היישוב הטורקי המקורי השתרע מדרום למצודה, אך הוא שקע במאה ה-15 ובמאה ה-16, ואת מקומו תפס רובע צ'וקור שבמרכזו השוק וסביבו בתי מלאכה. צורתו של צ'וקור כשל משולש הנתחם על ידי שני נחלים. במהלך המאה ה-18 התפתחה ספרנבולו מערבה לעבר קרנקיי וצפון-מערבה אל באלאר. קרנקיי הייתה בעבר אזור מגוריהם של היוונים, ושכנו בה בתים שכללו בתי מלאכה בקומתם הראשונה ומעליהם התגוררו בעליהם. במרתפים נעשה שימוש לייצור יין ולאחסון. בבאלאר שהיה לאזור האמיד של העיר, הוקמו בתים בני קומה אחת אשר הוקפו בגנים רחבי ידיים.
רחובות צ'וקור וקרנקיי צרים ומפותלים. הם מרוצפים באבן ובמרכזם תעלת ניקוז למי הגשמים. קירות הבתים העות'מאנים המסורתיים שלאורכם, עשויים ממסגרות עץ והחלל שבין קורות העץ מולא בלבנים או בחומר. בקירות הבתים הפונים אל הרחובות לא נקבעו חלונות, ומצידם זה הם נדמים לחומות המקיפים גנים.
חסרי רגליים
חַסְרֵי-רַגְלַיִם (שם מדעי: Gymnophiona או Apoda) היא סדרה של דו-חיים, הדומה בצורתה לתולעי האדמה ולנחשים. לרוב הם חיים מתחת לאדמה, לכן זו סדרה שנחקרה מעט יחסית ליתר הדו-חיים. בעקבות כך, מעריכים כי רב הנסתר על הגלוי בנוגע לסדרה זו.
אנטומיה.
כנרמז משמם, רגליהם של חסרי הרגליים מנוונות יחסית, עובדה שגורמת להם להידמות לתולעים. המינים הגדולים מבין הסדרה דומים יותר לנחשים בשל אורכם, שיכול להגיע למטר וחצי. זנבם קצר, והביב (Cloaca) שלהם נמצא בקצות הגוף. עורם חלק וצבעו כהה, אולם חלק מהמינים ניחנים בצבעים מרהיבים. בתוך העור, קיימים קשקשים העשויים מקלציט. את מרבית זמנם הם מבלים מתחת לפני השטח, ולכן עיניהם קטנות ומכוסות בעור המגן עליהן. עור זה הוביל בעבר למחשבה כי חסרי הרגליים עיוורים, אולם זו התבררה כשגויה. העור המכסה את עיניהם גורם לכך שחוש הראייה שלהם מוגבל למצבים חשוכים. חסרי הרגליים כולם חולקים מאפיין בולט, הוא צמד זרועות הציד שבראשם, שכנראה משמשות כאיבר ריח משני לאפם.
לכל מיני חסרי הרגליים שתי ריאות, כאשר הריאה השמאלית קטנה באופן משמעותי מהריאה הימנית. זוהי התאמה של גוף חסרי הרגליים לצורתו, והיא קיימת גם אצל נחשים. מלבד הריאות, משתמשים חסרי הרגליים בפיהם ובעורם על מנת לספוג חמצן. יוצאי דופן הם שני מינים, "Atretochoana eiselti" מברזיל ו-"Caecilita iwokramae" מגיאנה, אשר הם המינים חסרי הריאות הידועים היחידים מסדרה זו.
תפוצה.
חסרי הרגליים נמצאים במרבית האזורים הטרופיים בדרום-מזרח אסיה, באפריקה, באיי סיישל ובדרום אמריקה, והם אינם נמצאים באזורים יבשים או בהרים גבוהים. גבולה הדרומי של תפוצתם בדרום אמריקה נמצא בבואנוס איירס, הרי שהם נישאים בזרמו של נהר הפרנה שזרימתו מצפון לדרום. באשר לאפריקה, לא נעשו מחקרים בנוגע לחסרי הרגליים במרכז אפריקה, אולם הסבירות כי הם נמצאים ביערות הגשם הטרופיים באזור גבוהה. גבולה הצפוני של תפוצתם העולמית נמצא בצפון הודו, והיא של המין "Ichthyophis sikkimensis". באפריקה ניתן למצוא את חסרי הרגליים החל מגינאה ביסאו ("Geotrypetes") ועד לצפון זמביה (Scolecomorphus). בדרום-מזרח אסיה תפוצת חסרי הרגליים אינה עוברת את קו וואלאס (Wallace Line), והם אינם נמצאים באוסטרליה ובאיים שביניהם.
