ב-1820 משאוושאוו הפך לצ'יף של יחידה גדולה יותר של קבוצות מדרום סוטו, שנפלה תחת סמכותו המרכזית בעקבות התחרות על המשאבים, שהתגברה בעקבות בצורת. התחרות הזו על המשאבים גרמה לקבוצות הללו לחפש הגנה מקבוצות משוטטות אחרות, ומשאוושאוו ואנשיו נסוגו למבצר ההר של טאבה בוסיו (Thaba Bosiu [ידוע גם בשם Thaba Bosigo]) ב-1824.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19, קבוצה של קורה (שבט) [Kora] (קבוצה של מתיישבי קויקוי, Khoikhoi, שידועים גם בשם קוראנה [Korana]) וקבוצה של אנשים דוברי הולנדית ממוצא מעורב, הגיעו לסביבת ממלכתו של משאוושאוו, על גבי סוסים, חמושים בנשק. הדבר הוביל לנסיגתם של הבסוטו. זה גם הוביל להחלטת משאוושאוו לחמש את אנשיו ולתת להם סוסים.
הגעת המתיישבים הלבנים לאזור הייתה תחילה מועילה עבור משאוושאוו, מאחר שהמתיישבים יצרו חוצץ בין הבסוטו לבין הקורה. המתיישבים הלבנים האלו (הידועים גם בשם בורים [Boers]) חצו את אורנג' ריבר מקולוניית קייפ (Cape) באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19. על אף שהמתיישבים הללו ביקשו לכאורה את הרשות להתיישב שם, הם דרשו אותה מאוחר יותר – אם כי ההשקפה של משאוושאוו נותרה שהוא משאיל להם את הקרקע. ב-1845 נחתם הסכם שהכיר בהתיישבות של הלבנים באזור; עם זאת, לא נקבעו גבולות בין האזור של ההתיישבות של הלבנים לממלכתו של משאוושאוו. מחלוקת זו הובילה לעימותים בלתי-נמנעים.
הבריטים, שבזמנו שלטו על האזור שבין אורנג' ריבר לואאל ריבר (ריבונות אורנג' ריבר), הכריזו בסופו של דבר על גבול וורדן (Warden line). הגבול הזה חילק את השטח בין הטריטוריה של הבריטים לבין השטח של הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו. גבול וורדן עורר כעס רב, שכן עמק קאלדון הפורה, שלפי הגבול שהוכרז היה בשטח הבריטי, שימש שטח חיוני מבחינת החקלאות הן לבריטים והן לבסוטו. לפיכך, הגבול הזה לא היה מקובל על משאוושאוו, מה שהביא לעימות בין הבסוטו לבין הבריטים, שהובסו למשאוושאוו בקרב פירפואט (Viervoet) ב-1851. בתקופה זה משאוושאוו אף ניסה לחתום על הסכם עם הבורים כנגד הבריטים.
בתגובה, הבריטים הביאו חיילים לנהר מוהוקאנה (Mohokane River), ומשאוושאוו נצטווה לשלם קנס. כאשר הוא לא שילם את הקנס במלואו, פרץ קרב על Berea Plateau ב-1852, שם ספגו הבריטים הפסדים גדולים, בגלל חיל הפרשים של הבסוטו.
ב-1854, העלות של השמירה על הריבונות באזורים הסמוכים לבסוטו הפכה לגבוהה מדי עבור הבריטים, ומשום כך הם מסרו את הטריטוריה לבורים, דרך חתימה על האמנה של סנד ריבר (Sand River). הבורים דרשו אפוא את האדמה שמעבר לקאלדון ריבר, וכינו אותה בשם הרפובליקה של מדינת אורנג' החופשית. הכינוי גרם לעוד עימות על האדמה ועל גבולות לא מוגדרים עם הבסוטו, אשר ראו עצמם כבעלים החוקיים והמשיכו להשתמש בקרקע הזו לרעיית צאן.
מלחמת בסוטו הראשונה.
התנהלו דיונים בין הבסוטו והבורים שנגמרו ללא הצלחה והובילו למלחמה. הבסוטו היו יריבים קשים והבורים סבלו מאבדות משמעותיות, כיוון שלא יכלו לחדור למבצר ההר של הבסוטו של טאבה בוסיו. המלחמה הזו ידועה גם כ"מלחמת סאנקל" (War of Senkal [לפעמים Senegal]).
