מכיוון שמאז 1921 ביצע המהנדס קונסטנטינו טרנבה שידורי רדיו, ומאז ואילך הוקמה ליגת הרדיו המקסיקנית המרכזית וכבר פעלו כמה תחנות פרטיות, ממשלת קאלס החליטה להסדיר פעילות חדשה זו באמצעות חוק התקשורת החשמלית, שפורסם ב-6 במאי 1926, ובו אישרה את הבעלות על אומת המרחב האווירי שבה נעשה שימוש בשידורים חלוצים אלה. באשר לעבודת התשתיות של ממשלתו, קאייס ביצע עבודות ציבוריות שאפתניות: הוא קידם תשתיות השקיה ובניית כבישים רחבים ואף בנה מחדש את הארמון הלאומי כדי להגדיל את הקומה השלישית. בתקופה זו נבנו הכבישים המהירים בין מקסיקו סיטי - פואבלה, מקסיקו סטי - פצ'וקה וכן סכרים נרחבים ותשתיות דרכים כגון אלו שחיברו את קואווילה ונואבו לאון. הכבישים המהירים מקסיקו סיטי - אקפולקו ומקסיקו סיטי - לארדו הושקו גם הם. באופן דומה, נחנכה תקשורת טלפונית עם ארצות הברית וב-4 ביולי 1928 התקשרה השיחה הראשונה ללונדון.
מדיניות החוץ.
בנוסף לרפורמות הרבות שלו מפנים, היה על קאייס לטפל בתביעות מקומיות בגין נזק שנגרם למדינות הפנימיות בתוך מקסיקו עקב התערבות חיצונית במהפכה המקסיקנית. התביעות הגדולות הופנו בעיקרם לארצות הברית. בזירה הבינלאומית קאייס חידש את היחסים עם האימפריה הבריטית ושמר על אלו עם ברית המועצות והונגריה, שהיו יחסית מבודדות באותה העת לאחר מלחמת העולם הראשונה. שמירת היחסים עם ברית המועצות הייתה דרך עבור מקסיקו להדגיש עצמאות מארצות הברית, שבאותה תקופה לא הכירה בברית המועצות. כמו כן, קאייס וממשלתו הביעו תמיכה בתנועת המורדים הליברלים בניקרגואה אשר התנגדו להשפעה האמריקאית. בנוסף, בוועידה האמריקאית הבינלאומית הרביעית של 1928, שהתקיימה בהוואנה, הוא הגן על עקרונות האי-התערבות ופתרון מחלוקות בדרכי שלום.
קאייס במאבקים עם ארצות הברית עקב החוק המקסיקני מ-26 בדצמבר 1925, שהסדיר את סעיף 27 לחוקה, אשר אישר את הלאמתם המוחלטת של הקרקעות וכתוצאה מכך את שדות הנפט בצורה בלתי ניתנת לערעור. בעניין זה יצר קאייס נוהל לחברות זרות לאשר את הזכויות שהוענקו להם בעבר ואת שימורן. פרנק קלוג, מזכיר המדינה האמריקאי, הכריז כי כמה נכסים של אזרחי ארצו נתפסו באופן בלתי חוקי במקסיקו, שיש לו חדשות כי תנועה מהפכנית חדשה עומדת לפרוץ וכי ממשלת קאייס נמצאת בחשכה מדינית. קאייס דחה טענות אלו וגינה את ההתערבות בענייניה הפנימיים של מקסיקו. הבעיה עם חברות הנפט, שהאשימו את קאייס בהיותו "בולשביק" והיו בשיתוף פעולה עם השגריר האמריקני ג'יימס ר. שפילד, הגיעה לנקודה של התגרות בפלישה אמריקאית נוספת שבתגובה לה קאייס הורה לשר בממשלתו לאסרו קארדנאס לשרוף את בארות הנפט הלאומיים. הנשיא האמריקאי קולידג' קרא להסדר ולמיתון היחסים. בהמשך ניתן היה להתגבר על הבעיות בזכות השגריר האמריקני החדש דווייט וו. מורו, בנקאי וחבר אישי של קולידג'. מורו הציע את שינוי חוק הנפט בהתבסס על פסק דין של בית המשפט העליון האמריקאי שהכיר באי-רטרואקטיביות של החוק; ההצעה התקבלה והעניין נפתר.
מלחמת הכריסטרוס.
