הדגם האחרון מדגמי "אולדסמוביל Cutlass Calais" שירד מפס הייצור של אולדסמוביל, היה בתאריך 26 באפריל 1991.
תאוצת "אולדסמוביל Cutlass Calais" בין 0–100 קמ"ש היא 7.6 שניות (מנוע 2,260 סמ"ק המפיק 180 כ"ס).
ויקטורס אראייס
ויקטורס אראייס (בלטבית: Viktors Arājs; 13 בינואר 1910, בלדונה , פלך קורלנד שליד ריגה - 13 בינואר 1988, קאסל) היה משתף פעולה לטבי וקצין אס-אס שפיקד על יחידת משתפי הפעולה קומנדו ארייס. חיילי יחידה זו רצחו עשרות אלפי יהודים בלטביה - כמחצית מיהודי לטביה - וכן יהודים בבלארוס. בין היתר רצחו חיילי היחידה את יהודי לייפאיה.
ביוגרפיה.
אביו של אראייס היה נפח. אמו הייתה בת למשפחה לטבית ממוצא גרמני. הוא למד בגימנסיה בילגבה ובשנת 1930 סיים את לימודי התעודה והתגייס בגיוס חובה לצבא הלטבי. בשנת 1932 למד משפטים באוניברסיטת לטביה אך לא סיים את לימודיו. הוא היה חבר באגודת סטודנטים לאומנית בשם "Lettonija", שסייעה לו למצוא עבודה במשטרת לטביה. הוא קודם לדרגת קצונה ובשנות שלטונו של קרליס אולמניס בלטביה היה קצין זוטר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות נפגש אראייס עם האנס דרסלר, יליד לטביה, שהיה מתורגמן הכוחות הגרמניים הפולשים. השניים הכירו מתקופת לימודיהם בגימנסיה. בהמלצתו של דרסלר מונה אראייס לפיקוד על יחידת לטבים שסייעה לצבא הגרמני בפעולות נגד אוכלוסייה מקומית בלטביה ובנציבות הרייך אוסטלנד, בעיקר נגד יהודים.
קומנדו אראייס השתתף ברצח יהודים, צוענים, חולי נפש ואזרחים בגבול הלטבי המזרחי. הקומנדו רצח כ-26,000 יהודים, בין היתר בטבח אלפי יהודים מגטו ריגה וכאלף יהודים מגרמניה בטבח יער רומבולה, ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר 1941, ובטבח לייפאיה ב-24 וב-25 ביולי 1941. חלק מאנשי הקומנדו היו שומרים במחנה הריכוז סלספילס.
לאחר המלחמה.
עד 1949 היה אראייס עצור בידי הצבא הבריטי. לאחר מכן היה נהג עבור השלטון הבריטי בדלמנהורסט. הוא שינה את שמו לוויקטור זייבוטס (Viktor Zeibots) והסתייע בממשלת לטביה הגולה בלונדון. לאחר מכן עבד בשמו הבדוי בבית דפוס בפרנקפורט.
בשנות השישים נודע במערב גרמניה על פעולות הרצח שביצע אראייס עם יחידתו. מהגר לטבי מסר מידע על מיקומו של אראייס ועל השם הבדוי ששימש אותו.
אראייס נאסר בשנת 1975 והורשע בשנת 1979. הוא נדון למאסר עולם, נכלא ומת בכלא.
ציץ הזהב
ציץ נזר הקודש
ציץ נזר הקדש
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1819–1876)
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Мария Николаевна Рома́нова; 18 באוגוסט 1819 - 21 בפברואר 1876), הייתה בתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וסבתו של מקס פון באדן, שהיה הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
ביוגרפיה.
מריה נולדה בסנקט פטרבורג ב-18 באוגוסט 1819, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ. הוריה היו מסורים לילדיהם והיו הורים חמימים ומלאי חיבה, שאף שיחקו עם ילדיהם ושרו עמם.
