בשנת 1988 הועברה לאחריות המשרד לבניית מכונות בינוניות (כיום, התאגיד הלאומי לאנרגיה אטומית). בשנת 2007, TENEX שולבה לתוך חברת Atomenergoprom, אשר 100% ממניותיה שייכות לתאגיד רוסאטום. החוזה הראשון לאספקת שירותי העשרת אורניום של החברה, נחתם במאי 1971 עם הוועדה לאנרגיה אטומית בצרפת, שמשמעותו השקת מוצרי אורניום רוסיים בשוק לא רק באירופה, אלא גם בעולם. בשנות ה-70–80 נחתמו החוזים למעשה והאספקה הראשונה נעשתה לאיטליה, גרמניה, שוודיה, ספרד, פינלנד, בריטניה, בלגיה ורפובליקת קוריאה. בשנות התשעים, החברה הגיעה להסכמים עם דרום אפריקה, סין, שווייץ ויפן; בשנות האלפיים - עם מקסיקו וצ'כיה.
באוקטובר 1992 חתמו המשרד לאנרגיה גרעינית של רוסיה ומחלקת המסחר של ארצות הברית על ההסכם להשעיית חקירה בנושא אי השלכת אורניום מהפדרציה הרוסית ("הסכם ההשעיה"). בעקבות זאת, הוקפאה החקירה שיזמו יצרני האורניום הטבעי האמריקני בשנות התשעים. תנאי הסכם ההשעיה אפשרו לרוסיה לבצע אספקה מסחרית של כמויות זניחות של אורניום מועשר במסגרת המכסות המוסכמות עד 2002. בשנת 1994, על מנת למלא את ההסכם בין ממשלת הפדרציה הרוסית לבין הממשל האמריקאי בנוגע להעמדת אורניום מועשר מאוד המופק מנשק גרעיני (הסכם HEU-LEU), חתמה החברה על חוזה עם תאגיד העשרה של ארצות הברית - USEC. במסגרתו סופק יותר מ-500 טונות של אורניום מועשר שהופק מנשק גרעיני לארצות הברית עד סוף 2013. ההכנסות הכוללות של רוסיה מכך הסתכמו ב-17 מיליארד דולר.
בשנת 2008, חברת רוסאטום ומחלקת המסחר של ארצות הברית חתמו על תיקון להסכם ההשעיה הנוגע לאספקת אורניום מרוסיה, שפותח ביוזמה ובהשתתפות TENEX. ההסכם קבע תנאים חוקיים הכרחיים למוצר אורניום רוסי כדי להיכנס באופן מסחרי לשוק האמריקאי שהיה סגור למוצר שכזה בעשור שקדם להסכם.
בתקופת הרפורמות בתעשיית הגרעין הרוסית בשנים 2002–2007, תמכה החברה בענף בכך שרכשה ואיחדה נכסים שונים בענפי כריית אורניום, הנדסה וכימיקלים. לאחר שהגיעה ליציבות כלכלית הועברו נכסים שאינם גרעינים כאלה למפעלי תעשייה אחרים, כגון TVEL (שרכשה את אחזקת הצנטריפוגות הרוסיות), חברת Composite (שרכשה את מתחם המחקר והייצור UMATEX Group), חברת ARMZ Uranium Holding (שרכשה את נכסי כריית האורניום) וחברות שונות בתחום הנדסת מכונות וכימיה.
מאז 2016, החברה משתפת פעולה עם חברות יפניות לשיקום האזורים שנפגעו מהתאונה בתחנת הגרעינית NPP בפוקושימה, כאשר בשנת 2017 הוסכם לפעול מול מכון המחקר מיצובישי, ליצירת גלאי נייטרונים לחיפוש ולזיהוי שברי פסולת גרעינית בחלל הכור הפנימי.
בפברואר 2017, על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית מספר 211-r, מונתה החברה לארגון היחיד שמוסמך לסיים עסקאות סחר חוץ הקשורות לייבוא מכלולי דלק גרעיניים מכורים גרעיניים. בשנת 2017 הוסמכה החברה להעביר אורניום מועשר נמוך לאורך שטח הפדרציה הרוסית במסגרת הקמת מאגר של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בקזחסטן.
מאז שנת 2010 תנועת חסידות חב"ד מערבת את החברה בסכסוך מתמשך שלה עם ממשלת רוסיה בנושא ארכיון שניאורסון.
היסטוריה של מערך ההגנה האווירית
שורשיו של מערך ההגנה האווירית של חיל האוויר הישראלי בכוחות הנ"מ, שהוקמו תחת חיל התותחנים במהלך שנות ה-50, ותחת חיל האוויר בשנות ה-70. ב-2011 שינה המערך את שמו, סמליו וייעודו למערך ההגנה האווירית.
כוחות נ"מ עבריים לפני קום מדינת ישראל.
ראשיתו של כוח נ"מ עברי הייתה במסגרת הצבא הבריטי ב-7 בספטמבר 1939, אז התגייסו 12 חיילים יהודים ליחידות ההגנה האנטי אווירית, על רקע קריאותיהם של ראשי היישוב העברי להתגייס לצבא הבריטי. היו אלו 12 החיילים הראשונים שהתנדבו לצבא הבריטי במסגרת המלחמה, שבוע ימים אחרי פריצתה. חיילים אלו היו לוחמי ארגון "ההגנה" שעברו הכשרה בסיסית בת 5 ימים בלבד בסרפנד ולאחר מכן הכשרה עצמית על תותחי ברדה מודל 35 שנלקחו כשלל מספינה איטלקית. בדצמבר גויסו 30 חיילים נוספים, וכולם אוגדו בסוללת הנ"מ העברית הראשונה, סוללת תותחני החוף, שהייתה כפופה לגדוד ה-14 של הארטילריה המלכותית ומשימתה הייתה הגנה על נמל חיפה כנגד תקיפות מטוסים של מדינות הציר. בכך השתתפו בהגנת העיר כנגד הפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה בקיץ 1940. עם הקמתה ב-1939 היו בידי הסוללה 7 תותחי חוף 6 אינץ' שהוצבו ב-3 אתרים באזור מפרץ חיפה. ב-1941 הפעילה 3 תותחים דו-קניים נוספים. בין לוחמי הסוללה ומתנדביה היו יעקב מידד ואריה אליאב.
בספטמבר 1941 הוקמה סוללה נוספת, הסוללה הארץ ישראלית הראשונה לתותחנות קלה נגד מטוסים, 81 מתנדביה אומנו בהפעלת תותחי 20 מ"מ איטלקיים ובמקלע כבד נ"מ "לואיס". סוללה זו הגנה על אזור חיפה והפילה במהלך המלחמה 3 מטוסי אויב. ב-1943, עם הדיפת הצבא הגרמני מאפריקה והסרת האיום הסמוך לארץ ישראל, צוידה הסוללה בתותחי בופורס 40 מ"מ ועברה לאימונים בפורט סעיד, ואחריהם למשימת הגנה על נמלי הים בקפריסין. ב-1944 צורפה הסוללה לבריגדה היהודית. מנתה בשיא גודלה 300 חיילים, ביניהם היה אברהם יפה.
ב-1944 פורקו הסוללות והלוחמים הפכו לגרעין ההקמה של גדוד התותחנים העברי הראשון, גדוד תותחני שדה 200. ב-1944 לכלל הגדוד היו 18 תותחים מדגם ברדה. מפקדתו ישבה בבת גלים בחיפה, וסוללותיו היו פרוסות בתחנת הכוח בנהריים, נמל חיפה, בתי הזיקוק ובריכות הדלק בחיפה, מפעלי ים המלח ושדות תעופה ברחבי הארץ. ב-1942 נמסרו לכוחות אלו תותחי בופורס 40 מ"מ. באמצעות תותחים אלו השתתף הגדוד בלמעלה מ-40 התקפות אוויריות, מרביתן כנגד בתי הזיקוק והנמל בחיפה. גדוד נ"מ ותותחנים זה היווה את הבסיס להקמתו של גדוד 200, גדוד התותחנים של הבריגדה היהודית, שנשלח להילחם בחזית האיטלקית. עד סוף המלחמה הוקמו 3 גדודי נ"מ: גדוד 200, גדוד 201 וגדוד 202. גדודים אלו, עם חזרתם לארץ ישראל ב-1943, היוו את הבסיס שעליו הוקם חיל התותחנים בצה"ל, שגם הוא בראשיתו הפעיל תותחי נ"מ, מסוג תותחי היספנו-סוויזה HS.404 20 מ"מ . הגדודים פורקו ב-6 באוגוסט 1946 עם פרוק החי"ל.
1948–1950: כוחות האנטי-אוויר במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות, במקביל להפצצות אוויריות של חילות האויב, הוברחו לארץ משווייץ 24 תותחי הנ"מ הראשונים, תותחי נ"מ דואלי מתוצרת "היספנו־סוויזה" TCM בקוטר 20 מ"מ שיועדו להצבה הן במטוסים לטובת תקיפות קרקעיות והן על הקרקע כתותחי נ"מ וכתותחי תקיפה קרקעיים, בין היתר בוצע שימוש בתותחים אלו במבצע לכיבוש יפו להרעשה ארטלירית על אזור גבעת הפילבוקס לפני מתקפה של חטיבת גבעתי, ובמבצע לכיבוש הנגב. התותחים הגיעו בספינה כשהם מוסתרים בין שקי תפוחי אדמה.
במהלך המלחמה הוקם בית הספר לנ"מ הראשון בהרצליה, תחת מסווה של מפעל. מדריכי בית הספר היו בוגרי סוללות הנ"מ וגדוד 200 העברי, שלחמו במלחמת העולם השנייה ככוחות נ"מ ותותחנים. ההכשרה ערכה 5 ימים בלבד ובוגריה נשלחו להשתתף בקרבות בעמק הירדן. במקביל, הוקם גדוד הנ"מ הישראלי הראשון, גדוד 411 שנקרא "א"א 1", כלומר אנטי-אוויר 1, במאי 1948, מפקדו הראשון היה שלום חרמון. בנוסף התקיים קורס קציני נ"מ הראשון שהסתיים ביוני 1949.
חיל האוויר המצרי היה החזק מבין חילות האוויר של צבאות ערב. הוא כלל מספר ניכר של מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ומספר מטוסי תובלה DC-3 דקוטה שהוסבו למפציצים ובהם נעשה שימוש לתקיפות אוויריות ברחבי הארץ, כולל בתל אביב ובשדה דב. בהפפצה ראשונה כזו, ביום שבת, ה-15 במאי 1948, תקפו בחמישה גלים מטוסי ספיטפייר מצריים את העיר ואת שדה התעופה. מטוסים ישראלים נפגעו על הקרקע. 2 מטוסים נפגעו מאש נ"מ מן הקרקע ואחד מהם ביצע נחיתת אונס בחוף הים ליד הרצליה, הטייס, שהיה בנו של ראש עיריית קהיר, נלקח בשבי. הייתה זו הפלת המטוס הראשונה בהיסטוריה של צה"ל, ובוצעה על ידי כוחות נ"מ שהוצבו בשדה דב. ב-18 במאי, יום שלישי, נערכה המתקפה האווירית הקשה ביותר על תל אביב, במסגרתה התקיפו 4 מטוסי ספיטפייר בשלוש גיחות את העיר. בגיחה הראשונה הופצצה התחנה המרכזית שהייתה הומת אדם, בהפצצה נפצעו מאות ונהרגו 41 אזרחים. אחד המטוסים המצרים נפגע מא"ש נ"מ ונפל ליד נס ציונה, וטייסו נלקח בשבי. ההפצצה האחרונה לפני כניסת ההפוגה הראשונה פגעה ב-9 ביוני, הפעם השליכו המטוסים המצרים את פצצותיהם מגובה רב מחשש מאש הנ"מ הישראלית. במהלך הפצצות חיל האוויר המצרי על תל אביב נהרגו כ-150 אנשים ונפצעו מאות, ייורטו 3 מטוסי אויב.
יירוטים נוספים בוצעו במסגרת הלחימה על ידי כוחות קרקעיים אחרים, חמושים בתותחים ומקלעים קלים. בלילה שבין ה-4 ל-5 בינואר יירט כוח של חטיבת גולני מטוס מצרי ברפיח במסגרת מבצע חורב.
1950–1971: הפולמוס סביב אחריות המשימה.
אחר המלחמה, הוחלט להקים פיקוד נ"מ עצמאי, שנקרא "פיקוד א"א", אנטי-אוויר. הרמטכ"ל, רא"ל יגאל ידין, פנה לטייס אל"ם בוריס סניור והטיל עליו את המשימה להקים את פיקוד הנ"מ העצמאי כחיל מקצועי תחת המטכ"ל, במצב זה שהה במשך שנה בלבד, אז הוכפף לחיל התותחנים.
הקמת פיקוד הנ"מ בחיל התותחנים.
ב-10 בינואר 1950 הוכפפו כוחות הנ"מ תחת חיל התותחנים והוקם פיקוד הנ"מ. סוללות תותחי הנ"מ פוזרו ביחידות חיל האוויר השונות. ב־1951 אורגנו 2 גדודים שמילאו את המשימה בכל המדינה, גדוד 881 היה אחראי על צפון הארץ, וגדוד 882 על מרכזה ודרומה. מפקדת הפיקוד ישבה בבסיס חיל התותחנים ברמלה. משימתו העיקרית של הפיקוד הייתה הגנה על שדות תעופה, וביניהם בסיסי חיל האוויר, ועל יחידות הבקרה, בנוסף להגנה על כוחות השדה בחטיבות המרחביות.