החל בשנת 711 ובמהלך 7 השנים הבאות כבשו שליטים מוסלמים מצפון אפריקה כמעט את כל חצי האי האיברי מידיהם של הנוצרים הוויזיגותים. נראה כי במהלך הכיבוש היו מעט מקרים של טבח וביזה של היישובים הנוצרים וברוב המקרים הייתה כניעה יחסית מסודרת ושקטה (חוזה כניעה ששרד נחתם בין תאודמיר ממורסיה והכובש המוסלמי עבד אל-עזיז). הכיבוש המוסלמי המהיר וכניעת רבים מהיישובים הנוצרים הביאו לכך שרוב הנוצרים של חצי האי נפלו תחת שלטונם של השליטים המוסלמים החדשים. אולם, רוב האצולה הוויזיגותית ברחה צפונה והשתלבה בממלכות הצפוניות. מכיוון שנוצרים מוגדרים על ידי האסלאם כבני חסות (בערבית: ד'ימי) מותר להם, וליהודים, שמעמדם דומה, לחיות תחת שלטון מוסלמי כל עוד הם משלמים את מס הגולגולת, הג'יזיה.
כך נוצר מצב שבו עד אמצע המאה ה-9 היו היחסים בין הנוצרים, שככל הנראה עדיין היוו את רוב האוכלוסייה שתחת השלטון המוסלמי, והשלטון עצמו, שלווים. הותר להם להתפלל בהתאם לדתם, להקים לעצמם רשויות ולשפוט את עצמם בבתי משפט משלהם. חלקם אף החזיקו במשרות בכירות במנגנון המדינה המוסלמית. המרת הדת לאסלאם עודדה אך לא נדרשה.
באמצע המאה ה-9 החל גל של התאבדויות מרטיריות על ידי כמה עשרות נוצרים שקיללו וביזו את מחמד והאסלאם בכוונה ובפומבי ונענשו בעריפת ראשם על ידי השלטונות שלא יכלו לסבול את חילול דתם. אולוגיוס, שתיעד את תופעת המרטירים הזו והיה אחד מראשיה, הסביר את התופעה ברצון לנקום במוסלמים על התנהגותם כלפי הנוצרים - התנהגות שלפי דבריו כללה טבח, השפלות, מיסוי גבוה ועוד. גם אם הבסיס אולי נכון הרי שתיאורו המזוויע וההתלהמות שלו נגד השלטון המוסלמי הם ככל הנראה מוגזמים. נראה סביר יותר להניח שתנועת המרטירים רצתה לחזק את הזהות הנוצרית שהחלה נחלשת לנוכח המשך השלטון המוסלמי, עליית השימוש בשפה הערבית, בייחוד בקרב צעירים, ואחוזי ההתאסלמות שהלכו וגדלו. התופעה נרגעה אחרי כעשור וההיטמעות התרבותית-דתית-לשונית של הנוצרים בתוך החברה הערבית-מוסלמית חזרה למסלולה.
החל משנת 880 התקיים בדרום החלק המוסלמי של ספרד (אל-אנדלוס) מרד שהנהיג עומר בן-חפסון. מוצאו של בן-חפסון היה ממשפחה מתאסלמת, והוא המיר את דתו לנצרות במהלך המרד. עם זאת, אין ראיות לכך שבן-חפסון מרד על רקע לאומי-מוזערבי, וניתן לשער שהוא ניצל את חולשתו של שלטונו הריכוזי של עבד אל רחמן השלישי כדי למרוד. המרד המשיך לאחר מותו של בן-חפסון בהנהגת בניו ודוכא סופית ב-928.
ככל שהתקדם כיבושו מחדש של חצי האי על ידי הממלכות הצפוניות הנוצריות (תהליך הרקונקיסטה) החלו יותר ויותר מוזערבים ליפול תחת שלטון נוצרי. בתחילה נוצלו נוצרים אלה, שהכירו מקרוב את התרבות הערבית-מוסלמית, ליישוב השטחים שנכבשו על ידי הנוצרים וכן כיועצים לנושאי האסלאם, אולם במהלך הזמן החלו לאבד ממעמדם זה.
המוזערבים שימרו בפולחנם הנוצרי את הפולחן הוויזיגותי ולא הושפעו מהכמרים הצרפתים שגרמו לנוצרים בצפון איבריה לעבור להתפלל בלטינית. כיום עדיין מתקיים פולחן מוזערבי בקפלה אחת בקתדרלה של טולדו.
