אחת מבנות משפחת טמביני, ארנסטה, שגרה בעיר לוגו (Lugo), ארגנה את קבלתם של חמשת ילדי גלנדאור-יעקובוביץ, ועוד בן-דוד אחד לשני מנזרים בעיר לוגו. היא ובתה מריה רוזה לקחו את הילדים בכל יום ראשון לבלות בביתן. לאחר זמן מה במנזר, הצליחה משפחת ווייס-גלנדאור לחצות את הגבול לשווייץ דרך ההרים בעזרת אישה בשם לידיה קטנאו (Lidia Cattaneo), שהוכרה אף היא כחסידת אומות עולם, ובכך להינצל.
משפחת טמביני המשיכה לעזור למשפחות יהודיות אחרות ולחלקן הצליחה לעזור בחציית הגבול לשווייץ. בסך הכל, הצילה המשפחה 41 יהודים. בנוסף, המשפחה עזרה לבעלות הברית ולבריגדה היהודית במלחמה. כאשר הגיעה הבריגדה היהודית לאיטליה באוקטובר 1944, משפחת טמביני עזרה להם בשליחויות ובהסתרה. גם אנטוניו דלה וולה המשיך לקלוט בביתו פליטים יהודים והציל סך הכל 28 יהודים.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, משפחת ווייס-גלנדאור חזרה לאיטליה, ועלתה לארץ באפריל 1949. אלנה גלנדאור המשיכה לשמור על קשר הדוק עם אורליו ואורליה באמצעות מכתבים, והמשפחות שלחו אחת לשנייה תמונות ומתנות קטנות.
בסיום המלחמה, מצאו משפחת טמביני שקית קטנה ובתוכה תפילין, שהיה שייך לאחד היהודים שהוסתרו בבניאקבלו. התפילין נקבר מתחת לאדמה כדי שהנאצים לא ימצאו אותו, אם יגלו על יהודים בעיירה, והוא נשמר בבית המשפחה לאחר המלחמה עד שנת 1985, כאשר ביקר אותם באיטליה יחיאל גלנדאור. הם הביאו לו את התפילין ששמרו כל השנים. כאשר הוא חזר לארץ הוא מצא את האדם לו שייך התפילין, אחד מבני דודיו הרחוקים, והחזיר לו אותו.
יונה עמית (גלנדאור) נמצאת בקשר הדוק עם סטפניה דלה וולה, נכדתו של אנטוניו דלה וולה, החקלאי שהסתיר אותם בביתו. היא ומשפחתה ביקרו בארץ וגם משפחתה של יונה ביקרה אותם באיטליה.
הנצחה והכרה כחסידי אומות עולם.
למשפחת טמביני לא היה קשר משפחתי ליהודים, הם הצילו אותם מתוך טוב לבם ועשו מעשה מוסרי ואמיץ, תוך סיכון אמיתי שלהם עצמם ושל ילדיהם.אלנה גלנדאור מסרה עדות ביד ושם, על מנת שיכירו במשפחת טמביני כחסידי אומות עולם. ב-8 באפריל 1974, הכיר יד ושם במשפחת טמביני כחסידי אומות עולם. הם לא יכלו להגיע לטקס, ולכן קיבלו מהקונסול הישראלי ברומא תעודה ומדליית זהב. שמותיהם חקוקים על קיר חסידי ההנצלחה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
בני משפחת טמביני זכו להכרה על הצלת תשעת חברי משפחת יעקובוביץ, וייס וגלנאור: הסבתא לאורה ווייס, בתה שרה יעקובוביץ וילדיה של שרה- יהודה יעקובוביץ בן ה-13 ואסתר יעקובוביץ בת ה-11. בתה השנייה של לאורה, אלנה גלנדאור, בעלה יוחנן גלנדאור וילדיהם יחיאל בן ה-10, ציפורה בת ה-6 ויונה בת ה-5.
ב-25 באפריל 1995 הוקמה אנדרטת אבן שיש גדולה ועליה חרוטים שמות היהודים שהסתתרו בעיירה, אך בסופו של דבר נתפסו על ידי הנאצים ונשלחו למותם במחנות ההשמדה.
ביוזמת תלמידי התיכון של בניאקבלו ובשיתוף המשפחות בעיירה, הוקם גן משחקים בעיירה לזכר חסידי אומות העולם ב-30 במאי 2012. תלמידים מהעיירה אף משתתפים במסעות לפולין.
ב-5 במרץ 2017, יום "חסידי אומות העולם" האירופאי, נערך טקס כבוד לחסידי אומות עולם ממחוז רוונה בפארק הציבורי של רוונה. במהלך הטקס, הוצבו על ידי עיריית רוונה עשר צלחות על עצי אלון בפארק, כל צלחת לזכר חסיד אומות העולם אחר, ביניהן ארבע צלחות לזכרם של בני משפחת טמביני.
אמנואלה הרטום
אֶמָנוּאֶלֶה הַרְטוֹם (לפעמים השם הפרטי מתועתק כ-עמנואל ושם המשפחה כ-ארטום; באיטלקית: Emanuele Artom, 23 ביוני 1915 – 7 באפריל 1944) היה היסטוריון ופרטיזן יהודי-איטלקי.
נולד בעמק אאוסטה שבאיטליה. למד היסטוריה, לימודים קלאסיים ופילולוגיה באוניברסיטת טורינו , תרגם כתבים היסטוריים עתיקים לאיטלקית, וקידם פעילות תרבותית בקהילה היהודית. היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione) . לאחר פלישת הנאצים לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו ב-1943, הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית. "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) ול"בריגדת גריבלדי". השתתף בקרבות באזור בארג'ה (Barge) בעמק פליצ'ה (Valle Pellice), ובעמק ג'רמנסקה (Valle Germanasca). בינואר 1944 התמנה לקומיסר פוליטי של הדיוויזיה החמישית של "צדק וחירות".
במהלך פעילותו כפרטיזן הוא כתב יומן בו הוא תיאר את פעילות הפרטיזנים ככלל, ואת פעילות הפרטיזנים היהודים בפרט. הוא חשף ביומן את קשייו ורגשותיו כאינלקטואל יהודי ופרטיזן נוכח המלחמה בפשיזם ונאציזם.
ב-25 במרץ 1944 נתפס הרטום על ידי הנאצים, הוא עונה עינויים קשים וב-7 באפריל מצא את מותו בבית הכלא של טורינו. לא ידוע אם נתלה או שמת כתוצאה מהעינויים.
עיריית טורינו קראה על שמו את אחד מרחובות העיר, וקהילה היהודית בטורינו קראה על שמו את בית הספר היהודי בעיר, וספרייה בבית הכנסת. בכל שנה מתקיימת תהלוכה לזכרו בטורינו על ידי הקהילה היהודית.
חייו כאינטלקטואל.
נולד למשפחה אינטלקטואלית בורגנית יהודית בטורינו. גדל על ברכי אידיאלים ליברלים של חופש וצדק, לצד שמירה על מסורת יהודית. אביו, אמיליו הרטום , היה פרופסור למתמטיקה, פילולוגיה ומומחה לתנ"ך, וגם פעיל אנטי-פאשיסטי ידוע. אמו, עמליה, הייתה גם היא מתמטיקאית, וניהלה את בית הספר התיכון היהודי בעיר טורינו. היה לו אח אחד בשם אניו, שנהרג בתאונה בטיול בהרים ב-1940.
למד בטורינו בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו את הפילוסופיה של ההיסטוריה של קרוצ'ה. הוא היה תלמידו של המורה אוגוסטו מונטי , והושפע מאוד מהתנגדותו של מורו לפשיזם. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, עבר ללמוד ב-1933 בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת טורינו . הוא התמחה בלימודים רומנטיים ופילולוגיה אצל פרופ' דבנדטי (Debenedetti), וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1937. מחקרו עסק בשקיעתה של ממלכת החשמונאים, בהנחייתו של ההיסטוריון והארכאולוג מריו אטיליו לוי.
בשל אימוץ חוקי הגזע באיטליה ב-1938, ובשל העובדה שסירב להצטרף למפלגה הפאשיסטית ולארגונים פאשיסטיים, לא יכול היה לעבוד כהיסטוריון באוניברסיטה. הוא הקדיש את זמנו למחקר היסטורי עצמאי, ותרגם לאיטלקית את כתביהם של פוליביוס ושל הרודוטוס.
במקביל למחקריו, ניהל בטורינו יחד עם אחיו, אניו, מרכז תרבות יהודי. בפעילויות המרכז השתתפו צעירים רבים מהקהילה היהודית בעיר וסביבותיה, שנפגעו מרדיפות אנטישמיות. בעזרתו, החלו הצעירים לחקור את תחושת הזהות וההשתייכות שלהם כיהודים. המוכרים שביניהם היו הסופר פרימו לוי ואחותו אנה, והרופאה והפסיכולוגית ד"ר לוצ'יאנה ניסים.
לאחר מותו של אחיו אניו בתאונה בהרים ב-1940, החליט להקדיש זמן רב יותר למחקריו. בזמן השואה, הוריו הצליחו לברוח לשווייץ ולהינצל.
חייו כפרטיזן.
רקע על השתתפות יהודים בלחימת הפרטיזנים באיטליה.
פעילות הפרטיזנים באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה התרכזה בשני אזורים עיקריים: בצפון איטליה, הוקם ארגון צבאי שכלל מספר בריגדות – "בריגדת גריבלדי" ובריגדת "צדק וחירות", כשכל אחת מהן מונה בין 6,000 ל-7,000 לוחמים. עיקר הלחימה התקיים בעמקים ובהרים של אזור האלפים בפיימונטה ובאאוסטה. במרכז איטליה, לחימת הפרטיזנים התרכזה ברומא, נאפולי, אברוצו, וטוסקנה.
אחוז גבוה של יהודי איטליה לקחו חלק בלחימת הפרטיזנים באיטליה. כ-1,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של פחות מ-30,000 יהודים שנותרו באיטליה באותה התקופה, ולא עזבו או נשלחו להשמדה (מספר זה כולל ילדים וקשישים רבים). ההשתתפות היהודית בלחימה בלטה לחיוב. הפרטיזנים היהודים לקחו חלק במשימות הכי מסוכנות, ובכל קשת התפקידים במחתרת. הם פעלו כאנשי קשר בין המחתרת האיטלקית, המחתרת הצרפתית, הרזיסטאנס וצבאות בעלות הברית; הפעילו עיתונות מחתרתית ותחנות רדיו; עזרו לשבויי מלחמה לברוח ממחנות שבויים; ביצעו מעשי חבלה; סייעו לנרדפי השלטון הנאצי והפאשיסטי.
הפרטיזן היהודי הראשון שנהרג בלחימה נגד הנאצים היה סרג'יו דיינה (Diena), יהודי בן 23, אף הוא מטורינו וחבר ב"צדק וחירות". דיינה נהרג ב-4 בדצמבר 1943, ולאחר מותו קיבל את מדליית הכסף על גבורתו בקרב. היהודים האיטלקים שילמו מחיר כבד על השתתפותם בפעילות המחתרתית נגד הנאצים. 100 מהם נפלו בקרבות עקובים מדם, ואחרים עונו למוות בכלא או הוצאו להורג. הפרטיזנים היהודים הגיעו מכל שכבות האוכלוסייה. היו ביניהם: רופאים, עורכי דין, מכונאים, פרופסורים באוניברסיטה, סטודנטים, פועלים ופקידים. מספר הנשים היהודיות הפרטיזניות היה גבוה גם כן. בפיקוד האזורי השלישי של הדיוויזיה השנייה של "צדק וחירות" היו 30 נשים יהודיות. חשוב לציין שמרבית הפרטיזנים היו נולדו וחונכו על ברכי המשטר הפאשיסטי.
פעילותו הפרטיזנית של הרטום.
הרטום ראה עצמו כפטריוט איטלקי אמיתי, בהשפעת כתביו של קרוצ'ה, ברוח המאבק הליברלי לאיחוד איטליה של המאה ה-19 (ה-Risorgimento). לכן, ראה בהתנגדות לפאשיזם, במיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, כמעשה פטריוטי מהמעלה הראשונה. הוא טען שמטרת הלחימה בנאצים ובפאשיסטים היא לא רק מאבק על שחרור, אלא גם מאבק על ההתחדשות הדמוקרטיה, החופש והצדק.