דוגמה נוספת היא רבייה באוכלוסיית הברדלס. הברדלס נמצא בסכנת הכחדה, וכל הפרטים החיים כיום שיכים למין יחיד. בעבר היו קיימים מינים נוספים של הסוג ברדלס, אך שינויים אקלימיים שהתרחשו לפני כ-10,000 גרמו להיכחדותם. המין ששרד נקלע למצב של צוואר בקבוק גנטי, ופרטים בעלי קרבה משפחתית נאלצו להתרבות זה עם זה. רביית קרובים זו גרמה לירידה גדולה במגוון הגנטי של המין ולפגיעה ביכולת הרבייה וההישרדות שלו – רק כ- 5% מהצאצאים בטבע מגיעים לבגרות. עם זאת, לאחרונה התגלה שנקבות הברדלס מזדווגות עם יותר מזכר אחד לפני כל המלטה. במנגנון רבייתי הידוע במספר מיני יונקים, כל הזדווגות מביאה לביוץ מחודש, ולכן צאצאים שונים של אותה המלטה יכולים להגיע מאבות שונים. מנגנון זה מגדיל את המגוון הגנטי שיכול להצטרף לאוכלוסייה בעקבות המלטה בודדת.
בישופ
יוליו מאניו
יוליו מאניו (ברומנית: Iuliu Maniu; 8 בינואר 1873 - 5 בפברואר 1953), עורך דין ופוליטיקאי רומני. מנהיג המפלגה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה ו-באנאט לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, אשר שירת כראש ממשלת רומניה במשך שלוש כהונות בין 1928–1933 והיה בין המייסדים של מפלגת האיכרים הלאומית.
ראשית חייו.
מאניו נולד בכפר בדצ'ין (טרנסילבניה), אז באוסטרו הונגריה (כיום בצפון מזרח רומניה) כבנם של וסילה מאניו, ושל אשתו, קלרה. הוא סיים את לימודיו בבית ספר התיכון בזאלאו, ולמד משפטים באוניברסיטת קלוז' ולאחר מכן באוניברסיטת וינה שם סיים את לימודיו ב-1896.
מאניו הצטרף למפלגה הלאומית הרומנית (PNR) בטרנסילבניה ו-באנאט והיה לאחד מנציגה בפרלמנט ההונגרי בבודפשט.
הוא התיישב בעיירה בלאז' ושירת כעורך דין עבור הקהילה היוונית קאתולית עליה נמנה. לאחר מכן שימש כיועצו של הארכי-דוכס פרנץ פרדיננד ועבד ביחד עם אחרים על הרעיון של החלפת אוסטרו הונגריה כאימפריה דואלית ברעיון של "ארצות הברית של אוסטריה הגדולה" (רעיון שלא יצא לכלל ביצוע). כאשר נרצח פרנץ פרדיננד בסרייבו היה מאניו בין התומכים באיחודה של טרנסילבניה עם ממלכת רומניה.
קריירה פוליטית.
ב-2 בדצמבר 1918 נהפך מאניו לראש ה"מועצה" של חבל טרנסילבניה (תפקיד המקביל למושל). עד שנת 1926 היה מאניו חבר במפלגה הלאומית הרומנית ואף עמד בראשה, ובאותה השנה התאחדה מפלגתו עם מפלגת האיכרים ומאניו נהפך למנהיג המפלגה המאוחדת שנקראה "מפלגת האיכרים הלאומית" (PNŢ), זאת למשך שבע השנים הבאות ופעם נוספת משנת 1937 ועד 1947.
מפלגתו של מאניו עלתה לשלטון רק ב-10 בנובמבר 1928, לאחר מותם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה וראש ממשלתו ברטיאנו שנפטרו באותה השנה. מפלגת האיכרים הלאומית חברה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולמפלגה הגרמנית ומאניו נבחר כראש הממשלה.
בשנת 1930 ביחד עם גאורגה מירונסקו פעל מאניו כנגד החוקה הרומנית בעניין משבר המלוכה באותו הזמן, כאשר פעל למען המלכתו בשנית של המלך קרול במקום בנו מיכאי זאת בתנאי שיחדש את ברית נישואיו עם המלכה אלנה, אך המלך קרול לא כיבד את ההסכם.
ב-13 ביוני 1930 הקים מאניו ממשלה חדשה אך זאת לא האריכה ימים וכעבור ארבעה חודשים בלבד הדיח המלך קרול את מאניו מראשות הממשלה, זאת בעקבות המשבר שבינו ובין חוג מקורביו של המלך ופלגשו מגדה לופסקו ובעקבות השפל הכלכלי.
עם הפיכתה של רומניה למדינה אוטוריטרית בעקבות צעדיו של המלך קרול, חתם מאניו על הסכם שיתוף פעולה עם התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קורנליו זליה קודריאנו, בתקווה לבלום את צעדי של המלך.
לאחר שרומניה הפסידה ב-1940 את צפון טרנסילבניה, בסרביה וצפון דוברוג'ה המלך קרול יצא לגלות ואת מקומו תפס שוב בנו מיכאי ולראשות הממשלה עלה הגנרל יון אנטונסקו.
מאניו שימש כראש האופוזיציה (בהיעדר פרלמנט) שעמדה כנגד אנטונסקו בתקופת מלחמת העולם השנייה ואף ניהל מגעים עם אנטונסקו להפסקת הרדיפות כנגד היהודים ברומניה.
עם תבוסתה של רומניה במלחמה בשנת 1944 מאניו היה מעורב בהפלת משטרו ומעצרו של אנטונסקו.
סוף ימיו.
ביולי 1947 מפלגתו של מאניו הוצאה מחוץ לחוק בידי הקומוניסטים. באותו החודש, חברו של מאניו, יון מיכאלאקה מראשי מפלגת האיכרים ניסה להימלט מרומניה, במטרה להקים ממשלה גולה. ב- 14 ביולי מיכאלאקה נתפס ונעצר בשדה תעופה קטן בקרבת בוקרשט יחד עם אחרים. למרות שמאניו עצמו לא היה נוכח באותו המקום נעצר אף הוא באשמת קשירת קשר להקמת הממשלה גולה.
לקבוצה נערך משפט ראווה. יוליו מאניו ו- יון מיכאלאקה נמצאו אשמים ועקב גילם נגזר עליהם עונש של מאסר עולם עם עבודת פרך, זאת במקום עונש מוות.
משפט הראווה של מנהיגי המפלגות הדמוקרטיות הפופולריות ברומניה הרתיע גורמי אופוזיציה נוספים והיה אחד מאבני היסוד בהקמתה של רומניה הקומוניסטית.
יוליו מאניו נכלא בכלא סיגט (כלא לעצירים פוליטיים בתקופת השלטון הקומוניסטי) ונפטר ב- 5 בפברואר 1953.
הוא לא זכה ללוויה וגופתו "נזרקה" אל קבר אחים בקרבת מקום.
תמר פלג שריק
תמר פלג שריק (נולדה ב-2 ביוני 1926) היא עורכת דין ופעילה ישראלית למען זכויות פלסטינים. ייצגה אלפי עצירים פלסטינים וסייעה לשחרור רבים מהם ממעצר. בשנת 1990 קיבלה בניו יורק אות הצטיינות מטעם ארגון Human Rights Watch, שהוענק לעשרה פעילי זכויות אדם מכל העולם. בשנת 2002 קיבלה את אות "נשים במשפט" מטעם לשכת עורכי הדין, על תרומה מיוחדת לקהילה. בשנת 2012 הוענק לה אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על מפעל חייה.
ביוגרפיה.
נולדה ב-2 ביוני 1926 בפינסק (פולין באותה עת) למשפחה מבוססת, ללידיה אונקובסקיה, רוסיה שהתגיירה, וליעקב אליאסברג, יהודי. לאחר כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות בשנת 1939 הוגלו בני המשפחה לסובחוז מין בולאק בקזחסטן. בעקבות פלישת גרמניה לברית המועצות בשנת 1941 הוחזרה להם אזרחותם הפולנית והם הורשו לנוע בתחומי המדינה. המשפחה עברה לאזור טשקנט ומשם במסע שאורגן על ידי הצבא הפולני בהקמתו הגיעה לפרס. בשנת 1943 הם הגיעו לפלשתינה-א"י ביחד עם ילדי טהראן.
עשתה בגרות אקסטרנית והתקבלה לאוניברסיטה העברית ללימודי היסטוריה, פסיכולוגיה ופילוסופיה, שהופסקו עם הצהרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, מפני שבהיותה חברת ההגנה התנדבה לשירות מלא בירושלים. שירתה כסמלת סעד ותרבות בגדוד הירושלמי בית חורון, עברה קורס קצינות וסיימה את שירותה הצבאי כקצינת ח"ן במחוז הנגב.
במאי 1949 שוחררה מצה"ל בדרגת סגן משנה וקיבלה את אות ירושלים.
היא חזרה ללימודי תואר שני באוניברסיטה וסיימה אותם בהצלחה. לאחר שהוענקה לה מלגה מטעם ממשלת צרפת, למדה שנה בפריז, שבה לישראל והשתלבה כבר בתור אם כמורה במערכת החינוך. תחילה בבתי ספר לחינוך מיוחד, ובהכשרת מורים. בראשית שנות השבעים שימשה מורה לפסיכולוגיה ופילוסופיה של החינוך, דקאן הסטודנטים וסגנית המנהל במדרשה לאמנות בהנהלתו של רן שחורי.
לתמר פלג שריק שלושה ילדים ושני נכדים. ילדיה : אורנה ועו"ד דניאל פלג - ילדיו של אלי פלג, מי שהיה חבר מק"י ומזכיר תנועת ישראל ברית המועצות; ועו"ד איה שריק, בתו של יוסף שריק, מי שהיה סופר, עיתונאי ומבקר קולנוע בעיתון הארץ. ונכדיה : יותם פלג, בנו של דניאל וזורה דה-ווס בתה של אורנה.
פעילות למען זכויות פלסטינים.
בין השנים 1954 עד 1965 הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית הישראלית עד לפילוג המפלגה. לאחר מכן המשיכה בפעילות פוליטית של "השמאל החדש" תוך שאיפה לפעילות יהודית–ערבית משותפת.
בשנת 1981 החלה ללמוד משפטים בלימודי ערב בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תוך כדי עבודה במדרשה לאמנות. עם סיום לימודיה בשנת 1985 התמחתה אצל עו"ד אביגדור פלדמן ועו"ד מאיר לם ולאחר קבלת רישיון עריכת דין התקבלה באוקטובר 1987 לעבודה באגודה לזכויות האזרח. כשפרצה האינתיפאדה החמירו הפגיעות בזכויות הפלסטינים תושבי השטחים הכבושים וכן גברה נכונותם של הנפגעים לקבל סיוע, בין היתר סיוע משפטי, מידי ישראלים. עבור פלג שריק הייתה זאת ההזדמנות המיוחלת לעבודה משותפת עם פלסטינים. ביחד עם ארגוני זכויות אדם פלסטינים בעזה וגם בגדה היא השתלבה בהגנה על זכויות כלואים פלסטינים, בייצוג עצירים מנהליים שהוחזקו בכלא קציעות, במאבק נגד עינויים בחקירות השב"כ וכן בהגנה על זכויות התושבים שדיכויים בחיי היום יום הלך וגבר. את עבודתה אפיינו שיתוף פעולה, יחסי אמון וידידות עם פעילים פלסטינים, אשר ייצגה ועם עורכי דין, שעם חלקם נמשך הקשר עד היום. הסכמי אוסלו, אשר הביאו לידי הפרדה בין ישראלים לפלסטינים, השפיעו בהדרגה גם על עבודתה של פלג שריק. החל שנת 2002 נבצר ממנה להגיע לעזה. בעקבות חילוקי דעות בדבר ההיקף והאופי של עבודת זכויות האדם בשטחים, באה לסיומה, בשנת 1995, עבודתה באגודה לזכויות האזרח.
במשך שנה עבדה בפרויקט משותף ישראלי-פלסטיני של ארגון Defense for Children International שמושבו ברמאללה. במסגרת הפרויקט היא ייצגה קטינים פלסטינים בבתי המשפט הצבאיים ובוועדות השחרורים ממאסר. בשנים 1997–2012 עבדה במוקד להגנת הפרט בפרויקט זכויות כלואים וייצוג עצירים מינהליים.