בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
דוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
הקמה ראשונה.
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג. הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף היה לה זכות הצבעה ברייכסטג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים. בעקבות כך הפכה הדוכסות לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
הקמה שנייה.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
הדוכסות הייתה מונרכיה חוקתית של ממשלה עם פרלמנט המורכב משלושים חברים, שנבחרו על ידי הגברים משלמי המיסים, מעל גיל 25.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג בפרוסיה, ולאחר מכן הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
פירוק הדוכסות.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג להתפטר, ובתחומי הדוכסות הוקמה המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
שליטי סקסוניה-אלטנבורג.
ראשי בית סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של גאורג מוריץ ללא יורשים, עברה ראשות בית סקסוניה-אלטנבורג לבית סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: זקסן-אלטנבורג; Freistaat Sachsen-Altenburg), הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, והפכה לאזור אלטנבורג בתורינגיה.
יבנא
יִבְּנא (בערבית يبنى) הייתה עיירה ערבית בנפת רמלה, כ־10 קילומטרים דרומית־מערבית לרמלה.
יבנא נכבשה במבצע ברק, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יוני 1948 ותושביה נמלטו לעיירה איסדוד. העיירה יבנה, שהקמתה החלה ב־1949, שוכנת צפונית־מערבית ליבנא.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
יבנא-יבנה הייתה מיושבת בתקופות רבות לאורך ההיסטוריה. בתל יבנה ובסביבתו נמצאו ממצאים המתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס. בעיר יבנה ישבו הפלשתים בתקופת ממלכת ישראל, יהודים ושומרונים בתקופה הרומית ונוצרים בתקופה הביזנטית. ב-624 נכבשה יבנה על ידי המוסלמים. הגאוגרף המוסלמי מוחמד אל־מוקדסי כתב בספרו מ-985 על מסגד יפה שעמד ביבנא. יבנא-יבנה נכבשה בידי הצלבנים ב־1099 ושימשה, בשם "איבלין", כבירת רוזנות יפו ואשקלון. ב־1244 נכבשה יבנא-יבנה בידי הממלוכים, ובתקופתם הפכה הכנסייה בתל-יבנה למסגד. הממלוכים הוסיפו מינרט למסגד, ששרידיו עומדים עד ימינו ומתוארכים ל-1386.
הכפר יבנא.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ־1596 נמנו בכפר יבנא 710 תושבים.
המיסיונר האמריקני ויליאם תומסון (William Thomson) ביקר בכפר ב־1834 וכתב שהכפר שכן על גבעה והתגוררו בו כ־3,000 פלאחים מוסלמים. ב-1921 הוקם בכפר בית ספר לבנים, בתחילת שנות ה־40 כבר למדו בו למעלה מ־400 תלמידים. בית ספר לבנות הוקם ב־1943. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1922 נמנו בכפר 1,791 תושבים. במפקד האוכלוסין מ־1931 גדלה האוכלוסייה לכדי 3,600 תושבים ב־794 בתים, כמעט כולם מוסלמים. בתקופת המנדט הבריטי הייתה יבנא במגמת צמיחה והתפתחה לעיירה. לפי 'סקר הכפרים בארץ ישראל' שנערך ב־1945, הוערך מספר תושבי הכפר לכ־5,420 נפש והוא השתרע על שטח של 59,554 דונם, מתוכם 18,790 דונם של שטחים ציבוריים ו־2,845 דונם בבעלות יהודים. השטח הבנוי של הכפר השתרע על 127 דונם. בסביבות יבנא התגוררו גם כ־1,500 בדואים.
בשנות ה־40 הוקמו יישובים יהודיים בסמוך ליבנא על קרקעות שנרכשו מתושבי יבנא: ב־1941 הוקמה קבוצת יבנה וב-1946 גבעת וושינגטון.
על פי תוכנית החלוקה יועדה יבנא להיכלל בתחום המדינה היהודית. באמצע מרץ 1948 הגיעו 200 חיילים עיראקים מצבא ההצלה ליבנא, וקבעו את בסיסם בתחנת הרכבת. באפריל התפנו התושבים הבלתי־לוחמים מזרנוגה הסמוכה לעיירה.
ב-28 במאי כבשו חיילי חטיבת גבעתי את הכפר זרנוגה, הנטוש רק למחצה, בשל יחסי ידידות שנהג לקיים עם היישוב העברי, וגירשו את תושביו ליבנא. המגורשים מחו על שליחתם אל כפר עוין להם, שהם עצמם לא התירו בעבר לתושביו להיכנס אל זרנוגה, אך ללא הועיל. למחרת הם חזרו לזרנוגה וסיפרו כי גורשו מיבנא כ"בוגדים מועדים שאינם ראויים להכנסת אורחים".
