ההתיישבות של הפליטים הילידים ממלחמות האירוקוי במערב וצפון הימות הגדולות יחד עם ירידת כוחם של המתווכים מבני האוטווה יצרו שווקים גדולים חדשים עבור הסוחרים הצרפתים. מלחמות האירוקוי שפרצו שוב בשנות השמונים של המאה ה-17 עוררו מחדש את הסחר בפרוות כאשר בני בריתם של הצרפתים רכשו כלי נשק. השווקים החדשים המרוחקים והתחרות העזה מצד האנגלים החניקה סחר ישיר בין צפון מערב למונטריאול. המערכת הישנה של מתווכים ילידים ו"מבריחי היערות" המגיעים לירידי סחר במונטריאול או המוכרים באופן בלתי חוקי לשווקים של האנגלים התחלפה ברשת מסחר עתירת עובדים שהלכה והסתעפה. צרפתים קנדים שפעלו ברישיון המכונים וויאז'ר (voyageurs), פעלו מטעם הסוחרים במונטריאול והשתמשו בנתיבי המים על מנת להגיע לפינות הרחוקות ביותר של צפון המערב בסירות קאנו עמוסות בסחורות. מיזמים מסוכנים אלו דרשו השקעה התחלתית גדולה, והרווחים ממנה הגיעו אחרי זמן רב. הרווחים הראשונים ממכירת הפרוות באירופה הגיעו ארבע שנים או יותר מההשקעה הראשונית. עובדות כלכליות אלו ריכזו את הסחר בפרוות בידיהם של מספר מצומצם של סוחרים ממונטריאול שלהם היה ההון הנדרש. מגמה זו התרחבה במאה ה-18 והגיעה לשיאה עם הקמת חברות סחר הפרוות הגדולות של המאה ה-19.
התגובה של הילידים לתחרות בין הצרפתים לאנגלים – ניצול יתר והתמעטות הבונים.
השפעת התחרות בין האנגלים לצרפתים על אוכלוסיות הבונים הייתה הרסנית. מצבם של הבונים השתנה דרמטית כשהם הפכו ממקור למזון ולבוש עבור הילידים לסחורה חיונית בסחר החליפין עם האירופאים. הצרפתים חיפשו כל הזמן פרוות זולות יותר וניסו להיפטר מהמתווכים הילידים, מה שהוביל אותם לחקור את פנים הארץ כל הדרך עד אגם ויניפג והמישורים הגדולים. אף שיש היסטוריונים החולקים על הטענות שהתחרות הייתה הסיבה הראשית לניצול היתר של אוכלוסיות הבונים, השתמשו אחרים בניתוחים אמפיריים על מנת להדגיש את השינוי בתמריצים הכלכליים של הילידים ואת תפקידם של האירופאים בכך. בספרו "סחר הפרוות בקנדה" (The Fur Trade in Canada) טען הרולד איניס שאוכלוסיות הבונים קטנו בצורה דרסטית עוד בטרם החלה היריבות במאה ה-18, ושמספר הולך וגדל של בונים ניצודו באזורים המרוחקים במערב בטרם החלה תחרות משמעותית בין האנגלים לצרפתים. עם זאת, יש הסכמה נרחבת בנושא בספרות האתנוהיסטורית שהילידים הם שכילו את המשאב. קלווין מרטין (Calvin Martin) סובר שחל שינוי בערכים של הילידים ונוצר נתק ביחסים בין האדם לחיה שגרם להם להאיץ בצורה דרסטית את ניצול העתודות.
מבנה חברות הפרוות האנגלית והצרפתית היה שונות מאוד. לחברת מפרץ הדסון האנגלית היה טכנית מונופול על הסחר בפרוות בונים באגן הניקוז של מפרץ הדסון בעוד של-Compagnie d'Occident ("חברת המערב") הצרפתית היה מונופול על הסחר בפרוות בונים דרומית משם. האנגלים ארגנו את הסחר שלהם בצורה היררכית קשיחה, בעוד שהצרפתים חילקו רישיונות לחכור את השימוש בתחנות שהקימו. משמעות שיטה זו הייתה שהצרפתים תמרצו את הרחבת המסחר, ואכן סוחרים צרפתים הסתננו למרבית אזור הימות הגדולות. הצרפתים הקימו תחנות על חופי אגם ויניפג, אגם הערבות (Lac des Praires) ואגם ניפיגון שהציגו איום רציני על משלוח הפרוות לתחנת יורק (York Factory), המטה של חברת מפרץ הדסון. החדירה ההולכת ומתרחבת בסמוך לנמלים האנגלים העמידה בפני הילידים את האפשרות למכור את סחורתם ביותר ממקום אחד.
