ב-1969 בטי הייתה מוכנה לחזור למוזיקה והתחילה להקליט אלבום עם הקלטות חיות בשם “Finally-Betty Carter”. האלבום נחשב לאחת העבודות הטובות שלה למרות שבזמנו הוא לא עורר הרבה עניין, כך גם ההקלטה החיה השנייה שנקראה “Round Midnight”. כשבטי לא הצליחה לעורר עניין בקהל היעד והתעייפה מלהשביע רצון את חברות התקליטים שלה היא מצאה פתרון - להקים חברת תקליטים משל עצמה. החברה שהוקמה ב-1971 נקראה Bat Car ושם עשתה בטי קרטר את ההקלטות שלה עד לשנת 1988 אז חתמה עם חברת ההקלטות החדשה שלה Verve.
בחברת הקלטות זו היא הוציאה כמה מהאלבומים הטובים שלה ( The Betty Carter Album,
I Didn’t Know What Time It Was, Now Its My Turn, Betty Carter At The Village Vanguard).
ב-1979 ההקלטה “The Audience With Betty Carter” נחשבה לאחת מהקלטות הג'אז הווקליות הטובות שנעשו.
הופעותיה בפסטיבל הג'אז בשנים 1977 ו-1978 עזרו לה להגיע למקום מכובד בעולם הג'אז, לא רק מבחינה ווקלית אלא גם כמגלה כישרונות חדשים כמו John Hicks, Mark Shim ועוד.
בשנות השמונים היא הקליטה ב-Bet Car את “Whatever Happenend To Love?” בנגינה משותפת עם אגדת הג'אז Carman McRae שהוקלט חי בסדרה של פגישות בסן פרנסיסקו ב-1987.
ב-1988 חברת Verve שחיפשה אחר זמרי ג'אז שלא הוערכו כהלכה מצאה בה עניין. החברה החתימה את בטי קרטר על חוזה ומיד התחילה להוציא מחדש את מרבית החומר החדש שלה. באותה שנה היא פרצה בחזרה לסצנת הג'אז הפופולרית עם האלבום “Look What I Got” – האלבום עליו קיבלה את פרס גראמי היחיד שלה. בעשור הבא בטי קרטר הקליטה מספר הקלטות שהתאפיינו בצליל יותר בוגר.
ב-1990 הייתה מועמדת לפרס גראמי על “Droppin Things”, וב-1992 על Iits Not About The Melody.
היא המשיכה לשתף צעירים במרבית האלבומים שלה חוץ מהאלבום “Feed The Fire”, שנחשב על ידי רבים כעבודה הכי טובה שלה מאז Audience. קרטר המשיכה לפתח מוזיקאים חדשים בתוכנית Jazz Ahead שנוסדה ב-1993 שהביאה מוזיקאי ג'אז לא ידועים לניו-יורק על מנת לעבוד איתם. הופיעה בבית הלבן ב-1994 והייתה כוכב הערב בחגיגת יובל ה-50 של חברת Verve ב-קרנגי הול. המשיכה ללמד עד למותה מסרטן בלבלב ב-26 בספטמבר 1998.
ואסבי
תאלידומיד
גסטון לרו
גסטון לואי אלפרד לרו (בצרפתית: Gaston Louis Alfred Leroux; 6 במאי 1868 – 15 באפריל 1927) היה עיתונאי וסופר צרפתי. ידוע בעיקר עקב הרומן הגותי פנטום האופרה אותו חיבר.
ביוגרפיה.
לרו למד משפטים בפריז והשלים את לימודיו בשנת 1889. הוא ניהל חיים בזבזנים עם ירושתו עד שכילה את כספו ואז החל לעבוד ככתב בבתי המשפט וכמבקר תיאטרון, ואחר כך ככתב זר עבור היומון הפריזאי "לה מטן". בשנת 1905 כיסה בתפקידו זה את המהפכה הרוסית של שנת 1905. פרשה אחרת עליה כתב הייתה הגילוי כי במרתפו של בית אופרה שהפך לאולם בלט נהגו להחזיק כלואים מן הקומונה הפריזאית.
בשנת 1907 נטש לרו את עבודתו העיתונאית והחל לכתוב ספרות ובשנת 1919 הקים חברת סרטים משלו. הרומן הראשון שלו הוא סיפור מסתורין בשם "מסתרי החדר הצהוב" (Le Mystère de la chambre jaune), שהוא אחד הסיפוריים הבלשיים הראשונים עם "תעלומת החדר הנעול", שהפכה לסימן הכר של הז'אנר.
