בשנת 2007 ראה אור רומן שני פרי עטו, "אחייך אלייך, אחייך", בהוצאת ידיעות ספרים. גיבור הספר, עמיחי, נוסע לפריז, וסיפור שהותו בצרפת מסופר מנקודת מבטה של אמו המאמצת, היושבת בתל אביב. הרומן משלב בין דבריה של האם על אודות עמיחי בפריז, לבין קטעים מיומנו של עמיחי שנסע ליוון לאחר שעזב את צרפת. עמרי הרצוג כתב על אודות הרומן ב"הארץ" כך: "'אחייך אלייך, אחייך" הוא רומאן מורכב ואניגמטי... הוא מתאר גיבור מנוכר שרדוף על ידי זיכרונות ילדותו ומשולל שייכות גאוגרפית או גניאולוגית; הוא לכוד במעגל של אוננות קיומית... הקריאה הראשונה לוותה באי-נוחות אל מול אטימותו של הגיבור; משה סקאל אינו מאפשר לקורא להתנחם בגאולה מהירה או מלאה של מי שמצטייר כזר לעצמו. הרומן משאיר את הגיבור בחריגותו במשך רוב רובו של הסיפור, כמו מבקש מהקורא להניח לאבסורד הקיומי של הגיבור לנכוח כשלעצמו."
יולנדה.
ספרו הרביעי, "יולנדה" (הוצאת כתר"," 2011) נכלל ברשימת חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר באותה השנה ותרגומו לצרפתית ראה אור בשנת 2012, בהוצאת סטוק. הרומן מספר על יחסיו של מומו עם סבתו המצרית יולנדה. מומו חוקר את קורות משפחתו בניסיונו להבין מדוע יולנדה גירשה את בעלה מן הבית, אך נדמה כי הרומן אינו מתחקה רק אחר תולדותיה של משפחה אחת, כי אם מפליג אל עבר תולדותיה של הספרות הצרפתית המודרנית, ומהדהד ללא הפסק את יצירותיהם של בלזק, פרוסט ופלובר, וכמובן את "כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר, שהגיבור בשני הרומנים נושא את אותו השם.
בעיתון הצרפתי "לה מונד" נכתב כי "יולנדה" הוא "תמונה בזעיר אנפין של החברה הישראלית, חברה מלאת חיים, מרוכזת בעצמה, מתבדלת ושסועה… 'יולנדה' כתוב כמו סונָטה… רומן משעשע ואינטימיסטי."
כאשר סקאל זכה ב-2011 בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול, כתבו השופטים, שבראשם עמד חיים באר, כך: "ב"יולנדה"... ביסס משה סקאל את מעמדו כפרוזאיקון מעולה, המתאר בתנופה, ברגישות ובהומור מאופק את עולמם של בני דור מהגרים שלם... ברומן חניכה זה, שאפשר להגדירו כאוטוביוגרפיה מתעתעת, הוא מגולל בעברית מהלכת קסם, פיוטית וחיננית, את יחסי הקרבה ההולכים ונרקמים בין הנער לבין
האישה המבוגרת, יחסים שעתידים לעצב את עולמו כאדם וכסופר..."
הצורף.
ספרו החמישי של סקאל, "הצורף", פורסם ב-2014. הספר זיכה את סקאל במלגה מטעם "עם הספר" של קרן רבינוביץ לשם תרגומו לאנגלית.
סקאל קרוי על שם סבו, משה סקאל, שהגיע לישראל מסוריה דרך לבנון ב-1949, והקים חנות תכשיטים בתל אביב; כמוהו, גם סבו של המספר ב"הצורף" היגר עם משפחתו הענפה מסוריה לישראל והקים בה חנות תכשיטים, בסמטה פלונית. רומן זה, אולי האוטוביוגרפי ביותר של סקאל עד כה, עוקב אחר קורות אותה משפחה דרך עיני הדמויות השונות ודרך סיפורו של היהלום הכחול "סבאח", שהוענק לדודה גרציה מן הסולטן העות'מאני, והוא נודד יחד עם המשפחה ותלאותיו משתרגות בתלאותיה.
כך כתבה עדנה שמש על "הצורף" ב"הארץ": "יותר מכל, "הצורף" הוא סיפורו של מקום, המקום הפיזי כמו גם המקום הרגשי שהוא תופס בלב גיבורותיו וגיבוריו. בשפה יפה ובאהבה מספר סקאל דרך עיניהם של תום ופריד, חוני ואחלמה, גרציה, רפאל וליילה על יפו ועל דמשק של תחילת המאה שעברה ואלה של היום. מבין הדפים עולים ניחוחותיהם של חיים עשירים שהיו ואינם עוד, תמונת עולם מדויקת ומעוררת געגועים, השקולים לכאבי פנטום של איבר קטוע."