ראש סגל הבית הלבן
ראש סגל הבית הלבן (באנגלית: White House Chief of Staff) הוא עוזרו הבכיר של נשיא ארצות הברית והאחראי על כל הסגל הנשיאותי. ראש הסגל עובד בצמוד לנשיא על בסיס יומיומי, ועוצמה רבה מרוכזת בידיו כתוצאה מקרבה זו.
ראש הסגל הנוכחי הוא רון א. קליין.
תולדות התפקיד.
תפקיד ראש הסגל נוצר ב-1946 ונקרא אז "עוזר נשיא ארצות הברית". הצורך בתפקיד עלה עם יישום מסקנות ועדת בראונלאו ב-1939 והקמת הסגל הנשיאותי העומד לרשות הנשיא ומדווח לו ישירות. התואר שונה ל"ראש הסגל של הבית הלבן" ב-1961.
נשיאים שונים יצקו תוכן שונה לתפקיד ראש הסגל. בדרך כלל הוא אחראי על ניהול כל אנשי הסגל שמתחתיו, קביעת לוח הזמנים של הנשיא וניטור הגישה הישירה אליו. היכולת לקבוע מי זוכה להיפגש עם הנשיא ומי לא זוכה לכך מעניקה לראש הסגל עוצמה פוליטית רבה. בדרך כלל נבחר לתפקיד אחד מיועציו הפוליטיים הקרובים של הנשיא, על פי רוב חבר אישי שהלך עם הנשיא כברת דרך פוליטית.
לא כל נשיא בוחר לאייש את תפקיד ראש הסגל. לקנדי לא היה ראש סגל וגם לא לקרטר עד שלהי כהונתו. ניקסון לא רצה למנות ראש סגל במקום בוב הולדמן שהתפטר, אולם שינה את דעתו כשראה כמה קשה להתמודד עם הניהול היומיומי הישיר של הסגל כולו, ומינה במקומו את אלכסנדר הייג.
לרוב הנשיאים היה יותר מראש סגל אחד, בעיקר משום שהלחץ הרב הכרוך בתפקיד גורם לזמן כהונה ממוצע של פחות משנתיים וחצי. כהונתו של ג'ון סטילמן (1946 - 1952) הייתה הארוכה ביותר עד כה.
ראשי סגל היו על פי רוב פוליטיקאים לפני שנכנסו לתפקיד וכמה מהם המשיכו מתפקיד זה למשרות בכירות אחרות בממשלים מאוחרים יותר. הייג היה למזכיר המדינה, דיק צ'ייני, שהיה ראש הסגל של ג'רלד פורד, כיהן בהמשך כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. גם מזכיר ההגנה לשעבר דונלד רמספלד היה ראש הסגל של הנשיא פורד.
לעיתים בחרו נשיאים להותיר בידי ראשי הסגל שלהם את כל הפרטים של ניהול הממשל, להתוות בקווים כלליים מדיניות ולהתרחק מפרטי יישומה בפועל. במקרים כאלה נוצרת דינמיקה שמזכירה את תפקידו של ראש ממשלה במשטרים נשיאותיים כגון אלה של צרפת ורוסיה. דוגמה לכך היא התפקיד שמילאו ג'יימס בייקר ודונלד ריגן תחת הנשיא רונלד רייגן, במה שכונתה לעיתים "נשיאות קיסרית". בצד השני של הסקאלה מצויים נשיאים שבחרו לשקוע בפרטים רבים ככל האפשר ולתקשר באופן ישיר עם חברי הקבינט. ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש נחשבים לנשיאים כאלה, ועל כן עוצמתם הפוליטית של ראשי הסגל שלהם לא הייתה רבה.
ראש הסגל בטלוויזיה.
השחקן ג'ון ספנסר גילם במשך שש שנים את ראש הסגל הדמוקרטי ליאו מקגרי בסדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "הבית הלבן". מבקרי טלוויזיה ופוליטיקאים כאחד שיבחו את הנאמנות של התפקיד שגילם לזה שבמציאות. בעונה השישית הוחלף מקגרי בסי ג'יי קרג, בגילום השחקנית אליסון ג'אני. במציאות לא כיהנה מעולם אישה בתפקיד ראש הסגל.
בסדרה "השורד המיועד" אדן קנטו גילם את אהרון שור, ראש סגל אשר קיבל את התפקיד בלית ברירה לאחר פיגוע המוני בקפיטול שהרג 1,000 מאנשי הממשל ובהמשך אמילי רודס (איטליה ריצ'י), לאחר התפטרותו של שור ועד חזרתו לתפקיד. בעונה השלישית הוחלף שור במארס הרפר בגילומו של אנתוני אדוארדס.
בסדרת הטלוויזיה "24" משחקים מספר שחקנים את תפקיד ראש הסגל, ובהם ג'וד צ'יקוללה.
בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים" משחקת סקינה ג'פרי את ראש סגל הבית הלבן.
בסדרת הטלוויזיה "מזכירת המדינה" מגלם את ראש הסגל ראסל ג'קסון השחקן זליקו איבנק על כל עונותיה. ג'קסון מוצג כפוליטיקאי קר ואכזר והאדם המשפיע ביותר על הנשיא (לצד מזכירת המדינה).
בסדרת הסאטירה הפוליטית "ויפ" משחק קווין דאן את ראש הסגל של הנשיא ולאחר מכן של הנשיאה המחליפה ומתואר כבנאדם ציני ומדוכא שיודע לשחק היטב בפוליטיקה האמריקאית.
ויסמנדל
פלאואן
פלאואן (בגרמנית: Plauen, בצ'כית: Plavno) היא עיר בגרמניה במדינת סקסוניה, במחוז פוגטלנד על הנהר אלסטר הלבן. בשנת 2013 מנתה העיר כ-64,000 תושבים.
היסטוריה.
פלאואן נוסדה בשנת 1112 על ידי מהגרים ממוצא סלבי. בשנת 1244 קיבלה פלאואן הכרה כעיר וסופחה לנסיכות בוהמיה. בשנת 1466 עברה לנסיכות סקסוניה.
העיר החלה לגדול ולפרוח בסוף המאה ה-19 כאשר נוסדה בה תעשיית טקסטיל. בתחילת המאה ה-20 התרכזה התעשייה ביצור בדי תחרה, והפכה לאחד המרכזים הגדולים בעולם לתעשייה זאת. בתחילת המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא פריחתה. העיר קלטה מהגרים רבים מהאזורים הכפריים שבאו לעבוד במפעלי התעשייה ובשנת 1920 אוכלוסיית העיר מנתה כ-128 אלף תושבים. בשנות השלושים של המאה ה-20 העיר הפכה לאחד המרכזים הראשונים להתפשטות התנועה הנאצית בגרמניה. במלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות מההפצצות.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארה פלאואן באזור הכיבוש הרוסי, סמוך לגבול עם מערב גרמניה. היותה עיר גבול פגע קשות בהתפתחות העיר ושיקומה.
הקהילה היהודית.
הקהילה היהודית בפלאואן הורכבה בעיקר מיהודים ילידי גרמניה ומיהודים יוצאי פולין שהגיעו לעיר כדי למצוא בה עבודה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקהילה היהודית גדלה והגיעה לכ-15 אלף איש, בתחילת שנות ה-30. כמעט כל יהודי העיר גורשו ועזבו אותה בשנות ה-30 המאוחרות, לאחר עליית הנאציזם, חלקם לארצות הברית וחלקם לישראל.
ישראל גלעדי
ישראל ("ישראליק") גלעדי, (קלראשי, בסרביה, 1886 – 2 באוקטובר 1918) מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר וממקימי כפר בר גיורא. לאחר מותו בגיל 32, שונה שם היישוב ונקרא על שמו "כפר גלעדי".
ביוגרפיה.
נולד בשם ישראל בוטרברוט למשפחה יהודית מסורתית ולמד בתלמוד תורה. כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת פועלי ציון. בשנת 1903 השתתף בפעילות של ארגון להגנה עצמית של יהודים ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"גלעדי". עבד במושבות השומרון (זכרון יעקב והסביבה) ובגליל. נשא לאשה את קיילה לבית בקר, אחותם הבכירה של נשות "השומר" ציפורה זייד ואסתר קוזלובסקי.
היה מבין מייסדי ארגון השמירה העברי הראשון בארץ ישראל, ארגון בר גיורא בסג'רה בשנת 1907. היה מבין מייסדי הקולקטיב הראשון להתיישבות פועלים, מראשוני ארגון השומר (וממלא מקומו של ישראל שוחט, מפקד הארגון) ומראשי הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.