קימברלי ניקסון היא אישה טרנסג'נדרית שהתנדבה ב-1995 להכשרה כיועצת חירום למקרי אונס במרכז לסיוע לנפגעות אונס בוונקובר שבקנדה. ניקסון גורשה כאשר התגלה היא טרנסג'נדרית. הצוות החליט כי ניקסון כטרנסג'נדרית אינה מסוגלת להבין את חוויותיהן של לקוחות המרכז, וגם דרש מהלקוחות להיות נקבות גנטיות. ניקסון לא הסכימה, חשפה את ההתעללות שעברה בעצמה על ידי בן זוגה, ותבעה את המרכז בטענה לאפליה. עורכי דינה של ניקסון טענו כי לא הייתה כל סיבה לפיטורים, וציטטו את חוויותיה של דיאנה קורבנט, כאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעבדה במקלט לנשים בלבד, נפגעות אלימות. ב-2007 סירב בית המשפט העליון הקנדי לשמוע את ערעורה של ניקסון וסגר את התיק.
סוגיות נוספות בטרנס-פמיניזם.
הכללה בפמיניזם של הזרם המרכזי.
טרנס-פמיניסטיות רבות נאבקות כדי להיכלל במרחבים של הזרם המרכזי של הפמיניזם. קבוצות כמו "הנוקמות הלסביות" קיבלו טרנס-פמיניסטיות, בעוד שקבוצות אחרות דחו אותן. ארגונים פמיניסטיים הכוללים נשים גם הטרוסקסואליות וגם לא-הטרוסקסואליות לעיתים קרובות מסבירים פנים יותר מארגונים הייחודיים ללא-הטרוסקסואליות. סרבנים במיוחד הם מקלטים שבהם נהוגה הפרדה מגדרית ומרכזי התמיכה לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
הכללת גברים טרנסים בטרנס-פמיניזם.
השאלה אם גברים טרנס מקובלים בקבוצה, במקום או באירוע עשויה להיות תלויה בניואנסים של זהות, חברות או יחסים אישיים. קבלתו או דחייתו של גבר תלויה לעיתים קרובות בתרומות העבר שלו לפמיניזם ובידידותו עם חברה בולטת בקבוצה. אין מגמה ברורה לגבי קבלה פמיניסטית של גברים טרנס.
דיספוריה מגדרית.
המונח דיספוריה מגדרית מתאר את מצבם של אנשים שחווים דיספוריה משמעותית בשל ההמגדר שהוקצה להם בלידה או קיום תפקידי המגדר הקשורים למגדר זה. המונח "הפרעת זהות מגדרית" (GID) משמש גם לעיתים בעיקר באבחון הפורמלי המשמש בין פסיכולוגים ורופאים. הפרעת הזהות המגדרית מסווגת כהפרעה רפואית על ידי ה-ICD-10 CM ו-DSM-4. ה-DSM-5, לעומת זאת, משתמש במושג הפחות פתולוגי "דיספוריה מגדרית". רבים מהאנשים הטרנסג'נדרים, טרנס-פמיניסטיות והחוקרים הרפואיים תומכים בסילוק ה-GID מסיווג ההפרעות הנפשיות מכיוון שהם אומרים שהאבחנה מבצעת פתולוגיזציה של שונות מגדרית, מחזקת את המודל הבינארי של המגדר, ויכולה לגרום לסטיגמות. טרנס-פמיניסטיות רבות ופמיניסטיות מסורתיות מציעות גם את מחיקת האבחנה הזאת, משום שניתן לעשות בה שימוש לרעה על ידי בעלי כוח כמו פתולוגיזציה של זהות טרנסג'נדרית, בעוד הן טוענות כי שונות מגדרית היא זכות בסיסית של כלל האנשים. טרנס-פמיניסטיות התומכות בסיווג ה-GID אומרות שאכן נעשה באבחנה שימוש לרעה בעבר, אך שהפתרון הוא החלת אחריות מקצועית רבה יותר.
סיבה עיקרית להתנגדות למחיקת השיוך להפרעות הנפשיות היא שתיתכן פגיעה באנשים טרנסג'נדרים משום שבמצבים רבים, או במערכות משפטיות רבות, אנשים טרנסג'נדרים יכולים לקבל כיסוי ביטוחי לניתוח או צורות אחרות של רווחה ממסדית רק כתוצאה מהאבחנה. ישנם חוקים נגד אפליה אשר מגנים על אנשים עם מוגבלות המוכרת בחוק, והם חלים על אנשים טרנסג'נדרים רק כל עוד קיימת אבחנה מוצהרת. במקרים אחרים, אנשים טרנסג'נדרים מוגנים על ידי חוקים נגד אפליה על רקע מין או כקטגוריה נפרדת, ושם האבחון אינו תנאי.
