סולי נולד בהורנאסקל, לינקולנשייר, אנגליה בשנת 1783, לשחקנים מת'יו סולי ושרה צ'סטר. במרץ 1792 היגרה המשפחה ותשעת ילדיהם לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, שם ניהל דודו של תומאס תיאטרון. סולי הופיע לראשונה בתיאטרון בגיל 11 בצ'ארלסטון. לאחר חניכות קצרה אצל מתווך ביטוח, שהכיר בכישרונו האמנותי, בערך בגיל 12 החל סולי לצייר. הוא למד עם גיסו ז'אן בלזונס (פעיל 1794–1812), מיניאטור צרפתי, עד שנפרדו ב-1799.
הוא חזר לריצ'מונד ללמוד "ציור מיניאטורי" עם אחיו הגדול לורנס סולי (1769–1804). לאחר מותו של לורנס, התחתן תומאס סולי עם אלמנת אחיו, שרה (אניס) סולי. הוא המשיך לגדל את ילדיו של לורנס. היו לו ולשרה יחד תשעה ילדים נוספים. בין הילדים היו אלפרד סולי, מרי צ'סטר סולי (שהתחתנה עם בן טיפוחיו של סולי, הצייר ג'ון נייגל), ג'יין קופר סולי (שהתחתנה עם מר דארלי), בלנש סולי, רוזלי סולי ותומאס ווילקוקס סולי.
סולי היה אחד החברים המייסדים של קרן המוזיקה. הוא צייר את דיוקנאותיהם של רבים מהנגנים והמלחינים שהיו גם חבריו.
קריירה כצייר.
סולי הפך לצייר מקצועי בגיל 18 בשנת 1801. הוא למד ציור דיוקן אצל גילברט סטיוארט בבוסטון במשך שלושה שבועות. לאחר זמן מה בווירג'יניה עם אחיו לורנס, עבר סולי לניו יורק.
הוא התיישב בפילדלפיה בשנת 1806, שם התגורר בשארית חייו. בשנת 1809 נסע סולי ללונדון למשך תשעה חודשים ללמוד ציור אצל בנג׳מין ווסט האמריקני, שעשה את קריירת הציור שלו בבריטניה.
נראה כי דיוקנאותיו של סולי משנת 1824 של ג'ון קווינסי אדמס, שהפך לנשיא באותה שנה, והמרקיז הגנרל דה לאפייט, הביאו לו פרסום רחב. דיוקנו של אדמס מוחזק בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון. לא מעט אמריקאים בולטים באותם ימים, ציירו את דיוקנאותיהם אצלו. בשנים 1837–1838 הוא היה בלונדון לצייר את המלכה ויקטוריה על פי בקשת אגודת סנט ג'ורג' בפילדלפיה. בתו בלאנש סייעה לו כ"סטנד-אין "של המלכה, כשהיא מדגמנת את התלבושת של המלכה כשהיא לא הייתה פנויה.
אחד הדיוקנאות של סולי של תומאס ג'פרסון נמצא בבעלות האגודה הספרותית של ג'פרסון באוניברסיטת וירג'יניה ותלויה ברוטנדה של בית הספר. דיוקן נוסף של ג'פרסון, תלוי בווסט פוינט, כמו גם דיוקנו של הגנרל אלכסנדר מקומב.
על פי רשומותיו של סולי הוא ייצר 2,631 ציורים משנת 1801, שרובם נמצאים בארצות הברית. סגנונו דומה לזה של תומאס לורנס. אף על פי שהוא ידוע בעיקר כצייר דיוקנאות, יצר סאלי גם ציורי נופים ואירועים היסטוריים. כגון "המעבר של דלאוור" משנת 1819, כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
מוות ומורשת.
סולי נפטר בפילדלפיה ב־5 בנובמבר 1872. הוא קבור בבית העלמין בלורל היל.
ציוריו מוחזקים ומוצגים דרך קבע ברבים ממוזיאוני האמנות המובילים בעולם.
בנו, אלפרד סולי, שירת בתפקיד תת-אלוף בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. באמצעות בנו אלפרד, תומאס סולי הוא סבא רבא של אלה דלוריה, האתולוגית והסופרת הידועה מינקטון, דקוטה. סבא רבא של האמנית מרי סולי (הידועה גם בשם סוזן מייבל דלוריה, 1896–1963); וסבא של סבתא רבתא של ויין דלוריה, ג'וניור, הסופרת מדקוטה, שנלחמה לזכויות האינדיאנים.
סולי היה דודו של תומאס סולי (1855–1939), האדריכל מניו אורלינס.
וולטר גולד וצ'ארלס הנרי לאנו מדרום קרוליינה היו תלמידיו. צ'ארלס הנרי לאנו הפך לצייר פורטרטים ואמן מלחמת האזרחים.
לכבודו נקראה ספינה במלחמת העולם השנייה אס. אס. תומאס סולי.
לב הדרקון
לב הדרקון (באנגלית: Dragonheart) הוא סרט פנטזיית הרפתקאות בריטי-אמריקאי משנת 1996, בבימויו של רוב כהן , ובכיכובם של דניס קווייד, דייוויד ת'יוליס, פיט פוסלתווייט, דיינה מייר, וקולו של שון קונרי. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לאפקטים הטובים ביותר ולמספר פרסים נוספים בשנים 1996 ו-1997. הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה קופתית.
עלילה.
בואן, אביר הפועל לפי "הקוד העתיק", חונך נסיך צעיר בשם אינון ומלמד אותו את ערכיו, מתוך תקווה כי יגדל להיות מלך טוב יותר מאביו הרודן, המלך פריין. במהלך מרד איכרים, המלך פריין נהרג במארב. קארה, בת איכרים צעירה, בטעות פוצעת אנושות את אינון. אימו הקלטית של אינון, המלכה אייסלין, מביאה אותו בפני דרקון ומתחננת שיציל את בנה. הדרקון מחליף את לבו הפצוע של אינון במחצית מלבו שלו בתמורה להבטחה שאינון ימשול תחת ערכי צדק ומוסר. למרות זאת, אינון מתגלה כרודן גדול אף יותר מאביו, והוא משעבד את המורדים שהרגו את אביו לטובת שיפוץ טירה עתיקה. בואן מאמין כי לב הדרקון השפיע על אינון ושינה אותו, ולכן נשבע לנקום בדרקונים ולצוד את כולם.
שתים עשרה שנים מאוחר יותר, הטירה של אינון הבוגר בנויה, וקארה מבקשת שאביה ישוחרר לאחר שנים של עבדות. אינון מסכים, והורג אותו בתואנה שעכשיו הוא "משוחרר". בינתיים, הפך בואן לקוטל דרקונים מיומן. האח גילברט, נזיר ומשורר בהתהוות, חוזה במעשה נועז של בואן ומחליט לעקוב אחריו ולתעד את סיפורי גבורתו. בואן עוקב אחר דרקון לפתח מערתו, אך העימות ביניהם מסתיים בתיקו מקסיקני. הדרקון מציין כי הוא האחרון מסוגו והם מסכימים שלא להרוג האחד את השני, ובמקום זאת יוצרים שותפות בקטילת דרקונים מבוימת להונאת כפריים מקומיים. בואן נותן לדרקון שם – דראקו, על שם קבוצת כוכבים. בואן לא יודע כי דראקו הוא הדרקון שהעניק את לבו לאינון, וכי הוא מרגיש כל כאב שאינון מרגיש.
קארה, שרוצה לנקום באינון, נכלאת לאחר ניסיון התנקשות כושל. אינון נזכר כי היא האחראית לפציעתו כילד, ומנסה לפתות אותה ולהפוך אותה למלכתו. אייסלין, המתעבת את מה שבנה הפך להיות, עוזרת לקארה לברוח מהטירה. קארה מנסה לאגד את בני הכפר כנגד אינון, אך במקום לתמוך בה הם מציעים אותה כקורבן לדראקו. היא נלקחת למאורה של דראקו וגם אינון מגיע לשם כדי ללכוד אותה, והוא ובואן נלחמים. במהלך הלחימה, אינון מטיח בבואן כי מעולם לא האמין בקוד האבירים ורק רצה להשתמש בבואן כדי ללמוד להילחם. הוא משיג בכך יתרון וכמעט הורג את בואן. דראקו מתערב וחושף את מחצית לבו, ואינון בורח באימה. קארה מבקשת מבואן לעזור להפיל את אינון מכסאו, אך האביר המאוכזב מסרב.
