שאלת מוצא האדם מסועפת ורחבה, אולם חלק ממנה נוגע לשאלת הקשר בין גזע וגנטיקה, שכן השונות הגנטית הנמוכה בקרב בני אדם דורשת הסבר לאופן בו באה לידי קיום. שונות גנטית נמוכה זו מצביעה על שני תהליכים התפתחותיים הקשורים זה בזה:
את התופעה של שונות גנטית נמוכה יחסית מנסים להסביר במסגרת שתי תאוריות מרכזיות: "תיאורית ההתפתחות האנושית מרובת האזורים" (Multiregional theory of human evolution) ותאוריית "היציאה מאפריקה" (Out-of-Africa), מלכתחילה היה ברור שייתכן שמדובר בשילוב שתי ההיפתזות.
בשנת 1962 טען קון כי לפני כ-700,000 שנים היה ההומו ארקטוס מחולק לחמש חלוקות משנה גאוגרפיות. מכל אחת מקבוצות אלו התפתחו, אליבא דקון, גזעים שונים של האדם הנבון. תאוריה זו איננה מקובלת כיום, אולם הרעיון כי השונות האנושית העכשווית מקורה לפני הופעתו האנטומית של האדם הנבון היא עדיין חלק מ"תיאורית ההתפתחות האנושית מרובת האזורים".
התאוריה החלופית, תאוריית "היציאה מאפריקה", גורסת כי עד לזמן לא רב שכנה האנושות כולה ביבשת אפריקה. כאשר אותם אבות קדמונים משותפים החלו את תהליך נדידתם אל מחוץ לאפריקה לאירואסיה ואוסטרליה לפני כ-100,000 שנים, הם החליפו את האוכלוסייה הקודמת של הומו ארקטוס, ובאירופה את האדם הניאנדרתלי, מבלי להתערבב בהם. תאוריה זו הוכחה למעשה במחקרי ריצוף גנטי, אך הדבר אינו שולל תרומה משמעותית של התפתחות מרובת אזורים.
המחקר המודרני בתחום הגנטיקה האבולוציונית תומך בתאוריית "היציאה מאפריקה" לאור מספר ממצאים: ראשית, השונות הגנטית גדולה באפריקה עצמה יותר מאשר בכל יבשת אחרת; שנית, השונות הגנטית בתוך אוכלוסיות קטנה ככל שמתרחקים מאפריקה; ושלישית, לפי "תיאורית ההתפתחות האנושית מרובת האזורים" האדם הניאנדרתלי הוא אביהם הקדמון של האירופאים, ושלהם בלבד, אולם מקטע ה DNA היחיד שהופק עד כה מאדם ניאדרטלי אינו דומה במיוחד ל DNA אנושי, ואין לו שום קרבה מיוחדת לרצפים אירופאיים.
מסתבר כי הגדרתם של ווגל ומוטולסקי לגזע במובן הגנטי ("אוכלוסייה גדולה של פרטים, שמקטע משמעותי מהגנים שלהם משותף, וניתן לייחד אותו מגזע אחר באמצעות מאגר הגנים המשותף שלו") בעייתית ואינה מיטיבה לתאר את מבנה האוכלוסייה האנושית. זאת לאור העובדה כי מרבית המחקרים הגנטיים סותרים את הטענה כי ניתן לשייך את מרבית בני המין האנושי לקבוצה גאוגרפית-יבשתית כלשהי או לקבוצה גזעית כלשהי על בסיס מידע גנטי, או כי ניתן לסווג את המין האנושי למספר קבוצות גזעיות מוגדרות. עם זאת, קיימת טענה שאין בידי הידוע לנו כיום כדי לשלול את האפשרות כי בעתיד תימצא הוכחה לכך שהמין האנושי אכן מתחלק בחלוקת משנה לגזעים. על חלוקה זו, אם תתבצע, להתחיל במיון גזעי אדם באפריקה שמדרום לסהרה, בה השונות הגנטית גדולה יחסית.
אל הציפור
אֶל הַצִּפּוֹר הוא שירו הראשון של חיים נחמן ביאליק שהתפרסם. השיר פורסם בשנת 1891, כאשר היה המשורר בן 19. השיר כתוב במשקל מלעילי, בהתאם להגייה האשכנזית (שבה דוברה בזמנו העברית בפי כל יהודי אשכנז). נושא השיר הוא הגעגועים לארץ ישראל, כפי שתוארו בספרות היהודית לדורותיה ובהגות הציונית בת זמנו.
