הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי (באנגלית: East Coast Homophile Organizations; ובראשי תיבות: ECHO) הוא ארגון אשר הוקם בינואר 1962 בפילדלפיה, במטרה להקל על שיתוף הפעולה בין ארגונים שונים שהיו פעילים בחוף המזרחי של ארצות הברית למען זכויות ההומופילים לבין גורמים חיצוניים. בין הארגונים המייסדים: אגודת מאטאשין בניו יורק ובוושינגטון, בנותיה של ביליטיס בניו יורק ואגודת יאנוס בפילדלפיה. חברי ה-ECHO נפגשו אחת לחודש, כאשר פילדלפיה נבחרה להיות העיר המארחת מפגשים אלו, בשל מיקומה המרכזי בין כל הגורמים המעורבים.
הארגון החליט על הפסקת פעילותו בשנת 1966, בשל סוגיות פנימיות, אך לבסוף חידש את פעילותו בשם הוועידה המזרחית של הארגונים ההומופילים (באנגלית: Eastern Regional Conference of Homophile Organizations; ובראשי תיבות: ERCHO): חברה-בת של הוועידה הצפון-אמריקאית של הארגונים ההומופילים (NACHO), ארגון חדש שהוקם בשנת 1966 על מנת לתאם בצורה טובה יותר את שיתופי הפעולה בין ארגונים שונים הפעילים למען זכויות ההומופילים. עד שנת 1969 חברי ה-ERCHO כללו את המועצה לשוויון הומוסקסואלי בניו יורק, הליגה ההומופילית לסטודנטים, ליגת הפעולה ההומופילית של פילדלפיה, המכון לאתיקה חברתית של הרטפורד וקבוצת הדיונים בוסט סייד, זאת בנוסף לחברים המקוריים ב-ECHO.
בפגישת ה-ERCHO שנערכה בנובמבר 1969 בפילדלפיה, קרייג רודוול ואחרים הגישו החלטה לקיום צעדה בניו יורק לציון "ההפגנות הספונטניות ברחוב כריסטופר", שהתרחשו ביוני. רוב חברי ERCHO תמכו בהחלטה. כתוצאה מצעד זה, ההפגנות הראשונות של יום השחרור של רח' כריסטופר נערכו ביוני 1970, במקביל לאירועים אחרי בשיקגו, ניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
פעילויותיהם של ERCHO, NACHO ושל ארגונים אחרים החלו ודעכו, לאור עלייתה והתפשטותה של תנועת השחרור הגאה, על עמדותיה הפוליטיות הרדיקליות, שקמה בעקבות מהומות סטונוול. והפגישה האחרונה של NACHO התקיימה בשנת 1970.
החברים של ויולט
החברים של ויולט (באנגלית: Violet Tendencies) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2010 בבימויו של קספר אנדראס, על פי תסריט מאת ג'סי ארצ'ר, ובכיכובם של מינדי כהן ומרקוס פטריק. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-19 בנובמבר 2010, שוחרר לצפייה ב-VOD במרץ 2011 ולרכישה ב-DVD ב-24 במאי 2011.
תקציר העלילה.
ויולט (בגילומה של מינדי כהן) היא פאג האג בת 40, שנמאס לה להיות לבד. היא מחליטה להתנתק מכל חבריה ההומוסקסואלים כדי למצוא לעצמה בן-זוג סטרייט.
שם הסרט.
באנגלית, שם הסרט "Violet Tendencies" הוא משחק מילים על המונח "violent tendencies", שמשמעותו נטייה לאלימות.
זנות טרנסג'נדרית
זנות טרנסג'נדרית היא קיום סחר חליפין של יחסי מין תמורת תשלום כספי או הטבות חומריות בין צרכן זנות לבין אדם המגדיר עצמו כמשתייך לקהילה הטרנסג'נדרית. מרבית העוסקות בזנות זו הן נשים טרנסג'נדריות. ככלל, תופעת הזנות היא תופעה שנויה במחלוקת מבחינה חברתית, דתית ומדינית לאורך ההיסטוריה ועד היום. תופעה זו הופכת למורכבת אף יותר כאשר מדובר בזנות טרנסג'נדרית אשר מתבצעת על ידי אוכלוסייה הסובלת מטרנספוביה ואפליה מצד החברה. אותה סטיגמה חברתית מקשה על נגישותה של אוכלוסייה זו למשאבי בריאות, ובאופן זה משפיעה לרעה על בריאותה הפיזית והנפשית. בישראל, גיל הכניסה של טרנסג'נדריות לזנות הוא הנמוך ביותר ומשך הזמן של מעורבותן בזנות הוא הגבוה ביותר. הכניסה לזנות טרנסג'נדרית פעמים רבות קשורה למאפייני חיים שונים, כגון קשיים בתא המשפחתי, מצב כלכלי רעוע וקושי בכניסה לעולם העבודה, התעללות מינית בילדות, קשיים בתפיסת העצמי, הערכה עצמית נמוכה וקשיים בהשתלבות חברתית, ושימוש בסמים.
