אל מול שרדר עמד כוח חשוב במפלגה, אוסקר לפונטיין, יושב ראש המפלגה, ויריב אפשרי במרוץ לכהונת הקאנצלר. לאחר הניצחון מונה לפונטיין לשר האוצר. במרץ 1999 החמירה היריבות בין שרדר ללפונטיין, ולפונטיין התפטר מכל משרותיו במפלגה ובממשלה. לפונטיין תירץ פעולה זו בכיוון הנאו ליברלי והאנטי סוציאלי אליו מוביל שרדר את המפלגה לדעתו. שרדר מעולם לא התבטא באשר ללפונטיין, ולקח על עצמו את משרתו כיושב ראש המפלגה.
בבחירות בשנת 2002 זכתה המפלגה ל-38.5% מן הקולות, ולניצחון דחוק על יריבתה, המפלגה הנוצרית דמוקרטית. שוב הוקמה קואליציה עם מפלגת הירוקים. הבחירות למוסדות האירופיים ב-2004 היוו כישלון מבחינת המפלגה.
מאז הקמתה של המפלגה במאה ה-19 חלקו אנשי השמאל על מטרותיה ומסירותה לרעיונות הסוציאליסטיים. אך הנהגתו של שרדר הובילה את המפלגה לכיוון הליברלי הרחק מעבר לכל קודמיו. שרדר קיצץ בהוצאות הממשלה ובתקציבי הרווחה, והיו שכינוהו ""der Genosse der Bosse" - "החבר של הבוסים" משחק מילים שבו המילה Genosse משמשת בכפל התפקידים שיש לה בלשון העברית, הן כ"חבר" המפלגה, והן כאיש אמונם של הבוסים - אנשי התעשייה וההון. במשך שנים ירד שיעור החברוּת במפלגה, ממיליון חברים בשנת 1976 ל-775,000 חברים בבחירות בשנת 1998, ובאוגוסט 2003 ירדה ל-663,000 חברים.
בינואר 2005 פרשו מספר חברים בולטים והקימו את מפלגת העבודה והצדק החברתי (WASG), אשר התנגדה למה שנראה לה כנטיות הנאו ליברליות של שרדר. לפונטיין הצטרף אף הוא למפלגה החדשה. לאחר מכן התאחדה המפלגה עם המפלגה הפוסט קומוניסטית המזרח גרמנית מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) ליצירת מפלגת די לינקה (השמאל). התפתחויות אלו הביאו ללחץ על המפלגה לשפר את תדמיתה כמפלגת פועלים חברתית.
באפריל 2005 ביקר בפומבי יושב ראש המפלגה, פרנץ מינטפרינג, את מדיניות השוק החופשי של שרדר, והציע מעורבות חזקה יותר של המדינה הפדרלית לקידום צדק חברתי. הצעותיו של מינטפרינג קיבלו תמיכה רחבה, אך גם זכו לביקורת מאנשי התעשייה ומיריבים פוליטיים.
במאי 2005 נערכו בחירות לפרלמנט ולראשות ממשלת נורדריין-וסטפאליה, המדינה הגדולה בגרמניה (בה מתגוררים למעלה מחמישית מתושבי גרמניה). המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הובסה בבחירות, ובכך באה לקיצה תקופה בת 39 שנים של שלטון מפלגה זו בנורדריין-וסטפאליה. איבוד המעוז הגדול ביותר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הביא את הקאנצלר, גרהרד שרדר, להכריז על הקדמת הבחירות הכלליות בגרמניה.
אל הבחירות הפדרליות בשנת 2005 התייצבה המפלגה כשהיא משוסעת, ובמצב בו הוטל ספק ביכולתה לזכות בבחירות אל מול המועמדת הפופולרית משורות הנוצרים דמוקרטים, אנגלה מרקל. למרות זאת, הייתה המפלגה להפתעת הבחירות, והפער בינה לבין הנוצרים דמוקרטים עמד על פחות מאחוז אחד. תוצאות הבחירות הביאו לכך שאף מפלגה משתי המפלגות הגדולות לא יכלה להקים בעצמה קואליציה, ולאחר משא ומתן ממושך הוסכם על הקמת "קואליציה גדולה" בראשותה של מרקל, כאשר מינטרפרינג מונה לסגן הקאנצלרית. שרדר פרש מן הפוליטיקה לעיסוקיו הפרטיים.
