בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, גבר העניין האירופאי ביבשת אפריקה באופן דרמטי. מיפויו של נהר קונגו על ידי הנרי מורטון סטנלי בין השנים 1874-1877, הסירה את ה"טרה אינקוגניטה" (ארץ הלא נודע) האחרון מהמפות האירופאיות של היבשת. ב-1876, לאופולד השני, מלך בלגיה, ייסד את אגודת אפריקה הבינלאומית. האגודה קבעה לעצמה מטרה לחקור ול"תרבת" את היבשת ואת יושביה. ב-1878 הזמין לאופולד את סטנלי להצטרף לאגודה. באותה שנה, הוקמה "אגודת קונגו הבינלאומית" שהחליפה התארגנות דומה שהייתה חלק מאגודת אפריקה הבינלאומית. לאגודה החדשה היו אומנם שאיפות כלכליות יותר, אך היא עדיין הייתה .
בין 1879 ל-1884, סטנלי חזר לקונגו, אך הפעם לא כעיתונאי, אלא כשליח של לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, אשר לימים תיקרא בשם "מדינת קונגו החופשית". באותה העת, קצין חיל הים הצרפתי פייר דה ברזה ערך מסע לעיר ברזוויל שזה אך נוסדה (כיום עיר הבירה של הרפובליקה של קונגו), וב-1881 הניף שם את דגל צרפת. פורטוגל, אשר גם תבעה זכויות על האזור בעקבות בריתות ישנות עם ממלכת קונגו, כרתה אמנה חדשה ב-26 בפברואר 1884 עם הממלכה המאוחדת במטרה לחסום את גישתה של אגודת קונגו לאוקיינוס האטלנטי.
באותו הזמן, מדינות אירופאיות נוספות ניסו להשיג דריסת רגל באפריקה. צרפת כבשה את תוניסיה ואת השטח בו נמצאת כיום הרפובליקה של קונגו ב-1881 (ותרמה בכך להחלטת איטליה להצטרף לברית המשולשת), ואת גינאה ב-1884. בריטניה כבשה את מצרים ב-1882, שנשלטה רשמית על ידי האימפריה העות'מאנית, ושלטה מצידה על סודאן וחלקים מסומליה.
הוועידה.
ליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות. ביוזמת פורטוגל, אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, קרא לנציגי האימפריה האוסטרו הונגרית, בלגיה, דנמרק, צרפת, בריטניה, איטליה, הולנד, פורטוגל, רוסיה, ספרד, שוודיה-נורווגיה (מאוחדות עד 1905), האימפריה העות'מאנית וארצות הברית לקחת חלק בוועידת ברלין כדי לגבש מדיניות מוסכמת בסוגיה. למרות זאת, ארצות הברית החליטה שלא לקחת חלק בוועידה.
סיכומי הוועידה.
עקרון המשילות.
החלטה זו קבעה כי המדינות החתומות יוכלו לשלוט בקולוניות רק אם הן באמת החזיקו בהן, במילים אחרות רק אם הן כרתו בריתות עם ראשי שבטים מקומיים, הניפו את דיגלם שם או הקימו מנהל בשטח לשלטון באמצעות כוח משטרה לשמירה על הסדר. שליטי הקולוניה צריכים לעשות שימוש בכלכלתה. אם המעצמה ששלטה בקולוניה לא הייתה מבצעת זאת, המעצמות האחרות יכלו לקבל חזקה על השטח.
יהדות יאשי
יהדות יאשי הייתה שנים רבות מרכז יהודי חשוב ביותר בארצות הרומניות. הקהילה הייתה מבוססת כלכלית ובעלת חיים דתיים ותרבותיים, אך לאחר הרדיפות של הממשלות האנטישמיות של אמצע המאה ה-20 והדיכוי של התקופה הקומוניסטית דעכה הקהילה ומרבית היהודים עלו לישראל.
מאות שנותיה של הקהילה היהודית בעיר, שהייתה בעברה בירת נסיכות מולדובה, לא היו נטולות קשיים. יהודי העיר ידעו רדיפות והתנכלויות, אך חרף זאת הצליחה יהדות המקום לשגשג, להתפתח ולפרוח עד לעליית הפשיסטים לשלטון בשנות השלושים של המאה העשרים. ביאשי כתב נפתלי הרץ אימבר טיוטה ראשונה של "התקווה". ביאשי נוסד גם התיאטרון היידי, כשהאב המייסד, אברהם גולדפאדן, הציג בעיר לראשונה בשנת 1876 בתיאטרון "העץ הירוק". (Pomul Verde)
היסטוריה.
יישוב ראשוני.
ההיסטוריון החובב יעקב פסנתיר איתר ביאשי מצבות של יהודים המתוארכות לשנת 1467 ולשנת 1549, אולם ההנחה היא שהיו יהודים במקום גם לפני כן. ההיסטוריון הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי התפלמס עם נתון זה וטען שהמצבות היהודיות הישנות ביותר ביאשי מתוארכות לשנת 1648, אך משערים שהוא לא מצא את בית העלמין היהודי הישן ביותר, משום שזה נהרס מפגעי השנים. מרבית יהודי יאשי של אותה תקופה היו יהודים ספרדים, נתינים עות'מאניים, לכן בסוף המאה ה-16, כשהשליט ארון וודה הרג את הטורקים (בדומה למעשיו של מיכאי האמיץ בבוקרשט) הוא הרג גם את יהודי המקום המזוהים עם הטורקים.
כבר במאה ה-15 נעזר שטפן הגדול, שליט נסיכות מולדובה, ברופאים יהודים ועל פי אחד המקורות (שיש החולקים על מהימנותו) היה לו לוגופט יהודי בשם יצחק בן בנימין שור מיאשי. עם הפיכת יאשי לבירת נסיכות מולדובה עלתה, צמחה והתפתחה הקהילה היהודית המקומית. פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה.
אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזאקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט, וסילה לופו, להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנה, עם טימוש, בנו של בוגדן חמלניצקי. הקוזאקים תפסו יהודים, עינו אותם כדי שיגלו איפה החביאו את כספם ושחררו אותם רק תמורת תשלום ואת חלקם הרגו. תופעה זו חזרה על עצמה כשהקוזקים ליוו לחתונתו ביאשי את טימוש חמלניצקי, בשנת 1652, ורק התערבות הבישוף מקריוס מאנטיוכיה, שהיה במקרה ביאשי, הצילה את הקהילה מחורבן גמור. תקופה קשה זו תוארה על ידי הרב נתן נטע הנובר בספרו יוון מצולה. במסמך שראה פרופסור גאורגה גיבנסקו (Gheorghe Ghibănescu) הוזכרו בתי ספר יהודים ביאשי בתקופת שלטונו של איליאש אלכסנדרו (1666 - 1668).
הרבנים הראשונים ומוסד החכם באשי (1600 - 1800).
בשנת 1657 קנו היהודים של יאשי את חלקת הקרקע עליה הוקם בית הכנסת הגדול של יאשי, בית כנסת ראשון בנוי מאבן בארצות הרומניות. בית הכנסת נחנך על ידי הרב נתן נטע הנובר. בין חותמי מסמכי הקנייה מוזכר גם גיסו של הרופא מויסה וב-1662 הרופא מויסה קנה כמה בתים ביאשי, ברחוב העקום (Uliţa Strâmbă)..
הרב הראשון המקושר לעיר יאשי במסמכים היסטוריים הוא שלמה בן ערבי שהגיע מתימן ושהתפרנס מרפואה וכתב ספרי קבלה, אי שם בסוף המאה ה-15, תחילת המאה ה-16. במסמכים מוזכרים בהמשך סוחרים יהודים נודדים וכאלה שהתיישבו במקום, רופאים ומרפאים שונים. בהמשך כיהנו הרבנים נתן נטע הנובר ופתחיה (בנו של דוד לידא, מחבר "יד כל בו").
בשנת 1719 מינו העות'מאנים את החכם באשי הראשון ביאשי, את בצלאל הכהן, בנו של נפתלי הכהן ובהמשך עברה הכהונה בירושה לבנו יצחק. ב-1777, לאחר מותו של יצחק, הרב מרדכי בן משה חיים, קנה את משרת החכם באשי של יהודי מולדובה בשלמו בקשיש נכבד לקסריה קונסטנטין דאפונטה, החדרן הגדול של השליט, אך כעבור שנה, בלחץ בנפתלי, בנו של הרב הקודם, יצחק ויתר בני הקהילה היהודית, שלא היו מרוצים מתפקודו ומלמדנותו, הודח מרדכי בן משה חיים והחדרן הגדול אולץ להשיב לו את הבקשיש. במקומו מונה נפתלי בן יצחק. השליט גריגורה השלישי גיקה, שכונה גם אלכסנדרו גיקה, אישר את המינוי והרחיב את סמכויות גביית המס של החכם באשי. לאחר שנת 1790 שבה כהונת החכם באשי למשפחת כהן ממנו באמצעות נפתלי, בנו של יצחק, שקיבל אישור לכך ב-1793 מהשליט מיכאי סוצו ואשרור מיורשו בתפקיד, קונסטנטין איפסילנטי. מנפתלי עבר התפקיד לבנו, ישעיהו, שבגלל התנהלות לא נכונה שלו תרם לביטול המוסד ב-1834.
התפתחות הקהילה (1800).
החל מאמצע המאה ה-18 התרכזו יהודי יאשי ברובע משלהם. הם החזיקו כמעט בלעדיות בענפי מסחר ומלאכה רבים ומאמצע המאה ה-19 דחקו בהדרגה את רגלי הטורקים והיוונים מהמסחר ומהבנקאות ותפסו את מקומם. בשנת 1831 הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים היוו 43% מכלל הסוחרים ובעלי המלאכה המקומיים ובשנת 1860 הם הגיעו לשיעור של 78%. בשנת 1755 היו ביאשי 1,353 משקי בית, 65 של יהודים, 30 של יהודים שהמירו את דתם לנצרות ו-33 של נישואים מעורבים. בשנת 1808 היו ביאשי 574 משפחות יהודיות, שכללו 2,404 נפשות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הוציאו שלטונות נסיכות מולדובה צווים שנועדו לעצור את הגירת היהודים אל מחוזם ולגרש יהודים חסרי אמצעי קיום מוכחים. ביום 14 באוקטובר 1843 הוצאו הוראות לטיפול במשוטטים, הוראות שהופנו בעיקר כלפי היהודים. צו שהוצא על ידי המועצה המנהלת ביאשי קבע איסור על היהודים להחזיק דירות או חנויות ברחובות הראשיים. בצו צוינו הרחובות שנאסרו על היהודים וניתנה תקופת מעבר של 3 שנים לסיום כל חוזי השכירות עם היהודים. לאותם יהודים שהיו בתים משלהם ברחובות אלה נתנו רשות לגור בהם, אך לא יכלו להשכיר או למכור ליהודים אחרים, אלא רק לנוצרים. בגלל שחיתות האצולה המקומית ההוראות לא בוצעו במלואן. הוראה נוספת אסרה על היהודים לעסיק משרתים/משרתות נוצריים מתחת לגיל 30 ועל בעלי המקצוע היהודים נאסר לקבל שוליות נוצריים.
בתחילת המאה ה–20, היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים: בית הכנסת הגדול של יאשי ברחוב קוקו ובית הכנסת הגדול בפודו רושו (הגשר האדום) והיכל רפורמי קטן שנבנה ב–1865 על ידי נדבן. בנוסף לכך, היו בתי תפילה רבים ויותר מ–100 חדרי תפילה.
במלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התרחשו בעיר אירועי דמים שהיו מהפוגרומים האכזריים ביותר בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה. מבחינות רבות מהווה פוגרום זה את תחילתה של ההשמדה ההמונית של יהדות אירופה.