בתחילת המאה ה־19 ובמאות השנים שקדמו לה היו נסיכות מולדובה וולאכיה נתונות למרות האימפריה העות'מאנית ושילמו לה מיסים, וטרנסילבניה הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. רומנים רבים החלו לחפש תמיכה במאבקם לעצמאות לאומית ודתית: תחילה מהאימפריה הרוסית, בציפייה שמסיבות של קרבה דתית יגלו הרוסים אמפתיה לעניין הרומני, אך ללא הועיל; שטחי הנסיכויות הרומניות היוו את שדה הקרב של מרבית מלחמותיה של הקיסרות הרוסית עם האימפריה העות'מאנית בין 1806 ל־1812, מלחמה אשר בעקבותיה סיפחה רוסיה לשטחה את בסרביה ב־1812. תוצאות המלחמה גרמו לרומנים רבים להבין שהם הולכים להיות עוד חלק בקיסרות הרוסית. מאחר שמטרותיה של אוסטריה היו דומות, כפי שניתן היה לראות בסיפוח של אולטניה (1718-1739) ובוקובינה (1775), החלו הרומנים לחפש בעלי ברית פוטנציאליים במערב אירופה, בעיקר במדינות לטיניות אחרות, בראש ובראשונה בצרפת, שגם בה החלו לנשב רוחות המהפכה.
בשנת 1848 התנסתה אירופה בסדרה של מהפכות לאומיות, ורוח השינוי לא פסחה על ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה. טודור ולדימירסקו ניסה לחולל מהפכה צבאית בוולאכיה ב־1821. מטרת המהפכנים הייתה עצמאות מלאה לוולאכיה ולמולדובה ואמנציפציה לאומית בטרנסילבניה. מטרה זו לא הושגה, אך היא היוותה את הבסיס לדרישות לאומיות בעתיד. בנוסף, ההתקוממות גרמה לתושבים רבים בשלוש הנסיכויות להכיר באחדות שפתם והאינטרסים שלהם.
הנסיכויות הרומניות המאוחדות.
בתקופת השלטון העות'מאני היו מולדובה ולאכיה נתונות בעול מיסים כבדים וניהול כושל. בשנת 1859, במטרה להביא לאיחוד הנסיכויות בדרך עקיפה, בחרו תושבי מולדובה ולאכיה באותו שליט (ברומנית: Domnitor) – אלכסנדרו יואן קוזה (Alexandru Ioan Cuza) – כראש הנסיכויות. ממלכת רומניה נוצרה, אם כך, כאוניה פרסונלית ולא כללה את טרנסילבניה. בטרנסילבניה השלטונות ההאבסבורגיים השתדלו לשמור הן את הלאומיות ההונגרית והן את הלאומיות הרומנית (שהתחרו ביניהן) על אש נמוכה, מחשש להתפרצויות של מהומות ודרישות לאומיות של שתי הקבוצות, שעלולות להוביל לחוסר יציבות באימפריה.
ממלכת רומניה.
ב־1866 מונה נסיך גרמני קרול הראשון משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן (שמו המלא: Karl Eitel Friedrich Zephyrinus Ludwig von Hohenzollern-Sigmaringen) לתפקיד השליט של נסיכות רומניה. ב־1877 הכריזה רומניה על עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, ולאחר המלחמה הרוסית-רומנית-טורקית (ברומנית: război ruso-româno-turc) הוכרה עצמאותה בהסכם סאן-סטפנו ב־1878 (יחד עם עצמאותן של סרביה ומונטנגרו), ובכך הפכה למדינה העצמאית הראשונה במזרחה של היבשת. לאחר המלחמה כבשה רומניה את דוברוג'ה, אך נאלצה למסור את חלקה הדרומי של בסראביה לרוסיה. השליט קרול הראשון הוכרז כמלכה הראשון של רומניה ב־26 במרץ 1881 כשזו שודרגה מנסיכות לממלכה.
מלחמת העולם הראשונה.
המדינה החדשה, דחוקה בין הכוחות הגדולים של אותה תקופה (האימפריה העות'מאנית, קיסרות אוסטרו-הונגריה והצארות הרוסית) הביטה מערבה (בייחוד לעבר צרפת) בשאיפה לחקות את המודלים התרבותיים, החינוכיים, הצבאיים והאדמיניסטרטיביים. ב־1916 הצטרפה רומניה למלחמת העולם הראשונה לצדן של מדינות ההסכמה, לאחר שהללו נענו לדרישתה להכרה בזכויותיה על טרנסילבניה.
