ב-24 ביוני 1941, יומיים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, תוך שריפת רוב בתיה. יהודי העיירה שנמלטו ממנה, הוחזרו אליה, ורוכזו באורווה ובמחסנים, תוך שוד רכושם בידי הליטאים. ב-8 ביולי 1941 הועברו למעלה מ-400 יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה לגטו שהוקם באחוזת שיוקשטה (Sajukste) הסמוכה לעיירה, שם הועסקו בעבודות כפייה.
ב-22 ביולי 1941 נורו למוות ביער קופרי (Kupris) כ-390 יהודים מגטו זה. ב-2 בספטמבר 1941 רצחו אנשי ס"ס ושוטרים ליטאים את אחרוני יושבי הגטו - 64 ילדים ו-5 מבוגרים, ובהם רב העיירה.
קראז'אי
קרוקי
קרוקי (בליטאית: Krakės, קְרַאקֶס; בפולנית: Kroki; ביידיש: קראָק) היא עיירה קטנה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
קרוקי נזכרת מהמאה ה-14, ובין המאות ה-16 וה-17 הוקמו בה מנזר וכנסייה.
יהודי קרוקי.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,090 יהודים. בין מלחמות העולם התגוררו בה כ-470 יהודים, ופעלו בה מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים. בן ציון נטלוביץ' היה רבה של העיר בתחילת המאה ה-20. פעילות יהודית, ובפרט הפעילות הציונית, נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940.
בסוף יוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, השתלטו על העיירה ליטאים לאומנים, והחלו לעצור בה יהודים, ולהעבירם לקידן, בה הוצאו להורג. כמו כן, התעללו הליטאים בנכבדי הקהילה המקומית, ובפרט ברבנים. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו בן רחוב אחד שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-2 בספטמבר 1941 רצחו הליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה ביחד עם יהודי גרינקישוק בכפר הסמוך פשטינוקאי (Pestinukai). לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 1,145 יהודים, ומהם 448 גברים, 476 נשים ו-221 ילדים.
קרוק (ליטא)
קריבה אוזרו
קריבה אוזרו (באוקראינית: Криве Озеро; ברוסית: Кривое Озеро, קריבויה אוזרו; ביידיש: קריוואָזער) היא עיירה במחוז מיקולאייב שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
קריבה אוזרו נזכרת מהמאה ה-18, ובסוף אותה מאה החלה להתפתח, בשל ישיבתה על צומת דרכי מסחר מרכזי.
יהודי קריבה אוזרו.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 5,478 יהודים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיירה ממספר פוגרומים, כשהגדול והקטלני שבהם בוצע ביום 24 בדצמבר 1919, אז נרצחו בעיירה כ-600 יהודים וכ-1,000 נפצעו. בעקבות הטבח עזבו את העיירה יהודים רבים, עד שבשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו בה כ-1,500 יהודים בלבד. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה קולחוז יהודי ובית ספר יידי.
ב-2 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-5 בספטמבר רצחו אלו 52 מיהודיה. עם סיפוח העיירה לחבל טרנסניסטריה הרומני באותו החודש, החלו הרומנים לרכז במחנות שהוקמו סביב העיירה יהודים שגורשו מבסרביה, וכן את יהודי העיירה - בסך הכל למעלה מ-4,000 איש. בשל תנאי המחיה הקשים במחנות אלו, מתו בהם עשרות יהודים מדי יום. עד נובמבר 1941 הוצעדו ממחנות אלו לגטו ביישוב גולטה (Golta) כ-1,800 יהודים, כאשר כ-700 מתוכם נספו או נרצחו בדרך.
מעט היהודים שהושארו בשלב זה במחנה שליד קריבה אוזרו, הוכנסו בסוף 1941 לגטו שהוקם בעיירה, ובינואר 1942 נרצחו בשטח בית העלמין המקומי 186 יהודים מהגטו. יתר היהודים הועסקו בעבודות כפייה, ועד ספטמבר 1943 נותרו בגטו שבעיירה כ-40 יהודים בלבד. לאחר מכן, הובאו לגטו 131 יהודים נוספים. קריבה אוזרו שוחררה בידי הצבא האדום ב-29 במרץ 1944.
קריבויה אוזרו
קריוואזער
צ'ינוק
קראסנה
קראסנה (בבלארוסית: Краснае, קראסנאיה; בפולנית: Krasne nad Uszą, קראסנה נאד אושון, "קראסנה על האושה"; ביידיש: קראַסנע) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, על גדת נהר אושה (Usza), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1486 הוענקו לו זכויות עיר. בתחילת המאה ה-16 הפכה העיירה לבירת מחוז.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1954, עת היה בשליטת ברית המועצות, הושב היישוב למעמד כפרי.
יהודי קראסנה.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 573 יהודים. בין מלחמות העולם התגוררו בו כ-320 יהודים, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו מגודר שהוקם בו, אליו הועברו באביב 1942 אלפים מיהודי הסביבה. בשל הצפיפות הרבה, שוכנו כמה אלפים מיהודי הגטו במחנה עבודה שהוקם מחוץ ליישוב. בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו ומהמחנה כ-100 יהודים, אשר הצטרפו ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.
בתחילת מרץ 1943 ריכזו הגרמנים את כל יושבי הגטו שביישוב באורווה, ושרפו אותם חיים. את האסירים שנותרו במחנה העבודה הסמוך רצחו הגרמנים בין ה-19 ל-21 במרץ 1943.
