צינור הלם הוא כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הדף אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר. צינורות הלם (ומתקנים קשורים כגון מנהרות הלם, צינורות התפשטות ומנהרות התפשטות) יכולים לשמש גם לחקר זרימה אווירודינמית בטווח רחב של טמפרטורות ולחצים שקשה להשיגם במתקנים אחרים. צינורות הלם משמשים גם כדי לחקור תופעות בזרימה דחיסה ותגובות בעירה בפאזה הגזית. לאחרונה, צינורות הלם משמשים במחקר ביו-רפואי כדי להבין השפעת גלי הדף על דגימות ביולוגיות.
גל הלם בתוך צינור הלם יכול להיווצר על ידי פיצוץ קטן (blast driven) או על ידי הבנות לחץ גבוה אשר גורם להתפרצות הדיאפרגמה והתקדמות גל הלם בתוך הצינור -  מונעי לחץ (compressed-gas driven).
היסטוריה.
מחקר מוקדם של צינורות הלם מונעי לחץ פורסם בשנת 1899 על ידי המדען הצרפתי פול וייל (Paul Vieille), אם כי המנגנון לא נקרא בשמו, צינור הלם, עד 1940. בשנות הארבעים, העניין התחדש, וצינורות ההלם היו יותר ויותר בשימוש לחקר זרימת גזים מהירה סביב עצמים, כימיה והפיזיקה של תגובות בעירה בגז. ב-1966, דאף ובלקוול (Duff and Blackwell)  תיארו סוג של צינור הלם המונע על ידי חומרי נפץ. אלה נעו בין קוטר של 0.6 עד 2 מ' ואורך של 3 עד 15 מ'. הצינורות עצמם נבנו מחומרים בעלות נמוכה, והצליחו לייצר גלי הלם עם לחץ דינמי מרבי של 7 עד 200 MPa ובמשך פרקי זמן של כמה מאות מיקרו-שניות עד מילי-שניות בודדות.
צינורות הלם מונעי לחץ ופיצוץ משמשים כיום עבור יישומים מדעיים וצבאיים. צינורות הלם מונעי גז דחוס קלים יותר לייצור ותחזוקה בתנאי מעבדה; עם זאת, הצורה של גל הלחץ שונה מגל הפיצוץ בכמה היבטים חשובים ואינה מתאימה ליישומים מסוימים. צינורות הלם מונעי פיצוץ מייצרים גלי לחץ המדמים בצורה מציאותית יותר גלים של פיצוץ חופשי. עם זאת, הם דורשים מתקנים ואנשי צוות מומחים לטיפול בחומרי נפץ. כמו כן, בנוסף לגל הלחץ הראשוני, ישנו אפקט סילון הנגרם עקב התפשטות גזים דחוסים (מונעי לחץ) או ייצור של גזים המתפשטים במהירות (מונעי פיצוץ) ועשוי להעביר תנע לדגם הנבחן לאחר שגל ההדף עבר אותו. לאחרונה, פותחו צינורות הלם בקנה מידה מעבדתי המונעים על ידי תערובות דלק ואוויר, המייצרים גלי הדף מציאותיים וניתנים להפעלה במתקני מעבדה רגילים. מכיוון שנפחו המולרי של גז קטן יותר, אפקט הסילון הוא מזערי ביחס לצינורות הלם מונעי גז דחוס.
עד כה, גודלם הקטן ולחצי השיא הנמוכים של צינורות אלה הופכים אותם למתאימים ביותר לניסויים ראשוניים, לא הרסניים של חומרים, כיול ציוד מדידה, לחקר ביו-רפואי ויישומים צבאיים.
אופן פעולה.
צינור הלם פשוט הוא צינור בעל מלבני או עגול, בדרך כלל עשוי ממתכת, שבו גז בלחץ נמוך וגז בלחץ גבוה מופרדים באמצעות צורה כלשהי של דיאפרגמה. הדיאפרגמה נפרצת בפתאומיות תחת תנאים קבועים מראש כדי לייצר גל הלם הנע דרך אזור הלחץ הנמוך. גל ההלם שנוצר מגביר את הטמפרטורה ואת הלחץ של הגז ומשרה זרימה בכיוון של גל ההלם. תצפיות יכולות להתבצע מאחורי חזית הגל, לחלופין ניתן לנצל זמני דגימה ארוכים יותר ולחץ וטמפרטורה מוגברים מאחורי הגל המוחזר.