בואן ודראקו מגיעים לכפר נוסף ונתקלים שוב בגילברט. קארה, הסולדת ממעשיהם, מנסה לחשוף אותם, אך המקומיים לא מאמינים לה עד לאחר ההמחזה; דראקו מעמיד פני מת, אך כשאנשי הכפר מחליטים לפרוס מבשרו למאכל, הוא ממריא וחושף את המזימה. הם פונים לבואן, קארה וגילברט ומחליטים להפוך אותם לארוחה במקום. דראקו מחלץ אותם ולוקח אותם לאבלון, שם הם מוצאים מקלט בין מצבות אבירי השולחן העגול. דראקו מספר לבואן על עצמו ועל אינון: הוא קיווה כי בהצלת אינון ישנה את טבעו ויביא לאיחוד בין הדרקונים ובני האדם, ובכך ירוויח מקום בכוכבים, לשם מגיעים הדרקונים הראויים לאחר מותם. כעת הוא חושש כי מעשיו עלו לו בנשמתו, ולכן מסכים להילחם באינון. לאחר שבואן רואה בחיזיון את המלך ארתור, שמזכיר לו את שבועתו, הוא מסכים להילחם גם כן.
בואן ודראקו מאגדים את הכפריים לכדי צבא גדול, והם כמעט זוכים בניצחון כאשר גילברט קולע חץ בלבו של אינון. דראקו, החש בכאבו של אינון, מתרסק אל הטירה ונלכד. אינון מבין כי הוא למעשה בן אלמוות כל עוד דראקו בחיים, ולכן נחוש לשמור עליו. אייסלין, שמודעת לקשר, מנסה להרוג את דראקו באישון לילה, אך אינון עוצר אותה והורג אותה.
המורדים חודרים לטירה, ובקרב נוסף מול בואן נופל אינון מראש המגדל. בואן מנסה לשחרר את דראקו, אך זה מתחנן שיהרוג אותו ויסיים את שלטונו של אינון. בואן לא מסוגל לעשות זאת, אך אז אינון חוזר ותוקף. דראקו חושף את מחצית-לבו ובואן משליך עליו גרזן, ובכך הורג את אינון ואת דראקו. גופתו של דראקו מתפוגגת ונשמתו הופכת לכוכב חדש בשמיים.
הפקה.
פטריק ריד ג'ונסון, שכתב את העלילה של לב הדרקון, הציע תחילה את הרעיון למפיקה רפאלה דה לאורנטיס. ג'ונסון אמר שהוא רצה את "הרעיון שדרקון ואביר ירמו כפרים תמורת כסף" כי הוא חשב שזה "לא רק מצחיק, אלא גם דיי חמוד". דה לאורנטיס רצתה שג'ון בדהם, שהיה אז שותף לעשייה של רוב כהן, יעבוד על הסרט. לדברי כהן, בדהם "לא הגיב" לחומרים, ולכן ג'ונסון התבקש לביים את הסרט.
ג'ונסון וצ'ארלס אדוארד פוג כתבו את התסריט במשותף, והעבירו אותו לאולפני יוניברסל, שתוך יומיים נתנו אור ירוק להפקתו מאחר שהתסריט עורר תגובה רגשית חזקה אצל מנהלי האולפן. מיד לאחר מכן החלו ג'ונסון ודה לאורנטיס לתור את ספרד בחיפוש אחר אתרי צילום. במקביל החלו לבצע ניסיונות ביצירת דמותו הממוחשבת של דראקו, אך האולפנים החליטו לחכות מאחר שבאותה תקופה נעשו ניסויים בטכנולוגית CGI לטובת סרטי פארק היורה. ג'ונסון טוען כי ברגע שהאולפנים הבינו כי הטכנולוגיה תאפשר להם לעשות סרט איכותי מאוד, אם כי במחיר גבוה יותר, הם ניסו מאחורי גבו להעיף אותו מהפרויקט כדי להביא במאי מוכר ומנוסה יותר. רפאלה דה לאורנטיס נאבקה עבורו, אך לבסוף הוחלט לסיים את החוזה של ג'ונסון עם האולפנים והוא קיבל קרדיט על הסרט כמפיק וכתסריטאי. האולפנים שקלו מספר במאים ופנו לחלקם, ולבסוף הצטרף רוב כהן לפרויקט.