טאטום השיכור מתהילה, מתפטר מההעיתון המקומי ומתקבל לעבודה בעיתון בניו יורק ממנו פוטר לפני כן.
מצבו של ליאו הולך ורע ואז מבין טאטום את המשמעות המרה של התנהגותו. הוא מכניס למערה כומר לווידוי וכאשר ליאו מת הוא עולה לראש ההר ומכריז כי ליאו מת ועליהם להתפזר. הוא חוזר למסעדה וכועס על לוריין שלא מראה סימני צער ורוצה לברוח. הוא תוקף אותה והיא דוקרת אותו. לבסוף הוא חוזר לעיתון באלבקרקי, מתפרץ למערכת ואומר לבוט שהוא מוכן כעת לעבוד בחינם, קורס ומת.
ג'ינצ'ינג, קיסר סין
הקיסר ג'ינצ'ינג (13 בנובמבר 1760 – 2 בספטמבר 1820), או בשמו הפרטי יונגיאן, היה קיסר סין השביעי בשליטת שושלת צ'ינג תחת השבט המאנצ'ורי אייסין גיורו. הוא שלט על כלל סין משנת 1796 בשנה בה אביו צ'ייאנלונג פרש למען שיזכר סבו הגדול הקיסר קאנגשי כקיסר ששלט לתקופה הארוכה ביותר ועד מותו המסתורי בשנת 1820. הוא היה בנו ה-15 של הקיסר צ'ייאנלונג. בעת שלטונו הוא ניסה לנרמל את האימפריה בעת נלחם בסחר האופיום ונפטר מהשן השותף השלטוני לשעבר של אביו.
שנותיו הראשונות.
יונגיאן נולד בארמון הקיץ הישן, 8 ק"מ צפונית מערבית לחומות בייג'ינג. שמו האישי, "יונגיאן" (永 琰), שונה מאוחר יותר ליאנגיאנג (顒 琰) כאשר הפך לקיסר. הדמות הסינית עבור יונג על שמו שונתה מהשכיחות יותר 永 לשם פחות מוכר. חידוש זה הונהג על ידי הקיסר צ'ייאנלונג, שהאמין כי לא ראוי היה לדמות סינית נפוצה בשמו האישי של הקיסר בגלל התרגול רב השנים של שמות טאבו במשפחה הקיסרית. יונגיאן היה בנו ה-15 של הקיסר צ'ייאנלונג. אמו הייתה אשת הקיסר לינג האצילית, בתו של וויי צ'ינגטאי (魏清泰), פקיד סיני של האן, שמשפחתו השתלבה זה מכבר בשמונה באנרים של מנצ'ו כחלק מאנר באן. לקיסר צ'ייאנלונג היו במקור שני בנים נוספים שעמדו על המבחנים לירושת הכס, אך שניהם מתו מוקדם יותר ממחלות, ולכן בדצמבר 1773 בחר בסתר ביונגיאן כיורשו. בשנת 1789, הקיסר צ'ייאנלונג הציב את יונגיאן כ"נסיך ג'יה מהמדרגה הראשונה"(嘉 親王; או בפשטות "הנסיך ג'יה").
שלטון.
באוקטובר 1795, השנה ה-60 למלכותו, הודיע ​​קיסר צ'ייאנלונג על כוונתו להתמקד לטובת הנסיך ג'יה. הוא קיבל את ההחלטה הזו מכיוון שהוא חש שזה לא מכבד לו לשלוט יותר מסבא שלו, הקיסר קאנגשי, שהיה על כס המלוכה במשך 61 שנה. הנסיך ג'יה עלה על כס המלוכה ואימץ את שם העידן "ג'ינצ'ינג" בפברואר 1796, ומכאן שהוא ידוע היסטורית כקיסר ג'ינצ'ינג. עם זאת, במשך שלוש השנים הבאות, קיסר ג'ינצ'ינג היה קיסר רק בשמו מכיוון שהחלטותיו התקבלו עדיין על ידי אביו, שהפך לטייאנג-הואנג (קיסר אמריטוס) לאחר כניסתו. לאחר מותו של קיסר צ'ייאנלונג בראשית פברואר 1799, השתלט קיסר ג'ינצ'ינג על השלטון והעמיד לדין את השן, פקיד מועדף על אביו. השן הואשם בשחיתות ובניצול לרעה בכוח, תאריו נלקחו ממנו, רכושו הוחרם והורה על מנת להתאבד. כלתו של השן, הנסיכה הקסיאו, אחותו של הקיסר ג'ינצ'ינג, נחסכה מעונש וקיבלה כמה נכסים מאחוזותיו של השן. באותה תקופה התמודדה אימפריית צ'ינג עם הפרעה פנימית, והכי חשוב - מרד הלוטוס הלבן הגדול (1796–1804) ומרידות מיאו (1795–1806), כמו גם אוצר קיסרי ריק. הקיסר ג'ינצ'ינג עסק בפייסציה של האימפריה ובכריתת המרידות. הוא ניסה להחזיר את סין לשגשוגה ולעוצמתה של המאה ה-18. עם זאת, בין היתר עקב יצוא גדול של כסף מהמדינה כתשלום עבור האופיום שהוברח לסין מהודו הבריטית, הכלכלה ירדה.
