הרומאים, בהנהגת מפקד חדש בשם פובליוס קורנליוס סקיפיו, כבשו בהדרגה את היספניה, ולאחר קרב איליפה, שהסתיים בתוצאות הרסניות מבחינת קרתגו, הם שלטו בכל חצי האי האיברי פרט לגאדס. מאגו החזיק בה, בתקווה שהשבטים הילידים וכן מרד סורקו שפרץ במחנה הרומאי יעכבו את הרומאים מספיק זמן. עם זאת, סקיפיו דיכא את המרידה והביס את המקומיים, ובשנת 205 לפנה"ס נפלה גאדס. מאגו נסוג אל האיים הבלאריים. בהמשך הגיעה אל מאגו פקודה לנטוש את האיים, ולהפליג עם שארית צבאו אל צפון איטליה, בניסיון להחיות את המערכה נגד הרומאים שם.
ההתקפה של מאגו.
בקיץ 205 לפנה"ס, הופיע במפתיע מאגו בחופי איטליה. צבאו כלל 12,000 רגליים, 2,000 פרשים ו-30 ספינות. הוא כבש בסערה את ג'נובה, ולאחר מכן נע אל אזור האלפים הליגוריים, "כדי לראות עם הוא יכול לעורר מהומה שם". כמה משבטי הליגורים הסתכסכו, מאגו כרת ברית עם אחד מהם וסייע לו נגד השני. כך זכה בבעלי ברית, וצבאו נהנה מנהירה המונית של מקומיים.
ברומא שררה חרדה. הפחד היה שמאגו יצליח לנוע דרך צפון איטליה ולחבור על הכוח של אחיו. האימה ששררה דמתה לאימה ששררה רק שנתיים לפני כן עם פלישתו של עזרובעל לחצי האי. הרומאים נתנו פקודה ללגיונות בארטיום (ארצו) וארמיניום (רימיני) לנוע במטרה ללכוד את מאגו בצפון איטליה ולמנוע ממנו לחדור למרכזה. בהמשך, שלחה קרתגו למאגו 6,000 לוחמים 800 פרשים 7 פילים וסכום כסף גדול, אולם עדיין מאגו לא הצליח לפרוץ את ההגנות הרומיות ולהתקדם אל הצבא של חניבעל. אפיאנוס מאשים אותו שהוא "היה תמיד בעל מזג הססן". מאגו, הכיר בכך שהלגיונות הרומיים מונעים ממנו פגישה עם אחיו, והחליט להגדיל את צבאו. הוא כינס את מועצות הליגורים והגאלים, הוא הודיע להם שאין הוא מבקש את רעתם אלא את חירותם, וביקש מהם שיספקו תגבורות לצבאו. הליגורים הסכימו מיד, אולם הגאלים שחששו מהרומאים, סרבו, אולם בסתר שלחו לו חיילים. הצבא של מאגו גדל בהדרגה.
העניינים נותרו ללא שינוי משמעותי במהלך השנה הבאה (204 לפנה"ס) מאגו המשיך להגדיל ולאמן את צבאו, והרומאים המשיכו לחסום אותו.
הקרב.
בשנת 203 לפנה"ס הוסכם על הפסקת אש זמנית בין רומא לקרתגו. מנהיגי קרתגו ניצלו את ההפוגה וקראו לחניבעל לסגת. במקביל הפראיטור פובליוס קווינטיליוס וארוס והפרוקונסול מרקוס קורנליוס קאתאגוס הובילו צבא של ארבעה לגיונות כנגד מאגו שחנו באינסובריה (אזור מילאנו). קווינטיליוס פיקד על שני לגיונות בחזית, וקורנליוס פיקד על שני הלגיונות בעורף. הרומאים שמרו את הפרשים גם כן בעורף, וכן מאגו שמר את שבעת פיליו בעורף.
הקרב התנדנד ללא הכרעה, וקווינטיליוס הורה לקורנליוס להוציא את הפרשים מהעורף. מאגו, שהתכונן לאפשרות כזו, הורה לשבעת הפילים שלו לתקוף. הסוסים, שנבהלו מהפילים, החלו להשתולל, ונאלצו לסגת. הפרשים הנומידים ניהלו אחריהם מרדף מוצלח. הפילים הסתערו על חיל הרגלים הרומי והסבו לו אבדות כבדות. קורנליוס הכניס את שני הלגיונות מהעורף לקרב. הרומאים המטירו כידונים על הפילים, ארבעה נפצעו, והשאר נבהלו ונסוגו רומסים את אנשיהם. מאגו הוציא מהעורף את לוחמיו הגאלים, והורה להם לעצור את הרומאים שהסתערו בשצף קצף אחרי שהפילים נסוגו. הגאלים סבלו ככל הנראה מנחיתות מספרית, אולם לחמו באומץ. עם זאת, במהלך הקרב מאגו נפצע, ונישא מחוץ לשדה הקרב "כמעט חסר רוח חיים". המראה עורר דמורליזציה בצבא הקרתגי, והחיילים החלו להימלט. הקרב הסתיים בניצחון רומאי.
5,000 קרתגים נהרגו, ו-22 קצינים זוטרים נפלו בשבי. לרומאים 2,300 הרוגים ביניהם 2 טריבונים צבאיים.
תוצאות.
מאגו נסוג אל חוף הים בליגוריה. הוא פגש שם נציגים מטעם שלטונו קרתגו שהורו לו לעזוב את איטליה ולהצטרף לחניבעל בצפון אפריקה. מאגו ציית לפקודה, והפליג מאיטליה לסרדיניה. בסרדיניה הוא מת מפצעיו. הצבא שלו המשיך לאפריקה, שם התרחש קרב זאמה שסיים את המלחמה. עם זאת, לטענת קורנליוס נפוס, מאגו לא ציית לפקודה, והמשיך לנהל את המלחמה בליגוריה. בהנחה שנפוס צודק, מאגו חי ככל הנראה עד שנת 193 לפנה"ס.
קרב עמק הפו למעשה לא היה הקרב האחרון בזירה האפנינית. קצין קרתגי בשם חמילקרת, חנה באזור שבו מבחינה טכנית לא חלו תנאי שלום קרתגו, ועל כן המשיך במערכה עד 199 לפנה"ס. שבטים גאלים מתמרדים המשיכו להילחם עד שנת 197 לפנה"ס.
לאנדנאומאבוק
לאנדנאומאבוק (באיסלנדית: Landnámabók, מילולית: "ספר היישובים") היא עבודה היסטורית איסלנדית בכתב יד, שמתארת את ההתיישבות הנורדית באיסלנד החל מהמאה ה-9 ואת תולדות משפחות המתיישבים עד המאה ה-12.
ישנם חוקרים, המייחסים את כתיבתה לכרוניקאי האיסלנדי ארי ת'ורגילסון (1148-1067). חוקרים אחרים סבורים, שמדובר באוסף של מסמכים, שקובצו בזמני ההתכנסויות של ראשי המשפחות האיסלנדיות בת'ינגות (þing) — אסיפות עם. לאנדנאומאבוק היא המקור החשוב ביותר הן להיסטוריה הקדומה של איסלנד והן לגנאלוגיה של העם האיסלנדי.
לאנדנאומאבוק כוללת חמישה חלקים ומעל 100 פרקים. בחלק הראשון מסופר על גילויה של איסלנד על ידי הנורדים. שאר חלקי העבודה מונים את המתיישבים באי לפי הסדר הגאוגרפי של נחלותיהם, כאשר התיאור מתחיל במערב ומסתיים בדרום.
בלאנדנאומאבוק נמנים שמותיהם של 435 גברים, רובם ממוצא נורווגי, שהיו הראשונים להתיישב באי בשנים 930-874. בנוסף, מסופר היכן כל אחד מהם התיישב, מצוינים גבולות נחלתו (היישובים), מי היו אבותיו, וצאצאיו עד המאה ה-12. מרבית המתיישבים מגל ההגירה הראשון, הקימו נחלות בדרום-מערב ובצפון האי.
בסך הכל, העבודה מתארת מעל 3,000 בני אדם ו-1,400 יישובים. היא כוללת אירועים חשובים בחיי המתיישבים — כציבור וכמשפחות — במאות ה-11-9. לפעמים, לתיאורים הגנאלוגיים וההיסטוריים, נלווים אנקדוטות.
הגרסאות ששרדו.
