המשך מסעו הוביל אותו לעמאן, בה היה עד ל"התקפת האוויר הראשונה" בתולדות העיר, ושמע את "טרטור מנועיהם של המטוסים היהודיים, שחגו מעל והטילו פצצותיהם". אחת הפצצות פגעה בביתו של מפקד הלגיון הערבי, גלאב פשה. למחרת הלך לבקר במפקדה הראשית של הלגיון ברחוב הראשי של העיר, שם התקבל לשיחה על ידי גלאב. לאחר שהות של ימים אחדים בעיר, יצא במונית לדמשק.
בדמשק חווה הפצצה מן האוויר והצליח לצלם מחלונו את "ההרעשה היהודית הראשונה על דמשק". הוא נפגש בעיר עם חוגים ערביים פרו-נאציים, שהעריצו את ה"פיהרר" הגרמני. באמצעות חוגים אלה נתוודע לגרמני נאצי בשם סטפן ורנר מאייר, שהגיע לדמשק כדי להילחם לצד הערבים. כדי לזכות באמונו הציג עצמו בפניו כאיש ה"בונד" הגרמני מארצות הברית והרים איתו כוסית תוך כדי ברכת "הייל היטלר". קרלסון שאל את עצמו האם הוא בברלין והשנה היא 1938. האיש הפגיש את קרלסון עם מוסלמים בוסנים וקרואטים שהגיעו אף הם להילחם לצד הערבים. ביקורו של קרלסון בדמשק הגיע לשיאו כאשר בעזרת ידידיו אלה הצליח לפגוש את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ולראיינו ריאיון קצר וסתמי, שהתקיים בוילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים. המופתי אמר לו כי תוכניתו היא "להילחם עד הניצחון" ונתן את רשותו לצלמו. קרלסון צילם שתי תמונות של האיש, לפני שזה נסע משם במכונית ממוגנת ירי. לאחר מכן הצליח להפגש גם עם מערוף א-דואליבי, אז פרופסור למשפטים באוניברסיטה הסורית ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק, שחילץ את המופתי ממעצר הבית שלו בצרפת ביוני 1946.
פרידתו של קרלסון מן הצד הערבי של החזית הייתה בביקור בביירות, בירת לבנון, שקרלסון נדהם מן המודרניות שלה בהשוואה לפשטותן של עמאן ודמשק. בביירות נפגש עם נוצרים שהסתייגו מן האסלאם ושאפו לדמוקרטיה ואף העזו להביע דעות פרו-ציוניות. ניסיונו לראיין את פאוזי קאוקג'י נכשל, כאשר קאוקג'י קצר הרוח נמנע מלהתייחס לשקריו על ניצחונותיו שלא היו והלך בזעם לאחר שנשאל על מעשיו בגרמניה.
מסעו של קרלסון הסתיים בהגיעו דרך ניקוסיה לחיפה, יחד עם 280 עקורים יהודים על האנייה "התקוה". קרלסון ערך סיור מקיף בארץ, בעצמו ללא ליווי רשמי, כדי להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמדינה הצעירה שלה נתונה הייתה אהדתו. קרלסון נסע בעיקר בטרמפים, ובין היתר התארח במשך שבוע בקיבוץ דגניה א'.
סיורו בישראל השפיע עליו עמוקות והביא אותו להשוואה בין התחייה הלאומית של העם היהודי, לבין תחייה אפשרית כזאת של העם הארמני:
מישראל הגיע בנובמבר 1948 לביקור בעיר הולדתו אלכסנדרופוליס שביוון. בסיום מסעו המריא קרלסון במטוס נוסעים מאתונה לשוב לארצות הברית.
את רשמיו וחוויותיו מסיקור מלחמת העצמאות מן הצד הערבי העלה קרלסון על הכתב בספרו "מקהיר עד דמשק" שראה אור בשנת 1951. עד מהרה תורגם הספר לעברית על ידי העיתונאי שלום רוזנפלד ויצא לאור בישראל בשנת 1952. לגרסה העברית ניתנה כותרת משנה "עם צבאות ערב נגד ישראל". הספר היה אחד מרבי המכר בישראל בראשית שנות החמישים.
סוף הדרך.
