משחר נעוריו היה לי הצעיר מעורב בענייניה המדיניים של סינגפור ובעבודתו המדינית של אביו. את לימודיו התיכוניים עשה תחילה בבית-ספר תיכון קתולי ובהמשך בבית-הספר התיכון הלאומי (National Junior College). לאחר שנסע ללמוד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', סיים לי בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה וכן לימודי תעודה במדעי המחשב. ב-1980 הוא סיים את לימודיו לתואר מוסמך במינהל ציבורי בבית-הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
לי התגייס לצבא סינגפור ב-1971 והתקדם במהירות בסולם הדרגות. ב-1984 פרש מן הצבא לטובת קריירה פוליטית ונבחר באותה שנה לחבר פרלמנט. ב-1978 נשא לאישה את ד"ר וונג מינג יאנג, אשר נפטרה ב-1982, שלושה שבועות בלבד לאחר שילדה את ילדם השני. ב-1985 נשא לי לאישה את הו צ'ינג, מהנדסת במשרד ההגנה. לזוג בת ושלושה בנים, כולל בתו ובנו של לי מנישואיו הראשונים. ב-1992 נמצאה לימפומה בגופו, ממנה החלים לבסוף, בעקבות סדרה אינטנסיבית של טיפולים כימותרפיים.
נבחר למשרת ראש ממשלת סינגפור ב-12 באוגוסט 2004 תוך ויתור על תפקידו כשר האוצר לטובת גו צ'וק טונג. הושבע לתפקיד על ידי נשיא בית המשפט העליון הסינגפורי, יונג פונג האו.
באפריל 2016 הגיע לביקור בישראל בראש משלחת שמנתה 60 איש, כולל חלק משרי ממשלתו. ביקור זה היה הביקור הראשון של ראש ממשלת סינגפור בישראל מאז סינגפור קבלה את עצמאותה. במהלך הביקור זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
לי סיין לונג
אליפות אירופה באתלטיקה
אליפות אירופה באתלטיקה היא תחרות שמארגנת התאחדות האתלטיקה האירופאית. בשנים 1934 ועד 2010 נערכה האליפות אחת לארבע שנים (שנתיים אחרי האולימפיאדה הקודמת ושנתיים לפני הבאה). החל משנת 2012 מתקיימת האליפות אחת לשנתיים.
האליפות הראשונה נערכה בטורינו, איטליה בשנת 1934 והתחרו בה רק גברים. באליפות אירופה השנייה החלו נשים להשתתף, אך בנפרד ובערים אחרות, ומאליפות אירופה השלישית (1946) נערכו התחרויות הן לנשים והן לגברים באותו אירוע.
טבלת מדליות.
הטבלה כוללת את אליפות אירופה באתלטיקה 2018.
דייוויד ליווינגסטון
דייוויד ליווינגסטון (באנגלית: David Livingstone; 19 במרץ 1813 – 1 במאי 1873) היה מגלה ארצות ומיסיונר סקוטי. האירופאי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה.
ליווינגסטון נפטר ממחלת המלריה שהייתה מלווה בדימום פנימי כתוצאה ממחלת הדיזנטריה בזמביה בשנת 1873, בעודו באחד ממסעותיו לחיפוש מקורותיו של נהר הנילוס. גופתו נשלחה במסע אשר ארך חודשים רבים אל בריטניה, ושם נקברה בטקס רב רושם בכנסיית וסטמינסטר, שבה קוברת האומה הבריטית את גדוליה. יש האומרים כי לבו טמון בקופסת מתכת מתחת לעץ באזור העיירה אילאלה בזמביה, שם מת, וכנסייה בזנזיבר מתגאה בכך שלבו של ליווינגסטון טמון בה.
לזכרו של ליווינגסטון הוקמה עיר בשם ליווינגסטון בדרומה של זמביה. ליווינגסטון מונצח בנוסף בשם המוזיאון שהוקם בעיר בשנת 1950 וכן בפסליו הרבים שהוקמו בעיר באתרים שונים. על שמו קרוי גם אחד מתת-המינים של איילנד מצוי החי בזמביה.
הוא זכור במיוחד בשל פגישתו עם הנרי מורטון סטנלי, שהולידה את הציטוט המפורסם "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח".
דייוויד ליוינגסטון
משולם הגדול
מגה (תחילית)
רשת אלחוטית
עובדיה עלי
עובדיה עֵלִי (נולד ב-22 במאי 1945) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש עיריית עפולה בשנים 1979–1991, כחבר הכנסת בשנים 1984–1996 וכסגן שר הביטחון.
