מאז הקמת הפרס לא ניתן היה להעניק יותר משניים בשנה, אך בשנת 1999 הועלה לארבעה "כדי לאפשר הענקת פרסים בכל תחומי המתמטיקה, כולל מתמטיקה יישומית, פיזיקה מתמטית והיבטים מתמטיים של מדעי המחשב". נכון לשנת 2022, ניתן להעניק עד שישה פרסי וייטהד בכל שנה ובנוסף התקנות מאפשרות כעת להעניק פרס וייטהד לזוכים משותפים.
בפרס וייטהד הבכיר יש דרישות תושבות וכללים דומים לפני הענקת הפרסים, אך הוא נועד להכיר במתמטיקאים מנוסים יותר.
זוכי הפרס.
להלן רשימת הזוכים:
ג'ף סמית'
ג'ף סמית' (באנגלית: Jeff Smith; נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא קומיקסאי אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בזכות סדרת הקומיקס שלו "בּוֹן", אשר זיכתה אותו ב-10 פרסי אייזנר ו-11 פרסי הארווי.
ראשית חייו.
ג'ף סמית' נולד במק'קס רוקס, פנסילבניה לוויליאם ארל סמית' וברברה גודסל. עם זאת, הוא גדל והתחנך בקולומבוס, אוהיו.
השפעות והשראה.
סמית' למד על סגנון הקרטון כאשר היה צעיר מאוד, דרך רצועות קומיקס ותוכניות טלוויזיה מונפשות. הרצועה שבידרה אותו יותר מכל הייתה פינאטס מאת צ'ארלס מ. שולץ. אביו היה נוהג לקרוא לו את הרצועה השבועית של הקומיקס בכל יום ראשון, וסמית' טוען כי זה היה אחד מהמרכיבים המשפיעים ביותר על עבודתו ועל רצונו ללמוד. בתור השפעות נוספות על כתיבתו וציוריו סמית' מציין גם את קארל בארקס, יוצר הדוד קמצוץ, שאותו מכנה סמית' "גאון קומיקס טבעי" בזכות יכולתו 'להעביר' דמויות מפאנל לפאנל בצורה חלקה, והאקספרסיוניזם המסוים שלו. בהתייחס להשפעתו של בארקס על הקומיקס "בון", כתב סמית' לימים כי "תמיד רציתי שהדוד קמצוץ ייצא להרפתקה ארוכה יותר. חשבתי, 'בנאדם, אם אתה יכול להשיג ספר קומיקס באיכות כזו, באורך של מלחמה ושלום, האודיסיאה או משהו כזה, זה יהיה משהו שאשמח לקרוא', ואפילו כילד חיפשתי בכל מקום אחר אותו ספר, סיפורו של הדוד קמצוץ שאורכו 1,100 עמודים".
השפעה מכרעת נוספת על ציוריו של סמית' הייתה הטלוויזיה. את התוכנית "ספיישל יום ההולדת של פוגו", שהתבססה על רצועת הקומיקס של "פוגו", ראה סמית' בפעם הראשונה בגיל תשע. התכנית נוצרה על ידי וולט קלי וצ'אק ג'ונס, שסמית' כינה בהמשך "שניים מהאנשים האהובים עלי ביותר". יום לאחר שידורה של אותה תוכנית, ילדה מבית הספר של סמית' הביאה את אוגדן הפוגו של אביה ונתנה אותו לסמית', שלדבריו הוא "שינה את הקומיקס" בשבילו. סמית' אף שומר את הספר הזה על שולחן ליד לוח הציור שלו עד היום, ומתאר את וולט קלי כ"ההשפעה הגדולה ביותר על כתיבת הקומיקס".
ראשית ציוריו.
על פי טענתו של סמית', האב הקדום של ציוריו של "בון" צויר על ידו כאשר היה בן פחות מחמש. כאשר סמית' בן החמש ישב בסלון ביתו וסרטט, הוא צייר צורה שנראתה כמו שפופרת טלפון, שהתגלה כיצור לבן הפוער את פיו לרווחה. אלמנטים מאותה דמות והתנהגותה מצאו את דרכם לדמותו של בלופר בון, בן הדוד הנסער והרמאי של בני בון. שמו באנגלית, פוני בון, נגזר מהשם Fonebone, שם המשפחה הגנרי שהעניק הקומיקסאי דון מרטין לרבות מהדמויות שהופיעו ברצועות מגזין Mad שלו. סמית' החל ליצור קומיקס עם הדמויות של בון כבר בשנת 1970, כשהיה בן 9.
בשנת 1978 סיים בהצלחה סמית' את בית הספר התיכון "וורת'ינגטון" בוורטינגטון, אוהיו, פרבר של קולומבוס, שם היה בן כיתתו של האנימטור ג'ים קמרוד. מאוחר יותר, בשנת 1986, הקימו סמית' וקמרוד יחד את 'Character Builders', סטודיו לאנימציה בקולומבוס בו עבד סמית' עד 1992. לאחר התיכון למד סמית' אנימציה באוניברסיטת אוהיו, ובעודו שם יצר קומיקס בשם "ת'ורן" לעיתון הסטודנטים "The Lantern", שבו הדמות הראשית היא ת'ורן, אחת מהדמויות המרכזיות בסדרת בון.
קריירה.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה, סמית' ושני חבריו, ג'ים קמרוד ומרטי פולר, הקימו סטודיו לאנימציה בשם Character Builders Inc. העבודה בתשלום הראשונה של הסטודיו הייתה יצירת קטע אנימציה שאורכו לא עולה על 60 שניות לסדרת הטלוויזיה "סופר ספארי עם ג'ק האנה". לאחר מכן הם החלו לקבל עבודות מזדמנות עבור חברות מקומיות בעיקר, כמו פרסומות, קליפים וכו'. התקציבים הראשוניים היו מגבילים מאוד עבור האולפן, מה שחייב את האנימטורים להיות בעלי תושייה כדי לעמוד במועדים שלהם. פעמים רבות סמית' ביצע גם את הדיבוב בנוסף לאנימציה, ולעיתים היו האנימטורים מביאים את בני המשפחה שלהם כדי שיעזרו להם להשלים תאי אנימציה. אף על פי שסמית' מצא את הפרויקטים מרגשים, הוא הבין שזה לא סוג הסרטים המצוירים שהוא רוצה ליצור, כאשר היו תקופות ארוכות בהן לסטודיו לא הייתה עבודה כלל.
יצירת בון.
באחת מהתקופות חסרות המעש הללו, שב סמית' לצייר קומיקס. הוא האמין שהוא יכול להעביר את הסרטים המצוירים שהוא רוצה ליצור דרך מדיום הקומיקס, וקיבל השראה מספרים כמו " של פרנק מילר, " של ארט ספיגלמן וWatchmen של אלן מור. כאשר סיים לכתוב תסריט, לעצב דמויות ולוודא שיש לו את המשאבים המתאימים - החל סמית' לכתוב ולצייר את 'בון'. בשנת 1991 השיק סמית' את חברת הקומיקס העצמאית שלו, Cartoon Books, במטרה לפרסם את הסדרה. את הספר הראשון בסדרה פרסם בכוחות עצמו, משמע הוא טיפל בכל הנושאים הרלוונטיים: גרפיקה, כתיבה, איור, לטרר (קרי, איות), ניהול חשבונות, תקשורת עם בית הדפוס וכו'. העיסוק בבירוקרטיה הכלולה בהוצאת ספר במימון עצמי פגע בכתיבת הקומיקס שלו, וגרם לאיחור בהפקתו. כדי לתקן זאת, הוא ביקש מאשתו, ויג'איה, לעזוב את עבודתה הרווחית בחברת סטארטאפ בעמק הסיליקון כדי לנהל את הצד העסקי של חברת הקומיקס הקטנה שלו.
תוך סיכון משמעותי, אשתו ויתרה על עבודתה הכלכלית כדי לעזור לסמית' להשלים את עבודתו. הספר לא פורסם לראשונה כאוגדן, אלא כ-55 גליונות בשחור-לבן שיצאו לאור בין השנים 1991–2004. החוברות זכו להצלחה מרובה, ולאחר שהפכו רווחיות ביותר, חברות הוצאה לאור שילמו כסף לסמית' כדי לאגד אותן לספרים בעלי כרכה קשה וצבע. 55 הגיליונות הפכו לסדרה בעלת 9 ספרים, שתורגמו לעשרות שפות (בהן גם עברית). בשנת 2004 פורסם בארצות הברית ספר שחור לבן הכולל את כל הספרים שפורסמו בתור עלילה אחת מתמשכת. בתגובה אליו, מבקר התרבות ממגזין טיים אנדרו ארנולד תיאר את בון "הרומן הגרפי הטוב ביותר בכל הגילאים שפורסם עד כה".
עבודות נוספות.
בשנת 2003 החל סמית' לעבוד עבור חברת DC Comics כדי ליצור ספר חדש לגיבור העל 'קפטן מארוול', גיבור-על ששימש לסמית' השראה במשך זמן רב. על כן, סמית' כתב ואייר ארבעה ספרים בשם "שהאזאם: אגודת המפלצות של הרוע" (תורגמו לעברית שניים בשם "שהאזאם - איגוד מפלצות הרשע"), אשר פורסמו בפורמט יוקרתי בשנת 2007, ובהמשך נאספו למהדורה בכריכה קשה.
בהמשך שנת 2007, הוצאת הספרים Fantagraphics הציעה לסמית' לעצב את מהדורת האוסף החדשה שתצא לכל גיליונות "פוגו", הקומיקס שהשפיע עליו רבות בתור ילד. במקביל, עיצב עטיפת אלבום של להקת Say Anything, In Defense of the Genre.
בשנת 2008 פרסם את הגיליון הראשון של RASL, קומיקס מדע בדיוני שכתב ואייר. תצוגה מקדימה של שישה עמודים הוצגה בכנס קומיק-קון, סן דייגו בשנת 2007. במקור הקומיקס היה מתוכנן להתפרסם על דפים עצומי ממדים, אך בהתייעצות עם קמעונאים שונים הם הזהירו אותו שלא לחרוג מהגודל הסטנדרטי של ספר קומיקס. מאוחר יותר פרסם סמית' את RASL כספר קומיקס בגודל סטנדרטי בשחור-לבן. עם זאת, הגיליון הראשון בעל הכריכה הרכה שנקרא The Drift, נמצאת בחנויות במתכונת הגדולה כפי שתוכנן במקור.
האמנות של סמית' בספר בון הוצגה בצמד תערוכות מוזיאוניות בקולומבוס באמצע שנת 2008: האחת נקראה "ג'ף סמית': בון ומעבר" במרכז וקסנר לאמנויות, והשנייה "ג'ף סמית': לפני בון" בספריית המחקר המצוירת באוניברסיטת אוהיו. התערוכות אף סוקרו על ידי תוכנית החדשות PBS The NewsHour עם ג'ים לרר ב-21 ביולי 2008.
בשנת 2009 פורסם סרט בשם "הקומיקסאי: ג'ף סמית', בון והפנים המשתנות של הקומיקס" שעוסק בחייו ועבודתו של סמית'. בספטמבר של אותה שנה הוציאה חברת טון ספרים קו ספרי ילדים שהושק על ידי הקריקטוריסט ארט ספיגלמן ועורכת האמנות בניו יורקר, פרנסואז מולי, את הספר Little Mouse Gets Ready, שהוא רומן גרפי לילדים בן 32 עמודים שנכתב על ידי סמית' ומיועד לקוראים צעירים מאוד. בראיון ל"ניוזארמה" מפברואר 2009 ציין סמית' כי בספר הוצגה דמות אחרת שיצר בילדותו, "עכבר אפור קטן עם אפוד אדום קטן".
במרץ 2013 הודיע סמית' כי הפרויקט הבא שלו יהיה סדרת רשת קומית בשם "Tüki: Save the Humans", המגוללת את סיפורו של האדם הראשון שעזב את אפריקה. הפרסום באינטרנט החל בנובמבר 2013 והגרסה המודפסת פורסמה לראשונה ביולי 2014.
סמית' כיהן בדירקטוריון קרן ההגנה המשפטית של חברת Comic Book, ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1986 כדי להגן על זכויות התיקון הראשון של קהילת הקומיקס , משנת 2013 עד 2018.
סמית' עזר לייסד את 'פסטיבל קרוס-קרוס קולומבוס' השנתי לקריקטורה וקומיקס, שהושק לראשונה בשנת 2015. הוא משמש כמנהל אמנותי של הכנס.
חייו האישיים.
סמית' מתגורר בקולומבוס, עיר הולדתו, עם אשתו ומנהלת חברת הקומיקס, ויג'איה אייר.
פרסים והוקרה.
עבור עבודתו על בון, סמית' זכה בפרסים רבים, ביניהם עשרה פרסי אייזנר ואחד עשר פרסי הארווי. בשנים 1995 ו -1996 זכה בפרס אגודת הקריקטוריסטים הלאומית לספרי קומיקס.
תנועת הנאזרין
אל קאעידה בבלאד אלשאם
מייבשים את הביצה
"מייבשים את הביצה" היא תוכנית רדיו שבועית בהגשת שרון כידון ושי גולדן המשודרת בתחנת הרדיו 102FM ("רדיו תל אביב") מאז שנת 2010, בין השעות 8:00 ל-10:00 מדי יום שישי.