רבייה.
חסרי הרגליים היא הסדרה היחידה במחלקת הדו החיים המשתמשת בהפריה פנימית באופן בלעדי. לזכרים קיים איבר דמוי-פין, ה-phallodeum, המוחדר לביב של הנקבה למשך שעתיים עד שלוש. כרבע ממיני חסרי הרגליים מטילים ביצים; הביצים מושגחות על ידי הנקבות. במינים מסוימים, חסרי הרגליים הצעירים בוקעים מהביצה לאחר שעברו את התמרת הגלגול (מטמפורפוזה), אולם אחרים בוקעים בשלב הלרווה. שלושת-רבעי המינים האחרים אינם מטילים ביצים, וצאצאיהם נולדים כשהם כבר מפותחים. כאשר הוא בתוך הנקבה, העובר מוזן בתאים מיוחדים מצינור הביציות (Oviduct), המתעכלים באמצעות שיניים מיוחדות שהוא מפתח. צאצאי המין "Boulengerula taitanus", מין מטיל ביצים, אוכלים באופן דומה שכבה מיוחדת בעזרת שיניים מיוחדות.
מקור השם.
שמם הלטיני של חסרי הרגליים, Caecilian, נגזר מהמילה הלטינית "caecus" שמשמעותה עיוור. שמם זה ניתן להם בשל עיניהם הקטנות של חסרי הרגליים, שלעיתים אף אינן קיימות. מקורו של השם הוא בשם שנתן הבוטנאי קארולוס ליניאוס למין הראשון שהוא תיאר, "Caecilia tentaculata". שמה הטקסונומי של הסדרה, Gymnophiona, מקורו במילים היווניות γυμνος ("gymnos", ערום) ו-οφις ("ophis", נחש), שכן בהתחלה נחשבו חסרי הרגליים לנחשים.
טקסונומיה.
סדרת חסרי הרגליים מחולקת ל-6 משפחות. מכיוון שמחקרים מעטים בלבד נעשו על חסרי הרגליים, והם אפופי מסתורין, המיון הטקסונומי של הסדרה הוא ראשוני, ומבוסס ברובו על דגימות מינים בודדות. מינים מסוימים אף נראו רק פעם אחת. אחרים לא מתוארים כלל. מיון חסרי הרגליים:
תקופת הנאורות
ספירת חיידקים
קיימות מספר שיטות של ספירת חיידקים המיועדות לאמוד את כמות החיידקים בתמיסה נתונה.
שיטה מהירה ופשוטה לספירה היא באמצעות מדידת עכירות בשיטות ספקטרופוטומטריות. בשיטה זו נעשה גרף כיול שבו מודדים בליעה של הדגימות ומוצאים את הריכוז הנעלם מתוך גרף הכיול. בשיטה זו אין השמדה של החיידקים בתמיסה (אין צורך לפגוע בהם על מנת לספור אותם). עם זאת לשיטה מספר חסרונות: אין הבחנה בין חלקיקים שונים לבין חיידקים, גודל החיידקים חייב להיות גדול מחצי אורך הגל בתחום האור הנראה, אין אפשרות לגלות זיהום, יש להקפיד למדוד תמיסות מהולות, תלות באורך הגל.
שיטה נוספת היא ספירה מיקרוסקופית שבה מודדים במספר תאי בדיקה ועושים ממוצע שאותו כופלים במיהול ומחלקים בנפח התא. יתרונות שיטה זו הם: שיטה מהירה, ישירה ונוחה, ניתן להבחין בין חלקיקים שונים ובזיהומים, אין צורך בגרף כיול, אין פגיעה פיזית בחיידקים אם משתמשים במיקרוסקופ פאזות. חסרונות השיטה: אין הבחנה בין חיידקים חיים ומתים, התבססות על ההנחה כי התמיסה הנבדקת היא הומוגנית, לא ניתן לעבוד במיהולים קטנים.
שיטה מדויקת יותר לספירת חיידקים היא ספירה חיה שבה נעשית זריעה ממיהולים שונים של תרחיף החיידקים על מצעים מוצקים, לאחר הדגרה נספרות מספר המושבות שנתקבלו ואלו מוכפלות בפקטור המיהול של התמיסה. יתרונות: ספירת חיידקים חיים, ניתן לגלות זיהומים, ניתן להבדיל בין סוגי חיידקים שונים. חסרונות השיטה: תהליך ארוך, מסורבל וקשה, תלות במצע ובזמן ההדגרה, הקפדה על תנאים אופטימליים לגידול החיידק, זיהום מצע, אין דרך להבטיח שמקור המושבה הוא בחיידק אחד.
ישנם מכשירים ייעודיים לספירת חיידקים כדוגמת מונה מושבות (Colony counter) או מונה קולטר (Coulter counter) המשמש לספירה של תאים באמצעות מוליכות חשמלית.
אומדן באמצעות בדיקות עכירות — בשיטה זו מגדלים את החיידקים במצע מזון נוזלי. מתחילים את הגידול עם כמות קטנה של חיידקים, בשלב זה המצע צלול. עם התרבות החיידקים במצע גדלה עכירות הנוזל, מאחר שהחיידקים מונעים מעבר אור בנוזל. מידת העכירות נמדדת באמצעות מכשירים אופטיים, ולפיה ניתן לאמוד את מספר החיידקים. שיטה זו יעילה ומהירה, אך חסרונה העיקרי הוא שבשיטת ספירה זו נספרים כל החיידקים הנמצאים במצע, הן החיידקים החיים והן המתים (לאחר זמן חלק מהחיידקים המתים מתפרקים והעכירות שוב יורדת). נוסף לכך, שיטה זו יעילה רק כאשר מספר החיידקים מגיע ל-07 \במ"ל (עשרה מיליון חיידקים במ"ל!) מתחת למספר זה העכירות אינה ניכרת
אן בנקרופט
אן בנקרופט (באנגלית: Anne Bancroft; 17 בספטמבר 1931 - 6 ביוני 2005) הייתה שחקנית אמריקנית, מהמעוטרות בכוכבות הוליווד: זכתה בפרס האוסקר, פעמיים בפרס אמי, פעמיים בפרס גלובוס הזהב, פעמיים בפרס טוני ובפרס השחקנית בפסטיבל קאן.
ילדותה ונעוריה.
בנקרופט נולדה כאנה מריה לוסייה איטליאנו. היא נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק, למייקל ולמילדרד איטליאנו, שניהם דור שני למהגרים איטלקים. לאחר לימודיה התיכוניים למדה בנקרופט משחק בכמה מוסדות יוקרתיים, ביניהם האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה. בתחילת שנות החמישים כיכבה בשורה של סדרות טלוויזיה בשם אן מרנו, עד להופעת הבכורה הקולנועית הראשונה שלה בדרמת המתח "הדלת פתוחה" (1952), בו כיכבה מרילין מונרו בתפקיד הראשי. אז שינתה את שם משפחתה לבנקרופט, כי סברה שזהו שם אלגנטי.
הקריירה.
בנקרופט, שהייתה שחקנית הצמודה לחוזה של האולפנים, עברה כעבור זמן לניו יורק, כדי לפתח עצמה כשחקנית על פי ראות עיניה. היא הופיעה לצד הנרי פונדה בהפקת ברודוויי למחזה "נדנדה בשניים" אותו ביים ארתור פן, עליו זכתה בפרס טוני כשחקנית משנה במחזה. שנתיים אחר כך זכתה פעם נוספת בפרס הטוני על ההצגה "עושת הנפלאות", שהתבסס על האוטוביוגרפיה של הסופרת הלן קלר. היא זכתה בפרס כשחקנית ראשית במחזה דרמה, אותו תפקיד בו זכתה בפרס האוסקר שנתיים אחר כך בגרסה הקולנועית לסרט, אותו ביים ארתור פן, שביים גם את המחזה. ב-1970 השתתפה בספיישל טלוויזיוני בשם "Annie: the Women in the Life of a Man", שזיכה אותה בפרס אמי, ובכך הייתה לאחת מרשימה מצומצמת של שחקנים שזכו בשלושה מארבעת הפרסים החשובים ביותר של תעשיית הבידור האמריקנית: פרס האוסקר, האמי והטוני.