ריטואלים וטקסים היו חלק משמעותי בתרבות האבות האפרו־אמריקאים. הרבה חברות מערב אפריקאיות האמינו באופן מסורתי שרוחות שוכנות בטבע סביבם. מתוך נטייה זו הם התייחסו לסביבתם בכובד ראש. בין השאר הם האמינו שמקור חיים רוחני קיים לאחר המוות וכי נשמות אבותיהם יכולים לתווך בינם לבין הבורא העליון ולכן הם נהגו כבוד והתפללו למתים. מערב אפריקניים גם האמינו בבעלות רוחנית.
בראשית המאה ה-18 החלה הנצרות להתפשט ברחבי צפון אפריקה; שינוי דתי זה החל להחליף מנהגים רוחניים אפריקאיים מסורתיים. האפריקאים המשועבדים הביאו את הדינמיקה הדתית המורכבת הזו בתוך תרבותם לאמריקה. המיזוג הזה של אמונות אפריקאיות מסורתיות עם הנצרות הפך עניין שבשגרה עבור העוסקים בדת באפריקה ובאמריקה.
לאחר האמנציפציה, המשיכו מסורות אפריקניות־אמריקאיות ייחודיות לפרוח, כמסורות ייחודיות או כחידושים רדיקליים בתחום המוזיקה, האמנות, הספרות, הדת, המטבח ותחומים אחרים. סוציולוגים מהמאה העשרים, כמו גונר מירדל, האמינו כי אפרו־אמריקאים איבדו את מרבית קשריהם התרבותיים עם אפריקה. אולם, מחקר אנתרופולוגי של מלוויל הרשקוביץ ואחרים הוכיח כי היה רצף של מסורות אפריקאיות בקרב אפריקאים מהפזורה. ההשפעה הגדולה ביותר של פרקטיקות תרבותיות אפריקאיות על התרבות האירופית נמצאת מתחת לקו מייסון־דיקסון בדרום ארצות הברית.
במשך שנים רבות התפתחה התרבות האפרו־אמריקאית בנפרד מהתרבות האמריקאית, הן בגלל העבדות והן בגלל האפליה הגזעית המתמדת בארצות הברית, כמו גם הרצון של צאצאי העבדים האפרו־אמריקאים ליצור ולשמור על המסורות שלהם. כיום, התרבות האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות האמריקאית אך גם נותרה גוף תרבותי עצמאי.
היסטוריה.
מימיה המוקדמים של העבדות האמריקנית במאה ה-17, ביקשו בעלי העבדים לשלוט בעבדיהם על ידי ניסיון להפשיט אותם מהתרבות האפריקאית שלהם. עם זאת, הבידוד הפיזי והשוליות החברתית של העבדים האפריקאים, ומאוחר יותר של צאצאיהם החופשיים, הקלו על שמירת אלמנטים משמעותיים של תרבות מסורתית בקרב אפריקאים בעולם החדש בכלל, ובארצות הברית בפרט. בעלי עבדים ניסו בכוונה להדחיק התארגנות פוליטית או תרבותית עצמאית כדי להתמודד עם מרדי העבדים או מעשי ההתנגדות שהתרחשו בארצות הברית, ברזיל, האיטי וגיאנה ההולנדית.
תרבויות אפריקאיות, עבדות, מרד עבדים ותנועת זכויות האזרח עיצבו התנהגויות דתיות, משפחתיות, פוליטיות וכלכליות אפרו־אמריקאיות. החותם של אפריקה ניכר בשלל דרכים: בפוליטיקה, בכלכלה, בשפה, במוזיקה, בתסרוקות, אופנה, ריקוד, דת, מטבח, ותפיסת עולם.
לתרבות האפרו־אמריקאית הייתה השפעה משמעותית על גורמים רבים בתרבות האמריקאית המרכזית. תהליך זה של חילופי יצירה הדדיים נקרא קריוליזציה. עם הזמן, השפעת תרבות העבדים האפריקאים וצאצאיהם הייתה בכל מקום לא רק על התרבות האמריקאית הדומיננטית, אלא גם על התרבות העולמית.
מסורת שבעל פה.
