מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה היהודית בעיר מחדש. בסוף המלחמה חזר מלונדון חבר מועצת-המדינה הגולה ארנוסט פרישר וביוזמתו הוקם ועד הקהילות היהודיות בצ'כוסלובקיה. לדברי הביטאון הרשמי של הוועד היו בפראג ב-1946 10,338 יהודים - מהם 1,396, ברובם מנישואים מעורבים, שלא גורשו; 227 שהסתתרו אצל לא-יהודים; 4,986 שחזרו ממחנות שונים; 883 ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בארצות אחרות; 613 מהגרים שחזרו ו-2,233 יהודים מקארפאטו-רוס, שסופחה לברית-המועצות. כרב הקהילה הוכתר גוסטב שור שהוזמן מארץ ישראל.
השתלטות הקומוניסטים ב-1948 שמה קץ למאמצי השיקום, ועד 1950 יצאה כמחצית האוכלוסייה היהודית לארצות-חוץ, לרבות ישראל. משפטי פראג (1952), בעיקר משפט סלנסקי (1952), הגבירו את הרדיפות. בעקבות המשפטים סווגו רוב יהודי פראג כ"אויבי מעמד העמלים" ונפגעו מהפליות כלכליות וחברתיות, מאסרים, הגליה, עבודת פרך ואף הוצאות להורג. בשנים 1951–1964 גם לא הייתה כל אפשרות של הגירה. רכוש הקהילה נמסר למדינה, ארגוני הצדקה פוזרו, שירותי הדת בוטלו למעשה; סגרו חלק מבתי הכנסת, וב 1964 בוטלה משרת הרב הראשי לפראג. מכל כלי-הקודש נשארו בפראג ב-1964 שני חזנים ושני שוחטים בלבד.
במרץ 1967, סמוך לתקופת "האביב של פראג" ביקר בפראג נשיא הקונגרס היהודי העולמי נחום גולדמן, ופעל לחיזוק הקשר ליהדות בקרב הנוער היהודי, שהיה מאורגן עוד מ-1965. על אף הניסיון לדכא מגמה זאת בעקבות הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968, המשיך הנוער היהודי בפעולות תרבות עד שנת 1972.
הקהילה היהודית הממוסדת המשיכה להתקיים גם תחת השלטון הקומוניסטי, וב-1973 נמנו בה כ-2000 איש.
על קירות בית הכנסת "פנקס", במסגרת המוזיאון היהודי המרכזי בפראג, רשומים שמותיהם של 77,297 יהודי בוהמיה ומוראביה שנרצחו בידי הנאצים בשנים 1939–1945.
בשנת 1997 חיו כ־6,000 יהודים בצ'כיה כולה, כאשר רובם ישבו בפראג. אמנם רוב יהודי פראג היו מבוגרים, אולם בשנות התשעים התחזקה הקהילה, כאשר יהודים רבים, בעיקר אמריקאים, באו לעבוד בצ'כיה, התיישבו בפראג והצטרפו לקהילה.
באפריל 2000 נקראה הכיכר המרכזית בפראג על שמו של פרנץ קפקא. הדבר נעשה ביוזמתו ובזכותו של פרופסור אדוארד גולדשטאקר (Goldstucker) בן 87, יהודי יליד פראג, אחרי שנים של מאבק ברשויות.
יחסי ונואטו–ישראל
יחסי ונואטו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת ונואטו למדינת ישראל.
לישראל ישנו שגריר למדינה, טיבור שלו-שלוסר, שאינו מוצב במדינת האיים אלא פועל ממשרד החוץ בירושלים ואחראי לכל איי האוקיינוס השקט, בעוד וונואטו מיוצגת בישראל דרך קונסול הכבוד שלה, בני קובו.
היסטוריה.
ונואטו וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1993.
ב-2011 ביקר בישראל נשיא ונואטו לשעבר, לולו אביל , וב-2012 ביקר בישראל ראש הממשלה סאטו קילמן . במהלך ביקורו חתם קילמן על הסכם בילטרלי בין שתי המדינות עם סגן ראש הממשלה ושר החוץ אביגדור ליברמן בבירה ירושלים.
