הופמן 2CV (בגרמנית: Hoffmann 2CV) היא מכונית קבריולה, קטנה, מתוצרת Wolfgang Hoffmann אשר יוצרה בין השנים 1988–2007 בגרמניה.
דגם הופמן 2CV התבסס על דגם סיטרואן 2CV מתוצרת קונצרן הרכב הצרפתי סיטרואן, וגם מאוד דמה לדגם ה"סיטרואן 2CV" חיצונית.
מפעל ייצור הרכב בניהולו של "Wolfgang Hoffmann " מוקם בעיר "Hohenfurch" במדינת בוואריה ששייכת לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
דגמי "הופמן 2CV" מוגדרים כ"Kit car" . הווה אומר שמערכות מכניות גדולות כמו מנוע ותיבת הילוכים ועוד רכיבים בסיסים כגון: דיפרנציאל, מתלים, בלמים וכדומה מקורם ביצרני כלי רכב אחרים ובספקים אחרים.
להקת האופרה האמריקאית
להקת האופרה האמריקאית (באנגלית: American Opera Company) היה שמן הקיבוצי של ארבע להקות אופרה שונות, שהיו פעילות בארצות הברית. הלהקה הראשונה הייתה קצרת-ימים והוקמה בניו יורק בפברואר 1886. משך קיומה היה עונה אחת בלבד. הלהקה השנייה קבעה את בסיסה ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק, והייתה פעילה מאמצע שנות ה-20' של המאה ה-20 עד 1930, אז פשטה את הרגל זמן לא רב אחרי נפילת הבורסה בשנת 1929. להקת האופרה השלישית הייתה להקה קצרת-ימים, שישבה בטרנטון, ניו ג'רזי והייתה פעילה ב-1937. להקת האופרה הרביעית האחרונה פעלה בפילדלפיה מ-1946 עד 1950.
האופרה האמריקאית של ז'אנט תרבר.
להקת האופרה האמריקאית הראשונה הוקמה ב-1886 על ידי פטרונית האמנויות הנודעת ז'אנט מאיירס תרבר, כמה חודשים לאחר שייסדה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה. המנהל המוזיקלי של הלהקה, שישבה דרך קבע בניו יורק, היה תיאודור תומאס, ומנצחה היה גוסטב מאהלר, עם ארתור מס כעוזרו. צ'ארלס א. לוק היה מנהל העסקים של הלהקה.
הלהקה שכרה את אולם האקדמיה למוזיקה בניו יורק להופעות מקומיות בשנת 1886. הלהקה יצאה גם לסיורים והופיעה באפריל, מאי ויוני 1886 בערים אחרות, בהן בוסטון, פילדלפיה וסנט לואיס, בין השאר. הרפרטואר כלל את אאידה של ורדי, לוהנגרין של וגנר ופאוסט של גונו. באוגוסט הכריזה הלהקה על תוכנית שאפתנית למסע הופעות בפריז, מסע שלא יצא לפועל.
הצהרה תמציתית של חזונה של תרבר ללהקת האופרה האמריקאית הופיעה באוגוסט 1886, שם צוטטה במילים אלה:
קשיים פיננסיים הוליכו לארגון מחדש ולשינוי שם ל"להקת האופרה הלאומית" בדצמבר 1886 ובסופו של דבר, לפשיטת רגל במרץ 1887.
להקת האופרה האמריקאית של רוצ'סטר.
באמצע שנות ה-20' של המאה ה-20, צצה להקת אופרה מקצועית נודדת מתוך ההפקות החדשניות של ולדימיר רוזינג וראובן ממוליאן בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר. משימתה הייתה לבצע אופרות באנגלית לקהל עממי ברחבי ארצות הברית. הופעת הבכורה של הקבוצה, שנודעה תחילה כלהקת האופרה האמריקאית של רוצ'טסר, במדינת ניו יורק הייתה באפריל 1927 בתיאטרון הגילדה. היא זכתה לתמיכתם של מממנים רבים, עשירים ובעלי השפעה. כאשר הופיעה לפני הנשיא קלווין קולידג' ו-150 חברי קונגרס בתיאטרון פולי'ס בוושינגטון הבירה בדצמבר 1927, נודעה הלהקה בשם "להקת האופרה האמריקאית".
להקת האופרה דבקה באדיקות במדיניות של הימנעות מטיפוח כוכבים, ותחת זאת פיתחה הרכב מאוחד, שכל אחד מזמריו עשוי לקבל תפקיד ראשי בלילה אחד ותפקיד משני תומך בלילה הבא.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:להקות אופרה אמריקאיות]]
לירז חממי
לירז חממי (נולדה ב-1 בנובמבר 1984) היא שחקנית ישראלית.
רקע.
לירז חממי נולדה וגדלה בנתניה. היא הבת האמצעית ולה שתי אחיות.
למדה במגמת תיאטרון בבית הספר התיכון אורט יד ליבוביץ' בנתניה. את שירותה בצה"ל עשתה כמטאורולוגית בבסיס עובדה של חיל האוויר.
קריירה.
