איוואן אלכסייביץ' בונין (ברוסית: Ива́н Алексе́евич Бу́нин; 22 באוקטובר 1870, וורונז' - 8 בנובמבר 1953, צרפת), סופר ומשורר רוסי, זוכה פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה.
בונין נולד למשפחת אצולה רוסית בעלת נכסים, שכבר קנתה לה מוניטין בפוליטיקה, במדע ובאומנות. במשפחתו כבר היו שני סופרים, אנה בונין וואסילי ז'וקובסקי. את ילדותו ונעוריו בילה בונין באחוזות אביו. לאחר מות אחותו, נכנס בונין לתקופת דיכאון עם נטיות דתיות. נטיותיו לאומנות באו לידי ביטוי בציור, שגם השפיע על כתיבתו הספרותית. כבר בגיל צעיר ראה יצירות משלו שהופיעו בדפוס, קובצי שירה וגם יצירות בפרוזה. הוא גם תרגם מהספרות האנגלית לרוסית.
זכה לפרסים ספרותיים רבים ובהם "פרס פושקין" של האקדמיה הרוסית. בשנת 1909 התקבל בעצמו לאקדמיה. בונין הרבה במסעות וסייר ברחבי רוסיה, איטליה, טורקיה, יוון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים, אלג'יריה, תוניסיה ועוד.
במאי 1918, אחרי המהפכה הבולשביקית, עזב בונין, שהעריץ את הצאר ואת בית המלוכה ותעב את הקומוניזם, את מוסקבה ופרש לאחוזתו בכפר. בפברואר 1920 עזב בונין את ברית המועצות והיגר לפריז.
בשנת 1947 הזמינה אותו הממשלה הסובייטית, באמצעות המשורר קונסטנטין סימונוב, לשוב למולדתו. בונין מנע הוצאה מחודשת של ספריו בברית המועצות בהתנגדו לכך שיצונזרו, אך בשנת 1953, לאחר מותו, "סיפחו" אותו מחדש לספרות הרוסית.
יצירתו.
בשנת 1901 יצא לאור הרומן שלו הכפר. אחרי הכפר כתב יצירות נוספות באותו סגנון, המתאר את אנשי הכפר ללא אידיאליזציה. ספריו בנוים סביב נושאים כמו: תופעות טבע אקלימיות, חיי השיגרה בכפר, תענוגות בעלי האחוזות ועוד. לבונין סגנון אופייני המכביד מאוד על תרגומו לשפות אחרות.
בשנת 1908 ביקר בונין בארץ ישראל ובעקבות הביקור כתב סיפור בשם בארץ יהודה שיצא לאור יחד עם סיפורים אחרים בניו יורק.
בשנת 1933 הוענק לו פרס נובל לספרות "על סגולותיו האומנותיות והספרותיות שהכשירוהו לתת תיאור נאמן לטיפוסים האופייניים של העם הרוסי".
מספריו.
בבית הספרים הלאומי נמצא גם כרך מסיפורי בונין, בתרגום ליידיש.
סקיטבורד
טייט קובו
טָאיְטוֹ קוּבּוֹ (久保 帯人; באנגלית: Tite Kubo) הוא שם העט של נוריאקי קובו (久保 宣章 ״קוּבּוֹ נוֹרִיאָקִי״, נולד ב-26 ביוני 1977), סופר ומאייר מאנגה (קומיקס) יפני, שמוכר בעיקר בזכות המאנגה בליץ' (באנגלית: Bleach), שנמכרה ברחבי העולם ביותר מ-82 מיליון עותקים.
ביוגרפיה.
קוּבּוֹ נולד בהירושימה, וכבר בבית הספר היסודי החליט להיות אמן מנגה, אחרי שקרא את הקומיקס "סייה הקדוש". המאנגה הראשונה שכתב קובו הייתה "אבקת זומבים" (Zombie Powder), שהייתה כישלון.
מאוחר יותר כתב קובו את בליץ', מאנגה זו נדחתה על ידי מוציאים לאור שונים משום שהייתה דומה מאוד למאנגה אחרת שפורסמה באותה תקופה, בשם יו יו האקושו. אך לאחר מכתב עידוד שקיבל קובו מהמאנגקה המפורסם אקירה טוריאמה, יוצר דרגון בול; פיתח שוב את בליץ' והצליח להדפיסה במגזין שונן ג'אמפ. מאנגה זו זכתה לפופולריות רבה ביפן ובעולם.
מוזיאון פופול ואישל
מוזיאון פופול וו (POPOL VUH) ומוזיאון אישל (IXCHEL) נמצאים זה לצד זה בגואטמלה סיטי, בירת גואטמלה ומציגים מוצגים ארכאולוגיים של בני המאיה. המוזיאונים ממוקמים באזור 10, בחצר של אוניברסיטת פרנסיסקו.