לאנדנאומאבוק שרדה עד ימינו בחמישה כתבי יד:
פולמוס הנאמנות הכפולה
שאלת הנאמנות הכפולה שעוררה התנועה הציונית בארצות הברית הטרידה יהודים מזרמים שונים, ונולדה מתוך פולמוס ציבורי פנים-יהודי שהגיע לשיאו בעשור הראשון של המאה ה-20. בלב הפולמוס עמדה טענת מתנגדי הציונות, שראו בציונים אזרחים אמריקנים עם מחויבות קודמת, שנאמנותם לאמריקה הייתה מוטלת בספק.
הפולמוס התעורר על רקע התגבשותה של ההתנגדות היהודית האקטיבית לציונות, שהובלה על ידי זרם מרכזי בתוך הממסד הרפורמי, וכללה גם יחידים שלא השתייכו לרפורמים והיו חלק משכבת האליטה היהודית המשולבת היטב בחברה האמריקנית.
עד הצהרת בלפור הייתה ההתנגדות לציונות הפוליטית מסימני ההיכר המובהקים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, וגם לאחריה הוסיפו יהודים בעלי השפעה לנסות ולערער על הגושפנקא הבינלאומית שנתנו הבריטים ללאומיות היהודית בארץ ישראל.
פולמוס הנאמנות הכפולה לא היה ייחודי ליהדות ארצות הברית, והופיע במתכונת מצומצמת יותר גם בקרב יהודי גרמניה; אולם רק בארצות הברית הוא עלה למדרגת פולמוס ציבורי ממושך, שהגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם הרשעתו של ג'ונתן פולארד בריגול עבור ישראל.
הרקע לפולמוס: הכרזתו הציונית של סולומון שכטר.
ב-1902 הגיע הרב סולומון שכטר לניו יורק, לאחר שעזב את משרתו כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג', על מנת להקים מרכז ללימודי 'יהדות מסורתית מודרנית' באמריקה. בפועל, מינויו לנשיא הסמינר התאולוגי היהודי (JTS) העמידו בראש התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית.
בדצמבר 1905 נשא שכטר נאום בפני כינוס ציוני פנימי, בו הכריז על הצטרפותו לתנועה הציונית, לאחר שבשלוש השנים בהן שהה באמריקה עבר תהליך אישי של התקרבות אליה. הנאום התפרסם רק כעבור שנה במאמר שהכה גלים בציבוריות היהודית. המאמר, "Zionism: A Statement", כלל בחלקו כתב קינה על ההתבוללות הרוחנית, בחלקו הסבר מדוע הציונות היוותה את ניגודה, וכן טיעונים כנגד העמדות הרפורמיות השגויות - לתפיסתו של שכטר - של הדת היהודית ושל הלאומיות היהודית. בעיני רוחו ראה שכטר שני מרכזים ליהדות – בפלסטינה ובגולה. המאמר, שהסביר את מהלך הצטרפותו של שכטר לציונות ואת ההשקפות שעמדו מאחוריה, זכה לתגובות נגד מיד עם פרסומו, בעיקר מן האגף הרפורמי, אך גם מאישים יהודים בולטים שלא נמנו עליה, דוגמת שמעון רוזנדייל.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" בארצות הברית.
הצהרת שכטר, שהתפרסמה ברבים בראשית 1906, זכתה לגל מיידי של תגובות בעיתונים יהודיים, שהיה חלק מפולמוס אותו כינה אביתר פריזל בשם "שאלת הנאמנות הכפולה". הפולמוס סביב "הנאמנות הכפולה" של הציונים באמריקה התנהל מראשית ימיה של התנועה הציונית במקביל להתגברות גל ההגירה ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. הוא נע בין שלושה גורמים שונים: יהודים רפורמים בני השכבה היהודית-גרמנית, שהתריעו על בעיית כפל הנאמנות, יהודים ציוניים, שגרסו כי אין כל נאמנות כפולה בפעולה הציונית באמריקה, ויהודים שונים שהיו משולבים עמוק בחברה האמריקנית, וכפרו בעצם קיומה של בעיית ה"נאמנות כפולה".
בבסיס הפולמוס עמדה הטענה, כי ישנה סתירה בין הנאמנות הציונית ובין הנאמנות האזרחית של היהודים. אלה שטענו זאת סברו כי שאיפת הציונות להקים יישות מדינית בארץ ישראל, ניצבה בניגוד לקיום חובותיו הפוליטיות ונאמנותו למולדת של האזרח האמריקני היהודי.
למעשה, הייתה טענת "הנאמנות הכפולה" האשמת הציונים באמריקה בחוסר נאמנות לארצם.