בעקבות כיבוש זרנוגה וקוביבה, נמלטו הפליטים, יחד עם תושבי יבנא, בסוף מאי דרומה לעיירה איסדוד (אשדוד).
בצה"ל החליטו לכבוש את יבנא על מנת לחסום את דרכו של הצבא המצרי צפונה. ב־5 ביוני 1948, במקביל להתקפה הכושלת על הטור המצרי באשדוד, נכבשה יבנא בחלק השני של מבצע ברק על ידי כוח של האצ"ל בצירוף גדודים 55 ו־51 של חטיבת גבעתי.
הכוחות מצאו את הכפר נטוש, "פרט לכמה זקנים וזקנות. על אלה ציוו החיילים לארוז את מיטלטליהם".
ב"מבצע נקיון" של חטיבת גבעתי, שנערך בין ה-24 ל-28 באוגוסט, קיבלו חיילי הגדוד החמישי הוראה "לגרש את כל הבלתי-מזוינים" מהאזור שבין יבנא, נבי רובין וח'רבת סוכריר (ממערב ליבנא), שבו התאספו פליטים ערבים מן הכפרים יבנא, קוביבה וזרנוגה. ואולם, החיילים מצאו שם רק מספר אנשים, כי הפליטים עזבו עוד קודם לכן. תושבי יבנא הגיעו לבסוף לרצועת עזה, והם וצאצאיהם חיים בעיקר במחנות הפליטים של רפיח. רוב בתי הכפר נהרסו זמן קצר אחר כך. בסמוך לעיירה הוקמה מעברת יבנה, ועל השטחים החקלאיים של יבנא הוקמו המושבים כפר הנגיד ובית גמליאל (ב-1949), בן זכאי (ב־1950), וכפר אביב (ב־1951). בהמשך הקים משרד העבודה והרווחה ב־1955 את צופיה, מוסד מחסה לנערות (מזרחית לבן זכאי) וכן הוקמה ישיבת כרם ביבנה ב־1963.
מסגד הכפר פוצץ ב־9 ביולי 1950 בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין, ורק הצריח שלו שרד. מספר בתים של יבנא נותרו על תילם עד היום ומשמשים למגורים.
נורברט אדר
נורברט אדר (בגרמנית: Norbert Eder; 7 בנובמבר 1955 – 2 בנובמבר 2019) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעיקר בנירנברג ובבאיירן מינכן בעמדת המגן. היה שותף לשלוש זכיות באליפות וזכייה בגביע יחד עם באיירן מינכן.
קריירת מועדונים.
נירנברג.
אדר נולד בביברגאו שבגרמניה המערבית. הוא הצטרף לקבוצת הנוער של נירנברג בגיל 18, וכעבור שנה, בשנת 1974, עלה לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה בה העביר ארבע עונות. בשנת 1978 אדר העפיל עם נירנברג אל הבונדסליגה אשר ירדה בחזרה כעבור עונה אחת. בעונת 1980 נירנברג עם אדר העפילה שוב אל הבונדסליגה, כאשר היא זוכה באליפות הבונדסליגה השנייה, ואדר משמש כאחד השחקנים החשובים בקבוצה, כאשר בשנים האחרונות שלו בקבוצה שיחק בעיקר כקשר. אדר שיחק בנירנברג במשך עשור, צבר 301 הופעות וכבש 27 שערים.
באיירן מינכן.
בשנת 1984 חתם אדר בבאיירן מינכן, ששילמה עבורו 150 אלף מארק גרמני. אדר הפך לאחד השחקנים החשובים ביותר בבאיירן מינכן בשנות ה-80, זכה עמה בשלוש אליפויות רצופות ובגביע מקומי אחד, והעפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה 1–2 לפורטו, כשאדר משחק 90 דקות. סך הכל אדר השלים ארבע שנים בבאיירן מינכן, וכבש שישה שערים ב-132 הופעות.
פ.צ. ציריך.
בשנת 1988 חתם אדר בפ.צ. ציריך, בה שיחק עונה אחת, וכבש שני שערים ב-25 הופעות. בקיץ 1989 פרש אדר ממשחק פעיל, ונשאר לעבוד בפ.צ. ציריך בתפקידים ניהוליים, בעיקר בקבוצות חובבים.
קריירה בינלאומית.
לאדר 9 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. אדר היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת במונדיאל 1986, בו הפסידה בגמר לנבחרת ארגנטינה.
קריירת אימון.