הדפסתו של האדן נעשתה הדדית גם על ידי גיסו הצעיר, ג'יימס מקניל ויסלר, בבית מגורי האדן בצ'לסי בשנת 1855. במקום הותקן מכבש דפוס ולמשך זמן מה האדן וויסלר שיתפו פעולה בסדרת תחריטים על התמזה. עם זאת, היחסים ביניהם והפרויקט לא החזיקו מעמד.
האדן עקב באומנות התחריט המקורי במרץ כה רב שהוא הפך לא רק למעצב הבריטי החשוב ביותר של אותה אמנות משנת 1865, אלא הביא לתחייתה באנגליה. מאמציו וההתמדה המאומצים שלו, בסיוע יכולתו של סר ויליאם דרייק, הביאו להקמתה של החברה המלכותית לציירים-מדפיסים וחרטים. היא עיצבה את החברה המלכותית של יוצרי הדפוס עד 1990. כשהנשיא האדן שלט בחברה במשך שלושים שנה ביד חזקה מראשית דרכה הראשונה בשנת 1880.
כתב פרידריך קפל, סופר ואספן הדפסים: "סר פרנסיס סימור האדן עשה עבודה חשובה בשמירה על דוקטרינה ברורה בתחריטים. הוא לא הודה שהיה "מסחרי" באופיו. תחריטים שנעשו בעקבות ציורים של ציירים אחרים נשללו נמרצות." באשר לחברי האקדמיה המלכותית "הוא שלט בהם ביד ברזל." ולא התקבלו בקלות כחברים בארגון.
על אף לימודו של האדן על החרטים הוותיקים באמנותו, הלוחות של האדן עצמו היו אינדיבידואליות מאוד. הוא העדיף לעבוד ישירות על הלוחות מול הנושא. אחד התחריטים הגדולים והבולטים ביותר היה הפרידה הגדולה של האגמנון.
כתביו.
מחקריו של האדן על רמברנדט, מלבד השפעתם על יצירתו המקורית, הביאו להוצאת המונוגרפיה החשובה שלו על תחריטי האמן ההולנדי. האדן היה הראשון שקטלג את תחריטי רמברנדט באופן כרונולוגי ובשיטתיות. באמצעות ספרים והרצאות, ובעזרת תערוכה במועדון הברלינגטון לאמנויות יפות בשנת 1877, הוא ניסה לתת השתקפות אמיתית על יצירתו של רמברנדט, והוציא מהמאגר הרשום מספר רב של לוחות שיוחסו לו בעבר. נימוקיו של האדן התבססו על תוצאות מחקר של עבודות המאסטר בסדר כרונולוגי, ובאות לידי ביטוי בבירור במונוגרפיה שלו, "העבודה החרוטה של רמברנדט" שנבדקה מחדש באופן ביקורתי, הודפסה באופן פרטי בשנת 1877, וב"מלאכתה החרוטה של רמברנדט: אמת ושקר". (1895).
משפחתו.
בשנת 1847 הוא התחתן עם המוזיקאית דאשה ויסלר, אחותו למחצה של האמן ג'יימס מקניל ויסלר (האחים חולקים את אותו אב בלבד). בנו הבכור, פרנסיס סימור האדן (נולד ב־1850), התחנך במכללת מרלבורו בווילטשייר והיה בקריירה מכובדת כחבר ממשלה בקולוניה נטאל בין השנים 1881–1893.
אנשי-המאדים (מדענים)
המונח אנשי-המאדים (באנגלית: The Martians) מתייחס לקבוצת מדענים הונגרים בעלי שם, רובם ככולם יהודים (בעיקר, אך לא רק, פיזיקאים ומתמטיקאים), שהיגרה לארצות הברית במהלך המאה ה-20 בעיקר מפאת האנטישמיות שגאתה באירופה ועליית הפשיזם-הנאציזם.
לאו סילארד השתמש במונח זה, כשטען בבדיחותא שהונגריה היא חזיתם של חייזרים מהמאדים. סילארד אמר זאת בתשובה לשאלה מדוע אין עדויות לחיים אינטליגנטים מעבר לכדור הארץ, למרות הסבירות הגבוהה לכך (פרדוקס פרמי), והוא השיב: "הם כבר כאן בינינו, הם רק קוראים לעצמם הונגרים". הדיווח הזה נכלל בספרו של ג'רג' מארקס (György Marx), "קולם של אנשי-המאדים" (The Voice of the Martians).
