קהיר הייתה בסיס חשוב לגנרל יוליסס גרנט ולאדמירל אנדרו האל פוט, במסעות למערב, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. נוכחותו של גרנט בעיר גרמה לכך שרוב המסחר שהתרחש בעיר, עבר לשיקגו. לאחר המלחמה, קהיר לא הצליחה לשקם את המסחר בה. חקלאות, מנסרות, ועץ הפכו להיות ענפי הכלכלה המרכזיים בעיר.
במהלך מלחמת האזרחים, קהיר הייתה בסיס אספקה אסטרטגי ומרכז חשוב לאימונים של צבא האיחוד.
לאחר מלחמת האזרחים.
החשיבות האסטרטגית של המיקום הגאוגרפי של קהיר גרמה לשגשוג במהלך מלחמת האזרחים. מספר בנקים נפתחו בעיר בשנות המלחמה, ותמיכה בתחום הבנקאות ובתחום התחבורה (נמל ספינות קיטור) נמשכה גם לאחר המלחמה. עוד לפני המלחמה, קהיר הייתה נמל ספינות קיטור חשוב, וכל כך הרבה ספינות עברו בה עד שהיא הוכרזה כנמל משלוחים בידי הקונגרס בשנת 1854.
בשנת 1869, החלה בנייה של בניין שישמש כבית מכס, סניף דואר, ובית משפט, שתוכנן על ידי אלפרד ב. מולט, שהיה האדריכל המפקח בתקופת השיקום. הבנייה הסתיימה בשנת 1872. בית המשפט של המחוז הדרומי של אילינוי נמצא במקום עד שנת 1905. בין 1905 ל-1942, שכן במקום בית המשפט של המחוז המזרחי של אילינוי. בקהיר שכן גם בית המשפט לערעורים של המחוז המזרחי של אילינוי בין השנים 1905–1912. בשיא שגשוגה של העיר, סניף הדואר היה השלישי העמוס ביותר בארצות הברית. רק אחד מתוך שבעה בניינים ויקטוריאניים שמולט תכנן, נותר עומד על כנו, והוא הוסב למוזיאון.
לאחר המלחמה, העיר הפכה למרכז רכבות משלוח אזורי, מה שהוסיף לשגשוגה ולכלכלתה. בשנת 1900 כמה קווי רכבת נוספים עברו בקהיר. בנוסף לרכבות וספינות משלוחים, ענף מרכזי בקהיר היה ייצור והפעלת מעבורות. בתחילת המאה ה-20, המעבורות העבירו כלי רכב מעבר לנהרות אוהיו ומיסיסיפי, משום שלא היו באזור גשרים המתאימים לרכבים. תעשיית המעבורות יצרה מקומות עבודה רבים בעיר, בתחומים שונים.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, סוחרים וימאים עשירים בנו אחוזות גדולות בעיר. ברחוב בית המכס, נבנתה הספרייה של קהיר בשנת 1883 ובסגנון המלכה אן, עם גימור של ויטראז'ים ותבליטי עץ. הספרייה נחנכה ב-19 ביולי 1884. מבנים שונים בעיר, נמצאים ברשימה הלאומית למקומות היסטוריים.
להגנה מפני הצפות שנגרמות בשל גובהה המוך בין שני נהרות גדולים, קהיר מוקפת לגמרי בסוללות וסכרים. בעבר, הוצעו מספר תוכניות בהן ימלאו את כל העיר בקרקע כך שתגיע לגובה קצה הסוללות, אך הן לא מומשו בשל עלותן הרבה. בשנת 1914, נבנה שער לסכר הגדול בצפון העיר (שמתחתיו עובר כביש 51), המאפשר לאטום את הסכר הצפוני למים, וכך, בעת הצפה, קהיר תהפוך לאי מנותק מהיבשה - אך מוגן מהצפה. השער שוקל 80 טון, רוחבו 18.2 מטר, גובהו 7.3 מטר ועוביו מטר וחצי.
בעקבות השיטפון הגדול של 1927 בנהר המיסיסיפי, חוזקה מערכת הסוללות והסכרים סביב קהיר. בשנת 1937, בעת השיטפון של נהר אוהיו, נרשם בעיר שיא (לעיר עצמה) של מפלס מים - 18.1 מטרים. כדי להגן על קהיר, חיל ההנדסה של ארצות הברית סגר את שער הסכר הצפוני ופוצץ פרצה בסכר "נקודת הציפור" שבדרום מזרח מיזורי - כדי שהמים יזרמו במורד המיסיסיפי ולא ייאגרו בעיר ויציפו אותה. לאחר ההצפה הזו, הסוללות סביב העיר הוגבהו עד לגובה של 19.5 מטרים.
