לרוב העובדים בארצות הברית אין כמעט הגנה מפני פיטורים שרירותיים. עובד יכול להיות מפוטר על ידי מעסיק מכל סיבה שהיא (לא נדרשת "סיבה מוצדקת" לסיום ההעסקה - At-will employment) וללא אזהרה, כל עוד הסיבה אינה אי-חוקית (למשל פיטורי עובד בגלל גזע, דת או מין). פיטורים מיידיים אושרו במספר רב של מקרים גם על ידי בתי המשפט, ללא כל סעד לעובדים שפוטרו. בפסקי הדין נכתב שהנזק לעובד כתוצאה מפיטורים שקול לנזק שעלול להיגרם למקום העבודה כאשר עובד עוזב את עבודתו ללא סיבה או אזהרה. על פי מומחים ליחסי עבודה, פסיקות מסוג זה נתפסות כבלתי צודקות בגלל שיחסי העבודה מאופיינים באי-שוויון בכוח המיקוח.
לא קיימת בחוק דרישה לתשלום פיצויי פיטורים לעובד שפוטר. לא קיימת גם חובת הודעה מוקדמת על פיטורים, למעט חוק משנת 1988 המחייב הודעה של 60 יום מראש במידה ומפטרים שליש או יותר מהעובדים בחברה גדולה.
הסיסמה "אתה מפוטר!" מפיו של דונלד טראמפ הפכה לפופולרית בתוכנית הטלוויזיה "המתמחה". סיסמה זו משקפת את גישת הפיטורים המיידיים הרווחת בארצות הברית, ומונעת מהעובדים ביטחון תעסוקתי.
מחקרים מתחום הכלכלה מצאו שחוסר ביטחון תעסוקתי פוגע בחדשנות, מפחית את התפוקה, מחמיר מצבי מיתון כלכלי, פוגע בשכר העובדים ויוצר תרבות של פחד. במהלך ההיסטוריה חלו תנודות רבות בשיעורי התעסוקה. המדיניות הרשמית של ממשלת ארצות הברית והפדרל ריזרב היא לעודד תעסוקה מלאה, אך בפועל מטרתם העיקרית היא הפחתת האינפלציה, דבר הגורם לחוסר ביטחון תעסוקתי ועלייה עקבית במספר שעות העבודה במשק.
בטיחות בעבודה.
חוק הבטיחות והבריאות התעסוקתית משנת 1970 קובע נוהלי בטיחות בסביבת העבודה ומסמיך פקחי בטיחות מקצועיים לפקח על מקומות העבודה.
פארק ארץ ישראל
פארק ארץ ישראל (באנגלית: Palestine Park) הוא פארק מיניאטורות המציג דגמים בגודל קנה מידה של ארץ ישראל, כולל ערים, גבעות, נהרות וים, ביחס גאוגרפי. הפארק ממוקם במכון שאוטאוקה, בעיירה שאוטאוקה, ניו יורק (מדינה). פארק ארץ ישראל מונח לאורך צידו הדרומי-מערבי של אגם שאוטאוקה לצידו של דגם הים התיכון כאשר בצידו המזרחי מוקם הפארק. בין הדגמים העיקריים ניתן לראות את הר חרמון, עם נחל מלאכותי המייצג את נהר הירדן כשהוא זורם דרומה מהכנרת אל ים המלח. גבעות קטנות מייצגות ציוני דרך תנ"כיים כמו הר תבור והר הזיתים עם סמנים המייצגים אתרים בעלי חשיבות תנ"כית, כולל "באר יעקב (ציון הבאר בתנ"ך)", יריחו, ירושלים בתקופת ישו עם העתק קטן של בית המקדש היהודי העתיק.
הפארק היה אחד מציוני הדרך הראשונים של שאוטאוקה בשנת 1874, המייסד היה הכומר "ג'ון הייל וינסנט" אשר העניק את הסמכות למנהל המכון את המשימה להקים את הפארק ככלי עזר ויזואלי להוראת היסטוריה מקראית וגאוגרפית למורי בית הספר של יום ראשון שהיו המבקרים הראשונים של המכון. הפארק שוחזר במשך כמה פעמים רבות לאורך השנים. הפארק פלסטין הנוכחי כיום - אורכו 350 מטר בקנה מידה של 530 מ"מ עד 1.6 ק"מ. וכיום הוא נכס לשימור היסטורי בתוך הרובע ההיסטורי של המכון כאשר כל ימי ראשון נערכים במקום סיורים לימודיים להצגת הדגמים כולל הצגות והדרכות לימודיות ומוכרז בתור "פארק לאומי" של מדינת ניו יורק.
