השימוש המודרני בבריכות נוי מגוון אף הוא והוא שכיח מאוד גם בעיצוב הנוף העכשווי.
בריכת נוי אקולוגית.
בריכה אקולוגית היא מערכת מים טבעית או מעשה ידי אדם, בה לא נעשה שימוש בחומרי חיטוי רעילים כדי לפרק את החומרים האורגניים במים. דוגמאות למערכות אקולוגיות: נחל, אגם, ביצה, שלולית חורף. באדריכלות נוף, המונח בריכת נוי אקולוגית מתייחס לבריכה מעשה ידי אדם הכוללת מגוון דגים וצמחים.
סינון אקולוגי.
סינון טבעי או אקולוגי נוצר על פי כלל זה: כדי לפרוק 1 ק"ג חומר אורגני (ביומסה) במים, דרוש 1 ק"ג חמצן מומס במים. ככל שהמים קרים, הם מכילים יותר חמצן, ולהפך. באזורים חמים כמו בישראל, רוב השנה יש מעט חמצן במים. פתרון לסינון יעיל באזורים חמים מורכב מהידראוליקה מוקפדת, מערכת סינון מיקרונית ומערכת המרה ביולוגית.
עשה
צ'למספורד
צ'למספורד (באנגלית: Chelmsford) היא עיר במחוז אסקס שבאנגליה. בעיר ישנם כ-110,000 תושבים. היא צפונית בכ-19 ק"מ מלונדון ונמצאת פחות או יותר במחצית הדרך בינה לבין קולצ'סטר.
היא ממוקמת במרכז מחוז אסקס, והיא בירת המחוז, אך היא אינה העיר הגדולה ביותר או העתיקה ביותר בו. היא מהווה גם את מרכז האזור האוטונומי צ'למספורד, שהוא גדול יותר מהעיר.
בצ'למספורד נמצאת הקתדרלה הקטנה ביותר באנגליה, קתדרלת צ'למספורד. ג'ון די, כותב הנוסח האנגלי של "אוקלידס", למד בבית הספר של הקתדרלה במאה השש עשרה. בצ'למספורד נמצאת גם האוניברסיטה הפוליטכנית של אנגליה.
היסטוריה.
היישוב קיים מהתקופה הפרה היסטורית ובתקופות מסוימות גם הרומאים חיו במקום. מקדש בעל שמונה צלעות נמצא מתחת לכיכר בשם כיכר אודן. ב-1199 נתן הבישוף של לונדון אישור לפתיחת שוק בעיר.
במלחמת העולם השנייה נפלו מספר פצצות בעיר. הפגיעה החמורה ביותר בחיי אדם אירעה ב-19 בדצמבר 1944. רקטה נפלה ליד בית החרושת למיסבים כדוריים של הופמן (ראו פירוט בפסקת התעשייה). 39 אנשים נהרגו ו-138 נפצעו, 47 מהם קשות. בניינים רבים נהרסו ומאות נוספים נפגעו.
תחבורה.
כעשרת אלפים אנשים נוסעים מצ'למספורד ללונדון מדי יום והיא נחשבת ל"עיר שינה". מסיבה זו תחנת הרכבת של צ'למספורד הפכה לתחנת הרכבת העמוסה ביותר באנגליה.
כביש A12, שהרומאים בנו לראשונה ככביש המחבר בין לונדון לקולצ'סטר, עבר דרך העיר, אך כרגע הוא "עוקף" אותה ממזרח, כך שמספר הרכבים בה הוא מועט יחסית.
תעשייה.
צ'למספורד מהווה מרכז תעשייה חשוב מאז המאה ה-19. זהו המקום הראשון בממלכה המאוחדת שבו נעשו עבודות של ההנדסה האלקטרונית (ב-1878) ונוסד בו בית החרושת הראשון למיסבים כדוריים (ב-1898).
באותה השנה גוליילמו מרקוני, מהתורמים המרכזיים לפיתוח הרדיו, פתח את בית החרושת הראשון בעולם לרדיו ברחוב "hall street" והעסיק בו חמישים עובדים. ב-1920 בית החרושת היה מקום השידור הרשמי של שידורי הרדיו בבריטניה. ב-1922 שידורי הרדיו הסדירים הראשונים בעולם התחילו ב"מרכז מרקוני למחקר" בכפר ריטל שליד צ'למספורד.
מלכות המשנה של הקווקז
מלכות המשנה של הקווקז הוא מונח המציין את הרשות המנהלתית והפוליטית של הקווקז בתקופת האימפריה הרוסית. בראש הרשות עמד נציב עליון, שהיה במעמד של גנרל-מושל. שם ראש הרשות השתנה במהלך השנים:
הרשות נוסדה לאחר שהאימפריה הרוסית סיפחה את כארתלי-קאחתי לממלכה בעקבות חוזה גאורגייבסק, בשנת 1801. הגנרל קארל קנורינג היה הנציב הראשון של הרשות, לאחר שהיה בעל התואר הרשמי של ראש המטה הכללי בגאורגיה והמושל-גנרל של טביליסי. יחד עם סיפוח גאורגיה, הרחיבה רוסיה בשנת 1805 את שליטתה בארמניה, אזור נוצרי שהיה חלק מהאימפריה הפרסית. גם מלך ממלכת אימרתי, סולומון השני ביקש את חסותה של רוסיה כמו שליטים אחרים באזור, שחששו מהאימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית, ובהמשך גם כפתה רוסיה את חסותה על נסיכויות נוספות באזור. כיבושים אלה כמו גם ניצחונות רוסיים במלחמות כנגד האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפרסית ביססו את מעמדה של רוסיה בקווקז במשך כמאה השנים שלאחר מכן, עד לשנת 1917.
המפקדה של הרשות הייתה בטביליסי, והרשות שימשה בפועל כשגרירה של ארצה מול המדינות השכנות. ראש המטה הכללי, הכוחות המזוינים והסמכות האזרחית העליונה היו כפופים ישירות לצאר.
הפיקוד הרוסי שאף לחזק את אחיזתו הממשית באזור ולבטל לחלוטין את המכסים שהיו קיימים במעבר סחורות מנסיכות לנסיכות, ובעיקר ביקשו להכניע את עמי ההר של צפון הקווקז. לכן פעל באופן שיטתי לסילוק הנסיכים המקומיים ומינוי מפקדים במקומם.
בשטחים שבהם בוטלו הנסיכויות הוקמו פרובינציות וגלילות (אוקרוג), שמבחינה גאוגרפית תאמו במידה רבה את הנסיכויות. מספר פרובינציות או גליליות נמצאו בסמכותו של מפקד הגליל הצבאי, ובכל אחת מהן ישב קומנדאט. הקומנדאט, שמקום מושבו על פי רוב ביישוב הראשי של הפרובינציה, היה למעשה שליטה ולפיכך רגילים לכנות זמן זה בתולדות הקווקז כתקופת הקומנדאנטים. רוב הפרובינציות היו מחולקות לנפות (Magal, Makhle), שבראשן עמדו נציבים (Naiby) שנתמנו על ידי הקומנדאנט. הנציבים היו מן הבֶקים (אצילים מקומיים) הנאמנים לרוסיה. בראש הכפרים עמדו בדרך כלל פרנסים. לצדם פעלו עוזרים, ולרשותם של אלה מספר שוטרים כדי לשמור על הסדר הציבורי.
בשנים 1804–1813 בוטלו הנסיכויות של גנדז'ה, באקו, קובה ודרבנט. בשנת 1819 בוטלה נסיכות שאקי, ב-1820 של שירוואן, ב-1822 של קאראבאך וב-1826 של טאליש.
מ-3 בפברואר 1845 ועד ל-23 בינואר 1882, הייתה הרשות כפופה לוועדה הקווקזית, שכללה נציג מועצת האימפריה ושרי האוצר, המחוזות, המשפטים ושר הפנים וכן חברים של ועדה מיוחדת.
לאחר מהפכת פברואר של שנת 1917, שנישלה את הצאר ניקולאי השני מכס המלכות, בוטלה הרשות, ב-18 במרץ של אותה שנה, על ידי הממשלה הזמנית של רוסיה, והאזור כולו, להוציא את האזורים שהיו תחת שליטה של הצבא הסדיר, הפך לגוף מינהלי אזרחי שנקרא Озаком, הוועדה המיוחדת של עבר-הקווקז (Особый Закавказский Комитет).
היהודים במלכות המשנה.
