אולפני קיטון נרכשו על ידי חברת MGM בשנת 1928, והוא נאלץ לעבוד במסגרת שיטת "האולפנים הגדולים", באווירה שונה לחלוטין מן החופש האומנותי לו היה רגיל עד אז. הוא לא יכול היה לעמוד בכך, ופנה אל האלכוהול, דבר שהביא לאובדן כוחו היצירתי, ואף לאשפוז פסיכיאטרי בשנת 1937. בתוך מספר שנים אבדה תהילתו, והוא בילה את שנות השלושים באלמוניות יחסית, ככותב קטעי הומור עבור קומדיות שונות. קטעים שכתב קיטון מצויים בסרטי האחים מרקס "לילה באופרה" (1935), "האחים מרקס בקירקס" (1939) ו"האחים מרקס במערב הפרוע" (1940). הבדיחות שכתב, לעיתים מורכבות ולפעמים ארוכות מדי, לא לגמרי התאימו לסגנון ההומור של האחים מרקס, וגרמו לחיכוכים בין קיטון לאחים. כאשר גראוצ'ו אמר לקיטון שהבדיחות שלו לא מתאימות לאחים מרקס, קיטון ענה, "אני רק עושה מה שביקש ממני מר מאייר לעשות. אתם לא ממש זקוקים לעזרה". כמו כן כתב עבור הקומיקאי רד סקלטון. בשנת 1940 הופיע בסרט "הנבל עדיין רדף אחריה", לצד הקומיקאי ריצ'רד קרומוול. מעת לעת היה מופיע בסרטים קצרים שלא זכו להצלחה.
אחרי שנגמל מאלכוהול בעזרת אשתו השלישית, חזר למסך בהופעות אורח בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בשנים 1950 ו-1951 הופיע בסדרות טלוויזיה "המופע של באסטר קיטון" ו"לחיות עם באסטר קיטון", אך למרות הצלחתן של הסדרות, קיטון ביטל אותן, כי לא יכול היה לייצר קומדיה ברמה גבוהה מדי שבוע.
בשנת 1952 שיחק לצד צ'ארלי צ'פלין בקומדיה בעלת המאפיינים הטראגיים אורות הבמה. בקומדיה זו שיחק לצד צ'פלין (בפעם היחידה בה נפגשו שני כוכבי הראינוע על הבמה), כחצי מזוג בדרנים נוגע ללב המתגברים על מכשולים על מנת לסייע לרקדנית צעירה (קלייר בלום). הסרט מציג את צ'פלין וקיטון כמי שזמנם חלף, ומסתיים במותו של צ'פלין על הבמה. הצלחת הסרט הביאה לתחיית הקריירה של קיטון. החל עניין בסרטיו הישנים, והוא שימש כדמות אורח נדרשת בקומדיות הוליוודיות. הוא מצא פרנסה טובה ביצירת תשדירי פרסומת לטלוויזיה, ובהופעות בפסטיבלי קולנוע, וברטרוספקטיבות לסרטיו. עוד בימי חייו הופיע הסרט "סיפורו של באסטר קיטון" (1957) בו גולמה דמותו על ידי הקומיקאי דונלד או'קונור. בשנת 1965 שיחק בסרט הקצר "The Railrodder" בו החיה את אומנות הסלפסטיק של הסרט האילם מימי הצלחתו. באסטר קיטון היה מעשן כבד ובשנת 1966 נפטר מממחלת סרטן ריאות, לא לפני שהספיק לפרסם ביוגרפיה בשם "עולם הסלפסטיק המופלא שלי".
מורשתו.
קיטון, צ'פלין ולויד זכורים כחדשנים הגדולים בקומדיה של הראינוע. רבים סבורים כי מבין השלושה קיטון יצר את הקומדיות החדשניות יותר. הדואר של ארצות הברית כיבד את זכרו של קיטון בבול דואר הנושא את דיוקנו בשנת 1964 שעוצב על ידי הקריקטוריסט אל הירשפלד.
קומיקאים רבים הושפעו מקיטון, ובהם אלק גינס, פיטר סלרס, בלייק אדוארדס וג'קי צ'אן.
חיים אישיים.