רומניה הובסה, ובירתה ושני שלישים משטחה נכבשו על ידי מעצמות המרכז. במאי 1918 לא יכלה עוד רומניה להמשיך בלחימה, ולכן דנה על תנאיו של חוזה שלום עם גרמניה. באוקטובר של אותה שנה הצטרפה רומניה שוב למלחמה. בסוף המלחמה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הרוסית התפוררו, וגופי ממשל שהוקמו בהשראת הרומנים בטרנסילבניה, בסראביה ובוקובינה בחרו להתאחד עם ממלכת רומניה, מה שהוביל, בעקבות חוזה טריאנון (1920), ליצירתה של "רומניה הגדולה" (România Mare).
רומניה בין מלחמות העולם.
שטחה הריבוני של רומניה שבין שתי מלחמות העולם היה הגדול ביותר בהיסטוריה שלה. באותה התקופה פרשה רומניה את ריבונותה על אזורים שבהם היה רוב רומני דחוק. הדבר גרר את בעיית המיעוטים, בעיה רווחת ביותר בעקבות ההסכמים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה בכל רחבי אירופה. מבחינה היסטורית מייצגת "רומניה הגדולה" את אחד האידיאלים של הלאומיות הרומנית, והיא עדיין נתפסת בעיני רומנים רבים כ"גן העדן האבוד", תקופה טובה שיש לשאוף לחזור אליה, וזאת בהשוואה לתקופה הקומוניסטית שבאה אחריה. ואכן, ישנה מפלגה רומנית לאומנית בימינו המשתמשת באותו אידיאל בשמה.
מ־1918 עד 1938 הייתה רומניה ממלכה חוקתית ליברלית. מאידך גיסא, התקופה התאפיינה גם בחיכוכים רבים על רקע בעיית המיעוטים (ראו פסקה קודמת) ועל רקע אנטישמי, והתרחשו בה פרעות אלימות רבות, בהן פוגרומים קשים ואכזריים שגבו קורבנות רבים וטויחו על ידי הממשל. המפלגה הפאשיסטית האנטישמית "התנועה הלגיונרית" גרפה 15% מסך הקולות בבחירות הכלליות הדמוקרטיות של שנת 1937.
מ־10 בפברואר 1938 עד 1944 הייתה רומניה דיקטטורה. הדיקטטור הראשון היה המלך קרול השני, שביטל את המשטר הפרלמנטרי ושלט בעזרת הקבינט שלו. לאחר מספר הפסדים טריטוריאליים חמורים ב־1940 אולץ המלך קרול השני לוותר על כיסאו, והוחלף על ידי בנו המלך מיכאי, אך השליטה במדינה נפלה לידיו של המושל הצבאי יון אנטונסקו. באוגוסט 1944 נעצר אנטונסקו על ידי הקומוניסטים בסיועו של המלך מיכאי.
רומניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
התקופה שלפני ההצטרפות למלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה רומניה על נייטרליות. בעקבות פלישת גרמניה לפולין, קלטה רומניה את הממשלה הגולה של פולין. עובדה זו, בצירוף "הבעת העניין" של ברית המועצות בבסראביה (בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב), גרמה לרומניה לאבד שטחים ממזרח ואף ממערב. ביולי 1940 כבש הצבא האדום את בסראביה; כשני שלישים מהשטח שנכבש הפך לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית חדשה בשם מולדובה, ושליש ממנו סופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית אוקראינה. ב־30 באוגוסט 1940, הכריחו גרמניה ואיטליה את רומניה למסור את צפון טרנסילבניה להונגריה בתכתיב וינה, וכעבור שבוע, דרום דוברוג'ה נמסר לבולגריה. ההפסדים הטריטוריאליים הרבים האלו, שהתרחשו ללא קרב, גרמו לירידת קרנו של המלך קרול ולכך שיון אנטונסקו (Ion Antonescu) יתפוס את השלטון.
רומניה מצטרפת למלחמה.
