העיר מיטו נוסדה ב-1 באפריל 1889 עם ביטול שיטת ההאן וייסוד שיטת המחוזות, ומיד נבחרה לבירת מחוז איבראקי. במהלך מלחמת העולם השנייה הפציצו בעלות הברית את העיר והשמידו שלושה רבעים משטחה בהפצצה אחת שנערכה ב-2 באוגוסט 1945, כשבועיים לפני כניעת יפן וסיום המלחמה.
בשנות ה-50 גדל שטחה של העיר עם סיפוח מספר כפרים בסביבתה, וב-2001 קיבלה מעמד עיר מיוחדת שהעניק לה רמת אוטונומיה גבוהה יותר. ברעידת האדמה והצונמי בסנדאי ספגה העיר מיטו נזק כבד, ועשרות אלפי בתים נהרסו, אך האבדות בנפש היו נמוכות מאוד.
כלכלה.
מכיוון שהמרכזים התעשייתיים של מחוז איבראקי שוכנים בסביבת הערים צוקובה והיטאצ'י, הפכה מיטו למרכז מסחרי ומנהלי עבור המחוז כולו. מקצת מכלכלת העיר מתבססת על תיירות.
אקלים.
במיטו שורר אקלים סובטרופי גשום. חודשי החורף קרים אך יחסית יבשים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. המשקעים האטמוספיריים במיטו מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
ערים תאומות.
למיטו יחסי ערים תאומות עם:
שיינו
שיינו (בפולנית: Sienno) הוא כפר במחוז ליפסקו שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
הכפר נזכר מהמאה ה-14. בשנת 1430 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובשנת 1628 הוענקה לו זכות לקיים יום שוק שבועי. בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי שיינו.
יהודים ישבו בשיינו מהמאה ה-16, ומשנת 1576 מתועדת ביישוב קהילה עצמאית. בשנת 1897 נמנו בכפר 1,059 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-750 יהודים, כמחצית תושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 מונה בו יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים. עם הגעת פליטים יהודים לכפר, הגיע מספר יהודיו בחורף 1941 לכ-2,000 איש, ובדצמבר 1941 רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב.
בסוף אוקטובר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
טוקוס
טוקוס (שם מדעי: "Tockus") הוא סוג של עופות טרופיים ממשפחת הקלאוניים. הם חיים באפריקה שמדרום לסהרה ביערות גשם או סוואנות. הם מאופיינים במקורם האדום או צהוב והמעוקל, צבעם השחור וגודלם הקטן.
מינים.
בעבר המין היחידי קלאו לבן ציצה שמכונה לעיתים "טוקוס", היה שייך לסוג זה. כמה מיונים גם משייכים מינים מסוימים לסוג "Lophoceros".
ריקי כהן
ריקי כהן (נולדה ב-26 במרץ 1969) היא משוררת, עורכת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
עוסקת בכתיבה בתחומים שונים, ביניהם עיתונאות וכתיבת בלוגים, ועובדת בקידום יוצרים וגופי תרבות ברשת. כתבה בעיתונים העיר, מעריב, ובאתר סלונה.
ריקי הקימה וניהלה קהילות מקוונות ברשת משנת 1997 באתרים שונים, כמו IOL, נענע ו-ynet. כהן היא ממקימי אתר ynet, בו שימשה כמנהלת הקהילות, כותבת ועורכת במשך שמונה שנים.
שירים וסיפורת פרי עטה התפרסמו במספר כתבי עת, בהם "מסמרים", "גג", "שבו", "משיב הרוח", "החוטם" ו"עתון 77".
כהן מגדירה עצמה כפמיניסטית ועוסקת בכך בכתיבתה. בריאיון לצפי סער אמרה: "אני מאמינה שלשירה יש כוח גואל מהמציאות, שזה עניין אוניברסלי. גאולה מהמציאות על כל הרפש שלה. ונשים וגברים עושים את זה לדעתי, כשהם טובים, באותה מידה. וכן, יש נושאים שתמצאי יותר אצל נשים בשירה ופחות אצל גברים. אבל אני חושבת שאולי גם זה משתנה".
הישגים ואבני דרך.
בשנת 2009 הקימה את "אמהות אובדות", אתר בלוגים לאמהות ואבות שסיפק במה לחוויות רגשיות שונות בהורות.
בשנת 2010 הקימה כהן את abiliko, אתר ייעודי לאנשים עם מוגבלויות ובני משפחותיהם, ושימשה בו כעורכת ראשית.
בשנת 2013 ערכה את הספר "אצלכם זה בוכה?", קובץ שישה סיפורי אמהות, פרי עטן של אורנה פיטוסי, ענת עינהר, עדי שורק, שרון פידל, גאולה שינה וכהן עצמה. באותה השנה ייסדה וערכה יחד עם טל ניצן סדרת ערבי שירה, מוזיקה וצילום תחת הכותרת "שירה בלילה". ספר השירים שלה "ערימה מלוכלכת בכל חדר" יצא לאור בהוצאת ספרא בשנת 2013 וזכה במענק קרן יהושע רבינוביץ' לשנת 2014.
בשנת 2016 ערכה את הספר "את לא נולדת אישה", במסגרתו לוקטו 100 יצירות של משוררות וצלמות ישראליות ברוח הציטוט המפורסם של ההוגה סימון דה בובואר: "את לא נולדת אישה". הספר זכה למענק תמיכה של הקרן לקידום היצירה אקו"ם.
בשנת 2016 השתתפה בהקמה וארגון של פסטיבל ”תיקון” לשירה שהתקיים בתל אביב, חיפה, ירושלים ושדה בוקר.
בשנת 2017 הקימה עם חברותיה לקבוצת "תיקון" את המוסך, כתב עת מקוון לספרות.
חיים אישיים.
כהן גדלה במושב בורגתא שבעמק חפר, חיה בזוגיות ואם לשניים, ומתגוררת כיום בתל אביב.
אם היינו
אם היינו הוא אלבום הסולו התשיעי של הזמר הישראלי גידי גוב, שיצא בשנת 2015.
רקע.
האלבום "אם היינו" יצא עשר שנים לאחר צאת אלבום הסולו האחרון של גוב, "בקצה ההר". בשנים אלו הוציא גוב אלבום אוסף בשם "שלל שיריו", הוציא מחדש את אלבום הבכורה שלו, "תקליט ראשון", הופיע בסיבוב האיחוד המצליח של להקת "כוורת" והקליט מספר שירים במסגרות שונות, אך נמנע מלהתחייב על צאת אלבום חדש.
גוב נימק את ההפסקה הארוכה בקושי למצוא שירים מתאימים ובעומס של עיסוקיו כזמר וכמנחה טלוויזיה. הקלטת האלבום נעשתה לבסוף בעידודם של ערן ויץ ויובל שפריר, חברי להקתו הקבועה של גוב שהפיקו את האלבום ועיבדו מוזיקלית את השירים שבו.
במאי 2015 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "אם היינו", שהתקבל בתגובות אוהדות; לאחריו יצאו הסינגלים "ארץ תכלת לבנה" ו"יום אחד בשמש" ו"אני אומר מילה".
האלבום המלא יצא באוגוסט 2015, והתקבל בביקורות חיוביות על ידי המבקרים, ששיבחו את איכות השירים, ההפקה המוזיקלית ושירתו של גוב, אך לא הצליח מסחרית. רבות מהביקורות לאלבום ציינו את פטירת אשתו של גוב ענת, כשלוש שנים לפני צאת האלבום, וגוב עצמו ציין כי האובדן עמד ברקע הבחירה בשירים.
שירי האלבום.
בניגוד לאלבומיו הקודמים של גוב, אין באלבום זה נוכחות משמעותית לשיריו של מוזיקאי יחיד כלשהו. במקום זאת קובצו השירים ממספר רב של כותבים ומלחינים, בהם המשוררים נתן אלתרמן, חיים גורי, נתן זך ודורי מנור, המוזיקאית רונה קינן שמנגנת עם גוב בהופעותיו מאז 2009 ואחרים. כמו כן, גוב ביצע באלבום גרסת כיסוי לשירו של יוני רכטר למילותיו של מירון ח. איזקסון, "אדם מביא" (השיר יצא במקור בביצוע של רכטר באלבום "סימנים" משנת 2004, שהוקדש לשירי איזקסון).
טוקן טוקו
אטה אנג'ל וילר
אטה אנג'ל וילר (באנגלית: Etta Angell Wheeler; 14 ביוני 1834 - 4 בדצמבר 1921) הייתה פעילה למען זכויות ילדים. וילר הצילה את מרי אלן וילסון, הילדה הראשונה שהמקרה שלה הוכרע בבית משפט נגד זכותם של הורים לעשות בילדיהם כרצונם. מקרה זה הוביל להקמת האגודה הניו יורקית למניעת התעללות בילדים. וילר הייתה זו ששכנעה את הנרי ברג, מייסד האגודה למניעת התעללות בבעלי חיים בניו יורק, לקחת על עצמו את הפעילות ואת קידום התיק של וילסון.
רקע.
אטה אנג'ל נולדה במדינת ניו יורק. שם חייתה עם אמה ואחותה סאלי, עד שנישאה לצ'ארלס וילר. הזוג התגורר בעיר ניו יורק, שם אטה פעלה כמיסיונרית וסייעה לעניי העיר. צ'ארלס עבד ככתב בעיתון The New York Daily News. השניים החליטו לא להביא ילדים לעולם, כי הם האמינו שישנם כבר יותר מידי ילדים בלתי-נאהבים ונטושים.
קידום זכויות ילדים: הסיפור של מרי אלן וילסון.
במהלך אחד מסיורי הסיוע שלה, ניגשה אל וילר אחת מדיירות הבניין שבקרה בו, וסיפרה לה על שכניה, משפחת קונולי, אשר להם ילדה בשם מרי. את הילדה לא ראו השכנים מזה זמן רב, אך את צרחות הכאב שלה ואת ההתעמרות בה מצד אמה, מרי קונולי, שמעו השכנים מדי יום. משפחת קונולי בדיוק עברה לכתובת חדשה, ווילר ביקרה אותם במיקומם החדש באמתלת רצונה לסייע לשכן חולה. כשהיא נכנסה לתוך דירת הסלאם, ראתה שם ילדה מוזנחת בירכתי החדר, שוטפת כלים.
הילדה, כפי שהסתבר, לא הייתה בתה של מרי קונולי, אלא ניתנה לחסותה כאשר אמה התאלמנה ולא יכלה לטפל בה. הילדה הייתה כלואה בבית, ולא ראתה מזה שנים אור יום. היא סבלה מתת תזונה, ונראתה כבת חמש, אף על פי שגילה האמיתי היה כתשע.
לאחר מגעיה הראשונים עם המשפחה, וילר פנתה לכומר פרנק ג'יימסון כדי להתייעץ כיצד ניתן להתערב לטובת הילדה, אך הוא אמר לה שאין עליה להתערב. היא לא הסכימה לוותר, ובמשך חודשים רבים ניסתה למצוא סוכנות או ארגון שיסייעו בהסרת הילדה מבית משפחתה, אך כל אחד מעשרות ארגוני הצדקה שפנתה אליהם טענו שאסור להם להתערב בעניינים משפחתיים. המירב שהציעו לה הצדקות היה תרומות ביגוד. גם המשטרה אמרה לה שיש חוק שאוסר את הסרתם של ילדים מחזקת הוריהם או אפוטרופוסיהם החוקיים.
אחייניתה הציעה לווילר לפנות להנרי ברג, המייסד של האגודה למניעת התעללות בבעלי חיים בניו יורק, ווילר עשתה כן. ברג אישר את דברי המשטרה לגבי החוק, ואמר שאולי יש לה בסיס לתיק משפטי אם תוכל להציג ראיות. וילר ניגשה מיד לכל שכניהם של משפחת קונולי, ואספה עדויות ותיעוד להתעללות במרי. למחרת, היא ניסחה מכתב לברג עם ממצאיה. החקירה הפרטנית והמעמיקה שלה סיפקה ראיות מספקות בעיניו, והוא הגיש תובענה לבית המשפט, וכתוצאה הוסרה מרי מבית מרי קונולי, אשר הורשעה ונגזרו עליה שישה חודשי עבודה בכפייה.
כששוחררה משבייה, מרי - שלעולם לא לקחה יותר מכמה צעדים לכל כיוון, ולעולם לא עלתה או ירדה במדרגות - הייתה צריכה ללמוד כיצד להתנייד במרחב. מרי אומצה על ידי אמה של וילר, וכאשר זאת נפטרה, עברה לחסותה של אחותה סאלי. בבגרותה, מרי נישאה וילדה שתי בנות, וקראה לבוגרת על שמה של אטה. בתורה, גם היא אימצה בת חסות משל עצמה.
מורשת.