במאי 1955 הוחל בהקמת הצריפים על ידי סולל בונה וביולי 1955 הושלמו בדימונה כ-60 צריפים שנועדו לשמש מתיישבים ראשונים שיעבדו במקום בהקמת העיר. כ-50 צריפים נועדו למגורים והשאר למבני ציבור. התושבים הראשונים, 35 משפחות בהם 123 נפשות, הגיעו למקום ב-19 בספטמבר 1955, הישר מהאונייה אגיון שהביאה אותם ממרוקו. המתיישבים נבחרו כ"צעירים בעלי כושר עבודה ובעלי מקצוע בשטח הבניין", אולם לא נשאלו האם ברצונם להתיישב בדימונה. בסוף ספטמבר הובאו עוד 15 משפחות לדימונה ובכך נתמלאו צריפי המעברה. באוקטובר 1955 הוחל בהקמת 40 צריפים נוספים, אליהם הובאו משפחות נוספות בסוף 1955.
הצריפים היו של 24 מ"ר והיו מסודרים בשלוש שורות וצבועים בצבע ירוק שבלט היטב בנוף המדברי וביניהן עמדו קוביות קטנות של בתי שימוש. מאחורי הצריפים נטעו התושבים גינות ירק. הצריפים הראשונים הוצבו בצפיפות של 5 צריפים בדונם, דבר שגרר ביקורת של שרת העבודה, גולדה מאיר, והבטחה של האחראי שיותר לא יוצבו צריפים בצפיפות כזאת.
לקראת סוף נובמבר 1955, חודשיים לאחר הגעת המתיישבים הראשונים, תיאר עזרא ריבליס בעל המשמר את המעברה:
עד סוף 1955 כבר עמדו לצד הצריפים שלדים של מבני קבע שהיוו את התחלת העיר, והצריפים זכו לכינוי - המעברה. בסוף פברואר 1956 נמסרו 15 בתי קבע ראשונים לתושבי המקום עוד טרם השלמתם, כדי לפנות מקום בצריפים לקליטת עולים חדשים נוספים. הצריפים נמסרו למשפחות עולים שהגיעו לדימונה. במרץ 1956 הוחלט על בניית 50 צריפונים נוספים.
בתחילת 1957 תוארה המעברה בעל המשמר: "במעברה מאות צריפים טובים ומרווחים. לכל צריף נוחיות. המקלחת לחוד (בניגוד לשאר המעברות, בהן חדרי הנוחיות משותפים למשפחות רבות). אין כאן כמובן זכר לא לבדונים ולא לפחונים. הם לא היו יכולים להחזיק מעמד בפני הרוחות וסופות־החול. אולם הביוב לקוי במחנה ונכון יותר לומר: אין ביוב כל־עיקר! ... כבר כיום מחנה השיכונים הוא גדול יותר מאשר המעברה".
המעברה עצמה הוקמה במקביל להליך חיסולן של המעברות בישראל, כאשר כבר הובן שהן אינן פתרון מתאים ויעיל כמו שחשבו. על כן, לקחי העבר הופקו במעברה והתושבים הראשונים עברו כבר לבתים הקבועים הראשונים תוך פחות משנה, בפברואר 1956. למרות זאת עד ימיה האחרונים של המעברה היו צריפים בדימונה.
ככל שעבר הזמן ויותר תושבים עברו למבני הקבע, המעברה הוזנחה, אולם עדיין בלטה בנוף. באפריל 1958 תוארה דימונה כ: "שורות צריפים ובנייני אבן". בינואר 1959, לקראת בואם של עולים מרומניה, נסקרו צריפי המעברה במסגרת סקר ארצי לקראת שיפוצם והשמשתם מחדש למגורים. אולם בדימונה נותרו דירות ריקות רבות ולא היה צורך בצריפים. בספטמבר 1959 תוארה המעברה: "המעברה על צריפיה, שבה התגוררו ראשוני התושבים במקום, נתרוקנה כמעט כליל. צריפים אלה שופצו בשעתם לקליטת עולים חדשים, אך בהיפסק העלייה, נשתיירו הצריפים ריקים, ואך משפחות בודדות מתגוררות בהן. שומר משוטט בין הצריפים ונוטר את "הרכוש הנטוש" ...". בתחילת 1960 הוחל בפירוק צריפי המעברה. בסוף 1960, במענה לטענות על מחסור בדירות בדימונה דובר על הבאת 500 צריפים לעיר.
למרות השמירה, חלונות ודלתות נלקחו מהצריפים על ידי תושבי המעברה למטרות שימוש פרטי בחומרי הגלם. בהמשך, בתהליך הפירוק עצמו, נתפסו חלק מהצריפים על ידי פולשים זרים (שאינם תושבי המעברה) או זוגות צעירים. המעברה פורקה סופית בשנת 1958.
התושבים ופרנסתם.
רובם המוחלט של ראשוני המעברה הגיעו מצפון אפריקה, אשר נשארו רוב האוכלוסייה במעברה, ולאחר מכן בעיר, במשך שנים ארוכות. בהמשך, הגיעו לעיר גם אוכלוסיות משמעותיות מרומניה והודו.
רבים מהתושבים הועסקו בהקמת מבני הקבע של דימונה, סלילת הכביש אליה והדרכים הפנימיות וכן בהקמת צריפים נוספים, וזו הייתה תעסוקתם הראשית בימיה הראשונים. לאחר שהושלמה הבנייה הראשונית ועם התרחבות דימונה יצאו התושבים לעבוד מחוץ לדימונה. רוב התושבים העובדים החלו לעבוד במפעלי ים המלח ובעבודות יזומות של המדינה כגון סלילת כבישים וייעור, אך למרות העבודות הרבות למראית עין, תעסוקה היוותה בעיה גדולה במעברה ובעיר במשך תקופה ארוכה. עלו גם תלונות שהותנתה קבלת עבודה בהסכמה לעבוד בשבת. מוקד התעסוקה החשוב ביותר בעיר הפך דווקא לכור, שהוקם בשנת 1957.
רופיית הים
רופיית הים (שם מדעי: "Ruppia maritim"a; ידועה גם בשם רוּפְּיַת הַיָּם) הוא סוג של עשב רב-שנתי טבול ממשפחת הרופיניים המזכיר במראה אצת ים. הוא גדל במים מלוחים או חצי מלוחים. הצמח רב שנתי ונפוץ בעולם ובישראל ניתן למצוא אותו בעיקר בביצות ומעיינות מלוחים.
תיאור הצמח.
הגבעולים של רופיית הים נימיים ומסתעפים. העלים נימיים. אורך עוקצי התפרחות אינו עולה בדרך כלל על אורך העלים, והם כפופים, אך לא מסולסלים. התפרחות הן סוככים קטנים ודלי פרחים. הפרחים דו-מיניים, חסרי עטיף או בעלי עטיף קטנטן. לפרח שני אבקנים וארבעה עלי שחלה. ההאבקה מתרחשת במים. ההאבקה עצמית ונעשית על ידי העברת אבקה בתוך התפרחת על שטח הפנים של בועות אוויר המתפתחות כאשר האבקנים נפתחים ונשארות קשורות לתפרחת במשך כמה שעות. המין הדומה ביותר לרופיית הים הוא רופיה לוליינית שבה גבעולי התפרחת ארוכים מאורך העלים והם מסתלסלים לאחר ההפריה. פורח בחודשי הקיץ, בתוך המים.
תפוצה בישראל.
הצמח נמצא כיום בחמש גלילות: חוף הכרמל, פלשת, הבקעה, אזור ים המלח והערבה. ידועים בארץ שמונה אתרים בארץ, ולפי הערכה ישנם בסך הכל שנים-עשר אתרים. בחוף הכרמל נמצא בעבר ואותר מחדש בעתלית; בפלשת מוכר מאשקלון ומנחל שקמה; בבקעה מוכר מאזור יריחו; באזור ים המלח נמצא בנווה זהר ובנאות הכיכר; ובערבה בנחל צין ובמלחת אילת. נכחד משתי גלילות: עמק עכו, שם נאסף פעמים אחדות בין השנים 1926–1960 בעכו ובמלחת הקישון; ומהנגב הצפוני בו נאסף פעם אחת בגילת ב-1959 על ידי מיכאל זהרי.
