באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.11 שניות, לאחר המנצח רמיל גולייב (20.09 שניות) וסגנו וייד ואן ניקרק (20.11 שניות). עם נבחרת השליחים 4X400 מטר זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:58.12 דקות. במשחקי חבר העמים 2018 זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.12 שניות. במשחקים הפאן אמריקאיים ב-2019 זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.38 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2019 לא העפיל לגמר ריצת 200 מטר לאחר שקבע תוצאה של 20.28 שניות בחצי הגמר. באולימפיאדת טוקיו סיים שמיני בתוצאה של 20.39 שניות. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי ושיא אליפות של 45.00 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.08 שניות. במשחקי חבר העמים הבריטי 2022 זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אישי של 19.80 שניות.
מרה דיבאבה
סילאס ווייר מיטשל
דוד אלכסנדר
דוד אלכסנדר (נולד ב-1945) הוא פרופסור חבר נלווה מטעם המועצה להשכלה גבוהה בתחום הניהול. נשיא המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך בשנים 2002–2018.
ביוגרפיה.
נולד בטירת צבי בשנת 1945. בשנים 52–1959 למד בבית הספר התיכון Carmel College באנגליה.
בעל תואר ראשון באמנות התיאטרון ובספרות אנגלית, תואר שני (בהצטיינות)  ודוקטורט מהפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1970–2002 היה חבר סגל ההוראה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. נוסף על כך, לימד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה במשך שש-עשרה שנים עד שנת 2012.
במקביל להוראה האקדמית, מילא דוד אלכסנדר משך השנים תפקידי ניהול בכירים בתחום התרבות והאמנות וכן כיהן כחבר בהנהלות ציבוריות של גופי תרבות ותקשורת. בין תפקידיו הניהוליים בעבר: סגן ומנהל קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, מנכ"ל התיאטרון הלאומי הבימה, ראש מינהל התרבות במשרד החינוך והתרבות ומנכ"ל בית התפוצות. שימש חבר במועצה הישראלית לקולנוע (עם היווסדה ולתקופת כהונתה הראשונה), במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בדירקטוריון "פרס ספיר" של מפעל הפיס, במועצת המוזיאונים ובמועצת הנאמנות של התיאטרון הקאמרי של תל אביב.
בשנת 1993 מונה אלכסנדר לעמוד בראש ועדה ציבורית שהוקמה על ידי שרת האמנויות שולמית אלוני לבדיקת מעמד בתי-הספר למשחק בישראל.
בשנים 1984–1989 כיהן כיו"ר הנהלת פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, ובשנים 1982–1988 כיו"ר הוועד המנהל של המרכז הישראלי של מכון התיאטרון הבינלאומי (ITI).
בשנת 2010 שב לכהן במועצה הישראלית לקולנוע ומאז 2011 ועד מאי 2018 עמד בראשה.
בשנת 2018, הוא חבר במועצת תאגיד השידור הישראלי.
דוד אלכסנדר נשוי. אב לשלוש וסב לשמונה
אל טיימפו
פלש גורדון
טוגרול חאן
טוֹגרוּל חאן או טוּריל חאן, הידוע גם כאונג חאן או ואנג חאן (בכתב מונגולי: - טוריל חאן, או Ван хан - ואן חאן, בסינית: 王汗 - ואנג חאן, סביבות 1130–1203; משמעות שמו "טוגרול" הייתה "בז") היה חאן החריידים (קֶרֶייטים). הוא היה "אנדה" (אח בדם) של המנהיג המונגולי יסוגיי בטיר, אביו של טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן. טמוג'ין היה בהתחלה בן חסותו ובן בריתו ומאוחר יותר יריבו.
את התואר "ואנג חאן" קיבל טוגרול חאן מידי הקיסרות של שושלת ג'ין (1115–1234) הג'ורצ'נית ששלטה באותה תקופה בחלק גדול מסין. החאנות הקריידית של טוגרול השתרעה ממרכז מונגוליה של ימינו ועד גבול עם סין בדרומו של מדבר גובי.
בשלב מסוים חששו טוגרול ובמיוחד בנו, אילקה, מכוחו העולה של טמוג'ין והם קשרו קשר עם ג'אמוקה לרצוח אותו. אחרי שקיבל עזרה מטמוג'ין שחילץ את בנו בקרבות עם הניימאנים, בשנת 1203 שוב פרץ סכסוך בינו לטמוג'ין והובס על ידו. אז נמלט טוגרול אל מדבר גובי ונהרג על ידי בני ניימאן שאולי לא זיהו אותו.
ג'נגיס חאן השיא את אחד מבניו, טולוי, עם אחת מאחייניותיו של טוגרול, בת אחיו, ג'אקה גמבו, סורחאגטני בכי, שהייתה נוצרייה נסטוריאנית. טולוי וסורחאגטני בכי הולידו את החאנים מונגקה, הולאגו חאן, קובלאי ואריק-בוגה.
במאה ה-13 היה טוגרול אחד מאותם המנהיגים באסיה שזוהו באירופה עם הכומר האגדי יוחנן, ייתכן גם בגלל הדמיון בצלילים בין השמות וונג חאן ויוהאנס.
ביוגרפיה.
ילדותו כעבד אצל המרקיטים והטטרים.
ילדותו של טוגרול הייתה קשה במיוחד. בגיל שבע נלקח בשבי על ידי הטורקים המרקיטים שאילצו אותו לעבוד כעבד בטחינת דוחן.
בסופו של דבר שוחרר, ככל הנראה על ידי אביו בעת פשיטה (לפי השערות אחרות ייתכן כי שוחרר באמצעות כופר או שאולי נמלט). עם זאת, לפי "ההיסטוריה הסודית", בגיל 13 הוא נחטף פעם נוספת יחד עם אמו, בידי הטטרים. אלו העבידו אותו כרועה גמלים.
ראש החריידים.
כשחזר משבי אביו קורצ'קוס נפטר. טוגרול לקח את מקומו ובסביבות שנת 1165 הפך לראש החיריידים. אחיו היו ארקה-גארה, ג'אחה-גמבו (שהיה תקופה ארוכה אחד ממרעיו של ג'נגיס חאן), טאי טימור טאישי, בוגה-טימור ואילגה-סלנגון.
שניים מהם, בוגה -טימור וטאי-טימור טאישי קינאו במעמדו של טוגרול. הוא ביקש לרוצחם אך הם ברחו ומצאו מקלט אצל טוקטואה בקי, החאן הראשי של המרקיטים. אולם זה הסגיר אותם לידי טוגרול שהוציאם להורג. אח אחר, ארקה-קארה ברח גם הוא אל שבט הניימאנים.
אופיו של טוגרול.
כפי שמצטייר במקורות היה טוגרול אדם אכזר, בעל נטייה לחמדנות ושחיתות, שאופיו לא היה יציב במיוחד, פשרן ואדיב, הססן ומוג לב, נתון להשפעות.
בשרות הקיסרים משושלת ג'ין. יסוגיי.
הצלחתו של טוגרול הייתה זמנית בלבד. הדוד גורחאן, שסלד מרצחנותו, הוקיע אותו קבל עם ועדה והדיח אותו.
גורחאן נהנה מאהדה בקרב העם בגלל דאגתו לרווחת הכלל, להבדיל מטורגול שדאג יותר לעצמו.
לבסוף נאלץ טוגרול להימלט עם בתו ועם מאה מרעים. הוא ניסה לקבל את עזרת המרקיטים, אבל מנהיגם, טוקטואה, דחה את בקשתו, על אף שטוגרול הציע לו את יד בתו.
טוגרול המשיך בבריחתו עד לסין ופגש את יסוגיי, אביו של טמוג'ין. חרף הפצרותיו של קוטולה חאן, מנהיג שבטו, שהמליץ לא להיגרר אחרי טקסיסי החיירדים, הסכים ייסוגיי לעזור לטוגרול. ייתכן כי לקח בחשבון את הברית שנכרתה בעבר בין החיירדים למונגולים נגד הטטרים.
יסוגיי וטוגרול עברו בפומבי טקס כריתת ברית של אחים בדם ("אנדה"). למשך שבע שנים שירתו שניהם כשומרי גבולם של קיסרי ג'ין. בשנה השביעית הם פלשו לתחום החריידים והדיחו את הדוד גורחאן. טוגרול הצליח כך לשוב להנהגת החריידים. בשלב מסוים הצליח ארקה קארה, אח למחצה של טוגרול להדיחו פעם נוספת, אך שוב הוא הוחזר לשלטון בעזרת יסוגיי.
