בשנת 1940, עם נפילת צרפת לידי גרמניה הנאצית, נאלץ דליו לברוח בשל מוצאו היהודי. הגרמנים השתמשו בדמותו בפוסטרים אנטישמיים אשר הראו את דמות "היהודי הטיפוסי". דליו הגיע לליסבון, ושם המתין כחודשיים עד שקיבל ויזה לצ'ילה. כאשר הגיע למקסיקו הסתבר כי הוויזה שבה החזיק מזויפת. לבסוף קיבל דרכון קנדי זמני, שאיפשר לו להיכנס לארצות הברית. שני הוריו, שלא הצליחו להימלט, נספו בשואה.
בהוליווד לא הצליח דליו לשחזר את החשיבות שלה זכה בקולנוע הצרפתי. במהלך מלחמת העולם השנייה הופיע ב-19 תפקידים, רובם תפקידים זוטרים של אדם ממוצא צרפתי. סרטו הראשון היה קומדיה בשם "לילה אחד בליסבון" (1941), שבה שיחק לצד פרד מקמורי. בסרט שיחק דליו קונסיירז' במלון. במהלך שהותו בהוליווד קיבל תפקידים דומים.
זכור במיוחד תפקידו בסרט "קזבלנקה" משנת 1942, שבו שיחק קרופייה. בסצנה שבה הוא מופע סוגר הקפיטן ריינו (קלוד ריינס) את בית הקפה של ריק (המפרי בוגרט) בטענה כי מתקיימים בו אירועים לא חוקיים. בעודו מדבר, מגיע אליו דליו, האוחז בחבילה גדולה של כסף, ומוסר אותה לידיו כשהוא אומר "זכיותיך, אדוני". עבור התפקיד קיבל סכום של 667 דולר. אשתו, להבו, שיחקה לצידו את איבון, ידידתו של ריק. תפקידה של להבו דרש מספר צילומים נוספים לאחר סיום הסצינות בהן השתתף דליו. דליו ניצל את ההזדמנות והגיש כנגדה תביעת גירושים בלוס אנג'לס בטענה כי היא נטשה אותו. להבו המשיכה לאחר מכן בקריירת המשחק שלה באופן עצמאי. במהלך המלחמה המשיך להופיע בסרטים. בין היתר הופיע לצד בוגרט ב-1944 בגרסה הקולנועית לספר "להחזיק ולאבד".
לאחר המלחמה שב לצרפת, ועוד בשנת 1945 התחיל להופיע שם בסרטים. המשיך לשחק בהוליווד לצד חידוש הקריירה שלו באירופה. בין היתר הופיע בשנת 1951 בסרטו של דני קיי "בריביירה" וב-1953 בסרטה של מרילין מונרו "גברים מעדיפים בלונדיניות", ובשנת 1954 בסרט "סברינה" של בילי ויילדר. בשנת 1955 הופיע בתפקיד "קפיטן ריינו" (תפקידו של קלוד ריינס) בגרסה הטלוויזיונית ל"קזבלנקה". כן הופיע בהפקות רבות, הן מקומיות והן בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60. ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון"רשימתו של אדריאן מסנג'ר" וב-1966 בקומדיה "כיצד לגנוב מיליון". בין היתר הופיע במספר סדרות טלוויזיה מצליחות, כ"אלפרד היצ'קוק מציג" ו"פיטר גאן". סרטו ההוליוודי האחרון, לאחר קריירה ממושכת היה "מלכוד 22" בגרסתו של הבמאי מייק ניקולס. משנת 1970 התרכז בקולנוע הצרפתי, והופיע בסרטים רבים. הסרט הבולט בניהם סרטו של ז'ראר אורי, "רבי יעקב", שבו שיחק לצד לואי דה פינס, ויצא לאקרנים בשנת 1973. במהלך הקריירה שלו הופיע ביותר מ-150 סרטים. בשנת 1983 מת בפריז.
קרנף ג'אווה
קרנף ג'אווה או קרנף יערי (שם מדעי: "Rhinoceros sondaicus"), בן למשפחת הקרנפיים, אחד מחמישה מיני קרנפים החיים כיום והשני בנדירותו אחרי הקרנף רחב השפה הצפוני. הוא חולק את הסוג קרנף אסייתי יחד עם הקרנף ההודי. עור גופו מזכיר בצורתו ובקפליו שריון מגן. הוא קטן מהקרנף ההודי - אורך גופו 3.1–3.2 מטרים וגובהו בין 1.4 ל-1.7 מטרים, ובממדים אלו הוא מזכיר דווקא את הקרנף צר-השפה. אורך קרנו 20 סנטימטרים לכל היותר, ובכך היא הקטנה ביותר מבין קרנות הקרנפים כולם.
