ביקורה בווייטנאם התפרסם בשל צילום שבו הופיעה ישובה במושב של תותח נ"מ, שבו השתמשו נגד טייסים אמריקנים. צילום זה הביא לגל של טינה ושנאה כלפי פונדה מצד אזרחים רבים בארצות הברית, והביא לכינויה בשם "האנוי ג'יין". בביקורה בווייטנאם גם הקליטה מספר תשדירי רדיו שבהם ביקשה מצוותי האוויר של צבא ארצות הברית לחזור כשם שבאו, ולא להטיל פצצות על וייטנאם. בביוגרפיה שלה בשנת 2005 סיפרה פונדה כי היא הייתה קורבן למניפולציה, וכי מיד לאחר שצולמה במושב של תותח הנ"מ הבינה את חומרת ההשלכות של הצילום. היא הביעה חרטה על מעשיה גם שש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1988, בנאום פומבי בתוכנית טלוויזיה, שבו כינתה את הצילום על תותח הנ"מ "המעשה הגרוע ביותר שיכולתי לעשות" והצטערה על הסבל שגרמה לחיילים ולמשפחותיהם, אך בנאום זה, ובהתבטאויות נוספות הבהירה כי היא מתנצלת אך על הצורה בה צולמה, ולא על מכלול מעשיה, לרבות הביקור בווייטנאם. רבים בארצות הברית סבורים כי מעולם לא התנצלה כהלכה על מעשיה שנתפסו כמעט כבגידה במולדת.
במהלך הביקור פגשה פונדה שבויי מלחמה אמריקנים, וטענה כי הם לא הורעבו ולא היו קורבן לשטיפת מוח. כאשר הסתבר כי שבויי מלחמה אמריקנים עונו והורעבו בווייטנאם, קראה לשבויים שהעלו טענות אלו "צבועים ושקרנים". בראיון בשנת 1972 אמרה כי כפי הנראה היו מקרים של עינויים, אך אותם טייסים שהעידו כי זו הייתה מדיניות מכוונת של הווייטנאמים לא דיברו אמת. רבים מן השבויים, לרבות הסנאטור והמועמד לנשיאות ג'ון מק'קיין התייחסו לדברים אלו בחומרה.
על אף שההתנגדות למלחמה בווייטנאם הפכה בארצות הברית ביולי 1972 כמעט לנחלת הכלל, מעשיה של פונדה נתפסו כבגידה, והיא הושוותה לבוגדים כשושנת טוקיו. עם זאת, טענות כי העבירה מידע מן השבויים לשלטונות צפון וייטנאם הן כנראה אגדה אורבנית. בשל פעולות אלו ניתק השחקן ג'ון ויין כל קשר עמה, למרות ידידותו רבת השנים עם אביה.
בשנת 1972 ארגנה פונדה מסע "שלום בהודו-סין", והמשיכה להנהיג מתנגדים למלחמה עד להסכם שהושג בפריז בשנת 1973, שהביא לדעיכת תנועת ההתנגדות למלחמה.
סיפור ביקורה בווייטנאם עובד לסרט תיעודי שביימה במשותף עם בעלה, טום היידן, ועם הקסל ווקסלר, שיצא בשנת 1974 בשם "הכר את האויב".
במהלך השנים סימל שמה של פונדה תכונות שליליות המיוחסות לצד השמאלי, הליברלי, של המפה הפוליטית האמריקנית. בשנת 2004, בעת המירוץ לנשיאות, כינה הרפובליקן אד גילספי את המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי "דמוקרט מסוג ג'יין פונדה" כשהוא רומז לקשריו עם ארגון ותיקי המלחמה שבו תמכה גם פונדה. מתנגדיו של קרי הפיצו תמונות שבהן צולם עם פונדה בעצרת נגד המלחמה. לקרי עצמו כמו לפונדה היה רזומה של התנגדות למלחמה שנויה במחלוקת כאשר העיד בסנאט על פשעי מלחמה מזעזעים שהגדירם כנורמה של האמריקאים במלחמה.
לאור פעילותה הרבה כנגד מלחמת וייטנאם הפכה פונדה להיות יעד של סוכנויות הביון בפרויקט מינרט.
תמיכתה בפמיניזם.
במשך שנים הייתה פונדה תומכת מוצהרת בפמיניזם בארצות הברית. היא הביעה התנגדות על בסיס פמיניסטי למשטר הטליבאן באפגניסטן, ולנוהג מילת הנשים בקניה. כן פעלה במקסיקו להביא לחקירת רציחתן של נשים בעיר סיודאד חוארז בשנת 2004.
