ב-27 ביוני 1945 הובאה אישה יהודיה לתחנת משטרה מקומית והואשמה בניסיון לחטוף ילד. מהחקירה עלה כי האם השאירה את ילדה בטיפול החשודה, אך שמועות התפשטו כי יהודייה חטפה ילד כדי להרוג אותו. המון שצעק סיסמאות אנטי-יהודיות התאסף בכיכר קלפרסקי, אולם מיליציה מקומית השתלטה על המצב. שמועות על עלילת דם המשיכו להתפשט. נפוצו טענות כוזבות כי התגלו 13 גופות של ילדים נוצרים. עד 11 באוגוסט מספר ה"קורבנות" לפי השמועות עלה לשמונים. קבוצות של חוליגנים שהתאספו בכיכר קלפרסקי יידו אבנים לעבר בית הכנסת קופה מדי שבוע. ב-11 באוגוסט נעשה ניסיון לתפוס ילד בן שלוש-עשרה שיידה אבנים לבית הכנסת, אך הוא הצליח להימלט ומיהר לשוק הסמוך בצרחות "עזרו לי, היהודים ניסו להרוג אותי". קהל פרץ לתוך בית הכנסת "קופה" והחל להכות יהודים, שהתפללו בו בתפילת בוקר שבת וספרי התורה נשרפו. ההוסטל היהודי הותקף אף הוא. גברים, נשים וילדים יהודים הוכו ברחובות. בתיהם נפרצו ונשדדו. כמה יהודים שנפצעו במהלך הפוגרום אושפזו ובהמשך הוכו שוב בבתי החולים. אחד מקורבנות הפוגרום היה עד:
במהלך הפוגרום הותקפו גם כמה פולנים שזוהו בטעות כיהודים. מרכז האירועים הללו היה רחובות מיודובה, סטארוביסלנה, פשמישקה ויוזפה ברובע קז'ימייז'. המהומות היו אינטנסיביות ביותר בין 11:00 ו-1:00, ונרגעו סביב 2:00 בצהריים, אך התחדשו בשעות אחר הצהריים המאוחרות, כאשר בית הכנסת "קופה" הוצת. שוטרים וחיילים פולנים השתתפו באירועים אלה. מבין עשרים וחמישה מהנאשמים בהסתה לשנאה גזעית, שוד ואלימות כלפי יהודים, שנים עשר היו קצינים. פי הדו"ח שהוכן עבור סטלין על ידי הנ.ק.ו.ד. בקרקוב, היו אלה אנשי מיליציה פולנים אשר אישרו את הפעולות האלימות.
נפגעים.
ב-22 באוגוסט 1945, דיווח עיתון "הארץ":. בנוסף דיווח על מעצרם של כ-300 איש החשודים שהשתתפו בפוגרום. "המשקיף" דיווח ב-26 באוקטובר 1945 כי שישה מיוזמי הפוגרום הועמדו לדין
בנוסף למספר פצועים, בארכיונים של המחלקה לרפואה משפטית בקרקוב שמור תיעוד אחד של מוות הנוגע לאירועי קרקוב. הקורבן היה ניצולת אושוויץ בת 56, רוזה ברגר, שנורתה.עם זאת, בספר השנה היהודי האמריקני ("American Jewish Year Book)" משנת 1946 נטען כי אדם בשם אנשל צוקר נהרג במהלך הפוגרום ותצלומי לוויה מספר ימים לאחר מכן לקרבנות הפוגרום מראים חמישה ארונות קבורה, אם כי אין מידע על אותם אנשים.
לקריאה נוספת.
• Cichopek, Anna (2000) Pogrom Żydów w Krakowie, 11 sierpnia 1945 r., Żydowski Instytut Historyczny. (in Polish)
• Cichopek, Anna (2003). "The Cracow pogrom of August 1945". In Joshua D. Zimmerman (ed.). Contested Memories: Poles and Jews During the Holocaust and Its Aftermath. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press. pp. 221–238. . OCLC 54961680.
• David Engel (1998). "Patterns Of Anti-Jewish Violence In Poland, 1944–1946" (PDF). Yad Vashem Studies Vol. XXVI. Jerusalem: Yad Vashem.
