בעקבות התוועדותו להגותם של פייר ז'אנה ושל ז'ורז' דיומא בחר במקצוע הפסיכיאטריה. הוא עשה התמחות בפסיכיאטריה ובנוירולוגיה בבית החולים סלפטרייר בקליניקה של הפרופסור גייאן (Guillain).
בימי התמחותו כתב דלה סיפורים קצרים אותם פרסם תחת שם העט ז'אן פורל (Jean Faurel). לא השתמש בשמו האמיתי מפני שחשש שהיותו ידוע כסופר יפגע בהתחלת הקריירה שלו כרופא ומדען. באותם הזמנים רשם ביומנו כי "חייו האמיתיים הם הספרות, בעוד פסיכיאטריה היא רק מקצועו"
בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטורט במדעי הרפואה שלו בנושא האסטריאוגנוזיה.
עשה בהמשך לימודי תואר ראשון בפילוסופיה בסורבון, ובשנת 1942 סיים שם תואר דוקטורט בספרות עם עבודה בשם "התמוססויות של הזיכרון". במבוא לעבודה זו שיבח אותה פייר ז'אנה על כי מהווה מעין פיוס בין הרפואה לפסיכולוגיה.
החל משנת 1939 כ- agrégé התקבל דלה לעבודה קלינית ואקדמית בבית החולים סנט אן בפריז, שנוהל באותה תקופה על ידי אנרי איי.
דלה עבר גם פסיכואנליזה דידקטית אצל אדואר פישון, חתנו של פייר ז'אנה, אולם מאוחר יותר גישתו כלפי הפסיכואנליזה הייתה מסויגת.
בשנת 1942 אחרי שז'וזף לוי-ולנסי (1943-1879), פסיכיאטר ממוצא יהודי, שהתמנה לפרופסור ראש הקתדרה למחלות נפש והמוח בקליניקה האוניברסיטאית בסנט אן, לא יכול היה להיכנס לתפקידו בגלל חוקי הגזע, נתבקש דלה למלא את מקומו החל משנת הלימודים 1942-1943.
בשנת 1946, אחרי שהסתבר כי לוי-ולנסי נספה בוודאות באושוויץ התמנה דלה רשמית לראש הקתדרה.
דלה נמנה עם הפסיכיאטרים שבדקו פושעים נאצים אחרי מלחמת העולם השנייה, וניסו לעמוד על אישיותם. הוא והפסיכיאטר האמריקאי-קנדי יליד סקוטלנד יואן קמרון בדקו את רודולף הס בעת משפטי נירנברג ותארו אצלו סימפטומים של "אמנזיה היסטרית" בביוגרפיה שלו התוודה הס כי זייף את האמנזיה.
דלה כיהן בשנים 1970-1951 גם כמנהל המכון לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סורבון בפריז. בשנת 1950 עמד בראש החברה הצרפתית לפסיכולוגיה ובראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה. בשנת 1959 היה יושב ראש הוועד הלאומי ללימודי התפקודים והמחלות של המוח ובשנת 1965 בראש הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
בבית החולים סנט אן ניהל דלה צוות תוכנית אקדמיים רב-תחומיים עם מעבדות בכל התחומים הקשורים לפסיכיאטריה.
עמיתיו הקרובים ביותר היו: פייר פישו, פייר דניקר, תרז למפרייר ורמון סאדון. פישו כתב איתו שני ספרים חשובים בתחום הפסיכולוגיה והמבחנים הפסיכומטריים.
פייר דניקר עבד בימי המלחמה הקשר הודק עם הצלב האדום והיה שותף מרכזי למחקרים הפרמקולוגיים. הוא כתב יחד עם דלה את הספר "התרופות הפסיכיאטריות החדשות".
תרזס למפרייר ניהלה את מחלקת הנשים וחקרה בעיקר את ההיסטריה. רמון סאדון היה מומחה באפידמיולוגיה ועבד בתוכניות של ארגון הבריאות העולמי
ב-19 בספטמבר 1950 ישב דלה בראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה שהתקיים בפריז, שבו השתתפו 53 ארצות ו35 איגודים ושיזם תוכנית עבודה תלת-שנתית
מחקריו.
מחקריו הפרמקולוגיים.
דלה ערך מחקרים חלוציים על סמים כמו אל.אס.די, מסקלין ופסילוציבין
דלה ערך יחד עם חוקרים נוספים מחקרים רבים בתחום הקליני והפסיכופרמקולוגי, במיוחד בנוגע לכלורפרומזין, שהיה התרופה ה"נוירולפטית" או האנטיפסיכוטית הראשונה.
התרופה האנטיפסיכוטית הראשונה.
בשנת 1952, יחד עם הפסיכיאטר ז'.מ. הרל ופייר דניקר חקר דלה את ההשפעות המרגעיות של הכלורפרומזין. תכשיר זה פותח מוקדם יותר באותה שנה תחת השם 4560 RP על ידי אנרי לאבורי (Laborit), איגנאר (Huguenard) ואליום (Alluaume), כירורגים בבית החולים הצבאי "וואל דה גראס" בפריז שחיפשו חומר טוב יותר לטרום-הרדמה ולצורך זה ביקשו ליצור חומר המשרה שנת חורף מלאכותית אצל חיות. הם מצאו שתכשיר זה גורם למטופל להפוך לאדיש לסביבתו.
אצל 38 חולים במצבים פסיכוטיים מאניים ואחרים מצאו דלה ועמיתיו כי בעקבות הוספת כלורפרומזין לטיפול בעזרת ברביטורטים חלה הטבה במצבי אי שקט נפשי ומוטורי (אגיטציה) ומצבי תוקפנות. כבר ב-1954 נכנסה התרופה לשימוש גם בארצות הברית, אם כי שם הטיפול בסכיזופרניה המשיך תקופה ארוכה להתבסס בעיקר על פסיכואנזליה.
בהתחלה, בביטאון "Journées thérapeutiques de Paris" ("ימי הטיפול של פריז") הוא הגדיר תרופה זו כ"גנגליופלגית". בהמשך תיאר אותה כ"פסיכוטרופית בעלת פעולה מרכזית" (כלומר על מערכת העצבים המרכזית) וקרא לה "נוירופלגית" ולבסוף "נוירולפטית".
החל משנת 1957 הכלורפרומזין נפוץ בעולם כתכשיר אנטיפסיכוטי ראשון.
ב-1957 לאבורי, שלמעשה גם הוא גילה שלכלורפרומזין יש אפקטים פסיכוטרופיים, קיבל יחד עם דניקר את הפרס היוקרתי לסקר-דבייקי למחקר רפואי קליני
המצאת התכשירים האנטיפסיכוטיים תרמה תרומה חשובה ביותר בהפיכתם של בתי החולים הפסיכיאטריים מבתי מחסה עם תנאי אשפוז וטיפול פוגעניים כמו שימוש בכותנות כפייה, הזנה מלאכותית, אינטראקציות אלימות, "טיפולים" בלתי יעילים, לבתי חולים מודרניים עם הפנים לשיקום החולים בקהילה.
צעדים ראשונים לקראת טיפול תרופתי נגד דיכאון.
בשנת 1952 בנפרד ממחקרם של לוריא וזאלצר, יחד עם ז'אן-פרנסואה בוויסון, הבחין דלה לראשונה את התכונות נוגדות הדיכאון של האיזוניאזיד, נגזרת של החומצה הניקוטינית. בהמשך היה מעורב דלה ביישום הפסיכיאטרי של תגליתו. ב-1952 זליקוף ועמיתיו דיווחו על השפעה הנוגדת דיכאון התרופה איפרוניאזיד (מרסיליד), נגזרת של האיזוניאזיד.
נתן קליין ממח למחקר בבית החולים רוקלנד בניו יורק אישר את תכונותיו האנטידיכאוניות של האיפרוניאזיד.
סיווג החומרים והתרופות הפסיכוטרופיים.
בשנת 1957 יחד עם פייר דניקר ערך סיווג של החומרים הפיסיכואקטיביים או "פסיכוטרופים", שאומץ בזמנו על ידי קונגרס עולמי לפסיכיאטריה בשנת 1961.
סיווג זה חילק את החומרים הנ"ל לפי פעילותם על מערכת העצבים המרכזית.
עם תלמידיו נמנו פייר פישו, פייר דניקר ורמון סאדון.
פעילותו הספרותית.
דלה הצטיין בכישרון כתיבה וחיבר מספר ספרים ביוגרפיים, ביניהם ספר "פסיכוביוגרפי" על "צעירותו של אנדרה ז'יד" וספר ":סוציוביוגרפי" על אבותיו מצד אמו (Avant- Mémoire) בארבעה כרכים. מסתו "פסיכיאטריה ופסיכולוגיה של "חסר המוסר" זיכתה אותו בפרס הגדול של המבקרים הצרפתים.
הידידות עם אנדרה ז'יד.
דלה הכיר את ז'יד בבריסל בשנת 1945 באמצעותו של אנרי מונדור. ז'יד הציג בפניו את רוז'ה מרטן די גאר, שהפך גם כן לידידו. אחרי מותו של ז'יד ב-1947 בתו מסר לדלה את ניירותיו הפרטיים והתכתבויותיו המשפחתיות, שסייעו לדלה בשנת 1952 בחיבור הפסיכוביוגרפיה שלו על צעירות הסופר המנוח.
מורשתו.
דלה היה מדען הומניסט, אחד מאבות הפסיכופרמקולוגיה ומחסידי הרפואה הפסיכוסומטית, בעל הכשרה רחבה ברפואה, במדעי ההתנהגות, בפילוסופיה ובספרות. רוז'ה מרטן די גאר, שהיה ידידו, דיבר על ה"נס דלה", כפי הצהיר הוא עצמו נחשב לרופא בין פסיכולוגים, לפסיכולוג בין הרופאים, לנוירולוג בין פסיכיאטרים ולפסיכיאטר בין הנוירולוגים.
המצאתו שלו ושל דניקר את הטיפול התרופתי האנטיפסיכוטי הביא למהפכה בטיפול הפסיכיאטרי - לצמצום הצורך בנזע חשמלי, ובהמשך להפסקת השימוש בכותונת הכפייה ובעשורים הבאים צמצום מיטות האשפוז הפסיכיאטרי וקיצור האשפוזים של החולים במחלות פסיכיאטריות.
חייו הפרטיים.
בנותיו הן הסופרות פלוראנס דלה, גם היא לימים חברת האקדמיה הצרפתית, וקלוד דלה, מחברת רומנים ופסיכואנליטיקאית.
ספרים.
ז'אן דלה כתב מעל 700 מאמרים ומעל 40 ספרים.
ספרות יפה ומסות.
ָָ*מבוא לפרסום ההתכתבות של רוז'ה מרטן די גאר עם אנדרה ז'יד ועם ז'אק קופו
פרסים ואותות הוקרה.
את הנאום לכבוד קבלתו נשא ב-21 בינואר 1960 לואי פסטר ואלרי-ראדו.
מייקל סמיילי
מייקל סמיילי (באנגלית: Michael Smiley; נולד ב-1963) הוא קומיקאי ושחקן צפון אירי המתגורר בלונדון.
ביוגרפיה.
סמיילי נולד ב-1963 בבלפסט וגדל בהוליווד בצפון אירלנד. כשהיה בשנות העשרים שלו עבר יחד עם אשתו לגור בלונדון. ב-1993 החל להופיע בסטנדאפ, אחרי שהסכים להתערבות במופע open-mic night. הוא עבד כשליח על אופניים (כמו הדמות שגילם בסדרה "Spaced"), וכדי ג'יי של מוזיקת אסיד האוס.
קריירה.
סמיילי זכה להכרה רחבה כשהופיע בתפקיד טיירס או'פלהרטי בשני פרקים של הסיטקום "Spaced" בערוץ 4, ובזכות הופעותיו בפסטיבל הפרינג' באדינבורו ובפסטיבל הקומדיה במלבורן . הוא גילם את ג'ורדן, חייל לשעבר ברגימנט המוצנח של הצבא הבריטי בסרט האימה "Outpost"משנת 2008, והופיע בדמות זומבי בסרט "מת על המתים".
ב-2003 שיחק סמיילי בתפקיד אורח בדרמה "Creatures of Beauty" תסכית מסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2004 השתתף בפרק בסדרה "הנוכלים" בדמות הזייפן מקס. עוד הופיע בתפקיד קטן בפרק בסדרה "15 Storeys High".
סמיילי הופיע בכל שלוש העונות של הסיטקום הרדיופוני "The Maltby Collection" ברדיו 4 של ה-BBC בדמות דז ויינרייט, מאבטח תמהוני שחוזר ומזכיר לאנשים שהוא היה ב-SAS. בסדרת הדרמה "לות'ר" גילם סמיילי את הדמות של בני "דדהד" סילבר.
הוא הופיע בדמות "סמיילי" בפרסומות ל-Betfair.
ב-2010 שיחק סמיילי בסרט "Burke and Hare" לצדם של סיימון פג וג'סיקה היינס כוכבי הסדרה "Spaced".
ב-2011 כיכב בסרט האימה הבריטי "רשימת חיסול". הסרט קיבל ביקורות משבחות, וזיכה את סמיילי בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן המשנה הטוב ביותר.