הממשל הסובייטי של גאורגיה הסובייטית, שהוקם בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, יסד, באפריל 1922, את הפרובינציה האוטונומית של דרום אוסטיה. ובמקביל הוקם, בשנת 1924, החבל האוטונומי של צפון אוסטיה. על אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות הרשמיות במחוז. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, כולל תרגול השפה האוסטית ולימודה בבתי הספר.
הסכסוך האוסטי-גאורגי.
המתיחות באזור החלה לגאות במקביל להתחזקות התחושות הלאומיות בקרב הגאורגים והאוסטים בשנת 1989. לפני נפילת ברית המועצות חיו שתי הקהילות ששכנו בדרום אוסטיה בשלווה יחסית. הן קיימו ביניהן יחסים תקינים, ושיעור הנישואים המעורבים היה גבוה.
בשנת 1988, כאשר מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של שליטי ברית המועצות, בישרה לעמי הקווקז כי יהיה באפשרותם להגשים את חלומות העצמאות, ובמקביל להתפתחות התנועה הלאומית הגאורגית, קמה "החזית העממית הדרום אוסטית" - "אדמון נחאס". דרישתה הייתה איחוד עם צפון אוסטיה-אלניה במטרה להגן על האוטונומיה האוסטית. ב-10 בנובמבר 1989 אישר הגוף הסובייטי העליון של דרום אוסטיה החלטה, לפיה תאוחד "דרום אוסטיה" עם צפון אוסטיה אסס"ר, שהייתה חלק מרוסיה. יום לאחר מכן הכריז הפרלמנט הגאורגי כי ההחלטה הדרום אוסטית אינה חוקית ומבוטלת. בנוסף לכך, אישר הפרלמנט לדכא את העיתונות ואת ההפגנות בנושא. הסובייט הגאורגי העליון קבע איסור על מפלגות אזוריות בקיץ 1990. צעד זה נתפס על ידי האוסטים כצעד נגדם. האוסטים החרימו את הבחירות הראשונות לפרלמנט הגאורגי, שהיו הצעד המכריע בדרך לעצמאות גאורגיה. האוסטים ערכו בחירות משלהם בדצמבר 1990, אך הממשלה המרכזית בגאורגיה הכריזה עליהן כבטלות.
בעקבות עצמאות גאורגיה בשנת 1991, ובחירתו של זוויאד גמסחורדיה לנשיא, הכריזה הממשלה הגאורגית על השפה הגאורגית כשפה רשמית של המדינה (הגאורגית הייתה השפה הרשמית בתקופה הסובייטית יחד עם הרוסית, וכך נכתב גם בחוקת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה). הדבר עורר דאגה גדולה בדרום אוסטיה, שמנהיגיה תבעו שהאוסטית תהיה לשפה הרשמית של המדינה. המיעוט האוסטי המשיך לשאוף לרמה גבוהה יותר של אוטונומיה, אבל נאלץ להתמודד עם התגברות הרגשות הלאומיים.
בסוף שנת 1991 פרץ משבר אלים בו הותקפו כפרים אוסטים, ובמקביל הותקפה האוכלוסייה הגאורגית בערים, ובמיוחד בבירת המחוז, צחינוואלי. תוצאת המשבר הייתה 1,000 הרוגים אזרחים, ובריחתם של כמאה אלף אוסטים צפונה, אל צפון אוסטיה. כ-23,000 גאורגים נמלטו מדרום אוסטיה והתיישבו בחלקים אחרים של גאורגיה. אירועי מלחמת דרום אוסטיה התרחשו במקביל לאירועי מלחמת אבחזיה ומלחמת האזרחים הגאורגית. בסופה של המלחמה, ב-26 ביוני 1992, נחתם בסוצ'י הסכם דאגומי (Дагомысские соглашения) שהיתווה את "העקרונות ליישוב בדרכי שלום של הסכסוך האוסטי-גאורגי".
החלטת ברית המועצות על ניתוק קשריה הכלכלים עם הרפובליקות המתנתקות, הביאה להתמוטטות החברות התעשייתיות העיקריות של גאורגיה, משבר אנרגיה קשה והתרוששות האוכלוסייה. כתוצאה מכך הפכו הברחות הדלק-נפט, גז טבעי ודיזל לריווחיות מאוד. בנוסף לכך הייתה גאורגיה אחת מיצואניות הגדולות של מוצרים חקלאיים לברית המועצות. המשבר האלים של שנת 1991 הביא לקרקע פורה להברחות מגאורגיה ואליה, ששאב אליו ארגוני פשע מגאורגיה ורוסיה. השוק הראשי בו התבצעו העסקאות בסחורות המוברחות היה בארגנתי שליד צחינוואלי. הוא שימש כמנגנון קביעת מחירים למוצרים המוברחים לכל האזור. המסחר בשוק התפתח מתום מלחמת האזרחים הגאורגית ועד לסגירתו ביוני 2004.
ב-1992 נאלצה גאורגיה להסכים להפסקת אש, בשל האיום בהתערבות רוסית. ממשלת גאורגיה והבדלנים הדרום אוסטים הגיעו להסכם לפיו לא ישתמשו בכוח זה נגד זה, וגאורגיה הבטיחה שלא לנקוט בסנקציות כנגד דרום אוסטיה. עם זאת, מחזיקה הממשלה הגאורגית בשליטה בחלקים נרחבים מהמחוז, לרבות העיר אחלגורי. הוקם כוח לשמירת השלום שהורכב מרוסים, גאורגים ואוסטים. ב-6 בנובמבר 1992 שלח הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה כוח משימה לגאורגיה על מנת לנטר את הכוח לשמירת השלום. מאז, עד לאמצע שנות ה-2000, נשמר באזור השקט באופן יחסי. ביוני 2004 גרם מבצע גאורגי למניעת הברחות לעליית המתח באזור. פעולות של לקיחת בני ערובה, תקריות ירי ופיגועים הותירו עשרות הרוגים. ב-13 באוגוסט 2004 הוכרזה שביתת נשק נוספת, אך זו הופרה באופן תדיר.
הממשלה הגאורגית מחתה על התמיכה הגוברת שהעניקה רוסיה לדרום אוסטיה, ועל נוכחותה הפוליטית באזור. כן טענה כי כוחות שמירת השלום אינם נייטרליים ודרשה את החלפתם. ב-5 באוקטובר 2006 פסל חווייר סולאנה, שר החוץ של האיחוד האירופי, כל אפשרות להחלפת הכוח הרוסי בכוח משקיפים אירופי.
בין השנים 2004- 2007 השיגה גאורגיה את השליטה בחלקים מהאזור, ובשנת 2007 הכריזה על הקמת "הישות המינהלית הזמנית של דרום אוסטיה", בהנהגתם של אוסטים אתנים, חברים לשעבר בממשלה הבדלנית. הישות אמורה הייתה לשאת ולתת עם הממשלה הגאורגית המרכזית על המעמד הסופי של החבל.
ב-7 באוגוסט 2008 פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש צחינוואלי. כוח גדול של צבא גאורגיה נשלח לאזור שבשליטת המורדים בדרום אוסטיה, והחל בהפגזת הבירה צחינוואלי. בעקבות המבצע, הפציץ חיל האוויר הרוסי מטרות צבאיות ותשתיות גיאורגיות, ובהמשך השבוע אף פלש הצבא הרוסי לגיאורגיה וכבש שטחים נרחבים, ארצות הברית, האיחוד האירופי, בריטניה, צרפת, ומדינות נוספות גינו את הפלישה הרוסית.
לפי סיכום הפסקת האש בין רוסיה לגיאורגיה, בסוף החודש הסתימה הלחימה באזור, ודרום אוסטיה זכתה לעצמאות דה פקטו.
כלכלה.
העימות עם גאורגיה הותיר את דרום אוסטיה מרוששת ובקשיים כלכליים חמורים. גאורגיה נקטה בצעדים כניתוק החשמל לרפובליקה, דבר שהביא את האוסטים לצרוך את החשמל שלהם דרך כבל חשמל שמקורו בצפון אוסטיה, שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. רוב האוכלוסייה עוסק בחקלאות בסיסית. הנכס הכלכלי החשוב ביותר בשליטת דרום אוסטיה, אם לא היחידי, הוא מנהרת רוקי המחברת את גאורגיה לרוסיה. השליטה במנהרה מספקת שליש מהתקציב האוסטי, באמצעות מכסים והיטלים על התעבורה במנהרה. בשנת 2006 הודו הבדלנים כי ממשלתם ממומנת בשיעור של עד 60% על ידי רוסיה. התוצר הלאומי הגולמי של דרום אוסטיה מוערך ב-15 מיליון דולר.
זאסטוונה
זאסטוונה (באוקראינית: Заставна בגרמנית וברומנית: Zastavna) היא עיר במחוז צ'רנוביץ באוקראינה. בעבר בצפון בוקובינה. ממוקמת כ-30 קילומטר צפונית לבירת המחוז צ'רנוביץ. בעלת אוכלוסייה של 8,866 נפש (2001).
העיר נזכרת בפעם הראשונה בשנת 1589. מקור השם מהמילה האוקראינית Заставна שמשמעותה "שער".
הקהילה היהודית.
לקהילה היהודית של זאסטוונה השתייכו מלבד יהודי העיירה, יהודים מ-29 כפרים הסובבים את העיר.
ליהודים הייתה חשיבות כלכלית, למרות היותם מיעוט באוכלוסייה האוקראינית באזור. כמעט כל האחוזות היו בבעלות יהודית. כמו כן מפעל הסוכר, האלכוהול וטחנת הקמח היו בבעלות של יהודים.
בעיירה היו מוסדות יהודים: "תלמוד תורה", מוסד ויצו, מוסדות ציוניים. ההשפעה הניכרת של היהודים הגיעה לשיאה בבחירתו של זיגמונד וויסגלס (Siegmund Weissglass ) ציוני ידוע, לראש העיר היהודי הראשון והיחידי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב- 1914, עזבו רוב יהודי העיר לווינה, רובם חזרו לאחר המלחמה.
בית ספר יהודי נפתח על ידי קבוצת גבירים בראשות אמיל שכט (Emil Schecht) מי ששימש במשך זמן רב גם כסגן ראש העיר.
רק מעטים מיהודי העיר והסביבה שרדו את השואה ואת רדיפות הנאצים והרומנים.
ויליאם סטיירון
ויליאם קלרק סטיירון (באנגלית: William Clark Styron; 11 ביוני 1925 - 1 בנובמבר 2006) היה סופר אמריקאי. ידוע ביותר בשל ספריו "וידויו של נאט טרנר" (1967), השנוי במחלוקת, העוסק במרד העבדים בווירג'יניה ב-1831, אשר זיכה את סטיירון בפרס פוליצר ו"בחירתה של סופי" (1979) העוסק בנושא השואה, שעובד לסרט מצליח בכיכובה של מריל סטריפ. סטיירון סבל ממחלת הדיכאון לה נתן ביטוי ספרותי מרגש בספרו "חשיכה נראית" (1990).
נעוריו ותחילת דרכו.
סטיירון נולד בעיירה ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה, לא רחוק מן המקום שבו הניף נאט טרנר את נס המרד נגד העבדות, מרד שהיווה השראה ליצירתו המפורסמת ביותר של סטיירון, גם אם השנויה ביותר במחלוקת. על אף שמשפחתו מצד אביו הייתה בעברה בעלת עבדים, מצד אמו היה צאצא למשפחה מצפון ארצות הברית, בעלת מסורת ליברלית. רקע משפחתי זה העניק לסטיירון פרספקטיבה רחבה על בעיית הגזע בארצות הברית.
ילדותו של סטיירון הייתה קשה. אביו, שהיה מהנדס במספנה, סבל מדיכאון קליני, מחלה שתתקוף אף את סטיירון עצמו, ואמו מתה מסרטן בטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים. סטיירון הצעיר, בעל האופי המרדני, נשלח לשורה של פנימיות.
עם סיום בית הספר התיכון, נרשם סטיירון למכללת דוידסון, אך לבסוף נשר על מנת להצטרף למארינס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. הוא סיים את שירותו בדרגת לויטננט (דרגת קצונה המקבילה לסגן בצה"ל), אך לא הספיק להשתתף בקרבות. לאחר השחרור החל סטיירון בלימודים באוניברסיטת דיוק, וסיים תואר ראשון. אז פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור קצר, המושפע מאוד מויליאם פוקנר, שהופיע באנתולוגיה של יצירות סטודנטים.
ספריו הראשונים.