ויקטור ארדאי, (במקור עד 1906 דייזה אפשטיין, בהונגרית: Erdei Viktor; בודפשט, 16 באוקטובר 1879 – בודפשט, 9 במרץ 1945) היה פסל, גרפיקאי וצייר יהודי-הונגרי שנספה בשואה. אשתו הייתה אחותו של פרידייש קארינתי, הציירת אדל יוסטינה קארינתי.
ביוגרפיה.
ארדאי נולד כבנם של וילמוש אפשטיין ורוזה קוטנר. בקיץ 1899 ביקר בבית הספר החופשי של הצייר שימון הולושי בבאיה מארה ובאותה שנה הציג ציורי פחם בסלון הלאומי בבודפשט. הוא היה תלמידו של ברטלן סקיי בבית הספר לעיצוב (היום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) (1899–1900). בשנת 1903 עבד שוב בבאיה מארה, ליד קארוי פרנצי. בשנת 1905 השתתף בתערוכת היכל האמנות "("איש זקן, רישום פחם), בשנת 1907 ארגן את תערוכת האוסף הראשונה שלו, של ציורי שמן, רישומים, תחריטים ופסלי ראש. הוא היה חבר מייסד ב"אגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה ויישומית" (KÉVE), שנוסד באותה תקופה וארדאי השתתף קבוע בתערוכות הקבוצה.
ב־14 ביוני 1908 התחתן ארדאי בבודפשט עם אדל יוסטינה קארינתי, אחותה של פרידייש קארינתי, בתם של יוז'ף ארנה קארינתי ושל קרולינה סרנה אנגל. נישואיהם התפרקו בשנת 1922, אך ב־21 ביוני 1924 הם התחתנו בשנית בבודפשט. בשנים 1908–1909 ערך מסע לימודים למינכן ובשנת 1912 בפריז. בשנת 1911 הציג את עבודותיו באורדיאה, בשנת 1912 בסגד, בשנת 1915 הציג עבודות ציורי פחם של חיילים בבתי חולים בתערוכה הצבא ומשרד הבריאות הציבורית. הוא עשה ליטוגרפיות עבור הכרכים "בטהובן", ו"מיניאטורה" של בלה רווס, אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא היגר לווינה. ארדאי שב מווינה בשנת 1924 והתיישב בעיירה וינוהרדיב שבמפגש הגבולות הונגריה-רומניה-אוקראינה. בשנת 1926 ארגן את תערוכת האוספים השנייה שלו בסלון הלאומי בבודפשט.
במהלך העשור שלו בוינוהרדיב הוא חקר את חיי היהודים בזקרפטיה, צייר את המסורות העתיקות שלהם ואת הטיפוסים האופייניים להם. הוא הציג את פירות עידן זה בתערוכת האוספים השלישית שלו בשנת 1934, הפעם במוזיאון ארנסט. לאחר מכן שב להתגורר בבודפשט. החל משנת 1939 רישומיו הופיעו בתערוכות של קבוצת האמנים היהודיים רק באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, בשל החוקים האנטי-יהודיים כמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שלא איפשרו לו להציג בתערוכות רגילות בשל יהדותו. בפעם האחרונה הציג במרץ 1944 מעט לפני כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט. הוא נאלץ לחוות את המצור על הבירה בגטו בודפשט ומת שם זמן קצר לאחר שחרור הגטו.
אן בטימר
אן בטימר (Anne Buttimer; 1938–2017) הייתה גאוגרפית אירית, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קולג' בדבלין.
רקע כללי.
באטימר נולדה 31 באוקטובר 1938, גדלה באירלנד עם אמונה קתולית חזקה. למדה באוניברסיטת קורק (BA, גאוגרפיה, לטינית ומתמטיקה 1957) ובאוניברסיטה הלאומית של אירלנד (תואר שני בגאוגרפיה, 1959). לאחר מכן היא הצטרפה למסדר נזירים דומיניקניים ועברה לסיאטל. היא נשארה במסדר 17 שנה.
