ראשה של האימפלה בצבע כתמתם זהבהב, עם נטייה לאדמדם באזור המצח והלחיים. סימוני הפנים של האימפלה שחורת הפנים, ייחודים ונעדרים אצל קרובתה, והם גם המקור לשמה: על פני החרטום יש כתם שחור צר וארוך שמתחבר בפס שחרחר דקיק לכתם שחור קטנטן נוסף במצח. מעל העיניים יש לה גבות לבנות גדולות בדומה לקרובתה, אך היא מתאפיינת נוסף לכך גם בפס שחור שחוצה את העין מעלה ומטה בדומה לצבי. השפתיים לבנות, ויש כתם לבן סביב הסנטר והחלק העליון של הגרון. האוזניים אף הן ססגוניות: בחלק האחורי הן חומות, ובחלק הפנימי לבנון, ויש להן כתם שחור גדול בקצה האוזן, וכתם קטן יותר בבסיס.
תפוצה וסביבת מחיה.
האימפלה שחורת הפנים, מוגבלת בתפוצתה לדרום-מערב אפריקה. האוכלוסייה המרכזית שלה משתרעת על צפון מערב נמיביה (בעיקר במחוז אומוסטי, אושנה וקוננה) ובאופן פחות יותר במחוזות קוננה ונמיבה בדרום מערב אנגולה, כאשר בנמיביה, האימפלה הוכנסה על ידי האדם לאזורים נוספים במרכז. באנגולה, יש אזורים מדבריים עם סבירות גבוהה לנוכחות האימפלות הללו, וטרם ידוע בבירור האם הן נפוצות שם. בית הגידול של האימפלה שחורת הפנים, צחיח יותר מבית הגידול של האימפלה מצויה, וממוקם באזור ה"בושוולד" העשיר בשיחים ובסוואנות דוקרניות, בקרבת מדבר נמיב ממערב ומדבר קלהארי ממזרח. האימפלה מעדיפה צמחייה צפופה בקרבת מקורות מים הגובלת בחורש פתוח. הטמפרטורות בתחומי המחייה שלה למעלה מ-30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה למדי ועומדת על כ-500 מ"מ לכל היותר.
אקולוגיה.
האימפלה שחורת הפנים היא פעילת יום בדומה לאנטילופות רבות, ואת הלילה היא תבלה במנוחה או בהעלאת גירה. שיא הפעילות מתרחשת בשעות הקרירות בעלות השחר ובדמדומים. לאימפלה יש מבנה חברתי התלוי בעונה. הזכרים הבוגרים טריטוריאליים בעונת הגשמים, כאשר הם מגינים בקנאות על שטחם עקב עונת הרבייה. הזכר מנסה לשלוט על עדר נקבות שיחלוף בשטחו וימנע גישה מזכרים אחרים. זכרים צעירים חיים בקבוצות משלהם ואינם טריטוריאליים, והנקבות חיות בעדרים גדולים של 15–100 פרטים הכוללים גם עופרים צעירים ומתבגרים (עד גיל 4). גם לעדר הנקבות יש שטח מחיה קבוע הנע בגודלו מ-80 ל-180 דונם, ובעוד שבעונת הגשמים הן ימנעו מנקבות אחרות לשהות בשטחן, בעונה היבשה תיתכן חפיפה גבוהה בין פרטים מעדרים שונים או אפילו בין עדרים. בעונה היבשה, הזכרים מצטרפים בדרך כלל לעדרי הנקבות. האימפלה היא יונק לוחך עשב, ותזונתה מורכבת בעיקר מדשא בעונת הגשמים, אך בעונה היבשה היא תגלוש גם לעבר מקורות צמחיים אחרים כמו עלים, פרחים, ופירות.
התכונה הידועה ביותר של האימפלה היא הזינוקים המרהיבים שלה: היא מסוגלת לקפוץ לגובה של 2.5 מטר ולמרחק של 9 מטרים, ובכך היא אחת הקפצניות הטובות ביותר במשפחת הפריים; היא מסוגלת לקפוץ מעל שיחים גבוהים או אפילו מעל אימפלה אחרת. על מנת לבצע קפיצות גבוהות כאלו, האימפלה משתמשת באנרגיה האצורה בגידים הארוכים ברגליה ובעמוד השדרה כאשר היא מתכופפת טרם הקפיצה, ובאמצעותה היא מזניקה את עצמה לגובה פעם אחר פעם כשבהיותה באוויר הרגליים נמתחות ועמוד השדרה מתיישר; ייחודי לאימפלה הוא הבעיטה האחורית שהיא נותנת במהלך הקפיצה. האמפלה מבצעת את הזינוקים הגבוהים הללו לצד סדרת דילוגים קטנה יותר בעיקר לנוכח סכנה קרובה, בתופעה המכונה דלגנות - ייתכן על מנת לאותת לעדר להיזהר. טורפיה של האימפלה שחורת הפנים הם זאב טלוא, אריה טרנסוואל, נמר אפריקאי, צבוע נקוד ותנין היאור. אף על פי שהאימפלה נוכחת גם באזורים מישוריים ופתוחים, כאשר טורף רודף אחריה היא תימלט לאזור סבוך בניגוד לצבאיים.
עונת הרבייה של האימפלה היא ממרץ עד מאי, ותקופת ההריון נמשכת 194–200 ימים (כ-6.5 חודשים). לפני הלידה, הנקבה מבודדת את עצמה מהעדר, וההמלטה מתרחשת בדרך כלל בצהריים. לרוב נולד רק עופר אחד, אשר יצטרף לצד אימו לעדר לאחר יום או יומיים. האימפלות ממקמות את העופרים בקבוצות במרכז העדר שבהם העופרים משחקים זה עם זה. הגמילה מתרחשת בגיל 4.5 חודשים. הנקבה יכולה להמליט כבר בגיל שנה וחצי, אך הזכר יצליח להתרבות רק בסביבות גיל 4 שאז הוא חזק מספיק כדי להתמודד עם זכרים אחרים.
תוחלת החיים של האימפלה היא עד 13 שנים בטבע.
מצב.
בניגוד לאימפלה המצויה שמצבה שפיר, האימפלה שחורת הפנים מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס מפקד האוכלוסייה האחרון שנעשה בטווח התפוצה של המין ובו נמנו כ-1,000 אנשים בוגרים בלבד (אם כי יש הסוברים שהאוכלוסייה העולמית היא בסביבות 2,200 פרטים). עד 1994, מצבה היה חמור אף יותר והיא נחשב למין בסכנת הכחדה, אך התאוששה מעט מאז, וכיום מגמת האוכלוסייה שלה יציבה. מאחר שהמין הוכנס בשנים האחרונות לאזורים שטרם היה קיים בהם בנמיביה, ישנה סבירות שמצבה של אימפלה זאת טוב יותר ונופל בקריטריון של קרוב לסיכון (NT). האזור המוגן היחיד בטווח התפוצה שלה הוא הפארק הלאומי אטושה שמאכלס כ-1,500 פרטים. היא מאוימת על ידי ציד, בצורות, והכלאה עם האימפלה המצויה. לממשלת נמיביה יש תוכנית ניהול מסודרת למניעת הכלאות, ואגודת הציידים המקצועית של נמיביה מנהלת תוכניות ארוכות טווח באזורים המוגנים שבהם היא נמצאת.
ביזון קווקזי
ביזון קווקזי (שם מדעי: "Bison bonasus caucasicus"; ידוע גם כביזון כספי או כביזון ההרים) הוא תת-מין נכחד של ביזון אירופי, אשר היה תת-אנדמי לאזור הקווקז במזרח אירופה ונכחד בסביבות 1927. הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1901 על ידי הזואולוג הרוסי קונסטנטין סאטונין, אף על פי שהיה ידוע לאירופאים מאז המאה ה-17. האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: ""Bison" = סוג של שור בר; "Bonasus" = דומה לתאו; "Caucasicus"" = קווקזי. צירוף שלוש המילים מתפרש אם כן כ"סוג של שור דמוי תאו המצוי בקווקז".
שמו הרשמי מרמז אף הוא על מקום חיותו, בעוד שהשם ביזון כספי מרמז על היותו מצוי בקרבת הים הכספי, וביזון ההרים מרמז על בית גידולו בהרי הקווקז אשר נבדל בגובהו הרב מסביבות המחיה של שאר הביזונים מקורות מדעיים מסוימים סוברים שלביזון הקווקזי היה מעמד של מין נפרד בסוג ביזון, אולם עקב ההכחדה המוקדמת לא ניתן לאמת זאת.
תיאור.
הביזון הקווקזי היה קטן יותר מתת-המין השפלתי. הוא הגיע לגובה כתפיים של 160 ס"מ, ומשקלו היה 480 ק"ג בממוצע; במקרים נדירים זכרים גדולים הגיעו גם למשקל של 700 או 800 ק"ג.
פרוותו הייתה צמרירית ועבה במיוחד, כדי להתמודד עם הטמפרטורות הקפואות במרומי ההרים בחורף, והיא לא הייתה ארוכה בחלק הקדמי של הגוף. באזור הפנים, הפרווה הייתה מתולתלת וסבוכה. צבע הפרווה היה חום זהוב אחיד בכל הגוף, ונטה להתכהות באזור הגחון והצוואר; הראש היה כהה יותר משאר הגוף. הפרסות היו קצרות, אך גבוהות ומעוגלות יותר משל ביזונים אחרים.
מבנה גופו היה מאסיבי וכבד, עם רגליים קצרות וצוואר עבה וקצר. הראש היה גדול ורחב במיוחד, עם מצח מוגבה וחרטום קצר. על הכתף היה גבנון קטן, ופלג הגוף האחורי היה מוגבה מעט. לביזון הקווקזי הייתה רעמה קצרצרה לאורך הכתף והגב, והרעמה בגרון דמוית הזקן האופיינית לביזונים הייתה קצרה יותר אצלו מביזונים אחרים. הזנב היה ארוך והסתיים בציצה שעירה. הרגליים היו קצרות, מוצקות וחזקות, וסיפקו תמיכה לגוף הכבד דמוי החבית. הקרניים היו ארוכות יחסית לביזון האמריקני, והן צמחו תחילה לצדדים בטרם התעקלו למעלה.
אקולוגיה.
מכיוון שהביזון הקווקזי נודע למדע בתקופה מאוחרת למדי, לא נעשו מחקרים אודות האקולוגיה או הרבייה שלו. סביר להניח שהן דומות לקרובו החי כיום. הביזון הקווקזי היה פעיל לאורך היום, אך שעות הפעילות השתנו בהתאם לעונה. הנקבות חיו בעדרים של עד 20 פרטים בעוד שהזכרים חיו בבדידות או בקבוצות קטנות. הביזון היה משמיע נהמות ונחירות ששימשו לתקשורת בין הפרטים. התזונה הייתה מורכבת מעשבים, עלים, קליפות עצים, חזזיות, טחב ומקורות צמחיים נוספים. הם היו תלויים בשתיית מים קבועה, ובחורף שברו באמצעות פרסותיהם את שכבת הקרח מעל האגמים על מנת להגיע למים.
בעונת הרבייה, הזכרים היו מקיימים ביניהם קרבות על מנת לזכות בשליטה על עדר הנקבות. ההריון נמשך כ-260 ימים, לאחריהם נולד עגל אחד ולעיתים רחוקות תאומים. העגלים היו נגמלים בגיל 6–8 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר שנתיים לנקבה ולאחר שמונה שנים לזכר. תוחלת החיים הייתה עד 27 שנים.
בשל גודלו, לביזון הקווקזי הבוגר לא היו אויבים טבעיים מלבד דובים חומים, וזאבים, אשר היוו איום בעיקר לעגלים; עם זאת, עד המאה ה-10 נרדף תת-מין זה על ידי טורפים גדולים יותר שהיו מסוגלים להתמודד עמו, כגון האריה האסייתי שנעלם מהאזור, ועד סוף המאה ה-19 על ידי הטיגריס הכספי שנכחד. הביזון הקווקזי חפף בתחומי המחייה שלו לפרסתנים נוספים, כדוגמת אייל קורא שנעלם אף הוא מהאזור, וכן עם צפיר האלפים, אייל סיבירי, אייל אדום ויעל קווקזי מזרחי.
תפוצה.
במהלך המאה ה-17, הביזון הקווקזי אכלס שטח גדול על מורדות הקווקז המערבי - כולל בחבל קובאן למורדות הקווקז - במיוחד למרגלות שרשראות ההרים הסמוכות לתחומי האגירה של נהר קובאן ונהר טרק. אזור זה נופל כיום בתחומי המדינות רוסיה (קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, קרסנודאר ואדיגיה), וגיאורגיה (אבחזיה, סמגרלו וסוואנתי עילית וגוריה). טווח התפוצה ההיסטורי שלו הופרד מטווח התפוצה של ביזון השפלה וביזון הקרפטים על ידי מישורי הערבות של נהר הדון, אך חוקרים רבים משערים שההפרדה בין תת-המינים נוצרה בעקבות ציד ולא בצורה טבעית.