• Joanna Beata Michlic (2006). Poland's threatening other : the image of the Jew from 1880 to the present. Lincoln, Neb.: University of Nebraska Press. p. 220. . OCLC 62302216.
• Pagacz-Moczarska, Rita (2004). "Okupowany Kraków – z prorektorem Andrzejem Chwalbą rozmawia Rita Pagacz-Moczarska" [Prof. Andrzej Chwalba talks about the Soviet-occupied Kraków]. Alma Mater (in Polish). Jagiellonian University (4). Archived from the original on 24 May 2008. An interview with Andrzej Chwalba, Professor of history at the Jagiellonian University (and its prorector) in the online version of the Jagiellonian University's Bulletin Alma Mater. The article concerning World War II history of the city ("Occupied Krakow"), makes references to the fifth volume of History of Krakow entitled "Kraków in the years 1939–1945," see bibliogroup:"Dzieje Krakowa: Kraków w latach 1945–1989" in Google Books () written by Chwalba from a historical perspective, also cited in Google scholar.
• Julian Kwiek, "Wydarzenia antyżydowskie 11 sierpnia 1945 r. w Krakowie: dokumenty", in Biuletyn Żydowskiego Instytutu Historycznego, nr 1/2000 str. 77–89. (in Polish)
• Magdalena Tytuła, Kielce na Kazimierzu, in Gazeta Wyborcza (local 'Gazeta w Krakowie'), August 11, 2000 (in Polish)
• Darisz Libionka, Recension of Anna Cichopek's book "Pogrom Żydów w Krakowie", in Pamięć i Sprawiedliwość, nr 1/2002 str. 179–182 (in Polish)
• Tomasz Konopka Śmierc na ulicach Krakowa w latach 1945–1947 w materiale archiwalnym krakowskiego Zakladu Medycyny Sadowej – "Pamięć i Sprawiedliwość", IPN, 2005, nr 2, p. 148 (in Polish)
• Bożena Szaynok (2005). "The Role of Antisemitism in Postwar Polish-Jewish Relations", in Robert Blobaum: Antisemitism And Its Opponents In Modern Poland. Cornell University Press. Retrieved on 21 March 2007. p. 272
• Marcin Zaremba "Psychoza we krwi" in Polityka 05.07.2006 reprint in Onet.pl (in Polish)
• Zimmerman, Joshua D. (2003). Contested Memories: Poles and Jews During the Holocaust and Its Aftermath. Rutgers University Press. .
• review of Stefan Grajek, Po wojnie i co dalej? Żydzi w Polsce, w latach 1945–1949], (translated from Hebrew by Aleksander Klugman), Żydowski Instytut Historyczny, Warszawa 2003 (in Polish)
ברווז מוכתם מקור
אדוארד מורן
אדוארד מורן (באנגלית: Edward Moran; 19 באוגוסט 1829 - 8 ביוני 1901) היה אמן אמריקאי, יליד אנגליה, שהתמחה בציורים ימיים. הוא התפרסם בזכות סדרת 13 הציורים ההיסטוריים הימיים של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
ראשית חיים.
מורן נולד לתומס ומרי היגסון מלנקשייר, אנגליה ב־19 באוגוסט 1829. בעקבות מקצוע אביו, הוא למד להפעיל נול יד בגיל צעיר, אך על פי שלעיתים קרובות הוא עשה רישומים עם פחם על הבד הלבן במקום להפעיל את הנול. משפחתו היגרה בהתחלה למרילנד בשנת 1844, ולאחר שנה עברה לפילדלפיה. אף על פי שמורן אהב לספר לאחרים כי עבר לבדו מבולטימור לפילדלפיה כדי למצוא לעצמו עתיד טוב יותר, אחייניתו הצהירה כי המשפחה כולה עברה לעיר יחד.
קריירה אומנותית.
בפילדלפיה בסביבות 1845 אדוארד הפך לחניך אצל ג'יימס המילטון וצייר הנוף פול וובר; המילטון הנחה את מורן באופן ספציפי בציורים ימיים. בשנות החמישים של המאה ה-19 התחיל מורן לעשות לעצמו שם בעיליתה האמנותית בפילדלפיה. הוא עבד באותו סטודיו בו אחיו הצעיר, הצייר האמריקני תומאס מורן, קיבל אדוארד משימות ואף השלים עבודות ליטוגרפיות.