יצירת השיר.
לשיר, שהתגבש בשנים 1891-1890, היו מספר גרסאות אשר נגנזו על ידי ביאליק עד אשר בחר בגרסה הסופית. אבנר הולצמן, שהוציא מהדורה מעודכנת של שירי ביאליק, בתוספת ביאורים ונספחים, מעיר: "לנוסח שפורסם קדמו כמה גרסאות גנוזות, המגלות כי לקראת גיבושו הסופי של השיר הושמטו ממנו ארבעים וארבע שורות, שבהן מציג המשורר את עצמו כיהודי כבד ייסורים, מאריך בקינה ובתלונה ושופך דמעות רבות על הדלות, המצוקה והאסונות שפקדו אותו בצינת החורף [...] זהו שירו הראשון של ביאליק שפורסם בדפוס. קדמו לו לפחות שמונה שירים שנשארו גנוזים במחברותיו של המשורר".
בשנת 1891 נפגש ביאליק לראשונה עם יהושע חנא רבניצקי באודסה. בפגישה זו הציג ביאליק לרבניצקי את שירו "אל הציפור", בתקווה שרבניצקי יפרסמו בבמה הספרותית שלו "פרדס".
רבניצקי היה כבר ידוע כמבקר ספרות מחמיר, בעוד ביאליק היה עדיין צעיר כבן 18, שרבניצקי ראה בו עוד חרזן הבא להתפרסם על חשבון ביטאונו.
רבניצקי הואיל בכל זאת לקרוא את השיר, ולמרות שלא התלהב במיוחד זיהה את הפוטנציאל של מחברו, והחליט להכניס ממש לפני סגירת הביטאון את "אל הציפור" ל"פרדס", אף שבקושי מצא מקום לשיר.
כך, הודות לרבניצקי, זכה ביאליק לראות את שירו המודפס הראשון, ובהמשך שימש "פרדס" בימה לשירים נוספים של ביאליק כגון: "אֶל הָאַגָּדָה", "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ" ו"אִגֶּרֶת קְטַנָּה".
ביאליק זכר לרבניצקי חסד זה והכיר לו תודה על מחווה זו. בהקדשה לקובץ שיריו משנת תרס"ח כתב ביאליק לרבניצקי:
לחנים וביצועים.
השיר נפוץ בלחנים רבים. לראשונה הוקלט השיר בביצועו של מרדכי רוט בשנת 1934 ללחן של משה מילנר. לחן נוסף נכתב על ידי א"צ אידלסון.
אחד מהלחנים המוכרים ביותר, שבוצע על ידי אמנים שונים כגון נחמה הנדל, אבי טולדנו, אבישי כהן ושי גבסו, הוא לחן עממי של שיר יידי בשם "טיף אין וועלדעלע" ('בעמקי החורש'). ב-2018 הקליטו הדג נחש ביצוע בלחן חדש לשיר.
אסכולת האנאל
אסכולת ה"אנאל" (בצרפתית: L'École des Annales, "אסכולת ספרי השנים") היא אסכולה היסטוריוגרפית שראשיתה בשנת 1929 באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת, שטוענת כי אין לבחון אירוע ספציפי בפני עצמו, אלא במסגרת רחבה יותר, הכוללת את הבנת התהליכים ארוכי הטווח אשר הובילו לאירוע. רק הבנתם של אירועים אלו מאפשרת הבנה שלמה של השתלשלות האירועים בפועל. האסכולה התפתחה מתוך כתב העת "Annales d'histoire économique et sociale" שמאוחר יותר שינה את שמו ל: "Annales. Economies, sociétés, civilisations" והחל מ-1994 נקרא "Annales. Histoire, Sciences Sociales". האסכולה וכתב העת נוסדו בידי שני היסטוריונים צרפתים: מרק בלוך ולוסיאן פבר. מקור השם: "ספרי השנים" (לטינית: Annales, "אנאלים") הקדומים.
התפתחותה של האסכולה.
דור ראשון - המייסדים.