הידרדרות כלכלית.
שורשי ההידרדרות הכלכלית האיטית בקהיר נעוצים בתחילת המאה ה-20. בשנת 1889, הסתיימה בניית גשר הרכבת המרכזית של אילינוי מעל נהר אוהיו, שאפשר מעבר בין שתי גדות הנהר ופגע בעסקי המעבורות. הנזק הכלכלי לא היה חמור, משום שהרכבת המשיכה לעבור בקהיר. בשנת 1905 נבנה גשר מעל המיסיסיפי בעיר תבאי, אילינוי. ההשפעה הכלכלית של בניית הגשר השני הורגשה בעוצמה רבה יותר, משום שתנועת הרכבות דרך העיר פחתה. למעשה, כבר לא הייתה סיבה משמעותית שכלי שיט יעצרו בקהיר.
בשנת 1929, הסתיימה בניית גשר לכלי רכב מעל המיסיסיפי, המקשר בין מיזורי לאילינוי - בין דרום קהיר למיזורי. בשנת 1937, הסתיימה בדרום קהיר בניית גשר לכלי רכב מעל נהר אוהיו. לאחר ששני הגשרים הושלמו, קהיר הייתה מקושרת לגמרי ליבשה - מצפון, מזרח ומערב - וכבר לא היה שום צורך במעבורות. בנוסף, שני הגשרים מתחברים לקהיר בדרומה, כך שהם מאפשרים לנהגים הנוסעים ממיזורי לקנטקי לעקוף לגמרי את העיר.
מתח בין גזעי והמשך ההידרדרות.
כשתנועת הרכבות וכלי השיט הצטמצמה באופן משמעותי, בקהיר היו פחות הזדמנויות תעסוקה. בין השנים 1930–1960, האוכלוסייה בקהיר הייתה יציבה למדי. עם זאת, בשל הצטמצמות חלק מענפי התעסוקה - עובדי הספנות, הרכבות ותעשיית המעבורות עזבו את העיר. הצטמצמות האוכלוסייה כבר החלה, אך בקצב איטי הרבה יותר מקצב הצטמצמות האוכלוסייה העתיד להיות בקהיר. בקהיר, עיר בעלת היסטוריה מרובה אלימות על בסיס גזעי, המתח בין השחורים ללבנים התרחש שוב בשנות ה-60 המאוחרות, במהלך המאבק לזכויות האזרח. המתח הבין גזעי הזיק עוד יותר לכלכלה של קהיר, שממילא נמצאה בהידרדרות. ב-16 ביולי 1967, רוברט האנט, חייל שחור בן 19 ששהה בקהיר במהלך חופשה, נמצא תלוי בתחנת המשטרה העירונית. המשטרה טענה כי האנט תלה את עצמו, אך רבים מבני הקהילה השחורה של קהיר האשימו את המשטרה ברצח.
מותו של האנט עורר מחאות אגרסיביות בקהילה השחורה של קהיר, וכבר יום לאחר מותו חלק גדול ממנה החל להתפרע. מהומות השחורים ב-1967 לא התרחשו רק בקהיר, הן היו דפוס גדול יותר של למעלה מ-40 מהומות בערים מרכזיות בארצות הברית בקיץ 1967. בלילה של 17 ביולי 1967, שלוש חנויות ומחסן בעיר נשרפו עד היסוד, וחלונות נשברו בבניינים רבים אחרים. יחידת המשמר הלאומית בקהיר פעלה כדי להגיב לאלימות ולהפרות הסדר. ב-20 ביולי, אחד ממנהיגי המחאה בקהיר הזהיר את פקידי העירייה הלבנים, כי "קהיר תיראה כמו רומא הבוערת", אם מנהיגי העיר לא יעשו בדרישות הקהילה השחורה עד ליום ראשון, 23 ביולי 1967. השחורים דרשו הזדמנויות עבודה חדשות והפסקה של האלימות לכאורה המשטרתית. ראש העיר לי סטנזל ומנהיגים אחרים בעיר נפגשו עם נציגים פדרליים כדי להבטיח ולוודא שהתוכנית שהם חשבו עליה כמענה לדרישות השחורים, אכן תענה לדרישותיהם, ולחשוף אותה לפני המועד האחרון שהשחורים קבעו, כדי שלא יתחוללו מהומות נוספות.