היסטוריה.
זנות טרנסג'נדרית נצפתה בזירות הזנות כבר לפני מספר עשורים. בשנות ה-60 בארצות הברית התרחשו מגמות של אפליה טרנספובית בדיור ותעסוקה. לאור מצב זה, חלק ניכר מהטרנסג'נדרים מסן פרנסיסקו התרכזו בשכונת טנדרלוין ועבדו לרוב בזנות. בעיסוק זה, נשים טרנסג'נדריות היו חשופות לאלימות מצד המשטרה והלקוחות ופעמים רבות נעצרו. בעת המעצר נחשפו הנשים לאלימות רבה כגון תקיפה מינית, אונס ורצח. בקיץ 1966 הקימו פעילים משכונת טנדרלוין את ארגון ונגארד (Vanguard), שהיה ארגון הנוער הלהט"בי הראשון בארצות הברית. פעילות הארגון הובילה ל"מהומות קפיטריית קומפטון" באותה שנה. האירוע נחשב לרגע מפתח בתולדות זכויות טרנסג'נדרים בסן פרנסיסקו, ובעקבותיה חלה ירידה משמעותית באלימות המשטרתית הרשמית נגד אוכלוסייה זו. האירוע היווה זרז להקמת ארגונים אקטיביסטים טרנסג'נדרים שונים.
היקף התופעה וגיל הכניסה למעגל הזנות.
דו"ח של ארגון TAMPEP מציין כי כ-6% מכלל העוסקים/ות בזנות הן נשים טרנסג'נדריות. כמו כן, נראה כי נשים טרנסג'נדריות מעורבות בזנות באחוזים גבוהים יותר מגברים טרנסג'נדרים. בישראל, סקר של משרד הרווחה והשירותים החברתיים משנת 2016 מראה כי כ-5% מכלל העוסקים בזנות בישראל הן נשים טרנסג'נדריות וכי האומדן של מספרן עומד על בין 460–510. עם זאת, איסוף הנתונים לקביעת היקף תופעת הזנות בכלל ושל הקהילה הטרנסג'נדרית בפרט הוא בעייתי, עקב הקושי ברישום מסודר. הנתונים הקיימים נאספו דרך מוסדות המדינה והמשטרה ואינם בהכרח משקפים את המציאות. מדיווחים של נשים טרנסג'נדריות עולה כי בזירות שונות, כדוגמת זנות הרחוב, קיים רוב של נשים טרנסג'נדריות. גיל הכניסה למעגל הזנות בישראל ובעולם נע בין גילאי 13–35, בעוד אצל טרנסג'נדרים טווח הגילאים נע בין גילאי 13–20. מתוך סקר של משרד הרווחה בישראל, עולה כי גיל הכניסה של טרנסג'נדריות הוא הנמוך ביותר ומשך הזמן של מעורבותן בזנות הוא הגבוה ביותר.
מאפיינים של זנות טרנסג'נדרית.
מרבית העוסקות בזנות הן נשים סיסג'נדריות. גברים ונשים טרנסג'נדריות מהווים מיעוט. הרוב המוחלט של טרנסג'נדריות המעורבות בזנות, עוסקות בה באופן עצמאי וללא סרסור גברי, זאת לעומת נשים סיסג'נדריות בזנות שלרוב מועסקות על ידי סרסור בדמות מעסיק או בן זוג. בנוסף, נראה כי בקרב נשים טרנסג'נדריות, הגורם המדיח למעגל הזנות הוא לרוב אישה טרנסג'נדרית מבוגרת יותר המעורבת בזנות בעצמה. הצורך ברשת תמיכה חברתית מוביל טרנסג'נדריות צעירות, לרוב קטינות, לחיפוש אחר בית וקבוצה חברתית שתקבל אותן ותאשר את מגדרן, לאחר שנדחו מהסביבה הקרובה להן. חיפושן מסתיים פעמים רבות במפגש עם אישה טרנסג'נדרית מבוגרת מהן שכבר מעורבת בעולם הזנות, המאמצת אותן לביתה, מספקת להן תנאים בסיסיים ומחברת אותן במהרה לקהילת הזנות.
