המיתון של סוף שנות האלפיים בעולם, חזה הנכסים המקומי המקביל, במקביל עם שינויים בחקיקה האסטונית שנועדו להגדיל את הגמישות בשוק העבודה (להקל על חברות לפטר עובדים) גרמו לשיעור האבטלה של אסטוניה להגיע לירידה של עד 18.8% לאורך כל משך זמן המשבר, ואז להתייצב ל 13.8% עד קיץ 2011, כאשר הכלכלה התאוששה על בסיס יצוא חזק. הצריכה הפנימית, וכנגזרת מכך היבוא, צנחה; וקיצוצים בוצעו בכספי הציבור. חלק מהירידה באבטלה מיוחסת לחלק מהאסטונים שהיגרו לצורך עבודה לפינלנד, בריטניה, אוסטרליה ועוד.
לאחר המיתון שיעור האבטלה ירד, ובמשך כל 2015–2016 נשאר השיעור קרוב לרמות שקדמו לירידה הכלכלית ונשאר על מעט מעל 6%.
מגזרים.
טאלין מתפקדת כמרכז הפיננסי של המדינה. על פי חברת Invest באסטוניה, היתרונות של המגזר הפיננסי האסטוני הם שיתוף פעולה בלתי-בירוקרטי בין חברות ורשויות, וריבוי של אנשים משכילים, וזאת חרף העובדה שאסטונים צעירים משכילים נוטים להגר למערב אירופה לצורך הכנסה גדולה יותר. הבנקים הגדולים ביותר הם Swedbank, SEB Pank, ו- Nordea . לאחרונה נעשו מספר הנפקות בבורסה בטאלין.
סקטור השירותים האסטוני מעסיק מעל 60% מכוח העבודה. באסטוניה יש סקטור טכנולוגיות מידע חזק (IT), בין היתר בגלל פרויקט Tiigrihüpe שנערך באמצע שנות התשעים, והיא הוזכרה כמדינה "החוטית" והמתקדמת ביותר באירופה מבחינת ממשל אלקטרוני .
חקלאות, שהתקיימה בין היתר בכוח הקולקטיביזציה במשך עשרות שנים ועד לתקופת המעבר לעצמאות בשנים 1990–1992, הופרטה והייתה ליעילה יותר, והאזור החקלאי הכולל גדל בתקופה שלאחר שיקום העצמאות של אסטוניה. חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ־15% ל -3.3% במהלך השנים 2000–2002, ואילו התעסוקה בחקלאות ירדה מ -15% ל -5.2%.
ענף הכרייה מהווה 1% מהתמ"ג. מצרכים מוכרים כוללים פצלי שמן, כבול ומינרלים תעשייתיים, כמו טיט, אבן גיר, חול וחצץ . הסובייטים יצרו תעשיות מזהמות בראשית שנות החמישים, שהתרכזו בצפון מזרח המדינה. הכלכלה הסוציאליסטית והאזורים הצבאיים הותירו את המדינה מזוהמת מאוד, ובעיקר נוכח תעשיית פצלי השמן באיידה-וירומה, פליטות דו תחמוצת הגופרית לאדם גבוהות כמעט כמו בצ'כיה. מי הים בחופים מזוהמים במקומות מסוימים, בעיקר במזרח. הממשלה מחפשת דרכים להפחתת הזיהום עוד יותר. בשנת 2000 הפליטות היו קטנות ב -80% בהשוואה לשנת 1980, וכמות השפכים הלא מטוהרים שהוזרמו לגופי מים הייתה קטנה ב -95% בהשוואה לשנת 1980.
התפוקה האסטונית חוותה צמיחה מהירה, וכתוצאה מכך גם השכר עלה במהירות, עם עלייה בצריכה הפרטית בשיעור של כ -8% בשנת 2005. על פי נתוני המכון האסטוני למחקר כלכלי, התורמים הגדולים ביותר לצמיחת התוצר בשנת 2005 היו ענפי העיבוד, התיווך הפיננסי, הקמעונאות והסחר הסיטונאי, התחבורה והתקשורת.
תשתיות.
הובלת הרכבות חולשת על תחום המטען, המהווה 70% מכלל הסחורות הנישאות, מקומיות ובינלאומיות. הובלה בדרכים היא זו המתקיימת בענף הנוסעים, ומהווה למעלה מ־90% מכלל הנוסעים שהובלו. 5 נמלי מטען מרכזיים מציעים גישה וניווט נוחים, מים עמוקים ותנאי קרח טובים. באסטוניה ישנם 12 שדות תעופה ונמל מסוקים אחד. נמל תעופה לנרט מרי טאלין הוא שדה התעופה הגדול ביותר באסטוניה, עם 1,73 מיליון נוסעים ו 22,764 טון מטען (גידול מטען שנתי 119.7%) בשנת 2007. חברות טיסות בינלאומיות כמו SAS, Finnair, לופטהנזה, EasyJet ו- Nordic Aviation Group מספקות טיסות ישירות ל 27 יעדים.
כ־7.5% מכוח העבודה במדינה מועסק בתחום התחבורה והמגזר תורם למעלה מ־10% מהתוצר. אסטוניה משיגה עסקים רבים מתעבורה בין האיחוד האירופי לרוסיה, בעיקר מטען נפט דרך נמלי אסטוניה. חלקם של סחר התעבורה בתמ"ג במחלוקת, אך רבים מסכימים כי העוינות המוגברת של רוסיה מורידה את הנתח.
במקום פחם, חשמל מופק משריפת פצלי שמן, עם התחנות הגדולות בנרווה. פצלי שמן מספקים כ -70% מהאנרגיה הראשונית במדינה. מקורות אנרגיה אחרים הם גז טבעי המיובא מרוסיה, עץ, דלקים מנועים ושמנים דלקיים .
כוח הרוח באסטוניה מסתכם ב 58.1   מגה וואט, ואילו במספר פרויקטים מפתחים כעת קיבולת של בערך 399 מגה וואט. ליברליזצית האנרגיה באסטוניה מפגרת הרחק מאחורי שוק האנרגיה הנורדי. במהלך משא ומתן להצטרפות עם האיחוד האירופי, אסטוניה סיכמה כי לפחות 35% מהשוק יפתחו לפני 2009 כולל כל השוק הלא-ביתי, המהווה כ -77% מהצריכה, לפני 2013. אסטוניה חוששת שרוסיה תוכל להשתמש בשוקי אנרגיה כדי לאיים עליה. בשנת 2009 שקלה הממשלה לתת היתרים לחברות כוח גרעיניות, והיו תוכניות להקמת מתקן גרעיני משותף עם לטביה וליטא. תוכניות אלה נגנזו לאחר אסון הגרעין של פוקושימה במרץ 2011.
לאסטוניה חדירה גבוהה לאינטרנט, וקשרים זמינים בכל רחבי הארץ.
סחר.
אסטוניה מייצאת מכונות וציוד (33% מכל היצוא בשנה), עץ ונייר (15% מכל היצוא בשנה), טקסטיל (14% מכל היצוא בשנה), מוצרי מזון (8% מכל היצוא בשנה), ריהוט (7) % מכל היצוא בשנה) ומתכות ומוצרים כימיים. אסטוניה מייצאת מדי שנה 1.562 מיליון מגה וואט חשמל. היא מייבאת מכונות וציוד (33.5% מכל היבוא בשנה), מוצרים כימיים (11.6% מכל היבוא בשנה), טקסטיל (10.3 'מכל היבוא בשנה), מוצרי מזון (9.4% מכל היבוא בשנה) וציוד תחבורה (8.9% מכל היבוא בשנה). בנוסף המדינה מייבאת מדי שנה 200 אלף מגה וואט חשמל.
ארנסט נויפרט
ארנסט נויפרט (בגרמנית: Ernst Neufert; 15 במרץ 1900 – 23 בפברואר 1986) היה אדריכל גרמני, שנודע כעוזרו של וולטר גרופיוס, כמורה וכחבר במספר ארגוני תקינה ובעיקר הודות לספר הנתונים והמידות החיוני שכתב - "נתונים אדריכליים" , שהפך לספר חובה לכל מתכנן וסטודנט לאדריכלות.
ביוגרפיה.
ארנסט נויפרט נולד בעיר פרייבורג שבגרמניה. בגיל 17, לאחר חמש שנים שבהן עבד כבנאי, החל ללמוד בבית הספר לבנייה בוויימאר. המורה שלו המליץ לוולטר גרופיוס בשנת 1919 שיהיה אחד מתלמידיו הראשונים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות - הבאוהאוס. הוא סיים את לימודיו בשנת 1920 ויחד עם האדריכל האקספרסיוניסטי פאול לינדר (1897–1968) יצא לסיור לימודים בן שנה בספרד, שם שירטט כנסיות מתקופת ימי הביניים. בברצלונה פגש הסטודנט הצעיר את האדריכל הקטלוני אנטוניו גאודי, והתרשם עד מאוד מהארכיטקטורה שלו. בהמשך הפך נויפרט לאחד מחסידיו הראשונים של גאודי בגרמניה. לאחר 1921 הוא חזר לבאוהאוס והפך לאדריכל הראשי תחת ולטר גרופיוס באחד ממשרדי התכנון האדריכלי הבולטים ביותר של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1923 הכיר נויפרט את הציירת אליס שפיס-נויפרט, תלמידה בבאוהאוס, ונשא אותה לאישה בשנת 1924. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1925 פעל נויפרט בשיתוף פעולה הדוק עם ולטר גרופיוס להקמת בנייני הבאוהאוס החדשים בדסאו, ולהשלמת בתי האומנים של גאורג מוכה , של פאול קלה ושל וסילי קנדינסקי. בשנים 1925–1926 בנה עם גרופיוס את מבנה בית החרושת של AMCO . בשנת 1926 הוא שב לוויימאר והפך למרצה, ב"מכון הבניין" (Bauhochschule), אחד ממשיכיו של ה"באוהאוס", תחת אוטו בארטנינג . בשנים 1928 עד 1930 ביצע פרויקטים שונים כמו מנזה (Mensa am Philosophenweg) והאבאנאום באוניברסיטת ינה. בשנת 1929 הוא בנה את ביתו הפרטי בגלמרודה , כפר סמוך לוויימאר, בתור אב-טיפוס לסדרת בתים פרטיים שיוקמו במהירות בבנייה טרומית (כיום הבית הוא מקום מושבן של "קרן ארנסט נויפרט" ו"קופסת נויפרט" - גלריה וגינה לזכרו המציגה תערוכות מתחלפות). לאחר סגירתו של הבאוהאוס על ידי הנאצים, הוא עבר לברלין ועבד בבית ספר הפרטי לאמנות של יוהאנס איטן, שאולץ להיסגר אף הוא בשנת 1934.
מוקדם מאוד הכיר נויפרט באפשרויות לייעל את תהליכי הבנייה, אך גם את הצורך בכללים נורמטיביים.
בשנת 1934 הוא הפך לאדריכל הבית של יצרנית הזכוכית המעוצבת לאוזיץ . הוא תכנן את ביתו הפרטי של מנהל התאגיד ד"ר קינט (עם זכוכית צבעונית פרי יצירתו של צ'ארלס קרודל ) ומספר מבני מגורים, משרדים ומפעלים שונים בווייסוואסר , בצ'רניץ ובקאמנץ . במקביל עבד על ספרו "נתונים אדריכליים", שפורסם במרץ 1936 והפך למדריך חיוני ובסיס להתייחסות עבור כל מתכנן וסטודנט לאדריכלות, ומכונה לעיתים פשוט "נויפרט", על שמו. הספר תורגם ל-18 שפות.
בשנת 1936 נסע נויפרט לניו יורק ולטלייסין שבאריזונה, כדי לבקר את פרנק לויד רייט ולבחון את סיכוייו למצוא עבודה בארצות הברית. אך בעודו בניו יורק התבשר על ההצלחה האדירה של המהדורה הראשונה של ספרו וחזר לברלין להכין את המהדורה השנייה. פרויקטים תעשייתיים חדשים שקיבל באותה העת הביאו להחלטתו להישאר בגרמניה. הוא לא אימץ את הדוגמות האדריכליות של הנאציזם, אלא נותר מונחה בידי הרציונליות והפונקציונליזם של הבאוהאוס, ששימש הסגנון המקובל בבנייה תעשייתית בשל היעילות של תכנוניו. היעילות הזו תפסה את עינו של אלברט שפר - שר החימוש של גרמניה הנאצית ואדריכלו של היטלר. בשנת 1939 הוא מינה אותו שפר לעבוד על סטנדרטיזציה של האדריכלות התעשייתית הגרמנית. בהקשר זה המציא את "מכונת בניית הבתים" , ופרסם מדריך בנייה שיצא בשנת 1943 עם הקדמה מאת שפר. בשל תפקידו בעל החשיבות קודם בידי הנאצים. אף על פי שלא היה חבר במפלגה הנאצית, היה שותף פעיל בגיס הנהגים הנאצי (NSKK). בשנת 1943 מונה ל"נציב הרייך לסטנדרטיזציה של הבנייה" (Reichsbeauftragter für Baunormung), וב-1944 לחבר בצוותו של שפר לשיקום ערים מופצצות. בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1944, הכניסו היטלר לאדריכלים שברשימת המבורכים. לאחר המלחמה היה אחד מהאדריכלים שיו אחראים לשיקום העיר אנהולט , בפיקוחו של רודולף וולטרס .