העיר מינדן מופיעה לראשונה בכתובים ברישומי שליטי האימפריה הפרנקית בני השושלת הקרולינגית בשנת 798. קרל הגדול ייסד את בישופות מינדן בסביבות שנת 800. העיר זכתה לכתב זכויות עירוני בשנת 977. במהלכה של מלחמת שלושים השנים (1618-1648) נכבשה העיר בין השנים 1625–1634 על ידי כוחות קיסר האימפריה הרומית הקדושה הקתוליים. בשנת 1634 הטילו הכוחות הפרוטסטנטיים של ממלכת שוודיה מצור על העיר וכבשו אותה. כריסטינה, מלכת שוודיה העניקה לעיר אוטונומיה מלאה בניהול העניינים העירוניים. בשנת 1648, בעקבות חתימת שלום וסטפליה, עברה השליטה בעיר ובבישופות מינדן כולה לידי ממלכת ברנדנבורג ומאוחר יותר לידי יורשתה - פרוסיה.
העת החדשה.
ב-1 באוגוסט 1759 התחולל בשערי העיר קרב מינדן, אחד הקרבות המכריעים במלחמת שבע השנים. בשנת 1806 כבש הצבא הצרפתי את העיר מינדן. בין השנים 1807–1810 השתייכה העיר לממלכת וסטפאליה - מדינה גרורה של צרפת. משנת 1810 ועד 1813 סופחה העיר ישירות לצרפת, עד ששבה לשלטון פרוסי עם תבוסתו הסופית של נפוליאון בקרב העמים בלייפציג. בשנות השלטון הפרוסי הפכה מינדן לעיר מבצר, דבר שעיכב מאוד את התפתחותה.
מלחמת העולם הראשונה ואילך.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה הוקם בעיר מחנה שבויים גדול. ב-24 ביוני 1922 פרצו בעיר מהומות בעקבות רצח המדינאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו, ועסקים רבים המזוהים עם פעילי ימין הושחתו. בשנות מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר על ידי בעלות הברית לנוכח חשיבותה של העיר כמוקד תחבורה ותעשייה, ומרכז העיר נחרב בחלקו הגדול. העיר שוחררה על ידי הצבא הבריטי אשר הקים בו בסיסי קבע שפונו בהדרגה עד לסוף שנות ה-90. לאחר המלחמה איבדה העיר את מעמדה כמרכז אדמיניסטרטיבי.
כלכלה ותשתיות.
מינדן ממוקמת על קו הנובר-מינדן ומינדן-האם המהווים חלק מהקו הראשי המחבר בין חבל הרוהר וקלן לברלין, ובין אמסטרדם וברלין. העיר סמוכה לכביש המהיר A2 המחבר בין קלן וברלין. בעיר ממוקמים כמה נמלי נהר חשובים לאורך תעל, מיטלנד ומשמשים את התעשייה המקומית. בעיר מצויים מטותיהם של שני תאגידים תעשייתיים חשובים, יצרנית הקפה ומוצרי הבית מליטה (Melita) ויצרנית הרכיבים האלקטרוניים ואגו (Wago) המעסיקה למעלה מ-4,600 עובדים ברחבי העולם. במינדן פועל סניף של אוניברסיטת בילפלד המתמקד במקצועות טכניים כאדריכלות והנדסה.
תרבות ופנאי.
חלקים נרחבים מהעיר העתיקה של מינדן נחרבו במלחמת העולם השנייה כמו גם במסגרת פעולות שונות לחידוש פני העיר משנות החמישים ואילך. העיר איננה משופעת במבנים ראויים לציון או מתחמים בעלי חשיבות ארכיטקטונית משמעותית. ראויים לציון הקתדרלה בסגנון הרומנסקי-גותי המוקדשת לגורגוניוס הקדוש; כנסיות שמעון הקדוש; מרטיני הקדוש; מריה; ויוהאניס הקדוש הגותיות, וכנסיית פטרי הבארוקית. אכסדרת העמודים הגותית של בית העירייה הישן של מינדן שרדה הפצצה כבדה במהלכה של מלחמת העולם השנייה ושולבה בבניין העירייה המשוחזר. המוזיאון המקומי של מינדן מורכב משורת בתים טיפוסיים, ומציג מוצגים הקשורים בהיסטוריה העירונית. במבנה השלטון המחוזי לשעבר שוכן ארכיון העיר והמחוז מינדן-ליבקה. בין היתר ניתן למצוא בו את "כרטסת היהודים" שהוכנה על ידי המשטרה המקומית בשנות השלטון הנאצי.
