יהב למדה הנפשת חול בהוליווד, ניו יורק ולונדון. מאוחר יותר היא ניהלה סטודיו שמכין בובות קצף קריקטוריות ואפקטים מיוחדים לסרטים ולפרסומות. במשך הזמן היא יצרה בובות לתוכנית סאטירה פוליטית בשם "החרצופים", המבוססת על תוכנית הסאטירה הבריטית "Spitting Image" ואת הבובה הראשונה שהופיעה בערוץ 2, "גולו" בתוכנית "דודו מספר לגולו" שעוצבה על ידי קלאודיו סטריק.
יהב החלה לצייר בחול והופיעה בטקסים, באירועים גדולים ובכנסים של חברות גדולות, ברחבי העולם. בין היתר היא הופיעה בקרמלין, לפני מלך ספרד ולפני מלך בלגיה.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי גוט טאלנט ישראל.
במאי 2018 יצרה את הקליפ בשירו של עידן רייכל "בראשית".
בשנת 2019 יצרה את הקליפ לשירו של טל סונדק "ארץ מולדת ארץ בוערת".
חייה האישיים.
יהב, אם לארבעה וסבתא לתשעה נכדים. התאלמנה בשנת 2013.
Animal collective
יוהן בוקסטורף הצעיר
יוהן בוקסטורף הבן
שצ'וצ'ין (פודלסיה)
שצ'וצ'ין (בפולנית: Szczuczyn; ביידיש: סטוטשין, שצוצין) היא עיירה במחוז גרייבו שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה מהווה מרכז של מועצה מקומית שכוללת כמה עשרות כפרים לרבות ליפניק.
תולדות היישוב.
שצ'וצ'ין נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובסוף המאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר, והיתרים לקיים בה ירידים שנתיים ויום שוק שבועי.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובתקופה זו התפתחה, והוקמו בה מפעלי תעשייה שונים. שרפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1852 בלמה התפתחות זו.
יהודי שצ'וצ'ין.
יהודים התיישבו בעיירה מהמאה ה-18, ובשנת 1877 כבר היוו כשלושה רבעים מתושביה. בתחילת המאה ה-20 הקים הרב יהודה חסמן ישיבה בעיירה, וכעבור מספר שנים עלה לארץ ישראל, והתיישב בחברון.
בשנת 1898 נוסדה בעיירה קבוצה ציונית ראשונה, ובהמשך פעלו בה גם הבונד ואגודת ישראל. בסוף מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות מצד חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ובית ספר מרשת בית יעקב. בתקופה זו הפעילו המפלגות הציוניות בעיירה תנועות נוער וקיבוצי הכשרה.
בשואה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, העלו אלו באש את בית הכנסת ובתי המדרש בה, ושילחו קרוב ל-350 מיהודיה לעבודות כפייה מחוצה לה. בסוף החודש נכנס לעיירה הצבא האדום, אשר גירש כעשרים משפחות יהודיות אמידות מהעיירה לסיביר.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש אזור העיירה בידי הגרמנים. בתקופת הביניים עד לכניסת הגרמנים לעיירה עצמה, עת נותרו בה כ-2,000 יהודים, ערכו הפולנים המקומיים פוגרום אכזרי ביהודי המקום. עד סוף חודש יוני 1941 רצחו הפולנים המקומיים בנשק קר כ-300 יהודים בעיירה, ובהם משפחות שלמות, נשים ותינוקות, תוך השלכת הגופות לתעלות נגד טנקים. עם כניסת הגרמנים לעיירה הופסק הטבח. ב-24 ביולי 1941 חודשו הפרעות ביהודי העיירה, תוך שהפולנים המקומיים, בסיוע המשטרה הפולנית, רצחו כ-100 יהודים נוספים מהעיירה בשטח בית העלמין היהודי בה.
ב-8 באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו מגודר, שהוקם בידי המשטרה הפולנית בעיירה, תוך רצח החולים היהודים שהיו מאושפזים באותה עת בבית החולים העירוני. בימים שלאחר הקמת הגטו, רצחו הגרמנים והפולנים כ-600 יהודים נוספים מהעיירה, ובהם רב הקהילה, אליהו צבי אפרון. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, והצפיפות הרבה בו (עד 25 איש בחדר), מתו רבים מיושביו.
