השלב האיטרטיבי, בו חוזרים ומעדכנים את ערכי הפרמטרים בנוסחאות הבאות עד השגת מספר הספרות הרצוי:
בתום השלב האיטרטיבי מחושב הקירוב ל-π בעזרת הפרמטרים formula_13 לעיל, על ידי הנוסחה:
formula_14
ארבע ההצבות הראשונות בנוסחה נותנות:
...3.14
...3.1415926
...3.141592653589793238
...3.1415926535897932384626433832795028841971
מסדה (הוצאה לאור)
עמותת אדי
אׇדִי - עמותה לקידום השתלות בישראל ע"ש אהוד בן דרור (ע"ר), היא עמותה ישראלית לעידוד תרומת איברים בישראל. העמותה היא חלק מהמרכז הלאומי להשתלות איברים של משרד הבריאות הישראלי, ומנהלת מאגר מידע ממוחשב של תושבי מדינת ישראל שהצהירו שהם מוכנים לתרום איברים אחרי מותם. נכון למרץ 2021, רשומים במאגר העמותה קצת פחות מ-10.72% מכלל האוכלוסייה הבוגרת בישראל (כ-996,520) איש.
נתון כזה נחשב לכישלון יחסי עקב העובדה שמדובר באחוז נמוך משמעותית מהממוצע במדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (בספרד, למשל, חתומים כ-70% מהאוכלוסייה).
יסוד העמותה.
העמותה נוסדה ב-30 באוקטובר 1978 על ידי שמואל ודבורה בן דרור, לזכרו של בנם, אהוד (אׇדִי) בן דרור. בן דרור נפטר זמן קצר לאחר השתלת כליה, עקב סיבוכים שנבעו מכך שהמתין זמן רב לתרומה.
במהלך תקופת הטיפולים שעבר אהוד בן דרור, בה המתין למציאת תורם מתאים עבורו, שוחח רבות עם הוריו וחבריו ודיבר על הצורך להעלות את המודעות לחשיבות תרומת האיברים, מתוך זה הועלה הרעיון על ידי אדי להחתים אנשים על כרטיס המעיד על רצונם לתרום את אבריהם לאחר מותם.
חבריו והוריו של אדי ראו ברעיון שהעלה על תרומת איברים את צוואתו, באוקטובר 1978 הוקמה אגודת אדי אשר יצרה מהפך בכל נושא תרומת האיברים והעלתה במודעות הציבור את חשיבותו של תרומת האיברים בארץ והחלה בהחתמת הציבור על כרטיס התורם אדי.
כרטיס תורם.
כרטיס אדי הוא כרטיס אשר מי שחותם עליו מביע את רצונו לתרום חלק מאיבריו (או רקמותיו) לאחר מותו, לשם השתלת איברים ורקמות אם צריך, בחולים. התרומה מותנית בהסכמת המשפחה, גם אם נחתם כרטיס "אדי".
כל תושב ישראל מעל גיל 17 רשאי לחתום על הכרטיס. החתימה אינה תלויה במצב בריאותי, אלא רק התרומה עצמה תלויה בכך.
"אדי" דואגת להנצחת זכר התורמים על ידי פעילויות שונות, בהן נטיעת עצים ב"יער אדי", תמיכה באתר הנצחה באינטרנט, ויום הוקרה למשפחות תורמי האיברים בבית הנשיא.
החל מ-2011, מחזיקי כרטיס "אדי" מקבלים קדימות מסוימת בתור לקבלת איבר להשתלה, בהתאם להנחיות ועדת ההיגוי למרכז להשתלות לפי חוק השתלת איברים (חוק השתלת איברים, התשס"ח-2008).
בעבר התקיים כרטיס-תורם נוסף המיועד בעיקר לציבור הדתי - כרטיס תורם בלבבי של "עמותת בלבבי" על-שם בלהה הירשברג, אך החתומים עליו אינם נהנים מקדימות בתור להשתלות. אחרי הקמת עמותה זו שינתה עמותת אדי את נהליה ההלכתיים, כדי שיעמדו בסטנדרט קביעת המוות שהיה נהוג על ידי "בלבבי", וכיום כרטיס "בלבבי" אינו מתקיים עוד ועמותת "בלבבי" מחתימה דרך אתר האינטרנט שלה על כרטיס אדי. על פי אתר העמותה, ישנו קונצנזוס הלכתי רחב המתיר תרומת איברים לאחר המוות ואף רואה בה צו מוסרי עליון.
נוהל התרמה.
כאשר אדם מגיע לטיפול בבית החולים, הצוות המטפל אינו יודע האם הוא חתום על כרטיס אדי. כמו כן, על פי חוק מוות מוחי-נשימתי, אסור שהרופאים שאמורים לקבוע מוות מוחי יעסקו בהשתלות איברים. הגישה למאגר הנתונים של התורמים נתונה רק לאחות מתאמת ההשתלות של בית החולים (הנמצאת בכל מרכז רפואי המורשה לבצע השתלות איברים), וגם לה יש גישה לנתונים הללו רק לאחר שנקבע מותו של אותו אדם. זאת, על מנת שלא יינתן יחס שונה לאדם מסוים רק כי הוא הסכים לתרום איברים.
קביעת מוות מוחי נעשית רק על ידי שני רופאים ותיקים לפחות, כל אחד מהם מומחה בתחום אחר, שאינם חברי סגל במחלקה בה מאושפז החולה, ואינם עוסקים בהשתלות איברים. כמו כן, לפחות אחד מהם חייב להיות בדרגת מנהל מחלקה ומעלה. קביעת המוות המוחי מתבצעת על פי נוהל הכולל בדיקות ובדיקות עזר רבות. בכל מקרה לא קובעים מוות מוחי אם קיים ספק כלשהו שהמצב אינו כזה.
לפי הנוהל, רק לאחר שנקבע מוות מוחי האחות פונה למשפחה בבקשה לתרום את איבריו של הנפטר. גם אם נושא החולה המועמד לתרומת איברים כרטיס אדי, עדיין שמורה למשפחה זכות וטו שתמנע את קיום בקשתו לתרום את איבריו.
בימי הקורונה.
ב-18 באוקטובר 2021 פרסם יו"ר ועדת השתלות הלב והריאות במרכז הלאומי להשתלות, פרופסור יעקב ג'יי לביא בעמוד הפייסבוק שלו כי, "בימים אלה נבחנת בארץ ובעולם הצעתי להנהגת מדיניות חדשה של הקצאת תרומות ריאה להשתלה ולפיה, מועמדים להשתלת ריאות שחסונו כנגד הקורונה אך לקו בכל זאת במחלה וריאותיהם ניזוקו באופן בלתי הפיך, יקבלו עדיפות על פני חולים דומים שלקו במחלה ולא חוסנו נגדה מסיבות לא רפואיות". באותה עת פורסמה בכאן 11 כתבה הסוקרת אפשרות זו כדילמה הנתונה להכרעת המרכז הלאומי להשתלות.
סביב דברים אלו התקיים שיח ער ברשתות החברתיות ובמספר כלי תקשורת, והובעו תמיכה או הסתייגות מהשתלת איברים על פי סטטוס חיסוני. בימים העוקבים נשלחו פניות רבות של בעלי כרטיס אדי שביקשו למשוך ידם מההסכמה לתרום איברים לאחר מותם, מתוך חוסר רצון לשתף פעולה עם סינון שכזה. ב-20 באוקטובר, פרסם המרכז הבהרה בשם פרופסור רפי ביאר, יו"ר וועדת ההיגוי של המרכז: "אין כלל החלטה לתת עדיפות להשתלות למחוסנים על פני לא מחוסנים, סוגיה זו לא עלתה כלל לדיון".
הבהרה נוספת עלתה אף היא בעמוד הפייסבוק של המרכז ביום למחרת מצד דוקטור תמר אשכנזי, מנהלת המרכז הלאומי להשתלות: "לכל הפונים, שואלים, מתעניינים, ואפילו מתוסכלים או כועסים, אני מבקשת להצהיר באופן חד משמעי כי רישום החולים להשתלה בישראל נעשה במשרד שלנו בלבד, ועל פי קריטריונים רפואיים". עוד הוסיפה כי, "נושא החיסון לא היה מעולם ואיננו כיום קריטריון ברישום להשתלה. לא קיימת עדיפות למחסונים!!". הפוסט שקודם בתשלום ברשת החברתית נפתח בהצהרתה כי, "(אני) מרגישה צורך לעשות צעד שלא עשיתי מעולם", והוא הצטרף למאמר שפרסמה אשכנזי במעריב אונליין ובאתר וואלה! ב-21 באוקטובר.
משה הדר (פומי)
משה הדר (פומי) (שמו המקורי: משה פומרנץ; אוגוסט 1926 – 28 בנובמבר 2015) היה טייס, סופר, עיתונאי, עורך, תסריטאי ופרסומאי ישראלי, אחד מוותיקי חיל האוויר הישראלי וממעצבי תדמיתו.
ביוגרפיה.
נולד לברכה לבית זיבנברג ולאהרון פומרנץ וגדל בתל אביב. אביו היה חלוץ יליד פולין, שעלה לארץ ישראל בשנת 1921 ועבד כמנהל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות ולאחר מכן ב"סולל בונה". כשהיה בן ארבע נפטר אביו בגיל 29, משחפת. מילדותו זכה בכינוי "פומי". גדל בשכונת הפועלים א' (בשדרות קק"ל) ולמד בבית החינוך לילדי עובדים. מילדותו היה איטר, אולם הוכרח בבית הספר לכתוב ביד ימין.
בספטמבר 1944 התגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים. בשנת 1945 סיים הכשרה מקצועית בתחום המסחר.
בשנת 1947 הצטרף להמועצה הכללית לתעופה העברית.
במאי 1948 התגייס לחיל האוויר.
בספטמבר 1950 נישא לבלה (מודי) לבית לוין.
עבד כעורך בטאון חיל האוויר משנת 1948, אולם זכה במינוי רשמי ב-1950. שימש בתפקיד זה במשך 28 שנה. היה אחראי על מכלול הפרסום וההסברה של החיל.
בשנת 1955 עברת פומרנץ את שם משפחתו ל"הדר" (פומרנץ בלועזית הוא תפוז), כיוון שבתחילת 1955, התבקש כקצין לייצג את חיל האוויר בפסטיבל סרטי תעופה בצרפת.
בנובמבר 1958 השתחרר משירות הקבע בדרגת רב-סרן והמשיך בתפקידו כעורך כאזרח עובד צה"ל. הוא החליט על צעד זה כי רצה לשמור על חופש פעולה יצירתי ללא ההגבלות של קצין צבא.
בשנת 1960 טבע את הסיסמה "הטובים לטיס". הסיסמה האליטיסטית עוררה מחלוקות רבות, אחת המפורסמות שבהן הייתה בין נתן אלתרמן, שתמך בה, לבין פרופ' נתן רוטנשטרייך, שהתנגד לה. בכל זאת, גרמה הסיסמה לרבים להצטרף לחיל האוויר.
השתתף בקורס התסריטאים הראשון בקיץ 1964 שהעביר קארל פורמן במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מכל מפעלי ההסברה הרבים שניהל, אהב במיוחד את הפקות הסרטים וכתיבת התסריטים לכל סרטי ההסברה לחיל:
בחייו האזרחיים כתב תסריטים לסרטי עלילה ועשרות סרטי פרסומת. טבע עשרות סיסמאות פרסום, כתב טורים סאטיריים לעיתונות הישראלית ועמד מאחורי מספר מערכות בחירות לכנסת.
ב-1976 זכה בפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי פרסומת בניו-יורק, על סרט פרסומת לאמקור.
בתחילת שנות ה-80 החליט עם רעייתו לעבור להתגורר בארצות הברית.
הלך לעולמו בגיל 89 בלוס אנג'לס. הותיר אחריו את רעייתו, בלה, בן ובת.
החשמלית הנוסטלגית
החשמלית הנוסטלגית (טורקית Nostalji tramvayı) היא חשמלית הפועלת לאורך שדרות איסטיקלל (İstiklal Caddesi) ברובע טקסים (Taksim) שבחלקה האירופי של איסטנבול שבטורקיה, ובקדקוי (Kadıköy) בחלק האסייתי של העיר.
היסטוריה.
ב-3 בספטמבר 1869 החלו הקרוניות הראשונות לנוע ברחובותיה של איסטנבול. במהלך חלקה השני של המאה ה-19 התפשט השימוש בקרוניות שהיו רתומות לסוסים ברחבי העיר כולה - הן בצידה האירופי והן בזה האסייתי. במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 הלאים משרד הביטחון של האימפריה העות'מאנית את הסוסים לטובת המאמץ המלחמתי, והעיר נותרה ללא שירותי קרוניות משך למעלה משנה. ב-1939 הולאמו הקרוניות והועברו לרשותה של העירייה. הן המשיכו לפעול בחלקה האירופי של העיר עד 1961 וב-1966 הופסקה פעולתן גם בצידו האסייתי של הבוספורוס.
שובן של החשמליות.