עם סיום הלימודים חזר לצה"ל על מנת להשלים את שירותו, ולאחר מכן שירת שנה אחת בקיבוץ גזר. לאחר סיום השירות הצבאי התקבל לעבודה בבית החולים בילינסון, במחלקתו של פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה והדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1962–1964 נסע עם משפחתו לארצות הברית על מנת להתמחות בבית החולים Lemuel Shattuck בבוסטון, שם התמחה באנדוקרינולוגיה אצל פרופסור ביר מאוניברסיטת טאפטס. עם שובו לישראל המשיך לעבוד בבית החולים בילינסון, ובשנת 1965 הוסמך על ידי משרד הבריאות כרופא מומחה בענף הרפואה הפנימית ואנדוקרינולוגיה.
בשנת 1969 מונה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים אסף הרופא והיה למנהל המחלקה הצעיר בישראל. גלבוע ייסד בבית החולים את המכון האנדוקרינולוגי ובהמשך הקים בו גם את החטיבה הפנימית, והביא בשנת 1970 לסינופה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
פעילות אקדמית.
בשנת 1968 מונה גלבוע כמרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. ב-1978 קיבל מינוי של פרופסור חבר קליני וב-1986 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין קליני. בנוסף, היה חבר ועדת הוראה של הפקולטה.
שימש כחבר הוועד הפועל של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל וכיושב ראש הוועדה הארצית לבחינת מומחים ברפואה פנימית, והכנת הבחינה בכתב במקצועות הפנימיים ובתת המקצועות. על תרומתו כמרצה במכון להשתלמות רפואית קיבל תואר מרצה כבוד מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל.
היה פעיל במיוחד במחקר האנדוקרינולוגיה, ופרסם 84 מאמרים ומחקרים שונים בתחום זה. קבוצת המחקר שהוביל פרסמה עבודות שהתמקדו בעיקר בנושאים:
בשנת 1990 מונה לראש החוג לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ושמש בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות. לאחר פרישתו, בשנת 1992, שימש כיועץ בקופת חולים מכבי, ובהמשך מונה להיות מנהל המרכז לבדיקות תקופתיות שבשירות הרפואה הפרטי בסמוך לבית החולים אסף הרופא.
חיים אישיים.
היה נשוי לקלריס גלבוע, ואב לשלושה. נפטר בגיל 85.
קישורים חיצוניים.
אתר לזכרו של פרופסור יגאל גלבוע בעברית ובאנגלית
אישטוואן סומאהאזי
אישטוואן סומאהאזי (במקור ארנולד שטיינר, בהונגרית: Szomaházy István; וספרם, 28 בפברואר 1864 – בודפשט, 10 בנובמבר 1927) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה.
ארנולד שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ שטיינר, סוחר בעיר וספרם, ושל פאני בויניצר. הוא למד הן בעיר הולדתו והן בבודפשט. משנת 1881 עבד כעיתונאי. תחילה עבור "הלאום" (Nemzet)"," מאוחר יותר עבור הפשטי נפלו, עבור ה"עיתון ההונגרי" (Magyar Hirlap) וגם עבור כתב העת של המשורר היהודי-הונגרי יוז'ף קיש "השבוע" (A Hét). בהמשך כתב מאמרים לעיתונים אחרים בבירת הונגריה.
עם סיפורים קצרים הוא הופיע לראשונה בשבועון בשם "יום ראשון" ((Vasárnapi Ujság (1854–1921)) כבר בגיל שש עשרה, שם הופיעו גם סיפוריו הארוכים לאחר מכן. הוא היה מספר בסגנון צרפתי, קליל, בעל דמיון, ופורה מאוד. הוא כתב יותר משלוש מאות סיפורים הומוריסטיים בסך הכל, כמו גם כמאתיים מאמרים הומוריסטיים. הוא אפילו לא רצה להשיג יותר מהבידור הקל. לעיתים קרובות הציג את הדמויות האופייניות של יהדות בודפשט של אותה תקופה, טיפוסים חדשים של העיר הגדולה, במיוחד נשים עובדות משוחררות. הוא הציג את האידיאל של גבירות רופאות או קלדניות על מכונות הכתיבה ובהארתו הן היו תמיד מצליחות מאוד וחביבות. הרומנטיקה המטרופולינית שלו הפכה פופולרית עוד יותר בגלל ההומור השלו והאירוניה המתונה שלו. מותו נגרם מסרטן ריאות. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יחסים חברתיים
יחס חברתי הוא היחס שמכוון אל פרט או קבוצה בחברה. כולל: חרם, אנטישמיות, כבוד וגזענות. יחסים חברתיים מאוד מושפעים מהצורה שבה קבוצות מסוימות תופסות את הקבוצה המדוברת, או המעשים של הקבוצה המדוברת.
