בהפקת "ארץ ישראל הציורית" הועסקו שני ציירים – הארי פֶֿן הבריטי וג'ון דאגלס וודוורד האמריקני. ווּדווֹרד ופֶֿן ביצעו רישומים וציורים בשני מסעות שערכו למצרים וללבנט בעונות החורף 1877–1878 ו-1878–1879, ואלה שועתקו לחיתוכי עץ ולתחריטי פלדה. שמותיהם של הציירים לא נזכרו בספרי הסִדרה אלא במשפט קצר בדפי ההקדמה – "האיורים מדברים בעד עצמם". יהושע בן אריה, הרואה בהפקה זו את "ספר האיורים החשוב ביותר של תקופת המאה ה-19 [בארץ ישראל]", מציין כי "עם השנים התברר שלא הטקסט הוא העיקר, אלא מאות הציורים - - - הם שנותנים חשיבות לספר אף בימינו". לסדרת "ארץ ישראל הציורית" הייתה תפוצה רחבה, והציורים שלה חזרו ונדפסו לא אחת בספרי אחרים ובכתבי-עת.
ב-1884 יצא לאור בלונדון ובמקביל גם בארצות הברית ספרו של המזרחן והארכאולוג הבריטי סטנלי לֵיין-פּוּל "חיים חברתיים במצרים: תיאור של הארץ ואנשיה". לֵיין-פּוּל תרם מאמרים אחדים לכרך הרביעי בסִדרת "ארץ ישראל הציורית" וספרו זה מהווה תוספת לה, מעין כרך חמישי, אם כי האיורים הממלאים אותו לא נעשו על ידי פֶֿן או ווּדווֹרד.
ב-1882 וב-1884 נדפסו איורים רבים מתוך "ארץ ישראל הציורית" בשני כרכי ספרו של ויקטוֹר גֵרֵן, "הארץ הקדושה", שהיוו מהדורה מקוצרת לחיבורו המלומד בן שבעת הכרכים מ-1868, "תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ-ישראל".
סִדרת "ארץ ישראל הציורית" הופיעה ב-1884 בתרגום חופשי לגרמנית בשם "ארץ ישראל בתמונה ובמִלה" בעריכת הסופר והאגיפטולוג גאורג אברס וחוקר המקרא הרמן גותה, ושובצו בה איורים מהמהדורה המקורית. ב-1886 ראתה אור בברצלונה מהדורה בספרדית של סִדרת ארץ ישראל הציורית תחת הכותר "הארץ הקדושה, תולדותיה, אתריה ומסורותיה, זיכרונות עברהּ ומצבהּ בהווה". האיורים, העימוד ואף גופני הדפוס זהים לאלה של המהדורה המקורית, אך תוכן הכתוּב נעשה על ידי ההיסטוריון הקטאלני ויקטור גבהרדט.
קישורים חיצוניים.
"Picturesque Palestine, Sinai, and Egypt"
ספר ראשון,
ספר שני,
ספר שלישי,
ספר רביעי
ראיקה
ראיקה (בהונגרית: Rajka) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי ראיקה.
יהודים התיישבו בראיקה לראשונה בשנת 1706. והצטרפו בשנת 1869 לזרם האורתודוקסי יחד עם יהודים מיישובים שכנים: חמישה יהודים מהגיישהלום, ארבעה יהודים מבזניה ושלושה יהודים מדונקיליטי. במקום היה בית כנסת שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-18.
במאי 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי ראיקה לגטו שהוקם במושונמגיארובאר, וביוני הוסעו לאושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו כמה ניצולים מעבודות הכפייה וחידשו את חיי הקהילה. בית הכנסת שופץ. אך כמו בכפרים רבים, בעקבות איבת התושבים עזבו כל היהודים את המקום ורובם עלו לישראל. במקום עדיין קיים בית קברות יהודי
מספר היהודים שחיו בראיקה בתקופות זמן שונות.
רומנס רוסי
רומנס רוסי הוא ז'אנר של אמנות פואטית ווקאלית ואינסטרומנטלית של רומנסה, שנוצרה ברוסיה בעקבות מגמות הרומנס במחצית הראשונה של המאה ה-19. התרומה המובילה להקמתה נתרמה על ידי המלחינים אלכסנדר אלייבייב, אלכסנדר ורלאמוב ואלכסנדר גוריליוב. ברומנסים רבים
מוצגים מוטיבים צועניים. במהלך המאה ה-19 נוצרו מספר תת-זנים - רומנס סלון, רומנס אכזרי, רומנס צועני וכו'.
רומנס במאה ה -18.
במאה השמונה עשרה "רומנס" היה יצירה ווקאלית בצרפתית (גם אם נכתבה על ידי מלחין רוסי), ויצירה עם טקסט ברוסית כונתה "שיר רוסי". שירים של משוררים כמו סומרוקוב או טרדיאקובסקי, בהם נשמעו זימורים עממיים, נקראו גם "רומנסים".
רומנס במאה ה -19.
דור הזהב "של הרומנס הרוסי התרחש בראשית המאה העשרים, אז עבדו זמרים גדולים ומקוריים כמו אלכסנדר ורטינסקי ואנסטסיה ויילצבה. מאוחר יותר המשיכו את מסורת הרומנסים בגלות פיוטר לשצ'נקו ואלה ביאנובה, בברית המועצות - איזבלה יוריבה, תמרה צרטלית, ואדים קוזין.
בתקופה הסובייטית, במיוחד מאז סוף שנות השלושים, הרומנס נרדף כשריד של התקופה הצארית, מה שמזיק לבוני העתיד הסוציאליסטי. זמרים מובילים נשתקו, או הודחקו, או נאלצו לעזוב את מולדתם.
תחייתו של בית הספר המסורתי של הרומנס הרוסי התרחש בשנות השבעים של המאה העשרים, כאשר רומנס החל להיות מבוצע על ידי ולנטינה פונומאריובה, נני ברגוודזה ואמני במה מוכרים אחרים.
המוזיאון הארכאולוגי (סקופיה)
המוזיאון הארכאולוגי של מקדוניה הצפונית (במקדונית: Археолошки музеј на Северна Македонија) נמצא בסקופיה, בגדה השמאלית של הנהר וארדאר, ליד המוזיאון למאבק המקדוני, המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה וגשר האבן.
היסטוריה.
האוסף הארכאולוגי הראשון הוקם ב-1920 במסגרת הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת סקופיה. ב-1924, הוקם מוסד מוזיאוני, או ליתר דיוק, מוזיאון היסטורי-ארכאולוגי עם לפידריום שנמצא בקורשומלי אן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המוזיאון היה מוכר כמוזיאון הלאומי - סקופיה. אחרי המלחמה עד ל-1963, המטה של המוזיאון הארכאולוגי היה במבנה הישן בצריפי מבצר סקופיה. ב-1955, נפתחה תערוכה קבועה של אנדרטאות אבן - לפידריום, שהוקמה ליד קורשומלי אן.
בתקופה שלאחר רעידת האדמה בסקופיה, בין 1963 ל-1977, שכן המוזיאון הארכאולוגי היה בצריפי קורשומלי אן. ב-1976, נפתח מתחם המוזיאונים מחדש, בו שכן המוזיאון הארכאולוגי עד ל-2014.
תוכן תערוכות המוזיאון.
המוזיאון הארכאולוגי מציג כ-7,000 חפצים ארכאולוגיים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות ברחבי מקדוניה הצפונית במהלך 93 השנים האחרונות, והוא המוסד המוזיאוני החשוב והוותיק ביותר במקדוניה הצפונית. הממצאים מוצגים במספר תערוכות: ארכאולוגיה פרהיסטורית, ארכאולוגיה עתיקה, ארכאולוגיה מימי הביניים, נומיסמטיקה, אנתרופולוגיה ולפידריום.
בתוך המוזיאון יש חנות מוזיאון, וכמו כן ספרייה. הספרייה מונה למעלה מ-6,000 ספרים, וכמו כן למעלה מ-20,000 מאמרים מקצועיים ומדעיים של סופרים מקומיים וזרים, מהדורות נדירות, שפורסמו מאז תחילת המאה ה-20. המהדורה העתיקה ביותר ביניהם היא מ-1881.
שיין פיילן
שיין סטיבן פיילן (באנגלית: Shane Steven Filan; נולד ב-5 ביולי 1979) הוא זמר וכותב שירים אירי. הוא אחד משני הסולנים של להקת הפופ וסטלייף. עם וסטלייף הוציא פיילן 13 אלבומים, יצאו לשנים עשר סיבובי הופעות ברחבי העולם, זכו בפרסים והפכו לאחת מלהקות הבנים המצליחות ביותר בכל הזמנים.
