מונו התחיל כפרויקט של מיגל דה איקזה ולבסוף כאשר החברה שלו, Ximian, חיפשה דרך לשפר את הפרודקטיביות של תהליך כתיבת התוכניות הם החליטו להשקיע בכתיבת כלים לכתיבת סי שארפ בלינוקס ובגלל מחסור בכח אדם הכריזו ביולי 2001 על פרויקט הקוד-פתוח מונו. כשלוש שנים לאחר מכן ב-2004 הוכרזה גרסה 1.0 של מונו (שבספרדית משמעותו קוף).
הסבר טכני.
בבסיס מונו עומדים: המהדר של C#, המכונה הווירטואלית וספריות הבסיס (וכל אלו עומדים בתקני ECMA). מעל זאת יש את כלי הפיתוח שבבסיסם נועדו לסביבות: GNOME ו-GTK, הכוללים בין היתר: ספריות ממשק משתמש גרפי, אינטגרציה עם מערכת ההפעלה, תמיכה ב-XML, תמיכה במסדי נתונים ועוד. לבסוף יש את רכיבי התאימות מול הרחבות של מיקרוסופט לשפה (שאינם חלק מתקן ECMA) וכוללים בין היתר: תמיכה ב־ADO.NET, ASP.NET, Windows.FORMS ועוד.
זכויות יוצרים.
בגלל אי-בהירות בסוגיית זכויות היוצרים עבור חלק מרכיבי .NET של מיקרוסופט, ישנם מפתחים המעדיפים להשתמש בהרחבות החופשיות שיש למנגנונים כמו GTK# במקום ל־Windows.FORMS למשל (דבר שאינו מהווה בעיה לעבודה מכיוון שיש מימושים של ספריות אלו למרבית מערכות ההפעלה, אך ייתכן וייווצרו בעיות תאימות כאשר ישתמשו בקוד שנכתב ספציפית רק למוצרי מיקרוסופט כמו Visual C#).
פיתוחים עתידיים.
עם השקת Windows Vista הושקה .NET Framework 3, המכילה שיפורים ושינויים רבים ומשמעותיים לעומת .NET Framework 2. מפתחים רבים חוששים שפרויקט מונו, שעדיין לא התאים את עצמו לגרסה 2 של .NET לא יצליח לעמוד בקצב הפיתוח של מיקרוסופט ולהתאים את עצמו לגרסה 3.
ביקורות.
כיום, יש מספר דברים שמונעים, מהבחינה הטכנולוגית, את התקדמות פרויקט מונו, ומרתיעים מפתחים מאימוץ מלא של הפרויקט.
תיאוריית השדות המאוחדים
הסטואה של אטאלוס
הסטואה של אטאלוס נחשבת לסטואה המרשימה ביותר מבין חמשת הסטואיי שבאגורה האתונאית. הסטואה נבנתה על ידי המלך אטאלוס השני מפרגמון אשר מלך בין השנים 159 לפנה"ס ל-138 לפנה"ס. המבנה נהרס במאה השלישית אך שוקם במלואו במאה ה-20 כ"מוזיאון האגורה של אתונה".
כמאפיינת את התקופה ההלניסטית ביוון, הסטואה של אטאלוס גדולה יותר ומקושטת יותר מהסטואיי האחרות שנבנו באתונה בתקופה הקלאסית. ממדי הסטואה הם 20 על 115 מטרים והיא כוללת שתי קומות ושתי אכסדרות בכל קומה. עמודי הסטואה בנויים לפי שני סדרים קלאסיים שונים: העמודים החזיתיים הם דורים והעמודים הפנימיים הם איונים. לאורך כל קומה בסטואה נמצאים 21 חדרים למטרות שונות ועם חלונות אוורור לצדה האחורי.
הסטואה נבנתה עבור האתונאים כמתנה מפרגמון. מחווה זו חקוקה בארכיטרב של המבנה. המבנה היה בשימוש עד שנת 267 לספירה עת נהרס במתקפה של ההרולים (שבט גרמאני עתיק). הריסות הסטואה הפכו לחלק מחומה שנבנתה בעיר, מה שהקל על זיהויה ושיקומה בעידן המודרני. בין השנים 1952–1956 שוקמה הסטואה על ידי ממשלת יוון שהפכה אותה למוזיאון. למבנה זה חשיבות עצומה בלימודים של תולדות האדריכלות הקלאסית משום שהוא שוחזר במלואו עד לפרטי פרטים כפי שהיה בעת העתיקה.
