העיר ידועה מהמאה ה-15. לראשונה נזכרת ב-1657. באותה תקופה הייתה חלק מפולין. תקופה קצרה בסוף המאה ה-17 נכבשה על ידי טורקיה. ב-1793 בחלוקת פולין השנייה צורפה לאימפריה הרוסית. הייתה חלק מחבל פודוליה והייתה שייכת לאזור באלטה. ב-1922 נהייתה חלק מהרפובליקה המולדובית האוטונומית, שהייתה חלק מאוקראינה. מ-1938 במעמד של עיר. ב-1939 חלק מרפובליקת מולדובה בברית המועצות. ב-1941 בכיבוש גרמני ורומני כחלק מטרנסניסטריה. ב-1944 חזרה לברית המועצות. מ-1991 במולדובה העצמאית, אך בגלל ריבוי האוכלוסייה הלא רומנית בעיר החליטה להצטרף לרפובליקה הטרנסדינסטרית המולדובית הבלתי מוכרת.
יהודים.
ב-1926 היהודים היוו 38% מתושבי העיר, בעוד הלאום השני בגדלו, האוקראינים, רק 33.8%. רוב היהודים הושמדו במחנות בטרנסניסטריה. מ-1945 עד 1973 התגורר בעיר הצדיק, ר' חיים זנוויל אברהמוביץ', הצדיק מריבניצה. הרבי מריבניצה נשאר האדמו"ר ה (כמעט) יחיד בשטחי ברית המועצות אחרי 1945, יהודים מכל ברית המועצות היו נוסעים אליו לקבל את ברכתו.
כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בריבניצה. בהנהגת שליח חב"ד הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה.
התזמורת הקאמרית הרצליה
התזמורת הקאמרית הרצליה הייתה תזמורת שנוסדה בשנת 1981 על ידי עיריית הרצליה. האחראי להקמתה הוא המנצח הרווי בורדוביץ, שכיהן גם כמנהלה המוזיקלי. בשנת 2012 נסגרה התזמורת, ובמקומה הוקמה שנה לאחר מכן התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה.
היסטוריה.
עונת הקונצרטים הראשונה של התזמורת, בשנת 1981 - 1982, נפתחה בשלושה קונצרטים ועם 59 מנויים.
בעונה האחרונה הייתה לתזמורת למעלה מ-700 מנויים לשתי סדרות בנות שישה קונצרטים. התזמורת מתרכזת מראשית דרכה בהקניית חינוך מוזיקלי באמצעות קונצרטים מוסברים לבני נוער. משנת 2003 התזמורת הפכה מתזמורת קאמרית לתזמורת סימפונית מלאה; עם זאת השם נשאר אותו שם.
בשנת 2012 נסגרה התזמורת עקב פרישתו של הרווי בורדוביץ מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט.
הרכב הנגנים.
התזמורת כללה 19 נגני כלי קשת קבועים ונגנים נוספים בכלי נשיפה, הקשה וכדומה צורפו בהתאם לדרישות התוכנית בכל קונצרט בנפרד. התזמורת החלה את דרכה עם נגנים, שהיו סטודנטים באקדמיה למוזיקה בתל אביב. ככל שהתקדמה התזמורת לקראת רמה מקצועית, גדל מספר הנגנים המקצועיים והמנוסים. עם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נקלטו בתזמורת נגנים רבים מחבר המדינות. התזמורת המשיכה במדיניות זו עד לסגירתה בשנת 2012.
פעילות.
התזמורת ניגנה רפרטואר קלאסי ומודרני, הכולל יצירות ישראליות וביצועי בכורה של יצירות בהזמנת התזמורת. כמו כן הגישה התזמורת הרצאות לפני כל קונצרט.
התזמורת קיימה שתי סדרות למנויים (בהרכב מלא), שהתקיימו בהיכל אמנויות הבמה הרצליה. לקונצרטים אלה הגיע קהל מאזינים מכל אזור השרון, נתניה ואזור עמק חפר. נוסף לכך, הופיעה התזמורת (בהרכב ייצוגי) בקונצרטים מוסברים.
בין המנצחים האורחים מישראל היו אהרון חרל"פ, אי-אן שו, סטנלי ספרבר, זאב דורמן, נילי הרפז, שמעון כהן ולאונטי וולף. נוסף לכך הוזמנו לנצח על התזמורת מנצחים אורחים מארצות שונות.
