מאפיין נוסף של המחלה היה חוסר האונים הברור של רופאים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה, לנוכח האיום הקטלני. הדבר היה נושאה של קריקטורה שפורסמה במגזין הסאטירי הצרפתי לה גרלו בשנת 1890, ובה נראה חולה אומלל עם רופא מנופף בשמחה במרשם, מוקף בשורות רופאים ורוקחים, ומספר שלדים. הרפואה באותה תקופה הייתה חסרת אונים להתמודדות בתחלואה ההמונית. נעשה שימוש רב בתרופות מורידות חום שהיה בהן שימוש באותה תקופה, כמו כינין או נתרן סליצילט, אשר במקרה הטוב יכולים להקל על תסמינים של שפעת נגיפית. בנוסף נעשה שימוש גם בסטריכנין, שנחשב אז כתרופה, וכיום משמש כחומר הדברה נגד מזיקים. "אמצעי הזהירות הראשונית" שפורסמו על ידי השלטונות היו "הישארות במיטה, שמירה על חום גוף, שתיית ברנדי, לקיחת כינין ואופיום, וחיטוי מצעים ובגדים".
אחד מאמצעי המניעה שננקטו היה חיטוי. בית הפרלמנט הבריטי עבר בחודש מאי 1891 קרצוף של הרצפות בחומצה קרבולית וקמפור, ואוורור נרחב. בדיעבד, כל אלה לא היו יעילים להתמודדות כנגד נגיף השפעת. התיאוריה הרווחת להתפרצות השפעת הייתה מיאזמה, תאוריה רפואית מיושנת שלפיה מחלות מועברות על ידי אוויר רע. הדבר תרם להפצת דעות לא מבוססות, בחלקן אף גזעניות, על מקור המחלה מממלכת סין. השיטפון בנהר הצהוב (1887), שאירע זמן קצר קודם, הותיר עד שני מיליון הרוגים. אחת הדעות, כאמור ללא בסיס מדעי, הייתה כי רוחות נשאו מאזור האסון אוויר רע כגורם למחלה. דעות נוספות דיברו על התפרצויות געשיות (ההשפעות ארוכות הטווח של התפרצות הר הגעש קרקטואה בשנת 1883 ועוד), וכן על כוכב שביט שהגיעו לארץ, כגורמים למגפה.
ככל שחלף הזמן, ובמיוחד בגלים שבאו אחרי הגל הראשון, הציבור הפך לאדיש ומיואש כלפי המגפה. מדווח כי רבים ויתרו על ביקור אצל רופאים, לעגו לאנשי המקצוע הרפואיים ואיבדו חלק מהאמונה ביכולתו של המדע המודרני לטפל בכל המחלות ולנצח את המגפה. בשנת 1892 אמר הבקטריולוג ריצ'רד פייפר שגילה את הפתוגן ב"חיידק השפעת ". עם זאת, גילוי זה (שלא היה נכון) לא הוביל לטיפול, אלא לבלבול לגבי הגורמים לשפעת, בלבול שנמשך עד שנות השלושים. למעשה, מדובר בפתוגן חיידקי המתרחש באופן משני לשפעת - לעיתים קרובות אך לא תמיד, ואינו גורם לה.
מאפיין רביעי לשפעת של 1889 הוא ההשפעות הפסיכולוגיות שהופיעו לעיתים קרובות בדיווחים, ונמשכו או הופיעו רק לאחר שהמחלה הסתיימה. היו דיבורים על מחלימים עצבניים, המיוסרים על ידי "דיכאון שלאחר ההשפעה", "עייפות", " קטלפסיה דמוית שפעת", "תרדמת היסטרית", "מלנכוליה" ו"נויראסתניה . FB סמית' ומארק הוניגסבאום משערים כי השינוי התרבותי בשנות ה -90 של המאה ה-19 לעבר ספרות פסימית יותר של דקדנס, אמנות הסימבוליזם ומפנה המאה העשרים שדנו באובססיביות בחולי, שיגעון ומוות, נקשרו להשפעה ארוכת טווח של השפעת ששרדה. קשר כזה הוצע, למשל, בציור המפורסם "הצעקה" של אדוורד מונק, שהגרסאות הראשונות שלו נוצרו בשנת 1893. עם זאת, לא ניתן לבסס ישירות הנחות כאלה. בנוסף לא ניתן לקשור באופן מוחלט בין השפעת לבין, לדוגמה, העלייה המשמעותית בשיעור ההתאבדויות משנת 1890 ואילך. עם זאת הטענה כי יש קשר בין מגפת השפעת הקשה לבינם קיימת.
