הגנה נוספת הקמה למפרסם היא אם המפרסם לא ידע או לא היה חייב לדעת על קיום הנפגע, על או על הנסיבות שמהן משתמעת לשון הרע. בעבר, סעיף 15(1) לא כלל ידיעה בכוח, קרי המפרסם "היה צריך לדעת", אך היא הוספה אליו מאוחר יותר. קיימים שני תנאים מצטברים לקיום ההגנה בנוגע לקיום הנפגע: שהמפרסם לא ידע על קיומו של נפגע והתנאי השני, שנוסף לחוק בשלב מאוחר יותר, הוא מבחן אובייקטיבי על פי האדם הסביר שהמפרסם לא היה יכול לדעת על קיומו של נפגע.
כך לדוגמה, ההגנה הזו נועדה להגן על סופרים אשר עושים שימוש בשמות פיקטיביים ויש חשש שקיים אדם עם שם זהה ועם מאפיינים זהים לדמות שעלול להיפגע מכך (לדוגמה: עורך דין בשם זהה לדמות בספר שהיא גם כן עורכת דין - פרשת עזבון שרף).
הגנה זו ייחודית בכך שההגנה מותנית במצב הנפשי של המפרסם מעבר לדרישת תום הלב הרגילה כבשאר ההגנות, והמפרסם חייב להראות כי נקט באמצעים סבירים כדי למנוע את לשון הרע, ואם לא עשה כן, גם אם היה תם לב, ההגנה לא תעמוד לו.
סעיף 15(9) - מתן דין וחשבון על אספה פומבית.
ההגנה של סעיף 15(9) נועדה להקל ולמתן את העיקרון בו חזרה על לשון הרע מהווה לשון הרע בעצמה והיא דומה להגנה שנקבעה בחוק האנגלי בשנת 1952. ההגנה קמה רק כאשר מדובר בדין וחשבון נכון והוגן, כאשר מדובר על חזרה על מה שנאמר באספה פומבית או באספה/ישיבה של תאגיד שלציבור הייתה גישה אליו ושהיה עניין ציבורי בפרסומו. התנאי הרביעי הוא שהפרסום נעשה בתום לב. ההגנה נקבעה בן השאר כדי להגן על כלי תקשורת אשר מפרסים דין וחשבון של אסיפות פומביות או ישיבות פומביות אשר יש עניין ציבורי לפרסמם, בלי שהחזרה על לשון הרע תהווה לשון הרע בעצמה.
סעיף 15(11) - מסירת ידיעה לאמצעי תקשורת.
המחוקק מצא לנכון להעניק הגנה לאדם המוסר מידע לאמצעי תקשורת, כל עוד מסירת המידע הייתה לצורך בחינת פרסומו של המידע באמצעי התקשורת.
סעיף 15(11) מעניק הגנה לאדם אשר פנה לאמצעי התקשורת, והבהיר לו שהמידע שהוא מוסר לו טעון בחינה נוספת מצד אמצעי התקשורת בטרם יפורסם המידע. הגנה זו תחול גם במקרה של העברת מידע פנימית בתוך אמצעי התקשורת, לדוגמה, בין עיתונאי בעיתון, לבין עורך העיתון שלו, אשר ממונה עליו.
סעיף 15(12) - פרסום בשידור חי.
סעיף קטן 15(12) מהווה הרחבה של 15(11), כאשר בשנת 1984 הוא נוסף לסעיף 15 עקב התפתחות טכנולוגית שכללה הופעתם של שידורים ישירים באמצעי התקשורת, שידורים בהם מידת השליטה על הנאמר היא מוגבלת. הסעיף הקטן מטיל חובה על עורכי תוכניות באמצעי התקשורת, לנסות ולגלות מה ייאמר בשידור הישיר, על מנת שיוכלו למנוע ניצול אפשרי של הבמה התקשורתית לפרסום לשון הרע. אם נקבע שהעורך (האחראי מטעם אמצעי התקשורת) נקט באמצעי זהירות מספיקים, אך בכל זאת הצליח אדם לנצל את אמצעי התקשורת לפרסום לשון הרע, ייהנה האמצעי מהגנת סעיף קטן זה.
נטל ההוכחה וחזקות תום לב - סעיף 16.
אם הצליח נאשם להוכיח כי אכן הפרסום שעשה עמד באחת או יותר מהנסיבות שתוארו בסעיף 15, ושהפרסום עצמו לא חורג מגדר הסביר, קובע סעיף 16(א) לחוק שחזקה עליו שעשה את הפרסום בתום לב.
