ב-11 בינואר 1904 נשא הכומר יליד לימריק, ג'ון קריג , לראשונה, דרשה אנטישמית בוטה וכמוה הוא המשיך ונשא גם בימים שלאחר מכן. הוא האשים את היהודים בהריגת האל, ברצח נוצרים ובעיקר ילדים נוצרים, במסגרת של פולחן דתי וברדיפת הנוצרים בהיותם אויביהם. הוא האשים את היהודים בכך שכרתו ברית עם הבונים החופשיים כדי לסלק את הקתולים מצרפת. הוא טען שהסיבה היחידה לרדיפת היהודים בכל מדינות אירופה היא שהם נתפשים כאויביה של כל מדינה בה התיישבו. הוא האשים את היהודים בניצולם של העניים ובלקיחת ריבית נשך. ולסיום דרשותיו הוא הפציר בנוצרים להפסיק לסחור עם היהודים, השטניים, המרושעים והערמומיים.
הדרשות הללו נפלו על קרקע אוהדת ביותר. יהודים בכל רחבי לימריק נסקלו באבנים, הותקפו והוכו. זו גם הייתה תחילתו של החרם הכלכלי, שהיהודים למודי הפרעות ממזרח אירופה כינוהו "פוגרום לימריק". במשך שנתיים נמנעה אוכלוסייתה הקתולית של העיר, להבדיל מהמיעוט הפרוטסטנטי (שיצא נגד ההסתה), מכל מסחר עם היהודים. מכתב ששלח רב העיר, אליאס בר לוין, למנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית ג'ון רדמונד , נענה בפתק קצר בלבד מצד האיש, בו הוא אמר ש"אין לו שום סימפתיה להתקפות הללו כנגד היהודים, בלימריק או בכל מקום אחר והוא מקווה שההגיון הבריא ורוח הסובלנות של העם האירי יגנו על היהודים". פנייה לבישוף הכנסייה הקתולית במקום, אדוארד או'דווייר נענתה בדרישה מהיהודים דווקא, להימנע ממחלוקת פומבית ולהמעיט בפניות לעיתונות. פניות נוספות לראשי הכנסייה באירלנד נענו בשתיקה.
אחדים מהפורעים הועמדו לדין ונענשו.
באירועים אמנם לא נרצח בפועל אף יהודי אחד, אבל הוא נמשך עד שמרבית היהודים אכן עזבו את העיר, כך שנותרו מהקהילה המקומית פחות מארבעים איש. רב העיר עזב אותה ב-1911 וב-1926 נמנו בה 30 יהודים בלבד.
לאחר מעשה.
רבים מהיהודים הבורחים מלימריק הגיעו לעיר קורק הסמוכה, במטרה להפליג ממנה לארצות הברית, אולם תושבי קורק, בניגוד לאלה של לימריק, הראו כלפיהם אהדה מופגנת. הם הציעו לבורחים להתארח בבתיהם וביקשו מהם להישאר באירלנד ולהשתקע בעירם. גם הכנסיות בקורק הציעו ליהודים הנמלטים מקלט בתחומיהן ורבים מן היהודים נענו להצעה. ג'רלד גולדברג , בנו של אחד היהודים שנמלטו מלימריק והשתקעו בקורק, אף נבחר ב-1977 לראש עיריית קורק, שהיא כיום העיר השנייה בגודלה באירלנד. מאידך, אחדים מיהודי קורק עצמה הושפעו עד כדי כך מאירועי לימריק, שהחליטו לעזוב גם את קורק. ביניהם היה למשל גם סבם של האחים יו וסיימון סבאג מונטיפיורי, שהגיע מליטא לקורק שנים אחדות קודם לכן ובעקבות אירועי לימריק עבר לניוקאסל שבאנגליה.
רשימת המלכים מכרנך
סימון אוקר
סימון אוקר (בהולנדית: Simon Okker; 1 ביוני 1881 – 6 במרץ 1944) היה סייף רומח אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אתונה (1906) ואולימפיאדת לונדון (1908), שנספה באושוויץ.
ביוגרפיה.
אוקר נולד וגדל באמסטרדם, בנם של קלרה סכנקן והרטוג אוקר.
באולימפיאדת אתונה (1906) סיים אוקר במקום חמישי בטורניר רומח אישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) בשלב הבתים המוקדמים הוא סיים במקום שני עם עוד שני מתחרים, מתוך 5 מתחרים, לאחר שניצח בשני קרבות, הפסיד באחד ויצא תיקו ברביעי. נערך בין השלושה play off שבו האו סיים שלישי והוא יצא מהטורניר. לא נערך טורניר רומח.
חיים אישיים.
אוקר עבד בתעשיית היהלומים. בשנת 1909 הוא התחתן עם קיטייה קלוץ (נפטרה בשנת 1938). לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת, סמואל הרטוג (1911–1984) וקלרה אנט. ב-11 ביוני 1943 הוא נכלא במחנה המעבר וסטרבורק. משם כתב כ-20 מכתבים למשפחתו ששרדו. בתחילת מרץ 1944 הועבר אוקר לאושוויץ, שם נרצח ב-6 במרץ. בתו קלרה אנט נרצחה בינואר אותה שנה יחד עם בעלה.
נכדו, טום אוקר טניסאי מצטיין מהטובים בעולם בזמנו (דורג במקום שלישי בעולם ביחידים ובמקום ראשון בעולם בזוגות), נולד שבועיים לפני שהוא שנרצח באושוויץ.
The Owl and the Pussycat
The Owl and the Pussycat (בעברית: הינשוף והחתלתולה) הוא פסקול לסרט "הינשוף והחתלתולה", אשר יצא ב-19 בדצמבר 1970 בביצועם של ברברה סטרייסנד, ג'ורג' סיגל ודם, יזע ודמעות. הפסקול נכתב על ידי באק הנרי והופק על ידי תומאס זי שיפרד.
הפסקול כולל חמישה שירים אך בגרסת הקסטה ובגרסת הקלטת של האלבום האלבום הכיל רק ארבעה שירים.
רקע.
מבחינה מוזיקלית האלבום מושפע ממוזיקת רוק ומלהקת ביג בנד. האלבום ספג ביקורות שליליות על כך שרבים מהמבקרים מתחו ביקורת על כך שסטרייסנד ביצעה קטעי דיבור באלבום ולא קטעי שירה. אם כי חלק מהמבקרים הרגישו שהדיאלוגים של הזמרת באלבום השתלבו בצורה יפה עם המוזיקה. מבחינה מסחרית האלבום ספג כישלון כאשר הגיע רק למקום ה-186 בארצות הברית ורק למקום ה-74 בקנדה ובכך זה הפך לאלבום הכושל ביותר של סטרייסנד עד כה. אם כי אצל ג'ורג' סיגל אלבום זה יחסית הצליח ביחס לאלבומים אחרים שלו.
ביביסט
קתדרלת לה-מאן
אסף מור יוסף
אסף מור יוסף (נולד ב-6 בנובמבר 1985) הוא סטנד-אפיסט, קומיקאי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
אסף מור יוסף נולד וגדל בעיר צפת. הוא למד בבית הספר "אמית צפת" בעיר ולאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כמש"ק אבטחה.
לאחר סיום שירותו הצבאי, עבר לתל אביב והתחיל בקריירת סטנד-אפ על במות פתוחות.
בתחילת דרכו השתתף במרתון סטנדאפ בתיאטרון "קרוסל" והפך לאמן הבית. לאחר מכן הופיע במשך שלוש שנים כאמן הבית במועדון הקומדי בר ואחר כך הצטרף כאמן בית מוביל למועדוני הקאמל קומדי קלאב והסטנדאפ פקטורי.
החל משנת 2014 הוא מופיע בכל רחבי הארץ עם מופע מצליח משלו.
בטלוויזיה.
בשנת 2015 אסף מור יוסף קיבל את החשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו כסטנדאפיסט בתוכנית "המועדון עם שחר חסון" שמשודרת גם בהווה בערוץ רשת 13. ב-2018 הוא השתתף בתוכנית "הצחוקייה" בערוץ ניקלודיאון הישראלי.
באותה שנה הוא השתתף בספיישל סטנדאפ בערוץ טדי של פרטנר tv, "סטנדאפ פקטורי מארח".
מור יוסף שיחק בסדרה "דובדבני וקובץ" בערוץ קשת 12.
בשנת 2019, הקומיקאי צביקה הדר הגיע להופעה של מור יוסף והציע לו להשתתף בתוכנית סטנדאפ חדשה בהנחייתו בשם "קומדי סטאר" בהפקת טדי יזמות והפקות. הדר הציג את אסף מור יוסף כ"עומר אדם של הסטנדאפ".
לאחר מכן שיחק לצדו של אורי גבריאל בסדרת הרשת "המופע של אלעד לוי" בערוץ טדי של פרטנר tv.
ב-2020 מור יוסף צילם ספיישל סטנדאפ באורך מלא לרשת 13, שהגיע לרייטינג גבוה של למעלה מחצי מיליון צופים.
