חוקרי המשפט המקובל סוברים שהסיבה לעמימות שנקט המשפט המקובל לגבי תפקידו של "הידיד" נעוצה בעובדה שבית-המשפט ראה במתן מעמד של "ידיד" מעשה של חסד ולא של זכות. בית-המשפט נמנע מהגדרה מדויקת של תפקיד "הידיד" והתנאים להפעלתו, במטרה לאפשר גמישות רבה בהפעלת המוסד בזמן הדיון המשפטי. דהיינו, אם זכות העמידה של "הידיד" היא מעשה של חסד, אזי היא עומדת לרשות בית-המשפט בלבד, להפעילו כרצונו ולפי שיקול דעתו, ואין לבית-המשפט עניין לקבוע בה מסמרות.
השינויים החברתיים והמעמדיים שהתחוללו במאה התשע עשרה באנגליה עקב המהפכה התעשייתית והשינויים הפוליטיים שחוללה, הצריכו פיתוח של מכשירים משפטיים חדשים שנועדו לשרת שינויים אלו. שינויים אלו העמידו אתגר חדש בפני סדרי הדין הנוקשים שאפיינו את המשפט המקובל ואת השיטה האדוורסרית במשך מאות שנים. שניים מהאתגרים המרכזיים עמם היה צריך להתמודד המשפט המקובל בעת החדשה היו סוגיית ייצוגם של צדדים הזרים להליך הדיוני האזרחי וסוגיית ייצוגם של גופים ממשלתיים או ציבוריים שהם בעלי עניין אך אינם צד פורמלי להליך הדיוני בין הצדדים. המבנה האדוורסרי הקלאסי בו מתעמתים שני צדדים זה כנגד זה, כמעט שלא אפשר צירוף צדדים הזרים להליך הדיוני והקשה עליהם להביא לידיעת בית-המשפט את דבר קיומן של תביעות סותרות או אפשרות פגיעה בזכויות של צדדים שלישיים הזרים להליך. במטרה להתגבר על מציאות משפטית נוקשה זו, החלו בתי-המשפט האנגליים לנצל את גמישותו של מוסד "הידיד" ואת שיקול-הדעת הרחב שניתן מסורתית לבית-המשפט באופן השימוש בו על-מנת להתגבר על המכשולים הפרוצדורליים בכל הנוגע לאפשרות צירופם של צדדים זרים להליך המשפטי.
את השימוש החדשני שעשה בית-המשפט בכלי "הידיד" ניתן לראות לראשונה בפרשת Coxe v. Phillips משנת 1736, בפרשה זאת הועמדו בסכנה זכויותיו ומעמדו האישי של צד שלישי, שלא היה חלק מההליך המשפטי ולכן לא הייתה קנויה לו זכות עמידה כדי להגן על זכויותיו. במקרה זה אפשר לו בית-המשפט להשמיע את טענותיו באמצעות "הידיד" במתכונת טענות שהיו מסורתית שמורות לצדדים הפורמליים בלבד. הייתה זאת פריצת דרך ראשונה וחריגה "רשמית" מאופן השימוש הרגיל במוסד "הידיד". השינוי במתכונתו המסורתית של "הידיד", היה איטי והדרגתי, ובתאריך סמלי כ-200 שנה מאוחר יותר, בשנת 1939 כבר הושלם בפועל תהליך השינוי של מוסד "הידיד" מ"צד נייטרלי להליך" ל"צד בעל עניין בהליך", אשר זכות העמידה שלו מוענקת באמצעות מוסד זה אך ורק בשל קשיים פרוצדורליים המונעים ממנו את זכותו הקנויה להביא את טענותיו בפני בית-המשפט כצד פורמלי. השינוי ניכר היה כבר במלא עוצמתו לקראת סוף המאה העשרים, כאשר בפסיקה משנת 1989 דחה בית-המשפט כמעט לחלוטין את השימוש במוסד "הידיד" במתכונתו הקלאסית, תוך שהוא מכיר בו כמוסד דיוני פורמלי סטנדרטי, המאפשר לצדדים הזרים להליך להביא דברם לפני בית-המשפט במסגרת הליך דיוני רגיל.