לאחר צאתו לאור של ספרו "מקהיר עד דמשק" לא פרסם יותר קרלסון, בארבעים שנות חייו הבאות, כל ספר נוסף, וחי חיים צנועים ומרוחקים מאור הזרקורים בעיירה מנהאסט (Manhasset) בלונג איילנד. הוא המשיך לכתוב מאמרים בעיתונים ובכתבי עת אודות האנטישמיות ואודות צורות אחרות של גזענות, אך לא ריכז את מאמריו בספרים.
במאי 1953 יצא קרלסון במכתב גלוי בעיתונות נגד הסנטור ג'וזף מקארתי והמקארתיזם.
בשנת 1991 ערך קרלסון עבודת מחקר בספריית הוועד היהודי אמריקאי (American Jewish Committee) בניו יורק. ב-23 באפריל 1991, כאשר שקד על עבודתו בבניין הספרייה במנהטן, פקד את קרלסון התקף לב, הוא הוחש לבית החולים ושם נפטר בגיל 82.
אקסטרמדורה החדשה
אקסטרמדורה החדשה (בספרדית: Nueva Extremadura) הייתה פרובינציה בצפונה של מלכות המשנה של ספרד החדשה בתקופת האימפריה הספרדית. אזור זה משתרע כיום על שטח מדינת קואווילה במקסיקו ומדינת טקסס שבארצות הברית. בזמן בו התקיימה פרובינציה זו הייתה בירתה סנטיאגו דה מונקלובה (Santiago de la Monclova), כיום מונקלובה (Monclova).
בשם זה כינה גם הקונקיסטאדור פדרו דה ואלדיביה את הפרובינציה של צ'ילה, עת ייסד אותה בשנת 1541.
ים הגשמים
ים הגשמים או ים הממטרים (בלטינית: Mare Imbrium), ים ירחי גדול בירח. ים הגשמים נוצר כאשר לבה הציפה מכתש ענק שנוצר בעקבות פגיעת עצם גדול בעבר הרחוק. הים הירחי בעל פחות תווי נוף מאזורים אחרים בירח מאחר שלבה מותכת כיסתה את המכתשים וכך נוצרו פני שטח חלקים יחסית. עם זה, ים הגשמים איננו ישר כפי שהיה במקור, וזאת מאחר שאירועים מאוחרים יותר שינו את פניו. גילו של ים הגשמים נאמד בכ-3.85 מיליארד שנה.
קוטרו של ים הגשמים 1123 ק"מ, ומכיוון שכך הוא שני רק לאוקיינוס הסערות (Oceanus Procellarum) בגודלו, והוא הימה הגדולה ביותר השייכת לאגן פגיעה. אפולו 15 נחתה באזור דרום מערב הים, קרוב להרי האפנינים.
ים הגשמים מוקף בשלוש טבעות הרים קונצנטריות, אשר נוצרו בעקבות אירוע הפגיעה שיצר את ים הגשמים. טבעת ההרים הקיצונית ביותר היא בעלת קוטר של 1,300 ק"מ ומחולקת לשלושה רכסים שונים: הרי קרפטוס (Montes Carpatus) בדרום, הרי האפנינים (Montes Apenninus) בדרום מזרח והרי הקווקז (Montes Caucasus) במזרח. טבעות ההרים בצפון ובמערב לא מפותחות, ונראה כי אירוע הפגיעה לא גרם להתנשאות הרים לגובה באזורים אלו. טבעת ההרים התיכונה מהווה את הרי האלפים (Montes Alpes) והאזורים ההרריים קרוב למכתשים אפלטון וארכימדס. הטבעת הפנימית ביותר, שקוטרה 600 ק"מ, נקברה במידה רבה תחת הבזלת של הים, ונותרו רק גבעות נמוכות הבולטות בתוך מישורי הימה וקצות הימה, ויוצרות צורה דמוית מעגל.
טבעת ההרים הקיצונית מתנשאת לרום של כ-7 ק"מ מעל פני ים הגשמים. מוערך כי החומר המכסה את הימה מגיע בעומקו ל-5 ק"מ, כלומר עומקה הכולל של הימה מגיע לכ-12 ק"מ; מעריכים כי המכתש המקורי שנוצר בים הגשמים הגיע בעומקו עד ל-100 ק"מ, אך תחתית האגן חזרה למעלה מיד לאחר מכן.
האזור המקיף את ים הגשמים מכוסה בחומר שהועף מאירוע הפגיעה, ונזרק עד למרחק של 800 ק"מ. בנוסף סביב אזור אגן הגשמים יש תבנית של חריצים רדיאליים, Imbrium Sculpture, שנוצרו כנראה בעקבות פגיעה של חלקים שהועפו באירוע הפגיעה.
במרכז ים הגשמים יש ריכוז מסה, אשר משפיע על תנועתם של לוויינים במסלול ליד הירח, השפעה הגורמת לשינוי גובה של 60-100 מטר בקירוב.
אולפנת בהרן
אלישה ויט
אלישיה רואן וויט (באנגלית: Alicia Roanne Witt; נולדה ב-21 באוגוסט 1975) היא מוזיקאית, זמרת ושחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
ביוגרפיה.
אלישיה וויט נולדה בווסטר, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. הוריה הם דיאן ורוברט וויט. יש לה אח בשם איאן. ויט נתגלתה על ידי הבמאי דייוויד לינץ' כאשר הופיעה בתוכנית הטלוויזיה !That's Incredible בשנת 1980, שם היא דקלמה קטע ממחזהו של שייקספיר "רומיאו ויוליה". הוא ליהק אותה לסרט "חולית" (1984) שם היא גילמה את עליה, אחותו הצעירה ובעלת התודעה המוגברת של פול מואדיב אטריידאס. אחרי תפקיד זה, היא עזבה את הוליווד כדי להתרכז בלימודיה ובמוזיקה. היא למדה בביתה כאשר הוריה מלמדים אותה במקום בית ספר. היא למדה לנגן בפסנתר באוניברסיטת בוסטון וזכתה במספר תחרויות נגינה לאומיות ובינלאומיות של פסנתר קלאסי, כולל בתחרות "Bartok-Kabalevsky International Piano Competition".
בגיל 14 קיבלה וויט תעודת סיום תיכון. לאחר מכן, היא עברה להוליווד יחד עם אמה (שהחזיקה בשנים 1988–1993 בשיא השיער הארוך ביותר בעולם) כדי לפצוח בקריירה של שחקנית. לאחר זמן קצר, הקולנוען דייוויד לינץ', אליו היא מתייחסת בתור מנטור, יצר את התפקיד של גרטשן הייוורד במיוחד עבורה בסדרה המצליחה שלו "טווין פיקס". הוא ליהק אותה שוב ב"בלק-אאוט", קטע בסדרת הקצרה שלו ב-HBO "חדר מלון". זה היה שיתוף הפעולה האחרון בין השניים לזמן רב.
קריירה.
באותה תקופה, וויט עבדה בנגינה בפסנתר במלון Regent Beverly Wilshire כדי לממן את מגוריה בלוס אנג'לס, קליפורניה. היא אפילו ניגנה חלקים קטנים בסרט של "תשוקה הרסנית" של הבמאי מייק פיגיס בו מופיע אחיה איאן, בדרמה Gen-X, ב-Bodies, Rest &amp; Motion ובסרט הטלוויזיה The Disappearance of Vonnie. ב-1994, קיבלה תפקיד ראשי ראשון בסרט קולנוע, היא גילמה נערה מופרעת בגיל ההתבגרות בשם בוני בסרט "כיף". היא קיבלה את פרס "Special Jury Recognition" בפסטיבל סאנדנס והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בתחרות פרס אינדפנדנט ספיריט. הופעה זו גרמה למדונה לרצות שוויט תלוהק לתפקיד המאהבת שלה בחלק הראשון של הסרט "ארבעה חדרים".
ויט פרצה לתודעה של קהל גדול יותר כשגילמה את זואי וודביין, בתה של הדמות של סיביל שפרד בקומדיית המצבים "סיביל" בשנים 1995–1998. בין לבין היא כיכבה בסרטים: "סימפוניית החיים", "החברות של רות" בבימוי אלכסנדר פיין, Passion's Way ו-Bongwater. אחרי הסדרה "סיביל" קיבלה ויט את תפקיד "הנערה האחרונה" בסרט האימה אגדה עירונית המתאר רציחות הנעשות בקמפוס בהשראת אגדות אורבניות. היא גם תרמה את קולה לסרט האנימציה Gen¹³ אך הוא מעולם לא הופץ שכן לא הושלם עקב חוסר מימון.