איטלקית - הגייה
און מיי בלוק
פופ סמוק
בשאר ברקה ג'קסון (באנגלית: Bashar Barakah Jackson; 20 ביולי 1999 – 19 בפברואר 2020), ידוע בשם הבמה פופ סמוק (Pop Smoke), היה ראפר ופזמונאי אמריקאי.
ביוגרפיה.
בשאר ברקה ג'קסון נולד ב-20 ביולי 1999 בברוקלין, לאם ג'מייקנית ולאבא פנמני. את ילדותו בילה במחלקת קנרסי בברוקלין. שם, בין השאר, החל להשתמש בסמים ובגיל 16 קנה לעצמו מכונית ב.מ.וו סדרה 5 ובילה שנתיים במעצר בית לאחר שתפס מטען נשק. הוא החל את קריירת המוזיקה שלו בשנת 2018, בעודו מסתובב עם אמני הקלטות אחרים במהלך הפעלות האולפן שלהם.
ב-19 בפברואר 2020 פופ סמוק נורה בביתו שבהוליווד הילס על ידי ארבעה רעולי פנים. מותו נקבע בבית החולים.
קריירה.
באפריל 2019 הוציא סמוק את סינגל הפריצה שלו, "Welcome to the Party", הסינגל הראשי מתוך מיקסטייפ הבכורה שלו, "Meet the Woo", אשר יצא לאור ב-2019. השיר הגיע למקום ה-5 במצעד השירים מתחת להוט 100 וזכה לרמיקס בהשתתפות ניקי מינאז' וסקפטה.
בפברואר 2020, הוציא לאור את המיקסטייפ השני שלו "Meet the Woo 2". האלבום הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד אלבומי ה-R&amp;B\היפ הופ.
ביולי 2020 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, Shoot for the Stars, Aim for the Moon, שיצא כחמישה חודשים לאחר מותו. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 251,000 יחידות שקולות לאלבום. הסינגל "For the Night", מתוך האלבום, הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר 2020, קיבל השיר "Dior" של פופ סמוק מועמדות לפרס גראמי, בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הדרמה "בוגי" בו השתתף בדמותו של מונק, לצדם של חורחה לנדבורג ג'וניור ודומיניק לומברדוזי. ביוני של אותה השנה, הכריזו חברות התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד וריפבליק רקורדס על צאתו של אלבום האולפן השני שלו לאחר המוות, "Faith", שיצא ב-16 ביולי 2021.
נבנה ארצנו
נבנה ארצנו הוא שיר לכת שנכתב והולחן על ידי משה ביק.
במקורו, נכתבו מילות השיר בשפת היידיש, אך למרות זאת ניתן לראות בו שיר ארץ ישראלי טיפוסי, הן בתוכנו והן בלחן שלו. השיר זכה למעמד מיוחד בזמר העברי ונהוג להשמיעו בטקסים ומצעדים ממלכתיים. השמעות כאמור החלו כבר במצעדי צה"ל הראשונים, והוא ממשיך להיות מבוצע באופן קבוע בטקסים גם בימינו אלה, שהמפורסם שבהם הוא טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות.
היסטוריה.
רבים רואים בשיר את אחד מ"שירי הקמת המדינה" ו"דור תש"ח", אך למעשה כתיבת השיר במקור, והלחן, החלו כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-20, והתפתח לגרסאות המתורגמות של הנוסח העברי והמוכר בסוף שנות ה-30 בתקופת הקמת ישובי חומה ומגדל.
השיר המקורי נקרא ביידיש "מיר" - אנחנו, והוא נכתב בסוף שנות ה-20 על רקע הוויכוח הציבורי שהתחולל באותה התקופה בעניין קביעת ההמנון הלאומי בין תומכי "התקווה" של נפתלי הרץ אימבר, ובין תומכי שירו של ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה").
