ז'אן קולין נולד בשנת 1921 בבוקרשט, רומניה כבנם של הפקיד לאזר קולין (במקור כהן), ושל אלה לבית רבינזון, אחותה של אנה פאוקר. דודו מצד האב היה העורך דין ליביו כהן-קולין שעבד תקופה במשרד המסחר הרומני. קולין למד בתיכון "קנטמיר וודה" ונרשם לפקולטה לספרות של האוניברסיטת בוקרשט. לימודיו הופסקו בעקבות החקיקה האנטישמית ברומניה בשנים 1944-1940 . באותן השנים בימי המשטר אנטונסקו יחד עם חברתו, המשוררת נינה קסיאן ועם צעירים יהודים אחרים השתתף בקורס של הסופר מיכאיל סבסטיאן על יצירתו של ויליאם שייקספיר. כמו כן התגייס יחד עם קסיאן לפעילות אנטיפאשיסטית במסגרת "איחוד הנוער הקומוניסטי" הבלתי חוקי והחוג הספרותי "אוריזונט". אחרי נפילת משטר אנטונסקו, היה קולין פעיל כמה שנים בצנזורה ובמנגנוני התעמולה של המשטר הקומוניסטי החדש ועורכם של מספר כתבי עת.
עם נינה קסיאן שהייתה אשתו בשנים 1947-1943 פקד את מבקר הספרות אוביד קרוחמלניצ'אנו שנמנה עם חסידי המפלגה הקומוניסטית, כמו כן את היסטוריון הספרות ג'או שרבאן ואת המשורר והמתרגם פטרה סולומון.
את דרכו כסופר התחיל עם "אגדות" והמשיך בספרות ילדים עד שעבר למדע בדיוני ולפנטסיה. הוא הצטיין בכתיבתו ונחשב לסופר המדע הבדיוני הראשון במעלה של רומניה.זכה בשלושה פרסים של החברה האירופית למדע בדיוני, במדליית הזהב של פוזנן, הפרס הגדול של סן מרינו ועוד.
חלק מספריו תורגמו לצרפתית ולספרדית כסדרה של ספרים מצוירים, שצוירו על ידי הקרואטי איגור קורדיי.
חייו הפרטיים.
ולדימיר קולין היה נשוי בשנים 1947-1943 עם המשוררת נינה קסיאן ואחר כך עם האמנית הגרפיקאית מרצ'לה קודרסקו
פרסים ואותות הוקרה.
וב-1975 עבור "שיניו של קרונוס"
הנצחה.
לאחר מותו בשנת 1992 מיוזמת הסופר לאונרד אופריה נוסדה הקרן הרומנית לתרבות על שם ולדימיר קולין, המעניקה פרס על שמו ליצירות מדע בדיוני בשפה הרומנית. עם זוכי הפרס נמנו ולדימיר טיסמניאנו, אנדריי קודרסקו, ניקולאיה מנולסקו, שרבאן פוארצה, בוגדן פיצ'אק וראדו פאבל גאו.
דידי מנוסי
דידי (ידידיה) מְנוּסי (9 במאי 1928, י"ט באייר ה'תרפ"ח – 20 בדצמבר 2013, י"ז בטבת ה'תשע"ד) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי וסאטיריקן ישראלי.
קורות חיים.
מנוסי נולד בשם ידידיה מנוסוביץ בקבוצת גבע, ובה גדל והתחנך. עזב את הקיבוץ ב-1946, שימש כמדריך מטעם הנוער העובד בהרצליה ולאחר מכן התגייס לפלמ"ח. במלחמת העצמאות היה שותף לכיבוש צפת, להגנה על נגבה ולכיבוש אשקלון. למד ספרות באוניברסיטה העברית. ערך שני מסעות סביב העולם בשנות ה-50.
פרסם פזמונים שזכו להלחנה וחלקם היו למפורסמים. בין היתר שיתף פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזה "סנונית בחוף מיומבה", שם התפרסם השיר "קול אורלוגין", ובסרט "סאלח שבתי", שם התפרסם השיר "לי ולך" (שאותו שר אריק איינשטיין עם גאולה נוני). כתב ללהקת גייסות השריון את "מי שחלם", שהפך לשיר ידוע לזכר הנופלים, וללהקת החלונות הגבוהים את "פגישה במילואים" ("באנו למילואים / חשבנו עושים חיים"),ללהקת פיקוד הצפון כתב את "נר בחלונך",אחד השירים המרגשים והנודעים של מלחמת ששת הימים, ולאחר מלחמת יום הכיפורים כתב את "שיר הוא לא רק מילים", שאותו ביצע אריק לביא כמחאה נגד המלחמה ולמען השלום. ללהקת הגבעטרון כתב את השיר "בת שישים", לכבוד 60 שנה לקיבוץ גבע.
