אמנם שם המשפחה שונה ל"בן עקיבא" באופן רשמי רק לאחר פטירת אביה בשנת 1947, אך עוד משנת 1931 בערך נהג האב לחתום על מכתביו בשם "משה בן עקיבא". עקיבא היה אביו של משה, שנפטר אז. מכיוון שבנו הצעיר, דודה של גילה, נקרא יעקב על שם הסב מצד האם, החליט משה להנציח בחתימתו את אביו. לאחר פטירת משה דרוקר החליטה המשפחה לשנות את שם המשפחה באופן רשמי.
שירותה בפלמ"ח.
ב-1944, והיא בת 18, ביקשה להצטרף לשורות "ההגנה" ונשלחה לקורס מדריכות בנשק קל שהתקיים בשפיה. באחת מנסיעותיה לקורס בשפיה פגשה חבורת פלמ"חניקיות והתרשמה מהן מאוד. שלוש שנים לאחר מכן הצטרפה למסע של פלוגה ד' של הפלמ"ח לנגב, ובעקבות חוויותיה החיוביות מהמסע התגייסה זמן קצר לאחר מכן לפלמ"ח ושובצה בפלוגה ח' למחלקת רמת-רחל. שובצה לכיתת הסיירים של הפלוגה, ובכך הייתה לאחת הנשים הראשונות שעברו קורס זה, בהמשך נשלחה לקורס מפקדי כיתות סיירות והייתה לאישה היחידה בקורס זה. בתקופה זאת לקחה חלק במשימות רבות במדבר יהודה ובנגב שאת חלקן הובילה.
במהלך משימות אלה הצילה מספר פעמים את כוח המשימה שיצא לשטח. במהלך מטווח של הפלוגה במדבר יהודה ביום חמסין, יצאה עם ארבעה לוחמים להביא מים מעין פשחה. כל ההולכים כמעט והתייבשו והיא הייתה הראשונה לחזור עם מים לחברי הפלוגה, בכך הצילה אותם מהתייבשות. במסע אחר, בנחל קומראן, נתקלה מחלקתה בקבוצת בדואים. היא הייתה היחידה שחשדה בהם. היא הוציאה את אקדחה מהסליק וברגע שהבדואים ניסו לשדוד אותם מנעה את השוד.
השתתפותה בליל הרכבות בבתיר.
בניגוד למקובל, כאישה בפלמ"ח לא היה עליה להיאבק על מקומה בפעולות המבצעיות הרבות בהן לקחה חלק. היא השתתפה בפעילות איסוף מודיעין בירושלים, בליל וינגייט ובליל הרכבות בבתיר. במהלך המאבק נגד הבריטים יצאה עם כוח מפיקוד רעננה למסילת הברזל ליד הכפר בתיר. מיד לאחר הנחת המטענים על פסי הרכבת שמעו את הרכבת, שהתקרבה מוקדם משצפו. הכוח התחבא לצד המסילה והרכבת הפעילה את המטענים. שוטרים בריטים יצאו מהרכבת לחפש ונשמעו יריות. כל פלמ"חניק ברח בצורה של נסיגה חופשית, ובסופה של הנסיגה לא ידע איש מאנשי הכוח היכן היא. כעבור מספר שעות הגיעה בכוחות עצמה בחזרה לבסיס ללא סיוע של חבריה למשימה.
מפקדת בפלמ"ח.
תפקידה הפיקודי הראשון היה כמפקדת כיתת בנות במשמר השרון, מחליפתה של ברכה פולד. לאחר שההכשרה עלתה לפרק ההתיישבות עברה לפקד על מחלקת קריית ענבים ולאחר מכן למחלקת מעלה החמישה. לקראת תאריך שחרורה יצאה לקורס מפקדי מחלקות. בשל מות אביה ביקשה להשתחרר לפני תום הקורס.
ביום הכרזת המדינה התנדבה לחזור לשורות הפלמ"ח כדי להילחם במלחמת העצמאות. היא שירתה כמפקדת מחלקת גח"ל (גיוס חוץ-לארץ) וכלוחמת ומפקדת מחלקה בגדוד הרביעי של הפלמ"ח בחטיבת הראל. חייליה במחלקה זו כינו אותה "ז'אן", על-שם ז'אן ד'ארק. באתר הפלמ"ח נוסף לשמה כינויה "הג'ינג'ית".
