הגמישות של גלופת הפולימר בפלקסוגרפיה מאפשרת הדפסה על מוצרים עדינים ובעלי מרקם שונה או משתנה, כלומר: חומר גמיש. ההדפסה מתאפשרת בגלל תכונות הפולימר ויכולתו של הפולימר להתאים עצמו למשטח עליו מדפיסים. בניגוד לגלופה קשה בדפוס בלט. בשיטת הפלקסוגרפיה ניתן להדפיס על מוצרים כגון: קרטון גלי, סוגי פלסטיק עדין, שקיות סופר, שקיות מלט ועוד.
קרישנמורטי
אוטובוס 2094
אלן ווטס
אלן וילסון ווֹטס (באנגלית: Alan Watts; 6 בינואר 1915 - 16 בנובמבר 1973) היה פילוסוף וסופר בריטי, מרצה על זן, תאולוגיה ותרבות המזרח לקהל המערבי. בעל דוקטורט בדתות. הוא נודע כמי שהכניס דתות מזרחיות לשיח במערב, בפרט הינדואיזם, בודהיזם וטאואיזם.
ביוגרפיה.
ווטס נולד בצ'יזלהרסט שבאנגליה והתחנך בבית הספר שליד הקתדרלה של קנטרברי. לאחר שהחל את דרכו בלימודי כמורה, נחשף בגיל 16 לכתבים בודהיסטים שונים והחליט לשנות את יעודו. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב את אנגליה בעקבות אשתו האמריקאית, למד בסמינר כמרים והתמנה לכומר יועץ לסטודנטים באוניברסיטת נורת' ווסטרן. בעקבות ניהול אורח חיים חופשי מדי, הוצא מן הכנסייה הפרסבטריאנית, ועבר לפעול בעיקר במערב ארצות הברית.
הוא למד במשך שנים רבות את הבודהיזם, הזן ותורות מזרחיות שונות. הוא נודע בפופולריות שלו בקרב קהל מערבי, בעיקר בזכות היכולת שלו לפשט טקסטים ותורות מורכבות. עקב כך, רכש לעצמו במהלך השנים קהל מאזינים של מיליונים.
הוא כתב יותר מ-25 ספרים, ומאמרים רבים נוספים (כולל בפלייבוי), בהם עסק בהשוואה בין הדתות השונות ובין הנצרות והמדע המודרני. בין הנושאים שעליהם כתב: זהות אישית, טבעו של היקום, משמעות החיים, קונספטים שונים של אלוהים ואלוהות והרדיפה אחרי אושר. הוא השתמש בכתביו בידע הרב שלו בפילוסופיות זן בודהיזם, טאואיזם, הינדואיזם ונצרות. בנוסף הוא רכש ידע מתחומי המדעים המדויקים.
אלן ווטס העיד על עצמו כפילוסוף שמטרתו העיקרית היא ההשוואה בין התרבות המערבית לתרבות המזרחית. השוואה של שתי תרבויות שונות ואינטליגנטיות, כך לדברי ווטס, יוצרת נקודת מבט מושכלת בנוגע להנחות הבסיסיות שמלוות אדם לאורך חייו. הוא דחף את מאזיניו וקוראיו לבחון את ההנחות הבסיסיות שמלוות אותם בחייהם, ולהישאר רק עם האמונות שמשרתות אותם ואת הסביבה שנמצאת סביבם.
כמו כן היה מרצה פופולרי ולימד מדיטציה לקהלים שונים.
הייתה לו השפעה רבה על "ילדי הפרחים" אשר חלק גדול מהשכלתם אודות זן בודהיזם רכשו מהרצאותיו וספריו. היה ידידו של טימותי לירי ונטל חלק בהתנסויות הסמים שלו.
החלוץ (כתב עת)
החלוץ היה כתב עת עברי בעריכת יהושע השל שור (יה"ש), שיצא לאור בהפסקות בשנים 1852–1889.
בכתב העת הופיעו מאמרים פובליציסטיים ומחקריים בתחום חכמת ישראל, שמגמתם ביקורת חריפה על התלמוד, ההלכה והרבנים. כותרת המשנה של כתב העת הייתה "החלוץ העובר לפני עם ישראל למלחמת הדת והתושיה", ובשער בגרמנית הופיעה הכותרת "Wissenschaftliche Abhandlungen über Jüdische Geschichte, Literatur, und Alterthumskunde" ("מאסף מדעי על היסטוריה, ספרות וידיעת העבר של היהדות").
