בשנת 2013, בעקבות העלייה של הפועל עפולה לליגת הלאומית עבר האצטדיון שיפוץ במסגרתו שופץ מבנה היציע המערבי ונוספה בו עמדת תקשורת מוגבהת שכוללת חדרי צילום לטלוויזיה, חדרי תקשורת, חדרי בקרה ואינטרנט אלחוטי. כמו כן נוסף מעל היציע המערבי יציע מכובדים המכונה "המרפסת" הממוקם מתחת עמדת התקשורת ומכיל 20 צופים וכולל חדרי אירוח, וכן יציע עיתונאים נפרד. תאורת האצטדיון הקיימת הוחלפה לתאורה בעלת עוצמה המתאימה לסטנדרטים של צילום טלוויזיה בשעות הערב אך עיקר השיפוץ התמקד בהרחבת האצטדיון ביציע נוסף בצדו המזרחי בעל תכולה של כ-2,000 מקומות ישיבה. ממזרח לאצטדיון הוקם מגרש אימונים בעל דשא סינתטי המכיל יציע ל-500 צופים.
האצטדיון שימש באופן זמני קבוצות כדורגל נוספות מאזור הצפון ביניהם עירוני טבריה, הפועל חדרה, הפועל אום אל-פחם והפועל איכסל.
חורבת צבון
חורבת צבון (ח'רבת אם צבוני במקור) הוא אתר ארכאולוגי במורדות רמת כוכב הירדן שבדרום מזרח הגליל התחתון.
החורבה שוכנת כקילומטר ממערב לקיבוץ נווה אור, ולמרגלות הגן הלאומי כוכב הירדן.
גודל החורבה הוא כ-300 מטרים על 300 מטרים, ונמצאו בה חרסים, קברים ושרידי מבנים החל מהתקופה הישראלית.
בשנת 1982 אותרה בסמוך לחורבה אבן מצבה יהודית עם הכיתוב העברי: , שהוצע להשלימה: "ישועה בן אברהם נוח נפש", כנוסח מצבות אחרות שנתגלו באזור.
באתר גם מספר אבני גזית, אבן מזוזה ושרידי פסיפס, שייתכן כי מקורם בבית כנסת שהתקיים במקום בתקופת התלמוד.
כבסה
כבסה (בערבית: كبسة) היא משפחה של מאכלים על בסיס בשר או עוף ואורז שמקורה בערב הסעודית, שם הכבסה נחשבת למאכל הלאומי. הכבסה נפוצה גם במדינות ערביות אחרות. במדינות המפרץ הפרסי ידוע המאכל גם בשם מכבוס (בערבית: مكبوس).
מקור השם.
שם המאכל נובע מהמילה كبس ( kabasa ) שמשמעותה ללחוץ או למעוך, המרמזת על טכניקת הכנת המתכון.
הכנה.
את הכבסה מכינים בדרך כלל מאורז (בדרך כלל בסמטי), בשר, ירקות ותערובת תבלינים. ישנן וריאציות שונות לכבסה. התבלינים השונים בכבסה מעניקים את טעמה: מקובל להשתמש בפלפל שחור, ציפורן, הל, זעפרן, קינמון ועלים שונים. מוצר הליבה של הכבסה הוא בשר של פרה, עז, עוף וכדומה. לכבסה מקובל גם להוסיף שקדים, צנוברים, אגוזים וצימוקים. המאכל יכול להיות מוגש גם עם דאקוס (בערבית: دقّوس) שהוא רוטב עגבניות ביתי. את הבשר של הכבסה ניתן לבשל בדרכים שונות. שיטה פופולרית להכנת הבשר נקראת מנדי. זוהי טכניקה עתיקה שמקורה בתימן, ובה הבשר נצלה בחור בקרקע שמכוסה בזמן הבישול. דרך אחרת להכנת הכבסה היא מאת'בי שבה מבשלים את הבשר על גריל על אבנים שטוחות שמונחות מעל גחלים. שיטה שלישית, שנקראת מדע'ות כוללת בישול של הבשר בסיר לחץ.
תנ&quot;ך קניקוט
תנ"ך קניקוט (The "Kennicott" Bible, Ms Kennicott 1) הוא אחד מכתבי היד המפוארים ביותר בנמצא. כתב יד זה המלווה כולו עם ניקוד וסימני המסורה נכתב בכתב יד ספרדי ברור מימי הביניים, מעוטר בשפע איורים, כרוך בכריכת קופסה מעור עז ממרוקו, וחרוט מכל ששת צדדיו.
כתב היד הגנוז בספריה הבודליינית באוקספורד, נקרא על שם ד"ר בנג'מין קניקוט (, 1718–1783), הספרן של ספריית רדקליף באוקספורד ומומחה לעברית. קניקוט המשיך את המסורת האנגלית של לימוד התנ"ך בעברית. בתפקידו כקאנון של כנסיית ישו הנוצרי באוקספורד, קניקוט בילה את רוב ימיו בהשוואת ווריאציות טקסטואליות של מאות כתבי יד בעברית מכל רחבי העולם. ממצאיו פורסמו בפרסום שנקרא "Dissertatio Generalis". במשך עבודתו, קניקוט רכש את כתב היד למען ספריית רדקליף שממנה הועבר הספר לספרייה הבודליינית בשנת 1872. אם כי הטקסט כתוב לפי כתב המסורה, ערכו הרב של כתב היד הוא בשל שפע האיורים שבו. כתב היד משומר להפליא ובמשך 235 שנה רק 30 היסטוריונים לאומנות ואקדמאים הורשו לבחון אותו.
תולדות כתב היד.
ההיסטוריה של כתב היד התחילה בלָה קוֹרוּנָה, בצפון מערב ספרד בשנת 1476 כאשר יצחק, בנו של דון סולומון דה בראגה מינה את הסופר המפורסם, משה בן יעקב אבן זבארה, לכתוב את התנ"ך (שנעשה בדוגמת תנ"ך סרוורה (1300)) ביחד עם "ספר המכלול", יצירה דקדוקית של הרב דוד קמחי (רד"ק).
משה אבן זבארה מציין בסוף הטקסט של התנ"ך, בקולופון ארוך, שהוא סיים את המלאכה בעיירה לה קורונה, בחבל גליסיה בצפון מערב ספרד, ביום רביעי, בשלישי לחודש אב בשנת 5236 לבריאת העולם (24 ביולי 1476). הוא מציין שהוא היה האחראי על כתיבת כל עשרים וארבעה ספרי התנ"ך. הוא העתיק את הטקסט, הוסיף את הניקוד ואת טעמי המסורה, ולבסוף הוא השווה ותיקן את הטקסט בשימוש ספר תנ"ך המדויק לפי המסורה. הוא הקדיש את התנ"ך ל.
הספר נכתב כמעט עשרים שנה לפני גירושם של יהודי ספרד בשנת 1492, בתקופה שבה היהודים כבר חשו את נחת זרועה של האינקוויזיציה הספרדית. כתב יד זה מדגים את החשיבות הגדולה שייחסו הקהילות היהודיות להנצחת מורשתם על ידי השקעה בכתיבת ספרי תנ"ך מדויקים ומעוטרים להפליא.
היצירה האומנותית בכתב היד.
כתב היד תוכנן מלכתחילה כיצירה לתפארת. מאתיים שלושים ושמונה מתוך 922 העמודים בתנ"ך מאוירים בצבעים, זהב מוברק וריקועי כסף. בהצהרה ייחודית בסוף כתב היד, האומן היהודי יוסף אבן חיים כותב קולופון משלו. אם כי הסופר הוא תמיד חשוב יותר מבין צוות ההפקה (ומפוצה בהתאם) נדיר למצוא כתב יד בעברית על ידי אומן יהודי כאשר הקולופון שלו מופיע באותיות ענק בסוף הספר. הדמויות המעוצבות נראות כמעט בנות זמננו ומודרניות בשל סגנונן המופשט. האותיות בעלות החזות הזואומורפית (בדמות בעלי חיים) והאנתרופומורפית (בדמות אדם) בקולופון של האומן הן ביטוי לדמיונו העשיר. פני האדם ובעלי החיים מצוירים בקצות האותיות. לעיתים הפנים בחזית ולעיתים בפרופיל. לאחד הראשים יש שלושה צדדים: שתי צדודיות וחזית אחת. הגוף רכון וכפוף על פי צורת האות. אות אחת מכילה מספר דמויות ובעלי חיים. כמה מהראשים חבושים מעין כיסוי ראש, כמו כתר, כיפה ועוד. האות "ן" בתחילת השורה השנייה בקולופון מציינת את המילה הערבית "אִבְּן", שמובנה בן. העיטורים מצוירים בשילוב של סגנון גותי ליד אלמנטים אסלאמיים.
יוסף אבן חיים יצר בסגנונו האינדיבידואלי והבולט יצירה ייחודית: המלך דוד בכס מלכותו, יונה נבלע במעי הדגה, או בלעם כאסטרולוג המשתמש באצטרולב (מכשיר אסטרונומי למדידת גובה השמש והכוכבים בימי הביניים), הם רק כמה מהדוגמאות של איורי הטקסט בתנ"ך קניקוט. אפילו היצירה הדקדוקית של רד"ק, ספר המכלול, לא הועתקה כטקסט צנוע, אלא נכתבה בתוך עמודים מקושטים להפליא בצורת קשתות בתחילת ובסוף התנ"ך (אולי כי כתב היד הוזמן עבור יצחק הצעיר, בתקווה שזה אולי יעודד את עניינו).
כתב היד המקורי עדיין מאוחסן בקופסת העור המעובד ממרוקו, המקושטת בפיתוחי עור ומעוטרת בדפי הפרדה הגזורים במוטיבים התואמים את עמודי השטיח הצבעוניים והמורכבים המחלקים את התנ"ך לשלושת החלקים העיקריים שלו: תורה, נביאים וכתובים. האיורים מזכירים את "דף השטיח" של כתב יד לנינגרד, שצויר כחמש מאות שנים קודם לכן. ייצורו של כל כתב היד, משלב הכנת גיליונות הקלף עד לשלב הסופי של הכריכה, הוא עדות לשיתוף הפעולה ההדוק בין הסופר, המאייר והבעלים. ההיסטוריון ססיל רות התייחס אל תנ"ך קניקוט כאל "יצירה מעולה של אומנות ספרדית יהודית בימי הביניים..." וכאל "אחד מכתבי היד בעברית הטובים ביותר בנמצא."
בשנת 1985 יצאה מהדורת פקסימיליה של התנ"ך בהוצאה מסחרית.
הערות שוליים.
נהר שלום
חורבת פקועית
חורבת פקועית הוא אתר ארכאולוגי על רכס הרי הגלבוע, ברום של כ-330 מטרים מעל פני הים, בסמוך להר ברקן.
החורבה שוכנת בצמוד לגדר ההפרדה, וכקילומטר אחד מדרום לה שוכן הכפר פקועה, ממנו נגזר שמה.
באתר נתגלו ממצאים מתקופת הברזל, הכוללים קיר ביצורים. נמצא כי האתר, שננטש עם השנים, יושב מחדש במהלך התקופה הרומית, והיה ליישוב חקלאי שהתקיים עד ימי הביניים.
בשטח החורבה אותרו שרידי מבנה ציבורי גדול, ובו אבני גזית, חוליות עמודים ואבני מזוזה, האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד שנתגלו באזור.
לקריאה נוספת.
אריאל: כתב עת לידיעת ארץ-ישראל: בתי-כנסת בגליל ובגולן, גיליון 52, מאי 1987, עמ' 87.
קישורים חיצוניים.
חורבת פקועית באתר רשות העתיקות
מקדוני
קירמיזי קסבה
קירמיזי קסבה ( , קראסניה סלובודה) הוא כפר במעמד עיר במחוז קובה שבאזרבייג'ן שכמעט כל תושביו הם יהודים. אוכלוסיית הכפר מונה 3,557 תושבים נכון ל-2012. מלבד קריית יואל הוא היישוב היחיד בעולם מחוץ לישראל בו רוב מוחלט של התושבים יהודים.
היסטוריה.
בעקבות מסע עונשין שערך שליט איראן נאדיר שאה במזרח קווקז, הרס צבאו כפרים רבים בהם ישבו יהודים וטבח בתושביהם, חלקם אף אולצו להמיר את דתם לאסלאם. פליטים יהודים רבים מכפרים אלו נמלטו לעיר קובה.
הכפר קירמיזי קסבה, נוסד בשנת 1742 כאשר חוסיין עלי, החאן של קובה אישר ליהודים להתיישב על הגדה הנגדית של נהר קודיאל (באזרית: Qudyalçay) שעל גדתו הדרומית שוכנת העיר. עד עליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה נקרא הכפר "כפר היהודים" (evreskaya Sloboda). לאחר המהפכה שונה שם הכפר על ידי השלטון הסובייטי לקראסניה סלובודה (הכפר האדום). הכפר שוכן למרגלות רכס הקווקז. יהודי הכפר הם יהודים הרריים והשפה המדוברת בכפר היא שפת הג'והורי.
עם נפילת ברית המועצות ב-1989 חיו בכפר 18,000 תושבים, אך בשל עלייה לישראל והגירה למקומות אחרים קטנה אוכלוסייתו ל-3,557.
אאוליס מונס