הפוסום שקט בדרך כלל, אך עשוי להשמיע שריקה קולנית כשהוא נבהל או רגוז. הוא מפריש מפי הטבעת נוזל צהוב ומצחין שמשמש כנראה לתקשורת כימית בין הפוסומים. טורפיו של הפוסום הננסי רבים ומגוונים, וכוללים בין השאר מספר מיני תנשמת, ינשוף נובח, נמיית כיס נמרית, שד טסמני, דינגו, פתן, הופלוצפלוס סטפנסי ואפילו אנטכינוס. הטפילים שלו כוללים קרציות, פרעושים, תולעים נימיות, תולעים שטוחות וקרדיות.
הפוסום הננסי הוא אוכל חרקים ויונק צוף; מזונותיו המועדפים הם צוף ואבקה שאותם הוא מלקק מפרחי הבנקסיה, האקליפטוס, קליסטמון, טלופה וההדס הדבשי באמצעות לשונו הארוכה והדקיקה. הפוסום משמש כמאביק חשוב של מספר מיני בנקסיה, והיחסים הסמביוטיים בינו לבין הפרחים מגיעים לעיתים לרמה כזו שעיתוי עונת הרבייה שלו מקביל לדפוסי הפריחה של הבנקסיה.
במקומות שבהם הפריחה אינה נפוצה דיה, הפוסום ניזון מפירות רכים, מזרעים, וממגוון רחב של חרקים (עשים, עכבישים, חיפושיות, גמלי שלמה, חגבאים וטרמיטים); זריזותו הרבה מאפשרת לו לתפוס חרקים מעופפים ביד אחת. אכילת החרק מתחילה בנגיסה בכנפיים וזריקתם, והיא נמשכת דקות ספורות שלאחריהן הפוסום מנקה בכפייתיות את פניו וידיו.
רבייה ומחזור חיים.
הפוסום הננסי המזרחי מתרבה בדרך כלל פעמיים בשנה: באביב ובסתיו, אך עשוי להרבות פעם נוספת כאשר המזון נמצא בשפע. לאחר תקופת היריון של 30 יום, הפוסומית ממליטה 1–5 גורים זעירים שגודלים במהירות בתוך הכיס ומבלים בתוכו 33–37 ימים; הגורים נגמלים בגיל 65 ימים, ומתלווים לאם 10 ימים נוספים. הם הופכים לעצמאיים מיד לאחר מכן, כשמשקלם כמחצית ממשקל האם. למרות שהגורים מגיעים לגודלם המלא בגיל 5 חודשים, הם עשויים להתרבות כבר בגיל 3 חודשים בהתאם לזמינות המזון ולעונה. הדיאפאוזה האופיינית לקנגוראים שכוללת הפסקה מוחלטת של התפתחות הבלסטוציסטה אינה מתרחשת אצל הפוסומית, אך עדיין ישנה האטה מסוימת בהתפתחות בהתאם למצב התפוסה של הכיס, שמובילה להמלטה בסמיכות לגמילה של הגורים הקודמים.
למרות הבגרות המהירה של המין וקצב הרבייה הגבוה, תוחלת החיים של הפוסום הננסי המזרחי ארוכה באופן מפתיע ביחס ליונקים קטנטנים: 5-3 שנים בטבע, 8-7.5 שנים בשבי. ייתכן שהכניסה לתרדמת בתקופות של מחסור במזון, גורמת לעלייה בתוחלת חייו של הפוסום.
מצב שימור.
הפוסום הננסי המזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה ונוכחותו באזורים מוגנים. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, והוא זקוק למעקב צמוד באזורים מסוימים שבהם הוא לא שכיח על מנת לוודא שלא מתרחשת ירידה משמעותית. האיומים המרחפים על המין אינם משמעותיים, וכוללים אובדן בית גידול בעקבות בירוא יערות (במיוחד בטסמניה), המרת שטחי טבע לחקלאות ומרעה או פריצת שריפות בר גדולות, וכן טריפה על ידי מינים פולשים כדוגמת שועל אדום וחתול הבית.
קולווארי
הקולווארי (שם מדעי: Lagorchestes asomatus; מוכר גם כוולבי ארנבי מרכזי או וולבי ארנבי אגם-מאקאי) הוא מין כיסאי קטן בסוג וולבי ארנבי, שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם. מעט מאוד פרטים ידועים עליו, ורק דגימה אחת נאספה אי פעם בטבע ועליה מבוסס התיאור המדעי. הקולווארי נכחד מן העולם בסביבות אמצע המאה ה-20 כתוצאה מאובדן בית גידול ומטריפה על ידי מינים פולשים.
גילוי ואנטומיה.
הקולווארי ידוע רק מדגימה יחידה שנאספה על ידי הגאולוג מייקל טרי בשנת 1932 בין הר פרוול לקצה הצפוני של אגם מאקאי בשטח הטריטוריה הצפונית. על דגימה זאת התבסס הממולוג הדלי הרברט פינלייסון בתיאור המדעי שפורסם ב-1943 וחופף כמעט להכחדת המין. רק הגולגולת נשתמרה מדגימה זאת, והיא הראייה הפיזית היחידה שיש בידי הזואולוגים כיום לקיומו של המין. עם זאת, ישנם עדויות רבות על הקולווארי שנמסרו על ידי הילידים האבוריג'ינים במרכז אוסטרליה.
על פי דיווחי הילידים, הקולווארי היה דומה בגודלו לארנבון או לבטונג מתחפר, עם מבנה גוף עגלגל ואוזניים גדולות. הוא התאפיין בפרווה רכה, ארוכה ואפורה שהזכירה את פרוות הבילבי, וכפות רגליו היו שעירות במיוחד. היה לו זנב קצר ועבה, וריצתו הקופצנית דמתה לקנגורו. נקבת הקולווארי הייתה ממליטה גור יחיד בכל פעם ולעיתים נדירות תאומים.
תפוצה וביולוגיה.
התפוצה הגאוגרפית של הקולווארי הייתה בתוך המדבריות של מרכז-מערב אוסטרליה כמו מדבר טאנאמי ומדבר גיבסון הנמצאים בדרום הטריטוריה הצפונית ובמזרח אוסטרליה המערבית, ובית הגידול שלו הורכב ממישורים חוליים ודיונות שהיו מנוקדים בכיסי סבך וכדורים של עשב הספיניפיקס ובעצי שיטה מהמין שיטת מולגה. הקולווארי נהג למצוא מסתור מתחת לכדורים הסבוכים של עשב הספיניפיקס והשתמש בכיסי סבך הן למזון והן למסתור. בדרך כלל הוא הסתפק בחפירת שקע רדוד שמרכזו קן שרופד בעשבים, אך לעיתים חפר מחילות קצרות למקלט בדומה למינים אחרים בסוגו. בתקופות של טמפרטורות קיצוניות, הקולווארי השתמש בשיחים ועשבים על מנת לסגור את פתח המחילה ולשמור בה על טמפרטורה צוננת.
הילידים האבוריג'ינים נהגו לכנות את הקולווארי "טיפש" ו"חרש", בשל האינסטינקט שלו להיצמד למקום המסתור שלו ולא לעזוב אותו גם כאשר נתגלה, מה שהפך את הציד שלו לפשוט וקל: האבורג'ינים עקבו אחריו עד למקום המסתור, ואז הרגו אותו באמצעות חניתות או פשוט תפסו אותו בידיים. סביר להניח שהקולווארי הסתמך על ההסוואה שלו שתסתיר אותו מפני אויביו. הקולווארי היה יונק צמחוני, ותזונתו הורכבה בעיקר מעשבים וזרעים, ועל פירות סנטל המדבר (ממשפחת הסנטליים) כאשר היו זמינים.
הכחדה.
הגורמים העיקריים להכחדתו של הקולווארי, היו ככל הנראה הטורפים הפולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת (חתול הבית והשועל האדום). בנוסף לטורפים החדשים, התפשטות הארנבונים למרכז היבשת הובילה לתחרות ביניהם לבין הקולווארים על מקורות מזון ומסתור, והחמירה את מצבו של המין. הבצורות שהתרחשו במרכז אוסטרליה בשנות ה-20 של המאה ה-20, הובילו ליצירת צמחייה סבוכה ויבשה, ומאחר שהממשלה האוסטרלית פעלה באותה תקופה למנוע מהילידים האבוריג'ינים להצית שריפות מבוקרות קטנות, נוצרו כיסי סבך יבשים נרחבים שהזינו לאחר מכן גלים של שריפות בר גדולות אשר השמידו את אזורי המחיה של הקולווארי. רעיית עדרי צאן ובקר והמרת שטחי טבע לשימוש חקלאי השפיעו גם הם לרעה על הקולווארי, והקשו עליו למצוא מחסה מפני טורפיו.