עם זאת, סעיף 16(ב) קובע שאם הנאשם או הנתבע עושה את הפרסום בהתאם לשלוש הנסיבות שמנויות בסעיף, קמה חזקה הפוכה שפעל בחוסר תום לב:
כך לדוגמה, נניח שמפרסם עמד בתנאים של סעיף 15(8) ואפשר לטעון כי היה תם לב כלפי הפרסום ואף האמין שהוא נכון. אם לא נקט באמצעים מינימליים לבדוק האם הפרסום הוא אמת (בהנחה שהייתה לו אפשרות לבדוק זאת) והתברר שהפרסום שקרי, חזקה עליו שלא היה תם לב לפי סעיף 16(ב)(2).
חשיבות סעיף זה נובעת מן ההיבט הראייתי ובנקודת הפתיחה שממנה יחלו לבדוק האם הפרסום נעשה בתום לב ועל מי נטל ההוכחה – הסעיף עצמו לא עונה על השאלה האם הפרסום היה בתום לב או לאו ובית המשפט צריך להכריע בשאלה זו, כאשר נסיבות הסעיף יכולות לשמש כנסיבות וראיות לקיום תום לב או היעדרו.
כאשר הוכיח נאשם כי אכן אחד מהסעיפים הקטנים של סעיף 15 מתקיימים כלפיו, ושהפרסום עצמו בתחום הסביר חזקה עליו כי היה תם לב לגבי הפרסום. מרגע העמדת החזקה בסעיף 16(א) עובר נטל ההוכחה לתובע, אשר צריך להוכיח את קיומן של אחת מהחלופות המנויות ב-16(ב) או להוכיח שהמפרסם לא היה תם לב.
שלילת הגנת תום לב –.
סעיף 17 נוגע למצבים בהם הנפגע מפרסום לשון הרע דורש מאמצעי התקשורת שפרסם את לשון הרע לפרסם תיקון שלו או הכחשה מצידו של הנפגע. הסעיף, אשר הושפע מ ה-Defamation Act האנגלי (1952), קובע שאם סירב אמצעי התקשורת לפרסם את התיקון או ההכחשה מצידו של הנפגע, או לחלופין לא פרסם זאת באופן סביר הן בהבלטה, הן במיקום והן תוך זמן סביר, ביחס לפרסום לשון הרע המקורי, הגנת תום לב לא תעמוד לצידו. סעיף זה אינו דורש מאמצעי התקשורת פרסום התנצלות, אלא רק מתייחס למצב בו אמצעי התקשורת מסרב להביא את דברי הנפגע, כתיקון או הכחשה, כמובאים אליו.
כך לדוגמה, אם פרסמו כנגד אדם כתבה בעיתון, ואותו עיתון סירב לפרסם את תגובתו או הכחשתו של אותו אדם בהבלטה, במקום ובזמן שעומדים תחת עקרון הסבירות, אותו עיתון לא יוכל להשתמש בהגנות של סעיף 15 לעניין תום הלב.
הסעיף מסייג את עצמו בדרישה לכך שהבקשה לתיקון או הכחשה מצד הנפגע תהיה חתומה על ידו, לא תהיה לשון הרע או בעלת תוכן לא חוקי ושלא תהיה ארוכה מעבר לסביר.
הסעיף לא יפגע בהגנה על האדם שהביא את המידע לאמצעי התקשורת, אך כן עלול לגרום לכך שההגנה לא תעמוד לעורך, לאחראי אמצעי התקשורת ולאדם שהחליט על הפרסום.
בפס"ד הוצאת מודיעין קבע בית המשפט שחזקה זו אינה ניתנת לסתירה, ואמצעי התקשורת לא יוכל לטעון לתום לב או לנסות להוכיחו אם לא פרסם את התיקון או ההכחשה של הנפגע בהתאם לסעיף. כך, גם אם יצליח אמצעי התקשורת להוכיח שפעל בתום לב ובהתאם לאחת מהנסיבות המנויות בסעיף 15, אך סירב בשלב כלשהו לפרסם את תגובתו או הכחשתו של האדם שאליו נוגע הפרסום, הוא לא יכול להשתמש בהגנת תום הלב.
על אף שנראה כי סעיף זה גורף וחד-משמעי, למעשה מדובר בסיכון מחושב אותו לוקח אמצעי התקשורת. אמנם אמצעי התקשורת לא יוכל להשתמש בהגנת תום הלב של סעיף 15 אם לא יפרסם את תגובתו של הנפגע, אך עדיין הגנות סעיפי 13 (פרסומים מותרים) ו-14 (הגנת "אמת דיברתי") יעמדו לצידו, כפי שנקבע בפס"ד ידיעות אחרונות נ' קראוס.
כבר בשנת 1974 בפס"ד הוצאת הארץ נגד חברת החשמל, בוטאה חשיבות הסעיף, כאשר בפס"ד זה נאלץ לעמוד בית המשפט על תום ליבו של אחד הצדדים. בית המשפט קבע כי לו היו משתמשים התובעים בסעיף 17 ודורשים מיד לאחר פרסום לשון הרע לפרסם את תגובתם לעניין, הייתה נחסכת המתנה ארוכה של כמעט עשור, והשאלה האם המערערים היו תמי לב לגבי הפרסום או לאו, תוך כדי אפשרות לתקן באופן מיידי את הלשון הרע.
הפולמוס העכשווי ומבט לעתיד.
סעיף 15 לחוק איסור לשון הרע, מציב את תום הלב כהגנה כללית ומפרט באופן פרטני את המצבים הספציפיים בהם תקום הגנה זו. למעשה, בית המשפט פירש את הגנת תום הלב בכל סעיף באופן שונה מחברו, בהתאם לנוסח הסעיפים ולכללי פרשנות וקיימות שתים-עשרה הגנות תום לב שונות מעט אחת מהשנייה.
כך לדוגמה, הגנת תום הלב בסעיף 15(8) הקמה אף אם הייתה כוונת זדון, שונה מהותית מהגנת תום הלב הקמה בסעיף 15(1) אשר דורשת מצב נפשי ספציפי ואינה מאפשרת כוונת זדון. המשמעות של תום הלב בסעיף אחד איננה דומה למשמעות של תום הלב בסעיף אחר וקיימות לו פרשנויות רבות לכל אורך הסעיף.
יש דעות הגורסות כי הגדרת הדרישה לתום לב באופן גורף על כלל הסעיף איננה נכונה ומיותרת, ואף עשויה לבלבל את האזרח. זאת מכיוון שבכל סעיף מקבל תום הלב פרשנות שונה אשר אינה מצויה בחוק באופן ברור – ולכן יש להכניס את דרישת היסוד הנפשי ותום הלב באופן ספציפי לכל סעיף בהתאם לתוכנו ולדרישותיו.
למעשה, ניתן להגיד כי ההגדרה הרחבה של תום לב בראש הסעיף, ללא פירוט בהתאם למצב הקונקרטי, נותן במה רחבה מדי לבית המשפט לפרש את הסעיפים כראות עיניהם ונוצר מצב של חוסר יציבות ופערי מידע בין האזרח לבין ההלכה. לא ברור האם תום הלב הנדרש מעושה הפרסום המבקש לחסות תחת הגנת סעיף 15 הוא אותו תום הלב לאורך כל 12 הסעיפים הקטנים, או שמא ישנן דרישות מחמירות יותר או פחות בין הסעיפים הקטנים.
מעבר לכך, ניתן לראות כי בשל הפרשנות הרחבה והגדרת תום הלב כהגנה כללית ולא ספציפית, ניתנו עד היום פסקי דין כמעט סותרים בנוגע לשאלה זו. כך, לעיתים פרסום אשר היה נגוע בלעז ובזלזול גרר קביעה להיעדר תום לב, ולעיתים לא. נראה כי קביעה מפורשת ומפורטת יותר בסעיפים הקטנים, לפי כל סיטואציה לדרישה הספציפית של תום לב, הייתה פותרת בעיות רבות. כך, ניתן היה לדעת האם פרסום בזדון מעיד על תום לב או לא, האם יש משמעות לאופן הפרסום והאם תכונות נוספות משפיעות על תום הלב באופן חיובי או שלילי.
ככלל, כאשר מתבוננים ב-12 הסעיפים הקטנים תחת סעיף 15, נראה כי קיימים מצד אחד סעיפים המגבילים יתר על המידה את חופש הביטוי ומנגד קיימים סעיפים הנותנים במה רחבה מדי ומאפשרים פגיעה יתר על המידה בשמו של אדם – למעשה הדיון הציבורי על הסעיפים גרר ביקורת משני צדדי המתרס על אותם סעיפים.