במהלך שירותה הרגישה כי הופלתה לרעה משום שהיא אישה וכי המפקדים לא התירו למחלקה בפיקודה לצאת לפעילויות מבצעיות. היא התווכחה רבות עם מפקדיה ולבסוף בחרה לסיים את תפקידה. המשיכה לשירות במחלקת הסיירים של הגדוד הרביעי ואף הוצע לה לפקד עליה, אך היא סירבה להצעה בטענה שעל-אף דרגתה ישנם מפקדים מנוסים יותר.
במהלך ההפוגה חזרה לבית המשפחה בכפר יהושע כדי להחזיק את משק המשפחה וביקשה מחברתה למחלקה, אביבה רבינוביץ', לעדכן אותה כשהלחימה תימשך. עם פתיחת מבצע חורב נשלח מסר לקרוא לה לבוא להשתתף בלחימה, אבל ההודעה הגיעה אליה מאוחר מדי והיא לא הספיקה לקחת בו חלק.
המסע אל הסלע האדום.
תכנון המסע.
נודעה כחובבת טבע ובוטניקה ואהבה לטייל. לאחר הקמת המדינה הצטרפה לחבורת צעירים וצעירות שהרבתה לטייל במסעות נועזים ברחבי הארץ, בעיקר בנגב ובמדבר יהודה. עם כמה חברים מהקבוצה, אריק מגר, מרים מונדרר, איתן מינץ ויעקב קליפלד, תכננו מסע אל הסלע האדום, בפטרה שבירדן. במהלך תכנון הטיול נפגשו החמישה עם זאב וילנאי, אשר על ספרו, מדריך ארץ ישראל, הסתמכו בתכנון מסעם. הוא עודד אותם לצאת למסע זה. היא ידעה על הסכנות האורבות למי שיצאו למסע לפטרה. חברתה רחל סבוראי סיפרה כי לפני שיצאה לדרך הבטיחה לה כי אם תחוש בסכנה תפרוש מן המסע. בראיון אמרה רחל סבוראי שהיא סיפרה לה על הקבוצה המתארגנת. ב-27 באוגוסט 1953 חצו החמישה את הגבול לירדן.
הרצח.
על-פי אחת הגרסאות, שמעולם לא אומתה, במהלך המסע הכיש נחש את איתן מינץ והחמישה פנו למשטרת ביר-מד'כּור, היישוב הקרוב ביותר לנקודה בה נמצאו, לקבלת עזרה. כשהגיעו שוטרים למקום הם נעלו מאחוריהם את השערים, ירו למוות בארבעה והניחו למינץ הפגוע למות מהכשת הנחש. לפי גרסה אחרת, החמישה נרצחו על ידי בדואים שם, ומפקד משטרת ביר-מד'כּור, בדואי משבטי האזור, הורד בדרגה לאחר הרצח על כי פעל על דעת עצמו ברוצחו את החמישה.
גופותיהם הועברו לישראל ב-29 באוגוסט 1953. רצח החמישה הפתיע את הארץ כולה. בתחילה הניחה העיתונות כי מדובר בחבורת תיירים ששהו באילת. כאשר התברר שמדובר בישראלים הועלתה הסברה כי אלה היו מטיילים שסטו מדרכם. בבדיקה ראשונית היה ברור שחמשת המטיילים לא היו חמושים.
בת 27 במותה. הותירה אחריה אם, אח ואחות. הובאה למנוחות בבית העלמין בכפר יהושע.
הנצחתה.
אחותה דליה הוסיפה לשם משפחתה את המילה "סלע", אחיה קרא לבנו על שמה. נהרג בלילה בין 6 ל-7 ביוני 1982 בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה, ונטמן בבית העלמין בכפר יהושע.
הונצחה בספר "לבנינו" בהוצאת כפר יהושע ובספר עד סלע: חמישה שהלכו (עורך: משה טל) לזכר חמשת ההרוגים. ב-2003 נחנכה במוזיאון הפלמ"ח פינה לזכרה ולזכר חבריה הלוחמים שנהרגו בדרכם לפטרה.
פרסתן
סיגל בן יאיר
סיגל בן יאיר (נולדה ב-23 במרץ 1970) היא משוררת ומעצבת גרפית ישראלית, זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס שרת התרבות ופרסים נוספים.
ביוגרפיה.
סיגל בן יאיר נולדה בנשר, לזוג הורים מורים, ילידי אביה יליד הונגריה ואימה נולדה ברומניה. בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה. לסיגל בן יאיר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בארכאולוגיה ותואר מוסמך בספרות עברית השוואתית. בנוסף, היא בוגרת בית הספר לשירה של הליקון. היא עובדת כמרכזת חוג וכגרפיקאית באוניברסיטת חיפה.
בן יאיר גרושה ואם לשתי בנות.
פעילות בתחום השירה.
שיריה פורסמו לראשונה בכתב העת “מטעם”, כמו כן תורגמו לצרפתית, לערבית ולאנגלית וראו אור באנתולוגיות בשפות אלו. בשנים 2008 ו-2009 השתתפה בפסטיבל "שער לשירה חדשה" ובשנים 2010 ו-2015 בפסטיבל "מטר על מטר" של מקום לשירה בירושלים. ב-2015 השתתפה בשער, פסטיבל השירה הבינלאומי. בן יאיר השתתפה גם בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטורגה מקדוניה.
בשיריה עוסקת בן יאיר בעיקר במציאות הכלכלית הלא קלה של מעמד העובדים הישראלי. היא עוסקת רבות בקשייה כאם חד הורית העובדת לפרנס את משפחתה. תמות נוספות כוללות התמודדות עם גירושיה ועם מחלתו ומותו של אביה, אך גם שירי אהבה.
מייקס סמינר עיתונאים בנושא סיקור קונפליקטים (MICS)
MICS הוא סמינר בינלאומי, מקצועי ואקדמי, ללא כוונות רווח, שנערך מדי קיץ במרכז הבינתחומי הרצליה. מטרת הסמינר בן חמשת הימים היא להקנות לעיתונאים ומעצבי דעת-קהל צעירים מרחבי העולם כלים פרקטיים ותאורטיים לסיקור קונפליקטים בצורה מאוזנת, מתוך לימוד מהסכסוך הישראלי-פלסטיני כמקרה בוחן. לסמינר מגיעים כתבים, עורכים, שדרנים וסטודנטים לתקשורת מרחבי העולם במטרה להעמיק את הידע שלהם על התקשורת והאופן בו היא מתמודדת עם אתגרים פסיכולוגים ומקצועיים בסיקור קונפליקטים. הסמינר מקדם ערכים של פלורליזם, חופש העיתונות, חופש הביטוי וחירות המחשבה, ובכך שואף לייצר שיח מקצועי, מאוזן ומבוסס יותר בזירה הבינלאומית. במהלך 7 שנות פעילותו (מאז 2009) הגיעו לישראל כ-210 עיתונאים מרשתות תקשורת לאומיות ובינלאומיות בולטות, מלמעלה מ-49 מדינות ברחבי העולם.
רקע.
MICS הוא מיזם פרי יוזמתם של סטודנטים לתואר ראשון בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, הפועל ללא כל כוונת רווח. בכל שנה, מאורגן הסמינר על ידי צוות של כ-20 סטודנטים מתנדבים, האמונים על איתור ומיון המשתתפים, גיוס הכספים, הפקת תוכן ולוגיסטיקה וכן שיווק ויח"צ. הסמינר מתקיים הודות לגיוס תרומות ממגוון רחב של גורמים, בצורה המאפשרת לארגון לשמור על עצמאותו. MICS נוסד בשנת 2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה, הן מתוך תחושה כי בעת הסיקור התקשורתי הבינלאומי של הסכסוך נעשה לעיתים תכופות שימוש במידע מוטה/חסר והן מתוך ההבנה כי דיווח בלתי-מאוזן עלול להביא לתפיסה לקויה או שגויה אודות מורכבותו של המצב באזור, בקרב דעת הקהל העולמית ובקרב מקבלי ההחלטות. מאז היווסדו בשנת 2009, חשף הסמינר למעלה מ-200 אנשי תקשורת ומובילי דעת קהל מ-49 מדינות שונות אל העולם המרתק של סיקור הסכסוכים. לסמינר מספר רב של שיתופי פעולה עם מגוון גורמים וביניהם – 'בית הספר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה ע"ש רון לאודר', משרד החוץ, המכון למדיניות ואסטרטגיה, ארגון העיתונאים האירופאי EYP (European Youth Press), האיחוד האירופי (EU), רוטרי ועוד.
על הסמינר.