ב־4 בספטמבר 1940, לאחר ההפסד של כמחצית משטחה של טרנסילבניה, התאחדו התנועה הלגיונרית בהנהגתו של הוריה סימה והגנרל יון אנטונסקו ויצרו את ממשלת המדינה הלאומית-לגיונרית. המלך קרול אולץ לוותר על כיסאו לטובת בנו בן ה־19 מיכאי הראשון, מלך רומניה. קרול (ופילגשו מאגדה לופסקו) הוגלו מארצם.
ב־23 בנובמבר 1940, לאחר תקופה של נייטרליות, חתמה ממשלת רומניה, המונהגת על ידי יון אנטונסקו על ההסכם התלת-צדדי שצירף את רומניה למדינות הציר. הממשלה החדשה החלה במסעי נקמה נגד יריבים פוליטיים לשעבר, אשר כלל מאסרים, התנקשויות והוצאות להורג. כמו כן, החקיקה הגזענית נגד יהודים רק החריפה, והוטלו על כל היהודים מגבלות קשות. רבים מהם נטבחו על לא עוול בכפם על ידי חיילים ושוטרים רומנים, אשר גובו על ידי חלקים גדולים מהעם – כל זאת בחסות השלטונות ואף בהנחייתם. האיחוד בין "התנועה הלגיונרית" לבין אנטונסקו לא היה קל; ב-21 בינואר 1941 היה ניסיון של אנשי "התנועה הלגיונרית" לבצע הפיכה בשילוב עם פוגרום נגד יהודי בוקרשט, אשר דוכא על ידי אנטונסקו כעבור ימים אחדים. "התנועה הלגיונרית" הוצאה מהממשלה, ורבים מאנשיו נאסרו או ברחו לגרמניה.
ב־22 ביוני 1941 תקפו כוחות של הצבא הנאצי בשיתוף עם צבא רומניה את ברית המועצות. לאחר שהחזירו לשטחם את בסראביה ובוקובינה, המשיכו הכוחות הרומניים להילחם לצד הכוחות הנאציים בדרכם לאודסה, סבסטופול וסטאלינגראד. התרומה הרומנית לכוחות הנאציים הייתה אדירה, ועלתה על מספר הכוחות של כל שאר בעלות בריתה של גרמניה הנאצית ביחד, והייתה שנייה רק לצבא הנאצי. רומניה סיפחה לשטחה שטחים עצומים ממזרח לנהר הדניסטר, כולל העיר אודסה.
במהלך כל שנות שלטונו של אנטונסקו, הייתה רומניה ספקית חשובה של נפט, תבואה ומוצרי תעשייה רבים למדינות הציר ולגרמניה הנאצית, לרוב ללא כל תמורה כספית או אחרת. כתוצאה מכך, הפכה רומניה ב־1943 למטרה חשובה להפצצות של בעלות הברית, ביניהן התקיפה של שדות הנפט של העיר הרומנית פלוישט ב־1 באוגוסט 1943. בנוסף לכך, כתוצאה מהעובדה שהתרומות לגרמניה ניתנו ללא כל תמורה, האינפלציה ברומניה שברה שיאים בתקופת המלחמה, והמצב הכלכלי היה גרוע.
לפני מתקפת הנגד של הסובייטים בסטאלינגראד, שקלו הרומנים לפתוח בחזית נוספת של לחימה נגד הונגריה, כדי להשיב את צפון טרנסילבניה לאחר הניצחון שצפו על ברית המועצות.
רומניה והשואה.
גם לאחר הדחת "התנועה הלגיונרית", המשיך משטרו של אנטונסקו לשתף פעולה עם גרמניה הנאצית ולבצע את מדיניות הדיכוי והטבח ביהודים, ובמידה פחותה מעט של הצוענים בשטחים שהיו תחת ריבונותה של רומניה. על פי דו"ח של ועידה בינלאומית שיצא לאור על ידי ממשלת רומניה בשנת 2004, רומניה רצחה בדרכים שונות בין 280,000 ל־380,000 יהודים ברומניה ובשטחי המלחמה של בסראביה, בוקובינה וטרנסניסטריה.
אף על פי שמרבית הרציחות התבצעו באזור המלחמה על ידי כוחות צבא רומניה, חלק ניכר מהרדיפות התבצעו בעורף. במהלך פרעות יאשי בחודש יולי 1941, למעלה מ־12,000 יהודים נטבחו או נרצחו באיטיות ברכבות מוות שנסעו הלוך ושוב לאורך אזורים כפריים ברומניה.