הגז בלחץ הנמוך, המכונה הגז המונע (driven gas), הוא נתון למעבר גל ההלם. הגז בלחץ הגבוה מכונה הגז המניע (driver gas). החלקים של צינור ההלם נקראים החלק המניע והחלק המונע בהתאמה. הגז המניע הוא בדרך כלל עם משקל מולקולרי נמוך (למשל, הליום או מימן) מטעמי בטיחות, עם מהירות הקול גבוהה, אך עשוי להיות מעט מדולל. כדי לקבל אפקטים חזקים, לחץ הגז המונע הוא הרבה מתחת ללחץ אטמוספירי (ואקום חלקי מושרה בחלק המונע לפני הפיצוץ).
הניסוי מתחיל עם פריצת הדיאפרגמה. ישנן מספר שיטות מקובלות לפריצת הדיאפרגמה.
פריצת הדיאפרגמה מייצרת סדרה של גלי לחץ, כל אחד מגביר את מהירות הקול מאחוריו, כך שהם נדחסים לגל הלם המתפשט דרך הגז המונע. גל הלם  זה מגביר את הטמפרטורה והלחץ של הגז המונע ומשרה זרימה לכיוון גל ההלם, אך במהירות נמוכה יותר מאשר הגל המוביל. בו זמנית, גל התפשטות, המכונה גם גל Prandtl-Meyer, מתקדם בכיוון הגז המניע.
הממשק, שלאורכו מתרחשת מידה מסוימת של ערבוב, מפריד בין הגז המונע למניע ונקרא משטח המגע, והוא עוקב אחרי הגל המוביל במהירות נמוכה יותר.
צינור הלם כימי מיישם הפרדה בין הגז המניע והמונע על ידי זוג דיאפרגמות שנועדו להיכשל עם השהייה של פרק זמן מסוים שנקבע מראש ומיכל עם שטח חתך גדול בקצה. זה מאפשר ירידת טמפרטורה מהירה וקיצונית  (quench) של הגזים.
יישומים.
בנוסף למדידות של שיעורי קינטיקה כימית צינורות הלם היו בשימוש כדי למדוד את אנרגיות הדיסוציאציה ואת קצבי הרלקסציה המולקולרית. הזרימה בחלק הגז המונע יכולה לשמש בתור מנהרת רוח, המאפשרת טמפרטורות ולחצים גבוהים,  המדמים תנאים בתוך טורבינה של מנועי סילון. עם זאת, זמני הניסוי מוגבלים לכמה מילי-שניות, על ידי הגעת משטח המגע או גל ההלם המשתקף.
בהמשך הם עבור פיתוח נוסף למנהרות הלם, עם הוספת נחיר ו dump tank. כתוצאה מכך, הזרימה העל-קולית בטמפרטורה גבוהה יכולה לדמות כניסה מחדש לאטמוספירה של רכב חלל, או מטוס על קולי, לזמני בדיקה מוגבלים.
צינורות הלם פותחו במגוון רחב של גדלים. הגודל והשיטה בהפקת גל ההלם קובעים את לחץ השיא ואת משך הזמן של גל ההלם שהוא מייצר. לפיכך, צינורות הלם הם כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הלם אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר, ובלבד פיצוצים כאלה אינם כרוכים בטמפרטורות גבוהות ורסיסים. תוצאות מניסויים בצינור הלם יכולות לשמש כדי לפתח ולאמת את המודל הנומרי של התגובה של חומר או אובייקט לגל הפיצוץ בסביבתו ללא רסיסים או פסולת. ניתן להשתמש בצינורות הלם כדי לקבוע באופן ניסיוני אילו חומרים ומבנים יהיו המתאימים ביותר להקטנת ולספיגת גלי פיצוץ בסביבתם. לאחר מכן ניתן לשלב את התוצאות ביישומים להגנה על מבנים ועל אנשים שעשויים להיות חשופים לגל ההדף שנוצר מפיצוץ ללא רסיסים או פסולת. צינורות הלם משמשים גם במחקר ביו-רפואי כדי לגלות כיצד הרקמות הביולוגיות מושפעות מגלי הפיצוץ.יש חלופות לצינור הלם קלאסי; לניסויי מעבדה בלחץ גבוה מאוד, גלי הלם יכולים להיווצר באמצעות לייזר קצר-פולס בעצימות גבוהה.
