אחד ההיבטים הידועים ביותר של סיילם הוא ההיסטוריה של האשמות כישוף נגד אביגיל ויליאמס, בטי פאריס וחבריהן. משפטי המכשפות הידועים לשמצה בסיילם החלו בשנת 1692, ו-19 בני אדם הוצאו להורג בתלייה כתוצאה מהאשמות שווא; סיילם מהווה פרק משמעותי גם בהיסטוריה המשפטית כאתר משפט דורותי טאלבי, כאשר נתלתה אישה חולת נפש שהואשמה ברצח בתה מכיוון שמסצ'וסטס לא ביצעה אז הבחנה בין אי שפיות והתנהגות פלילית.
אחת הדמויות המשפיעות בהיסטוריה של סיילם הייתה ויליאם הת'ורן, איש עסקים משגשג בתחילת דרכה של סיילם שהפך לאחד האישים המובילים בה. הוא הוביל כוחות לניצחון ב"מלחמת המלך פיליפ" שהיה המרד האינדיאני הראשון תחת מטאקומט שכונה "המלך פיליפ". הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון ונבחר ליושב ראש הראשון של בית הנבחרים. הוא תמך בקנאות בזכויות האישיות של בני חורין נגד בית המלוכה הבריטי. בנו השופט ג'ון הת'ורן הגיע לגדולה בסוף המאה ה-17 כאשר כישוף היה פשע חמור. השופט הת'ורן הוא הידוע מבין שופטי משפט המכשפות והוא נודע כ"שופט התליין" בשל גין גזר דינו נגד המכשפות שנידונו למוות.
ב-26 בפברואר 1775 העלו המקומיים מחסום בנהר הצפון ברחוב נורת', כדי למנוע מהקולונל הבריטי אלכסנדר לסלי ומ-300 חייליו להחרים מחסנים ותחמושת שהוסתרו בצפון סיילם. שני הצדדים הגיעו להסכמה ולא נשפך דם באותו יום, אך זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמה בלקסינגטון ובקונקורד. קבוצה של סוחרים בולטים שקשורה לסיילם פרסמה הצהרה המסיגה את מה שחלקם פירשו כנטיות לויאליסטיות והצהירו על מסירותם למען העניין האמריקני, כולל פרנסיס קאבוט, ויליאם פינצ'ון, תומאס ברנרד ואחרים.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, העיירה שימשה כמרכז לספינות פריבטיר כאשר כמעט 800 ספינות הוזמנו. ייצורן התחדש במהלך מלחמת 1812 נגד האנגלים. בעקבות המהפכה האמריקאית, ספינות רבות ששימשו כפרביטיר היו גדולות מדי להפלגות קצרות בסחר החוף ובעליהן החליטו לפתוח אפיקי סחר חדשים למדינות רחוקות. צעירי העיירה, שאך זה יצאו משירות בספינות החמושות של סיילם, היו להוטים לצאת למיזמים כאלה. קפטן נת'ניאל סילסבי, שותפו הראשון צ'ארלס דרבי ושותפו השני ריצ'רד ג'יי קליבלנד עוד לא היו בני עשרים כשהם מפליגים למסע בן תשעה עשרה חודשים שהיה אולי הראשון מאמריקה העצמאית החדשה לאיי הודו המזרחית. בשנת 1795 הפליג סרן ג'ונתן קרנס לסומטרה בהפלגתו הסודית למציאת פלפל; דבר לא נשמע ממנו עד שמונה עשרה חודשים לאחר מכן, כשנכנס עם מטען פלפל בכמויות גדולות, הראשון שיובא כך לארץ ונמכר ברווח יוצא דופן של שבע מאות אחוזים. ספינת "קיסרית סין", ספינת פריבטיר לשעבר, הוקמה בתור ספינה האמריקאית הראשונה שהפליגה מניו יורק לסין. בשנת 1790 הפכה סיילם לעיר השישית בגודלה במדינה ולה נמל ימי מפורסם בעולם - במיוחד בסחר עם סין, יחד עם ייצוא דג בקלה לאירופה והודו המערבית, ייבוא סוכר מאיי הודו המערבית, תה מסין ומוצרים המתוארים על חותם העיר מאיי הודו המזרחית - ובמיוחד פלפל סומטרי. ספינות סיילם ביקרו גם באפריקה - זנזיבר בפרט, ברוסיה, יפן ואוסטרליה.