ב-1921 נישא קיטון לנטלי תלמדג' , אחותה של כוכבת הראינוע נורמה תלמדג' שהייתה נשואה למפיק ג'ו שנק, שהיה הבעלים של האולפן בו עבד קיטון. לאחר לידת בנם השני החלו הנישואים להתערער. בשנת 1932 התגרש הזוג, ונטלי נטלה לעצמה את כל ההון שרכש קיטון בשנות תהילתו. בית המשפט אסר על קיטון להתראות עם ילדיו.
בשנת 1933 נישא קיטון למיי סקריבן, ששימשה כאחות בעת שעבר משבר הקשור באלכוהוליזם. כאשר התגרשו בשנת 1936 נטלה סקריבן את שארית רכושו של קיטון.
בשנת 1940 נישא קיטון לאלינור נוריס, שהייתה צעירה ממנו ב-23 שנים. היא סייעה לו לשקם את חייו ואת הקריירה שלו, ונישואים אלו נמשכו עד מותו של קיטון. בשנים 1947–1954 הופיע הצמד כזוג בקרקס מדרנו בפריז.
מז'ור מקביל
יאיר נוה
יאיר נָוֶה (נולד ב-5 בספטמבר 1957) הוא אלוף במילואים בצה"ל שבתפקידו האחרון כיהן כסגן הרמטכ"ל. בעבר כיהן בין היתר כמפקד פלחה"ן גולני, כמפקד חטיבת גולני, כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, כמפקד אוגדת עזה, כמפקד פיקוד העורף וכמפקד פיקוד המרכז.
ביוגרפיה.
נוה נולד, גדל והתחנך בבני ברק בשם יאיר מנהיים. בנעוריו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (במחזור אשר כלל שני קצינים נוספים בדרגת אלוף: אלעזר שטרן וישי בר; וכן הרב הצבאי הראשי לשעבר, תת-אלוף רפי פרץ) והיה פעיל בתנועות הנוער עזרא ובני עקיבא.
שירותו הצבאי.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל, בחר לשרת בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. נוה שימש כמפקד כיתה במחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת של גדוד 12. עם סיום קורס קציני חי"ר חזר למסייעת ומילא תפקידי מפקד מחלקה, סגן מפקד ומפקד פלוגה. במבצע ליטני הוא היה מפקד הפלוגה המסייעת שהשתתפה בקרבות על תל עכוש ודהור. בתפקידיו הבאים כיהן כמפקד פלחה"ן גולני וכסגן מפקד גדוד 13. עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה בחופשה לרגל נישואיו, אך לאור פציעתם של שלושה מפקדי פלוגות בגדוד 51, מונה למפקד פלוגה בגדוד ובהמשך למפקד פלוגה בגדוד 12. בשוך הקרבות יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לסגן מפקד בסיס האימונים החטיבתי של גולני. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 13 והוביל אותו במבצעים מורכבים בלחימה בדרום לבנון, ובהם בין היתר קרב כנגד 25 מחבלים, במהלכו הרג הגדוד 18 מחבלים ולקח בשבי שבעה. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד גדוד בבית הספר לקצינים של צה"ל.
בשנת 1987 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת תורת חי"ר וצנחנים במפח"ש ובמקביל למפקד חטיבת הנגב. בשנת 1989 מונה למפקד עוצבת חירם (חטיבה מרחבית 769) בעוצבת הגליל. בשנים 1991 עד 1993 כיהן כמפקד חטיבת גולני. בהמשך, מונה לראש מחלקת בטיחות במפקדת זרוע היבשה (1994 - 1996), לקצין חי"ר וצנחנים ראשי (1996–1999), למפקד אוגדת עזה 1999–2001 (בתקופה כהונתו פרצה האינתיפאדה השנייה) ולראש מטה הזרוע לבניין הכוח ביבשה (2001 - 2003).
