היצירה "קפה (המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות, 1935)" מציגה עובדים חזקים ובעלי תושייה. הידיים והרגליים הגדולות שלהם מראות שהם היו חזקים ולא חששו מעבודה קשה. האנשים עבדו יחד כדי לשמור על אדמותיהם ולשרוד. ציור זה הוא גם תיאור נהדר של "ריאליזם" בשל האופן שבו הוא לוכד את האנשים בעלי גופות קצרים, ראשים עגולים וגווני החום והאדום של הארץ.
ב"המסטיסו" (1934) הוא מנסה להציג לא רק דיוקן אלא סוג אדם אינדיוידואל. פורטינרי מראה כי עובדים ברזילאים היו קשוחים וגאים בעבודתם מכיוון שברקע "המסטיסו" נראים השדות והעבודה הקשה; עמדתו הגאה מבטאת ביטחון וכוח.
היצירה "מלחמה ושלום" ("Guerra and Paz"; ארמון גוסטבו קפנמה בריו דה ז'ניירו; 1952–1956) היה ציור קיר שנוצר כאשר האו"ם ביקש מברזיל לתרום יצירת אמנות. פורטינרי יצר שני ציורי קיר כדי להראות מלחמה, ייסורים, פחד וכאב שהראו כיצד האנשים סבלו והושפעו במהלך המלחמה. השימוש שלו בגוונים כחולים ב"מלחמה" יצר ניגוד בין הצהובים הבהירים יותר ב"שלום". חלקה השני של היצירה – "שלום" נועד להביע שלווה ואושר. בנטו אנטוניו בספרו "פורטינרי" ("Portinari"), מתאר יצירה זו כ"מעין חזון תמים של גן עדן." עם ציור קיר זה, הוא התכוון גם לחבר בין קבוצות גזע שונות ולהראות שלום בין מגוון האנשים. על בסיס המגוון הגדול של אתניות שחיו בברזיל בתקופה זו. עבודותיו נועדו ליצור גשר בין הרב-תרבויות האנושית. עבודה זו ממוקמת בבניין האספה הכללית של האו"ם בניו יורק, שהוקם לזכר מלחמת העולם השנייה ואימתה. זה נועד להידמות למשהו שלעולם לא אמור להתרחש שוב. לכאן באים מבקרים כדי לחוות את תמצית המלחמה ועוזבים בהבינם שאכן ניתן להשיג שלום. "מלחמה ושלום הם הסינתזה של חיים שלמים המחויבים לבני אדם. הציור שלו, כמו השקפותיו הפוליטיות המיליטנטיות, התבטא נגד עוול, אלימות וסבל בעולם" כך על פי בנו, ז'ואאו קנדידו פורטינרי.
בקרן ההיספנית של ספריית הקונגרס, וושינגטון די.סי., ממוקמים ארבעה ציורי קיר שיצר פורטינרי בשנת 1941 המתארים את מאבקי האמריקנים ההיספנים. "גילוי הארץ, כניסה ליער, חינוך האינדיאנים וגילוי הזהב" נועדו לייצג את בואם של הספרדים והפורטוגלים לאמריקה ולקח לו חודשיים להשלימם בעזרת אחיו לואיז. "גילוי הארץ" נועד להראות מלחים פשוטים שהפליגו בסירות. "הכניסה ליער" היא "תזכורת לציורי קיר", שם הוא מצליח לתת ביטוי לסגנון הידיים והרגליים הרחבות של הדמויות כדי להראות את כוחן. "בחינוך האינדיאנים", פורטינרי מנסה ליצור סצנה של כומר או "אב ישועי" ספרדי עם אינדיאנים באחדות גלויה. בציור הקיר האחרון, "גילוי הזהב" האמן בוחר לצייר רק סירה אחת ואנשים ספציפיים שמראים שהם מצאו זהב. ממשלת ברזיל שילמה לפורטינרי כדי שיסע לוושינגטון על מנת ליצור את ציורי הקיר ולייצג את מדינתם.
מורשת.
פורטינרי אמר פעם, "אני בנה של האדמה האדומה. החלטתי לצייר את המציאות הברזילאית, עירומה וגסה כמו שהיא." החיים בברזיל לא היו קלים עבור פורטינרי, במיוחד בהתחשב בכך שהוא מעולם לא היה עשיר, אך הרצון שלו להוכיח מציאות זו ניכר בכל יצירות האמנות שלו. דיור לקוי, תזונה לא מספקת, ללא השכלה, העדר נגישות או נגישות נמועה לשירותי בריאות ומחלות שונות יצרו מצבים נואשים עבור העם הברזילאי שנאבק לשרוד. זה הוביל את רצונו של פורטינרי להעלות את המודעות הגלובלית לכאב האנושי אותו ניסה לתאר כמעט בכל ציור.
