הוועידה נערכה בין ה-14 בינואר ל-24 בינואר 1943. שם הקוד שלה היה SYMBOL ולעיתים ANFA, על שם המלון שאירח את הנועדים. הייתה זו הוועידה הראשונה של ראשי בעלי הברית במלחמה והמטרות שלשמן כונסה לא הוגדרו היטב. בפועל דנו בה בצעדים שיש לנקוט לסיום המלחמה, כמו גם בסדרי העולם שלאחריה.
ועידת קזבלנקה הייתה אמורה להיות ועידת פסגה משולשת, כמו הוועידות שבאו אחריה. אולם מנהיג ברית המועצות סטלין סירב לבוא, משום שלא רצה לעזוב את רוסיה הנאבקת במצור הגרמני המתמשך ובחורף הקשה.
ההחלטות העיקריות שנפלו בקזבלנקה הן:
כמו כן נודעה חשיבות למה שלא הוחלט בוועידה, אף שנידון בה: בעלות הברית החליטו שלא לפתוח חזית שנייה של ממש באירופה ב-1943. צ'רצ'יל ורוזוולט ידעו שסטלין לא יראה בעין יפה את החלטה זו, שכן במתקפה בסיציליה לא היה די כדי ללחוץ על הגרמנים ועל ידי כך להקל על הרוסים את מלאכתם בחזית המזרחית. על מנת לפייס את הרוסים התקבלה ההחלטה על תמיכה וסיוע שיוגש להם. ייתכן שהשתתפות רוסית בוועידה הייתה מביאה להכרעה שונה ולפתיחת חזית שנייה באירופה כבר ב-1943.
מנקודת המבט הפנים-אמריקאית הייתה לוועידת קזבלנקה משמעות סמלית והיסטורית: לראשונה עזב נשיא מכהן את ארצות הברית בעת מלחמה, ולראשונה ביקר נשיא מכהן ביבשת אפריקה. בהציגו לאומה האמריקאית את תוצאות הוועידה בנאום ברדיו ב-12 בפברואר 1943, הסיט רוזוולט את הדגש מהחזית האירופית לזו הפאסיפית, שלא עמדה במרכז הדיונים בוועידה. הוא אמר כי "יש דרכים רבות המובילות ליפן", ככל הנראה כדי לפנות לדעת הקהל האמריקאי, שמטבע הדברים התעניין יותר בחזית שבה נלחמו האמריקאים מול יפן.
הצהרת קזבלנקה.
בכנס הופקה הצהרה על כך ש""בעלות הברית נחושות בהחלטתן להילחם עד כניעה ללא תנאי", כלומר שכוחות הברית ילחמו עד ל"כניעה ללא תנאי" של מעצמות הציר בכלל וגרמניה בפרט. את הביטוי שאל רוזוולט מהגנרל יוליסס סימפסון גרנט שהצהיר הצהרה דומה במלחמת האזרחים האמריקנית.
נוסח זה בא להחליף ניסוח קודם בו נאמר ש"בעלות הברית נחושות בהחלטתן להילחם עד הסוף".
מיכאל רוזנק
מיכאל רוֹזְנַק (Rosenak; כ"ד כסליו תרצ"ג, 23 בדצמבר 1932 - ה' סיוון תשע"ג, 14 במאי 2013) היה פילוסוף של החינוך היהודי.
ביוגרפיה.
נולד בברמן, גרמניה. הוריו (מיני לבית נוימן ויצחק צבי (איגנאץ), עורך דין) הצליחו להימלט מארצם בשנת 1938, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. סבו הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של ברמן, נישא לבלה, בתו של הרב שלמה קרליבך.
רוזנק גדל בניו יורק והיה חניך תנועת הנוער השומר הדתי. ב־1950 למד בישיבה יוניברסיטי. הוא התמחה בסוציולוגיה, היסטוריה וחינוך יהודי וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה. רוזנק היה פעיל בתנועת יהודה הצעיר ועם תנועה זו הגיע לארץ ישראל. ב־1958 עלה לישראל ושימש בתפקידים חינוכיים (בתי ספר תיכון, הסוכנות היהודית, יהדות התפוצות, צה"ל, מכון פרד"ס ומכון מנדל). החל מ־1969, במקביל לכתיבת דוקטורט, לימד במרכז מלטון לחינוך יהודי בתפוצות באוניברסיטה העברית ושימש בה בתפקידי ניהול שונים. הרצה באוניברסיטאות בעולם, והשפעתו החינוכית ניכרת במסגרות חינוכיות של זרמים שונים בעולם היהודי. ביטוי לכך בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד שניתנו לו על תרומתו החינוכית ממוסדות JTS - בית המדרש לרבנים הקונסרבטיבי בניו יורק (ב-1997); ההיברו יוניון קולג' - Hebrew Union College הרפורמי (ב-2003) וישיבה אוניברסיטה האורתודוקסי מודרני בניו יורק (ב-2008).
