אחרי מלחמת העולם השנייה, מלאי המתאמפטמין הגדול שנותר בידי הצבא היפני נמכר לשימוש אזרחי ביפן בשם "שאבו". בשנת 1951 הוצא הסם אל מחוץ לחוק ביפן, וסחר בו הפך לבלתי חוקי, אם כי המשיך להתקיים בעיקר על ידי היאקוזה. אף כי גם העולם התחתון ביפן סוחר בסם, קיומו של טאבו חברתי הפחית משמעותית את השימוש בו.
על מנת לענות על הביקוש במזרח, התחילו "ברוני הסמים" של מדינות משולש הזהב להפיק מתאמפטמין, בעיקר מאפדרין. בתקופת מלחמת וייטנאם נחשפו חיילים אמריקאים לסם וחלקם צרכו אותו. לאחר שחרורם וחזרתם לבתיהם, אותם חיילים העלו את הביקוש בארצות הברית.
בארצות הברית נמכר הסם בעבר לשימוש רפואי על פי מרשם, ובשנות החמישים של המאה העשרים גדלה צריכתו באופן משמעותי. בשנות השישים חלה עליה ניכרת בייצור מתאמפטמין באופן בלתי חוקי, אך רק בשנת 1983 נאסרו אחזקתו והשימוש בו.
התפתחות הפופולריות של המתאמפטמין.
בשנות השמונים של המאה העשרים חלה עלייה בצריכה בלתי חוקית של מתאמפטמין, בדרכי נטילה שונות, בארצות הברית בכלל ובקליפורניה בפרט.
חוק שנועד להילחם בשימוש בסמים, שנחקק בארצות הברית בשנת 1986, לא מנע את הגידול בשימוש במתאמפטמין. הגידול בצריכה היה בעיקר באזורי הפרברים של מדינות הדרום בארצות הברית (אחת מהן טנסי, נחשבת בשנות האלפיים לבירת המתאמפטמין).
ב-1998, פרסם ה-DEA התרעה בדבר שימוש מוגבר במתאמפטמין בתעשיית הסרטים הפורנוגרפיים. השימוש במתאמפטמין בתעשייה זו נעשה עקב תופעת ההתעוררות המינית האופיינית לשלבים הראשונים של השימוש בסם, ומשמשת לשיפור ביצועי השחקנים (ראו השפעות) במהלך כיום וחצי לאחר השימוש. עם זאת, שימוש ממושך במתאמפטמין מוביל לבסוף לאין אונות (אימפוטנציה).
גם בעשורים הבאים המשיכה העלייה בצריכת הסם, ורוב מדינות ארצות הברית שוקלות להחמיר את החקיקה כדי לעצור תופעה זו.
לסם כינויים רבים ברחבי העולם, בין היתר: ספיד, קריסטל ומת' (קיצור של שמו המקובל - מתאמפטמין).
הפקה והסכנות הטמונות בה.
הפקת הסם נעשית בתהליכים כימיים המלווים בסיכוני שרפה, הרעלה וזיהום סביבתי. הסם פופולרי ביותר, והפקתו נעשית בצורה חובבנית, תהליכי היצור אינם נעשים על ידי כימאים מוסמכים, והסיכונים ומספר תאונות העבודה גדולים. אחת התופעות המדווחות כתוצאה מניסיונות ייצור מתאמפטמין באופן בלתי חוקי היא עלייה במספר קורבנות שרפה מאז שנות ה-90 של המאה העשרים ברחבי העולם.
המבנה הכימי של המתאמפטמין דומה לחומרים מטקטינון, אמפטמין וסמים ממריצים אחרים. ניתן לייצר מתאמפטמין מאפדרין או מפסיאודואפדרין על ידי חיזור כימי.
