מוטיב מטריארכלי, שהיה קיים בתרבויות הפגאניות הקדומות. בעשורים האחרונים מתחיל להתעורר בעולם גל המוגדר כנאו-פגניזם, ובו ישנה כמיהה והשתוקקות אל הטבע והטבעיות של הפגניות, ובין השאר גם למקום החשוב שאותו תפסה הנשיות בימי קדם. הגישות הנאו-פגניות תוקפות את רעיון קיומו של האל הגברי המונותאיסטי, הקיים במקורות הדת היהודים, הנוצרים והמוסלמים, הנחווה כאל אגרסיבי והרסני. גישות אלה מעדיפות להתייחס לישות האלוהית כאל "האלה האם", דמות חמה ומכילה, מעין "אמא אדמה". בגישות הנאו-פגניות המודרניות, מייצגת דמות "האלה האם" קריאה לשוויון פמיניסטי, מתוך הכלה ולא מתוך "ניצחון" או "השגת עליונות" על פני הגברים.
השאלות שנותרות פתוחות.
הסרט פותח לדיון את משמעותה של האהבה, ואת תוצאותיה. בין השאלות שהסרט מעורר, שהתשובה עליהן אינה מובנת מאליה לצופים בסרט:
מיקום הסרט במכלול יצירתו של אלמודובר.
הסרט "דבר אליה", שהוא סרטו ה-14 של אלמודובר, פותח את התקופה המאוחרת בסרטיו, תקופה שניתן להגדירה כתקופת "בירור הגבריות", הממשיכה גם בסרטו הבא "חינוך רע". הסרט עוקב אחר חברותם של שני גברים, ומלווה את הקשרים בינם לבין עצמם ובינם לבין הנשים שבחייהם. "בירור הגבריות" בסרט זה, כמו גם בסרט "חינוך רע" שבא אחריו, מוצא אמנם כי הגבריות היא מונח יחסי, התלוי בהגדרת הנשיות.
בכך שונה "דבר אליה" מסרטיו הקודמים של אלמודובר, שהתמקדו בנשים ובעולמן, והופיעו בהם נשים כשחקניות ראשיות ומשניות. הגברים, בסרטיו הקודמים של אלמודובר, הופיעו כדמויות נלוות וחסרות צבע ביחס לאותן נשים, ולא כדמויות משמעותיות.
למרות השוני והדגש על הקשר בין גברים, מתקיימים בסרט "דבר אליה" המאפיינים המובהקים של סרטי אלמודובר: עיסוק בנושאי המגדר, המוות, וכן צבעים חדים, זוויות צילום יוצאות דופן, ופסקול מרגש ומעורר מחשבה.
את יצירתיותו של אלמודובר ניתן לראות במאפיינים רבים. בתחום הצילום, למשל, בסצנות הסרט האילם "המאהב המתכווץ", נראה המאהב הזעיר כשהוא מטפס לו על גבי עורה העירום, הלבן והחלק של אהובתו, גולש ומחליק בין שדיה המעוצבים לתלפיות והפטמות במרכזם. סצנה מצולמת ייחודית זו מהווה שיר הלל והאדרה לגוף הנשי.
בפסקול הסרט, למשל, על רקע האקט האכזרי אך הכמעט ארוטי בין לידיה הלוחמת לבין השור, אקט שממנו לא קמה עוד, נשמע ברקע קולה של הזמרת הברזילאית אליס רז'ינה - בשיר אהבה וגעגועים קורע לב (Por Toda A Minha Vida, מאת מוראיס וז'ובים). רז'ינה עצמה, בדומה לדמות לידיה בסרט, מתה באופן טרגי בגיל 37, כשהיא מותירה אחריה שלושה ילדים. סביר שעובדה מעוררת צמרמורת זו, בבחירת השיר והמבצעת, אינה מקרית.
כמו ברבים מסרטיו של אלמודובר גם על פסקול סרט זה חתום המלחין הספרדי אלברטו איגלסיאס, שגם הלחין את רובו. באופן טיפוסי לו, נמנע איגלסיאס מלהתבסס על תימה מרכזית ברורה. הוא בחר להשתמש במוטיבים ספרדיים עממיים מסגנון הפלמנקו, אך הצליח לחמוק מאווירה לטינית-מובהקת על ידי שילוב ביצוע רביעיית כלי מיתר המעניקה להם גוון קלאסי בלתי שגרתי. על משקל המוזיקה של איגלסיאס בעשיית הסרט ניתן להסיק גם מדבריו של אלמודובר עצמו, אשר העיד עליה כ"מספקת בסיס ותקרה לדמויות, עוטפת אותן כשמיכת קשמיר בליל חורף קר... מחבקת ומלווה אותך מחד ומכה ונוטשת מאידך, מותירה אותך לבדך על סף תודעתך, אך זיכרונה אינו מרפה, שכן מהרגע בו שמעת אותה, הופכת היא לחלק ממך...".
פרט ללחניו של איגלסיאס ולשירתה של רז'ינה, מהווה נקודת ציון מיוחדת הופעתו של הזמר הברזילאי קייטנו ולוזו בדמות עצמו, שר בספרדית שיר אהבה עממי ישן - "קוקורוקוקו פלומה (Cucurrucucu Paloma)" - בביצוע מחודש.
ביקורת ופרסים.
המבקרים גמרו את ההלל על הסרט. בין המבקרים היו שסברו כי הסרט "דבר אליה" מעמיד את פדרו אלמודובר במקום בו עמדו לפניו הבמאים פליני וברגמן.
בין המבקרים עלו גם קולות אחרים, בעיקר קולות פמיניסטיים המבקרים הן את הקלות לכאורה בה מוצג האונס בסרט
, והן את השוביניזם והיחס המשפיל לכאורה כלפי נשים בסרט. מנגד, נטען כי באמצעות ההקצנה המובאת בסרט, אלמודובר דווקא מבקר את היחס בחברה כלפי נשים ואינו מעודדו.
מעבר לביקורות, זכה הסרט בהצלחה מסחרית, וכן בפרסים. הסרט זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית; וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט זר הטוב ביותר. אלמודובר זכה בפרס האוסקר בשנת 2002 בקטגוריית התסריט המקורי, ובנוסף היה מועמד, באותו טקס, לפרס הבמאי. הסרט נכלל ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר במאה העשרים, של הטיים מגזין.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
בניין עיריית חיפה
בניין עיריית חיפה, ובשמו הרשמי "היכל העירייה", נמצא ברחוב חסן שוקרי בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, אל מול גן הזיכרון. הבניין נבנה בסגנון מנדטורי בריטי, ונחנך ב-29 ביוני 1942. הבניין תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין.
הבניין משמש גם בעשור השני של המאה ה-21 את עיריית חיפה. עם זאת, בשל מחסור במקום, הועברו חלק ממשרדי העירייה למבנים אחרים באזור: חלקם למבנה ששימש בעבר מלון ועומד מאחורי בניין העירייה ומשרדי מנהל הנדסה הועברו לבניין שנבנה על מקומו של בית ספר היסודי "עממי א'" מעברו השני של רחוב ביאליק. נפתח "מרכז שרות לתושב" בבניין ששימש קודם לכן את משרד הפנים, מעברו השני של רחוב חסן שוכרי בצמוד לגן הזיכרון. משרד ראש העירייה ומועצת העיר נותרו בבניין המקורי.
המבנה נבנה בסגנון מונומנטלי. המבנה בנוי בצורת האות "ח" כאדר ממרכז האגף המזרחי יוצא חלק נוסף בבניין ובנוי שער הכניסה למבנה, שגובהו ארבע קומות ומדרגות שיש מובילות אליו. המבנה מצופה אבן. מעל חזית השער המונומנטלית מופיע סמל העיר.
היסטוריה.
כשמועצת העירייה התיישבה בשטחים בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, היא הייתה זקוקה למבנה שיימצאו בו כול משרדיה ומחלקותיה השונות. צוין כי מועצת העירייה החליטה לגשת בהקדם להקמת הבניין, בסיכון של 6,000 לירות מצריות. דווח כי העירייה החלה לנהל משא ומתן עם חברות ידועות לשם קבלת מלווה לצורך מימוש המיזם. אזי התעכב הטיפול בנושא זה במשך מספר שנים.
הנושא התעורר שוב בסוף שנות ה-20. באותה תקופה התכוונה הממשלה להקים בחיפה בית משפט מחוזי על מגרש שהיה ברשותה ברחוב חסן שוקרי של היום, אלא שגודלו לא הספיק לצורך מטרה זו. בסמוך לו נמצא מגרש גדול שגבל ברחוב. המגרש היה בבעלותו של ח'אלד אל-עזם, בן למשפחה אמידה מנכבדי דמשק, ששימש בתפקיד שר במספר ממשלות בסוריה, ואף כיהן בה בתפקיד ראש הממשלה. ב-1928 נרכש השטח בידי הממשלה, וב-1931 נחנך בית המשפט המחוזי, שעד 1940 נקרא על שמו הרחוב שעבר לפתחו, "דרך בית המשפט". במקביל לרכישת השטח הנוסף, שנועד לבניית בית המשפט, החל משא ומתן ממושך שנוהל בידי חסן שוכרי, ראש העירייה, במטרה לרכוש מהממשלה את המגרש שגבל בשטח שיועד לבית המשפט והשתרע על פני חמישה דונם. באוגוסט 1932 החליטה מועצת העירייה להקצות סך של 2,500 לא"י לרכישת המגרש וב-1934 הושלמה העסקה, לא מעט בזכות תמיכתם של מושלי המחוז דאז.
אנרגיית נקודת האפס
בתורת הקוונטים, אנרגיית נקודת האפס היא האנרגיה הנמוכה ביותר של מערכת, והיא האנרגיה של מצב היסוד של המערכת. את מושג אנרגיית נקודת האפס הגו אלברט איינשטיין ואוטו שטרן ב-1913, כתיקון לנוסחה של מקס פלאנק עבור האנרגיה של אוסצילטור הרמוני קוונטי. מערכת בטמפרטורה של האפס המוחלט נמצאת במצב היסוד ומכאן השם שנתנו איינשטיין ושטרן לאנרגיה הזו.
מושג מקביל לאנרגיית נקודת האפס הוא אנרגיית הריק - האנרגיה ליחידת נפח שנמצאת בריק. בקוסמולוגיה, אנרגיית הוואקום נחשבת למקור של הקבוע הקוסמולוגי, אולם יש בין שני גדלים אלו הפרש של 120 סדרי גודל - אי התאמה זו זכתה לכינוי "בעיית ההיררכיה של הקבוע הקוסמולוגי".
באופן ניסיוני, אנרגיית נקודת האפס של הריק יכולה להיות האחראית לאפקט קזימיר, אשר ניתן לצפייה ולמדידה בהתקנים ננומטריים הבנויים מחומרים מוליכים. הכוח שאפקט קזימיר יכול להפעיל על התקנים ננומטריים משמעותי, והוא עשוי לגרום להם להתעקם ולהידבק.
מושג אנרגיית נקודת האפס רומז לאפשרות לשלוף אנרגיה ישירות מן הריק, והוא מושך את תשומת לבם של ממציאים ומדענים. נכון להיום, אין אפשרות לשלוף אנרגיה שימושית מן הריק, למרות שמחקרים בכיוון זה נערכים גם כיום.
בתרבות.
במדע בדיוני נעשה שימוש במקורות אנרגיה המבוססים על אנרגיית נקודת אפס. כך למשל בסדרה סטארגייט.
אנרגיית האפס
אנרגיית ואקום
דוקומנטורה
רמאלה
ראמאללה
כרמלהיים
כרמלהיים (בגרמנית: Karmelheim, שמשמעותו "מעון הכרמל") הייתה פרוור של המושבה הגרמנית בחיפה שנבנה על ידי תנועת הטמפלרים על הכרמל בחיפה, במקום בו מצויה כיום שכונת מרכז הכרמל.
היסטוריה.
שאיפתם המקורית של הטמפלרים הייתה להתיישב באופן קבוע על הר הכרמל בקרבת העיר חיפה. אולם הטמפלרים לא הצליחו לקנות אדמות באתר שיועד לשכונה בשל התנגדותם של הנזירים הכרמליטים, שראו עצמם כ"שליטי ההר". פרידריך קלר, ממנהיגי הטמפלרים, אשר הגיע לחיפה כקצב והפך לסגן קונסול פרוסיה בצפון ארץ ישראל, שכנע את הכרמליטים להסכים להקמת הפרוור ולמכור את אדמותיהם לטמפלרים, ואף השיג בשנת 1887 מימון להקמת הפרוור, מתוכם 7,000 מארק מכספיה של האצילה הגרמנית פון באנוורת, שבהמשך בנתה לעצמה בית אחוזה במקום. ביתו של קלר היה בית המגורים הראשון שנבנה באזור, ובנייתו הושלמה בשנת 1890. בהמשך נבנו מבנים נוספים בשכונה, וכן אכסניות ובתי מלון. בשנת 1905, בתקופת העלייה השנייה, החלו גם יהודים להתיישב בכרמלהיים.
מבני ואתרי המושבה.