עקב מינויו של מינטפרינג לסגן הקאנצלרית פרש הלה מתפקידו כיושב ראש המפלגה. החליף אותו מתיאס פלאצק, ראש ממשלת ברנדנבורג ואחד הפוליטיקאים האהודים ביותר בגרמניה. פלאצק נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה ברוב של 99.4%. הוא שירת בתפקיד זה פחות מחצי שנה; ב-10 באפריל 2006 פרש מתפקידו עקב אירוע עצבי אשר גרם לירידה משמעותית ביכולת השמיעה. פלאצק הסביר כי עקב מצב בריאותו הוא מעוניין להקדיש את מרצו לניהול ענייניה של ברנדנבורג בלבד. את פלאצק החליף קורט בק, המשמש גם כראש ממשלת ריינלנד-פפאלץ.
כיום, לאחר הסקרים שצפו תבוסה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לבונדסטאג בראשותו של מנהיג המפלגה, קורט בק, החליט בק להתפטר מתפקידו, ובכך שינה את סדרי ניהול המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שוב.
המפלגה החליטה להחזיר את סגן הקנצלרית לשעבר, פרנץ מינטפרינג, לתפקיד מנהיג המפלגה. לאחר שמינטפרינג לא הסכים להיות מועמד המפלגה למשרת הקנצלר מתוקף תפקידו, הוחלט על ידי מועצת המפלגה למנות את סגן הקנצלרית המכהן, שר החוץ פרנק ולטר שטיינמאייר, הפופולרי למועמד המפלגה למשרת הקנצלר. בבחירות שנערכו בספטמבר 2009 זכתה המפלגה במספר הקולות המועט ביותר במערכת בחירות כלשהי מאז מלחמת העולם השנייה, והשיגה 23.5% מן הקולות. בבחירות אלו נטה הבוחר הגרמני מחד, למפלגות המרכז-ימין בהנהגת מרקל, ומאידך חיזק בצורה משמעותית את מפלגת די לינקה, הנמצאת משמאל ל-SPD, דבר שהוביל לירידה במספר המצביעים למפלגה.
לקראת הכניסה הרשמית לשנת הבחירות לבונדסטאג הגרמני שייערכו בין ספטמבר לאוקטובר 2013 - בחרה המפלגה בשר האוצר לשעבר, פאר שטיינברוק, כמועמד המפלגה למשרת הקנצלר. האחרון יתמודד בבחירות מול הקנצלרית אנגלה מרקל.
עם סיום מערכת הבחירות לבונדסטאג והעובדה כי מפלגתה של אנגלה מרקל (CDU) זכתה במספר הצירים הרב ביותר, הזמינה הקנצלרית מרקל את ה-SPD למשא ומתן קואליציוני ארוך על אפשרות של הקמת קואליציה גדולה פעם נוספת. כמו כן התקיימו עם מפלגת הירוקים, אך זה היה בשביל כללי הפרוטוקול. בסיומו של המשא ומתן עליו הסכימו הצדדים ונחתם על ידי הקנצלרית מרקל, ראש ממשלת בוואריה זיהופר ויו"ר ה-SPD גבריאל - קיימה מפלגת ה-SPD משאל חברים לגבי שאלת ההצטרפות לממשלה החדשה של אנגלה מרקל. על פי התוצאות - כ-76% הצביעו בעד כניסה לקואליציה גדולה, ובכך בעצם נסללה הדרך להקמת ממשלה גדולה שנייה עם ה-SPD תחת הנהגתה של אנגלה מרקל. ה-SPD קיבלו את תפקיד סגן הקנצלרית לידי יו"ר המפלגה גבריאל ויו"ר סיעת ה-SPD בפרלמנט הגרמני, פרנק ולטר-שטיינמאייר, ישוב לעמדת שר החוץ הגרמני גם בקואליציה הגדולה הנוכחית.
במאי 2017 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הצביעה בעד החלטת הבונדסטאג להגדיר את ה-BDS כאנטישמיות.
אישים בולטים בשורות המפלגה.
יושבי ראש המפלגה.
יושבי ראש המפלגה במזרח גרמניה לאחר הקמתה מחדש.
המפלגות במזרח ובמערב התאחדו באוקטובר 1990.
נשיאי גרמניה משורות המפלגה.
על פי חוקת גרמניה: לאחר מלחמת העולם השנייה, על נשיא גרמניה להיות בלתי מפלגתי, ולפיכך אין לראותו כאיש המפלגה בתקופת כהונתו.
