בתורה (, ) מסופר שמשה סמך את יהושע ממשיכו. "ויהושע בן נון מלא רוח חכמה כי סמך משה את ידיו עליו".
יש הרואים בהאצלת הרוח ממשה לשבעים הזקנים, המתוארת בספר במדבר פרק י"א, סמיכה של הזקנים. משה עצמו לא היה זקוק לסמיכה כי כוחו בא מאת הקב"ה, אך כאשר קרבו ימיו של משה למות, והוא ביקש מהקב"ה כי "יפקוד איש על העדה", הוא לימד אותו את דרך הסמיכה.
שלשלת הסמיכה.
בעבר נמשכה, לפי המסורת, שלשלת של סמיכה ממשה רבנו, כאמור במשנה הראשונה של פרקי אבות: "משה קיבל תורה מסיני, ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים, וזקנים לנביאים, ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה".
רבי יהודה בן בבא.
בסוף תקופת התנאים כששלטון הארץ היה ביד הרומאים הכירו הרומאים בחשיבות הסמיכה ושעל ידי זה מתאפשרת המשכיות המסורת של עם ישראל, ואסרו על הסמיכה.
רבי יהודה בן בבא, שידע את חשיבות הסמיכה להמשכיותו של עם ישראל, סמך חמישה רבנים בגליל, בניגוד לגזרת מלכות שגזר הקיסר אדריאנוס (מסכת סנהדרין י"ד):
בן בבא סמך את הרבנים בעמק שבין אושא לשפרעם. הוא בחר מקום זה משום שלא היה בתחום שיפוטו של אף יישוב ולא היו מחריבים ערים גדולות אלו:
בין הזקנים שסמך היו רבי מאיר, רבי שמעון בר יוחאי, רבי יוסי בן חלפתא ורבי יהודה בן אלעאי.
בשעת הסמיכה הבחינו בחיילי רומי הרודפים אחריהם, רבי יהודה בן בבא נדחק למעבר בין ההרים וחסם בגופו את הרומאים ואמר לתלמידיו לברוח, ובכך ניצלו תלמידיו המוסמכים. הרומאים דקרו אותו בשלוש מאות חניתות. קברו מצוי בפאתי שפרעם.
על שם האירוע קרוי הצומת הסמוך לשפרעם בשם "צומת סומך".
הפסקת הסמיכה.
אין מקור מפורש הקובע מתי פסקה שלשלת הסמיכה. מקובל כי בסוף תקופת האמוראים לאחר אביי ורבא התבטלה הסמיכה בעקבות גזרות הרומאים נגד הסמיכה. מאחר שניתן לסמוך רק בארץ ישראל, לא היה אפשר לסמוך בבבל.
חלק מהחוקרים למדו מתשובת רב צמח בן פלטוי, גאון פומבדיתא בסוף המאה התשיעית, שבזמנו עוד דנו דיני קנסות וחבלות בארץ ישראל; אך לדעת אחרים הלשון בתשובה מתייחסת לדין התלמוד, ולא למציאות שנהגה בזמנו. כמו כן, במגילת אחימעץ מסופר על חכם בשם רבי אהרן שירד מארץ ישראל לחוץ לארץ ודן שם מספר דיני נפשות, אך יש המפקפקים בעדות זו.
מממצאים מסוימים ניתן ללמוד שעוד בשנת ד'תתנ"ד המשיכה הסמיכה במקומות מסוימים בארץ ישראל. מנגד, באגרת ששלח ראש הגולה דניאל בן חסדאי, נכתב ש'ידוע וגלוי' שהסמיכה בארץ ישראל נפסקה עם פטירת ר' דניאל בן עזריה ראש ישיבת גאון יעקב, בשנת ד'תתכ"ב. לדעת הרב מנחם מנדל כשר, הסמיכה בארץ ישראל בזמן הגאונים לא הייתה ממש לדון דיני קנסות וכדומה, אלא רק לדמיון וזכר.
בתקופת הראשונים, כבר היה ידוע שאין דיינים סמוכים אף בארץ ישראל.
חידוש הסמיכה.
הרמב"ם כתב שמסתבר לו שיכולים כל חכמי ארץ ישראל להתאסף ולחדש את הסמיכה.
ב-1538 ניסו רבני העיר צפת ובראשם רבי יעקב בֵּירָב לחדש את הסמיכה. רבי יעקב בירב סמך ארבעה חכמים: את רבי יוסף קארו, רבי משה מטראני (המבי"ט), רבי יוסף סאגיס ורבי משה קורדובירו (הרמ"ק). גם שרשרת סמיכה זו לא נמשכה יותר משני דורות, עקב התנגדותו של רבי לוי (בן רבי יעקב) בן חביב (הרלב"ח) שהיה רבה של ירושלים. הוא נימק זאת בכך שאין תוקף הלכתי לסמיכה כזאת. את טענותיו ערך הרלב"ח בספר הנקרא קונטרס הסמיכה.
