דוד בן בסט (נולד ב-19 בדצמבר 1944) הוא איש רדיו ותקשורת ישראלי.
ביוגרפיה.
בן-בסט נולד להורים יוצאי בולגריה וגדל בשכונת פלורנטין בתל אביב. מאז שהיה בן 14 הוא חובב רדיו פעיל. אמו מתה כשהיה בן 16. למד אלקטרוניקה בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי ושירת בחיל האוויר כטכנאי אלקטרוניקה. כשהשתחרר מצה"ל, למד לתעודת הוראה באלקטרוניקה ועם סיום הלימודים התקבל לעבוד כמורה בבית ספר תיכון בתל אביב, שם התקדם עד לתפקיד סגן המנהל. אחרי כ-10 שנים עזב את תחום החינוך והקים חברה למוצרי אלקטרוניקה.
עם שחרורו מהשירות הצבאי הקים בן-בסט בביתו תחנת רדיו חובבים. ובמקביל לניהול עסקיו הוא קיים קשר עם חובבי רדיו מכל העולם. בשנת 1985 נחטפה האנייה אקילה לאורו על ידי ארבעה מחבלים, חברי החזית העממית, בעת שעשתה את דרכה סמוך לחופי מצרים. מתחנת הרדיו הביתית שלו הצליח בן-בסט למצוא את התדר שבו שידרו המחבלים מהאנייה לבסיס האם שלהם, הקליט אותם והעביר את ההקלטה לרשת הטלוויזיה NBC. מאז שימש כקשב עבורם ואחר כך עבור גלי צה"ל, וסוכנות הידיעות עתי"ם.
בין השנים 1990 ל-1998 שימש כמנכ"ל עיריית הוד השרון. בשנת 1992 מונה כחבר דירקטוריון בזק, וכיהן מטעם בזק גם כחבר דירקטוריון פלאפון תקשורת מ-1994 ועד שנת 1998.
בבחירות המקומיות בשנת 1993 נבחר בן-בסט כחבר מועצת עיריית רעננה מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 1995 הקים בשותפות עם שאול אלוביץ' את קבוצת "רדיוס", שהתמודדה וזכתה בזיכיון להקמת תחנת רדיו אזורית בשרון - רדיוס 100FM. ב-2001 רכש את רדיו לב המדינה המדינה כשזו הייתה בקשיים, והקים את פירוויה רדיו, תחנה המשדרת בשפה הרוסית. בשנה זו נבחר לכהן לראשונה כיו"ר התאחדות תחנות הרדיו האזורי, הפועלת לאורך כל השנה לביסוס מעמדן של תחנות הרדיו מול הרגולטור, למאבק ברדיו הפיראטי, להסדרת נושא התמלוגים ולקידום האינטרסים המשותפים לבעלי תחנות הרדיו. בשנת 2013 נבחר פעם נוספת לתפקיד ומכהן בו עד היום. במרץ 2008, לאחר שזיכיון תחנת רדיוס 100FM פג, זכתה שוב קבוצת "רדיוס", במכרז הרדיו באזור השרון. בספטמבר 2010 רכש את חלקו של שאול אלוביץ' בקבוצת "רדיוס".
היה בעבר חבר מרכז הליכוד בשנת 2003 עד 2005.
בנוסף לתפקידו, בן בסט עורך ומגיש את תוכנית האקטואליה השבועית "הנבחרים", המשודרת ברדיוס 100FM ובערוץ 20 בטלוויזיה, ועורך את התוכניות "Twilight Time" ו"עברי לפני שבת" המשודרות ברדיוס 100FM.
בשנת 2010 התמנה בן בסט לקונסול הכבוד של הרפובליקה של נאורו, וב-2011 התמנה לקונסול הכבוד של סיירה לאון בישראל.
דוד בן בסט הוא יו"ר עמותת בית החולים מאיר בכפר סבא וסגן יו"ר עמותת בית החולים לוונשטין ברעננה. מאז 2016 משמש בן בסט כנשיא אגודת חובבי הרדיו בישראל.
בשנת 2017 קיבל דוד בן בסט מאגודת העיתונאים פרס מפעל חיים על תרומתו לתקשורת במשך שנים רבות.
בן בסט כותב במדור הדעות של העיתון מעריב בנוגע ליחסים בין ישראל לפלסטינים ועל נושאים נוספים. מאז העשור השני של המאה ה-21 מגיש דוד בן בסט את התוכנית "הנבחרים" ובה הוא מראיין כל שבוע מספר פוליטיקאים וחברי כנסת.
חיים אישיים.
נשוי ואב לשלושה. בתו, שרון, הגישה בעבר את תוכנית הרדיו "בלינג" ברדיוס 100FM.