קרסנה (בלארוס)
ויליאם או'שונסי
ויליאם ברוק או'שונסי (1809, לימריק, אירלנד - 1889) היה רופא במקצועו שעסק בטיפול בחולים במחלות קשות, ובפרמקולוגיה. במחקריו הרפואיים תרם תרומה משמעותית לפיתוחו של העירוי הראשון לגוף האדם, והציג את השימוש והטיפול הראשון של צמח הקנאביס ברפואה המערבית המודרנית. ממצאים אלו אפשרו לרופאים לטפל בכאבים ובמחלות כגון דלקת פרקים, כלבת, כולרה וטטנוס.
במחקרו הוא בחן לראשונה את השפעות שיח הקנאביס על מחלות שונות, ממצאים אלה הובילו להתעניינות רבה של חוקרים ורופאים בקנאביס ובעקבות זאת או'שונסי החליט לפרסם פרסומים רבים הדנים בשימוש בקנאביס בעולם הרפואה.
במסגרת עבודתו כרופא וכחוקר נתן או'שונסי תמציות קנאביס לחולים בהודו שסבלו רובם מכלבת, כולרה וטטנוס. בנוסף נתן או'שונסי תמציות גם לתלמידיו, לצוות הרפואי שלו ואף לעצמו. או'שונסי מצא כי טיפול זה הקל באופן משמעותי על הכאבים שנגרמו כנראה על ידי המחלה. עם זאת נוכח לדעת כי הקנאביס אינו מרפא את המחלות אלא משמש כמשכך כאבים, גם מעורר את החשק המיני. יתר על כן תרם או'שונסי לפיתוח הטלגרף בהודו ועל כך הוענק לו אות הוקרה מידי מלכת בריטניה ויקטוריה ואף כונה "מושיע האימפריה הבריטית" (savior of the British Empire in India).
קורות חייו.
או'שונסי החל את לימודי הרפואה (M.D) בשנת 1827 באוניברסיטת אדינבורו, בסקוטלנד. עם סיום לימודיו החל להביע עניין גם בתחומים נוספים כגון כימיה וטוקסיקולוגיה. ההתעניינות בתחומים אלו ועובדת היותו רופא הובילו למינויו כמרצה לכימיה במוסד בו למד. לאחר מכן, בשנת 1830, החליט או'שונסי להעתיק את מושבו ללונדון. מאחר שלא הצליח למצוא עבודה כרופא, הקים מעבדה פרטית לזיהוי פלילי שבמסגרתה ביצע אנליזות כימיות לדם, צואה, שתן ורקמות בעבור רופאים פרטיים, בתי חולים ובתי משפט.
בשנת 1831 התפרצה באנגליה מחלת הכולרה. או'שונסי החל לחקור את החולים באמצעות דגימות דם שלקח מהם. במסגרת מחקרו הוא נסע למקומות בהם שהו החולים במטרה להבין מהם הגורמים והתסמינים למחלה תוך ניסיון למצוא טיפול ותרופה באמצעים מדעיים.
או'שונסי פרסם את ממצאיו, שהתבססו על ניתוח נתונים ובדיקות שערך במעבדתו. ממצאיו הצביעו על שוני בהרכב הדם בין חולים במחלה לבין אלה שלא חלו בה. לדידו, דמו של אדם שחלה בכולרה התדלדל, גופו נחלש ונעדרו ממנו מלחים רבים וזאת בניגוד לבני אדם שלא חלו במחלה. ממצאיו אלו הצביעו גם על גוון דם שונה, כלומר יותר סמיך ושחור. הוא הסיק כי דמם של אנשים שחלו בכולרה הופיע שחור וסמיך ואף הכיל מספר רב של רעלים. מסקנתו הייתה כי הטיפול באדם חולה צריך להתבסס על דיאטה הכוללת פעולות של החזרת נוזלים ומלחים אותם הגוף איבד. בדרך זו הוא הגיע להחלטה כי יש צורך לבצע בהקדם עירוי דם. עמדתו זו בוטאה ביתר שאת במאמר שפורסם בדצמבר 1831 בכתב העת "The Lancet" במסגרתו פירט הוא את מחקרו, ממצאיו ומסקנותיו שהובילו להמצאת העירוי התוך ורידי.
עם פרסום פרטי תגליתו בראשית ינואר 1832 התקבלה עמדתו באופן חיובי על ידי חבריו הרופאים עד כי רבים מהם ביקשו ליישם את תגליתו על חולי הכולרה. הטיפול באמצעות עירוי דם על פי ממצאיו של או'שונסי תרם להצלתם של חולים רבים. העירוי הראשון ניתן על ידי דר' רוברט לווינס (Robert Lewins) שכלל נוזל אלקטרוליטי, כלומר הזרמת מים ומלחים לגוף. היה זה השימוש הראשון בנוזל שהוחדר לגוף לפני המצאת מחט המזרק (המזרק התת-עורי הומצא על ידי אלכסנדר ווד (Alexander Wood) בשנת 1853.
פעילותו של או'שונסי בהודו.
מחקריו שראו אור באנגליה עוררו את סקרנותו של סר ויליאם ראסל (Russell), רופא בריטי ששהה שנים רבות בכלכותה שבהודו. Russell הגיע ללונדון כדי להשתתף בכנס רפואי שעסק בנושא הכולרה ובדרכים להתמודד עם המחלה. במהלך שהותו באנגליה Russell הציע לאו'שונסי לעבוד באחד מבתי החולים בהודו כעוזר מנתח. האחרון שראה בכך הזדמנות להביא לידי ביטוי את כישוריו והשכלתו נענה בחיוב. במהלך עבודתו של או'שונסי בהודו, הוא למד מספר להגים מקומיים, התיידד עם רופאים הודיים, בריטים ורופאים מסורתיים וסייע רבות להקמת בית ספר לרפואה בכלכותה, בו הפך עם הזמן למרצה בכיר ופרופסור לכימיה ורפואה.