רבי יוסף קארו שנסמך על ידי רבי יעקב בֵּירָב כנ"ל, כן המשיך את הסמיכה הזאת, בסומכו את רבי משה אלשיך שסמך את רבי חיים ויטאל, אך יש הסוברים לומר שחזר בזה, ורואים זאת מתוך שלא כתב זאת בשולחן ערוך שלו.
שמואל דוד הלברשטאם
רבי שמואל דוד הלברשטאם הוא אחד משני האדמו"רים של חסידות צאנז-קלויזנבורג. מרכז החסידות שבראשותו בשכונת בורו פארק שבברוקלין.
ביוגרפיה.
נולד לרבנית חיה נחמה ולאדמו"ר הקודם מצאנז-קלויזנבורג רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, . נקרא על שם אבי אמו, רבי שמואל דוד אונגר מנייטרא.
נשוי לציפורה בת הרב אהרן וידר אב"ד לינז, שהיה דיין בבית דין צדק צאנז קלויזנבורג במשך 60 שנה .
לאחר פטירת אביו בתמוז ה'תשנ"ד התמנה לאדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
מוסדות התורה והחינוך של החסידות בראשותו כוללים תלמודי-תורה, ישבות קטנות וישיבה גדולה הקרויה מתיבתא ,בתי-ספר לבנות, כולל אברכים ומפעלי חסד רבים. המוסדות שוכנים בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי, לייקווד ומונטריאול. בישראל יש לו בתי כנסת בירושלים, ובבני ברק ובבית שמש.
רבי שמואל דוד הוא נשיא מפעל הש"ס בארצות הברית ונשיא הכבוד של כולל חבת ירושלים. החצר החסידית שלו מונה מאות משפחות.
האדמו"ר ידוע בחריפות הפילפולים שאומר בטיש שעורך ובעבודת התפילה שלו ובאירכותה המיוחדת .
האדמו"ר התפייס עם אדמור"י שני פלגי חסידות סאטמר, האחים, רבי אהרן טייטלבוים ורבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, לאחר שנות נתק בין החצרות.
פייר פאולו פאזוליני
פייר פאולו פאזוליני (באיטלקית: Pier Paolo Pasolini; 5 במרץ 1922, בולוניה – 2 בנובמבר 1975, אוסטיה) היה במאי קולנוע, תסריטאי, משורר (בשפות האיטלקית ופורלן) איטלקי. נמנה עם אנשי רוח בולטים אחרים באיטליה של אחרי המלחמה. נודע גם כהוגה דעות ופובליציסט, בלשן, סופר ומחזאי, שחקן, צייר ופעיל פוליטי בקצה השמאלי של הזירה הפוליטית בארצו.
ביוגרפיה.
נעוריו.
פאזוליני נולד בבולוניה, הידועה כאחת הערים השמאלניות באיטליה. הוא היה בנם של חייל, קרלו אלברטו, שהתפרסם בכך שהציל את חייו של מוסוליני, ושל מורה בבית ספר יסודי, סוזנה קולוסי. משפחתו עברה לקונליינו ב-1923 ולאחר שנתיים לבֶּלוּנו, שם נולד אחיו גואידלברטו. ב-1926 נאסר אביו בגלל חובות הימורים ואמו עברה לבית אביה בקזרסה, בנפת פורדנונה אשר במחוז פריולי.
פאזוליני החל לכתוב פואמות בגיל שבע, בהשראת יפי הטבע בקזרסה. ב-1933 הועבר אביו לכלא בקרמונה ולאחר מכן לסקנדיאנו ומשם לרג'ו אמיליה. לפאזוליני היה קשה להתרגל למעברים, אבל הוא ניצל את זמנו לקריאת שירה ולקריאת ספריהם של דוסטויבסקי, טולסטוי, שייקספיר, קולרידג', נובאליס והתרחק מהקנאות הדתית שבה גדל. בתיכון ברג'ו אמיליה פגש פאזוליני את מי שהיה לחברו הטוב הראשון, לוצ'אנו סרה. השניים נפגשו שוב בבולוניה, שם חי פאזוליני במשך שבע שנים שבהן השלים את לימודיו בתיכון. בתקופה זו, בה הוא טיפח תחומי עניין חדשים כמו כדורגל, ייסד פאזוליני קבוצה לדיונים ספרותיים יחד עם ארמס פריני, פרנקו פרולפי ואליו מלי.
