הטורניר התקיים בין ה-14 במאי ל-25 ביוני 1995.
1 אואן הארט ודייבי בוי סמית' נאבקו ביניהם במסגרת קרב העפלה לטורניר מלך הזירה אשר הסתיים בתיקו ב-5 ביוני 1995 בתוכנית "Raw". יוקוזונה ניצח את לוגר בשבוע לאחר מכן כדי לזכות בכרטיס האחרון בטורניר.
2 סאביו ווגה ניצח את ארווין אר שייסטר בקרב אשר קדם לאירוע, ומילא את מקומו של רייזר רמון עקב פציעה שספג ב-9 ביוני במהלך קרב סולם נגד ג'ף ג'ארט. רמון צלח את הסיבוב הראשון של הטורניר ב-16 במאי, כשניצח את ג'ייקוב בלו.
אתם זוכרים את השירים
אתם זוכרים את השירים הוא שיר שכתב יהונתן גפן, והלחין וביצע חנן יובל. השיר יצא לאור בשנת 1974.
רקע.
השיר פורסם על ידי יהונתן גפן במדורו "הצד הרביעי של המטבע" במוסף סוף השבוע של העיתון מעריב ב-15 בפברואר 1974. השיר נכתב על רקע מלחמת יום הכיפורים והוקדש לילדי נהלל, מושב עובדים בו נולד גפן ואשר שבעה מבניו נפלו במלחמה. חנן יובל נחשף אל השיר ובעודו שוהה בסיני במסגרת צוות הווי ובידור, החליט להלחינו. במקור השיר כולל תשעה בתים (הבית העשירי זהה לבית הראשון), אך שלושה מהם אינם כלולים בגרסת חנן יובל. יובל שר אותו תחילה בעיקר בהופעות מול חיילים. הוא ביצע אותו בשידור מופע זמר על משחתת באילת. אך השיר לדברי יובל לא הצליח בהתחלה. לקראת סוף שנת 1974 הוציא יובל את אלבומו הראשון" והשיר הוקלט עבורו. אלבומו השלישי של יובל שיצא לאור בשנת 1977 נקרא "אתם זוכרים את השירים", ובו הופיעה גרסה לשיר הזה.
חנן יובל סיפר על השיר: "זה שיר שמדבר על נוסטלגיה, שיר שמסכם את המלחמה ובכלל את ישראל במשפט פשוט לכאורה: 'הכל היה כל כך פשוט – לשיר, לחיות ולא למות'. אם ב-67 נולדו המון שירים של ישראליות זקופה ('אנחנו נעבור במצרי טיראן', 'נאצר מחכה לרבין'), שירים של אופוריה וגאווה, בשנת 73' לא הייתה סיבה לשמוח, הייתה התפכחות מתוך שבר עמוק וכאב"
בשנת 2008 ביצע פבלו רוזנברג חידוש לשיר במסגרת פרויקט עבודה עברית.
נאוזאורופודה
נאוזאורופודה (שם מדעי: Neosauropoda; מילולית: "זאורופודים חדשים") הוא ענף של דינוזאורים גדולים מקבוצת הזאורופודים, הכולל מינים רבים של זאורופודים, ולמעשה את המינים הגדולים ביותר מבין הדינוזאורים. הקבוצה החלה להתפתח ביורה התחתון שלפני 174 מיליון שנה מזמננו, כשהראשון מביניהם היה הלינגוולונג ("Lingwulong") מסין, והם נכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה.
הקבוצה הוגדרה ב-1986 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה , על סמך מאפייני השלד המשותפים בין דינוזאורים דומים לדיפלודוקוס לדינוזאורים דומים לברכיוזאורוס או סלטזאורוס.
מיני הקבוצה היו בעלי צוואר ארוך מאוד, חוליות רחבות ומוגבהות וגפיים כבדים בתחתית גופם. משקלם הרב הגביל את מהירותם, את יכולתם להזדקף וגם את האזורים בהם קיננו ואכלו, אך הוא עזר להם לעכל ביעילות מזון קשה, להגיע לצמרות עצים ולהתגונן מטורפים.
