משחקים ייחודיים לנשים, שנולדו מתוך טקסי הפוריות היוונים, התקיימו זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים במקום אחר שהוקדש לאלה הרה, ונועדו לפאר את שמה. במרכזם של משחקים אלה התקיים מרוץ לאורך 160 מטר. נשים בודדות ממשפחות עשירות השתתפו באופן קבוע במשחקים אלה, אך הן לא הרבו להתחרות, והישגיהן לא זכו לפרסום. תפיסת הנשיות היוונית לא עלתה בקנה אחד עם יכולות פיזיות, עד כדי כך שהוטל ספק בנטייתן המינית של אלות מיתולוגיות, שהיו בעלות כוח וכישורים פיזיים. הנשים הספרטניות, שלא כמו נשים במדינות יוון האחרות, עסקו באימון גופני ובענפי ספורט כמו: היאבקות, הטלת דיסקוס, זריקת כידון וריצה. לריצה היה מקום מרכזי וחשוב. גידולן וחינוכן של הילדות הספרטניות נבע מדאגה לאישה היולדת צאצאים לעם הספרטני. חשוב היה שהילדים שיוולדו לספרטה יהיו חזקים ובריאים, ועל כן הושם דגש על חוזקה ובריאותה של האישה ועל מצבה הגופני. תחרויות שנועדו לנשים בלבד, נערכו בספרטה כבר בתקופת ליקורגוס. ליקורגוס הורה לנשים לחזק את גופן באמצעות אימונים גופניים, על מנת שגברים יטעו את זרעם בגוף אישה בריאה וחסונה. כך יתפתח הזרע טוב יותר, וכך גם תוכל האישה לשאת בקלות את ההריון ולהתמודד טוב יותר עם כאבי הלידה.
ייתכן כי המסורת של משחקי הנשים ביוון העתיקה, קדמה לזו של המשחקים האולימפיים, והייתה ביטוי של תקופה מוקדמת יותר שהתאפיינה במטריארכליות. האפליה של נשים בספורט בתרבות היוונית הייתה טמונה עמוק במסורת ובחוקים הקשורים למבנה המשפחה הפטריארכלי, שבו נשים היו חסרות זכויות חוקיות, ובפניהן עמדו מעט מאוד הזדמנויות לחוות חוויות מחוץ לביתן.
המשחקים האולימפיים הקדומים
פקלברוק (מחוז)
פקלברוק (Vöcklabruck) הוא מחוז במערב באוסטריה עילית שבאוסטריה. אוכלוסייתו נכון ל-2001 מנתה 126,599 תושבים והמחוז משתרע על 1,084.26 קמ"ר. במחוז ישנן 49 עיירות ו-3 ערים, ובירתו היא העיר פקלאברוק שהיא גם הגדולה ביותר בו.
גלונאס
גלונאס (ברוסית: ГЛОНАСС - ГЛОбальная НАвигационная Спутниковая Система) היא מערכת ניווט לוויינית בפיתוח רוסי, ששיגור חלקיה מבוצע על ידי סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
GLONASS היא מערכת ניווט לווייני הדומה למקבילתה האמריקאית – ה־GPS, המערכת מורכבת ממערך לוויינים של 21 לוויינים ושלושה לווייני גיבוי שמסודרים בשלושה מישורי הקפה סביב כדור הארץ, בגובה של כ־19,000 קילומטר. כל מערך הבקרה הקרקעית של המערכת ממוקם בתוך הטריטוריה הסובייטית לשעבר.
הלוויינים הראשונים שוגרו ב־1982, ב־1993 היא הוכרזה רשמית כפעילה, אך רק לקראת 1996 היא נכנסה לפעילות מלאה.
אורך חייו של לוויין GLONASS הוא כ־3 שנים, סיבה זו והמצב הפוליטי־כלכלי של רוסיה הביאו לכך שבשנת 2002 רק שמונה לוויינים היו פעילים ועל כן המערכת לא הייתה רלוונטית לניווט גלובלי.
תוכנית GLONASS-M שדרגה את אורך חייו (7–8 שנים) של הלוויין וב־2005 שוגרו מספר לוויינים מהסדרה הזו. במהלכה של שנת 2007, בוצעו שני שיגורים משולשים (שלושה לוויינים בכל שיגור) ונכון לינואר 2008 ישנם 18 לוויינים פעילים. שיפור נוסף הן באורך חייו (10–12 שנה) והן במשקלו נקרא GLONASS-K ושיגורן נעשה בשנת 2008.
