נפתח מרכז פיתוח חדש ומבודד בבוקה רטון, פלורידה, ובפרויקט בזק, שנמשך פחות משנה (בזמן שפרויקט אופייני בחברה נמשך באותה תקופה בין שלוש לחמש שנים), פותח מחשב שהיה מבוסס כולו על רכיבים של יצרנים אחרים. המחלקה היחידה בחברה שהצליחה לזכות ב"מכרז" של מרכז הפיתוח, הייתה המחלקה שפיתחה את המקלדת של DataMaster וקיבלה את ה"חוזה" לפתח ולייצר את מקלדת המחשב החדש. פרט למקלדת, ה-PC של IBM לא מכיל כל רכיב שמיוצר בחברה, מספק הכוח ועד גוף המחשב. החברה נקטה בגישה דומה גם עבור תכנה - מערכת ההפעלה ומפרש הבייסיק סופקו על ידי מיקרוסופט, עם מערכת הפעלה שנייה (CP/M-86) של חברת דיגיטל ריסרץ'.
מחשב IBM PC, שהוכרז בשם זה, וגם כ "5150", הוכרז והחל להימכר בחודש אוגוסט 1981. כמו האלטייר והאפל (ובשונה מ-TRS, PET ומקינטוש), המחשב "פתוח": בלוח האם יש חריצי הרחבה שמיועדים לכרטיסים של יצרנים אחרים להוספת פונקציונליות, ו-IBM סיפקה למפתחים תיעוד מלא, כולל שרטוטים סכמטיים ו-listing של קוד המקור של ה-BIOS. פתיחות זו היא שבירה חדה מהאופן בו החברה פעלה עד אז. IBM לא עודדה חברות אחרות לייצר ולמכור ציוד היקפי עבור מחשביה הגדולים, ועד אז, מעולם לא מכרה מחשב עם מערכת הפעלה שלא פיתחה בעצמה.
המחשב בנוי על לוח אם יחיד, שמכיל את המעבד, זיכרון, קושחה, בקר למקלדת ולרשמקול קלטות (בפועל, כמעט ולא היה שימוש בכונן קלטות עבור ה-PC, ובדגמים הבאים הוא נעלם). בלוח האם 8 חריצי הרחבה לכרטיסים שונים. בפועל, לפחות שני כרטיסים הותקנו בכל מחשב - כרטיס מסך, ובקר לכונני הדיסקטים. להלן פירוט חלקי:
בשנים הבאות, ה-PC הפך דומיננטי יותר ויותר. קמו חברות הזנק, עם מימון של קרנות הון סיכון לייצור ושיווק חומרה, ציוד היקפי, ובעיקר תוכנה, המיועדים ל-PC. כש-IBM הכריזה על ה-PC, חברת אפל יצאה במודעת עמוד שלם בעיתון "ברוכה הבאה, IBM", אבל תוך זמן לא רב פסקו מכירות אפל במגזר העסקי: מכירות ויזיקלק נמחקו למעשה, ומחשבי אפל נעלמו מסביבה עסקית.
יציאת ה-PC הייתה קטליזטור להתקדמות דרמטית בתחום הציוד ההיקפי: מדפסות, כונני דיסקטים, ומאוחר יותר כוננים קשיחים, מודמים, סורקים, וכן הלאה. הארכיטקטורה הפתוחה שלו, והתיעוד המעולה (והמלא - עד כדי קוד המקור של ה-BIOS, ושרטוטים סכמטיים של לוח האם) הקלו על יצרנים אחרים להציע שפע של כרטיסים שהרחיבו את יכולות המחשב. בשנים הבאות IBM ניסתה לסגת מהפתיחות הזו, אחרי שהחלה להפסיד חלק הולך וגדל מהשוק ליצרני התואמים, אבל זה היה מאוחר מדי: למעשה השוק הלך עם הסטנדרטים שקבעו התואמים, והתעלם מהדגמים החדשים של IBM, ובהדרגה זו נפלטה מהשוק, בתחילה כיצרן, תוך שהיא ממשיכה למכור מחשבים שיוצרו עבורה על ידי יצרנים אחרים, ובראשם לנובו, ולבסוף פרשה גם מפעילות זו.
הצלחת ה-PC הייתה כמעט מידית. המכירות התאימו לתחזיות הוורודות ביותר של IBM, ואף עלו עליהן. איש השנה של המגזין "טיים" ב-1982 היה "המחשב", כשברור שמדובר במחשב אישי. טיים לא ציין במפורש על איזה מחשב מדובר, אבל תוך שנים ספורות המעמד של ה-PC נראה דומה למעמד של מחשבי המיינפריים של IBM בסוף שנות ה-60.
