הפלייאוף החל במפגש עם קולומבוס בלו ג'אקטס, קבוצה שהגיעה לפלייאוף תוך שהיא מפגינה את העונה הטובה בתולדותיה. הפינגווינס ניצחו בסדרה בקלות מפתיעה בחמישה משחקים והמשיכו לסיבוב השני, למפגש נוסף מול וושינגטון קפיטלס, זוכת גביע הנשיאים, וכוכבה אלכסנדר אובצ'קין. סדרה קשוחה וצמודה, בה הצטיין השוער מרק-אנדרה פלרי, הסתיימה בניצחון של הפנגווינס בוושינגטון במשחק שביעי ומכריע ועלייה לגמר החטיבתי.
גם סדרת הגמר החטיבתי מול אוטווה סנטורס הגיעה למשחק שביעי ומכריע, שהוכרע לאחר שתי הארכות בשער ניצחון דרמטי של כריס קוניץ.
בסדרת הגמר פגשו הפנגווינס את נאשוויל פרדטורס שהגיעה לראשונה למעמד. אחרי חמישה משחקים בהם כל קבוצה ניצחה באולמה הביתי, ניצחו הפנגווינס בנאשוויל במשחק השישי וזכו בפעם החמישית, והשנייה ברציפות, בגביע סטנלי. הפנגווינס הפכו בכך לקבוצה הראשונה במאה ה-21, והראשונה בעידן תקרת השכר בליגה, שמגינה על תואר האליפות.
סידני קרוסבי זכה בגביע קון סמיית' בפעם השנייה ברציפות לאחר שסיים את הפלייאוף עם 6 שערים ו-19 אסיסטים. מלקין וקסל המשיכו ותרמו תרומת התקפית משמעותית לצידו גם בפלייאוף, לצד ג'ייק גנצל, מצטיין בלתי צפוי שעד אז התנדנד בין סגל הפנגווינס לקבוצה-הבת שלהם בליגת ה-AHL. גנצל כבש בפלייאוף 13 שערים, מתוכם 4 בסדרת הגמר. בצד ההגנתי הצטיינו בפלייאוף שני השוערים, מרק-אנדרה פלרי ומאט מארי - במיוחד מארי, שהשתלט על עמדת השוער הראשון תוך כדי סדרת הגמר החטיבתי, והציג ממוצע ספיגה מצוין של 1.8 שערים למשחק, אחוז הצלות גבוה מאוד - 93.4, ושמר על רשת נקייה ב-3 משחקים מתוך ה-11 ששיחק בהם כולל שני האחרונים בסדרת הגמר.
בסיום העונה, עקב דראפט ההתרחבות בליגה עם צירופה של וגאס גולדן נייטס, נאלצו הפינגווינס לחשוף לדראפט את אחד משועריה המצטיינים. הפינגווינס בחרו לחשוף את מרק-אנדרה פלרי הוותיק והמבוגר ולשים את יהבם על מארי הצעיר. פלרי, ששיחק בקבוצה 12 עונות וזכה איתה שלוש פעמים בגביע סטנלי, עזב את הקבוצה לאחר שנבחר בדראפט ההתרחבות על ידי הגולדן נייטס והפך לאחד מכוכביה.
2017 - ההווה.
למרות עונה טובה נוספת של סידני קרוסבי ומיעוט הפציעות היחסי שלו ושל יבגני מלקין, נוצחו הפינגווינס בסיבוב השני של הפלייאוף ב-2017/18 מול אחת מיריבותיהם המושבעות, וושינגטון קפיטלס, ולא הצליחו לזכות בגביע סטנלי בפעם השלישית ברציפות. גם ב-2018/19 עונה טובה של חלוצי הקבוצה, קרוסבי, קסל, מלקין וג'ייק גנצל הספיקה לפינגווינס למקום שלישי בלבד בבית המטרופוליטני, ולהדחה בסיבוב הראשון מול ניו יורק איילנדרס בארבעה משחקים בלבד.
ללא פיל קסל שעזב, סבלה הקבוצה ממכת פציעות קשה בעונת 2019/20 וסיימה את העונה שנקטעה בשל מגפת הקורונה במקום החמישי בחטיבה המזרחית, שהוביל אותה לסדרת פלייאוף מוקדמת מול מונטריאול קנדיאנס, בה גילתה יכולת חדשה והודחה.
עונה מצוינת של סידני קרוסבי ב-2020/21 הובילה את הקבוצה למקום הראשון ב"בית המזרחי", לפי חלוקת הבתים הזמנית בעידן מגפת הקורונה, אך בסיבוב הראשון בפלייאוף גילתה הקבוצה יכולת חלשה והודחה מוקדם מהצפוי.