ניתוח להתאמה מגדרית.
אחד הכיוונים של טרנס-פמיניזם דן בניתוחים להתאמה מגדרית ולטענתו, למרות חשיבותו הרבה של ניתוח להתאמה מגדרית בהקשרים בריאותיים ונפשיים לאנשים שונים מהקשת הטרנסג'נדרית, והשפעתו לטובה גם על איכות החיים, חיוני להבין את ההשלכות של ההתמקדות באיברי המין. גישה זו מבקשת להבין את ההתפתחות של הנרטיב הטרנסג'נדרי ואקטיביזם טרנסג'נדרי בעשורים האחרונים, אשר שונים מתחילת הדרך אז ההתמקדות הייתה על שינוי אבסולוטית מזכר לנקבה. בשנים האחרונות יש יותר הכרה ביכולת להכיר בגוף כהשלכה של לחץ חברתי ואידיאליזם מושרש, המאפשרת לנוע מעבר לחומריות ולפתח דרך חדשה לראות גוף ומגדר. לצורך זה, חובה להתנתק מההתמקדות על איברי מין. מבחינה זו, הטרנס-פמיניזם מציע דרך להילחם בהבנה הרפואית של זהות מגדרית ונרטיב טרנסג'נדרי שכיח אשר רק מנציח את המערכת הקפיטליסטית – כלומר, ניתוחים להתאמה מגדרית הם סוג של מוצר צריכה עבור אנשים מהקשת הטרנסג'נדרת, והאג'נדה שמדברת על כך שכל מי שמשתייך לקטגורית טרנס חייב לרצות לשנות את הגוף באופן קבוע ולעבור ניתוח גניטלי פולשני, מדרבנת אנשים טרנסג'נדרים לעבור ניתוחים אלו. על פי גישה זו, חשוב להבהיר שניתוח להתאמה מגדרית הוא אפשרות שקיימת, ואפשרות חשובה, אך שזו לא הדרך היחידה להיות טרנס, ולא דרך שמתאימה לכולם. אחד מעקרונות הטרנס-פמיניזם על פי הסתכלות זו הוא שאין דרך אחת להיות אישה או גבר.
טרנס-פמיניזם בישראל.
פעילות טרנס-פמיניסטית בארץ קיימת, אך אין התארגנות מסיבית תחת כותרת זו. עדיין ניתן למצוא דוגמאות של פעילות טרנס-פמיניסטית, לעיתים קרובות בתוך מסגרות אחרות, בין אם תחת מטריית הפעילות הטרנסג'נדרית או זו הפמיניסטית. למשל: הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק הוא התארגנות של אנשים מהקשת הטרנסג'נדרית שפועלים למען נראות ברורה ובולטת של הקהילה הטרנסג'נדרית. פעילי הבלוק הטרנסג'נדרי הירוק השתתפו בציון המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, וצעדו בבלוק הירוק עם דגלים טרנסג'נדרים ירוקים (הגרסה הישראלית של הדגל) מכיוון שאלימות נגד טרנסג'נדריות היא אלימות נגד נשים.
דוגמה נוספת של טרנס-פמיניזם בארץ הייתה בצעדת השרמוטות. למשל, בצעדות של 2013 ו-2014 בתל אביב נמנו בין מארגנות הצעדה נשים טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, וכן בקמפיין של הצעדות, בעיקר זה של 2013 שהיה הנרחב ביותר, הובעו עקרונות הצעדה לפיהן המלחמה באלימות מינית חייבת להכיר, מתוך ראייה הצטלבותית, את ההשפעה הייחודית של תרבות האונס על קבוצות שונות: נשים מזרחיות, סיסג'נדריות, טרנסג'נדריות וג'נדרקוויריות, לסביות, ביסקסואליות, פאנסקסואליות, הטרוסקסואלית, נכות, שמנות, גברים הומוסקסואלים ועוד. צעדת השרמוטות הדגישה באותן שנים את האופן שבו ניתן להיאבק במאבק פמיניסטי משותף בין סיסג'נדריות וטרנסג'נריות, מבלי להתעלם מהסוגיות של כל אחת מהקבוצות.
רוב הפעילות הטרנס-פמיניסטית בישראל מתרחשת ברשת, בין אם בבלוגים או בדפי וקבוצות פייסבוק. דוגמאות כוללות את הבלוגים "רווחים לפני חיים" וה"הפרשדונה", ואת דפי הפייסבוק "שולפת ציפורניים" ו"משפריצות".
