לודוויג במלמנס
לודוויג במלמנס (בגרמנית: Ludwig Bemelmans; 27 באפריל 1898 - 1 באוקטובר 1962) היה צייר וסופר אוסטרי. את ספריו כתב באנגלית.
ביוגרפיה.
במלמנס נולד בעיר מראן שבדרום טירול (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) לאב צייר. ילדותו עברה עליו בנסיעות בין ערים ומלונות. לאחר שסיים את שנת לימודיו העשירית בפנימייה נוקשה ברוטנבורג שבבוואריה, החליט להגר לארצות הברית, עליה קרא תכופות בספרי ג'יימס פנימור קופר. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האמריקני. לאחר שחרורו נרשם ללימודי ציור והחל מאייר כתבי-עת שונים. ב-1934 הופע ספרו הראשון, "האנזי", הרפתקה מצוירת של ילד החוגג עם דודו את בוא השנה החדשה על פסגה בהרי טירול.
יצירתו הידועה ביותר של במלמנס היא "מדלנה". מדלנה (בשמה המקורי: מדליין) היא ילדה ערנית ופקחית המתגוררת ולומדת בפנימייה, אותה מנהלת מדמואזל קלאבל. מדליין היא חריגה בנוף האחיד של בנות המוסד והיא נוטה להסתבך בצרות ולצאת מהן בשלום, תוך שהיא מדאיגה את מדמואזל קלאבל עד אימה. הרעיון לכתוב על מדלנה נולד אצל במלמנס בעת שהגיע לבית חולים באי צרפתי, וראה שם ילדה קטנה המתגאה בצלקת שנותרה על בטנה לאחר שעברה ניתוח להסרת התוספתן מגופה. הספר הראשון בסדרת "מדלנה" עוסק בדיוק בנושא זה. "מדלנה" יצא לאור ב-1939 וזכה להצלחה מיידית. בהמשך יצאו ספרים נוספים המספרים על המשך עלילותיה של אותה הדמות, והופקו סרטים וסדרה המבוססים עליהם. גרסה עברית של הספר הראשון, בתרגומה של אבירמה גולן, יצאה לאור ב-1996.
לודוויג במלמנס מת ב-1 באוקטובר 1962 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
World Wildlife Fund
האקסלי
האקסלי (באנגלית: Huxley) הוא שם משפחה.
מיליבר
המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין
המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין ברעננה, שעד תחילת 2020 נקרא בית חולים לוינשטיין, הוא המרכז השיקומי הגדול בישראל, חלק משירותי בריאות כללית. המרכז הרפואי מתמחה בטיפול בנפגעי תאונות אזרחיות וצבאיות, פצועי צה"ל, נכי משרד הביטחון, נפגעי פעולות טרור, מחלות הגורמות נכות, נפגעי שדרה, קטועי גפיים, משתקמים לאחר אירוע מוחי, משתקמים ממחלות כרוניות של מערכת העצבים (כגון מחלת פרקינסון וטרשת נפוצה), לאחר ניתוחים וגידולים, וכן בשיקום ילדים ונוער מגיל שנתיים עד 18 הסובלים מפגיעות שונות.
עבודת השיקום במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין מתבצעת על ידי צוות רפואי רב-מקצועי: רופאים מומחים ומתמחים ברפואת שיקום, צוותי סיעוד, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, דיאטה, טיפול באמנות, טיפול רגשי, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה. המבנה הארגוני של המרכז הרפואי מתבסס על חלוקה למחלקות אשפוז וליחידות מקצועיות על פי סוגי פגיעה. לכל מחלקה צוות אורגני, רב-מקצועי, המתמחה בתחום ההתמחות הייחודי לאותה המחלקה.
בשנת 2019 בית החולים נבחר בדירוג MTQUA במקום ה-9 בעולם מבין בתי החולים הטובים ביותר עבור תיירות מרפא.
המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין מסונף לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. הצוות כולל פרופסורים, מרצים בכירים, מרצים ומדריכים, השותפים להוראת סטודנטים לרפואה ולימודי המשך של רופאים, וכן להוראת מקצועות הבריאות והסיעוד.
ההיסטוריה של המרכז הרפואי.
