סרטיה בתחילת שנות החמישים היו קומדיות ודרמות רומנטיות קלות, חלקן על רקע היסטורי, ברובן נדרשה להסיר את בגדיה. היא אף שיחקה בהפקות דוברות אנגלית כ"הרופא בים" של אולפני האחים וורנר משנת 1955 ו"הלנה מטרויה" בשנת 1954 או "מעשה אהבה" (1954) לצדו של קירק דאגלס. סרטיה דוברי הצרפתית דובבו לאנגלית למען קהל דוברי האנגלית.
ואדים לא היה מרוצה מהתקדמות זו של הקריירה של אשתו. הגל החדש בקולנוע הצרפתי, וכוכביו, שחקנים ובמאים כאחד, זכו לתהילה בינלאומית, והוא חש כי ממעיטים בהערכת כישוריה של בארדו. בשנת 1956 צילם ואדים את סרטה השבעה עשר של בארדו, "ואלוהים ברא את האישה", בניסיון להביא למסך את מלוא העוצמה במשחקה. לצדה של בארדו שיחקו ז'אן-לואי טרנטיניאן וקורט יורגנס. הסרט, העוסק בבת-עשרה חסרת מוסר הגרה בעיירה קרתנית ושמרנית, היה להצלחה בינלאומית גדולה, ובארדו הפכה לסמל מין בינלאומי. יחסי הציבור של הסרט רמזו על רומן בין בארדו וטרנטיניאן, אך ייתכן כי המדובר בפעלול תקשורתי גרידא.
ייצוב מעמדה כסמל מין פרובוקטיבי מנע את המעבר הצפוי להוליווד שהייתה אז בעידן שמרני בו דמויות בתוליות כדוריס דיי וסנדרה די שיקפו את המודל הנשי אליו כיוונו מעצבי דעת הקהל. ארוטיקה רכה בנוסח בארדו נתפסה נסבלת כל עוד נשאה את התג של מוצר מיובא, בעל ניחוח "אירופי" או "אמנותי". חוסר שליטתה של בארדו באנגלית ומבטאה המודגש לא התאימו לתסריטאים האמריקנים. הישארותה באירופה הייתה דבר בעתו, בעת ששנות ה-60 ותרבות השחרור המיני החלו להפגין את השפעתן, בעוד שארצות הברית נותרה בשמרנותה למשך זמן מה.
בשנת 1957 התגרשה בארדו מוואדים, ובשנת 1959 נישאה לשחקן ז'אק שארייה. בשנת 1960 נולד בנה היחיד ניקולא ז'אק שארייה. יחסיה עם בנה היו בעייתיים. הנישואים כשלו תחת מתקפות בלתי פוסקות של צלמי פפראצי. בארדו עצמה חיפשה את שבחי הביקורת, בעודה ממשיכה לשחק בתפקידי חתולת המין הצרפתייה. בשנת 1960 שיחקה בארדו בסרטו של אנרי קלוזו "האמת", וזכתה לשבחי הביקורת. סרטו של לואי מאל משנת 1962 "Vie privée" הוא תיאור אוטוביוגרפי למחצה של חייה. הסצנה בה בארדו שבה לדירתה, ומוטרדת במעלית על ידי המנקה, אישה בגיל העמידה, הקוראת לה "זונה", מבוססת על אירוע אמיתי, ויש בה הרהור מרתק על חיי כוכב הקולנוע באמצע המאה ה-20.
לאחר מכן פרשה בארדו לחיי בדידות בדרום צרפת. כיום ידוע כי בתקופה זו ניסתה להתאבד. עם המהפכה המינית של שנות ה-60 החל אורח חייה לקבל לגיטימציה, והלחץ הציבורי שהופעל עליה הוקל. במהלך שנות השישים הופיעה בהפקות זוהרות ומלאות כוכבים כמו הסרט "ויוה מריה!" (1965) עם ז'אן מורו. בשנת 1965 הופיעה בהוליווד בתפקיד עצמה בהפקה בשם "בריז'יט היקרה" לצדו של ג'יימס סטיוארט.
ברבים מתפקידיה נדרשה להופיע בעירום, מלא או חלקי. לבארדו היה חלק ניכר באופנת הביקיני, בו הופיעה בסרט "מנינה" בשנת 1952, ובהופעותיה בפסטיבל קאן ובתמונות פרסומת. מעת לעת הופיעה שזופה בביקיני ללא חלק עליון. על אף שהדבר היה מקובל במידת מה בצרפת, בארצות הברית הופעה ללא חלק עליון של הביקיני נחשבה לסקנדל. יש הרואים בהופעותיה אלו של בארדו כאחד הגורמים שהפכו את אתרי הנופש בריביירה הצרפתית לאתרים בעלי משיכה עולמית, במיוחד עיירת הנופש סן טרופה.
