ב-1960 כשהוא פחות מגיל 16 ובאישור מיוחד של ההתאחדות לכדורגל צירף אותו המאמן, סימון אלפסי, לסגל הקבוצה הבוגרת של בית"ר וב-1961, כשהוא בגיל 16 וחודש עלה למשחקו הראשון בבוגרים של בית"ר מול הפועל באר שבע בליגה א' דרום (אז ליגת המשנה). רובוביץ' כונה גם "האפרוח הבלונדיני" (על שם צבע שערו). ב-1967 הבקיע את השער מהמרחק הכי גדול בתולדות בית"ר - כ-70 מטר, מול הפועל לוד במסגרת הליגה.
עד 1968, כשבית"ר עוד שיחקה בליגת המשנה, תופקד רובוביץ' כשחקן קישור התקפי. הוא היה מגיח מאחור, ומאיים על השער בבעיטות חזקות ומדויקות. מטווחים אלו הבקיע את מרבית שעריו. רובוביץ' היה גם בועט הפנדלים של הקבוצה.
בסוף עונת 1966/1968 הצליחה בית"ר ירושלים, תחת הדרכתו של סמואל רזניק, להעפיל לליגה הראשונה.
41 שערים הבקיע בעונה זו רובוביץ', ובמיוחד זכור כמי שהבקיע את השער היקר וההיסטורי שהעלה את הקבוצה סופית ליגה, באצטדיון ימק"א מול מכבי רמת עמידר. מכאן ואילך זכור שיר שהתנגן בפי האוהדים: "ומי דפק את עמידר? אודי חמודי".
בליגה הראשונה עבר לשמש כקפטן הקבוצה, והוסב לתפקיד לבלם. גם מעמדה חדשה זו היטיב לבשל ולכבוש. אם בית"ר הייתה נקלעת לפיגור, היה עולה להתקפה ופעמים רבות מצליח להבקיע. ב-1972 כמעט וזכה עם הקבוצה באליפות המדינה, אך לבסוף סיימה הקבוצה שנייה למכבי תל אביב.
רובוביץ' היה שחקן מקורב מאוד לאוהדי הקבוצה והיה מנצל את השפעתו לפעילויות חנוכיות. כשהיה רואה ילדים ברחוב, היה שואל אותם אם הכינו שיעורי בית. העירייה גייסה אותו להדריך בקייטנות, והוא היה מרצה אורח בבתי ספר. היה לו גם טור במגזין הכדורגל "פנדל".
במדי בית"ר הוא כבש 81 שערים. מספר גדול יחסית לעמדה האחורית ששיחק בה בשנותיו האחרונות כשחקן. רובוביץ' בעט 10 פנדלים במהלך הקריירה ואת כולם הבקיע (אחד מארבעה שחקנים בתולדות הליגה הישראלית עם 100% הצלחה במספר דו ספרתי של בעיטות).
בסיום עונת 1972/1973 החליט לפרוש, כאשר משחקו האחרון בקריירה היה בגיל 27 שנים ו-5 חודשים - מול הפועל כפר סבא לאחריו פרש מכדורגל.
במהלך הקריירה לבש חולצות עם מספרי: 8 (כששיחק כקשר) ו-5 (כששיחק כבלם).
חיים אישיים.
לאחר פרישתו למד כלכלה ומנהל עסקים בהאוניברסיטה העברית בירושלים{אוניברסיטה העברית בירושלים. כיום רובוביץ' מתגורר ברמת השרון, ובעל חברת "אטם" לה מפעלים בחיפה ותל אביב המייצרת חלפים לתעשייה הכימית, החקלאית, והצבאית.
כיום בנו מנהל את העסק המשפחתי.
ז'ראר הוייה
ז'ראר פול פרנסיס הוייה (בצרפתית: Gérard Paul Francis Houllier; 3 בספטמבר 1947 – 14 בדצמבר 2020) היה מאמן כדורגל צרפתי, שאימן, בין היתר, את הקבוצות: אסטון וילה, פריז סן-ז'רמן, ר.ס. לאנס, ליברפול ואולימפיק ליון.
הוייה היה עוזרו של איימה ז'אקה בעת שהוביל את נבחרת צרפת לזכייה היסטורית במונדיאל 1998, ונטל חלק בקידומם של כדורגלנים מוכשרים, ובהם תיירי הנרי, רובר פירס ודויד טרזגה. הוייה היה חבר בוועדה הטכנית של פיפ"א ואופ"א במונדיאלים של 2002 ו-2006.
קריירת משחק.