בשנת 1862 הוא נסע ללונדון והפך לתלמיד באקדמיה המלכותית. לאחר שחזר לפילדלפיה, התחתן מורן עם אנט פרמנטייה (אשתו השנייה), שהייתה אמנית נוף בפני עצמה. לאחר מכן הקים סטודיו בניו יורק בשנת 1872, ובמשך זמן מה לאחר 1877 התגורר בפריז.
אחת התערוכות הידועות יותר שלו, שכותרתה "יבשה וים", הציגה 75 מציורי הנוף והים שלו בחודש מרץ 1871; ציורים האלה הופיעו מאוחר יותר בקטלוג באותו שם. ההכנסות מהתערוכה, הקטלוג וממכירת ציור נוסף נתרמו על ידי מורן כדי לסייע לסובלים ממלחמת צרפת-פרוסיה.
בשנת 1885, בשיא הקריירה שלו, החל מורן במה שנחשב ליצירה החשובה ביותר שלו - סדרה של 13 ציורים המייצגים את ההיסטוריה הימית של ארצות הברית. הוא בחר 13 ציורים בסדרה בגלל חשיבות המספר בהיסטוריה של אמריקה (היו: 13 מושבות, 13 כוכבים ופסים על דגל ארצות הברית המקורי וכו'). האירועים הנבחרים כוללים בין היתר את לייוו אייריקסון, כריסטופר קולומבוס, ארננדו דה סוטו, הנרי הדסון ואדמירל דיואי. לאחר השלמתה, הסדרה כולה הוצגה ביריד העולמי בשנת 1893 בשיקגו.
אחרית ימיו.
מורן התגורר בעיר ניו יורק עד מותו בשנת 1901. אף על פי שהוא העביר את סדרת שלוש-עשרה הציורים לאשתו מספר שנים לפני כן, התפתח מאבק משפטי לאחר מותו על הבעלות על הציורים: בעל האחוזה של מורן סירב למסור להם אותם, והצהיר כי הם תחת חסותו. בית המשפט העליון בעיר ניו יורק שפט בסופו של דבר לטובת אלמנתו של מורן.
בזמן מותו נחשב מורן כאחד הציירים הימיים החשובים במאה ה-19. בהווה הוא לא מוכר, בהשוואה לעבודתו של אחיו הצעיר, תומאס מורן. בנוסף, בניו אדוארד פרסי מורן (יליד 1862) ולאון מורן (יליד 1864), אחיו האחר פיטר מורן (נולד 1842), ואחיינו ז'אן לאון גרום פאריס, הפכו גם הם לאמנים אמריקאים.
Interchange
מרק דייוויד צ'פמן
ערימות השחת (מונה)
מני גירא-שורץ
מנחם מרדכי שורץ (מני גירא) (נולד ב-29 בדצמבר 1981, ג' בטבת ה'תשמ"ב) הוא יועץ תקשורת, ועיתונאי חרדי ישראלי.
ביוגרפיה.
שורץ נולד בירושלים לדוד ודבורה שורץ, התשיעי מבין אחד עשר אחים ואחיות. בצעירותו למד בישיבת חזון נחום.
שורץ נשוי לעורכת הדין בלה רבקה שורץ, מייסדת ומנהלת ארגון "מן המיצר" לסיוע לנפגעי תקיפה מינית במגזר החרדי.
לזוג ארבעה ילדים, ומתגוררים בשכונת רמות בירושלים.
קריירה.
את דרכו העיתונאית החל בעשור הראשון של שנות ה-2000, בהפקה טכנית ועריכה מוזיקלית בתחנות הרדיו הפיראטיות "קול שמחה", "ערוץ 7" ו"רדיו 10" שם הזדהה בשם העט מני גירא – שם שהפך בהמשך לחלק משם משפחתו. בהמשך הקים את קוי הנייעס "הקול החרדי" ו"קו החשיפות" ואת אתר החדשות "חרדים".