המוזיאון הצ'יליאני לאמנות פרה-קולומביאנית (בספרדית: Museo Chileno de Arte Precolombino) הוא מוזיאון לאמנות המוקדש למחקר ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים של אמנות פרה-קולומביאנית מאמריקה המרכזית והדרומית. המוזיאון שוכן במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה. המוזיאון הוקם על ידי האדריכל הצ'יליאני ואספן העתיקות סרחיו לראין גרסיה-מורנו (Sergio Larraín García-Moreno), שחיפש אתרים לתצוגה ולשימור האוסף הפרטי שלו של חפצים פרה-קולומביאניים שנרכשו במהלך של כמעט חמישים שנה. עם תמיכתה של עיריית סנטיאגו באותה תקופה, קיבל גרסיה-מורנו לרשותו את הבניין והקים את מוסד האוצרות של המוזיאון. המוזיאון נפתח לראשונה ב-10 בדצמבר 1981 ונסגר משנת 2011 עד 2013 לשיפוץ. החללים הפנימיים תוכננו מחדש על ידי האדריכל הצ'יליאני סמיליאן ראדיץ' (Smiljan Radic) ונוסף אולם חדש תת-קרקעי. סך כל שטח המוזיאון 1,400 מטרים רבועים. המוזיאון נחשב לאחד המוזיאונים הטובים ביותר בצ'ילה.
היסטוריה.
במשך יותר מחמישים שנה ליקט האדריכל והנדבן הצ'יליאני סרחיו לראין גרסיה-מורנו אוסף חשוב של חפצים פרה-קולומביאנים. הקריטריונים שלפיהם רכש לראין את הפריטים היו אסתטיים גרידא ולא חשיבות אנתרופולוגית, ועם זאת הוא יצר אוסף שלם של חפצים המייצגים אמנות אמריקאית מקיפה.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 הורה לראין לעורך הדין חוליו פיליפי (Julio Philippi) להכין מודל משפטי שמטרתו ליצור מוסד שיכלול את החפצים מהאוסף הפרה-קולומביאני. המודל הוביל להקמת קרן משפחתית (Fundación Familia Larraín Echeñique), שמטרתה להקים מוזיאון המיועד לשימור, מחקר והצגה של אוסף זה.
בראשית שנות השמונים חתמה הקרן הסכם עם עיריית סנטיאגו שבו נקבעו ההתחייבויות לתשלום הוצאות התשתיות וההוצאות הכלליות של המוזיאון, שפתח את שעריו לראשונה בדצמבר 1981.
הוצאות התפעול של המוזיאון מתחלקים בין עיריית סנטיאגו, משרד התרבות הצ'יליאני (Ministerio de las Culturas, las Artes y el Patrimonio) והכנסות המוזיאון. הכרטיסים לתושבי צ'ילה מסובסדים, כך שתיירים משלמים מחיר שהוא פי 8 מהמחיר לתושבים המקומיים.
המבנה ותולדותיו.
המוזיאון שוכן בפינת הרחובות בנדרה (Calle Bandera) וקומפנייה (calle Compañía), רחוב אחד מערבית מהכיכר המרכזית של סנטיאגו, במבנה בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית הקרוי "ארמון המכס המלכותי" (Palacio de la Real Aduana).
המבנה הוקם באתר שעליו הוקם ב-1555 ביתו של ראש העיר הראשון של סנטיאגו. בתחילת המאה ה-19 הורה המושל הספרדי של צ'ילה לואיס מוניוס דה גוסמן להקים את בית המכס המלכותי במקום והסמיך את המהנדס הצבאי חוסה מריה דה אטרו (José María de Atero) לבנות אותו. אטרו הקים את הבניין בין 1805 ל-1807. בניין זה התבסס על תוכניות שערך חואקין טואסקה (Joaquín Toesca), אדריכל יליד איטליה שהעבודות האחרות הקודמות שלו כללו את הכיכר המרכזית, ואת ארמון לה מונדה (Palacio de La Moneda).
בתקופת הרפובליקה השמרנית בצ'ילה שכנה בבניין הספרייה הלאומית, ובשנת 1845 הוא הפך למשכן של בית המשפט העליון של צ'ילה עד 1968, כאשר שרפה גדולה הרסה לחלוטין את הבניין ואת ארכיוניו.