הסיפור הידוע ביותר שכתב לרו הוא "פנטום האופרה," סיפור שזכה למספר רב של עיבודים לבמה ולקולנוע. "פנטום האופרה" הוא רומן גותי הכתוב כסיפור בלשי ובו הכותב מתחקה אחר תעלומה של רוח רפאים המתגוררת במרתפי האופרה גרנייה ומתנכלת להנהלה וצוות העובדים שם כדי לכפות את רצונותיה. הסיפור מתפתח לרומן כאשר אותה "רוח רפאים" מתגלה כגאון מוזיקלי והנדסי מעוות שמתאהב בזמרת האופרה הצעירה, היפה והתמה כריסטין דאי. הסיפור זכה לעיבודים רבים, הידוע שבהם הוא המחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר.
פול ארדש
ברם סטוקר
אברהם "ברם" סטוקר (באנגלית: Abraham "Bram" Stoker; 8 בנובמבר 1847 - 20 באפריל 1912) היה סופר אירי, המוכר במיוחד כמחבר רומן האימה "דרקולה".
סטוקר נולד בקלוטרף, פרוור של דבלין שבאירלנד. כילד, היה חולה ומרותק למיטתו, אך התאושש וגדל להיות אתלט וכוכב כדורגל בטריניטי קולג'. הוא סיים בהצטיינות תואר במתמטיקה ולאחר לימודיו הפך לעובד מדינה. בהמשך עבד כמבקר תיאטרון ועיתונאי. בשנת 1878, אחרי נישואיו לפלורנס בלקום (חברתו לשעבר של אוסקר ויילד), עבר לחיות בלונדון, שם מונה למנהל העסקי של תיאטרון ליסאום של ידידו, השחקן הנרי אירווינג. סטוקר החזיק במשרה זו 27 שנים.
ידידותו עם אירווינג הקנתה לו דריסת רגל בחברה הגבוהה בלונדון והזדמנות לתור את העולם עם להקת התיאטרון. לצד עבודתו בתיאטרון, השלים סטוקר את הכנסתו בפרסום רומנים סנסציוניים, שהידוע מביניהם היה סיפור הערפדים "דרקולה", אותו פרסם בשנת 1897.
אדוארד מריקה
אדוארד מריקה (גרמנית: Eduard Mörike; 8 בספטמבר 1804, לודוויגסבורג, באדן-וירטמברג - 4 ביוני 1875, שטוטגרט), משורר גרמני מן האסכולה השוואבית, סופר ומתרגם, וכן איש כמורה.
חייו.
מריקה נולד כילדו השביעי של קרל פרידריך מריקה, יועץ רפואי. היו לו שנים עשר אחים ואחיות. בשנת 1818 התחיל בלימודי תאולוגיה לפי רצון משפחתו, תחילה ב-Urach ואחר כך בטובינגן בשנים 1822 עד 1826. בשנים 1834 עד 1843 נשא בתפקידי כמורה שונים ברחבי וירטמברג.
אימו ואחותו התגוררו איתו בבית הכומר שלו. ניסיונו משנת 1828 להתקיים כסופר עצמאי נכשל. בתקופה זו נכתבו שיריו הראשונים כמו "בוקר ספטמבר" ו"Er ist's" ("זה הוא ולא אחר"), שיר בן תשע שורות המבשר על האביב והוא אחד מן השירים הגרמניים המצוטטים ביותר.
בשנת 1832 ראה אור הרומן "Maler Nolten" ("הצייר נולטן"), אחד מרומאני החניכה החשובים של הספרות הגרמנית, שזכה לפופולריות אדירה.
מותה של אימו בשנת 1841 הביא למשבר קשה בחייו. בשל מצבו הבריאותי הרופף פרש ממשרת הכמורה בשנת 1843 והתיישב ב-Bad Mergenthein שבצפון מזרח וירטמברג, כשהוא גמלאי בן 39. בשנת 1851 נשא לאישה את מרגרטה פון שפאט ואחר כך לימד ספרות במוסדות של הכנסייה בשטוטגרט וב-Lorch. בשנת 1852 העניקה לו אוניברסיטת טיבינגן תואר דוקטור של כבוד. עד 1855 פרסם את יצירותיו החשובות בפרוזה, ולא שב לכתיבת שירה, למעט כמה חריגים זניחים, עד למותו.
בשנים 1867–1873 החליף את מקום מגוריו לעיתים תכופות. העיר Fellbach שבה התגורר מעניקה עד היום את "פרס מריקה" על שמו. לבסוף התיישב בשטוטגרט.
במשך כל חייו נהג לאסוף פריטים יומיומיים שונים. במיוחד נהג לאסוף מאובנים, ואף קרא ספרות מקצועית רבה בנושא. חיבה זו למאובנים מצאה ביטוי אף בשיריו.
יצירתו.
מריקה נחשב במשך שנים ארוכות כנציג מובהק של זרם הבידרמאייר בספרות הגרמנית, זרם פוסט-רומנטי המקביל בקירוב מבחינה כרונולוגית לזרם Vormärz שלפני אביב העמים, ואשר הירבה להפליג בשבחיה של המולדת הגרמנית. כיום מיטיבים לעמוד על זרמי המעמקים בשירתו של מריקה ולהבחין במודרניות של המנוסה-מן-העולם שבה. ליצירתו מקום מרכזי בספרות הגרמנית של המאה ה-19. שיריו ניחנו בשפה טבעית ופשוטה ובסגנון חינני ומקורי. רבים משיריו (לידר) הולחנו בידי הוגו וולף.
גומייה
גומייה היא לולאה אלסטית העשויה מגומי ולטקס. שימושה העיקרי של הגומייה היא הצמדתם של חפצים זה לזה, כך שיהפכו לצרור אחד.
הפטנט על הגומייה נרשם ב-17 במרץ 1845 בידי סטיבן פרי, ממציא ואיש עסקים מלונדון שעסק במוצרי גומי מגופר.
שימושים לגומיות.
גומיות לעיתים קרובות משמשות ככלי לעיצוב תסרוקת, בעיקר לבעלי שיער ארוך, על ידי יצירת "זנב סוס" או "קוקו".
לעיתים נעשה שימוש בגומיות בטיסנים ובצעצועים מכניים נוספים, בזכות האלסטיות שלהן. כמו כן, ניתן "לשגר" אותן למרחקים ארוכים באמצעות מתיחתן ושיחרורן. דרך אחת לעשות זאת היא לשים צד אחד של הגומייה על קצה האצבע המורה, להחזיק בצד השני באצבעות היד השנייה, למתוח ולשחרר. קיימים גם אקדחי גומיות, שבאמצעותם ניתן לירות גומיות ברמת דיוק גבוהה יותר. אם גומייה נורית מטווח קצר מאוד על עור חשוף, פגיעתה עלולה לכאוב, אך בדרך כלל היא אינה מותירה נזק. עם זאת, רצוי להימנע מלירות גומיות על פני אדם, עיניו או עורו החשוף.
ניתן גם לשלב ולקשור גומיות על מנת ליצור דלגית או כדור גומיות - כדור אלסטי העשוי כולו מגומיות. שימוש נוסף בגומיות הוא לביצוע תרגילי כושר על ידי מתיחתן וכיווצן.
קסטיליה (אזור היסטורי)
קסטיליה הייתה ממלכה נוצרית באזור הצפון מרכזי של ספרד אשר במהלך ההיסטוריה של ספרד התפשטה על ידי כיבוש אזורים מוסלמיים במסגרת הרקונקיסטה ועל ידי בריתות, נישואי מלכים והגירה לאזורים נוצריים של ספרד.
השטח שהיה כלול בקסטיליה כולל היום את הקהילות האוטונומיות קסטיליה-לה מנצ'ה, קסטיליה ולאון ומדריד של ספרד. עם זאת, ממלכת קסטיליה כללה בתקופות מסוימות שטחים גדולים יותר של ספרד.
קסטיליה החלה את דרכה העצמאית כמדינה נוצרית כאשר השתחררה בסביבות שנת 930 מממלכת לאון וקבעה את בירתה בבורגוס ולאחר מכן בוואיאדוליד. בשנת 1085 כבשה קסטיליה את טולדו מידי המוסלמים וספחה את השטחים סביב טולדו לשלטונה, תחת השם "קסטיליה החדשה". בשנת 1212, בקרב לאס-נאבאס דה טולוזה, כבשה קסטיליה מידי המוסלמים את רוב דרומה של ספרד. ב-1230 התאחדו ממלכות קסטיליה ולאון ובהמשך כבשו את קורדובה ב-1236, את מורסיה ב-1243 ואת סביליה ב-1248. ב-1460 העבירה פורטוגל לידי קסטיליה את האיים הקנריים.
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה בנישואים שהביאו בסופו של דבר בשנת 1516 לאיחוד של אראגון וקסטיליה.