במשפט האמריקני.
המשפט האמריקני, כשיטת משפט המבוססת על תשתית המשפט המקובל, אימץ בראשיתו את מוסד "הידיד" כמתכונתו הקלאסית. אולם התפתחות שיטת הממשל הפדרלי בארצות-הברית גרמה במהרה להתעוררות צרכים משפטיים ייחודיים נוספים שעמם לא התמודד המשפט המקובל מעולם. כעת נדרש בית-המשפט לא רק לשקול מתן זכות עמידה למוסדות מדינתיים, אלא גם להתמודד עם בקשות למתן זכות עמידה למגוון מוסדות פדרליים. לא רק זאת, אלא שלבקשות לזכות עמידה של מוסדות מדינתיים ופדרליים בתביעות אזרחיות פרטיות, נוספו בקשות למתן זכות עמידה בתביעות פדרליות שהתגבשו במסגרת היחסים בין המדינות השונות או בין יחידים לבין הממשל הפדרלי. ההליך המשפטי שעד עתה היה נחלתם של הצדדים הישירים בלבד, נחשף במהירות למכלול אינטרסים אשר חרגו בצורה ניכרת מהחזית הממוקדת שהתוו הצדדים הישירים להליך.
אולם, ככל ששטף התביעות התגבר, ועלה הצורך במכשירים פרוצדורליים שיאפשרו זכויות עמידה לצדדים שלישיים כאמור, כך הקשיח בית המשפט העליון הפדרלי ובית-המשפט העליון לערעורים, את מדיניות צירוף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, והכביד על יכולתם להצטרף באופן עצמאי לתביעות בכלל, ולתביעות בבתי-המשפט הפדרליים בפרט. לדברי מלומדים, פעולה זו נעשתה במטרה לסכור את פרץ התביעות ולתת למחוקק שהות כדי להתמודד בחקיקה עם האתגרים של ממשל בתהליך התהוות.
נוקשות זו התבטאה, לדוגמה, בהחלטה שנתנה בשנת 1806 על ידי בית-המשפט העליון הפדרלי בפרשת Strawbridge v. Curtiss. שם נקבע שלצדדים המעוניינים בהליך ושאינם בעלי דין ישירים, לא נתונה זכות לטעון בפני בתי-דין פדרליים או להצטרף לתביעה כצדדים פורמליים. המדיניות השיפוטית הנוקשה, שצמצמה כמעט לחלוטין את האפשרות לצרף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, גררה ביקורת קשה כאשר הדעות בין המלומדים נחלקו בין אלו שצידדו בנוקשות פרוצדורלית שמטרתה לסכור שטף של תביעות ולמנוע קריסה של בתי-המשפט, לבין אלו שצידדו בצורך לתת זכות עמידה לצדדים זרים להליך ושהם בעלי טענות לגיטימיות. למותר לציין שגם הממשלים הפדרליים והמדינתיים התקשו לתפקד ביעילות עקב העמדות הסותרות שנתגלו בבית-המשפט, והם הפעילו לחץ כבד על המחוקק לתקן תקנות שיאפשרו להם זכות עמידה במסגרת סדרי הדין. כך שבמקביל הופעל לחץ כבד על בתי-המשפט למצוא מוסד אלטרנטיבי, במטרה לאפשר למוסדות שקולם לא נשמע, לבוא לידי ביטוי בצורה לגיטימית בהליך המשפטי. בעקבות הלחץ הכבד שהפעילה מערכת המשפט על בית המשפט העליון האמריקאי, בחר תחילה בית-המשפט להשתמש בתקנה 24 לסדר הדין האזרחי האמריקאי המאפשרת מתן זכות עמידה לצדדים שלישיים שהם בעלי עניין אישי בתהליך המשפטי (מוסד הידוע כ"מתערב" או Intervene). השימוש המתועד הראשון לשימוש בתקנה זאת, במטרה לתת זכות עמידה לגופים מדינתיים, התרחש בשנת 1821 בפרשת Schooner Exchange v. McFadden, שם הסכים בית-המשפט העליון בהחלטה תקדימית לאפשר לתובע הכללי להציג את עמדתו בפני בית-המשפט במסגרת דיון אזרחי פרטי, כשהוא מעניק לו מעמד "מתערב" וכאשר הצגת האינטרסים הוצגה כ"ייעוץ לבית-המשפט".
בהמשך למגמה זו, ובאופן הדרגתי, פנו בתי-המשפט אמריקניים לשימוש מוסד "הידיד”, שגמישותו הרבה אפשרה להם לאשר גם לצדדים פרטיים זכות עמידה בהליך השיפוטי. בעקבות תקדים זה, החלו בתי המשפט להגמיש את התנאים לשימוש במוסד "הידיד”. גמישות שהופגנה לרוב במסגרת תביעות פטנטים שנגעו למשתמשים או מוכרים רבים; תביעות "חפצא" לעניין בעלות או זכויות במקרקעין; תביעות בנוגע לזכויות של אינדיאנים או תביעות בענייני מסים. במקרים אלו הבחין בית-המשפט בחשיבות העמידה של צדדים שלישיים פרטיים מאחר שתביעות אלו התייחסו לזכויות קנייניות, שהם תקפות כלפי כולי עלמא. לקראת סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים כבר עשו בתי-המשפט שימוש רחב במוסד "הידיד", תוך שהם מאפשרים זכויות עמידה למגוון צדדים להשמיע את עמדתם בפני בית-המשפט במעמד של "ידיד בית-המשפט". עם תום המשבר הכלכלי לקראת שנות ה-30 של המאה העשרים ותחילתו של "העידן החברתי" שלאחר שנות השפל בארצות-הברית, החלו ארגונים חברתיים חדשים להשתמש במוסד "הידיד" לשם קידום האינטרסים של הציבור שאותו הם התיימרו לייצג כנגד הממשל. ארגונים חברתיים אלו החלו הלכה למעשה לשנות את אופיו של מוסד "הידיד" מצד נייטרלי המסייע לבית-המשפט ללא שיהיו לו אינטרסים פרטיים משלו, לצד אקטיבי ואינטרסנטי בעל סדר יום פוליטי וחברתי הפועל להשמיעו בכל הליך משפטי עקרוני.
המחוקק האמריקאי לא נשאר אדיש לשימוש הנרחב שעשו הארגונים החברתיים ובתי-המשפט במוסד "הידיד”. טענת המחוקק הייתה שהפרשנות הליברלית שעשו בתי-המשפט במוסד "הידיד” והשימוש הגורף שעשו בו הארגונים החברתיים מחייבים את הסדרתו הפורמלית במסגרת הקודקס המשפטי האזרחי. בשנת 1937 עוגן לראשונה מוסד "ידיד בית-המשפט" בתקנות סדרי הדין האמריקאיים, תקנה 27 לסדרי הדין קבעה כי על מנת שבית-המשפט יקבל סיכומים מטעם "הידיד" (Amicus Curiae brief) יש ראשית לקבל את הסכמת הצדדים הפורמליים להליך, ורק לאחר מכן רשאי בית-המשפט להפעיל את שיקול דעתו אם לתת זכות עמידה ל"ידיד" בעניין הנדון. בשנת 1949, בפרץ של יצירתיות חקיקתית, הכניס המחוקק שינוי מהותי בכללים כך שהותר ל"ידיד" להגיש סיכומים באישור בית-המשפט אף ללא הסכמת הצדדים, ומנגד הקשיח את התקנות הפרוצדורליות כך שעל הבקשה להגיש סיכומים מטעם "הידיד" להיות מוגשת בפרק זמן סביר לפני מתן ההחלטה בתיק, ושהבקשה להגשת הסיכומים תהא נפרדת מהסיכומים עצמם. וכן שהבקשה להגשת הסיכומים תהא מוגבלת ל-5 עמודים בלבד, או אם "הידיד" יבקש לטעון בעל-פה, יקוזז זמן הטיעון שלו מהזמן המוענק לצד שהסכים להגשת הסיכומים.