לאחר פירוקה של הלהקה, הוציא פיילן שלושה אלבומי סולו: "אתה ואני" (2013), "ממש כאן" (2015) ו"תמיד אוהב" (2017). הוא הופיע ארבע עשרה פעמים במצעד הסינגלים הבריטי עם להיטים שהגיעו למקום הראשון, מה שהפך אותו לאחד מיוצרי המוזיקה האירית שהופיעו הכי הרבה פעמים במצעד זה.
ביוגרפיה.
שיין סטיבן פיילן נולד ב-5 ביולי 1979 בסלייגו שבאירלנד. הוא בנם של פיטר ומיי פיילן (McNicholas). פיילן הוא הצעיר מבין שישה אחים, שלושה בנים ושלוש בנות. מגיל צעיר עבד פיילן במסעדה של הוריו, כולל בזמן חופשות מבית הספר. פיילן למד בבית ספר יסודי מקומי קתולי, בבית הספר הכיר שניים מחבריו לעתיד בוסטלייף, קיאן איגן ומארק פילי. השלושה השתתפו בהפקה של בית הספר למחזמר גריז. לפני שהקומה הלהקה, למד פיילן עסקים וחשבונאות.
פיילן סיפר שבילדותו היה מעריץ של מייקל ג'קסון, וטען שהזמר נתן לו השראה להמשיך בקריירה המוזיקלית שלו.
קריירה.
וסטלייף- 1997–2012.
לפני וסטלייף, פיילן, יחד עם איגן ופילי היו יחד בלהקה חובבנית בשם ""Six as One"," ובהמשך שונה שמה ל-"IOYOU." אמו של פיילן, מיי, דחקה בו לפתוח בקריירה מקצועית יותר ובמשך שישה חודשים ניסתה להתקשר למנהל להקת הבנים בויזון"," לואיס וולש, אך ללא הצלחה. בסופו של דבר, אחרי זמן רב הצליחה לדבר איתו על הלהקה של בנה ולבקש ממנו לבחון אותם. שלושה מהחברים הודחו על ידי וולש, ושלושת האחרים, פיילן, איגן ופילי, הצטרפו לשני זמרים אחרים שהביא עמו וולש, ניקי ביירן ובריאן מקפדן, וכך נוצרה Westside, לאחר זמן מה, שונה שם הלהקה לוסטלייף"." פיילן, יחד עם פילי, הפכו לסולנים הראשיים של הלהקה. אלבומם הראשון יצא בנובמבר 1999.
עם וסטליף, השיג פיילן עשרים ושמונה אלבומי פלטינה ומכר 55 מיליון תקליטים ברחבי העולם. בספרו "צד שלי בחיים" שיצא לאור ב-2014 חשף, כי בשנת 2001, הוא היה החבר הראשון בוסטלייף שהוצעה לו עסקת תקליטי סולו, אך הוא דחה אותה, כיוון שפחד לצאת לקריירת סולו.
קריירת סולו.
ב-20 באוקטובר 2011, וסטלייף הודיעו כי הלהקה מתפרקת, בסיום סבב ההופעות האחרון שלהם ב-2012, הצהיר פיילן כי הוא מעוניין לפתח קריירה מוזיקלית כסולן יחיד. בדצמבר 2011, דווח כי פיילן היה קרוב לחתום על עסקת סולו עם אחת מכמה חברות התקליטים בבריטניה שהיו מעוניינות לייצג אותו בקריירה החדשה שלו. פיילן ומנהלו לואי וולש ניהלו שיחות עם כמה מהחברות הגדולות באותה העת: ""יש עד כה ארבע, אולי חמש חברות שהבהירו שהם רוצים לחתום עסקה עם שיין"," אמר מקור.
בראיון שערך במרץ 2012 אמר פיילן שהוא יחתום על חוזה הקלטות בשבועות הקרובים והוסיף "זה מרגש, אבל כמובן שאני לחוץ ועצבני, זה טבעי שכשאתה יוצא מלהקה אחרי 14 שנה, אתה לא יודע לאן החיים ייקחו אותך".
בשנת 2013 הודיע ​​פיילן כי חתם רשמית על עסקת תקליטים עם חברת הבת UMG לונדון רקורדס בעסקה בשווי 20 מיליון לירות שטרלינג. UMG היא זו שכבר הציעה לו בעבר עסקת סולו עוד בימיו בוסטלייף, כפי שחשף בספרו. לצורך העסקה החדשה, הצהיר פיילן כי הוא בילה את 12 החודשים האחרונים בארצות הברית ובבריטניה בכתיבת שירים והקלטות, וכי סינגל ואלבום חדש יצאו בהמשך השנה.