בואלו נולד בפריז כבן החמישה עשר לאב שהיה פקיד בפרלמנט (המועצה המשפטית) של פריז. אמו נפטרה בהיותו בן שנתיים, ונראה כי סבל מהזנחה בילדותו. נועד לכמורה ולמד תאולוגיה בסורבון, אך העדיף את לימוד המשפטים וב-1656 הוסמך כפרקליט. הוא מאס במקצועו זה והתאונן על גנבת הדעת המתבצעת במעטה של עשיית צדק. ב-1657 נפטר אביו ובואלו קיבל בירושה סכום שאיפשר לו להקדיש את זמנו לשירה. ב-1660 הופיעה הסאטירה הראשונה שלו, שהייתה חיקוי של המשורר הרומי יובנליס. על סאטירה זו נוספו סאטירות אחרות, ומספרן הושלם ל-12 ב-1666. בסאטירות אלה תקף בואלו משוררים של תקופתו, ובהם ז'אן שאפלן, והציע לבסס את החריזה על סדר ושיטה, ולעשות שימוש יעיל יותר בשפה הצרפתית. בין היתר, תקף את ספורי הגבורה והאהבה של מדלן דה סקודרי ושל מאדאם דה לה פאייט. בואלו היה בן דורם של המשורר ז'אן דה לה פונטן ושל המחזאים רסין ומולייר ולפי המסורת נהג להיפגש אתם כדי לשוחח על נושאים ספרותיים. בואלו ניחן להפליא בחוש ביקורת. היה לו טעם טוב שאיפשר לו להבחין מיד בערכן של יצירות ספרותיות, ואומץ לב לומר את כל אשר חשב והרגיש. שארל אוגוסטן סנט-בב אמר כי ללא השפעתו של בואלו, מולייר היה כותב יותר מחזות כמו "מסייה דה פורסוניאק" ופחות מחזות כמו "שונא הבריות", ז'אן דה לה פונטן היה כותב יותר מעשיות ופחות משלים, ורסין יותר יצירות כמו "אלכסנדר הגדול" ופחות יצירות כמו "בריטאניקוס".
החל מ-1669 הופיעו ה"אגרות" של בואלו, שבהן הלך בדרכו של המשורר הרומי הורטיוס, וכתב בסגנון מהודר ומלוטש. "אגרות" אלה עוררו את התפעלותו של המלך לואי הארבעה עשר שהעניק לבואלו קצבה שנתית. ב-1674 הופיע ספרו "אמנות השירה" שהיה חיקוי ליצירה בשם דומה (על אמנות הפיוט) שנכתבה על ידי הורטיוס הרומי. בספר זה הניח בואלו את יסודות האמנות הקלאסית בשירה הצרפתית כדלקמן:
לספרו זה של בואלו נודעה השפעה גם על השירה האנגלית.
ב- 1669 הופיע גם "עמוד הקריאה" - שירת גבורה שנכתבה בסגנון היתולי. ב-1677 בואלו ורסין נתמנו לכותבי ההיסטוריה של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1684 בואלו התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית בהמלצתו של המלך. ב-1687 פרש מתפקידיו וקנה בית בכפר. ב-1705 מכר את הבית, חזר לפריז והתגורר עם כומר הווידוי שלו במנזר של הקתדרלה נוטרדאם, ושם נפטר ב-1711.
תרגום עברי ראשון ל"אמנות השירה" של בואלו (קטעים נבחרים) מופיע בגיליון 5 של כתב העת "הו!" (עברית: דורי מנור).
עיצוב וילונות
עמוס 4
עמוס 4 הוא לוויין תקשורת ישראלי שפותח על ידי התעשייה האווירית לישראל עבור חברת חלל תקשורת, הרביעי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
הלוויין שוגר מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-31 באוגוסט 2013, בשעה 23:05 לפי שעון ישראל, ואמור לשהות בחגורה הגיאוסטציונרית מעל אזור דרום-מזרח אסיה, ובכך לספק לחברה אפשרות להתפתח לכיוון השווקים המתעוררים באזור זה. בנוסף יתרונו המתוכנן הוא גידול בטווח, כך שתתאפשר באמצעותו תקשורת ישירה מיפן למזרח התיכון.
חתימה על הסכם לבניית הלוויין.
