בשנת 1930 שכר וינגרטן את בניין בית הספר אליאנס "תורה ומלאכה" של חברת כל ישראל חברים ברחוב יפו, מזרחית לרחוב כי"ח וצפונית לרחוב אגריפס. הכניסה לבית היתומות הייתה מרחוב אגריפס 40. בית היתומות קיבל אליו בנות מכל עדות ישראל, כולל בנות ממוצא אשכנזי, ספרדי, בוכרי, מרוקאי, פרסי, גרוזיני וסורי. מכאן נובע שמו "בית היתומות הכללי", בניגוד לבתי יתומים ויתומות אחרים אשר סווגו לפי עדות, כמו בית היתומים הספרדי הסמוך. בבניין זה שהו כמאתיים יתומות. עם מותו של הרב דוד וינגרטן בשנת 1941 עבר ניהול בית היתומות לידי בנו, הרב אהרון יוסף וינגרטן. בית היתומות התקיים במקום זה עד שנת 1956. בתקופה זו קלט אליו הארגון בנות שהתייתמו עקב המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. עם העליות לארץ וגידול האוכלוסייה כך גדל גם מספר היתומות שביקשו מחסה.
בניין זה, שבו שהה בית היתומות 26 שנים, נבנה בשנת 1880 ונהרס בתחילת שנות ה-70 על ידי חברת "כלל", שהקימה במקומו את מרכז כלל, חרף המחאה שקראה לשמר את הבניין ההיסטורי. כל שנותר מהבניין הוא שער הכניסה הראשית לבניין ההיסטורי מרחוב יפו, שהועתק ממקומו המקורי וניצב היום סמוך למרכז כלל בהמשך הרחוב.
בקריית משה.
ביולי 1956 נחנך הבניין החדש עבור בית היתומות, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, ברחוב בן ציון 15, בקריית משה, במקום שיועד לו עוד בשנת 1928. לצורך מימוש תוכנית זו רכש הרב יחיאל פישל וינגרטן, בנו של הרב אהרון יוסף, חלק מהאדמות שמכר בזמנו סבו המייסד. האדריכל אלתר-דוד ברנשטיין שפיקח על הבנייה, השלימה לאחר מותו של קאופמן.
בשנת 1963 נפתח האגף החדש לבנות העל-יסודי בסמינרים ובבתי הספר המקצועיים, ובשנת 1968 נפתח אגף נוסף לשיכון בוגרות המוסד.
הרב יחיאל פישל וינגרטן ניהל את בית היתומות משנת 1975, בעזרת בנו, הרב ישראל וינגרטן.
ביוני 1982 נרשם בית היתומות כעמותה בישראל. ושמו הרשמי כיום הוא "בית היתומות הכללי ירושלים", אך הוא ידוע גם בשם "בית היתומות הכללי ע"ש וינגרטן". הוא פועל כפנימייה חרדית לבנות יתומות ולבנות ממשפחות מצוקה, לצד פעילות ארגון הנוער בנות בתיה.
מטרת העמותה כפי שהיא מנוסחת באתר גיידסטאר היא: "להחזיק ולנהל מעון היתומות הידוע בשם בית היתומות הכללי בירושלים לספק את צרכייהם הרוחניים וחומריים של היתומות ולחנכן ברוח הדת."
בשכונה, בסמוך למוסד, קיימת כיכר וינגרטן הקרויה על שם מייסד בית היתומות.
תיעוד בית היתומות.
צילומיו של צדוק בסן.
אחד המתעדים החשובים ביותר של בית היתומות הוא הצלם הירושלמי החרדי צדוק בסן, שצילם בין היתר ישיבות וכוללים, רבנים חשובים ומוסדות ציבוריים, צילם בעיקר את הפעילויות והיתומות של בית היתומות הכללי במשך 32 שנים, מהקמת בית היתומות בשנת 1902 ועד שנת 1934. התמונות נועדו למטרת גיוס תרומות לארגון. בסן תיעד את היתומות בחדריהן ובפיעלויות שונות כמו בשיעורים, בחדר האוכל, בטיולים, באירועים ועוד. התמונות גם מתעדות את הבניינים בהם פעל בית היתומות, במאה שערים, ברחוב האתיופים ובבניין בית הספר אליאנס. בסן הפסיק לתעד את פעילות בית היתומות בשנת 1934 מכיוון שהוא לא הסתגל למעבר מצילומים על תשלילי זכוכיות (לוחיות נגטיב מזכוכית) לסרט צילום מצלולואיד שחל בתקופה זו. בסן נפטר כחודשיים לפני שבית היתומות נחנך במשכנו החדש בקריית שרת, ב-1956.
בין התאריכים 24 בספטמבר ל-13 בנובמבר 2005 התקיימה תערוכת הצילומים של בסן בבית האמנים בירושלים. התערוכה, שאותה אצר גיא רז, נקראה "צדוק בסן - יתומות". עם תחילת התערוכה יצא לאור קטלוג שאותו ערך האוצר.
סרטה של סיון ארבל.
תיעוד נוסף לבית היתומות הוא הסרט התיעודי "יום ולילה" שבוים על ידי סיון ארבל בשנת 2005. הסרט מתעד את סיפורה של אישה שהתחנכה בבית היתומות בילדותה ומציג את הווי החיים בפנימיה. הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 2005 בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב.
פזמון.
ישראל טלר כתב עבור בית היתומות שיר שהושר על ידי הבנות לכבוד ביקורו של החכם באשי, חיים נחום אפנדי.
Classica
Stingray Classica הוא ערוץ טלוויזיה גרמני המשדר מוזיקה קלאסית, אופרה, בלט וג'אז.
בישראל מופץ הערוץ במסגרת שידורי yes.
גרסאות אחרות.
קוויבק, קנדה.
בינואר 2017 אישרה רשות הרדיו והטלוויזיה של קנדה את בקשת הערוץ לשדר בקנדה כערוץ לא קנדי שמשדר מהולנד.
יפן.
הגרסה היפנית של הערוץ הושקה ב-1 בינואר 1998, ומופעלת באמצעות הזיכיון של חברת Tohokushinsha Film Corporation. הגרסה היפנית כוללת תוכניות מהערוץ הגרמני יחד עם הפקות מקוריות יפניות.
Stingray Classica On-Demand.
Stingray Classica On-Demand זמין ללקוחות חברת Amazon Prime Video בגרמניה, בריטניה וארצות הברית.
מאדמא
מאדמא (בערבית: مادما), הוא כפר פלסטיני השוכן בוואדי מדרום להר גריזים שבשומרון ושייך לנפת שכם. הכפר שוכן מעט דרומית לשכם, על כביש 'עוקף שכם', בין הכפרים בורין ועסירה אל-קבלייה ובקרבת ההתנחלויות יצהר והר ברכה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,128 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה.
בגבעה מדרום לכפר ממוקמת "ח'רבת חלס" בה שרידי מצודה מזמן מרידות השומרונים בתקופה הביזנטית. הכפר עצמו הוקם במאה ה-17 בתקופה העות'מאנית כשלוחה של עסירה אל-קבלייה הממוקמת כק"מ מדרום מערב.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 170 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-210 מוסלמים אשר שכנו ב-70 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 230 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,748 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה מאדמא משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה מאדמא משליטה ירדנית לישראלית. ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה כהתנחלות יצהר מדרום לכפר.
לאחר הסכם אוסלו, 62% מאדמות הכפר (כ-2,367 דונם) מוגדרים כשטח B, וה-38% הנותרים (כ-1,457 דונם) מוגדרים כשטח C.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, שונה תוואי כביש 60 כך שיעקוף את שכם מדרום-מערב. הכביש החדש נסלל על אדמות הכפר, בסוללה גבוהה הצמודה לבתי הכפר מצפון. תחתיו, במנהרה, ניצב הכביש המוביל אל הכפר. בשל כך, על מנת להגיע לעיר שכם נוסעים תושבי הכפר ברשת דרכים מקומית.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול מאירועי יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות. לטענת תושביו וארגונים שונים, אלה אירועי תג מחיר שמבצעים תושבי ההתנחלות יצהר.
בכפר הוצבה אנדרטה לזכר עמר מחמד זיאדה, מבצע הפיגוע במסעדת השווארמה בהרצליה, 2002.
כרמון (מושב)
כרמון היה מושב שהוקם ב-1952, בשפלת יהודה, על ידי עולים מרומניה ופורק לאחר כ-10 שנים בגלל קשיים כלכליים.
ההיסטוריה של המקום.
מושב כרמון נוסד בתחילה בשם "כפר הכורמים" על ידי תנועת המושבים ובסיועה של הסוכנות היהודית, שהקצתה לשם כך 300,000 לירות, והוא יועד לעולים מבוגרים מרומניה אשר עסקו בתחום גידול גפנים וייצור יין כבר בארץ מוצאם.
המושב הוקם מזרחית למושב הודיה על משבצת קרקע של כ-1500 דונם וטקס העלייה לקרקע התקיים ב-30 בספטמבר 1952. שמו של הכפר קשור ל"כרם" בגלל תחום העיסוק של תושביו (ברומניה ובארץ). את המושב אכלסו כ-50 משפחות של עולים כבני 50 ומעלה שחיו, לפני כן, כשנתיים במחנה עולים בפרדס חנה. במאי 1953 שונה שמו של היישוב ל"כרמון".
למגורי התושבים הוקמו בתחילה אוהלים ויותר מאוחר צריפים. לשירות התושבים הוקמו מבני ציבור כמו צרכניה (של המשביר המרכזי), בית כנסת, מרפאה, מקלט ועוד. תחילה עיבדו תושבי המקום את הכרמים הנטושים של הכפר הערבי ג'וליס. בהמשך ניטעו כרמים נוספים, נשתלו מטעים, הוקמו גני ירק, נבנו לולי תרנגולות ואף נבנה במקום יקב קטן במטרה למכור את תוצרתו בארץ. עיבוד האדמה נעשה בעזרת שישה סוסים שנתנה הסוכנות (לא היה תקציב לטרקטורים).
כבר לאחר שנת העבודה הראשונה במקום הגיעו תושבי היישוב לפת רעב. היו שלל סיבות למצב זה וביניהם גיל העובדים, קשיי הקליטה, תמורה לא מספקת בעד התוצרת החקלאית, חוסר גב כלכלי ואי תמיכת הרשויות, הדרכה חקלאית לא מספקת וסירוב משרד המסחר והתעשייה לתת היתר מכירה ליין ולחומץ שיוצר ביקב בטענה של אי עמידה בסטנדרטים תוך דרישה להשקעה כספית נוספת (שלא הייתה) כדי לשפר את תהליך הייצור. בשלב מסוים הביאה המצוקה אף לפנייה לעזרת המיסיון.
המצב הכלכלי של הכפר לא השתפר עם השנים ולכן ב-1960 החליטה הסוכנות היהודית, שהתייחסה אל בני המקום כבנים חורגים ולא הושיטה להם מספיק תמיכה, על סגירת הישוב. הסוכנות פיצתה כל משפחה שעזבה בכ-5000 לירות ומחיקת חובות כך שעד תחילת 1961 נותרו במקום רק כ-10 משפחות שהמשיכו לעבד את הקרקע וביולי רק 5 משפחות. עד נובמבר אותה שנה עזבו כבר כל התושבים את המקום
התושבים העוזבים התפזרו ברחבי הארץ והסוכנות סייעה למבוגרים שבהם להתקבל לבתי אבות. כל המבנים בשטח נהרסו (למעט המקלט) ובמקום ניטע פרדס.
ב-1963 חיפשה חברת לפידות נפט באזור וקראה לקידוחים כרמון 1 וכרמון 2 על שם הישוב.
מדרום ליישוב הוגדרה שמורת טבע בשם "יער כרמון" (על שם המושב) הכולל חורשת עצים, אתרים ארכאולוגים ובריכת חורף ששוקמה בשנת 2014
אלינור מיכאל
אלינור מיכאל (פכט) (נולדה ב-ז' אדר א' ה'תשמ"ו 15 בפברואר 1986 בהרצליה) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית חרדית- ישראלית, בעלת תשובה, מנהלת בית הספר למשחק ואמנויות הבמה לנשים חרדיות "האנסמבל" מבית מנהל קהילתי "אשכולות"
ביוגרפיה.