קטרין שטרית
ישראל יוסקוביץ
ישראל יוסקוביץ הוא עיתונאי ופרשן פוליטי חרדי-ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד באשדוד למשה יוסקוביץ אשר שימש בעבר כתב בעיתון "המודיע" בשם משה יוד. למד בישיבת חידושי הרי"מ של חסידי גור.
מכהן כפרשן מדיני של השבועון "משפחה", מדי שבוע מפרסם יוסקוביץ טור אקטואליה מרכזי בעיתון.
יוסקוביץ מכהן כיו"ר ומנכ"ל של עמותת 'תקווה לדורות' המסייעת לזוגות עם קשיי פוריות, וכחבר תא הכתבים המדיניים.
משמש כסמנכ"ל פרויקטים ושותפויות במכון החרדי למחקרי מדיניות.
כיהן כמנכ"ל קרן "מעמד" (שח"ר צדקך), כמייסד ומנהל פורום בכירי המשק לשילוב חרדים בשוק התעסוקה, וכמנכ"ל חב' קול דיירקט.
בספטמבר 2020 התפרסם בעקבות חשיפת ההקלטות מראיון שהעניק לו היועמ"ש אביחי מנדלבליט למגזין חג של עיתון משפחה.
יוסקוביץ מתגורר בבית שמש.
פכתיא
פַּכְּתיא (בפרסית/דארי/פשטו: پکتيا) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בדרום-מזרח אפגניסטן על גבי חבל פשטוניסתאן. עד שנות ה-90 כלל המחוז גם את מחוז ח'וסת מדרום לו. שטחו של המחוז 6,432 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 552,000 איש נכון לרישום משנת 2015. בירת המחוז היא העיר גרדיז.
גאוגרפיה.
מחוז פכתיא ידוע כאחד הפרובינציות ההרריות של אפגניסטן עקב מיקומו ברכס הינדו-כוש. הוא ממוקם בסביבות 1,500 מטר מעל פני הים. במחוז 13 נפות (יחידה שלטונית) בהם בירת המחוז, גרדיז. מחוז פכתיא גובל במחוזות ח'וסת, לוגר, ע'זני ופכתיכא. כמו כן למחוז גבול בינלאומי עם הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית מחוז פכתיא נאמדה ביותר מ-500,000 ברישום שנערך בשנת 2015 בהוראת נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי. עם זאת, על פי הסקר שנערך לאחרונה על ידי מגזר הבריאות וארגונים קשורים אחרים אוכלוסיית המחוז נאמדת בכ-1,500,000 אנשים. לפכתיא יש חשיבות היסטורית ביחס למעבר עמים ממרכז אסיה ומערב אסיה אל עבר תת-היבשת ההודית. בין העמים היו גם הפשטונים המקומיים מזה אלפי שנים אשר נעו מזרחה והתיישבו בשטחים של ח'ייבר פח'טונח'ווה כיום.
ישנם 340 בתי ספר ומוסדות חינוך שונים אחרים, כולל שמונה מדרסות, מכונות לימוד ועוד אשר פועלים במחוז פכתיא, שם לומדים 180,000 סטודנטים. מתוך 340 בתי ספר, ל-169 יש בניינים מסודרים. במחוז יש אוניברסיטה מבוססת בה סטודנטים מקבלים השכלה גבוהה בחמש פקולטות שונות, כולל מכון פדגוגי.