יריבויות.
היריבות הגדולה ביותר של פיטסבורג פינגווינס היא עם פילדלפיה פליירס, מתוקף היות שתי הקבוצות נציגות של שתי הערים המרכזיות בפנסילבניה ועקב העובדה שהגיעו ביחד לליגה עם ההתרחבות הגדולה של 1967.
יריבות מסורתית מאוחרת יותר היא עם וושינגטון קפיטלס. הקבוצות נפגשו בפלייאוף ב-12 מקרים שונים, ובעשר מהסדרות ניצחו הפינגווינס. היריבות התעצמה בשנים האחרונות בגלל נוכחותם, בשתי הקבוצות, של שלושת הכוכבים הצעירים הטובים ביותר בליגה בעשורים הראשונים של המאה ה-21 - סידני קרוסבי ויבגני מלקין בפינגווינס ואלכסנדר אובצ'קין בקפיטלס.
סגל שחקנים.
נכון ל-7 במאי 2022
שלום פוז'ארוואץ
שלום פוז'ארוואץ (בגרמנית: שלום פסארוביץ - Friede von Passarowitz, בטורקית: Pasarofça Antlaşması באיטלקית: Pace di Passarowitz) הוא הסכם שלום שנחתם ב-21 ביולי 1718 בעיר הסרבית פוז'ארוואץ בין האימפריה העות'מאנית מצד אחד ובין ממלכת הבסבורג והרפובליקה של ונציה מצד שני.
הסכם השלום, ששיקף את המצב הצבאי בשטח לאחר המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) והמלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), קבע שהאימפריה העות'מאנית הפסידה את הבאנאט של טימישוארה, אולטניה, צפון סרביה וצפון בוסניה לאוסטריה, והרפובליקה של ונציה איבדה את אחיזתה בחצי האי פלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
פנחס הורוויץ
שפות הודיות אירופיות
אירוויזיון 1981
אירוויזיון 1981 נערך ב-4 באפריל בדבלין לאחר זכייתה של אירלנד באירוויזיון 1980, והונחה על ידי דורין ני וריאן.
לקראת סיום ההצבעה, הובילה בריטניה עם 116 נקודות. הצבעתה של קפריסין (הראשונה בתולדותיה) יצרה שוויון בין בריטניה, שווייץ ומערב גרמניה 120 נקודות כל אחת. הצבעותיהן של שווייץ ושוודיה שינו את המצב (חרף העובדה שהניקוד נותר צמוד מאוד בין השלוש) ולבסוף ניצחה בריטניה עם 136 נקודות, עם השיר הקצבי "Making Your Mind Up" של להקת Bucks Fizz.
את ישראל, אשר חזרה לתחרות לאחר היעדרות בת שנה, ייצגה להקת הכל עובר חביבי עם השיר "הלילה". סולנית הלהקה שלומית אהרון עלתה לבמה כשהיא בחודשי היריון מתקדמים. השיר נחשב בעיני רבים כמועמד לזכייה, אך סיים בסוף במקום השביעי עם 56 נקודות.
אירוויזיון 1982
תחרות האירוויזיון 1982, היא התחרות ה-27 למניין, התקיימה ב-24 באפריל 1982 בעיר הרוגייט הממוקמת בצפון יורקשייר בבריטניה, לאחר שהאחרונה זכתה שנה קודם לכן.
התחרות נפתחה עם הצגת מפת אירופה על מרקע הטלוויזיה, תוך כדי שעולה הכיתובית "היכן נמצאת הרוגייט?" ("Where is Harrogate?"). לאחר מכן התמקדה המצלמה בהרוגייט, והוצגו תמונות של העיר, מלוות בהסברים אודותיה. מנחת התחרות הייתה ג'אן לימינג.
גרמניה המערבית זכתה בתחרות בפעם הראשונה בתולדותיה. נציגת גרמניה, ניקול, בשירה "Ein bißchen Frieden" (מעט שלווה), גברה בפער של 61 נקודות על פני נציג ישראל אבי טולדנו בשירו "הורה", עם הפרש שיא שנשבר ב-1997 ו-2009. ניקול קיבלה באותו ערב 9 פעמים 12 נקודות (דוז פואה) ו-3 פעמים 10 נקודות, לא קיבלה נקודות כלל מלוקסמבורג וסיימה עם 161 נקודות בסיכום הכללי. ישראל סיימה כאמור במקום השני עם 100 נקודות. "הורה" קיבל "דוז פואה" מפינלנד ומגרמניה, ועשר נקודות מארבע מדינות נוספות, ולא קיבל נקודות כלל מטורקיה ומאירלנד.