בעבר היה קרנף ג'אווה הנפוץ מבין הקרנפים האסייתים: תפוצתו השתרעה מאיי אינדונזיה, דרך דרום-מזרח אסיה וכלה בהודו ובסין. עם זאת, כיום נמצא הקרנף בסכנת הכחדה חמורה, ולאדם ידוע רק על שתי קבוצות אוכלוסייה החיות בסביבתן הטבעית. עובדה זו מציבה אותו בשורה אחת עם היונקים הגדולים הנדירים ביותר על פני כדור הארץ. אוכלוסייה של כ-40 עד 50 פרטים חיה בפארק הלאומי אוג'ונג קולון באי ג'אווה שבאינדונזיה; אוכלוסייה נוספת, שנאמדה בכשמונה פרטים ב-2007, חיה בפארק הלאומי קאט טיין שבווייטנאם. באוקטובר 2011 דווח על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כי נכחד האחרון שבקרנפי ג'אווה שחיו בווייטנאם. הירידה במספר קרנפי ג'אווה מיוחסת בעיקרה לציד בלתי חוקי, שמתמקד בקרניו של הקרנף: הקרניים הן יקרות ערך ברפואה הסינית, ומחירן בשוק השחור עשוי להאמיר עד ל-30,000 דולרים לקילוגרם. תרומה נוספת להידלדלות האוכלוסיות הגיעה מצדם של בתי הגידול המצטמצמים, במיוחד בשל מלחמות דוגמת מלחמת וייטנאם. גם הקרנפים הנותרים שחיים באזורים המוגנים הללו, ניצבים בפני איומים משמעותיים: הציד מאיים עליהם גם בסביבות המוגנות לכאורה; הם חשופים למחלות; ומספרם הקטן מביא לירידה במגוון הגנטי ולזיווגי שארים. מעריכים כי נכון ל-2011 חיו פחות מ-50 קרנפים מסוג זה בטבע.
קרנפי ג'אווה עשויים להגיע לגיל 30–45 שנים בטבע. בעבר הם חיו ביערות גשם נמוכים, באדמות מרעה ובמישורי הצפה רחבי ידיים. במרבית זמנם הם סוליטריים (מתבודדים), למעט עתות חיזור וגידול צאצאים. עם זאת, לעיתים הקרנפים מתקהלים בסמוך לאתרי התפלשות בבוץ או ליקוק מלח. האדם הוא הטורף היחיד של הקרנף בתחום תפוצתו. הקרנפים נוהגים להתרחק מהאדם, אך לא יהססו לתקוף אם יחושו מאוימים. מדענים וסביבתנים נזהרים מהתערבות בחייו של הקרנף בשל נדירותו והסכנה הנשקפת למין בשל כך; לכן, הם מסתמכים בעיקר על מצלמות המוצבות בשטחי מחייתו ועל ניתוח דגימות מגללי צואתו. סיבות אלו הביאו לכך שקרנפי ג'אווה נחקרו פחות מכל קרנף אחר.
מיון ואבולוציה; אטימולוגיה.
המחקרים הראשונים אודות קרנפי ג'אווה בוצעו ב-1787 על ידי סביבתנים לא-מקומיים, כששני קרנפים נורו על האי. גולגולותיהם נשלחו לסביבתן ההולנדי הידוע פטרוס קמפר. קמפר נפטר ב-1789 בטרם הספיק לפרסם את גילויו כי מדובר במין שונה מאלו שהיו ידועים עד אז. קרנף ג'אווה נוסף נורה בסומטרה, וגופתו נשלחה לז'ורז' קיווייה, מדען צרפתי נודע. קיווייה הכיר בבעל החיים כמין נפרד ב-1822, ובאותה שנה העניק לו אנסלם גאֵטן דֶמָרֶה את השם המדעי "Rhinoceros sondaicus". בכך הוא המין האחרון שזוהה במשפחת הקרנפיים.
שמו המדעי מורכב משתי מלים: "Rhinoceros" ו-"sondaicus". המילה "Rhinoceros" נגזרת מיוונית: "rhino" פירושו "אף" ו-"ceros" פירושו "קרן". המילה "sondaicus" נגזרת מהמילה "sunda" (סונדה), שהוא האזור הביוגאוגרפי המכיל את איי סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסביבתם.
המין קרנף ג'אווה מחולק לשלושה תת-מינים מובחנים, כאשר שניים מהם כנראה נכחדו:
תיאור.
קרנפי ג'אווה קטנים יותר מבני דודם הקרנפים ההודים, ודומים בגודלם לקרנפים צרי-השפה. אורך גופם (כולל הראש) עשוי להגיע ל-3.2 מטרים, וגובהם בין 1.4 ל-1.7 מטר. משקל הבוגרים מוערך בין 900 ל-2,300 קילוגרמים, אף שלא נעשו מדידות מסודרות של המין בשל נדירותו. דו-הצורתיות הזוויגית אינה משמעותית, אם כי הנקבות מעט גדולות יותר. הקרנפים בווייטנאם קטנים במידה ניכרת מאחיהם באי ג'אווה, לפי מחקרים שהסתמכו על צילומי הקרנפים ועל טביעות הרגליים שלהם.
בדומה לקרנפים ההודים, לקרנפי ג'אווה קרן אחת בלבד (לקרנפים האפריקניים ולקרנף סומטרה שתי קרניים). קרנו היא הקטנה ביותר מבין אלו של הקרנפים החיים, ואורכה בדרך-כלל אינו עולה על 20 סנטימטרים. הקרנף אינו משתמש בקרנו בזמן מאבקים עם קרנפים האחרים, ובמקום זאת הוא משתמש בה על מנת להעמיק שלוליות, למשוך צמחים מטה על מנת לאוכלם ולפלס את דרכו בין צמחייה עבותה. שיניו החותכות ארוכות וחדות, והן משמשות אותו בזמן מאבק. מאחורי השיניים החותכות נמצאות שתי שורות של שיניים טוחנות המשמשות ללעיסת צמחים קשים. בדומה לקרנפים אחרים, חושי הריח והשמיעה שלו חדים, אולם ראייתו חלשה מאוד. תוחלת חייו עומדת על 30–45 שנים.
עורו של הקרנף חסר שיער ומכוסה כתמים, וצבעו אפור או אפור-חום. קפלי עור בולטים נמצאים באזור הכתף, הגב והישבן. הקפלים הללו משווים לעור הקרנף מראה של שריון מגן. בשל הסיכונים שבהתערבות בחייו של מין כה נדיר, דרך הלמידה העיקרית את מאפייניו של הקרנף היא דרך דגימות הצואה שהוא מותיר ומצלמות המפוזרות בתחומי המחייה שלו. רק לעיתים רחוקות הם נראים או נמדדים ישירות.
תפוצה ובתי גידול.
האוכלוסייה העולמית של קרנפי ג'אווה מונה לכל היותר מאה פרטים בטבע, אפילו לפי הערכות אופטימיות. הם נחשבים לנדירים ביותר מבין היונקים הגדולים, אף שאחדים טוענים כי קרנפי סומטרה נמצאים בסיכון רב יותר בשל העובדה שההגנה על תחום מחייתם חלשה יותר. כיום חיים קרנפי ג'אווה באזור אחד בלבד: הפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבקצה המערבי של האי ג'אווה..
בעבר, תפוצתם של קרנפי ג'אווה השתרעה מאסאם ובנגל (שם היא חפפה את תפוצתם של קרנף סומטרה והקרנף ההודי), מזרחה דרך מיאנמר, תאילנד, קמבודיה, לאוס, וייטנאם ודרומה לכיוון חצי האי המלאי, איי ג'אווה וסומטרה, וייתכן שאף בורנאו. הקרנפים חיים ביערות גשם צפופים, בינות עשבים גבוהים, קנים וסוף, לרוב בסמוך לנהרות, למישורי הצפה או אזורים עם שלוליות בוץ רבות. תת-המין הווייטנאמי חי באזורים גבוהים יחסית לתת-המין השני, כנראה בשל הגעת האדם וציד בלתי חוקי.
תחומי מחייתם של קרנפי ג'אווה נמצאים בתהליך הצטמצמות מזה אלפי שנים. בסביבות שנת 1000 לפנה"ס הגיעו הקרנפים עד לתוככי סין, אולם גבולה הצפוני של תפוצתם החל לנוע דרומה בקצב ממוצע של 500 מטרים בשנה, בעיקר בשל הרחבת תחומי המחייה של בני האדם באזור. הם נכחדו מהודו בעשור הראשון של המאה ה-20. בחצי האי המלאי הוא ניצוד ללא הבחנה עד שנכחד ב-1932. ציידים מקומיים וחוטבי עצים בקמבודיה טוענים כי הבחינו בקרנפי ג'אווה בהרי קרדאמום, אולם סקרים שנערכו באזור לא מצאו עדות לקיומם.
התנהגות.