סוגיית ערוץ 7 הוכרעה לבסוף בדצמבר 2003 בבית המשפט, לאחר שנמצאו עדויות מכריעות כי התחנה שידרה במהלך 1998-1995 מתחום המים הטריטוריאליים של ישראל וכי משדרים שלה הוצבו בבית-אל. מפעילי התחנה הורשעו בעבירות נגד חוקי הבזק, הטלגרף והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. למרות זאת, רק אדם אחד מכלל המורשעים קיבל עונש מאסר של שלושה חודשים, לאחר שהורשע גם במתן עדות שקר. שאר הנאשמים נקנסו ב-25,000 ₪ ומספר חודשי מאסר על תנאי, לכל היותר, שהומרו ברובם בעבודות שירות.
ערוץ 7 הפסיק את שידוריו על גלי הרדיו בארץ בעקבות ההרשעה, אך שידוריו ברשת האינטרנט נמשכו. במקביל הפעילו מפעילי התחנה לחצים על נשיא המדינה משה קצב לחון אותם מעונשם כדי להתמודד במכרז הקרוב של הרשות השנייה להקמת רדיו אזורי. באוקטובר 2005 המליץ הנשיא קצב על חנינתם וב- 29 במאי 2006 אישר שר המשפטים חיים רמון, בניגוד להמלצות משרדו, את החנינה ובכך הוא איפשר למפעילי התחנה לגשת למכרז.
הגל המזרחי.
בתחילת שנות ה-90 החלה תחנת הרדיו הפיראטי "רדיו חוף" לשדר מאונייה בלב ים ולאחריו החל גל של תחנות רדיו פיראטיות חלקן בקשו להשמיע מוזיקה מזרחית שלא הושמעה בתחנות אחרות.
תחרות בין הרדיו הפיראטי לרשתות החוקיות.
המהפך התרבותי שהביאו עימן שתי התחנות עם הקמתן בא לידי ביטוי גם בקרב תחנות הרדיו החוקיות בארץ.
בשנת 1976 הוקמה רשת ג' על ידי קול ישראל, כרשת המכוונת לצעירים ומשדרת בעיקר מוזיקת פופ ורוק, והיוותה מענה לדרישה למוזיקה זו תוך תחרות ממושכת עם "קול השלום" על קהל המאזינים הצעירים בישראל.
ב- 1988 עם עלייתה של ערוץ 7 לאוויר, החלה רשת ג' לשים דגש על מוזיקה עברית ישראלית במקביל לשידורי פופ ורוק מחו"ל. ביום העצמאות של אותה שנה אף ערכה הרשת את "מצעד המצעדים" העברי על מנת לייצב את כוחה כתחנת המוזיקה המובילה בשידורי הרדיו בישראל.
ב- 1997, כחמש שנים לאחר סגירתה של "קול השלום" עברה רשת ג' לשדר מוזיקה ישראלית בלבד.
הקמת הרדיו האזורי.
עם השנים הלכה וגדלה תופעת השידורים הפיראטיים בישראל ובמקביל ניסיונותיו של משרד התקשורת להעמיד מערכת שידורים חוקית שתנצח בתחרות זו.
ב- 1990 אושר בקריאה שלישית חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, שהסדיר את התנאים להקמתן והפעלתן של תחנות רדיו אזוריות על ידי גופים פרטיים. במסגרת מכרזי הרשות השנייה הועלו לאוויר 14 תחנות רדיו מסחריות-אזוריות אשר הציעו אלטרנטיבה חוקית לרשתות "קול ישראל" ו"גלי צה"ל". מצידו השני של המתרס, הלכו והתרבו התחנות הפיראטיות, ובספטמבר 1995 איתר יחיאל לימור במסגרת מחקר בנושא הרדיו הפיראטי, 35 תחנות רדיו פיראטיות פעילות ומספר דומה של תחנות אשר הפסיקו את פעילותן בין השנים 1990-1995.
ב- 2001 הגיש אהוד אולמרט הצעת חוק, המבקשת לאשר לתחנה ששידרה באופן רציף במשך חמש שנים להשתתף במכרזי הרשות השנייה, הצעה שהכתה הדים רבים במערכת הפוליטית כפוגעת בעיקרון שלטון החוק ומכשירה פעילות עבריינית.
הצעת החוק בוטלה על ידי בג"ץ, אך אושרה שנית על ידי הממשלה בשנת 2003 במתכונת שונה במעט.
בעקבות פעולות אכיפה נמרצות וחוק שהחמיר את הענישה, ירד מספר התחנות הפיראטיות בהדרגה, עד שבשנת 2009 פחתה מאוד התופעה, אך עדיין מתקיימת.