מריה ניקולאייבנה התחנכה בחברת אחיותיה אולגה ואלכסנדרה, החדרים שלהם, שהיו ממוקמים בקומת הקרקע של ארמון החורף, היו עם אוויר צח בכל עונות השנה, ורופאים שלטו בתזונת הבנות. החינוך של מריה הושם בפיקוחו של הסופר הליברלי, המשורר והסופר וסילי ז'וקובסקי, שהיה בעבר המורה הרוסי של אמה - אלכסנדרה פיודורובנה. ז'וקובסקי נשאר בקשר הדוק עם חצר המלוכה עד מותו. מריה ואחיותיה קיבלו שיעורי ריקוד, מוזיקה וציור, ומשנת 1835 הייתה מריה חברה פעילה בחברת הפטריוטים, אשר נוסדה על ידי הקיסרית יליזבטה אלכסייבנה, וחבריה אף היו נפגשים מדי פעם בחדרה בארמון.
בשנת 1837 שלח לודוויג הראשון, מלך בוואריה את אחיינו, מקסימיליאן, דוכס לוכטנברג, כדי להשתתף בתמרוני פרשים ברוסיה. מקסימיליאן היה בנו של אז'ן דה בוארנה ונכדה של הקיסרית ז'וזפין דה בוארנה. הוא היה בחור נאה, משכיל והתעניין בתרבות. שנה לאחר מכן, באוקטובר 1838, הוא ערך ביקור שני, ומראהו הטוב ונימוסיו הרשים את מריה, והיא התאהבה בו.
בתחילה התנגדו ההורים משני הצדדים לנישואי השניים, אולם לבסוף אושרו הנישואים, בתנאי שהזוג יתגורר ברוסיה. החתונה התקיימה ב-2 ביולי 1839 בכנסייה הגדולה של ארמון החורף, והחגיגות נמשכו שבועיים. בני הזוג נשארו ברוסיה, ונולדו להם 7 ילדים. בשנת 1843 מונה מקסימיליאן לנשיא האקדמיה לאמנויות, ומריה הייתה גאה בהישגי בעלה. בסוף שנות ה-40 התערערו נישואי השניים, ומריה החלה לקיים יחסים עם הרוזן גרגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגונוב. בשנת 1852 חלה בעלה מקסימיליאן בשחפת, וב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מת ומריה החליפה אותו כנשיאת האקדמיה לאמנויות.
בשנת 1854 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, אולם טקס הנישואין הרשמי נערך רק ב-16 בנובמבר 1856. מכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה מריה לגלות לחו"ל, והיא עברה להתגורר בפירנצה, שם נולדו לה שני ילדים. ילדיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי אחיה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר הקדיש להם תשומת לב מיוחדת.
בסוף חייה סבלה מריה מבעיות בעצמות ואף נעשתה נכה, וב-21 בפברואר 1876 היא מתה בביתה בסנקט פטרבורג.
משפחתה.
ב-2 ביולי 1839 התחתנה מריה עם מקסימיליאן, דוכס לוכטנברג, ממנו היו לה 7 ילדים:
ב-16 בנובמבר 1856 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ממנו היו לה שני ילדים:
משרד ההגנה (אוקראינה)
משרד ההגנה של אוקראינה (באוקראינית: Міністерство оборони України), הוקם ב-24 בספטמבר 1991, חודש לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה. עם הקמתו, קיבל המשרד את האחריות על כלל כוחות הצבא הסובייטי שבשטחה של אוקראינה.
נשיא אוקראינה (כיום וולודימיר זלנסקי) הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
ב-1994 אוקראינה ויתרה מרצונה על פיתוח נשק גרעיני. המשרד הוציא סכומי כסף משמעותיים על הריסת מתקני הגרעין וביטול כוחות הגרעין, הבסיסים צבאיים וכוח האדם, בהתאם לדרישות ההסכם אודות הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה.
יעדים ומשימות.
ברגע שאושרה הקמתו על ידי הראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני), יעדיו העיקריים של המשרד היו מניעת עוינות, בניית הצבא, הדיפת כל סוג של תוקפנות (בפנים הארץ ומחוצה לה). מדיניות הביטחון הלאומי של המדינה התבססה על מדיניות של אי-התערבות, כיבוד הריבונות הלאומית של שכנותיה ודחיית כל שימוש בכוח ככלי של השפעה.
