מדינת ישראל הכירה בלטביה לאחר נפילת מסך הברזל, ב-4 בספטמבר 1991. היחסים נוסדו רשמית ב-6 בינואר 1992. ישראל פתחה שגרירות בריגה באוקטובר באותה שנה ולטביה פתחה שגרירות בישראל ב-1995.
ב-27 בפברואר 1994 חתמו לטביה וישראל על הסכמי עידוד והגנה על השקעות. ב-20 בפברואר 2006 חתמה ישראל על אמנת כפל מס עם לטביה.
ב-2005 ביקר בלטביה נשיא ישראל משה קצב וב-2006 ביקרה בישראל מקבילתו ואירה ויקה-פרייברגה. ב-2008 הגיע לישראל נשיא לטביה ואלדיס זאטלרס לרגל אירועי ועידת הנשיא.
ב-2009 נשא נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד נאום בגנות ישראל והציונות בוועידת האו"ם נגד הגזענות ובמחאה על דבריו יצאו נציגי שונות מהאולם בהם גם הנציג הלטבי.
ב-2010 ביקר שר החוץ אביגדור ליברמן בלטביה ונפגש עם ראש הממשלה ואלדיס דומברובסקיס. באותה השנה נחשפה בישראל "פרשת השגריר" בעניין מינויו של זאב בן אריה לשגריר בלטביה הודות למידע שמסר לליברמן אודות חקירות נגדו בהיותו שגריר בבלרוס.
בין ה-28 ביולי עד ה-30 ביולי 2013, ביקר בלטביה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ונועד עם צמרת לטביה.
ב-2017 ביקר במדינה יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין בליווי חברת הכנסת מיכל רוזין לציון 25 שנים לתחילת היחסים. במהלך הביקור הוא נפגש עם ראשי המדינה והוביל ביחד עם מקבילתו יושבת ראש הסאימה אינרה מורנייצה טקס לזכר קורבנות טבח יער רומבולה בשואה. ב-2020 מורנייצה הגיעה לביקור בישראל בו ייצגה את לטביה באירועי פורום השואה העולמי החמישי.
בהצבעה באו"ם הקוראת לביטול הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, לטביה הצביעה בניגוד למדיניות האיחוד האירופי שהייתה לתמוך בהצעה, ונמנעה.
שגרירים.
להלן רשימת השגרירים שהוחלפו בין המדינות:
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית (בהנגול, הכתב המקובל בקוריאה הדרומית: 북한기근, מילולית: "הרעב בקוריאה הצפונית" ובצ'וסון גול, הכתב המקובל בקוריאה הצפונית: 고난의 행군, מילולית: "המצעד הכרוך במאמצים"), יחד עם משבר כלכלי נלווה, התרחש בין השנים 1994 – 1998.
הרעב נבע ממגוון של גורמים. ניהול כושל של הכלכלה ואובדן התמיכה של ברית המועצות גרמו לייצור ולייבוא המזון להצטמצם באופן מהיר ביותר. סדרה של שיטפונות ובצורות במה שנודע כשיטפון הגדול של צפון קוריאה, החמירו את המשבר באופן דרמטי. ממשלת קוריאה הצפונית והמערכת הכלכלית הריכוזית שלה התבררו כחסרות גמישות כדי שיצליחו לצמצם את ממדי המשבר באופן יעיל. ההערכות בנוגע לשיעור מקרי המוות נעות בטווח רחב. מתוך אוכלוסייה של כ-22 מיליון תושבים, מתו בין 900,000 ל-3,500,000 צפון קוריאנים מרעב וממחלות הקשורות לו, כששנת השיא בשיעור מקרי המוות הייתה 1997. במחקרים מאוחרים יותר נטען שמספר מקרי המוות בין השנים 1993 – 2000 הקשורים למשבר עמד על 330,000.
"המצעד הכרוך במאמצים".