ברשתות החברתיות.
אסף מור יוסף משתף את קטעי סטנד-אפ ותכנים מקוריים נוספים ביוטיוב ובעמוד הפייסבוק שלו שהגיעו למיליוני צפיות. בין סרטוניו המוכרים, קטעי הסטנדאפ "לא עשיתי כלום" ו"תהיה איתי" אשר זכו כל אחד למאות אלפי צפיות. שורות מקטעי הסטנדאפ של מור יוסף הפכו לשגורות בסלנג ובעקבותם נמכרו חולצות ועוד פריטי מרצ'נדייזינג.
חיים אישיים.
מור יוסף נשוי ואב לבת. מתגורר בתל אביב.
גרטה פורסט
גרטה פורסט (גרמנית: Grete Forst; 18 באוגוסט 1878 – 1 ביוני 1942) הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
חייה.
נולדה בשם מרגרט פייגלשטוק למשפחה יהודית בווינה. פורסט ערכה את הופעת הבכורה שלה באופרה בקלן בשנת 1900, בתפקיד הראשי של לוצ'יה די למרמור. שלוש שנים לאחר מכן, הופיעה לראשונה באופרה הממלכתית של וינה באותו תפקיד והפכה לחברה בחברת גוסטב מאהלר. בשנת 1908 היא שרה בבכורה של "Ein Wintermärchen" של קרל גולדמארק עם ליאופולד דמות'.
היא נשארה בווינה ושרה בתפקידים באופרה בהם אולימפיה בסיפורי הופמן, מלכת הלילה בחליל הקסם, נשף המסכות וכך עושות כולן, וכן תפקידי סופרן ליריים כמו צ'ו-צ'ו סאן במאדאם באטרפליי.
לאחר שפרשה בשנת 1911 עם נישואיה לבנקאי יוהאן שושני, המשיכה את דרכה כזמרת בקונצרטים ומורה בווינה במשך שנים רבות. נולד לה ילד אחד, פריץ שושני.
היא המירה את דתה לקתוליות ב-1940. ב-27 במאי 1942 היא גורשה בטרנספורט אל מחנה השמדה מאלי טרוסטינץ בבלארוס שם נרצחה ב-1 ביוני 1942.
ארמון טה
ארמון טה (באיטלקית: Palazzo Te) הוא ארמון בפרברי מנטובה, איטליה. המבנה וסביבתו שתוכננו על ידי האדריכל והצייר ג'וליו רומאנו שהיה תלמידו של רפאל, נחשבים ליצירת מופת ודוגמה מובהקת לסגנון האדריכלות המנייריסטית.
היסטוריה.
הארמון נבנה בשנים 1524–1534 עבור פדריקו השני, המרקיז של מנטובה כארמון לשימושי פנאי. האתר שנבחר שימש את האורוות של המשפחה באיזולה דל טה, על שפת הביצות שמחוץ לחומות העיר. מקור השם "טה" נובע ככל הנראה משמה של החורשה (tejeto) שהתקיימה באזור הביצות שהקיפו את העיר.
מבנה המעטפת של הארמון הוקם בתוך שמונה עשר חודשים, והוא בצורה של בית מרובע המכיל חצר קלויסטר מסורתית. גן מעוצב השלים את הבית, שהוקף בבנייני חוץ הנפתחים לחצר התחומה במבנה בצורת חצי מעגל של אכסדרת עמודים.
לאחר השלמת מעטפת הבניין, עבד צוות של טייחים, חצבים וציירי פרסקו, במשך עשר שנים על קישוט ועיטור משטחי הפנים של הקירות והתקרות בניהולו של רומאנו, עד כי לא נותר כמעט אף משטח שלא טופל. צוות נוסף של ציירים ואמנים בני העיר עבדו באינטנסיביות על ציורי הקיר.
תקופת תהילתו של הארמון נמשכה כ-100 שנה עד שביולי 1630, במהלך מלחמת הירושה המנטובנית (1628–1631), הוטל מצור במשך שלושה ימים על העיר מנטובה והארמון על ידי צבא של 36,000 מחיילי האימפריה הרומית הקדושה. האוכלוסייה המקומית הוכתה קשות במחלת דבר הבלוטות שהפולשים הביאו איתם, והארמון נבזז על כל תכולתו.
כיום ממוקם בחלק מן הארמון מוזיאון המציג אוסף של אמנות מסופוטמית, והוא משמש כאתר לתערוכות ואירועי תרבות מזדמנים.
המבנה.