פאידה הוזכרה לראשונה ב-1265 והוענקו לה זכויות מוניציפליות 24 שנים מאוחר יותר, ב-1291. מיקומה במרכז אסטוניה, שהקנה לה את כינויה - "לב אסטוניה" (Estimaa Süda), היווה יתרון אסטרטגי, וטירה דנית חזקה נבנתה שם. הטירה הייתה עשויה מאבן גיר, שהוא מקור שמה הגרמני (ושמה האסטוני - Paekivi פירושו "גיר").
כשהטירה נהרסה, נותר רק בניין אחד. היה זה מגדל "הרמן הארוך" המתומן, אשר גובהו 30 מטר. בניין זה היה המבנה הגבוה והמבוצר ביותר בכל הטירה. הוא שרד עד ימינו ומהווה אתר חשוב מאוד בפאידה שאף מופיע בסמל שלה.
בשנים 1918 - 1940 השתייכה פאידה לאסטוניה העצמאית ומקיץ 1940 עד סוף שנת 1991 הייתה אסטוניה רפובליקה בברית המועצות.
בשנת 1922 מנתה אוכלוסיית פאידה 3,000 איש בקרוב, מהם 12 יהודים. עד 1934 עלה מספרם ל-18. במפקד שנערך בשנת 1935 מטעם מוסדות האוטונומיה היהודית, נרשמו שם 13 יהודים. בית עלמין יהודי ישן מן המאה ה-19 שופץ בחלקו ב-1932 בכספו של אחד מבני הקהילה. תקופת השואה - אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות ההסכם בין גרמניה לברית המועצות, נכנס הצבא האדום לאסטוניה, ובקיץ 1940 הונהג שלטון סובייטי במקום. עם מתקפת גרמניה על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נמלטו מקצת יהודי המקום עם הסובייטים הנסוגים לעומקי ברית המועצות. היהודים שנותרו במקום נרצחו במשך הקיץ 1941 בידי הגרמנים ובידי עוזריהם האסטונים.
תרבות.
"הרמן הארוך" כיום משמש כגלריה לאומנות, לצד הריסות הטירה. קדמת בית-העיריה מקושט בסגנון מודרני (נוסד ב-1920). כמו כן, הכנסייה הלותרנית המרכזית והמרפאה, אשר נבנתה במאה ה-18, מהווים יעד תיירותי.
ערים תאומות.
לפאידה שתי ערים תאומות והן:
מוזיאון גוגנהיים ניו יורק
קויאר
דורי קלגסבלד
עמותת צהר
פרס המילניום של קליי
די ולטבינה
די וֶלְטְבִּינֶה (גרמנית: Die Weltbühne, הגייה: – "במת העולם") היה שבועון גרמני שעסק בפוליטיקה, אמנות, וכלכלה. נוסד ב-1905 והופעתו נאסרה בידי הנאצים במרץ 1933. לאחר מכן הופיע בפראג ובפריז עד קיץ 1939.
השבועון נוסד שוב ב-1946 במזרח ברלין והופיע עד יולי 1993.
היסטוריה.
ה"וולטבינה" נוסד בברלין ב-7 בספטמבר 1905 בידי זיגפריד יעקבזון. בתחילה נקרא "די שאובינה" (Die Schaubühne), שפירושו "הבמה", ועסק אך ורק בענייני תיאטרון. שמו של השבועון שונה ל"וולטבינה" ("במת העולם") ב-4 באפריל 1918. בימי רפובליקת ויימאר נקט העיתון קו שמאלי וליברלי. לאחר מותו של יעקבזון בדצמבר 1926, מונה קורט טוכולסקי לעורך השבועון, אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין ובאותה התקופה הדבר לא תאם את מזגו של טוכולסקי, נותר טוכולסקי כעורך בצוותא, ועריכת העיתון נמסרה לעיתונאי קרל פון אוסייצקי במאי 1927.
תחת הנהגתו של אוסייצקי פרסם העיתון שורת כתבות שנויות במחלוקת, ובין היתר חשף את עובדת חימושה המחודש של גרמניה, בניגוד להסכם ורסאי, בכתבה משנת 1929, שגילתה כי בשיתוף פעולה עם ברית המועצות הולך הרייכסווהר ומקים חיל אוויר. ב-1931 הועמד אוסייצקי לדין בגין בגידה וריגול, ונשלח לשמונה עשר חודשי מאסר. בעודו בכלא הועמד לדין על פרסום מאמר של טוכולסקי שקבע כי "חיילים הם רוצחים". מאשמה זו זוכה. בשנת 1935 זכה אוסייצקי בפרס נובל לשלום בשל מאבקו לחופש הדיבור.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בסוף ינואר 1933, אסרו הנאצים על הופעת העיתון, ומהדורתו האחרונה הופיעה ב-7 במרץ 1933. השבועון המשיך להופיע בגלות תחת הכותרת "הוולטבינה החדש" (Die neue Weltbühne). לאחר מלחמת העולם השנייה שב השבועון והופיע במזרח ברלין תחת שמו הקודם. גלגול זה של השבועון החזיק מעמד עד לשנת 1993.