בספטמבר 2016 נועד ראש ממשלת ונואטו שרלוט סלבאי עם עמיתו הישראלי בנימין נתניהו, בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. השניים דנו בסוגיות של שיתוף פעולה דו-צדדי.
בשלהי מאי 2017 חתם נשיא ונואטו, הנזיר בולדווין לונסדייל, על מסמך המכיר בירושלים כ-"בירתה הבלעדית והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל".
ונואטו והארגון לשחרור פלסטין.
ונואטו הכירה בעצמאותה של מדינת פלסטין ב-21 באוגוסט 1989. ב-19 באוקטובר 1989 נכונו יחסים דיפלומטיים בין ונואטו לארגון לשחרור פלסטין ועל מדינת האיים היה אמון שגריר פלסטיני לא-תושב שעבד בקנברה שבאוסטרליה.
בשנת 2011 הייתה ונואטו לאחת מ-15 מדינות שהצביעו נגד בקשתה של הרשות הפלסטינית לחברות באונסק"ו, כחלק מרצונה להכרה בינלאומית רחבה יותר. שר החוץ לשעבר של ונואטו, ג'ו נטומן, הביע פליאה על עמדת ממשלתו, ואמר כי הדבר נוגד את תמיכתה ארוכת הטווח של ונואטו ברשות הפלסטינית. הוא העלה את הנושא בדיון בפרלמנט של ונואטו, שבמהלכו הבטיח לו ראש הממשלה סאטו קילמן כי "ישקול מחדש את ההחלטה". בהזדמנות זו הבהיר קילמן את עמדתה של ממשלת ונואטו בנוגע לסוגיה הפלסטינית ואמר כי "ונואטו תמיד תתמוך בזכותם של הפלסטינים להקמת מדינה לאומית, בו בזמן עם קיומה של ישראל כמדינה עצמאית בגבולותיה הבטוחים".
חייקה גרוסמן אורקין
הקהילה היהודית בפראג
הקהילה היהודית של פראג
יהודי פראג
קהילת יהודי פראג
אליפות אירופה בכדורסל למדינות קטנות
אליפות אירופה בכדורסל למדינות קטנות (באנגלית: FIBA European Championship for Small Countries) היא תחרות דו-שנתית המאורגנת על ידי פיב"א אירופה. באליפות לוקחות חלק 8 הנבחרות המדורגות אחרונות ביבשת. האלפיות התקיימה לראשונה בשנת 1988 ונקראה "גביע הקידום" (Promotion Cup). בשנת 2007 שונה שמה של האליפות ליורובאסקט דרג ג'. בשנת 2011 שונה שוב שם האליפות ונקבע שמה הנוכחי.
אלימלך וכסלר
דינמו קאזאן (כדורעף נשים)
"דינמו קאזאן" (ברוסית: Динамо-Казань (עד 2008 נקרא קאזאנוצ'קה, «Каза́ночка») הוא מועדון כדורעף נשים רוסי מהעיר קאזאן. נחשבת לאחת מקבוצות כדורעף הנשים המעוטרות ביותר ברוסיה.
דינמו זכתה באליפות רוסיה 6 פעמים (2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2020), 6 פעמים בגביע הרוסי (2010, 2012, 2016, 2017, 2019, 2020), זוכת ליגת האלופות בכדורעף נשים (2015), גביע איגוד הכדורעף האירופי (2017) ואלופת העולם למועדונים (2014).
בעונת 2019/2020 הקבוצה העפילה לרבע גמר ליגת האלופות בכדורעף נשים.
מוליכים עצביים
יחסי אלג'יריה–רוסיה
יחסי אלג'יריה–רוסיה (בערבית: العلاقات الجزائرية الروسية, ברוסית: Алжиро-российские отношения) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הפדרציה הרוסית. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מ-23 במרץ 1962.
היסטוריה.
במלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954-1962, קיבלה אלג'יריה סיוע צבאי מממשלת ברית המועצות. ב-23 במרץ 1962, ארבעה חודשים לפני ההכרזה הרשמית על עצמאותה של אלג'יריה ב-5 ביולי באותה שנה, ברית המועצות הפכה למדינה הראשונה בעולם שקיימה יחסים דיפלומטיים עם אלג'יריה.