לודוויג השישי, דוכס בוואריה
לודוויג השישי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Ludwig VI. von Bayern; 7 במאי 1328 - 17 במאי 1365), היה דוכס בוואריה העליונה, ולאחר מכן מרקיז ונסיך בוחר בברנדנבורג.
ביוגרפיה.
לודוויג נולד ב-7 במאי 1328, ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגרט השנייה, רוזנת אנו, בתם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה, רוזנת אנו. לודוויג נולד ברומא, שם שהו הוריו לכבוד הכתרת אביו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשל כך כונה לודוויג "הרומאי".
בשנת 1340 איחד אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ובנוסף לזאת שלט עם אמו מרגרט השנייה, רוזנת אנו ברוזנויות אנו הולנד וזילנד. לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו לודוויג ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה, ולודוויג יחד עם אחיו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה ואוטו החמישי, דוכס בוואריה קיבלו את בוואריה העליונה. באותה שנה התחתן לודוויג עם קונגונדה מפולין, בתם של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין ואלדונה מליטא.
בדצמבר 1351 קיבל לודוויג את מרקיזות ברנדנבורג מאחיו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, בתמורה לשליטתו בבוואריה העליונה לבדו. לודוויג נאלץ להתמודד עם וולדמאר המתחזה שטען לזכותו על ברנדנבורג, ואף נתמך על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עד לשנת 1354 שבה אישר קרל הרביעי את שלטונו של לודוויג. בשנת 1356 העניק קרל הרביעי ללודוויג בבולת הזהב, את התואר נסיך בוחר.
בשנת 1357 מתה אשתו קונגונדה מפולין ללא ילדים, ולאחר מותה התחתן לודוויג עם אינגבורג ממקלנבורג-שוורין, בתם של אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ואופמיה משוודיה, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1364 הבטיחו לודוויג ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה את נסיכות הבוחר מברנדנבורג לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כנקמה על כך שאחיהם שטפן השני, דוכס בוואריה נלחם בהם.
ב-17 במאי 1365 מת לודוויג השישי בברלין, ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
מרגרטה, דוכסית טירול
לנדזר
לנדזר (Landser) היא מילת סלנג בגרמנית המתארת חייל פשוט ב, בה נעשה שימוש בעיקר בימי מלחמת העולם השנייה.
טרקטט לוגי-פילוסופי
טְרַקְטָט לוגי-פילוסופי (נקרא בעברית גם מאמר לוגי-פילוסופי או טְרַקְטָטוּס לוגי-פילוסופי; במקור (לטינית): Tractatus logico-philosophicus, טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס; הכותרת המקורית בגרמנית: Logisch-philosophische Abhandlung), ובקיצור הטְרַקְטָט, הוא ספר עיון פילוסופי מאת לודוויג ויטגנשטיין, מאבות הפילוסופיה האנליטית.
רקע.
המאמר הוא הראשון שבספריו של ויטגנשטיין, והיחיד שפורסם במהלך חייו. הספר יצא לאור בשנת 1921, עורר סערה גדולה, ואף הוכר כאחת היצירות הפילוסופיות המרכזיות ופורצות דרך במאה ה-20. הוא כתוב בצורה מאוד שיטתית ותמציתית, מעין רשימת עובדות לוגיות והמסקנות הנגזרות מהן. הספר מגדיר את מהותה של הפילוסופיה כעיסוק בעובדות לוגיות, שהן מטיבן עובדות הכרחיות, ולא בטבע שהוא מה שישנו, והוא קונטינגנטי מטיבו.
מבנה ותוכן הספר.
מבנהו של הספר ואופן כתיבתו אינם ניתנים להפרדה מתוכנו - ממה שעל הקורא להבין. הוא בנוי במבנה של יהלום - מבנה של תאוריה אידיאלית - והוא עשוי שבעה משפטי יסוד, אשר להם משפטי-משנה (כולל תת-משפטי-משנה, תת-תת-משפטי משנה וכו') - ובסך הכל 526 משפטים.
השפעה ופרשנות.