יצירותיו של ינעם ליף בוצעו בפסטיבלי מוזיקה שונים בארצות הברית, בפסטיבל ישראל ב-1986 ובימי המוזיקה הקאמרית בגליל העליון ב-1987. ליף לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובקולג'ים שונים בארצות הברית. ב-1985 חזר לישראל והחל ללמד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
רון וידברג.
רון וידברג נולד בתל אביב בשנת 1953. בין 1975 ל-1979 למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל פרופ' קרול קליין (פסנתר) ולאון שידלובסקי (הלחנה). יצירותיו הראשונות, "שלושה קטעים לפסנתר", "שלישיית מיתרים" ו"פאסאקליה" לרביעיית מיתרים היו א-טונאליות ודודקפוניות בסגנון האסכולה הווינאית של שנברג, ברג ווברן. בשנות ה-80 המשיך את לימודיו בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו וקיבל תואר שני בפסנתר. על יצירתו "תשע חצוצרות", הבנויה על צבירי צליל ואלתורים, זכה ב-1982 במענק פרס קלרמונט. "תשע חצוצרות" היא יצירתו האוונגרדית ביותר. אחרי חיבורה שינה וידברג כיוון לתחום השירה והאופרה ופנה עורף לטכניקות הלחנה חדשניות. בתחום זה חיבר ב-1981 את האופרה "דראקולה" ללברית בשפה האנגלית, בסגנון פוסט-רומנטי ושירים רבים למילים של דוד אבידן, דליה רביקוביץ ואחרים.
פסטיבל ישראל הזמין אצל וידברג יצירה לשמונה פסנתרים בארבע ידיים כל אחד. את היצירה, "מבוא, פוגה כרומטית ופולקת קרקס", הקדיש וידברג לאריה ורדי, שהשתתף בביצועה, עם עוד חמישה עשר פסנתרנים מן הטובים בישראל, בפסטיבל של 1984. היצירה בוצעה שוב בטקס הפתיחה של תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ג'ינה בכאואר בסולט לייק סיטי בשנת 1988, בנגינת חבר השופטים. מאפיינים אותה נימה אופטימית משעשעת, מורכבות רב-קולית ומבנה צורני-סימפוני מגובש.
ב-1988 איגד רון וידברג מלחינים ישראלים, בהם יוסי מר חיים, אריק שפירא ואחרים, במטרה ליזום קונצרטים של מוזיקה ישראלית עכשווית. הקונצרט הראשון בסדרת "מוזיקה עכשיו" נערך בנובמבר 1988 במוזיאון תל אביב.
בטי אוליברו.
בטי אוליברו נולדה בתל אביב בשנת 1954. בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב, קומפוזיציה אצל סדאי ושידלובסקי ופסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס. בהמשך יצאה ללימודים בארצות הברית, שם למדה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוניברסיטת ייל. בשנת 1981 סיימה את לימודיה. בעקבות זכייתה במלגה ע"ש ליאונרד ברנשטיין מטעם מרכז ברקשייר בטנגלווד בשנת 1982, החלה ללמוד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, והמשיכה את לימודיה איתו באיטליה בין השנים 1983–1986. אוליברו נשארה באיטליה במשך 18 שנים.
חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח-תיכונית. יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים בישראל ומחוצה לה. בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'אנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני והוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית ובאירופה. כן זכתה בפרסים ואותות כבוד, הן בישראל והן בארצות הברית.
בטי אוליברו מכהנת כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.
קליטת מוזיקאים עולים.
מצבם של המוזיקאים שהגיעו בגל העלייה הגדול מברית המועצות בשנות ה-90 היה שונה מאוד ממצב המוזיקאים שבאו לארץ-ישראל מאירופה בשנות ה-30, חלקם על דעת עצמם וחלקם הודות ליוזמתו של הוברמן בהקמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בניגוד לעולי שנות ה-30, שהגיעו אל מציאות שונה מקצה אל קצה מזו שהשאירו מאחוריהם, נטולת מוסדות מוזיקליים ותרבות האזנה מאורגנת, יוצאי ברית המועצות וחבר המדינות שלאחר נפילתה הגיעו אל ממסד מוזיקלי מסודר ואל חברה צורכת מוזיקה ותרבות. בישראל של שנות ה-90 היו תזמורות סימפוניות וקאמריות, הרכבים קאמריים, אקדמיות, מדרשות מורים וקונסרבטוריונים למוזיקה ואף בתי ספר תיכוניים לאמנות, שידורי רדיו, קונצרטים, רסיטלים ותחרויות נגינה בכלים שונים, מתחרות רובינשטיין הבינלאומית לפסנתר ועד תחרות הנבל הבינלאומית. לכאורה, היו לעולים החדשים שפע הזדמנויות לקליטה מקצועית נוחה; אך בעוכריהם היה המספר העצום – לפי ההערכה הצנועה ביותר, גידול של יותר מ-200% במספר המוזיקאים המקצועיים בישראל, לעומת גידול של 12% בכלל האוכלוסייה, וזאת גם בהתחשב בגידול במספר צרכני המוזיקה.
הממסד המוזיקלי נקט יוזמות שונות לקליטת המוזיקאים העולים: נערכו אודיציות לקביעת מעמדם המקצועי, ניתנו קורסי השתלמות לתת-התמחות, שתאפשר בסיס קיום מוצק יותר והכשרה להוראת נגינה באורגנית בבתי ספר יסודיים. בין השאר כללה תוכנית ההשתלמות הקניית רפרטואר של שירים ישראלים וטרמינולוגיה בעברית.
התחרות בין המורים לפסנתר על התלמידים הביאה להורדת מחירים ולנכונות לבוא אל בתי התלמידים, אך תעסוקה זו לא סיפקה שום ביטחון כלכלי למורים. הסופרת גיל הראבן מספרת בספרה "תקוה, אם נתעקש" (עם עובד 1992, עמ' 39) על מורה באולפן, שהציעה עבודה לתלמידתה – שיעורי פסנתר לבתה ב-6 ש"ח לשעה, כשלפני בוא העולים היה מחיר שיעור כזה בין 50 ל-60 ש"ח. התלמידה דחתה את ההצעה. משפחות עולים ביכרו מורים דוברי רוסית לילדיהן, אלא שלמרביתם לא היו אמצעים לתשלום על השיעורים.
פסנתרנים מקצועיים ברמה גבוהה, שהתקבלו בארץ בחום ובהתלהבות, נואשו לאחר זמן לא רב מן הסיכוי להתפרנס מהופעות ברמה שהיו רגילים בה, וכשצצה ההזדמנות לכך, עזבו את הארץ והשתקעו במקומות אחרים, פורים יותר מבחינתם. בין הפסנתרנים שנשארו בישראל והמשיכו להופיע הייתה תחרות רבה על הזדמנויות לנגינה פומבית, לא פעם בנסיבות ובתנאים שהיו למטה מדרגתם ומעמדם. מצבם של הסולנים שעסקו בהוראה היה טוב יותר, ורבים מהם הצליחו להתבסס בעבודה במוסדות ההוראה השונים בישראל.
התזמורות הישראליות נתפסו כגופים המתאימים ביותר לקליטת גל המוזיקאים הגדול, ואכן עולים רבים התקבלו לתזמורות, שזכו עם קליטתם לתוספות נכבדות לתקציביהן. עם זאת, מספר הנגנים שתזמורת יכולה לקלוט לשורותיה מוגבל מטבע הדברים, בעיקר בקבוצות כלי הנשיפה. תזמורות עולים בגדלים שונים, מתזמורות סימפוניות גדולות עד הרכבים קאמריים מורחבים, שהוקמו במיוחד לענות על הצרכים הדוחקים, סיפקו לנגנים מקומות עבודה בהשתתפות משרד הקליטה במשכורות, השתתפות שפחתה והלכה משנה לשנה. בחלק מן הקונצרטים של תזמורות אלה הייתה הכניסה חופשית, או במחיר סמלי ועולים נהנו מכרטיסי הנחה מוזלים מאוד. הקמת תזמורות העולים פתרה את בעיית הקליטה של מנצחי תזמורת, הזקוקים להרכב נגנים מלא לביסוס מעמדם המקצועי. אחדות מתזמורות אלה התפרקו לאחר קונצרטים ספורים, וגם בתקופת קיומן נאלצו הנגנים להופיע בכמה תזמורות במקביל. חלקן צלחו את משבר הפסקת הסובסידיות, במועדים שהשתנו מתזמורת לתזמורת. סימפונט רעננה ותזמורת האופרה הקאמרית הישראלית אשדוד שרדו וייצגו את הצעד הראשון במגמה של גיבוש תזמורות עירוניות חדשות, אך במקרים אחרים הביאה הפסקת הסובסידיה לנתק בין העירייה לתזמורתה או להתפרקות התזמורת.
מוסדות מוזיקליים.
חיי המוזיקה בארץ ישראל של תקופת היישוב וראשית המדינה כללו מוסדות מוזיקליים רבים, תזמורות, מקהלות ומוסדות לימוד. להלן רשימה חלקית של החשובים שבהם.
אופרה.
האופרה הארצישראלית
האופרה הארצישראלית בתקופת המנדט נוסדה בתל אביב בשנת 1923 ביוזמת מרדכי גולינקין, שהיה מנצח בבית האופרה של סנקט פטרבורג ברוסיה. האופרה הזמינה להופעותיה זמרים מארצות חוץ והופיעה בבתי קולנוע בעיר, משום שלא היו אולמות אחרים מתאימים. בשנת 1940 נסגרה האופרה הארץ-ישראלית עקב קשיי מימון ובעיות אחרות.
האופרה הארץ-ישראלית העממית קמה בשנת 1941 ביוזמת מרק לברי וגאורג זינגר כקואופרטיב של מנצחים, במאים, סולנים, נגני תזמורת, רקדניות ומקהלה, ו-15 עובדים טכניים. גולינקין לא היה חבר בקואופרטיב, ועבד על תקן של "מנצח כבוד". האופרה הארץ-ישראלית העממית פעלה עד שנת 1947, וגולת הכותרת של פעילותה הייתה הפקת האופרה העברית הראשונה: "דן השומר" של מרק לברי.
האופרה הלאומית הישראלית
בשנת 1947 הקימה אדיס דה פיליפ את האופרה הישראלית (עד קום המדינה נקראה "האופרה הארץ-ישראלית"). גולינקין כיהן בה כחבר הנהלה וניצח על הצגת הבכורה ב-15 באפריל 1948. בשנת 1958, אחרי קשיים וטלטולים, עברה האופרה למשכנה הקבוע בבניין קולנוע קסם, בפינת הרחובות אלנבי והרברט סמואל. כיום עומד במקום מגדל האופרה. בשנת 1982, לאחר מאבק קיום על רקע תקציבי וביקורת על איכות ההפקות, נסגרה האופרה.
האופרה הישראלית החדשה
האופרה הישראלית החדשה קמה בתל אביב משנת 1985, ביוזמת המועצה לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך ובתמיכת שלמה להט, שכיהן באותו זמן כראש עיריית תל אביב-יפו וגם כחבר במועצת האופרה. למנכ"ל בית האופרה מונה אורי עופר, לשעבר מנכ"ל התיאטרון הקאמרי, והוא הוביל אותה יחד עם יואב תלמי שהיה אז מנהלה המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית. המנהל המוזיקלי הראשון של האופרה היה גארי ברתיני. ההפקה הראשונה בבית האופרה, בעונת 8–1987, הייתה דידו ואניאס של הנרי פרסל. בשנת 1995 עלתה בהצגת בכורה עולמית האופרה "יוסף" של יוסף טל, ללברית של ישראל אלירז. כן העלתה האופרה את "מסע אל תום האלף" של יוסף ברדנשווילי, על פי ספרו של א. ב. יהושע.
משכנה הראשון של האופרה היה באולם תיאטרון נוגה בשדרות ירושלים ביפו. ב-1994 עברה האופרה למשכנה החדש במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
באוקטובר 2016 החליטו לקרוא לבית האופרה על שמו של שלמה להט.
מוסדות לימוד.
האקדמיה למוזיקה בתל אביב.