פייר פורניה (בצרפתית: Pierre Fournier; 24 ביוני 1906 - 8 בינואר 1986) היה צ'לן צרפתי, שכונה "אציל הצ'לנים" על שום גישתו האלגנטית למוזיקה ועל הצליל המלכותי שלו.
חייו.
פורניה נולד בפריז, בן לגנרל בצבא צרפת. אמו לימדה אותו לנגן בפסנתר, אולם מקרה קל של שיתוק ילדים בו לקה בילדותו גרם לו לאבד את הזריזות וקלות התנועה ברגליו. מחמת הקושי להפעיל את דוושות הפסנתר, פנה לצ'לו.
הוא סיים את הקונסרבטואר של פריז בגיל 17, בשנת 1923. הוא נקרא "צ'לן העתיד" וזכה בשבחים על הווירטואוזיות שלו ועל טכניקת הקשת שהפגין. פורניה התפרסם כשניגן עם תזמורת אדוארד קולון בשנת 1925 והחל במסעות קונצרטים ברחבי אירופה. הוא ניגן עם כל המוזיקאים הדגולים של זמנו והקליט את מכלול המוזיקה הקאמרית של ברהמס ושוברט בשביל ה-BBC על תקליטי אצטט, אך הם התבלו לפני שאפשר היה להעביר את ההקלטות לאמצעי עמיד יותר.
פורניה לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה בפריז ובקונסרבטואר של פריז משנת 1937 עד 1949. למסע הקונצרטים הראשון שלו בארצות הברית יצא בשנת 1948 והופיע שם בניו יורק ובבוסטון בהצלחה רבה.
משנת 1956 ואילך, קבע את מושבו בשווייץ, אם כי מעולם לא ויתר על אזרחותו הצרפתית. בשנת 1963 קיבל אות לגיון הכבוד הצרפתי.
הוא המשיך להופיע עד שנתיים לפני מותו, בגיל 79. בנו, ז'אן-פייר, היה לפסנתרן קונצרטים תחת השם ז'אן פונדה.
פרסים ואותות הוקרה.
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
ניקולאוס החמישי
ניקולאוס החמישי (בלטינית: Nicolaus V), הוא טומאזו פארנטוצ'לי (באיטלקית: Tomamaso Parentucelli; 15 בנובמבר 1397 – 25 במרץ 1455). ניקולאוס היה אפיפיור שכיהן ממרץ 1447 ועד יום מותו.
ראשית חייו.
ניקולאוס החמישי נולד בשם טומאזו פארנטוצ'לי כבנם של פיסאן ברתולומאו (איטלקית: Pissan Bartolomeo), ואנדראולה (איטלקית: Andreola). אביו היה רופא שאולץ בשל סיבות פוליטיות שונות למצוא מחבוא בעיר סרזנה, מקום הולדתה של אנדראולה אשתו, שם נפטר בהיות ניקולאס נער צעיר.
פארנטוצ'לי הצעיר התחיל את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת בולוניה, בהתמחות באומנות, אך נקלע לבעיות כלכליות ונאלץ למצוא עבודה בפירנצה, שם עבד תחילה כמורה פרטי לילדים של רינלדו דגלי אלביזי, ואחר כך בבית פאלו סטרוזי. כשחזר לבולוניה בשנת 1419, התחיל ללמוד תאולוגיה, ולאחר שלוש שנים, בתום לימודיו האקדמיים, בהיות בן 22 החל לשרת את ניקולו אלברגטי (איטלקית: Nicolo Albergati), הבישוף של העיר. פארנטוצ'לי ליווה את הבישוף בכל שליחויותיו, וכשאלברגטי מונה כקרדינל, עבר איתו לרומא.
פארנטוצ'לי ליווה את אלברגטי במשך כעשרים שנה, ובזכות כך התאפשר לו לעסוק בשני תחביביו - איסוף ספרים ואדריכלות הוא הכיר היטב את הכתוב בספרים שאסף, ואף נשתמרו כמה מספריו שבהם ניתן לראות את הערות השוליים שלו. ידיעותיו היו מהסוג האנציקלופדי כמקובל באותה תקופה, והוא זכה להפגין ידע זה בקונסול של פירנצה, כשהרבה לדבר עם הכמרים היוונים תאולוגיה סכולסטית. חרף ההצעות הנשנות מצד האפיפיור אאוגניוס ה-IV לבוא לשרת אותו, פארנטוצ'לי נשאר נאמן לאלברגטי וליווה אותו עד יום מותו.
בשנת 1443, עם מותו של ניקולו אלברגטי, מינה אאוגניוס הרביעי את טומאזו פארנטוצ'לי תחילה כסגן קמרלנמגו (Vice-CAMERLENGO), ולאחר שנה כבישוף של בולוניה. בתוקף תפקידו כבישוף, נשלח פעמיים לשליחות בגרמניה ובאיטליה. בשנת 1446, עקב הצלחתו העצומה בשליחותו, אאוגניוס הרביעי העניק לו את כובע הקרדינל, משרה אשר כיהן בה במשך חודשיים בלבד. ב-6 במרץ 1447 עם מות האפיפיור (ב-23 בפברואר), נבחר פארנטוצ'לי לאפיפיור על ידי שמונה עשר קרדינלים שהיו נוכחים בקונקולווה (Conclave), והוכתר ב-19 במרץ בשם ניקולאוס, שם שנבחר מתוך הודיה למורו ורבו הקרדינל ניקולו אלברגטי.
ניקולאוס החמישי היה בעל מבנה גוף קטן, פנים חיוורות, תווי פנים מובהקים ועיניים כהות וחודרות. הוא היה בעל אופי אנרגטי וחיובי. הוא תואר כאיש פשוט, צנוע, נקי מנפוטיזם ושבחר כל קרדינל שלו בקפידה, אך עם נטייה לכעוס כשלא עשו כרצונו באופן מיידי.
אפיפיור הרנסאנס.
ניקולאס היה מראשוני האפיפיורים של הרנסאנס, הוא ניסה לקדם את מעמד הכנסייה והנצרות על ידי הפיכתה למובילת התרבות, ועשה זאת על ידי הכנסת אינטלקטואלים שונים ואמנים לשותפות איתו בכנסייה. אימוץ הלך רוח הרנסאנס היה עניין מהפכני באותה התקופה, שכן המשכילים של אותה העת, ביניהם לורנצו וואלה (Lernzo Valla), השתמשו בטכניקות טקסטואליות והיסטוריות שהיו מנוגדות למחשבת הכנסייה, ואף הוכיחו כי מתת קונסטנטינוס היה זיוף של המאה ה-8. עניין זה לא הרתיע את ניקולאס, שכן מטרתו הייתה להפוך את רומא למקום של אמנות, ספרות ויצירה, עיר פורחת שתהיה ראויה להיות בירת הנצרות העולמית. מבחינה ארכיטקטונית, הוא ביקש מאמנים לשפץ ולבנות מחדש כנסיות רבות, ארמונות וגשרים ברומא. בין האמנים שאותם העסיק נמנו פרה אנג'ליקו (Fra Angelico), ושותפו בנזו גוזילו (Benozzo Gozzoli).
אחת ממטרותיו של ניקולאס במהלך כהונתו כאפיפיור הייתה העשרת חיי הדת של מאמיניו. הוא השתמש בחגיגות של אחדות הכנסייה בשנת 1450 על מנת למשוך את ההמונים, ושלח שליחי כנסייה לארצות הנוצריות החשובות במטרה להחזיר את הסמכות הדתית ואת הכבוד לחיי הדת והאורתודוקסיה, שבזמנו החלו להידרדר. בין השליחים נמנו ניקולאוס קוזאנוס, שנשלח לגרמניה, בוהמיה והאזור, ג'ון קפיסטרינו John Capistrano)) שנשלח למרכז אירופה, והקרדינל Guilllaume d'eEstouteville שנשלח לצרפת. לצערו של ניקולאס החמישי, שליחותם לא נחלה הצלחה מרובה.
בזכות קשריו הטובים עם משפחות רומיות הוא הצליח להחזיר את הסדר והיציבות לעיר. הוא הסיר את שליחי החרב, קנה בחזרה ערים, ניקה את הרחוב וסלל דרכים. הוא שיקם את ה"אקווה וירגו", מקום יקר ללב האיטלקים עד ימים אלו (Acqua Tervi). עם זאת, ניקולאס בעיקר עבד על הפיכת קריית הוותיקן למקום שיהיה ראוי למושב האפיפיור (שעד אז ישב במקום אחר). עדיין ניתן לראות חלק מהשיפוצים שערך בוותיקן, בעיקר בצד השמאלי של St. Damasusand, ובית התפילה של סאן לורנזו. כמו כן הוא שיפץ את בזיליקת פטרוס הקדוש.
דיפלומטיה.
תקופת כהונתו של אאוגניוס הרביעי, האפיפיור שקדם לניקולאס, הייתה סוערת. הוא לא היה מקובל בצרפת, גרמניה נאפולי וגם לא על בני עירו רומא. עימות שהיה ליוג'ין עם מרטין החמישי הוביל בסופו של דבר לגירוש של אאוגניוס מרומא למשך תשע שנים עד לסתיו של שנת 1443. ניקולאס לעומת זאת, היה דיפלומט מוצלח ונחל הצלחות פוליטיות רבות. בעת הכתרתו אמר לנציגים של גרמניה ונפולי שנכחו באירוע, כי לדעתו האפיפיור שעד כה פרס את ידיו יתר על המידה, ובכך גזל מכוחם של הבישופים המקומיים, וכי בכוונתו לתת זכויות מתאימות לבישופים השותפים במלאכתו. בין הצלחותיו הדיפלומטיות של ניקולאס נמנות הסרת המחלוקת העזה בין מועצת בזל והאפיפיור פליקס החמישי, ונתינת עצמאות מדומה לבלוגנה שלא הייתה ניתנת למשטור בכל מקרה.
גם בתחום הדתי ניקולאס שאף לשלום והיה שותף בגישור בין הכנסייה הקתולית לכנסייה היוונית, ובשנת 1451 התיר לקפריסאי ממוצא יווני לשאת אישה "בנישואים קתוליים על פי הניסוח היווני", דוגמה אחת לסימביוזה של מסורות בתחום הדתי.
סוף ימיו.
ב-19 במרץ 1452, ניקולאס הכתיר את פרידריך השלישי לקיסר ברומא, וזאת הייתה לפעם האחרונה שבה באפיפיור מכתיר את הקיסר. בסוף ימיו נדמה כי ניקולאס ניסה לרכז את השלטון בידיו הבלעדיות ולשם כך ביטל את מועצות ההגמונים. אך ניסיון זה הביא למרד, כשבינואר 1453, נודע כי סטפאנו פורקארו (Stefano Porcaro) רקם תוכנית להתנקשות בחיי ניקולאס. בעקבות כך, ניקולאס הוציא את סטפאנו ושותפיו להורג, אך המשיך לדאוג ולחשוש מאז.
לאחר מכן ביוני, חדשות על נפילת קונסטנטינופול בידי הטורקים (29 במאי) הגיעו לידו והוא ניסה לארגן מסע צלב אך ללא הועיל. בנוסף לכך, הוא זימן קונגרס של המדינות האיטלקיות לרומא כדי להגיע להסכם שלום, אך גם זה היה לשווא. לבסוף הסכם שלום חשאי נרקם בין ונציה למילאן, שאליה הצטרפה גם פירנצה. למרות כעסו של ניקולאס, שלא ידע על המשא ומתן (הסכם לודי). אף על פי שבתחילה ניקולאס כעס שלא ידע על המשא ומתן, הוא תמך בהסכם ואף שכנע את אלפונסו הראשון, מלך נאפולי וסיציליה להצטרף להסכם, ושלום נמשך בין כוחות האיטלקיים (מלבד גנואה), במשך עשרים וחמש שנה.
ספריו.
ניקולאוס החמישי היה איש משכיל שאהב להיות בחברת אנשים משכילים והמוניסטים. הוא ארגן את תרגומם של שלל ספרים יוונים קלאסיים ללטינית. איסוף ספרים היה תחביבו של ניקולאוס עוד בתקופה ששירת את ניקולו אלברגטי, ובעת כהונתו כאפיפיור ניצל את כוחו לאיסוף ספרים נרחב אף יותר. ניקולאוס שלח שליחים שילקטו ואף יבזזו ספרים ויומנים מכנסיות וארמונות ברחבי אירופה, וכך שימר ספרים, יומנים וכתבים עתיקים רבים. איחוד של הכניסה המערבית והמזרחית בתקופת ניקולאוס החמישי, תרם אף הוא לאיסוף הספרים וכן להגעת משכילים יוונים רבים למערב בעקבות הגעתו של יואנס בסריון (John Bessarion) שהיה ארכיבישוף של ניקאה.
עם מותו הוריש את אוסף ספריו שמנה 1,200 ספרים ביוונית ובלטינית לספריית הוותיקן ולמעשה היה המייסד האמיתי של הספרייה. ניקולאוס החמישי נחלש בעקבות מחלת השיגדון ומת במרץ 1455. חלומותיו לשיקום רומא, והצבת האפיפיורות כמנהיגת הציוויליזציה נמוגו עם נפילת קונסטנטינופול על כל השלכותיה. ניקולאוס לא השלים את כל הפרויקטים שהתחיל בימיו, אך בנאומו האחרון על מיטתו חוליו הוא סיפר על הצלחותיו הרבות וכן הדגיש לקרדינלים שלו את חזונו הדתי להמונים חסרי התרבות וההשכלה.
היובל.