בשנת 2002 ייסדה באטלנטה את "מרכז ג'יין פונדה לבריאות המתבגרת", שמטרתו לסייע למתבגרות במניעת הריון, ולקדם את הדיון בזכות האישה על גופה.
בשנת 2018 השתתפה בסרט הדוקומנטרי של נטפליקס "".
בספריה ובהתבטאויותיה הפומביות הצהירה כי הפטריארכיה מזיקה לנשים ולגברים כאחד. היא הצהירה כי במשך שנים חששה להזדהות כפמיניסטית, על מנת שלא להיחשב כ"שונאת גברים" אך עתה היא מבינה כי הפמיניזם מקדם את הנשים ואת הגברים.
הסכסוך הערבי-ישראלי.
בדצמבר 2002 היא הפגינה מחוץ לביתו של ראש הממשלה עם תנועת השמאל "נשים בשחור" נגד הכיבוש הישראלי בגדה וברצועת עזה. לאחר מכן, ביקרה רופאים יהודים וערבים, ופציינטים בבית חולים בירושלים, כשלאחר מכן ביקרה ברמאללה כדי לראות מרכז שיקום ומחנה פליטים פלסטיני. שלוש חברות תנועת הימין "נשים בירוק" החלו לקרוא לעברה להיפגש גם עם ההנהגה הפמיניסטית הישראלית.
בספטמבר 2009 פונדה הייתה אחת מתוך אלף וחצי החותמים על עצומה נגד הכוונה להתמקד בתל אביב של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו באותה שנה. העצומה נימקה שההתמקדות בתל אביב היא חלק מ"מכונת התעמולה הישראלית", כי היא הייתה אמורה להיות ממומנת בחלקה על ידי ממשלת ישראל, וכל זאת כדי למשוך את תשומת הלב מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. ידוענים אחרים שחתמו על העצומה הזו: השחקן האמריקאי דני גלובר, המוזיקאי הבריטי-אמריקאי דייוויד ביירן, העיתונאי האוסטרלי ג'ון פילג'ר, הסופרת האמריקאית אליס ווקר, הסופרת הקנדית-יהודייה נעמי קליין, וההיסטוריון האמריקאי-יהודי הווארד זין.
התנגדותה למלחמה בעיראק.
בשנת 2003 הייתה פונדה בין אלו שיצאו כנגד מלחמתה של ארצות הברית בעיראק, וטענה כי הדבר יביא להתנגדות כלל עולמית לארצות הברית, ולשנאה שתביא אך לעוד התקפות טרור. ביולי 2005 סיפרה כי נפגשה עם ותיקי מלחמת עיראק אשר ביקשו ממנה לצאת בפומבי כנגד המלחמה.
נצרות.
בשנת 2001 הצהירה פונדה בפומבי כי היא הפכה ל"נוצרייה שנולדה מחדש". היא מגדירה את עצמה כנוצרייה דמוקרטית ומתנגדת לגזענות ולאפליה, האופייניים לדעתה לנוצרים שמרנים מסוימים. הכרזתה זו באה זמן מה לאחר גירושיה מטד טרנר. יש הטוענים כי חזרתה של פונדה לשורות הדת היא שהביאה לגירושין, שכן טרנר נודע בביקורתו על זרמיה השונים של הדת הנוצרית הממוסדת.
אוטוביוגרפיה.
בשנת 2005 פרסמה פונדה את ספרה "חיי עד כה". הספר מתאר את חייה כסדרה של שלוש "מערכות", כל אחת באורך שלושים שנה, ומצהיר כי "המערכה השלישית" תהיה המשמעותית ביותר, ותקבע כיצד תיזכר פונדה בעתיד. הספר זכה לתשבחות בעיתוני ארצות הברית, ופונדה יצאה למסע מחוף לחוף בארצות הברית למכירתו.
חיים אישיים.
בשנת 1965 נישאה פונדה לבמאי הצרפתי הפרובוקטיבי רוז'ה ואדים. ואדים, שהיה ידוע בנישואיו ובמערכות היחסים שלו עם שחקניותיו, שהפך לסמל מין, היה נשוי גם לבריז'יט בארדו וקיים מערכת יחסים עם קתרין דנב. מן הנישואים נולדה לפונדה בתה, ואנסה ואדים, בשנת 1968. על פי האוטוביוגרפיה שלה, כללו נישואיה לוואדים מין בשלישייה, לדרישתו של ואדים. בשנת 1973 באו נישואים אלו לקיצם, ופונדה נישאה לפעיל הפוליטי הליברלי טום היידן. נישואים אלו הביאו לעולם בן, השחקן טרוי גאריטי, ששם משפחתו כשם אמו של היידן. כן גידלה פונדה בת אומנה בשם מרי לואנה ויליאמס, בתם של זוג פעילים בפנתרים השחורים. פונדה והיידן התגרשו בשנת 1990. בשנת 1991 נישאה פונדה לאיל התקשורת טד טרנר. השניים התגרשו ב-2001.
פרט לנישואיה קיימה פונדה מערכות יחסים רציניות עם הבמאי אלכסנדר וייטלאו בשנת 1960 עם השחקן דונלד סאת'רלנד בתחילת שנות ה-70, ועם מעצב השיער בארי מטלון, בתחילת שנות התשעים.
על אף שגדלה כאתאיסטית, מאז תחילות שנות ה-2000 היא מגדירה עצמה כנוצרייה.
ניקולא מלבראנש
ניקולא מלבראנש (בצרפתית: Nicolas Malebranche; 6 באוגוסט 1638 - 13 באוקטובר 1715) היה פילוסוף צרפתי מהאסכולה הקארטזית.
ביוגרפיה.
מלבראנש נולד בפריז. אביו, ניקולא מלבראנש, היה אחד משריו של לואי השלושה עשר מלך צרפת. אמו, קתרין דה לוזון, הייתה אחותו של המשנה למלך צרפת החדשה (קנדה של היום). מלבראנש היה הצעיר מבין ילדיהם הרבים.
הוא סבל מחוליים רבים, ובכללם עמוד שדרה מעוות וחולשה של הריאות. את חינוכו היסודי קיבל בבית, בגלל מצב בריאותו הרעוע. בגיל שש עשרה החל ללמוד פילוסופיה בקולז' דה לה מרשה ולאחר שסיים מסלול זה למד תאולוגיה בסורבון. כוונתו הייתה לבוא בנדרי הכמורה אך נטייתו האקדמית הביאה אותו לדחות תפקיד כנסייתי בקתדרלת נוטרדאם ולהצטרף, ב-1660, למסדר האורטורי שחבריו אינם כבולים לנדרים כלשהם.
בתחילה הקדיש עצמו ללימוד ההיסטוריה הכנסייתית ולכתביהם של אוסביוס מקיסריה, סוקרטס סכולסטיקוס, סוזומן ותאודורט. אולם בראשו לא הואילו העובדות ההיסטוריות להסתדר האחת עם השנייה. ריקרד סימון ניסה בלא הצלחה ללמדו עברית ולמשוך אותו לתחום ביקורת המקרא. ב-14 בספטמבר 1664 הוסמך מלבראנש לכמורה.
באותה שנה נפל לידיו במקרה החיבור "אמנת האדם" ("Traité de l'homme") של דקארט אשר שבה את ליבו. מאז ואילך הקדיש מלבראנש את עצמו לפילוסופיה, ולאחר עשר שנים בהן למד את כתבי דקארט, פרסם את עבודתו שלו, "חקר האמת" ("De la recherche de la vérité"). חיבור זה ואלו שבאו אחריו עוררו הדים רבים ומחלוקות רבות לא פחות.
מלבראנש (יחד עם ארנולד חלינקס) ניסה להתמודד עם הבעיה הפסיכו-פיזית בדבר הקשר שבין עולם הרוח לעולם החומר (לפי החלוקה של דקארט). לפי מלבראנש, כל גוף חומרי באשר הוא מוגבל מעצם היותו חומרי, המוגבל במרחב-זמן ובקשריו עם שאר הגופים. גם כל עצם רוחני באשר הוא מוגבל, מעצם היותו רוחני. רק אלוהים לא מוגבל, לא בחומריותו ולא ברוחניותו. עם-זאת, כל עצם מוגבל וסופי אינו יכול להשפיע, אלא אלוהים הוא שאחראי על ההרמוניה בין הגופים ביקום, הנראית כמו תהליך של סיבה ותוצאה. פתרון זה נחשב לפתרון אוקזיונליסטי לבעיה הפסיכו-פיזית.
כמו רוב המטאפיזיקאים הגדולים של המאה ה-17, עסק מלבראנש גם במתמטיקה ובמדעי הטבע, וב-1699 היה לחבר של כבוד באקדמיה למדעים של צרפת.
מלבראנש הואשם בפנתאיזם על ידי מלומדים שזיהו דמיון בין כתביו לאלה של ברוך שפינוזה. אולם הוא הכחיש זאת בתוקף וטען כי דעותיו היו ונותרו נאמנות לנצרות הקתולית.