IBM הציגה דגמים חדשים: ב-1983 את ה-XT, שהגדיל את הזיכרון עד 640KB, והוסיף אפשרות לכונן קשיח, ובשנה הבאה AT, עם מעבד אינטל 80286 בקצב שעון 6MHZ. בשנים הבאות, הופיעו מחשבים תואמים, של חברות אחרות, ולקראת סוף שנות ה-80, "תואמי PC" תפסו את הבכורה, כשחלקה של IBM עצמה בשוק מצטמצם והולך, עד שנפלטה ממנו לגמרי.
תואמים.
עם הצלחת ה-PC, מחשבים תואמים החלו להופיע. מחשב "תואם" נחשב למחשב שיכול להריץ כל תוכנה שנכתבה עבור ה-PC, ומאפשר להשתמש בכל כרטיס הרחבה שנוצר עבור ה-PC. אחד התואמים הראשונים היה ה-Compaq Portable, שיצא ב-1982, קצת יותר משנה אחרי הופעת ה-PC. החוזה של מיקרוסופט עם IBM איפשר למיקרוסופט למכור את מערכת ההפעלה DOS ישירות, לצרכנים ולחברות אחרות, ובעזרת הארכיטקטורה הפתוחה (והמתועדת) של ה-PC, היה קל למדי ליצור תואם מושלם. אחד האתגרים היחידים שנותרו הייתה הקושחה (BIOS), ומספר יצרני תואמים זולים העתיקו בפשטות את ה-BIOS של ה-PC. בעקבות תקדים מפסק דין שניתן בתביעה של חברת אפל נגד חברת פרנקלין, שייצרה ומכרה מחשבים תואמי אפל II, החלה IBM לתבוע יצרני תואמים שהעתיקו את ה-BIOS.
ב-1984 פיתחה חברת פניקס טכנולוגיות (Phoenix Technologies) ערכת BIOS "נקייה", תוך שימוש בטכנולוגית הנדסה הפוכה שמכונה לעיתים "חדר נקי": קבוצה אחת של מהנדסים כתבו בקפדנות את מפרט התוכנה של ה-BIOS, תוך שימוש בתיעוד ובקוד המקור ש-IBM פרסמה, וקבוצה שנייה (למעשה מהנדס יחיד, שמעולם לא ראה את הקוד של ה-BIOS, ולמעשה מעולם לא כתב תוכנה עבור מעבדי אינטל), פיתחה את ה-BIOS על סמך המפרט שהקבוצה הראשונה יצרה. זמינות הקושחה הנקייה פתחה את הדלת לתואמים זולים, ותוך זמן לא רב ה-PC הפך לאחת המכונות המשרדיות הנפוצות ביותר.
עם הזמן, אפיק ה-PC התפתח, מהאפיק המקורי, שעם הזמן קיבל את הכינוי Industry Standard Architecture, או (כינוי שמציין גם את האפיק המורחב של ה-AT), דרך ניסיון כושל של IBM להגדיר מחדש את הסטנדרט, בשם מיקרו-צ'נל, סטנדרט מתחרה של מספר יצרניות תואמים בשם EISA, ובהמשך התייצבות על אפיק נתונים שהוגדר על ידי אינטל, בשם PCI.
דגמים חדשים עשו שימוש במעבדים חדשים, דרך 80286, 80386, 80486, פנטיום, Core 2, וכן הלאה. ציוד היקפי כמו מדפסות המשיך להשתפר, תוך ירידה מתמשכת במחיר.
מערכות הפעלה נוספות הופיעו, חלקן נכתבו ל-PC, וחלקן הותאמו אליו, ביניהן OS/2, חלונות, לינוקס, ועוד. לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, ה-PC הוא המחשב הנפוץ ביותר הן במשרד, הן בבית, והן בחוות שרתים. למעשה, כמעט כל תשתית מחשוב הענן בעולם עושה שימוש במחשבים המבוססים על ארכיטקטורת ה-PC, עם מעבדים של אינטל או תואמיהם.
תחנות עבודה.
תחנות עבודה הן מחשבים המיועדים למשתמש יחיד, דומות בגודלן למחשב אישי, אבל במחיר שאינו מתאים לצריכה פרטית, וביצועיהן עולים על הביצועים של מחשב אישי מאותו זמן. בדרך כלל, תוך שנים ספורות מהופעת תחנת עבודה, הביצועים של מחשב אישי סטנדרטי משתווים לביצועיה.
תחנות העבודה היו נפוצות בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20, אך במאה ה-21 הן נעלמו בהדרגה, וכיום אין למעשה שוק פעיל של תחנות עבודה. רוב תחנות העבודה הציעו מסכים גדולים (יחסית למחשבים אישיים מתקופתן) עם רזולוציה גבוהה, ולכן מוכרות גם כ"תחנת עבודה גרפיות". פרט למספר קטן של יוצאי דופן, תחנות עבודה מריצות גרסה זו או אחרת של מערכת ההפעלה יוניקס.
מספר תחנות עבודה מפורטות להלן. הרשימה חלקית:
חברות נוספות הציעו תחנות עבודה, ביניהן NEC, Fujitsu, NeXT, דאטה ג'נראל (Aviion), ו-AT&amp;T. בדרך כלל תחנת עבודה לא נחשבות ל"מחשב אישי", אף על פי שההבדל נעוץ בעיקר במחיר ובמיצוב בשוק, כשהמכונות עצמן לא שונות מהותית ממחשבים אישיים. יש מקרים גבוליים, למשל הליזה של חברת אפל, מתאימה יותר להגדרה של "תחנת עבודה", אך אפל בחרה לשווק אותה כ"מחשב אישי", ובדרך כלל אינה נחשבת תחנת עבודה.
מקינטוש.
בעקבות ההצלחה של אפל ][, חברת אפל החלה לפתח מחשב לסביבה העסקית. המחשב הבא של אפל, שנקרא אפל-III, נחל כישלון חרוץ בשוק. המחשב העסקי הבא, ליזה (הוצג ב-1983), התאחר, והיה יקר ומוגבל מדי כדי ליצור שוק משלו.
במהלך פיתוח הליזה, התוודעו מנהלי ומהנדסי אפל לפיתוחים חדשניים במרכז פיתוח של חברת זירוקס בפאלו אלטו (מאוחר יותר הפריטה זירוקס את מרכז הפיתוח לפארק (חברה)), והפרויקט הוסב לממש רבים מהרעיונות החדשניים שראו (זו הייתה אחת הסיבות שהמחשב פיגר אחרי לוח הזמנים המקורי). ליזה נחשבת לעיתים למחשב האישי הראשון (אם כי לא המחשב הראשון) עם ממשק משתמש גרפי, אך מחירה הגבוה מעמיד בספק את סיווגה כ"מחשב אישי". הליזה הייתה יקרה מדי לשוק הביתי, ומוגבלת לשוק העסקי - למעשה, פרט לתוכנה שנכתבה בחברת אפל עצמה, לא הייתה כמעט שום תוכנת צד שלישי עבור הליזה.
לקראת 1982, החלה אפל לפתח מחשב שני, שמשתמש באותו מעבד כמו ליזה, מוטורולה 68000, קטן ומוגבל יותר, והעיקר - זול יותר, כמוצר לצריכה המונית. שם הקוד של המחשב היה מקינטוש, שזכה במהרה לכינוי "מק" (ב-1999, חברת אפל החלה להשתמש ב"מק" כשמו הרשמי של קו המחשבים).
כמו ליזה, המקינטוש הציג ממשק משתמש גרפי, ובכך היה למחשב האישי השני, אחרי ליזה, עם ממשק כזה. בהשקת המקינטוש השקיעה אפל בפרסום ויצירת עניין בציבור - למשל, הפעם הראשונה בה הוצגה פרסומת למחשב במשחק הסופרבול (משבצת הפרסומת היקרה ביותר בטלוויזיה האמריקאית) הייתה בקליפ הפרסומת "1984" עבור המק, ששודר בסופרבול 1984. ההשקעה הגדולה הייתה משתלמת ביותר: הקליפ שודר שוב ושוב ברשתות הטלוויזיה השונות (שידורים שלא עלו לאפל דבר), ונחשב אבן דרך בתולדות הפרסום.
המקינטוש, בגרסתו המקורית, ייצג הבטחה גדולה, בזכות ממשק המשתמש הגרפי, שהפך שימוש בתוכנה לאינטואיטיבי וקל, לעומת התוכנות הקיימות שדרשו לימוד ממושך לפני שהמשתמש יכול להפיק מהן תועלת.