אחת הטענות הראשיות המעלות ספק בנכונות תורת האבולוציה של דרווין, היא החידה עד כמה יש משמעות לווריאציה הגנטית אם הנקבות בוחרות פעם אחר פעם באותם זכרים חזקים - הידועה כפרדוקס לק. עקב הבחירה הנשית הקבועה בתכונות גבריות דומיננטיות, היה מצופה מהמגוון הגנטי של התכונות הזכריות המועברות לצאצאים להישחק בהתמדה עד כדי כך שלא יהיה שום יתרון מבחירה בזכר זה או אחר לצורך רבייה שכן לכולם כבר גנים משותפים, בעוד שלעומת זאת התנהגות הלק לא השתנתה כלל במשך השנים. את הפרדוקס ניתן למתן במידת מה על ידי הסברה שישנם זכרים שלהם מוטציות גנטיות פגומות היוצרות את הצורך לבחור בזכר זה או באחר או דווקא מוטציות מיוחדות המקנות לצאצאים עמידות מפני מחלות, וכן בכך שבחירת הזכר נועדה להביא למפגש של אללים רצסיבים שבה הקוד הגנטי של הצאצא יורכב הן משל הזכר והן משל הנקבה.
הסבר ופתרונות אפשריים.
הבסיס של פרדוקס לק הוא, שלא תיתכן וריאציה גנטית בעוד שהנקבה מפגינה העדפה ברורה עבור תכונות מסוימות. כדי להגיע למצב של פרדוקס לק, יש צורך בשני תנאים: 1. הזכרים תורמים לנקבה גנים בלבד ולא מעבר לכך ו-2. בחירת הנקבה בזכר מסוים אינה משפיעה על הפוריות או ההישרדות של הצאצאים (הזכר אינו עוזר בהגנה או בטיפול של הצאצאים). כתוצאה משני תנאים אלו, במשך מספר דורות הנקבות בוחרות באותם גנים טובים, ועל כן במשך מאות שנים הזכרים בכל אוכלוסייה היו צריכים להתאפיין באותם גנים טובים שכן הם ירשו זאת מהוריהם - מה שהופך בסופו של דבר את הברירה הזוויגית של הנקבה למיותרת לחלוטין. מנגנון מצופה זה שמעולם לא התרחש מכונה ברירה זוויגית מערערת שיווי משקל (Fisherian runaway) והוא הועלה לראשונה על ידי הביולוג רונלד פישר.
במערכת הרבייה של הלק, הזכר צריך לשדר לנקבה על היכולת שלו לספק לצאצאיה דברים שאין לה, וזאת למרות שהוא לא יכול לעזור לה במציאת משאבים או בטיפול בצאצאים. היתרון אם כן שיש לנקבה בבחירת זכר מסוים, היא הטבות עקיפות לצאצאיה בדמות "גנים טובים". באופן היפותטי, זכר חזק שמציג חיזור יוצא מן הכלל אמור להעביר לנקבה מסר שאם היא תזדווג איתו היא תוכל להעביר לצאצאיה את יכולת ההישרדות שלו או כושר רבייה משופר.
הזואולוג הישראלי אמוץ זהבי, פרסם את העיקרון לפיו התצוגה של הזכר צריכה להעביר מידע שימושי לנקבות כדי למנוע מצב שבו הוא יכול להערים עליהן. אם מצגת החיזור של הזכר נייטרלית לגבי הישרדותו היא לא אמורה להשפיע על בחירת הנקבות; אולם, כאשר החיזור הבולט מזיק בצורה כלשהי להישרדות כגון גודלו של הזכר שמשפיע על יכולתו להימלט, התפארותו בכך מראה לנקבות שהוא במצב גופני מעולה עד שהוא בטוח ביכולתו להימלט בקלות ולכן הוא מרשה לעצמו לבלוט. עיקרון זה הידוע כעיקרון ההכבדה מסביר במידה חלקית את פרדוקס לק: מדוע הנקבות ממשיכות להציג במשך השנים העדפות לתכונות גבריות מסוימות? קישוטיו או ממדיו של הזכר מספקים לה מידע לגבי הגנים שיעברו בירושה לצאצאיה.