רוב החומרים המשתתפים בסינתזת המתאמפטמין זמינים לציבור כ"תרופות מדף", כך שיצור ביתי של מתאמפטמין הוא אפשרי. באינטרנט ניתן למצוא הוראות לסינתזת המתאמפטמין, אף על פי שרוב האתרים המספקים מידע זה נחשבים לבלתי אמינים, בין היתר, כיוון שהסינתזה כרוכה בשימוש בחומרים ותהליכים מסוכנים מאוד ואף לא חוקיים. המידע המפוקפק בדבר שיטות ליצור מתאמפטמין מגביר את הסיכונים לפיצוץ ולזיהום סביבתי חמור.
שיטות ההפקה.
רוב השיטות לסינתזת מתאמפטמין כוללות הידרוגנציה (חיזור מימן) של קבוצת ההידרוקסיד (OH) של מולקולות האפדרין או הפסיאודואפדרין.
השיטה הנפוצה ביותר כוללת הפיכת זרחן אדום ויוד למימן-יודי, חומר המשמש לאחר מכן ליצירת המתאמפטמין. תהליך זה הוא תהליך מסוכן למדי שכן התגובה הכימית בין זרחן אדום ליוד היא תגובה אקסותרמית (פולטת חום) אלימה מאוד.
תהליך נוסף לסינתזת המתאמפטמין הוא תהליך "חיזור תירזה" (חיזור טבעת בנזן בעזרת תמיסת נתרן מהולה באמוניה). גם תהליך זה מסוכן מאוד וכרוך בסכנת התפוצצות בגלל האופי הנפיץ של החומרים בתגובה, כמו גם בגלל היותו של הבנזן חומר מסרטן, מה שמחייב שימוש בתלבושת עזר מגינה.
תהליך אחר ליצירת המתאמפטמין כרוך בתהליך הנקרא "חיזור אמינָטי" (הוספת קבוצת אמין לתרכובת אורגנית על ידי חיזור) של פנילאצטון עם מתילאמין (CH3NH2 ,החומר המספק את האמין בתגובה). הפנילאצטון, מתילאמין אפדרין ופסיאודואפדרין נמצאים ברשימת החומרים האסורים של הרשות האמריקאית למלחמה בסמים (DEA) בשל היותם חומרי גלם ליצור מתאמפטמין. שיטת החיזור האמינטי הייתה השיטה המועדפת בעבר על חבורות האופנוענים בקליפורניה לייצור מתאמפטמין, אך הגבלות הרשות הפכו שיטה זו לנגישה פחות ושכיחותה ירדה במהלך השנים.
חומרים.
החומרים המשתתפים ביצור מתאמפטמין משמשים בבטחה לצרכים ביתיים שונים אך התהליכים בהם הם משתתפים בסינתזת המתאמפטמין הופך אותם למסוכנים. בגלל סכנות אלו, רק צוות מיומן של מומחים מוסמכים המצוידים בעזרי בטיחות וחליפות מיגון רשאי לטפל בסילוק החומרים ממעבדה ליצור מתאמפטמין המתגלה על ידי רשויות החוק.
סימנים שכיחים לזיהוי מעבדת מתאמפטמין הם ריח שתן המורגש בסמוך למעבדה וגזים הנפלטים בתגובה הכימית הגורמים למתכות להחליד. הריחות הנודפים מהמעבדה מאלצים את מפעיליה לנקוט בשיטות הסוואה, עם זאת הגורם העיקרי לגילוי המעבדות על ידי רשויות החוק הוא בדרך כלל שכן החש בריחות אלו.
סכנות נוספות בסינתזת מתאמפטמין בתנאים לא נאותים, טמונות בחימום הנגרם במהלך התגובה, וביצירת הגז פוספין (זרחן מימני, PH3) כתוצר לוואי. בנוסף להיותו רעיל מאוד לדרכי-הנשימה (עד כדי גרימת מוות), הוא גם נפיץ בריכוז מסוים, בתגובת הצתה עצמית של הנגזרת דיפוספין (דו זרחן מימני, P2H4) הנוצרת על ידי חימום יתר של זרחן אדום.
מעבדות בלתי חוקיות.