בתגובה למהומות יולי 1967, הקהילה הלבנה בקהיר הקימה קבוצת התגוננות אזרחית שהוסמכה על ידי השריף של קהיר. הקבוצה נקראה "הכובעים הלבנים", משום שרבים מ-600 חבריה החלו לחבוש כובעי בנאים לבנים כדי להראות את החברות שלהם בקבוצה בזמן שסיירו ברחובות העיר כדי לשמור על הסדר.
בשנים הבאות, פעילות "הכובעים הלבנים" הטרידה והפריעה לשחורים. כמה חברים בתנועה לזכויות האזרח הקימו את החזית המאוחדת של קהיר - ארגון לזכויות אזרח, ובנוסף הקימו גם אגודה שיתופית וכמה כנופיות רחוב.
אקלים.
בשיטת קפן לסיווג אקלים, אקלימה של קהיר מוגדר כסובטרופי לח (Cfa). הקיצים חמים ולחים, והטמפרטורה נמצאת מעל 32 מעלות צלזיוס במשך 40 ימים בשנה. החורפים הם לרוב קרירים עם תקופות קצרות של קור. אף על פי שתקופות הקור בחורף יכולות להתמשך זמן רב, החורף של קהיר נחשב מתון ביחס לשאר אילינוי.
המשקעים יורדים באופן שווה יחסית במשך כל השנה.
הגובה הנמוך של קהיר וקרבתה לנהרות אוהיו ומיסיסיפי, מונעים חורף קיצוני וצניחת טמפרטורות. בקיץ, התכונות הללו גורמות ליצירת חום ולחות.
מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות
מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות (ויחסי הגומלין ביניהם) מתייחסים לסוגיה רחבה יותר המוכרת כסוגיית "תורשה מול סביבה" () אשר שורשיה נעוצים בוויכוח פילוסופי ארוך-שנים אודות מהות טבע האדם וסוגיית הלוח החלק (למשל, לוק מול רוסו). זרמים פילוסופיים אלה הניחו את התשתית הרעיונית לסוגיית תורשה-סביבה שעוסקת בשאלה האם גורמי התורשה (הגנים) הם שאחראים על ההתפתחות או שמא גורמי הסביבה ולמי מהם יש משקל רב יותר בהשפעה על הנתיב ההתפתחותי של הפרט. לעומת גישות מנוגדות אלו, התפיסה העכשווית על התפתחות האדם גורסת כי גורמי התורשה והסביבה פועלים בשילוב זה עם זה, ויחסי הגומלין המורכבים ביניהם והאינטראקציה שהם יוצרים משפיעים על ההתפתחות ומהלכה ביחד.
מודל יחסי הגומלין בין תורשה וסביבה.
מודל התפתחותי שפותח על ידי סנדרה סקר () וקטלין מקרטני () מתייחס אל הגנים, הסביבה והאינטראקציה ביניהם, כמרכיבים בתהליך ההתפתחותי של האדם. על פי המודל, שונות בגנוטיפ (מטען גנטי) משפיעה על שונות בפנוטיפ (הביטוי של הגן) גם באופן ישיר וגם באופן עקיף על ידי ההתנסויות הסביבתיות. על פי המודל, הגנוטיפ של ההורה (Gp) קובע את הגנוטיפ של הילד (Gc) שמשפיע על הפנוטיפ של הילד (Pc). כלומר, תכונותיו הנצפות של הילד (Pc), הנם פונקציה של הגנוטיפ (Gc) ושל הסביבה בה הוא גדל (Ec). יחודו של המודל הוא בכך שגם הפנוטיפ של הילד (Pc) וגם הסביבה (Ec) בה הוא גדל, מושפעים מהגנוטיפ של הילד (Gc). במודל מתוארים 3 סוגי קשרים של גנים-סביבה:
המודל מתייחס לכך שהשפעות הסביבה על הפרט משתנות במהלך ההתפתחות: ההשפעה של דפוס הקשר הפאסיבי יורד במעבר מהינקות להתבגרות לטובת עלייה בדפוס הקשר האקטיבי. בנוסף, השפעת הגנוטיפ על הסביבה עולה עם ההתפתחות והמעבר מקשר פאסיבי לקשר אקטיבי.
מודל מערכתי-אקולוגי.
המודל המערכתי-אקולוגי של דנטה שיקטי וקריסטין וולנטינו (Kristin Valentino) מהווה גרסה עדכנית למודל הביו אקולוגי של יורי ברונפנברנר (Urie Bronfenbrenner) . המודל מציג ארבע מערכות שונות המרכיבות את הסביבה של הפרט: