החזית המודרנית היא למעשה עורף הבניין שמוביל לאורוות מדיצ'י. הכניסה המקורית אטומה כעת והיא ממוקמת במקום בו נמצאת כעת ספריית הילדים. מעל ניתן להבחין בכתובת חרותה בלטינית לכבוד פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
היסטוריה.
הווילה נבנתה על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בין השנים 1560 ל-1564, כפרויקט של אדריכל לא ידוע. היא מיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לברתולומאו אמאנטי ועל ידי אחרים לברנרדו בואונטלנטי הצעיר (בהתחשב בדמיון לווילה די ארטימינו).
לאזור סראווצה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה לשליטה על חבל ורסיליה, שהיה שנוי במחלוקת במשך מאות שנים בין הרפובליקות פיזה, לוקה, ג'נובה ופירנצה עצמה. עם עליית ממשל הדוכסות הגדולה של טוסקנה (1513), דאג קוזימו בהקדם האפשרי להקים מוצב מוחשי בנקודת גבול התחום שלו. למעשה, הווילה יכולה הייתה להפוך למאחז צבאי הגנתי במידת הצורך, כפי שאפשר לראות גם מהמבנה המוצק והקומפקטי שלה עם קצוות דמויי מבצר וחרכי ירי בקומת הקרקע.
אולם תכנון זה לא פגע בתפקוד של המבנה למגורים ולנופש, כפי שניתן לראות גם מהלונטה של ג'וסטו אוטנס בווילה לא פטראיה, עם היערות הגדולים שבהם נהגו לצוד, גן ירק וגן איטלקי גאומטרי, קפלה ובניין המשמש כאורוות. יתרה מזאת, מגדת נהר וצה הסמוכה נשבה קרירות, והפכה את החופשה לנעימה במיוחד בחודשי הקיץ, כשהייתה יעד מקובל לשהות של אנשים מחצר מדיצ'י. בין האורחים שבילו תקופות ארוכות במיוחד היו ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, וכריסטינה מלורן, שהתגוררה שם תקופות ארוכות לאחר שהתאלמנה מפרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, אחיו ויורשו של פרנצ'סקו (המאות ה-16 וה-17).
לאזור סראווצה היה מאפיין אסטרטגי חשוב נוסף, והוא הקרבה למחצבות והמכרות שקוזימו הראשון רצה לפתח. מחצבות השיש והכסף לא היו פעילות במשך זמן מה, אך הדוכס הגדול נתן תנופה חדשה לפעילות הכרייה גם לאחר גילוי עורקים של כסף מעורב בעופרת, ומאז 1563, היה ביקוש רב לשיש של סרוואצה בשל ערכו. לפיכך, הייתה לקוזימו, ההזדמנות לעקוב מקרוב אחר פעילות הכרייה, שהוא עצמו יזם מחדש, מהווילה של סראווצה.
הווילה עברה למשפחת לורן כשהגיעה קיצה של משפחת מדיצ'י (המאה ה-18). הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הקצה חלק מחצרות המבנה למחסנים ולמשרדי הניהול של מפעלי היציקה, שעדיין נראים בצד הבניין, שנבנה סביב שנת 1786 לאורך נחל וצה. בשנת 1835, עם סגירת מפעלי היציקה, חזרה הווילה להיות מקום מגורים של משפחת הדוכס. לאחר מכן היא עברה לבעלות המדינה האיטלקית, ובשנת 1864 היא נתרמה לעיריית סראווצה, שלאחר שהשתמשה בתחילה בבניין כבית כלא, שיפצה אותו ובהמשך שימש אותה כבית העירייה, עד 1966. כיום הוא מאכלס את המוזיאון לעבודה והמסורות הפופולריות של ורסיליה ההיסטורית, הספרייה העירונית של הארכיון ההיסטורי ותערוכות של אמנות מודרנית ועכשווית.
המוזיאון לעבודה והמסורות הפופולריות של ורסיליה ההיסטורית.
המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1996 ומשחזר את פעילות הייצור של האזור והתפתחותו ההיסטורית. ראשית כל, ענף חציבת השיש, מהמחצבות הסמוכות של מונטה אלטיסימו, המתועד על ידי סדרת כלי עבודה, מכונות ודגמי מכונות המדגימות את טכניקות החציבה, ההובלה והעיבוד שהיו נהוגות באזור.
