איילין נדחית בקבלה להצגה. היא נכנסת לסניף של וולגרינס ופוגשת שם את המוזג פרנק ליפינקוט (בוב פוסי) ואת הכתב צ'יק קלארק (טומי ראל), שניהם מחזרים אחריה. כאשר פרנק מוצא לה הצגה לאודישן, שניהם מצטרפים אליה אך היא בורחת משם כי נאמר לה שעליה להתפשט. בינתיים פרנק וצ'יק רוקדים בחוץ.
לבסוף יוצאים פרנק, צ'יק, רות ואיילין לבלות במסעדת "אל מרוקו" שם רואה רות את בוב עם צעירה ומשתדלת להתחמק ממנו. הארבעה עוזבים את המסעדה ושרים ביחד "תנו לי תזמורת". השכן האתלט שלהם, טד לומיס (דיק יורק) גר עם חברתו הלן וכאשר אמה באה להתארח הוא מבקש לגור אצל האחיות.
בוב מזמין את רות לדירתו ומנסה להתחיל אתה אבל היא מתחמקת ממנו.
פרנק ואיילן רוקדים ושרים על אהבה אבל כשהוא רואה את טד מציץ מדירתם הוא מאשים את איילין שהיא "בוהמית" והיא מתרגזת ונפרדת ממנו.
האחיות מיואשות ומתחילות לארוז כדי לחזור לאוהיו.
צ'יק רוצה לבקר את איילין ולסלק את רות מהדירה. הוא מודיע לה על משימה עיתונאית - לסקר ביקור של אניית חיל הים הברזילאי. היא מתקבלת בתשואות על ידי המלחים שרצים אחריה ברחבי מנהטן ורוקדים "קונגה". היא מגיעה לדירה והמלחים אחריה. תושבים רבים מצטרפים למהומה. המשטרה אוסרת אותם והקונסול הברזילאי משחרר אותם ומעניק לרות ולאיילין אותות כבוד.
בוב מתוודה על אהבתו ומפרסם את סיפוריה ופרנק מביא לאיילין שוקלד והם מתפייסים. האחיות מחליטות להישאר בניו יורק.
פרס אנני לסרט העצמאי הטוב ביותר
פרס אנני לסרט העצמאי הטוב ביותר (באנגלית: The Annie Award for Best Animated Feature — Independent) הוא פרס אנני, שהוצג החל משנת 2015 ומוענק מדי שנה בקטגוריית הפרסים הראשיים. הקטגוריה החדשה נוצרה כדי לזהות סרטים באורך מלא שלא זוכים לחשיפה רחבה בארצות הברית, כמו עבודתם של אנימטורים עצמאיים ואולפנים בין־לאומיים. הפרס מוענק על ידי האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה בסניף אסיפ"א - הוליווד, קליפורניה.
הזוכים והמועמדים.
להלן רשימת הזוכים והמועמדים, נכון לשנת 2020:
עבדות ברוסיה
העבדות ברוסיה הסתיימה ב-19 בפברואר 1861, כאשר הקיסר הרוסי אלכסנדר השני הוציא הצו להטלת האמנציפציה של הצמיתים הרוסיים, ובגינו הוא מכונה אלכסנדר המשחרר. המונח צמית מייצג אדם לא חופשי, שבניגוד לעבד, ניתן למכור אותו רק עם האדמה שאליה הוא "קשור". בשנת 2013, מדד העבדות העולמי דיווח על תנאי מחיה לא מספקים של מהגרי עבודה אשר, ממספר סיבות, אינם יכולים לקבל אישורי עבודה ברוסיה, אלא ממשיכים לעבוד במדינה באופן בלתי חוקי ועבור שכר מינימום.
היסטוריה.
ברוס של קייב ובנסיכות מוסקבה, מערכות משפט מכנות בדרך כלל עבדים כחולופים. לאדון של חולופ היה כוח בלתי מוגבל על חייו: הוא יכול להרוג אותו, למכור אותו או להשתמש בו כתשלום על חוב. עם זאת, לאדון הייתה האחריות בפני החוק למעשיו של חולופ. אנשים עלולים להפוך לחולופ כתוצאה מלכידה, מכירת עצמם, מכירתם לחובות, ביצוע פשעים או נישואין לחולופ. עד סוף המאה העשירית, החולופים ייצגו רוב בקרב המשרתים שעבדו באדמות אדוניהם.