המונח "המצעד הכרוך במאמצים" הפך להיות מטפורה לרעב ההמוני בעקבות מסע תעמולה ממשלתי שנערך ב-1993. "רודונג סינמון", העיתון הרשמי של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה, מפלגת השלטון, דחק באזרחי קוריאה הצפונית להיזכר באגדה מפוקפקת מתקופתו של קים איל-סונג כמפקד קבוצה קטנה של לוחמי גרילה שנאבקו ביפנים. הסיפור, שכונה "המצעד הכרוך במאמצים" תואר כ"לחימה כנגד אויב שמנה אלפים בקור של 20 מעלות מתחת לאפס, פעולת התנגדות תוך כדי שלג כבד ורעב, הדגל האדום התנופף מול המעמד".
כחלק ממערכה זו נאסר השימוש במילים כמו רעב המוני או רעב בשל העובדה שהן רמזו על כישלונה של הממשלה. אזרחים שטענו שמקרי המוות בתקופה זו נבעו מרעב המוני היו עלולים למצוא את עצמם בהסתבכות עם הרשויות.
רקע.
הרעב ההמוני היה אירוע מרכזי בהיסטוריה של קוריאה הצפונית, שאילץ את המשטר ואת האוכלוסייה לעבור שינויים יסודיים ובלתי צפויים. כ-80% משטחה של קוריאה הצפונית הם הרריים ורק 20% הנותרים ראויים לעיבוד חקלאי. חלק ניכר משטח הקרקעות של המדינה קפוא במשך שישה חודשים בשנה ובכך מתאפשר גידולו של יבול אחד בלבד לשנה. קוריאה הצפונית מעולם לא הייתה מסוגלת לספק לעצמה את צורכי המזון של אוכלוסייתה ומומחים רבים מטילים ספק ביכולתה לעמוד במשימה כזאת.
בסוף שנות השמונים, כאשר ברית המועצות, בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב, עברה את הפרסטרויקה, שהיה תהליך של שינויים פוליטיים וכלכליים, היא החלה לדרוש מקוריאה הצפונית תשלום עבור הסיוע שהיא הגישה לה בהווה ובעבר, סכומים שקוריאה הצפונית לא הייתה מסוגלת לשלם. ב-26 בדצמבר 1991 קרסה ברית המועצות ובכך הגיע הקץ לסיוע וליחסי הסחר בין שתי המדינות, כולל אספקת נפט בזול. ללא הסיוע הסובייטי, הגיעה לקיצה אספקת התשומות החקלאיות לקוריאה הצפונית והממשלה גילתה חוסר גמישות בהתמודדות עם המשבר. ב-1991 חלה ירידה של 75% ביבוא הדלקים. כלכלת המדינה החלה להדרדר, כשהיקפי היבוא והיצוא קרסו במקביל. מכרות הפחם היו זקוקים לחשמל כדי להפעיל את המשאבות והמחסור בפחם החמיר את המחסור בחשמל. החקלאות הסתמכה על מערכות השקיה מופעלות בחשמל ועל דשנים וחומרי הדברה מלאכותיים. רוב הצפון קוריאנים חוו מצבים של תת-תזונה זמן רב לפני שנות התשעים. אוכלוסיית המדינה הואכלה באמצעות מערכת כלכלית מרכזית מתוכננת שגרמה לייצור יתר של מזון וזמן רב לפני כן הגיעה לגבולות כושר הייצור שלה ולא הייתה מסוגלת להתמודד ביעילות עם תקופות משבר.
חברות סחר ממשלתיות צצו כאמצעי חלופי לניהול קשרים חוץ כלכליים. בשני העשורים שקדמו לרעב, היו חברות אלו לאמצעי למימון פעילות המשטר, כשאחוז ניכר מכלל ההכנסות עברו "ישירות לחשבונותיו הפרטיים של קים ג'ונג-איל... שבהם נעשה שימוש להבטיח ולשמור על נאמנות ההנהגה הבכירה".
