נוכחות יהודים מתועדת בשיבניק החל מ-1432. אין פרטים על קהילה זו ומוסדותיה. ידוע שבראשית המאה ה-16 גורשו יהודי העיר בצו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. במחצית השנייה של המאה ה-16 הזמין השלטון המקומי בנקאיים ומלווים בריבית יהודים לעיר. היהודים גבו ריבית נמוכה הרבה יותר מהמלווים המקומיים. ב-1586 תועדו האחים גרשון ורפאל זיזא אשר הפעילו בנק למתן הלוואות שפעל עד סוף המאה. ב-1622 תועדו האחים שם-טוב ושמשון סמאדג'ה ואנג'לו פרנקו אשר קיבלו כתב זכויות למתן הלוואות. ב-1649 תועדה ברשומות פטירתו של יהודי בשם שמואל פרנקו. בתקופה זו לא הייתה קהילה מאורגנת והיהודים שפעלו בעיר נסמכו הלכתית על קהילת ספליט. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 קיים תיעוד על פעילות סוחרים ובנקאים יהודים כגון משפחות אבינון, פנסו, לוי, רוסו, ג'אני, לוסינה וחביליו. החל מראשית המאה ה-19 פסק התיעוד לגבי יהודים שהתגוררו בשיבניק.
לואי שפור
לואי שפור (בגרמנית: Louis Spohr; 5 באפריל 1784 - 22 באוקטובר 1859) היה מלחין, כנר ומנצח גרמני. שמו המקורי היה לודוויג שפור, אך מחוץ לגרמניה הוא מוכר בהגייה הצרפתית של שמו.
חייו.
שפור נולד בבראונשווייג בדוכסות ברונשוויק-לינבורג, לקרל היינריך שפור ויוליאנה ארנשטין לואיזה הנקה. מילדות גילה כישרון לנגינה בכינור. בגיל 15 הצטרף לתזמורת הדוכס וכעבור שלוש שנים נשלח, בתמיכת הדוכס מברונשוויק, למסע לימודים של שנה בסנקט פטרבורג, עם הכנר הווירטואוז פרנץ אנטון אק. יצירותיו הראשונות הראויות לציון של שפור, כולל הקונצ'רטו הראשון שלו לכינור, מקורן בתקופה זו. אחרי שובו הביתה, שחרר אותו הדוכס מעבודתו כדי שיוכל לצאת למסע קונצרטים בגרמניה הצפונית. קונצרט בלייפציג בדצמבר 1804 הביא עמו תגובה נלהבת ביותר מצד מבקר המוזיקה רב-ההשפעה, פרידריך רוכליץ, לא רק מנגינתו של שפור אלא גם מיצירותיו. קונצרט זה פרסם בן לילה את שמו של המוזיקאי הצעיר בכל העולם דובר הגרמנית. אחרי מותם של בטהובן ושוברט בשנים 1827 ו-1828 ועד לעלייתם אל מודעות הקהל של שומאן ומנדלסון, נחשב שפור לגדול המלחינים.
ב-1805 התקבל שפור למשרת כנר ראשי בחצר של גותה, שם נשאר עד 1812. בתקופת שהותו בגותה פגש את הנבלנית בת ה-18 דורטה שיידלר, בתו של אחד מזמרי החצר, והתאהב בה. השניים נישאו כעבור שנה והופיעו יחד בהצלחה כצמד כינור ונבל, בסיורי קונצרטים באיטליה (1816 - 1817), באנגליה (1820) ובפריז (1821), אבל בהמשך ויתרה דורטה על קריירה של נבלנית והתרכזה בגידול ילדיהם. מותה, בשנת 1834, הסב לשפור צער עמוק.
בשנים 1813 - 1815 עבד שפור כמנצח בתיאטר אן דר וין בווינה, שם התיידד עם בטהובן; לאחר זאת היה מנהל בית האופרה של פרנקפורט (1817 - 1819), שם התאפשר לו להעלות את האופרות שלו עצמו - הראשונה בהן, "פאוסט", נדחתה בווינה. תקופת עבודתו הממושכת ביותר של שפור, משנת 1822 עד מותו בקאסל, הייתה כמנהל מוזיקלי בחצר של קאסל, משרה שהוצעה לו בהמלצת ובר. בקאסל, ב-3 בינואר 1836, נשא את אשתו השנייה, מריאנה פפייפר בת ה-29, שהאריכה ימים אחריו, עד 1892.
שפור היה חבר פעיל, בדומה להיידן, מוצרט, בטהובן ובן זמנו המבוגר ממנו מעט, הומל, במסדר הבונים החופשיים.
יצירות.
שפור, שהיה מלחין פורה, חיבר יותר מ-150 יצירות הנושאות מספרי אופוס, נוסף ליצירות רבות שאינן ממוספרות. הוא כתב מוזיקה בכל הסוגות. בתשע הסימפוניות שלו (הייתה עשירית, שלא הספיק לסיים, אך היא הושלמה בידי אז'ן מינו ונוגנה בביצוע בכורה על ידי תזמורת הנוער של ברגן ) ניכרת התקדמות מן הסגנון הקלאסי של קודמיו אל המוזיקה התוכניתית של הסימפוניה התשיעית, Jahreszeiten ("עונות השנה"). בין 1803 ל-1844 כתב שפור יותר קונצ'רטי לכינור מכל מלחין אחר בן זמנו, בסך הכול שישה עשר. אחדים מהם יוצאי דופן מבחינה צורנית, כמו הקונצ'רטו השמיני בן הפרק היחיד, הכתוב בסגנון של אריה אופראית ועודנו מבוצע מדי פעם (בעידוד יאשה חפץ). לאחרונה הקליטה אותו הילרי האן ב-2006. עוד כתב שני קונצ'רטי כפולים לשני כינורות. כיום מוכרים יותר ארבעת הקונצ'רטי לקלרינט, שנכתבו כולם למען הווירטואוז יוהאן סימון הרמשטדט ומקומם מובטח ברפרטואר של כלי זה.
במכלול המוזיקה הקאמרית של שפור יש סדרה של 36 רביעיות מיתר, לצד ארבע רביעיות כפולות, להרכב של שתי רביעיות מיתר. כמו כן כתב מבחר רביעיות אחרות, דואטים, שלישיות, חמישיות ושישיות, שמינייה אחת ותשיעייה אחת, יצירות לכינור סולו ולנבל סולו ואחרות לכינור ולנבל, שנועדו לנגינה משותפת שלו ושל אשתו.
כיום אין משמיעים עוד את האופרות של שפור, אך הטובות בהן, "פאוסט" (1816), "זמירה ואזור" (1819) ו"יסונדה" (1823) נכללו ברפרטואר הפופולרי במשך כל המאה ה-19 ואל תוך המאה ה-20, עד שהנאצים אסרו על השמעתה, משום שתיארה אהבת גיבור "אירופי לנסיכה הודית. שפור כתב גם עשרות שירים, שרבים מהם נאספו בקובץ "שירים גרמניים" (Deutsche Lieder) וכן מיסה ויצירות כוראליות אחרות. האורטוריות שלו, בייחוד Die letzten Dinge משנת 1825, התקבלו בהתפעלות רבה במשך המאה ה-19. שפור היה פופולרי כל כך בתקופה הוויקטוריאנית, שגילברט וסאליבן מזכירים אותו בנשימה אחת עם באך ובטהובן במערכה השנייה של "המיקאדו" בשיר של גיבור המחזמר.
שפור היה כנר נודע והמציא את משענת הסנטר של הכינור בסביבות 1820. כמו כן עשה לו שם כמנצח, בהיותו אחד הראשונים שהשתמש בשרביט ניצוח ובאותיות בדפי התווים המשמשים לחזרות, כך שהמנצח יכול להורות לנגנים או לזמרים להתחיל ממקום מוגדר בציון האות המבוקשת.
נוסף למוזיקה, כתב שפור אוטוביוגרפיה משעשעת ומחכימה, שיצאה לאור לאחר מותו ב-1860. בקאסל יש מוזיאון המוקדש לזכרו.
העידן היפה
פרנץ להר
סגנון בל אפוק
עטין
יחיאל ברי&quot;ל
יחיאל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב; י"ד באדר תקצ"ו, 1836, פודוליה (רוסיה) – י"ד בחשוון תרמ"ז, 1886, לונדון) היה עיתונאי ועסקן. מייסד עיתון "הלבנון" ומראשוני העיתונות העברית בארץ ישראל.
קורות חיים.
ברי"ל נולד בטולצ'ין שבפודוליה בי"ד באדר תקצ"ו. מגיל צעיר החל בנדודים ממקום למקום, דבר אשר אפיין את רוב חייו הבוגרים. אביו השיא אותו אשה בגיל צעיר, אך הם התגרשו. זמן מה שהה בבוקרשט והיה מקורב למלבי"ם. לאחר מכן שהה באיסטנבול. בסוף שנות החמישים של המאה התשע עשרה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בירושלים חבר לעדת הפרושים ונשא לאישה בשנית את בתו של יעקב הלוי ספיר, מזכיר עדת הפרושים. בשנת 1860 (תר"כ) החל לשלוח ידו בעבודה עיתונאית כשהוא שולח במשך כשנתיים לעיתונות העברית בחו"ל, ובמיוחד לעיתון המגיד, כתבות על הנעשה בירושלים.
בשנת 1862 (תרכ"ב) ברי"ל הקים ביחד עם יואל משה סלומון ומיכל הכהן את בית הדפוס העברי השני בירושלים (בית הדפוס הראשון היה של ישראל ב"ק). בפברואר 1863 (אדר, תרכ"ג) החל להוציא לאור עם יואל משה סלומון ועורך נוסף את עיתון הלבנון כירחון בבית הדפוס שהקימו.
העיתון יצא לאור במשך שנה אחת בלבד שבמהלכה פעל גם עיתון "החבצלת", ביטאונם של הספרדים ושל החסידים בירושלים. העוינות בין שני העיתונים הביאה להלשנה הדדית בפני השלטון העות'מאני שסגר את שניהם. כשפסק העיתון מלצאת לאור עזב בריל את ירושלים ועבר לפריז. במשך מספר שנים הוציא-לאור את עיתון הלבנון בפריז, ומשם נשלח העיתון לארץ ישראל.
בתקופת המצור הגרמני על פריז בשנת 1870 עזב בריל את פריז ועבר למגנצא שבגרמניה. במגנצא הקים בריל בית דפוס עברי ובשנת 1872 חידש את הופעת הלבנון אך כמוסף לעיתון חרדי בשפה הגרמנית.
בשנת 1881 חל שינוי במגמה של עיתון הלבנון. הלבנון התנתק מהשבועון החרדי אליו היה מסונף. כמו כן החל הלבנון לתמוך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. לשינויים אלו היה אחראי יחיאל ברי"ל עצמו, ייתכן של"סופות בנגב" היה משקל בשינוי זה. תפנית אידאולוגית זאת הובילה את ברי"ל לפרק הבא בחייו: הקמת המושבה מזכרת בתיה, שבאותה העת נקראה 'עקרון'.
הקמת מזכרת בתיה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 החל ברי"ל לפעול למען הרעיון של הקמת מושבות של איכרים יהודים עובדי אדמה בארץ ישראל. ברי"ל, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, פעל להקמת המושבה מזכרת בתיה. הוא חזר לארץ ישראל ביחד עם אחת עשרה המשפחות הראשונות של המושבה. ניסיונו האישי לקחת חלק בהקמת מזכרת בתיה לא עלה יפה שכן הוא לא הצליח לשתף פעולה עם הירש, מנהלו של מקוה ישראל. עקב זאת, ומסיבות נוספות הוא חזר לחו"ל. את קורות ניסיונו לייסד את המושבה מזכרת בתיה העלה על הכתב בספר בשם 'יסוּד המעלה'.
בשנת 1884 השתקע בלונדון והוציא לאור שבועון ביידיש בשם 'השולמית'. גם כאן ניסה לחדש את הוצאתו לאור של עיתון הלבנון והוציא לאור כאחד-עשׂר גליונות ממנו.
נפטר בלונדון בשנת תרמ"ז. היה אב לארבעה בנים, מהם שלושה עיתונאים. בנו יצחק ליפא בריל היה סופר ומתרגם.
גרומיקו
לה בל אפוק
סבאח
ג'נט ג'רג'יס פע'אלי (בערבית: جانيت جرجس فغالي) הידועה בשם הבמה סבאח (בערבית – "בוקר") (صباح; 10 בנובמבר 1927 - 26 בנובמבר 2014) הייתה זמרת ושחקנית לבנונית שהופיעה ב-83 סרטים, שיחקה ב-27 מחזות, ועל שמה רשומים כ־3,000 שירים. שם החיבה שלה היה "שחרורה", על שם ציפור השיר שחרור.
חייה.