פורטינרי השפיע רבות גם על דור האמנים הברזילאי העתידי, מוזיקאים, משוררים ומלחינים. לאחר שנסע רבות באירופה, למד את האמנות שלהם, את הטכניקה והסגנונות שלהם, הוא שב לברזיל בתקווה ליצור את השיטה האישית שלו ולפרש את הסגנון שלו. במקום להמשיך לחקות את המראה האירופי, פורטינרי צייר את מה שחווה ואת חייו. עבודותיו של פורטינרי דחקו באמנים המתעוררים להמשיך בסגנון ייחודי משלהם, המיוחד לחייהם, לחוויותיהם ולמציאות ארצם. זו גם סיבה נוספת לכך שהצבעים הכחולים, אדומים וכתומים – צבעי מולדתו – היו כה נפוצים באמנותו.
פרויקט פורטינרי (Projeto Portinari) שהחל בשנת 1979, מוקדש לקנדידו פורטינרי על ידי בנו ז'ואאו קנדידו המבקש באמצעותו להחיות את יצירותיו של אביו, להפוך אותן למוכרות יותר ולשמר את ההיסטוריה. לא זו בלבד שבנו הצליח לאתר יותר מ-5,000 ציורים, הוא מצא גם אלפי רישומים, סקיצות ומסמכים הקשורים לחייו של פורטינרי, למסעותיו ולאינטראקציות שקיים. הקטלוג המלא של יצירותיו של פורטינרי פורסם בשנת 2004. זה היה הקטלוג הראשון שכיסה את סך יצירותיו של צייר לטינו אמריקאי. פרויקט זה גם אצר את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה של יצירתו של פורטינרי, במוזיאון האמנות של סאו פאולו (MASP), בשנת 1997.
השיר "צליל אחד לפורטינרי" ("Un son para Portinari") פרי עטם של ניקולאס גילן והוראסיו סלינאס, בביצועה של מרסדס סוסה, מוקדש לאמן. שמו של פורטינרי ממשיך להיראות גם היום. הכביש הארצי המהיר קנדידו פורטינרי הממוקם בברזיל בסאו פאולו, נקרא על שמו.
התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה
התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה מנתה בשיאה אלפים בודדים של יהודים שעוד הזדהו כ"ספרדים" ושמרו על נוסח תפילה ומנהגים שונים מיהדות מזרח אירופה, שמנתה כמה מאות אלפים (שחלקם ממגורשי אשכנז או שהיו לא-אשכנזים שאימצו את נוסח יהדות זו).
היסטוריה.
ראשית התפוצה.
אגדה מן המאה ה-16 מספרת כי הגירת יהודים לפולין הותרה בשל בקשתם של 5 רבנים מיהדות גרמניה בשנת 889, שהיו בעצמם נצר ליהודי ספרד (לפי שמות משפחותיהם), מנסיך פולין.
עוד טרם גירוש ספרד וגירוש פורטוגל הגיעו כמות קטנה של יהודים ספרדים למזרח אירופה, שהגיעו כסוחרים (ידוע סיפורו של אברהם בן יעקב הספרדי שעבר במסעותיו בפולין ב-966).
היהודים הספרדים הגיעו למזרח אירופה, אם כי בכמות קטנה, בעיקר בשל מקרי רדיפה כמו בפרעות קנ"א. למשל, הלווים בני משפחת מייחסים את שורשיהם ליהודי בשם רבי זרחיה הלוי שנמלט מג'ירונה לצרפת בשל המהומות ב-1391 ואילו צאצאיו נדדו לעיירה הורוביץ בצ'כיה.
בשנת 1473 הגיע לחצרו של שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, הרופא הנכבד "יצחק בק" (Isaac beg), שתואר כ"ספרדי בן האמונה היהודית". יצחק בק בא בשליחותו של אוזון חסן, השאה של פרס הטורקמנית שניסה להשיג בני ברית נגד הסולטאן מהמט השני. מצוין בהקשר זה שרבים מהרופאים היהודים באימפריה העות'מאנית שימשו, בנוסף להיותם רופאים, גם כיועצים פוליטיים, דיפלומטיים, אנשי עסקים ובנקאים.
המאה ה-16.
בניגוד לטענה לפיה "פולין קלטה יהודים-ספרדים רבים", עולה כי מספרם של הנ"ל היה קטן מאוד יחסית לשאר הקהילות היהודיות במקום, אולם השפעתם של אלה שנחשבו לאליטה, הביאה להם יוקרה שרבים מיהודי פולין רצו קשר אליה. חלק מיהודי גרמניה היו בעלי שם המשפחה הגרמני "שפניאר" שפירושו: "ספרדי". במזרח אירופה קיים גם שם המשפחה היהודי "Sfard" שלכאורה משמר בעיוות קל את המילה העברית "ספרד".
לאחר הגירוש מצאו עצמם מספר מועט של יהודים ספרדים במזרח אירופה; בעיקר לאחר גירושי יהודי אשכנז (גרמניה) למדינות האיחוד הפולני-ליטאי. מספרם בפולין ובליטא היה כמה מאות ואילו בשל רקעם המקצועי (רופאים, בנקאים, מתורגמנים וכו') והמסחרי עם האימפריה העות'מאנית וארצות דוברות ערבית ושליטתם בשפות זרות שונות זכו כמיעוט ליחס מועדף על ידי מלך פולין, ביחס ליהודי מזרח אירופה ומגורשי אשכנז. הם זוהו בשמות ייחודיים או בכינויים כגון "זפרדי" (Szafaradi - עיוות הפולנית למילה העברית "ספרדי"), "האיטלקי" (אף על פי שלא בהכרח שהגיעו לשם מאיטליה).
עם כיבוש הונגריה על ידי האימפריה העותמאנית, חל גל הגירה של יהודים שהזדהו כ"ספרדים" מן האימפריה להונגריה. כ-800 יהודים חיו בהונגריה בשנת 1580 כשמתוכם שליש נחשב ל"ספרדים" והגיע למטרות מסחר. היהודים הספרדים הובילו לקשר בין יהדות הונגריה לבין קהילות ישראל בבלגרד ובשאר הבלקן; הרב אפרים בן יוסף הכהן, מנהיג יהודי הונגריה שישב בבודה ("בודון" בפי הספרדים), אימץ את נוסח הספרדים וחלק ממנהגיהם.
ב-1588, שמונה שנים מאז שנוסדה, התיישבו יהודים ספרדים ופורטוגלים בזמושץ'. אבותיהם גורשו בשלהי המאה ה-15 ומאז חיו באיטליה (בעיקר בוונציה) ובאימפריה העות'מאנית ובניהם התגלגלו לזמושץ'. הללו קיבלו אמנציפציה ופטור ממס למשך 25 שנים עבדו במקצועות נעלים יותר מן היהודים האשכנזים והלא-אשכנזים האחרים, והורשו להחזיק מקרקעין ולבנות לעצמם בית עלמין ואילו הורו לקלוט אך ורק יהודים ממוצא ספרדי ופורטוגזי אל קהילתם בהוראת השלטונות שראו רק בהם "גורם יהודי רווחי". היהודים הספרדים של זמושץ' היו הקהילה הספרדית הצפונית ביותר במזרח אירופה. הם מנו בין 20 ל-30 נפש. חלקם שהו ברוב הזמן מחוץ לעיר, בעודם בנסיעות לצורכי מסחר ברחבי פולין.
בשל יחסיו הטובים והרווחיים של דון יוסף נשיא עם מלך פולין, הותרה הגירתם של כמה סוחרים יהודים ספרדים מטורקיה לפולין.
עד המאה ה-16 היה המושג "פרנקים" כינויים של יהודים מאירופה בפי יהודי ספרד ובספרותם, עם מעברם של יהודים ספרדים דוברי לאדינו ושל רומניוטים ויהודים דוברי פרסית למזרח אירופה החלו יהודי מזרח אירופה להשתמש במושג "פרנקו" כלפי אותם היהודים-הספרדים והיהודים האחרים.
המאה ה-17.
בשנות העשרים של המאה ה-17 התפרקה הקהילה היהודית הספרדית בזמושץ' בשל חובות כבדים שנצטברו לרעתם בשל הלוואות שלא החזירו לווים פולנים. שרידי הקהילה הספרדית נטמעו במהגרים האשכנזים הרבים שפקדו את העיר ונעלמו מהנוף הייחודי.