בשיא השפעתו יצא השבועון ב-15,000 עותקים בלבד. הוא הופיע כחוברת קטנה וכרוכה באדום, והיה לפורום המרכזי לאינטלקטואלים שמאלים וסוציאליסטים במהלך תקופת רפובליקת ויימאר. יותר מ-2,600 כותבים תרמו לשבועון בין 1905 ו-1933, ובהם, בנוסף ליעקבזון, טוכולסקי ואוסייצקי, גם כותבים ידועים כאריך קסטנר, אלפרד פולגר, ארנולד צווייג, ליון פויכטוונגר, אלזה לסקר-שילר ורבים אחרים.
רקונסטרוקטיביות
רקונסטרוקציוניזם
קרל פון אוסייצקי
קרל פון אוסייצקי (בגרמנית: Carl von Ossietzky; 3 באוקטובר 1889 - 4 במאי 1938) היה עיתונאי ופציפיסט גרמני שזכה בפרס נובל לשלום לשנת 1935.
ביוגרפיה.
אוסייצקי נולד בהמבורג למשפחה קתולית, ממעמד בינוני נמוך. אביו, שנפטר בהיותו בן שנתיים היה פקיד ממשלתי זוטר. הממונה על אביו סייע לאוסייצקי להתקבל לבית ספר לבני המעמד הגבוה. לאחר סיום בית הספר היסודי הוא התקבל למשרה זוטרה במנגנון הממשלתי. עוד בשנת 1913 היה לפציפיסט. בשנה זו נישא לאשה אנגלייה בשם מוד ליצ'פילד ווד שפגש בעת שהיא ביקרה בהמבורג, ולזוג נולדה בת. התנסותו כחייל קרבי במלחמת העולם הראשונה חיזקה את הפציפיזם שלו שהופיעה במאמרים שפרסם לפני המלחמה. לאחר המלחמה הוא נהייה פעיל בתנועות פציפיסטיות והיה למזכירה של "האגודה הגרמנית לשלום". במקביל, הוא התפרנס כעיתונאי, ועל אף שלא סיים מעולם את בית הספר התיכון, הצליח בכך מאוד. כתבותיו עסקו במגוון נושאים, החל מביקורת תיאטרון וכלה בפמיניזם. בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם מאמרים שהציבו אותו בצידם של תומכי הדמוקרטיה. בשנת 1927 החליף את העיתונאי קורט טוכולסקי כעורך השבועון השמאלי "די ולטביהנה". בעקבות זכייתו בפרס נובל תואר בדבר:
במרץ 1927 פרסם עיתונו של אוסייצקי מאמר של ברתולד יאקוב, שמתח ביקורת על הרייך בגין מתן הכשר לארגונים כמו-צבאיים. אוסייצקי, כעורך האחראי, נשפט באשמת הוצאת דיבה, נמצא אשם ונידון לחודש מאסר. אוסייצקי נחשב לפובליציסט מאוד משפיע בגרמניה. גוסטב שטרזמן צוטט כאומר שלא יכל לחתום על ההסכמים שחתם עליהם עם צרפת בלי הגיבוי של אוסייצקי. בשנת 1929 פרסם השבועון כתבה שחשפה כי הרייכסווהר מקים חיל אוויר בשיתוף פעולה עם ברית המועצות בניגוד להסכם ורסאי. אוסייצקי הועמד לדין בסוף שנת 1931 באשמת בגידה, הורשע ונדון ל-18 חודשי מאסר. הוא שוחרר מהכלא בסוף שנת 1932 במסגרת שחרורים לכבוד החגים. בעודו בכלא הוגש כנגדו כתב אישום נוסף, על כי התיר פרסום מאמר של טוכולסקי שכלל את השורה "חיילים הם רוצחים". במשפט זה זוכה.