היה נשוי לגאולה לבית גולדריי. ילדיו: ד"ר דניאל רוזנק, רופא בכיר, מיילד ומנתח במחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה הר הצופים; פרופ' אבינועם רוזנק, מרצה בכיר בחוג למחשבת ישראל ובחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים; עו"ד אביגיל שיינין, עורכת דין, טוענת רבנית ומגשרת, שוהם, וגב' שולי רוזנק-אייזיקס, מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
משנתו החינוכית.
רוזנק פיתח את שיטתו הפילוסופית מתוך היכרות בלתי אמצעית עם העבודה החינוכית. שיטתו מתמודדת עם האיום שחשה המסגרת של החינוך הדתי עם הדיסציפלינה ההיסטורית, קריאה ביקורתית של מקורות והניגודים בין המדע לבין ההלכה. משנתו ביקשה לפתור מצוקה זו מתוך הנחה שפתרונה הוא תנאי ליצירת יהודי דתי ומשכיל. עבודתו מדריכה כיצד ניתן לנוע בין מחקר מדעי וביקורתי בד בבד עם טיפוח אתוס חינוכי נאמן לקהילה הדתית. ההוראה הפילוסופית־חינוכית שפיתח יצרה את המצע התאורטי ליצירת גשר בין עולם המחקר והמדע לבין עולם האמונה; ובין זרמים שונים של המחשבה היהודית והלא-יהודית.
המושג "תמימות שנייה", שנטבע על ידי עקיבא ארנסט סימון, היה מיסודות הגותו. מושג זה משרטט מצב תודעתי של אדם בוגר, המאפשר לו חשיבה עצמאית ללא הרתעות מההשכלה הכללית, המתלווה לו מחויבות עמוקה למסורת דתית אך גם יכולות שיח בין-תרבותיים.
רוזנק הצביע על מצוקתן של מערכות חינוך ממלכתיות ורב תרבותיות, המתבטאת בהימנעותן של המערכות השונות ממעורבות ונקיטת עמדה ערכית. לשם פתרון בעיה זו הוא היה ממפתחיה של תפיסה חינוכית שאיפשרה דיון ערכי שעודד למחויבות תוך שמירת האוטונומיה הרוחנית של משתתפי השיח ברוח פלורליסטית.
כתבים והגות.
רוזנק היה ממפתחיה של תוכנית "ערכים יהודיים" שהגיבה לצורך לפתח הוראה שיש בה משמעות קיומית מכאן ונאמנות לתכני הלימוד מכאן. הוא התמחה בפישוטם של מבני ידע ללא עיוותם או צמצומם, והוא הנחיל מבנה שיח של דיאלוג ערכי המקפיד על נאמנות לטקסטים ובה בעת מזמין שיקול דעת עצמאי מצד התלמידים. רעיונות אלה קיבלו ביטוי בספרו Teaching Jewish Values.
רוזנק הצביע בספרו על חשיבות המושגים רלוונטיות ואותנטיות. ה"אותנטיות" מתארת את ניסיונו של המורה להדגיש את התוקף ואת הסמכות של הטקסט ואת היבטיו הדתיים המחייבים; וה"רלוונטיות" מבטאת את ניסיונו לעדכן את הטקסט לזמננו (ניסיון העלול להוביל לרדוקציה ועיוות). סוגיות אלו נדונו על ידי רוזנק בזיקה למשנתו החינוכית של הפילוסוף של המדע והחינוך יוסף שוואב. בד בבד הוא יצר את המונח "תרגום חלקי", המבטא את מחויבותו של המחנך לרלוונטיות מכאן ואותנטיות מכאן.
בספרו Commandments and Concerns, שיצא לאור ב־1987, מייסד רוזנק את התאוריה החינוכית בין שני קטבים ואת המרחב הדיאלקטי ההכרחי ביניהם מכאן, והבעייתיות של חד ממדיות (הגוררת אינדוקטרינציה ופונדמנטליזם דתי) מכאן.
בספרו Roads to the Palace, שיצא בשנת 1995, מניח רוזנק את יסודות התורה החינוכית־התרבותית (או הפידיאה) היהודית כאשר הפילוסופיה של החינוך משמשת לו כלי אנליטי. כאן הוא פיתח את המושגים "שפה" ו"ספרות" (מיסודם של מיכאל אוקשוט וריצ'רד סטנלי פיטרס). מושגים אלה מבהירים את הזיקה בין עקרונות וכללים הנמצאים ביסודה של התרבות ("השפה") לבין עולם הפרשנות המגוון על הופעותיו החדשות ("ספרות").
ספרו Tree of Life שיצא לאור ב־2001 הוא פירוש לתורה המונח על יסודות הפילוסופיה של החינוך היהודי שאותה הוא פיתח. בספרו פרשיות התורה הופכות למצע לשיח חינוכי הנחשף מבין קפליו של הטקסט המקראי.
בספרו "צריך עיון", שיצא בשנת 2003, נדונה, בין היתר, סוגיית החינוך לערכים. רוזנק מבחין שם בין ערכי-על קיומיים הניצבים מעל כל מערכת תרבותית של מערכת נתונה (כאיסור "עבודה זרה" ביהדות), לבין ערכים מרכזיים שמשותפים לכל חבריה של קהילה. ספר זה מבהיר כיצד ניתן לפתח שיח חינוכי בחברה רב-תרבותית ובדרכי יישובם של מחלוקות. לטענתו, מערכות ערכים מתחלקים לשלוש קומות: הקומה הראשונה כוללת את כל ערכי-העל הקיומיים; הקומה השנייה מכילה ערכים קולקטיביים חשובים השנויים במחלוקת; בקומה שלישית ניתנת לגיטימציה להעדפות אישיות ולערכים אסתטיים.
ממשלת ישראל השלושים ואחת
ממשלת ישראל השלושים ואחת, בראשות אהוד אולמרט, הייתה ממשלה שהורכבה לאחר הבחירות לכנסת ה-17 וכיהנה מ-4 במאי 2006 עד 31 במרץ 2009.
הקמת הממשלה.
ביום כינונה הורכבה הממשלה מ-4 מפלגות והתבססה על קואליציה של 67 חברי כנסת. הממשלה כללה 24 שרים (לא כולל ראש הממשלה). עקב הביקורת על גודלה של הממשלה, הוחלט כי לא יכהנו בה סגני שרים. בממשלה זו מונה לראשונה בתולדות ישראל שר מוסלמי, ראלב מג'אדלה, מטעם סיעת העבודה.
ציוני דרך ומדיניות.
קווי היסוד.
בקווי היסוד הצהירה הממשלה על תוכניותיה בכמה תחומים: עיצוב גבולות הקבע של המדינה כמדינה עם רוב יהודי, תוך שמירה על ביטחון תושביה; הוחלט כי אם משא ומתן עם הפלסטינים לא יצלח, ישראל תבצע צעדים חד צדדיים; במישור האזרחי הוצהר על כוונות לפעול לצמצום הפערים החברתיים ולהיאבק בשחיתות הציבורית.
אירועים מרכזיים.
עם פעולותיה המרכזיות של הממשלה במישור הכלכלי נמנות העלאת שכר המינימום, הורדת המע"מ ל-15.5% ושמירה על שיעור הצמיחה הגבוה.
ב-4 ביולי 2007 נערך סבב מינויים נוסף ובו בין היתר מונה חיים רמון לתפקיד המשנה לראש הממשלה.
מיום הקמתה, נאלצה הממשלה להתמודד עם ירי טילי הקסאם הבלתי פוסק מרצועת עזה לעבר יישובים ישראלים, ללא הצלחה. ב-25 ביוני 2006 נחטף מתוך שטח ישראל רב"ט גלעד שליט. ממשלת ישראל החליטה לצאת למבצע גשמי קיץ על מנת לשחררו. למרות פעילות צבאית אינטנסיבית, צה"ל לא הצליח לשחרר אותו בכוח וגם המשא ומתן לא נשא פירות. מנגד, לאחר הפעילות הצבאית הוכרזה הפסקת אש וירי הקסאמים כמעט והופסק, יחסית למצב שקדם לפעילות.