שר ללא תיק
קבר שמעון הצדיק
קבר שמעון הצדיק הוא מערת קבורה השוכנת בשכונת שמעון הצדיק שבצפון ירושלים, לצד "דרך הר הזיתים" - הכביש העולה משכונת שייח' ג'ראח להר הצופים, צפונית לשכונת המושבה האמריקאית. סמוך למערת שמעון הצדיק שוכנת מערה נוספת המכונה מערת הסנהדרין הקטנה.
היסטוריה.
לפי מסורת יהודית עממית, קבורים במערה שמעון הצדיק ותלמידיו. לעומת זאת, הארכאולוגים מתארכים את הקבר לסוף התקופה הרומית או לתחילת התקופה הביזנטית, כ-500 שנה לאחר מכן. בקבר עצמו נמצאה כתובת בלטינית המכריזה עליו כעל קברה של יוליה סבינה. מסיבות לא ידועות הכתובת הושחתה, והפרוזדור בו היא נמצאת נחסם לגישה על ידי דלת מודרנית.
העדות הידועה הראשונה למסורת בדבר קבורת רבי שמעון הצדיק בירושלים נמסרה בשנת 1235 (ד'תקצ"ה) בידי רבי יעקב השליח אשר כתב: "וסמוך לירושלים מערת שמעון הצדיק ותלמידו". בשנת 1641 מסר הקראי שמואל בן דוד על "מערה אחת, ובתוך המערה באר מים, ואמרו הרבנים ששם קבורת שמעון הצדיק ואשתו, והבור הוא טבילת אשתו". ייתכן שמסורת זאת נותנת פשר לשם בו כינו הערבים את מערת רבי שמעון: "ביר אל-יהודיה", שמשמעו הבור של היהודיה. הקבר היה שייך לערבי מקומי אשר גבה דמי כניסה עבור הכניסה והתפילה במערה, עד שבשנת 1876 (ה'תרל"ו) רכש אותה הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי מבעליה הערבים.
למקום נודעה חשיבות וקדושה בקרב יהודי ירושלים. נר תמיד הודלק במערה, ובחצר שמחוץ למערה נערכו חתונותיהם של בני ירושלים אשר מסיבות שונות לא היו יכולים להנשא בתוך העיר. בתקופה בה הנסיעה למירון הייתה קשה או בלתי אפשרית, החלו נערכים בחצר המערה מידי בל"ג בעומר, הילולה לכבוד התנא רבי שמעון בר יוחאי וכמו גם טקסי חאלקה.
בשנת 1888 פעל יום טוב ליפא וייס מכולל הונגריה לשפץ את הקבר. על מניעיו הוא כתב:
על השיפוצים הוא כתב:
בעקבות הדי הפרעות ביהודי קישינב בשנת 1903 (ה'תרס"ד) נערכה באתר התכנסות מיוחדת, ובאותה עת קראו רבני העדה הספרדית לבני ירושלים לעלות לציון ביום פטירתו המשוער של הצדיק, החל בכ"ט בתשרי, כדי שיתפללו למען אחיהם בגולה. בעשור השני של המאה ה-20 התחזקה זיקתם של בני "היישוב החדש" בירושלים לקבר. בשנת 1910 (ה'תר"ע) פרסם "האור" ידיעה כי תלמידים עבריים נהרו לקבר הצדיק בחגיגות ל"ג בעומר, ואילו לכבוד ההילולה בשנים 1912–1914 (תרע"ב-תרע"ד) יזמה אגודת הספורט "המכבי" תהלוכה בהשתתפות חבריה לציון, שם נערכו תרגילי-סדר ונישאו נאומים בגנות "המיסיון" ובתמיכת "התחייה העברית".
לאחר מלחמת ששת הימים שופץ האתר יחד עם מערת סנהדרי קטנה על ידי משרד הדתות. במאי 1969 הוכרז המקום כמקום קדוש בתקנות של שר הדתות וקביעה זו נכפלה בתקנות שתוקנו מכוח חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשמ"א-1981.
המקווה שופץ בשנים האחרונות, וכיום פוקדים אותו מבקרים ומתפללים לאורך ימות השנה, ונערכות בו הילולות בכ"ט בתשרי ובל"ג בעומר.
בסידור "שערי דמעה ותפילה השלם" מצוי נוסח תפילה מיוחד לתפילה בקבר שמעון הצדיק:
הילולת שמעון הצדיק.
ישנם הנוהגים לעלות לקבר שמעון הצדיק בירושלים בל"ג בעומר במקום למירון, שם חוגגים בדומה להילולת רבי שמעון בר יוחאי. בעלייה לקבר רבי שמעון הצדיק בירושלים, נוהגים אנשי העיר להשתטח על הקבר, להתפלל, להדליק נרות, לערוך סעודה ושירה, ולבצע חלאקה. הילולה זו כבר הייתה קיימת באמצע המאה ה-19, וכנראה התחילה בסוף המאה ה-18.
בני יששכר
בני יששכר הוא חיבורו המרכזי של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב שעל שם ספרו זה כונה עוד בחייו "בעל הבני יששכר".
דרושי הספר מסודרים לפי שנים עשר חודשי השנה היהודית, בהתמקדות מיוחדת על חגי ומועדי ישראל. בשל סידורו הייחודי, הפך הספר לקלסיקה חסידית עיקרית, המסדרת את משנת החסידות על המועדים.
שם הספר.
שמו של הספר "בני יששכר" כפי שמעיד המחבר בפתח הקדמתו, מיוסד על הפסוק ב , כשההדגשה היא על המשך הפסוק "יודעי בינה לעיתים", כמטרת הספר המיועד לעסוק בעיתים ובזמנים.
בקרב בני משפחתו ותלמידיו, מקובל טעם נוסף לקריאת שם הספר, וזאת משום שרצ"א קיבל מרבו החוזה מלובלין שאמר לו ברוח הקודש כי הוא בן לשבט יששכר.
תוכן הספר.
הספר מיוסד במאמרים מיוחדים על סדר כל חודשי השנה, כאשר בכל חודש מוקדשים מאמרים אחדים לבאר את מהות החודש, את סיבת שמו, ואת משמעותו הקבלית.
בפתיחת הספר מוקדשים עשרה 'מאמרי השבתות' העוסקים בדרוש ובהבנה פנימית של מהות השבת, והדרך לעבודת ה' בה. אחריהם באים מאמרי חודש ניסן שהוא החודש הראשון על פי הלוח העברי, ובו דן המחבר בדרושים ארוכים על משמעות חג הפסח וכך על כל סדר המועדים.
אריכות דברים מיוחדת, נרשמת במאמרי חודשי כסלו-טבת המוקדשים ברובם למשמעותו של חג החנוכה. וזאת משום שכפי המקובל, בחג זה, חש המחבר התעלות רוחנית מיוחדת. המאמרים שמקיפים את כל ענייני החג שמעט נכתב אודותיו, הפכו את הספר לפופולרי בקרב הציבור החסידי, המרבה ללמוד בו בעיקר בימים אלו.
עריכה ותפוצה.
אף על פי שבימי חייו כתב המהרצ"א עשרות חיבורים, את עיקר מאמצי העריכה הועיד לעריכת "בני יששכר". על פי עדויות בני משפחתו, חמש מהדורות כתב מהרצ"א עד שהגיע לגרסה הסופית המשובחת, שאותה כתב בכתב נאה ומסודר, שלא הצריך עריכה. הדבר גם ניכר משלל שינויי לשון ושיפורי תחביר שישנם בין המהדורות.
רצ"א לא הספיק להביא את הספר לדפוס, אך כבר בימי חייו, העתיקו חסידים ותלמידים ממקורביו לעצמם חלקים מהחיבור. מהעתקות אלו נפוצו מיד קונטרסים והעתקים שפשטו בקרב תלמידיו. להעתקה פירטית זו רומז רצ"א בשלהי הקדמת ספרו אגרא דכלה, כשהוא כותב . זו גם הסיבה שעוד בחייו כבר כונה "בעל הבני יששכר", אף על פי שחיבורו עדיין לא נדפס, וכך גם תואר במצבתו קברו הראשונה.
מהדורות.
רק בשנת תר"ו, שנים ספורות לאחר פטירתו של רצ"א, יצא הספר לראשונה בדפוס זאלקווא. בשל קשיי הצנזורה על ספרים עבריים, נאלצו בניו להדפיס רק את חלקו השני של הספר בעילום שם המחבר. רק כעבור שנים נוספות, בשנת תר"י, הודפס החלק הראשון בלמברג. החל ממהדורת תר"ך מודפסים שני הכרכים בצוותא, ואף בכרך אחד. תלמידיו ובני משפחתו ראו בעיכוב הצנזורה, התנכלות של כוחות הרע והסטרא אחרא שהתאגדו להזיק לרצ"א כל ימיו, ונחלו כישלון חרוץ.