מנוסי כתב חמשירים ופרסם קובץ מהם בספר, וכמו כן ערך מדור בדיחות במקומונים בשם "בדיחמין לשבת", וכינס את בדיחותיו בשלושה ספרים. סמלו המסחרי היה כובע קסקט וסיגר.
בשנים 1962–2000 פרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" טור סאטירי מחורז שעסק באקטואליה. מנוסי תרם לשפה העברית מספר תחדישים, בהם 'מחזמר', 'מדרחוב' ו'חמשיר'. בשנת 2000 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
מנוסי היה נשוי משנת 1959 ועד מותו לציירת צילה מנוסי (לונדון), שאיירה את טוריו בידיעות אחרונות. לזוג שלושה ילדים. בנו ניר (ניל) חזר בתשובה והוא עוסק בהרצאות ובכתיבה בנושאי יהדות.
בשבע השנים האחרונות לחייו היה חולה במחלת פרקינסון ורותק לכיסא גלגלים. ב-20 בדצמבר 2013 נפטר בביתו שברמת גן, בן 85 במותו. נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבע.
מרצ'ל פאוקר
מרצ'ל (פויו) פאוקר (ברומנית: Marcel (Puiu) Pauker; 6 בדצמבר 1896 - 16 באוגוסט 1938), פעיל ופובליציסט קומוניסטי רומני, מהנדס בהכשרתו, יהודי, מראשי המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנות העשרים של המאה ה-20. הוצא להורג בטיהורים הסטליניסטיים הגדולים בסוף שנות ה-1930, וזכה לרהביליטציה לאחר מות סטלין, בתקופת ניקיטה חרושצ'וב.
בפעילותו במחתרת אימץ שמות וכינויים רבים, ביניהם: לוקסימין, פאול למפרט, הבורגני, פויו, הרמן גוגנהים, פריו, מארין סמיונוביץ', סטפאן ופאול וייס.
חייו.
מרצ'ל פאוקר נולד בבוקרשט, רומניה למשפחה יהודית, אביו - סימיון פאוקר, היה עורך דין מצליח, עיתונאי ומזכיר מערכת, ולאחר זמן אחד הבעלים - לצד אחיו אמיל פאוקר - של העיתונים הפרוגרסיביים-ליברליים "אדוורול" ו"דימיניאצה". בהמשך הוא היה לבעליו, מייסדו ומנהלו של היומון הכלכלי "ארגוס".
משפחת פאוקר הייתה מתבוללת, שלא דיברו יידיש מזה שלושה דורות. מרצ'ל פאוקר למד בבית הספר האוונגלי (לותרני) בבוקרשט, ששפת ההוראה בו הייתה גרמנית. בבית הספר הוא הצטיין בלימודיו למרות רוחו המרדנית. ב-1914 סיים את בחינות הבגרות והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לבניית גשרים וכבישים (לימים המכון הפוליטכני) בבוקרשט.
אחר כך המשיך בלימודי הנדסה בציריך שבשווייץ.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פאוקר שב לרומניה, התגייס לצבא כצוער בתותחנים; בהמשך זכה לדרגת סגן משנה. בתום המלחמה שב ללימודים בציריך בין 1919-1921. ביולי 1921 סיים לימודיו בתואר מהנדס.
באותו חודש הוא התחתן עם חנה רבינזון, אף היא פעילה קומוניסטית שנודעה לימים כאנה פאוקר. בנם הראשון, טניו, נפטר חודשים לאחר לידתו מדיזנטריה.
כבר ב-1921 נבחר מרצ'ל פאוקר לחבר בוועד הזמני של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ומ-1922 כיהן כחבר בוועד המרכזי ובלשכה הפוליטית של המפלגה. הוא נשלח ב-1922 כציר מטעמה לוועידת המפלגות הקומוניסטיות הבלקניות בסופיה, וכן לברלין ב-1923. בשובו לרומניה הוא נעצר על ידי השלטונות ונידון ל-10 שנות מאסר, ובהמשך למאסר עולם עם עבודת פרך, אך ב-1925 הצליח לברוח לברית המועצות. הוא חזר לרומניה כעבור 4 שנים, נעצר והוחזר לכלא למשך שנה נוספת, עד לשחרורו לבסוף בחנינה כללית ב-1930.