שתי מדינות לא השתתפו בתחרות: יוון וצרפת. יוון פרשה כי השיר שהיא בחרה (Sarantapente Kopelies, בביצוע של ת'מיס אדמנטידיס) הוא גרסת כיסוי לשיר אחר. צרפת פרשה לאחר שרשת הטלוויזיה הלאומית, TF1, סירבה להמשיך את שיתוף הפעולה עם התחרות (בטענה כי התחרות אינה איכותית כבעבר). הממשלה קיימה מכרז שבו אישרה לתחנות טלוויזיה אחרות להשתתף בתחרות, ובו נבחרה תחנת France Télévisions ("טלוויזיה צרפתית"), אולם התחנה לא הספיקה לבחור שיר עד למועד הרישום ולכן הסתפקה, באותה השנה, בשידור התחרות בלבד.
אירוויזיון 1983
אירוויזיון 1983 נערך ב-23 באפריל 1983 במינכן לאחר זכייתה של גרמניה באירוויזיון 1982. בתחרות ניצחה הזמרת קורין הרמס, שייצגה את לוקסמבורג עם השיר Si La Vie est Cadeau.
את ישראל ייצגה הזמרת עופרה חזה עם השיר "חי", שכתב אהוד מנור והלחין אבי טולדנו, אשר ייצג את ישראל בשנה שלפני כן. ישראלים רבים התרגשו לשמוע את עפרה חזה שרה "עם ישראל חי" דווקא על אדמת גרמניה במינכן, 40 שנה בלבד לאחר זוועות השואה. חזה ומלוויה קיבלו פעמיים "דוז פואה", מהולנד ומאוסטריה, ו-6 פעמים 10 נקודות. בסך הכול קיבלה ישראל 136 נקודות, והגיעה למקום השני בפעם השנייה ברציפות. 6 נקודות בלבד הפרידו בין ישראל לנציגת לוקסמבורג לתחרות.
לחץ ברומטרי
טראוויס בארקר
טראוויס לאנדון בארקר (נולד ב-14 בנובמבר 1975) הוא מתופף אמריקאי. בארקר התפרסם בזכות היותו המתופף של להקת בלינק-182, ובלהקת +44. הוא תופף גם בכמה פרויקטים נוספים: בוקס קאר רייסר, טראנספלאנטס, ובאקספנסיב טייסט.
ביוגרפיה.
בארקר נולד בפונטנה, קליפורניה. הוא קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו מאמו בגיל ארבע, והתחיל ללמוד תופים עם מורה בגיל חמש. כשהוא למד עם מורה לג'אז ששמו מישל מיי, הוא נחשף לסגנונות רבים של מוזיקה. יום לפני התחלת התיכון, נפטרה אמו של בארקר. לפני מותה היא אמרה לו להמשיך לנגן תופים כי הוא מנגן טוב, והוא הקשיב לה. לאחר מותה בארקר לקח את תחום התיפוף ברצינות. הוא הצטרף לתזמורת צועדת של בית ספרו. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ב-1993, הוא הפך למתופף רוק של הלהקות "Feeble" ו"The Aquabats".
ב-1998, בארקר היה בסיבוב הופעות עם "The Aquabats", תחת שם הבמה "הברון וון טיטו".
הלהקה שימשה כלהקת החימום של בלינק-182, וכשריינור עזב את הלהקה, הופוס ודה-לונג' הזמינו את בארקר להחליף אותו ליתר סיבוב ההופעות, והוא היה צריך ללמוד לנגן את שירי הלהקה (למעלה מ-20 שירים), בפחות משעתיים לפני ההופעה, בנוסף לנגינתו בלהקתו "The Aquabats". בזכות כישוריו, הוא זכה לכבוד והערכה מצד הופוס ודה-לונג', ובסופו של דבר הוא הצטרף ללהקה לתמיד, ועזב את "The Aquabats". במהרה, הוא התגלה כמתופף אנרגטי, בעל יכולות וירטואוזיות וסגנון משלהב, והפך לחלק מרכזי מהפנים של להקת בלינק-182 במהלך שיא הצלחתה המסחרית בשנים 2003-1999.
האלבום הראשון שלו עם בלינק-182 היה Enema of the State, האלבום הכי נמכר שלהם. לאחר התפרקות הלהקה בפברואר 2005, הקים בארקר יחד עם מארק הופוס את להקת +44.