בעלי העבדים הגבילו או אסרו השכלה של אפריקאים־אמריקנים משועבדים מכיוון שהם חששו שזה עשוי להעצים את הפטפוטים שלהם ולעורר או לאפשר שאיפות לחירות. בארצות הברית, החקיקה ששוללת מעבדים חינוך פורמלי תרמה ככל הנראה לקיום מסורת שבעל פה חזקה, מאפיין משותף של תרבויות ילידי אפריקה. מסורות־על־פה אפריקאיות הפכו לאמצעי העיקרי לשימור ההיסטוריה, המוסר ומידע תרבותי אחר בקרב האפריקאים. זה עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה בעל פה בתרבויות אפריקאיות רבות אחרות שלא הסתמכו על המילה הכתובה. רבים מהיסודות התרבותיים הללו עברו מדור לדור דרך סיפור סיפורים. הסיפורים העממיים סיפקו לאפרו־אמריקאים את ההזדמנות לעורר השראה ולחנך זה את זה.
דוגמאות לסיפורי עם אפרו־אמריקאים כוללות סיפורי טריקסטרים של ארנב הברר וסיפורי גבורה כמו זה של ג'ון הנרי. סיפורי הדוד רמוס מאת ג'ואל צ'נדלר האריס עזרו להכניס סיפורי עם אפרו־אמריקאים לנחלת הכלל. האריס לא העריך נכונה את המורכבות של הסיפורים ולא את הפוטנציאל שלהם להשפעה מתמשכת על החברה. נרטיבים אחרים המופיעים כמוטיבים חשובים וחוזרים על עצמם בתרבות האפרו־אמריקאית הם "הקוף המסמל", "הבלדה של הברק", והאגדה של סטגר לי.
מורשת המסורת שבעל פה האפריקאית באה לידי ביטוי בצורות מגוונות. מטיפים אפרו־אמריקאים נוטים לשחק יותר מלדבר. מקובלת צורת הקריאה ותגובה. רגש הנושא מועבר דרך הטון, העוצמה והקצב של הדובר, הנוטים לשקף את ההקדמה, השיא והסיום של הדרשה. המשמעות של דרך הטפה זו אינה מובנת בקלות על ידי יורו־אמריקאים או אחרים ממוצא שאינו אפריקני. לעיתים קרובות שירה, ריקוד, והפסקות מתוכננות משובצים לאורך הדרשה. קריאות ביניים אינטראקטיביות הם עוד אלמנט מובהק במסורת־על־פה אפרו־אמריקאית. זה בא לידי ביטוי בתפילה במה שמכונה בדרך כלל "פינת אמן". בניגוד ישיר למסורת הקיימת בתרבויות אמריקאיות ואירופיות, זוהי תגובה מקובלת ונפוצה שהקהל מתערב ומפריע לדובר. דפוס זה של אינטראקציה ניכר גם במוזיקה, במיוחד בבלוז ובג'אז. רטוריקה היפרבולית ופרובוקטיבית, היא היבט נוסף של מסורת־על־פה האפרו־אמריקאית הניכרת לעיתים קרובות בדוכן במנהג המכונה לעיתים "דיבור נבואי".
המודרניות והגירת קהילות שחורות לצפון הביאו להיסטוריה של מאמץ לשמירה על פרקטיקות ומסורות תרבותיות שחורות. הצורה השונה מאוד בה התקיימה התרבות השחורה בצפון עוררה חששות אצל אנתרופולוגים וסוציולוגים כי ההיבט העממי השחור הדרומי של התרבות הפופולרית השחורה נמצא בסיכון לאיבוד בהיסטוריה. המחקר על הפחד מאיבוד שורשי תרבות פופולריים שחורים מהדרום עניינו אנתרופולוגים רבים, ביניהם נמנית זורה ניל הרסטון. באמצעות מחקרים נרחבים שלה על פולקלור הדרום ומנהגים תרבותיים, טענה הרסטון כי המסורות והפרקטיקות הפולקלוריות הדרומיות הפופולריות אינן מתות. אלא מתפתחות, מפתחות ויוצרות עצמם מחדש באזורים שונים.
היבטים אחרים של מסורת־על־פה אפריקנית־אמריקאית כוללים את ה"תריסרים", סימון, שיחות זבל, חריזה, היפוך סמנטי ומשחקי מילים, שרבים מהם מצאו את דרכם לתרבות הפופולרית האמריקאית המרכזית והופכים לתופעות בינלאומיות.