פתרון אפשרי אחר לפרדוקס לק הוא תאורית לכידת גן של דוד הול ולוקי רואו, הגורסת בדומה לעקרון ההכבדה שתכונות המיניות שנבחרו על ידי הנקבות משקפות את מצבו הפיזי של הזכר והן מהוות מעין סיכום למספר גדול של לוקוסים גנטיים, הקשורים למטבוליזם, מסת שריר, תזונה ועוד. על כן, אפילו מוטציה מזיקה אחת בגנום תשתקף במצב הכללי של הזכר ועל כן יש הכרח לזכר להפגין את כושרו הגופני בפני הנקבה.
השערה חלופית היא של ויליאם דונלד המילטון ומרלין זוק אשר הציעו שהבחירה הקבועה של הנקבות בתכונות מסוימות נועדה לראות את חוסנו של הזכר בפני טפילים; הטפילים עשויים למנוע מהפונדקאים שלהם להציג תכונות מסוימות הנדרשות על ידי הנקבות. לפי תאוריה זו, זכר אשר מבליט את עצמו מוכיח שיש לו גנים שעמידים בפני טפילים. אישוש לכאורה לתאוריה זו נמצא על ידי המילטון: במחקר שביצע על ציפורי שיר בצפון אמריקה, הוכח שיש התאמה גבוהה בין שכיחות הקישוטים במין הגברי לבין רמות השכיחות של שש מחלות דם מסוימות הנפוצות באזור זה בקרב העופות. התאוריה של המילטון פותרת במידה רבה את פרדוקס לק בטענה ששכיחות הטפילים מעמידה את הברירה הזוויגית בשיווי משקל יציב. הפונדקאים מפתחים עמידות מפני הטפילים והטפילים בתגובה ממשיכים לעקוף את מנגנוני ההגנה כך שוריאציה גנטית ממשיכה באופן רציף.
מכלל הפתרונות, עולה שהעדפות הנשית לתכונות מסוימות בקרב הזכרים אינה גורמת לערעור המשקל של הברירה הזוויגית, ונוכחותן בקרב הזכר מצביעות על האטרקטיביות שלו.
בארו (אלסקה)
בארו (באנגלית: Barrow) או אוטקיארויכּ (באינופיאט: Utqiagvik) היא העיר הגדולה ביותר במחוז נורת' סלופ שבמדינת אלסקה. בארו שוכנת מצפון לחוג הארקטי והיא אחד היישובים הצפוניים ביותר בעולם והעיר הצפונית ביותר בארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי של 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-4,927 תושבים
היסטוריה.
שם העיר.
שם העיר לקוח משמה של לשון היבשה פוינט בארו הסמוכה שהיא הנקודה הצפונית ביותר בארצות הברית. שמה של פוינט בארו ניתן לה ב-1825 על ידי פרדיק ויליאם ביצ'י על שמו של הסופר, המדינאי ואיש האדמירליות הבריטי, סר ג'ון בארו. האזור היה מיושב על ידי שבט האינופיאט (Iñupiat), אינואיטים ששכנו בו במשך יותר מ-1,500 שנים והוא קרוי בשפתם "אוקפגוויק" (Ukpeagvik) שמשמעותו "המקום בו ניצודים ינשופי השלג".
מהתקופה הפרהיסטורית ועד המאה ה-20.
אתרים ארכאולוגים שנחשפו באזור מעידים ששבט האינופיאט חי באזור בארו החל משנת 500 לספירה לערך. שרידיהם של 16 תילי מגורים מתרבות הבירנירק משנת 800 לספירה עדיין קיימים כיום על חופו של אוקיינוס הקרח הצפוני. מיקומם של תילים אלו בנקודה הגבוהה אך במעט מפני הים מעמידה את קיומם בסכנה.
דר' ביל סטירבר, שישב בראש הפאנל הייעוצי ליוזמות מדעיות של מחוז נורת' סלופ, כתב בשנת 2009 בספרו "הרפתקאות קרות במקומות הקפואים בעולם":
קצינים מהצי המלכותי הבריטי הגיעו לאזור כדי לחקור ולמפות את קו החוף הארקטי של צפון אמריקה. ב-1881 הקים צבא ארצות הברית תחנת מחקר מטאורולוגית ומגנטית. תחנת צייד הלווייתנים והסחר של קייפ סמיית' הוקמה ב-1893.
ב-1888 נבנתה הכנסייה הפרסביטריאנית וב-1889 נבנתה תחנת האספקה וההצלה לציידי הלווייתנים, שכיום היא מבנה העץ העתיק ביותר בבארו.
המאה ה-20 עד היום.
ב-1901 נפתח סניף דואר בבארו.
