בשנת 1935 ביקרה פרוינד לראשונה בפלשתינה, במהלך הביקור נפגשה עם הנרייטה סאלד ממייסדות ארגון נשות הדסה שחיה באותם הימים בפלשתינה וברוז הלפרין נשיאת הארגון דאז. נשים אלה חשפו בפניה  את סוגיית עליית הנוער, את הצורך בסיוע והקמת תשתיות של מערכת בריאות ואת חשיבות פעילותן של נשות הדסה.
הביקור בפלשתינה השפיע על פרוינד רבות ועם שובה לארצות הברית החלטה להעמיק את מעורבותה בפעילות פילנתרופית ציונית והצטרפה לחבר הנאמנות הארצי של ארגון הדסה .
בשנת 1942 ובעקבות הקושי לתמרן בין משרתה, אימהות ופעילות פילנתרופית ביקשה פרוינד לסיים את פעילותה במסגרת הארגון. בשנת 1943 כשנה לאחר שלקחה הפסקה מפעילות פילנתרופית נתבקשה לשוב ולסייע לנשות הדסה, היא התפטרה ממשרתה כמרצה באוניברסיטת ניו יורק והפכה ליושבת הראש של "ועד הנוער הציוני באמריקה" (American Zionist Youth Commission) תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים.
בשנת 1948 שימשה כיושבת ראש הוועדה הלאומית לחינוך (National Vocational Education Chair) וסייעה בגיוס כספים לטובת הקמת מוסד אקדמי יהודי,  אוניברסיטת ברנדייס שהוקם באותה השנה. בשנת 1949, עם כניסתו לתוקף של הסכם שביתת הנשק בין מדינות ערב למדינת ישראל הגיעה פרוינד לביקור בארץ ונכחה בטקס חניכת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1953–1956 שימשה כיושבת הראש של ארגון עליית הנוער במשך תקופה זו סייעה להעלאת רבבות נערים ונערות יהודיים מרחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון ואף הגיעה יחד עם משלחת פעילים יהודים לקזבלנקה כדי לפגוש את הרב הראשי של מרוקו ולשמוע את תלונות הקהילה היהודית המקומית לגבי יישום תוכנית עליית הנוער.
תקופת הנשיאות בארגון הדסה.
בשנת 1956 נבחרה פרוינד לנשיאות ארגון נשות הדסה, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 1960. היא נכנסה לתפקיד הנשיאות על רקע מבצע קדש וסייעה לאנשי הסוכנות היהודית בהעלאתם של רבבות יהודים לארץ מפולין והונגריה אשר חוו רדיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות.
במהלך ארבע שנות כהונתה גיבשה והוציאה לפועל פרויקטים רבים ושונים. ביניהם בניית מוסד רפואי חלופי לבית החולים הדסה הר הצופים, אשר נמצא באותם ימים תחת ריבונות ירדנית. בית החולים הדסה עין כרם נחנך בשנת 1961, לפרויקט הבנייה גייסה פרוינד את האמן מארק שאגל לעיצוב שנים עשר חלונות ויטראז' המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל ומעטרים את חלונות בית הכנסת של בית החולים גם בימינו אלו.
במהלך הקונגרס האוריינטליסטי העולמי ה-25 שנערך במוסקבה בשנת 1960, הציגה את מחקרה בנושא  רפואה והמסורת היהודית.
סיום תקופת הנשיאות  והמשך פעילות פילנתרופית.
עם סיום כהותה כנשיאת ארגון הדסה המשיכה פרוינד להחזיק במספר תפקידים חשובים במסגרת הארגון ביניהם:
שינויים אישיים בחייה.
בשנת 1968 נפטר בעלה של פרוינד כתוצאה מאירוע לב. כשש שנים לאחר מכן, בשנת 1974 נישאה בשנית להארי רוזנטל  (Harry Rosenthal) איש עסקים אמריקאי יהודי ופעיל ציוני נלהב. עם נישואיהם עברו להתגורר בעיר סנט פול (St. Paul) מינסוטה ויחד הקימו קרן פילנתרופית חינוכית בחסות ארגון הדסה.
פעילות דיפלומטית למען שחרור אסירי ציון והעלאת יהודי אתיופיה.
לקראת תחילת שנות ה-70 ואמצע שנות ה-80 פעלה פרוינד במסגרת המאמץ לשחרור יהודי ברית המועצות, אסירי ציון שנכלאו בבתי הסוהר הסובייטים והעלאת יהודי אתיופיה. בשנת 1970 ביקרה בברית המועצות יחד עם נכדה. בשנת 1972 ביקרה לראשונה באתיופיה ואף נפגשה עם הקיסר האתיופי היילה סלאסי.
לקראת סוף ימיה.
גם בעשור השמיני לחייה המשיכה בפעילות בארגון הדסה וסייעה בעריכת אוסף זיכרונות וראיונות של מנהיגות הארגון (1989) "A Tapestry of Hadassah  Memories" ”.
פרוינד סייעה בהקמת "המוסד למנהיגות צעירה" (The Young Leaders Institute) במטרה להכשיר את דור המנהיגים הבא ולהעשירו בידע אודות מורשת והיסטוריה יהודית ציונית  באמצעות פעילותן של נשות הדסה.
