תוכניתו של דיאמונד הייתה היחידה מבין התוכניות המוזכרות לעיל שלא כללה מבנה בצדה המזרחי של הכיכר. דיאמונד ציין כי רצה לחבר בין מערב העיר ומזרחה, ולאפשר תצפית נוף לעבר הר הצופים ולכן הפריד בין שני בנייני העירייה (האחד נמצא דרומית מזרחית לכיכר, והאחר צפונית לכיכר). חשיבות הכיכר בפרויקט הייתה רבה. בהיעדר כיכר עירונית מרכזית בירושלים, הושם דגש רב על בניית כיכר גדולה שתאפשר כנסים עירוניים והפגנות. תוכנית דיאמונד יצרה, בנוסף לכיכר המרכזית, כיכר נוספת בעלת צורה משולשת (מאחורי בניין הזואולוגיה) אשר מהווה השלמה ניגודית, למעשה, לגן דניאל.
הרצון להקים כיכר טקסית ממלכתית קבע את אופייה של הכיכר ואת היעדר הפעילות המסחרית בה - לאורכה של הכיכר אין חנויות או אלמנטים מסחריים (בניגוד לשטחים הציבוריים האחרים בפרויקט - לאורך גן דניאל או הכיכר המשולשת הקטנה יותר). בחזית הכיכר נבנתה רחבת דקלים המהווה כניסה רשמית למתחם קריית העירייה.
על מנת למנוע נתק תכנוני בין שני בנייני העירייה הוצע לבנות במה פתוחה מוגבהת, שתהיה מעין "מסגרת" לנוף הנשקף מהכיכר, ו"תקשר" בין שני בנייני העירייה. על פי התכנון, נועדה הרחבה לכנסים שבהם יוכלו להשתתף בין 7,000 ל-12,000 אנשים.
הפרגולה.
מבנה הפרגולה שתוכננה להפריד בין החצר הדרומית המשולשת לבין הכיכר אמור היה להיבנות מאבן. עמודי הפרגולה תוכננו להיות בצורה האופיינית למבנים הצלבניים שנבנו בירושלים בתקופה הצלבנית. עמודים אלה נועדו לתמוך בתקרת הפרגולה בה הונחו אדניות צמחים. בדיקה שנערכה הראתה כי יהיה קושי רב לסתת עמודי אבן בצורה הנדרשת, ולכן הוחלט ליצוק את העמודים בבטון ולסתת את העמודים על מנת שיידמו לעמודי אבן מסותתת.
מבנה הבמה.
הבמה בכיכר, שנבנתה על מנת לאפשר קיום טקסים ומופיעים בכיכר, נבנתה על פי תכנון של האדריכל דיאמונד שרצה להפריד בין שני בנייני העירייה מחד, על מנת לאפשר קו אווירי פתוח רציף בין מערב העיר למזרחה מחד, ולחבר בין שני המבנים מאידך באמצעות מבנה שיקשר ביניהם. מבנה הבמה נבנה כמסגרת תמונה, שארבעה עמודי פלדה מחזיקים את גג הבטון שלה. עמודי הפלדה צופו אבן ויוצרים מסגרת אבן.
במרכז חיפוי האבן, בכל עמוד ועמוד, ישנה שבכת מושרביה, המזכירה את השבכות המצלות על בניין מועצת העיר. מתחת לבמה נבנו חדרי הלבשה.
אלמנטים עיצוביים.
בצידה הדרומי של הרחבה נבנה שטח מוצל המפריד בין הרחבה הרשמית לרחבה המשולשת הדרומית לה. שטח מוצל זה מקורה בפרגולה שגובהה 7 מטרים. הפרגולה מובילה לעבר כניסת המבנה, ומתחברת לאמת המים שנבנתה לאורך גן העיר ומפרידה בין סמטת יוחנן מגוש חלב לבין גן העיר. שני האלמנטים נפגשים בבורג ארכימדס. מבנים אלה נבנו על אף התנגדותם של החברה להגנת הטבע להריסת חומת גן דניאל ולשינוי אופיו.
בחזית בניין העירייה הראשי נבנו צלונים בסגנון שבכת מושרביה מוסלמית. הוצעה הצעה לפיה דגם השבכה יהיה בנוי בצורת מגיני דוד, אולם לבסוף הוחלט לבחור בצורה נייטרלית שלא תעורר חילוקי דעות על בסיס דתי.
הצעות שנדחו.