שינוי השם של וייטנאם.
ג'ינצ'ינג סירב לבקשתו של השליט הווייטנאמי ג'יה לונג לשנות את שמה של ארצו לנאם וייט. במקום זאת הוא שינה את השם לווייטנאם. הספר הסודי על היסטוריית המלוכות של וייטנאם של גיאה לונג מכיל את ההתכתבויות הדיפלומטיות ביחס לשמות. למעשה הייתה לסין השפעה מנצחת על וייטנאם ומכאן יכולתו של קיסר סיני על וייטנאם.
החוקה האנטי נוצרית.
הקוד המשפטי הגדול של צ'ינג כולל חוק אחד שכותרתו "איסורים על מכשפים ומכשפים" (禁止 師 巫 邪術). בשנת 1811 נוסף לו סעיף בהתייחס לנצרות. הוא עבר שינוי בשנת 1815 וב-1817, התיישב במתכונתו הסופית בשנת 1839 תחת בנו ויורשו של ג'ינצ'ינג הקיסר דאוגואנג, ובוטל בשנת 1870 תחת קיסר טונגזי. היא גזרה את האירופאים למוות בגין הפצת הקתוליות בקרב האן הסיני ומאנצ'ורים. נוצרים שלא ישובו בתשובה שלהם נשלחו לערים מוסלמיות בשינג'יאנג, כדי להינתן כעבדים למנהיגים ובני בית מוסלמים.
מותו ומורשת.
ב-2 בספטמבר 1820 נפטר הקיסר ג'ינצ'ינג בארמון המסע של רייה (ג'הול), 230 ק"מ (צפונית מזרחית) לבייג'ינג, שם היה בית המשפט הקיסרי ברובע הקיץ. טיוטת ההיסטוריה של צ'ינג לא רשמה סיבת מוות. חלקם טענו שהוא מת לאחר שהוכה על ידי ברק, אך אחרים מעדיפים את התיאוריה שהוא מת משבץ מכיוון שהקיסר היה במצב של השנמת יתר שפגע בפעילותו בצורה בעייתית למדי. אחריו הוא הוחלף על ידי בנו השני, מיאנינג, שנודע מהכתרתו כקיסר דאוגואנג. ג'ינצ'ינג קבור בין קברי הצ'ינג המערבים, 120 ק"מ דרומית-מערבית לבייג'ינג, במתחם המאוזוליאום צ'אנג (昌; מואר "מפואר").
רון אלמוג
רון אלמוג (נולד ב-18 בנובמבר 1979) הוא מוזיקאי יוצר, מלחין, מתופף, פזמונאי, מעבד ומפיק מוזיקלי.
ביוגרפיה.
רון אלמוג למד בבית הספר תלמה ילין במגמת הג'אז, לשם התקבל בתור נגן גיטרה.
בעת לימודיו התבלט אלמוג בשמירה על קצב, ומאחר שהיו מעט מתופפים בשכבתו, הועבר רון ללמידת תופים.
בשנת 1999 הצטרף ללהקת הדורבנים, בה היו חברים איתי גלוסקא, עידו אופק, גיא מזיג ואייל מזיג. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים מצליחים, בהם עזר אלמוג לעבד חלק מהשירים, ואף הלחין את השירים "סמבה סתיו" ו"רוצה לרקוד". אלבומם הראשון של הדורבנים, "קובי", הגיע למעמד של אלבום זהב.
בשנת 2003 הצטרף להרכב "הדמוי ביג בנד" האורקסטרה של אבי לייבוביץ', הרכב בו חבר אלמוג עד היום. משנת 2014 מפיק אלמוג ביחד עם יאיר סלוצקי את ההרכב, בנוסף לכתיבת קטעים רבים.
בשנת 2006 זכה עם הדורבנים בתואר "הרכב השנה" בגלגלצ. הלהקה התפרקה בשנת 2009 לאחר שהוציאה את אלבומה השלישי, "אחד אחרי השני".