ברית המועצות שלחה לאלג'יריה מספר רב של מהנדסים וטכנאים שבנו את התשתית האלג'ירית והיו חלק מהתפתחות הכלכלית של המדינה. בנוסף, האוניברסיטאות של ברית המועצות אימנו אלפי סטודנטים אלג'ירים. קריסתה של ברית המועצות הובילה לצמצום של פרויקטים רבים עם אלג'יריה.
שיתוף פעולה כלכלי.
סך כל הסחר בין רוסיה לאלג'יריה הסתכם בשנת 2005 בסך 365 מיליון דולר, כאשר 361 מיליון דולר מתוכם הם ייצוא רוסי. רוסיה מספקת לאלג'יריה דגנים, מתכת, צינורות ומוצרים הנדסיים.
מאז שנת 2000, רוסיה מילאה תפקיד משמעותי בפיתוח של הדלק והאנרגיה באלג'יריה. ב-2003, הושק צינור הגז "אל-חארה-ארזב", שנבנה על ידי חברת "סטרויטרונסגאז" הרוסית. בשנת 2001, החלה חברת רונזפט, לפתח את שדה הנפט והגז האלג'ירי. בשנת 2005, החלה בנייתו של צינור הגז ושנה לאחר מכן הצינור הוקם.
כביש 7021
כביש 7021 - הוא כביש רוחב מקומי שמקשר את כביש 4 למושב כרם מהר"ל.
הרעלת סרגיי ויוליה סקריפל
אודנזה
איתי זלאיט
איתי זלאיט (נולד ב-21 באפריל 1979) הוא אומן רב-תחומי ומרצה ישראלי, העוסק בעיקר בציור ובפיסול.
ביוגרפיה.
זלאיט נולד בבני ברק לעובדיה ורינה זלאיט. למד בבית הספר היסודי "הגבעה" בבני ברק. בגיל תשע הציג מיצירותיו באגף הנוער של מוזיאון ישראל במסגרת תחרות של עיתון משקפיים בשיתוף מוזיאון ישראל.
את שירותו הצבאי החל במסלול ההכשרה כלוחם בסיירת מטכ"ל. לאחר שנה במסלול עבר לבית הספר ללוחמה בטרור, שם שימש כמדריך ולוחם. זלאיט נבחר להעביר את קורס מדריכי הלוט"ר בבית הספר, וסיים את שלוש שנות שירותו בתפקיד זה.
בשנת 2008 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2011 סיים לימודי תואר ראשון במדרשה לאמנות בבית ברל.
זלאיט עוסק בציור ובפיסול במגוון רחב של טכניקות וחומרים. חומרי הגלם שלו רבים ומגוונים: צעצועים, מוצרי נוי וחומרים מן הטבע, חלקם הוא אוסף ברחוב, בפחי האשפה וחלקם הוא מייצר בעצמו.
זלאיט חוקר בחייו האישיים ובקריירה המקצועית שלו את מושג החופש הן במובן האישי-פסיכולוגי, חופש מהתניות והרגלים תרבותיים פסיכולוגיים, והן באספקט הקולקטיבי-תרבותי. בעבודותיו הוא עוסק בשאלות של חופש אישי וחברתי, בקפיטליזם, צרכנות ובפופוליזם, באמצעות יציקות וחלקי צעצועים שבורים הוא יוצר פסלים ומיצבים המציפים ומעלים שאלות רבות לדיון. זלאיט מושפע מהמורשת הסוריאליסטית ופועל ברוח תנועת הדאדא האוונגרדית. בעבודותיו מבקש לאתגר את גבולות השיח המקומי ולערער על הנורמות המקובלות תוך רצון לעורר חשיבה מחודשת וביקורתית על שאלות חברתיות ותרבותיות העומדות על סדר היום.
בשנת 2015 הציג את "חרושת התלמים" תערוכת היחיד, אשר עסקה בנושאים של חופש וחופש בחירה, הן ברמה האישית-פסיכולוגית והן ברמה התרבותית – תרבות צריכה, אפקט העדר, והפיכתו של האדם למכונה. בתערוכה הזאת הציג 15 אובייקטים, מעין הכלאות או חפצים שקיבלו ביטוי חדש, ברובם צעצועים שמצא ברחוב שאותם חיבר באופן אקראי.