כפי שכותב סקאל באחרית הדבר של הרומן, כתיבת "הצורף" הייתה כרוכה במחקר על החיים בימי השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי, בין היתר דרך כתבים שונים כגון מאת חיים חיסין וי"ח ברנר, ועל מלאכת הצורפות; סקאל בעצמו אף שימש כשוליה במשך שלוש שנים בחנות התכשיטים שירש אביו מסבו. וכמו ברומן, גם במציאות חנותו של אביו הועתקה למושב אחר, כיוון שהבניין בו הייתה ממוקמת הוסב למלון בוטיק.
נוסף על חמשת ספריו, פרסם סקאל במהלך השנים סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת כגון "דווקא", "אלכסון", "הכיוון מזרח", "ידיעות אחרונות" "Time Out", וב"הארץ""". בשנת 2012 סיפור קצר פרי עטו נבחר לפתוח אנתולוגיה צרפתית על העיר לונדון, שראתה אור בהוצאת סטוק.
סוכות (פירושונים)
גופי קטון
גופי קטון הם שלוש מולקולות מסיסות במים שמיוצרות כאשר חומצות שומן מפורקות ליצירת אנרגיה. שלוש המולקולות הן אצטואצטט, בטא-הידרוקסיבוטיראט ואצטון (אף שבטא-הידרוקסיבוטיראט איננה קטון אלא חומצה קרבוקסילית, היא נמנית עם גופי הקטון). אצטוצטט ובטא-הידרוקסיבוטיראט משמשות כמקור אנרגיה בלב ובמוח.
שימוש במוח ובלב.
גופי הקטון מיוצרים בכבד ומועברים לשאר רקמות הגוף בעזרת זרם הדם. תאי הגוף יכולים להפוך גופי קטון בחזרה לאצטיל קואנזים A, להפקת אנרגיה דרך מעגל קרבס (למעט אצטון, שלא יכול להיהפך בחזרה לאצטיל קואנזים A).
בתנאים רגילים, שריר הלב מפיק את רוב האנרגיה מחומצות שומן, ורק כ-5% מהאנרגיה שלו מגיעה מגופי קטון.
המוח לעומת זאת, מסתמך על גלוקוז כמקור אנרגיה עיקרי. רוב חומצות השומן לא עוברות את מחסום הדם-מוח, ובנוסף גלוקוז הוא המקור הזמין והמהיר ביותר להפקת אנרגיה. לכן, תאי המוח לא משתמשים בחומצות שומן להפקת אנרגיה ובעת מחסור בגלוקוז לרוב הרקמות יש מקור אנרגיה חלופי (מלבד גופי קטון), אך למוח אין. המוח מסתגל ומגדיל את חלקם של גופי הקטון בהפקת אנרגיה, על חשבון הגלוקוז. נמצא כי אחרי 3 ימים של דיאטה דלת פחמימות, כרבע מהאנרגיה שצורך המוח הגדול מופקת מגופי קטון, ולאחר 40 יום בערך, כבר 70% מהאנרגיה מקורה בגופי קטון.
ייצור גופי קטון.
גופי הקטון נוצרים בתהליך הנקרא קטוגנזה, אשר מתרחש בעיקר במטריקס של המיטוכונדריה בכבד כאשר יש מחסור בפחמימות ונוצר צורך להפיק אנרגיה מחומצות שומן.
השלב הראשון ביצירת גופי הקטון כולל חיבור של 2 מולקולות אצטיל קואנזים A ליצירת מולקולה שנקראת אצטואצטיל קואנזים A (Acetoacetyl-CoA). בתהליך זה, אשר מתווך על ידי האנזים תיולאז (Thiolase), נפלטת מולקולת קואנזים A אחת. בשלב הבא, בתהליך אשר מתווך על ידי האנזים β-Hydroxy-β-methylglutaryl-CoA synthase (HMG-CoA synthase), מוספות 2 מולקולות לאצטואצטיל קואנזים A - מים ואצטיל קואנזים A, ליצירת מולקולת β-Hydroxy-β-methylglutaryl-CoA (HMG-CoA).
