עיקרו של המחזה הוא בשיחה שמתנהלת בין בריק לביג דדי, שמתעמת עם בנו בנוגע לבעיית השתייה שלו ומכריח אותו לרדת לשורשיה. בהדרגה מוצג הנושא המרכזי, יחסיו של בריק עם חברו הטוב סקיפר שהתאבד, ומאז שקע בריק לאלכוהוליזם והחל להתנכר לאשתו. מן הדברים עולה שבין השניים התקיימה מערכת יחסים רומנטית הומוסקסואלית, אף כי רק מתחת לפני השטח, אך בריק מתגונן ומכחיש זאת בתוקף. בהמשך מתברר שמגי הטיחה בסקיפר האשמה בנוגע לרגשותיו אל בריק, ובניסיון להכחיש זאת סקיפר ניסה לשכב איתה אך ככל הנראה לא הצליח להשלים את האקט, מה שהוסיף לפחדיו ולספקותיו בנוגע לעצמו עד לנקודת השבירה. בריק מספר שסקיפר התקשר אליו להתוודות, אך הוא סגר בפניו את הטלפון ולא ענה לצלצולים שחזרו ונשנו לאורך הלילה. לאחר התאבדותו של סקיפר החל בריק לשתות על מנת להדחיק את רגשות האשמה והצער.
במהלך הוויכוח ביניהם חושף בריק את האמת על תוצאות הבדיקה הרפואית וביג דדי שמתקשה להתמודד עם המהלומה יוצא מהחדר כשהוא זועם על השקרים שמקיפים אותו. שאר חברי המשפחה מגלים את האמת לביג מאמא, שמתקשה גם היא לקבל את הידיעה. גופר ומאי מנסים להציג בפניה את התוכנית שהכין גופר לטיפול בנכסיו של ביג דדי, אך היא מסרבת לשמוע והודפת אותם תוך שימוש במחוותיו ובשפתו הבוטה של בעלה.
מגי מבקשת לספר על מתנת יום ההולדת שלה לביג דדי ומודיעה שהיא בהיריון. על אף שגופר ומאי מאשימים אותה בשקר ביג מאמא מתרגשת וממהרת לספר לביג דדי את החדשות. כשהם נשארים לבדם מגי מודה לבריק על כך שלא חשף בפני האחרים ששיקרה, אך הוא מגיב בביטול. היא מודיעה לו שרוקנה את הארון ממשקאות ולא תחזיר אותם עד שיסכים לשכב איתה, כיוון שהיא מתכוונת להפוך את השקר שסיפרה לאמת. פעם נוספת היא מכריזה נואשות על אהבתה אליו, אבל בריק רק מחייך בעצב ועונה: "נכון שזה היה מצחיק נורא, אילו זה היה נכון?".
שם המחזה.
שמו של המחזה נגזר משורה בדבריה של מגי, שמדמה את עצמה לחתולה על גג פח לוהט בהתייחסותה למציאות החיים שלה עם בריק. הגג הלוהט הוא העינוי התמידי של האשמה ההדדית, הריחוק והאדישות שהוא כופה עליה. בריק וביג דדי מתארים את מגי ומאי בתור שתי חתולות שנאבקות אחת בשנייה ומתייחסים לנקודת הדמיון ביניהן - הבעה לא רגועה, רוח קרב וכושר הישרדות. מגי עצמה מכונה גם "מגי החתולה".
נושאים מרכזיים.
אמת ושקר.
כזב הוא נושא חוזר במחזה. גופר, מאי ומגי משקרים לביג דדי ולביג מאמא בנוגע לתוצאות הבדיקה הרפואית. גופר ובעיקר מאי נוהגים בצביעות ביחס לביג דדי בשל הרצון בירושה. ביג דדי מספר שחייו עם אשתו ובתוך הקהילה היו מסכת בלתי פוסקת של הצגות. בריק טוען שהוא שותה בגלל בחילה שהוא מרגיש משקרים ושקרנים.
על אף שמגי מודה שהיא "לא טובה" על פי אמות המידה של המוסר המקובל, היא מצהירה על עצמה שהא ישרה ואכן נוהגת בכנות מול בריק בדבריה על רגשותיה בנוגע אליו ואל סקיפר, על הפחד שהיא חשה מעוני ועל כוונתה להשיג את רכושו של ביג דדי בירושה.
לעומת השאר, ביג דדי מעיד על עצמו ועל בריק ש"לפחות יש בעולם שני אנשים שאף פעם לא שיקרו זה לזה". כמו כן, ביג דדי ובריק מגיבים שניהם להצהרות האהבה של נשותיהם באמירה "כמה שזה היה מצחיק, אילו זה היה נכון" - ובכך עובר המוקד מהשאלה האם ההצהרות הן אמת או שקר, והופך לסוגיית חוסר האמון בין הדמויות.
חיים ומוות.
ההתמודדות עם העמידה בפני המוות וההשלכות השונות מוצגות לאורך המחזה. בנאומו של ביג דדי הוא מדבר על האדם בתור היצור החי היחיד שמודע למוות ועל האימה שהידיעה מטילה עליו, וטוען שהצורה האצילית ביותר שבה ניתן לשאת זאת היא בשתיקה. ההקלה שחש ביג דדי עם הידיעה שהוא לא עומד למות מתבטאת כשהוא לוקח מחדש את השליטה בביתו והפיקוד על בני המשפחה, ובעיקר מתעקש לברר עם בריק את מצבו ולהעמיד אותו בחזרה על רגליו. עם זאת, הוא מביע את ההקלה גם באמירות ניהליסטיות שמשקפות גישה בוטה ונהנתנית בנוגע לרכוש ולנשים. כשהוא מקבל את הידיעה האמיתית על מותו המתקרב, ביג דדי נשבר ופורש לחדרו, ומשם נשמעות רק צעקותיו כתוצאה מהכאב שתוקף אותו.
גם בריק מציג אחיזה רופפת בחייו: הוא מרבה לשתות ולא מפגין עניין כלפי דברים אחרים, כולל הוריו, אשתו, ומצוקותיהם הנפרשות בפניו. הוא אדיש גם לשיקולים פרקטיים של הצורך בכספי הירושה על מנת להתקיים, ולסכנת העוני הצפוי לו אם ינושל. את הכאב התמידי שהוא חווה בחייו הוא מדחיק באמצעות השתייה.
לעומת שניהם דווקא מגי מכריזה על עצמה "אני חיה!" ובכמה הזדמנויות מבטאת את דבקותה בחייה - בנכונותה למאבק על הירושה, בתשוקתה לבריק וברצונה בילד משותף, ובאופן כללי במחויבותה למלחמה כל זמן שיש סיכוי ותקווה לחיים.
הקשר בין הכזב והמוות מוצג בדבריו של בריק, שמעיד על עצמו שהוא מסוגל להגיד את האמת אך ורק מפני שהוא בקושי חי, ולעומתו השאר משקרים כיוון שהם חיים. כמו כן הוא טוען שמכיוון שהחיים כוללים בהכרח שקר יש רק שתי דרכים להתמודד: אלכוהוליזם או מוות. שני הנושאים נכרכים יחד גם בדבריו האחרונים של ביג דדי, כשהוא צועק "שקרנים! גסים! וגוססים!".
הפקות תיאטרון וקולנוע.
המחזה בוים לראשונה על ידי איליה קאזאן, שריכך במעט את סופו והוציא מן העלילה תמות הומו-ארוטיות, למורת רוחו הרבה של ויליאמס. התייחסותו הביקורתית של ויליאמס לכך, במהדורה המודפסת של המחזה, הובילה לניתוק שיתוף הפעולה הפורה בין השניים, זאת למרות בקשותיו החוזרות ונשנות של ויליאמס מקאזאן לביים את מחזותיו.
בהפקה הקולנועית הראשונה לסרט בבימויו של ריצ'רד ברוקס שיחקה אליזבת טיילור את מגי החתולה ופול ניומן את בריק. כל השלושה היו מועמדים לפרס אוסקר על חלקם בסרט.
בתיאטראות ברודוויי עלה המחזה עוד חמש פעמים (נכון ל-2022) בנוסף להפקה המקורית (ב-1974, ב-1990, ב-2003, ב-2008 וב-2013). בהפקת 2013 כיכבה השחקנית סקרלט ג'והנסון.
העלאת המחזה בישראל.
המחזה תורגם לעברית מספר פעמים: בין השאר על ידי תרצה אתר, אהוד מנור ושלמה מושקוביץ.
1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 30 במאי 1973
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 1 באוגוסט 1992
3. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 8 במרץ 2015
גיורא יוספטל
גיורא יוספטל (9 באוגוסט 1912 – 23 באוגוסט 1962) היה פעיל ציוני בגרמניה, מבכירי הסוכנות היהודית ושר בממשלות ישראל.
תחילת דרכו.
נולד בשם גאורג יוזפטל (Georg Josephthal), בן הזקונים הרביעי לפאול ואֵמה לבית שנבל בנירנברג שבגרמניה. משפחתו הייתה אמידה וליברלית באופיה, אביו פאול יוזפטל היה מנהל מפעל למוצרי מתכת, לחם כקצין במלחמת העולם הראשונה, נפצע וזכה לעיטור גבורה. סבו גוסטב יוזפטל היה עורך דין, ראש לשכת עורכי הדין ויושב ראש הקהילה היהודית בנירנברג.
בגיל 14, בהיותו תלמיד בגימנסיה בנירנברג, הצטרף לאגודת הנוער היהודית "יידישער יוגנדבונד" (Jüdischer Jugendbund). הוא סיים את לימודיו התיכוניים במגמה ההומניסטית של הגימנסיה בשנת 1930.
פעיל ציוני.
יוספטל החל בלימודי משפטים בהיידלברג, מתוך כוונה להצטרף למשרד עורכי הדין המשפחתי.
בשנת 1932 הצטרף לתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים".
הוא המשיך את לימודיו בברלין ובמינכן ובמהלכם עבד בהתנדבות עבור הקהילה היהודית שם. במסגרת פעילותו הקים סדנאות הכשרה מקצועית וחוות להכשרה חקלאית לצעירים שהכינו אותם לקראת עלייתם לארץ ישראל. בשנת 1933 התמנה לתפקיד ראש מחלקת הנוער של הקהילה היהודית בבוואריה.
בגלל עליית הנאצים לשלטון בתחילת אותה שנה נאלץ יוספטל להמשיך את לימודיו בבזל שבשווייץ, וסיים שם את הדוקטורט במשפטים.
בשנת 1934 עבר לברלין והתמנה למנהל עליית הנוער. בתחילת שנת 1936 התמנה למזכיר הכללי של "החלוץ" בגרמניה, ובאותה שנה נישא לסֵנֵטָה לבית פונדוב, לימים חברת הכנסת.
יוספטל פעל להקמת חוות הכשרה גם מחוץ לגבולות גרמניה, ובשנות ה-30 סייע ל"הגנה" ברכישות נשק חשאיות.
בשנת 1937 תפסו הנאצים את אחד מרוכשי הנשק וברשותו תמונה משותפת עם יוספטל. בעקבות כך נעצר גם יוספטל, אולם שוחרר מחוסר ראיות. יוספטל היה בקשרי ידידות טובים עם מנהל מחוז, והלה סידר לו ולאשתו דרכונים עמם יצאו השניים את גרמניה.
הזוג עלה לארץ ישראל בספטמבר 1938, ונקלט בקיבוץ גבעת חיים. בעקבות אירועי ליל הבדולח ב-9 בנובמבר אותה שנה יצא גיורא זמן קצר לאחר מכן בשליחות ללונדון למען הצלת יהודי גרמניה. במסגרת תפקידו ניסה לפעול בקרב מדינות אירופה לקליטת יהודי גרמניה באופן זמני, כאשר היעד הסופי היה ארץ ישראל. לשם כך אורגן נתיב בריחה דרך רוטרדם ואנטוורפן והוכנו ספינות מעפילים.
באביב 1939 נתפס יוספטל בפריז כשברשותו מאה דרכונים מזויפים. בזכות קשרים עם בעלי השפעה הוא שוחרר לבסוף. תחילת מלחמת העולם השנייה סתמה את הגולל על נתיב בריחה זה, ולכן שב בסוף אותה שנה לארץ.
מינואר 1943 ועד ספטמבר 1945 התנדב לשרת בצבא הבריטי, והוצב בארץ ישראל ובמצרים. הוא הגיע לדרגת סמל, אולם הורד בדרגה בגלל סירוב פקודה. רעייתו סנטה הצטרפה לגרעין של יוצאי גרמניה שהקים במרץ 1945 את קיבוץ גלעד. עם שחרורו של יוספטל מן הצבא הבריטי הגיע אף הוא לקיבוץ ועבד שם תקופה קצרה.
פעילותו בסוכנות היהודית.
בסתיו 1945 החל את פעילותו בסוכנות היהודית ושימש כאחראי על מדור הקליטה במחלקת העלייה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1947, התמנה לחבר הנהלת הסוכנות וקודם לתפקיד ראש מחלקת הקליטה תפקיד אותו מילא בתקופת העלייה ההמונית ועד שנת 1956. יוספטל ראה בתרבותם של המזרחים מכשול לחזון מיזוג הגלויות וראה את שינוי תפיסות העולם ואורחות החיים של אותם עולים כך שיתאימו לנורמות של הוותיקים כחלק חשוב בתפקיד הקולטים. כך ביטא את עמדתו בקונגרס הציוני הכ"ג בשנת 1951: