עד לכניסתו לתפקיד של אמהוף כיהנו בו 38 נשים, 11 מתוכן כיהנו בהמשך בתפקיד הגברת הראשונה. במשך השנים היו 17 תקופות בהן לא שימשה בתפקיד הגברת השנייה אף אחת (במקרים בהם לא היה סגן נשיא מכהן כלל, או שזה היה אלמן או רווק). התקופה הארוכה ביותר הייתה 16 השנים בין כהונתם של בני זוגן של אביגייל אדמס ושל אן תומפסון גריי. האחרונה מבין תקופות אלו הייתה 132 הימים ב-1974 מיום כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית של ג'רלד פורד (שהיה קודם לכן סגן הנשיא ורעייתו בטי פורד שימשה כגברת השנייה), לבין תחילת התקופה בה שימשה בתפקיד הפי רוקפלר, רעייתו של סגנו של פורד, נלסון רוקפלר.
המלחמות הפלפונסיות
בנציון כץ
בנציון כץ, שנודע גם בשם העט בנציון בנשלום, (ינואר 1907, ו' בשבט ה'תרס"ז – נובמבר 1968, א' בכסלו ה'תשכ"ט) היה מנהל בהסתדרות הציונית, מתרגם לעברית, משורר, פרופסור ללימודים קלאסיים ולספרות עברית, רקטור אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
בנציון כץ נולד בשנת 1907 בסאנוק שבגליציה, בן לשולם כץ, שהיה סוחר, ורוחמה לבית ארליך. אחותו הייתה טונקה כץ, ואחיו הצעיר ממנו, יהודה (יוליוס) היה דיפלומט ופעיל קומוניסטי פולני .
למד באוניברסיטת קרקוב ובשנת 1929 קיבל בה תואר דוקטור. לימד שם עברית בשנים 1929–1939. בשנים 1937–1938 לימד במכון למדעי היהדות בוורשה. השתתף, כאחד מנציגי פולין, בשני קונגרסים ציוניים והיה פעיל בתנועת "תרבות". לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, וב-1940 עלה לארץ ישראל. בשנים 1941–1963 היה מנהל המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית. ערך, יחד עם אשר ברש ושמשון מלצר, את הירחון לנוער "עתידות" שבהוצאת מחלקה זו.
היה חבר בוועד אגודת הסופרים ונציגה בוועדת פרס טשרניחובסקי, ובעקבות מחלוקת שפרצה בשנת 1945 בשאלה האם כשרה השעה להענקת הפרס לתרגום מגרמנית של "פאוסט" התפטר מחברותו בשני גופים אלה, לאחר שהאגודה התנגדה לעמדתו שיש להעניק את הפרס לתרגום זה. בשנת 1954 הוענק לו פרס טשרניחובסקי על תרגומו לטרגדיה "הפרסים" מאת אייסכילוס.
בשנת 1956, עם הקמתה של אוניברסיטת תל אביב, מונה בה לפרופסור בחוגים ללימודים קלאסיים ולספרות עברית. בשנים 1959–1964 היה דיקאן הפקולטה למדעי הרוח. בסוף 1963 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ובשנת 1964 מונה לרקטור האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו. היה חבר המועצה להשכלה גבוהה.
נפטר בשנת 1968 והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לכבודו יצא לאור בשנת 1970 "ספר זיכרון לפרופ' בנציון כ"ץ ז"ל : רקטור אוניברסיטת תל אביב וראש החוג ללימודים קלאסיים : מחקרים בתרבות הקלאסית", בעריכת מ' רוזלאר וב' שימרון. על שמו נקרא באוניברסיטת תל אביב מכון כץ לחקר הספרות העברית.
לקריאה נוספת.
משיריו:
ממאמריו:
נח חיים צבי ברלין
הרב נח חיים צבי ברלין (1733 – 1801) היה רב ואב"ד קהילות אה"ו, מחבר הספרים "עצי ארזים", "עצי אלמוגים" ו"מעין החכמה".
ביוגרפיה.
נולד בשנת תצ"ד בעיר פיורדא, לרב אברהם מאיר ברלין, שהיה נכדו של הרב י"ד בענדיט מחבר הספר שתי הלחם.
