מקליט האלבום, יהושע סופר, שחתום על האלבום כ"נייג'ל האדמו"ר", הוא יהודי-ג'מייקני שעלה לישראל ב-1989. מלבד ההקלטה עצמה, הוא גם אייר את עטיפתו של האלבום. בעת שהוקלט האלבום עדיין לא שלט סופר בשפה העברית די הצורך, ולכן שר את מילות השירים שנרשמו בתעתיק לאותיות אנגליות. משיצא האלבום, ב-1993, זכו שיריו להשמעות רבות ברדיו, ובמיוחד "חומוס מטמטם", "עסק שחור" ו"לסובב את הגוף", אך האלבום עצמו לא שגשג במכירותיו. האלבום נחשב כאלבום ההיפ הופ הישראלי הראשון ופריט אספנים בקרב חובבי הז'אנר.
שירי האלבום עוסקים בעיקר בהתפארות עצמית ("מעולם לא היה אחד מחליק כמוני" מתוך השיר "עסק שחור"), ריקודים, מסיבות ("כולם מסובבים את הגוף") ועקיצות כלפי המשטרה. ניתן להסתכל על האלבום גם כפרודיה על אלבומי גנגסטה ראפ העוסקים בנושאים זהים, אם כי, בניגוד להם ולאלבומי היפ הופ ישראליים מאוחרים יותר, "חומוס מטמטם" היה נטול מחאה חברתית.
את האלבום הקדיש סופר לזכרה של הילדה חוה וקסברג (1981 – 1993), בתו של חבר משפחה.
מנחם גנסין
מנחם גְנֶסִין (ט' באב תרמ"ב, 25 ביולי 1882, סטארודוב, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית – כ' באב תשי"א, 22 באוגוסט 1951, תל אביב) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מהאבות המייסדים של התיאטרון העברי בארץ ישראל וממייסדיו של תיאטרון "הבימה".
ביוגרפיה.
מנחם גנסין נולד בשנת 1882 בסטארודוב שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנם של הרב יהושע נתן (ראש ישיבה בסטארודוב, בקריצ'ב ובפוצ'פ, ממנהיגי חסידות חב"ד) ואסתר בת הרב שניאור זלמן באסין מפוצ'פ, ואחיו הצעיר של הסופר אורי ניסן גנסין. בשנת 1903 עלה לארץ ישראל. בארץ עבד במושבות כפּועל ומורה. כבר בעלייתו הראשונה לארץ החל לשחק בתיאטרון, והיה פעיל בקבוצת התיאטרון העברי הראשונה בארץ ישראל "חובבי הבמה העברית" ביפו, אם כי במקביל עבד כמורה וכפועל בנס ציונה.
ב-1912 יצא לפולין ועבד כשחקן בלהקת תיאטרון עברי בקהילות פולין. בשנת 1913 היה מעורב בניסיונו הראשון של נחום צמח להקים את תיאטרון "הבימה". למרות כישלונו של ניסיון זה, שב והקים את התיאטרון ביחד עם צמח וחנה רובינא במוסקבה ב-1917, בהשגחתם והדרכתם של קונסטנטין סטניסלבסקי ויבגני וכטנגוב.
בשנים 1916–1917, עת שהה במוסקבה, שימש מורה בבית משפחת יצחק לייב גולדברג ("הנדיב הלא ידוע") והורה עברית לילדיו.
ב-1923 עזב את קבוצת "הבימה" וחזר לארץ ישראל. כאן הקים, בצוותא עם אחרים, כשמעון פינקל, שאותם פגש בברלין בדרכו לארץ ישראל, את "התיאטרון הארץ ישראלי", בו שימש הן כשחקן והן כבמאי. משזה נכשל, ו"הבימה" עלתה לארץ, ב-1928, שב והצטרף ל"הבימה". במקביל לעבודתו פרסם רשימות בעיתונים, בין היתר תחת שמות העט "בר נתן", "בר חלפתא" ו"אסתרין", וכתב בענייני תיאטרון בכתבי עת וקבצים שונים.
ב-1932 היה בין השחקנים בסרט העברי החלוצי "עודד הנודד".
גנסין נחשב לאחד משחקני האופי הגדולים של התיאטרון העברי, לימד משחק לדורות של שחקנים, והיה מעמודי התווך של הבמה העברית בשנותיה הראשונות.
נפטר בשנת 1951, כשנה וחצי לאחר פטירת רעייתו ברטה, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר שתי בנות: צפרירה ואסתר.
לאחר מותו ייסד תיאטרון "הבימה" פרס על שמו.
קישורים חיצוניים.
על ספרו:
מפרי עטו:
MVP של סדרת הגמר ב-NBA
ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA על שם ביל ראסל הוא תואר הניתן לשחקן המצטיין של סדרת הגמר (ולא של כל משחקי הפלייאוף) של ליגת ה-NBA. הבחירה נעשית מיד לאחר סיום המשחק האחרון של משחק הגמר, על ידי ועדה המורכבת ממספר קטן של פרשנים, עיתונאים ואנשי מקצוע.
את התואר החלו להעניק בשנת 1969, ובשנה זו אירע המקרה היחיד עד כה שהתואר הוענק לשחקן מהקבוצה המפסידה; הזוכה היה ג'רי וסט, שהפסיד עם קבוצתו לוס אנג'לס לייקרס לבוסטון סלטיקס. מאחר שהחלו לחלק את התואר רק בשנת 1969, "פיספס" ביל ראסל, מנהיגה של הבוסטון סלטיקס שזכה ב-11 אליפויות בין 1957 ל-1969, את ההזדמנות לזכות בו (באליפות האחרונה של ביל ראסל אמנם חולק התואר, אבל הוא נמסר כאמור לג'רי וסט מהלייקרס).
השחקן בעל מספר תוארי ה-MVP של סדרת הגמר הרב ביותר הוא מייקל ג'ורדן, עם 6 תארים (הוא זכה בתואר בכל אחת מהאליפויות בהן זכה עם שיקגו בולס). אחריו בדירוג הוא לברון ג'יימס עם 4 זכיות. לאחר מכן מג'יק ג'ונסון, שאקיל אוניל, וטים דאנקן עם 3 זכיות כל-אחד. ויליס ריד, כרים עבדול-ג'באר, לארי בירד, האקים אולאג'ואן, קובי בראיינט, קווין דוראנט וקוואי לנארד זכו בתואר פעמיים.
הרוּקי היחיד שזכה בתואר הוא מג'יק ג'ונסון, שזכה בו בשנת .
כרים עבדול-ג'באר (מילווקי באקס ולוס אנג'לס לייקרס), קוואי לנארד (סן אנטוניו ספרס וטורונטו ראפטורס) ולברון ג'יימס (מיאמי היט, קליבלנד קאבלירס ולוס אנג'לס לייקרס) הם שלושת השחקנים היחידים אשר זכו בתואר ה-MVP של סדרת הגמר עם יותר מקבוצה אחת.
הקבוצה בשורותיה זכו הכי הרבה שחקנים בתואר ה-MVP של סדרת הגמר היא לוס אנג'לס לייקרס, אשר שמונה משחקניה זכו בתואר: ג'רי וסט, וילט צ'מברלין, מג'יק ג'ונסון, כרים עבדול-ג'באר, ג'יימס וורת'י, שאקיל אוניל, קובי בראיינט ולברון ג'יימס. מקבוצת בוסטון סלטיקס הגיעו חמישה זוכים שונים: ג'ון האבליצ'ק, ג'ו ג'ו וייט, סדריק מקסוול, לארי בירד ופול פירס.
MVP של גמר המזרח והמערב.
החל מעונת 2021/22, לציון 75 שנה להיווסדות הליגה, החליט ה-NBA להוסיף שני פרסי MVP עבור השחקנים המצטיינים בסדרות הגמרים האזוריים - המזרח והמערב. הפרסים נקראים על שם שחקני העבר הדומיננטיים וחברי היכל התהילה - לארי בירד מהבוסטון סלטיקס ומג'יק ג'ונסון מהלוס אנג'לס לייקרס.
שב&quot;ק ס
הדרך הצבאית הגאורגית
הדרך הצבאית הגאורגית (בגאורגית: საქართველოს სამხედრო გზა - סַכַּרתווֶלוֹס סאמחֶדרוֹ גזַה, ברוסית: Военно-Грузинская дорога – וואיינו-גרוזינסקאיה דורוגה) הוא השם ההיסטורי לדרך הראשית החוצה את הרי הקווקז מגאורגיה לרוסיה.
אורכה של הדרך הוא 208 ק"מ והיא מקשרת בין טביליסי, בירת גאורגיה, לולדיקווקז, בירת צפון אוסטיה ברוסיה. בחלקה הגאורגי ממוספרים הכבישים לאורך הדרך כ-M1 ו-M3. הדרך נמתחת מטביליסי צפונה לאורך נהר הקורה ונהר תתרי ארגווי, חוצה את מעבר ג'ווארי בגובה 2,379 מטרים ואת נקיק דריאל, ומשם דרך הגבול הבינלאומי ובמורד עמק נהר טרק עד ולדיקווקז.
הדרך הצבאית הגאורגית הוזכרה לראשונה על ידי הגאוגרף היווני, סטרבון, במאה ה-1, ונקראה בזמנו כ"הדרך למעבר דריאל". צבא האימפריה הרוסית סלל כבר בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 מסלול שיאפשר לכוחות צבאו לעבור בדרך הצבאית. בניית הדרך, תחת פיקודו של הגנרל הרוסי ג.ג. טוטלבן, החלה עם חתימת חוזה גאורגייבסק, בשנת 1783, שהפך את הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית. בשנת 1799 השלים הצבא הרוסי את בנייתה של הדרך לאורך נתיב אשר שימש פולשים וסוחרים. לאחר שכארתלי-קאחתי הצטרפה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, החלו הרוסים בעבודות הרחבה וסלילה של הדרך אשר באו לכלל סיום בשנת 1863.
לדרך נודעה משמעות רבה בהתפתחות עבר הקווקז, אך עם השנים פחתה חשיבותה בשל העיכובים במעבר הגבול שבין גאורגיה ורוסיה, ולעיתים אף סגירתו המוחלטת או לזרים בלבד.
אתרים לאורך הדרך.
לאורך הדרך אתרים בעלי העניין שהעיקריים הם:
שיער ערווה
פרנק אזולאי
פרנק אזולאי (נולד ב-1 ביולי 1968) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם הנרי פרנק אזולאי ברובע היהודי בפריז שבצרפת. מגיל צעיר השתייך לחבורות רחוב, ובעקבות זאת נשלח לפנימייה המיועדת לנערים בסיכון תחת פיקוח קצין מבחן. לאחר שנה, יצא פרנק מהפנימייה והחל להקדיש את זמנו לבישול. בראשית דרכו למד פרנק בבית-ספר בשטרסבורג. לאחר שנתיים פרש, ובגיל 18 עלה לישראל לשרת בצה"ל. לאחר סיום שירותו הצבאי, חזר אזולאי לצרפת, שם עבד בשתי מסעדות. לאחר מכן עזב את צרפת לטובת ניו יורק, בה חי שבע שנים.
ב-1992 חזר אזולאי לישראל עם רעייתו שהכיר בניו יורק והחל לעבוד כשף במסעדת "דלידג". לאחר שש שנים הפך לשותף במסעדה, אך המסעדה נקלעה לקשיים ואזולאי נכנס לחובות וחי תחת איומים מפני עיקולים ופקודות מאסר, אך הוא הצליח להחזיר חובות אלו וסגר את המסעדה. ניסיונות נוספים של אזולאי לפתוח מסעדות או לעבוד בהן כשף לא עלו יפה ולעיתים רבות הסתיימו בטונים צורמים.
במשך ארבע שנים השתתף בתוכנית הטלוויזיה של סיגל שחמון "סיגליות". כן הופיע בתוכנית המתיחות "פספוסים" של יגאל שילון, התארח בתוכנית "טעמים" של צחי בוקששתר, ואף קיבל רצועה יומית של עשר דקות בטלוויזיה בשם "מנה מנה עם פרנק". בעקבות חשיפתו לקהל התארח כשף ראשי בתוכנית "עושים חיים וטעים" של שרית וינו-אלעד, ובתוכנית "המסיבה עם יובל כספין". כמו כן שימש מספר פעמים כשופט בתוכנית "קרב סכינים". הוא הוציא DVD בשם "פשוט לבשל עם פרנק אזולאי", ומשמש כיועץ למסעדות שונות.
ב-2006 השתתף גם בשעשועון "פפראצי" של yes, ובתוכנית "The Show" בערוץ 10. ב-2011 הנחה את התוכנית "ירדה בגדול" בערוץ הבריאות, וכשף בתוכנית "עושים שכונה" בערוץ 2.
בשנת 2018 השתתף אזולאי בעונה השלישית של התוכנית "משחקי השף" כמתחרה בנבחרת של השף אסף גרניט, והודח שמיני.
ספינל
ספינל הוא מינרל שהוא גם אבן חן.
תיאור.