במהלך ממשלתו ניסה קאייס להחיל את חוק הפיקוח על פעילות של כנסיות וקידם את הסדרת סעיף 130 לחוקה על מנת לקבל הסדר מדויק יותר להפעלת השליטה שהחוקה משנת 1917 העניקה לממשלה על הכנסיות. פסקה שבע של סעיף 130 בחוקה הוסדר על פי הצרכים המקומיים ב-22 מדינות הרפובליקה, מה שהקטין באופן משמעותי את מספר הכמרים המורשים ובמדינות מסוימות, כמו טבסקו, נקבעו דרישות שונות לכמרים, שהיו למשל ילידי ארצות הברית: אדם, מעל גיל 40, נשוי ובעל רקע מוסרי טוב. בנוסף, קאייס קידם את הקמתה של הכנסייה האפוסטולית הקתולית המקסיקנית, בראשות הכומר חואקין פרז ואודאר,
הסכסוך עם הכנסייה הקתולית, שהחל עם פרסום החוקה של 1917, פרץ בגלוי ב-4 בפברואר 1926, עם הצהרותיו של הארכיבישוף מורה אי דל ריו כי הכנסייה אינה מכירה ותלחם בסעיפים חוקתיים 3, 5 ו-130, בדיוק בזמן שארצות הברית איימה על התערבות במקסיקו כדי להגן על האינטרסים שלה בנפט, שאותה היא חלקה ככל הנראה עם הכנסייה, גם היא משקיעה גדולה בתעשייה זו. בהתבסס על עובדה זו, גורמי ההנהגה של הכנסיות, בתמיכת ארגונים עממיים (האגודה הקתולית של הנוער המקסיקני, המפלגה הפשיסטית המקסיקנית, הליגה להגנת חופש הדת, אבירי קולומבוס, מפלגת העם המקסיקנית, האיחוד הפטריוטי, האיחוד העממי ואחרים) ביצעו הסלמה של תגובות ופעולות שכללו סגירת מרכזים דתיים לשם תסיסה אזרחית, הסתה למרד, גירוש כמרים זרים וגירוש הנציג האפוסטולי. כמרים ומנהיגי הליגה הלאומית להגנת חופש הדת חששו מפני"חוק הרחובות" של 3 ביולי 1926, שהסדיר בקפדנות את פעילות הכמרים והוסף בחוק העונשין של המחוזות והשטחים הפדרליים ביחס לפשעי הסמכות המשותפת ופשעים נגד הפדרציה בענייני פולחן ומשמעת של כמרים חיצוניים.
בינואר 1927 פורסם החוק הרגולטיבי של סעיף 130 בחוקה ובאותו חודש פרץ המרד החמוש של תנועת ה'כריסטרוס' במדינות מיצ'ואקאן, חליסקו וגואנחואטו. מרד דתי פרץ במלוא המרץ ובוועידת כמרים הוסכם השימוש באלימות נגד הכוחות הפדרליים בקריאה "יחי המשיח המלך!" מלחמת הכריסטרוס, שהייתה למלחמת אזרחים, הייתה עקובה מדם ואכזרית. מורדי ה'כריסטרוס' לא הצליחו לגבש ברית עם עמיתם העירוניים, הליגה הלאומית להגנת חופש הדת; לבסוף הם נלחמו נגד הצבא הפדרלי ונגד כוחות מאורגנים של קהילות חקלאים ואיגודי עובדים. אף על פי שהם לא היו חזקים מספיק כדי להפיל את השלטון, ניכר היה שגם הגרילה של ה'כריסטרוס' לא תובס בקלות, ולכן המאבק שלהם גרם לחוסר יציבות ממושכת ברחבי מקסיקו בכלל והמדינות שבהם מרדו במקור בפרט.
הצבא בזז בתי תפילה, הוציא להורג כמרים והפציץ כפרים. ה'כריסטרוס' ביצעו מעשי זוועה גם כן מצידם, כמו זה של האב והגנרל חוסה רייס ווגה, שנהרג בהצתת הרכבת שבה נסע ביחד עם כל הנוסעים. קאייס גירש את הבישוף קרואנה, שכשל בהסדר המאבק. חזית נוספת בה הצליחה ממשלת קאייס להביס את המורדים הייתה המלחמה בשבטי היאקי האינדיאנים, שנמשכה במשך יותר משנה ובה היה שימוש בחיל האוויר המקסיקני החדש כדי להילחם ברכסי ההרים המחוספסים בסיידרה מדרה אוריאנטל.