בשנת 2007 החלה את לימודיה במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין, שם שיחקה בהפקות "למה לא באת לפני המלחמה" מאת עינת ברנובסקי, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי, במחזמר המקורי "סיגל" מאת שלמה מושקוביץ ובבימויו של צדי צרפתי. במהלך לימודיה זכתה בתחרויות מונולוגים ע"ש אורנה ביו חורין, עדי שקד, תחרות מונולוגים קולנועיים במסגרת בפסטיבל הבין לאומי לסרטי סטודנטים ותחרות מונולוגים ארצית לבוגרי 2010 בשיתוף ערן פסח ושח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
בסיום הלימודים המשיכה חממי את תפקידה במחזמר "סיגל" שנמכר לתיאטרון הבימה, השתתפה בהצגה "שמוליק של זהרה" מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי ובנוסף, החליפה את מירב שירום בהצגה "קן הקוקייה" בתיאטרון באר שבע.
במאי 2012 טסה חממי ללונדון עם ההצגה "הסוחר מוונציה" בבימויו של אילן רונן שהוזמנה לפסטיבל "Globe To Globe" בתיאטרון הגלוב. היא גילמה את ג'סיקה, בתו של שיילוק היהודי, אותו שיחק יעקב כהן.
בשנת 2014 עלתה עם הצגת היחיד "שייכת", המבוססת על סיפור החיים של יהודית הרמן בכת של גואל רצון.
בנובמבר 2014 גילמה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" את מרטיריו הגיבנת בתיאטרון באר שבע, בבימויו של גדי רול.
ב-2015 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "המדרשה" וגילמה בה את אירית בראשי, עיתונאית, חניכה בקורס לסוכני מוסד.
ב-2016 גילמה את דמותה של מאיה דבוש, אם חד-הורית ל"נועם הבן", בתוכנית הטלוויזיה "מפלצות קטנות".
בדצמבר 2017 החל שידורה של העונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים", בה מגלמת חממי את רקפת, יועצת בית הספר. באותה שנה, הצטלמה לסדרת הטלוויזיה "על הספקטרום".
בשנים 2018–2021 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מלכות" ובסדרת המתח "עיר מקלט". בשנת 2019 השתתפה גם בסדרה מתיר עגונות.
בשנת 2020 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מנאייכ", שם שיחקה את פקד טל בן-הרוש, שוטרת ביאחב"ל. על משחקה בסדרה זו זכתה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "נתראה בשמחות"
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" ובעונה השנייה של "מנאייכ".
חיים אישיים.
חממי נשואה לבן ניילור, מורה למשחק ובמאי יהודי בריטי. השניים מתגוררים בלונדון.
לזוג ילדה שנולדה בשנת 2019.
משחק האולסטאר של ליגת העל הרוסית בהוקי קרח
לאומיות שחורה
לאומיות שחורה (באנגלית: Black Nationalism) היא סוג של לאומיות בדלנית הרואה באנשים שחורים אנשים בעלי זהות קולקטיבית, אותה היא שואפת לפתח ולשמר באומה נפרדת. רעיונות הלאומיות השחורה צמחו במאה ה-19 בארצות הברית, והתפתחו לתנועה פוליטית וחברתית. החזון הסופי של לאומיות שחורה הוא הקמת שלטון עצמאי לשחורים בטריטוריה נפרדת מלבנים, שם יוכלו לשמור על זהות שחורה מובהקת ונבדלת מהזהות והתרבות הלבנה.
מקור השם: אפריקאים, אמריקאים-אפריקאיים ושורשי הלאומיות הפאן-אפריקאית.
ניצניה של הלאומית שצמחה באפריקה במהלך המאה ה-20 נבטו כבר במאה ה-19. לאומיות זו אינה לאומיות מדינית, ולא החלה ביבשת אפריקה (להבדיל מתהליך הדה-קולוניזציה של עמי אפריקה), לאומיות זו היא על בסיס אתני והחלה בקרב מיליוני צאצאי אפריקאים, מהגרים בעל כורחם, שהובלו ליבשת אמריקה במשך כ-300 שנות קיומו של סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19.
בראשיתה, כונתה הלאומיות שצמחה בקרב השחורים בכינויים שונים, ביניהם פאן אפריקניזם ו"לאומיות שחורה". השמות השונים נוצרו בעקבות השינויים שחלו בהגדרת זהותם העצמית של אמריקאים ממוצא אפריקאי. במאה ה-19, רווח השימוש במונח הגזעי "ניגרו" (negro), אך נזנח בשל מטענו הערכי ובשל היותו רווי דעות קדומות. במקומו, הועדף במחצית השנייה של המאה ה-20 השימוש במינוח של צבע, "שחורים". בהמשך, בלטה הנטייה לציין את המוצא הגאוגרפי-התרבותי כמרכיב הבסיסי בהגדרת זהותם העצמית של השחורים באמריקה, אפרו-אמריקאים, כמו גם במדינות אחרות, לדוגמה אפרו-ברזילאים, אפרו-מקסיקנים וכדומה. מאוחר יותר, הנוסח שהתקבל הוא "אמריקאים-אפריקאים".
הלאומיות הפאן-אפריקאית לבשה צורות כה מגוונות במקומות ובזמנים שונים, עד שכל ניסיון למצותה בהגדרה יחידה, נידון מראש לכישלון. לעיתים היא לבשה צורה של תנועה חברתית או של ארגון פוליטי, לעיתים היו ביטוייה תרבותיים-ספרותיים, אמנותיים או דתיים, ועל פי רוב הייתה שילוב של כל אלה.
צמיחת הלאומיות השחורה באמריקה והיסטוריה מוקדמת.