נשא לאישה את עלא בתו של הרב אליהו דוב שוואבאך נכדו של הרב אברהם ברודא מחבר הספר אשל אברהם.
היה דיין בעירו, ולאחר מכן בעיר ברייט, ואחר כך בעיר מגנצא שם הייתה לו ישיבה גדולה כמו שכתב: "שהרבה גבולי התלמידים הגונים בחורים נחמדים חשובים".
לאחר עזיבת הרב רפאל זיסקינד את רבנות אה"ו, הועלתה מועמדותו לרבנות, בינו לבין הרב צבי הירש בושקא (שהחליף אותו ברבנות), הרב עזריאל הורוויץ, והוא נבחר על פי דעת הרוב. בשנת "עצת" (תק"ס). ביום רביעי כ"ב בחשון הגיע לעיר, וביום שישי כ"ד בחשון, לאחר פגישה עם הרב רפאל הכהן, הודיע האחרון לקהילה שהוא ימלא את מקומו. נפטר ביום ראשון ג' באדר ב' תקס"ב. בפטירתו נאסרה המלאכה בכל שלוש הקהילות.
כתביו.
תלמידו הרב וולף היידנהיים, הוציא לאור חלק מספריו:
חידושי תורה ממנו נדפסו גם בספר חוט המשולש.
ובשו"ת 'אבני קודש' מאת הרב נחום לעווי (סימן י"ח וכ"ז).
נתן הסכמה על הספר 'דגול מרבבה' של רבי יחזקאל לנדא.
משפחתו.
הרב ברלין נפטר ללא ילדים.
אחיו הוא הרב אריה ליב ברלין שהיה רב בבמברג ובמדינת הסן, שבגרמניה, שהוציא לאור את ספריו.
Who by Fire
"Who by Fire" הוא שיר מאת הזמר-יוצר היהודי-קנדי לאונרד כהן, שפורסם ב-1974 באלבומו "New Skin for the Old Ceremony". הוא בוצע במקור כדואט עם הזמרת היהודייה-אמריקאית ג'ניס איאן, בלוויית כלי מיתר. זהו אחד השירים המרכזיים באלבום ואחד משיריו המפורסמים של כהן.
השיר בן שלושת הבתים, וכן לחנו, מבוססים על הפיוט העברי "ונתנה תוקף", הנאמר בתפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים. הפיוט, שאותו שמע כהן כילד בבית הכנסת, מספר על אלוהים הפותח את ספרו ("ספר החיים"), שבו נכתב גזר דינם של החיים – מי לחיים ולמי למוות, ובאילו צורות של מיתה: .
השורה החותמת כל בית, "And who shall I say is calling?" (בתרגום יהונתן נדב: "וּמִי, מִי הוּא שֶׁקּוֹרֵא לִי?"), עשויה להתפרש כפקפוק אגנוסטי. בכך חורג השיר אפוא ממסגרת הפיוט וממסגרת האמונה המונותאיסטית בכלל; לדברי כהן, "זה מה שהופך את השיר לתפילה עבורי בתנאים שלי, כלומר מיהו או מהו זה שקובע מי יחיה ומי ימות? מהו המקור לכבשן הבריאה הכביר הזה? מי מדליק אותו? מי מכבה אותו?". ניתן לפרש שורה חוזרת זו גם כהתרסה של כהן כלפי אלוהים; על פי ליאל לייבוביץ , הדובר בשיר, במקום להשתטח אפיים ארצה בפני האל ולבקש מחילה – בהתאם למטרתו של יום הכיפורים – "עונה לצווים האלוהיים כאילו הם לא יותר משיחת טלפון מאדם זר, שיש להתייחס אליה בריחוק ובשמץ של חשד".
קישורים חיצוניים.