פעילות חשובה נוספת ששוחזרה על ידי משפחת מדיצ'י הייתה של כרייה מיצוי ועיבוד מתכות, ממקור עתיק מאוד, כמו עיבוד ברזל, המתועד באמצעות כמה כלי עבודה המשמשים במפעלי יציקה ובבתי מלאכה.
ישנם גם חפצים הקשורים לפעילויות ביתיות אחרות, כמו אריגה, וכלים חקלאיים שונים הן לעיבוד אדמות הרריות והן לעיבוד אדמת מישור. ישנם מספר תצלומים וכרטיסים הממחישים את תפקודם של החפצים השונים המוצגים בתצוגה.
כלי עבודה מוצגים באחד עשר החדרים וניתן לתארך אותם בין סוף המאה השמונה עשרה לאמצע המאה העשרים.
הספרייה העירונית.
מאז 1984 עברה הספרייה העירונית על שם סיריו ג'אניני (Sirio Giannini) לקומת הקרקע עם כ-30,000 פריטים. בהמשך הועבר הארכיון ההיסטורי לאותו מיקום.
מנד'ל פוטרפס
שמחה פרידמן (זמר)
שמחה פרידמן (נולד ב-25 בספטמבר 1983, י"ח בתשרי תשמ"ד) הוא זמר-יוצר ישראלי חסידי. חסיד חב"ד.
ביוגרפיה.
פרידמן נולד בצפת לאלתר אליהו ולאה פרידמן. למד בישיבות "תומכי תמימים" בלוד ובקריית גת. פרידמן הוא אחיינו של הזמר אברהם פריד ובן דודם של בני פרידמן, אלי מרקוס והאחים מרכוס.
קריירה.
את דרכו כמוזיקאי התחיל בהיותו ילד בצפת כשהקים מקהלה ששרה גם שירים מקוריים שלו, והופיעה באירועים שונים. בזמן לימודו בישיבה בקרית גת הקים להקה עם מספר חברים, שהופיעה במספר אירועים. ב-2008 הלחין עבור בן דודו, הזמר בני פרידמן את השיר "המרחם" מאלבומו "טעמו" שהוציא אז.
פרידמן התפרסם בעיקר לאחר חתונתו כשהקים להקה בשם "שמש", שלאחר מכן שונה שמה ל"שמחה", שפרידמן משמש כמנהלה המוזיקלי ואף ניגן בלהקה ובהמשך החל לשמש כסולן הלהקה. במקביל לקריירה החל ללמוד בבית הספר "מזמור".
בחורף 2014 הוציא פרידמן בשיתוף פעולה עם המוזיקאי יוני אליאב והזמר מנדי ג'רופי את "מחרוזת השלוחים" – מחרוזת שירי שלוחי חב"ד, יחד עם קליפ שצולם ברחבת בנין 770 בכפר חב"ד.
בקיץ 2016 הוציא פרידמן את הסינגל הראשון שלו מתוך האלבום הבכורה שלו - "בקרוב". את השיר כתב והלחין עבורו דניאל זמיר, ועיבד יוני אליאב.
בחורף 2016 יצא הסינגל השני – "עבור מישהו אחר", אותו כתבה אחותו חנה והלחין פרידמן עצמו. על העיבוד המוזיקלי הופקד יובל סטופל.
בקיץ 2017 פרידמן הוציא לאור סינגל שלישי – "חתן כלה", שיר חתונות בסגנון חסידי אותו כתב והלחין מוטי רוטלר, ועיבד יובל סטופל.
בחורף 2018 הוציא את ההסינגל-קליפ "נשמה" אותו כתב והלחין פרידמן.
בקיץ 2019 יצא הסינגל החמישי - "לא לפחד".
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "בוא לפה", שזכה למעל 100,000 צפיות באתר יוטיוב תוך פחות מעשרה ימים לצאתו ונכנס לרשימת הסרטונים החמים באתר.
חיים אישיים.
פרידמן נשוי לשושי גולדשטיין ואב לשבעה ילדים. מתגורר בלוד.
לאנסט
לאנסט (באנגלית: The Lancet) או לנצט הוא כתב עת רפואי, מהידועים והוותיקים בעולם.
כתב העת נוסד בשנת 1823 על ידי תומאס וייקלי שהיה מנתח אנגלי על שם אזמל הניתוחים. כתב העת נמצא מאז 1991 בבעלות חברת ההוצאה לאור אלסוויר, והעורך הראשי שלו מאז 1995 הוא ריצ'רד הורטון. מערכת כתב העת נמצאת בלונדון, בניו יורק ובבייג'ינג.
לאנסט מפרסם מחקרים מקוריים, מאמרי ביקורת, מאמרי מערכת, ביקורות ספרים, התכתבויות כמו כן עורך כתב העת ימי עיון. בכתב העת כמו כתבי עת מדעיים אחרים, המאמרים המפורסמים בלאנסט עוברים תהליך של ביקורת עמיתים לפני הפרסום.
ללאנסט גם כתבי עת ייעודיים לנושאים מיוחדים ובהם נוירולוגיה, אונקולוגיה, דרכי הנשימה, מחלות זיהומיות, המטולוגיה. לכתב העת מיוחס אימפקט פקטור של 59.102 והוא נחשב כמדורג שני לפי ה-Journal Citation Reports מקרב כתבי העת הרפואיים אחרי ה-New England Journal of Medicine.
באורח חריג במיוחד עבור כתבי-עת רפואיים, נודע הלאנסט בקו מערכתי אנטי-ישראלי, לרבות האשמות אנטישמיות ופסאודו-מדעיות.
ב-1998 התפרסם בכתב העת, מאמר של אנדרו וייקפילד על קשר אפשרי בין החיסון נגד אדמת, חצבת, חזרת (MMR) לבין אוטיזם. הפרסום גרם לחרדה ציבורית גדולה וירידה משמעותית באחוזי המתחסנים. בהמשך התגלה כי המחקר נוהל בצורה כושלת, התוצאות זוייפו והחוקרים קיבלו שוחד. כתב העת משך את הפרסום.
הצליבה הוורודה
הצליבה הורודה היא טרילוגיה המורכבת מ"סקסוס", "פלקסוס" ו"נקסוס", היא יצירה סמי בדיונית המתעדת תקופה של שש שנים בהם הנרי מילר חי בברוקלין, התאהב באשתו השנייה ג'ון מאנספילד ונאבק כדי להיהפך לסופר, כל זאת עד לעזיבתו הראשונה לפריס ב-1928. הכותרת מקורה ממשפט בסמוך לסיפא של "חוג הגדי" של מילר: "כל הגולגותות שלי היו צליבות וורודות, פסאודו-טרגדיות כדי להבעיר את שריפות הגיהנום עבור החוטאים האמיתיים הנמצאים בסכנת השיכחה."
סקסוס.
"סקסוס" (1949), הכרך הראשון, מתאר את התפרקות הנישואים הראשונים של מילר למוד כשהוא נפגש מתאהב ומתחתן עם אשתו השנייה, רקדנית הכובשת והמסתורית בשם מונה (ג'ון). כל אותו זמן הוא מרגיש אשם בכך שהוא עוזב את מוד בעוד הוא נמשך אליה יותר בעקבות גירושיהם. בהתחלה של "סקסוס" מילר בן 33. ג'ון נקראת תחילה מארה, אך בתחילת פרק 8, ולאורך שאר הטרילוגיה שמה משתנה למונה. מילר קובע כי מדובר בהשפעת חברו ד"ר קרונסקי, וכי שינוי השם מלווה "שינויים אחרים ומשמעותיים יותר". היא כזו ששינתה פרטים רבים מחייה: "שמה, עיר הולדתה, אמה, גידולה, חברותיהה, טעמה, אפילו רצונותיה."
ה"ניו יורק טיימס" הצהיר כי "מילר משתמש בסצנות מין חסכניות כדי להניח את הבמה לדיונים פילוסופיים בנושאים כגון העצמי, אהבה, נישואים ואושר."
מילר סיפר שבפרץ של השראה לילה אחד בשנת 1927, הוא נשאר כל הלילה כשהוא מתווה את מהלכם של "חוג הגדי" (1939) ו"הצליבה הוורודה" בארבעים או חמישים עמודים מוקלדים. הוא החל לכתוב את "סקסוס" בניו יורק בשנת 1942, ואז הניח אותו בצד עד שהרים את המשימה שוב בשנת 1947 בעת ששהה בביג סור. הספר הודפס לראשונה בפריס כשני כרכים על ידי הוצאת אובליסק בשנת 1949. הדבר עורר סערה גדולה, וצונזר בשנה שלאחר מכן כאשר המו"ל של החברה נקנס ונגזר עליו עונש מאסר.
פלקסוס.