במהלך מלחמות נפוליאון, הנשיא תומאס ג'פרסון חתם על חוק אמברגו משנת 1807. ג'פרסון בעצם סגר את כל הנמלים בן-לילה. האמברגו של 1807 היה נקודת המוצא בדרך למלחמת 1812 עם בריטניה. גם בריטניה וגם צרפת הטילו מגבלות סחר במטרה להחליש זו את כלכלתה של זו. זה גם השפיע על שיבוש הסחר האמריקני. ככל שחלף הזמן גברה הטרדת הספינות האמריקאיות על ידי הצי הבריטי, שהתבטא בעיקר בתפיסת סחורות אמריקאיות.
"סיפור סיילם–הודו" מאת וניטה שסטרי מספר את הרפתקאותיהם של ימאים מסיילם שחיברו את קצות פינות העולם הרחוק באמצעות סחר. תקופה זו (1788–1845) מסמנת את תחילת היחסים הבינלאומיים של ארצות הברית, הרבה לפני גל הגלובליזציה של המאה ה-21. הוא חושף את קשרי הסחר העולמיים שיצרה סיילם עם ארצות רחוקות, שהיוו מקור פרנסה ושגשוג עבור רבים מתושביה. צ'ארלס אנדיקוט, חזר בשנת 1831 כדי לדווח על ילידי סומטרה ששדדו את ספינתו ורצחו את הקצין הראשון ושני אנשי צוות. בעקבות הסערה הציבורית, הנשיא אנדרו ג'קסון הורה על ספינת "הפוטומק" לצאת למסע סומטרה הראשון. הספינה עזבה את העיר ניו יורק ב-19 באוגוסט 1831. מסע זה הוביל גם למשימתו של הדיפלומט אדמונד רוברטס, שניהל משא ומתן על אמנה עם סעיד בן סולטן, סולטן מוסקט ועומאן ב-21 בספטמבר 1833. בשנת 1837 העביר הסולטן את מקום מגוריו העיקרי לזנזיבר וקיבל את פני איש סיילם ריצ'רד ווטרס כקונסול של ארצות הברית בשנים הראשונות.
הסחר עם סין השאיר חותם משמעותי בשני מחוזות היסטוריים, מחוז רחוב הערמונים, חלק מהרובע ההיסטורי סמואל מקינטיר המכיל 407 בניינים והאתר ההיסטורי הלאומי הימי סיילם, המורכב מ-12 מבנים היסטוריים וכ-36,000 מ"ר גודלו, לאורך החוף בסיילם. דרבי אליאס הסקט היה בין הסוחרים העשירים והמפורסמים ביותר בסיילם. דרבי היה גם הבעלים של ה"גרנד טורק", הספינה הראשונה בניו אינגלנד שסחרה ישירות עם סין והשנייה שהפליגה מארצות הברית אחרי ספינת "קיסרית סין". תומאס ה. פרקינס היה קפטן הספינה שיצר קשרים חזקים עם הסינים וגרף את הונו באמצעות מכירות האופיום הלא חוקיות שלו.
סיילם הפכה לעיר ב-23 במרץ 1836 ואימצה חותם עירוני בשנת 1839 עם המוטו "Divitis Indiae usque ad ultimum sinum", בלטינית "לאיי הודו המזרחית העשירה עד ההקפה האחרונה". נת'ניאל הת'ורן היה פיקח על נמל סיילם בשנים 1846 עד 1849. הוא עבד בבית המכס האמריקני ממול לנמל ליד רציף פיקינג. השגשוג הותיר את העיר עם שפע של אדריכלות משובחת, כולל ארמונות בסגנון פדרלי שתוכננו על ידי אחד האדריכלים הראשונים באמריקה, סמואל מקינטיר, שעל שמו נקרא הרובע ההיסטורי הגדול ביותר בעיר. בתים ובתי אחוזה אלה מהווים כיום את הריכוזים הגדולים ביותר של מבנים מקומיים בולטים לפני שנת 1900 בארצות הברית.
