המשקעים באגן הניקוז משתנים במידה ניכרת ממקום למקום ומעונה לעונה. בגולד ביץ' שעל שפת הים הממוצע הוא 2,000 מ"מ בשנה, בעוד שבאשלנד, השוכנת בתוך היבשת, הממוצע הוא 510 מ"מ בשנה. הממוצע השנתי לכל אגן הניקוז הוא כ-970 מ"מ. מרבית המשקעים יורדים בחורף ובאביב, כשהקיצים יבשים. במקומות הגבוהים ברכס הקסקייד מרבית המשקעים מגיעים כשלג ומסתננים לקרקעות הגעשיות החדירות. הפשרת השלגים תורמת לזרימת המים בחלק העליון של האגן בחודשים השחונים. לאורך הנהר אילינוי באגן התחתון, מרבית המשקעים יורדים כגשמים על קרקעות רדודות. הנגר המהיר מוביל לזרימות חזקות במהלך סערות החורף וזרמים חלשים במהלך הקיץ השחון. הטמפרטורות החודשיות הממוצעות לכל האגן נעות מ-20°C באוגוסט ל-4°C בדצמבר. בתוך האגן הטמפרטורות המקומיות יורדות עם העלייה בגובה.
גאולוגיה.
הקסקייד הגבוהים והמערביים.
אחרי שהוא בוקע ממעיינות סמוך לקרייטר לייק זורם הנהר רוג מהרי הקסקייד הגבוהים הצעירים מבחינה גאולוגית דרך הרי הקסקייד המערביים העתיקים במידה מה ואז דרך הרי קלאמת העתיקים ביותר. הרי הקסקייד הגבוהים בנויים מסלע געשי שנוצר בהפסקות מלפני 7.6 מיליון שנים דרך מאורעות קרובים לזמננו כגון ההתפרצות העזה של הר מזאמה בשנת 5700 לפנה"ס לערך. הר הגעש פלט בין 52 ל-63 קילומטרים מעוקבים של אפר געשי לאוויר, שכיסו את מרבית שטח מערב ארצות הברית וקנדה של ימינו. לאחר שהר הגעש התמוטט נוצרה הקלדרה של קרייטר לייק.
מערבית לשם מתנשא רכס הרי הגעש העתיק והמבותר יותר של הקסקייד המערבי. הם בנויים מסלע געשי שעבר התמרה חלקית שנוצר מלועות, כולל לבות, אפר וטוף שגילם נע בין 0 ל-40 מיליון שנים. ככל שהרי הקסקייד התרוממו התמיד נהר הרוג במסלולו הודות להתחתרות לעומק שיצרה קניונים צרים ועמוקים ואשדות במקומות רבים. בר קריק, יובל של הנהר הזורם מדרום לצפון מסמן את הגבול בין הקסקייד המערבי במזרח והרי קלאמת במערב.
הרי קלאמת.
עתיקים בהרבה מההרים שבמעלה הזרם הם פיסות היבשה האקזוטיות של הרי קלאמת ממערב. כאשר טקטוניקת הלוחות הפרידה את אמריקה הצפונית מאירופה וצפון אפריקה ודחפה אותה מערבה צירפה אליה היבשת, חלק אחרי חלק, מה שיהיה אזור הפסיפיק נורת' וסט, כולל אורגון. הרי קלאמת בנויים מכמה פיסות יבשה, איים געשיים ושוניות אלמוגים וחלקים מאזורי הפחתה, מעטפת כדור הארץ, וקרקעית הים – שהתלכדו מול החוף במשך תקופות ארוכות לפני שהתנגשו עם אמריקה הצפונית כגוש אחד לפני כ-150 עד 130 מיליון שנים. מרבית אגן הניקוז של הנהר רוג, כולל קניון הנהר רוג, השטח הפתוח קלמיופסיס, אגן הנהר אילינוי והר אשלנד בנויים מפיסות יבשה אקזוטיות.