התחרות בין האנגלים לצרפתים הלכה וגברה בתחילת המאה ה-18, אבל עדיין מרבית הפרוות ניצודו בידי הילידים שפעלו כמתווכים. התגובה לתחרות הגוברת הובילה לציד פרוע של בונים מעבר ליכולתם להתרבות. מידע משלוש תחנות המסחר של חברת מפרץ הדסון הראה מגמה זאת.
הסימולציה של אוכלוסיות הבונים סביב תחנות המסחר נעשה תוך התחשבות בכמות הבונים שפרוותם הגיעה לכל תחנת מסחר, עדות ביולוגית על הדינמיקה של אוכלוסיות בונים והערכות בנות זמננו של צפיפות מספר הבונים. אף שהדעה שהתחרות הגוברת בין האנגלים לצרפתים הובילה לניצול יתר של אוכלוסיות הבונים על ידי הילידים שנויה במחלוקת, מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי הילידים שיחקו תפקיד ראשי בהקטנה הדרסטית של מספר הבונים בטבע. עם זאת, טרם נערך דיון ביקורתי על גורמים אחרים כדוגמת הדינמיקה של אוכלוסיות הבונים, מספר הבונים שניצודו, אופי זכויות הרכוש, מחירים, תפקידם של האנגלים והצרפתים בנושא.
ההשפעה העיקרית של התחרות הצרפתית הגוברת הייתה שהאנגלים העלו את המחירים שהיו מוכנים לשלם לילידים תמורת פרוות. התוצאה הייתה תמריץ נוסף לילידים להגביר את הציד. מחירים גבוהים מובילים לפער בין הביקוש להיצע ולנקודת שווי משקל גבוהה יותר במונחי היצע. מידע מתחנות המסחר הראה שההיצע של פרוות בונים מהילידים היה תלוי מחיר ועקב כך הסוחרים הגיבו בכמות גדולה יותר של פרוות ככל שהמחיר עלה. כמות הפרוות גדלה גם משום שלאף שבט לא היה מונופול מוחלט בסמוך לכל תחנת מסחר ומרביתם התחרו זה בזה על מנת להשיג את התועלת המרבית מנוכחותם של האנגלים והצרפתים.
בנוסף לכך, הטרגדיה של נחלת הכלל הייתה בולטת במקרה זה. גישה חופשית למשאבים הובילה לחוסר תמריץ לשמור על אוכלוסיות הבונים, ושחקנים המנסים לשמר מפסידים בהשוואה לאחרים כשהמטרה היא להשיג את הרווח המקסימלי. משום כך נראה כאילו השבטים של האומות הראשונים הראו חוסר עניין בקיימות של המסחר בפרוות. הבעיה של ניצול היתר הוחמרה בשל המאמצים של הצרפתים לסלק את המתווכים כדוגמת בני ההורון שהתמרמרו יותר ויותר בשל השפעתם. כל הגורמים הללו תרמו לתבנית מסחר בפרוות שאינה בת קיימא שדלדלה את אוכלוסיות הבונים במהירות רבה.
מחקר אמפירי שנעשה על ידי אן קרלוס ופרנק לואיס הראה שמלבד ההתאמה לרמה הנמוכה של אוכלוסייה יציבה, ירידות נוספות נגרמו בשל ניצול-יתר בשתיים מתוך שלוש תחנות מסחר אנגליות (אולבני ויורק). המידע מתחנת המסחר השלישית מעניין מאוד בכך שהתחנה, שלא עמדה באיום של תחרות מצד הצרפתים הייתה לכן מוגנת מסוג ניצול היתר של אוכלוסיות בונים כפי שהתרחש בתחנות האחרות. בפורט צ'רצ'יל (Fort Churchill) הייתה התאמה בין גודל אוכלוסיות בונים לרמה המקסימלית שהייתה בת קיימא. המידע מצ'רצ'יל מחזק את הטענה שניצול היתר של אוכלוסיות בונים נגרם מהתחרות בין האנגלים לצרפתים.
סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
לקראת סוף המאה ה-18 היו ארבע תחנות סחר הפרוות העיקריות של הבריטים פורט ניאגרה במדינת ניו יורק של ימינו, פורט דטרויט ופורט מיצ'ילימקינק (Fort Michilimackinac) במישיגן שח ימינו וגרנד פורטג' (Grand Portage) במינסוטה, כולם שכנו באזור הימות הגדולות. המהפכה האמריקאית וקביעת הגבולות הלאומיים בעטיה אלצו את הבריטים להעתיק את מרכזי המסחר שלהם צפונה ארצות הברית שזה עתה קמה החלה ניסיונות להפיק תועלת מהסחר בפרוות, תחילה בהצלחה מסוימת. עם זאת, בהגיע שנות ה-30 של המאה ה-19 חלה הידרדרות תלולה בסחר בפרוות. הפרוות חדלו להיות המיזם הרווחי כפי שהיו בעבר.
בימינו.
ציד חיות פרווה וסחר בפרווה באמריקה הצפונית הוא חלק מתעשיית הפרוות העולמית המגלגלת 15 מיליארד דולרים בשנה, שבה פרוות של חיות בר מהוות רק 15% מסך כל הפרוות הנמכרות.
המשבר הכלכלי שהחל בשנת 2008 פגע קשה בתעשיית הפרוות ובציידים בשל ירידת מחירים דרסטית הודות לירידה במכירות של מעילי פרווה וכובעי פרווה. ירידה זו במחירי הפרוות משקפת מגמות של משברים כלכליים קודמים.
ב-2013 הוקמה קבוצת התקשורת של תעשיית הפרוות באמריקה הצפונית (North American Fur Industry Communications בראשי תיבות NAFIC) כתוכנית חינוך ציבורית משותפת עבור תעשיית הפרוות בקנדה ובארצות הברית. הארגון מפיץ מידע באינטרנט בשם "האמת על פרוות" (“Truth About Fur”).
חשבים HPS מידע עסקי
נוטונגולאטויים
נוטונגולאטויים (שם מדעי: Notoungulata) היא סדרת יונקים קדומה דמוית פרסתנים, מקבוצת המרידיונגולטיים, אשר חיו בתקופות פלאוקן-הולוקן בין 57 מיליון שנה ל-11,000 שנה, בדרום אמריקה.
בני סדרה זו היו מהגדולים שבמיני היונקים הדרום אמריקאים שלפני ההחלפה האמריקאית הגדולה. חלקם הגיעו למשקל עצום - הגדול מכולם היה המיקסוטוקסודון, דמוי ההיפופוטם שהגיע למשקל 3,800 ק"ג. ולעומתם מינים אחרים היו קטנים ודמויי ארנבות כמו Pachyrukhos או דמו לעצלני קרקע כמו ההומלודותריום. לאחר ההחלפה האמריקאית רוב בני הקבוצה נכחדו (חוץ מהטוקסודון), כתוצאה מתחרות ומטורפים חדשים ורק סוג אחד הצליח לעבור צפונה לצפון אמריקה - המיקסוטוקסודון.
הם כנראה היו אוכלי צמחים, דמויי קרנפים במינים הגדולים ודמויי ארנבות בקטנים שחיו בערבות הקדומות של דרום אמריקה.
ההחלפה האמריקאית הגדולה
Notoungulata
תומר קאפון
תומר קאפון (נולד ב-15 ביולי 1985) הוא שחקן ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2016.
נעוריו.
קאפון גדל בחולון ובראשון לציון, בן שני להורים אנשי עסקים. בגיל 12 הוריו נקלעו למצוקה כלכלית, דבר שהוביל להידרדרות בלימודים. קאפון הרבה להיעדר מלימודים כדי לעבוד ולסייע להורים.
ב-2004 התגייס לצה"ל והיה לוחם ומפקד כיתה בחטיבת הצנחנים בגדוד 202 (צפע), כשבמהלך שירותו לקחו חלק במלחמת לבנון השנייה.
קריירה.
בגיל 26 פנה ללמוד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין אך הפסיק את הלימודים לאחר שנה. באותו זמן התגורר בשכונת התקווה בתל אביב.
הופעתו הראשונה בסדרת טלוויזיה הייתה בשנת 2012, בעונה הראשונה של סדרת הנוער "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים למנויי HOT, שם שיחק בתפקיד משנה את בנימין.