בתאריך 8 ביולי 2007, פורסם כי חלל-תקשורת, המספקת שירותי תקשורת לוויינים באמצעות לווייני עמוס, חתמה על הסכם לבניית הלוויין עמוס 4 עם התעשייה אווירית לישראל ועם ממשלת ישראל.
במסגרת ההסכם נקבע כי התע"א תייצר את הלוויין עמוס 4 בעלות כוללת של כ-365 מיליון דולר. חלל תקשורת תשלם 100 מיליון דולר, כאשר התשלום הראשון יעשה בינואר 2010 והוא יעמוד על 22.5 מיליון דולר, והתשלום האחרון בהיקף של 6.25 מיליון דולר ישולם עם קבלת הלוויין. יתרת 265 מיליון דולר תשולם על ידי ממשלת ישראל אשר רכשה מראש שירותי תקשורת בלוויין למשך כל שנות השירות שלו.
מיקום בחלל ותחומי תדרים.
מיקום עמוס 4 בחלל יהיה בנקודה 65E. זהו מיקום שונה מהמיקום בו נמצאים כיום עמוס 1 ועמוס 2 (4w), ואליו שוגר גם עמוס 3. עמוס 4 שוגר בשנת 2013 ומשך חייו אמור להיות 12 שנים. חלל תקשורת תשתמש בשמונה משיבים רחבי סרט בני 108 מגהרץ כל אחד בתחום Ku, ובארבעה משיבי high power בני 216 מגהרץ כל אחד בתחום הגבוה Ka, באלומה אחת ניידת בתחום Ku ובאלומה ניידת אחת בתחום Ka/Ku, כאשר יתרת קיבולת הלוויין עמוס 4 תועמד לרשות ממשלת ישראל.
מבנה הלוויין ומאפייניו.
הלוויין מבוסס על פלטפורמה חדשנית המתוכנת באופן מודולרי ומאפשרת הגדלת המטע"ד ל-45 משיבים, למשקלים הנעים בטווח שבין 2.5 עד 5.5 טון, ולהספק בתחום של 3 עד 12 קילו-וואט. האוויוניקה בלוויין מתקדמת ביותר ומאפשרת יכולת הצבעה מדויקת ודינמית של האנטנות לנקודות נבחרות על כדור הארץ. בלוויין תכן ייחודי לטובת אנטנת Multi Beam Array המספק ייצוב של אלומות-העיפרון לקבלת כיסוי רציף ויציב של אזור השירות. פלטפורמת עמוס 4 הייתה אמורה לשמש גם את הלוויין עמוס 6, אשר שיגורו נכשל.
ימאי
רעידות אדמה בארץ ישראל
שארית הפליטה
שארית הפליטה הם היהודים ששרדו את השואה, המשטר והכיבוש של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. כך נקראים במחקר ההיסטורי ניצולי השואה בשנים הראשונות לאחר סיום המלחמה, שטרם מצאו מקום התיישבות קבע ונדדו באירופה או שוכנו במחנות העקורים.
החל משנת 1945, לאחר רצח שישה מיליוני יהודים בשואה, נמצאו מאות אלפי פליטים יהודים ניצולי השואה, שהצליחו לשרוד את החקיקה האנטישמית של הנאצים, מחנות ההשמדה והגטאות. חלקם הסתתרו במקומות מסתור ובבתי משפחות זרות, או ניצלו על ידי חסידי אומות העולם. בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים (שכונו "מחנות העקורים") וניסו לדאוג לצרכיהם, אך שאלת גורלם לאחר חשיפת היקף השמדת העם היהודי בשואה הפכה לאחד הנושאים שעלו למרכז דעת הקהל בעולם, ושולבה בדיון על גורלה המדיני של ארץ ישראל שהתנהל באותו זמן.
בסופו של דבר, בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל, 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית, והאחרים היגרו לקנדה ולמדינות שונות במרכז ובמערב אירופה וכן לדרום אפריקה ולשאר מדינות העולם.
השהות באירופה.
חלק מהניצולים, בעיקר מהולנד, בלגיה, צרפת והונגריה חזרו לארצותיהם. אחרים, בעיקר ממזרח אירופה, לא רצו לחזור ואלה שחזרו - לא תמיד התקבלו בברכה (בחלק מהמקרים, כמו בפולין, התבצעו אף פוגרומים ביהודים, הידוע ביניהם היה פוגרום קיילצה). ארגון "הבריחה" עזר להם לעבור ממזרח אירופה למערבה ומשם - לארץ ישראל. תחילה העבירו פליטים למחנות העקורים ולאחר תחילת האיבה בין ברית המועצות והמערב החלו אנשי התנועה להבריח פליטים ממזרח אירופה לשטחים בשליטת המערב.
ניצולי השואה היו חסרי כל, ללא רכוש או תעודות, ללא בית, כשבריאותם רופפת. היקף ההשמדה הגדול הביא לכך שאצל רובם המוחלט נרצחו לפחות חלק מבני משפחתם. רוב השורדים איבדו קשר עם בני משפחתם במהלך המלחמה וההישרדות ולא היה להם כל מידע מי חי והיכן הוא. הם החלו לחפש את יקיריהם במקומות בהם רוכזו היהודים או את ילדיהם שנתנו למסתור ולרוב לא מצאום. במקרים רבים, במיוחד במזרח אירופה, הם נתקלו באנטישמיות שהקשתה על הליך החזרה לחיים והחזרה לארצותיהם. רבים בחרו להגר ממולדתם בשל כך. רבים היו הפליטים היהודים שנדדו ברחבי אירופה כדי למצוא מקום להתחיל בו חיים חדשים.
ועדים מקומיים של הקהילות היהודיות ניסו לעזור בלינה ועזרה לפליטים ובחיפוש ילדים יהודים, אך משאביהם היו מצומצמים מאוד. מספר ארגונים כגון הג'וינט ו"ועד ההצלה" של הסוכנות היהודית טיפלו באיתור יתומים או ילדים שנמסרו למשפחות נוצריות, במשלוח עזרה כספית וחומרית ליהודים ובהברחת פליטים יהודים לגבול בטוח.
פדיון ילדים.
בעייתי במיוחד היה גורלם של הילדים היהודים לאחר המלחמה. חלקם הוסתרו בבתי זרים והיה צורך לקחתם לפעמים תוך התנגדות המשפחה (מטעמים של קשר נפשי או דרישה כספית מהפודים) וחלקם שוטטו ברחובות לאחר שהצליחו לשרוד, להסתתר או שנזרקו מהמשפחה שהסתירה אותם.
תנועות הנוער הציוניות, בעיקר דרור והשומר הצעיר, החלו להקים בפולין יותר משבעה עשר קיבוצי הכשרה לנוער בני שש עשרה עד עשרים ואחת, על-פי דגם קיבוצי ההכשרה מלפני המלחמה. הוועד היהודי המרכזי הקים בשנת 1945 רשת של בתי ילדים ברחבי פולין אך רק מקצת הילדים הניצולים נקלטו בהם. גם זרם הפליטים שהחל להגיע לפולין מברית המועצות, הביא עמו אלפי ילדים. אלה שבאו עם הורה, שוכנעו פעמים רבות להישלח לקיבוצי הילדים, על מנת להגיע לארץ ישראל באמצעות הבריחה. אולם הייתה בעיה עם היתומים מברית המועצות שנמסרו בשעתו לבתי יתומים מעורבים (רוסיים או פולניים) ועתה חזרו לפולין, וכן עם היתומים מפולין ומזרח אירופה שנשארו אצל משפחות נוצריות ובמנזרים, וחלקם גם לא ידעו על מוצאם היהודי. למען מתן פתרון ליתומים שלא גדלו כיהודים הוקם ב-1945 ארגון יהודי-ציוני שנקרא "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים", שמטרתו לפדות ילדים אלה בכסף מידיים נכריות, לייסד למענם כפרי ילדים ולהעניק להם חינוך חלוצי (כולל לימוד עברית וחיי שיתוף). את הארגון יזם השליח הארצישראלי אריה שרון, בתמיכה חלקית של המפלגות הציוניות, הג'וינט, הסוכנות היהודית ותנועות הנוער.
בשנת 1946 נפדו כשישים אחוז מסך כל הילדים שביקשה הקואורדינציה לפדות. הוקמו על ידי הוועד היהודי מעל לחמישים פנימיות ובהן נקלטו כ-3,800 ילדים, רובם היו יתומים שנאספו לאחר ששרדו בכפרים, במשפחות נוצריות וביערות. בשנת 1947 ההצלחה התמעטה עקב מחסור במימון. בשנת 1949 נסגרה הקואורדינציה.