במשך שנים הזהיר אוסייצקי מהנאצים ומאדולף היטלר. עם עלות הנאצים לשלטון בינואר 1933, לא נשמע אוסייצקי לעצת חבריו לברוח מגרמניה והביע בפומבי את התנגדותו למשטר החדש. לאחר שריפת הרייכסטאג ב-28 בפברואר 1933, נאסר שוב, והוחזק בתחילה בכלא שפנדאו, ועבר עינויים שכללו שבירת שיניו. לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז אסטרווגן ליד אולדנבורג, ומחנות נוספים. במאי 1936 הוא הועבר לבית חולים בכלא בברלין בשל דלקת ריאות חמורה כתוצאה ממחלת השחפת. בנובמבר 1936, מספר ימים לפני ההודעה על הזוכה בפרס נובל לשלום, הודיעו השלטונות הנאציים על שחרורו. הוא הועבר לבית הבראה בו הותר לאשתו לשהות עימו, אך הוא עדיין נותר תחת פיקוח הגסטפו. הוא מת בעודו בבית ההבראה ב-4 במאי 1938 מסיבוכים של מחלת השחפת, הקשורים בתנאי מעצרו הקשים. האוניברסיטה של אולדנבורג קרויה על שמו וכן הספרייה העירונית והאוניברסיטאית של המבורג (SUB).
פרס נובל.
בינואר 1934 פרסם ויקהאם סטיד בטיימס הלונדוני קריאה לשחרורו של אוסייצקי. הקריאה עוררה הדים ונעשו ברחבי העולם פעולות שונות בדרישה לשחרר את אוסייצקי. בסוף 1934 התארגנו ידידיו, גולים גרמנים ברחבי העולם, במטרה לקדם את מועמדותו של אוסייצקי לפרס נובל לשלום, בתקווה שהדבר יביא לשחרורו. בראש המהלך עמד הלמוט פון גרלך והשתתפו בו בין השאר וילי ברנדט שפעל בנושא באוסלו ואלברט איינשטיין ששכנע את ג'יין אדמס להגיש את מועמדותו של אוסייצקי. עוד חמישה אנשים גויסו בהמשך להצעת המועמדות. במקביל, פעלו חבריו של אולייצקי לעורר את דעת הקהל בעד מועמדותו. בין השאר הוצע מחוגי מפלגת העבודה הנורווגית לתת לו את הפרס בשותפות עם טומאש מסריק. בנובמבר 1935 הודיעה ועדת הפרס שאף מועמד אינו ראוי לקבלת הפרס וכספי הפרס הועברו לחלוקה בשנה הבאה. המאמצים להענקת הפרס לאוסייצקי נמשכו בשנת 1936.
הנאצים מצדם פעלו למנוע את מתן הפרס לאוסייצקי. בין השאר פרסם קנוט האמסון מאמר שעורר פולמוס נרחב נגד מתן הפרס לאוסייצקי. תומכיו של אוסייצקי, ראו בפולמוס זה סיוע רב למאבק שלהם למען אוסייצקי. הנאצים גם הפיצו מידע שלילי על אוסייצקי וניסו לקדם את פייר דה קוברטן כמועמד חלופי.
המאמצים למתן הפרס לאוסייצקי הוכתרו בהצלחה כאשר בנובמבר 1936 הודיעה ועדת הפרס על הענקת הפרס לשנת 1935 לאוסייצקי. הנאצים הביעו מחאה בפני ממשלת נורווגיה על מתן הפרס לאוסייצקי והודיעו שמעתה והלאה לא יותר לאזרחי גרמניה לקבל פרסי נובל לשלום. לאחר ההודעה על מתן הפרס התירו הנאצים לנציגי התקשורת הזרה לבקר את אוסיצקי בבית החולים. אוסיצקי אמר לעיתונאים שהוא הסכים לקבל את הפרס ושהוא מצטער על שמתן הפרס הביא למתיחות ביחסי גרמניה-נורווגיה. השלטונות הותירו את שאלת נסיעתו לקבלת הפרס עלומה ולבסוף מנעו ממנו את הנסיעה. ממיטת חוליו הצליח אוסייצקי להבריח הודעה בה הוא מקבל את הפרס, תוך שהוא דוחה את הטענה שהסכמה לקבלת הפרס מוציאה אותו מ"קהיליית העם הגרמני" (deutsche Volksgemeinschaft). ניסיונות של רופאים בריטים לבקר אותו בבית החולים נדחו על ידי הגסטפו.
בעיתונות פורסם בתחילה שכספי הפרס הועברו לחשבון בנק בדנמרק ושהגסטפו עשה ניסיון להוציא את הכסף. בפברואר 1937 פורסם שהכסף הועבר לגרמניה. בתחילת 1938 העמידו הנאצים לדין את עורך הדין של אוסייצקי בטענה שהוא מעל בכספי הפרס ודנו אותו לשנתיים מאסר.
מירון בלייברג