ב-1359, התארסה מרגרטה, בתו הצעירה של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק, להוקון בהסדר נישואים שמטרתו הייתה להיות חלק מברית רחבה יותר בין מגנוס לבין ולדמר. ההנחה הייתה שוולדמר יסייע למגנוס בדיכוי המרידות, החל מזו של אריק, על ידי פלישה לסקונה, שקודם לכן מושכנה למגנוס על ידי כריסטופר השני, מלך דנמרק, לפני מותו ב-1332, ומאז הייתה תחת שלטון שוודי. ולדמר עצמו היה אמור לקבל לידיו את טירת הלסינבורג, כתמורה לסיועו, אך ביוני 1359, מת אריק באופן בלתי צפוי ומגנוס ניסה להתכחש להבטחתו להעביר את הטירה לידי הכתר הדני. ולדמר היה שליט די שאפתן והיה נחוש בדעתו לאחד מחדש את חלקיה המפורדים של ממלכתו, כך שהוא המשיך בפלישה לסקונה ב-1360 באמצעות צבא שכירי חרב. עד מהרה כבשו הכוחות הדנים את הפרובינציה והחלו לצור על טירת הלסינבורג, ובסופו של דבר אילצו את חיל המצב השוודי להיכנע וכבשו את הטירה. כיבוש הטירה סימל את תפיסת השלטון על סקונה על ידי ולדמר וכאשר התברר שמגנוס לא מסוגל לכבוש מחדש את הפרובינציה בכוח, היא עברה לשליטה דנית. עימותים נוספים בין שני המלכים הקפיאו את חוזה הנישואים לכמה שנים עד שבסופו של דבר, ב-1363 התפייסו שני הצדדים. הוקון ומרגרטה נישאו באותה שנה בקתדרלה של קופנהגן.
מרד בשוודיה.
ב-1363, הגיעו חברים לשעבר במועצת הממלכה השוודית, בהנהגת בו יונסון, לחצר דוכסות מקלנבורג-שוורין. אנשי האצולה השוודים שכנעו מידית את הדוכס, אלברכט השני, שהייתה לו השפעה בענייניה של שוודיה באמצעות נישואיו לאחותו של מגנוס, יופמיה, להתערב לטובתם בעימות מול מגנוס והוקון ולהדיח את שניהם לטובת בנו ובנה של יופמיה, אלברכט. ב-1364 גייס אלברכט סיוע צבאי מכמה אנשי אצולה חזקים מצפון גרמניה ועד מהרה פלש לשוודיה ובנו הוכתר כמלך החדש. בנובמבר 1365, הוכרז אלברכט הצעיר באופן רשמי כמלך שוודיה, למרות שטקס ההכתרה התקיים כבר ב-18 בפברואר 1364. מגנוס מצא מקלט אצל בנו בנורווגיה, שם הוא החל מיד בתוכניות לכיבוש מחדש של שוודיה. לאחר הפלישה, הושגה שביתת נשק זמנית בין שני הצדדים ולמרות שהוקון ומגנוס איבדו את שליטתם על שוודיה, הם עדיין הצליחו לשמור על שליטתם על המחוזות החשובים של וסטרייטלנד, דלסלנד וורמלנד.
בראשית 1365 כינסו הוקון ומגנוס צבא גדול בוסטרייטלנד, שכלל בעיקר נורווגים, אך גם מספר רב של שוודים מהמחוזות הללו והם צעדו אל סטוקהולם שהייתה בשליטה גרמנית. ב-27 בפברואר פרסם הוקון הכרזה כנגד אלברכט ממקלנבורג וכנגד תומכיו, ועודד את האוכלוסייה המקומית להתמרד נגדו. הצבא הנורווגי נכנס לאופלנד דרך העיר וסטרוס והתנגש עם הצבא השוודי-גרמני בקרב גטה הקשה, שבו נחלו הוקון ומגנוס תבוסה קשה ומגנוס נפל בשבי הגרמני, שם הוא נשאר שש שנים.
המטרה המרכזית במדיניותו של הוקון הייתה כעת להוציא את הגרמנים משוודיה ולשחרר את אביו מהשבי. הוא עדיין החזיק בשטחי מערב שוודיה והבין שהוא יוכל לסמוך על תמיכתם של כמה אנשי אצולה שלא היו שבעי רצון מהמעורבות הגרמנית. המלחמה בין נורווגיה לבין שוודיה המשיכה והוקון הבין עד מהרה שהוא זקוק לבעלי ברית. הוא כרת ברית עם חותנו, המלך ולדמר, מהלך שמאוחר יותר יסיט את מוקד מדיניות החוץ הנורווגית מהמערב למזרח. לאחר עימות קשה ומלחמה כנגד ערי צפון גרמניה וברית ערי הנזה, היה הוקון שוב חופשי למקד את תשומת לבו בשוודיה והוא שיגר מערכה מוצלחת כנגד הגרמנים בשוודיה. המערכה הצבאית הסתיימה במצור על סטוקהולם ב-1371, אז נראה שהוקון יכול היה להביס את הגרמנים ולנקום על ההפסד בקרב גטה, אך אלברכט ותומכיו הגרמנים הצליחו להחזיק מעמד במצור והוקון אולץ לחתום על הסכם שלום. ההסכם נחתם ב-14 באוגוסט 1371 והוקון שילם סכום כסף גדול לפדות את אביו מהשבי. לאחר שחרורו, חידש מגנוס את שלטונו על המחוזות בנורווגיה ובשוודיה עד למותו שלוש שנים לאחר מכן ב-1374.
מדיניות החוץ במזרח.
ב-1361 פלש ולדמר וכבש את מחוז סקונה וכן את שני האיים של אלנד וגוטלנד ואת העיר ההנזאית ויסבי. באותה שנה, שיגר הצי של ברית ערי הנזה מתקפת נגד על הצי הדני, שהגיע לשיאה בקרב הלסינבורג, שבו הנחיל הצי הדני תבוסה קשה לצי ההנזאי. יותר מכך, הברית אולצה לקבל שביתת נשק משפילה, שבסופו של דבר הוביל לחוזה וורדינגבורג הלא נוח מבחינתה, שפגע משמעותית בכוחה ובהשפעתה. בנורווגיה, הוקון הסיט את מוקד פעולותיו בתחום הפוליטי ובתחום יחסי החוץ כלפי מזרח, והכיבוש מחדש של ממלכתו השוודית היה המניע העיקרי לכריתת הברית עם ממלכת דנמרק שחידשה את כוחותיה. הברית בין הנורווגים לבין הדנים איימה להעביר את מרכז הכוח הפוליטי והצבאי במרחב הנורדי והבלטי, וב-1365 גרמו סידרה של מחאות גרמניות בברגן לסגירת המשרד ההנזאי ברובע בריגן שבעיר עד ל-1366, מהלך שגרם לנזק זמני לסחר הנורווגי. ולדמר לא היה מסוגל לכפות את השלום השביר עם ברית ערי הנזה וב-1367 ייסדה הברית את "הקונפדרציה של קלן" כנגד דנמרק ונורווגיה, כמשקל נגד לשאיפות ההולכות וגדולות של שני המלכים. הקונפדרציה חידשה את בריתה עם שוודיה שהייתה בשליטה גרמנית וכינסה צי ספינות מלחמה גדול ובסופו של דבר תקפה את החוף הנורווגי והמשיכה לפשוט עליו כל הדרך עד למחוז אגדר שבדרום נורווגיה. כמו כן, שיגרה הקונפדרציה מערכה מוצלחת כנגד ולדמר בדנמרק, שהייתה הרת אסון עבור התוכניות שלו לאחד מחדש את הממלכה הדנית. הקונפדרציה פלשה לחוף הדני ובזזה אותו, פלשה למחוז סקונה שהייתה בשליטת דנמרק ואף כבשה ובזזה את העיר קופנהגן לאחר מצור מוצלח. מהלך זה, שהתנהל בשיתוף פעולה עם האצילים המורדים של יוטלנד, אילץ את ולדמר להימלט מממלכתו במהלך חג הפסחא של 1368. בהבינו את חוסר התועלת שבמלחמה המתמשכת והיקרה, בנוסף לסיוע ההססני שקיבל מהוקון, מינה ולדמר את ידידו ויועצו, הנינג פודבוסק, לנהל בשמו משא ומתן לשלום עם הקונפדרציה. הקונפדרציה הסכימה לשביתת נשק, אך רק בתנאי שוולדמר יבטיח להכיר בזכויותיהם להטיל מיסים ברחבי הים הבלטי ויחדש את זכויות הדיג שלהם במיצר ארסונד. בנוסף לכך, הקונפדרציה אילצה את ולדמר להעניק לערי ההנזאיות זכות השפעה על בחירת מלך דנמרק בעתיד, כולל הזכות להטיל וטו על כל מועמד לכתר. לבסוף, הקונפדרציה הביאה לשליטה של ברית ערי הנזה על כמה ערים על חוף סקונה ועל טירת הלסינבורג, לתקופה קבועה מראש של 15 שנים.
ב-24 במאי 1370, בטירת באהוס, חתמו נציגים מברית ערי הנזה, דנמרק ונורווגיה, על חוזה שטרלזונד ובכך שמו קץ למלחמה בינם. החוזה כלל את הארכת התוקף של שביתת הנשק שכבר הושגה, בחמש שנים נוספות. באמצעות חוזה זה, הגיעה ברית ערי הנזה לשיא כוחה באזור, כשהיא מחזיקה במונופול על הסחר. התבוסה מידיה של הברית הייתה שלב משפיל נוסף במדיניות החוץ של הוקון במזרח. לא רק שכוחו של המלך נחלש בהדרגה תחת הלחץ ההולך וגדל וההשפעה של הברית, אלא שהסחר הנורווגי גם סבל כתוצאה מהמונופול ההנזאי. הוקון החל להתעניין פחות ופחות בענייניה של דנמרק בעקבות הכישלונות הצבאיים מול ברית ערי הנזה והוא יכול היה שוב להפנות את תשומת לבו למדיניות שלו ללקיחתה מחדש של שוודיה מהגרמנים, מטרה שהושגה בהצלחה מוגבלת בשנים הבאות. אף על פי כן, הוקון חזר להתעניין בענייניה של דנמרק כאשר נפלה לידיו ההזדמנות לבחירת בנו כמלך דנמרק לאחר מותו של ולדמר ב-1375.
הירושה הדנית.
ב-24 באוקטובר 1375 נפל ולדמר הרביעי למשכב ומת בטירת גורה שבזילנד. המלך החדש היה אמור להיבחר על ידי מועצת הממלכה הדנית וכל מועמד פוטנציאלי היה אמור להיות מאושר על ידי ברית ערי הנזה. בשל העובדה שוולדמר לא הותיר שום יורש ברור לכתר, הועמדו לבחירה שני מועמדים: הוקון ומרגרטה הציעו את בנם, אולף כטוען לכתר. הגיס שלהם, היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג (האלמן של אחותה הבכורה של מרגרטה, אינגבורג, והבן של דודתו של הוקון, יופימיה), הציע את בנו (אחיינם של הוקון ומרגרטה), אלברכט. הוקון, שכבר איבד חלק ניכר משטחי ממלכתו בנורווגיה לטובת הגרמנים, היה מוכן להשקיע רבות בהבטחת עליית בנו לכס המלכות הדני. כדי להגשים מטרה זו, לווה הוקון סכומי כסף גדולים והציע אותם לברית ערי הנזה כדי שנציגיהם בגוף הבוחר יהיו נייטרליים, הצעה שהתקבלה על ידם מיד. בנוסף, מועצת הממלכה הדנית נטתה להסכים לאיחוד והברית האפשרית עם נורווגיה, בעיקר בשל הרגשות האנטי-גרמניים במועצה ואי הרצון שלה לאפשר את עלייתו לכס המלכות של שליט גרמני שני בסקנדינביה. ב-3 במאי 1376 נבחר אולף השני, מלך דנמרק באספה שהתקיימה בעיר סליילסה וירש את סבו. תהליך הבחירה היה ניצחון חשוב להוקון ולשאיפותיו בתחום מדיניות החוץ, קיצץ בתחום ההשפעה של הגרמנים בסקנדינביה והרחיב את תחום השפעתו שלו.
מדיניות הפנים.