היקף המסחר ירד במהלך המאה ה-19. סיילם והנמל שלה איבדו את הדומיננטיות לבוסטון והעיר ניו יורק הסמוכה. כתוצאה מכך, העיר פנתה לייצור. הענפים כללו מפעלי עור, נעליים וחברת Naumkeag Steam Cotton Cotton. יותר מ-400 בתים נהרסו בשריפה הגדולה שפרצה בסיילם בשנת 1914 והותירו 3,500 משפחות חסרות בית, כשהשריפה החלה במפעל העור קורן שברחוב בוסטון 57. הריכוז ההיסטורי של האדריכלות הפדרלית ברחוב הערמונים ניצל מההרס והם קיימים עד היום. כיום מוצב לוח זיכרון במקום בו עמד בעבר מפעל קורן, כיום חנות בשם וולגרין.
בשנת 1935 הוקם כאן המשמר הלאומי של ארצות הברית. התיירות התפתחה מאוד בעיר בעקבות ציד המכשפות וממוקמת בה אוניברסיטת סיילם.
ג'ורג' קומברלנד
ג'ורג' קומברלנד (באנגלית: George Cumberland; 1754–1848) היה אספן אמנות, סופר ומשורר אנגלי. הוא היה חבר ותומך של ויליאם בלייק, וכמוהו עסק בניסיונות דפוס. הוא היה גם צייר צבעי מים חובב, ואחד החברים הראשונים בבית הספר לאמנויות בריסטול.
ראשית החיים.
קומברלנד, שאביו נקרא גם ג'ורג', נולד בלונדון בשנת 1754. בין השנים 1769–1785 היה פקיד בחברת ביטוח. ב-1772 הוא למד בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה והציג ציורים ב-1782 וב-1783, אך לא הצליח להיבחר כעמית ב-1784. הוא גיבש דעה גרועה על האקדמיה ותקף אותה במאמרים שונים.
יחד עם ג'ון פלקסמן ותומאס סטות'ארד, הצטרף קומברלנד למעגל החברתי של ויליאם בלייק תוך שנה לאחר שהפך בלייק לסטודנט בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה בשנת 1779.
מעגל זה כלל גם את החרט ויליאם שארפ. קומברלנד הצעיר החזיק בדעות רדיקליות. עם סטות'ארד ושארפ הוא הצטרף לחברה למידע חוקתי, והפך לחבר של מנהיגה, ג'ון הורן טוק, ומשך את תשומת ליבם של שומרי החוק הממשלתיים.
כבר בשנת 1780 שיבח קומברלנד "במורנינג כרוניקל" את התערוכה הראשונה של בלייק באקדמיה, בציור צבעי המים "מותו של ארל גודווין". קומברלנד עזר לעיתים קרובות לספק לקוחות עבור בלייק, כמו בשנת 1798 כאשר ניסה לשכנע את טוק להשתמש בבלייק כחרט למהדורה חדשה של ספרו של טוק.
קומברלנד שיתף פעולה עם בלייק בהדפסה. בשנת 1784 שניהם התנסו בשיטות חדשות להדפסת טקסטים חרוטים. באותה שנה הדפיס קומברלנד פרסום על "שיטת ההדפסה החדשה" שלו, אם כי נראה שהיא לא הייתה הצעה מסחרית ומעשית. בהדפסת עבודותיו קומברלנד הסתמך על הייעוץ הטכני של בלייק בנושא נחושת וליתוגרפיה.
איטליה.
בשנת 1784 קיבל קומברלנד ירושה שהעניקה לו הכנסה שנתית של 300 פאונד, מה שאפשר לו לעזוב את עבודתו. בין השנים 1785–1790 נסע באירופה, והתגורר בעיקר ברומא. הוא ביקר גם בפריס ובפירנצה, ובשנת 1786 ביקר בשווייץ יחד עם צ'ארלס לונג, ברון פרנבורו הראשון. בשנת 1787 הוא נסע עם אליזבת קופר והחזיר אותה לאיטליה.
ברומא הצטרף למעגל אמנים שכלל את ג'ון דיר, רוברט פאגאן, וסמואל וודפורד. קומברלנד בחן את עבודותיהם של רפאל והחרטים מרקנטוניו ריימונדי וג'וליו בונאסון והקים אוסף של הדפסים בעיקר אוסף גדול של חריטות של בונאסון.
פרסומים.