נשים טרנסג'נדריות מעורבות לרוב בזירות של זנות רחוב או בדירות ששוכרות בעצמן, ופחות בזנות בבתי בושת, בשירותי ליווי ובמועדוני חשפנות. מעבר לכך, רמות ההדבקה במחלות מין ו-HIV גבוהות בקרב נשים טרנסג'נדריות בזנות, לעומת גברים ונשים ביולוגיות בזנות ומצבן הבריאותי באופן כללי ירוד ביותר. שוני זה עשוי לנבוע מהיעדר שירותי בריאות וטיפול מותאמים לקהילה וכן מחשש של הנשים הטרנסג'נדריות לפנות למוסדות קיימים עקב טרנספוביה ואפליה.
זנות בכללותה חושפת את המעורבים בה לפגיעות פיזיות, מיניות ונפשיות רבות. הנתונים בנוגע לרמות האלימות הפיזית והמינית הנגרמת על ידי לקוחות כלפי טרנסג'נדריות בזנות לעומת נשים אחרות בזנות אינם חד משמעיים. ישנם מחקרים המצביעים על אלימות קשה מאוד כלפי נשים טרנסג'נדריות בזנות, ולעומתם קיים מחקר המצביע על רמות נמוכות יחסית של קורבנות לאלימות פיזית ומינית בקרב טרנסג'נדריות בזנות, כנגזרת של הכוח הפיזי שלהן. עם זאת, קיימות מדינות רבות בהן לא קיימת ענישה בגין אונס אנאלי, על כן אוכלוסייה זו חשופה לביצוע מעשי אונס רבים ללא כל יכולת להיות מוגנת מבחינה חוקית.
הסברים אטיולוגיים לתופעה.
קשיים בתא המשפחתי.
חלק ניכר מנשים וגברים הנמצאים במעגל הזנות חווים תחושת חוסר מוגנות במסגרת הבית והמשפחה. קיים קשר בין גדילה במשפחה מזניחה ודיס-פונקציונלית, התעללות פיזית ורגשית והורים מכורים, לבין בריחות מהבית וכניסה למעגל הזנות. מחקרים על נשים טרנסג'נדריות בזנות מראים כי דחייה משפחתית והצורך לשרוד ללא קורת גג, על רקע הזהות המגדרית דווחו כסיבות אשר הובילו אותן למעגל הזנות. במצבים כאלו של דחייה וסילוק מהבית, הצורך ההישרדותי המיידי הוא המוביל לזנות. כמו כן, מצבים אלו עשויים להוביל לבריחות מהבית, דרות רחוב, שימוש בסמים ופגיעות פיזיות ומיניות. טרנספוביה חברתית, אשר מופנית כלפי טרנסג'נדרים בצעירותם, מופנמת על ידם ומשפיעה לרעה על בריאותם הנפשית.
כסף ומצוקה כלכלית.
מעורבות בזנות נובעת לרוב מהיעדר אלטרנטיבות תעסוקתיות. נשים טרנסג'נדריות המבקשות להשיג עבודה, מתמודדות עם מגוון מחסומים כדוגמת טרנספוביה ואפליה, וכן נשירה בשלב מוקדם ממערכת החינוך. מחסומים אלו מצמצמים את אפשרויות התעסוקה ומקשים על ההתקדמות במדרג ההשכלה. נשים טרנסג'נדריות מתארות קושי להתקבל לעבודה, שכיחות גבוהה של הטרדות במקומות העבודה והימנעות מלגשת לראיון בשל החשש להיפגע או לקבל יחס שאינו תואם את מגדרן. נשים רבות הצהירו שנכנסו למעגל הזנות מאחר שהן מאמינות שזו האופציה העיקרית ואולי היחידה לעבודה בתמורה לשכר הגיוני.
סקר שפרסם המכון לשוויון הזדמנויות בשנת 2016, מראה כי שיעור האבטלה בקרב הקהילה הטרנסג'נדרית עמד על כ־32%, וכ-84% משתכרים הרבה מתחת לממוצע. עם זאת, עבור צעירות טרנסג'נדריות הכסף מהווה גורם קריטי להשגת המטרה של התאמה מגדרית שכן הן זקוקות לסכומי כסף גבוהים כדי לממן את ההורמונים, האיפור, הבגדים והניתוחים להם הן זקוקות למימוש שאיפותיהן.
התעללות מינית בילדות.