דלמור שוורץ (אנגלית: Delmore Schwartz; 8 בדצמבר 1913 – 11 ביולי 1966) היה משורר יהודי-אמריקאי מברוקלין, ניו יורק. מחברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק.
חייו.
ב-1937 יצירתו הראשונה של שוורץ, סיפור קצר בשם "בחלומות מתחילות אחראויות" ("In Dreams Begin Responsibilities"), הופיעה בגיליון הבכורה של רבעון ה"פרטיזן ריוו" ("Partisan Review"). הסיפור התקבל היטב ופרסם אותו בקרב החוגים האינטלקטואליים של ניו יורק. באותה השנה נישא לגרטרוד בקמן, אשר עבדה כמבקרת ספרים ברבעון. במשך שלושת העשורים הבאים פרסם מספר סיפורים, שירים ומחזות, וב-1959 הפך לזוכה הצעיר ביותר בפרס בולינגן על אוסף השירים "Summer Knowledge: New and Selected Poems". שוורץ התגרש מאשתו הראשונה ב-1943 וב-1948 נישא בשנית, לסופרת אליזבת פולט (Pollet), אשר הייתה צעירה ממנו משמעותית. גם נישואין אלה הסתיימו בגירושין.
ב-1962 החל שוורץ ללמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת סירקיוז. אחד מתלמידיו היה הזמר היוצר לעתיד לו ריד, שהקדיש מאז מספר שירים למורו ורבו (הבולט ביותר הוא "European Son"). ישנו ציטוט מפורסם של שוורץ בו פנה אל ריד במילים "אתה יכול לכתוב - אך אם אי פעם תמכור את עצמך וקיים גן עדן ממנו אוכל לרדוף אותך, אעשה זאת". שנים לאחר פטירתו של שוורץ ב-1966 סיפר ריד בשירו "My House" על רוח הרפאים של שוורץ שהופיעה בביתו החדש והעניקה לו השראה במקום להפחיד אותו.
שוורץ לא הצליח לשחזר את ההצלחה שהייתה לו בשנות חייו המוקדמות בשל התמודדות עם אלכוהוליזם ושיגעון, ובשנות חייו האחרונות חי בבדידות במלון מרלון בניו יורק (תקופה זו היוותה השראה לרומן "מתנת הומבולדט" שכתב ידידו סול בלו). שוורץ מת ב-11 ביולי 1966 בחדרו במלון, ובשל בידודו המוחלט עברו יומיים שלמים עד שגופתו נמצאה על ידי הנהלת המלון.
שוורץ זכה לתיאור "גדול הכותבים האמריקאים, שליצירתו מקום בליבו ובראשו של כל אדם פשוט המוצף בכאב המודרניות". הוא נטמן בבית העלמין סידר פארק באמרסון, ניו ג'רזי.
אוניברסיטת ניו יורק מעניקה פרס שנתי שתחום השירה על שם דלמור שוורץ למשוררים אמריקאים (בשנת 1991 הפרס היה מוענק לג'וי הרג'ו).
שיריו בעברית.
שירים בודדים של דלמור שוורץ תורגמו לעברית. באנתולוגיה הגדולה לשירה יהודית, שערך ובחר איתמר יעוז-קסט, כונסו כמה מהם:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
נסים קמחי
נסים קמחי (13 במרץ 1934 - 18 במאי 2007) היה איש רדיו ישראלי.
אודות.
קמחי עלה לארץ מבולגריה והחל את דרכו בקול ישראל בשנת 1960 כאיש פעלולים (אפקטים קוליים) וכאחראי על עיטור מוזיקלי לתסכיתים ולמעשה היה חלוץ בתחום זה, שעד אז היה בחיתוליו. בימים בהם הליכה לתיאטרון נחשבה למותרות, נדרשו דמיון ויצירתיות, על מנת להחיות סיטואציות תיאטרליות, מעל גלי האתר. בהמשך הפך לבמאי רדיו וביים בין השאר, את התוכניות "רדיו דרמה" ו"המסך עולה".
בין שלל הפרויקטים הרדיופוניים בהם השתתף, כאיש פעלולים וכבמאי:
בטרם יצא לגמלאות, שימש כמנהל מדור הדרמה של קול ישראל.
גלריית דגלי אמריקה הצפונית
רשימה זו כוללת את הדגלים שבהם נעשה שימוש באמריקה הצפונית לפי קטגוריות ולפי סדר הא'-ב':
דגלי צפון אמריקה
חיים סינואני
מֹארי חיים סינוואני (ט' בתשרי ה'תרנ"ח, 5 באוקטובר 1897 – כ"ז באדר ה'תשל"ט, 26 במרץ 1979) היה דיין ומקובל, אב בית דין מחוז שרעב וסינואן שבתימן.