מינדן משופעת בשרידים לעברה כעיר מבצר פרוסית. בעיקר בגדה המזרחית של נהר הווזר נותרו רבים מהביצורים המקוריים מאמצע המאה ה-19 כמו גם קסרקטינים ומבני שלטון. עם פירוקה של חומת העיר בשלהי המאה ה-19 הוקפה העיר העתיקה בגן ציבורי גדול המכונה "גלסיס". הודות לעברה כעיר מבצר פרוסית חשובה הוקם בעיר מוזיאון להיסטוריה של פרוסיה, אך הוא סגור עד להודעה חדשה בשל קשיים כלכליים.
האזור שלגדות נהר הווזר משמש את העיר כריאה ירוקה. בין היתר ניתן ממוקמים לגדותיו של הנהר אצטדיון כדורגל, בריכת שחיה, חוף רחצה, אתר קמפינג ומגרש מיני-גולף.
האתר הייחודי ביותר במינדן הוא "מחלף המים", נקודת ההצטלבות של תעלת מיטלאנד עם נהר הווזר. צפונית לעיר העתיקה של מינדן זורמת תעלת מיטלנד בגשר עצום ממדים מעל נהר הווזר. באתר קיים מרכז מבקרים קטן הסוקר את תולדות התעלה ואת מאפייניה הטכניים. הפלגה בין התעלה והנהר, המשולבת לעיתים בנסיעה ברכבת קיטור היסטורית מהווה גם היא אטרקציה תיירותית פופולרית.
קהילה יהודית.
קהילה יהודית התקיימה במינדן החל מהמאה ה-13. במאה ה-19 החלה הקהילה לגדול במהירות, ומנתה כ-400 חברים. בשנת 1850 התפצלה הקהילה לשתי קהילות, קהילה קונסרבטיבית וקהילה רפורמית, ששנה לאחר מכן, בעקבות בוררות בין הצדדים, חזרה להיות "קהילה מאוחדת" . בתקופת השלטון הנאצי היגרו רבים מבני הקהילה, אך רבים שולחו מזרחה ונספו, בין היתר בריגה. המשלוח הראשון של יהודים מנפת מינדן יצא ב-13 בדצמבר 1941 מלשכת ה-גסטאפו בבילפלד לריגה. בשלהי המאה ה-19 נחנך במרכז העיר העתיקה בית כנסת גדול שהוחרב בליל הבדולח. בשנות ה-50 הוקמה הקהילה היהודית מחדש על ידי יהודים מקומיים ששבו אליה בתום המלחמה. בשנת 1958 נחנך בית הכנסת החדש במיקום בו עמד בית הכנסת שנחרב. הקהילה היהודית במינדן מונה כ-100 חברים, רובם מהגרים ופליטים מארצות ברית המועצות לשעבר. מוסדות הקהילה כוללים בית כנסת, בית הקהילה ובו "אולם הסובלנות" ולוח זיכרון לבני הקהילה שנספו בשואה, ובית קברות פעיל. בנוסף אחראית הקהילה לכעשרה בתי קברות יהודיים בלתי פעילים במחוז מינדן-לובקה.
מלון הלשון העברית הישנה והחדשה
דזמונד דוס
דזמונד דוס (באנגלית: Desmond Doss; 7 בפברואר 1919 - 23 במרץ 2006) היה חובש קרבי בצבא ארצות הברית שעוטר במדליית הכבוד על פועלו בקרב אוקינאווה במלחמת העולם השנייה. דוס היה סרבן מצפוני על רקע השתייכותו הדתית לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, מיאן לשאת נשק ולפגוע בחיילי אויב והיה מעוטר מדליית הכבוד הראשון מקרב סרבני המצפון.
ביוגרפיה.
דוס נולד בלינצ'בורג בווירג'יניה לזוג ברטה וויליאם דוס והשתייך לזרם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה גויס דוס באפריל 1942 לצבא האמריקאי. כסרבן מצפוני מטעמי אמונה דתית הוא הצהיר על התנגדותו לשאת נשק ולהרוג בני אדם אחרים. דוס הוכשר לחובש ושירת במסגרת רגימנט חיל הרגלים 307 של הדיוויזיה ה-77. הוא סבל מהתעמרות מתמשכת ממפקדיו ועמיתיו ליחידה על רקע סירובו לשאת נשק ודרישתו לשבות ממלאכה בשבת.
