בתביעתה, אבינה טוענת שהוחזקה בתנאים של עבד ואף נמכרה בין סוחרים, דבר שיצא מהחוק בקולוניות הבריטיות. הסיפור מגולל את התנהלות בית המשפט מול החוק הבריטי, וגם סביב השוני בין תפיסת העבדות בחוק מול המציאות.
קוונמינה אדדו – הבעלים שתובעת באבינה, רוצה לחתן אותה עם עבדו.
ג'יימס דייוויס - מתורגמן בבית המשפט, שהתחנך בבית ספר של המסיון. דיבר בכמה שפות והיה בקיא בחוקי בית המשפט הבריטי. היה ממעמד נמוך ממוצא מעורב. ג'יימס ידע איך לפנות לשופט בבית המשפט, לכן החליט לעזור לאבינה ולפנות באמצעות המוסר אל השופט.
וויליאם מלטון – פקיד במשרד המושבות הבריטי, שימש כשופט בתביעה. מלטון היה ידוע כאדם הגון, לפחות במקרים של עבדות. מלטון היה נעזר רבות ביועציו, שלרוב הגיעו ממשפחות סוחרים. במשפט זה הוא הזיק לאבינה, מתוך אינטרס לא לפגוע בתפיסת העבדות של אבינה ושל רבים אחרים.
ג'יימס האטון ברו – עורן דין במקצועו, צאצא למשפחת סוחרים ומייצג את קוומינה במשפט. ברו האמין ברעיון של "המשימה המתרבתת" וחשב שהבריטים יועילו בהתפתחותם לאפריקאים.
בראש המשפט עמד מלטון- פקיד ששימש כשופט במושבה הבריטית. מלטון נתפס במושבה כאדם הגון, במיוחד לתיקים שעוסקים בשעבוד. את עמדת ההגנה תפס ג'יימס האטון ברו, שהיה חלק ממשפחת סוחרים מקומית, אמידה ובעלת קשרים רבים עם מנהיגים מקומיים והרשויות הבריטיות. ג'יימס נחשב כ"מעורב"(נולד להורים מגזע שונה) והאינטרסים שלו לרוב תאמו את הרשויות הבריטיות למרות שראו בעירוב כ"זיהום". ג'יימס ייצג את קוומינה ורצה להוכיח שאבינה לא הוחזקה בתנאי עבד כפי שנתפס בחוק הבריטי.
במהלך המשפט אבינה מונה כמה דוגמאות לכך שבאמת הייתה עבד. היא מספרת על מחרוזת שקיבלה מיוואוה ונלקחה ממנה עם מכירתה, דבר הדומה מבחינתה להחלפת כספים במכירה. עוד היא מספרת שאחותו של קוומינה שלחה אותה לאסוף קרשים למדורה, להביא מים ולהכין אוכל, ולבסוף אבינה גם לא ישבה לאכול איתם את ארוחת הערב. היא טוענת שלא רצתה לעשות את הדברים האלו ואף איימו עליה והכריחו אותה. מלטון השופט, שואל את אבינה מדוע היא בטוחה שהייתה עבד, היא עונה שאצל הבעלים הקודמים שלה, כאשר המשפחה הייתה יושבת לאכול, העבד היה ממשיך לעבוד וכך גם קרה אצל קוומינה במהלך הארוחות- הם היו אוכלים והיא הייתה שוטפת את בגדיהם.
אבינה הפסידה במשפט. לטענת החוק הבריטי אבינה לא הוחזקה בתנאים של עבד. היא הייתה מקבלת מזון ולבוש, לא קראו לה בלשון שפחה והיא מעולם לא הוכתה. בנוסף, לא בוצעה על חשבונה ומולה החלפת כספים, לכן בית המשפט לא מכיר בקנייתה\מכירתה.
אבינה מסבירה לג'יימס דייוויס לאחר המשפט שהיא כבר ברחה והצליחה להשיג את החופש שלה, אף אחד לא ייקח אותה לעבדות יותר, אבל המטרה שלה הייתה להגן על חבריה ולשנות את היחס לאנשים כמוהה. ניכר שאבינה הפסידה במשפט בעיקר מכיוון שמלטון לא רצה ליצור מגמה של מהפכת עבדים. בנוסף, אי אפשר להתעלם מכך שחבר המושבעים היה מורכב מבעלי שטחים ואינטרסים, סוחרים וחברים של בעלי עבדים – שלהם אינטרס דומה לשל מלטון.
מלאכים באמריקה (מיני סדרה)
הקרבות על שיא החרמון
הקרבות על שיא החרמון התנהלו במשך כחודשיים, מ-6 באפריל 1974 ועד ל-31 במאי 1974. על רקע המשא והמתן בין סוריה לישראל להפרדת כוחות בגבולות חדשים התגבר המתח והתנהלו ימי קרב של ממש.
