הדרכה הורית פותחה בשלהי שנות ה-60 המוקדמות כמענה לצורך שהתעורר במרפאות לבריאות הילד בארצות הברית. ממחקר שנערך ברשת מרפאות אלו ברחבי ארצות הברית התברר כי הטיפולים היו יעילים במידה רבה עבור ילדים צעירים עם בעיות התנהגות. מספר פסיכולוגים לילדים בניהם רוברט והלנר, קונסטנס האנף, מרתה א. ברנל, וג'רלד פטרסון,היוו השראה לפיתוח טיפולים חדשים המבוססים על עקרונות התנהגותיים של התניה אופרנטית ויישומי ניתוח התנהגות. בין השנים 1965 ו -1975, נוצר המודל ההתנהגותי טיפולי של אימון ההורה למתן חיזוקים חיוביים וחיזוקים שליליים בתחילה סברו האנף ופטרסון כי "יש ללמד את ההורים כי עקרונות של חיזוק התנהגותי יביאו לשינוי אפקטיבי, בר קיימא בהתנהגות הילד" מחקרים מוקדמים של גישה זו הראו כי הטיפול בשיפור כישורי הורות והפחתת בעיות התנהגות של הילדים היה יעיל לטווח הקצר. פטרסון ועמיתיו שיערו כי הורות בתנאים סביבתיים קשים יכולה לחבל ביכולת ההורות, ולהוביל להתנהגות שלילית של הילד.
המחקרים בין השנים 1985−1975 התמקדו בהשפעות לטווח הארוך ותמכו בהרחבת הטיפול מחוץ למרפאה (כגון בבית או בבית הספר), התחשבות בהשפעה של המשפחה המורחבת (כגון הורות משופרת עם אחים), והתמקדות בשיפור התנהגותיות חברתיות (כגון שיפור יכולת להתיידד). מאז 1985, הספרות בנושא הדרכה הורית גדלה ומעמיקה, החוקרים בוחנים נושאים מגוונים, כגון יישום הטיפול לבעיות קליניות חמורות, התמודדות עם התנגדות של המטופל לטיפול, תוכניות מניעה, ויישום השיטה עם אוכלוסיות מגוונות.
למרות ההערכה החיובית מאוד של הדרכה הורית כהתערבות עבור ילדים צעירים עם בעיות התנהגות, יש צורך לפתח הנחיות לבחירת הטיפול, לשכלל זיהוי תהליכים של מעורבות המשפחה ושינוי לבחון אסטרטגיות לשיפור התוצאה והכללה של תופעות, במיוחד ביחס לקבוצות חלשות, לחזק את התפקיד של הדרכה הורית כהתערבות מונעת, תשומת לב רבה יותר צריכה להינתן לבחינה של שילוב טכנולוגיות חדשניות בתכנון, במתן שירות ובשיפור ההדרכה ההורית (למשל, באמצעות האפליקציות לאינטרנט ולטלפון חכמים).
בישראל.
בשנת 1962 עובד סוציאלי בעיריית תל אביב, אחי-יותם, יזם פעילות הדרכה להורים בשכונת התקווה לפי הרציונל התאורטי הפסיכולוג-פילוסוף אלפרד אדלר מתוך צורך לסייע להורים שהתקשו בתפקידם ההורי. שנה לאחר מכן, בשנת 1963 הוקם מכון אדלר על ידי אנשי חינוך, עובדים סוציאליים ומטפלים, ביוזמתו ובהנהגתו של פרופ' רודולף דרייקורס, תלמידו וממשיך דרכו של אלפרד אדלר תפקידו של אחי היה להקים ולנהל את בית הספר להורים.