ביוגרפיה.
עובדיה עלי נולד בחנקין שבעיראק, ובשנת 1950 עלה לישראל.
שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, והגיע לדרגת רב-סרן. בוגר אוניברסיטת חיפה בייעוץ חינוכי ומקרא. למד הוראה בסמינר ליפשיץ בירושלים. עסק בהוראה, ובשנים 1968–1970 היה מנהל בית-ספר דתי וחטיבת ביניים בעפולה. בשנים 1970–1978 עבד כמפקח על בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים במחוז הצפון של משרד החינוך.
בשנים 1978–1991 כיהן כראש עיריית עפולה. נבחר כחבר הכנסת מטעם הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה. בכנסת ה-12 וה-13 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בשנים 1991–1992 כיהן כסגן שר הביטחון.
בתפקידו כסגן שר הביטחון כיהן כיו"ר משק לשעת חירום, ופעל להקמתו של פיקוד העורף, כולל ליווי הקמת הפיקוד בקבינט, בממשלה ובכנסת.
בפעילותו כחבר הכנסת כיהן כיו"ר הראשון של הוועדה למלחמה בסמים. בתפקיד זה פעל יחד עם השופט אליקים רובינשטיין. בין היתר, הוקמו ביוזמתו מרכזי השיקום במלכישוע ובאילנות.
לאחר סיום כהונתו בכנסת מכהן כדירקטור בחברות עסקיות ובגופים ציבוריים.
בפריימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-18 עם כ-43,000 קולות אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-14. בשנת 1996 מונה על ידי שר התשתיות הלאומיות, אריאל שרון, ליו"ר בתי זיקוק לנפט (בז"ן) בתפקיד זה הוא שימש עד 2003. החל משנת 1999 ועד שנת 2002 כיהן כיו"ר דירקטוריון כרמל אולפינים.
באפריל 2005 מונה על ידי שר הביטחון, שאול מופז ליו"ר התעשייה הצבאית, וביוני 2006 התפטר מתפקיד זה. עלי נכנס לתפקידו בשעה שהתעשייה הצבאית נמצאה במשבר כספי, ובמהלך כהונתו הצליח לקבל מהמדינה- 1.4 מיליארד שקל למימון פעילותה של התעשייה הצבאית.
ב-10 בדצמבר 2006 מונה עלי ליו"ר מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה. עם תחילת כהונתו, מועצת המנהלים בראשותו שמה דגש רב על פתרון בעיות הבטיחות שהתגלו בנתב"ג והחליטה להקצות סכום עתק של למעלה מ-4 מיליארד שקל לפתרון בעיות הבטיחות ושדרוג התשתיות. בין היתר: שינוי מערך המסלולים, הקמת מגדל פיקוח חדש והטמעת טכנולוגיות מתקדמות לניהול התעבורה האווירית. ב-4 באוקטובר 2010 מונה לתקופת כהונה שנייה.
ב-4 בפברואר 2015 מונה עלי שוב לתפקיד יו"ר בז"ן. בתפקיד זה כיהן עד 2021.
בסוף הרבעון השני של שנת 2021 הודיע עלי על פרישתו מבז"ן.
העיירה בוערת
העיירה בוערת (במקור ביידיש: אונדזער שטעטל ברענט!, 'עיירתנו בוערת!'), הידוע גם במילותיו הראשונות: שרפה, אחים, שרפה! (ביידיש: ס'ברענט!, 'שרפה!'), הוא שיר יידי מאת המשורר והמלחין היהודי-פולני מרדכי גבירטיג, איש קרקוב, שנכתב בשנת 1938 כתגובה לאנטישמיות הגוברת בפולין לאחר מות פּילסוּדסקי, שכללה בין היתר פוגרומים; מקובל כי האירוע שהצית את כתיבת השיר היה פוגרום פּשִיטִיק, אשר אירע במרץ 1936. השיר נחשב לשיר נבואי, שנתפס בדיעבד כעין אזעקה על השואה המתקרבת.
זהו שירו המפורסם ביותר של גבירטיג, כמו גם אחד השירים המזוהים ביותר עם זיכרון השואה. במלחמה הוא הושר בגטאות ובמחתרות היהודיות, ולאחריה הפך לאחד השירים המושרים ביותר בטקסי זיכרון יהודיים לשואה, לצד המנון הפרטיזנים היהודים של הירש גליק. בעברית הוא מוכר בעיקר בתרגומו של אברהם לוינסון, שהתפרסם ב-1945.
תולדות השיר וקבלתו.
השיר "העיירה בוערת" נתחבר על רקע סדרת הפוגרומים שנערכו ביהודי פולין בשנים 1935–1937 בעשרות ערים ועיירות, ובפרט בפשיטיק, במינסק מזובייצקי ובבריסק.
איש התיאטרון והממואריסט יוֹנָס טורקוב סיפר שגבירטיג עבד על השיר במשך זמן רב. גבירטיג עצמו העיד כי בכה כמו תינוק בעת כתיבת השיר. השיר היה מוכר בקרב הקהילה היהודית בקרקוב עוד טרם המלחמה, על אף שהשלטונות הפולניים ראו בשיר פרובוקציה ואסרו על השמעתו. יצחק טורקוב-גרוּדברג (אחיו הצעיר של יונס) סיפר בזיכרונותיו כי שמע את השיר בקרקוב באביב 1939 (מספר חודשים לפני פרוץ המלחמה), בבית הקפה הספרותי-אמנותי היהודי "שמאטֶה" (שמאַטע). לדבריו, כל קהל בית הקפה – סופרים, אמנים ועסקני ציבור – כבר הכיר אז את השיר.
אלי ויזל, במבט לאחור, העיר כי השיר "נשמע כמו פעמוני האשכבה של השטעטל ושל אלף שנות חיים יהודיים בפולין".
יונס טורקוב כתב כי בשירו זה היה גבירטיג "הראשון שזיהה את הסכנה המאיימת וקרא להתייצב כנגדה, קרא להילחם", וחזה באופן נבואי כל כך את הכליה הממשמשת ובאה.
ישראל חיים בילצקי כתב:
עם זאת, לדברי דוד לאזר, "ניתנה האמת להיאמר, כי גם אותו שיר של גבירטיג – שיר חרדה ואזעקה, נבואית כמעט, על מה שצפוי ליהדות פולין [...] גם שיר זה לא מצא את דרכו אל חוגי האינטליגנציה, ורק מעטים יחסית ידעו להכיר ולהעריך את ערכו ומשמעותו, כאות אזהרה קודר לקראת הבאות".
השיר – הקורא להתמרדות, להתקוממות, להתמודדות אקטיבית עם דיכוי וחורבן ("רַק בְּיַדְכֶם בִּלְבַד הִיא הָעֶזְרָה. / חִישׁ הוֹשִׁיטוּ יָד אוֹהֶבֶת / וְהַצִּילוּ מֵהַמָּוֶת, / בְּדַמְכֶם כַּבּוּ שַׁלְהֶבֶת, / חִישׁ כַּבּוּ בְּדָם.") – היה בתקופת המלחמה להמנון עממי יהודי בפולין ומחוצה לה, בגטאות ובמחנות הפרטיזנים במזרח אירופה. לדברי משה בסוק, "השיר חרג מתחומיו הראשונים, קיבל משמעות עמוקה של ראייה למרחוק ואזעקה, לבש רוח של מרי ומרד". גבירטיג נודע כמי שחזה את השואה (שבה נספה הוא עצמו באקציה של גטו קרקוב ביוני 1942).
השיר שימש כהמנון המחתרת היהודית בקרקוב, שלוחמיה שרו את השיר גם בהיותם בכלא הנאצי. ברומניה הוא הושר בפי מקהלת הנוער הציוני (ששימשה כסות לפגישות חברי התנועה, באמתלה של "מקהלת בית כנסת") והיה ללהיט.
כיאה לשיר עם, הוא נודע בכמה גרסאות, אך בשינויים קלים ביותר; על פי משה פרגר, "ריבוי הגירסאות מוכיח רק על השטחים הנרחבים של חדירתו והשתלטותו". לדברי יצחק טורקוב-גרודברג, גבירטיג עצמו, בהיותו בגטו, ערך בשיר כמה שינויים קלים וחסרי חשיבות. פרגר כתב כי "עדי-ראייה מספרים, איך נדד המשורר העממי מרדכי גבירטיג ממקום למקום, מבית-מדרש נסתר לבית-מדרש נסתר, בגיטו של קראקא, כדי ללמד ליהודים המתפללים את חרוזי שיר-המרד שלו. המחבר עצמו היה שר אחר-כך במקהלה, עם כל הקהל, את החרוז הקורא ומעורר: 'עס ברענט, ברידערלעך, עס ברענט'".