הוייה נרשם לאוניברסיטת ליל ללימודי אנגלית, אך בשנתו הראשונה נאלץ, בשל מחלתו הקשה של אביו, לפרוש מלימודיו ולהתחיל לעבוד במשרה מלאה. הוייה התבסס כעבודה כמורה, תוך כדי השלמת התואר באנגלית במתכונת חלקית. כחלק מלימודיו, הוא נבחר לעבוד במשך שנה ב-1969/1970 כעוזר באחד מבתי הספר בליברפול, אנגליה. במהלך שנת עבודתו שם, צפה הוייה לראשונה במשחק של ליברפול, בו ניצחה הקבוצה 0–10 את דאנדוק האירית. הוייה הפך בעת שהייתו בעיר לאוהד ליברפול.
הוייה היה כדורגלן חובבן, ובזמנו היה הכדורגל הצרפתי מורכב משחקנים מקצוענים וחובבנים כאחד. אף על פי שהוייה הפך לסגן מנהל בבית ספר בצרפת, בשנת 1973 החליט לעבור לעבודה במשרה מלאה בתחום הכדורגל, ונטל את תפקיד המאמן-שחקן בקבוצת לה-טוקה (בצרפתית Le Touquet).
קריירת אימון.
קריירה מוקדמת.
אחרי לה-טוקה, אימן הוייה בשתי קבוצות קטנות אחרות - ארס (בצרפתית Arras) כמאמן נוער ונו-לה-מינה (בצרפתית Noeux-les-Mines) כמאמן ראשי. ב-1982 עבר הוייה לקבוצת לאנס, אותה העלה ליגה והביא לגביע אופ"א, לפני שעבר לאמן בפריז סן-ז'רמן ב-1985, עמה זכה באליפות הליגה בשנה שלאחר מכן.
נבחרת צרפת.
ב-1988 הוייה מונה למנהל טכני ועוזר מאמן בנבחרת צרפת, תחת מישל פלאטיני. הוייה מונה למאמן ב-1992 אך התפטר ב-1993 בעקבות כישלון הנבחרת הצרפתית להעפיל למונדיאל 1994. הוייה הפך לדמות לא אהודה בצרפת והואשם לא רק באי ההעפלה למונדיאל, אלא גם בתוצאות הבינוניות בימי פלאטיני. עם זאת, הוייה נשאר בנבחרת כמנהל טכני. ב-1998, לאחר זכייתה של צרפת במונדיאל, תרומתו של הוייה זיכתה אותו במדליה מיוחדת.
ליברפול.
ב-1998 הוזמן הוייה לשמש כמאמן-שותף בליברפול יחד עם רוי אוונס. לרוע המזל, הסידור לא עבד ואוונס התפטר לאחר מספר חודשים בלבד והשאיר את הוייה כמאמן הקבוצה.
הוייה החל בתוכנית בת 5 שנים לבניית הקבוצה מחדש, בתחילה על ידי ניפוים של ה"ספייס בויז", כינוי שניתן על ידי עיתונאים מקומיים לפול אינס וחבריו, ביניהם רובי פאולר, דייוויד ג'יימס, סטיב מקמנמן וג'יימי רדנאפ. כדי להחליף את השחקנים שעזבו, ובשל הקשיים הכלכליים של המועדון, החתים הוייה מספר שחקנים מחוץ לאי הבריטי, רובם מצרפת.
הוייה החתים את סטפן הנשוז וסמי הופייה לפני עונת 1999–00 וחיזק את החלק האחורי של הקבוצה. מטרתו של הוייה הייתה לסיים במקום השני או השלישי בליגה, אך לאחר הפסד במחזור האחרון לברדפורד סיטי, ליברפול נותרה במקום הרביעי וזכתה במקום בגביע אופ"א בעוד שלידס יונייטד זכתה בכרטיס האחרון לליגת האלופות.
בניית הקבוצה ארכה שנתיים, אך בסופו של דבר הובילה לעונה המוצלחת של 01–2000, בה ליברפול זכתה בגביע הליגה, גביע ההתאחדות וגביע אופ"א והשלימה טרבל גביעים, וכן סיימה במקום השלישי בפרמייר ליג, שהקנה לה כרטיס כניסה לליגת האלופות האירופית, לראשונה מאז שינוי מתכונת המפעל ב-1992. תחילתה של עונת 2001–02 הייתה המשכה הישיר של קודמתה וליברפול זכתה בסופר קאפ האירופי וכן במגן הצדקה. פירוש הדבר היה שליברפול הפכה למועדון האנגלי הראשון שזוכה בחמישה גביעים בשנה קלנדרית.
