לרבים מעובדי חברת החשמל לא היה רקע מקצועי בתחום העבודות הקשורות לרשת החשמל והחברה הגיעה למסקנה כי אין די בהקניית מיומנויות ראשוניות, כדי לענות על צורכי החברה המתפתחים, וכי יש צורך לקיים השתלמויות מקצועיות בתחומים שונים כדי לשפר באופן ניכר את רמתם המקצועית של העובדים. פנחס רוטנברג הפליג בשבחם של העובדים שהגיעו לארץ ישראל: "התבונה, התרבות, המסירות והאידיאליזם של כוח העבודה היהודי הממוצע הוא יוצא מהכלל ומייצר כוח יצירתי חבוי ההופך בעל ערך עצום. בסך הכל, רבים מהמהגרים מגיעים לארץ ישראל ללא מיומנויות מתאימות אולם תודות לאיכויות פנימיות הטבועות בהם הם בדרך כלל רוכשים מומחיות ומיומנויות במקצועות מתאימים בתוך פרק זמן קצר מאוד." ואכן חלק מהעובדים נשלחו מחוץ לישראל כדי להשתלם בתחומים שונים הקשורים לתעשיית החשמל. "דיקובסקי נשלח בתחילת שנות השלושים לבורדו שבצרפת ללמוד מניסיונה של חברת החשמל המקומית בשיווק תעשיית החשמל. יישום השיטות שלמד בצרפת סייעו לחברת החשמל להגדיל את מעגל צרכניה ואת היקף צריכת החשמל שלהם".
מעצרו בכלא עכו.
השקפותיו הפוליטיות של דיקובסקי היו שונות ברובן מאלה של עמיתיו בחברת החשמל שהפכה למעוז של מפלגת פועלי ארץ ישראל.
הוא היה רוויזיוניסט, וכז'בוטינסקי סבר כי יש לפעול בתקיפות נגד המדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא נמנה עם הפעילים הבולטים באצ"ל והשקיע מזמנו כדי לגייס חברים לדרך ואמצעים כדי לממשג את מטרות הארגון. בתי הדין הצבאיים הורשו לפעול לפי תקנות לשעת חירום והשלטון הבריטי הגיב במעצרים של אנשי בית"ר והצה"ר, בחשד להשתייכות לאצ"ל.
ב-10 ביולי 1938 נעצר דיקובסקי על ידי משטרת תל אביב, נשלח למעצר ביפו ולאחר מכן נכלא במשך חודשיים כאסיר מנהלי בכלא עכו עם רבים מחבריו לדרך. ביומן שנכתב בכלא עכו, ניתן ללמוד על הלך הרוח של העצורים: "מחנק שמו לנו. בכל הדרכים והתחבולות אומרים להשמידנו וגורלו של כל חייל ז'בונטיסקאי הוא –עכו. כן, שבויי עכו אנו, אולם חופשי הוא רוחנו, ומי אדון לנשמתנו. הצינוק והכלא הוא מנת חלקנו, אך לא ירתיענו אחור".
דיקובסקי סבל מבעיות בריאות בכלא ובסופו של דבר שוחרר בשל כך. בארכיון של מכון ז'בוטינסקי נמצאת התכתבות ענפה הקשורה למאמצים הרבים שנעשו על מנת לשחררו. לאחר שחרורו נשלחו מכתבים לחברת החשמל המיועדים לדיקובסקי ובהן תזכורות לשלם את חובו לעורך דין מ. זליגמן על סך 25 לא"י לכיסוי הטיפול בעניינו הכולל הוצאות טלפונים, בולים, נסיעות ועוד.
תרומתו לשימוש במוצרי חשמל.
דיקובסקי הקדיש מאמצים רבים לשכנע את חברת החשמל בצורך להפיץ בקרב הציבור את חיוניות הבישול בחשמל ואת יתרונות חימום מי הרחצה בחשמל. תגובת ההנהלה הייתה צוננת, אך דיקובסקי לא אמר נואש. בין השנים 1937 – 1941 הצליח עם קומץ אנשים לצדו "לחולל את הפלא" ולהגדיל באופן ניכר את השימוש בחשמל. חברת החשמל בפיקודו, החלה להשאיל לנשות ישראל כיריים וסירים חשמליים לניסיון. וכך נכתב בחוברות ההסברה שחולקו לנשים: "נסי לבשל בחשמל - לא תתאכזבי! חברת החשמל מעמידה לרשותך כירה לניסיון לחודש ימים", ובמילים הבאות צוטטה צרכנית חשמל מרוצה: "מיום שאני מבשלת בחשמל, אין הבישול מדאיגני בזמן הטיול".
טקטיקת שיווק נוספת שנקטה חברת החשמל הייתה באמצעות ספרי בישול שהפיצה ובהם שלל מתכונים ששולבו בהם "עצות חשמליות" ליעילות הבישול והאפייה. לקראת חג החנוכה למשל, ניתנה העצה הבאה: “כשאת מטגנת סופגניות על פלטה חשמלית, אין צורך לטגן כל העת בחום מלא... אין כמו הפלטה החשמלית כדי לעזור לך להסדיר את החום". גם נוחותה של עקרת הבית לא נפקדה ממאמצי השיווק: "מאחר שהבישול בחשמל נעשה בלי להבה, אין צורך לסגור דלתות או חלונות כדי למנוע רוח פרצים. בימים חמים או בימים של בישול מוגבר, אפשר איפוא למנוע מחנק או כאב ראש ובחילות, הנגרמים כולם עקב האוויר המקולקל במטבח הסגור. בימי קיץ אפשר גם לבשל בתנור חשמלי העומד בגזוזטרה", וכן: "הכל נעשה בסיבוב של כפתור. מאחר שלכל תבשיל נועד זמן קבוע, אפשר לצאת מן המטבח ולעסוק במלאכה אחרת, ולחזור בלי למצוא מאכל חרוך".
מסתבר שהחשמל טרם הגיע לכל מקום, כך עולה לפחות ממכתב ששלח ליאונרד ברנשטיין לדיקובסקי ב-6 באוקטובר 1948, מספר חודשים לאחר קום המדינה ובו הוא מתלונן שאינו יכול ליהנות מארוחה חמה בבית מארחיו כיוון שאין להם חשמל לבישול. "כיועצה המוזיקלי לעונת תש"ט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הנני מתאכסן בבית מר נוביקוב, רח' ביאליק 20, וסועד שם את כל ארוחותיי, היות שעלי לשמור על דיאטה ולהקפיד על ארוחות מבושלות בבית... במצב האספקה הקשה השורר בארץ, לא תוכל משפחת נוביקוב למלא את דרישתי, אלא אם תעמוד לרשותם האפשרות לבשל בחשמל. על כן אסיר תודה אהיה לכבודו, אם יואיל להוציא עבור משפחת נוביקוב את הרישיון לשימוש בחשמל לבישול". לסיום הוסיף כי הוא מקווה שבקשתו לא תושב ריקם.
שנותיו האחרונות בחברת החשמל.
רוטנברג נפטר בשנת 1942 והמחלקה המסחרית שבראשה עמד דיקובסקי המשיכה לפעול במרץ. דוד בן-גוריון, הכריז על הקמתה של מדינת ישראל וחברת החשמל נערכה לקראת המדינה שבדרך והמשיכה להתפתח בעקבות העלייה ההמונית
של שנות ה-50 של המאה ה-20. קווי חשמל חדשים נפרשו, צרכנים חדשים הצטרפו ומפעלים ובתי מלאכה שהוקמו באזורים שונים חוברו לרשת החשמל. בשנות עבודתו האחרונות של דיקובסקי בחברת החשמל, התאפיין המשק הישראלי בפיתוח מהיר, בתהליכי מודרניזציה טכנולוגיים ובצריכה גוברת של חשמל. הסיסמה הרווחת בתקופה זו בפרסומות חברת החשמל הייתה "יותר חשמל פחות עמל" והציבור הוזמן לרכוש מכשירי חשמל ביתיים חדישים אשר "אינם בגדר חלום" ושהשימוש בהם "נוח, חסכוני ובריא". דיקובסקי המשיך לנהל את המחלקה המסחרית עד שפרש מהחברה במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
מותו.
דיקובסקי זכה לאריכות ימים. הוא נפטר ב-20 בדצמבר 1989 בגיל 93, למעלה מעשור לאחר מות אשתו ססיל והניח אחריו בת, מיכאלה, רעייתו של הצייר מיכאל ארגוב. הוא נטמן לצד אשתו בבית העלמין בקרית שאול.
תחנת רכבת עפולה
תחנת רכבת עפולה (ר' איתן)
רדומים (סדרת טלוויזיה)
"רדומים" (ברוסית: Спящие) היא סדרת דרמה רוסית מז'אנר המותחן, אשר שודרה לראשונה ב-9 באוקטובר 2017 בערוץ הראשון ברוסיה. מככבים בה איגור פטרנקו ונטליה רוגוז'קינה. העונה השנייה עלתה לשידור ב-5 במרץ 2018.
תקציר עלילה הסדרה.
עונה 1.
העונה הראשונה מתרחשת בשנת 2013 בתקופה של החמרה במצב המדיני במדינות המזרח התיכון ובצפון אפריקה, על רקע התדרדרות יחסי החוץ באירופה. הסדרה מכסה אירועים של מספר שבועות, במהלכם השירותים החשאיים הרוסיים חושפים מבצע מורכב ומסוכן של סוכנויות ביון יריבות.
"הרדומים" הוא שם תוכנית של שירותי המודיעין הזרים, הכוללת שימוש בסוכנים מושתלים ואנשי עסקים שנשלחו לרגל ברוסיה ולהמתין ליום פקודה וליום שבו תחל פעולתם. על התוכנית יודעים רק כמה מוותיקי המודיעין המערביים שיצרו את רשת הריגול. על רקע המשבר המדיני בעולם התוכנית ה"ישנה" מתחדשת.
קולונל שירות הביטחון הפדרלי אנדריי רודיונוב חוזר למוסקבה לאחר חמש עשרה שנים של שירות בשגרירות רוסיה במדינות כמו לוב ועיראק. הוא המום מהשינויים שקרו במהלך הזמן הזה ברוסיה ומנסה להסתגל למציאות החדשה. אבל לחיים תוכניות משלהם: רודיונוב מקבל משימה חשובה: לגלות כיצד קשורים התאבדותו של פקיד בכיר במשרד החוץ, להכנות לפיגועי טרור על ידי קבוצה של חמושים והגעתו למוסקבה של פקיד בכיר של שירותי המודיעין הזרים, הידוע כמומחה למהפכות הקטיפה, כל זאת על רקע מתקפות על דיפלומטים רוסים בלוב וחשיפת שחיתויות בתוככי שירותי הביטחון הרוסיים.
במהלך חקירתו, הקולונל מבין שאירועים אלה אינם מקריים, אלא הם שלבים במבצע רחב היקף של שירותי המודיעין הזרים.
במקביל, מתפתחת גם עלילת משנה: יחסיו האישיים של רודיונוב וניסיונות השתלבותו בשירות המודיעין, בעוד כמה מחבריו מתבררים כסוכנים כפולים.
עונה 2.
ינואר 2015. בבסיסי המחבלים בתוניסיה ובלוב נערכות ההכנות להוצאתו לפועל של פיגוע רב נפגעים במוסקבה. איש האו"ם ג'פאר ספראדי אחראי לפקח על תנאי המחיה במחנה פליטים שבו מסתתרים המחבלים ומוצא עצמו עד להכנות אלה ומדווח על כך למוסקבה.
אנדריי רודיונוב, שמכיר את ג'פאר מימי שירותו בלוב, מקבל לידיו את הממצאים ונשלח על ידי מפקדיו חזרה לשטח. עבור אנדריי זו הזדמנות לחזור לשטח המוכר לו.
ביקורת.
במאי הסדרה, יורי ביקוב, ספג ביקורת רבה על הפקת הסדרה שמתארת כיצד המערב, לכאורה, מנסה להוביל למהפכה ברוסיה, בנוסח מהפכות הצבע שהתרחשו בקירגיזסטן, גאורגיה ואוקראינה ועל כך שהעם הרוסי לכאורה אינו דורש מיוזמתו שינויים מהשלטון ואינו מוחה כנגדו.
ב-13 באוקטובר 2017, יורי ביקוב יצא בהצהרה ציבורית בכל הנוגע לעבודתו על הסדרה. בפנייתו ברשת החברתית "VK", הוא אמר שהוא "בגד בכל הדור המתקדם הזה שרצה לשנות משהו". את הצעד הזה הוא הסביר כדלקמן:
אני לא יכול להגיד שלא הבנתי לאן אני נכנס, אבל כנראה שלא לגמרי הבנתי איך זה בלתי נסלח להיות לא מספיק מדויק, ישר ומסודר עם הנושא כמו בסדרה "רדומים". מאות אנשים ישרים סבלו מהמשטר והכוח השרירותי, שניסיתי להגן בסדרה הזו. הרצון לתרום להשאיר משהו נגד המהפכה הכתומה בארץ, מבוסס על פטריוטיות, — המטרה היא ראויה לשבח, אבל לגמרי ארכאית. אנשים עדיין צריכים למחות ולדרוש צדק, אחרת לא יהיה שום שינוי.