במהלך המלחמה הזו, הבורים הרסו בנוסף תחנות משימה רבות בממלכת הבסוטו, מכיוון שהם האשימו את הבסוטו בחינוך והשרשת תחושת הגאווה בקרבם. תחנות המשימה הללו הוקמו על ידי מיסיונרים מהחברה האוונגליסטית מפריז, שהגיעה לטאבה בוסיו ב-1833. הם עזרו לאחד את הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו והיו הראשונים לכתוב את שפת הבסוטו.
מלחמת בסוטו השנייה (מלחמת סקיטי [Seqiti War]).
היה חילוף נשיאים במדינה החופשית, וכך החלו מגעים חדשים למשא ומתן בין הצדדים, שרצו עדיין להשיג גבולות ברורים. עם זאת, העוינות עדיין צפה על פני המים והנשיא האמין שיש לו יתרון צבאי הודות לתותחים חדשים שהיו בידיו. משוואשאוו הבין את מצבו והגיש בקשה להגנה מהבריטים. הגבול של וורדן (Warden) אושר מחדש למורת רוחם של הבסוטו, ועל אף שניתנה לבסוטו הזדמנות לסגת, ההתקפות נמשכו מאוחר יותר.
ב-1865 מדינת אורנג' החופשית התחילה את מלחמת בסוטו השנייה, שידועה גם כ"מלחמת סקיטי". המילה "סקיטי" מתייחסת לצליל שנוצר על ידי התותחים החדשים שהבורים השתמשו בהם בשביל להרוס את מבצר בסוטו.
צבא המדינה החופשית החל אז להשתלט על הבקר ולהרוס יבולים, ולאחר מכן נעשו שני ניסיונות להתפרץ למבצר של משאוושאוו מטאבה בוסיו. משאוושאוו נאלץ לקבל את תנאי השלום ב-11 באפריל 1866, עקב מחסור באספקת האוכל של הבסוטו.
מלחמת בסוטו השלישית.
המדינה החופשית אורנג' החלה לגייס כוח מזוין, שגבר לאחר שתי רציחות שהתרחשו בשטחם, כנראה על ידי הבסוטו. הייתה דרישה לנקום ברוצחים, אבל משאוושאוו הצהיר כי הוא לא מקבל את קו הגבול שנקבע ב-1866, ולכן האירועים לא התרחשו על אדמת המדינה החופשית, אלה על אדמת בסוטו, ולכן הרציחות הן בתחום אחריותו.
ביולי 1867, החלה המלחמה השלישית בין המדינה החופשית לבין הבסוטו בתוך עשר שנים. הכוחות של הבורים פלשו לאדמות משאוושאוו וכבשו את כל המדינה, למעט המבצר הבלתי חדיר של טאבה בוסיו. הכוחות של המדינה החופשית הביאו הצלחה צבאית גדולה ומשאוושאוו נאלץ שוב לבקש עזרה מהבריטים. האדמות של בסוטו סופחו ב-12 במרץ 1868 משא ומתן עם משאוושאוו להכרה מצד הבסוטו כנתינים של הבריטים.
ב-12 במרץ 1868, הכריז הפרלמנט הבריטי על ממלכת בסוטו כעל מדינת חסות של הבריטים. מדינת אורנג' החופשית נאלצה להפסיק את המלחמה, כי היא לא רצתה ליצור בעיות עם האימפריה הבריטית. בפברואר 1869, נקבעו גבולות המדינה לסוטו (Lesotho) כפי שאנו מכירים כיום. באותו הזמן נקבעו שטחים גם למדינה החופשית. לאחר מכן, לא התרחשו עוד עימותים מזוינים בין המדינה החופשית אורנג' לבין הבסוטו. הגבולות החדשים אפשרו למשאוושאוו את היכולת לשמור על ממלכתו ולמנוע מהבורים לפלוש אליה. המלך משאוושאוו נפטר שנתיים לאחר תום המלחמה ב-1870, והוא נקבר במדינתו, לסוטו, בפסגת הר טאבה בוסיו.
תוצאות המלחמות.
