Somethin' Stupid
Somethin' Stupid או Something Stupid, הוא שיר שנכתב על ידי קרסון פארקס . השיר הוקלט במקור ב-1966 על ידי פארקס ואשתו, גיילי פוט, בתור קרסון וגיילי. השיר ידוע בעיקר בגרסתם של פרנק סינטרה ובתו, ננסי סינטרה. גרסתם הגיעה למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100.
גרסאות כיסוי.
השיר הוקלט בגרסאות כיסוי רבות. המוכרת ביותר היא גרסתם של רובי ויליאמס וניקול קידמן, שיצאה ב-2001 והגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-2018, הקליטו הרכב הפופ-אינדי הישראלי לולה מארש גרסת כיסוי לשיר עבור עונתה הרביעית של הסדרה "סמוך על סול" של רשת AMC. ב-2020 זכה הביצוע בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב או הוקלט לטלוויזיה" בטקס אגדת המפקחים על המוזיקה.
יחיא ימיני
יחיא ימיני (1894, צנעא, תימן – 1986, ירושלים) היה צורף, אמן פיליגרן, סתת אבן וסופר סת"ם, מן המפורסמים שבבוגרי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ומוריו.
ילדותו.
ימיני נולד בצנעא ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1898 בקירוב. בילדותו למד ב"חדר" ולאחר מכן בבית הספר של רשת אליאנס 'כל ישראל חברים' בירושלים. בגיל 14 פרש מהלימודים כדי להצטרף לסדנת מחלקת הכסף-פיליגרן בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, שבה עבד בהמשך כמורה עד 1917.
עבודתו.
ימיני הצטרף ב-1917 כחבר לקבוצת האמנים 'כתר', בניהולו של זאב דובנוב. בין השנים 1920–1921 היה חבר בקבוצת האמנים 'קו לבן' שיצרה תכשיטים בכסף ובזהב, בניהולו של אליעזר שטריך, ובהמשך הצטרף לקבוצת אמני פיליגרן בניהולו של שמואל פרסוב, שהיה מורהו מיום שהצטרף לבצלאל.
ב-1924 פרש ימיני מכל קבוצות האמנים ופתח בית מלאכה עצמאי בשכונת נוה בצלאל שהוקמה באותה שנה, ברחוב שמואל הירשנברג 6. מקום זה היה גם ביתו עד יום מותו. חמש שנים לאחר פתיחת בית המלאכה הצטרף אליו בנו, יעקב ימיני, שהוכשר על ידו בעבודת פיליגרן וצורפות. הנכד בועז ימיני המשיך אף הוא במלאכת הסב וביחד עם אביו יעקב הפעיל במשך שנים מוזיאון משפחתי קטן לזכר ימיני הסב בבית המשפחה ברחוב הירשנברג (נסגר ב-2010).
בצד עבודתו כצורף היה ימיני גם סתת אבן, ויצר לא מעט מעיטורי האבן במבנה הימק"א בירושלים, במהלך בנייתו בין השנים 1924–1933.
אופי יצירתו.
יצירותיו של ימיני, שהיו ברובן פריטים ותכשיטים בסגנון יודאיקה ובטכניקת הפיליגרן, הושפעו באופן בולט ממורהו זאב רבן, שעיצב עבורו רבים מדגמי תכשיטיו גם לאחר שהפך לעצמאי. ימיני נחשב לתוצר מובהק של תחום הצורפות בארץ ישראל, לאחר שלמד מנערותו במסגרות יזומות במנותק מהמסגרות המסורתיות שבהן בדרך כלל נלמדה מלאכת הצורפות והפיליגרן בתימן. רוב מוריו היו אשכנזים שלמדו את מלאכת הצורפות המזרחית מכלי שני, וכך נחשף ימיני לצורפות מסורתית "מעובדת".
עם זאת, ימיני הקפיד לשמור על זיקה לפרקטיקות ולמוטיבים מסורתיים ובדומה לצורפים מסורתיים בתימן הוא שלט בכמה מלאכות (סופר סת"ם וסתתות) והיה מעורב בקידום לימוד התורה בקהילתו ובתיעוד ושימור תרבותה. בכישרונו הגדול היה ימיני לתלמיד המובהק ביותר של מחלקת הכסף והפיליגרן בבצלאל, והתווה במידה רבה את האופי "הבצלאלי" של אמנות היודאיקה. הוא נערץ כל כך על ידי צורפים תימנים בני זמנו בירושלים שחיקו את סגנונו, עד כי עבודת הצורפות התימנית בעיר מאותם ימים הייתה שיקוף נאמן לקו "הבצלאלי" שזוהה בעקבות כך כ"יודאיקה תימנית".
תערוכות ופרסים.
ימיני הציג מיצירות היודאיקה והתכשיטים שלו בתערוכות במגדל דוד בירושלים וביריד המזרח שהתקיים מדי שנה בתל אביב.
ב-1931 הוא זכה במדליית כסף על עבודות הפיליגרן שלו בתערוכה הקולוניאלית הבינלאומית בפריז.
כיום ניתן לראות רימונים לכתרי תורה וכמה יצירות נוספות של ימיני בתצוגת הקבע של היודאיקה במוזיאון ישראל.
אימאני
נדיה מדג'או (בצרפתית: Nadia Mladjao; נולדה ב-5 במאי 1979), המוכרת בשם הבמה אימאני (בצרפתית: Imany), היא זמרת-יוצרת צרפתית-קומוריאנית.
ביוגרפיה.
אימאני נולדה ב-5 במאי 1979 במארטיגוס שבצרפת למשפחה מקומורו.
בילדותה, היא למדה בפנימייה והתאמנה ב-INSEP לקפיצה לגובה.
כשהייתה בת 17, היא החלה לעסוק בדוגמנות, וכעבור שנתיים עברה לניו יורק לאחר שחתמה על חוזה עם קלווין קליין. היא שבה מארצות הברית לצרפת לאחר ששהתה שם כ-7 שנים. לאחר שחזרה לצרפת, היא התחילה את הקריירה שלה כמוזיקאית לאחר ששמעה את הזמרת-יוצרת האמריקנית, טרייסי צ'פמן, מבצעת את השיר Talkin' 'bout a Revolution.
ב-2008, היא הפסיקה את קריירת הדוגמנות שלה.
ב-2010, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלה, "Acoustic Sessions".
ב-9 במאי 2011, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, "The Shape of a Broken Heart".
ב-2014, השתתפה בפסקול של הסרט Sous les jupes des filles .
ב-18 בספטמבר 2015, היא הוציאה את הסינגל "Don't Be So Shy".
ב-26 באוגוסט 2016, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, "The Wrong Kind of War".
ב-3 בספטמבר 2021, הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, "Voodoo Cello".
שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן
שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן (ברוסית: Возвращение мушкетёров, или Сокровища кардинала Мазарини) הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 2009, בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חלקביץ'. סרט המשך לסרט "סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה" משנת 1993.
עלילה.
הסרט מתחיל בסצנת הסיום של הרומן "הוויקונט דה בראז'לון". המוסקטרים ארמיס ופורתוס נהרגים בקרב נגד שומרי המלוכה. לאחר שחש במותם, אתוס מתאבד בהרעלה עצמו באחוזתו שלו. בזמן ששירת כמפקד כוחות המלוכה במלחמה עם הולנד, ד'ארטניאן הופך בסופו של דבר למרשל צרפת כפי שהדבר נובא על ידי אתוס במצור על לה רושל, אך נהרג מפצע כדור תותח ובקושי משיג יהלומי שרביט יקרים. כך, החברים, שהיו עד כה בלתי מנוצחים ובלתי נפרדים, מתים לפתע ביום אחד.
בשלב זה השלטון בצרפת במצב מעורער. בפרלמנט מתעוררים ויכוחים עזים על גנבת אוצר בית המלוכה, שעליהם היה אחראי הקרדינל מאזארן. אף על פי כן, הפרלמנט והאנשים מוצאים את המלכה אן מאוסטריה, חביבתו של מאזארן, אשמה. מכיוון ששומריה כבר לא בחיים, המלכה מרגישה צורך דחוף למצוא שומרים חדשים. עד מהרה הם נמצאים: אלה ילדי המוסקטרים - ז'קלין בתו של ד'ארטניאן, ראול בנו של אתוס, הנרי בנו של ארמיס ואנג'ליקה בתו של פורטוס. קפטן משמרות המלוכה, ליאון, עומד בתחילה כנגד הרביעייה החדשה, עד שמתגלה שהוא למעשה בנו של פורתוס.
לאחר מותו של הקרדינל מאזארן באנגליה, אוצרו עובר לידי חברת הישועים יחד עם טבעת הטמפלרים המעניקה אלמוות והאגדות אודותיה. כאשר הגיבורים הצעירים מנסים להחזיר את האוצר לצרפת ולמלכה, הם נכלאים בשבי, בעוד ראול נהרג בהתקוממות. נשמות אבותיהם מתבוננות בהתרגשות בהרפתקאות ילדיהם לפני שתפילה כנה של ד'ארטניאן מחזירה אותם לחיים, נותנת הזדמנות להציל את צאצאיהם ואת כבוד המלכה. האויב המושבע של ד'ארטניאן, השומר דה ז'וסאק, חוזר לחיים יחד איתם ומחפש גם הוא את האוצר.
כתוצאה מכך, הילדים חוזרים יחד עם הוריהם, הישועים הבוגדניים מובסים וכבוד המלכה נשמר. לאחר שקיבלו את הטבעת הטמפלרית, המוסקטרים מסרבים להשתמש בה ובוחרים להישאר יחד בעולם שמעבר.
ביקורת.
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות והחזיק בדירוג 2.7 מתוך 10 בפורטל KinoPoisk. מבקר הקולנוע אלכס אקסלר ציין כי הסרט נראה כמו פרודיה על סרטי מוסקטרים קודמים הוא "כל כך אומלל ואיום שזה אפילו שווה צפייה-כזה פיצוץ מוח נראה לעיתים רחוקות".
יחסי אוסטרליה–דרום אפריקה
יחסי אוסטרליה–דרום אפריקה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לדרום אפריקה. אוסטרליה מחזיקה בדרום אפריקה נציבות עליונה בפרטוריה. דרום אפריקה מחזיקה באוסטרליה נציבות שליונה בקנברה. שתי המדינות הן מושבות בריטיות לשעבר בחצי הכדור הדרומי, חולקות תרבויות דומות מבחינת הספורט והשפה, והן חברות בקהילת חבר העמים.
ההערכה היא כי נכון לשנת 2010 מתגוררים באוסטרליה כ-155,690 דרום אפריקאים.
היסטוריה.
דרום אפריקה ואוסטרליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1947 ונהנו מקשרים פוליטיים וכלכליים קרובים מאוד. עם התגברות המערכה לבידוד בינלאומי של דרום אפריקה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, ממשלות אוסטרליה ברציפות הציבו את אוסטרליה בחוזקה במחנה האנטי-אפרטהייד, ותמכו בהחלטות האו"ם נגד אפרטהייד והטמעת אמברגו הנפט, המסחר והנשק וכן חרם הספורט נגד דרום אפריקה.
עם עלייתו של ראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם, בדצמבר 1972, ממשלתו פעלה במהירות לפרק את כל שרידי הגזענות ולאמץ עמדה עצמאית יותר בנושא מדיניות החוץ. אחת הפעולות הראשונות שלה הייתה להגביל את כניסתם של קבוצות ספורט ואנשים שנבחרו על-פי גזע וליזום חרם ספורט על אפרטהייד. בשנת 1977 טען שר החוץ האוסטרלי אנדרו פיקוק כי "אי אפשר היה לגרש את הפוליטיקה מהספורט מכיוון שממשלת דרום אפריקה הטילה דוגמה פוליטית על אנשי הספורט ואיגודי הספורט שלה."
לאחר חנוכת הממשלה הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי בדרום אפריקה במאי 1994, היחסים נורמלו.
בשנת 1997 הוקמה ועדת השרים המשותפת לאוסטרליה ודרום אפריקה, בראשות שרי המסחר, ה-JMC הוא פורום השיא לדיון וחיזוק היחסים המסחריים והכלכליים בין דרום אפריקה ואוסטרליה.
סכסוכים דיפלומטיים לשנת 2018.