החוקים המסדירים את מעמד בני החסות נקראים "תנאי עומר". לפי תנאי "חוזה עומר", הדִ'מי זכאי לביטחון אישי ורשאי לקיים את אמונתו בתמורה למס גולגולת מיוחד (שנקרא ה"ג'יזיה") ששילם ובכפוף למגבלות שהוטלו עליו. הדִ'מי לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו על הדִ'מים מזמן לזמן נועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים אשר יהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות (במקום פעמונים השתמשו הנוצרים בקורה שנקראה נאקוס).
בעולם השיעי.
השליטים המוסלמים המקומיים היו אחראים על החלת מעמד ודמי החסות במחוזותיהם. אם תנאים אלו הותנו והוחלו אז החסות מוּסרת מהמפר אותם ודמו מותר. אך אם התנאים לא הותנו ובן החסות עובר על אחד מהתנאים המדוברים הוא יישפט לפי חוקי השריעה ללא איבוד הגנת החסות.:
רעיון בני החסות.
אבו יוסף אלאנצארי בספרו "כתאב אלח'ראג'" כתב כי בני החסות הם בני החסות של הנביא עצמו, ותפקידו של הח'ליף הוא לדאוג לשלומם בהתאם לזכויותיהם תחת תנאי עומר (שלא ייעשקו, ייפגעו ושלא ייגבה מהם מס מעל יכולותיהם ובניגוד למותר). במכתב שהעלה על-פי המסורת עומר בן אל-ח'טאב לאחד מנציביו, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, כתב כי יש להשאיר את האדמות בידי התושבים הכבושים, אלו הנמנים בין עמי הספר, ולתת להם לעבדן. שכן הם בקיאים בעבודות אלו יותר, וכי יש רק לקחת מהם מס כזה שהם יוכלו לשאת בו כשהמס יתחלק בין המוסלמים. הוא מבקש לא לראות בלא-מוסלמים כשלל ולקחת אותם כעבדים, כי במקרה הזה לא יישאר דבר ואיש להרוויח מעמלו למוסלמים בדורות הבאים. ואילו אם ישאירו אותם דורות שלמים המוסלמים ייהנו מעמלם. לאור זאת יש למנוע את לקיחתם כעבדים, את עשיקתם, שדידתם או פגיעה ברכושם. אלא רק לפי המותר, תוך הקפדת השמירה על התנאים שניתנו להם.
מחמד באקר בן מחמד תקי אלמג'לסי החזיק בדעה כי מעמד החסות נתן ליהודים ולנוצרים את האפשרות לחיות בין המוסלמים, ללמוד מהם ולהמיר את עקשנותם הדתית לאסלאם (בדומה לגישה הנוצרית ביזנטית).
ד'מים ככופרים.
לפי אבו חאמד אל-ע'זאלי יש שני סוגי כופרים:
אולטרסאונד
ממשק שער משותף
אולטרה-סאונד
שונר איברי
שוּנָּר איבֶּרי או שוּנָּר סְפָרַדִּי (שם מדעי: "Lynx pardinus"; "pardinus" פירושו "מנומר") הוא מין טורף בגודל בינוני, החבר בסוג שונר שבמשפחת החתוליים. בעבר אכלס את כל חצי האי האיברי, אך כתוצאה מפגיעות מעשי ידי אדם הפך לאחד ממיני הטורפים הנדירים ביותר, ומין החתול הנדיר בעולם. נכון לשנת 2013 נספרו 309 פרטים חיים בלבד בטבע, המפוזרים בארבעה שטחים – כולם באנדלוסיה שבדרום חצי האי. מספר זה נמוך כל כך (במיוחד לאור העובדה שבתחילת המאה ה-20 חיו כ-100,000 פרטים ברחבי חצי האי), עד שניתן למצוא ממנו יותר פוחלצים ושטיחים עשויי פרווה מאשר פרטים חיים של המין. קרוב ל-100 מיליון אירו הושקעו בשימורו, ואם ייכחד יהיה המין הראשון שנכחד ממשפחת החתוליים מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי לפני כעשרת אלפים שנה.
בפני המין עומדים איומים שונים: שינוי סביבתי, מחסור בטרף, ציד, מלכודות, תאונות דרכים ומגוון גנטי מצומצם. על אלו מנסים להתגבר ארגוני שימור רבים, אשר נחלו הצלחה בהתחשב בכך שהצליחו לשלש את מספר הפרטים מאז 2002.
הוא ניחן במאפייני השונר, כולל רגליים אחוריות ארוכות המותאמות לקפיצה, ופרווה בגווני צהוב, כתום וחום.
הוא פעיל בעיקר בשעות החושך, אם כי שעות פעילותו מותאמות בדרך כלל לאלו של הארנבונים. הוא דומה בגודלו לשונר הקנדי ולשונר המצוי, אך קטן מאחיו הצפוני. הזכר גדול מהנקבה, ובעל ציצות אוזניים ארוכות יותר.
לא הרבה ידוע על תוחלת חייו של המין, אולם פרט אחד תוארך לגיל של 14 שנים. הוא ניזון בעיקר מהארנבון המצוי, המהווה כ-80 אחוז ומעלה מתפריטו. הוא טורף גם בעלי חיים אחרים, כמו פרסתנים צעירים ועופות מים, ואף ניזון מהחומר הצמחי שנמצא בקיבת טרפו. ההזדווגות מתרחשת בין ינואר לפברואר, וההיריון נמשך בין 63 ל-73 ימים, כשבסיומו, בין מרץ לאפריל, נולדים בין אחד לארבעה צאצאים. הגורים נולדים במקום מסתור, יוצאים ממנו בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, ונגמלים לחלוטין מחלב אמם בגיל שמונה חודשים.
אבולוציה ומיון.
האב הקדמון האבולוציוני של השונרים חי בצפון אמריקה לפני כ-3.2 מיליוני שנים. המינים הראשונים שהתפתחו היו השונר המצוי ו-"Lynx issiodorensis" (נכחד בפליסטוקן), שנחשב לאב הקדמון של מיני השונר: שונר צפוני, שונר קנדי, ושונר איברי. לפני כמיליון שנה, עם תחילת הרביעון, הופיעו תקופות של עידני קרח באירואסיה שאילצו את אוכלוסיות דרום אירופה לנדוד אל האזור הים-תיכוני של חצי האי האיברי בחיפוש אחר מזון, ובכך גרמו לבידודן ולהתפתחותו של שונר המערות ("Lynx spelaeus"), שהוא אביו הקדמון הישיר של השונר האיברי (הוא היה גדול ממנו, אך עדיין קטן מהשונר הצפוני).
המין תואר כמין נפרד כבר ברבע הראשון של המאה ה-19, אולם בהתחשב בכך כי בעבר תפוצתו של השונר האיברי חפפה לזו של השונר הצפוני, הוא נחשב בעיני חוקרים מסוימים כתת-מין קטן ודרום-מערבי של השונר הצפוני ("Lynx lynx pardinus"). עם זאת, במשך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הצטברו ראיות מורפולוגיות ופלאונטולוגיות שחיזקו את ההשערה להיותו מין נפרד ("Lynx pardinus"). לדוגמה, נמצא כי בתקופת הפליסטוקן חיו שני המינים זה לצד זה בדרום-מערב אירופה ובהרי הפירנאים אך לא נמצאה ראיה לשלב ביניים ביניהם, מה שמרמז על כך שהיו כנראה מינים נפרדים עוד בזמן זה. עם השנים השערה זו הוכחה על ידי מחקרים גנטיים, שהראו בנוסף כי ההתפצלות האבולוציונית בין השניים הייתה מוקדמת אף מזו של השונר הצפוני ומהשונר הקנדי. בשנת 2012 פוענח רצף ה-DNA השלם של המין (גנום).
למין היה בעבר תת-מין שנקרא שונר מערות ים-תיכוני ("Lynx pardinus spelaeus") שחי בדרום צרפת בסוף עידן הפליסטוקן.
תפוצה ובית גידול.
השונר האיברי הוא מין אנדמי לחצי האי האיברי, וברוב עברו האבולוציוני תפוצתו לא התפשטה אל מעבר לו.
נכון לשנת 2013 ישנן ארבע אוכלוסיות היכולות להתרבות באופן עצמאי, וכולן נמצאות באנדלוסיה שבספרד:
אוכלוסיות גואדלמייטו וגואריסאס מרוחקות כ-20 קילומטרים מאנדוחר (על פי גוגל מפות), וזו האחרונה מרוחקת כ-300 קילומטרים מאוכלוסיית דוניאנה. בנוסף, המין נצפה מדרום לעיר סיודאד ריאל (מחוז קסטיליה-לה מנצ'ה), בעיר קסרס (הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה), ואף רחוק עד העיר וילה נובה דה מילפונטש (Vila Nova de Milfontes) שבחוף המערבי של פורטוגל.
בעבר.
בעבר היה נפוץ בכל חצי האי האיברי ואף באופן מצומצם בדרום צרפת. אף על פי שנכחדו אוכלוסיות אחדות בצפון ספרד מאז המאה ה-17, וכי עם תחילת המאה ה-18 נפרדה תפוצתו של המין מזו של השונר הצפוני כתוצאה מצמצום בתי הגידול שלהם, המין עדיין נחשב שכיח כמעט בכל חצי האי עד אמצע המאה ה-19. בתחילתה של המאה ה-20 התגוררו בחצי האי האיברי כ-100,000 פרטים של המין, אשר במשך המאה נעלם כליל מצפון ומזרח חצי האי, אם כי עוד היה נפוץ במרכזו ובדרום-מערבו. בשנת 1960 נשארו כ-3,000 פרטים, ועד שנות השבעים כבר היה מוגבל רק לחלקו הדרום-מערבי. בשלהי שנות ה-80 אוכלוסיית מונטס דה טולדו, שהייתה תמיד הגדולה ביותר, הייתה נתונה תחת איומים כבדים, והתנודדה על סף היכחדותה עד שזו התרחשה במהלך שנות התשעים. דעות שונות טענו כי בין השנים 1987 ו-1988 התקיימו 880 עד 1,150 פרטים (ואולי עוד 40–60 בפורטוגל) או 1,140 או 1,200.
בשנת 2000 האוכלוסייה הכללית הורכבה מכ-400 פרטים. התיעוד האחרון להימצאותו של המין בפורטוגל היה בשנת 2001 והגיע מגילוי גללים באזור נהר גוואדינה (הגללים זוהו באמצעות ניתוח מולקולרי). בשנת 2002 הגיעה האוכלוסייה לשפל חסר תקדים של בין 94 ל-150 פרטים. בשנת 2004, האוכלוסייה הכללית הורכבה מכ-150 פרטים, ובזכות עבודת שימור מאומצת מצד פרויקט LIFE ו-WWF התרחבה תפוצתו של המין מערבה לכיוון השמורה סיירה דה קרדנייה ומונטורו הגובלת באנדוחר. משערים כי בסוף 2008 חיו בטבע כ-150 פרטים באנדוחר וכ-50 בדוניאנה (כ-200 בסה"כ). בשנת 2010 גדלה האוכלוסייה לכ-275 פרטים, ובשנת 2011 כ-312 פרטים.
נכון לשנת 2013 מספר הפרטים בטבע הוא 309 (מתוכם 78 גורים ו-85 נקבות מתרבות).
בית גידול.
השונר האיברי הוא מין המתמחה בחיים בבית גידול מסוים. הוא מעדיף מקום מחיה שבו האדמה אינה מישורית ונמצאת בעיקר בגבהים בין 400 ל-1,300 מטרים, ושהצמחייה בו מורכבת מחורשים ים תיכוניים ומקבצים צפופים של שיחים לצד מישורי אדמות עשב (Grassland). כמו כן, הוא נוטה להתרחק מפעילות אנושית. בעבר הוא היה נפוץ גם ביערות נשירים (צמחים המשירים את עליהם באופן עונתי) ומחטניים, ובדוניאנה אף באזורים מישוריים הנמצאים בחופים או בביצות העשב.
מאפיינים גופניים.