לה דולצ'ה ויטה
לה דולצ'ה ויטה (באיטלקית: La Dolce Vita, "החיים המתוקים") הוא סרט זוכה פרס דקל הזהב משנת 1960 בבימויו של פדריקו פליני. הוא נחשב לסרט שעומד בתווך בין הקריירה הנאו-ריאליסטית של פליני וסרטי האמנות המאוחרים שלו.
הסרט הושפע מפרשת וילמה מונטסי, פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות החמישים, שבה נתגלו אנשי החברה הגבוהה של רומא כרודפי הנאות חיים מבלי להתחשב במחיר האנושי.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט מתרחשת ברומא של שנות החמישים. העיתונאי מרצ'לו (מרצ'לו מסטרויאני) מכסה את הצד הסנסציוני של החדשות: כוכבי קולנוע, חזיונות דתיים והאצולה הדקדנטית. הסרט מציג שבעה ימים ולילות בחייו של כתב.
מרצ'לו חי עם אמה (איבון פרנה), אישה שאוהבת אותו ומעוניינת בנישואים מסורתיים, אולם היא רכושנית ומפגינה הבנה מעטה למסעו הבלתי מפורש אחר ערכים ומשמעות בחיים. הוא נפגש עם אישה אחרת (אנוק איימה) כמאהבתו היפהפייה, התשושה והעשירה; סילביה ראנק, כוכבת קולנוע אמריקאית (אניטה אקברג). מרצ'לו אף נפגש למשך זמן מה עם נערה לא מפונקת ומקסימה העובדת במסעדה שבצד החוף.
סטיינר (אלן קאני) שלו משפחה אוהבת והצלחה, סובל אף הוא מאותה אנומליה שבה לכוד מרצ'לו. מאוחר יותר בסרט, מרצ'לו שב לדירתו של סטיינר: סטיינר ירה בשני ילדיו והתאבד. ביטוי קיצוני של ייאושו; חוסר יכולתו של האדם המופתי הזה לאהוב מספיק, דוחף את מרצ'לו מעבר לקצה. במקום לנוע מן העיתונות לתחום גבוה יותר של הכתיבה, שאליו הוא שואף, הוא מוכר עצמו ונעשה איש יחסי ציבור, נער מסיבות דקדנטי ושתוי, כעת בתוך הסביבה שהוא ראה בעבר כמתבונן מן החוץ. בסיום, הוא נסחף באוקיינוס של קלות ראש וגועל עצמי, בלי כל רעיון ממשי כיצד למצוא את עצמו שוב.
נושאים ומוטיב.
בהשתלשלות הדברים הפותחת את הסרט, טסים מרצ'לו ועמיתו צלם הפפראצ'י במסוק, בעקבות מסוק אחר הנושא פסל של ישו, המשתלשל מכבל. הפסל מוטס לוותיקן. בדרכו, נעצר מסוקו של מרצ'לו על מנת להתבונן בחבורת נשים המשתזפות על גג בניין. מרצ'לו מבקש מהנשים את מספרי הטלפונים שלהן, והן שואלות אותו לאן לוקחים את הפסל, אך רעש מנועו של המסוק מונע כל הבנה הדדית. מוטיב זה של חוסר תקשורת מופיע שנית לאורך הסרט. הסרט גם מפגין את נוכחותם של ערכים דתיים והכנסייה הקתולית.
בסצנת הסיום של הסרט נפגשים שוב מרצ'לו והנערה מהמסעדה על החוף, מופרדים פיזית על ידי הגאות ומופרדים נפשית על ידי כך שהוא נעשה ציני והיא נותרת בתמימותה.
ההפקה.
הסרט לא צולם בוויה ונטו שבו לכאורה מתרחשים חלקים מהעלילה, אלא נוצר באופן קפדני באולפני צ'ינצ'יטה.
ב"חבורת האצילים" שבה נוכח מרצ'לו בטירה מחוץ לרומא, חלק מדמויות המשרתים והמלצרים (כמו גם חלק מן האורחים) גולמו על ידי אצילים אמיתיים.
פליני גרע מהסרט סצנה עיקרית, שבה מתנהלת מערכת יחסים בין מרצ'לו לסופרת המזדקנת במגדל, שאותה גילמה לואיז ריינר, שחקנית זוכת פרס האוסקר משנות השלושים. לאחר קשיים רבים שבהם הוא נתקל עם ריינר, נטש פליני את הסצנה, דבר שלו הגיבה השחקנית בזעם, בהתלוננה שהיא "קלקלה בגד יקר מפז, על מנת להתלבש כדי לשחק דמות שלעולם לא תתקיים".
