בראש החותם מצויה "עין ההשגחה" בתוך משולש, וסביבו קרני אור, הלקוח מסמל ארצות הברית.
מתחת לעין מוצג פסקס, קבוצת ענפים מאוגדים יחד וגרזן קרב, סמל שלטוני שמקורו ברומא העתיקה. הענפים מסמלים את החוזק של הקבוצה שאין ביחיד והגרזן מסמל סמכות ומנהיגות. הפסקס עטוף בסרט בצבעי כחול, אדום ולבן, צבעי הדגל, ועליו המילים "Union and Constitution" - איחוד וחוקה.
מתחתיו ישנו שלט אצולה עליו מצוירים שלושה הרים על רקע אדום המסמלים את הרי הרוקי שנמצאים בתחומה של קולורדו. פסגות ההרים מכוסות שלג ומעליהן עננים. בחלקו התחתון של המגן מצוירים כלי העבודה של הכורה - מקוש ופטיש על רקע מוזהב.
מתחת למגן מופיע המוטו בלטינית: "Nil Sine Numine" - "אין דבר מבלי האל" והשנה 1876 - שנת הצטרפות המדינה לארצות הברית.
ימים של אהבה
ימים של אהבה הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים ב-2005. הסרט בוים והופק על ידי מנחם גולן ובו כיכבו מאיה בוסקילה, ניר לוי ומורן אטיאס. הסרט מבוסס על הסרט "כוכב נולד".
עלילה.
מרגלית דהאן (מאיה בוסקילה) היא בחורה פשוטה מאשדוד, מלצרית במסעדה של אביה יוסף (יוסף שילוח) עם חלום להצליח בתחום השירה. הכול משתנה בערב אחרי ההופעה של הזמר המצליח דודו בן דוד (ניר לוי) בעיר המגורים של מרגלית, דוד מגיע לפאב בו מרגלית נוהגת לשיר. דודו מגלה אצל מרגלית פוטנציאל אדיר ומבטיח לה להפוך אותה לכוכבת גדולה. הבוקר שבא אחרי היה הפעם שונה, במקום ללכת לעבודה מרגלית נוסעת עם דודו להופעתו בבית שאן, הוא מעלה אותה לבמה לשיר - והקהל אוהב אותה. במהרה הם מתאהבים ומתחתנים בקפריסין, אבל אביה של מרגלית רוצה לעשות לה חתונה יהודית בסגנון מרוקאי אצלו במסעדה. הקריירה המוזיקלית של מרגלית עולה בניגוד לקריירה של דודו, השוקעת עמו כתוצאה משימוש בסמים ובאלכוהול. בעקבות הסמים והאלכוהול נקלעים יחסי הזוג הטרי למשבר. בסוף העלילה לאחר שדודו בגד במרגלית, והיא חוזרת לבית אביה, דודו עולה על אופנוע כשהוא בהשפעת סמים, הוא מאבד את השליטה עושה תאונה קטלנית ונקטף כשאשתו נושאת את בנם בבטנה.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, אך זכה להצלחה כספית מסוימת. בתוכנית ארץ נהדרת הוצג בשנת 2005 מערכון הלועג לסרט ולבמאי, מנחם גולן, שהוצג כרודף בצע המחפש רק הצלחה כלכלית וחוסך בכל דרך אפשרית, כולל שימוש בקטעים מסרטים אחרים שצילם וצילום סצנות בחוף בתוך חדר מדרגות.
את (כלי)
אֵת הוא כלי עבודה ידני המשמש בחקלאות, בבניין ובעבודות אחרות. תפקידו של האת לעזור בחפירה באדמה ובהעברת אדמה או כל חומר אחר מהקרקע.
סוגי אתים.
ישנם שני סוגי אתים:
הכנסייה האורתודוקסית המזרחית
ג'ימס בונד
שרפת גווייה
שרפת גווייה היא הליך, לרוב טקסי, שבו גופה של אדם נשרפת זמן קצר לאחר מותו, בין אם במשרפה (בלטינית: קרֶמָטוריום) שהיא כבשן מיוחד שמגיע לטמפרטורות מתאימות, ובין אם במדורה שהובערה במיוחד לצורך זה. טקס שרפת הגופה מקובל כמנהג לוויות בתרבויות רבות בעולם.
בסיום הטקס נותר מן הגופה אפר הנשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים. בין השאר מקובל פיזור האפר בים או במקומות בעלי משמעות לנפטר. במקומות מסוימים נחקקו חוקים האוסרים על פיזור האפר במקומות ציבוריים, כך למשל במדינת ניו יורק.
השרפה.
מקום שרפת הגופה נקרא משרפה או אוֹפְרָה, והוא עשוי להכלל בכנסייה או בית לוויות, שירות המוצע על ידי בית הקברות, או להיות מתקן עצמאי.
טקס ההלוויה או האשכבה אינו חייב להיערך במשרפה עצמה. דבר זה מאפשר להנהלת המשרפה לתכנן את תזמון השרפות על מנת להניב ניצול יותר טוב של תנור (למשל, על ידי שמירת גופה בקירור למחרת).
התנור - מבנה המשרפה/כבשן.
במשרפה מצוי תנור או כבשן אחד או יותר, ומתקנים לטיפול באפר. כדי לאפשר שרפה יעילה, הכבשן צריך להגיע לטמפרטורה שבין 870 ל-980 מעלות, ולהיות בנוי כך שהלהבות ירוכזו באזור הגו, היכן שרוב מסת הגוף מצויה.
הכבשן עשוי להשתמש במקורות דלק שונים, כגון גז טבעי או פרופן. בכבשנים של משרפות מודרניות ישנה מערכת בקרה הכוללת חיישנים פנימיים, המספקים נתונים על מצב הדליקה. על פי נתונים אלה, יכול המפעיל לבצע שינויים כדי לאפשר שרפה יותר יעילה וכן למזער את הזיהום הסביבתי.
בדרך כלל הכבשן אינו מיועד לשרפת מספר גופות בו-זמנית, ושרפה כזו היא עבירה במדינות רבות.
קירות תא השרפה מצופים בלבנים מיוחדות שנועדו לשמר את חומו של הכבשן. לבנים אלו דורשות החלפה אחת לחמש שנים לערך, בגין ההתרחבות וההתכווצות המתמדת, הנוצרת מעלייה וירידה של החום.
בכבשנים מודרניים ישנו מנגנון בטיחות ממוחשב, המונע את פתיחת הדלת בזמן שהאש דלוקה.
ארון הקבורה מוכנס לכבשן במהירות האפשרית, וזאת כדי למנוע אובדן חום. למטרה זו, בחלק מהכבשנים, הארון מורכב על גבי מסילה עם גלגלים, או על ידי מסילה הניתנת להרמה בזווית, על מנת שהארון יחליק לתוך הכבשן.
מפעילי המשרפות מאפשרים לעיתים לקרובי משפחתו של הנפטר לצפות בהכנסת הארון לכבשן, ולפעמים הצפייה נעשית מסיבות דתיות (למשל אצל הינדים).
מכל הגופה.
השלב הראשון בשרפת הגופה הוא הכנסתה לתוך מכל מתאים. מכל זה עשוי בדרך-כלל מקרטון גלי, או מעץ פשוט. רוב יצרני ארונות הקבורה בעולם מציעים דגמים מיוחדים לשרפה. ישנה גם אופציה של מכל עשוי קרטון ומצופה בעץ, כך שמבחוץ הוא נראה כארון קבורה רגיל, לאחר ההלוויה, מכל הקרטון מועבר לשרפה, וארון העץ ניתן לשימוש מחדש. כמו כן, משרפות לעיתים מציעות ארון מתים להשכרה, ובו נחה הגופה במהלך טקס ההלוויה.
שרפה ואיסוף האפר.
מכל הגופה מוכנס לתוך תא השרפה שבכבשן. לאחר כשעתיים של שרפה בטמפרטורה גבוהה והתקררות הכבשן נאסף האפר. מוכנס למכל, נשמר בו, לעיתים בתוך כוך במבנה המיועד לכך או נקבר, יש המפזרים את האפר בים או במקום אחר.
שילוב בין כנסייה לקרמטוריום.
תיאור של קרמטוריום בארצות הברית מובא, למשל, בעיתון הצפירה משנת 1888:
היסטוריה.