הדוקטורט שלה בגאוגרפיה היה מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1965 ועסק ביסודות רעיוניים ומתודולוגיים בגאוגרפיה חברתית. משנת 1966 עד 1968 עבדה כאסיסטנטית באוניברסיטת סיאטל.
היא שהתה שנתיים באוניברסיטת גלאזגו במחקר בגאוגרפיה חברתית של דיור, לפני שהצטרפה לאוניברסיטת קלארק, ארה״ב, בשנים 1970 - 1981, שם ביססה לעצמה את המוניטין כגאוגרפית וכמדענית חברתית. בשנת 1982 היא עברה לאוניברסיטת לונד כעמיתת מחקר במועצה השוודית למדעי הרוח והחברה, לאחר מכן קיבלה משרה באוניברסיטת אוטווה (1989–1991) לפני שעברה חזרה לאוניברסיטת דבלין 1991–2003.
היא הייתה נשיאת האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי 2000–2004 והגאוגרף הראשון שהיה סגן נשיא Academia Europaea בשנת 2012.
התמחותה.
בראשית הקריירה שלה, המהפכה הכמותית (בגאוגרפיה) העסיקה מדענים חברתיים, ובטימר התחנכה במסורת זו באוניברסיטת וושינגטון לפני ששינתה את תפיסת העולם המדעית שלה. כיווני המחקר החדשים שלה נטו לכיוונים פילוסופיים רוחניים - היא הכניסה לגאוגרפיה החברתית את הכיוון ההומניסטי של חוויות חיי היומיום. היא הפכה לדמות מפתח בגאוגרפיה התרבותית וההומניסטית. היא בנתה תפיסת עולם מחקרית בה גאוגרפים יכולים לגשר על פערים פילוסופיים.
תרומתה הייתה להיסטוריה ופילוסופיה של מדע, גאוגרפיה עירונית וחברתית, הגירה וזהות, חוויה סביבתית, טבע ותרבות, סביבה ופיתוח בר-קיימא, והממדים האנושיים של שינוי עולמי.
היא הייתה יו"ר רשות המחקר במימון האיחוד האירופי בנושא פיתוח בר-קיימא, שהשפיעה באופן משמעותי על דיוני המדיניות של האיחוד. עבודתה סיפקה תובנות חשובות לגבי הדרכים בהן ניתן לשפר את התקשורת בין מדענים ומתכננים.
היא כתבה ספרים ומאמרים רבים על החברה והמרחב, תכנון עירוני, תולדות הרעיונות ומדיניות סביבתית. היא אולי ידועה בעיקר בזכות העיסוק בגאוגרפיה (1983) ובשילוב של מסורות אקדמיות צרפתיות, שוודיות ואנגלופוניות בחקר האנושות והסביבה.
בשנת 2014 הוענק לה פרס וואטרין לוד, המכונה בשם "פרס נובל לגאוגרפיה".
היא נפטרה ב־15 ביולי 2017.
לאו גולדברגר
לאו גולדברגר, בשמו המלא דר' לאו בודאי-גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Leó, בודפשט, 2 במאי 1878 – מאוטהאוזן, 5 במאי 1945) היה תעשיין הונגרי-יהודי, אחת הדמויות המפורסמות של תעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד חשוב מאוד במודרניזציה של תעשייה זו בעשורים הראשונים של המאה העשרים. הוא היה נשיא ומנכ"ל מפעל טקסטיל גולדברגר שנוסד בשנת 1785, היה נשיא "האיגוד הלאומי של התעשיינים בהונגריה" (GYOSZ), נשיא ה"איגוד הלאומי של יצרני הטקסטיל ההונגריים", חבר הנהלת "המכון לסחר חוץ בהונגריה", יועץ ראשי של "הבנק הלאומי ההונגרי", חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי משנת 1935. בשנת 1944 נעצר בבודפשט על ידי הגסטפו ונלקח למחנה ריכוז; הוא נפטר שם כמה ימים לאחר שחרור מחנה מאוטהאוזן.
היסטוריה של משפחת גולדברגר.