בנימין הכהן שקוביצקי
הרב בנימין הכהן שקוביצקי (אדר תרל"ב 1872 – ט"ז בכסלו תרצ"ט; 9 בדצמבר 1938) היה מגיד מישרים ומראשי הרבנים במינסק. נודע בכינויו: "המגיד ממינסק".
ביוגרפיה.
נולד באדר תרל"ב (1872) לרב מרדכי יוסף באיישישוק הסמוכה לראדין. בגיל תשע נסע לוילנה, למד בישיבת ריימלס ובישיבות בז'ולודק ווילקי, ותוך זמן קצר נודע כמהיר תפיסה ובעל זיכרון פנומנלי. החל מגיל 17 החל לדרוש ברבים והתפרסם. הוא השתחרר מן הצבא הרוסי הודות לכספים שגייס בכוחות עצמו באמצעות דרשותיו.
בראשית שנת תרנ"ו (1895), בעודו רווק, דרש זמן מה בדווינסק וברצ'יצה. לאחר מכן עבר למינסק והחל לשמש בה כדרשן, נישא באדר תרנ"ו בראדין לנחמה קובינסקי, ושב למינסק. בקיץ של אותה שנה (1896) נפטר המגיד הוותיק בעיר, הרב ישראל איזראליט (מכונה "המגיד מהורדנה"). מאות תושבים התאגדו סביב הרב שקוביצקי ומינו אותו למגיד מישרים. מאז נודע שמו כ"מגיד ממינסק".
מלבד דרשותיו הרבות ברחבי העיר באירועים שונים, ייסד בעירו חברת "תפארת בחורים" ללימוד תורה לפועלים וסוחרים, והרביץ תורה בבתי כנסת בעיר. כן היה מעורר את בעלי החנויות בעירו, מדי יום שישי, לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת. עסק רבות בחסד וצדקה. ביתו היה רחב ידיים והוא אירח בו לעיתים תכופות מגוון גדול של מבקרים. שימש לעיתים מזומנות כבורר.
נודע גם בשל "חולשתו" לספרים; בספרייתו האישית החזיק כ-5,000 ספרים, ביניהם עתיקים ונדירים, ואף הותקן לה קטלוג לנוחות המבקרים בה. הבולשביקים החרימו את ביתו, וספרייתו הועברה לבית כנסת בעיר, שנחרב לאחר מכן. העניק הסכמות למספר ספרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה התמלאה עירו באלפי פליטים יהודים, בתוכם ישיבות על תלמידיהן וצוותן. המגיד עמד בראש תוכניות הסיוע לפליטים. בביתו, ובבית הסמוך לו שהיה שייך לו, התגוררו לאורך שנים מרבית הרבנים הגולים, ביניהם החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזינסקי. משפחתו התגייסה כולה למפעליו, ובביתו אף זויפו מסמכים שונים אשר נדרשו לפליטים. באותה עת פרצה מגפת טיפוס בעירו. וחרף סכנת ההדבקה, טיפל המגיד בעצמו בחולים רבים.
בערב יום הכיפורים תר"פ (1919) נעצר בידי הבולשביקים ושוחרר לאחר עצומות ושתדלנויות. ב-1925 נאסר בשנית עם כל רבני העיר, ועונה עד שחתם על מסמך לפיו אין רדיפות דת ברוסיה. בראשית 1930 נאסר בשלישית, עם רבנים נוספים. בעקבות שמועה על גזר דין מוות שנגזר עליו ועל אחרים, התערב בעניינו סנטור אמריקאי. שנים אלה היו רוויות במסירות נפש להרבצת תורה לתלמידי ישיבה ובני העיר, והמגיד זכה בשל כך להערכה גדולה בקרב יהודי העיר. לבסוף הוגלה לאוקראינה ושהה בה מספר שנים.
בקיץ של שנת תרצ"ד (1934) עלה ארצה עם אשתו בסיוע הרבנות הראשית והראי"ה קוק. שהה תקופה קצרה בירושלים ולאחר מכן התגורר בתל אביב, והיה דורש בבתי הכנסת בעיר. לפי עדויות, היה המגיד נרגש מאוד למראה בניין הארץ, ו"כשראה חלוצים עובדים בבניין, היה ניגש אליהם ומנשק להם בזרועותיהם החשופות".