עד מהרה יזמה קוריאה הצפונית צעדי צנע שבמרכזם עמדה מערכה שנקראה "אכול שתי ארוחות ליום". צעדים אלו הוכחו כבלתי יעילים לבלימת הקריסה הכלכלית. לדבריה של פרופסור הייזל סמית' מאוניברסיטת קרנפילד בבריטניה "... שיטות העבר שהשיגו מטרות לטווח הקצר או הבינוני, יכלו להשיג יתרונות כלכליים מועטים אם ברית המועצות והגוש המזרחי היו ממשיכים לספק נפט, טכנולוגיות וידע"
ללא קבלת סיוע מארצות אלו, לא יכלה קוריאה הצפונית להגיב באופן יעיל לרעב ההמוני. בזמן מסוים, השלימה סין את הפער שנוצר עקב קריסתה של ברית המועצות וסיפקה לקוריאה הצפונית מזון בכמויות משמעותיות. ב-1993 סיפקה סין לקוריאה הצפונית 77% מיבוא הנפט שלה ו-68% מייבוא המזון. כך החליפה קוריאה הצפונית את תלותה בברית המועצות בתלות בסין, על כל ההשלכות החמורות הצפויות כתוצאה ממהלך זה. ב-1993 התמודדה סין בעצמה עם מחסור בדגנים ובצורך במטבע קשה וכתוצאה מכך היא נאלצה לקצץ באופן משמעותי את הסיוע לקוריאה הצפונית.
שיטפונות ובצורות.
קריסת הכלכלה וצעדי המדיניות הכושלים הובילו לרעב ההמוני, אך השיטפונות שאירעו באמצע שנות התשעים היו הגורם הישיר לרעב. השיטפונות שהתרחשו ביולי ובאוגוסט 1995 תוארו על ידי משקיפים זרים כבעלי "ממדים תנ"כיים". ההערכה הייתה שהשיטפונות השפיעו על 30% משטח המדינה. שיטפונות הרסניים אלו החריבו את השטחים החקלאיים, את יבולי הקציר, את מאגרי הגרעינים ואת התשתיות הסוציאליות והכלכליות. משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים דיווח ש"בין ה-30 ביולי ל-18 באוגוסט 1995 גרמו גשמי זלעפות להצפות ברפובליקה העממית של קוריאה. באזור מסוים, בנפת פיונגסן שבמחוז צפון חוואנגחאייה, תועדו 877 מ"מ של גשם תוך שבע שעות בלבד, עוצמת משקעים שמעולם לא תועדה באזור זה... כמות המים ששטפו את ערוץ נהר יאלו הזורם לאורך גבול קוריאה הצפונית-סין הוערכה במיליארד מטרים מעוקבים במשך 72 שעות. הצפות בהיקף כזה לא תועדו באזור לפחות 70 שנה".
התוצאות העיקריות של השיטפונות לא היו רק הרס היבולים, אלא גם האובדן של מאגרי החירום של הדגנים בשל העובדה שהם אוחסנו במאגרים תת-קרקעיים. על פי האו"ם, השיטפונות של 1994 ו-1995 החריבו כ-1.5 מיליוני טונות של מאגרי גרעינים והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית ציינו ש-1.2 מיליוני טונות (או 12%) מייצור הגרעינים של שנת 1995 אבד בשיטפונות. ב-1996 אירעו שיטפונות נוספים וב-1997 התרחשו בצורות.
עקב השיטפונות נגרמו נזקים לתשתיות החשמל של קוריאה הצפונית, כמו תחנות כוח הידרואלקטריות, מכרות פחם ומתקני אספקה וחלוקה, שגרמו לאובדן 85% של כושר ייצור החשמל של המדינה. פקידי האו"ם דיווחו שמחסור בחשמל בין השנים 1995 – 1997 לא נבע ממחסור בנפט בשל העובדה שרק שתיים מתוך 24 תחנות הכוח במדינה היו תלויות במוצרי נפט לצורך ייצור החשמל... ואלה קיבלו אספקה מ"הארגון לפיתוח האנרגיה של חצי האי הקוריאני" (Korean Peninsula Energy Development Organization)... כ-70% מהחשמל שיוצר בקוריאה הצפונית הגיע מתחנות כוח הידרואלקטריות והבצורות החמורות של החורף והאביב של 1996 ו-1997 (בנוסף לתקלה באחת מתחנות הכוח ההידרואלקטריות הגדולות על נהר היאלו) גרמו למצבי מחסור חמורים בחשמל בכל רחבי המדינה באותה עת, ניתקו את אספקת החשמל למערכת מסילות הברזל (שהייתה תלויה כמעט באופן מלא באספקת חשמל) וכתוצאה מכך נוצר מחסור באספקת פחם לתחנות הכוח שהונעו בפחם שסיפקו את 20% הנותרים של תצרוכת החשמל של המדינה.
המחסור במזון.