למרות הפעילות המצומצמת יחסית של טרנס-פמיניסטיות בארץ, היחסים בין טרנס-פמיניסטיות לפמיניסטיות סיסג'נדריות חוות משברים דומים למחלוקות ההיסטוריות בין פמיניסטיות בארצות הברית. דוגמה לאחד המשברים הגדולים נגעה ישירות בנוכחות בולטת של טרנס-פמיניסטיות בצעדת השרמוטות ב-2013, כאשר אחת מהצועדות כתבה בבלוג שלה שהנוכחות הג'נדרקווירית הבולטת במצעד נטלה ממנה את המקום שלה, ודחקה אותה למקום של בעלת ברית במאבק שהוא שלה. היא ציינה כי "ג'נדרקווירים, טרנסיות, לסביות וביסקסואליות לקחו את הבמה הזו, וזה כאב לי." בנוסף, היא כתבה שההטרדה שהיא עוברת היא אופציונלית עבור אלו שיכולות לבחור לעבור כגברים, ולכן המאבק שלהן לא זהה. המקרה עורר סערה שאף יצרה פיצול בתנועה הפמיניסטית המרושתת, שהייתה אז יחסית בחיתוליה, באופן מקביל לפיצולים בין מחנות "נשים מלידה" ו-TERF לבין נשים טרנס מעשורים קודמים במקומות אחרים.
רוברטה פרקינס
רוברטה פרקינס (באנגלית: Roberta Perkins; 1940-26 ביוני 2018) הייתה סוציולוגית, חוקרת, מחברת ספרים ואקטיביסטית לזכויות טרנסג'נדרים וזכויות עובדות מין אוסטרלית. היא כתבה מספר ספרים ומגוון מאמרים אקדמיים על אורח החיים הארעי של עובדות מין טרנסג'נדריות, רבות מהן בנות נוער.
רקע.
את הדוקטורט שלה סיימה פרקינס באוניברסיטת מגוויאר בסידני, בשנת 1981, בנושא טרנסווסטיזם וטרנסקסואליות. הייתה זו עבודת הדוקטורט הראשונה באוסטרליה של אישה טרנסג'נדרית, ואחת הראשונות בעולם.
היא הייתה חברה בארגון שהוקם באותה תקופה, האגודה הטרנסקסואלית האוסטרלית.
ב-1983, היא הוציאה את ספרה הראשון, "The Drag Queen Scene: Transsexuals in Kings Cross", סיקור של 146 מלכות דראג המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה. פרנק ווקר, שהיה אז השר לשירותי נוער וקהילה, קרא את הספר, והזמין את פרקינס לפגישה. פרקינס סיפרה לו על העוני, החוסר בדיור, והאלימות הרבה ברחוב שפוקדת את עובדות המין וטרנסג'נדריות באשר הן, שהיו לעיתים קרובות נאנסות, מוכות, ומוטרדות, נזרקות ממגוריהן, ומודרות ממקלטים לנשים ולגברים כאחד.
ווקר הבין את חומרת הבעיה, וכתוצאה, פרקינס קיבלה מענק של AU$80,000 כדי לפתוח מרכז שיהווה מקלט לעובדות מין טרנסג'נדריות מחוסרות דיור. היה זה המוסד הראשון למען אנשים טרנסג'נדרים. המרכז, שנקרא תחילה "בית טירסיאס", נפתח בסוף 1983 עם 12 מיטות, ותוך מספר שנים גדל לכלול ארבעה בתים, אשר אחד מהם שימש כבית מחסה לאסירים משוחררים. הצוות כלל אחות מוסמכת ועובדת קהילתית. כעבור שש שנים, שונה שם המוסד ל"מרכז המגדר" (Gender Centre).
פרקינס עזבה את מרכז המגדר ב-1985, והתמקדה במחקר ופרסום של ספרים ומאמרים בכתבי עת אקדמיים על נשים טרנסג'נדריות ועובדות מין. היא הייתה דמות מרכזית במאבק לדה-קרימינליזציה של הזנות בניו סאות' ויילס ובאוסטרליה כולה. היא הייתה חברה מייסדת של קולקטיב הזונות האוסטרלי בניו סאות ויילס, אשר פעל לדה-קרימינליזציה ולשיפור חייהן של עובדות מין. עבודת הארגון ממשיכה עם פרויקט האאוטריץ' לעובדות מין (SWOP).
פרקינס נפטרה ב-26 יוני 2018, בגיל 78.
מרקע
Under the Mistletoe