על פי ההסכם תוכנן לפתוח קווי רכבת מהירה במסלול סנקט פטרבורג - מוסקבה, ובערים ניז'ני נובגורוד, קאזאן, סמרה, סוצ'י וקורסק עם אופציה לפתיחת קווים גם באומסק, נובוסיבירסק וקרסנויארסק.
נסיעת הבכורה של הספסאן יצאה לדרך ב-30 ביולי 2009 ממוסקבה לסנקט פטרבורג כשקו סדיר נפתח ב-17 בדצמבר אותה שנה.
ב-30 ביוני 2010 נחנך קו הרכבת המהירה במסלול ניז'ני נובגורוד — מוסקבה — סנקט פטרבורג. ב-1 ביוני 2015 הופסקה נסיעת רכבת ספסאן לניז'ני נובגורוד וזו הוחלפה ברכבת סטריז' המיוצרת בספרד בקו מוסקבה — ניז'ני נובגורוד (סטריז' = סיס החומות; במקור: Стриж או בספרדית Talgo 250) .
מאפיינים.
ספסאן מבוססת על רכבות ה-ICE3, אולם הן רחבות ב-33 ס"מ, על מנת להתאימן לרוחב המסילות ברוסיה. ארבע מן הרכבות תותאמנה לעבודה בשני סוגי מתח: זרם ישר 3kV, וזרם חילופין 25kV. בכל רכבת עשרה קרונות באורך כולל של 250 מטר, עם קיבולת של 600 נוסעים.
מערכי הספסאן יכולים להגיע עד לאורך של 20 קרונות. כיום ברשות חברת הרכבות הרוסית 16 רכבות המשרתות בקו סנקט פטרבורג - מוסקבה.
בטיחות.
בכל שנות הפעלת הרכבת לא אירע ולו מקרה מוות בודד של נוסע כתוצאה משימוט (ירידת רכבת מן הפסים) או התנגשות בעת הפעלת הרכבות. מערכת הספסאן ידעה פציעות נוסעים שאירעו כאשר הדלתות האוטומטיות נסגרו על נוסעים, או על חפציהם. אולם, כדי למזער הסיכון למקרים שכאלה, עומדים על רציפי התחנות עובדי רכבת שתפקידם לדאוג כי נוסעים יעלו בבטחה לרכבת והדלתות תסגרנה במלואן.
מאז 2009 היו מקרים של נוסעים שנפצעו או מתו כתוצאה מכניסה לשטח המסילה. כדי למנוע מקרים כאלה הותקנו במספר תחנות מחסומים מיוחדים המונעים מנוסעים להגיע אל המסילה, אך יעילותם מוטלת בספק.
פחר א-דין השני
טירת פחר אל דין אלמעני
טירת פח'ר אל דין אלמעני
מנזר פרן
מנזר פרן (נקרא גם הלאורה של פרן, ברוסית Фара́нская ла́вра, באנגלית: Faran Monastery) הוא המנזר הנוצרי הראשון שהוקם במדבר יהודה, בסביבות שנת 330 לספירה. המנזר הוקם בנחל פרת, ליד עין פרת, על ידי הנזיר חריטון שנחשב למייסד נזירות מדבר יהודה. המנזר נחרב בשנת 614 לספירה בידי הפרסים, אך שופץ בסוף המאה ה-19 בידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, וניתן לראות בו שרידים של המנזר הביזנטי. המנזר נמצא בשמורת הטבע נחל פרת ופתוח למבקרים בתיאום מראש.
"חיי חריטון" והקמת המנזר.
בעקבות יצירתו של קירילוס מסקיתופוליס, שכתב ביוגרפיות של נזירים משפיעים במדבר יהודה, בחר נזיר אלמוני לכתוב את "חיי חריטון" – תולדות חייו של מייסד המנזרים הראשונים במדבר יהודה. זהו המקור הבלעדי לחייו ופועלו של חריטון, נכתב במאה השישית, כמאתיים שנה אחרי מותו של חריטון, מתוך מגמה ברורה להנציח את שמו של ראשון נזירי מדבר יהודה, לכן דיוקו לוקה בחסר. חסרים מקורות המתארים את השלב הראשוני של נזירות מדבר יהודה, ועולות שאלות בנוגע למקורותיה. אין עדות כלשהי על קשר בין הנזירות הנוצרית לבין תופעות דומות של כיתות יהודיות, כגון האיסיים. כמו כן, לא ברורה ההשפעה של הנזירויות השונות באזור (בסוריה ובמצרים) על חריטון, אך ניכר כי הוא ייסד זרם נזירות מסוג חדש. המילה "לאורה" שנועדה לתאר את סוג המנזר החדש שהקים, מעידה על עצמאות מסוימת מנזירות מצרים.
על פי מחבר "חיי חריטון", הנזיר היה בן למשפחת אצולה מהעיר איקוניום (קוניה שבדרום טורקיה). בתום רדיפות הדת שחווה, אחרי שנת 312 לספירה, החליט לעלות לרגל למקומות הקדושים שבארץ ישראל. המחבר מספר סיפור מיסטי על ראשיתו של מנזר פרן:
המחבר מציין שהקמת המנזר קרתה בימיו של מקאריוס, הגמון ירושלים בשנים 314–333 לספירה, והחוקרים משערים שהוא הוקם בשנת 330 לספירה. קירילוס מסקיתופוליס מציין כי שמו של המנזר נגזר מכפר קרוב שנשא את אותו שם, אך החוקרים טוענים כי המקור הוא שמו העתיק של המקום – גיא "פרתאי" (Pheretai), הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו כמקום ששימש מסתור בזמן המרד הגדול. הטענה מתבססת על מערות מסתור מהתקופה שנמצאו בקרבת המנזר. המנזר היה מסוג "לאורה", ומאפייניו, ששילבו חיי התבודדות עם חיי שיתוף, היו חדשים וייחודיים. לאחר הצלחת המנזר, חריטון עזב את מנזר פרן מפאת המוני המבקרים שפקדו אותו, ובהמשך נדודיו הקים עוד שתי לאורות: דוקה (הר קרנטל) וסוקה (נחל תקוע). רק בערוב חייו חזר חריטון למנזר פרן, שם נקבר לפי הסיפור.
"חיי חריטון" מציין את חשיבותו הרוחנית של מדבר יהודה בעיני חריטון, שהגיע אליו במטרה "לחקות את אורח חייהם של אליהו ויוחנן המטביל במדבר". הקרבה לירושלים ולמקומותיה הקדושים תרמה אף היא. אך המדבר הציע גם יתרונות פיזיים: מחסה טבעי במערות, בדידות ושקט הנובעים ממיעוט תושבים, תוך קרבה מסוימת ליישובים איתם אפשר לסחור (לקנות מזון ולמכור את מעט התוצרת הנזירית). שלוש הלאורות של חריטון מוקמו בקרבה לנביעות מעיין, שכן בשלב זה עדיין לא למדו הנזירים את אמנות איסוף מי הגשם.
למנזר פרן הייתה חשיבות מיוחדת כדגם הראוי לחיקוי, שהשפיע על מנזרים עתידיים והפך לצורה הנזירית הנפוצה ביותר במדבר יהודה. מעיד על כך הביטוי "לאורה על-פי דוגמת פרן", החוזר פעמיים בכתביו של קירילוס. אחד הנזירים החשובים שניסה לשחזר את הדגם של מנזר פרן הוא אותימיוס, ששהה במנזר כחמש שנים בראשית דרכו הנזירית.
מבנה המנזר והממצאים הארכאולוגיים.
סקר ארכאולוגי של המנזר בוצע בקיץ 1987 בניהולו של יזהר הירשפלד:
משמעותה המילולית של "לאורה" היא "שביל צר", והיא מתייחסת כנראה לשביל שחיבר את שני חלקי המנזר – תאי המתבודדים ומבני הציבור. לפי מספר התאים שהתגלו, מוערך מספר הנזירים בכ-20–25. כנסיית המערה היא אחת המרשימות שהתגלו, ובה כביכול התרחש סיפור הצלתו של חריטון מהשודדים. הגישה למערה הייתה באמצעות מדרגות ופיר אנכי, ושלושת החדרים הצמודים לכנסייה כנראה נועדו למגוריו של אב המנזר. עד שנות השלושים של המאה ה-20 פעלה כנסיית מערה זו כמנזר רוסי-אורתודוקסי קטן.ממצאים נוספים שהתגלו באזור: קמרון שייתכן ומסמן את מקום קבורתו של חריטון; תא מבודד יותר הנמצא ק"מ אחד מערבית ללאורה; מערת התבודדות במצוק הצפוני; מערות קבורה וקאפלת קבורה כ-1.5 ק"מ ממזרח ללאורה, שכנראה היו בית הקברות של פרן; אמת-מים שהוליכה את מי המעיין למכלול הקבורה. נמצאה גם טחנת קמח, אך היא אינה שייכת ללאורת פרן, אלא למנזר ששופץ במאה ה-20.
