בשנת 2005, יצא האלבום A Bigger Bang שגם הוא לווה במסע הופעות עצום, ובו 1.5 מיליון מעריצים צפו בהופעה בחוף קופקבנה ב-2006, מה שהפך אותה להופעת הרוק הגדולה ביותר אי פעם. במסגרת סיבוב הופעות זה, הופיעו 144 פעמים בין 2005 ל-2007, והוא גרף 558.2 מיליון דולר והיה לסיבוב ההופעות המכניס בהיסטוריה עד שב-2011 גבר עליו סיבוב ההופעות 360° של להקת U2.
איאן סטיוארט טוען שריצ'רדס הוא מנהיג הלהקה של הרולינג סטונז, ואילו ריצ'רדס טוען שעבודתו היא להיות "שימון המכונות". ביל ויימן ורוני ווד אמרו שברוב הלהקות בדרך כלל עוקבים מוזיקלית אחר התופים כמובילים, אך ברולינג סטונס אין אפשרות שלא לעקוב אחרי הגיטרה של ריצ'רדס כמובילה.
כגיטריסט.
ריצ'רדס שאב רבות מסגנונו המוקדם של צ'אק ברי, שעבודת הגיטרה שלו נשארה אבן בֹּחַן בהמשך הקריירה של ריצ'רדס. בזמן שהאבנים המתגלגלות נחשבו כלהקת רית'ם אנד בלוז, ריצ'רדס היה אחראי במידה רבה להיכרות של הלהקה עם הרוקנרול של בו דידלי וצ'אק ברי. ביחד עם הגיטריסט ומייסד הלהקה בריאן ג'ונס, ריצ'רדס פיתח סגנון בו הוא וג'ונס התחלפו ביניהם בתפקיד הליווי - שאחראי על ההרמוניה; וההובלה - שאחראי על המלודיה. ריצ'רדס שיבח את עצמו על-כך שהצליל שנוצר מהחלפת התפקידים בין שתי הגיטרות הוא אחד מההישגים החשובים של הלהקה. ג'ונס הוחלף בשנת 1969 בנגן הגיטרה הווירטואוז מיק טיילור, שתרם לכמה מהקלטותיה המוערכות ביותר של הלהקה, אך צירוף זה גם גרם להפרדה מוחלטת בין תפקיד הגיטרה המובילה לתפקיד הגיטרה המלווה. טיילור הוחלף בשנת 1975 בנגן הגיטרה רון ווד, ששם דגש רב יותר על נגינה קצבית.
נגינת הגיטרה של ריצ'רדס בולטת בכיוון הפתוח, בשימוש התכוף בסינקופות, והאקורדים המצלצלים בכמה מהלהיטים הבולטים ביותר של האבנים, ביניהם: Honky Tonk Women ,Brown Sugar ו-Start Me Up. הוא עדיין משתמש בכיוונים רגילים, אך ריצ'רדס ציין את האימוץ של הכיוון הפתוח כנקודת מפנה בנגינת הגיטרה שלו.
ריצ'רדס - שבבעלותו כיותר מ-3,000 גיטרות, שבחלקן הוא אפילו לא ניגן פעם אחת - מקושר בדרך-כלל לפנדר טלקסטר, אף על פי שהחל מהעשור הראשון של המאה ה-21 נראה שהגיטרה החביבה עליו היא גיבסון ES-355. השיר (I Can't Get No) Satisfaction היה הלהיט הראשון שריצ'רדס הקליט שאופיין באפקט ה-Fuzz המפורסם, שנעשה נפוץ מאז הצלחתו של השיר. אף על פי שבשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הוא השתמש באפקטים לגיטרה לעיתים קרובות, מאז הוא בקושי משתמש באפקטים. ריצ'רדס מחשיב את הגיטרה האקוסטית כבסיס לכל טכניקת הנגינה שלו, ולהיטים רבים של האבנים כוללים חלקים אקוסטיים, ביניהם: Street Fighting Man ,Brown Sugar ו- (I Can't Get No) Satisfaction. בעבר הוא השתעשע ברעיון לפתוח מוזיאון לגיטרות כי "אין לי גם ככה זמן לנגן בכולן".
פזמונאות והלחנה.
בעקבות הדוגמה של לנון-מקרטני מהביטלס - ודירבון בידי מנהל הלהקה אנדרו לוג אולדהם, שראה מעט עתיד בלהקה שמבצעת גרסאות כיסוי לשירי רית'ם אנד בלוז, ושזיהה את האפשרויות הגלומות בזכויות על שירים מקוריים - החלו ג'אגר וריצ'רדס לכתוב שירים ביחד. לאבנים היו מספר להיטים פרי עטם של הצמד בשנים 1964–1965, אך היה זה הסינגל משנת 1965 (I Can't Get No) Satisfaction שביסס את מעמדה של הלהקה, כאשר הוא מגיע למקום הראשון במצעדים רבים בעולם.
במשך שנות ה-60 השותפות של ג'אגר-ריצ'רדס התרחבה מעבר לבלוז, רית'ם אנד בלוז ורוקנרול, כאשר הם גם מתעניינים גם במוזיקת נשמה, מוזיקה עממית, פופ, קאנטרי, גוספל, רוק פסיכדלי, ופרשנות חברתית שבוב דילן הבליט. עבודתם החל משנות ה-70 שילבה אלמנטים של פאנק, דיסקו, קליפסו, רגאיי ופאנק.
עם יוצאי דופן שמפוזרים פה ושם, כל אלבומיהם של האבנים המתגלגלות החל משנת 1966 הכילו שירים עליהם היו חתומים ג'אגר/ריצ'רדס. הקרדיט לשירים שכתבו שניהם עבור האבנים ניתן לשניהם באופן שווה בלי התחשבות במידת שיתוף הפעולה שלהם. עבור הקלטות הסולו שלו, ריצ'רדס תמיד מעניק קרדיט למשורר שותף, בדרך כלל למתופף סטיב ג'ורדן.
קריירת סולו.
אחרי שג'אגר מנע מהאבנים לצאת למסע הופעות כדי לקדם את אלבומם הטרי, Dirty Work, ריצ'רדס ייסד את X-Pensive Winos בשנת 1988. ההרכב כלל גם את המתופף סטיב ג'ורדן, שניגן בתופים ב-Dirty Work, ובקונצרט שחגג יום הולדת 60 לצ'אק ברי, יחד עם אמנים נוספים. הייסוד של X-Pensive Winos היווה הכרה בכך שהאבנים עלולים שלא להקליט או להופיע במשך זמן מסוים. ריצ'רדס התנגד ליוזמות פרטיות מחוץ ללהקה, כי חשש שהן עלולות לגרום להידרדרותה. כתוצאה מכך, הקלטות הסולו שלו מועטות מאלו של ג'אגר, צ'ארלי ווטס, ואפילו של רון ווד.
אלבומה הראשון של הלהקה נקרא Talk is Cheap, ואף על פי שאף אחד מהסינגלים שיצאו ממנו לא הגיע למקום גבוה ממקום ארבעים במצעד כלשהו, הביקורות היו מאוד מחמיאות. הוא קיבל מעמד של אלבום זהב והמשיך להימכר באופן קבוע. זו הייתה הצלחה גדולה בהרבה מ-primitive Cool של ג'אגר באותה התקופה. האלבום לווה בסיבוב הופעות בארצות הברית - אחד משני סיבובי ההופעות שריצ'רדס קיים אי-פעם כאומן יחיד. מסע זה מתועד באלבום Live at the Hollywood Palladium, December 15, 1988. בשנת 1992 יצא האלבום Main Offender שלווה גם הוא בסיבוב הופעות בדרום וצפון אמריקה, כמו גם באירופה. קריירת סולו והופעות סולו לא סיפקו את ריצ'רדס כפי שהוא חווה יחד עם שותפו, ג'אגר. בסופו של דבר, ג'אגר וריצ'רדס התכנסו בברבדוס והתחילו לכתוב שירים חדשים לאלבום הבא של האבנים Dirty Work. ריצ'רדס - שציין את המחויבות שלו ושל חברי להקת X-Pensive Winos אחרים ללהקותיהם הנוכחיות כמכשול לאיחוד - לא הוציא אלבום סולו מאז שהאבנים חזרו לפעול בשנת 1994.
ריצ'רדס השתתף ב"האמנים מאוחדים נגד אפרטהייד" פרויקט צדקה, והשתתף בקונצרטי צדקה רבים יותר מאז.
הקלטות עם אמנים אחרים.
הופעותיו של ריצ'רדס עם להקות ואמנים אחרים מלבד האבנים התגלגלות נעשו תכופות יותר לקראת סוף הקריירה שלו, מה שכמעט לא היה קיים בשנות ה-60. הוא ניגן באלבומים של אומנים רבים, בהם: טום וייטס, אריתה פרנקלין, לס פול, ובונו מ U2. בשנת 2001 הוא הפיק את אלבום הסולו של ג'ון פיליפס (מלהקת האמהות והאבות) Pay, Pack &amp; Follow, שהוקלט בין השנים 1973–1979, ובו ריצ'רדס גם מנגן בגיטרה בכל השירים. בשנות ה-90 המוקדמות, ריצ'רדס הפיק וניגן בדיסק עבור ג'מקיינים ראסטפארניים. הדיסק נקרא The Wingless Angels ויצא בחברת התקליטים הפרטית שלו. הוא גם הקליט עם טום וייטס שיר שנקרא That Feel.
הקלטות נדירות וכאלו שלא יצאו בכלל.
האבנים הוציאו ב-2006 את האלבום Rarities, שכולל שש-עשרה הקלטות נדירות ומוגבלות. ריצ'רדס כינה את ההוצאה הזו "קצה הקרחון". שירים רבים שלא יצאו ואלתורי אולפן שלהם, כולל ההקלטות שלהם ברשת ה-BBC משנות ה-60, הן בין ההקלטות הכי מבוטלגות בהיסטוריה של הרוקנרול. מאחר שהקלטות שכאלו יוצאות בדרך-כלל בסוף הקריירה של האמן, או לאחר מותו, מסחר בהקלטות האלו מתבצע לעיתים קרובת ברשתות קצה לקצה כמו קאזה וביטורנט.
תדמית ציבורית וחיים אישיים.
לציבור הרחב, ריצ'רדס ידוע יותר בשל התדמית של פורע החוק המסומם מאשר בשל יכולת ההלחנה. ריצ'רדס והאבנים טיפחו תדמית מנוונת ואנטי-תרבותית במשך שנות ה-60 וה-70, ווידויו גלוי-הלב שהוא משתמש בסמים, שהפכו אותו לדמות לחיקוי עבור מתבגרים ומבוגרים שחיפשו מפלט - כפי שריצ'רדס מבטא בשירו Before They Make Me Run - "במשקאות חריפים וגלולות ואבקות". בראיון מפורסם בשנת 1971 למגזין רולינג סטון, הוא דן בשימוש בסמים. עשר שנים מאוחר יותר, בראיון נוסף למגזין, הוא הביע צער מועט על ההתמכרות להרואין שכמעט הרסה את הקריירה המוזיקלית שלו ואת חייו. הצריכה האדירה שלו בסמים ואלכוהול תועדה היטב, והיא עשויה להרוס כל אחד עם רמת סיבולת פחות מדהימה משלו. עד היום, ריצ'רדס עונד צמיד שמדמה צמד מטפחות, כתזכורת לכך שהוא לא רוצה להיעצר פעם נוספת. הוא עונד גם טבעת בדמות גולגולת של אדם ללא לסת, מתנה שקיבל מחבר תכשיטן; הוא הסביר שהטבעת מייצגת את העובדה "שהיופי עמוק רק כמו העור".
שני מעצרים מפורסמים התרחשו במרחק של עשר שנים אחד מהשני, כאשר הראשון בשנת 1967, נעצרו ג'אגר וריצ'רדס והואשמו באחזקת סמים, לאחר חיפוש משטרתי מתוקשר בבית הכפר של ריצ'רדס, כשבנוסף, הזמרת וזוגתו לחיים של ג'אגר באותה תקופה, מריאן פיית'פול, נמצאה עירומה לחלוטין עטופה בשטיח פרווה. החיפוש, מסתבר, התקיים לאחר שכתב מהעיתון ניוז אוף דה וורלד יעץ למשטרה לחפש בביתו של ריצ'רדס, כחלק ממגמת העיתון להפיץ את הידיעה על שימוש בסמים בקרב קהילת מוזיקת הפופ. ריצ'רדס וג'אגר הורשעו, חומרת הענישה של השופטים כלפי השניים (מאסר ועבודות כפייה), גרמו להד רב ולזעם הציבור. המשפט הפך לנושא מאמרו של עורך מגזין "טיים", ויליאם ריס מוג, אשר טען שרק בגלל היותם מפורסמים "סומנו" ג'אגר וריצ'רדס כמטרה בעיני הרשויות, והעונש שקיבלו חמור יותר משל כל אדם אנונימי אחר. הערעור שהגישו השניים התקבל והם שוחררו מהכלא, אם כי האדם השלישי שנעצר איתם, סוחר האומנות רוברט פרייז'ר, ריצה את עונשו עד תומו.
אך היה מעצר חמור, רציני ומאיים יותר, בפברואר 1977, במלון בטורונטו שבקנדה. אף על פי שהוא נרשם במלון בשם הבדוי "רדלנדס", משטרת קנדה הצליחה למצוא אותו ולעצור אותו בעוון אחזקת הרואין וקוקאין (היו בידיו שתי אונקיות מכל אחד מהם), ובעוון יבוא של סמים לקנדה - עבירה עליה העונש הנמוך ביותר הוא שבע שנות מאסר לפי החוק הקנדי.