בן ברית של טמוג'ין.
כשהורעל יסוגיי למוות בעת ביקור אצל הטטרים וכשבורטה, אשתו של טמוג'ין בנו, נחטפה על ידי המרקיטים, הסכים טוגרול לעזור לטמוג'ין. כדי לשכנעו הרעיף עליו טמוג'ין כבוד רב, הכריז עליו כ"אביו המאמץ" והעניק לו במתנה את גלימת הדלק הסיבירי השחורה שקיבל מחמיו דיי, כשי נישואים עבור אמו, הלון. טוגרול חשש מאוד מהקואליציה שהתארגנה בראשות הנאימנים, האויבים המסורתיים של החריידים, ושכללה את האוירדים, האונגודים, המרקיטים, הטאיצ'ודים והטטרים. האחרונים השתחררו אז מתחת חסות הקיסרים משושלת ג'ין וקמו נגדם. נוצרה בשביל טוגרול גם דרך טובה להתנקם במרקיטים על שנות העבדות שעבר בתחומם. המרקיטים היו פחותים במספר לעומת החריידים. טוגרול השיג סיוע מג'מוקה, אחיו בדם של טמוג'ין.
הקואליציה שהתגבשה כללה איפוא את לוחמיהם של טוגרול, טמוג'ין, ג'מוקה ואחיו של טוגרול, ג'אחה-גמבו. בערך בשנים 1180–1181 חצו כוחות אלו את נהר צ'יקוי וניהלו מערכה קשה נגד המרקיטים. כשהגיעו כוחות הקואליציה בקרבת שדה הקרב, שני מנהיגים של המרקיטים, דאיר-אוסון וטוקטוא-בקי נמלטו. הקואליציה ניצחה והשלל התחלק בין המנצחים, כולל נשות המרקיטים שחולקו בין הלוחמים. ילדיהם נלקחו לעבדות. בורטה, אשתו של טמוג'ין נמצאה בריאה ושלמה (אם כי בהריון) מאוחר בערב. טוגרול שב למחנותיו גאה בניצחונו.
ייתכן מאוד כי תיאור המסע נגד המרקיטים שנשאר מעורפל נשאב ממקורות על מסעות שונים שהתנהלו נגד המרקיטים במשך הזמן.
מעריכים כי מנהיגי המרקיטים היו גומרים בכי רע לולא נסוג טמוג'ין בשלב מסוים מן המתקפה בטענה שאבדותיו גדולות מדי. ככל הנראה מהלך זה היה מחושב כשהוא לא רצה את התחזקות החריידים יתר על המידה. ב-1186 כשנבחר טמוג'ין לחאן של שבטו בורג'יגיד, עדיין ראה את עצמו כשותפו הצעיר של טוגרול חאן
שנות הגלות. המאבק בטטרים.
בשנים 1987-1195 שעליהן לא דווח כלום ב"היסטוריה הסודית" ככל הנראה פעל טמוג'ין בשירות שושלת ג'ין שהיו נזקקים לשומרי גבולות במקום הטטרים שעזבו ואף הפכו לאיום. בתקופה זו, לפי "ההיסטוריה הסודית" והכרוניקה של רשיד א-דין, עקב קשר חדש של ארקה -קארה, המקרוב לניימאנים, הודח טוגרול עוד פעם, ונדד קודם לסין ואחר כך שם פעמיו מערבה אל ארצות האויגורים וקארא-קיטאי ולממלכה הטנגוטית הסיה-הסיה. אחר כך אחרי מעשי שוד שלאנשיו גורש משם ונדד ברחבי מונגוליה.
באותו זמן התגייס טמוג'ין במאבק של כוחות הגבול של אימפריית ג'ין בטטרים, שרצחו בעבר את אביו.
הכוחות המשולבים של טמוג'ין וחיילי הקיסר שתקפו מאחורה, לכדו את הטטרים כמו במלקחיים. הגברים הטטרים נטבחו, הנשים חולקו בין הלוחמים המצטיינים, וילדי המנוצחים אומצו או נהפכו לשרתים ועבדים. כמה אלפי טטרים הצליחו להימלט.