אופי החיים במנזר.
עד ימי אותימיוס במאה החמישית, ממדי הנזירות היו מצומצמים ודלי השפעה – המנזרים היו עדיין קטנים מאוד, ובשלוש הלאורות שהקים חריטון (פרן, דוקה וסוקה) לא היו יותר מכמה עשרות מתבודדים. אין עדות לקשר כלשהו שהתקיים בין שלוש הלאורות. כאמור, החיים במנזר שילבו בין התבודדות לבין שיתוף פעולה: הנזירים חיו בתאים נפרדים במשך השבוע, אך נפגשו בסופי השבוע לטקס המיסה ולארוחה משותפת. לכל נזיר היה מרחב עצמאות בתאו, אך תפקידים שונים חולקו בתורנות והטילו על הנזירים אחריות מסוימת לכלל. מחבר "חיי חריטון" מספר כי חריטון קבע תקנות בעל-פה לנזיריו: הורה להסתפק בארוחה אחת בסוף היום (שכללה רק לחם, מלח ומים), קבע שבעה מועדי תפילה ביום, וחייב עבודת כפיים לפרנסה (בעיקר קליעת סלים או שזירת חבלים). הוא הנחיל גם ערכים חדשים לנזירות, בכך שהעדיף את אהבת הזולת על פני הסגפנות, ופתח את מנזריו לאירוח זרים ועזרה לעניים.
פארק אולימפיק ליון
פארק אולימפיק ליון הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקומונה Décines-Charpieu שנמצאת במטרופולין של ליון שבצרפת. האצטדיון, אשר מכונה גם "האצטדיון הגדול" ו"אצטדיון האורות", משמש בתור אצטדיונה הביתי של קבוצת אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית. באצטדיון יש 59,186 מושבים, והוא החליף את סטאד דה ז'רלן בתחילת שנת 2016.
בספטמבר 2016 נבחר האצטדיון לארח את גמר הליגה האירופית 2018, אליו העפילו אולימפיק מרסיי ואתלטיקו מדריד. המשחק הסתיים בניצחונה של אתלטיקו בתוצאה 3-0, לעיני כ-56,000 צופים.
מחזור בישראל
אלהאם מאנע
אלהאם מאנע (; נולדה ב-19 במרץ 1966) היא יוצרת, כותבת ליברלית ופעילה משפטית מתימן. היא מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת ציריך בשווייץ, היא גם חברת הוועד הפדרלי השווייצרית לזכויות האישה.
ביוגרפיה.
אלהאם מאנע נולדה במצרים בעיר "אל-מחלה אל- כוברה" , לאב תימני ואם מצרייה, ועברה ממקום למקום לפי תנאי עבודתו הדיפלומטית של אביה בין מצרים, תימן, גרמניה, מרוקו וכווית.
את התואר הראשון היא סיימה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת כווית במדעי המדינה בין השנים 1985–1989. לאחר מכן היא עברה לתימן ושם עבדה באוניברסיטת צנעא כעוזרת הוראה במחלקה לפוליטיקה ומדעים, ועבדה גם כמזכירת הוועדה לענייני סגל אקדמי בלשכת הרקטור של אותה אוניברסיטה. בשנת 1993 היא קיבלה מלגה מתוכנית פולברייט מארצות הברית, דבר שאפשר לה להמשיך את לימודיה בארצות הברית, וללמוד תואר שני במדעי המדינה והפוליטיקה ההשוואתית באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית בין השנים 1993–1995. לאחר מכן היא עברה לשווייץ למדה באוניברסיטת צירים בין השנים 1996–2000, וקיבלה תואר דוקטורט בהצטיינות. לאחר מכן, בין השנים 2005–2009, למדה לפוסט-דוקטורט.
פעילות עיתונאית ומשפטית.
מאנע עבדה בתחום העיתונאות שמונה שנים 1997–2005, ברדיו שווייץ ואחר כך באתר סויס-איפו הערבי שהיה שייך לרשות השידור השווייצרית, וקיבלה דרגת סגן רשות השידור בחלקה הערבי של רשות השידור השווייצרית. בשנת 2005 היא עזבה את עבודתה ברשות השידור והתמנתה למרצה מן המניין באוניברסיטת ציריך למדעי המדינה.