התעשייה לא הצליחה לפרוח בפכתיא למרות ניסיונות הממשלה האפגנית, אולם עבודות מלאכת היד פורחות במחוז. הטופוגרפיה ההררית של פכתיא אינה מאפשרת מקום לפעילות חקלאית נרחבת; עם זאת, ישנם שטחים בהם האדמה פורייה כדי לנצל אותה לעיבוד. חיטה, תירס ודגנים אחרים הם הגידולים העיקריים של מחוז פכתיא. מגמת הפרדסים ראתה התפתחות עצומה במחוז לאחרונה. בני הנוער רבים ממחוז פכתיא נוסעים לחו"ל בעיקר למדינות המפרץ כדי להעלות את פרנסתם.
ביטחון.
מחוז פכתיא עד למרד פעיל של בדלנים וכוחות הטליבאן, שעל פי הדיווחים מוגבל על ידי זיקות שבטיות חזקות וקהילות מקומיות מגובשות. המחוז הוא מעוז הטליבאן. ישנם חמש נפות (יחידה שלטונית) המחולקות בין כוחות לוחמים, שתי נפות נמצאות בשליטת הטליבאן המלאה, וארבע הנפות הנותרות, כולל הבירה גרדיז, נמצאות בשליטת הממשלה האפגנית. 108 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 - פברואר 2019 (ממוצע של 1.8 תקריות בשבוע).
במהלך שנת 2018 ביצעו כוחות הביטחון האפגניים וכוחות זרים פעולות ותקיפות אוויריות נגד מתקוממים רבים, פעולה שגרמה גם לאבדות אזרחיות. מיליציות סוניות תקפו מסגד שיעי ולפחות 38 מתפללים נהרגו. תועדו 428 נפגעים אזרחיים (152 הרוגים ו-276 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 73 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בירידה של 13% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פיגועי התאבדות ואחריהם אירועים צבאיים באזורים מיושבים והתקפות אוויריות. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 829 אנשים נעקרו מבתיהם במחוז פכתיא.
חלוקה מנהלית.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז פכתיא ואוכלוסייתן.
אלברט וייסגרבר
אלברט וייסגרבר (בגרמנית: Albert Weisgerber; 21 באפריל 1878 – 10 במאי 1915) היה צייר גרמני, שעבודתו מהווה גשר בין האימפרסיוניזם לבין האקספרסיוניזם הראשוני.
ביוגרפיה.
וייסגרבר נולד כבן של אופה ופונדקאי בזנקט אינגברט. לאחר שהשלים בהצלחה את לימודיו בין השנים 1891 עד 1894, החל ללמוד ציור דקורטיבי בפרנקפורט בשנת 1894. בשנים 1894 עד 1897 למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה במינכן, ואז למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בין השנים 1897–1901, תחילה אצל גבריאל פון האקל ואחר כך אצל פרנץ פון שטוק, שהפך למנחה שלו.
משנת 1897 עד 1913 עבד כמאייר עבור כתב העת "Die Jugend". במהלך לימודיו הכיר וייסגרבר את הנס פורמן, פאול קלה, וסילי קנדינסקי, וילי גייגר, הרמן הלר, מקס סלפוגט, גינו פון פינטי ופריץ בורגר-מילפלד , איתם היה בידידות לכל החיים. בשנת 1898 הוא וחבריו ייסדו את עמותת Sturmfackel, אליה השתייכו האמנים אלפרד קובין, רודולף לוי ואלפרד לרכר . בשנים 1901 ו-1902 הוא אייר שני כרכים לספריית הנוער של גרלאך בווינה.
בשנת 1902 הוא עשה את שירותו הצבאי במינכן. שנה שלאחר מכן וייסגרבר שהה לעיתים קרובות בסנט אינגברט.
בעת נסיעה לפריז ראה עבודות של אימפרסיוניסטים ואמנים חשובים אחרים ופגש בין השאר את אנרי מאטיס. שם הוא קיבל השראה מאנרי דה טולוז-לוטרק, פול סזאן, אדואר מאנה ואל גרקו, שהייתה מורגשת בבירור בסגנון הציור שלו. בנוסף לתמונות בית הקפה, האמן עבד על מספר דיוקנאות בעבודות מוזמנות.