השיר בתרגום לעברית:
ביצועים:
גרסאות כיסוי:
על השיר:
מי באש
פיליפ גוליקוב
פיליפ איוואנוביץ' גוליקוב (; 16 ביולי 1900 - 29 ביולי 1980) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת מרשל ברית המועצות.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
גוליקוב נולד ב-16 ביולי 1900 בכפר קטן במחוז פרם (כיום הכפר נמצא בתחומי מחוז קורגן), שהשתייך אז לאימפריה הרוסית, כבנם הבכור של ואשה ואיוואן גוליקוב. אביו היה חובש צבאי בחיל המצב בטובולסק. ב-13 באפריל 1918 הצטרפו הוא ואביו למפלגה הבולשביקית, וב-30 במאי של אותה שנה, פיליפ התגייס לצבא האדום. הוא לחם בשורות הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, ומונה למפקד כיתה שהייתה חלק מהגדוד השלישי של רגימנט האיכרים המתנדבים ה-1. באוקטובר 1918 הוא מונה לעורך הביטאון הרשמי של הארמייה ה-3.לאחר המלחמה מילא תפקידי מטה שונים, עד שבדצמבר 1931 מונה למפקד הרגימנט ה-95, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-32. הוא החזיק בתפקיד עד אוקטובר 1933, עת מונה למפקד הדיוויזיה ה-61. ב-26 בנובמבר 1935 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, ובספטמבר 1936 מונה למפקד הבריגדה הממוכנת העצמאית ה-8. ביולי 1937 מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-7, וב-31 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק. בינואר 1938 הוא התמנה כחבר במועצה הצבאית של המחוז הצבאי בלארוס, והועלה לדרגת גנרל מאיור.
בנובמבר 1938 מונה למפקד הקבוצה המבצעית ויניציה, וב-19 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הארמייה ה-6. בספטמבר של אותה שנה פיקד על הארמייה במהלך המערכה בפולין. ב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לייטננט. ב-11 ביולי של אותה שנה מונה לראש אגף המודיעין במטכ"ל, וב-26 ביולי מונה לסגן הרמטכ"ל.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, היה גוליקוב סגן הרמטכ"ל, ונותר בתפקיד זה בחודשים הראשונים של המערכה. במסגרת תפקידו, מונה במקביל לראש המשלחת הסובייטית שנשלחה לוושינגטון ולונדון למשא ומתן עם מנהיגי מעצמות המערב על אספקה צבאית לברית המועצות. באוקטובר 1941 הועבר מהתפקיד ומונה למפקד ארמיית המילואים ה-10, אשר כבר ב-25 באוקטובר שונה שמה לארמייה ה-10 אשר הייתה חלק מהחזית המערבית. הוא הועבר מתפקידו ב-1 בפברואר 1942, וב-11 בפברואר מונה למפקד ארמיית ההלם ה-4 אשר הייתה חלק מחזית קלינין. ב-2 באפריל 1942 מונה למפקד חזית בריאנסק, והחזיק בתפקיד עד 9 ביולי של אותה שנה עת מונה למפקד חזית וורונז'. הוא פיקד על החזית ברגע הקריטי של מבצע וורונז'-וורושילובגרד ואיבד את השליטה על כוחותיו כך שהגרמנים הצליחו לפרוץ את הקווים והחזית שתחת פיקודו ספגה אבדות כבדות. ב-14 ביולי הוא הועבר מתפקידו כמפקד החזית.
בראשית אוגוסט 1942 הוא מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה אשר הייתה חלק מחזית סטלינגרד. במחצית הראשונה של ספטמבר השתתפה הארמייה שתחת פיקודו במתקפה כושלת על אגפה הצפוני של הארמייה הגרמנית השישית במסגרת קרב סטלינגרד. לאחר מכן הוא שימש כסגן מפקד החזית הצפון-מערבית ולאחר מכן סגן מפקד חזית סטלינגרד. ב-22 באוקטובר 1942 הוא מונה שוב למפקד חזית וורונז', ופיקד עליה במהלך מבצע אוסטרוגוזסק-רוסוסה אשר במהלכו הנחיל תבוסה מוחצת לכוחותיהן של ממלכת הונגריה ואיטליה הפשיסטית. עוד במהלך המבצע, ב-19 בינואר 1943, הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. לאחר מכן השתתף במבצע וורונז'-קסטורניק ובקרב חרקוב השלישי. במהלך קרב זה, הצליחו חייליו לשחרר את חרקוב, אולם לאחר מכן באה מתקפת נגד חזקה שמוטטה את חוד החנית של חזית וורונז', וגרמה לגוליקוב לאבד שליטה על אנשיו ולצבא האדום להפסיד בקרב. ב-28 במרץ הוא הועבר מתפקידו, ונשלח למוסקבה למלא תפקידי מטה.
אחריתו.