מאז פירוק הלהקה, עבד אלמוג עם אמנים כמו שלמה גרוניך, יוני רכטר, אלון אולארצ'יק, אסף אמדורסקי, שם טוב-לוי ואלי מגן.
בשנת 2005 כתב עם גיא מזיג את שיר הפתיחה לתוכנית הטלוויזיה "המאסטרו".
בשנת 2013, עזר להפיק, בשיתוף פעולה עם אייל מזיג וגיא מזיג את האלבום "אחרי הכל" של שלמה גרוניך, שממנו יצאו הסינגלים "בנאליה לפני השקיעה" ו"במקום שהם בנו", ובנוסף, ניגן בהופעות שליוו את האלבום, יחד עם אייל מזיג (באס), איתמר גרוס (קלידים) ועומרי אגמון (גיטרה חשמלית).
בנוסף באותה שנה, ניגן באלבום "מדבר אל עצמי", אלבום הסולו של שותפו ללהקת הדורבנים עידו אופק.
בשנת 2016 ניגן באלבומו של חנן בן ארי "איזון", יחד עם איתמר גרוס בהפקתו של אייל מזיג.
בנוסף באותה שנה, ניגן בסינגל "פשוט להיות" של זמרת הדיסקו הישראלית חדווה עמרני, גם הוא בהפקתו של אייל מזיג.
דיוקן עצמי של ואן גוך (1889)
הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך מזרם הפוסט-אימפרסיוניזם צייר דיוקן עצמי באמצעות צבע שמן בספטמבר 1889. היצירה נעשתה זמן קצר לפני עזיבת ואן גוך את סן רמי דה פרובאנס שבדרום צרפת, וייתכן כי זהו הדיוקן העצמי האחרון שנוצר על ידו. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
היצירה.
דיוקן עצמי זה היה חלק מ-30 כאלו שיצר ואן גוך בתקופה של כ-10 שנים. הדיוקנים נעשו מפני שלואן גוך לא היה מספיק כסף כדי לשלם לדוגמנים ליצירת דיוקנים של דמויות אחרות. ואן גוך לקח עמו את הדיוקנים לאובר-סור-אוּאז והראה אותם לחברו, ד"ר פול גאשה. ואן גוך גם שלח את הדיוקן לאחיו, תיאו. במכתבו לאחיו, לאור אשפוזו במוסד לבריאות נפש, הוא ציין כי הדיוקן מראה שהבעת פניו שלויה יותר אף על פי שעיניו עדיין חסרות ביטחון. בניגוד למה שכתב ואן גוך, מספר היסטוריוניים סוברים שהיצירה מסמלת אדם הנמצא תחת לחץ וסערת רגשות.
היסטוריונים חלוקים האם זהו הדיוקן האחרון שצייר ואן גוך או שמא דיוקן עצמי של ואן גוך ללא זקן הוא האחרון. יש הסבורים כי דיוקן זה צויר בארל אחרי אשפוזו של ואן גוך בבית החולים לאחר כריתת אוזנו.
מוזיאון ד'אורסה מציג את הדיוקן מאז שנת 1986.
דיוקן עצמי מאוסלו (1889).
דיוקן עצמי נוסף נוצר על ידי ואן גוך באותה שנה. הוא נקרא כך מכיוון שהוא שייך למוזיאון בנורווגיה. ב-2020, מוזיאון ואן גוך אימת שיצירה זו נעשתה על ידי ואן גוך. ההערכות הן שדיוקן זה נוצר בעת שהותו של ואן גוך במוסד בסן רמי בין אוגוסט לספטמבר 1889. בדיוקן זה ניכר אדם אשר נמצא במצב נפשי מעורער.
רנה פריו
רנה ז'אק אדולף פריו (בצרפתית: René Jacques Adolphe Prioux; 11 באפריל 1879 – 16 ביוני 1953) היה גנרל של הצבא הצרפתי ששירת בשתי מלחמות העולם. פריו, שהיהקצין פרשים מאוד מוכשר, עלה במהירות בדרגות הקצונה ופיקד על קורפוס הפרשים של הארמייה הראשונה במהלך הקרב על בלגיה במאי 1940. הוא נלכד על ידי הגרמנים ובילה שנתיים כשבוי מלחמה. הוא הוחזר ב-1942 והתגלה כתומך חזק במשטר וישי, ובעקבות זאת הודח מתפקיד בעל סמכות בצבא הצרפתי על ידי שארל דה גול, מנהיג הצרפתים החופשיים, לאחר הנחיתה בצפון אפריקה הצרפתית על ידי כוחות ארצות הברית ובריטניה בנובמבר 1942.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.