ספרו של דרימון המשיך את רעיונותיו של אנרי רוז'ה גוז'נו דה מוסו (Henri Roger Gougenot des Mousseaux) כפי שהוצגו בספר "היהודי, היהדות ויהוד העמים הנוצרים" ("Le Juif, le Judaïsme et la judaïsation des peuples Chrétiens"), והפיץ את תאורית הקונספירציה הסודית המשותפת של היהודים, הבונים החופשים והיעקובינים נגד צרפת הקתולית באמצעות השיטה הרפובליקנית. בעיני דרימון, יסוד האנטישמיות אינו דתי כמו גזעני – ההבדל בין הגזעים ה"מנוגדים" – בין הארים ובין היהודים, הקרויים גם "השמיים". בתאוריו את אפיוני היהודים לא שכח דרימון להזכיר "מגיפות" כמו הצהבת והאנמיה, הנוצרות לדעתו על ידי הדבקה בטפילים ספציפיים ליהודים, ואשר מזיקות ומחלישות את "הגזעים האצילים" כמו העמים הגאלים, הקלטים, הנורמנים והגרמנים. גם האשמת היהודים ב"רצח האל" (רצח ישו) מוצאת מקום מרכזי אצל דרימון, אולם אליה מתווספות רציחות רבות אחרות כמו חיסול מנהיגי הפרנקים, אבות הצרפתים, לרבות מותו של קרל הגדול. דרימון מציין גם את צאצאי עשרת השבטים האבודים של ישראל, שהגיעו עד לאתיופיה, סין ואפילו עד למורמונים בצפון אמריקה; גם שם, כמו באירופה, אחראים היהודים לשפל המוסרי. כל זאת, בתקופה של משבר כלכלי, שבה נהיו צרפתים רבים משוכנעים שכל צרותיה של צרפת נבעו מאנשי עסקים יהודים כמו רוטשילד, פרייר, פולד, נאקה ואחרים. דרימון לא ראה שום אפשרות של פתרון על ידי התנצרות, התבוללות, שיקום או חינוך מחדש של היהודים, ומשום כך קרא להוצאתם מחוץ לחברה הצרפתית. לספר נודעה השפעה רבה על התפתחותה של האנטישמיות בצרפת, וההצלחה לה הוא זכה, אפשרה לדרימון לפתוח ב-1892 את העיתון "לה ליבר פארול", שהמשיך בהפצת משנתו הגזעני, הקסנופובית והאנטישמית.
המנהל היהודי של העיתון "לה גולואה" ("Le Gaulois"; "הגאלי"), ארתור מייר (Arthur Meyer; 1844–1924), שכבודו נפגע אישית מהספר, קרא לדרימון לדו-קרב. שני הלוחמים שרדו בשלום את האירוע. מאוחר יותר, אותו ארתור מייר, שהפך לאנטי-דרייפוסיסט והמיר את דתו לדת הקתולית, אימץ לא מעט מרעיונותיו של דרימון, כולל האנטישמיים שבהם.
לאנקן
לאנקן (בהולנדית: Lanaken) היא רשות מקומית בפרובינציית לימבורג שבבלגיה.
לאנקן ממוקמת על גבול הולנד ובלגיה, וגובלת במאסטריכט, בירת מחוז לימבורג ההולנדי. היא מורכבת מהעיירות רקם, נירהארן, חליק, ולדווזלט, סמירמס וקסלט.
מיאקיים
מיאקיים (שם מדעי: Miacoidea) היא משפחה נכחדת של יונקים דמויי טורפים מקבוצת המיאקויים (שייתכן שהיא פרפילטית), הקרובה לטורפים ולעיתים נכללת בתוכה. המשפחה כוללת את המינים הקרובים ביותר לטורפים האמיתיים.
יונקים אלה חיו בתקופת הפלאוקן עד האאוקן והיו קטנים מאוד, מגודל חמוס עד לגודל של שועל. הם דמו במראם לגחנים או לדלקים מוארכים והתאימו לתנועה זריזה בין העצים, שם הם חיפשו טרף קטן. היו להם ניבים דומים לניבי הטורפים המודרניים, אך נראה שמבנה אוזניהם היה שונה. המאובנים שלהם התגלו באמריקה הצפונית בתחילת הפלאוקן, אך בהמשך הם הגיעו עד לאירופה ולאסיה. הם נכחדו בסוף האאוקן עקב התייבשות גדולה ועקב תחרות עם קרוביהם - הטורפים האמיתיים.