הוא היה מעורב בזמנו במאבקים פוליטיים בין פלגים שונים בקומינטרן, בעיקר כנגד הקומוניסט האוקראיני ויטאלי חולוסטנקו שהונחת להנהגת המפלגה הקומוניסטית ברומניה, בהוראת מוסקבה. פאוקר נענש על עמדותיו בברית המועצות, נאסרה עליו הפעילות הפוליטית והוא אולץ לעבור למגניטוגורסק שבמערב סיביר, שם הועסק כמהנדס בין 1932-1930. הוא נעצר במסגרת הטיהורים הסטליניסטיים בברית המועצות ב-1937 באשמת ריגול לטובת רומניה, עונה עד שהודה, ונידון למוות. ב-16 באוגוסט 1938 הוא הוצא להורג בירייה בבוטובו, ליד מוסקבה. ב-1957, 3 שנים אחרי מות סטלין, טוהר שמו וניקולאה צ'אושסקו התייחס למקרהו כאל "שגיאת עבר".
מרצ'ל פאוקר היה נשוי לאנה פאוקר, ולזוג נולדו 3 ילדים: טניו (מת בילדותו), ולאד וטטיאנה. למרצ'ל פאוקר היו מספר מאהבות בחייו, הידועות ביותר היו אלנה פיליפוביץ' וואנדה ניקולסקי.
לקריאה נוספת.
Marcel Pauker - Ein Lebenslauf. Jüdisches Schicksal in Rumänien. 1896-1938. Mit einer Dokumentation zu Ana Pauker ,Hartung-Gorre Verlag, Konstanz, 1999
הארון אל-רשיד
קרל היאסן
קרל היאסן (באנגלית: Carl Hiaasen; נולד ב-12 במרץ 1953) הוא סופר מתח ועיתונאי אמריקני.
ביוגרפיה.
היאסן נולד וגדל בעיירה פלנטיישן, ליד פורט לודרדייל במדינת פלורידה בארצות הברית המשמשת כרקע לספריו, למשפחה ממוצא נורווגי, הבכור מארבעת ילדיו של עורך דין ומורה. לאחר סיום בית הספר התיכון נישא לקוני ליפורד, והחל ללמוד באוניברסיטת אמורי ב-1970. בעת לימודיו באוניברסיטה גילה כישרון לכתיבה הומוריסטית. ב-1972 עבר ללמוד באוניברסיטת פלורידה וב-1974 קיבל תואר ראשון בעיתונאות. בשנת 1996 התגרש, ונישא לפניה קליזר ב-1999. יש לו ילד מכל אחד משני קשרי הנישואין.
לאחר שעבד במשך שנתיים ככתב העיתון "קוקואה היום" בעיירה קוקואה בפלורידה, עבר לעבוד עבור מערכת המיאמי הרלד בשנת 1976, והוא עובד שם עד היום. משנת 1979 החל לעבוד כעיתונאי חוקר, וחקר את שדה הבניה והפיתוח, כשהוא חושף מזימות להרוס את נופה הטבעי של פלורידה עבור רווח קל. כמה מספריו סובבים סביב נושא זה, כגון הספר "שחיה בעירום" המתאר מזימה להרוס את ביצות האוורגליידס, באמצעות הזרמת שפכי חקלאות מזוהמים בזרחן. מאז 1985 החל לכתוב בעיתון טור שבועי.
בשנות ה-80 החל בקריירה כסופר מתח. ביחד עם ידידו ויליאם מונטלבנו פרסם שלושה ספרי מתח בין 1981 ל-1986 ("Powder Burn", "Trap Line" ו-"A Death in China"). לאחר שמונטלבנו הפך לכתב חוץ, פרסם את ספרו הראשון ככותב עצמאי "Tourist Season" (עונת התיירות) ובו פיתח רבים מהמאפיינים שילוו את כתיבתו בעתיד.
מרבית כתיבתו של היאסן היא למבוגרים, אך כמה מספריו מיועדים לנוער. אחד מספרים אלו, "קריאת הינשוף", אף הוסרט, וזכה במספר פרסים המיועדים לסופרי ילדים. היאסן הוא שגילה את הסופר כריסטופר פאוליני כאשר קרא את ספרו "אראגון" שיצא בהוצאה עצמית, והתרשם ממנו עד כדי כך שהמליץ להוצאת "קנופף" עמה עבד להוציא את הספר לאור, וכך נחשף הספר לקהל הרחב.
ספריו של היאסן תורגמו לשפות רבות ובהן עברית. מספרי הנוער של היאסן תורגמו לעברית "קריאת הינשוף" ו"מתח על המים".