בשנת 1991 נבחרה לכהן כחברת הנהלה בכירה במרכז האוניברסיטאי הבינלאומי להוראת תרבות ישראל (The International Center for University Teaching of Jewish Civilization)
באוטוביוגרפיה שכתבה אודות חייה ופועלה ציינה פרוינד כי חייה עוצבו בהשפעתן של שלוש נשים: הראשונה, אמה רבקה קוטלר (Rebecca Kottler) השנייה, הנרייטה סאלד נשיאת הדסה הראשונה ואלינור רוזוולט רעייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, האחרונה פעלה וסייעה להצלת חייהם של ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער.""
ב-18 בינואר 1999 נפטרה מרים פרוינד רוזנטל כשהיא בת 93. היא הותירה אחריה משפחה רחבה החיה בארצות הברית וישראל. פרוינד הקדישה את מרבית חייה לפעילות פילנתרופית אשר הדגישה את אהבתה למסורת היהודית, לציונות ולמדינת ישראל, אותה ביקרה במהלך חייה יותר ממאה פעמים.
ציון גזית
ציון גזית אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד שקד וכמפקד עוצבת ברעם.
שירותו הצבאי.
עם גיוסו לצה"ל שובץ גזית בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה. בשנת 1982 פיקד גזית על פלוגת הנ"ט של חטיבת גולני. בשנים 1984-1986 שימש גזית כמפקד גדוד שקד והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש גזית במספר תפקידי מטה ופיקוד. בשנים 1995–1996 פיקד על עוצבת ברעם והוביל את הלחימה בגזרה המערבית של דרום לבנון. גזית פרש מצה"ל בדרגת אל"ם.
נמניה ניקוליץ' (כדורגלן מונטנגרי)
נמניה ניקוליץ' (במונטנגרית: Немања Николић; נולד ב-1 בינואר 1988) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הקשר בקולובארה ובנבחרת מונטנגרו.
קריירה.
ניקוליץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של OFK בלגרד. כאשר סיים את גיל הנוער נרכש על ידי הכוכב האדום בלגרד ומיד לאחר מכן הושאל לזלטיבור וודה ובהמשך חזר לליגה המונטנגרית כאשר הושאל לגרבאלי. בעונת חזר לכוכב האדום, עמה זכה בגביע הסרבי. בעונה שלאחר מכן הושאל לספרטק סובוטיצה. בקיץ עזב באופן רשמי את הכוכב האדום וחזר למועדון נעוריו, OFK בלגרד, בו שיחק שנה וחצי.
בינואר חתם ניקוליץ' בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית, במדיה שיחק שנה וחצי וערך 74 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש שמונה שערים. ביולי חתם בבאטה בוריסוב, עמה זכה באליפות בלארוס ובמדיה שיחק בשלב הבתים של ליגת האלופות. בסך הכל ערך 22 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות, בהן כבש שלושה שערים.
ב-3 בפברואר 2016 הגיע ניקוליץ' לישראל וחתם לעונה וחצי בקבוצת הפועל תל אביב. ארבעה ימים לאחר מכן כבר פתח בהרכב הקבוצה בדרבי מול מכבי תל אביב, במשחק שהסתיים בתיקו 1–1. ב-19 במרץ 2016 כבש לראשונה במדי הפועל תל אביב, כאשר הבקיע צמד שערים בניצחון החוץ 3–0 על הפועל כפר סבא במסגרת המחזור הראשון של הפלייאוף התחתון בליגת העל. בסך הכל כבש שלושה שערים והוסיף ארבעה בישולים בעשר הופעות ליגה עד תום העונה. באוגוסט 2016 האריך את חוזהו בקבוצה לשנתיים נוספות, ומונה לקפטן הקבוצה. ב-14 בדצמבר 2016, עקב בעיות כלכליות אליהם נקלע המועדון, שוחרר ניקוליץ' מהקבוצה.
ב-10 בפברואר 2017 חתם בקבוצת ווז'דובאץ מליגת העל הסרבית. בנובמבר 2017 חזר לישראל וחתם בקבוצת הפועל רעננה. בינואר הוקפא לאחר החתמתו של מילוש זמאן, וב-23 במרץ 2019 חתם במינסק מליגת העל הבלארוסית.
ביולי חזר ניקוליץ' לווז'דובאץ. בקיץ 2020 חתם בטולזה סיטי הבוסנית.
ב-25 בינואר 2021, ניקוליץ' חתם בגריפצ'אר.
ב-15 ביולי 2021 ניקוליץ' חתם בקולובארה.
נבחרת לאומית.
ב-12 באוגוסט 2009 ערך ניקוליץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 2–1 נגד . במשחקי מוקדמות יורו 2016 ערך ניקוליץ' ארבע הופעות, ובמוקדמות מונדיאל 2018 שותף בשני משחקים.
אנריקו אלברטוסי
אנריקו "ריקי" אלברטוסי (באיטלקית: Enrico Albertosi; נולד ב-2 בנובמבר 1939) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
אלברטוסי שיחק במהלך הקריירה בקבוצות הסרייה א' פיורנטינה, קליארי ומילאן. הוא הוביל את שלושתן לזכייה בתארים ושיחק מעל ל-100 הופעות ליגה בכל אחת מהקבוצות. הוא היה שוערה של נבחרת איטליה בטורנירי מונדיאל 1966 ומונדיאל 1970, בו הגיעה למשחק הגמר. הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל נוספים בהם לא שותף, כמו כן נכלל בסגל המנצח של איטליה ליורו 1968.
קריירת משחק.
אלברטוסי החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ספציה. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , ורשם שש הופעות במדי הקבוצה בליגה הרביעית, בדרך להעפלה לליגה השלישית.