ב-2 בנובמבר 1942 הועברו כל יושבי הגטו הנותרים למחנה מעבר בבוגושה, ומשם שולחו עד ינואר 1943 למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ. מכ-2,500 יהודי שצ'וצ'ין נותרו ניצולים מעטים בלבד. אחד מהניצולים הוא יצחק ורטמן שמתאר בספרו "מהתופת בחזרה לחיים" (ראה בקישורים חיצוניים) את קורותיו מהרגע שבו נלקח על ידי הגרמנים מהעיירה בספטמבר 1939 ועד הגיעו לארץ לאחר המלחמה.
שצוצין
שצ'וצ'ין (פרובינציית פודלסיה)
נאוה הראל-שושני
נאוה הראל-שושני (נולדה ב-1951) היא אמנית בינתחומית ואוצרת ישראלית. עוסקת בפיסול בטכניקה מעורבת, בעבודות רדי מייד וכן בעבודות דיגיטליות ובווידאו. מתמקדת באמנות מושגית. הציגה בתערוכות יחיד וקבוצתיות, בעיקר בישראל. פסלי חוץ שלה נמצאים ב"פארק המחצבות" בכרמיאל, ב'מרכז הרפואי החדש' בעמק הירדן, ובמושב אלמגור.
ביוגרפיה.
נאוה הראל-שושני נולדה בשנת 1951 בכפר סבא, שלוש שנים לאחר הולדת אחיה הבכור, דובי הראל, היום אמן ובעבר מדען מחשבים. נשואה לגדעון שושני ואם לשלוש בנות. בת לאלה קובלנוב (שהייתה בתם של יקירי ירושלים לולה קובלנוב והמהפכן אברש'ה קובלנוב, שנמלט ממוסקבה כשהייתה תינוקת) ונתן (המבורגר) הראל, אחיו התאום של יוסי הראל שהיה מוכר כמפקד אוניית המעפילים אקסודוס. לאחר שירות בצבא (מודיעין), כולל שנה בקבע בסיני, עברה לאלמגור, מושב עובדים בעמק הירדן. עבדה 16 שנים במלונאות, רובן כמנהלת מחלקות קבלה והזמנות, ובמקביל למדה אמנות במכון לאמנויות בתל חי ובסדנאות של אמנים שונים ועסקה בכך ככל שהתאפשר לה, עד שהתפנתה להפוך את האמנות לציר המרכזי בחייה המקצועיים. בשנת 2004 ייסדה את הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון שבגינוסר, והייתה המנהלת והאוצרת שלה עד שנסגרה בסוף 2015. לאחר שהנהלה חדשה של המקום שינתה את ייעודה. כיום אוצרת עצמאית, יועצת ומלווה בהתנדבות את צוות גלריות מחניים. חיה ויוצרת באלמגור גם כיום.
עבודתה.
עבודותיה משנות ה-10 של המאה ה-21 הן תגובה למציאות הפוליטית והחברתית, תוך התייחסות לתכונות האנושיות המאפשרות את אותה מציאות. העבודות עשויות בעיקר מהכלאה וצירוף חומרים וחפצים מן המוכן (רדי מייד) והחל מ-2016 גם עבודות דיגיטליות ועיטור בחומרים וברקמה על גבי צילומים.
הראל-שושני פיתחה שפה של דימויים חזותיים ורעיוניים, רובם אירוניים. "השימוש באבסורד בוחן רעיונות ומצבים מזוויות בלתי שגרתיות, לפעמים הומוריסטיות, המגלות נקודת ראות חדשה". הראל-שושני נוגעת גם בצד האנושי והפגיע של האדם ומפנה את המבט לזיכרון אישי או קולקטיבי, למערכות יחסים, לחרדה מאובדן, לזיקנה, לאימהוּת ולהורות.
על תערוכתה הראשונה בנושא זיקנה נכתב שהיא "מגרדת עצב פתוח, מתארת סוף קשה וידוע מראש, אבל היותה שזורה בנימי אהבה, בקולה של זוגיות, מאפשרים מעט הקלה למתבונן".
הבחירות של הראל-שושני בדימויים לקוחות מתוך עולם תרבותי עשיר בעל מקורות בתוך שדה האמנות ומחוצה לו. הראל- שושני נותנת ביטוי בעבודותיה לטקסטים ודימויים יהודיים, ישראליים ובינלאומיים. כך השתמשה בסדרה שעוסקת בדיון בחיים בישראל, יהודים לצד ערבים, בצמח הצבר. השימוש בדימוי של הצבר באמנות, בעיקר בציור, הוא אחד מאבני היסוד של השיח הציבורי המקומי. הרבה אמנים פלסטינים וישראלים אימצו את הדימוי כדי לדון באותנטיות ובזכות ההיסטורית על הארץ. הראל-שושני משתמשת בחלק מהעבודות בעלי הצמח עצמו (עבודות מתכלות) ולוקחת את הדיון למקומות חדשים ועכשוויים, במקום להתעסק בלעומתיות, ובניכוס של המקום לאחת משתי הקבוצות. הראל-שושני מציעה דיון מקרב, שמציג את הצבר כמקום משותף, מקום מפגש שיכול לכלול ולאפשר חיים בצוותא; חיים שבהם כל אחת מהקבוצות מביאה ערך מוסף ובכך כולם יוצאים נשכרים מההעשרה ההדדית.
"הצבר הוא הדימוי המייצג עבורי את תושבי הארץ הזו, יהודים וערבים. שני עמים שמצויים בקונפליקט קיומי עמוק, כואב ובלתי פתור. זה נושא שאני חיה אותו, שחיי מושפעים ממנו מאד ולפיכך העיסוק בו באמצעות האמנות שלי הוא בלתי נמנע. עליו של הצבר דוקרניים, פירותיו מתוקים ועמידותו גבוהה – ייצוג ראוי לשני עמים שלולא עיקשותם יכול היה המזרח התיכון להיות גן עדן. שיחיו משמשים למשוכות בלתי עבירות, חוסמות, מגדירות גבולות. ככזה הוא מתאים לייצוג הקונפליקט בו שרויים שני העמים."
ב-2016 החלה להתגבש הסדרה "בכי תמרורים", של עבודות דיגיטליות שטיפלו בתמרורי אזהרה. "מדובר במניפולציה שאני מבצעת באמצעים דיגיטליים על תמרורי דרך, בעיקר כאלה שבאים להתריע. אני מתערבת בתוכן של התמרור, משבשת אותו, משנה ומחליפה, כך שיביע את הלך הרוח והדעות שלי עצמי, בעיקר בתחום הפוליטי-חברתי. לעיתים מביאה גם תוכן פרובוקטיבי שתפקידו לנער וליצור טלטלה, לזמן חשיבה נוספת אודות המצב החברתי והפוליטי בארץ" (נאוה הראל-שושני).
מציאות מטופלת (Reality Touch-up) היה גוף עבודות חדש, שהחל להתרקם ב-2017, אשר מורכב ברובו (אך לא כולו) מצילומים של האקטיביסטית תמר פליישמן (Tamar Fleishman), שהודפסו על גבי קנבס ועוטרו באמצעות רקמה ופריטי נוי שונים. אלה צולמו ברובם בשטחים הכבושים, בעיקר במחסום קלנדיה, ומכילים תכנים קשים. "ניסיתי לרכך, לברוא מציאות חדשה, לכאורה, באמצעות הוספת שכבות של צבע וחום למציאות קרה וקודרת של עם שאיבד את זכויותיו הבסיסיות. אך החשוב מכל - באמצעות הייפוי והקישוט אני מנסה ליצור מעין 'מלכודת דבש',  כזו שתצוד גם את עיני האנשים שמתעלמים או לא מודעים; שתגרום להם לראות - מבעד לתפאורה הססגונית שהוספתי - את הדיכוי, החורבן, ההשפלה והאומללות שיצר הכיבוש" (נאוה ה.ש).
"נאוה הראל-שושני, אמנית בעלת מודעות גבוהה לצדק, שוויון ודמוקרטיה עבור כל תושבי ארצנו הקטנה, שאדמותיה מהוות מוקד מחלוקת ומאבק מאז הקמתה. ערכי מגילת העצמאות, יסודות החירות, הצדק והשלום הם נר לרגליה. שוויון חברתי לכולם ללא הבדלי דת, גזע ומין, חופש דת, מצפון ולשון הם הכוח המניע את יצירתה, בה היא מביעה את תחושותיה, דעותיה ותגובותיה". (נוגה מגדל אוצרת התערוכה "הכל דבש!" בגלריה ע"ש אפטר במעלות-תרשיחא.
אוצרות.