בשנת 2003 קודם לדרגת אלוף ומונה לתפקיד מפקד פיקוד העורף, תפקיד שמילא עד למינויו למפקד פיקוד המרכז בינואר 2005. בכך היה מפקד הפיקוד הראשון החובש כיפה. בהיותו מפקד פיקוד המרכז התבטא בריאיון לרוני דניאל כי "ההרתעה של הטרור צריכה להיעשות דרך ה־M16 ולא דרך ה־F16", ושלתפיסתו צריך להתייחס אל הלוחמה ביהודה ושומרון ועזה כאל מלחמה מוגבלת ולא כאל בט"ש מוגבר. בשנת 2005 לאחר מספר עימותים של חיילי צה"ל בפיקוד המרכז עם תושבי ההתנחלויות ביהודה ושומרון, ובמיוחד אלו שבגזרת החטיבה המרחבית שומרון, האשים מפקד גדוד 202, סא"ל גיא חזות, במהלך כנס בנושא תוכנית ההתנתקות בו נכח גם הרמטכ"ל יעלון, את נוה כי אינו מגבה את חייליו אל מול המתיישבים. בשנתיים שבהן כיהן כמפקד פיקוד המרכז ירדו משמעותית מספר הפיגועים והנפגעים מהם באזור שתחת פיקודו.
בשנת 2007 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל. באותה שנה מונה לסגן נשיא בחברת "אזורים", ובשנת 2008 מונה למנכ"ל חברת "סיטיפס", זכיינית הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים.
ההתנתקות, פרשת עמונה וצווי ההרחקה.
בתקופת כהונתו אירעו תוכנית ההתנתקות (חלקה המצומצם בצפון השומרון), והרס הבתים בעמונה. בעקבות מעורבותו בביצוע תוכנית ההתנתקות ומאוחר יותר בהריסת הבתים בעמונה, הפך נוה לדמות לא אהודה בקרב חלקים מהציבור הדתי-לאומי. הכעס כלפיו בקרב חלקים מהציונות הדתית, שבא לידי ביטוי בקריאות נאצה כלפיו ובהפגנות מול ביתו בגבעת שמואל, בה התגורר, ואף בהפגנות שקטות בבית הכנסת שלו, גבר דווקא משום שהוא חובש כיפה סרוגה ואיש ימין, דבר שהגביר את התחושה שהוא "בגד" בציבור שלו וחצה את הקווים במקום לגלות רגישות לכאבם וניסיון לסייע להם.
מבקריו מחו גם על חתימתו על עשרות צווי הרחקה לתושבים מיהודה ושומרון. גוף המתקרא בשם "בית הדין לענייני עם ומדינה" בראשותו של הרב ישראל אריאל קבע כי חל עליו דין מוסר, דבר שעורר סערה ציבורית. השב"כ הצמיד לו מאבטחים באותה תקופה, דבר שהיווה אצלו נקודת שבר גדולה כפי שהעיד, שכן לפי דבריו - בשכם, כחייל ומפקד הוא הסתובב ללא מאבטח, אבל לבית הכנסת היה צריך להגיע עם מאבטח.
בריאיון לעיתון "הצופה" בנובמבר 2008, אמר כי פרש מתפקידו בעיקר בשל התנהגות של מנהיגים רוחניים בציבור הדתי הלאומי שלא גיבו אותו ולא גינו את הקיצוניים שירדו לחייו ולחיי משפחתו, והגדיר את עצמו כ"נכה של הציונות הדתית". על מעשיו בתקופת ההתנתקות אמר כי לאחר שהביע את התנגדותו לתוכנית בכל דרג ופורום אפשרי והפור נפל, הוא בחר באופציה הפחות גרועה, והיא לקיים את החלטות הממשלה בעניין. האופציה האחרת הייתה לדעתו פירוק צה"ל וחורבן המדינה.
את מעשי הציבור הדתי-לאומי כינה "סגידה לעגל הזהב של ארץ ישראל השלמה", שבה בשם הדבקות בערך של ארץ ישראל פוגעים בערכים חשובים אחרים כמו עם ישראל ותורת ישראל. נוה חשף כי בתוכנית ההתנתקות לא כפה על חיילים שהפינוי נגד את תפיסתם לעסוק בכך, ו"שלח לתפקידים אחרים פלוגות שלמות". בנוסף לכך ציין שהיה אחראי ליצור מראש מגורים חלופיים ביד חנה ובשבי שומרון לאנשי צפון השומרון שהתפנו, למורת רוחם של אנשי הדרג המדיני, שלא רצו שיעסוק בזאת.
ב-2010 עם מינויו לסגן הרמטכ"ל פנה אליו הרב זלמן מלמד במכתב ברכה, בו הוא שיבח את פעילותו נגד הטרור ביהודה ושומרון, וציין כי את "פקודת הגירוש" ביצע נוה "באופן היותר מתחשב".
מבצע שני מגדלים ותחקיר "הארץ".