פרוטוקול Diffie-Hellman
עלות
בכלכלה, בעסקים ובחשבונאות, עלות היא מחיר ששולם, אירוע מסחרי או עסקה כלכלית. יתר על כן, לעיתים עלויות מתאפיינות בהתבסס על עיתוי (תקופת התשלום) או צורת היישום (תשלום במזומן, באשראי או כדומה). בארגונים יצרניים קיימת הבחנה בין עלות הייצור של מוצר (או שירות), שהיא סכום התשלומים ששולמו כדי לייצר לפרסם ולשווק את המוצר, ובין מחיר המוצר לצרכן. כדי שהארגון ירוויח עליו לוודא כי העלות המשולמת קטנה מן המחיר המתקבל.
עלות היסטורית לעומת עלות אלטרנטיבית.
עלות היסטורית מייצגת את סך הכסף (או ערך כספי של נכסים) שהושקעו במהלך קניית נכס.
עלות אלטרנטיבית היא ערך החלופה הטובה ביותר שנזנחה כדי להשלים את האלטרנטיבה הנבחרת, אשר נשאף שתניב רווח גדול יותר. כלומר, השימוש הטוב ביותר באמצעים ומקורות שהושקעו עבור האפשרות הנבחרת. עלות זו מייצגת את החלופות שנזנחו.
לדוגמה, אם לאדם יש אפשרות לעבוד תמורת 25 ש"ח לשעה, אך בוחר לחטוף תנומה, אזי העלות ההיסטורית היא אפס - האדם לא שילם דבר תמורת השינה. לעומת זאת, העלות האלטרנטיבית היא 25 ש"ח שיכול היה להרוויח בעבודתו.
כאשר מצוין "עלות" ללא סימוכין בתחום הכלכלה, מדובר לרוב בעלות אלטרנטיבית; ובתחום החשבונאות - מדובר בעלות היסטורית.
עלות ישירה, עקיפה, חברתית ונפשית.
כאשר מתרחשת עסקה, היא כרוכה בעלויות ישירות, עלויות עקיפות כמו גם רווחים ישירים ועקיפים. העלויות הישירות הן אותן עלויות שהקונה משלם למוכר. לעומת זאת, העלויות העקיפות הן אותן עלויות שנאלצים אחרים לשלם בעקבות העסקה. נושאי עלויות אלו יכולים להיות אנשים ספציפיים או אף החברה בכללותה. לעיתים עלויות עקיפות אינן עלויות כספיות ולכן קשה לכמת אותן כדי להשוותן לערכים כספיים. זיהום אוויר ועלויות חברתיות עתידיות הן דוגמאות לעלויות עקיפות.
עלויות חברתיות הן סכומן של העלות הישרה והעלות העקיפה גם יחד. כלומר, אם מדובר במפעל תעשייתי, אזי העלות החברתית לייצור מוצרים במפעל זה היא פונקציית הייצור של המפעל ועוד העלויות העקיפות אשר אינן כלולות בפונקציית הייצור.
לדוגמה, מחיר הרכישה של מכונית מייצגת את העלות הישירה בהתאם לחישובי היצרן. עלויות עקיפות יכולות להיות זיהום אוויר הנגרם כתוצאה מייצור הרכב ומהשימוש בו. רווח ישיר של רכישת הרכב יהיה ההנאה מהשימוש בו, עלייה באיכות החיים כמו גם חיסכון לרוכש בעלויות אחרות. רווח עקיף הוא למשל שיפור התברואה הציבורית בכך שנמנעת הצפת הדרכים בגללי סוסים (כפי שהיה עד התחלת השימוש ברכב מנועי).
העלויות הנפשיות הן עלויות ספציפיות הגורמות למתח נפשי או לירידה באיכות החיים, בין אם אלו עלויות ישירות, עלויות עקיפות או שתיהן גם יחד.
עץ חג המולד
הצבת עץ חג מולד היא ממנהגי חג המולד. לקראת החג נוהגים נוצרים בכל רחבי העולם להציב בביתם או במקום ציבורי עץ ירוק עד, בדרך כלל עץ מחטני, ולקשט אותו בקישוטים ותאורה.
נהוג שלא להכניס את העץ ולקשטו עד לערב חג המולד - ה-24 בדצמבר, ולהוציא את העץ וקישוטיו לאחר הלילה השנים עשר (6 בינואר). על פי אמונה טפלה הצבת העץ קודם לתאריך זה עלולה להביא למזל רע. כמו כן, אמונה טפלה
נוספת גורסת, שאם קישוטי העץ אינם מורדים בלילה השנים עשר יש להשאירם בכל השנה שלאחר מכן.
בארצות הברית נהוג להציב עצי חג המולד כבר בלילה שלאחר חג ההודיה (יום החמישי הרביעי בחודש נובמבר).