שנים ראשונות.
בשנת 1820 פרץ מרד בממלכה, בדרישה לליברליות וליותר חירות לאזרחים, אולם פרננדו דיכא אותו עד מהרה. בשנת 1825 מת פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ובנו פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות עלה במקומו לשלטון. מדיניותו של פרנצ'סקו הייתה מאוד שמרנית, והוא פעל לפי שיטת הרסטורציה של קלמנס פון מטרניך. פרנצ'סקו דיכא כל התנגדות לשלטונו, וחי בפחד מתמיד מפני התנקשויות בחייו. בשנת 1829 התחתנה בתו מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה עם אחיה פרננדו השביעי, מלך ספרד, ופרנצ'סקו ואשתו מריה איזבלה מספרד נסעו למדריד לחתונה, תוך שהם מבקרים בדרך את האפיפיור פיוס השמיני, ואת בתו מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, ואף התארחו בפריז אצל שארל העשירי, מלך צרפת. ב-30 ביולי 1830 חזרו הזוג המלכותי לנאפולי, ומיד לאחר מכן התדרדרה בריאותו של פרנצ'סקו, וב-8 בנובמבר אותה שנה הוא מת, ובנו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
בשנותיו הראשונות היה פרננדו מאוד פופולרי על העם, והוא השתדל לשפר את הביורוקרטיה והמיסוי בממלכה. פרננדו הפחית את המיסים במדינה, הפעיל את קו הרכבת הראשון באיטליה, את ספינת הקיטור הראשונה באיטליה, והקים את קו הטלגרף בין נאפולי לפלרמו.
בשנת 1837 פיזרו חייליו של פרננדו באלימות הפגנה בסיציליה, שקראה לפרננדו להעניק חוקה למדינה ולתת יותר חופש לעם.
מהפכות אביב העמים.
בינואר 1848 פרצו מהפכות בפלרמו שבסיציליה בדרישה לעצמאות, ומשם התפשטו ההפגנות בכל רחבי הממלכה. כתוצאה מכך נאלץ פרננדו להעניק חוקה לממלכה, עם שני בתי נבחרים, עיתונות חופשית וערובות לחופש הפרט. אולם לאחר שההפגנות לא פסקו, שלח פרננדו ב-13 במרץ את צבאו לשבור את ההפגנות ולפזר את הפרלמנט הלאומי, על אף שלא ביטל את החוקה באופן רשמי. ב-13 באפריל הכריזה סיציליה על עצמאותה, ובתגובה שלח פרננדו כוח בן 20,000 חיילים תחת פיקוד קרלו פילנג'יארי, שכבשו במסע בן 9 חודשים את האי סיציליה מחדש.
לאחר דיכוי מהפכת 1848, כלא פרננדו עד לשנת 1851 למעלה מ-2,000 מתנגדים למשטרו, ורבים אחרים יצאו לגלות. במהלך ביקור של ויליאם גלאדסטון בנאפולי בשנת 1850, החל הלה תומך בהתנגדות הנפוליטנית לשלטונו של פרננדו, ובשל כך הגביל פרננדו את השפעתם של הבריטים והצרפתים בממלכה.
איחוד איטליה.
בשנת 1856 ניסה חייל להתנקש בחייו של פרננדו, וב-22 במאי 1859 מת פרננדו, ובנו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
דגלי הממלכה.
דגלי הממלכה בין השנים:
בדה
בַּדָה (ברוסית: Бада) הוא כפר בנפת חילוקסקי במחוז צ'יטה שברוסיה, היושב על נהר החילוק. הכפר הוקם ב-1900 בזמן בניית הרכבת הטרנס סיבירית. ב־9 באוקטובר 2002 מנתה אוכלוסיית הכפר 5,382 נפשות.
תולדות הכפר.
במאה ה-17 הופיעו הקוזאקים הראשונים במחוז, אך הם לא הקימו יישובים משום שהצאר פיוטר הגדול העניק אוטונומיה לראשי השבטים המקומיים. תחנות רכבת ראשונות נבנו באזור כאשר ממשלת רוסיה החלה לסלול את מסילת הרכבת הטרנס סיבירית על מנת לגשר בין חלקי האימפריה, ובשנת 1900 הוקם היישוב כאחת מתחנות הרכבת הטרנס סיבירית. עם חלוף השנים היישוב הלך וגדל ונבנו בו מנסרה ומחלבה.
בסיס חיל האוויר הרוסי.
בשנות ה-60 הוקם ביישוב בסיס חיל אוויר של הצבא האדום כתגובה למשבר ביחסים בין ברית המועצות וסין בו הוצבו טייסות מפציצי סוחוי Su-24. הבסיס ממוקם בגובה 762 מטר, 3 ק"מ צפונית-מזרחית מהכפר. יש בו מסלול אחד באורך 2,500 מטרים.
שופרון
שׁוֹפְּרוֹן (הונגרית: Sopron; בגרמנית: Ödenburg, אֶדֶנְבּוּרְג) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, הונגריה, בת כ-59,000 תושבים (2009), השוכנת ליד הגבול עם אוסטריה. אזור שופרון היה מיושב מאז ימי האימפריה הרומית.
מגדל ה-Várostorony שגובהו 56 מ' בנוי בסגנון אקלקטי ומשקיף על העיר כולה. זו הסיבה שבמשך שנים עמד בראשו צופה של מכבי-האש המקומיים והשגיח מפני שריפות.
במלחמת העולם השנייה, עברה ממשלת פרנץ סלשי לשופרון, לאחר שבודפשט נכבשה על ידי הרוסים. לאחר עליית השלטון הקומוניסטי רבתה הבריחה לאוסטריה דרך הגבול ליד שופרון ועל כן השלטונות כללו את שופרון באזור סגור שרק תושבי המקום הורשו לשהות בו. בימי המרד ההונגרי ב-1956 השתתפו תושבי שופרון במרד והמקום היווה נקודת חיבור למערב.
בין השאר התפרסמה שופרון כעיר בה התקיים הפיקניק הפאן-אירופי ב-1989, אחד מאירועי המפתח בהתמוטטות מסך הברזל.
יהדות שופרון.
שופרון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר בהונגריה. בימי הביניים היא מילאה תפקיד משמעותי ביותר בחיי הממלכה ההונגרית. בתקופת הכיבוש הטורקי גורשו יהודי העיר, ובמאה ה-19 שבו היהודים להתגורר בעיר. שרידיו של בית כנסת מן המאה ה-12 שכתובת בעברית חקוקה על אחד מקירותיו נמצאים בעיר ומשמשים כיום חלק מן המוזיאון העירוני.
בעיר פעלו שתי קהילות יהודיות, קהילה אורתודוקסית וקהילת סטטוס קוו, והיו בה בית ספר יסודי יהודי ואגודות חברתיות ודתיות. לקהילה האורתודוקסית היה בית כנסת והיא קיימה תלמוד תורה וישיבה. רבה הראשון של הקהילה האורתודוקסית היה הרב מנחם גרינוולד, תלמיד ישיבת פרשבורג. רוב יהודי העיר היו סוחרים ובעלי מלאכה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בעיר פעילות ציונית רבה.
בשנת 1941 גויסו גברים יהודים לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה. יום הזיכרון ליהודי העיר שנהרגו בשואה נקבע לי"ז בתמוז, סמוך להגעתם לאושוויץ.
בניין בית הכנסת נאטם לאחר עזיבת הקהילה היהודית את העיר בעת שהקומוניזם השתלט על הונגריה, והוא נותר אטום ומגודר עד היום.
אריקה
אריקה (בספרדית: Arica) היא עיר נמל השוכנת בצפון צ'ילה, כ-18 קילומטר מהגבול עם פרו. העיר משמשת כבירת הפרובינציה אריקה שבמחוז אריקה ופרינאקוטה, ומתגוררים בה כ-200,000 תושבים. העיר מוכרת גם בשם "עיר האביב הנצחי". אריקה הייתה חלק מפרו עד שנת 1880, עד לפלישתה של צ'ילה לאזור בעת מלחמת האוקיינוס השקט.
העיר מחזיקה בתואר העיר הצחיחה ביותר בעולם: 0.2 מ"מ בממוצע (לשם השוואה-כמות המשקעים באילת, עיר תאומה של אריקה, ובתל אביב: 28 ו-510 בהתאמה).
ג'ק קרואק
ג'ק קרואק (באנגלית: Jack Kerouac; 12 במרץ 1922 - 21 באוקטובר 1969) היה סופר, משורר, ואמן רב-תחומי אמריקאי, מהקולות הבולטים של "דור הביט". בימי חייו נהנה מפופולריות, אך לא משבחי הביקורת. כיום הוא נחשב לאחד מהכותבים החשובים בארצות הברית במאה ה-20. סגנון כתיבתו הספונטני והווידויי שימש כהשראה לכותבים רבים כטום רובינס, האנטר ס. תומפסון, קן קיזי, טום וייטס ובוב דילן. יצירתו הידועה ביותר של קרואק היא "בדרכים", יומן מסע ברחבי אמריקה, שיצא בשנת 1957, ושימש השראה לדור שלם.
את חייו הקצרים בילה קרואק בנדודים ברחבי ארצות הברית, ובמגורים עם אמו. קרואק נאבק למצוא את מקומו, תוך שהוא נאבק בערכים השמרניים של שנות ה-50, ומביע קול שונה, מרדן וחופשי. כתיבתו משקפת את הרצון להשתחרר מאחיזתה של החברה הממוסדת, ולמצוא את המשמעות בחייו. חיפוש זה אחר המשמעות הביא אותו להתנסות בסמים ובאלכוהול, להתעמק בבודהיזם ולצאת למסעות בעולם. ספריו נחשבים לספרי יסוד ב"תרבות הנגד" של שנות ה-60.
קרואק מת בגיל 47 בסט. פיטרסבורג שבפלורידה, מדימום פנימי המיוחס להתמכרותו לאלכוהול.
חייו.
קרואק נולד בשם "ז'אן-לואי לברי דה קרואק" בעיר לוול במסצ'וסטס, למשפחה ממוצא צרפתי שהיגרה מקוויבק בגל הגירה שאירע באותה תקופה, של צרפתים מקוויבק לניו אינגלנד, בתקווה למצוא עבודה. שפת אמו של קרואק הייתה הצרפתית, והוא החל בלימוד אנגלית כשפה שנייה בגיל שש. בגיל צעיר הושפע עמוקות ממותו של אחיו הבכור ז'ראר. יצירתו עסקה רבות במוות זה, ובין היתר כתב ספר שלם בשם "חזיונות של ז'ראר".
בצעירותו ניחן קרואק בכישרון אתלטי, ואף הצליח להשיג מלגת פוטבול לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. אך פציעה בעת משחק מנעה ממנו את פיתוח כשרונותיו בתחום זה. בעת שהותו בניו יורק גר עם חברתו, אדי פרקר, ופגש את חוג האנשים, יוצרי "דור הביט" שילווה אותו במהלך חייו והקריירה הספרותית שלו, לרבות אלן גינסברג, ניל קאסאדי, ויליאם ס. בורוז ולורנס פרלינגטי. ב-1942 הצטרף כמלח לצי הסוחר, וב-1943 התגייס לצי ארצות הברית. עוד במהלך מלחמת העולם השנייה שוחרר על רקע פסיכיאטרי. לטענת מפקדיו היה "אדיש למתרחש סביבו".
עוד בילדותו ביקש קרואק להיות לסופר. אביו היה בעל בית דפוס והוציא לאור עיתון מקומי. מגיל צעיר כתב קרואק את יצירותיו, ונשא עמו לכל מקום מחברת שבה היה כותב את רשמיו מהמתרחש סביבו.
בצעירותו ניסה קרואק מגוון של תחומים בטרם פנה לעיסוק בכתיבה. הוא היה כתב ספורט עבור ה"לוול סאן", עבד בבנייה ובמלצרות, ושימש מספר פעמים כמלח. עיסוקים אלו הובילו אותו לאורח חיים נוודי. לרוב לא היה לו בית משלו. הוא גר לעיתים עם אמו, עם חברים, או נדד בדרכים.
בעת לימודיו בקולומביה היו קרואק, וידידו בורוז, מעורבים בפרשייה משונה שעיקרה הסתבכות עם החוק עקב מחדל לדווח על רצח. על בסיס זה כתבו קרואק ובורוז ספר מסתורין בשם "וההיפופוטמים בושלו במכליהם" (And the Hippos Were Boiled in Their Tanks), בשנת 1945. הספר מעולם לא פורסם, אך הופיע באנתולוגיה מאוחרת של יצירות בורוז.