ליער השחור חשיבות כלכלית רבה. עצי היער משמשים כחומר גלם; בנוסף מתקיימת ביישובי היער השחור תעשיית זכוכית ותעשייה זעירה של שעונים. מקור ההכנסה העיקרי של תושבי האזור הוא תיירות. מרכז ודרום היער מהווים פארק לאומי בגודל 3,700 קמ"ר, מהפארקים הגדולים בגרמניה. ביער רשת מסועפת של שבילים מסומנים. בנוסף לאתרי הטבע הרבים (מפלי מים, נקודות תצפית, אגמים קטנים) ידוע האזור בכפריו ובעיירותיו הציוריות, כגון טריברג אים שוורצוואלד.
בגבולו המערבי של היער השחור שוכנת העיר פרייבורג, העיר הגדולה באזור, אשר נחשבת כ"שער ליער השחור".
נהרות.
רשימת הנהרות ביער השחור כוללת את הדנובה (מקורות הנהר הם ביער השחור ומהווים מפגש של הנהרות בריגך וברג), ההנץ, הקינציג, המורג, הנגולד, הנקאר, הרנך והויסה. היער השחור הוא חלק מהפער היבשתי בין אגן הניקוז של האוקיינוס האטלנטי (על ידי נהר הריין) לבין אגן הניקוז לים השחור.
הרים.
רשימת ההרים ביער השחור:
אתרים.
יעדי תיירות נפוצים הם הערים פרייבורג, קלב (עיר הולדתו של הרמן הסה), גנגנבאך, שטאופן, שילטך, האסלך, אלטנשטייג, ובאדן באדן. יעדים נוספים הם ההרים פלדברג, בלכן, קנדל ושווינסלנד, האגמים טיטיזה ושלוכזה המפלים טריברג וטודנאו ופארק השעשועים פארק אירופה.
מוזיאון האוויר הפתוח של היער השחור מציג את חיי החוואים באזור במאות ה-16 וה-17, כולל תצוגות של חוות מהתקופה. מוזיאון השעון הגרמני בעיר פוטוונגן, מציג את היסטוריית השעונים ומקצוע השענים.
הדרך הראשית המובילה ליער השחור היא הכביש המהיר אוטובאן 5 (A5), בנוסף ישנן דרכים יפות נוספות כמו שוורצוולדהוכשטרסה המכונה "דרך הפסגות" (60 ק"מ, בין באדן-באדן לפרוידנשטט), שוורצוולד טלרשטרסה (100 ק"מ, רחוב היין של באדן (160 ק"מ, בין באדן-באדן לוויל אם ריין). הדרך האחרונה מתחילה מהדרום ומשלבת יקבים וכפרים קטנים. דרך מפורסמת נוספת היא דרך השעון הגרמני, דרך מעגלית אשר עוקבת אחר היסטוריית השענות של האזור.
באזור היסטוריה רבה של כרייה עוד מתקופת ימי הביניים, מכרות רבים נפתחו מחדש לציבור.
ביער השחור ביקר מספר פעמים אוטו פון ביסמרק במהלך שנותיו כקנצלר של פרוסיה (1862–1890). האתר המועדף עליו היה מפלי טריברג. במקום נמצאת אנדרטה לזכרו.
בתרבות.
אסתר אטינגר בשיר השואה היער השחור.
פיטום ברווזים
נביה ברי
נַבִּיהּ בֵּרִּי (ערבית: نبيه برّي; נולד ב-28 בינואר 1938) הוא יושב ראש הפרלמנט הלבנוני וראש מפלגת אמל השיעית.
רקע.
ברי נולד בסיירה לאון להורים מהגרים מלבנון, אשר כמו שיעים אחרים עקרו למערב אפריקה בחיפוש אחר אפשרויות כלכליות טובות יותר. כילד חזר לעיר משפחתו, תבנין שבדרום לבנון, שם למד בבית הספר היסודי, ומאוחר יותר המשיך את לימודיו במקאצד ובאקול דה לה סאגסה שבביירות. הוא למד משפטים באוניברסיטה הלבנונית, שם הצטיין כפעיל פוליטי והפך ליו"ר אגודת הסטודנטים. בשנת 1963 קיבל את התואר הראשון, ואז המשיך את לימודיו בסורבון שבפריז. בשנות השישים הצטרף לתנועה הלאומית הערבית ("חרכת אלקומיין אלערב").
למרות נטיותיו הפוליטיות, לא היה מקובל ביותר בממסד השיעי המסורתי, ויו"ר הפרלמנט דאז כאמל אל-אסעד סירב לאפשר לו לרוץ ברשימתו לבחירות בשנים 1968 ו-1972.
בתחילת שנות השבעים הוא עבד בביירות כעורך דין מטעם חברת ג'נרל מוטורס. בשנים 1976–1978 הוא התגורר בדטרויט שבארצות הברית, יחד עם אשתו הראשונה (בת דודו).
תנועת אמל.
בשנות השבעים שימש גם כעורך דין עבור תנועת אמל, תנועתו של האימאם מוסא א-צדר. לאחר היעלמותו של האימאם בנסיבות מסתוריות בהיותו בסיור בלוב בשנת 1978, חזר ברי ללבנון כדי להתמודד על מנהיגות התנועה. לאחר כהונתו הקצרה של חוסיין אל-חוסייני כמנהיג התנועה, הפך ברי למזכ"ל תנועת אמל באפריל 1980. החל משנת 1979 אמל מעורבת בלחימה קשה עם פלגי אש"ף והמפלגות הקומוניסטיות על שליטה בשכונות השיעיות בדרום ביירות. מאז אמצע שנות השבעים הייתה תנועת אמל ביחסים קרובים עם משטר אסד בסוריה, וקשרים אלה טופחו על ידי ברי. התנועה קיבלה מסוריה משלוחי נשק והדרכה צבאית.
כניסת ישראל למלחמת לבנון הראשונה ב-1982 פעלה תנועת אמל, יחד עם קבוצות לבנוניות אחרות בהשפעת סוריה, להדיפת הכוח הרב לאומי בראשות ארצות הברית מלבנון, להחלשת המדינה הלבנונית ולביטול הסכם השלום עם ישראל שחתם נשיא לבנון, אמין ג'ומאייל, ב-17 במאי 1983. שאיפתו המתמדת של ברי ליטול חלק בממסד הפוליטי קיבלה דחיפה ב-6 בפברואר 1984 כאשר המיליציה שלו הצליחה להרחיק את צבא לבנון ממערב ביירות. כתוצאה מכך נטש ג'ומאייל את בריתו הממושכת עם אסד והחל לשאת ולתת עם ברי, ועלה את קרנו כמנהיג החזק ביותר בקהילה השיעית. בהמשך אותה שנה, שנת 1984, הצטרף ברי לממשלת האיחוד הלאומי כשר לענייני שיקום הדרום, ומאוחר יותר כשר המשפטים וכשר למשאבי החשמל והמים, תחת ראש הממשלה רשיד כראמי. אז מילא תפקיד מפתח במשא ומתן לשחרורם של בני הערובה מחטיפת טיסה 847 של TWA.
באמצע שנות השמונים נשענה דמשק על ברי כמשקל נגד מול התחזקותם המחודשת של מחנות הפליטים הפלסטיניים בראשות תנועת הפת"ח של יאסר ערפאת. במאי 1985 ניהלה אמל מלחמה עקובה מדם נגד הפליטים הפלסטיניים.
בספטמבר 1985 חתמו נביה ברי ומנהיגים פרו-סוריים של מיליציות אחרות (וליד ג'ונבלאט ואלי חובייקה) על ההסכם התלת-צדדי שהושג בתיווכה של סוריה, ההסכם הלאומי לפתרון המשבר הלבנוני. הסכם זה כלל סעיפים מפורטים בדבר תיאום מלא בין סוריה לבין לבנון בנושאים ערביים, אזוריים ובינלאומיים. עקב לחץ ציבורי עז מצד הנוצרים בלבנון ואף מצד האופוזיצה הסונית, דחה הנשיא ג'ומאייל את ההסכם.
נטיותיו האוטוקרטיות של ברי, וכניעותו לאסד, גרמו לירידה בתמיכה בתנועת אמל בקרב הקהילה השיעית בלבנון. חסן האשם בעל הדמות הכריזמטית, שכיהן כסגנו של ברי, התפטר ב-1986 במחאה על התנהגותו הרודנית. מפקדים צבאיים בולטים כמו מוסטפא דיראני ואחרים אף הם נטשו את המיליציה. מנגד, התחזקה המיליציה השיעית היריבה, חזבאללה, והצליחה לגייס חברים נוספים. תלותו של ברי במשטר הסורי גברה, ומתוך חשש לשלומו בעקבות התנגשויות עם קבוצות אחרות, הוא עזב את לבנון ביולי 1986 ומצא מקלט זמני בדמשק. עם זאת, הוא המשיך לשלוט משם על תנועת אמל. בשנת 1987 הורה ברי לתנועת אמל לתקוף כוחות דרוזיים וכוחות שנשלטו על ידי אש"ף בביירות. מערכה זו התבררה ככישלון, אמל כמעט והובסה, עד שסוריה נחלצה לעזרתם.
חבר הממשלה.
נביה ברי כיהן שוב כחבר הממשלה בשנים 1992-1989. ב-20 בנובמבר 1992 הוא נבחר למשרת יושב-ראש הפרלמנט, בבחירות שהוחרמו על ידי 87% מתושבי לבנון.
משרת יו"ר הפרלמנט היא המשרה הממשלתית הגבוהה ביותר אליה יכול שיעי להגיע על פי האמנה הלאומית. בתפקיד זה מכהן ברי עד היום (2022), למעט מספר הפסקות.
קרב סיבוטה
קרב סיבוטה נערך ב-433 לפנה"ס בין ציי קֶרְקִירָה ואתונה לבין צי קורינתוס ובנות בריתה. סִיבּוֹטָה (Σύβοτα, Sybota) הוא שמה של עיר חוף באֶפּירוֹס שבדרום יוון ושל שלושה איים קטנים הסמוכים אליה, המשקיפים על הקצה הדרומי של האי קרקירה (קוֹרְפוּ של ימינו). היה זה השני בשרשרת הקרבות הימיים בין הקרקירים לקורינתים ונסתיים ללא הכרעה. התערבותה הפעילה של אתונה בקרב הייתה אחד הגורמים המיידיים לפרוץ המלחמה הפלופונסית בינה לבין ספרטה (431-404 לפנה"ס).
רקע היסטורי.
ב-435 לפנה"ס פרצה מלחמה בין קורינתוס לקרקירה, שתי פולייס יווניות משגשגות שהתחרו ביניהן על השליטה במסחר הימי. העילה למלחמה הייתה התערבותה של קורינתוס בריב הסיעות הפנימי באֶפּידַמְנוֹס, פוליס שנוסדה על ידי מתיישבים מקרקירה וקשורה אליה מתוקף היותה העיר המייסדת. ניסיון הקורינתים באותה השנה להשתלט על העיר נכשל, וציים המלחמתי נחל מפלה בקרב ימי שנערך ליד כף לֶאוּקִימֶנֵה בחוף הדרום מזרחי של האי קרקירה.
ההכנות לקרב.
בשנתיים שלאחר הקרב ריכזו הקורינתים את כל מאמציהם בהקמת צי מלחמתי חזק, כדי שיוכלו לפלוש לקרקירה, להשיב לה כגמולה ולחדש את עליונותם הימית. תוקידידס מספר, כי הם אספו אוניות מבעלי בריתם בפלופונסוס ואף גייסו חותרים שכירים משאר חלקי יוון". בסיום ההכנות מנה הצי 150 אוניות, 90 משל הקורינתים והיתר של בעלי בריתם: אֶלִיס (10), מֵגָארָה (12), לֶאוּקָס (10), אַמְפְּרָקִיָה (27) ואַנָקְטוֹרִיוֹן (1).
גודלו העצום של צי הפלישה הקורינתי הטיל מורא על הקרקירים, כי לא היו להם בעלי ברית ביוון להיעזר בהם, ולא השתייכו לליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה או לליגה הפלופונסית בראשות ספרטה. מאחר שאתונה החזיקה בצי הגדול ביותר מבין היוונים, שידלוה הקרקירים להיחלץ לעזרתם. האתונאים נעתרו בסייג אחד, כי יתערבו בלחימה רק אם יפלשו הקורינתים אל אדמת קרקירה. קורינתוס השתייכה לברית הפלופונסית, וחרף המתיחות בינם לבין ספרטה, לא רצו האתונאים להפר את "שלום שלושים השנים" שנחתם עימה ב-446 לפנה"ס. יחד עם זאת, הם צפו כי מלחמה בינם לבין ספרטה תפרוץ במוקדם או במאוחר, ולכן ביקשו לנצל את שעת הכושר ולצרף לצדם את הפוליס בעלת הצי השני בגודלו ביוון. לא נעלם מעיניהם גם היתרון שברכישת בעלת ברית, החולשת על המסחר הימי עם איטליה וסיציליה. על כן שיגרו אל קרקירה שייטת בת 10 טריארות, וציוו מפורשות על מפקדיהן "להימנע ממלחמה באוניות הקורינתים, אלא אם כן ישוטו על קרקירה או על אחת מנחלותיה וינסו לעלות ליבשה."