תחנת שידור
מועצה אזורית ברנר
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית בְּרֶנֶר היא מועצה אזורית במחוז המרכז השוכנת באזור שפלת החוף, בסמוך לרחובות ויבנה. שמה בא לה מן היישוב שבו היא ממוקמת, קיבוץ גבעת ברנר, הקרוי על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר. למועצה מעמד מוניציפלי משנת 1950.
גאוגרפיה.
המועצה משתרעת על שטח של 36,000 דונם. גבולותיה בין העיר רחובות בצפון לגדרה בדרום, בין מזכרת בתיה במזרח ויבנה במערב. תחום שיפוטה של המועצה כולל 7 יישובים וממוצע המרחקים ביניהם שמונה ק"מ: קיבוץ גבעת ברנר, קיבוץ קבוצת שילר, מושב קדרון, מושב בית אלעזרי, מושב בניה, כפר גיבתון ושיכון המשפחות בבסיס תל נוף. לישובי המועצה אופי כפרי-חקלאי.
מערכת החינוך במועצה כוללת עשרה גני ילדים, פעוטון, 8 צהרונים, 2 בתי ספר יסודיים, "בית אור" במושב קדרון, ו"בראשית" במושב בית אלעזרי ובית ספר "תיכון אזורי מקיף ע"ש י.ח. ברנר", בקיבוץ גבעת ברנר. בבתי הספר היסודיים מתקיימות מספר תוכניות ייחודיות כגון: תוכנית מצוינות ובית ספר מנגן.
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
קוסקוס
קוסקוס (בערבית: كسكس, תעתיק מדויק: כֻסְכֻס, קשיקשו) הוא מאכל מגרבי. המאכל עשוי גרגרי סולת העוברים התפחה על ידי מים בתהליך של אידוי. קוסקוס מוגש לרוב בתוספות מאכלים שונים, דוגמת מרקי בשר למיניו, דגים או ירקות.
סוגי קוסקוס שונים נבדלים בגודל גרגרי הסולת (דק, בינוני ועבה) אותו קובעים בעזרת מסננות מתאימות ובסוג התיבול של גרגרי הסולת בתהליך האידוי עצמו, או בסופו. שיטת ההכנה המסורתית מבוססת על שימוש בסיר אידוי המכונה "קוסקוסייר". זהו סיר קומתיים שבתחתיתו מתבשל מרק, לרוב מרק ירקות בתוספת חומוס ולעיתים בתוספת בשר עוף או בשר בקר, ובחלקו העליון גרגירי הסולת, מונחים מעל תחתית מחוררת. גרגרי הסולת סופחים את אדי המים שבמרק, ותופחים. נהוג להגיש את הקוסקוס בתוספת מרק בשר וירקות, יחד, באותה צלחת, או בנפרד.
בגרסתו הצמחונית ניתן למצוא אותו עם תוספות של סלט טרי פיקנטי (טבולה) או תוספות כמו צימוקים, סוכר, שקדים וכדומה (שלחלקם תפקיד בספיחת נוזלים מיותרים בקוסקוס), ובגרסתו החלבית, בירקוקש, המקובלת בעיקר, במרוקו, בתוספת חמאה ושמנת.
בלוב ובדרום-תוניסיה מגישים את הקוסקוס לעיתים עם תבשיל הנקרא "טביחה" או דְבִּיך, המבושל בנפרד, ולו גרסאות שונות. בצלחת אישית עורמים את הקוסקוס בצורת "גבעה" קטנה ומעליה שמים את כל מרכיבי ה"טביחה"; בצדי הצלחת ישנן שתי תוספות קבועות של "צ'ירשי" - סלט תפו"א ודלעת פיקנטי, ו"מסייר" - מגוון ירקות שורש מוחמצים ביתיים. בדרום איטליה מוגש הקוסקוס בגרסה מקומית, הכוללת בין השאר דגים ופירות ים. ככל הנראה הגיע הקוסקוס לדרום איטליה בימי הביניים עם הכובשים הערבים.
ארוחות קוסקוס נחשבות לארוחות חגיגיות בקרב יהודי צפון אפריקה מלוב ועד תוניס, ולכן הן מוגשות בדרך כלל בערבי שבת וחגים, ולעיתים גם בארוחת צהריים בימי שישי, ובקהילות מסוימות כמו קהילת יהודי לוב, מקובל, לפי מסורת, להגישו בימי שישי בצהריים ובארוחת הערב של ימי שלישי. מסורת זו היגרה לישראל עם עולי תפוצות אלו, וישנן מסעדות וחדרי אוכל מוסדיים שתפריטם כולל קוסקוס, המגישים מנה זו בימי שלישי ושישי.
הסיבה בגללה אוכלים בתוניס את הקוסקוס דווקא בימי שלישי היא משום שזהו היום החופשי של המאפיות במדינה, והקוסקוס, בהיותו עשיר בפחמימות, משמש כתחליף ללחם.
קוסקוס הוא אחד המאכלים המוכרים במטבח התוניסאי. בתוניס ישנם שמות משפחה על שם הקוסקוס כגון קוסקוסג'ר וקג'רקוס.
ארגון אונסק"ו הכריז על הקוסקוס כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
פרד זינמן
אלפרד "פרד" זינמן (אנגלית: Alfred "Fred" Zinnemann; 29 באפריל 1907 - 14 במרץ 1997) היה במאי קולנוע יהודי ממוצא אוסטרי שפעל בארצות הברית. ידוע בשל מספר סרטים ביניהם "בצהרי היום" ו"מעתה ועד עולם".
ביוגרפיה.
זינמן נולד למשפחה יהודית בווינה. למד משפטים. הוא נמשך לעולם הקולנוע בעת שלמד באוניברסיטת וינה, ולבסוף הפך לצלם קולנוע. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1929, ובתחילת דרכו עבד בעיסוקים קולנועיים רבים מאחורי הקלעים בטרם החל לביים. הוא ביים סוגים שונים של סרטים - מערבונים, פילם נואר, ואפילו מחזמר.
זינמן זכה בפרס האוסקר על בימוי "מעתה ועד עולם" (1953) ו"אדם לכל עת" (1967), וכן על הפקת "אדם לכל עת". שחקנים רבים ששיחקו בסרטיו של זינמן היו מועמדים לפרס האוסקר, וחלקם אף זכו בו בשל הופעתם תחת בימויו.
סרטו הידוע ביותר של זינמן, הנחשב גם כיום לקלאסיקה קולנועית, הוא "בצהרי היום" (1953). זינמן ביים מערבון זה, על אף שהאולפן הטיל ספק ביכולתו של היהודי האוסטרי לטפל בז'אנר האמריקני הקלאסי. זינמן הרגיע את החששות בספרו כי הוא קורא נלהב של ספרי קרל מאי. התוצאה היא מערבון קלאסי, המצולם בסגנון הדוק ומותח. עלילתו כולה מתרחשת "בזמן אמת" (הזמן שעובר על המסך זהה לזמן העובר באולם הקולנוע) בין השעה 10.30 לשעה 12.00, והשילוב בין סגנון הבימוי היעיל של זינמן, בין תסריטו המשובח של קארל פורמן הנוגע גם בבעיות פילוסופיות, מוסריות ופוליטיות, ובין משחקו של גרי קופר יצרו סרט המופיע ברוב הרשימות מסוג "מאה הסרטים הטובים ביותר".
על אף שנחשב לבמאי הוליוודי "מן השורה" ולא חרג מן הנושאים או הסגנון המקובל על האולפנים הגדולים, חידש זינמן מספר חידושים. "צילום העגורן" המופיע בסרט בצהרי היום, בו נסוגה המצלמה לאחור ולמעלה, במהלך קרב האקדחים ברחובה הראשי של העיירה, הפך כמעט לקלישאה בסרטי מערבונים.
זינמן היה מחלוצי הצילום ב-70 מ"מ בפורמט TODD-AO, בו צילם את הסרט "אוקלהומה!" בשנת 1955. פורמט זה יוצר סרט המוקרן על מסך רחב, בתמונה חדה, ואיכות קול מעולה. הסרט צולם במקביל בפורמט רגיל של 35 מ"מ. זינמן, אשר צילם את אוקלהומה! לאחר הצלחותיו ב"בצהרי היום" (אותו צילם בתקציב כולל של 750,000$) ו"מעתה ועד עולם", יכול היה לדרוש תנאים טכניים משופרים לצילומי "אוקלהומה!". חלק מן הסרט מצולם מחוץ לאולפן, ומביא תמונות של מרחבים פתוחים, ועדרי בקר ענקיים אל מול שמיים צבעוניים ברקע. הסרט צולם ברובו בטקסס (ולא באוקלהומה). הצלחת הסרט הביאה לשימוש נוסף בפורמט, שהתחבב על במאים כסטנלי קובריק, וצולמו בו סרטים כ"לורנס איש ערב" או "סיפור הפרברים".