אבן תיימיה בילה את 15 שנותיו האחרונות בדמשק, כאשר מעגל תלמידים מכל שכבות האוכלוסייה הקיף אותו. המפורסם שבתלמידיו, אבן קים אלג'וזיה (מת ב-1350), נאשם יחד עם אבן תיימיה מאוחר יותר על מעשים משותפים. מאוגוסט 1320 ועד פברואר 1321 אבן תיימיה נכלא עקב הוראות מקהיר במבצר דמשק על תמיכתו בדוקטרינה שתקשה על גברים מוסלמים להתגרש מנשותיהם.
ביולי 1326, הממשל בקהיר הורה לרתק את אבן תיימיה לתאו בכלא על כך שגינה את הביקורים בקברי קדושים על אף שאסרו עליו לעשות כך. אבן תיימיה נפטר בתאו בדמשק בלילה שבין ה-26 ל-27 בספטמבר 1328 בגיל 65. אבן תיימיה נקבר בבית הקברות הסופי בדמשק.
אבן תיימיה היה ידוע בזכרונו המדהים ובידע האנציקלופדי שלו.
עמדותיו.
ג'יהאד.
אבן תיימיה היה ידוע במסירותו לג'יהאד, ואף תמך בפגיעה בחפים מפשע, הוא נהג להגיד:
במהלך המלחמה של הממלוכים נגד המונגולים הוציא אבן תיימיה פתווה אשר הכריזה כי ג'יהאד כנגד המונגולים הוא לא רק מותר אלא הוא מצווה דתית מכיוון שהמונגולים אינם מוסלמים אמיתיים. הוא ביסס את ההחלטה שלו על כך שעל אף שהמונגולים המירו את דתם לאסלאם סוני הם עשו זאת בעזרת "חוקי אדם" (יאסה) ולא בעזרת חוק אסלאמי (שריעה) ולכן הם נמצאו למעשה בתקופת ג'אהליה.
חכמי הדת.
אבן תיימיה נודע בשפה הבוטה והאלימה שבה הוא השתמש כנגד חכמי הדת אשר לא הסכימו עם דעותיו הקיצוניות. הוא נהג לתאר את אלו שלא הסכימו איתו כשקרנים, חסרי מוסר, ואפילו בורים. חוסר הנימוס שלו התבטא באופן ברור כאשר הוא קרא לאחד מחכמי הדת המוסלמים "חמור", אך ורק מכיוון שאותו חכם דת הוכיח את טעותו של אבן תיימיה. הוא גידף באופן פומבי כמה וכמה מגדולי החכמים באסלאם, כגון אבן ערבי, אימאם אל-ע'זאלי, ופח'ר א-דין א-ראזי, עליהם הכריז "עובדי אלילים יוונים" – אך ורק מכיוון שהיה להם ידע רב בהיסטוריה ובפילוסופיה ובתאולוגיה של יוון העתיקה.
מד'הב.
אבן תיימיה טען שמיטב חכמי האסלאם של זמנו הם למעשה צבועים או כופרים רעיונותיו המרכזיים:
אבן תיימיה החזיק באמונה ששלושת הדורות הראשונים של האסלאם (הנביא מוחמד, הצחאבה והמאמינים שלהם) הם המודלים הטובים ביותר לחיקוי שיש לאסלאם להציע, וכי דרכיהם ואורחות חייהם, יחד עם הקוראן, מהווים מדריך מושלם לחיים. לפיכך, לדעתו, כל סטייה מאורח חיים זה היא חידוש, וככזה היא אסורה.
פרשנות של הקוראן.
הפרשנות של אבן תיימיה לקוראן הייתה מילולית ביותר. הוא תמך באפיונו של אללה - "היו לו יד ופנים, שהוא אהב ושנא, שהוא עלה וירד בזמן שנשאר על הכס אי שם במרומים" מתנגדיו טענו שאבן תיימיה עסק באלילות ותפס את ה"ידיים והרגליים" של אללה בצורה מילולית מדי. אבן תיימיה מצידו התנגד להם וטען כי הידיים והרגליים של אללה לא דומים כלל לידיים והרגליים שניתן למצוא ביצירה. חלק ממקטריגיו המוסלמים טענו כי בדבריו יש סתירה לייחוד האל (توحيد, תווחיד).
סופיות.
אבן תיימיה היה מבקר מחמיר ביותר של הסופיות האיסלאמית וטען שהשריעה נוגעת לפשוטי העם כמו לחכמי הדת כאחד. רבים מאמינים כי אבן תיימיה דחה על הסף את האני מאמין שהיה בשימוש אצל רוב הסופים, טענה אשר נתמכת בכתביו אשר קוראים להוקיע הן את האשעריה והן את המועתזילה אשר גרסאות שלה נמצאות היום בשימוש.
שיעה.
אמונתו של אבן תיימיה כללה גם תפיסה של האסלאם השיעי בתור כפירה. חלק מאמונה זאת התבטא בפיתוח הפרכה רשמית של השיעיות, חלקה בשימוש אצל מוסלמים סונים עד היום. אבן תיימיה תמך באלימות כנגד מוסלמים שיעים ונאמר שהוא הציג יסודות למאבקים בין הפלגים בעתיד. נוסף על כך הוא דחה את תפיסת השלטון השיעית על בסיס טיעונים של פרשנות מילולית של הקוראן. עמדה ספציפית זאת גרמה לכך שאבן תיימיה ידוע לשמצה בקרב מוסלמים שיעים ולעיתים אף זוכה לתואר נאסיבי (בערבית: ناصبي, כינוי גנאי באסלאם השיעי לאדם שהתנגד לעלי בן אבי טאלב).
לא מוסלמים.
אבן תיימיה התנגד נחרצות לשאילה של מנהגים מהנצרות או מדתות לא מוסלמיות אחרות. הוא התנגד לחגיגת יום הולדתו של מוחמד ולבניית קברים סביב קדושים סופים, ואף הכריז על העושים זאת כעל כופרים.
מסגדים.
מכיוון שהיה תומך נלהב של ייחוד האל (توحيد), התנגד אבן תיימיה לנתינת כל תוקף של קדושה למסגדים כדי שלא יציבו אתגר לקדושת שני המסגדים החשובים ביותר באסלאם (מסגד אל-חראם במכה ומסגד הנביא במדינה), במיוחד לא למסגד אל-אקצא שבירושלים.
מקומו באסלאם וקבלה בחברה.
חכמי הדת המוסלמים, הן הסונים והן השיעים, חלוקים בדעותיהם בנוגע לאבן תיימיה. חלקם מחשיבים אותו כאדם שסטה מדרך הישר מפני שהוא טען שלאללה יש תכונות פיזיות כמו ידיים, רגליים, פנים, עיניים, ושהוא אף יושב על כיסא ממש כמו בן אדם.
קבוצה אחרת של מלומדים טוענים שאבן תיימיה למעשה כפר באסלאם ושלא ניתן להחשיב אותו כמוסלמי מפני שהוא טען שאסור למוסלמים לבקש עבורם רחמים מאללה. קבוצה שלישית של אנשי דת מוסלמים, הכריזו על אבן תיימיה כעל צבוע, מפני שהוא כתב על עלי אבן אבי טאלב שהוא "לא יוצלח אשר ניסה לזכות בשלטון לשם השלטון ולא לשם הדת". בנוסף לטענותיו על אללה, על המוסלמים בכלל, ועל עלי אבן אבי טאלב, טען אבן תיימיה שגם עות'מאן בן עפאן היה אדם שרצה את השלטון אך ורק למען הנאות חומריות וכלכליות.
מלבד כמה קבוצות של סלפים קיצוניים, כגון המדינה האסלאמית ('דאעש') ואל-קאעידה, רוב חכמי הדת המוסלמים רואים את אבן תיימיה באור שלילי.
אבן תיימיה, אשר היה תומך נלהב של הסלפיזם נכלא עקב פתווה שנכתבה על ידי שופטים סונים בשנת 726 לספירה המוסלמית אשר האשימה אותו בעמדות סוטות ולא אורתודוקסיות. ארבעת השופטים שחתמו על הפתווה היו מארבעת המד'הבים הסונים המרכזיים
משנתו של אבן תימייה עומדת בבסיס הוהאביה - אסכולה סונית שמרנית שנוסדה במאה ה-18 - המשמשת כאסכולה האסלאמית השלטת בערב הסעודית.
אבן חג'ר אל-עסקלאני, המלומד המוסלמי הנודע, אמר על אבן תיימיה "הוא אדם שאללה נטש, אדם תועה וסוטה, עיוור וחרש מבחינה רוחנית. שאללה יביא אותו לצדק, ויגן עלינו מהרעיונות והמעשים שלו".
סיירה לאון
הרפובליקה של סיירה לאון (באנגלית: Republic of Sierra Leone) היא מדינה במערב אפריקה השוכנת על חוף האוקיינוס האטלנטי. היא גובלת בגינאה בצפון ובליבריה בדרום-מזרח. על פי מדד הפיתוח האנושי של האו"ם, היא מהמדינות הנחשלות ביותר בעולם (הנחשלת ביותר ב-2004). הרוב המכריע של תושבי סיירה לאון הם מוסלמים.
היסטוריה.
ההיסטוריה הכתובה של סיירה לאון מתחילה בשנת 1462, עם הגעתם של מגלי ארצות וסוחרים פורטוגזים למערב אפריקה. הללו כינו את הגבעות המקיפות את אזור פריטאון של ימינו בשם "הרי האריה" (Serra Leoa) בשל צורתן. האירופים השתמשו בארץ כמקור לעבדים, אך בשנת 1787 הוקמה בה העיר פריטאון כמשכנם של עבדים לשעבר ששהו בלונדון.
בשנת 1808 נעשתה סיירה לאון מושבת כתר בריטית וכך נותרה עד אמצע המאה ה-20, אז החל תהליך הדה-קולוניזציה. התהליך הגיע לשיאו עם מתן העצמאות לסיירה לאון ב-27 באפריל 1961. ראש ממשלתה הראשון היה סר מילטון מרגאי (1895-1964).
המדינה, שהייתה נתונה לשלטון מפלגה אחת בראשית שנות השמונים, סבלה ממלחמת אזרחים בשנת 1991, עת מרדו כוחות החזית המהפכנית המאוחדת (Revolutionary United Front - RUF) בהנהגתו של פודאי סנקו (Foday Sankoh) בממשלה. עשרות אלפי בני אדם נהרגו במהלך מלחמה זו, ויותר משני מיליון בני אדם (יותר משליש האוכלוסייה) נעקרו מבתיהם. רבים מהם נעשו פליטים במדינות שכנות. במהלך המלחמה העסיקה הממשלה את חברת אקזקיוטיב אאוטקמס לתמיכה בפעילות הצבא. בעקבות הפיכה צבאית ב-25 במאי 1997, הדיח רב-סרן ג'וני פול קורומה את הנשיא המכהן אחמד טג'אן קבאח. קבאח שב לנשיאות במרץ 1998, לאחר שכוחות ה-ECOMOG, בהנהגת ניגריה, הדיחו את החונטה הצבאית מהשלטון.
הסדר שלום, שנחתם ב-7 ביולי 1999 בלומה (Lomé) בירת טוגו, העלה תקוות שסיירה לאון תסיים את הסכסוך הפנימי (שהונע, בעיקר, על ידי הדחף לשלוט במרבצי היהלומים הרבים במדינה) ותשקם את תשתיתה וכלכלתה ההרוסות. עד סוף 1999 הוצבו כ-6,000 איש מכוחות שמירת השלום של האו"ם במדינה על מנת שהסדר השלום יכובד.
במאי 2000 הידרדר המצב במדינה עד כדי כך שכוחות בריטיים נאלצו לפעול במתכונת מבצע פליסר ולפנות אזרחים זרים מתחומיה. המצב התייצב, בסופו של דבר, כשהכוחות הבריטיים מהווים זרז להפסקת אש ולסיום מלחמת האזרחים. המלחמה הסתיימה רשמית ב-2002, אם כי גם לאחר מכן פרצו עימותים אלימים מעת לעת, והממשלה טרם השיגה שליטה מלאה וממשית בכל שטחי המדינה.
במרץ 2003 הועמדו מנהיג המורדים, פודאי סנקו, ועוד שלושה מעוזריו בפני בית משפט מיוחד של האו"ם לפשעי מלחמה. הם הואשמו ברצח, אונס, הפיכת נשים לשפחות מין, ומעשי טבח המוניים.
סיירה לאון הייתה אחת ממוקדי התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015). בהתפרצות חלו בה מעל 14,000 בני אדם,
ו-3,956 מהם מתו מהמחלה. במרץ 2016 הכריז ארגון הבריאות העולמי על סיירה לאון נקייה מאבולה.
באוגוסט 2017, התרחשו מפולות בוץ בסמוך לעיר הבירה, פריטאון. בינואר 2020, פרצה מגפת הקורונה במדינה.
פוליטיקה.
סיירה לאון היא רפובליקה נשיאותית. נשיא המדינה, הנבחר ישירות בידי העם, הוא ראש המדינה וגם ראש הרשות המבצעת. הנשיא נבחר כל חמש שנים. הוא ממנה ועומד בראש קבינט של שרים.
הרשות המחוקקת בסיירה לאון כוללת בית נבחרים יחיד, ובו 124 מושבים. 112 נציגים נבחרים במקביל לבחירות לנשיאות; 12 המושבים האחרים שמורים לתריסר מנהיגי השבטים הבולטים מכל אחד ממחוזותיה המִנהליים של סיירה לאון.
כלכלה.