ההשתלטות על הקווקז, שהיה מחולק לנסיכויות נוצריות ומוסלמיות רבות, הייתה בשלבים. השלטון החדש עצמו היה מעוניין בעיקר בשליטה צבאית, בזכויות מסחר ובהכנסות לאוצר. הוא השאיר על כנן את הנסיכויות, ולח'אנים הוענקו דרגות קצונה של הצבא הרוסי. בתזכיר ששלח גנרל ירמולוב לצאר, בפברואר 1817, הדגיש כי רצוי לפרק את הנסיכויות בקווקז, אך מוטב שהדבר יעשה עם מות השליטים ולא על ידי סילוקם. למעשה נעשה הדבר גם בדרכים אחרות.
אולם שררת השליטים המקומיים הביאה את יהודי הכפרים לעבור לשורת המבצרים הרוסיים החדשים שהוקמו, מטעמי ביטחון פיזי ופרנסה, שכן חיילי וקציני המבצרים נזקקו למסחר הזעיר בו עסקו היהודים. כל מעבר למבצר כזה היה כרוך בהסכמתו של מפקד המבצר, או מפקדו הרוסי של האזור, והסכמה כזו לא תמיד ניתנה.
אחד המקרים בהם לא הסכימו השליטים למעבר יהודים היה המקרה של הקהילה היהודית בכפר אנדרי. משנכנסה אנדרי תחת החסות הרוסית והשליט המקומי התחייב לשלם לאוצר הרוסי סכומי כסף, גבר לחץ המיסים על האוכלוסייה, תוך הפלייה של היהודים. מטעמים אלה ביקשו, בשנת 1822 יהודי אנדרי רשות מן הגנרל אלכסיי ירמולוב לעזוב את כפרם ולהתיישב במקום אחר. אך הנסיך שבתחומו נמצא הכפר התנגד, כדי שהכנסותיו ממיסים לא יפגעו. ירמולוב, שלא רצה לחדד את יחסיו עם הנסיך הנאמן לרוסיה בשל היהודים, לא נענה לבקשה, והם נאלצו להמשיך ולהאנק תחת עול המיסים הכבד.
פאבל ציציאנוב
פאבל דמיטרייביץ' ציציאנוב (ברוסית: Павел Дмитриевич Цицианов) או פאטה ציציאשווילי (בגאורגית) 19 בספטמבר 1754 - 20 בפברואר 1806) היה מפקד צבאי באימפריה הרוסית, גנרל חיל-הרגלים משנת 1804 והנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז משנת 1802 ועד להירצחו בשנת 1806.
ציציאנוב נולד במוסקבה והיה בן למשפחת האצולה הגאורגית, ציצישווילי. בשנת 1794 הוא השתתף כמפקד במרד קושצ'ושקו שהתרחש בפולין ובליטא, ובמלחמת רוסיה-פרס, 1804-1813. עקב הצלחתו בדיכוי המרד הפולני, יכולות הניהול שלו, והיותו צאצא למשפחה גאורגית מתבוללת שהתיימר להכיר את המנטליות של תושבי הקווקז, מונה, ב-9 בספטמבר 1802, על ידי אלכסנדר הראשון, לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, ולמעשה לראש צבא האימפריה הרוסית בגאורגיה. על פי גישתו, הדיפלומטיה הטובה ביותר בקווקז "הוא הכוח". יחד עם זאת נאלץ, בתקופת פעילותו כנציב, לקיים משא ומתן עם השליטים המקומיים, כדי להכפיף אותם למרותה של האימפריה הרוסית.
עוד בשנת התמנותו לנציב, 1802, הצליח ציציאנוב להגיע להסכם עם שליטי דרבנט, קייטאך, טאבאסאראן וטארקי (Тарки), בגיאורגייבסק, שעל פיו קיבלו השליטים את חסותה העליונה של האימפריה הרוסית והתחייבו להילחם לצידה במקרה של התקפה מצד הפרסים. כמו כן הסכימו כי סכסוכים פנימיים בין השליטים ייפתרו בדרך של בוררות עם השלטונות הרוסיים והבטחת המסחר בין המדינות תוך כדי קביעת מכסים אחידים. למרות ההסכם שהתגבש פעל ציצאנוב לתכנון מבצעים צבאיים ולכיבוש ערים אסטרטגיות לחופי הים הכספי. הצאר אלכסנדר הראשון לא הטיל מגבלות כלשהן על פעולותיו של ציציאנוב ועמדתו בעניין לא הייתה ברורה ולכן הושאר העניין במידה רבה להכרעתו של ציציאנוב.