נחל איתן
סולומון ה-2 מלך אימרתי
שייח' מנסור
שייח' אושורמה מנסור (ערבית: شيخ منصور; בתעתיק מדויק: שיח' מנצור; 1732- 1794), המוכר גם כאמאם מנסור ("האמאם המנצח"), היה ראשון מנהיגי ההתנגדות הצ'צ'נית לכיבוש הרוסי בקווקז.
ביוגרפיה.
שיח' אושורמה מנסור נולד באאול אלדעי ליד נהר הסונג'ה ב-1732 בצ'צ'ניה. ב-1784 נבחר לאימאם והכריז מלחמת קודש כנגד השלטון הרוסי.
שייך מנסור נפל בשבי הרוסי באנפה, קרים בשנת 1791, ומת בכלאו בשנת 1794. עם לכידתו, פסקה פעילות המרד לזמן מה עד 1811, תחילת מלחמת הקווקז.
שייח' מנסור מהווה סמל חשוב במאבק הצ'צ'ני בחדירה הרוסית לצ'צ'ניה, ונחשב למתווה דרכם של מנהיגי ההתנגדות במאתיים השנים האחרונות. בתקופתו של ג'וחר דודייב נקראו על שמו כיכרות בגרוזני ותמונתו הייתה תלויה במשרדו של דודייב.
השערות בקשר למוצאו והשתייכותו הדתית.
שייח' מנסור, מוסלמי שייתכן והיה סופי שהשתייך לטריקה הנקשבנדית. ישנה גרסה הטוענת שהיה נזיר איטלקי הרפתקן שהמריד את עמי קווקז כנגד הטורקים ואחר כך כנגד הרוסים.
מולניה R-60
מולניה (כיום וימפל) R-60 (קוד נאט"ו: AA-8 אפיד), הוא טיל אוויר-אוויר מבוית חום תת-אדום. זהו טיל קל משקל וקטן מידות (למעשה, הקטן ביותר מסוגו), שיוצר לשימוש במטוסי קרב סובייטיים. הטיל יוצא בצורה נרחבת, ועדיין בשירות בחלק מחברות חבר המדינות.
פיתוח ודגמים.
פיתוח של טיל האפיד החל בסוף שנות ה-60 עבור מטוס המיג-23. העבודה התנהלה תחת השם K-60, ונכנסה לייצור תעשייתי בשנת 1973, תחת השם R-60 (קוד נאט"ו: Aphid-A).
מאפיינים.
בהתחשב בכך שהרוסים נהגו לפתח את מרבית טילי האוויר-אוויר שלהם עם אפשרות להחליף את ראש הביות (ממחפש חום למכ"ם חצי אקטיבי, ולהפך), הוערך בקרב נאט"ו שתהיה לאפיד גרסת מכ"ם חצי אקטיבי, אך מעולם לא נחשף דגם כזה. על פניו, ניתן להעריך שהממדים הקטנים של הטיל מנעו אפשרות הרכבת אנטנת מכ"ם על ראש הביות (שגם כך ממדיו הוקטנו בעזרת ראש ביות ללא צינון).
Aphid A.
על פי מקורות רוסיים, טווח הפעולה היעיל של האפיד - כ-4 ק"מ, על אף שהטווח המוצהר כפול (בגובה גבוה). הטיל מהיר ובעל יכולת תמרון של 7g כנגד מטרות המתמרנות ב-8g. הטיל נדרך לאחר כ-300 מטר (שיפור לעומת טילים אחרים). המגבלה הגדולה של הטיל היא הרש"ק הצנוע שלו, שמחייב פגיעה ישירה על מנת להפיל כלי טיס, בעוד טילים בעלי רש"ק בגודל מקובל (מעל 10 ק"ג) יכולים להסתפק בפגיעה בסביבה הקרובה של כלי הטיס.
לאפיד-א' פותח דגם אימונים, המכונה UZ-62 ו-UZR-60.
Aphid B.
גרסה משודרגת, הנקראת R-60M, שהוצגה בשנת 1982.
דגם האימונים של האפיד-ב' מכונה R-60MU.
כיום משמש הטיל וימפל R73 כטיל אוויר-אוויר לטווח קצר בקרב המדינות המשתמשות בכלי טיס מתוצרת רוסיה, אך כמויות גדולות של טילי אפיד עדיין בשימוש מבצעי פעיל ברחבי העולם.
גרסת קרקע-אוויר.
ב-1999 נכנסה לשירות ביוגוסלביה מערכת נגד מטוסים מדגם M55A3B1, שאליה צורפו טילי אפיד שעברו שינוי לצורך שימוש כטיל קרקע-אוויר.
תת־אלוף
ירג דמוס
ירג דמוס (בגרמנית: Jörg Demus; 2 בדצמבר 1928 – 16 באפריל 2019) היה פסנתרן אוסטרי.
דמוס למד באקדמיה למוזיקה בווינה, ובעיר זו הייתה הופעת הבכורה שלו בשנת 1953. דמוס היה פעיל רבות כפסנתרן מלווה במוזיקה קאמרית לשני מבצעים. בין היתר ליווה אמנים בעלי שיעור קומה כגון הזמרים דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף והכנר יוזף סוק. כסולן ניגן רבות הן בכלים מודרניים והן בכלים עתיקים. דמוס חבר לפסנתרן פאול בדורה-סקודה בנגינה משותפת על בימות הקונצרטים ואף בכתיבת ספר על הפרשנות לסונאטות לפסנתר של בטהובן. ירג דמוס הרבה לנגן מוזיקה מהתקופה הרומנטית בתפקיד פסנתרן מלווה ובהרכבים קאמריים. אחת מהקלטותיו הידועות ביותר היא ההקלטה משנת 1966 של מחזור השירים "מסע חורף" מאת פרנץ שוברט יחד עם זמר הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו בחברת התקליטים דויטשה גרמופון. הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של דויטשה גרמופון.
בהקלטה אחרת מ 1976 הוא מנגן את כל יצירותיו לפסנתר של רוברט שומאן.
בעיית שלושת הגופים
בעיית שלושת הגופים היא בעיה ותיקה ומפורסמת במכניקה, המבקשת לתאר את תנועתם ההדדית של שלושה גופים תחת השפעתו של כוח המשיכה. מכיוון שהבעיה מתאימה לתיאור תנועתם של גופים כגון השמש, כדור הארץ והירח, יש לה חשיבות תאורטית רבה באסטרונומיה של מערכת השמש (ובפרט בסוגיית יציבותה של מערכת השמש).
את בעיית שני הגופים פתר ניוטון באופן מלא באחד היישומים הראשונים של החשבון הדיפרנציאלי. ניוטון הראה ששני גופים הנעים תחת השפעת כוח הכובד בלבד, נעים זה ביחס לזה במסלול המהווה חתך חרוט: אליפסה, פרבולה או היפרבולה.
בניגוד לכך, בעיית שלושת הגופים היא בעיה קשה באופן כללי. למרות שנחקרה על ידי מתמטיקאים רבים, במיוחד מאז ימי אנרי פואנקרה, לא ידוע על פתרון אנליטי מלא לבעיה, למעט מקרים מיוחדים. עבודתו הראשונה של פואנקרה בנושא נכתבה במענה לתחרות בחסות אוסקר השני, מלך שוודיה. הבעיה (הראשונה) שהוצעה לכותבים עסקה ביציבות המערכת של שלושה גופים. השופטים - גוסטה מיטג-לפלר, ויירשטראס והרמיט, התקשו בתחילה לקרוא את פתרונו של פואנקרה, אך לאחר שהלה הגיש הבהרות שארכו כמעט מאה עמודים, בחרו בו כזוכה. בפתרון זה התגלתה שגיאה, ועוד לפני שהספיק פואנקרה לתקן אותה, כעבור פחות מחודש, וחרף ההוצאות הכבדות, אילץ אותו מיטג-לפלר למשוך את כל העותקים המודפסים של הפתרון. מיטג-לפלר, שתמך בגישתו האינטואיטיבית של פואנקרה, חשש שבית הספר הגרמני בראשותו של קרונקר יראה בשגיאה הוכחה ניצחת לביקורת שלו כנגד עבודתו של פואנקרה, שלא הייתה קפדנית דיה לטעמו. בעקבות כך, כתב פואנקרה בשנים 1892–1899 חיבור בן שלושה כרכים על "שיטות חדשות במכניקה השמימית", שהתניע את המחקר המודרני במערכות דינמיות.
באופן מעשי פותרים את בעיית שלושת הגופים, ואף את הבעיה הכללית יותר של מספר רב של גופים, בעזרת שיטות נומריות. לצורך כך, מחלקים את התנועה לפרקי זמן קצרים, ומחשבים את הכוחות הפועלים בין הגופים בכל קטע זמן. ככל שפרקי הזמן קצרים יותר יהיו החישובים מדויקים יותר, אך השגת דיוק מלא היא משימה קשה ביותר.
נקודות סינגולריות בפתרון.