בתחילת עבודתה האמנותית היא עסקה בסוגים השונים של המדיה: פיסול, רישום ווידאו, בכל אחד באופן בנפרד. לאחר מספר שנים החלה לטשטש את הגבולות ולצרף את סוגי המדיה השונים כאופני ביטוי המשלימים אחד את השני ויוצרים מקשה, שהם לדעתה החיים עצמם. תורה שהיא קוראת לה "איך לחיות", ובכך היא מבטלת את המחיצה המלאכותית שקיימת לעיתים בין החיים לאמנות. בעבודותיה כוללת קינן מכל מה שנקרה בדרכה: תמונות שהושלכו, חול, זכוכית שבורה, חלקי רהיטים ועוד. עבודותיה מצטיינות בצבעוניות מונוכרומטית ובקווים עדינים.
בעבודות הווידאו שלה היא משתמשת באור כבחומר מוחשי, ויוצרת מעין תעתוע שיש בו מתח בין מה שנראה למה שהוא באמת. למשל: בתערוכה שנערכה בבצלאל בשנת 2004 היא הציגה מחרוזת של "אבני חן" שהייתה למעשה חורים שקדחה בקיר ואור השמש חדר מבעדם. עבודת הקידוח האלימה כביכול הביאה לייצורה של מחרוזת עדינה.
המקורות שהשפיעו על טליה קינן בעבודותיה מאופיינים בעלילה סוריאליסטית דוגמת סרטו של דייוויד לינץ', מלהולנד דרייב, ובמקביל גם בסופרים שביצירותיהם מופיע עולם החלום משולב במציאות או שמתקיים בהם חוסר רציפות של המציאות עצמה כמו הסופרים, הארוקי מורקמי ובננה יושימוטו שאת כתיבתם אפשר להגדיר כמעין סוריאליזם יום יומי. לכן ביצירותיה מתקיימים זה לצד זה, חלום בהקיץ, עולם מסתורי ודמיוני ובה בעת מציאותי וממשי. מהצופה המסתכל בעבודותיה נדרשות יכולת ריכוז והתבוננות מרביים באובייקט, שכן כל הסחת דעת עלולה להוציא את הצופה מהעולם פרי יצירתה. קינן מאפשרת לצופה להשליך על היצירה את תובנתו ועולמו הפנימי.
קינן כורכת בכריכה אחת רישומים של עפרונות שחורים, אובייקטים נייחים, הקרנות וידאו, הבזקי אור חושך וצבע. כל אלה גורמים לתחושה מטלטלת שבין מחנק קלאוסטופובי לעולם רחב אין סופי.
האמנית מבקשת לנטרל את הצופה בעבודותיה מכל ידע מקדים שעשוי להובילו למסקנות חפוזות, ומשתמשת באמצעים אלו למטרותיה ואף מוסיפה להם קול וקצב שמלווים את המכלול. למשל: בתערוכתה "מרחק הליכה" מופיע נוף מואר וברקע נשמע רעש של מכונית נוסעת. הצופה כלל לא רואה את המכונית והוא נמצא כביכול מצד הדרך; קינן הסבירה: "רציתי ליצור סוג של מקום שפועל בעצמו ושההתרחשות בו לא תלויה במי שמסתכל עליו, אבל שהצופה נעשה שותף לו ברגע שהוא נכנס אליו".
קינן מאמינה ביכולתה של האמנות לגרום לצופה להקשיב ולחולל בו שינוי ביחסו למציאות."אני מאמינה שתפיסות שונות של המציאות ודרכי ראייה חדשת יכולות לשנות את העולם. לא פעם אמנית או אמן שאני אוהבת גרמו לי להסתכל באופן אחר ויצרו אצלי חוויה שגדלה איתי ושינתה אותי".
קינן מציינת שתי חוויות שהשפיעו על עבודתה האמנותית. חוויה אחת שפתחה לה אופקים חשים היא הפגישה עם מוזיקת הדרופד (Dhrupad), שאותה היא משלבת בעבודותיה. חוויה נוספת הייתה פגישה עם שני אמנים שווייצרים שבאו להציג בארץ. על פגישה זו היא מספרת:
בנוסף לציורים ועבודות הווידאו שלה, קינן עוסקת גם בשירה ונגינה בגיטרה, והוציאה בשנת 2015 אלבום דיגיטלי בשם "הגבול הוא הים", ביחד עם בן זוגה גיא שרף. ציור העטיפה של האלבום נעשה על ידי קינן. בנוסף הופיעו קינן ושרף ביחד עם מתן פוקס – קלידים ונבו רומנו – כינור, במופע של מוזיקת רוק פסיכדלי, במועדון הג'אז במצפה רמון.