שרפת גופות הופיעה לראשונה בלבנט בתקופה הנאוליתית, אך השימוש בה פחת בד בבד עם ההתיישבות השמית. במזרח התיכון הקדום שרפת הגופה נחשבה למעשה ברברי, שיש לעשותו רק בשעת הכרח, כגון מיתות ממגפה. הבבלים, על פי הרודוטוס, שִמרו את גופות מתיהם, ובפרס, והכהנים הזורואסטרים הטילו עונש מוות על כל ניסיון לשרפת גופה, יחד עם טקס טיהור מיוחד לאש שחוללה.
באירופה ישנם שרידים לנוהג שרפת הגופות בתקופת הברונזה המוקדמת (תחילת האלף השני לפנה"ס) ב Pannonian Plain ובערוץ נהר הדנובה. שרידים דומים נמצאו גם בארץ ישראל. על פי האיליאדה של הומרוס, ביוון היה מקובל לשרוף את גוויות המתים וכך עשה אכילס לרעו פאטרוקלוס. הרומים נהגו גם הם לשרוף גוויות והגמרא מספרת על טיטוס שהוא ציווה לשרוף את גווייתו. במאה השנייה החלו לקבור את הקיסרים שנפטרו במקום לשרוף את גופותיהם ובימי קונסטנטינוס בשנת 330 הנהיגו שלא לשרוף גוויות כלל אלא לקבור אותם. בשנת 801 גזר קרל הגדול עונש מוות על שרפת גוויות. בשנת 1799 החליטה ממשלת צרפת שהמתים לא יקברו אלא ישרפו, אך ההחלטה לא מומשה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרבו הבוחרים לשרוף גוויות והתמיכה הרבה ביותר הייתה בשווייץ. קרמטוריום ראשון בגרמניה לשרפת גוויות הוקם בדרזדן על ידי פרידריך סימנס, שהיה לו בית חרושת לזכוכית. ניסיונות ראשונים בשרפת גופות התקיימו בברסלאו ודרזדן בספטמבר-אוקטובר 1874. התומכים בשרפת המתים טענו שבכך הם מונעים ממחלות לצאת מבתי הקברות וחוסכים בשטח של בתי הקברות. במאי 1874 נכתב בהמגיד: "שאלת שרפת המתים הולכת וגדולה מיום ליום. כמעט בכל ארצות אירופה מתעוררים רבים ומיסדים חבורות אשר כל אחד מבני החבורה מתחייב עצמו לצוות אל ביתו לשרוף את גופו אחרי מותו". ביוני אותה שנה דווח בהלבנון מווינה: "פה נוסדה אגודת "אורנע" ותעודת החברה אשר כל חבר וחבר במותו יותן גופו לשרפה ולא יקבר" ודיווח דומה הגיע מפעסט. בהולנד הוכנסה שרפת הגוויות מאוחר יותר ובינואר 1894 כשהחליטו באגודה שקידמה את העניין להקים קרטריום, טרם נתקבל אישור מהממשלה לשרפה. באנגליה נתקלו תומכי שרפת הגוויות בשני מכשולים שטרם הצליחו לעבור בשנת 1894: הראשון היה האמונה הדתית והשני היה אישור של הממשלה שרצתה שהגופות יישארו למקרה הצורך בחקירת סיבות המוות.
בשנת 1904 דווח:
בשנת 1960 נשרפו כ-3.5% מגופות הנפטרים בארצות הברית ועד שנת 1969 עלה השיעור ל-4.5%. השרפה הייתה נפוצה בעיקר בקרב המעמד הבינוני-גבוה, אף שעלות השריפה נמוכה יותר מקבורה בקרקע.
יחס הדתות השונות לשרפת גופות.
נצרות.
בתחילת ימי הנצרות קיבלו הנוצרים מהיהודים את מנהג הקבורה והובילו לביטול שרפת המתים ברומא.
בכנסייה הקתולית התקיים ויכוח בין שמרנים שטענו ששרפת הגופה סותרת את האמונה בתחיית המתים ובחיי נצח, אל מול המתנגדים לאיסור על שרפת הגווייה. בשנת 1963 התירה הכנסייה הקתולית לשרוף את גופת המת.
יהדות.
התורה מצווה:
מפסוק זה נלמד איסור כללי על הלנת המת, וביהדות נהגה מאז ומעולם קבורה של המתים, אף שאופן הקבורה השתנה.