בית החולים לוינשטיין, על שם יצחק לוינשטיין, מראשי קרן הנכות של ההסתדרות, נוסד בשנת 1945 במגדיאל ויועד לטיפול בחולים הסובלים ממחלות ריאה ושחפת. באותה תקופה נוסד במושב רמות השבים בית חולים נוסף, "בית פיינסטון" שהתמקד בטיפול בחולים במחלות כרוניות. עם הזמן התפתח בית פיינסטון לבית חולים שיקומי. ב-1959 הוחלט על איחוד בית לוינשטיין ובית פיינסטון לבית חולים אחד שפעל תחת השם "בית לוינשטיין".
אבני דרך בהיסטוריה של המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין:
סגל ומחלקות המרכז הרפואי.
נכון לשנת 2021 עובדים במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין 49 רופאים, 242 עובדי סיעוד, 184 עובדי מקצועות הבריאות, 117 עובדי מנהל ומשק ו-210 מתנדבים.
במרכז הרפואי כ־287 מיטות אשפוז, 8 מחלקות ויחידות אשפוז מתמחות, 6 תחומים של מקצועות הבריאות, 2 מגדלי אשפוז.
בשתי המחלקות המשקמות חולים אחרי אירוע מוחי פועלים להקטנת הסיכון להישנות אירוע מוחי, לצד סיוע בחזרה הביתה, לעבודה ולתפקוד עצמאי בקהילה.
מקצועות הבריאות: בלוינשטיין פועלים שירותי סיעוד ושירותים פרה-רפואיים, שזוכים למוניטין ולהכרה בינלאומיים על מחקר, פריצות דרך ופיתוח כלי מדידה, להערכה, אבחון וטיפול.
היחידות, השירותים, המכונים והמרפאות הקיימים במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין לשירות המאושפזים ומטופלים מהקהילה:
מבנים.
אגף האשפוז המרכזי - בניין האשפוז שנחנך בשנת 1973 מתנשא לגובה תשע קומות, מתוכן שש קומות מאכלסות את מחלקות האשפוז.
מתחם אבחון וטיפול – שתי קומות לפעילות אבחונית ולטיפולים שיקומיים אקטיביים. במתחם בריכה טיפולית, מכשור טכנולוגי מתקדם, אולמות חדרי טיפול אישיים וקבוצתיים, חדר כושר למוח וחדר כושר למטופלים. בשנת 2015 יצא לדרך שיפוץ אגף האשפוז המרכזי של המרכז הרפואי שנמצא בימים אלה בעיצומו.
האגף ע"ש איניאס הלנברג - מגדל האשפוז ע"ש איניאס הלנברג נחנך בחודש אוקטובר 2013. בתכנון ובבנייה שלו התמקדו במתן מענה לצרכים הייחודיים של מטופל שיקומי (אשפוז ארוך, קושי בניידות עצמאית, צורך בפרטיות) ובהתאמה לבעלי מוגבלויות ולאנשים שמתקשים להתנייד.
מעבר לתנאים והסטנדרטים המקובלים היום חדרי האשפוז כוללים בנוסף:
בניין פליישמן - בניין שבו מרוכזים כל השירותים הטיפוליים והאבחוניים המיועדים לקהילה, כולל מרפאות חוץ, מעבדה, גינה טיפולית ומלונית למשפחות.
בניין ב' - בבניין ממוקמים משרדי הנהלה, השירות לשיקום הפרעות בתקשורת, יחידות עזר מקצועיות ומועדון חברתי למטופלים.
טכנולוגיות מתקדמות בשיקום.
במסגרת הטיפול הרפואי-שיקומי, אותו מקבלים המטופלים במרכז הרפואי, נעשה שימוש רחב היקף בטכנולוגיות ובשיטות מתקדמות, בהן:
אמצעי הערכה שפותחו במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
במרוצת השנים פותחו במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין מספר כלי הערכה למטופל השיקומי אשר כיום מהווים כלי עבודה מרכזי במחלקות ומרכזי שיקום ברחבי העולם.
גשר למבת'
גשר למבת' (באנגלית: Lambeth Bridge) הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'.
הגשר מקשר בין הגדה המערבית של הנהר לגדתו המזרחית. במיקום זה, הנהר זורם לכיוון צפון. במורד הנהר מצוי גשר וסטמינסטר ובמעלה הנהר מצוי גשר ווקסהול.
בצידו המזרחי של הגשר, ברובע למבת' מצויים ארמון למבת', רציף אלברט ובית החולים סנט תומאס. בצידו המערבי, ברובע וסטמינסטר מצוי בית התמזה (מפקדת ארגון MI5), מגדל מילבנק ומוזיאון טייט בריטניה.
היסטוריה.
הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר תלוי, שאורכו 252 מטרים (828 רגליים), אשר תוכנן על ידי פיטר ו. בארלו. גשר זה נבנה בעקבות חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1860, ונפתח לציבור בשנת 1862 כגשר אגרה. בשל חששות בעניין יציבות הגשר ובשל המעלה התלול שהוביל אליו, אשר הסוסים שמשכו את המרכבות באותה עת התקשו לעלות, הפך הגשר עד מהרה לגשר להולכי רגל בלבד. בשנת 1879 קיבלה מחלקת העבודות המטרופוליטינית את האחריות לתחזוקת הגשר, והמעבר בגשר הפך חופשי (בלא תשלום).
מבנה הגשר הנוכחי תוכנן על ידי ג'פרי גרובס. הגשר נפתח לציבור ב-12 ביולי 1932 בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי. הגשר כולל ארבעה מסלולי כלי רכב.
אורך הגשר 252 מ' המחולקים לחמש קשתות פלדה, משני פתחי הגשר מצויים אובליסקים שבראשם אצטרובלים אשר סימלו ברומא העתיקה הכנסת אורחים. רבים טועים וחושבים כי מדובר באננס ולא באיצטרובל בשל צורת הפסל.
צבעו של הגשר אדום - כצבע כיסאות בית הלורדים, בעוד שצבעו של גשר וסטמינסטר ירוק - כצבע כיסאות בית הנבחרים הבריטי.
פוסברי
אנסיפריום
קורפיקלני
Korpiklani
גשר ווקסהול
גשר ווקסהול (באנגלית: Vauxhall Bridge) הוא גשר פלדה מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר בצפון מערב לבין שכונת ווקסהול בדרום מזרח. הגשר נמצא בין גשר למבת' לבין גשר גרובנור.
מצידו הצפוני של הגשר, בגדה הצפונית של הנהר מצוי אזור וסטמינסטר ובו מוזיאון טייט בריטניה ומגדל מילבנק וכן שכונת פימליקו. מצידו הדרומי של הגשר, בגדה הדרומית של הנהר מצויים תחנת ווקסהול, בניין SIS והשכונות קנינגטון וווקסהול.
נהר האפרה, אחד מהנהרות התת-קרקעיים של לונדון נשפך אל נהר התמזה מזרחית לגשר, בגדתו הדרומית של הנהר.
היסטוריה.
הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר קשתות שתוכנן על ידי ג'יימס ווקר ונפתח לציבור בשנת 1816 כגשר אגרה. גשר זה היה הרביעי מבין הגשרים שהוצעו במקום. שלוש תוכניות קודמות להקמת הגשר באתר זה כללו שתי תוכניות של ג'ון רני: גשר אבן ובו שבע קשתות, וגשר ברזל יצוק ובו 11 קשתות, ותוכנית של סר סמיואל בנת'ם. תוכניות אלה נזנחו עוד בשלב התכנון.
לגשר שנבנה על ידי ווקר היו תשע קשתות עשויות ברזל, והוא היה מבנה הברזל הראשון שנבנה בלונדון. בשל סחף הגאות נחשפו יסודות המבנה ויציבותו התערערה. הוחלט שלא לתקן את היסודות משיקולי עלות, וגשר זמני מעץ נבנה בשנת 1898 על מנת לאפשר את הריסת הגשר. הגשר נהרס באותה שנה, אולם בניית הגשר החדש לא החלה עד שנת 1904.
הגשר הנוכחי תוכנן על ידי סר אלכסנדר ביני. התוכנית עברה מספר שינויים על ידי מוריס פיצמוריס. הגשר הושלם בשנת 1906 ונפתח לציבור ב-26 במאי בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי. גשר זה היה הגשר הראשון שאפשר לחשמלית לחצות את התמזה.