הצעות שונות להוסיף אלמנטים עיצוביים לכיכר נדחו על ידי ועדות ההיגוי או על ידי העירייה. בין היתר הוצעו:
הצעות אלה נדחו הן מסיבות פוליטיות (התנגדותה של רוסיה לשינויים שונים במבנים שבבעלות הכנסייה הרוסית והתנגדות של לוחמי המחתרות לשינויים באזור מוזיאון אסירי המחתרות) וכן בשל חילוקי דעות רבים בין הגופים התכנוניים, גופי שימור, ורשויות העירייה.
כך, למשל, הוחלט שלא לבנות בית כנסת במתחם כיכר העיר, מחשש שבני הדתות האחרות יבקשו להקים מבני תפילה נוספים בבנייני העירייה. ההצעה לרצף את הכיכר באבן ירושלמית נדחתה בשל חולשתה של אבן זו, ולכן נבחרה אבן הגרניט החזקה יותר. ההחלטה שלא לבנות מגדלים במסגרת הכיכר (על אף הצורך להקים אנטנות תקשורת גבוהות אשר היו מוסוות על ידי הקמת מגדל) מקורה בחשש ממאבק ציבורי של גופי שמירת הטבע והסביבה שיתנגדו להקמת מגדל קרוב לחומות העיר העתיקה, ומחשש שמאבק זה יוביל לכישלון הפרויקט כולו. הצעות לשינוי כיכר צה"ל או בניין העירייה ההיסטורי נדחו בשל וטו מוחלט שהטיל עליהן ראש העיר טדי קולק שהתנגד לכל שינוי בבניין ההיסטורי.
מימון הפרויקט.
עלות הפרויקט שהוערכה בשנת 1987 בכ-69 מיליון דולרים, הייתה לבסוף 99 מיליון דולרים בשנת 1991. התקציב התבסס על הלוואות שנלקחו ממספר בנקים, מימוש נכסי העירייה בהיקף של 30 מיליון דולרים, ותרומה של אדמונד ספרא בהיקף של 10 מיליון דולרים. ההבדל בין התקציב המתוכנן המקורי לתקציב הסופי נבע מההבדלים בין תוכנית ניב לתוכנית דיאמונד:
כמו כן, שינויים בשיעור המע"מ ועלויות במחירי חומרי הבנייה הביאו לייקורו של הפרויקט.
ייחודה האדריכלי של קריית העירייה.
לאחר כ-50 שנות תכנון, בשנת 1993, הוקמה לבסוף קריית העירייה במרחק לא רב מבניין העירייה ההיסטורי. מיקומה של הקריה במרכז העיר, במקום בו היה המרכז השלטוני שלה בתקופת המנדט הבריטי - מקום המנסה להוות גורם מאחד בין שני חלקי העיר המפורדים מבחינה דמוגרפית וגאופוליטית, מהווה סגירת מעגל היסטורית, מאחר שמיקום זה נבחר על ידי הבריטים להקמת בניין העירייה בשל מרכזיותו, ומסיבות דומות. ייחודה של קריית העירייה הוא ביכולת לשלב בין בניינים היסטוריים רבים, והתאמתם למבנים המודרניים, תוך הרס מועט יחסית של מבנים היסטוריים (למעשה רק בית סיטון נהרס; החלקים בעלי החשיבות של בניין הבייגלמאכער שומרו).
בכיכר מצוי ערב רב של סגנונות אדריכליים: ארמניים, בריטיים (הסגנון הבינלאומי ואר דקו), בנייה רוסית ובנייה מוסלמית, והבנייניים החדשים שתוכננו בשלהי המאה ה-20 מצליחים להשתלב בבניינים שתוכננו מאה שנים קודם לכן מבלי להאפיל עליהם, ותוך הצלחה ביצירת הדר ממלכתי רשמי. השילוב בין שטחים ציבוריים גדולים לבין שטחים מסחריים נעשה תוך הפרדה עדינה בין המשטחים (באמצעות בניית פרגולת ירק המפרידה בין החלקים המסחריים של הרחבות לבין הרחבה הממלכתית), וכן נעשית הפרדה בין שטחי מנוחה לשטחי המסחר באמצעות בניית אמת מים המפרידה בין גן דניאל לבין סמטת יוחנן מגוש חלב.
התוכנית יצרה שלוש כיכרות ציבוריות, כל אחת בעלת אופי שונה, והצליחה לשלב את הצורות האדריכליות המסורתיות של ירושלים לבנייה המודרנית. שימור המבנים ההיסטוריים הצליח לאזן בין רגישויות פוליטיות, דתיות והיסטוריות במתחם בעל היסטוריה תרבותית ארוכה, וסיום עבודות הבנייה מעיד על הצלחת האיזון בין הגורמים הפוליטיים והדתיים השונים.
בניין עיריית ירושלים
סטנלי ויליאמס
סטנלי "טוקי" ויליאמס (29 בדצמבר 1953 - 13 בדצמבר 2005), מנהיג כנופיית "הקריפס".
סטנלי ויליאמס, שנולד במונרו, לואיזיאנה, ארצות הברית, היה ממייסדי כנופיית הרחוב "הקריפס", יחד עם ריימונד וושינגטון ב־1971, אשר הטילה את אימתה על רחובותיה של לוס אנג'לס. קודם לכן, עסק ויליאמס בפיתוח גוף, כשארנולד שוורצנגר היה מודל לחיקוי עבורו.
ב־1981 הוא הורשע בבית המשפט בביצוע סדרה של ארבעה מקרי רצח, שנתיים קודם לכן, כשעל כל אחד מהם נידון לעונש מוות. הוא הואשם ברצח צעיר בן 26 שעבד בחנות מכולת וברצח שלושה בני משפחה סינים שהחזיקו בבעלותם מלון דרכים בלוס אנג'לס. גם לאחר שנכנס לכלא, המשיך ויליאמס לעסוק בפעילות קרימינלית, ובשל כך נשלח להיות בבידוד במשך שש וחצי שנים. בתקופה זו הבין את חומרת מעשיו, והחל לשנות את דרכיו. עם השנים הפך למטיף בולט נגד תרבות הכנופיות והיה דמות נערצת על בני נוער רבים, בזכות תשעה ספרים אותם פרסם, במטרה להרחיק את הצעירים מחיי הכנופיות והפשע. בנוסף כתב ספר זכרונות על חייו בכלא ואוטוביוגרפיה. ויליאמס אף קיבל את אות השירות מהנשיא בוש, בזכות עבודתו עם הנוער. ויליאמס הומלץ למועמדות לפרס נובל לשלום על ידי מריו פהר , חבר פרלמנט שווייצרי.
במשך 24 השנים מאז הרשעתו הגיש ויליאמס אין ספור עתירות וערעורים על פסק דינו והמשיך להתעקש כי הוא חף מפשע. באוקטובר 2005 דחה בית המשפט העליון את ערעורו מבלי לערוך לו שימוע ובכך תמו כל אפשרויות הערעור על פסק הדין. לאחר דחיית הערעור רק מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, יכול היה לחון אותו ולמנוע את ביצוע עונש המוות. על אף גל המחאה הרחב נגד הוצאתו להורג, שוורצנגר החליט לדחות את הערעור. ויליאמס הוצא להורג בזריקת רעל בכלא סן-קוונטין שבקליפורניה, בגיל 51.
שנים מוקדמות.
וויליאמס נולד ב-29 בדצמבר בשנת 1953 בניו אורלינס לואיזיאנה ארצות הברית. אביו נטש את המשפחה כאשר וויליאמס היה רק בן שנה. ב-1959, וויליאמס עבר ביחד עם אימו, לואיזיאנה וויליאמס, ללוס אנג'לס קליפורניה והתיישבו באזור דרום העיר.
כשאמו של וויליאמס עבדה במספר עבודות כדי לפרנס את המשפחה, סטנלי וויליאמס היה ילד בעייתי ואף היה מסתבך לעיתים קרובות בתגרות רחוב. הוא זוכר כי כשהיה ילד, הוא היה מסתובב בבתים עזובים בדרום העיר והיה מסתכל על מבוגרים משתכרים, משתמשים בסמים קשים, מהמרים ומארגנים קרבות כלבים. וויליאמס אמר שאחרי שהמבוגרים סיימו את קרבות הכלבים, הם גרמו לילדים להילחם אחד נגד השני כולל סטנלי וויליאמס. וויליאמס התחיל להשתתף בקרבות הרחוב האלו באופן קבוע, והמבוגרים היו מהמרים עליו ונותנים לו חלק מהרווחים כתוצאה מהניצחון שלו בקרב. לעיתים קרובות, וויליאמס היה מטרה בעיני הילדים הגדולים יותר בשכונה, כאשר הגיע לגיל 12, התחיל להסתובב עם סכין על מנת שיוכל להגן על עצמו. כאשר וויליאמס הגיע לגיל ההתבגרות, הוא כבר בנה לעצמו מוניטין בדרום לוס אנג'לס של לוחם רחוב אכזרי. וויליאמס הועף לצמיתות מתיכון ג'ורג' וושינגטון ואף מספר תיכונים שונים לא היו מוכנים לקבל אותו בגלל שהוא היה מוכר מקרבות הרחוב הרבים שבהם השתתף.