עד ראשית המאה ה-20, הכפרים של הסוטו איבדו את תביעותיהם לקרקע, כלומר הם איבדו את היכולת הממשית שלהם לתבוע את הזכות לקרקע כשלהם, בעיקר בגלל לחץ מצד הלבנים. גידול הבקר נעשה קשה יותר, וככל שהלחצים הכלכליים מצד המערב התעצמו, אנשי הסות'ו שגרו בלסוטו ובדרום אפריקה, פנו יותר ויותר למכרות, על-מנת למצוא עבודה. בתחילת שנות ה-90, כ-1000,000 בסוטו עבדו במכרות בדרום אפריקה ורבים אחרים היו חלק מכוח העבודה העירוני של דרום אפריקה בכל רחבי הארץ.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו.
המדינה שנוצרה בחסות בריטניה בראשותו של המלך משאוושאוו לאחר הקרבות במאה ה-18, ובה מתגוררים מעל מיליון וחצי מאוכלוסיית שבט הסוטו, עם רב לאנשי שבט הסוטו הדרומי.
חיי התרבות.
הסתירות שנוצרו על ידי חוסר העצמאות הכלכלי של המדינה לסוטו מול העצמאות הפוליטית, משתקפות בחיי התרבות של המדינה. למרות הגברת העיור וצמיחתם של מוסדות מודרניים ובירוקרטיה, רבים מהאזרחים עדיין מעוניינים בבניית בית כפרי ובהנצחת המוסדות המסורתיים. על אף שהוחלשו על ידי התפתחויות פוליטיות מאז עצמאותם ב-1966, הסמכות המסורתית עדיין מופעלת דרך מערכת בה שולטים צ'יפים, המשתרעת מהמלך, דרך הצ'יפים ועד רמת הכפר. הצ'יפים אחראים במידה רבה על עבודה וחלוקת הקרקעות, אם כי באזורים מסוימים סמכות זו קוצצה על ידי חוק הקרקעות של 1979.
חיי היום-יום ומנהגים חברתיים.
חיי הכפר מתמקדים בעיקר בשדות, בבית המשפט של הצ'יף, בבקתות, בביתי הספר, בכנסייה ובבתי חניכה. המילה מהווה חלק בלתי-נפרד מטקסי החניכה, שמכשירים את הבנים לקחת את חלקם כחברים מלאים במשפחה, בקלאן ובאומה – שלושת מרכזי הלכידות החברתית. צעירים רבים עוברים חלק גדול מחייהם כרועי צאן, בעוד נשים ונערות צעירות עושות את רוב העבודה הקשה בשדות.
בחיי הכפר שולטות משימות חקלאיות בסיסיות שמלוות באחריויות כבדות, שנופלות על הנשים. עבודות המלאכה עדיין מתקיימות בכפרים וכוללות בתוכן: קדרות, אריגת דשא (בעיקר של כובעי סוטו מסורתיים) וציור של עיטורים משוכללים על הקירות של הבתים.
הרועים מנגנים בכלי נגינה מסורתי שנקרא לסיבה (Lesiba), כלי מיתר ורוח המורכב מחוט ונוצה שהמוזיקאי נושף בו. כובע המוקורטולו (Mokortolo) המסורתי משמש כסמלם של הבסוטו ושל המדינה לסוטו.
ריקוד המוהובלו (mohobelo) המסורתי הוא ריקוד רקיעות גברי, המורכב מתנועות מסונכרנות ובעיטות גבוהות. נשים מבצעות את הריקוד שלהן כשהן כורעות על ברכיהן ומכות את האדמה בברכיהן.
במדינה מציינים את רוב החגים הנוצריים, כולל חג המולד והפסחא. המדינה חוגגת גם את החגים החילוניים כגון:
פסטיבל התרבות והאומנות מוריג'ה (Morija) מתקיים מדי שנה במוריג'ה, מדרום למסרו (Maseru) והוא מציג לראווה את האומנים, ההופעות והקבוצות התרבותיות השונות במדינה.
תרבות הסוטו נהנית ממסורת עשירה של ספרות שבעל פה, המופיעה בשירים עממיים, פתגמים, בדיחות, מיתוסים ואגדות. המסורות ההיסטוריות והמורשת של משאוושאוו הראשון נשארות חזקות וישנה גאווה לאומית בהיסטוריה של ההתנגדות שהראה מול אלו שניסו לכבוש אותם, בתפקידו של הסוטו בבניית דרום אפריקה המודרנית ובהישגיהם של סופרים ומלחינים ממוצא סוטו.
הסוטו בתוך ומסביב למדינת אורנג' החופשית.