ב-1939 סיים את לימודיו והחל ללמוד ספרות באוניברסיטת בולוניה, בה התוודע לנושאים חדשים כגון בלשנות ואסתטיקה של אמנות חזותית. פאזוליני, שהרבה לבקר במועדון הקולנוע המקומי, נהג להציג בפני חבריו חזות גברית וחזקה והחביא מהם לחלוטין את ייסוריו. הוא אפילו השתתף בתחרויות התרבות והספורט של הממשל הפשיסטי. ב-1941 ניסה להוציא לאור מגזין ספרותי ביחד עם פרנצ'סקו לאונטי, רוברטו רוברסי ואחרים, אך הניסיון נכשל עקב מחסור בנייר. שיריו של פאזוליני מתקופה זו החלו לכלול קטעים בשפת פורלן, שלמד כשהיה לצדה של אמו.
שיריו הראשונים.
ב-1941, אחרי קיץ בקזרסה, פרסם פאזוליני את "שורות על קזרסה", אוסף שירים בפורלן. אינטלקטואלים ומבקרים כגון ג'אנפרנקו קונטיני, אלפונסו גטו ואנטוניו רוסי התרשמו מיצירתו. תצלומיו זכו אף הם להצלחה. פאזוליני היה גם העורך הראשי של המגזין "איל סטאצ'ו" ("הנפּה"), אך הוא פוטר לאחר חילוקי דעות עם המנהל, שהחזיק בדעותיו של המשטר הפשיסטי. בטיול לגרמניה גילה פאזוליני את אופייה ה"פרובינציאלי" של התרבות האיטלקית באותו זמן, והדבר הביא אותו לפקפק בדעותיו על הפוליטיקה התרבותית של הפשיזם, ובהדרגה השתנו עמדותיו לקומוניסטיות.
ב-1942 מצאה המשפחה מחסה בקזרסה, שנתפסה כמקום שליו להמתין בו לסיום מלחמת העולם השנייה. שם התמודד פאזוליני לראשונה עם המתח המיני שהדחיק בשנות התבגרותו. הוא כתב "הפרעה תמידית, ללא מראות או מילים, פועמת ברקותיי ומטשטשת אותי".
בשבועות שקדמו לשביתת הנשק שחתמה איטליה עם בעלות הברית ב-3 בספטמבר 1943 גויס פאזוליני למלחמה, ולאחר שביתת הנשק נכלא על ידי הגרמנים. הוא הצליח להימלט מחופש לאיכר, ומצא את דרכו לקזרסה. שם הצטרף לקבוצה של צעירים חובבי שפת פורלן ששאפו לתת לפורלן המדוברת בקזרסה מעמד שווה לניב הרשמי של המחוז. החל ממאי 1944 הם הוציאו לאור מגזין שנקרא, בניב המקומי, "ירחון שמתפרסם כאן על המים". בינתיים סבלה קזרסה מהפצצות בעלות הברית, מפעילות פרטיזנית ומגיוס כפוי שביצעה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, ממשלת בובות שהקימו הגרמנים בצפון איטליה. מוסוליני הועמד בראש הרפובליקה וקבע את בירתו בסאלו שעל אגם גרדה, והיא כונתה "הרפובליקה של סאלו", שם שפאזוליני השתמש בו מאוחר יותר ליצירת הסרט השנוי במחלוקת "סאלו או 120 ימי סדום" (1975). בזמנים אלו התלווה לאימו בלימוד תלמידים שהמלחמה מנעה מהם להגיע לבתי ספר בערים הגדולות.
באותו זמן התאהבה בפאזוליני תלמידה סלובנית שלו, פינה קאלץ', אך הוא התאהב באחד מתלמידיו - אהבתו ההומוסקסואלית הראשונה. מצב רגשי מורכב זה הפך לטרגי כשגווידו, אחיו של פאזוליני, נהרג במארב ב-12 בפברואר 1945. שישה ימים מאוחר יותר נוסדה האקדמיה לפורלן, וכן באותה שנה הצטרף פאזוליני לשורות האגודה לאוטונומיית פריולי וסיים את לימודיו בעבודה על יצירותיו של ג'ובני פסקולי.
באוקטובר 1946 נסע לרומא ובמאי 1947 החל לכתוב את "המחברות האדומות". הוא כתב דרמה באיטלקית, "הכומר", ואוסף שירה נוסף, "הבכיות". אלו זכו לפרסום אקדמי.
דבקותו במפלגה הקומוניסטית האיטלקית.