הסלעים בהרי קלאמת הם בין הסלעים העתיקים ביותר באורגון, חלק מהתצורות בפיסות יבשה אלו מתוארכות לטריאס, בין לפני 250 מיליון שנים ל-200 מיליון שנים. ביורה, בין לפני 170 מיליון שנים ל-165 מיליון שנים, גיבשו העתקים את פיסות היבשת של קלאמת מול החוף במהלך האירוע המכונה האורוגנזה של סיסקיו. במהלך אפיזודה בת שלושה עד חמישה מיליון שנים זו של פעילות טקטונית נמרצת נדחפו סלעי משקע עמוק לתוך המעטפת, הותכו ונדחפו על פני השטח כמחדרים פלוטוניים גרניטיים. חגורות של סלעים פלוטוניים, המכילות זהב ומתכות יקרות אחרות, עוברת דרך הרי קלאמת וכולל את מחדר אשלנד, הבתולית של גרייבק (Grayback) מזרחית למונומנט הלאומי מערות אורגון, מחדר גרנטס פאס, מחדר גולד היל, מחדר ג'קסונוויל ואחרים. כורים כרו את המרבצים העשירים של זהב, כסף, נחושת, ניקל ומתכות אחרות בכמה אזורים בהרי קלאמת. חיפוש זהב באמצעות סינון מי נהרות באמצע המאה ה-19 הוביל במהרה לכרייה של המרבצים. לבד ממכרה במזרח אורגון, מכרה גרינבק (Greenback) לאורך היובל גרייב קריק, היה מכרה הזהב הפורה ביותר באורגון.
במחוז קרי, עובר חלקו התחתון של הרוג דרך תצורת גליס (Galice Formation), פצלים מותמרים וסלעים אחרים נוצרו כאשר אגן אוקייני קטן בפיסות היבשת המתלכדות של קלאמת הוטח מעל סלעי קלאמת האחרים לפני כ-155 מיליון שנים. החלק התחתון של קרקעית הים של אגן ג'וזפין (Josephine Basin), כפי שים קדום זה מכונה, נח על חלקו העליון של השטח הפתוח קלמיופסיס, שם הוא ידוע כאופיוליט ג'וזפין. חלק מסלעים אלו הוא פרידוטיט, חום-אדמדם כשהוא נחשף לחמצן, אבל ירוק כהה מאוד בתוכו. לדברי הגאולוג אלן מוריס בישופ (Ellen Morris Bishop), "פרידוטיט חומים-צהבהבים יוצאי דופן אלו בשטח הפתוח קלמיופסיס הם בין הדוגמאות הטובות בעולם של הסלעים המרכיבים את המעטפת". פרידוטיט מותמר מופיע כסרפנטין לאורך הצד המערבי של נהר האילינוי. הסרפנטיניט הנפוץ בהרי קלאמת אינו מתאים מבחינה כימית לתמוך בצמחייה, ובאזור זה הצמחייה דלה. הפרידוטיט היה מקור למרבצי כרום, שנכרו בין 1917 ל-1960.
בשפך הנהר רוג, לאורך החוף של מחוז קרי, קיימת תצורת אוטר פוינט, תערובת של סלעי משקע מותמרים כדוגמת פצלים, אבני חול וצור. אף שהסלעים נוצרו ביורה קיימות עדויות שהם חלק מפיסת היבשת גולד ביץ' לאחר שקלאמת התלכד עם אמריקה הצפונית. המאובנים היחידים של דינוזאורים שנתגלו באורגון הם חלקים של הדרוזאור, או דינוזאור בעל מקור ברווז, שנתגלו באזור זה. באמצע שנות ה-60 גילה גאולוג בתצורת אוטר פוינט גם את המקור והשיניים של איכתיוזאור.
היסטוריה.
תושבים ראשונים.
ארכאולוגים משערים שהתושבים הראשונים באזור הנהר רוג היו ציידים-לקטים נוודים. תיארוך פחמן-14 גילה כי הם הגיעו לדרום מערב אורגון לפני לפחות 8,500 שנים. 1,500 שנים לפני המפגש הראשון עם האדם הלבן הקימו הילידים כפרים קבועים לאורך הנהרות והנחלים. לכפרי הבית של הקבוצות השונות היו יסודות תרבותיים משותפים רבים, כדוגמת סוג המזון, הביגוד וסוגי המבנים. נישואים בין הקבוצות היו נפוצים, ורבים הבינו ניבים של יותר מאחת משלוש קבוצות השפות בהן דיברו תושבי האזור. הילידים האינדיאנים כללו את בני הטוטוטני (Tututni) סמוך לחוף, ובמעלה הנהר, קבוצות של שסטה קוסטה (Shasta Costa), דקובטדה (Dakubetede), טקלמה (Takelma), שסטה ולטגאווה (Latgawa). היו הבדלים בין הבתים בכפרים השונים, אבל בדרך כלל רוחבם היה כארבעה מטרים ואורכם בין 4.5 ל-6 מטרים, השלד נבנה ממוטות שהושקעו בקרקע, והם כוסו בפצלי אורן הסוכר או לוחות מארז אדום מערבי. התושבים נהגו לעזוב את הכפרים במשך חצי שנה על מנת לאסוף פקעות של צמח הקמאסיה ("Camassia quamash"), קליפת אורן הסוכר, בלוטים ופירות יער, וצדו צבאים ואייל קנדי כהשלמה למזונם העיקרי, הסלמון. משערים כי סך כל האוכלוסייה הילידית של דרום אורגון בתחילת שנות החמישים של המאה ה-19, כולל אגני הניקוז של אומפקווה, קוס, קוקיל וצ'טקו בנוסף לנהר רוג, הייתה כ-3,800. מעריכים כי לפני בואם של חוקרי הארצות והמחלות שהביאו מאירופה הייתה האוכלוסייה גדולה לפחות בשליש, אבל "אין עדות מספקת להעריך את האוכלוסייה המקומית לפני המפגש הראשון עם האדם הלבן".
התנגשות תרבויות.
המפגש המתועד הראשון בין לבנים לאינדיאנים בחוף הדרום מערבי של אורגון אירע ב-1792 כאשר חוקר הארצות הבריטי ג'ורג' ונקובר עגן מול כף בלנקו (Cape Blanco), כ-50 קילומטרים צפונית לשפך הנהר רוג, והאינדיאנים שטו לאונייתו בקאנו וביקרו בה. ב-1826 הוביל אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1872) משלחת יבשתית מטעם חברת מפרץ הדסון (בראשי תיבות HBC) שיצאה מהמטה האזורי של החברה בפורט ונקובר (כיום בדרום מדינת וושינגטון) והגיעה דרומה עד לנהר רוג.
ב-1827 התרחש המפגש הראשון בין לבנים לילידים שהתגוררו במעלה הנהר רוג כאשר משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון בראשות סוחר הפרוות וחוקר הארצות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden; 1854-1790) חצתה את הרי סיסקיו בחיפוש אחרי בונים. חיכוכים בין האינדיאנים ללבנים היו מועטים יחסית במהלך מפגשים מוקדמים אלו. עם זאת ב-1834 דיווחה משלחת של HBC בראשות מישל לפרמבואה (Michel Laframboise; 1865-1793) שהרגה 11 מילידי הנהר רוג, וזמן קצר אחר כך קבוצה בראשות צייד הפרוות האמריקני יואינג יאנג (Ewing Young) ירתה למוות בלפחות שניים נוספים. שם הנהר - רוג (Rogue באנגלית נבל) - החל ככל הנראה כתרגום לכינוי "La Riviere aux Coquins" (צרפתית "נהר הנבלים") שנתנו לנהר ציידי הפרוות הצרפתיים שהתייחסו לילידים כאל נבלים. ב-1835 הרגו ילידי הנהר ארבעה לבנים מתוך קבוצה של שמונה שהיו בדרכם מאורגון לקליפורניה. שנתיים מאוחר יותר, משלחת שהובילה בקר בראשות יאנג וכללה שניים מבין הניצולים הרגה את שני האינדיאנים הראשונים שפגשו צפונית לנהר קלאמת.
מספרם של הלבנים שחדרו לאגן הניקוז של הנהר רוג גדל משמעותית לאחר 1846, כשקבוצה של 15 איש בראשות ג'סי אפלגייט (Jesse Applegate) מצאה נתיב דרומי חלופי לשביל אורגון. בנתיב החדש השתמשו מהגרים שפניהם לעמק וילאמט. נתיב זה שכונה אחר-כך שביל אפלגייט, עבר דרך עמקי הנהר רוג ובר קריק וחצה את רכס קסקייד בין אשלנד ודרומית לאגם קלאמת העליון. בין 90 ל-100 עגלות ובין 450 ל-500 מהגרים השתמשו בנתיב החדש מאוחר יותר ב-1846. הם עברו דרך אזור הכפרים של האינדיאנים של נהר הרוג, בין המקורות של בר קריק לאתר שלעתיד תוקם בו העיר גרנטס פאס, וחצו את הנהר כ-7 קילומטרים במורד הזרם משם. למרות חששות משני הצדדים, האלימות באגן הניקוז בשנות השלושים והארבעים הייתה מוגבלת, "נראה שהאינדיאנים היו מעוניינים שהאדם הלבן יסתלק מאדמתם מהר ככל האפשר והלבנים היו מאושרים לעבור באזור מבלי שיותקפו".