בלוך ופבְר הסתייגו מהתמקדות ההיסטוריוגרפיה בתקופתם בהיסטוריה פוליטית, צבאית ודיפלומטית, וכן בהיסטוריה של אירועים ובהיסטוריה של "אנשים גדולים". מנגד הם הציעו להתמקד בהיסטוריה כלכלית וחברתית, בתהליכים ארוכי טווח ("la longue durée"), בהיסטוריה של המנטאליות ובהיסטוריה של קיבוצי בני אדם, בראיית החברה, ולא פרטים בה. בהתאם, הם קראו לשלב את הדיסציפלינה ההיסטורית במדעי החברה וליישם בה שימוש בכלים מדעיים, כגון סטטיסטיקה, במחקר ההיסטורי. בלוך נרצח בידי הגסטפו לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה בשל השתייכותו לרזיסטאנס ופבר ששרד אחריו עמד בראש האסכולה בשנות ה-40 וה-50.
דור שני - היסטוריה טוטאלית.
הדור השני של אסכולת ה"אנאל", בהנהגתו האקדמית של פרנאן ברודל, פנה בתום מלחמת העולם השנייה להיסטוריה תרבותית ולהיסטוריה של התרבות החומרית וחתר לכתיבתה של "היסטוריה טוטאלית". עם בני דורו נמנה גם ההיסטוריון רב ההשפעה של לימודי ימי הביניים - ז'ורז' דובי .
דור שלישי - היסטוריה תרבותית.
הדור השלישי של אסכולת ה"אנאל", שהחל לפעול בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, כלל את ז'אק לה גוף, עמנואל לה רואה לדורי, נתן ושטל ואת פייר נורה. במרוצת הזמן איבדה האסכולה מייחודה משהתקבלו רבים מרעיונותיה על דעתם של היסטוריונים רבים בעולם.
קישורים חיצוניים.
אסכולת האנלים
יעקב פייטלוביץ'
יעקב נח פייטלוביץ (15 בפברואר 1881, לודז', פולין - 15 באוקטובר 1955, תל אביב) היה מזרחן ישראלי, חוקר של יהדות אתיופיה ותרבותה שתרם לבניית הזהות העצמית החדשה של קהילת "ביתא ישראל".
קורות חיים.
יעקב היה בנם של רבי משה (מושקה) פייטלוביץ' (נולד ב-1862) ורוזלי (רייזלה, נולדה ב-1861). לזוג היו שני ילדים נוספים: לאה וחיים.
לאה התלוותה אל יעקב במסעותיו באתיופיה ועסקה גם היא בחינוך. בעלה הראשון היה יהודה ליב אשר גולאק. ב-1941 נישאה לרב יעקב ברמן. הייתה עסקנית ציבור, בין השאר ב "נשות המזרחי".
אשתו מארה (מרים) דווידוב נולדה בריגה (כיום בירת לטביה) ב-28 במאי 1903. השניים נישאו בתל אביב ב-11 באפריל 1937. לא היו להם ילדים.
מורו של פייטלוביץ', יוסף הלוי יצר את הקשר הראשוני ב-1867 עם קהילת "ביתא ישראל" כחלק משליחותו דרך ארגון כי"ח. עיסוקו של מורו בנושא הוביל את פייטלוביץ' להתעסקות בנושא מיתוס השבטים האבודים באתיופיה והוא הפך את גאולת הקהילה למפעל חייו. הוא ערך מספר ביקורים באתיופיה החל משנת 1904. בין שאר פעולותיו אף הקים בית ספר לבנים "ביתא ישראל" באדיס אבבה. בשובו לאירופה הביא עמו שני נערים מיהודי אתיופיה, גטה ירמיהו ותאמרת עמנואל, על מנת לחנכם על פי המסורת היהודית המקובלת, כדי שיוכלו להדריך בשובם את יהודי אתיופיה. תאמרת עמנואל חזר בשנת 1923 לאתיופיה, ניהל שם בית ספר להכשרת מורים לילדים היהודיים, היה פעיל בחיי הקהילה, וכמקורב לקיסר אתיופיה היילה סלאסי התערב לטובת היהודים. כמו כן הצטרף עמנואל לפייטלוביץ' בסיור בארצות הברית, במסגרתו ביקרו את קהילת היהודים השחורים בהארלם בתקווה "למצוא אם הם פלאשים", מפגש שהותיר רושם שלילי על המשתתפים.