תערוכות.
תערוכות קבוצתיות.
רשימה מפורטת
עפרה נבו-אשכול
עפרה נבו (נולדה ב-9 באוקטובר 1942), היא פרופסור אמריטה לפסיכולוגיה תעסוקתית באוניברסיטת חיפה. מחקרה עוסק בפיתוח קריירה ובחקר ההומור.
ביוגרפיה.
נבו נולדה בדגניה ב', לאלישבע לבית קפלן וללוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. אחות לנועה (מנישואיו הראשונים של אשכול), לתמה ולדבורה. נשואה לפסיכולוג ברוך נבו ואם לאשכול ולנועם. נבו סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בנעוריה פעלה בתנועה המאוחדת כחברה וכמדריכה.
תחומי מחקר ועשייה.
נבו החלה בלימודי פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בשנת 1962, ובהמשך השלימה את לימודי המוסמך בחוג בתחום הפסיכולוגיה הקלינית. בין השנים 77–1971 עסקה בפיתוח המרכז לייעוץ תעסוקתי באוניברסיטת חיפה בין היתר בפיתוח אמצעי הדרכה, הקמת מערכת מבחנים בתחום הייעוץ התעסוקתי, בניית ספריית מקצועות ופיתוח שיטות ייעוץ והדרכה. בין השנים 1977–1980 השלימה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה בנושא "תגובות הומור כביטוי לתוקפנות אצל יהודים וערבים בישראל: הדגשת היבטים שונים של הומור - יצירה, הערכה ודווח". בשנים 88–1985 יזמה ועמדה בראש תוכנית לריכוז מידע ויצירת כלים שהופיעו בספר הדרכה בבחירת מקצוע. פרויקט זה יצא לאור כספר: "כל מה שרצית לדעת על בחירת מקצוע: מידע והכוון ללימודים גבוהים ועל תיכוניים" את הספר כתבה יחד עם פייזר קרלוס, רוזן אמיר ושרה שפירא, והוא פורסם על ידי המרכז הארצי לבחינות והערכה.
נבו הקימה וניהלה את מרכז הייעוץ התעסוקתי באוניברסיטת חיפה, מרכז העוסק בריכוז מידע אודות עיסוקים וביצוע הערכה אישית לגבי התאמה מקצועית. בהמשך הקימה וניהלה את מרכז ברמן לייעוץ פסיכולוגי והכוון תעסוקתי. מרכז ברמן כולל שני מדורים מרכזיים: מדור קליני המטפל במשברים וקשיים רגשיים של סטודנטים במהלך התואר, ומדור לימודי תעסוקתי העוסק בקשיים לימודיים ובהכוון תעסוקתי למועמדים, סטודנטים ובוגרים. במסגרת המרכז סיימו את התמחותם עשרות פסיכולוגים המשמשים בתחומי מפתח בתחום.
בצד מיומנות בתחום הייעוץ לקריירה, עוסקת נבו בחקר ההומור כ-40 שנים. במהלך השנים שילבה בין שני התחומים, לדוגמה "שימושים של הומור בייעוץ", "פיתוח חוש הומור" והעברת סדנאות על שימוש בהומור במהלך הייעוץ. בשנים האחרונות מחקריה מתמקדים בתחום הייעוץ.
כיום נבו היא פרופסור חברה (אמריטה) בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. כמו כן, היא עורכת שותפה יחד עם בני בנימין בכתב העת הדיגיטלי "אדם ועבודה".
פרסומים.
מאמרים בתחום הייעוץ.
Nevo, O. &amp; Nevo B. What do you do when asked to answer humorously. Journal of Personality and Social Psychology,1983, 44, 188-194.
Nevo, O. Appreciation and production of humor as an expression of aggression: A study of Jews and Arabs in Israel, Journal of Cross-Cultural Psychology, 1984, 15, 181-198.
Nevo, O. Does one ever really laugh at one’s own expense: The case of Jews and Arabs in . Journal of Personality and Social Psychology, 1985, 49, 799-807.
Nevo, O. Humor diaries of Israeli Jews and Arabs. The Journal of Social Psychology, 1987, 126, 411-413.
Nevo, O., Keinan, G. &amp; Arditi-Teshimovski, M. Humor and pain tolerance: A merry heart does good like medicine? Humor-International Journal of Humor Research. 1993, 6-1, 74-88.
Nevo;, O. Nevo, B.&amp;; Janie Leong Siew Yin, Singaporean humor: A cross-cultural cross-gender comparison. The Journal of General Psychology; Apr 2001; 128, 2; Psychology Module, 143- 156.
בית הכנסת כפוסי
בית הכנסת כפוסי קרוי על שם רבי חיים כפוסי, פוסק הלכה ומגדולי רבני מצרים במאות ה-16 וה-17 שנפטר בשנת 1631. בית הכנסת ממוקם ברחוב "דרב אלנוציר" מס' 3 בשכונת היהודים ("חארת אליהוד") בקהיר.
מבנה וארכיטקטורה.
בית הכנסת כפוסי הוא אחד ממבני התפילה העתיקים ביותר שהוקמו בין חומות קהיר העתיקה. לבית הכנסת מבנה ארכיטקטוני ייחודי השונה מזה של בתי כנסת אחרים במזרח התיכון ודומה למבנה של בתי כנסת המצויים בוונציה ובפאדובה שבאיטליה. על גג אולם התפילה המרכזי ניצבת כיפה המזכירה כיפות של כנסיות קופטיות רבות במצרים. אולם התפילה המרכזי בנוי משני מפלסים, כאשר הקומה התחתונה משמשת כעזרת הגברים והקומה העליונה משמשת כעזרת הנשים. ארון הקודש ממוקם בחלקו המזרחי של האולם, ומשני צידיו היו מסודרים שני טורים של ספסלי עץ שעליהם ישבו המתפללים, כמקובל בבתי הכנסת הספרדיים. בקירות בית הכנסת ובכיפה קבועים חלונות מלבניים וחלונות מוארכים שבראשם קשת.
ארגונו הפנימי של בית הכנסת כפוסי אף הוא ייחודי ושונה משל בתי כנסת אחרים במצרים. בחלקו האחורי של בית הכנסת מצויות חצרות להקמת סוכה, רחבה לחגיגת אירועים מיוחדים, חדר הגבאי ומגורים עבור שומר.
בית הכנסת שופץ בסוף המאה ה-19.
מקורות.
יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1995, עמ' 57-61.
חתיכה נעשית נבילה
המועצה הלאומית
"המועצה הלאומית" הוא שמם של בתי מחוקקים אחדים. בנוסף נכללות מילים אלה בשמם של גופים שונים במדינות שונות.
אבי בגס
אָבִי אַדְרִיאָן (וִיקְטוֹר) בֵּגָס (נולד ב-9 בדצמבר 1967) הוא איש עסקים ישראלי מבעלי קבוצת יפעת, ויו"ר החברה הציבורית הישראלית קו מנחה שירותי מידע ותקשורת.
ביוגרפיה.
אבי בגס נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה לאם המשתייכת לקהילה האשכנזית ולקרלוס בגס המשתייך לקהילת יהדות ספרד שהיגרה מטורקיה. בשנת 1968, בהיותו בן 3 חודשים, עלתה משפחתו לישראל, והם התיישבו בקיבוץ לוחמי הגטאות. לאחר כשנתיים עברו בני המשפחה להתגורר בתל אביב.
בשנת 1980 החל ללמוד בבית הספר התיכון ליידי דייוויס שבתל אביב במגמת אלקטרוניקה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עם התרחבותה של חברת יפעת מידע תקשורתי שבבעלות אביו לכדי קבוצה, החל לעבוד בה בתפקידים שונים כגון: כתיבת תמלולים, גזירת קטעים מתוך עיתונים ושליחת מכתבים בדואר. בשנת 1986 התגייס לצה"ל והחל לשרת בחיל הקשר, ובשנת 1989 עם סיום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בכלכלה במשך 3 שנים באוניברסיטת תל אביב.