הסצנה המפורסמת במזרקת טרווי, צולמה במרץ, תקופה שבה הלילות עדיין קרירים. לפי פדריקו פליני (בריאיון עם קוסטנזו קוסטנטיני) עמדה אניטה אקברג במים הקרים בשמלתה במשך שעות ללא כל בעיה. מרצ'לו מסטרויאני היה צריך ללבוש חליפת צלילה מתחת לבגדיו. עדיין קופא, הוא הערה לחיכו בקבוק שלם של וודקה, כך שהיה שתוי לחלוטין בזמן צילום הסצנה.
פרסים והכרה.
הניו יורק טיימס תיאר את "לה דולצ'ה ויטה" כ"אחד הסרטים האירופיים הנצפים והמהוללים ביותר של שנות השישים". הוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, מתוכם זכה על עיצוב התלבושות עבור סרט שחור-לבן. "לה דולצ'ה ויטה" זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן של 1960, בפרס פיפרשי בפסטיבל אקפולקו של 1960, ובפרס המבקרים בניו יורק עבור הסרט הזר הטוב ביותר של השנה ב-1961.
לה דולצ'ה ויטה נבחר כסרט השישי בטיבו בכל הזמנים על ידי האנטרטיינמנט ויקלי.
ברט אנדרסון
ברט לואיס אנדרסון (באנגלית: Brett Anderson; נולד ב-29 בספטמבר 1967) הוא זמר וכותב שירים בריטי, סולן הלהקות סווייד ו-The Tears. ב-2007 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו. כיום פועל כסולן ומנהיג להקת סווייד במקביל לקריירת הסולו שלו.
ביוגרפיה.
אנדרסון נולד בעיירה היוורדס הית' (Haywards Heath) שבדרום אנגליה.
בנעוריו, אנדרסון ניגן על גיטרה בלהקות כמו The Pigs and Geoff, שכללה את מאט אוסמן, באסיסט סווייד לעתיד. סווייד נוסדה ב-1989 על ידי הבסיסט מאט אוסמן, ברט אנדרסון שהיה סולן הלהקה ובת-זוגו, ג'סטין פרישמן שניגנה בגיטרת קצב. השלושה פרסמו מודעה במגזין המוזיקה NME בחיפוש אחר גיטריסט נוסף, וכך מצאו את ברנרד באטלר שהצטרף כנגן גיטרה ראשית. עם מכונת תופים במקום מתופף, חתמה הלהקה בלייבל RML Records מהעיר ברייטון. לאחר מכן הצטרף אליהם מייק ג'ויס (מי שהיה מתופף הסמית'ס לשעבר) כמתופף, ובסופו של דבר צורף סיימון גילברט כמתופף קבוע, כשג'סטין פרישמן, עזבה את הלהקה והקימה את אלסטיקה.
סווייד הייתה ללהקה בריטית מצליחה שפעלה עד 2003. הלהקה נחשבת לאחת מלהקות היסוד של זרם הבריטפופ וזכתה להצלחה רבה בבריטניה ואירופה במהלך שנות ה-90 ולשבחי הקהל והביקורת כאחד.
עוד לפני שהאלבום הראשון של סווייד הופיע בחנויות, העדפתו המינית של ברט העסיקה רכילאים. סגנון לבושו האנדרוגיני, בשילוב אלמנטים נוספים כמו תמונת אלבום וקליפ בהם לא ברור מינם של המופיעים בהם, הביאו להעדפתו המינית של אנדרסון תשומת לב תקשורתית. אנדרסון גם היה מכור לקראק והירואין מספר שנים, מה שהשפיע אף על פעילות הלהקה.
לאחר התפרקותה של סווייד ב-2003, ייסדו אנדרסון ומי שהיה גיטריסט סווייד, ברנרד בטלר, את להקת The Tears. הלהקה הוציאה את האלבום Here Come the Tears, שכלל את הסינגלים Refugees ו- Lovers. שיתוף פעולה זה בא בהפתעה לרבים, לאחר שבתקופת הקלטות אלבומה השני של להקת סווייד, חל סכסוך שפורסם בתקשורת הבריטית בין בטלר ואנדרסון על הפקת האלבום. סכסוך זה הוא שהוביל בסופו של דבר, לעזיבתו של בטלר באמצע הקלטות האלבום השני. בסוף שנת 2006 הודיעה אנדרסון באופן רשמי כי ההרכב מקפיא את פעילותו לטובת הוצאת אלבום סולו הבכורה שלו, ולאחריו יצא אלבומו השני של ההרכב - דבר שלבסוף לא מומש.