מורו ורבו של הרב עוזי משולם.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה סנואן (סמוך לעיר תעז) בערב יום הכיפורים ה'תרנ"ח. למד אצל אביו ובהמשך בעיירה ג'בל צבר. קיבל סמיכה לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלמה בן יוסף טביב ולמד עמו קבלה. הוא קיבל מרבו מסורות בעל פה בתורת האר"י. לרבו המובהק נחשב הרב יעיש מוסא קורין מ"כפר המקובלים" מועציירה, שלימדו גם קבלה מעשית.
רבנותו בתימן.
בגיל שמונה עשרה נשא אישה, וזמן קצר אחר כך הציעו לו רבותיו משרת דיינות, אך הוא סירב לקבלה. בשנת תרפ"א הוצע לו, לאחר מות רבותיו, לכהן כרבה של סנואן וסביבותיה, והוא קיבל את ההצעה.
בהיותו רב של מחוז בשרעב, נהג להסתובב בעיירות ובכפרים ללמד ולפקח על הדיינים והשוחטים. חיבר פיוטים וספרים. לאחר שסבל מבקע, לא היה יכול יותר להסתובב בין הקהילות במחוז ולכן עבר לעדן. רבני העיר, הרב סאלם יעקב מנחם והרב יחיא אברהם, מינו אותו לחבר בית הדין שם. בשהותו שם עבר ניתוח שבר.
בשנת ה'תש"ו הוקם ליד עדן מחנה עולים בשם "מחנה גאולה" (מחנה חאשד) בעזרת הג'וינט והסוכנות היהודית שבארץ ישראל. הרב סינואני עבר לשם ומונה לנציג יהודי שרעב במועצת הפליטים. עקב ריב על סמכויות פירקה מנהלת המחנה, ד"ר אולגה פיינברג, את מועצת הפליטים, ומינתה רב מטעמה שישמש כדיין המחנה. היא התלוננה על הרב סינוואני ועל רבנים אחרים בפני השלטונות הבריטיים, והם נשפטו ונקנסו. מאז כליאתו, נהג להסתגר והפסיק לכתוב שירה
העלייה לישראל.
הרב סינואני עלה בשנת תש"ט (1949) וסירב לכהן כרב. התגורר ביהוד, שם התפרסם כפועל ישועות ולימד בביתו תלמידים.
אברהם לוי כותב שהרב סינואני סבר שמדינת ישראל מכבידה על צער השכינה ועל כן סירב לבקר בירושלים. לעומת זאת, הרב יצחק דדון שראיין את בנו, בתו, חתנו, נכדו ועוד, כותב בשמם שהוא היה ציוני, התייחס למדינה בחיוב ואף חגג את יום העצמאות מדי שנה כולל אמירת הלל. עוד סיפרו שכיבד מאוד את הרב קוק והרב שלמה גורן.
אברהם לוי כותב גם שהרב סינואני אסר את ההשתתפות בבחירות בישראל. גם בכרוז שפורסם לאחר פטירתו מופיעה בשמו התנגדות להשתתפות בבחירות, כולל לרשויות המקומיות. מנגד קיימות עדויות מרבנים ומבני משפחתו שהיה בעד ההצבעה ושהצביע בעצמו ושככל הנראה המכתב מזויף.
אחרי מלחמת יום הכיפורים הוא ביקש את שמות החללים, התפלל על כל אחד מהם ובכה, תוך שהוא שואל מה נקבל תמורתם.
באחד משיריו הוא משבח את עזיבת הגלות והעלייה לארץ ישראל ואף צופה כי יום הגאולה קרב, וכך הוא כותב:
נפטר בכ"ז באדר ה'תשל"ט ונטמן בבית העלמין ביהוד. על קברו נכתב: "סניגורם של ישראל".
ספריו.
נכדו, ד"ר גדעון סינואני, הוציא לאור את כתבי ידו בחמישה ספרים עד כה:
ארבעה ספרים (בכרך אחד) יצאו לראשונה מכתב ידו בשנת תש"פ בהוצאת ישועה סאלם:
9 חיבורים נוספים נשארים עדיין בכתב יד, אלו הן:
את כל חיבוריו כתב בתימן.
לקריאה נוספת.
אברהם לוי, דרך צדיקים, ירושלים ה'תשמ"ח. בהוצאת ישיבת "כתר תורה מחזיק ברכה"
מרכוס בנקס
ארתור למרכוס בנקס השלישי (אנגלית: Arthur Lemarcus Banks III; נולד ב-19 בנובמבר 1981 בלאס וגאס, נבדה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז.
קריירה.
בנקס שיחק באוניברסיטת לאס וגאס (UNLV), במדיה זכה בתואר שחקן ההגנה של השנה. בנקס נבחר במקום ה-13 בדראפט ה-NBA לשנת 2003 על ידי ממפיס גריזליס, ממנה הועבר לבוסטון סלטיקס בתמורה לקנדריק פרקינס.
בסלטיקס, הציג בנקס את יכולות ההגנה הטובות שלו, אך ב-26 בינואר 2006 עבר למינסוטה טימברוולבס. ב-18 ביולי 2006, הוא שוחרר ממינסוטה ופיניקס סאנס החליטה להחתימו על חוזה רב עונתי.
ב-6 בפברואר 2008 נשלח יחד עם שון מריון למיאמי היט בתמורה לשאקיל אוניל, ובפברואר 2009 הועברו השניים לטורונטו.
מסת פלנק
גלריית דגלי אמריקה הדרומית
רשימה זו כוללת את הדגלים שבהם נעשה שימוש באמריקה הדרומית לפי קטגוריות ולפי סדר הא'-ב':
רווח סמך
אוי ואבוי (להקה)
אוי ואבוי (בתעתיק לאנגלית: Oi Va Voi) היא להקה בריטית, שנוסדה בלונדון שבאנגליה בשנת 2000. הלהקה משלבת מספר סגנונות ייחודיים השאובים מסוגים שונים של מוזיקה יהודית־אשכנזית, מוזיקה יהודית־ספרדית ומוזיקת עולם: מוזיקת כליזמרים, מוזיקה חסידית שורשית, מוזיקה מזרח־אירופאית, שירת לאדינו, מוזיקת פולקלור צוענית, הונגרית, בלקנית ועוד, בשילוב עם רוק אלטרנטיבי ומוזיקה אלקטרונית עכשווית.
פעילות.
הלהקה פרצה ב-2003 עם אלבום הבכורה "צחוק מבעד לדמעות", שכלל קטעים כמו "Refugee" ו-"Yesterday Mistake".
נכון ל-2018 ההרכב של הלהקה כולל את סטפן לוי (שירה וקלרינט), ג'וש ברסלאו (תופים והפקה מוזיקלית), דייוויד אורצ'נט (חצוצרה), מייקל וינוור (גיטרה), מושיק קופ (תופים ותכנותים), אנה פואבל (כינור) ובת' לאונדריטיס (בס). באלבומה הרביעי מארחת הלהקה מוזיקאית ישראלית בשם זהרה.
הלהקה הופיעה ארבע פעמים בישראל.
קוקייתיים
קּוּקִיָּתִיִּים (שם מדעי: Cuculidae) היא משפחה יחידה בסדרת הקוקאים, של עופות בגודל בינוני הנפוצים באזורים טרופיים וממוזגים בכל העולם. בישראל נפוצים ארבעה מינים.
השמות Cuckoo באנגלית, Kakuk בהונגרית, Kuckuck בגרמנית וקוקייה בעברית הן דוגמה מובהקת לאונומטופיה אקוסטית – מילים שמחקות את הצליל של מושאיו, במקרה זה, חיקוי קול ה"קוקו" של העוף.
מאפיינים.
צבעי הנוצות חום, אפור וערמוני והן מנוקדות בלבן. לקוקייה גוף וזנב ארוכים, רגליים קצרות ומקור בינוני וכפוף במקצת. באביב משמיע הזכר את שירתו האופיינית "קו קו", המזכירה קצת את זו של העורב. בשל שירה זו קיבלה הקוקייה את שמה. הקוקייה ניזונה מחרקים ומזחלים שעירים של פרפרים. כשאינה אוכלת, היא מרבה להסתתר בסבך של עצים ושיחים. מינים אחדים כמו הקוקייה רצנית מעדיפים לרוץ על הקרקע מאשר לעוף.
הגדולה במיני הקוקיות היא קוקיית מקור צ'אנל ("Scythrops novaehollandiae") ששוקלת עד 930 גרם ודומה בכך לקוקאל שחור ("Centropus menbeki"). הקטנה ביותר היא קוקיית ברונזה קטנה ("Chrysococcyx minutillus") ששוקלת עד 17 גרם.
הטלת ביצים.