לפני השיגורים שבוצעו במהלכה של 2007, עמדה תפקודיות המערכת ברוסיה, צפון אירופה וקנדה על 94% (משמע שב־94% מהזמן זמינים לפחות ארבעה לוויינים). אך מאז 2007, עם 18 לוויינים פעילים, מתקרבת המערכת לפריסה מקסימלית (בעלת 24 לוויינים). בפריסה זו ניתן לקלוט לפחות ארבעה לוויינים בכ־80% מכלל כדור הארץ ולמעשה היא מתפקדת באופן כמעט מלא. בפברואר 2008, מערכת GLONASS תוקצבה בכשלושה מיליארד דולרים.
נכון ל־2010 כיסתה המערכת את כל שטח רוסיה, המדינה הגדולה בעולם, וכיום תוכנית GLONASS היא המערכת היקרה ביותר של סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, רוסקוסמוס.
באפריל 2011, חברת SWEPOS השוודית, רשת לאומית לתחנות לוויינים, הייתה לחברה הזרה הראשונה מחוץ לרוסיה שעשתה שימוש במערכת.
ממשלת רוסיה מתכננת לחייב את כל יצרני הרכב ברוסיה ומפעלי הרכב הזרים שבשטחי המדינה, להתקין את מערכת GLONASS בכל כלי־הרכב שיוצאים את המפעל. זאת לאחר שהממשל הצליח לחייב יצרני טלפונים סלולריים להתקין את המערכת במכשיריהם.
אותות.
לווייני גלונאס משדרים שני סוגי אותות: אותות "פתוחים" L1OF/L2OF בדיוק רגיל, ואותות "מעורבלים" (Obfuscated) L1SF/L2SF, בדיוק גבוה.
האותות משתמשים באפנון DSSS ו־BPSK, כמו אותות GPS. כל לווייני גלונאס משדרים את אותו קוד בתור קוד דיוק רגיל אולם בתדירות משתנה, עם 15 ערוצי תדירות לריבוב FDMA, בתדר באזור 1602 MHz (הידוע גם כ־L1 Band) + n × 562.5 kHz, כאשר n הוא מספר הערוץ של הלוויין (ערכי n נעים בין 6 ל־7).
האותות משודרים באלומה ברוחב של 38° בעלת קיטוב מעגלי־ימני, עם EIRP של בין 25 ל־27 dBW (316-500 ואט).
דנטין
דֶּנְטִין או שִׁינָן, הוא רקמה מסוידת של הגוף, והוא מרכיב מרכזי בשיניים ביחד עם זגוגית השן (אמייל), מלט השן (צמנטום) ומוך השן. בדרך כלל מכוסה על ידי זגוגית השן באזור הכתר, על ידי צמנטום באזור השורש ומקיף את כלל מוך השן. מבחינת משקל, הדנטין מורכב 70% מהמינרל הידרוקסילאפטיט, 20% הוא חומר אורגני, ו- 10% הם מים. מראה הדנטין הוא צהוב, ומשפיע רבות על צבע השן עקב השקיפות של שכבת זגוגית השן. דנטין, שהוא יותר שביר מאמייל, דרוש לתמיכתו. דנטין מדורג בערך 3 בסולם מוס למדידת קשיות של מינרלים.
התפתחות.
תהליך יצירת הדנטין (דנטינוגנזיס) מתחיל לפני תהליך היווצרות האמייל, ומתבצע על ידי האודונטובלסטים שמקורם במוך השן. לאחר התמיינות הפרה-דנטין לדנטין בוגר, גוף תאי האודונטובלאסטים נשארים בתוך מוך השן, לאורך שכבתו החיצונית. בניגוד לאמייל, יצירת הדנטין ממשיכה במהלך החיים ויכולה להתגבר בתגובה לגירויים (שחיקה, למשל).
מבנה.
שלא כמו אמייל, דנטין יכול לעבור תהליך דה-מינרליזציה (תהליך בו יש פירוק של המינרלים המרכיבים את הדנטין על ידי חומצות שונות) ולהיצבע לשם בדיקות היסטולוגיות. דנטין מורכב מתעלות מיקרוסקופיות. תעלות אלו מתחילות ממפגש שכבות האמייל והדנטין, עד לשכבה החיצונית של מוך השן. צפיפותן באזור המוך היא בין 59,000 עד 76,000 למ"מ מעוקב בעוד שקרוב לאמייל צפיפותן היא בערך כמחצית. התעלו מכילות זיזים אודונטובלאסטיים שהם הארכה של אודונטובלאסטים, ונוזל דנטלי שהוא תערובת של אלבומין, טרנספרין, טנסקין ופרוטאוגליקנים.