באוקטובר 2001 הובהל הוייה לבית חולים לניתוח חירום באבי העורקים שנמשך 11 שעות. הוייה חזר לאמן את המועדון חמישה חודשים לאחר מכן, אך רבים מהאוהדים חשו כי יכולתו כמאמן לא חזרה למה שהייתה לפני הניתוח. חוסר הצלחה בשנים הבאות, יחד עם מה שנחשב בעיני גורמים מסוימים ככדורגל לא אטרקטיבי, הובילו לעזיבתו של הוייה מליברפול ב-24 במאי 2004, בהסכמה הדדית עם הנהלת המועדון. לאחר כשנה, ב-25 במאי 2005, ליברפול שעדיין כללה רבים משחקניו של הוייה, זכתה בליגת האלופות תחת הדרכתו של רפא בניטז - הוייה הצטרף לחגיגות הקבוצה בחדר ההלבשה לאחר המשחק.
מדיניות נוער.
מדיניות הנוער של הוייה התבססה רבות על הבאתם של שחקנים צרפתים מוכשרים, בעיקר בשל היותו המאמן הטכני של ההתאחדות הצרפתית בעבר והיכרותו עם שחקני הנוער בצרפת. הוייה החתים רבים משחקני נבחרת צרפת עד גיל 21, שזכו באליפות אירופה בקטגוריית הגיל שלהם, בהם אנתוני לה-טלק ופלורנט סינמה-פונגול. עם זאת, רובם לא השתלבו בסגנון הכדורגל באנגליה מסיבות פיזיות ונפשיות כאחד.
רכישתו האחרונה של הוייה הייתה ג'יבריל סיסה שהגיע לאחר עזיבתו של הוייה תמורת סכום של 14 מיליון ליש"ט. לאחר שתי עונות רוויות בפציעות וכן בעיית הנבדל שהייתה לו, הושאל סיסה לאולימפיק מרסיי הצרפתית לעונת 2006–07. ב-30 באוגוסט 2006 עזב סינמה פונגול בהשאלה לרקראטיבו ולבה הספרדית והיה אחרון השחקנים הצרפתים שעזב את ליברפול.
אולימפיק ליון.
ב-29 במאי 2005 הוכרז כי הוייה מונה לשנתיים למאמנה של אלופת צרפת במשך ארבע שנים רצופות, אולימפיק ליון, במקומו של פול לה-גן. בעונת 06–2005 המשיך הוייה בדרכו של לה-גן והצעיד את ליון לאליפות חמישית ברציפות ולרבע גמר ליגת האלופות. גם עונת 2006–2007 החלה ברגל ימין, כאשר לאחר מחצית עונה (19 מתוך 38 מחזורים) ניצבת ליון במקום הראשון, במרחק של 15 נקודות מהשנייה, לאנס.
אסטון וילה.
בספטמבר 2010 מונה למאמן קבוצת אסטון וילה, וביוני 2011 התפטר מתפקידו. בספטמבר 2011 הודיע על פרישה מאימון עקב בעיות בריאות.
מותו.
הוייה נפטר ב-14 בדצמבר 2020 לאחר שסבל במשך שנים ממחלות לב.
ז'רר הוייה
ז'ראר הויה
ז'רר הויה
ג'רר הויה
ג'רר הוייה
ג'ראר הויה
ג'ראר הוייה
סלום
נהר סלוּם (Saloum) הוא נהר בסנגל. מקורו כ־105 ק״מ מזרחית לעיר קאולאק והוא זורם לאורך 250 ק״מ עד לשפכו באוקיינוס האטלנטי. הדלתה של הנהר הוכרזה בשנת 1980 כשמורה ביוספרית ובשנת 2011 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ואזור ההכרזה משתרע בעיקר באיים סאלום ובטנטי השוכנים בשפך. אגן הניקוז של הנהר נמצא בתחומה של ממלכת סלום ההיסטורית.
הדלתה של נהר סלום.
בדלתה של הסלום, אשר נמצאת בשפכו של הנהר אל האוקיינוס האטלנטי, תעלות מים מליחים עם למעלה מ־200 איים, ובה גם מנגרובים, סביבה ימית אטלנטית ויער טרופי יבש. כמו כן, בדלתה 218 תלי קונכיות מעשה ידי אדם, עדות לתרבות עתיקת־יומין באזור החוף של מערב אפריקה. על גבי 28 מתוך תלי הקונכיות ישנם אתרי קבורה דמויי רוגם שבהם נמצאו חפצי עתיקות.
שטחה של הדלתה 1,800 קמ״ר, אורכה בקו החוף 72.5 ק״מ, ורוחבה 35 ק״מ אל תוך היבשה. 760 קמ״ר משטח הדלתה הם פארק לאומי.