בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. השלטון החדש החל להתנכל לוובר, והוא נעצר מספר פעמים, ונשלח למחנות ריכוז שונים באזורים שונים בגרמניה, החל משנת 1936. לאחר שחרורו חדל מפעילות פוליטית. ב-1937 נסע לפלורידה. ב-1939 שב לגרמניה, ואף יצר מספר תדפיסים התומכים במטרה הגרמנית במלחמת העולם השנייה, ומבקרים את האימפריאליזם של בריטניה. התעמולה הנאצית עשתה שימוש בתמונות אלו. ב-1945 גויס לוורמאכט, ושוחרר עם תבוסת הנאצים.
לאחר המלחמה המשיך ובר בפעילותו האמנותית, ויצר תדפיסים וקריקטורות הנוגעים בענייני השעה, כאשר נושאים אקולוגיים זוכים לדגש. בין היתר היה ובר מעורב בניסיון להחיות את העיתון הסאטירי זימפליציסימוס, ותרם באופן קבוע לגלגול החדש של העיתון בין השנים 1954 ל-1967. עבודתו זכתה להערכה רבה, והוא הציג בתערוכות במקומות שונים בגרמניה ומחוצה לה וזכה בפרסים אומנותיים, בהם "צלב השירות הפדרלי הגדול" מטעם ממשלת גרמניה. בשנת 1973 הוקם ברטבורג "מוזיאון א. פאול ובר".
ובר מת בשיבה טובה בשנת 1980. הותיר אחריו כ-3,000 תדפיסים, עשרות תמונות שמן, ואלפי יצירות אחרות שפורסמו בעיתונים ובמגזינים.
אשר צרפתי
אשר צרפתי (נולד ב-23 במרץ 1944) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
בן גילה ובן כיתתה של המשוררת יונה וולך מקריית אונו.
שיחק במשך עשורים מספר במחזות רבים בתיאטראות המובילים בישראל - "הבימה", "חיפה", "הקאמרי" ו"באר שבע" ובסרטים רבים, ישראלים וזרים.
הקים בתל אביב את "תיאטרון המדרגות" שפעל ברחוב דיזנגוף כמה עונות ונסגר עקב פרוץ מלחמת לבנון הראשונה.
צרפתי נשוי לשחקנית ריטה שוקרון ולהם 2 בנות.
סרט תיעודי אודותיו, בשם "איש המרתף", נעשה על ידי שלומית כרמלי ושודר בדוקאביב 2010, ובערוץ 8.
קריירה בתיאטרון.
בין השאר, ב-1998 בתיאטרון חיפה גילם את יעקב גנס מנהיג הגטו בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול. בשנת 2000 שיחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "הבכיינים" מאת חנוך לוין. ב-2005 שיחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בהצגה "חזרה לסערה" על פי הסערה של שייקספיר. שיחק בהצגה "אהבות אחרות בהוליווד" בפסטיבל עכו על פי מחזה של צבי יוליס, בבימוי אדם לרר בתפקיד קולו של ראש העיר. במסגרת תיאטרון המדרגות, שיחק בהצגה "וויצק" אותם גם ביים. העלה גם הצגת יחיד בתיאטרון זה בשם "איש המרתף" ע"פ דוסטויבסקי אותם גם ביים ועיבד. ביים ושיחק לצד יענקל'ה יעקובסון בהצגה "מושבת העונשין" ע"פ סיפור של קפקא בתיאטרון המדרגות.
קריירה בקולנוע.
ב-1970 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הפריצה הגדולה". בשנת 1971 שיחק בסרט "מלכת הכביש" שביים מנחם גולן. בשנת 1972 שיחק צרפתי בסרטו של עמוס ספר "הטרמפיסט". ב-1972 גילם את מוסה בסרטו של מנחם גולן "שוד הטלפונים הגדול". ב-1973 גילם את אברהם בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים". ב-1973 שיחק בסרטו של אלפרד שטיינהרדט "יהיה טוב סלומוניקו". ב-1977 גילם את זאב בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן", השתתף בסרטו של יואל זילברג "הרשלה", ובסרטו של אלפרד שטיינהרדט "סרט וארוחת בוקר". ב-1980 שיחק בסרטו של עקיבא ברקין "כוכב השחר". ב-1982 גילם את בני בסרטו של יואל זילברג "אהבה אילמת". ב-1987 גילם עבריין בסרטו של זאב רווח "בובה". ב-1988 גילם את גדעון בסרטו של יואל שרון "הלם קרב". ב-1993 שיחק בסרטו של אמנון רובינשטיין "הירושה". ב-1994 גילם את צדיקו בסרטה של אורנה בן דור "ארץ חדשה". ב-1995 גילם את קפטן ארד בסרטו של צ'אק נוריס "הלבאונד". ב-1996 גילם את עמוס בסרטו של אייל חלפון "האיטלקים באים". ב-1997 גילם את ראש המוסד בסרטו של דן תורג'מן "מינוטאור". ב-1997 גילם את ראובן חזק בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300". ב-1998 גילם את ביל רושדה בסרטו של חנוך רוזן "סופר בוי", והשתתף בסדרת הטלוויזיה שביים מנחם בינצקי "אנס הבושם". ב-2003 גילם מפקד חוליה בסרטו זוכה 11 פרסי אופיר של שבי גביזון "האסונות של נינה" ובאותה השנה שיחק בסרט "האחים מבורך" שביים נדב לויתן. ב-2006 גילם את דרייפוס בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה". ב-2008 גילם את יאיר בן בסט בטלנובלה "חשופים", גילם קבלן בסרט "אילי ובן" וגילם את ברוך בסרטו של איתן גרין "הכל מתחיל בים" ועל משחקו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית "שחקן משנה". ב-2010 גילם את משה בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר". ב-2015 גילם את רוזנבאום בסרט "פנסיון פראכט".
אילנה רביב
אילנה רביב-אופנהיים (נולדה ב-29 בנובמבר 1945) היא אמנית רב-תחומית. עבודותיה כוללות מגוון תחומים, כמו ציורים, רישומים, תחריטים, שטיחי קיר ופסלי קרמיקה. רביב הציגה בגלריות ומוזיאונים בישראל, ארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק. כיום, היא מחלקת את זמנה בין ישראל לניו יורק.
ביוגרפיה.
אילנה רביב נולדה בתל אביב ליצחק ופניה אופנהיים. אח סב סבה, היה דניאל מוריץ אופנהיים (Moritz Oppenheim), אשר כונה "הצייר היהודי הראשון באירופה". רביב גדלה בישראל ואמנותה הושפעה מנופי הארץ. במהלך שנות ה-80, התגוררה עם משפחתה בניו יורק, שם למדה אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" (The Art Students League). בין מוריה היו רוברטו דלמוניקה, ברוס דורפמן ורב האמן האמריקאי, נוקס מרטין.
במהלך השנים הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. היצירות בנויות ממגוון עיצובים שטוחים, ניגודים וצורות, היוצרות גרסאות וממדים שונים למציאות.
בשנת 2015 אילנה נבחרה על ידי משרד התרבות והספורט הישראלי לקבל דירה וסטודיו בפריז וליצור ב-Artist-in-Residence, The Cité internationale des Arts paris. תערוכת יחיד של אילנה התקיימה במוזיאון עוקשי לאמנות בעכו בשנים 2012 - 2013 בנושא: "אליסה בארץ הפלאות" ובשנת 2008, קיבלה את "אות אשת העיר תל אביב-יפו" בתחום האמנויות.
שתי עבודות גדולות שלה הוזמנו על ידי ד"ר אורנה יאיר, מנהלת ואוצרת מוזיאון מורשת בתי המשפט והן תולות בכניסה לבית המשפט שבמגרש הרוסים בירושלים. יצירתה בנושא השואה, מוצגת כבר שנים רבות באוסף הקבוע של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון הבירה. ביצירה חושפת אילנה את ההיבט המפלצתי של נושא השואה, יותר מאשר להישיר מבט אל תוצאותיה. בציור נראות עשרת דיברות האלוהים כשהן עולות בלהבות, בהדגשה על "לא תירצח". מאבקן להישרד מתבטא אך ורק במיזוג צבעים.
ציורה "סוכת השלום – מחווה לזכריה" (אקריליק על בד 10 2.12x מטר) פתח את חגיגות 40 שנה למדינת ישראל בניו יורק בסוכה הגדולה בעולם. לאחר מכן הוצג במשך שמונה שנים באולם הכניסה הראשי לבנייני האומה בירושלים.
אילנה רביב נשואה ואם לשלושה. במהלך חייה, הציגה את עבודותיה בתערוכות רבות ביניהן, תערוכה ללא רווח, שהוקדשה לארגון "זרעים של שלום" – Seeds Of Peace, שמטרתו להעניק השראה ולחבר בין נוער ערבי ליהודי.
עבודותיה מצויות באוספים פרטיים ונמצאות במספר מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם. תערוכת יחיד של אילנה ובה 50 ציורים שהוצגו במוזיאון הממלכתי הרוסי בסנט פטרסבורג (בין אוקטובר 2007 לינואר 2008) ותערוכת יחיד נוספת של 100 ציורים הוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה (מדצמבר 2008 עד סוף ינואר 2009). בשני המוזיאונים הייתה ילידת הארץ הראשונה שעבודותיה הוצגו שם. בשני המוזיאונים זכו התערוכות להצלחה רבה. במוזיאון הממלכתי הרוסי אף התבקשה להאריך את זמן הצגת התערוכה בעקבות לחץ קהל. בשני המוזיאונים הושוו יצירותיה באיכותן ליצירותיהן של האמניות הגדולות של רוסיה וכן לגדולי אמני המאה ה-20.
"עולמה של אילנה רביב, אמנית ישראלית מאסכולת הציור האמריקנית, מוצג לראשונה בפני הצופה הרוסי. במהלך זיהוי וביטוי עולמה ברוסית נוכל להשוותו לעבודות הדרמטיות והאקספרסיביות של אמזונות האבאן גארד, דימויים אפוקליפטיים של נטליה גוצ'רובה, מחזור הקלפים של אולגה רוזנובה" (לובוב שקירובה - אוצרת המוזיאון הלאומי של רוסיה- סנט פטרסבורג) "כאן, באולמות אלה, אנו רואים ציורים כאלה, פרי עבודתה של אילנה רביב. יצירותיה מזכירות את עבודות גדולי האמנים של המאה העשרים. לא רק את מאטיס ופיקאסו, אלא גם אלבר מארקה או ראול דופי, הציירים הצרפתיים המופלאים מקבוצת הפוביסטים. הפשטות, הלאקוניות, האנרגטיות המרובה בכל נקודה, אלה גם המאפיינים בעבודות המצוינות של אילנה רביב. מבחינה זו, לדעתי, אילנה היא ממשיכת דרכם האמיתית של האמנים הבולטים במאה העשרים" (ד"ר אנדריי טולסטוי - ראש מחלקת המחקר של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה, חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות).
מיצירותיה.