ב-1935 ביצעו הבדרן הידוע ויל רוג'רס והטייס ויילי פוסט, עצירה בלתי מתוכננת במפרץ ולפקה, 24 ק"מ מדרום לבארו, בדרכם אליה. כאשר הם המריאו שוב, הזדקר מטוסם וצלל למימי נהר סמוך. השניים נהרגו. לזכרם הוקם גלעד במקום. גלעד נוסף הוקם בבארו עצמה ושדה התעופה המקומי נקרא על שמם.
ב-1940 התארגנו הילידים המקומיים במסגרת יישוב נפרד שהוכר על ידי הממשל הפדרלי כ"ישות שבטית" והוכר ב-2003 על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים של ממשלת ארצות הברית. על פי "חוק ההכרה באינדיאנים" משנת 1934 הם כתבו חוקה וחוקקו חוקים משל עצמם.
בארו התאגדה כעיר ב-8 ביוני 1959.
תושבי מחוז נורת' סלופ היו האינדיאנים היחידים שהצביעו נגד קבלתו של חוק תביעות הילידים על קרקעות אלסקה. ההצבעה על החוק נערכה ב-1971 ולמרות התנגדותם היא התקבלה כחוק. במסגרת החוק הוקם תאגיד כפרי של הילידים בבארו.
ב-1972 הוקם המחוז נורת' סלופ. בזכות הרווחים מהקמתו של התאגיד הכפרי ומאוחר יותר בזכות רווחי הנפט, הקים המחוז תשתיות תברואה, מים וחשמל, דרכים, מערך כיבוי אש ומערכות בריאות וחינוך בבארו ובכפרים האחרים במחוז.
ב-1986 הוקם המרכז לחינוך גבוה של המחוז, שמאוחר יותר הפך למכללה. במקום הוקמו גם מרכז למורשת מקומית וספרייה.
בארו, כמו קהילות רבות באלסקה, חוקקה חוק לאיסור מכירת משקאות חריפים בתחומה. עם זאת מאפשרת העיר את ייבואם, החזקתם וצריכתם של משקאות אלו.
ב-1988 משכה בארו את תשומת הלב של התקשורת העולמית בעקבות מקרה של שלושה לווייתנים אפורים שנלכדו בקרח ליד חופי העיר. לאחר מאמצי חילוץ שארכו שבועיים, שוחררו שניים מהלווייתנים על ידי שוברת קרח סובייטית. העיתונאי תום רוז פירט את מבצע החילוץ בספרו "לשחרר את הלווייתנים" שיצא ב-1989 והמבצע היה בסיס לסרט "הנס הגדול" שיצא לאקרנים ב-2012.
משה שמעון פסח
הרב משה שמעון פסח (ביוונית: Μωυσής Πεσάχ or Πέσαχ; 1869 – 13 בנובמבר 1955) היה רבה של העיר וולוס שביוון והרב הראשי ליהדות יוון. נודע בפעולותיו להצלת יהודי קהילתו בזמן השואה.
ביוגרפיה.
נולד בלאריסה לרב שמעון פסח, רב הקהילה. הוא למד בישיבה בלאריסה, ובשנת 1898 עבר ללמוד בישיבת בית יוסף בסלוניקי ושם גם הוסמך לרבנות. במקביל רכש השכלה כללית בתחומי הרוח. בשנת 1892 מונה לרב העיר וולוס, שם שימש גם כמוהל, שוחט ומורה לעברית. שנתיים אחר כך נשא לאשה את שרה בורלא. לזוג נולדו שבעה ילדים.
בשבתו בוולוס פתח הרב פסח מחדש את בית הספר של הקהילה. והשתדל לארגן מחדש את חיי הקהילה. הוא סבל רבות מגורמים בקהילה שלא הכירו בסמכותו, רצה לעזוב את עבודתו, אך בעזרת אישים מבחוץ, בהם הרב עוזיאל אותו הכיר מתקופת היות הרב עוזיאל רב בסלוניקי – הוא נשאר בתפקידו. סכסוכים פנימיים כאמור, ומצב כלכלי לא יציב גרמו לדלדול הקהילה ולמעבר יהודים רבים לסלוניקי, אתונה וארצות אחרות.
עם כיבוש יוון בידי הנאצים סבלה הקהילה מרעב ומחסור ונאלצה לבקש עזרה מקהילת סלוניקי. במרץ 1943 הוחל בגירוש יהודי סלוניקי לאושוויץ ופליטים יהודים רבים הגיעו לוולוס. באותו זמן מנתה הקהילה כ-900 נפש כולל הפליטים.