בשנת 1964 (תשכ"ד) הכריז משרד החינוך על המבצע לביעור הבערות, בניהולו של יצחק נבון: "ביתם של הורים משפיע לרעה על חינוך הילדים שאינם יכולים להיעזר בהורים לשם התקדמות בלימודים לפי כישוריהם. לכן, אין להישען אך ורק על הדור הצעיר ולתת לדור המדבר לחיות את חייו, כשהוא שקוע בחשכת הבורות. יש לדאוג לקידומו ההשכלתי של ציבור ההורים, כי פער בין ילדים והורים עלול לגרום למשברים במבנה המשפחה ולערעור סמכות ההורים" תוך כדי המבצע ובעקבותיו עסקו גם אנשי אקדמיה ואנשי מעשה בהגדרת צורכי ההורים, בהסברת מקורות הצורך ובהצדקת פיתוח פעילות שתהווה מענה לצורך. בשנת 1970 הוחלט להקים את המדור להדרכת הורים שהפעיל את "צוות ייעוץ הדרכת הורים" שהורכב מאנשי אוניברסיטה, אנשי מקצועות החינוך והטיפול: פסיכולוגים, מחנכים, עובדים סוציאליים ועוד. אנשי המדור וצוות ייעוץ הדרכת הורים קבעו בפעם הראשונה את מטרת הפעילות: "מטרת חוגי ההורים היא לסייע להורים להכיר את תהליכי ההתפתחות של ילדיהם, להגביר בהם את המודעות לבעיות חינוך הילדים בבית ומחוצה לו ולעודד את פיתוח הקשרים בין בית הספר והבית". לפי גישה זו ההורה נתפס כמתווך לפיתוח כישורי ילדים וכדי לקדם את כישורי הילדים ולהכינם ללימודים במערכת החינוך זו לימדו את ההורים להשתמש במשחקים, סיפורים, ופעילויות לימודיות מובנות שפותחו בעיקר על ידי האוניברסיטאות והופעלו על-ידם ביחד עם המדור במשרד החינוך. המנחים בפעילויות אלו היו פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מורים ואף אנשים בלתי מקצועיים שעברו השתלמות בת יומיים שלושה. בשנת 1976, פרופ' סמילנסקי יועצת המדור ציינה את התפקיד של הדרכת הורים כך: "הבעיה אינה ללמד הורים מה צריך הילד, אלא למה הם עצמם זקוקים כדי ליהנות מכל שלב של ההורות וכדי לעבור לשלב הבא" בראשית שנות השמונים האגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך מפתח הכשרת מקצועית וממוסדת של מנחי הורים. נוצרו מספר תוכניות שפעלו לפי גישות שונות שאוחדו לתוכנית אחת שנקראה: 'הכשרה' בוגרי תוכנית זו קיבלו תעודות הסמכה. בתחילת שנות התשעים למדור הכשרת הורים הוקצה תקן בניהול ובפיקוח ארצי והוא נקרא: "המחלקה להורים משפחה וקהילה".
מחלקה זו הוקמה ביוזמתה של הגברת רינה כהן, אשר ניהל את המחלקה בין השנים 1987–2010. כהן פיתחה ברמה הארצית את נושא הדרכת הורים והעצמת הורים בישראל. היא יזמה הקמת רשת של עשרות מרכזים להורות בכל רחבי הארץ ובכלל המגזרים בחברה הישראלית. ביניהם "מרכז מאיה" להורות ומשפחה במעבר תרבותי, מרכז להורות ומשפחה בחברה הערבית בבאקה אל-גרבייה, מרכז ארצי להורים בחברה החרדית בבני ברק ועוד. כל המרכזים מכשירים מנחי הורים, מפתחים מודלים חינוכיים ומקיימים פעילויות הנחיה והדרכה להורים ולמשפחות בקהילה. בשנת 2008 כוננה הגב' כהן את המועצה הציבורית להורים בישראל, ומכהנת כיו"ר בהתנדבות. מועצה זו מאגדת בתוכה עשרות ארגונים וגופים חברתיים.
קלוד קאהון
קלוד קאהון (צרפתית: Claude Cahun; 25 באוקטובר 1894 – 8 בדצמבר 1954) הייתה אמנית רב תחומית צרפתייה, הידועה בעיקר כצלמת וסופרת. עבודתה הייתה אישית ופוליטית ולעיתים קרובות ערערה את תפקידי המגדר המקובלים. קאהון הייתה פעילה פוליטית ובמהלך מלחמת העולם השנייה פעלה נגד הכיבוש הגרמני בג'רזי.
אף על פי שקאהון הגדירה את עצמה כא-ג'נדר, רוב הכתיבה האקדמית אודותיה השתמשה בכינויים נשיים בשעה שדנה בה ובעבודותיה. מה גם שאין תיעוד שקאהון העדיפה שימוש מגדרי נייטרלי.
חיים אישיים.
קאהון נולדה בנאנט בשם לוסי רנה מתילדה שווב (Lucy Renee Mathilde Schwob). היא בת למשפחה יהודית אינטלקטואלית. אביה, מוריס שווב, היה מוציא לאור של עיתון מקומי. דודה היה סופר האוונגרד מרסל שווב והמזרחן והסופר דוד לאון קאהון, היה דוד שני. בגיל ארבע, התפרצה אצל אמה, מרי-אנטואנט קורבבאיס (Courbebaisse), מחלת נפש אשר הובילה, בסופו של דבר, לאשפוז קבוע בבית חולים פסיכיאטרי. סבתה של קאהון, מתילד קאהון, גידלה אותה. היא למדה בתיכון פרטי בסארי אחרי שחוותה אנטישמיות בתיכון בנאנט והמשיכה ללימודים בסורבון.
בשנת 1919 לערך, שינתה את שמה לקלוד קאהון, לפני כן השתמשה בשם קלוד קורליס Courlis (על שם הציפור חרמשון. באנגלית: curlew) ובשם דניאל דאגלס (בעקבות לורד אלפרד דאגלס). הבחירה בשם קאהון, קשורה לסבתה שגידלה אותה.
במהלך שנות ה-20 המוקדמות, היא השתקעה בפריז עם שותפתה לחיים, מרסל מור. אמה של מור התחתנה עם אביה של קאהון. הקשר המשפחתי בין הנערות לא רק עודד את יצירה אמנותית המשותפות אלא גם הסיט את תשומת הלב ממערכת היחסים הלסבית שלהן. עבודתן האמנותית המשותפת כללה פיסול, פוטומוטז', קולאז'ים וטקסטים. שני מאמרים ורומנים, פורסמו בכתב עת "מרקור דה פראנס", בשיתוף עם אנרי מישו (Henri Michaux), פייר מורנג' (Pierre Morhange) ורוברט דסנוס (Robert Desnos). בשנת 1922 לערך קאהון ומור החלו לערוך סלונים אמנותיים בביתם. בין המשתפים הקבועים היו אמנים כאנרי מישו, אנדרה ברטון, המוציאה לאור סילביה ביץ' והסופר המוציא לאור אדריאן מונייה.
עבודה אמנותית.
עבודותיה של קאהון התמקדו בעיקר בכתיבה וצילום. היא ידועה בזכות עבודות הדיוקן האישיות המבוימות שלה ו"תמונות חיות" (tableaux) ששילבו אסתטיקה ויזואלית של סוריאליזם.
היא החלה לצלם דיוקנאות עצמיים, ככל הנראה, משנת 1912 (בגיל 18) והמשיכה לצלם את עצמה עד שנות השלושים. בדיוקנאות המצולמים היא ממציאה את עצמה מחדש בכל דימוי. מתוך התצלומים לא עולה זהות אחת אלא זהות חדשה בכל פעם. העבודות מאתגרות את הדימויים של נשיות ומיניות כפי שהוצגו בסוריאליזם ובתרבות הפופולרית. בעבודה אחת היא מחופשת לשרירן ועל הבגד, בין שתי פטמות מצוירות, נכתב: "אני מתאמן, אל תנשק אותי". היא מחזיקה ביד חפץ הנראה כמשקולת להנפה אך ברור כי אין לה משקל כבד. בעבודה אחרת היא מחופשת לדמות נשית מהאגדה כחול הזקן.
פרסומיה כללו את "גיבורות," (1925) - קריאה מחודשת של נשים מהספרות, התנ"ך והמיתולוגיה. בין הדמויות: חוה, יהודית, דלילה, הלנה, סינדרלה וסאפפו. הפרסום החשוב ביותר שלה הוא Aveux non-avenus מ-1930. הספר כולל טקסטים מאוירים בפוטומונטז' העוסקים בחייה של קאהון. הספר נכתב ביחד עם מור. במהלך השנים קאהון כתבה מספר מאמרים בעיתונים ובכתבי עת. ב- 1929 קאהון תרגמה את התאוריות של הבלוק אליס על המגדר השלישי. ב-1934 היא פרסמה חיבור פוליטי קצר בשם Les Paris sont Ouverts.