היוזמה להוצאת כתב העת הייתה של שור ושל ידידו הסאטיריקן יצחק ארטר. ארטר כתב את "תולדות החלוץ", מאמר פרוגרמטי שהסביר את הצורך בכתב העת, אך נפטר מספר חודשים לפני שיצא לאור הגיליון הראשון, ושור לקח על עצמו את השלמת המאמר ואת עריכת כתב העת.
בכרכים הראשונים השתתפו כמה מידידיו של שור ומשותפיו להשקפת עולמו, ובהם אברהם קרוכמל, יצחק שמואל רג'יו ומשה שטיינשניידר, אך בכרכים האחרונים כתב שור לבדו את כל התוכן.
"החלוץ" היה הקיצוני שבכותבי הביקורת נגד האורתודוקסיה, נגד רבנים בני הזמן ואף נגד משכילים מתונים (כגון שי"ר, זכריה פרנקל ור' צבי הירש חיות). רבים מן המשכילים הסתייגו ממנו ואף נכתבו כמה חיבורי ביקורת חריפים נגדו, שעליהם השיב שור בחריפות לא פחותה. ואולם "החלוץ" השפיע על הדור הבא של הפועלים לתיקונים בדת במזרח אירופה, ובראשם יהודה ליב גורדון ומשה ליב ליליינבלום.
כתב העת יצא לאור כשנתון, אך בהפסקות רבות:
מהדורת צילום של "החלוץ" עם מפתחות יצאה לאור ב-1972 בירושלים. בשם "החלוץ" נקראו גם כמה כתבי עת של תנועת "החלוץ".
דקדוק עברי
דקדוק עברי הוא אנליטי למחצה, בבטאו יְחָסוֹת כגון מושא עקיף ומושא ישיר באמצעות מילות יחס ולא באמצעות הטיות מורפולוגיות. עם זאת, הטיות משמשות תפקיד חשוב ביצירת הפעלים, בנטיית מילות היחס, ביחסת הקניין המבוטאת באמצעות הסמיכות, ובצורת הרבים של שמות עצם ושל תארים.
מבנה המשפט.
משפט פועלי.
ברוב המשפטים בעברית קיים נושא, פועל וארגומנטים נוספים, וכן השלמות. במקרה זה, סדר המשפט הוא בדרך כלל נושא-פועל-מושא, כלומר נושא המשפט קודם לנשוא המשפט, אך קיימת גם גמישות מסוימת. למשל:
ככלל, העברית מסמנת כל שם עצם במשפט באמצעות מילת יחס כלשהי, חוץ מאשר את הנושא ואת המושאים הלא מיודעים; קיימת אף מילת יחס לסימון המושא הישיר ("את").
משפט שמני.
משפט שמני הוא משפט שאין בו פועל "אמיתי" (כלומר פועל בציווי, בעבר, בהווה או בעתיד, למעט שם הפועל) המתפקד כנשוא. במקומו בא רכיב אחר, היכול להיות שם עצם, שם תואר, שם פועל, צירוף יחס או תואר הפועל. למשל המשפט "הדלת סגורה" (או "הדלת היא סגורה"). במשפטים כאלה משתמשים לעיתים באוגד כדי לקשר בין הנשוא לנושא.
פעלים.
הפעלים בעברית נוצרים על ידי שיבוצו של שורש תלת-עיצורי (לפעמים ארבע-עיצורי, לעיתים נדירות בן חמישה או שישה עיצורים) באחד מבנייני הפועל העבריים. את רוב השורשים ניתן לשבץ ביותר מבניין אחד, כלומר ניתן ליצור יותר מפועל אחד מתוך אותו השורש. כאשר זהו המקרה, הפעלים אשר נוצרים בדרך זו בדרך כלל קשורים אחד לשני קשר סמנטי, אך הם נבדלים אחד מהשני בקולה של הפעולה (פעולה פעילה לעומת פעולה סבילה) בעצימות סמנטית (למשל: שבר לעומת שיבר) באופן הפעולה (פעולה נמשכת, פעולה חוזרת וכדומה) או ביותר מאחד מאלה גם יחד.
בעברית יש שבעה בניינים עיקריים, שרובם מצויים גם בשפות שמיות אחרות. אולם, בנייני "הסביל הפנימי", הבניינים פִּעֵל ו-פֻּעַל, די ייחודיים לה. במרבית השפות השמיות, הבניינים הסבילים דומים יותר לבניין העברי נִפְעַל.
הטיה.
לכל בניין מערכת מסוימת של הטיות; שורשים השייכים לגזרת פועל מסוימת נוטים באותו הבניין נוטים באופן דומה. כך למשל, שורשים השייכים לגזרת עו"י, שבהם העיצור האמצעי הוא וי"ו או יו"ד הופך לאם קריאה בבניין הפעיל (דוגמת הפעלים הקים או הבין), בבניין הופעל (למשל הפועל הוקם) ולעיתים העיצור נעלם לגמרי, כמו בבניין קל (למשל הפועל קם או בא).
את הפעלים בעברית אפשר להטות בשלושה זמנים ושני מודוסים (אלה הם צורת הציווי ושם הפועל-צורת המקור).
לכל פועל קיימת נטייה בזמן עבר, בזמן הווה, ובזמן עתיד וכן צורת התניה. צורת הבינוני משמשת הן להוראת זמן ההווה והן להוראה שמנית כשם תואר או כשם עצם. צורות אחרות קיימות גם הן עבור חלק מן הפעלים: לפעלים בחמישה מהבניינים (לכולם פרט לבניינים הסבילים - פועל והופעל) ישנה צורת ציווי וצורת מקור נטוי (שם הפועל); ולפעלים באחד מהבניינים ישנה צורת בינוני. חוץ מאשר בצורת המקור ובשמות פעולה, צורות אלה נוטות באופן המשקף את מספרו של הנושא (יחיד או רבים) את גוף הנושא (ראשון, שני או שלישי) את מינו (זכר או נקבה) או את שניהם גם יחד.
שמות עצם.
שמות עצם בעברית נוטים בציון מספר ומין, אך לא בציון יחסה. שמות העצם קשורים לפעלים דרך השורשים המשותפים לשניהם, אך יצירתם (פעמים רבות באמצעות משקלים) אינה כה אחידה כיצירת הפעלים (באמצעות בניינים), בין השאר בשל קיומן של מילות השאלה מלועזית.
יחסת הקניין וסמיכות.
יחסת הקניין בעברית מתממשת על ידי צירוף הסמיכות - הצבתם של שני שמות עצם בסמיכות אחד לשני, כאשר שם העצם השני (הסומך) משמש כמעין שם תואר המתאים את שם העצם הראשון (הנסמך). שם העצם הראשון יופיע בצורת הנסמך, המסמנת את יחסת הקניין. כללי יצירת הנסמך הן אלה:
ישנן מילים רבות בהן קיים שינוי בהגיית התנועות בצורת הנסמך. למשל: צורת הנסמך של בַּיִת היא בֵּית.
בנוסף לכך, ה"א הידיעה לא תיושם אף פעם על שם העצם הראשון (זה הנמצא בצורת הנסמך; בלשון הדיבור כלל זה לא תמיד מתקיים):
בעלות.
בעלות מצוינת באמצעות השימוש במילת היחס של:
אך בשפה ספרותית, גם על ידי הטיית שם העצם, למשל:
תארים.
שם התואר הוא מילה שבאה אחרי שם עצם ומתארת אותו (לדוגמה: חתול חמוד).
כאשר שם העצם מיודע יש ליידע גם את שם התואר (לדוגמה: החתול החמוד).
שם התואר הוא אחת מקטגוריות שם העצם (שם עצם, שם תואר, שם פעולה, שם המספר).
שמות התואר נוטים במין ובמספר בהתאם לשם העצם שהם מתארים (למשל: חמוד, חמודה, חמודים, חמודות).
שם התואר בא לאחר שם העצם, מלבד לעיתים במשפט שמני בו שם התואר הוא הנשוא (ולכן בלאו הכי לא משלים של שם העצם) (ירוק הדשא).
תואר הפועל.
תואר הפועל מתאר את הפועל או את התואר. אי אפשר להוסיף אליו את ה"א הידיעה, והוא אינו נוטה לפי מין או מספר.
לדוגמה:
אני רץ מהר - תואר הפועל "מהר" מתאר את הריצה.
ילד גבוה מאוד - תואר הפועל "מאוד" מתאר את התואר "גבוה".
שם פעולה.
שם פעולה הוא סוג של שם עצם. הוא מתאר פעולה כלשהי.
בניגוד לפועל אין לו זמן ואפשר להוסיף אליו ה"א הידיעה.