ויברוויים
ויברוויים (שם מדעי: Viverravidae) היא משפחה נכחדת של יונקים דמויי טורפים מקבוצת המיאקויים (שייתכן שהיא פרפילטית), הקרובה לטורפים, ולעיתים נכללת בתוכה. המשפחה כוללת את המינים הקרובים ביותר לטורפים האמיתיים, אך פחות מהמיאקיים. כיום נראה שמינים אלה אינם טורפים אמיתיים.
יונקים אלה חיו בתקופת הפלאוקן עד האאוקן שלפני 65 עד 44 מיליון שנה, והם היו קטנים ביותר, דומים בגודלם ומראם לדלקים או לגחנים ובעלי התמחות בחיים בין העצים. מבנה שיניהם בעלות הניבים הגדולים והמחודדים מרמז על תזונתם מטרף של עופות, זוחלים קטנים ויונקים קטנים כמו מכרסמים, חדפיים ועוד.
המאובנים של יונקים אלה התגלו ברחבי אמריקה הצפונית, ובמשך הזמן הם נפוצו לאורך אירופה ואסיה. הם נכחדו בסוף האאוקן עקב התייבשות גדולה ועקב תחרות עם הטורפים האמיתיים המפותחים מהם.
אסיר של כבוד
אסיר של כבוד (באנגלית: Prisoner of Honor) הוא סרט בריטי שהופק בידי הטלוויזיה של האחים וורנר והופץ בידי HBO. הסרט מתבסס על פרשת דרייפוס.
עלילה.
העלילה עוקבת אחר השתלשלותה של פרשת דרייפוס. אלפרד דרייפוס (קנת' קולי) הוא קפטן יהודי בצבא צרפת, המואשם על לא עוול בכפו בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית. דרייפוס נמצא אשם, מוגלה לאי השדים ועובר טקס משפיל במהלכו נשללות ממנו דרגותיו.
לוטננט קולונל ז'ורז' פיקאר (ריצ'רד דרייפוס) ממונה כמפקד משרד הריגול הנגדי. פיקאר מקבל הוראה למצוא הוכחות נוספות להאשמתו של דרייפוס, אולם בפועל הוא מגלה כי דרייפוס חף מפשע ושימש כשעיר לעזאזל רק בשל היותו יהודי. פיקאר יוצא למלחמה נגד המערכת הצבאית המושחתת הנחושה להותיר את דרייפוס באי השדים.
הפקה.
הרוח החיה מאחורי הסרט היה השחקן היהודי-אמריקני ריצ'רד דרייפוס. דרייפוס העיד כי הוא גדל מתוך מחשבה מוטעית שהוא בן משפחתו של אלפרד דרייפוס, ותמיד חלם להשתתף בסרט עליו. דרייפוס רצה לגלם את דמותו של אלפרד דרייפוס עצמו, אולם עזב את הרעיון כיוון שדרייפוס היה חייב להיות דמות שולית בסרט, לנוכח העובדה שלאורך רוב שלבי הפרשה הוא שהה בגלותו באי השדים. לפיכך החליט דרייפוס לגלם את הדמות הראשית בתסריט - דמותו של ז'ורז' פיקאר. קן ראסל נשכר כבמאי עבור הסרט, אולם באמצע הצילומים דרשו המפיקים לערוך מספר שינויים שראסל לא הסכים להם. לפיכך הוא פרש מהתפקיד ודרייפוס הפך לבמאי עד סוף הצילומים. ראסל החליט להותיר את שמו על הסרט כבמאי למרות זאת.
אגאפיוס טומבוליס
אגאפיוס טוׂמבּוּליס, בשמו האמיתי אגופ או הגופ סטמבוליאן (ביוונית: Αγάπιος Τομπούλης, 1891 איסטנבול (קונסטנטינופול) - 1965) היה נגן עוד וג'ומבוש ומלחין יווני ממוצא ארמני, מבצע מוזיקת רבטיקו וסוגות אחרות של מוזיקת עם יוונית, מוזיקת עם ארמנית, טורקית ויהודית. ליווה את הקולות הגדולים של מוזיקת סמירנאיקה כמו רוזה אשכנזי, ריטה אבאדזי ואחרים והשאיר גם הקלטות כסולן בעוד.
ביוגרפיה.
אגופ סטמבוליאן נולד בשנת 1891 ברובע פרה (כיום ביולו) באיסטנבול, כבן לאב ארמני ולאם יוונייה.
לא נשלח לבית הספר. אבל מילדותו דיבר בצורה שוטפת טורקית, ארמנית ויוונית. האגדה מספרת שבעת שיט על יד ארמון דומלמבהצ'ה הסולטן עבדול חמיד השני שמע את סטמבוליאן מנגן בעוד והחליט להעסיקו בתזמורת החצר. הוא נשאר בתזמורת המלכותית עד להדחת הסולטן והחלפתו באחיו, מהמט רשאט בשנת 1909
אחרי מלחמת העולם הראשונה שבה התרחש, בין השאר, רצח עם בקרב הארמנים, נכח סטמבוליאן בסתיו 1918 בכניסתן של אוניות מעצמות ההסכמה ויווניות במיצר בוספורוס וציפה לתחיית העיר היוונית כבראשונה בשנת 1921 הוא התחתן אם אישה יוונייה בשם אלכסנדרה ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים. בשנת 1922 בעקבות "האסון הגדול" של תבוסת הצבא היווני באנטוליה מצבם של היוונים והניצולים הארמנים בטורקיה הידרדר.
בשנת 1924 היגר סטמבוליאן יחד עם משפחתו לנמל סלוניקי שהייתה לחלק מהמדינה היוונית. הוא ניגן בבתי הקפה ובטברנות שלו עד שנת 1928 כשעברו לגור באתונה.
באתונה עסק סטמבוליאן בהקלטות. הוא נודע ביוון כאגאפיוס טומבוליס, כששם המשפחה החדש נגזר לא רק מסטמבוליאן אלא רמז גם על מראה גופו ופניו העגלגלים, דרך המילה הטורקית "טומבול" (שמנמן, עגלגל).
בשנת 1929 פגש באתונה את רוזה אשכנזי והתחיל ללוות אותה בעוד לאורך אותה שנה. ב-1930 שניהם פגשו את נגן הקמנצ'ה הקלאסי למברוס לאונדארידיס שהצטרף אליהם במועדונים והריכבו את שלישיית סמירנה. בהמשך צירפו גם את נגן הקאנון למברוס סאוואידיס. המקום העיקרי שבהם הופיעו היה טברנה ברחוב דורו. הם התלוו לאשכנזי בסיורים שלה באלבניה, סרביה, מצרים וטורקיה. בשנת 1931 בהרכב שלישייה - עוד, כינור וסנטור ניגן טומבוליס, בין השאר, בטברנה בפרבר קייסריאני לא רחוק ממרגלות ההר הימטוס. יחד עם הכנר סימיטריוס סמסיס ניגן טומבוליס גם עם הזמרת ריטה אבאדזי.
אחיין שלו היה גם הוא נגן עוד בניו יורק.
לקריאה נוספת.
SOAS Musicology Series, Ashgate, Farnham, 2016
תעלת כיליה
ז'אן דניס ברדן
ז'אן דניס ברדן (בצרפתית: Jean-Denis Bredin; 17 במאי 1929 – 1 בספטמבר 2021) היה עורך דין והיסטוריון צרפתי. היה מייסד שותף של משרד עורכי הדין ברדן-פראט (Bredin Prat), וחבר האקדמיה הצרפתית.
ביוגרפיה.
ברדן נולד בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-17 במאי 1929. אביו היה יהודי אלזסי שנשא את השם הירש. אמו הייתה נוצרייה קתולית. כאשר היה ילד קטן הוריו התגרשו, ואמו נישאה ב-1939 לז'אן למייר. באותה שנה מת אביו הביולוגי. מאוחר יותר אימץ את שם משפחתו של אביו החורג בטענה ש"אני לא יהודי ואני לא רוצה שיחשבו בטעות שאני יהודי". ב-16 במרץ 1950 הוא שינה את שם משפחתו לברדן. אחיו למחצה הוא עורך הדין פיליפ למייר, ובתו היא פרדריקה ברדן - נשיאת המרכז הלאומי לקולנוע ולדימוי המונפש (Centre national du cinéma et de l'image animée - CNC).
את השכלתו הוא רכש בלייסי שרלמאן. ב-1950 הוא נעשה לחבר בלשכת עורכי הדין של פריז, וב-1965 הקים יחד עם רובר בדינטר וז'אן פרנסואה פראט את משרד עורכי הדין ברדן-פראט הנחשב כיום לאחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים ביותר בצרפת. ב-15 ביוני 1989 הוא נבחר לחבר מס' 3 ב. בנוסף לעיסוקו כעורך דין, ברדן היה ידוע גם כהיסטוריון. ספרו על פרשת דרייפוס תורגם לשפות רבות (ביניהן עברית).
נפטר ב-1 בספטמבר 2021.
המינהל המרכזי לסטטיסטיקה