מוזיאון פופול וו מציג את הארכאולוגיה ואת האומנות של תרבות בני המאיה בגואטמלה. מקור השם פופול וו הוא בסיפור הבריאה המיתולוגי של בני המאיה שנכתב במקור בכתב הציורים. בתצוגה הצבעונית והמגוונת ישנם תבליטים, פסלים, כלי חרס צבעוניים, דגמים, מגילת כתב, ציורים וגם שרידים מאוחרים יותר מהתקופה שהספרדים שלטו באזור.
מוזיאון אישל מציג את התלבושות ותעשיית הבד הצבעונית והמיוחדת של תרבות המאיה מהעת העתיקה ועד ימינו. מקור השם אישל, IXCHEL, הוא באלת הארץ והירח של בני המאיה שהייתה אלת פריון הנשים ועל-פי המסורת המציאה את האריגה. במוזיאון האישל ישנה חנות רחבת ידיים ובה ניתן לרכוש ספרים, גלויות, עבודות יד ועבודות בד שונות ומגוונות.
מאמין וזורע
קרן מאמין וזורע יוסדה בגוש קטיף בתקופה שקדמה לתוכנית ההתנתקות, במטרה לאפשר לחקלאי גוש קטיף להמשיך לעבוד בחממות ובשדות. הקרן נוצרה לאור סירוב הבנקים לתת אשראי לחקלאים, אשר לפי תוכנית ההתנתקות אמורים היו לאבד את כל אדמתם וגידוליהם. לקרן נאספו מעל ל-10 מיליון שקלים מתרומות הציבור, ורבים מהם הועברו לחקלאים, שהמשיכו לזרוע עד ל"דקה התשעים". לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות נשארו בקרן כספים רבים, שהופנו לתמיכה בחקלאים המפונים ובמוסדות אחרים שנפגעו מהפינוי.
מייסד הקרן, הרב בניה ליפשיץ מישיבת ההסדר נוה דקלים, הקים אותה מתוך כוונה לסייע למאבק בתוכנית ההתנתקות, על מנת לשדר תחושה של "עסקים כרגיל" ולמנוע התרוקנות הגוש חודשים רבים לפני ביצוע התוכנית, עקב עזיבת החקלאים.
הקרן כונתה כך על פי דבריהם של התוספות (מסכת שבת לא, א) בשם התלמוד הירושלמי על החקלאי הרגיל, המבטא במעשיו אמונה גדולה בכך שהוא "מאמין בחי העולמים וזורע", שכן הוא משקיע ממון רב, שעלול כולו לירד לטמיון אם תנאי מזג האוויר לא יאפשרו גידולים מוצלחים.
דרכי איסוף התרומות.
התרומות נאספו בתור "הלוואה" כביכול, בהתנאה שאם תתבצע התוכנית תהפוך ההלוואה למענק.
התרומות נאספו באמצעות:
לאור ביצוע תוכנית ההתנתקות הפכו לבסוף ה"הלוואות" למענקים, והכספים שנשארו בקרן הופנו לתמיכה במפוני הגוש.
היענות הציבור.
הקרן פנתה לציבור המאמין, שייתכן, או אף ודאי, שהגזרה תתבטל "ברחמי שמים", ברוח אמירתו המפורסמת של הרב מרדכי אליהו "היה לא תהיה". גם ל"ריאליסטיים" יותר פנתה הקרן בקריאה לסכן מעט מהונם כדי שיהיה יותר סיכוי להצלחת המאבק.
מלבד זאת, בעונת החקלאות של הקיץ, לא היה לחקלאים אפשרות לפתוח עונה זו, כיון שהבנקים לא נתנו להם אשראי, משמעות הדבר הייתה חיסול היישובים החקלאיים עוד לפני ההתנתקות עצמה. תרומות לקרן אפשרו לחקלאים להמשיך בחייהם הנורמליים עד תאריך ההתנתקות.
ואכן, נרשמה היענות רבה לנושא, בעיקר מקרב הציבור הדתי לאומי, ונאספו לקרן למעלה מ-10 מיליון שקלים בתוך פחות מחודשיים, ביניהם מאישים מפורסמים כמו ג'ונתן פולארד ואחרים.
פירדוסי
פֿירדוסי (בפרסית: فردوسی; 940–1019 או 1025) הוא הכינוי הספרותי שקיבל המשורר הלאומי הפרסי, חכים אבואלקאסם פירדוסי טוסי (בפרסית: حکیم ابوالقاسم فردوسی طوسی; 934–1020), מחבר האפוס הנודע השאהנאמה.
קורות חייו.
מעט מאוד ידוע על פירדוסי ועל קורות חייו. מקורות שונים מציינים עבורו שמות שונים, אך כנראה שהמדויק והאמין בהם מובא אצל פתח בן עלי בונדארי, שתרגם את השאהנאמה לערבית ב-1223: "אל-אמיר אל-חכים אבו אל-קאסם מנצור בן אל-חסן אל-פירדוסי א-טוסי". גם מקורו של שם העט "פירדוסי" אינו ידוע בוודאות. באחד מכתבי היד של השאהנאמה (כ"י פלורנס) מובאת אגדה לפיה כאשר ביקר פירדוסי בחצרו של סולטאן מחמוד מע'זנה, הסולטאן התרשם עמוקות מן המשורר וכינה אותו "איש גן העדן" (= פירדוסי). פירדוסי נולד בכפר טוס שליד משהד לאב עשיר בעל קרקעות, והשתייך למעמד המכובד של "דהקאנים".
פירדוסי היה נשוי ואב לבן אחד, שנולד בשנת 970. בשנת 1006 בנו של פירדוסי נפטר, כפי שפירדוסי עצמו מציין בשאה נאמה.
יחסיו של פירדוסי עם סולטאן מוחמד ידעו עליות ומורדות. הסולטאן מעולם לא היה הפטרון הרשמי של פירדוסי, אך הסכים להעניק לו תמורה כספית עבור יצירתו. הסכום שהובטח לו בתחילה היה גבוה יחסית (60,000 דינאר) אך בפועל פירדוסי קיבל ממנו סכום נמוך בהרבה - 20,000 דרהם. פירדוסי חילק את מעט הכסף הזה לבלן בית המרחץ ולנער המוזג ואז ברח להראת. אחרי כחצי שנה בהראת, פירדוסי עבר להתגורר בטברסתאן ושם נפטר. מסופר כי לפני מותו של פירדוסי, הסולטאן מחמוד התחרט על יחסו המשפיל אל המשורר וביקש להעביר לו פיצוי נדיב; שיירת הגמלים נושאת המתנות הגיעה בדיוק כאשר מסע ההלוויה של פירדוסי עזב את העיר. עוד מסופר כי בגלל שהיה שיעי, סירבו לקבור אותו בבית הקברות המוסלמי בעיר, ופירדוסי נקבר לבסוף במטע העצים של משפחתו.
יצירתו.
פירדוסי התחיל לכתוב את השאה נאמה בשנת 77–976, לאחר מותו של המשורר הנודע אבו מנצור דקיקי. בזכות פטרון נדיב בטוס, יכול היה פירדוסי להתחיל לכתוב בעיר הולדתו ולא להזדקק לתמיכת חצר המלך. כתיבת היצירה נמשכה כ-35 שנים, עד שנת 1010.
פירדוסי נודע בכתיבתו בשפה הפרסית וניסיונו לקרוא תגר על התרבות הערבית, תוך שימוש במילים שמקורן פרסי במקום מילים ערביות שנכנסו בזמנו לשפה הפרסית. בגיל 23 מצא רשימה של מלכי פרס ובעקבות זאת כתב פואמה אפית ארוכה, שכללה 60,000 בתי שיר מחורזים, בשם "רישומים מלכותיים" (שאהנאמה אשר משמעו רישומים בעלי חשיבות ממעלה עליונה ולא כפי הנהוג לחשוב "רישומי מלכים"). הפואמה מספרת את תולדותיהם של 50 מלכי פרס, כשהאחרון ביניהם הוא הנביא מוחמד. הספר נכתב במסגרת מאמציהם של הפרסים להחדיר את תרבותם לתרבות המוסלמית, שעד אז אופיינה בהגמוניה ערבית, במסגרת תנועת השעוביה. הפואמה נכתבה במשך 30 שנות עבודה אשר לאחריהם הגיש פירדוסי את עבודתו לשליט מחמוד מע'זנה אשר לא גילה עניין רב בשיר ואיכזב את פירדוסי בסכום המועט שהיה מוכן לשלם עבורו.
למעשה המשורר החיה את השפה הפרסית בעידן של כיבוש ערבי-מוסלמי שבו אט-אט דעכה כמעט השפה הפרסית.
כפי שכתב בשורות: "بسی رنج بردم در این سال سی عجم زنده کردم بدین پارسی" - "רבות סבלתי בשלושים השנים ובזו הפרסית החייתי הפרסים".
בנוסף, ישנה אמירה מפורסמת נוספת שלו, שיש הרואים בה רלוונטית לימים אלה ולשלטון באיראן אחרי המהפכה האסלאמית: