בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945, לבוש פמר כחייל וורמאכט, הוא התערבב עם שבויי מלחמה גרמנים אחרים במחנה הסלמואן, אך נבגד ונעצר לאחר שביצע טלפון לחברה נשית, שהסגירה אותו. פמר הועמד לדין והורשע בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט העליון של נורווגיה. גזר הדין בוצע על ידי כיתת יורים במצודת אקרשוס ב-16 במרץ 1948.
בתרבות הפופולרית.
דמותו הייתה אחת הדמויות הראשיות בסרט הנורווגי משנת 2008, "מקס מאנוס", גולמה על ידי השחקן הגרמני קן דוקן.
יחסי מלאווי-רואנדה
מקס מאנוס
מקסימו גילרמו "מקס" מאנוס (בגרמנית: Maximo Guillermo "Max" Manus; 9 בדצמבר 1914 – 20 בספטמבר 1996) היה לוחם מחתרת נורווגי במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתמחה בחבלה בנורווגיה הכבושה. אחרי המלחמה. הוא כתב כמה ספרים על חוויותיו והקים חברה מצליחה לאספקת ציוד למשרדים.
חיים מוקדמים.
מנוס נולד בברגן בשנת 1914, לאב נורווגי ולאם דנית. שמו של אביו היה במקור יוהאן מגנוסן, אך הוא שינה את שמו לחואן מאנוס לאחר שחי מספר שנים במדינות זרות (בעיקר דוברות ספרדית).
חייו.
לאחר שנים רבות של מסעות נרחבים, חזר מאנוס לסקנדינביה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרף במהרה לצבא הנורווגי ויצא להילחם בגזרת ההתנדבות עם הפינים נגד הרוסים. מנוס חזר לנורווגיה לאחר ששמע את הידיעה על פלישת גרמניה ב-9 באפריל 1940. הוא נלחם במהלך המערכה הנורווגית, ולאחר מכן החליט לחזור לאוסלו ולעבוד במחתרת נגד הכובשים, שניהם ארגנו תנועת התנגדות, תעמולה ציבורית בלתי חוקית וייצור נשק. הוא וחבריו ניסו להתנקש בחייו של הימלר וגבלס כשביקרו באוסלו.
עבודתו הייתה אפקטיבית, ועד מהרה הוא הפך לאיש מבוקש על ידי הגסטפו. בסופו של דבר הוא נלכד ונפצע בניסיון להימלט. היה עליו לעבור טיפול בבית החולים הראשי באוסלו. הרופא בבית החולים שיקר לקציני הגסטאפו ואמר כי מאנוס זקוק לטיפול בגב שבור, בכתף פגועה ובזעזוע מוח קשה. אולם האמת היא שהוא היה רק חבול וסבל מזעזוע מוח קל. לאחר 27 יום, בעזרת אחות, הוא הצליח להימלט דרך חלון בקומה השנייה באמצעות חבל. בבריחה דרמטית הוא חצה את הגבול לשוודיה. עד אז ברית המועצות נכנסה למלחמה נגד גרמניה הנאצית, ולכן מאנוס נסע דרך ברית המועצות, טורקיה, חצי האי ערב, באוניות דרך קייפטאון לארצות הברית, ובסופו של דבר חזר להילחם באירופה.
הוא התחבר מחדש לצבא הנורווגי בארצות הברית והמשיך להכשרה נוספת בקנדה, לפני שעבר שוב את האוקיינוס האטלנטי לבלפסט, אז אנגליה. שם, ובסקוטלנד, הוכשר הלאה ופיתח מיומנויות מקצועיות בחבלה ובעבודות סמויות. לאחר מכן הוא נדרש ללמוד צניחה וצנח ביערות ליד אוסלו עם צוות חבלה.
בנורווגיה הוא חזר לעבודתו הארגונית וביצע ניסיונות חבלה שונים בספינות באוסלו - פיורד עם פצצות ביתיות שפגעו בכמה ספינות. זה היה תהליך למידה ארוך אך אינטנסיבי עם קושי וסכנה מעשיים גדולים. הוא ערך מספר רב של מסעות מסוכנים הלוך ושוב מעבר לגבול לשוודיה, שם הצליח לקבל הפוגה מהלחצים הנפשיים והפיזיים המתמידים של עבודתו כסמוי. רבים מחבריו לנשק נהרגו, נתפסו ועונו, אך מאנוס הצליח לשרוד באמצעות שילוב של נחישות ומזל, עם כמה בריחות.
זמן קצר לאחר תום המלחמה כתב מאנוס על עצמו שני ספרים. הראשון, "Det vil helst gå godt" "זה בדרך כלל נגמר טוב"), מתאר כמה "משיטוטיו היזומים ומלאי" האירועים בג'ונגלים של דרום אמריקה ואמריקה הלטינית. ספרו השני של מאנוס היה "Det blir alvor" ("זה נהיה רציני") ובו הוא מגולל את סאגת עבודת ההתנגדות וההצלחות האישיות שלו בהטבעה של שני כלי שיט גדולים בעלי חשיבות רבה למכונת המלחמה הגרמנית, בשנת 1945. עם הכרזת השלום מצא מאנוס את עצמו נבחר להיות קצין ההגנה האישית של נסיך הכתר הנורווגי דאז במצעד הניצחון שלו באוסלו, ואז גם שירת את המלך הוקון השביעי. זה היה כבוד גדול, והוא זכה לשבחים כאחד הלוחמים החזקים והמצליחים ביותר של נורווגיה, בגיל 30 בלבד אז.
הערכה.
הוא זכה פעמיים בעיטור הגבוה ביותר של נורווגיה לקציני צבא, צלב המלחמה עם החרב. בנוסף לעיטורים הנורווגיים שלו, קיבל מאנוס את צו השירות הנכבד הבריטי (DSO) וכן את הצלב הצבאי (MC) ואות השירות המצוין.
בעת שלום.
מנוס נכנס לעסקי אספקת ציוד משרדי לאחר המלחמה: בסתיו 1945 נסע הוא וסופוס קלוזן לארצות הברית כדי להקים חוזים למכונות משרדיות. יחד הם הקימו את חברת "Clausen og Manus". בשנים שלאחר המלחמה שכר מאנוס גם אנשים שהורשעו בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית, ביניהם וולטר פירסט. מאנוס עשה זאת לאחר דיונים פנימיים והניעו אותו משאלה לפיוס, כמו גם שיקולים מקצועיים. בשנת 1952, החברה חולקה ל-Sophus Clausen AS ו-Max Manus AS שהפיצו כעת את מכונות המשרד של Olivetti ו-Philips. החברה קיימת עד היום.
חיים אישיים.
מנוס התחתן עם אידה ניקולין "טיקן" לינדברדקה בשנת 1947, והם עברו ללנדויה, אסקר. הם נפגשו בזמן שעבדה כמקשרת עבור החבלנים הנורווגים בקונסוליה הבריטית בסטוקהולם. טיקן הייתה בתו של מושל המחוז בברגן והייתה אחותו של שור לינדברדקה, מנהל בנק שהפך לימים ליו"ר מפלגת הוירה. בשנת 1947, לינדברדק הולידה את מקס מאנוס הבן.
מנוס סבל מסיוטים, אלכוהוליזם והתקפי דיכאון לאחר חוויותיו במלחמה, על חלקם דיבר בראיונות.
מותו.
לאחר הפרישה עברו מקס וטיקן לספרד. מקס מת שם בשנת 1996 בגיל 81.
מורשת.
סרט.
בדצמבר 2007 הוכרז כי צפוי להופיע סרט על חייו של מקס מאנוס בנורווגיה, בכיכובו של אקסל הני בתפקיד הראשי. הסרט הוקרן בבכורה ב-19 בדצמבר 2008 וזכה לביקורות חיוביות בעיקר.
ספינת "מקס מאנוס".
ספינה שנהרסה והוטבעה כתוצאה מתכנון על ידי קבוצת פל, הושבה לאחר המלחמה ושמה שונה ל"מקס מאנוס".
שימושים אחרים.
"מקס מאנוס" משמש כדמות על זנבו של מטוס בואינג 737-800 של אייר שאטל הנורווגית.
אנדי דילור
אנדי דילור (בערבית: أندي ديلور, בצרפתית: Andy Delort; נולד ב-9 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן אלג'יראי-צרפתי, המשחק כחלוץ במועדון הכדורגל ניס מהליג 1 ובנבחרת אלג'יריה.
דילור שיחק בעבר בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 20, ואף ייצג את צרפת עם נבחרת כדורגל החופים שלה. אך הוא לא שיחק בנבחרת הבוגרת והוא בחר לייצג את נבחרת אלג'יריה. בעונת 2013/2014 נבחר דילור לנבחרת העונה של הליג 2, ליגת המשנה בצרפת, כששיחק במועדון הכדורגל של טור. כמו כן באותה עונה הוא זכה בתואר מלך השערים של הליג 2.
קריירה.
קריירה מוקדמת.
דילור נולד בעיר סט שבחבל אוקסיטיניה שבדרום צרפת, לאב צרפתי, ולאם צרפתית-אלג'יראית. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדון הנוער סט 34 FC. ב-2008 הצטרף דילור לאז'אקסיו אך לא זכה להופיע בקבוצה הבוגרת אף על פי שהרשים בקבוצה הצעירה של אז'אקסיו עד גיל 19. בקיץ של אותה שנה הוא עורר עניין אצל בורדו ובורוסיה דורטמונד. לאחר שנבחן בבורוסיה דורטמונד, יחד עם מריו גצה ושינג'י קגאווה, דורטמונד אף הציעה לו חוזה, אך הוא דחה את ההצעה בטענה שמדובר בזינוק מהיר מדי ובמקום זאת בחר להצטרף לנים אולימפיק מהליג 2.
דילור ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נים ב-30 באוגוסט 2009 כשנכנס כמחליף בדקה ה-53 מול מץ. אך במהלך העונה הוא לא זכה לקרדיט רב בקבוצה הראשונה, ועלה כמחליף רק 3 פעמים.
אז'אקסיו והשאלה למץ.
ביוני 2010 שב דילור לאז'אקסיו המועדון בו הוא עלה לבוגרים לראשונה, ששיחק באותה תקופה בליג 2. את שעריו הראשונים בכדורגל המקצועני כבש דילור ב-15 בספטמבר 2010 במשחק מול לה האבר במסגרת גביע הליגה הצרפתי, ובנובמבר של אותה שנה כבש דילור גם במסגרת הגביע הצרפתי. אך רק במהלך חודש דצמבר הגיעו שערי הבכורה שלו בליגה, שערים שתרמו לניצחונות על אנז'ה ו-FC איסטרה. מה שהוביל את אז'אקסיו להחתים את דילור על החוזה המקצועני הראשון שלו ל-3.5 שנים בינואר 2011. ב-11 במרץ 2011, דילור היה שותף בקטטה המונית כאשר הוחלף במשחק מול נאנט. כתוצאה מהתקרית, מספר שחקנים נענשו בהשעיה, ביניהם דילור וחברו לקבוצה קרל מדג'אני שנענשו בהרחקה מארבעה משחקים. לאחר ההרחקה שב דילור לשחק, ובסוף העונה הוא עלה יחד עם המועדון לליג 1 לאחר שזה סיים במקום השני בליגה.
בעונת 2011/2012 בליג 1 לא הצליח דילור להשתלב, וב-31 בינואר 2012, הושאל למץ מהליג 2 בהסכם השאלה עד לסיום העונה. שם כבש שער אחד ב-13 הופעות.
לקראת עונת 2012/2013 חזר דילור לאז'אקסיו, ואף כבש את שער הליגה הראשון שלו בליג 1 ב-27 באפריל 2013 בניצחון 2–1 על מונפלייה HSC. באותה עונה רשם דילור 16 הופעות בליג 1. בנוסף הוא כבש 12 שערים ב-16 הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
טור.
בקיץ 2013, חתם דילור בקבוצת טור מהליג 2, עונת 2013/2014 הייתה עונת פריצה מבחינת דילור, כשסיים כמלך השערים של הליג 2 עם 24 כאלה ב-36 הופעות. כמו כן, הוא נבחר לנבחרת העונה בליג 2 והגיע שני במירוץ על התואר לשחקן העונה בליגה.
ויגאן אתלטיק.
העונה המוצלחת במדי טור גרמה לסקאוטים מרחבי היבשת להביע עניין בדילור. ביום האחרון של חלון ההעברות של קיץ 2014, החתימה אותו ויגאן את'לטיק מליגת הצ'מפיונשיפ האנגלית, תמורת כ-3 מיליון ליש"ט, והוא קיבל את החולצה מספר 49. העונה בצ'מפיונשיפ לא הייתה מוצלחת עבור דילור, הוא הופיע ב-11 משחקים בלבד ולא כבש באף אחד מהם, בראיון "לאתר "האט טריק "" הודה כי המעבר מצרפת לאנגליה היה קשה משציפה, ושהוא לא הצליח להסתגל.
חזרה לטור בהשאלה.
לאחר שלא הצליח להשתלב באנגליה, בתום מועד ההעברות של ינואר 2015 הצטרף דילור מחדש לטור בהשאלה עד סוף העונה. כאשר במהלך זה ויתר דילור על 50% משכרו על מנת להשיג שוב דקות משחק. ובשארית העונה בטור דילור הופיע ב-14 משחקים וכבש 2 שערים.