לצד מרילין מונרו וג'קלין קנדי, הייתה בארדו אובייקט לציוריו של אנדי וורהול. בשנת 1970 שימשה כמודל הרשמי לפסלה של "מריאן", הסמל הצרפתי הלאומי, שיצר הפסל אלאן גורדון.
חייה הפרטיים בתקופה זו היו סוערים, והיא החליפה בעלים ומאהבים. בין השנים 1966 ל-1969 הייתה נשואה למיליונר הגרמני גינטר זאקס, בשנת 1992 נישאה לפעיל הימין הצרפתי ברנאר ד'אורמאל. נטען כי בין מאהביה הרבים היו גם וורן בייטי, ז'אן-פול בלמונדו, מרלון ברנדו, שון קונרי, מיק ג'אגר, לואי מאל, סרז' גינסבורג, סשה דיסטל ואף ג'ימי הנדריקס, עמו נפגשה במקרה בשדה התעופה בפריז.
פרישתה.
בשנת 1974, בסמוך ליום הולדתה הארבעים, הודיעה בארדו על פרישתה מן המשחק. זאת לאחר שהופיעה ביותר מחמישים סרטים, והקליטה מספר אלבומי מוזיקה, הידוע מהם הוקלט בשיתוף פעולה עם "הילד הרע" של המוזיקה הפופולרית הצרפתית, סרז' גינסבורג. בארדו בחרה להשתמש בתהילתה על מנת לקדם זכויות בעלי חיים. בפעילות זו עסקה החל משנת 1965, עת יצאה במסע למען שיטות הומאניות יותר לשימוש בבתי מטבחיים.
יש שהאשימו אותה כי היא שונאת אדם, ומעדיפה את חברת בעלי החיים על זו של בני האדם. בשנת 1986 ייסדה את מכון בריז'יט בארדו להגנת בעלי החיים ורווחתם. היא התרימה 3 מיליון פרנק להקמת המכון, בכך שהעמידה את תכשיטיה למכירה פומבית. כיום היא אחת מהפעילות הבולטות בעולם בנושא זכויות בעלי החיים. פעילות נמרצת היא מקדישה למניעת אכילת בשר סוס. ביחד עם הסופרת מרגריט יורסנאר, יצאה למסע פרסום נגד הריגת גורי כלבי הים.
בארדו ידועה גם כתומכת של החזית הלאומית הימנית-לאומנית ושל ראשיה, ז'אן מארי לה פן, עמו קשור בעלה מבחינה פוליטית, ובתו מארין לה פן. בשנת 2003 פרסמה ספר בשם "זעקה בדממה", שכלל התבטאויות נגד מוסלמים והומוסקסואלים. במאי 2003 הכריזה תנועת MRAP ("תנועה נגד גזענות ולמען אחווה בין העמים"), כי תתבע את בארדו בשל הדעות שפורסמו בספרה.
במכתב למגזין צרפתי המיועד להומוסקסואלים, כתבה בארדו להגנתה "פרט לבעלי (שייתכן שאף הוא יחצה את הקו יום אחד) אני מוקפת לחלוטין בהומואים. במשך שנים הם תמכו בי, היו ידידיי, בניי המאומצים, אנשי סודי".
בשנת 2004 הורשעה בארדו בבית משפט צרפתי ב"הסתה לשנאה גזעית" ונקנסה ב-5,000 אירו. הייתה זו הפעם הרביעית בה נדונה לקנס בשל עבירות מסוג זה. בית המשפט ציין פסקאות מתוך ספרה בהן דנה ב"אסלאמיזציה של צרפת" ו"ההסתננות המסוכנת והחתרנית של האסלאם". בספר התייחסה להומוסקסואלים כ"אטרקציות משונות ביריד", וכתבה נגד השתתפות נשים בממשלה. היא תומכת בימין הקיצוני בצרפת ובפוליטקאית הצרפתייה מארין לה פן.
ב-2018, הוציאה את הספר "דמעות של מאבק", העוסק בחייה, ובמאבקה למען רווחת והצלת החיות.