הרב שקוביצקי נפטר בתל אביב ביום ט"ז בכסלו תרצ"ט (1938) לאחר מחלה קצרה, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
דרשנותו.
הרב שמעון יעקב גליקסברג תיאר את סגנון דרשותיו ואופיו של המגיד ממינסק כמתון יחסית, אשר נטה מחד לתוכחה נוקבת אולם מאידך גם לעידוד וחיזוק שומעי לקחו:
לעיתים היה המגיד חונך דרשנים מתחילים, אשר היו מגיעים לביתו על מנת להשתלם במלאכתם. מפעם לפעם הוזמן לדרוש בקהילות שונות ברחבי המדינה. ידע את השפות רוסית וגרמנית, הכיר את הספרות הרוסית והיידישאית והיה מעורה בעיתונות המשכילית, והשתמש בציטטות מהן בדרשותיו. דרשותיו הרבות לא הועלו על הכתב. הוא נחשב לאחד מאחרוני המגידים בישראל. אהרן אליהו גרשוני הגדיר אותו: "גדול הדרשנים של יהדות רוסיה בתקופה האחרונה".
משפחתו.
הרב שקוביצקי נישא כבן 24 לנחמה, בת אברהם בצלאל קובינסקי מראדין, אשר נפטרה בשנת תשי"ח. לבני הזוג ארבעה בנים ושלוש בנות.
אביו של המגיד, הרב מרדכי יוסף, שימש כראש ישיבה קטנה במינסק. אחיו הרב הלל שימש כמשגיח בישיבה זו, ונספה בשואה.
הרב בנימין הכהן שקוביצקי
דיונון גחלילית
דיונון גחלילית (שם מדעי: Watasenia scintillans) הוא מין של סילונית ימית והוא המין היחידי בסוגו. רוב זמנו הוא מצוי באוקיינוס השקט שסביב יפן במצולות בעומק 200 עד 400 מטר, אך לצורך הרבייה הם עולים לפני המים. הדיונון פולט אור כחול זוהר שמטרותיו אינן ברורות, ומשערים שמשמש להתגוננות, משיכת נקבה, הרחקת יריבים ואולי אף להסוואה.
זהו דיונון קטן מאוד באורך של לא יותר מ-7.5 ס"מ והוא בעל גלימה חומה-אדומה עם זרועות שקופות. לדיונון עיניים גדולות במיוחד, המאפשרות לו לראות טרף גם בתנאי חשיכה והוא בעל שמונה זרועות חזקות ולופתניות בעלות קרסים לאחיזה בטרפו. הדיונון בעל יכולת נהורנות ביולוגית, ממנה קיבל את שמו והוא בעל מבנים פוטופורים לאורך גופו, מרביתם על הזרועות או לצידי העיניים ועוד כמה פולטים אורות לאורך הגוף. תוחלת החיים של דיונון הגחלילית היא כשנה.
אלפי דיונונים מנהלים חיים בקבוצות קטנות והם פעילי לילה היוצאים לציד דגים, סרטנים וחסילונים וביום יורד ירידה אנכית. הוא תופס את טרפו בעזרת זרועותיו ופושט את עורו. הדיונון נפוץ ביותר במפרץ טויאמה, בו מחכים דייגים אנושיים לעשרות דיונונים שעולים להזדווג אך נלכדים ברשתות. הוא נטרף גם בידי דגים גדולים ולווייתנאים והוא פולט בעת זו אורות שמבלבלים את הטורף.
מצב השימור של הדיונון מוגדר כ"ללא חשש", ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע.
קורפוס המקלעים
קורפוס המקלעים (באנגלית: Machine Gun Corps, ובקיצור MGC) הייתה יחידה אדמיניסטרטיבית בצבא הבריטי אשר הוקמה כדי לספק יחידות מקלעים לשדה הקרב.
הקורפוס הוקם באוקטובר 1915 ושימש בסיס להכשרה, אימון וגיבוש טקטיקות לוחמה לאורך מלחמת העולם הראשונה, הוא פורק לאחר המלחמה בשנת 1922. הזרוע הכבדה של קורפוס המקלעים הייתה הראשונה לקלוט ולעשות שימוש קרבי בטנקים הראשונים בשנת 1917, בהמשך זרוע זו הפכה לרגימנט הטנקים המלכותי.