בסקר משנת 2011 של עמדות אמריקאים כלפי יהודים באמריקה שפורסם על ידי הליגה נגד השמצה נמצא כי המיתון הכלכלי העולמי הגביר כמה תפיסות אנטישמיות בקרב האמריקאים. מנהל הארגון הלאומי, אברהם פוקסמן, טען כי "עם כל הצעדים שעשינו בהפיכתנו לחברה סובלנית יותר, האמונות האנטישמיות ממשיכות להחזיק מעמד בקרב חלק קטן אך לא מהותי של הציבור האמריקאי". באופן ספציפי, הסקר מצא כי 19% מהאמריקנים ענו "כנראה נכון" לקביעה כי "ליהודים יש יותר מדי שליטה / השפעה על וול סטריט", שעה ש-15% הסכימו עם האמירה הקשורה לכך כי היהודים "מוכנים יותר להשתמש בשיטות מפוקפקות" בעסקים. עם זאת, הסקר בדרך כלל דיווח על עמדות חיוביות מצד רוב האמריקאים, רוב המרואיינים ביטאו רגשות פילוסמיים כאשר 64% הסכימו שיהודים תרמו רבות לתרבות החברתית בארצות הברית.
ב-2007 דווח ב-ABC News כי בסקרים קודמים, שנערכו במשך מספר שנים, נמצא כי כ-6% מהאמריקאים דיווחו כי הם בעלי דעות קדומות נגד יהודים, לעומת 25% נגד אמריקאים ממוצא ערבי וכ-10% נגד אמריקאים ממוצא היספני או לטיני. הדיווח גם ציין כי 34% מהאמריקאים דיווח על "רגשות גזעניים כלשהם" באופן כללי כתיאור עצמי.
תפיסות של קהילות שונות.
אפרו-אמריקאים.
בסקרים שנערכו על ידי הליגה נגד השמצה בשנים 2007, 2009 ו-2011 נמצא כי שיעור גבוה של אפרו-אמריקאים מחזיקים בדעות אנטישמיות. לדוגמה, על פי מחקר משנת 2009, כ-28% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הביעו דעות אנטישמיות, לעומת 8% בקרב הלבנים.
על פי סקרים קודמים של הליגה נגד השמצה, משנת 1964 ואילך, נשמרת המגמה שהאפרו-אמריקאים נוטים להחזיק באמונות אנטישמיות באופן מובהק יותר מלבנים בכל רמות ההשכלה. אף על פי כן, אחוז האוכלוסייה המחזיקה באמונות שליליות נגד יהודים פחת במידה ניכרת גם בקרב הקהילה השחורה בתקופה זו. בסקר משנת 1992 נמצא כי 37% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הציגו עמדות אנטישמיות. בסקר שנערך בשנת 2011 נמצא כי 29% עשו זאת.
נמצא כי הרקע האישי ממלא תפקיד עצום בקרב אלו בעלי דעות קדומות לבין אלו בעלי דעות סובלניות. בקרב אמריקאים שחורים ללא השכלה, 43% משתייכים לקבוצה האנטישמית ביותר (לעומת 18% בקרב כלל האוכלוסייה), לעומת 27% בלבד בקרב שחורים עם קצת השכלה אקדמית ורק 18% בקרב שחורים עם ארבע שנות לימוד (לעומת 5% בקרב אלו באוכלוסייה הכללית עם תואר אקדמי בן ארבע שנים). נתונים אלו ממחקר של הליגה נגד השמצה משנת 1998 מראים דפוס ברור.
אף על פי שיעור ההשתתפות הגבוה של יהודים אמריקאים בתנועה לזכויות האזרח של שנות ה-50 וה-60, עלייתה של "תנועת הכוח השחור" ("Black Power") הובילה גם לעלייה ניכרת בכמות החיכוכים ביחסים שבין האפרו-אמריקאים לבין היהודים בארצות הברית.
בשנת 1967 פורסם מאמר במגזין הניו יורק טיימס שכותרתו "Negroes are Anti-Semitic Because They're Anti-White" (בתרגום חופשי: "כושים הם אנטישמיים כי הם אנטי-לבנים"), הסופר האפרו-אמריקאי ג'יימס בולדווין ביקש להסביר את השכיחות הגבוההשל האנטישמיות השחורה. אף על פי שסקר של הליגה נגד השמצה משנת 1998 מצא קשר חזק בין רמת השכלה לבין אנטישמיות בקרב אפרו-אמריקאים, אמריקאים שחורים בכל הרמות החינוכיות עדיין נמצאים בסיכון גבוה יותר מאשר אמריקאים לבנים לאמץ סטריאוטיפים אנטי-יהודיים, דבר שבא לידי ביטוי ברטוריקה של מנהיגים שחורים רבים בעלי השפעה, ובראשם לואיס פרחאן, מנהיג אומת האסלאם.
ישנה כת של נוצרים קיצוניים מקרב האפרו-אמריקאים המתכנה "העבריים השחורים", שדוגלת בעליונות שחורה ומחשיבה את "כל בני הגזע השחור" ל"צאצאי שבטי ישראל האמיתיים" הנוהגת להטיף לגזענות ולמעשי אלימות (כולל "שעבודם לעבדות אינסופית") כלפי כל מי שאינו שחור, ובעיקר מתמקדת ביהודים. חלק מחברי הכת אף ביצעו פיגועים כנגד מטרות יהודיות בארצות הברית, כגון: הירי בג'רזי סיטי ב-2019.
אומת האסלאם (ארגון אפרו-אמריקאי).
מספר ארגונים יהודיים, ארגונים נוצריים, ארגונים מוסלמים ואקדמאים רואים ב"אומת האסלאם", ארגון אפרו-אמריקאי אסלאמי, כתנועה אנטישמית. באופן ספציפי, הם טוענים שאומת האסלאם עוסקת בפרשנויות רוויזיוניסטיות ואנטישמיות של השואה ומעצימה את חלקם של היהודים בסחר העבדים האטלנטי. הליגה נגד השמצה טוענת כי שר הבריאות של אומת האסלאם, עבד אל-מוחמד, האשים את הרופאים היהודים הדבקת אפרו-אמריקאים עם נגיף האיידס.
בדצמבר 2012 הכניס מרכז שמעון ויזנטל את מנהיג אומת האסלאם לואיס פרחאן לרשימת עשרת האנטישמים הבולטים בעולם. הוא היה האמריקאי היחיד שנכנס לרשימה. הארגון ציטט את ההצהרות שהציג באוקטובר באותה שנה בטענה כי "היהודים שולטים בתקשורת" וכי "היהודים הם העם האלים ביותר".
אומת האסלאם הכחישה שוב ושוב את ההאשמות באנטישמיות, ומנהיגה לואיס פרחאן הצהיר כי "הליגה נגד השמצה ... משתמשת במונח 'אנטישמיות' כדי להדוף את כל הביקורת על הציונות והמדיניות הציונית של מדינת ישראל, כמו גם את כל הביקורת הלגיטימית על ההתנהגות השגויה של חלק מהעם היהודי כלפי האוכלוסייה הלא-יהודית של כדור הארץ".
אמריקאים בולטים בעלי דעות אנטישמיות.
צ'ארלס קוגלין.
הכומר הקתולי הרדיקלי ושדרן הרדיו המפורסם צ'ארלס קוגלין היה אמריקאי אנטישמי בולט. הוא מילא תפקיד מרכזי בהשראת הקבוצה הידועה בשם Christian Front, ארגון שתואר על ידי PBS כ-"צבא מחתרתי שתקף יהודים ברחובות ניו יורק ובמקומות אחרים". האנטישמיות הנלהבת של קוגלין גרמה לו לעזוב את America First Committee, על אף שהיה שותף לדעת הארגון שעל ארצות הברית לא לקחת חלק במלחמת העולם השנייה. על אף תהילתו הדמגוגית, שבין השאר שיבחה את שלטונו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, קאופלין הכחיש שהוא תומך באנטישמיות באומרו כי הוא רוצה שיהיו "יהודים טובים" יחד איתו. הטפות השנאה של קוגלין זכו לגינויים חריפים בפרסומים שונים, כגון על ידי סוכנות הידיעות היהודית, וכן על ידי קתולים אמריקאים בולטים כגון פרנק ג'. הוגאן, נשיא לשכת עורכי הדין, בתחילה, קוגלין היה דמות לא ידועה, אך עם הזמן הצליח לגבש קהל שבשיאו הגיע ל-40 מיליון איש, אולם כניסתה של ארצות הברית למלחמה נגד מדינות הציר והעלייה ברגשות אנטי-נאציים במדינה קטעו את הצלחתו.
הנרי פורד.
בשנות העשרים המוקדמות, הנרי פורד מימן עיתון שבועי שפרסם דעות אנטישמיות חריפות. עם זאת, חברת פורד מוטור הייתה בעלת מוניטין של אחת החברות הגדולות ביותר המעסיקות שחורים, ולא נאשמה באפליה נגד עובדים או ספקים יהודים. כמו כן, הוא העסיק נשים ואנשים עם מוגבלויות בתקופה בה היה זה נדיר.
ב-1918 רכש עוזרו הקרוב ביותר של פורד ומזכירו הפרטי, ארנסט ג' ליבולד, עיתון שבועי בשם "The Dearborn Independent". העיתון יצא לאור במשך שמונה שנים, מ-1920 ועד 1927, עם ליבולד כעורך. כל זכייניות פורד נאלצו להפיץ את העיתון ללקוחותיהן.
בתקופה זו הופיע פורד בתור "דוברו המכובד של הימין הרדיקלי וקנאים דתיים בעלי דעות קדומות", עם קהל קוראים של כ-700 אלף איש. הסרט התיעודי משנת 2010 "Jews and Baseball: An American Love Story" (שנכתב על ידי חתן פרס פוליצר איירה ברקוב) קובע כי פורד כתב ב-22 במאי 1920: "אם המעריצים רוצים לדעת את הבעיה עם בייסבול אמריקאי יש להם [תשובה] בשלוש מילים - יותר מדי יהודים".
בגרמניה, מאמריו האנטישמיים של פורד מ-"The Dearborn Independent" פורסמו בארבעה כרכים, תחת הכותרת "היהודי הבינלאומי", על ידי תיאודור פריץ, מוציא לאור ומייסד של מספר מפלגות אנטישמיות וחבר הרייכסטאג. במכתב שנכתב ב-1924, תיאר היינריך הימלר את פורד כ"לוחם בעל הערך הרב ביותר, החשוב ביותר והשנון ביותר שלנו". פורד הוא האמריקאי היחיד שהוזכר בחיוב ב-"מיין קאמפף", אם כי הוא מוזכר רק פעמיים: אדולף היטלר כתב: "רק אדם אחד גדול, פורד, על אף זעמם [של היהודים], עדיין שומר על עצמאות מלאה ... [מתוך] בעלי השליטה של היצרנים במדינה של מאה ועשרים מיליון [איש]". ב-1931, בריאיון לכתב חדשות של "Detroit News", אמר היטלר כי הוא רואה את פורד כ-"השראה" שלו, ומסביר את הסיבה לשמירת דיוקנו של פורד ליד שולחנו. סטיבן ווטס כתב כי היטלר "העריץ" את פורד, והכריז כי "אעשה כמיטב יכולתי כדי ליישם את התאוריות שלו בגרמניה", ולעצב את הפולקסווגן, מכונית העם, על פי דגם T. מקס וואלאס הצהיר כי "קיים תיעוד היסטורי על פיו ... אדולף היטלר היה אנטישמי נלהב עוד לפני שקרא את 'היהודי הבינלאומי' של פורד". תחת פורד, העיתון הדפיס את הטקסט האנטישמי המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון".
ב-1 בפברואר 1924 אירח פורד את קורט לודקה, נציגו היטלר, בביתו. את לודקה הכיר פורד באמצעות זיגפריד וגנר (בנו של המלחין ריכרד וגנר) ואשתו ויניפרד, גם הם תומכי נאצים ואנטישמים. לודקה ביקש מפורד תמיכה במאמץ הנאצי, אך ככל הנראה נענה בשלילה.
בעוד שמאמריו של פורד הוקעו על ידי הליגה נגד השמצה, המאמרים גינו במפורש פוגרומים ואלימות נגד יהודים, אך האשימו את היהודים במעשי התגרות שהובילו לאלימות המונית. אף אחד מהמאמרים לא נכתב על ידי פורד עצמו, אך הוא הותיר לצרף את שמו למאמרים ככותבם. על פי עדותו המשפטית הוא לא כתב כמעט כלום. חברים ועמיתים לעבודה אמרו שהם הזהירו את פורד על תוכני ה-"Independent" ושהוא כנראה לא קרא את הכתבות (הוא טען שהוא רק קרא את הכותרות). בעדות בבית המשפט בתביעת דיבה (משפט בו נתבע על ידי אחד מנשואי מאמריו בעיתון) נטען כי פורד ידע על תוכני ה-"Independent" לפני פרסומם.