בשלב הבא מסולקת מולקולה אחת של אצטיל קואנזים A על ידי האנזים β-Hydroxy-β-methylglutaryl-CoA lyase (HMG-CoA lyase), דבר שמניב את האצטואצטט. מכאן קיימות 2 אפשרויות: מולקולת אצטואצטט יכולה לעבור חיזור על ידי האנזים D-β-hydroxybutyrate dehydrogenase (תוך כדי ניצול המימן ממולקולת NADH) ולהניב את ההידרוקסיבוטיראט, או לעבור דה-קרבוקסילציה (הוצאת פחמן דו-חמצני), בתיווך האנזים Acetoacetate decarboxylase, וליצור אצטון.
בהקשר זה חשוב לציין כי יצור האצטון אינו תהליך הפיך, כלומר לא ניתן לקבל אצטואצטט בחזרה, ולכן האצטון מופרש בשתן ובנשימה. האצטון מופרש בנשימה כי הוא בעל לחץ אדים גבוה ולכן הוא מתנדף בקלות. נדיפות האצטון היא שגורמת לריח ה"פירות" בנשימת חולי סוכרת ללא טיפול.
ניצול גופי קטון.
גופי הקטון מנוצלים בתהליך הנקרא קטוליזיס. בתהליך ניצול גופי קטון נוצרות 2 מולקולות אצטיל קואנזים A מחדש מהן מפיק התא אנרגיה על ידי הכנסתן למעגל קרבס.
לתהליך זה 3 שלבים. בשלב הראשון, היות שפעילות האנזים D-β-hydroxybutyrate dehydrogenase היא הפיכה, הופכות מולקולות הידרוקסיבוטיראט חזרה לאצטואצטט. היות שפעילות האנזים HMG-CoA synthase אינה הפיכה קיים צורך לעוקפו ולכן בשלב הבא מוכנסת מולקולת סוקסיניל קואנזים A (Succinyl-CoA) ומתרכבת עם אצטואצטט לקבלת מולקולת אצטואצטיל קואנזים A, זאת בתיווך האנזים β-ketoacyl-CoA transferase ותוך כדי פליטת מולקולת סוקסינאט. השלב האחרון בתהליך מתווך על ידי האנזים תיולאז שהוא בעל פעילות הפיכה. בתהליך זה על ידי הכנסת מולקולת קואנזים A מבוקעת אצטואצטיל קואנזים A ל-2 מולקולות אצטיל קואנזים A זמינות לכניסה למעגל קרבס.
קטוזיס וקטואצידוזיס.
כאשר ישנו עודף של גופי קטון, הגוף נכנס למצב לא תקין, אך לא בהכרח מזיק, שנקרא קטוזיס. כאשר רמת גופי הקטון גבוהה מאוד, הדבר משפיע ישירות על רמת החומציות של הדם, היורדת מ-pH של 7.4 עד ל-6.7. זהו מצב מסוכן שנקרא קטואצידוזיס, שהוא אחד הסימפטומים הנפוצים של סוכרת מסוג 1.
נסיכות מולדביה
סולטני האימפריה העות'מאנית
היסטוריה של מקדוניה הצפונית
ההיסטוריה של האזור שבו שוכנת רפובליקת מקדוניה הצפונית מתועדת החל מהעת העתיקה. רפובליקת מקדוניה הצפונית של היום משתרעת רק על חלק מהאזור ההיסטורי בשם מקדוניה. באזור זה שכנה בעת העתיקה ממלכת מוקדון ששליטה המוכר ביותר היה אלכסנדר מוקדון.
העת העתיקה.
האזור שיוצר את רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו היה מאוכלס כבר בתקופת האבן החדשה. המתיישבים הראשונים של האזור היו הפלסגיאנים כאשר התראקים התיישבו בעיקר בחלקים המזרחיים של מקדוניה והאילירים התיישבו בעיקר במערב מקדוניה. רוב השבטים באזור היו ממוצא תראקו-אילירי כגון הפאיוניאנים והדארדאניאנים.
תחת שלטונו של פיליפוס השני, בין השנים 359 לפנה"ס עד 336 לפנה"ס, מוקדון התרחבה לתוך הטריטוריה של הפאיוניאנים, תראקים ואילירים. במסגרת כיבושיו, פיליפוס סיפח את האזורים של פלאגוניה ודרום פאיוניה (שמתאימים למחוזות ביטולה וגבגליה של רפובליקת מקדוניה הצפונית המודרנית). בנו של פיליפ, אלכסנדר (356 לפנה"ס - 323 לפנה"ס), הצליח להרחיב באופן זמני את הכוח המקדוני לא רק מעבר לחבל הבלקן, אלא גם אל האימפריה הפרסית, כולל מצרים ואזורים שעל גבול הודו של ימינו.