עם פטירת אביו בשנת ה'תרל"ב (1872), נקרא למלא את מקומו כרבה הראשי של הלברשטאדט. בהלברשטאדט ניהל לצד תפקידיו הרבניים גם את בית הספר המקומי, וסביבו התרכזו בבית המדרש המקומי, צעירים רבים שבחרו לעסוק בתורה. מלבד לתלמידי הישיבה, נהג גם להעיבר שיעורים קבועים גם לכל בני הקהילה, בין השאר בספר חובות הלבבות. מעמדו בקרב רבני האורתודוקסיה הגרמנית היה חשוב ורבים הריצו אליו שאלות בהלכה. הוא תמך ברב עזריאל הילדסהיימר בעת פתיחת בית המדרש לרבנים בברלין ואף נמנה עם חברי הנהלת המוסד. עם זאת, כשהוצע לו לעמוד בראשות המוסד כשחלה הרב הילדסהיימר, דחה את ההצעה.
בשנת ה'תרנ"ז (1896), הוחלט להרחיב את "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה" (Allgemeiner Rabbiner Verband in Deutschland), שעד אז כלל רבנים ליברלים בלבד, כדי שיכלול גם את רבנים מן האורתודוקסיה הגרמנית, וכך יוכל להוות חזית מאוחדת נגד האנטישמיות המתגברת. בין הרבנים האורתודוקסים שהובילו את ההצטרפות לארגון היו הרב אוירבך והרב הילדסהיימר. הרב אוירבך, יחד עם רבי מרדכי הורוויץ מהקהילה הכללית בפפד"מ, מונה כנציג האורתודוקסים בוועד המנהל של הארגון. במקביל, הקימו הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון הכללי גם ארגון נפרד בשם "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner). ארגון זה כלל גם רבנים שסירבו להצטרף בעצמם לארגון הכללי, אך מאידך לא פסלו שיתוף פעולה עם הרבנים שהצטרפו אליו. הרב אוירבך מונה ליו"ר ועד ההלכה של הארגון החדש.
הוא התנגד לציונות החילונית וראה בה פן של תהליכי החילון הכלליים, וכחלק מהנהלת איגוד הרבנים הכללי היה אחד מרבני המחאה. למרות זאת, היה פעיל למען היישוב היהודי בארץ ישראל, נמנה עם גבאי פקוא"ם ויזם פעולות צדקה אחרות עבור עניי ארץ ישראל. בנו משה אף עלה לארץ ישראל בראשית המאה העשרים והיה פעיל בהקמת החינוך הדתי המודרני במושבות בארץ ישראל. בעלייה החמישית עלה ארצה גם בנו צבי בנימין, כמו גם ארבע מבנותיו.
הרב אוירבך נפטר לאחר מחלה בט' בתשרי, ערב יום הכיפורים ה'תרס"ב, 22 בספטמבר 1901. בנו הרב יצחק אוירבך מילא את מקומו כרבה של הלברשטאט. נכדו פיליפ אוארבך היה פוליטיקאי בווארי לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת תשנ"א הוציאו צאצאיו מכתב יד את הספר אבי הנחל הכולל חידושים שלו על מסכתות פסחים, ראש השנה, יומא וסוכה.
אביעזרי זליג אויערבאך
הכתבים הבהאיים
אנטוניו גוטרס
אברהם יצחק קליין
הרב אברהם יצחק קליין (י"ז באלול ה'תרל"ה, 17 בספטמבר 1875 - כ"ח בטבת ה'תשכ"א, 16 בינואר 1961) היה רב הקהילה האורתודוקסית בנירנברג. בסוף ימיו רבה של הקהילה החרדית בחיפה וחבר מועצת גדולי התורה בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בדונפלדוואר הסמוכה לפקש שבהונגריה, לאסתר ושמואל קליין. אביו נפטר זמן קצר לאחר שנהיה בר מצווה, אחותו היחידה מרים גרה בבודפשט ולא נישאה עד פטירתה ב-1937. הוא למד בתלמוד תורה בפרשבורג, ב אצל הרב משה כ"ץ ואחר כך בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, שם התיידד עם בנו עקיבא, ידידות שנמשכה כל חייהם. נישא ליעטל בת הרב , רבה של הסמוכה לפוזנן, ומחבר הספר "גט מסודר". לאחר נישואיהם התגוררו בני הזוג ליד הוריה. הוא ניסה לעסוק במסחר וכשל, ולכן החל במסלול הכשרה לרבנות שכחלק ממנו נסע ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו כדי לרכוש תואר אקדמי. התזה שלו הייתה ספר על היחס בין גוף לנשמה, שהיה הספר היחיד שהוציא לאור בחייו.
משרתו התורנית הראשונה הייתה כרב הסמינר למורים בווירצבורג. זמן קצר לאחר שהחל לשמש במשרה זו (1909), הוכתר כרבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישראל" בנירנברג. חמיו עזב את רבנות העיר קמפן ועבר להתגורר בסמוך אליו. לאחר פטירת הרב שלמה זלמן ברויאר, רבה האורתודוקסי של פרנקפורט, ניסו אישי ציבור שונים ובהם יעקב רוזנהיים להסדיר את מינויו לתפקיד, המהלך כשל והוא נותר בנירנברג עד סמוך למלחמת העולם השנייה. יום לפני ליל הבדולח יצא לריגה שבלטביה לבקר את בנו, בליל הבדולח הגיעו לביתו עם רשימה מוכנת מראש כדי לעוצרו, בדירה המשותפת התגורר הרב שמואל הכהן מונק והוא נעצר. אחד מבני הקהילה שלח אליו לריגה מכתב אזהרה שלא ישוב עוד לנירנברג. הוא שהה עוד עשרה חודשים בריגה, בה למד עם הרב המקומי ר' מנחם מנדל זק, ואחר כך עלה לארץ ישראל כשהוא עובר דרך וילנה וורשה.
כשהגיע לארץ ישראל התגורר בתל אביב וקיבל תמיכה כפליט, משהוצעה לו רבנות קהילת "מקור חיים" בחיפה נענה בחיוב והחל את תפקידו בתחילת חודש כסליו ה'ת"ש. הוא כיהן גם כרבה של קהילת יוצאי גרמניה בחיפה, "אהבת תורה". בלילות שבת, העביר בקהילה זו סדרת הרצאות עיוניות בנושאים שונים, במסגרתה העביר את סדרת המסות שלו על יסודות הנבואה, שקובצו לאחר פטירתו בספרו "נביאי אמת". בשנת 1950 נסע לארצות הברית כדי לטפל בהדפסת הספר "גט מסודר" של חמיו וכדי לבקר את יוצאי קהילתו בנירנברג שהיגרו לארצות הברית, אנשי קהילה זו תרמו לאחר פטירתו את משכן בית הכנסת "בית אברהם יצחק" לזכרו.
הוא נפטר לאחר מחלה בכ"ח בטבת ה'תשכ"א, 16 בינואר 1961, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
משפחתו.
בתו ליזל (לאצא) נישאה לרב יוסף אברהם וולף, בתו אסתר נישאה לרב אברהם מונק (בן הרב עזריאל הכהן מונק, רב קהילת "עדת ישראל" החרדית בברלין), שתיהן התגוררו בבני ברק. בנו הבכור חנוך ומשפחתו שהו בריגה בפרוץ מלחמת העולם השנייה וככל הנראה נספו בשואה.
גואידו ד'ארצו
בוצ'ינו
בוצ'ינו (באיטלקית: Buccino) היא עיירה וקומונה בנפת סלרנו שבאיטליה.
מבחינה מנהלית העיירה משתייכת לנפת סלרנו שבקמפניה. העיירה גובלת בקומונות אולאטה (Auletta), קוליאנו (Colliano), פלומונטה (Palomonte), רומאגנאנו אל מונטה (Romagnano al Monte), סאלביטלה (Salvitelle) וסאן גרגוריו מאגנו (San Gregorio Magno).
בעת העתיקה כונתה העיר וולקיי (Volceii). היא השתייכה מבחינה מנהלית ללוקאניה. בשנת 216 לפנה"ס לאחר קרב קאנאי ערקה העיר לצד חניבעל, אולם הרומאים כבשו אותה בחזרה בשנת 209 לפנה"ס. מספר חורבות רומיות עדיין נמצאות בתחומי הקומונה.
ז'יגמונד סאנה
ז'יגמונד סאנה (בהונגרית: Szana Zsigmond, בגרמנית: Sigmund Szana, ברומנית: "Sigismund Szana", שמו בלידה ז'יגמונד זילברשטיין – Zsigmond Silberstein , 23 ביוני 1870 טימישוארה – 24 במאי 1929 שיקגו) היה
איש עסקים, בנקאי ונדבן יהודי אוסטרו-הונגרי ואחר כך רומני, יליד באנאט.
הוא הקים את "טימישאורה - חברה בנקאית ומסחרית בע"מ" ששיחקה תפקיד חשוב בחיים הכלכליים של חבל באנאט בתחילת המאה ה-20. סאנה כיהן לתקופה כיושב ראש איגוד התעשיינים מבאנאט ואחר כך כיושב ראש שותף של האיחוד הכללי של התעשיינים ברומניה.
קורות חיים.
ז'יגמונד סאנה נולד בטימישוארה, אז באוסטרו-הונגריה, במשפחה היהודית זילברשטיין ששינתה את שמה ל"סאנה". הוא למד באקדמיה למסחר בבודפשט ובמכללה למסחר בברלין.
בשנת 1894 בגיל 24 הוא ביצע את השקעתו הרצינית הראשונה בבית החרושת לגפרורים, למשחות לעגלות ולמוצרים כימיים בטימישוארה, מפעל שהוקם בשנת 1883 בשכונת יוזפין, על ידי איש העסקים קארל שטיינר הבן. מפעל זה הפך למפעל לגפרורים הגדול בכל הונגריה. בשנת 1899 התמנה סאנה למנהל המפעל.
מאוחר יותר, בשנת 1906, הקים סאנה את החברה הבנקאית והמסחרית טימישוארה (Temeswarer Bank und Handels AG) שנודעה כ"בנק טימישוארה" או "בנק סאנה". חברה זו הייתה לתאגיד הבנקאי הגדול בטימישוארה, ואולי בדרום ממלכת הונגריה.
בנק סאנה היה מעורב בפיתוח התעשייה המקומית, כשבשליטתו נמצאו מפעלים כמו
"Industria Lânei" (ILSA) ("תעשיית הצמר") (החל משנת 1913),בית החרושת לשוקולד "קנדיה", המפעלים "לומינה" (האור) ו"דורה בע"מ"(לימים מפעל "אלקטרובאנאט"), מבשלת הבירה (החל משנת 1912), טחנת הקמח "בגה" (בעבר - "הונגריה")
ואחרים, שבהם הועסקו כ-1000 עובדים.
בשנת 1913 האדריכל יוזף קרמר תכנן את הבניין המרכזי של בנק טימישוארה, בניין שנודע כ"בניין סאנה" בככר ספנטול גאורגה (גאורגיוס הקדוש) במרכז טימישוארה.
בשנת 1908 נבחר ז'יגמונד סאנה ליושב ראש איגוד התעשיינים של חבל באנאט. כמו כן התמנה לסגן קונסול ואחר כך לקונסול הכבוד של בריטניה בטימישוארה. בשנים 1914-1913 ניהל סאנה את השלוחה בווינה של הבנק האנגלי-הונגרי, ובשנת 1920 את השלוחה של חברת Gea בבודפשט.
סאנה נודע גם כמצנט, שתמך בספרות ובאמנויות.הוא נמנה עם מייסדי האגודה "ידידי המוזיקה" בטימישוארה. היה אחד מיושבי הראש השותפים של "הבית ההונגרי" בטימישוארה.
סאנה נפטר מאוטם שריר הלב בשיקגו בעת ביקור עסקים.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה. קברו, הבנוי משיש מרושקיצה, עוצב על ידי הפסל פרנץ מגיישי.
כתבים.
סאנה פרסם בצעירותו קובץ נובלות בשפה הגרמנית. כמו כן כתב מאוחר יותר חוברת על בטהובן.
בשפה ההונגרית כתב סאנה כמה חוברות מקצועיות בתחום הכלכלה:
הערות שוליים.
אליסיה ויקנדר
אליסיה אמנדה ויקנדר (בשוודית: Alicia Amanda Vikander; נולדה ב-3 באוקטובר 1988) היא שחקנית קולנוע שוודית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2015 על תפקידה בסרט "הנערה הדנית" .
ביוגרפיה.
ויקנדר נולדה בגטבורג שבשוודיה. הוריה התגרשו כשהייתה בת חודשיים ואמה גידלה אותה כאם יחידנית. מגיל קטן החלה להשתתף בהצגות בבית ספרה ובנעוריה נרשמה ללימודי בלט באקדמיית הבלט המלכותית השוודית בסטוקהולם. קריירת הריקוד שלה לא צלחה בעקבות מספר פציעות שחוותה.
לאחר שבקשתה להירשם לבית ספר לדרמה נדחו פעמיים, היא נרשמה ללימודי משפטים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
קריירה.