בשנת 1969 הוכרז המבנה כמונומנט לאומי של צ'ילה (Monumento Nacional de Chile). בשנות השמונים של המאה ה-20, נבנה בית המכס מחדש ושופץ לחלוטין באמצעות סדרת פרויקטים של שיקום, והפך למשכן המוזיאון.
האוספים.
מקורם של הפריטים באוספי המוזיאון מהתרבויות של התקופה הפרה-קולומביאנית ממסו-אמריקה ועד לדרום צ'ילה של ימינו. במוזיאון למעלה מ-3,000 פריטים המייצגים כמעט 100 תרבויות פרה-קולומביאניות שונות מאמריקה הלטינית. האוסף מכסה תקופה של כ-10,000 שנים. האוסף המקורי נרכש על סמך איכותם האסתטית של החפצים, ולא בשל ההקשר המדעי או ההיסטורי שלהם. האוסף הקבוע מוצג בשבעה אולמות המסודרים סביב שתי חצרות פנימיות, ואולם תת-קרקעי המוקדש לממצאים מצ'ילה גופא (צ'ילה לפני שקמה צ'ילה). המבקרים יכולים לטעון לטלפון יישומון המסביר חלק מהמוצגים. התצוגה מחולקת לאזורים הבאים:
בנוסף יש במוזיאון ספרייה עשירה בנושא, סרטי וידאו, הקלטות מוזיקה, צילומים ועוד.
Still on My Mind
Still on My Mind (בעברית: עדיין בראשי) הוא אלבומה החמישי של הזמרת האנגלייה, דיידו, אשר יצא לאור ב-8 במרץ 2019 על ידי BMG. זהו אלבומה הראשון מאז שנת 2013. ב-12 בנובמבר 2018 פרסמה הצצה לשיר "Hurricanes". הסינגל הראשון מהאלבום היה השיר "Give You Up" אשר יצא לאור ב-22 בינואר 2019 ושודר בבכורה ברדיו BBC Radio 2. על מנת לקדם את האלבום יצאה הזמרת לסיבוב הופעות עלומי, הראשון שלה מזה 15 שנה. בנובמבר אותה שנה יצא לאורה המהדורה המורחבת של האלבום.
הקלטה.
דיידו כתבה והקליטה את האלבום עם אחיה רולו בטענה שאם היא עושה עוד אלבום זה רק איתו וכינתה את תהליך ההקלטה "פשוט" וכחוויה "קסומה לחלוטין". בנוסף סיפרה כי הרבה מהשירים הוקלטו בבית, "הכל נעשה בצורה כל כך קלה שהקלטתי הכל על הספה" אמרה בריאיון.
מוזיקה.
מבחינה מוזיקלית האלבום מציג את אהבתה להיפ-הופ ואת שורשיי הפולק שלה אם כי האלבום כולל גם מוזיקת דאנס ומוזיקה אלקטרונית.
מעבר וישנה
מעבר וישנה (באנגלית: Vishna Pass ; בבולגרית: проход Вишна), הוא מעבר הרים, או אוכף הררי, המכוסה בקרח, המפריד בין רמת פוייברן לרמת פורבידן בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 550 מטרים מעל פני הים.
המעבר הוא חלק מקו פרשת הקרחונים בין קרחון אוונס שמצפון למעבר, לקרחון פאנצ'בול שמדרום למעבר.
המעבר ממוקם 2.8 קילומטרים דרומית להר ביסטר; 5.7 קילומטרים מערבית למצוק קאמנוב; ו-4.75 קילומטרים צפונית לפסגת סנט אנג'לאריי שבמצוק מטליצ'ינה.
היסטוריה.
מיפוי המעבר.
המעבר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.
מקור השם.
המעבר נקרא על שם הכפר וישנה שבמזרח בולגריה.
לסלו פוגאן
לסלו פוגאן או פוגאני (בהונגרית: Pogány László; 18 ביולי 1901 גיור, ממלכת הונגריה, אוסטרו-הונגריה – 7 ביוני 1956 טימישוארה, רומניה) היה עיתונאי, מוציא לאור, פוליטיקאי וסופר יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, העורך הראשי של העיתון "טמשווארי הירלפ" שהופיע בהונגרית בעיר טימישוארה, בירת חבל באנאט. נודע גם בשם העט Civis.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
לסלו פוגאן נולד בעיר גיור (גייר או דייר) בהונגריה, בשנת 1901 בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם של העיתונאי והמוציא לאור מיהאי פוגאן ואאוגניה לבית פוקס שמוצאה ביישוב ז'בל בחבל באנאט. בשנת 1902 כשהיה בן שנה עברה המשפחה לגור בטמשוואר, כיום טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה פעל אביו כעיתונאי, ואחר כך כמוציא לאור ובהמשך כבעלים של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ". עיתון זה הפך לפני מלחמת העולם ובתקופת שבין מלחמות העולם לאחד משופרי דעת הקהל הקתולית ההונגרית בטרנסילבניה, קודם בימי השלטון האוסטרו-הונגרי ואחר כך, החל מ-1918, תחת השלטון הרומני.
אחרי לימודי תיכון בטימישוארה נסע פוגאן ללייפציג ללמוד במכללה הטכנית לדפוס. משם המשיך ללמוד בכמה ערים בגרמניה והשתלם בתחום התקשורת בבודפשט, בירת הונגריה.
פוגאן פרסם נובלות ומאמרים בעיתון "טמשווארי הירלפ" של אביו ובעיתונים אחרים בטרנסילבניה. ב-1920 הציג התיאטרון ההונגרי בטימישוארה מחזה שלו, Tükör (הראי). אחרי מות אביו בינואר 1924, נוהל העיתון לזמן קצר על ידי ד"ר שמואל ליגטי ואחר כך על ידי ד"ר אנדרה ווצ'טיץ' ואנדרה קובאן.
הקריירה כעיתונאי, מוציא לאור ופוליטיקאי.
ב-21 במרץ 1926, אחרי שובו מהלימודים, לקח לסלו פוגאן על עצמו את תפקיד העריכה הראשית של העיתון. בימי ניהולו נחשב העיתון לאחד מטובי העיתונים ההונגרים באזור באנאט וטרנסילבניה. פוגאן הבן הפך אותו לאטרקטיבי יותר, עם יותר עמודים, ולמעורה יותר בחברה ההונגרית המקומית.
החל משנת 1927 נבחר פוגאן ליועץ במועצת המחוז מטעם המפלגה הלאומית ההונגרית. נמנה עם מייסדי "הבית ההונגרי" בטימישוארה, נבחר למזכיר בפועל של החברה הספרותית על שם יאנוש אראן וניהל את ארגון הנוער של המפלגה הלאומית ההונגרית. פוגאן תמך כלכלית רבים מאמניה של טימישוארה, בהם אלברט קראוס ואנדרה ליטצקי, שציירו את דיוקנו, והקריקטוריסט נאנדור קורה-קורבר. לפוגאן הייתה הוצאה לאור משלו – "הוניאדי" – ובית הדפוס השני בגודלו בטימישוארה, שבו פורסמו בין שתי מלחמות העולם כ-30 עיתונים.
ב"טמשווארי הירלפ" כתבו סופרים כמו רנה ארדש, בת דודה של אביו, פרידייש קארינתי ורודיון מרקוביץ'.
כשהיו פוגעים בכבודו או כותבים נגדו ביקורות משמיצות נהג פוגאן לקרוא לאויביו לדו-קרב.
הקשיים של שנות ה-30.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נתקל פוגאן בקשיים הולכים וגדלים מול השלטונות הרומניים. הוא נאלץ להתמודד עם צנזורה גוברת ובסופו של דבר באוקטובר 1938 נסגר עיתונו על ידי שלטון הדיקטטורה המלכותית של קרול השני. למשך תקופה כתב בעיתונים שהופיעו בעיר אוראדיה. בשנת 1939 נאלץ לוותר על בית הדפוס שלו, והמכונות החדישות הוצאו למכירה פומבית. פוגאן נכנס לחובות כבדים, ואיבד אף את בית משפחתו.
אחרי שנת 1940.
אחרי הנהגת החקיקה נגד היהודים בשנים 1940–1941 כיהודי נאסר על פוגאן לנהל עסק ועבד בבתי דפוס רומניים. ב-1941 נלקח לעבודות כפייה על ידי היישוב שיריה, במחוז ארד. בתום המלחמה עבד כסוכן ביטוח ואחר כך כמוכר כרטיסי לוטו. השתתף במפגשי האגודה הספרותית "יאנוש אראן" בטימישוארה ובחוגי ספרות אחרים לצידם של זולטאן פראניו, רוברט רייטר, אלברט קראוס, אנדור קלמן.
פוגאן נפטר באופן פתאומי בגיל 55 בשנת 1956. בנו הוא המהנדס אנדריי מיכאי פוגאן.