פאול ארדש, פול הלמוש, תיאודור פון קרמן, ג'ון קמני, ג'ון פון נוימן, ג'ורג' פוליה, לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר שייכים לקבוצה זו.
לפעמים משויכים לקבוצה זו גם דניס גאבור, ארווין באואר, רוברט באראני, ג'ורג' דה הוושי, מיקלוש קירטי, ג'ורג' קליין, אווה קליין, מיכאל פולני ומרסל ריס, על אף שהם לא היגרו לארצות הברית.
אליזבת רונה, כימאית ממוצא יהודי-הונגרי שהיגרה לארצות הברית בשנת 1941 בשל האנטישמיות באירופה וכדי לסייע למאמץ המלחמתי האמריקאי ולבסוף אכן סייעה בפרויקט מנהטן, לא משויכת לקבוצת אנשי המאדים, על פי רוב.
מקור השם.
מכיוון שכל המדענים האלה דיברו אנגלית במבטא הונגרי חזק (שהתפרסם ככזה על ידי השחקן בלה לוגוסי), הם נחשבו ל"אנשים מבחוץ" בחברה האמריקאית. נראה היה כי החוקרים האלה ממוצא הונגרי היו בעלי אינטלקט על-אנושי. הם דיברו בשפת אם לא מובנת והגיעו ממדינה רחוקה קטנה. זה הוביל לקרוא להם "אנשי-מאדים" (Martians) והם אימצו לעצמם את השם.
ה"תאוריה" הייתה כי המדענים ההונגרים האלה הם למעשה צאצאי צוות סיור-חיקור מהמאדים שנחת בבודפשט בסביבות שנת 1900. מאוחר יותר הם עזבו, לאחר שכדור הארץ נמצא לא מתאים עבורם, אך השאירו כמה ילדים על כוכב הלכת הזה, שכולם הפכו למדענים מפורסמים. ג'ון פון נוימן השתמש במספר עובדות שתומכות בטענה זו, כמו הקרבה הגאוגרפית המיידית של מקומות הולדתם של אנשי-המאדים, הקריירה המתוקשרת שלהם שהתחילה בהתעניינות בכימיה שהובילה את הצאצאים המדוברים לאוניברסיטאות גרמניות, אבל שם הם פנו לפיזיקה, ובסופו של דבר "איש-המאדים" עזב את אירופה לארצות הברית.
הסיפור המקורי הוא מספרו של ג'רג' מרקס "הגעתם של אנשי-המאדים":
כשנשאל פעם לגבי העניין הזה אדוארד טלר - שהיה גאה במיוחד במונוגרמה האנגלית שלו: ET (קיצור של extraterrestrial, "מחוץ לכדור הארץ") - הראה פנים מודאגות ואמר, "קרמן כנראה פיטפט".
על פי ג'רג' מרקס, מוצאם החוץ-ארצי של מדענים הונגרים מוכח גם בכך שלא ניתן למצוא את שמם של נוימן, סילארד וקרמן על מפת בודפשט, אך על שמם נקראים מכתשים על הירח:
כמו כן, קיים מכתש על מאדים הנקרא על שם פון קרמן.
חוקרי מרכז אירופה שהיגרו לארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, חוקרים מרכז אירופאים רבים היגרו לארצות הברית. הם נמלטו מהנאציזם או מהקומוניזם, בעיקר בגלל מוצאם היהודי. כמה מהם הגיעו מבודפשט ושיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות המדעית האמריקאית (למשל, פיתוח פצצת האטום).
רשימת "אנשי-המאדים".
לדברי ג'רג' מרקס, "אנשי-המאדים" הם אלה:
ישיבת ההסדר דימונה
קונסבטוריון פתח תקווה
פיטר לופורד
פיטר לופורד (באנגלית: Peter Lawford; 7 בספטמבר 1923 – 24 בדצמבר 1984) היה שחקן קולנוע, וטלוויזיה ומפיק אמריקאי ממוצא בריטי.
התפרסם כידוען ואיש החברה הגבוהה בשנות ה-50 וה-60 כשהיה נשוי לאחותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי והיה חבר בחבורת הראט פאק.
קורות חיים.
נולד בלונדון למשפחת אצולה בריטית. הוריו התגרשו כשהיה בן שנה. בגל שבע הופיע לראשונה בסרט הבריטי הקצר "Poor Old Bill".
בגיל ארבע עשרה נפגע קשה בידו הימנית כשעבר דרך דלת זכוכית ונותרה הגבלה באמה ובכף היד. דבר זה מנע ממנו קריירה צבאית והוא החליט להיות שחקן.
ב-1938 בעת ביקור בהוליווד, נראה על ידי "צייד כישרונות" ועבר מבחן בד שלאחריו קיבל תפקיד קטן בסרט "לורד ג'ף" בו כיכב פרדי ברת'ולומיו.
מלחמת העולם השנייה עצרה את הקריירה שלו והוא עבד בעבודות שונות כדי לקיים את עצמו. בסרט גברת מיניבר הוא שיחק בתפקיד קטן כטייס ללא מתן קרדיט.
תפקידו הראשון המשמעותי היה בסרט "יאנקי באיטון" לצידו של מיקי רוני (1942). הוא זכה להצלחה בסרט "הצוקים הלבנים של דובר" בו שיחק כחייל צעיר במלחמת העולם השנייה ולאחריו שיחק בתמונתו של דוריאן גריי ו"בנה של לאסי" (1945).
הוא הופיע בתפקידי משני בסרטים של מטרו גולדווין מאייר כמו: "מצעד הפסחא" ו"ג'וליה השובבה" (1948), "נשים קטנות" (1949) ו"חתונה מלכותית" (1951).
ב-1947 הופיע לראשונה עם פרנק סינטרה בסרט "זה קרה בברוקלין". ב-1954 שיחק בקומדיה "זה צריך לקרות לך" שהיה הסרט הראשון בו שיחק ג'ק למון בתפקיד ראשי.
ב-1960 שיחק בסרט אקסודוס בתור קצין בריטי אנטישמי במחנה פליטים יהודים בקפריסין.
ב-1962 השתתף בסרט "היום הארוך ביותר" בתפקיד סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15.
הוא היה חלק מהחמישה שכונו ראט פאק. החמישה הופיעו ביחד בסרטים "האחד עשר של דני אושן" (1960) ו"שלושה סרג'נטים" (1962).
לופורד גם הפיק מספר סרטים והשתתף בתוכניות טלוויזיה כמו: "אלפרד היצ'קוק מגיש", "ספינת האהבה", "מעשי כשפים", "הוואי חמש אפס" ועוד.
תאודור רויס
אלברט קארל תאודור רויס ( 28 ביוני 1855 - 28 באוקטובר 1923) היה מיסטיקן גרמני שעסק בטנטרה ובתורת הנסתר, עיתונאי, בונה חופשי, זמר, ראש "מסדר הטמפלרים של המזרח" () ואחד ממייסדיו של מסדר זה.
חייו.
שנותיו הראשונות.
תאודור רויס נולד ב-28 ביוני 1855 באאוגסבורג. כבר בצעירותו הוא היה זמר מקצועי, ובשנת 1873 הכירו אותו ללודוויג השני, מלך בוואריה. ב-1882, הוא לקח חלק באופרה פרסיפל, בבית הפסטיבלים של ביירוית. בהמשך, החל רויס לעבוד ככתב, ומשום כך הרבה לנסוע לאנגליה, שם הוא גם הצטרף למסדר הבונים החופשיים, בלשכה מספר 238 של הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה. באנגליה הוא עסק בעיתונאות וגם היה זמר במיוזיק הול. ב-1876, התחתן רויס עם אישה מדבלין המבוגרת ממנו בעשר שנים, וב-1878 הם עברו למינכן. ב-23 במאי 1879, נולד לזוג ילד בשם אלברט פראנץ תאודור רויס.
מסדר הטמפלרים של המזרח.
ב-1880, רויס נטל חלק בניסיון להחיות בברלין את מסדר האילומניטי של אדם וייסהאופט. ב-1888, רויס ומספר אנשים נוספים ניסו שוב פעם להחיות את מסדר האילומינטי. ב-1895, הוא החל לדון עם מכריו באפשרות להקים את מסדר הטמפלרים של המזרח, הידוע בקיצור כ-O.T.O. ב-1902, הסכימו רויס וקארל קלנר () להקים את מסדר ה- o.t.o. ב-1903 יצרו השניים מניפסט של מסדרם החדש, ובשנה לאחר מכן הם פרסמו אותו. ב-1905 קלנר נפטר, והנהגת המסדר עברה לרויס.
כשרויס היה באנגליה, הוא הכיר את אליסטר קראולי, שהצטרף גם הוא למסדר ה-O.T.O. בשנת 1912, מינה רויס את קראולי לנשיא העליון של המסדר בבריטניה.
1914 - 1918.