במרץ 1944 נשלחה יחידתו לזירה הפסיפית. הוא מילא תפקיד חובש בקרב על גואם, בקרב לייטה ובקרב אוקינאווה, כל העת ללא נשיאת נשק. במהלך הקרבות נפצע שלוש פעמים וגילה מסירות נפש לעמיתיו הלוחמים.
במאי 1945 במהלך קרב אוקינאווה ניסתה יחידתו לכבוש שטח באי שכונה על ידי החיילים "רכס המסור" (Hacksaw Ridge). לאחר שפלוגתו של דוס הגיעה לפסגה, פצחו הכוחות היפנים במתקפת נגד מלווה באש ארטילרית כבדה וכיתרו את הכוח. הכוח נאלץ לסגת. 75 חיילים – מרבית חיילי הפלוגה – נפצעו במתקפה ונותרו פזורים על הרכס. במשך מספר ימים טיפל דוס בפצועים תחת אש וחילצם למקום מחסה. הוא נפצע קשה בפעילותו מרסיסי רימון ברגלו, ולאחר מכן מירי שפגע בידו. את היד הוא קיבע באמצעות קת רובה, וזחל מאות מטרים עד שחילץ עצמו לנקודת האיסוף הרפואית. דוס הציל חיי חיילים רבים במהלך הקרב ועוטר על פועלו במדליית הכבוד – העיטור הצבאי הגבוה ביותר. הוא הוענק לו בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן באוקטובר 1945. נוסף על מדליית הכבוד עוטר פעמיים בכוכב הארד.
הענקת מדליית הכבוד.
בעת שירותו לקה דוס בשחפת, ונאלץ לעבור ניתוח. אחת מריאותיו וחמש מצלעותיו הוסרו. הוא השתחרר ב-1946 ושהה בשיקום רפואי במשך חמש שנים. בשל מצבו הרפואי לא היה יכול למצוא עבודה קבועה, והקדיש חייו לפעילות למען הקהילה במסגרת הכנסייה. ב-2006 נפטר בביתו באלבמה. הובא לקבורות בבית הקברות הצבאי בצ'טנוגה שבטנסי.
דוס היה נשוי פעמיים. אב לבן אחד מרעייתו הראשונה ולשלושה בנים מאומצים מרעייתו השנייה.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "הסרבן" ("Hacksaw Ridge") בבימויו של מל גיבסון. את דזמונד דוס מגלם בסרט אנדרו גארפילד.
זרימת דה-לאוול
משה פונטי
משה פונטי (נולד ב-29 באוגוסט 1956) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי, מאמן נבחרת ישראל בג'ודו בין השנים 1988 ל-1996, יושב ראש איגוד הג'ודו בישראל וחבר הדירקטוריון ובהנהלת איגוד הג׳ודו האירופי EJU
ביוגרפיה.
פונטי נולד במאלגה שבספרד ועלה לישראל עם הוריו בשנת 1957, בהיותו בן ארבעה חודשים.
את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1975 בפנימייה הטכנית של חיל האוויר במגמת חשמל מטוסים ושירת בצה"ל כמד"ס בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
בשנת 1984 נמנה עם חברי משלחת הספורטאים הישראלית לאולימפיאדת לוס אנג'לס כג'ודוקא במשקל עד 78 ק"ג, והודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד למישל נובאק הצרפתי.
לאחר האולימפיאדה, פנה לאימון ג'ודו ובשנת 1987 סיים קורס מאמני ספורט בענף הג'ודו מטעם מכון וינגייט, ושנה לאחר מכן סיים גם קורס מאמני ספורט בכירים בענף.
בשנת 1988 מונה למאמן נבחרת ישראל בג'ודו והיה, בין היתר, מאמנו של אורן סמדג'ה במשחקים האולימפיים של 1992 בברצלונה, בהם זכה סמדג'ה במדליית ארד. פונטי אימן גם את אריק זאבי באליפות אירופה הראשונה בה השתתף, בשנת 1993 בספרד, בה זכה זאבי במדליית זהב.
פונטי כיהן כמאמן נבחרת ישראל בג'ודו עד לשנת 1996, ולאחר סיום כהונתו ייסד, יחד עם שני הרשקו, את עמותת "מיטב" לקידום תרבות הג'ודו בישראל, שהפכה מאוחר יותר ל"מרכז מיטב לקידום תרבות הספורט בישראל".
בשנת 2003 קיבל פונטי את דרגת הכבוד DAN 6 בג'ודו מטעם איגוד הג'ודו העולמי.