הקולווארי שרד במדבריות מרכז ומערב אוסטרליה עד שנות ה-40 או ה-60 של המאה ה-20 לכל היותר, וסקרים במדבריות במהלך שנות ה-80 לא מצאו כל עדות לקיומו. בשל כך, הרשימה האדומה של IUCN הכריזה עליו כמין נכחד (EX). הקולווארי מהווה מקרה אחד מני רבים של הכחדת יונק מדברי קטן באוסטרליה בצורה עקיפה על ידי האדם (דוגמאות ליונקים נוספים: בילבי זוטר, קנגורו חולדתי מדברי, בנדיקוט מדברי ובנדיקוט רגלי-חזיר). קרובו הוולבי הארנבי האדמוני, סבל מאיומים דומים ונעלם לחלוטין מהיבשת. הוא שרד בשני איים בחוף המערבי וניצל מגורל דומה; כיום, הוא מושב בהדרגה ליבשת.
קוסקוס (סוג)
קוסקוס או פלנגר (שם מדעי: Phalanger) הוא סוג של כיסאי דמוי למור במשפחת הקוסקוסיים ובו 13 מינים שחיים ברחבי מלנזיה. הסוג הוקם בשנת 1780, על ידי גוטליב סטור (Gottlieb Conrad Christian Storr), והוא הסוג בעל מספר המינים הגדול ביותר במשפחה. משמעות השם המדעי של הסוג היא עכביש, ומתייחס לתופעת הסינדקטיליה ברגליו האחוריות. אף שהתופעה אופיינית לכלל הקנגוראים ואינה ייחודית לקוסקוס, היא צוינה דווקא בשמו המדעי מכיוון שהוא היה הכיסאי הראשון שתואר מדעית על ידי זואולוגים מערביים ובו הם נתקלו בתופעה המוזרה. השם קוסקוס מקורו בשם מקומי במספר איים באינדונזיה. הסוג קוסקוס קטן מהסוגים קוסקוס דובי וקוסקוס נמרי וגדול מהסוג קוסקוס גמדי.
מאפיינים פיזיים.
מיני הקוסקוס חולקים את התכונות הבאות: מבנה גוף גוצי, שמנמן וגמיש וראש קצר ומחודד דמוי אגס. האוזניים קצרצרות והעיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה. הפרווה שלהם קצרה, עבה וצמרירית, וצבעה משתנה ממין למין וכולל שחור, לבן, חום, אפור, צהוב, אדמדם או מנומר. הזנב ארוך, דק ושרירי, וחציו השני חשוף משיער ומחוספס עם משטח אחיזה שמאפשר לו ללפות ענפים בחוזקה ולהשתמש בו כרגל חמישית. אורך הראש והגוף של המינים בסוג 31–54 סנטימטרים, אורך הזנב 27–42 סנטימטרים והמשקל נע בין 1 ל-5 קילוגרם.
ביולוגיה.
כמעט כל הקוסקוסים חיים על איים במלנזיה. רוב המינים חיים בגינאה החדשה ובאיי מאלוקו (פפואה ואינדונזיה), ומינים בודדים מצויים גם באוסטרליה או באיי שלמה. הם ממלאים תפקיד אקולוגי דומה ללמורים וקופים בעולם הישן. בית הגידול של הקוסקוסים שוכן ביער גשם טרופי, יער גדותיים או יער עננים, בשפלות, חופים או מדרונות הרריים גבוהים. רבים מהמינים הסתגלו לחיים בקרבת מגורי אדם.
הקוסקוסים פעילים לרוב בשעות הלילה, וניזונים מפירות, עלים, חרקים וביצים. להוציא מין אחד, כל המינים בסוג שוכני עצים מובהקים שיורדים לאדמה לעיתים רחוקות. לכל הקוסקוסים יכולת טיפוס מצוינת; תורמים לכך הטפרים המעוקלים והחזקים, כריות ההדבקה בכפות ואצבעות מפוצלות. התנועה שלהם איטית בדרך כלל.
הקוסקוס הוא מין פוליגמי שמתרבה לרוב לאורך השנה ללא עונה קבועה. ההיריון של הקוסקוסית נמשך 13 ימים לכל היותר, ולאחריהם היא ממליטה בין גור אחד לשלושה. אף על פי שבכיס שלה 4 פטמות, לרוב רק גור אחד שורד. הגורים מבלים בכיס מספר חודשים, ולאחר מכן עוברים לרכב על גבה של האם עד יציאתם לעצמאות. תוחלת החיים של המינים בסוג עד 11 שנים.
מצב.