משה ביק, שהיה איש מעמד הפועלים, ביקש לחבר שיר בעל מסר לאומי שיהיה מקובל ויאחד את כלל העם, ובהתאם לכך בחר גם את שמו. שאיפתו של ביק הייתה שהשיר "נבנה ארצנו" יהיה המנון היישוב הארץ ישראלי, ואילו השיר "התקווה" ישמש כהמנון של העם היהודי כולו. בראייתו, מילות השיר "נבנה ארצנו" מתייחסות לאקטואליה ומשתמע מהן ששרים אותן יושבי הארץ, ואילו מילות "התקווה" מתאימות ליושבים בחוץ לארץ ושואפים להגיע לציון. השיר הושר לראשונה על ידי מקהלת הפועלים של קריית חיים וחיפה בהדרכתו ובניצוחו של ביק עצמו, שהיה מייסד המקהלה.
גרסת טרוכה.
בראשית שנות הארבעים הראה ביק את השיר לאפרים טרוכה (דרור), שהיה מתרגם מוכר ופורה, ועסק בתרגום שירים קלאסיים, קנוניים, אריות ויצירות קלאסיות אחרות.
טרוכה תרגם את השיר לעברית תוך התאמת מילותיו ורוחו ללחנו של ביק אשר החל לתכנן להופיע עם השיר במקהלות הרבות שארגן והדריך ביישובי העמק והגליל.
גרסת לוינסון.
במקביל, פנה ביק גם לפעיל התרבות אברהם לוינסון, שתרגם עשרות שירים מיידיש ורוסית, והציג בפניו את שירו "מיר". לוינסון יצר תרגום קצבי וקולח יותר של השיר, זה המוכר כיום לציבור, ואשר נכנס לרפרטואר של מקהלות רבות בארץ. השיר התקבל בהתלהבות רבה בפסטיבל המחולות הראשון שנערך בדליה בשנת 1944.
שנים אחדות לאחר מכן, ומעט לפני הקמת המדינה, עדכן לוינסון את תרגומו והחליף קטע שלם בבית השני של השיר בקטע חדש המתייחס למדינה העומדת לקום.
הפרוצה המוסרית
הפרוצה המוסרית: מדריך לאפשרויות מיניות אינסופיות The Ethical Slut: A Guide to Infinite Sexual Possibilities הוא ספר עיון באנגלית מאת דוסי איסטון וג'נט הרדי. במהדורה הראשונה שיצאה בשנת 1997 שם הסופרות הושמט ובמקום זה הופיע השם הבדוי קתרין א. ליסט.
התוכן.
המחברות מגדירות את המונח פרוצה (slut) כ"אדם מכל מגדר שיש לה את האומץ לנהל את חייה על פי הכלל האומר שמין זה דבר נחמד ועונג הוא טוב בשבילך״. המילה נוכסה ממשמעותה המקורית ככנוי גנאי למישהו/י מופקרת, ומתייחסת במקום זאת למישהי/ו שנהנה ממין ועונג מאינטימיות גופנית עם בני/בנות זוג אחדים, ובוחרת להיות בעניין ולקבל אותו כפשוטו בדרך מוסרית ופתוחה ולא כבגידה.
"״"הפרוצה המוסרית"״" דן בשאלה כיצד לחיות חיים פעילים, שיש בהם מערכות רבות של יחסי מין במקביל, בצורה הוגנת וישרה. הנושאים כוללים את השאלות איך להתמודד באופן מעשי עם הקשיים וההזדמנויות במציאת בני/ת זוג וטיפוחם, קיום מערכות יחסים עם אחרים ואסטרטגיות לצמיחה אישית.
הספר מכיל פרקים העוסקים בהתמודדות עם אי-מונוגמיה בהסכמה בתת-תרבויות שונות, כמו הקהילות ההומוסקסואליות והלסביות, מידע על איך לטפל בתזמון, קנאה, תקשורת, קונפליקט במערכות יחסים, וכללי התנהגות (אטיקט) במפגשים מיניים קבוצתיים.
העיבוד לסרט.
מאמר שפורסם בשבועון "East Bay Express" ב־31 בינואר 2007, דווח כי מעבדות מוזס מא מתעתדות להפיק עיבוד קולנועי לספר ״הפרוצה המוסרית״ . אך נכון לשנת 2020 הפרויקט עדיין לא יצא לפועל.