מאוחר יותר, קפטן הספינה, יעקובי (וולטר יוסטון), מופיע ירוי במשרדו של ספייד. שם הוא מתמוטט ומת, אך באמתחתו ישנה חבילה: הנץ האבוד ממלטה.
הטלפון מצלצל. אושונסי על הקו. היא נותנת כתובת אך צורחת במצוקה והקו מתנתק. ספייד מפקיד את החבילה בדלפק המלון, ושולח את פתק הפיקדון לכתובת הדואר של עצמו. רק אז הוא הולך לכתובת שהעלמה אושונסי ציינה בטלפון. אולם הדירה נטושה. ספייד חוזר הביתה ומוצא את אושונסי מסתתרת בפתח הבית. הוא לוקח אותה פנימה ומוצא שממתינים לו שם גוטמן, וילמר וקאירו באקדחים שלופים.
גוטמן נותן לספייד 10,000 $ עבור הפסל של הנץ. ספייד דורש גם "שעיר לעזאזל", מישהו שיוכל לתת למשטרה כפתרון לרציחות של ארצ'ר, טרסבי, וקפטן יעקובי. ספייד מציע כקרבן את וילמר, שאכן רצח את טרסבי ויעקובי. גוטמן מקבל את הרעיון.
רק לאחר עלות השחר, ספייד מתקשר למזכירה שלו, אפי פריין (לי פטריק), ומנחה אותה להביא לו את החבילה. כאשר הנץ מגיע, גוטמן בוחן את הפסלון, ומגלה שהוא מזויף.
נוצרת מהומה, אשר במהלכה וילמר בורח. גוטמן המתוסכל מזמין את קאירו לחזור איתו לאיסטנבול כדי להמשיך במסע החיפוש. הם עוזבים, וספייד מתקשר למשטרה ומסגיר את גוטמן. עד שהמשטרה מגיעה, ספייד מתעמת עם אושונסי, הוא יודע שהיא זו שהרגה את ארצ'ר. היא מתוודה, אבל מתחננת שספייד לא יסגיר אותה למשטרה. ספייד, קרוע בין רגשותיו אליה ובין עקשנות לדבוק בערכיו, מסגיר אותה בכל זאת.
צוות השחקנים.
בשנת 1942 חזרו המפרי בוגרט, פיטר לורה וסידני גרינסטריט להשתתף יחדיו בסרט נוסף - "קזבלנקה".
ביקורות ותגובות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 43 ביקורות.
מוזיאון הפראדו
מוזיאון הפראדו (בספרדית: Museo del Prado - מוסאו דל פראדו) הוא המוזיאון הגדול והמפורסם ביותר במדריד, בירת ספרד. במוזיאון נמצא אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות אירופית מן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-19.
היסטוריה.
המוזיאון נמצא באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד. בזמן כהונתו הייתה מדריד בירה צעירה שנראתה עדיין כעיירה קסטיליאנית קטנה ובלתי מתוכננת. השם "פראדו", שפירושו "אחו", הוצמד לאזור מבנה המוזיאון ומאוחר יותר למוסד המוזיאון עצמו. השטח הפך לפארק מפואר שבו מזרקות ואנדרטות מרשימות, שעיצובן הותאם לרעיונות עידן האורות והקלאסיציזם. במקביל, מבנה הפראדו של ימינו, שעוצב על ידי האדריכל המלכותי חואן דה וייאנובה, יועד תחילה לשמש מוזיאון למדעי הטבע. בניית המוזיאון נעצרה בעקבות פריצת מלחמה עם נפוליאון קיסר צרפת. המבנה שימש את מטה חיל הפרשים הצרפתי כמחסן לאבק שרפה. בנוסף לנזק שנגרם כתוצאה מהמלחמה גנבו אזרחי מדריד מהמבנה חומרי בנייה (קורות עץ, לבנים וכדומה) בעודם מנסים לבנות מחדש את בתיהם ההרוסים.
ב-1813, לאחר סיום הכיבוש הצרפתי, עלה לכס המלוכה פרדיננד השביעי, מלך ספרד, נכדו של קרלוס. אשתו השנייה של המלך, מריאה איסבל דה ברנסה, התעניינה מאוד ברעיון נשכח שהוצע על ידי אחד מיועציו של קרלוס השלישי: להקים מוזיאון לאמנות בעיר הבירה. המלכה השפיעה על בעלה להקים את המוסאו דל פראדו, אולם מתה טרם נחנך המוסד. ב-19 בנובמבר 1819 נחנך המוזיאון המלכותי לציור ולפיסול במבנה הפראדו.
בתחילה מנה אוסף המוזיאון 1,500 יצירות, שרק 300 מהן הוצגו בגלריות המוזיאון. האוסף הגדול היה רכושו הפרטי של המלך פרדיננד, ששילם בעצמו לשימור המוזיאון והפעלתו. המוזיאון היה פתוח לקהל רק יום אחד בשבוע והכניסה אליו התאפשרה רק ברישיון מיוחד. בתו ויורשתו של פרדיננד, איסבל השנייה, העבירה את הבעלות על המוזיאון מהמלך למוסד המלכות. אחרי מותה ב-1868 הולאם המוזיאון סופית והוצמד לו שמו הנוכחי, מוסאו דל פראדו.
אוסף המוזיאון הוסיף לגדול ולהתעשר במשך המאה ה-19. לעומת זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) בלמה לחלוטין את פיתוח המוזיאון. מדריד הייתה אחת מזירות המלחמה, והדבר הציב אותה ואת המוזיאון בסכנה תמידית להריסה. המוזיאון נסגר וכל היצירות הורדו לקומת הקרקע, שם הוקפו בשקי חול. בעקבות פגיעת פצצה תועה במבנה הפראדו פונו היצירות והתגלגלו ברחבי אירופה עד שהגיעו לחבר הלאומים בז'נבה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוסעו היצירות בחזרה למדריד ברכבות מאובטחות, שנסעו רק בלילה.
לאחר השנים העגומות תחת שלטון הרודן פרנסיסקו פרנקו, נפתח עידן חדש של תיירות המונית במדריד, שכלל את תחיית הפראדו ועלייה חדה במספר המבקרים.
האוסף.
למוזיאון מעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות. מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגת במוזיאון בכל זמן נתון.
אוסף הציורים הספרדיים של המוזיאון הוא נדיר במיוחד, ומכיל מספר יוצא דופן של ציורי אמנים מימי הביניים ועד המאה ה-19, ביניהם אל גרקו, גויה וולסקס. בשל השליטה הספרדית על ארצות השפלה יש לפראדו גם אוסף עשיר של ציורים הולנדיים ופלמיים.
מחירון לוי יצחק
מחירון לוי יצחק הוא מחירון חודשי לכלי תחבורה, שנערך ויוצא לאור בידי שמאי הרכב לוי יצחק. המחירון נחשב למוסמך בענף הביטוח ושמאות הרכב בישראל, ומקובל עד כדי כך שיש שטוענים כי המחירון מהווה מונופול.
המחירון מציג את מחירי מרבית דגמי כלי הרכב הנמכרים בישראל, בטבלאות ממויינות לפי שם יצרן, דגם, שנת ייצור, רמת גימור ועוד. המחירון מספק כלים לשיקלול גורמים נוספים המשפיעים על המחיר כגון מספר הבעלויות הקודמות ("יד"), קילומטראז' ואבזור.
אנרי דיטייה
אנרי דיטייה (בצרפתית: Henri Dutilleux; 22 בינואר 1916 – 22 במאי 2013) היה מלחין צרפתי, מן הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20.
דיטייה הלחין במסורת של מוריס ראוול, קלוד דביסי ואלבר רוסל, אבל בסגנון ייחודי לו. תפוקתו הייתה קטנה יחסית, אולם איכותה ומקוריותה הקנו לו מעמד בינלאומי.
חייו.
נולד באנז'ה שבמערב צרפת. בנעוריו, למד הרמוניה, קונטרפונקט ופסנתר אצל ויקטור גלואה בקונסרבטוריון דואיי לפני שיצא להמשיך את לימודיו מ-1933 עד 1938 בקונסרבטוריון של פריז.
דיטייה זכה בפרס רומא בשנת 1938 על הקנטטה L'Anneau du Roi ("טבעת המלך"), אבל לא השלים את תקופת שהותו שם בגלל מלחמת העולם השנייה. במשך שנה שירת כחובש בצבא ואחר חזר לפריז ב-1940, עבד שם כפסנתרן, מעבד ומורה למוזיקה ובשנת 1942 ניצח על המקהלה של האופרה של פריז.
דיטייה עבד כראש הפקות מוזיקה ברדיו צרפת משנת 1943 עד 1963. הוא כיהן כפרופסור לקומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפריז משנת 1961 עד 1970. הוא התמנה לסגל הקונסרבטואר של פריז בשנת 1970. בין תלמידיו המלחינים הצרפתים ז'ראר גריסי ופרנסיס באיה והמלחין הקנדי ז'אק הטי.
השפעות וסגנון.
ביצירותיו של דיטייה ניכרת השפעתם של מלחיני עבר צרפתיים כמו דביסי וראוול אך גם של בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. גישתו לסריאליות בעייתית יותר. הוא התייחס אומנם להתפתחויות שחלו במוזיקה העכשווית ומיזג כמה טכניקות סריאליות ביצירותיו, אך גם הוקיע את ההיבטים הקיצוניים וחסרי הסובלנות של התנועה. כמלחין עצמאי, דחה תמיד כל ניסיון לשייך אותו ל"אסכולה" זו או אחרת. יצירותיו ממזגות מסורות של מלחיני עבר עם חידושי המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה ומתרגמות אותם לצביון הייחודי של סגנונו הוא. ביצירתו אפשר להבחין גם בהדים לג'אז, ודוגמה לכך הוא המבוא לקונטרבס בסימפוניה הראשונה שלו והשימוש שהוא עושה במקצבים סינקופטיים.
כמה מסימני ההיכר של דיטייה כוללים מרקמים תזמורתיים מעודנים מאוד, מקצבים מסובכים וזורמים, העדפה לאטונאליות ומודאליות על פני טונאליות ווריאציה הפוכה, שבה הנושא איננו נחשף מיד אלא מתגלה בהדרגה ומופיע בשלמותו רק אחרי כמה חשיפות חלקיות, מגששות. המוזיקה שלו נותנת גם תחושה חזקה מאוד של מבנה וסימטריה. דבר זה ניכר בייחוד מנקודת מבט "חיצונית", כלומר, בארגון הכולל של הפרקים השונים או החלוקה המרחבית של הכלים השונים, אבל הוא מתגלה גם במוזיקה עצמה (נושאים, הרמוניות ומקצבים משקפים, משלימים או מנוגדים זה לזה).
רוב יצירותיו נושאות אופי חלומי, פיוטי במיוחד, שעושה אותן קליטות ונגישות יותר מאלה של מלחינים רבים אחרים מן התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. ניכרת בהן גם השפעת הציור והספרות, כגון עבודותיהם של וינסנט ואן גוך, שארל בודלר ומרסל פרוסט.
שאיפתו לשלמות גרמה לו להשמיד חלק ניכר מיצירותיו, משום שלא ענו על דרישותיו ליושרה אמנותית. אלה שהוציא לאור עברו במקרים רבים שינויים והתאמות גם לאחר פרסומן.
בגיל 90 החל דיטייה לחבר מחזור שירים בשם Le temps L'horloge למען זמרת הסופרן האמריקאית רנה פלמינג. היצירה מורכבת מארבעה קטעים ואינטרלוד אינסטרומנטלי על שתי פואמות מאת ז'אן טרדייה, אחת מאת רובר דנו ואחת מאת שארל בודלר. שלושת השירים הראשונים בוצעו לראשונה בפסטיבל סאיטו קינן מאטסומוטו ביפן בספטמבר 2007. ביצוע הבכורה האמריקאי של הגרסה החלקית הזאת התקיים בנובמבר 2007 עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. היצירה בשלמותה הוצגה לראשונה בפומבי ב-7 במאי 2009 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, שם התקבלה בתשואות וזכתה להדרן מיידי.
משאלת לבו של דיטייה הייתה לכתוב יותר מוזיקה קאמרית, בפרט רביעיית מיתרים שנייה, סוגה שהזניח, להרגשתו.
אנרי דיטייה מת בפריז ב-22 במאי 2013.
פרהדרין
דשן אורגני
מונאנייאבה
מונאנייבה
עשרה כושים קטנים (ספר)
גרש