ראה בהרחבה משפחת גולדברגר
האב הקדמון של משפחת גולדברגר, משפחה יהודית-הונגרית, (בהונגרית: Goldberger család), נקרא בשמו הפרטי פרץ, והיה צורף שעל פי המסורת המשפחתית היגר להונגריה מפדובה או מוונציה, לפי סברה אחרת הגיע להונגריה ממוראביה והתיישב באובודה.
הקריירה של לאו גולדברגר.
ליאו גולדברגר נולד כבנו השני של ברטולד. הוא סיים משפטים בבודפשט ובווינה והצטרף לחברה. הוא היה מנהל עסקים, מנהל כללי ולאחר מות אביו סגן נשיא וגם מנכ"ל. משנת 1920 התמנה לנשיא ולמנכ"ל החברה.
החברה הייתה ספקית לצבא במלחמת העולם הראשונה. בגלל בעיות אספקת חומרי גלם, לאו גולדברגר כבר חשב על הרעיון להקים מפעל לסריגה ואריגה משלו בנוסף למפעל הגימור וההדפסה של הבדים, אך הדבר התאפשר רק בשנת 1923 לאחר תום המלחמה. רק אז הוקם מפעל האריגה בקלנפלד, בחלקו בעזרת משקיעים זרים שווייצרים (Schweizerische Bankverein). אז הוקמה החברה בע"מ לאריגה-טויה בשם WESPAG, שמניותיה היו בבעלות מלאה של חברת גולדברגר.
מכיוון שלא נמצא אזור מתאים באובודה, הוקם לבסוף המפעל החדש בשנת 1923 בקלנפלד על דרך בודאפוק. בשנת 1927 נוספה לו מַטְוִיָה. המפעל נקרא אז "מפעלי טקסטיל קלנפלד" ( KELTEX). בשנת 1922 קנתה החברה בניין משרדים ברחוב יאנוש ארני במרכז בודפשט (שהיה עד אז בשכירות החברה) והקימה שם את המשרדים המרכזיים וחלק משמעותי ממחסן המוצרים המוגמרים שלה. (הבניין עדיין עומד בימינו, וניתן לקרוא עליו את הכיתוב "גולדברגר". כיום הוא מאכלס מחלקה של האוניברסיטה המרכז-אירופית). בשנת 1930 הוקם מפעל אריגת המשי ובשנת 1932 מפעל טוית חוטים לאריגה גסה בעיקר עבור בגדי חורף.
לאו גולדברגר הנהיג מספר חידושים. הוא זיהה מיד את חשיבותו של זהורית תחמוצת הנחושת, שהופיעה בראשית המאה ממנה ניתן היה לייצר בדים מבריקים ורכים שהיו דומים למשי טבעי. הוא התחיל את השימוש בהם בשנת 1919 לייצור מוצרים ממותגים בשם "פַּרִיזֶט" (בגדים, חולצות והלבשה תחתונה), אשר עבורם השיג את הזכות הבלעדית לייצורם מחברת בֶּמְבֶּרְג הגרמנית. בשנות השלושים הנהיג את דפוס הסרט ואת השימוש בצבע אינדיגו סינתטי. את המשבר הכלכלי העולמי בשנות השלושים עברה החברה טוב יחסית. משנת 1934 הקימה החברה כמה חברות בנות בחו"ל (אנגליה, בלגיה, איטליה, צרפת, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ובמקומות אחרים, אפילו במדינות אסיה ואפריקה) כדי למכור את מוצריה, ושילבה כמה חברות סחר מקומיות קטנות יותר. הם הגיעו לשיאם בשנים 1938–1939: הם קיבלו פרסים והוקרה בתערוכות עולמיות, וזכו להצלחה עצומה עם בדי ה"פריזט".
ליאו גולדברגר גר משנת 1934 בסנטאנדרה.
במלחמת העולם השנייה נותקו קשריה של החברה מעבר לים, תוך חיזוק הקשר עם טורקיה ומדינות הבלקן, משם התקבלו חומרי גלם כנגד מוצרים מוגמרים. למרות המלחמה, גולדברגר המשיך לפתח את מפעלו: הוא קנה מכונות, רישיונות חדשים והקים מפעל חדש לעיבוד תחליף הכותנה.