בשנת 1974 ביקר קרמאפה ה-16 לראשונה באירופה, ומאז החלו להיפתח מרכזים בודהיסטיים של "שושלת הקארמה קאג'יו" במערב. כמה מאפיינים מבדילים את מרכזי הקארמה קאג'יו במערב מאלה הטיבטיים המסורתיים:
קאג'יו
אסכולת הקאג'יו (בטיבטית: བཀའ་བརྒྱུད་) – נודעת גם כ"שושלת שבעל-פה" וכאסכולת "שושלת התרגול ללא הרבב", היא אחת מארבע האסכולות העיקריות בבודהיזם הטיבטי. שלוש הנוספות הן נינגמה, סאקייה וגלוג.
ראשיתה של אסכולת הקאג'יו.
ראשיתה של אסכולת הקאג'יו בלימודיו של אמן הבודהיזם הנודע טילופה (1069-988), אשר חי בצפון הודו. טילופה קיבל ארבעה שדרים מיוחדים (בטיבטית: בְּקָא-בַּאבְּס-בְּזִ'י), ובסופו של דבר שלט בהם באופן מלא. דווקא מסיבה זו מפורש לעיתים השם "קאג'יו" כקיצור ל"קַּבָב-זִ'י-ג'יוּ-פַּה" (בטיבטית: בְּקָא-בַּאבְּס-בְּזִ'י-ברג'וד-פה), כלומר אסכולת ארבעת השדרים.
במקורות ההיסטוריים קיימים חילוקי דעות לגבי שייכותם של כל אחד מהשדרים לרב-אמן כזה או אחר. לפי דעה אחת, הגיע הראשון מבין השדרים מרב-האמן הנודע נגרג'ונה. שדר זה הכיל שתי טנטרות: "סַאנְגְוָוה דיוּפָּה" ו"דנשין". כן כלולים בשדר זה תרגולים הנקראים: "גוף אשלייתי" ו"העברת המודעות" (פּהוֹוָה). השדר המיוחד השני הגיע מנקפופה וכלל טנטרה בשם "גיוּמָה צֵ'נמו" (סנסקריט: מַהַמָאיָה)וכן תרגול בשם "חלימה מודעת" (טיבטית: מִי-לָם). השדר השלישי הגיע מלוואפה ומכיל את טנטרת "דֵמְצ'וֹק" (סנסקריט: צַ'קְרַסַמְוָוארָה) ואת תרגול ה"אור בהיר" (טיבטית: אוֹסֶל). את השדר הרביעי העבירה קהָנדרוֹ קאלפָּה זאנְגמוּת, והוא מכיל טנטרה הידועה בשם "גֵ'פָּה דורג'ה" (סנסקריט: הֵוַואג'רה) ותרגול בשם "חום פנימי" (טיבטית: "טוּמוֹ").
את כל אלה העביר טילופה לתלמידו העיקרי נרופה (1100-1016), ומאוחר יותר קיבלו לימודים אלה את השם "שש היוגות של נרופה", והם נחשבים לאחד מהלימודים המרכזיים באסכולת הקאג'יו. לימודים אלה הועברו מאוחר יותר בטיבט על ידי המתרגם הדגול מארפה (1097-1012). מנרופה קיבל מארפה את שדר השושלת, "מהמודרה" (החותם הכביר). מארפה אף למד מרבי-האמנים ההודים מאיטריפה וקוקוריפה. במסעו השלישי מטיבט להודו הוא פגש באטישה (1054-982) ולמד את לימודי הקדאמפה. מארפה שהה בהודו כ-17 שנה ונודע כאחד מהמתרגמים הדגולים של התקופה השנייה, בה הועברו לימודי הבודהיזם מהודו לטיבט.
תלמידו העיקרי של מארפה היה מילרפה (1135-1052), הנחשב לאחד מהיוגים והמשוררים הדגולים ביותר של טיבט. לאחר שקיבל את מלוא השדרים ממורו מארפה, מספרת המסורת, תרגל ומדט ללא ליאות שנים רבות, עד שמימש את טבעה המוחלט של התודעה. בין תלמידיו הרבים של מילרפה היו רְצ'וּנְג דוֹרגֶ'ה דרַאקפָּה, הידוע יותר בשם "רצ'ונגפה", וגמפופה (1153-1079) – רופא מדאגפו. גמפופה למד שנים רבות על-פי מסורת הקדאמפה, הנחשבת לדרך הדרגתית. כשפגש את מילרפה, סופר שתחת הנחייתו מימש את טבעה המוחלט של תודעתו. גמפופה ייסד מנזרים רבים וקיבץ תלמידים רבים, וכך מיסד וביסס את הקאג'יו כאסכולה חשובה בבודהיזם הטיבטי. ארבעה מתלמידיו ייסדו ארבע שושלות עיקריות. את שדר המהמודרה המלא העביר גמפופה לתלמידו, קרמאפה הראשון, דוּסוּם צֵ'נפָּה. מתלמיד אחר של גמפופה, פהגדרו דורג'ה גייאלפו (המוּכָּר יותר בשם פָגמוֹגרוּפָּה), התפתחו שמונה השושלות המשניות של אסכולת הקאג'יו.
בגלל הלימודים שהן מכילות אין שושלות הקאג'יו השונות נחשבות לעיקריות או למשניות, אלא כולן שוות. הסיווג ל"עיקריות" נעשה מכיוון שארבע שושלות נבעו ישירות מגמפופה, בעוד שהשמונה ה"משניות" נובעות מדור מאוחר יותר של רבי-אמנים. מכל ארבע השושלות העיקריות של הקאג'יו, ניתן כיום לומר, ששושלת הקארמה קאג'יו זכתה לתפוצה הרחבה ביותר בעולם המערבי הודות לפועלו של לאמה אולה נידהל. מתוך שמונה המשניות מתפקדות רק שלוש שושלות באופן עצמאי: טאגלונג קאג'יו, דרוגפה קאג'יו ודריקונג קאג'יו.
במסגרתה של כל שושלת ניתן להבחין בכמה סוגי שדרים. עם זאת יש לכל המסורות הבודהיסטיות בטיבט שושלת של נדר "פּרַטימוֹקשי" (הבטחה להשתחרר אינדיבידואלית מסבל) ושושלת נדר הבּוֹדהיסָטוָוה.
שמונה השושלות המשניות.
לעיתים מקשה חלוקתן של השושלות לארבע "עיקריות" ולשמונה "משניות", בהבנת ההיסטוריה ומידת ההשפעה של השושלות. למשל: שושלת השאנגפה קאג'יו התהוותה לפני תקופתו של גמפופה, ולכן אינה נכללת בסיווג המסורתי של השושלות; ושושלת אחרת – רצ'ונג קאג'יו – נוסדה על ידי עמיתו של גמפופה, רצ'ונג דורג'ה דראקפה.
הלימודים.
הלימודים המרכזיים בקאג'יו הם דוקטרינת ה"מהמודרה" (עברית: החותם הכביר), כפי שהוסבר בכמה מכתביו של גמפופה. הדוקטרינה מתמקדת בארבעה שלבים עקרוניים של תרגול מדיטטיבי (ארבע היוגות של המהמודרה):
נטען שבאמצעות ארבעת שלבי ההתפתחות הללו, שעובר המתרגל, ניתן לממש את ההגשמה המלאה של המהמודרה. בכל שושלות הקאג'יו חשובים התרגולים הטנטריים על היבטי-בודהה, צ'קרסמווארה וואג'רפאני.
תהלה
Starsailor
Starsailor הוא אלבומו השישי של הזמר טים באקלי, אשר יצא ב-1970.
האלבום מציין את המעבר של הזמר מפולק רוק לשילוב של ג'אז עם סגנונות אוונגרדיים, ונחשב לאלבום לא קליט. האלבום מכיל את שירו המוכר ביותר של באקלי "Song to the Siren". אמנים רבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר זה, כשהמוכרת ביותר היא מ-"This Mortal Coil", פרויקט מוזיקלי שיצא כאלבום בשנת 1984, ובו ביצעו חברי להקת קוקטו טווינס את השיר.
החידוש של "Song to the Siren" חידש עניין בטים באקלי בשנות ה-80.
Greetings from L.A.
Greetings From L.A הוא אלבומו השביעי של הזמר טים באקלי שיצא ב-1972.
יפה נוף (ירושלים)
יפה נוף היא שכונה במערב ירושלים, אשר הוקמה ב-1929. יחד עם רמת בית הכרם וגבעת בית הכרם היא מרכיבה את שכונת בית הכרם רבתי. שמה של השכונה, יפה נוף, כאחד משמות ירושלים.
מיקום.
השכונה שוכנת במערב ירושלים, בגובה 775 מטר מעל פני הים. ממנה נשקף מערבה ודרום-מערבה נוף הרי יהודה ויער ירושלים. במזרח היא גובלת בשדרות הרצל ושכונת בית הכרם, בדרום בהר הרצל, ובמערב ובצפון נושקים בתי השכונה ליער ירושלים.
בשל הסמיכות הרבה ליער פונו בתי השכונה בשרפה הגדולה ביער ירושלים שהתרחשה ב-17 ביולי 2011 כולל ביתו של יו"ר הכנסת דאז, ראובן ריבלין למספר שעות.
אופי השכונה.
בשנות ה-30 הייתה השכונה מרוחקת ממרכז ירושלים ודמי השכירות בה היו מהנמוכים בעיר.
השכונה מאופיינת בבנייה רוויה של בתים בני 3 קומות, ומעט קוטג'ים. לשכונה הוותיקה יש תדמית סולידית, שסייעה לה לשמור על האטרקטיביות שלה גם בתקופות מיתון במחירי הדירות בירושלים, בין היתר בשל אוכלוסייתה האיכותית, הקרבה ליציאה מהעיר ונוף ההרים הנצפה מרבים מבתיה.
מראשית ימי השכונה ועד 1992 חי ופעל ביפה נוף הצייר בעל השם הבינלאומי מרדכי ארדון, ונופי המקום שימשו השראה ליצירתו. בשנות ה-80 לאחר פרישתו מראשות הממשלה, התגורר מנחם בגין ברחוב צמח בשכונה. בנו, חבר הכנסת בני בגין עדיין מתגורר בשכונה. גם השרה מירב כהן מתגוררת בשכונה. עוד מתגורר בה הנשיא לשעבר רובי ריבלין.
רחובות השכונה.
רחובות השכונה קרויים ברובם על שם צמחים ושאר שמות הקשורים לטבע. מהרחוב הראשי בשכונה, הנושא את השם יפה נוף, יוצא רחוב פרחי חן המהווה את הכניסה העיקרית ליער ירושלים.
Sefronia
Sefronia הוא אלבומו השמיני של הזמר טים באקלי. הוא יצא בשנת 1973.
פואטיקה (אריסטו)
הפּוֹאֶטִיקָה של אריסטו (ביוונית: Ποιητικός, מתוארך בין 330–335 לפסה"נ) הוא ספר העוסק בצורות השירה, הסיפור והדרמה השונות. עיקר עבודתו של אריסטו מקיפה את כל תחומי הטרגדיה בתקופתו, אותה הוא מגדיר:
"פואטיקה" הייתה יצירה אבודה בעולם הנוצרי במשך זמן רב, ורק במאה ה-15 תורגמה לראשונה מהתרגום הערבי אל השפה האיטלקית. המקור היווני אבד. יש אומרים שחלק נוסף של "פואטיקה", העוסק בקומדיה, אבד גם הוא. ההשערה נסמכת על הסברים רבים החסרים ב"פואטיקה", ושלפי המשוער נמצאו בחלק האבוד.
מאז גילויה הפכה "פואטיקה" ליצירת יסוד בביקורת הספרות והמחזאות האירופית. בראשית ימי הרנסאנס התייחסו אל הכללים הנאמרים בה כאל כללים מקודשים, שאין לערער עליהם או לפעול בניגוד להם. רק במהלך הרנסאנס המאוחר החלו לפרש את אריסטו בצורות שיאפשרו חידוש (לדוגמה, פייר קורניי), ובמהלך המאות הבאות החלו אף לחלוק עליו (ג'ון דריידן) ולהפסיק להשתמש בכלליו הנוקשים (סמואל ג'ונסון). 'הפואטיקה' לאריסטו מתגלה ככלי חשוב בעלילת שם הוורד, הרומן הבלשי של אומברטו אקו.
שלוש סוגות הדרמה.
לפי אריסטו, לדרמה יש שלוש סוגות אותן ניתן להעלות על הבמה: קומדיה, טרגדיה ושירה אפית.
הקומדיה.
הקומדיה היא הצגה בצורה בימתית של דמויות פשוטות, מה שעשוי לגרום לצחוק. על פי אריסטו ישנה היררכיה בין הדמויות לבין זולתן: הדמויות הפשוטות יוצגו בקומדיה, בעוד המעשים הגדולים ייוצגו באפוס ובטרגדיה, העוסקות בדמויות "גדולות".
כאמור, אין מקורות ישירים לקומדיה על פי אריסטו, והשרידים הקרובים ביותר למקור הם רשימות של תלמידיו מתוך הרצאותיו.
הטרגדיה.
אריסטו מרכז את עיקרי הטרגדיה ואת הייחודים שלה תוך דוגמאות לכך מהטרגדיה היוונית של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס. אפלטון עמד על הגישה כי יש לבחון את השירה על פי מימוש התכלית (τέλος) שלה, להוביל לקתרזיס, זיכוך של רגשות. אריסטו מתאר את התחבולות שבמאי יכול להשתמש בהן כדי ליצור רגש אצל הצופה.
ממדי המציאות.