בשל הרגישות הפוליטית, תורת הלחימה הותאמה לזו של אוקראינה ולא הצביעה על איומים ספציפיים ולא התייחסה ל"מדינות, אשר מדיניותם מהווה איום צבאי או מוביל להתערבות בענייניה הפנימיים של אוקראינה, או מחבל בשלמותה הטריטוריאלית והאינטרסים הלאומיים של אוקראינה".
לפיכך, משרד ההגנה אחראי על:
משרד ההגנה של אוקראינה
ג'מילי
יעל ניברון
יעל ניברון (נולדה ב-8 באוקטובר 1985) היא שחקנית ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה.
יעל ניברון גדלה בתל אביב. בוגרת בהצטיינות של תיכון חדש ע"ש יצחק רבין, בו הרחיבה תיאטרון ופיזיקה.
מגיל צעיר רקדה בלט קלאסי, ובהמשך ג'אז מודרני ובלט מודרני. היא הופיעה עם להקתה בישראל ובצרפת, ובשנת 2003 רקדה באנסמבל להקת "בת-שבע".
בצה"ל שירתה בחיל האוויר כמדריכת סימולטורים (מאמנת טיסה) על מטוס קרב, ולקראת סיום שירותה, פיקדה על קורס מדריכות הסימולטור.
ניברון היא בוגרת לימודי משחק בהדרך - בית הספר לביטוי בימתי (2009-2011). במסגרת לימודיה, למדה גם משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
עם סיום לימודיה, למדה את שיטת איוונה צ'בק (בהנחיית אלון נוימן ושחר רוזן) ומשחק אצל נולה צ'לטון. בהמשך, למדה תסריטאות אצל אבנר ברנהיימר.
בשנת 2015, נישאה ניברון לטייס והיזם גיא מלצר.
קריירה.
משחק.
בשנת 2012 שיחקה ניברון בתפקיד הראשי (עידית) בסרטה הקצר של ליאן אבידן איזיקסון, "עידית של אברם". הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל London Crystal Palace International Film Festival 2012.
עוד באותה שנה, שיחקה בתפקיד אורח (איילת החיילת) בסרטו של בועז ארמוני "מסווג חריג", השתתפה בפרויקט "חשיפה" 2012 (מבית שח"ם) בו שיחקה את המזכירה "הבלונדינית" מתוך "אחרי הגשם" מאת סרגיי בלבל ושיחקה בהצגה "אורפאוס מאוהב" בבימויו של ערן טובול, בתפקיד אאורידיקה הנימפה. ההצגה עלתה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2012 ובפסטיבל בת ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב 2013, ניברון אף עשתה את הכוריאוגרפיה להצגה זו.
בשנת 2013 עלה בתיאטרון תמונע המחזה "Melting פות" שיצרה וכתבה ניברון יחד עם שניים מחבריה לכיתת המשחק (עומרי לוי ואוריין גליקסברג פרתם) ויחד עם יהושע סובול ובבימויו. היצירה המקורית עוסקת בסיפורן של שלוש נשים בזנות ונכתבה בהשראת כתבה שפורסמה ב"הארץ" על נשים בזנות שהתגוררו בבניין מגורים נורמטיבי בתל אביב. ניברון וחבריה לכיתה יצאו במשך שנתיים לשטח ופגשו את הדמויות אותן הביאו לבמה, בשיטת התיאטרון המוקומנטרי של נולה צ'לטון. ניברון באחד התפקידים הראשיים גילמה בהצגה שלוש דמויות- דינה הזונה הנרקומנית (שעברה התעללות מינית בביתה הדתי בילדותה בצפת), יפית המנקה המוגבלת בשכלה אך בעלת הלב הגדול וגברת כץ יו"ר ועד הבית. ניברון אף עשתה את הכוריאוגרפיה להצגה זו. ההצגה רצה במשך שלוש שנים בתיאטרון תמונע והתארחה בתיאטרון החאן, בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון עכו וזכתה לשבחי המבקרים.