המערכה המכרעת התנהלה כחצי שנה לאחר מלחמת יום הכיפורים, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת בין סוף המלחמה להסכם הפרדת הכוחות. אז, בין נובמבר 1973 לסוף מאי 1974, הוכרע גורל החרמון.
גאוגרפיה.
הר החרמון הוא רכס צר וארוך, ומהווה חלקו הדרומי של רכס הרי מול הלבנון. כיוונו של רכס החרמון מדרום מערב לצפון מזרח. אורכו כ-60 ק"מ. שטחו הכולל כ-1,000 קמ"ר שרובם בשטחי סוריה ולבנון, ו-70 קמ"ר משטחו נמצא בשטח ישראל.
פסגת ההר היא בגובה 2,814 מטרים מעל פני הים, ונמצאת על הגבול שבין סוריה ולבנון, כ-14 ק"מ מצפון מזרח למוצבי ההר הישראליים. הפסגה הגבוהה ביותר בתחומי ישראל היא כיפה בגובה 2,236 מטרים מעל פני הים, הנמצאת מערבית למצפה שלגים, שגובהו 2,224 מטרים מעל פני הים.
רכסי החרמון הם השלוחה הדרומית של הרי מול הלבנון. הרים אלה הם קמר ענק שנוצר בתהליכי קימוט והעתקה, כנראה בהשפעת הבקע הסורי-אפריקני. הסלעים בחרמון הם מתקופות שונות מתקופת היורה.
רקע היסטורי.
יומיים לאחר שהסתיימה מלחמת ששת הימים, ביום 12 ביוני 1967, ומשלא הייתה שם כל נוכחות סורית, נתפס ללא קרב על ידי כוח חי"ר מוטס חלק קטן מרכס החרמון (כ-7% מכל הרכס) הנקרא היום שמורת הר חרמון. כח סיור מחטיבה 3 הגיע לשיא החרמון והניף דגל אך צה"ל לא החזיק במקום והפסגה נותרה בשטח סוריה ולבנון. לאחר המלחמה הקים צה"ל על אחת הפסגות שהיו בשטחו (מצפה חורן – נ"ג 2,100 מטר) עמדת תצפית וכמה צריפים למגורים שזכו לשם עמדת תצפית מס' 4. בתוך כשנתיים עם השלמת סלילת הכביש ממג'דל שמס, נעשה המקום למוצב 102 ונועד לשמש בעיקר את יחידת 8200 (848 כפי שנקראה אז), את מערך הבקרה של חיל האוויר ואת חיל הקשר. המוצב לא היה מוצב מוגן הערוך ללחימה כפי שהיו שאר המוצבים ברמת הגולן, והוא לא היה חלק ממערך ההגנה המרחבי אלא נועד לשמש כאכסניה מבוצרת לכוחות שאיישו אותו.
במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 נכבש המוצב על ידי הסורים בקרב שהחל ברגעים הראשונים למלחמה והסתיים למחרת היום בשעות לפני הצהריים. לאחר הפצצה אווירית והפגזה ארטילרית נחתו ארבעה מסוקים שהנחיתו כוח רתק וחסימה מגדוד צנחנים 82 הסורי ממערב למוצב, אליהם חבר ברגל שאר גדוד 82 שהגיע מ"החרמון הסורי". מקצת הלוחמים הסורים הסתערו על המוצב. במוצב היו אז 60 חיילים מתוכם רק 14 לוחמים מחטיבת גולני. כשהתחילה המתקפה התחבאו חלק מחיילי צה"ל ששהו במוצב במחילות הפנימיות של המוצב, כשהסורים שולטים על שטחו העליון. בלילה שבין ה-6–7 באוקטובר נחלצו 17 מהחיילים הנצורים במוצב דרך פתח אחורי אך רק 10 חיילים הצליחו להגיע בשלום לקווי כוחותינו. בסוף הקרב נמנו לצה"ל 16 הרוגים, 12 פצועים ו-31 חיילים נפלו בשבי. לאחר כיבוש המוצב תגברו הסורים את כוחותיהם בפלוגת קומנדו נוספת ונערכו להגנה על הרכסים שממערב למוצב החרמון הישראלי.
המתקפה הראשונה של צה"ל להחזיר לשליטתו את מוצב החרמון הייתה ב-8 לחודש, היום השלישי למלחמה, והיא נכשלה. לאחר כ-7 שעות של לחימה עקובה מדם נאלצו כל הכוחות לסגת. בקרב זה היו לצה"ל 23 הרוגים ו-55 פצועים. גופות של שמונה חללים נותרו באזור הקרבות.
הקרב השני לכיבוש המוצב נערך בין התאריכים 21–22 באוקטובר ונקרא בשם מבצע קינוח. בלחימה הרואית הצליחו הכוחות ובראשם חיילי גולני לכבוש את המוצב הישראלי במחיר כבד של 56 הרוגים ו-79 פצועים. במקביל לכיבוש "החרמון הישראלי" התנהל קרב לכיבוש חלקים נוספים מרכס החרמון – החרמון הסורי (2,381 מטר) ומוצב הפיתולים. הפסגה עצמה – שיא החרמון נתפסה ללא קרב. הלחימה שם שהתבססה בעיקר על צנחני מילואים שהונחתו ממסוקים, הסתיימה בהצלחה ובמחיר של שני הרוגים לצה"ל. בסופה החזיק צה"ל במרבית שטחו של החרמון ובכלל זה שיא החרמון. ב-24 באוקטובר נכנסה הפסקת האש לתוקף.
מיד בסמוך לכיבוש החרמון הסורי התארגנו הסורים בסיוע כוחות עיראקיים לעלות להר להתקפת נגד מכיוון הכפר עִרְנֶה והם נבלמו על ידי חיל האוויר הישראלי. הסורים אף ביצעו ביום 22 באוקטובר 12 גיחות התקפה על כוחות צה"ל ברכס החרמון מן האוויר. הכוחות בחרמון הסורי תוגברו ללא הרף באמצעות מסוקים ונערכו למגננה לרבות התבצרות ומיקוש שנעשו על ידי חיל ההנדסה.
ב-1 בנובמבר 1973, בשל סופת שלגים שהחלה ברכסי החרמון, ניתנה הוראה לכוח צנחני המילואים שתפסו את השיא להתפנות ברגל למוצב הפיתולים.
בחודשים מרץ–מאי 1974 עם התבהרות מזג האוויר התגברו התקריות במובלעת הסורית עד כדי מלחמת התשה. היו כאלף תקריות שכללו בעיקר הפגזות. עיקר ההתקפות היו על הגזרה שבין הפיתולים לשיא – רכס קדדים – ועל השיא.
בימים הבאים היו ניסיונות חוזרים ונשנים של כוחות קומנדו סוריים להגיע לשיא במסוקים או ברגל והם הוסגו על ידי אש ארטילרית. ב-6 באפריל הצליחו הסורים לתפוס את השיא והם הופצצו מהאוויר. ב-8 באפריל טיפס לשיא החרמון כוח של יחידת האלפיניסטים "ארז" כדי להפגין נוכחות, אך לפנות בוקר הוא קיבל פקודה לרדת ברגל מהשיא לפיתולים, תוך כדי כך שהסורים לא מפסיקים להפגיז את אזור הפסגה. כמה שעות מאוחר יותר הונחתו כוחות קומנדו סוריים במורדות המזרחיים של שיא החרמון.
כיבוש מחדש של שיא החרמון.
ב-14 באפריל, הורכב כוח בן שישים לוחמים מיחידת האלפיניסטים ומסיירת מטכ"ל בפיקוד רס"ן עמירם לוין, לכבוש את שיא החרמון. כל הלילה העפיל הכוח לפסגה, ועם עלות השחר החל לנהל קרב נגד הקומנדו הסורי בתנאי מזג אוויר קשים. בסופו של דבר נכבש שיא החרמון על ידי לוחמי צה"ל. לסורים נהרגו 12 חיילים.
כל יחידת האלפיניסטים "ארז" בפיקוד דוד מטק, השתתפה בכיבוש שיא החרמון, לאחר שב-13 באפריל 1974 תקף כוח קומנדו סורי את שיא החרמון המצויה 15 קילומטרים בעומק השטח הסורי ונשלטה על ידי צה"ל כחלק מהמובלעת. מטרת הסורים הייתה להדוף את צה"ל מנקודת תצפית זו החולשת על עומק המערך הסורי ועל דמשק. הסורים ידעו כי בגלל תנאי השטח ותנאי האקלים הקשים, הסתפק צה"ל בסיורים בלבד בפסגה ולא אייש אותה דרך קבע והצליחו לכבוש את הפסגה ולהשתלט עליה.
במקביל להכנות למבצע החל חיל הנדסה לפרוץ דרך מהפיתולים לשיא. הכוח ניצל את התקדמות עבודת הצמ"ה במעלה רכס קדדים ויצא בשעה 19:45 מהנקודה אליה הגיע באמצעות נגמ"שים וזחליות "אלפא", בכך נחסך זמן הליכה ומאמץ מהלוחמים.