דנטין הוא חומר דמוי עצם, נקבובי ובצבע צהוב. הוא מורכב מ-70% חומר אינאורגני (בעיקר הידרוקסילאפטיט וגם סידן פוספט), 20% חומרים אורגנים (מתוכם 90% קולגן סוג 1 ו 10% מחלבונים דנטליים ספציפיים), ו10% מים (שנספחים לשטח הפנים של מינרלים). בגלל שהדנטין רך יותר מאמייל, הוא מתפרק יותר במהירות ועלול לפתח חורים אם לא מטופל, אך בגלל תכונותיו האלסטיות הוא מהווה תמיכה טובה לאמייל. גמישותו מונעת מהאמייל השביר להיבקע.
סוגים.
ישנם שלושה סוגים של דנטין, ראשוני, שניוני ושלישוני. דנטין שניוני הוא שכבה של דנטין שנוצר לאחר שהשורש סיים להתפתח. דנטין שלישוני נוצר בתגובה לגירויים, כמו לאחר עששת.
דנטין ראשוני.
דנטין ראשוני, הדנטין הכי עיקרי בשן, נמצא בין האמייל לחלל מוך השן. השכבה החיצונית, הקרובה ביותר לאמייל, ידועה בתור דנטין המעטפת. שכבה זו ייחודית ביחס לשאר הדנטין הראשוני. דנטין המעטפת נוצר על ידי אודונטובלסטים ממוינים חדשים והיא יוצרת שכבה ברוחב של 150 מיקרומטרים בערך. בניגוד לדנטין ראשוני, דנטין המעטפת לא עובר זירחון, מכיל פחות סיבי קולגן ועובר פחות מינרליזציה. מתחתיו נמצאת שכבה פנימית יותר שהיא השכבה העיקרית של הדנטין הראשוני, והיא עוברת יותר תהליכי מינרליזציה. שכבה זו מופרשת לאחר דנטין המעטפת, על ידי האודונטובלסטים, לפני סיום התפתחות השורש. דנטין חדש שהופרש, עוד לא עבר מינרליזציה ונקרא קדם-דנטין. ניתן לזהותו בקלות על ידי צביעת המטוקסילין-אאוזין מפני שעוצמת צביעתו קטנה יותר מאשר דנטין. קדם-דנטין בדרך כלל ברוחב של 10-47 מיקרומטרים ונמצא באזור הכי פנימי של הדנטין. הוא מכיל קולגן, גליקופרוטאינים ופרוטאוגליקנים.
דנטין שניוני.
דנטין שניוני נוצר לאחר סיום התפתחות השורש, בדרך כלל לאחר שהשן בקעה ומתפקדת. הוא גדל בקצב איטי הרבה יותר מאשר דנטין ראשוני. יש לו מבנה דומה לדנטין ראשוני, למרות שהוא לא תמיד נמצא באופן שווה סביב חלל מוך השן. גדילת שכבה זו היא שגורמת עם הגיל להקטנת חלל המוך. מצב זה ידוע מבחינה קלינית כנסיגת המוך. לכן היווצרות חורים בשיניים במטופלים צעירים, מהווה סיכון לחשיפת חלל המוך. במקרה כזה, ניתן להציע טיפולים שונים כמו חיפוי המוך. תהליך זה בדרך כלל נלווה בכתר מפלדת אל חלד כדי לשפר את יעילותו.
דנטין שלישוני - פתולוגיה.
דנטין שלישוני הוא דנטין שנוצר בתגובה לגירויים חיצוניים כמו חורים. הוא מחולק לשניים- תגובתי, בו הוא נוצר מאודונטובלסט קיים, או מתקן בו הוא נוצר מתא דמוי אודונטובלס חדש שסיים התמיינות עקב מוות של תא האודונטובלס המקורי. דנטין שלישוני נוצר מאודונטובלס שקיבל גירוי ישיר, לכן מבנהו יושפע מחוזק ומשך הגירוי. למשל במקרה של נגע של עששת, יש נזק נרחב לדנטין ולמוך השן, עקב המטבוליטים והרעלנים המופרשים מהחיידקים. לכן דנטין שלישוני שוקע מהר, עם פיזור דליל ולא אחיד של תעלות. אך אם הגירוי פחות אקטיבי, הוא נצבר בצורה איטית יותר עם דפוס תעלות רגיל יותר.
דנטין בבעלי חיים.