את נטיית הצרכן לשנות את הכמות אותה הוא צורך ממוצר מסוים, ולהחליפה בצריכת מוצר אחר כאשר מחיר המוצר הראשון משתנה. לצורך פשטות הניתוח מניחים בדרך כלל שיש שני מוצרים. לחלופין ניתן לדון במוצר אחד אל מול כל שאר המוצרים הקיימים.
אם לדוגמה המחיר של מצלמה מתייקר, ניתן לומר כי כל המוצרים האחרים הוזלו באופן יחסי למצלמה ולכן ייתכן שהצרכן יעדיף להקטין את צריכת המצלמות ולהגדיל את צריכת המוצרים האחרים.
היות שלשינוי במחיר של מוצר ישנה גם השפעה על ההכנסה הריאלית ומכך על הכמות הנצרכת מכל המוצרים, יש צורך לבודד את השפעת התחלופה על ידי ניכוי של העלייה בהכנסה הריאלית.
ישנם שני סוגים של פיצוי/ניכוי:
מזכירת המדינה
מטען צד
מטען צד הוא סוג של מטען חבלה המוטמן בצידי דרכים וצירי תנועה, ומטרתו היא לפגוע בכלי רכב או בבני אדם העוברים במקום. המטען עשוי להיות פסיבי (מופעל מעצמו כאשר חולף משהו בסביבתו) או אקטיבי (מופעל על פי החלטה של מפעילו).
תיאור.
גודלו של מטען צד משתנה בהתאם למטרה: כאשר כלי הרכב ממוגנים יש צורך במטען גדול. כדי לפגוע ברכב קרבי משוריין, בדרך כלל משתמשים במטען קלע. זהו מטען צד חזק במיוחד היורה גוש מתכת כבד בעוצמה אדירה על הרכב ונחשב למסוכן למדי.
מטעני צד רבים מוסווים (מחופשים לחלק מהסביבה כגון סלע) או מוסתרים (למשל: נטמנים בתוך צמחייה גבוהה) על מנת שהרכב הבא לא יוכל לזהות אותם ולעצור לפני שהוא מגיע לטווח הפגיעה שלהם.
גרסאות.
מטעני צד מופעלים בשיטות שונות: