למעשה תיפקד המושל בעיקר כשגריר של בריטניה, ושמר על פרופיל נמוך במהלך שנות הממשל המהפכני. מבחינתו של בישופ, קיום יחסים תקינים פחות או יותר עם בריטניה, למרות שבין הנשיא רייגן וראש הממשלה תאצ'ר הייתה קרבה אידאולוגית רבה ברוב השאלות על סדר היום העולמי, הייתה הישג חיוני להישרדות המשטר.
כמו כן הקפיד בישופ לקיים את חברותה של גרנדה במסגרות אזוריות משותפות עם האיים הסמוכים, גם הם מושבות בריטיות לשעבר, שבהם שלטו ממשלות בגוון אידאולוגי שונה מאוד מזה שלו – גם זאת כדי לשמור על מסגרת של לגיטימציה בינלאומית שתגונן של גרנדה בפני פלישה.
הפשרות שעשה בישופ במימוש האידאולוגיה הסוציאליסטית המהפכנית לא מצאו חן, בלשון המעטה, בעיני חברו הוותיק ברנרד קוארד, שצבר כח רב בתפקידיו כסגן ראש הממשלה, שר האוצר, המסחר והתעשייה וחבר בכיר בוועד המרכזי של תנועת היהלום החדשה. קוארד לא היה מרוצה מהזחילה בקצב ההלאמות, וגם לא התלהב מנסיונותיו של בישופ להנהיג "דמוקרטיה מלמטה" (Grassroots Democracy ) באמצעות "מועצות של פועלים" – ניסיון להחיות את רעיון ה"סובייטים" כפי שהיו נהוגים בשנותיה הראשונות של המהפכה הרוסית. בינתיים, התעוררו קשיים כלכליים והעדר צמיחה בכלכלה של גרנדה, וכל אחד משני המנהיגים האשים בכך את מדיניותו של האחר.
במשך זמן רב הצליחו שני הידידים לשעבר למנוע את פרסום המתח הגובר והולך ביניהם, את נסיונותיהם לגייס כל אחד לצידו את צמרת מפלגת השלטון והצבא, ואת התפצלותה למעשה של תנועת היהלום החדשה לשתי סיעות עוינות זו לזו. משום כך קיבלו תושבי גרנדה בזעזוע רב את ההודעה הפתאומית ב-19 באוקטובר 1983 על הדחתו של מוריס בישופ וכליאתו במעצר בית, ומסירת השלטון למועצה צבאית בראשות הגנרל הדסון אוסטין (Hudson Austin) אשר תמך בקוארד.
על האי כולו הוטל עוצר, אך אלפי תושבים הפרו אותו ויצאו למה שנחשב כהפגנה הגדולה ביותר בתולדותיה של גרנדה. הם צעדו לביתו של מוריס בישופ ושחררו אותו ואת ראשי תומכיו ושריו שהיו כלואים גם הם.
אולם הצבא פתח באש על המפגינים, ובהמשך אותו יום נהרגו (או הוצאו להורג) מוריס בישופ ושבעה משריו ותומכיו העיקריים, ביניהם השרה ז'קלין קרפט (Jacqueline Kreft) שהייתה חברתו לחיים של בישופ ואם בנו ולדימיר.
על הנסיבות המדויקות בהן קרה הדבר קיימות גרסאות שונות וסותרות, והרבה פרטים באירועים אלה נשארו לוטים בערפל. פרשת מותם של בישופ ושריו ממשיכה עד היום להסעיר את הפוליטיקה בגרנדה ולעורר מחלוקות וויכוחים סוערים - במיוחד לגבי השאלה מי היה (או היו) נותני ההוראה. כמו כן, גופתו של בישופ מעולם לא נמצאה, וישנן תאוריות רבות בשאלה לאן נעלמה או הועלמה ומדוע.
ההפיכה והוצאתם להורג של מוריס בישופ ותומכיו פתחו את הדלת לפלישה האמריקאית, שהתממשה תוך ימים ספורים.
פלישת ארצות הברית.
חשיבותה של גרנדה כרפובליקה דמוקרטית בשעריה של ארצות הברית הביאה לפלישת צבא ארצות הברית לגרנדה, ולסילוק המשטר הצבאי תוך שימוש בכוח. התערבות אמריקאית זו הייתה יוצאת דופן, בכך שתמכה למעשה במשטר בעל אוריינטציה שמאלית מרקסיסטית, בשם ההגנה על הדמוקרטיה. במהלך הפלישה הצבאית הפציצו האמריקאים בטעות בית חולים.
וילנוב לה מגולון
וילנוב לה מגלון
מצב האומה
רטאן
אבוט וקוסטלו
אַבּוֹט וְקוֹסְטֵלוֹ (באנגלית: Abbott and Costello) היה שם הבמה של צמד הבדרנים האמריקאים וִילְיָאם אָלֶכְּסַנְדֶר (בָּאד) אַבּוֹט (2 באוקטובר 1895, אסבורי פארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית–24 באפריל 1974, וודלנד הילס, קליפורניה, ארצות הברית) ולוּאִיס פְרַנְסִיס קְרִיסְטֵלוֹ (לוּ קוֹסְטֵלוֹ; 6 במרץ 1906, פטרסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית–3 במרץ 1959, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית). ההרכב הוקם בשנת 1936 על בסיס שמות המשפחה של הבדרנים והיה לאחד הצמדים המצליחים ביותר שידע עולם הבידור האמריקאי. ההומור שלהם התבסס על השילוב הקומי בין השניים, כאשר אבוט סיגל לעצמו את ארשת הבירוקרט, הרציני וחמור הסבר, בעוד קוסטלו סיגל את תכונותיו המולדות כליצן. היחסים בין הדמויות נתנו לבורלסקה של הצמד ממד חדש של הומור שלא היה קיים עד אז.
הפריצה לחזית הבמה.
אף על פי שכבר מהמופע הראשון של השניים הם התפרסמו בקרב מועדוני הבידור המקומיים, את הפרסום הרב שלהם השיגו כאשר התארחו בתוכנית הרדיו של קייט' סמית' עם המערכון "מי בראשון" אשר קנה להם תהילת עולם ואף נכנס ל"היכל התהילה" של כדור הבסיס ב-1956.
מערכון זה סלל את דרכם לחוזה שחתמו עם אולפני יוניברסל בשנת 1939, אשר הוביל לעשור של שוברי קופות קולנועיים כגון: "טוראים פרועים", "בצי האמריקאי", "להחזיק בשד", "התשעים הפרועות", "העת של חיינו" והקלאסיקה הגדולה ביותר שלהם, "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין".
סרטים אלו העלו את המורל האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה והקנו להם את התואר "מלכי הקומדיה". בסיוע מעמדם החדש יצאו אבוט וקוסטלו למסע הופעות מכיסם הפרטי על מנת לגייס כספים למאמץ המלחמתי, ובמהלכו גייסו 89 מיליון דולר במשך שלושה ימים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, עם התחזקותו של מדיום הטלוויזיה, הנחו השניים את תוכנית הבידור של רשת NBC - "שעת הקומדיה של קולגייט". זמן קצר לאחר מכן קיבלו תוכנית משלהם ברשת CBS.
הפיצול.
בשנת 1957 התפצל הצמד ברוח טובה. שנתיים לאחר מכן, ב-3 במרץ 1959, נפטר קוסטלו, וב-24 באפריל 1974 נפטר אבוט. חרף מותם, ההומור המיוחד אותו הגו השניים ממשיך להתקיים ומהווה השראה לבדרנים רבים.
פרסים ואותות כבוד.
ב-8 בפברואר 1960 קיבלו אבוט וקוסטלו 3 כוכבים (כל אחד בנפרד, סה"כ 6) בשדרת הכוכבים בהוליווד - כוכב לציון פעילותם ברדיו, כוכב לציון פעילותם בסרטים, וכוכב לציון פעילותם בטלוויזיה.
בשנת 1991 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול לזכרם של השניים תחת הכותרת "אגדות הקומדיה".
פפה (כדורגלן ברזילאי)
ז'וזה מאסיה (בפורטוגזית: José Macia, נולד ב-25 בפברואר 1935), הידוע יותר בשם פפה, הוא כדורגלן ומאמן עבר ברזילאי ששיחק כחלוץ בקבוצת הכדורגל סנטוס ובנבחרת ברזיל בכדורגל.
פפה זכה עם נבחרתו בגביע העולם בכדורגל בשנים 1958 ו-1962 אך לא שיחק בהרכב.
פפה שיחק בקבוצת סנטוס משנת 1954 עד שנת 1969, החל לאמן את הקבוצה בשנת 1973 ובאותה עונה זכה באליפות סאו פאולו.
מל&quot;מ
יינס להמן
אופלן
מסה ספרותית
אינגבורג בכמן
אינגבורג בכמן (גרמנית: Ingeborg Bachman; 25 ביוני 1926 – 17 באוקטובר 1973) הייתה משוררת אוסטרית, סופרת ומסאית.
חייה.
אינגבורג בכמן נולדה בקלגנפורט שבמחוז קרינתיה שבאוסטריה. היא החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1946, ועוררה מיד תשומת לב רבה בעולם הספרות הגרמני. ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם המשורר היהודי בלשון הגרמנית פאול צלאן. מראשית שנות החמישים זכתה להכרה בארצות דוברות הגרמנית, ספריה התפרסמו והיא זכתה בפרסים ספרותיים חשובים.
אינגבורג בכמן העתיקה את מקום מגוריה לרומא ושם התגוררה תקופות ארוכות בחייה. לאחר הקשר הקרוב שהיה לה עם צלאן, היא התקשרה עם המחזאי השווייצרי הנודע מקס פריש, וחייתה עמו במשך כמה שנים. היא הייתה אנטי נאצית חריפה ביותר וניהלה מאבקים ספרותיים וחוץ ספרותיים חריפים נגד הנאצים ומורשת הנאציזם בגרמניה ובאוסטריה.
בספטמבר 1973 פרצה שרפה בחדר השינה שלה ברומא לאחר שככל הנראה, נרדמה עם סיגריה בוערת. בכמן נכוותה קשות, הובהלה לבית החולים ברומא ושם נפטרה לאחר שלושה שבועות.
אינגבורג בכמן נחשבת לאחת מן הסופרות הראשונות בספרות האירופית שהעלו בחריפות רבה את שאלת מצבה של האישה בחברה המודרנית. הלחצים והמתחים בעולמה הפנימי חברו לקראת מותה לקשיים חיצוניים של ביקורת פוליטית ומערכות מוסריות שניהלה, וייתכן כי היא שמה קץ לחייה.
ספריה של אינגבורג בכמן בעברית.
וכן תורגמו לעברית שירים בודדים מיצירתה, על ידי כמה מתרגמים, שלא כונסו עדיין בספר. ביניהם:
פרסים על שמה.
פרס ספרותי המוענק באוסטריה לסופרים בשפה הגרמנית ונחשב לבין החשובים בספרות הגרמנית. סכומי הפרס נעים בין €5,000 ל- €22,500.
מאז שנת 1991 מעניקה קרן וולף מדי שנה את מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר. המלגה, בסך 8,000 דולר, נועדה לעודד אמנים צעירים ומבטיחים בישראל הזקוקים למלגה במיוחד לצורך השתלמות בחו"ל. המלגה מיועדת לאמנים ישראלים שטרם מלאו להם 35 שנה, שעדיין לומדים או שלא מכבר סיימו את לימודיהם.
הדיביזיה השלישית של האס אס
כך עושות כולן
כך עושות כולן (איטלקית: "Così fan tutte") היא אופרה שהלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט בשנת 1789, ומספרה ברשימת קכל הוא K.588. ביוזמתו של הקיסר יוזף השני, הוא נתן למוצרט להלחין את האופרה (במקור אנטוניו סליירי, יריבו של מוצרט, היה צריך להלחין אותה, והוא אכן הלחין חלקים מועטים מהמערכה הראשונה לפני שקטעו את עבודתו). הצגת הבכורה שלה התקיימה בבורגתיאטר בווינה, אוסטריה ב-26 בינואר 1790, יום לפני יום הולדתו ה-34 של המלחין.
מוצרט ודה-פונטה לקחו את "fiancée swapping" כנושא האופרה, אשר מחזיר את הקהל למאה ה-13, אחרי גרסאות חשובות מוקדמות יותר כגון הדקאמרון של בוקאצ'ו ומחזהו של ויליאם שייקספיר "סימבלין" ("Cymbeline"). היא גם משלבת אלמנטים מהמיתולוגיה על פרוקריס של אובידיוס.