דינוזאורים אלה התגלו בממצאי מאובנים לאורך העולם, הוכחה להצלחתם היחסית במשך המזוזואיקון. הכבדים ביותר מביניהם הם הטיטאנוזאורים הגדולים כמו הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן שהגיעו למשקל של 100 טון ולאורך של 36 מטרים לרבות הזנב. גם מינים מקבוצות אחרות לרבות הברכיוזאוריים והדיפלודוקיים היו גדולים כמותם, אך היו מספר דינוזאורים קטנים בהרבה כמו המגיארוזאורוס, שהגיע למשקל 1.1 טון והיה קטן מחלק מהפרוזאורופודים, ככל הנראה מגמדיות איים.
וילה דל טרביו
וילה דל טרביו (באיטלקית: Villa Medicea del Trebbio) היא וילה השוכנת באזור מוג'לו, סמוך לקומונה סקרפריה אה סן פיירו (Scarperia e San Piero) בנפת פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה, כ-25 קילומטרים צפונית לפירנצה. היא אחת הווילות באתר המורשת העולמית "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה" שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
היסטוריה ואדריכלות.
הווילה שוכנת באזור שממנו הגיעו בני משפחת מדיצ'י במקור, והייתה אחת ממבני המגורים הראשונים (אם לא הראשון שבהם) שבני המשפחה בנו מחוץ לפירנצה. למעשה, היא הייתה כבר שייכת לג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (Giovanni di Bicci de' Medici), מייסד הבנק של משפחת מדיצ'י, ומי שנחשב בפועל למייסד שושלת מדיצ'י. האחוזה הייתה במיקום אסטרטגי, מראש גבעה בהרי האפנינים המשקיפה על עמק הנהר סייווה (Val di Sieve), בצומת של שלוש דרכים (מקור המילה טרביו הוא "שלוש דרכים" בלטינית (trivium), שהיא גם מקור המונח טריוויאלי).
לאחר מותו של ג'ובאני די ביצ'י (1428), מינה בנו, קוזימו דה מדיצ'י, את האדריכל שלו מיקלוצו לשפץ את מה שנראה כמו טירה מבוצרת. ג'ורג'ו וזארי תיאר אותה כווילה השנייה שעברה שיפוצים, אחרי וילה מדיצ'י בקפאג'ולו, ולפני וילה מדיצ'י בקרג'י, אם כי מחקרים עדכניים מצאו כי וילה דל טרביו הייתה ראשונה, כשעבודות השיפוץ שלה התבצעו בין 1427 ל-1433.
המערך של הווילה עדיין קשור לביצורים מימי הביניים, ולא למקום נעים ומסודר עם הרוח ההומניסטית של הרנסאנס. לא קל להבחין בין המבנים המקוריים לבין אלו שמיקלוצו שינה, גם אם נראה סביר שלפחות ברמת החיצונית, המבנים הקודמים קבעו עבור המבנים החשובים. מיקלוצו שימר או בנה מחדש את מגדל השמירה, כמבנה מוצק וחסר חלונות, והוסיף לו את המרפסת ההיקפית הנשענת על זיזים, וגם שימר מאפיינים אחרים של "טירה" כדוגמת החפיר והגשר המתרומם. במרכז הווילה יש חצר עם באר.
עם זאת, הוא הכניס כמה חידושים שהוכתבו על ידי הצורך של הלקוח גם בבידור, כמו הגן מוקף החומה, יוצא דופן לאותה התקופה, ואולי הדוגמה הראשונה באזור פרברי, המסמל את השגשוג של סוג וילה זה, שהיה כה חשוב לרומאים הקדמונים.
גן זה בנוי על שתי טרסות מימין לווילה: בטרסה העליונה יש פרגולה מלבנים עם שורת עמודים כפולה מאבן חול מהסדר היוני עם או כותרות של עלים. בטרסה התחתונה הייתה פרגולה שנייה שאינה קיימת עוד, ונותרה גינת ירק ואגן מים. הגן היה מקום מפלט עבור קוזימו דה מדיצ'י, הרחק מצרות הפוליטיקה בפירנצה, שם יכול היה לטפל בעצי הפרי שלו.
משמאל לווילה יש קפלה קטנה מבודדת. אז היא הייתה מוקפת ביערות ואחוזה חקלאית רחבה, שגבלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו.
הווילה הורחבה על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שאהב לצוד באחוזתו, ועל ידי בנו פרדיננדו הראשון, שצירף אותה לשאר רכושו. פרדיננדו השני מכר אותה בשנת 1644 לפלורנטיני עשיר בשם ג'וליאנו סראלי, שמכר אותו אז למסדר נוצרי (Confederazione dell'oratorio di San Filippo Neri). במאה התשע עשרה נהרסו הבתים הכפריים שנבנו בצמוד לווילה כדי לפנות מקום ליער ברושים. הגן שלפני הווילה, עם ורדים וגדרות של אשכרוע ירוק-עד ("Buxus sempervirens"), הוא מהמאה העשרים.
כיום, אחרי כמה גלגולים, היא שייכת לאדם פרטי, המייצר במקום יינות. אפשר לבקר במקום במסגרת של סיורים מודרכים הכוללים גם טעימת יינות.
אדרת אליהו (שטיין)
אדרת אליהו הוא ספר מאת אברהם שמואל שטיין, העוסק ביישוב היהודי בירושלים במאה ה-19.
הספר יצא לאור בישראל בעברית בשנת 1964 כ־4 שנים לאחר פטירתו של אברהם שמואל שטיין, בשנת 2017 יצאה לאור מהדורה מחודשת בעריכת תמר בן מנחם עם הקדמה מאת אריה מורגנשטרן.
הספר.
ספר מתאר את אנשי היישוב הישן האשכנזי; תלמידי הגר"א ואחרים.
הספר מתאר בהרחבה פרשיות שונות, את הליך היציאה מהחומות ומגוון אישים בולטים בני התקופה בהם הרב יהושע לייב דיסקין, רבי שמואל סלנט, רבה יוסף חיים זוננפלד, יוסף ריבלין, יחיאל מיכל פינס ואליעזר בן יהודה.במקביל מתוארים בספר פולמוסים שונים שהסעירו את היישוב באותם ימים, בהם 'חידוש הקורבנות, בתי ספר 'מודרניים' והחרם על בית המדרש של יחיאל מיכל פינס.
התיאורים בספר מלמדים רבות על ההתנהלות הקהילתית הפנימית של 'היישוב הישן', ואף על יחסיו עם גורמים מבחוץ. כך למשל מתואר בפרק העוסק ביציאה מהחומות, שהוועד הכללי כנסת ישראל שילם לערבי בשם דאהוד ג’ילאל כדי שירגל בקרב הכנופיות הערביות, וכך סוכלה תוכנית של כנופיית שודדים מדיר יאסין לתקוף את שנונת משכנות שאננים.
במבוא לספר מסביר המחבר את מטרת הספר:
קישורים חיצוניים.
על הספר:
איהלופיים
איהלופיים (שם מדעי: Euhelopodidae) היא משפחה של דינוזאורים זאורופודים בני קבוצת המקרונריה שהתקיימו בתור הקרטיקון במזרח אסיה לפני 152 עד 100 מיליון שנה מזמננו, והם נכחדו עם תחילת הקרטיקון העליון. המשפחה תוארה לראשונה ב-1956 בידי החוקר אלפרד רומר , והם ידועים ממספר מאובנים לאורך סין.
משפחה זו דומה לבני קבוצת הטיטאנוזאורים, אך הייתה קדומה יותר, קרובה גם לברכיוזאוריים ולקמרזאוריים. הם היו קטנים יותר מהטיטאנוזאורים ולא עלו על 40 טון. בדומה לטיטאנוזאורים הם היו בעלי חוטם רחב דמוי-אליפסה והנחיריים בלטו מחלקו העליון. הם היו אוכלי צמחים בעלי שיניים קהות רחבות ששימשו לטחינת עלים, אך היו חלשות מאוד.
דיפלודוקימורפה
דיפלודוקימורפה (שם מדעי: "Diplodocimorpha") היא קבוצת דינוזאורים צמחוניים בני אינפרא-סדרת הזאורופודים שהתקיימו מהיורה התחתון עד הקרטיקון העליון לפני 175 עד 93 מיליון שנה מזמננו. קבוצה זו כוללת את מרבית בני קבוצת דמויי-דיפלודוקיים, למעט את ההפלוקנטוזאורוס שהוא בעל אב קדמון משותף קדום יותר.
הקבוצה הוגדרה ב-1995 בידי החוקרים קלבו וסלגדו (Calvo &amp; Salgado) והיא כוללת 3 משפחות: רבאצ'יזאוריים, דיקראוזאוריים ודיפלודוקיים - שתי האחרונות שייכות גם לקבוצה פלגליקאודטה, אשר תוארה בעת האחרונה על סמך דמיון גדול בין שתיהם.