אם יש צורך להוציא מזון מחלל הפה בשעת הסעודה - גלעין זית, עצם דג, או סחוס - הכלל הוא שהוא יצא מן הפה באותו אופן שנכנס אליו. לדוגמה, אם הזית הוגש לפה ביד, אזי ניתן להוציא את הגלעין ביד. אם הזית הוגש לפה בתוך סלט בעזרת מזלג, אזי יש להניחו מהפה על המזלג ואז להניחו על הצלחת. כך יש לנהוג גם בעצמות קטנות ובסחוס. אין לירוק מן הפה עצמים אל תוך מפית, ודאי שלא מפית בד. זאת כיוון שעל המפית להיות מונחת על ברכי הסועד לאחר ניגוב הפה ושיירי המזון עלולים ליפול על הרצפה. אין לירוק מזון ואם האוכל אינו לטעמו של הסועד, יש לבלוע את אותה מנה אשר כבר נמצאת בפה.
בצפון אמריקה ניתן להחזיק את המזלג ביד שמאל בשעה שחותכים מזון בסכין ולהעבירה ליד ימין כדי להרים את מנות המזון ולהגישן לפה, עם זאת מקובלים לעניין זה גם כללי הנימוס של אירופה ולפיהם המזלג נותר תמיד ביד שמאל. את המפית האישית יש להניח על הכיסא אך ורק כאשר עוזבים את שולחן הארוחה באופן זמני. בסיום הארוחה יש להניח את המפית לשמאל הצלחת.
הודו.
בארוחות חגיגיות בהודו המארח מבקש מאורחיו להתחיל בארוחה. ככלל, אין לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיים המארח, או הזקן מן הסועדים, את הארוחה. אין זה נימוסי לעזוב את השולחן ללא קבלת רשות המארח. בדרך כלל, אדם המסיים ארוחתו, ישב וימתין ליד השולחן לשאר הסועדים לסיים לאכול ויעזוב השולחן רק לאחר שכולם סיימו.
בארוחה מסורתית הודית צלחת הסועד מוגשת עם כמויות קטנות של כל מנות המזון. כלל יסוד הוא להשתמש ביד ימין לאכילה ולנטילת המזון. מקובל לרחוץ ידיים לפני ואחרי הארוחה. ניגוב ידיים במפית נחשב למעשה שאינו היגייני.
בכל פעם יש ליטול באצבעות כמויות קטנות של מזון ביד ולהקפיד שהמזון לא יגיע למרכז כף היד. חשוב לסיים את המזון המונח בצלחת הסועד מתוך כבוד למזון המוגש. מקובל שלא לתבלן את המזון לאחר שהוגש לסועד ולא לבקש מלח, או פלפל. עם זאת, מקובל בימינו להביע העדפה אישית באשר לתבלון המזון בטרם הוגש.
אין לשחק במזון, או למעוך אותו. חשוב לאכול בקצב מתון, אולם אכילה איטית עלולה לאותת על חוסר שביעות רצונו של הסועד מן המזון ואילו אכילה מהירה נחשבת כגסות רוח. אין זה מקובל לגהק, לשאוב מזון לפה בקול, או לירוק. נעיצת מבטים בצלחתו של סועד אחר אף היא איננה נימוסית. אין ללעוס בקול. יש פריטי מזון שלעיסתם יוצרת קול ולכן חשוב ללעוס בפה סגור ובמתינות.
קרחון אמונדסן
קרחון אמונדסן (באנגלית: Amundsen Glacier) הוא קרחון גדול באנטארקטיקה. מקורו של הקרחון ברמת הקוטב, והוא זורם דרך הרי המלכה מוד אל מדף הקרח רוס, מערבית לנונאטאקי מקדונלד. אחד מיובליו של קרחון אמונדסון הוא קרחון בלקוול, הזורם לתוך קרחון אמונדסון בסמוך לשלוחת האנסן.