תקופת ה"מקסימאטו".
רצח אוברגון והשפעותיו.
מאפיין של ממשלת קאייס היה ה"דיארכיה" שהיא קיימה עם אוברגון, שהשפעתו והתמיכה הנרחבת בו בקרב הכוחות המזוינים עקפו כל פוליטיקאי אחר. בשל לחצו של אוברגון, שביקר בביקורים תקופתיים בבירה מקסיקו סיטי בעודו בפרישה, הבעיה של הירושה החלה עבור קאלס באמצע כהונתו כאשר הרפורמה בסעיפים החוקתיים 13 ו-82, שנדונה ואושרה ב-28 בדצמבר 1926, אפשרה להחזיק בנשיאות עד שתי קדנציות של שש שנים, עם תקופת ביניים בין השניים. כיוון שהרפורמה הותאמה לאוברגון, המדינה התחלקה בין תומכי הבחירה המחודשת למתנגדיה.
כמו כן, בתקופת קאייס, הודות ללחצו הפוליטי של אוברגון, בוטלו העיריות המקומיות במחוז הפדרלי, שהיו בידי פוליטיקאים מטעם CROM, יריביו הפוליטיים של אוברגון, כך שכל רשויות הבירה מונו ישירות על ידי נשיא הרפובליקה. קאייס העדיף את שר העבודה מורונס כממשיך דרכו, אך על מועמדותו הטיל אוברגון וטו, שתחילה הביע תמיכה במועמד אחר לפני שהחליט לשוב לפוליטיקה ולהתמודד כיורשו של קאייס לקדנציה שנייה בנשיאות. כאשר אוברגון הביע בבירור את רצונו להיבחר מחדש, נאלץ קאייס לתמוך בו, בהתחשב ביוקרתו הגדולה של והעובדה שתומכי אוברגון הנהיגו את שני הבתים בקונגרס וכללו את ההנהגה הצבאית כולה.
במסגרת מלחמת קריסטרו שעודנה הסתיימה, קאייס הפעיל את יד הברזל שלו גם על גורמים פוליטיים שנמצאו אשמים בהתקפות על אוברגון ובמהלך 13 בנובמבר אותה השנה, במקביל למאבק הצבאי, הוצאו לפועל סדרת התנקשויות במנהיגי האופוזיציה הפוליטית. כאשר אוברגון נרצח ביולי 1928 לאחר בחירתו ולפני השבעתו לנשיאות, והדמויות המהפכניות הגדולות נהרגו או הוגלו, וקאייס כמנהיג ה"מקסימלי" של התנועה המהפכנית השלטת, כך שלא חסר מי שייחס לו התערבות במותו של אוברגון דרך מורונס. כדי להבטיח חוסר משוא פנים בחקירת הפשע, החליף קאייס את גנרל קרוז, מפקד המשטרה, בגנרל ריוס זרטוצ'ה תומך אוברגון וגם גרם למנהיגי ה-CROM שהואשמו על ידי תומכיו של הנשיא הנבחר הנרצח להתפטר מתפקידם.
ב-5 בספטמבר שלאחר מכן נפגש קאייס עם 33 ראשי הצבא המפקדים על הכוחות הפדרליים והשיג את ההתחייבות שהם יתנערו מלהתיימר להיות נשיא ארעי או חוקתי וכי הם ישמרו על הצבא מחוץ לפוליטיקה. למען האחדות נשבעו להוטיר את החלטת ירושת הנשיא בידיו של קאייס. ב-26 בספטמבר הוכרז הפוליטיקאי הצעיר, אמיליו פורטס חיל, כנשיא זמני של הרפובליקה בפה אחד בקונגרס הפדרלי. קאייס לכך לידיו את המשרה הבלתי-רשמית של 'המפקד העליון של המהפכה' (תפקיד אשר שווה ערך בסמכויותיו לזה של מנהיג עליון), ולמעשה היה סמכות פוליטית עליונה שדה פקטו יכול היה להטיל וטו על כל החלטה נשיאותית ויכל כמו כן למנות ולהדיח נשיאים מתפקידם. הסדר פוליטי זה שהחל במינויו של אמיליו פורטס חיל לנשיא נודע בכינוי "מקסימאטו".
המפקד העליון של המהפכה.