שירה מדוברת היא דוגמה נוספת לאופן בו המסורת־על־פה האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות הפופולרית המודרנית. אמני שירה מדוברת משתמשים באותן הטכניקות של מטיפים אפרו־אמריקאים, כולל תנועה, קצב ושיתוף הקהל. מוזיקת הראפ משנות השמונים והלאה נתפסת כהרחבה של תרבות העל־פה האפריקאית.
הרנסאנס של הארלם.
ההכרה הציבורית הגדולה הראשונה בתרבות האפרו־אמריקאית התרחשה בתקופת הפריחה בהארלם. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים קיבלו מוזיקה, ספרות ואמנות אפרו־אמריקאית תשומת לב רחבה. סופרים כמו זורה נייל הרסטון ונלה לארסן ומשוררים כמו לנגסטון יוז, קלוד מקיי, וקאונטי קלן כתבו יצירות המתארות את החוויה האפרו־אמריקאית. ג'אז, סווינג, בלוז וצורות מוזיקליות אחרות נכנסו למוזיקה הפופולרית האמריקאית. אמנים אפרו־אמריקאים כמו ויליאם ה. ג'ונסון ופאלמר היידן יצרו יצירות אמנות ייחודיות הכוללות אפרו־אמריקאים.
הרנסאנס של הארלם היה גם זמן של מעורבות פוליטית מוגברת עבור אפרו־אמריקאים. בין התנועות הפוליטיות האפרו־אמריקאיות הבולטות שנוסדו בראשית המאה העשרים ניתן למנות את האגודה האוניברסלית לשיפור הכושי וההתאחדות הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. אומת האסלאם, תנועה דתית מעין־אסלאמית, ראויה לציון, החלה גם היא בתחילת שנות השלושים..
התנועה התרבותית האפרו־אמריקאית.
תנועת "הכוח השחור" של שנות ה־60 וה־70 הביאה בעקבותיה את התנועה הלא־אלימה לזכויות האזרח. התנועה קידמה גאווה גזעית ולכידות אתנית – בניגוד להתמקדות בשילוב ואינטגרציה של התנועה לזכויות האזרח, ואימצה עמדה מיליטנטית יותר אל מול הגזענות. זה גם העניק השראה לפריחה בביטוי הספרותי והאמנותי האפרו־אמריקאי מה שמכונה בדרך כלל "תנועת האמנויות השחורות".
יצירותיהם של אמנים פופולריים כמו נינה סימון ("צעירה, מחוננת ושחורה") והרשמים ("המשך לדחוף"), כמו גם השירה, האמנות היפה וספרות התקופה עיצבו ושיקפו את הצמיחה ההולכת וגוברת של התודעה גזעית והפוליטית. בין הסופרים הבולטים של תנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות היו המשורר ניקי ג'ובאני; המשורר והמו"ל דון ל. לי, שנודע לימים בשם האקי מדובוטי; המשורר והמחזאי לירוי ג'ונס, לימים ידוע בשם אמירי ברקה; וסוניה סאנצ'ס. סופרים משפיעים נוספים היו אד בולינס, דודלי רנדל, מארי אוונס, יוני ג'ורדן, לארי ניל, ואהמוס זו־בולטון.
היבט מרכזי נוסף בתנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות הייתה האסתטיקה האפריקאית, חזרה לרגישות תרבותית קולקטיבית וגאווה אתנית שהיו להם נוכחות רבה בתקופת הרנסאנס בהארלם ובחגיגת נאגרייט בקרב החוגים האמנותיים והספרותיים בארצות הברית, הקריביים ויבשת אפריקה כמעט ארבעה עשורים קודם לכן: הרעיון ש"שחור יפה". במהלך תקופה זו החלה התעניינות וחיבוק של אלמנטים מהתרבות האפריקאית בתרבות האפרו־אמריקאית שנעלמו או הודחקו כדי להתאים לאמריקה האירוצנטרית. תסרוקות טבעיות, כמו האפרו, ובגדים אפריקאים, כמו הדשיקי, זכו לפופולריות רבה. חשוב מכך, האסתטיקה האפרו־אמריקאית עודדה גאווה אישית ומודעות פוליטית בקרב אפריקאים־אמריקאים.
מוזיקה.