אדמות רוסיה המשיכו בתפקודן ההיסטורי כמקור עבדים מבחוץ. למשל, בשנת 1382 אורדת הזהב תחת חאן טוכטמיש עזב את מוסקבה, שרפה את העיר והפכה אלפי תושבים לעבדים; פשיטות דומות התרחשו באופן שגרתי עד למאה ה-16. בשנת 1521, הכוחות המשולבים של הח'אן של קרים מהמד הראשון גיראי ובני בריתו מקאזאן תקפו את מוסקבה ותפסו אלפי עבדים. בשנת 1571 תקפו הטטרים של קרים את מוסקבה, שרפו הכל חוץ מאת הקרמלין ולקחו אלפי שבויים כעבדים. בחצי האי קרים, כ-75% מהאוכלוסייה היו עבדים. פשיטות קרים-נוגאי לארצות המזרח הסלאביות נמשכו עד המאה ה-18.
לעבדות רוסית לא היו מגבלות גזעיות. על פי החוק הורשו נערות רוסיות להימכר בנובגורוד לטטרים של קאזאן בשנות ה-1600 על פי החוק הרוסי. הורשו למכור גרמנים, פולנים וליטאים לטטרים של קרים במוסקבה. בשנת 1665 הורשו לטטרים לקנות מהרוסים, את העבדים הפולנים והליטאים. לפני 1649 ניתן היה למכור רוסים למוסלמים על פי החוק הרוסי במוסקבה. זאת בניגוד למקומות אחרים באירופה מחוץ לרוסיה שבהם המוסלמים לא הורשו להחזיק נוצרים.
במאה השש עשרה אוכלוסיית העבדים של הדוכסות הגדולה במוסקבה הייתה מורכבת בעיקר מאלה שמכרו את עצמם לעבדות בגלל עוני. הם עבדו בעיקר כעבדי משק בית, בקרב המשפחות העשירות ביותר, ואכן בדרך כלל ייצרו פחות מכפי שצרכו. חוקים אסרו על בעלי עבדים לשחרר עבדים בעת רעב כדי להימנע מהאכלתם ועבדים נותרו בדרך כלל אצל משפחתם הבעלים זמן רב; ספר עצות שפורסם באותה מקופה, דיבר על הצורך לבחור עבדים בעלי אופי טוב ולספק אותם כראוי. העבדות נותרה מוסד מרכזי ברוסיה עד 1723, אז פיוטר הגדול הפך את עבדי הבית לצמיתים. ממשלתו של הצאר פיודור השלישי המירה רשמית עבדים חקלאיים רוסיים לצמיתים קודם לכן, בשנת 1679.
עמים ילידים בסיביר - בעיקר יאקוטים ובוריאטים ממזרח סיביר - נשלחו לעבדות בקנה מידה קטן. עם כיבוש סיביר במאות ה-16 וה-17, הרוסים שלחו עבדים לפעולות צבאיות ואלה השתתפו בפשיטות הקוזאקים. היו מקרים שבהם היו נשים שהוחזקו כפילגשות, לעיתים משועבדות לגברים אחרים ונסחרו ברווח מסחרי. ממשלת האימפריה הרוסית התנגדה בדרך כלל להמרת הילידים לנצרות מכיוון שהיא תשחרר אותם מתשלום היאסאק, מס הפרווה. הממשלה קבעה שיש לשחרר את העבדים שאינם נוצרים. זה בתורו הביא בעלי רוסים מקומיים של עבדים לעתור לממשלה לניצורם ואף היו כרוכים בהמרה דתית כפויה של העבדים שלהם. הכללים קבעו כי המומר הילידי הפך לצמית של הממיר. כאינדיקציה למידת מערכת העבדות, ווייווד אחד דיווח בשנת 1712 כי "אין כמעט קוזאק מיקוטסק שאין לו ילידים כעבדים".
כיבוש הקווקז על ידי רוסיה הביא לביטול העבדות בשנות ה-1860 וכך גם כיבוש הח'אנות האסלאמית במרכז אסיה של בוכרה, סמרקנד וחיווה עד שנות 1870. הממשל הרוסי שחרר את עבדי הקזחים בשנת 1859. שוק עבדים ידוע לשמצה לעבדים רוסים ופרסיים שנתפסו התרכז בח'אנות חיווה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
בתחילת המאה ה-21 צ'צ'נים ואינגושטים שמרו על שבויים רוסים כעבדים או בתנאים דומים לעבדות בהרי צפון הקווקז, מרביתם היו חיילים שנשבו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה. בשנים 2009–2012, היו דיווחים שזיהו סחר בבני אדם ועבדות של אזרחים אוזבקים וקזחים בחברה הרוסית המודרנית, בעיקר מהגרי עבודה שזכו לתשלום זעום על ביצוע עבודות.
