"הרוח של חואניטו" באה לייצג את אופייה הבלתי מתפשר ואת יכולתה של הקבוצה לחזור מפיגור פעם אחר פעם. דוגמה ראשונה לכך הייתה ברבע גמר גביע אירופה לאלופות בעונת . ריאל הפסידה 2-0 לסלטיק בחוץ, אך חזרה מהפיגור באצטדיון סנטיאגו ברנבאו עם ניצחון 3-0. את שערה השלישי של הקבוצה כבש חואניטו. בעונת זכתה ריאל בגביע אופ"א תוך שהיא ממחישה את "הרוח של חואניטו" שלב אחרי שלב. היא הפסידה 3-1 בקרואטיה לרייקה, אך חזרה עם ניצחון 3-0 בבית. לאחר הפסד 3-0 בבריסל לאנדרלכט, חזרה ריאל עם ניצחון מרשים של 6-1 בבית. בחצי הגמר שוב הייתה ריאל בדרך להדחה עם הפסד 2-0 לאינטר מילאנו בסן סירו, אך שוב הפכה את התוצאה בביתה עם ניצחון 3-0. עונה אחר כך, באותו המפעל, גברה בורוסיה מנשנגלדבך 5-1 בבית על ריאל, אך בגומלין ניצחה ריאל 4-0 והמשיכה לזכייה שנייה ברצף. ברבע גמר גביע האלופות 1987, הפסידה ריאל 4-2 בחוץ מול הכוכב האדום בלגרד, אך ניצחה בבית 2-0 ועלתה לחצי הגמר.
בצד יכולותיו ככדורגלן וכמנהיג בקבוצה, התפרסם חואניטו גם בשל התקריות האלימות בהן היה מעורב. ב-30 בנובמבר 1977, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, הוחלף חואניטו בדקה ה-71 של ההתמודדות. בעת ירידתו מהדשא, התגרה חואניטו בקהל המקומי בתנועות ידיים, כל זאת כשנבחרתו ביתרון 1-0. בתגובה, השליך הקהל חפצים לעברו של חואניטו, ובקבוק זכוכית פגע בראשו. הוא הורד מהמגרש באלונקה ונזקק לתפרים.
ב-1 בנובמבר 1978 הודחה ריאל מגביע אירופה על ידי גראסהופרס ציריך, לאחר שניצחה אותה 3-1 במשחק הראשון בבית אך הפסידה 2-0 בגומלין בחוץ. השער השני נכבש, ככל הנראה, מעמדת נבדל, מה שגרם לתרעומת גדולה בקרב שחקני ריאל. בתום המשחק, על פי דו"ח השופט אדולף פרוקופ מגרמניה המזרחית, תקף חואניטו את השופט ונגח בפניו. על אף ההכחשות מצד המועדון, נשפט חואניטו על ידי אופ"א להרחקה של שנתיים מהמפעלים האירופים, עונש שהומתק לאחר מכן ל-14 חודשים.
ההפסד בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול אברדין ב-1983 הובילה לשיאו של סכסוך בין חואניטו לחברו לקבוצה, אולי שטיליקה. במרץ 1986, כששטיליקה שיחק בנשאטל גזמאקס, נפגשו ריאל ונשאטל ברבע גמר גביע אופ"א. כבר בשניות הראשונות תיקל חואניטו את שטיליקה בחריפות, ולאורך המשחק הרבו השניים להתעמת פיזית. בדקה השבעים ירק חואניטו בפניו של שטיליקה, אירוע שנעלם מעיני השופט, ודקה אחר כך ניסה שטיליקה לבעוט בראשו של חואניטו, אך האחרון הצליח להתחמק והבעיטה פגעה בכתפו. זמן קצר אחר כך הוחלף חואניטו מחשש לאירועים אלימים נוספים.
אירוע אלים נוסף היה זה שסיים את דרכו של חואניטו בריאל מדריד. בחצי גמר גביע אירופה לאלופות ב-1987, פגשה ריאל את באיירן מינכן. לותר מתאוס הכשיל שחקן מריאל, וכשהאחרון קם, ניגש אליו ודחף אותו קלות, נפל מתאוס על הדשא. חואניטו, שכעס על האירוע, הגיע מאחור ודרך בעוצמה על גבו של מתאוס, ולאחר שצעק עליו הוסיף ודרך על פניו. הוא הורחק בכרטיס אדום ישיר ואף התנצל על האירוע לאחר מכן, אך אופ"א הענישה את חואניטו בחומרה והרחיקה אותו לחמש שנים ממפעליה האירופים. בעקבות ההרחקה הוחלט בריאל שלא להחזיק את חואניטו עבור משחקי הליגה בלבד, ובסיום אותה העונה סיים חואניטו את דרכו בת עשר השנים בקבוצה.
ערפילית המשקולת הקטנה
ערפילית המשקולת הקטנה (נקראת גם M76 מ-Messier 76 וכן NGC 650/651) היא ערפילית פלנטרית בקבוצת הכוכבים פרסאוס שמרחקה המדויק אינו ידוע ומוערך בין 2,500 ל-3,900 שנות אור ממערכת השמש. הערפילית דומה לערפילית המשקולת (M27) שבקבוצת שועלון, אך נראית קטנה וחיוורת בהרבה והיא למעשה הערפילית העמומה ביותר בקטלוג מסיה. הערפילית מוארת על ידי כוכב מרכזי מסוג ננס לבן.
היסטוריה.
הערפילית התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, ב-5 בספטמבר 1780. מסיה עצמו צפה בה ב-21 באוקטובר של אותה שנה והכניס אותה לקטלוג מסיה, כשהוא מתאר אותה כערפילית קטנה ועמומה ללא כוכבים ליד הרגל הימנית של אנדרומדה. הוא שיער שהיא מורכבת מכוכבים קטנים מכדי להראות בטלסקופ שברשותו. ב-12 בנובמבר 1787 צפה ויליאם הרשל בערפילית וציין שיש שם שתיים, כאשר הוא מייחס את M76 רק לאחת מהן. ג'ון הרשל רשם את הערפילית כשתי ערפיליות נפרדות בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, כשהוא מתייחס לאחת מהן כאל M76 ואל השנייה כערפילית שהתגלתה על ידי אביו ויליאם ומשום כך היא קיבלה גם ציון כפול בקטלוג הכללי החדש. ב-1866 בחן האסטרונום ויליאם האגינס את הספקטרום שנפלט מהערפילית והגיע למסקנה שלא מדובר באור של כוכבים אלא בספקטרום פליטה של גז חם. אייזק רוברטס העלה ב-1891 השערה שמדובר בערפילית דומה לערפילית הטבעת כפי שהיא נראית מהצד, אבל רק ב-1918 זיהה האסטרונום האמריקאי הבר קרטיס שמדובר בערפילית פלנטרית.
תצפית.
ערפילית המשקולת הקטנה היא אחד העצמים החיוורים והקשים ביותר לצפייה שברשימת מסיה. נחוץ טלסקופ בינוני ותנאי צפייה טובים כדי להבחין בה וגם אז היא נראית ככתם מוארך שקצותיו מעט יותר בהירים ממרכזו. את צבעי הערפילית ואת החלקים פחות בהירים שלה ניתן לראות רק באמצעות בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי.
הערפילית נמצאת כמעלה מצפון-צפון-מערב לכוכב φ בפרסאוס כך שלא קשה לאתרה עם ציוד מתאים ובתנאי תצפית טובים.
מבנה ומאפיינים.
חלקה המרכזי של הערפילית הוא בצורת טבעת אליפטית באורך של כ-1.5 דקות קשת וברוחב של כ-0.7 דקות קשת והיא מתפשטת במהירות של כ-42 ק"מ בשנייה. קו הראייה מכדור הארץ אל הערפילית הוא בזווית של כ-15 מעלות ביחס למישור הטבעת כך שהיא נראית כאליפסה שקצותיה בהירים יותר ממרכזה. בניצב למישור הטבעת יש שתי טבעות של גז שהדרום-מזרחית (עליונה בתמונה) מגיעה למרחק זוויתי של 2.75 דקות קשת ממרכז הערפילית והצפון-מערבית (תחתונה בתמונה) למרחק זוויתי של 2.25 דקות קשת ממרכז הערפילית. טבעות אלו נוצרו ככל הנראה לפני הערפילית המרכזית כתוצאה מרוח השמש של הענק האדום שקדם לננס הלבן שבמרכז הערפילית. טבעות אלה מתפשטות במהירות של כ-20 ק"מ בשנייה והגז שבהן מיונן מהקרינה העל-סגולה של הננס הלבן, בדומה לחלק המרכזי של הערפילית. רוב האור הנפלט מהערפילית הוא באורך גל של 5,007Å שמאפיין חמצן מיונן פעמיים ([O III]).
מכיוון שמרחקה של הערפילית אינו ידוע בוודאות, קשה להעריך את גודלה. אם המרחק אליה הוא 2,500 שנות אור, אז קוטר הטבעת המרכזית הוא כשנת אור אחת וקוטר הטבעות החיצוניות הוא 1.5-1.7 שנות אור, ואם המרחק של הערפילית הוא 3,900 שנות אור אז קוטר הטבעת המרכזית הוא כ-1.7 שנות אור וקוטר הטבעות החיצוניות הוא 2.5-3 שנות אור.
לננס הלבן שבמרכז הערפילית יש בהירות מדרגה 16 וטמפרטורת פניו מוערכת בכ-60,000 קלווין. כמעט כל הקרינה שלו היא בתחום העל-סגול.
מסיה 76
איי קרוזה
איי קרוֹזֶה (בצרפתית: Îles Crozet), אשר שמם הרשמי הוא ארכיפלג קרוזה (בצרפתית: ארשיפל, Archipel), נמצאים בדרום האוקיינוס ההודי, כ-3,000 ק"מ דרום-מזרחית לקייפטאון. האיים הם חלק מן הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת, ושטחם הכולל הוא 352 קמ"ר. פרט לתחנת מחקר באי הגדול ביותר, האיים אינם מיושבים. הם מהווים בית גידול חשוב ביותר לעופות ים וליונקים ימיים.
גאוגרפיה.
איי קרוזה נמצאים באוקיינוס ההודי, כ-3,000 ק"מ ממזרח דרום מזרח לקייפטאון. האיים הם תוצר של פעילות וולקנית, אם כי במרוצת השנים, עד ימינו, פעילות זו שככה. איי קרוזה, אשר שטחם הכולל הוא 352 קמ"ר, כוללים שישה איים עיקריים וכן עוד איים זעירים. אלה מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות, המזרחית והמערבית. המרחק בין קבוצת האיים המערבית למזרחית הוא כ-95 ק"מ.
קבוצת האיים המערבית.
קבוצת האיים המערבית כוללת, ממערב למזרח, את אי החזיר, ששטחו 67 קמ"ר, , ששטחו שלושה קמ"ר, הממוקם דרומה מזרחה ממנו, ואת איוני (איים קטנים) השליח (בקונוטציה הנוצרית של המושג. בצרפתית: Îlots des Apôtres, אילו ד'זפוטרה), הנמצאים צפונה מזרחה מאי החזיר, אשר שטחם הכולל כשני קמ"ר. אלה כוללים שני איונים, האי הגדול (בצרפתית: Grande Île, גראנד איל) ממזרח, אשר שטחו כ-1.5 קמ"ר, וכן האי הקטן (בצרפתית: Petite Île, פטיט איל) ממערב, אשר שטחו כ-300 דונם. כן כוללים איוני השליח כמה איים זעירים, שבחלקם אינם הרבה יותר מסלעים הבולטים מן הים.
קבוצת האיים המזרחית.
קבוצת האיים המזרחית כוללת, ממערב למזרח, את אי הבעלוּת (Île de la Possession, איל דה לה פוססיון), הגדול שבאיי קרוזה, אשר שטחו כ-150 קמ"ר. במזרחו של אי זה ממוקמת תחנת המחקר אלפרד פור (Alfred Faure), אשר מאז 1963 נמצאת בו ברציפות אוכלוסייה מתחלפת של חוקרים ואנשי צוות, ואלה, כמה עשרות במספר, בני האדם היחידים היושבים באיים. האי המזרחי ביותר נקרא בהתאם אי המזרח (בצרפתית: Île de l'Est, איל דה ל'סט), ושטחו כ-130 קמ"ר.
האקלים.
באיים שורר אקלים טונדרה עם השפעות ימיות הממתנות את משרעת הטמפרטורות. ממוצע הטמפרטורות החודשי נע בין 2.9°c בחורף ל-7.9°c בקיץ. פרט למקרים נדירים, אין הטמפרטורות חורגות מ-18°C כלפי מעלה, ומ-5°C- כלפי מטה. באיים ישנם כ-300 ימים גשומים בשנה, בהם כמות המשקעים היא כ-2,000 מ"מ. כן נושבות בהם רוחות עזות, כאשר בכ-100 ימים בשנה עוצמתן היא 100 קמ"ש או יותר.
החי והצומח.
בשל האקלים הקר, מוגבל מגוון הצמחייה באיים לעשב, טחב וחזזיות. באשר לחי, פרט לחרקים, קיימות באיים אוכלוסיות גדולות מאוד של עופות ימיים, כלבי ים ופינגווינים. האיים, שהם מבתי הגידול החשובים בעולם לאותם בעלי חיים, הוכרזו כשמורת טבע ב-1938.
עופות ים.