בילדותה, אביה של טאהרה דאג שהשכלתה תינתן על ידי מורה מלומד בדת. במהלך לימודיה רכשה טאהרה ידע רב בלשונות הערבית והפרסית, וכן בקראן ובפרשנותו ובלימודים אסלאמיים נוספים, על אף שתחומים אלו היו סגורים בפני נשים במאה ה-19 באיראן. לימודיה המתקדמים בתחום האסלאם הקנו לה מעמד גבוה כמלומדת אסלאמית, והיא השיגה מיומנות כה גבוהה בכתבים עד אשר אביה אמר לה שאילו הייתה בנו ולא בתו – הוא היה ממנה אותה כיורשת שלו.
טאהרה נישאה לבן-דודה מולא מחמד, בנו של מולא תקי, בגיל צעיר. נולדו להם שלושה ילדים: בת ושני בנים.
השתייכות לאסכולת השיח'יה.
על אף ההתנגדות הנחרצת של אביה ודודה לאסכולת השיח'יה, היו לטאהרה מספר קרובי משפחה שיח'יים. על פי המסורת הבאבית והבהאית, מצאה טאהרה בצעירותה ספרים של שיח' אחמד אחסאא'י וסייד כאזם רשתי בספרייתו של קרוב משפחתה. הספרים סיפקו עבורה מענה לשאלות רבות שהעסיקו אותה כל חייה. היא ביקשה לשאולם אך סורבה בתוקף שכן אביה של טאהרה היה ידוע בהתנגדותו הנחרצת לתורת אחסאא'י. על אף התנגדות זו, אחרי זמן מה הסכים בעל הספרים להשאילם. כשגילה זו אביה התווכח עמה אך טאהרה עמדה על שלה, כפי שהמשיכה לעשות בבגרותה בעת ויכוחים תאולוגיים חריפים מול אביה. במטרה להבין לעומקן סוגיות נוספות, החלה טאהרה בהתכתבות סודית עם רשתי בנושאים תאולוגיים. בהתכתבויותיהם כינה אותה רשתי בשם "קרת-אלעין" שמשמעותו בבת העין.
הפערים הדתיים הגדולים בינה ובין בעלה והצמא לידע וללימוד הובילו לעזיבתה את הבית ונסיעתה לכרבלא. טאהרה רצתה במשך שנים רבות להגיע לכרבלא כדי להיפגש עם רשתי. לכן החליטה לנסוע בשנת 1843 עם אחותה לעיר במסגרת עלייה לרגל, ייתכן כמסווה אורתודוקסי ומקובל לפגישה עם רשתי. עם הגעתה לכרבלא שבעיראק, היא התערתה בקרב אסכולת השיח'יה ובעיקר בקרב תלמידיו הקרובים של סיד כאט'ם רשתי. ביניהם היה מולא חסין בושרואי, שלימים יהיה חסידו הראשון של הבאב. לצערה הגדול, היא הגיעה עשרה ימים אחרי מותו של סיד רשתי ולא זכתה לפגשו. עם בואה התוודעה למסר שנתן רשתי לתלמידיו לפני מותו כי עליהם לצאת ולחפש אחר "המיועד". טאהרה נשארה בכרבלא למשך שלוש שנים, ושהתה בביתו של רשתי תחת טיפולה הצמוד של אלמנתו. סופר עליה שהעבירה שיעורים לתלמידיו של רשתי מאחורי וילון, כדי שלא להפר את כללי הצניעות.
פעילותה כחסידה של הבאב.
ראשית תמיכתה בבאב וההצטרפות לאותיות הח"י.
על פי המסורת, בלילה אחד בהיותה בכרבלא חלמה טאהרה חלום ובו התגלה עלם צעיר מרחף ואומר תפילות. טאהרה האזינה ושיננה את התפילות ועם הקיצה בבוקר העלתה אותן במהרה על הכתב. לאחר שפרסם הבאב, עלי מחמד שיראזי, את ספרו הראשון "קיום אל-אסמאא" גילתה טאהרה בין דבריו את אותו המשפט מן החלום. כך ידעה טאהרה שהוא הנבחר ומאז הקדישה עצמה לתורתו. על פי סיפור נוסף, נתנה טאהרה מכתב בידו של חוסין בושרואי, שלימים יהיה בין אותיות הח"י וישמש כיד ימינו של הבאב, כאשר האחרון יצא למסע חיפושים אחר "המויעד". מטרתה של טאהרה הייתה שבושרואי ימסור את המכתב לאיש האלוהים לכשיפגשהו. חוסין פגש את הבאב ונתן לו את מכתבה של טאהרה. הבאב בתמורה כלל באופן מידי את טאהרה בין שמונה עשר אותיות הח"י ונתן לה את שמה "טאהרה" שמשמעותה בפרסית הוא "הטהורה". כך, הפכה טאהרה לאישה הראשונה באמונה הבאבית. בנוסף, היא הייתה היחידה מבין שמונה-עשר חסידי הבאב הקרובים שלא נפגשה עמו מעולם. טאהרה תרגמה את הספר "קיום אל-אסמאא" לפרסית וכתבה הערות ופרשנויות עבורו. היא כתבה ספרים נוספים בפרסית ואף חיברה שירים שעסקו בבאב ובחוויה הדתית האדוקה והחילו תפילות בניסוחה האישי.
טאהרה תחת רדיפות.
בזמן שהיה הבאב כלוא בבית המאסר, ראשית בשיראז ולבסוף ב-1847 במאכו שבמחוז אזרבייג'ן, הקימה טאהרה מרכז באבי חשוב בכרבלא שבעיראק. אך במהרה נאלצה טאהרה לעזוב לבגדאד בשל תרעומת קשה כנגדה מצד אנשי העולמא שהופנתה לממשל העות'מאני ששלט באזור באותה התקופה. בבגדאד שהתה טאהרה בביתו של המופתי הראשי, שיח' מחמוד אלוסי, אשר התרשם מידיעותיה ומחכמתה. שם המשיכה טאהרה בהוראתה את תורתו של הבאב. הוראתה משכה רבים אשר הגיעו ופקדו את הרצאותיה. הקהל הרב כלל בין היתר את תלמידיה הקודמים אשר הגיעו מכרבלא לבגדאד כדי להקשיב לדבריה. במרץ 1847 היא גורשה על ידי הממשל העות'מאני מעיראק, ונאלצה לשוב לאיראן. ראשית שהתה עם חסידיה בכרמאנשאה, אך בשל ניסיונות פגיעה בהם נאלצו לברוח מן המחוז ועברו למחוז המדאן. בקרב המאמינים הבאבים היו שסלדו מכך שבתור אישה טאהרה דורשת ומלמדת בציבור ופנו אל הבאב בתרעומת על כך. בתגובה, לא רק שאישר הבאב את פועלה של טאהרה אלא גם שנתן לה הכינוי "ג'נאב טאהרה" (טאהרה המכובדת), שאישש את מעמדה הגבוה של טאהרה באמונה הבאבית.
כשנודע לאביה של טאהרה על מיקומה, הוא שלח את בנו וקרובי משפחה נוספים כדי להחזירה לבית אביה שבקזוין. טאהרה הסכימה לחזור לקזוין, אך דרשה את ליווי חסידיה ותלמידיה. עם שובה, גירש אותה בעלה ונטל את חזקתו על שלושת ילדיהם. היא מצידה, ראתה בבעלה ככופר, סירבה בין כה וכה לחיות לצידו ושהתה בבית אחיה. טאהרה המשיכה בפעילות תועמלנית אינטנסיבית למען הבאב, גם בכתב וגם בעל-פה, ואף הייתה עמו בקשר בהתכתבות. משפחתה, ובעיקר אביה, דודה ובעלה, לא הסכימו לקבל את מעמדו של שיראזי כבאב ולכן התנגדו לפעולותיה ולתורה שהקנתה טאהרה.
שהותה של טאהרה בקזוין הגבירה את המתח שהיה בין כה וכה קיים כנגד הבאבים המקומיים. דודה של טאהרה (שהיה גם אבי בעלה) חאג'י מולא טאקי בראע'אני היה מעורב בפעילות אלימה ואגרסיבית נגד הבאב ותורתו הדתית. בשנת 1847 נרצח דודה של טאהרה במסגד, ומקורבים רבים לו הפנו אצבע מאשימה כלפי טאהרה והמאמינים הבאבים האחרים. גם מושל המחוז חשד בטאהרה ובחסידיה במעורבות ברצח ולכן הוביל אותם בכוח לביתו, שם תיחקר אותם. טאהרה נאלצה לשהות בבית אביה מנועה ממגע עם העולם החיצון לאורך זמן הרדיפות אחר המאמינים הבאביים, בין היתר במטרה להגן על חיה ממחפשי הנקמה על רצח. בעזרתם של חסידי הבאב, נמלטה טאהרה מקזוין וברחה לטהראן, המקום בו שהה בהאא אללה. בתקופת שהותה בטהראן התארחה טאהרה בביתו של בהאא אללה שם גם נשאה דרשות ולמדה מאמינים רבים.
המפנה בתנועה – הכינוס בבדשת (1848) והפיצול.
ראו ערך מורחב בשפה האנגלית -
טאהרה הייתה הקיצונית ביותר מקרב אותיות הח"י בשאיפותיה להכריז על עידן חדש שהחל עם בואו של הבאב. טאהרה דחקה בתומכי הבאב להכריז באופן פומבי על התנתקות מדת האסלאם ולשם כך הובילה לצד בהאא אללה את כינוס של מנהיגי התנועה במטרה להגיע להחלטות ברורות בנושא. בשנת 1848 נאספו מרבית אותיות הח"י ומנהיגים באביים נוספים, שמונים ואחת במספר, בכפר בדשת שבח'ראסאן. מטרות המפגש היו לדון באופן הסיוע לשחרורו של הבאב שהיה כלוא באותם הימים, בכיוונים העתידיים שעל התנועה לקחת לאור הרדיפות הרבות ובשינויים הנדרשים בדת הישנה לאור תורתו החדשה של הבאב. המאמינים התחלקו לשני מחנות מנוגדים: המחנה הרדיקלי בראשות טאהרה אשר דגל בהיפרדות מוחלטת מדת האסלאם ובצעדי הגנה מיליטנטיים; והמחנה השמרני בראשות קודוס, חבר באותיות הח"י ששימש כיד ימינו של הבאב, אשר בתחילה קרא להתמקדות בחדשנות בתוך גבולות האסלאם ובהתנהגות זהירה מול הכוחות הדתיים והחילוניים.
בסופו של דבר, שוכנע גם קודוס שיש להכריז על הופעתה של דת חדשה – שהבאב הוא נביאה ושתורתו מבטלת את תורת האסלאם. בטרם קבלת ההחלטה הסופית בנדון, ביצעה טאהרה מעשה סמלי משמעותי ומהפכני שהטה באופן סופי את הכף: היא קרעה את הכיסוי שעל פניה ובכך הכריזה שהתגלות חדשה התגשמה בעולם ולכן חוקי השריעה אינם רלוונטיים עוד בעידנו של הבאב. בכך גם סימלה את השינוי החל בעידן החדש במעמדה של האישה. מעשה סמלי זה גרם לזעזוע רב בקרב המאמינים הבאבים, ומסופר על כאוס שנפוץ בקרב הגברים הנוכחים ואף על ניסיון התאבדות של אחד מן המאמינים ששיסע את צווארו. ישנן מסורות הגורסות שכאשר נודע לבאב על מעשה זה של טאהרה הוא כתב למאמיניו לציית לכל הוראותיה. בעקבות מעשה זה, הפכה טאהרה לגיבורה בקרב הדת הבאבית והובילה לכך שחירות האישה הפכה לאבן יסוד בתורן השוויון הבהאית. בעקבות אירועי הכנס בבדשת ירדה טאהרה למחתרת.
כליאתה והוצאתה להורג.
בשנות החמישים של המאה ה-19, התקיימה הסתה כנגד הבאבים שציירה את המאמינים כאלימים וכופרים והובילה להתקפות כנגדם וכן לרדיפתם מצד השלטון. במסגרת רדיפות אלו הוצאו להורג מרבית מחברי אותיות הח"י. טאהרה הצליחה להישאר בחיים גם בתקופה שרבים אחרים מצאו את מותם, אך גם היא, על אף שירדה למחתרת, נתגלתה לבסוף ונאסרה בינואר 1850. מאסרה היה בתואנה שלקחה חלק בהתנקשות בדודה. היא נלקחה לטהראן ונכלאה בבית ראש העיר. בזמן כליאתה, אשתו של ראש העיר נתקשרה לטאהרה ונשים מרחבי העיר באו לשמוע את נאומיה.