דוגלאס לואיז
דוגלאס לואיז סוארס דה פאבלו (בפורטוגזית: Douglas Luiz Soares de Paulo; נולד ב-9 במאי 1998) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה ובנבחרת ברזיל בכדורגל.
קריירה.
לואיז נולד בריו דה ז'ניירו. שיחק במועדון הנוער של ואסקו דה גאמה ובאוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. ביולי 2017 עבר למנצ'סטר סיטי ומיד הושאל לז'ירונה מלה ליגה בספרד בה שיחק שתי עונות. ביולי 2019 עבר לאסטון וילה. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק ב-36 משחקי ליגה וכבש 3 שערים.
לואיז היה חבר בנבחרת ברזיל עד גיל 20. בנובמבר 2019 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול דרום קוריאה. הוא שיחק בסגל הנבחרת במהלך מוקדמות מונדיאל 2022.
דגלאס לואיז
מועדון הוורד והכתר
מועדון הוורד והכתר (באנגלית: Rose and Crown Club) היה מועדון לאמנים, אספנים ואנשי תרבות באמנות בתחילת המאה ה-18 בלונדון, אנגליה.
היסטוריה.
מועדון הוורד והכתר הוקם בשנת 1704, על ידי החרט ג'ורג' ורטו. בזמן קיומו, המועדון היה בין המועדונים החשובים ביותר לאמנים ולאנשי התרבות. בתחילה המועדון היה "אספה גרועה של אמנים צעירים שנפגשו מדי שבוע" וכנראה קיימו את פגישותיהם בבית מרזח "הוורד והכתר". בנוסף לוורטו, החברים כללו את ברנרד לנס השלישי, כריסטיאן פרידריך זינקה, ויליאם הוגארת', פיטר טילמנס, מרסלוס לארון הצעיר ומייקל דאהל, ג'ון סמיברט.
חברי המועדון היו ידועים כ'רוזקורוניאניים'. ציור וירטואוזי שלא הסתיים המצוי במוזיאון באוקספורד, המיוחס לצייר הסקוטי גוון המילטון (חבר נוסף), של אספת חברים, מציג קבוצה של חמישה-עשר גברים, כולל שמונה שמזוהים בתחריט של הציור. התחריט נעשה על ידי ר. קופר, פורסם ב 1829, והוצע כי מדובר בפורטרט קבוצתי של חברי המועדון. הקבוצה כוללת את המילטון עצמו, מייקל דאהל, ג'ון ונדרבנק, האדריכל ויליאם קנט וג'ון מייקל ריסברק הפסל. ורטו רשם את הצייר והחרט גרהרד בוקמן כחבר בשנת 1724.
המועדון היה מקושר היטב עם המועדון הוותיק של סנט לוק (בערך 1689–1743), ולעיתים מבלבלים ביניהם, אף שהשני היה מועדון פחות יוקרתי.
מועדון הוורד והכתר נותר קיים עד 1745 וקיים את פגישתו האחרונה בטברנת "חצי ירח". בינג'מיני מציין בספרו על ג'ורג' ורטו כי המפגשים והמסיבות השנתיות של סנט לוק ושל מועדון הוורד והכתר הגיעו לסיומם הסופי בשנת 1745.
פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד
פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד התפתחו מתוך פרסי המוזיקה של בילבורד של מגזין "בילבורד". פרסי בילבורד הם הפרס הוותיק ביותר של תעשיית המוזיקה הלטינית. טקס הפרס הראשון החל בשנת 1994. בנוסף לפרסים הניתנים על בסיס הצלחה במצעדי הבילבורד, הטקס כולל את פרס "רוח התקווה" על הישגים הומניטריים ופרס מפעל חיים, וכן פרסים של הגוף המשדר. המוזיקאי אנריקה איגלסיאס זכה ב-47 פרסים, הזמרת הקולומביאנית שאקירה זכתה ב-41 פרסים. טקס הפרסים כולל משתתפים מארצות הברית, אמריקה הלטינית וספרד, אם כי אמנים ממדינות אחרות זכאים להגיש מועמדות אם האמן מבצע מוזיקה לטינית.