פסק דין המדגים את ההתלבטות המשפטית לעניין רמת האחריות הרצויה לעניין זה, הוא פסק הדין בעניין דרוקר נ' פרילוצקי. התובעת היא חברה לעבודות בנייה שאחד מעובדיה נפגע עקב התפרקות מנוף שיצרה הנתבעת. חברת הבנייה תובעת את היצרנית בין היתר, בגין כך שיצרנית המנוף לא סיפקה לה, הוראות הרכבה ואזהרות ראויות לגבי השימוש במנוף. בפסה"ד חברת הבנייה בנתה את המנוף באופן רשלני, ולא חיזקה את אחד מחלקיו כראוי על אף הימצאו של מהנדס אשר בדק את המנוף בשטח. השופטים שלמה לוין ומשה בייסקי חלוקים בדעתם לגבי אחריותה של יצרנית המנוף. לפי השופט לוין היצרן אינו צריך לצפות ולפיכך להזהיר לגבי שימוש במוצר המהווה רשלנות רבתי (רשלנות חמורה) של הצרכן. השופט בייסקי מסכים עם השופט לוין שהצרכן התרשל בשימוש במנוף אך אף על פי כן, הוא פוסק שיצרנית המנוף אחראית שכן הייתה צריכה לצפות את ההתרשלות המסוימת שהתרחשה. ניתן לראות שהשופטים חלוקים בפסק הדין לגבי רמת האזהרה שהיצרן מחויב לספק. הדיון מתרכז בשאלה איזו רמת התרשלות היצרן צריך לצפות ולהזהיר מפניה. נראה שהשופטים מסכימים שהיצרן לא צריך להזהיר מפני רשלנות רבתי אך צריך לצפות רשלנות רגילה וסיכונים סבירים העומדים בפני הצרכן. פסק הדין אמנם ניתן לפני החוק אך הוא מדגים יפה את השאלה המשפטית לגבי חובת ההזהרה.
פסק דין מעניין נוסף בנושא הוא פסק הדין בעניין תרכובת ברום נ' קיבוץ פרוד. הקיבוץ תובע חברה המכינה תכשירים חקלאיים לצמחים עקב כך שבשל העדר הוראות שימוש ואזהרות ראויות חלק מהעצים של הקיבוץ נהרסו. אין מדובר בתביעה לפי החוק כי המדובר הוא בנזק לרכוש, אולם הקו המנחה לגבי האחריות לנזקים בגין היעדר אזהרות זהה. לפי פסק הדין, נקבע שאין יצרן נדרש להזהיר בפני סיכונים שלא ניתן לצפות אובייקטיבית, סיכונים לא סבירים. פסק הדין דן בחובת היצרן להזהיר גם לגבי שימוש רשלני במוצר ומדגים את גבול הסיכון אותו צריך היצרן לצפות.
פס"ד בעניין יהושוע מנדיל נ' שיש אשדוד, מדגיש את העיקרון לפיו על הוראות היצרן להיות ברורות לכלל המשתמשים באופן סביר. בעניין מנדיל נפסק כי הוראות באיטלקית לעובדים ישראלים אינן הוראות מנחות סבירות ולכן אין בהן כדי לפטור את היצרן מאחריות.
פס"ד בעניין ישראליפט נ' רחל הינדלי. מעלה שתי נקודות חשובות לדיונינו:
פגמים במוצרים ואזהרות בארצות הברית.
המונח Product Liability בארצות הברית מתייחס לאחריות של אחד הגורמים בשרשרת הייצור של המוצר, בגין נזק שנגרם מן המוצר (יבואנים/יצואנים, מוכרים של המוצר כלולים בשרשרת זו). לצורך הבהרה לעניין סוגיית האחריות לפגמים, המציג עצמו כיצרן בדרך כלשהי זהה ליצרן.
ניזוק ממוצר פגום בארצות הברית יכול להתבסס בתביעתו על אחת מן הדוקטרינות הבאות:
כאשר בתי המשפט בארצות הברית החלו להתמודד עם סוגיית האחריות למוצרים פגומים הסכימו השופטים להתייחס לסוגיה רק כאשר מדובר בצדדים לחוזה. הדבר יצר עיוות בחוק. יצרן שמכר את מוצרו הפגום לגורם ביניים שמכרו לצרכן, היה פטור מאחריות. נוצר מצב בו רוב הניזוקים ממוצר פגום לא קיבלו תרופה לנזקם משום שהייתה זו רשלנות היצרן ולא המוכר שגרמה לנזק. בהדרגה הכירה הפסיקה באחריות של יצרן בגין נזק גוף/רכוש שנגרם לצרכן כאשר היצרן והצרכן אינם צדדים לחוזה. תחילה הכירה הפסיקה באחריות מסוג זה במקרי מרמה בהם הוסתר הפגם ובמקרים בהם המוצרים היו מסוכנים באופן אינהרנטי.
בפסק הדין MACPHERSON V. BUICK MOTOR CO., בוטלה הדרישה להיות הצרכן והיצרן צד לחוזה באופן סופי. מעתה כל שנדרש כדי להטיל אחריות על יצרן בגין נזק שנגרם ממוצר פגום היה הוכחת רשלנותו של היצרן.
בין השנים 1930−1960 התרחש דיון בארצות הברית בקרב משפטנים ושופטים באשר ליצירת דוקטרינת אחריות חמורה במוצרים פגומים. התומכים ביצירת דוקטרינה זו טענו כי במקרים רבים קשה להוכיח רשלנות, והניזוק נשלל מתרופה לנזק. עוד טענו כי אחריות חמורה יושמה בעבר בפסקי דין שעסקו באחריות כללית של יצרן למוצר, בהם השתמשו במונחים אחרים, אך הכוונה הייתה החלת אחריות חמורה על יצרן.
ב־1963 אימץ בית המשפט העליון בקליפורניה את דוקטרינת האחריות החמורה בתביעה שעסקה במוצר פגום Greenman v. Yuba Power Products, Inc.. תוך זמן קצר הדוקטרינה אומצה על ידי בתי משפט עליונים במדינות אחרות. כיום הדוקטרינה מנחה ומהווה בסיס לחוקי אחריות למוצרים פגומים ברוב מדינות ארצות הברית.
במסגרת אחריות חמורה בארצות הברית יצרן אחראי למוצרים פגומים שמסכנים באופן בלתי סביר את הצרכן או את רכושו. כאמור בארצות הברית מכירים בתביעות של ניזוקי רכוש בנוסף לניזוקי גוף בגדרי אחריות חמורה למוצרים פגומים. הכרה זו, יוצאת דופן ושונה מהנהוג במדינות רבות בעולם (ישראל ביניהן). היצרן אחראי בתנאי שהוא מוכר על בסיס קבוע את המוצרים הפגומים, ובתנאי שהמוצרים הגיעו לצרכן מבלי שחל בהם שינוי מהותי מאז שיצאו משליטתו. היצרן אחראי גם אם לא התרשל כלל, וגם אם לא היה לו קשר ישיר עם הצרכן.
במסגרת דוקטרינת האחריות החמורה בבתי המשפט בארצות הברית הוחלט לרוב כי הדוקטרינה אינה מוטלת על גורם לא עסקי או על אדם שיוצר מוצרים אך לא מוכר אותם (Freitas v. Twin Fisherman's Cooperative Asooc). הרציונל בבסיס אי הטלת אחריות חמורה על אלו הוא שהם אינם מורגלים בביטוח ובפיזור הנזק. עם זאת, הוטלה לא פעם בבתי המשפט בארצות הברית אחריות חמורה על יצרן שסיפק חינם מוצרים כדי לקדם מכירות עתידיות, על ספקי שירותים שונים (Inc Gimbels .v Newmark), על משכיר מוצר פגום, על קבלן שהתקין דוד חימום פגום ועוד (Corp Hertz .v Stang). בתי המשפט בארצות הברית הגדילו לעשות והטילו אחריות חמורה על יצרנים בגין נזקים שנגרמו לעומדים מן הצד (נזקים שבדרך כלל הוטלה בגינם אחריות על יצרן שהתרשל בלבד).
ההגדרה של מוצר ("product") בארצות הברית שנויה במחלוקת. ניתן לראות כי ההגדרה שמנוסחת ב־Restatement of the law האמריקאי (פירוט בהמשך), שונה מזו המנוסחת בחוקים של מדינות מסוימות, אשר ההגדרה בהן שונה מפסיקות בית משפט. להגדרות השונות למוצר השפעה מעניינת על אחריות בגין מוצרים פגומים. כך למשל יש הגורסים כי יש להתייחס לחיות מסוימות כמוצרים. אם נקבל הבחנה זו, תהיינה השלכות על הגדרת פגם במוצר בהקשר זה, הגדרת יצרן וכו'.
בארצות הברית על דרך הכלל פגם במוצר יכול להתבטא בשלב התכנון או בשלב הייצור, ברכיב במוצר, באריזתו וכו'. פגם במוצר יכול להתבטא גם בהוראות או אזהרות בלתי מתאימות. פגם באזהרות או הוראות מהווה סוגיה מעניינת ושנויה במחלוקת ביותר. ישנם הגורסים כי מוצרים בהם טמונה סכנה צריכים לכלול הוראות כיצד יש להשתמש בהם, תיאור מפורט של הנסיבות תחתן המוצר עלול לגרום נזק ובאילו צעדים יש לנקוט במקרה חירום בו מעורב המוצר.
קריטריונים אלו ודאי נכונים למוצרים מסוימים (כגון תכשירי ניקיון), אך ישנם מקרים מורכבים יותר. למשל, מהו מספר הפונט בו צריכות להיות כתובות האזהרות על תרופה כלשהי. היכן האזהרה צריכה להיות ממוקמת. נראה כי אין כללים מובחנים המתארים מהי אזהרה מספקת הפותרת את היצרן מאחריות.
הפסיקה בארצות הברית אומנם החילה את עיקרון האחריות החמורה על מקרים רבים בהם חסרו הוראות זהירות מתאימות, אך יש להתחקות אחר המשמעות של אזהרות מתאימות/מספקות בכל אחד מן המקרים הללו.
פסק הדין Norris v. Baxter Healthcare Corp. עוסק באישה שביצעה השתלת סיליקון בחזה וסבלה לאחר מכן ממחלה שלדידה נגרמה מחדירה של סיליקון לאיבריה הפנימיים. טענת האישה כנגד המנתחים שביצעו את ההשתלה הייתה כי אלו לא הזהירו אותה מפני אפשרות כזאת. האישה הביאה לבית המשפט רופא שהעיד כי אכן מחלתה נגרמה עקב חלחול של סיליקון לגופה, אך עדותו הייתה מנוגדת לספרות הרפואית המקובלת. הרופא לא הצליח לסתור את הספרות המקובלת על ידי ביסוס עמדתו בניסויים/ספרות חלופית. אי לכך בית המשפט דחה את תביעתה של האישה משום שהרופאים לא נדרשים להזהיר מפני מחלות/נזקים אחרים שלפי הדוקטרינות הרפואיות המקובלות אינן צפויות כלל.
מלבד פגמים במוצר עצמו/באזהרות תיוג של המוצר וסיווגו באמצעות פרסומות ותצוגות לא מדויקות ייחשב אף הוא כפגם במוצר, וכך תחול אחריות חמורה על מקרים בהם בוצע תיוג לא מתאים.