עופר אקרלינג
עופר אקרלינג (נולד ב-7 בנובמבר 1961) הוא זמר, יוצר, מפיק מוזיקלי, ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
עופר אקרלינג החל לנגן בגיטרה וקלידים בגיל 15 והיה חבר במקביל בשתי להקות רוק. בשנים 1976–1978 שימש כעוזר טכנאי באולפני ההקלטות קולינור וטריטון. את שירותו הצבאי עשה כטכנאי בגלי צה"ל וכחייל ניגן בלהקת ליפסטיק שפעלה בשנים 1981–1983, לצידם של אלימור זילברמן, אתי זילבר, רביב גזית ודני מקוב. הלהקה הקליטה שלושה שירים בהם את השיר "בחברה להגנת הטבע" שהוקלט לאחר מכן על ידי אריאל זילבר.
בשנת 1982 ביצע את השיר "לא רוצה לזמביה" אותו הלחין (בהשראת "אפריקה" של נינה האגן) למילותיה של חנה גולדברג. את השיר הפיקו אקרלינג וחברו אלירן לניאדו. הסינגל היה ללהיט והודות להצלחתו החליטה חברת הד ארצי להוציא לאקרלינג אלבום מלא. בנוסף לשיר הנושא, הצליחו בו גם השירים: "ניר העשיר" ו"משפחה ממוצעת". זמן קצר לאחר הוצאת האלבום הקים אקרלינג את ההרכב "ילדי טלוויזיה" עם שותפו להופעות יוסי פיין. הם החלו לעבוד על אלבום, אך עם עזיבתו של פיין את ישראל הופסקה העבודה עליו.
בשנת 1985 כתב את מילות השיר "משחק מכור" שהופיע באלבום הבכורה של הזמרת ריטה.
באמצע שנות ה-80 הוציא אקרלינג מספר תקליטי שדרים, אבל לא השלים את העבודה על האלבום השני, עבר לניו יורק בארצות הברית, שם התגורר קרוב לעשור, וחזר לישראל בשנת 1996. כעבור שנה הקים את אולפן ההקלטות "אינדי". באולפן הוקלטו בין היתר אלבומים של אברהם טל, ארקדי דוכין, ברי סחרוף, מאיר בנאי, מיקה קרני, מוש בן ארי, שוטי הנבואה, שמוליק קראוס ועוד.
ב-1999 הוציא את אלבומו "טיסת לילה" אותו הפיק מוזיקלית באולפן ההקלטות שהקים, והלחין את רוב שיריו. חנה גולדברג, כתבה את המילים לשיר הנושא, "טיסת לילה".
בשנת 2003 הקים את ההרכב "חתולי מתחם נוגה" עם המתופף ז'אן פול זימבריס. בשנה זו הוצא ה הוציא אקרלינג את המיני אלבום "אחד מתוך חמש" שכלל 6 שירים שכתב והלחין אקרלינג בהם גרסה לשיר "משחק מכור" שכתב לריטה, והופץ במהדורה מוגבלת של 250 עותקים. בהמשך השנה הוצא המיני אלבום של חתולי מתחם נוגה שכלל 7 שירים שהלחינו זימבריס ואקרלינג, אלבום גנוז של אקרלינג משנת 1989, והוצאה מחודשת של האלבום "לא רוצה לזמביה" הכולל תוספות: השיר ג'וזפין של להקת "ליפסטיק" וקטע חדש בשם הליקון ובו שיחת טלפון פיקטיבית בין עופר אקרלינג לרוני בראון מנכ"ל חברת הליקון. בשיחה מעדכן אקרלינג את בראון שיצא לו אלבום חדש ובתגובה עונה לו בר און "תביא לי עוד זמביה".
בשנת 2007 הוציא את האלבום "מיסטר לינג 5/5", אלבום קונספט בסגנון רוק אלקטרוני על אדם בשם מיסטר לינג. את הטקסטים כתבה חנה גולדברג וז'אן פול זימבריס שותף בהלחנה וההפקה מוזיקלית ולני בן בשט בהפקה המוזיקלית ובשיתוף הזמרות לי טריפון וחגית נדרי.
הבתולה האמריקאית האחרונה
מחנה הפליטים עין א-סלטאן
החלטה 462 של מועצת הביטחון של האו&quot;ם
החלטה 462 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-9 בינואר 1980, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.