בארדו סובלת מדלקת ניוונית במפרק הירך, ומכיוון שהיא מסרבת לעבור ניתוח, היא נאלצת להיעזר בהליכון.
דיוניסיוס הקדוש
דיוניסיוס (Dionysius), או בצרפתית דֵנִי (Denis), קדוש נוצרי בן המאה השלישית, הקדוש הפטרון של צרפת. היה הבישוף הראשון של פריז. דמותו של הקדוש בימי הביניים הייתה למעשה מיזוג של שלושה אישים חשובים עבור הנצרות: הראשון הוא דיוניסיוס האריאופגיט שהוטבל על ידי פאולוס באתונה במאה הראשונה לספירה ונזכר במעשי השליחים, השני הוא המרטיר הצרפתי שהגיע לנצר את גאליה ב, והשלישי הוא פסאודו דיוניסיוס, תאולוג מן המאה החמישית שבין כתביו נמנית "ההיררכיה השמימית".
לאורך ימי הביניים עבר סיפור קורותיו של דני הקדוש גלגולים רבים. הגרסה המפורטת ביותר שקיימת היום נמצאת בכתב היד "חיי דני הקדוש". על פי גרסה זו, חי דני באטיקה שביוון, וחזה בליקוי החמה שהתרחש כאשר מת ישו על הצלב. אז קיבל חיזיון ובו הוראה להקים מזבח לאל יחיד, שזהותו לא הייתה ידועה לו. זמן קצר לאחר מכן, כאשר הגיע פאולוס לאתונה, קיבל דני את הנצרות על עצמו והפך לבישוף הראשון של אתונה (מע"ש פרק 17). משהשלים את עבודתו במיגור עבודת האלילים, הכתיר תחתיו בישוף חדש ויצא לרומא. אולם, עד שהגיע, הוצאו להורג פטרוס ופאולוס על ידי הקיסר נירון, ולכן פגש את יורשם, קלמנט, שהפקיד בידי דני את המשימה לניצור גאליה. יחד עם חבורת מלווים, שכללה את הדיאקון אֵלֵאוּטֶריוּס והכומר רוסטיקוס הקדושים, יצא דני לארל שבצרפת, שם חולל את הנס הראשון שלו. הוא הקים שם כנסייה ומינה את רגולוס בישוף תחתיו, והיה חופשי להמשיך לפריז כשבעקבותיו תומכים רבים. כאשר הגיע לפריז, הטביל מיד את אחד ממכובדיה, אדם בשם ליסביוס, הקים כנסייה ושלח שליחים לרחבי גאליה על מנת שימירו פגאנים נוספים. ככל הנראה, נשלח דני בידי האפיפיור פביאנוס כדי לשקם את הקהילה הנוצרית בלוטטיה (פריז של היום), שהצטמצמה מאוד בעת הרדיפות של דקיוס. הוא בנה בה כנסייה, באי על נהר הסן (כיום אִיל דֶה לָה סִיטֶה), והמיר לנצרות תושבים רבים.
הדרשות שנשא הביאו להמרתם של עוד ועוד פריזאים וגרמו לזעזוע עמוק אצל הכוהן הגדול של פריז, שעתר לקיסר דומיטיאנוס לעזרה. הקיסר שכר מיד חיל מיוחד שבראשו המפקד סיסיניוס. כאשר היו החיילים בדרכם, חזה דני בסופו, והטיל על שניים מתומכיו – סנקטינוס ואנטונינוס – את המשימה להעביר לאפיפיור את הדיווח המלא של האירועים. עם הגעתו של סיסיניוס לפריז, ציווה לעצור את דני ואת מלוויו אלאוטריוס ורוסטיקוס וניסה לגרום להם לזנוח את אמונתם. דני הואשם בכישוף, שגרם להמרתו של ליסביוס, אשר הובא גם הוא בפני סיסיניוס, אולם כאשר סירב לנטוש את אמונתו, ערף סיסיניוס את ראשו. דני ומלוויו עברו סדרה של עינויים: שלוש הלקאות, כבשן אש, כליאה עם חיות טרף ואף צליבה, את כל אלו עברו בזכות אמונתם החזקה. בסופם נזרקו לכלא, שם, בלילה שבין שבת לראשון, הופיע בפניהם ישו וערך את טקס המיסה האחרון שלהם. בבוקר הובאו האסירים בפני המפקד, שהציב בפניהם את הבחירה בין חרטה למוות וכשראה שאיש מהם אינו זז מעמדתו, ערף את ראשיהם.