רוחבו של הקרחון בין 6 ל-10 קילומטרים, ואורכו 128 קילומטרים. הקרחון נמצא בגובה של 365 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון התגלה על ידי אדמירל ריצ'רד בירד בעת טיסתו מעל הקוטב הדרומי בנובמבר 1929. לורנס גולד, מנהיג המשלחת הגאולוגית של בירד, הציע את שם הקרחון, בעת שעבר במזחלתו בסמוך לשפך הקרחון בדצמבר 1929. הקרחון נקרא על שם  רואלד אמונדסן.
לקריאה נוספת.
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 177
מערכת תלת-פאזית
מערכת תלת־פאזית (או תלת־מופעית) היא השיטה הנפוצה ביותר לייצור והולכת אנרגיה חשמלית. השיטה מבוססת על זרמי חילופין בתדר זהה הזורמים בשלושה מוליכים, כאשר בין הזרמים קיים הפרש מופע של 120°.
עקרונות פעולת המערכת.
במערכת תלת־פאזית סימטרית, שלושה מוליכים נושאים זרם חילופין באותו תדר ואותה משרעת מתח ביחס לנקודה משותפת ("נקודת האפס"), אך עם הפרש מופע של שליש אורך הגל. הנקודה המשותפת מיוחסת בדרך כלל לקרקע ולעיתים קרובות למוליך נושא זרם הנקרא ניוטרל (או אפס). בשל הפרש המופע, המתח על כל מוליך מגיע לשיאו בשליש של מחזור לאחר אחד המוליכים האחרים ושליש של מחזור לפני המוליך האחר. עיכוב מופע זה יוצר הפרש מתחים קבוע בין המוליכים המאפשר הפעלת מכשירים חשמליים. זה גם מאפשר לייצר שדה מגנטי מסתובב במנוע חשמלי וליצור סידורי פאזה אחרים (חד/דו מופעי) באמצעות שנאים. המתח בין המוליכים נקרא "מתח שלוב", ואילו המתח בין המוליכים לנקודת היחוס נקרא "מתח פאזי".
מערכת שלושת השלבים הסימטריים המתוארת לעיל נקראת פשוט מערכות תלת־פאזיות, כי אף על פי שניתן לתכנן וליישם מערכות כוח תלת־פאזי אסימטריות (כלומר, עם מתח לא שווה או הפרשי פאזה לא סימטריים), הן אינן משמשות בפועל כי הן חסרות את היתרונות החשובים ביותר של מערכות סימטריות.
במערכת תלת־פאזית המזינה עומס מאוזן וליניארי, סכום הזרמים הרגעי של שלושת המוליכים הוא אפס. במילים אחרות, הזרם בכל מוליך שווה בגודלו לסכום הזרמים בשניים האחרים, אך עם סימן הפוך. נתיב ההחזרה של הזרם בכל מוליך פאזה הוא שני המוליכים האחרים.
צורת חיבור.
כוכב.
בחיבור דמוי כוכב נעשה שימוש לראשונה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. בתצורת חיבור כוכב, שלושת מקורות המתח מחוברים בנקודה אחת (המכונה "אפס"), והמתח נוצר על גבי המוליכים ביחס לנקודה זו. כאשר נקודת האפס מקוצרת לאדמה באמצעות הארקה, המתח הפאזי של המערכת "מקובע" לערך סופי ידוע.
משולש.
בתצורת משולש מקורות המתח מחוברים זה לזה בטור, כך שכל הדק מחובר למקור מתח שונה. בתצורה זו, לא קיימת במערכת נקודת "אפס" ולכן בעוד שהמתח השלוב נשאר קבוע, הרי שהמתח הפאזי יכול תאורטית לקבל כל ערך שהוא.
הר דורט
הר דורט (באנגלית: Mount Dort) הוא הר הבולט מעל הקרח המקיף אותו, ממזרח לקרחון אמונדסן, ומדרום לשפך קרחון קפלרי שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,250 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר התגלה לראשונה ומופה על ידי משלחת המחקר של ריצ'רד בירד שחקרה את האזור בין השנים 1928–1930. שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם וויקפילד דורט הבן, גאולוג בתחנת מקמרדו בקיץ 1965- 1966.
מרטון קסוקס
מרטון צ'וקש
קרחון בלקוול
קרחון בלקוול (באנגלית: Blackwall Glacier; מילולית: קרחון הקיר השחור) הוא קרחון שאורכו 9 קילומטרים, המנקז את מערבו של מישור נילסן שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מצפון-מזרח לחוד הנסן ונשפך לקרחון אמונדסן.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחות המחקר של אוניברסיטת אוהיו, שחקרו את האזור בין השנים 1963–1964 ו-1970–1971. הקרחון נקרא בשם זה היות שהמצוקים שסביבו שחורים בצבעם.
לקריאה נוספת.
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 180
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, P 179
יער ת&quot;ק פרסה
פונאר (שיר)
פּוֹנָאר (במקור ביידיש: שטילער, שקט; מוכר במילותיו הראשונות: שטילער, שטילער, "שקט, שקט") הוא שיר שנכתב בגטו וילנה באביב 1943. את השיר ביידיש חיבר שמֶרקֶה קצ'רגינסקי בעקבות בית בפולנית שכתב הרופא נח (לאון) וולקוביסקי, ללחן שחובר על ידי בנו בן ה-12, אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר). השיר, הפותח במילים "שטילער, שטילער, לאָמיר שװײַגן, קבֿרים װאַקסן דאָ" ("שקט, שקט, בני נחרישה, כאן צומחים קברים"), הוא שיר ערש לילד שאביו נרצח בפונאר.
השיר ראה אור בתרגום עברי מאת אברהם שלונסקי כבר ב-1945, חודשים מספר לאחר תום המלחמה. השיר היה נפוץ בין היהודים בתקופת השואה, וכיום הוא מושר תדיר ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
היסטוריה.
במסגרת תחרות יצירה מוזיקלית לעידוד חיי התרבות בגטו וילנה שערך באביב 1943 ארגון המוזיקאים בגטו, הגיש אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר), אז נער בן 12, יצירה לפסנתר בשם "פיאנו", שלחנה כשל שיר ערש. אף שבין המתחרים היו מוזיקאים מקצועיים (בהם וולף בקר, המנצח וולף דורמאשקין והמלחין מיכאל וקֶסלֶר), זכה וולקוביסקי בפרס הרביעי בתחרות. לאחר התחרות חיבר אביו, הרופא ד"ר נח (לאון) וולקוביסקי, בית אחד עבור היצירה, בפולנית, בשם "Cicho, cicho" ("צ'יחוֹ, צ'יחוֹ" – "שקט, שקט"). פעיל התרבות והמשורר שמֶרקֶה קצ'רגינסקי תרגם את המילים ליידיש, והוסיף שני בתים משלו.
השיר הושר לראשונה בגטו על ידי הפרטיזנית קיילה קריצ'בסקי בערב שבו הרצה קצ'רגינסקי על "וילנה בספרות היהודית". לאחר מכן הוא הושר בקביעות על ידי הזמר אקסלרוד ומקהלת גטו וילנה, בניצוחו ובעיבודו של אברהם סְלֶפּ.
כבר בגטו הוא תורגם לרוסית על ידי ר' גלין.
ביידיש מוכר במיוחד ביצועו של סידור בלארסקי, ובישראל ביצועה של חוה אלברשטיין. בתרגום העברי נפוץ בעיקר ביצועה של צילה דגן.
מילותיו של השיר חתמו את נאום התביעה של גדעון האוזנר במשפט אייכמן.
קישורים חיצוניים.
ביצועים נוספים לשיר:
שטילער, שטילער
שטילער שטילער
שמריהו קצ'רגינסקי
נשי טראכיס
נשי טראכיס (מיוונית עתיקה: "Τραχίνιαι") היא אחת משבע הטרגדיות של המחזאי היווני סופוקלס, אשר שרדו לאורך השנים. מועד כתיבת היצירה עדיין שנוי במחלוקת בין החוקרים, ונראה שנכתבה בוודאות אחרי שנת 450 לפנה"ס. על-פי החוקר האנגלי תומאס ובסטר , המחזה נכתב במקביל למחזה אנטיגונה או לצד המחזה היווני שאבד "הרקלס המטורף" מאת המחזאי אוריפידס. המחזה מספר על מותו של הרקלס בגלל אשתו דיאנירה.
עלילת המחזה.