בשנות ה-90, המתאמפטמין יוצר ברובו במעבדות סמים בלתי חוקיות במקסיקו ובקליפורניה אך בשנות ה-2000 תיעדו רשויות החוק בארצות הברית עליה ניכרת במספרן של מעבדות מסוג זה באזורי הספר של ארצות הברית בהם התושבים הם בעלי הכנסה נמוכה. באינדיאנה למשל, נמצאו 1,260 מעבדות בשנת 2003 לעומת שש מעבדות ב-1995. הבדלים אלו יכולים לנבוע גם מהגברת פעילות המשטרה במדינה זו.
מעבדות גדולות ליצירת מתאמפטמין המופעלות על ידי ארגוני פשע גדולים עדיין קיימות. במעבדות אלו נעשה שימוש בחומרי גלם בלתי חוקיים ולא בתרופות ביתיות.
כמות המתאמפטמין המיוצר על ידי מעבדות בלתי חוקיות אינה ידועה.
זיהום סביבתי.
המשרד לאיכות הסביבה בארצות הברית מוציא בכל שנה מאות אלפי דולרים על ניקוי מעבדות מתאמפטמין בלתי חוקיות מחומרים נפיצים ורעילים.
נוסף לבעיה הכרוכה בחומרי המוצא ליצור המוצר הסופי, מעריכים שביצור קילוגרם אחד של מתאמפטמין במעבדות בלתי חוקיות, נוצרים כחמישה קילוגרמים של חומרים מסוכנים אחרים כתוצרי לוואי. חומרים מסוכנים אלו נטמנים לרוב בדרכים בלתי חוקיות במקומות המהווים סכנה לציבור, וחלחולם לתוך הקרקע עלול לגרום לזיהום מקורות המים.
הפצה.
רוב הסחר במתאמפטמין ברחבי העולם אינו חוקי. מספר רב ומגוון של קבוצות פשע, בבתי כלא וברחוב, מעורבות במעגל ההפצה של הסם.
בניגוד לסם הקוקאין, הנשלט על ידי קולומביה וסם ההרואין הנשלט על ידי קרטלי סמים פקיסטנים, הסחר במתאמפטמין אינו תחת שליטה של קרטלי סמים עולמיים. מספר גדול של קבוצות קטנות יחסית של ארגוני פשע שולטות על אזורים מוגבלים בסחר העולמי.
שימוש רפואי.
המתאמפטמין, כאמור, משמש גם לצרכים רפואיים חוקיים.
הסם משמש באופן חוקי לטיפול או הקלה בבעיות הבאות:
הסיבה לשימוש המצומצם יחסית בסם, היא תופעות לוואי המשפיעות על החולים (ראו מחלות ותסמינים המונעים שימוש רפואי). על כן, נהוג להשתמש בתרופות אחרות (כגון ריטלין) לטיפול בבעיה.
פרמקולוגיה.
מנגנון ההשפעה הנוירוביוכימי.
מבחינה פרמקולוגית, השפעתו של המתאמפטמין על הגוף היא כפעולת סם ממריץ על מערכת העצבים המרכזית. הוא משפיע על נוירוכימיקאלים האחראיים לקצב פעימות הלב, טמפרטורת הגוף, לחץ הדם, תיאבון, קשב, מצב רוח וכמו כן משפיע על מערכות התרעה דרך מנגנוני כאב.
פעולתו על הנוירוטרנסמיטורים דופמין ונוראפינפרין כמו האמפטמין.
מחקרים שנעשו על מכרסמים חשפו חלקית את פעולת מנגנון ההשפעה הנוירוביוכימי של המתאמפטמין על הגוף. לפי מחקרים אלו, המתאמפטמין הנכנס לגוף משבש את תהליך יצור הדופמין וחומצת האמינו גלוטמט במערכת העצבים המרכזית על ידי מנגנון מורכב שאינו ברור במלואו. במנגנון זה הופכים אטומי חמצן וחנקן לפעילים (תהליכי ROS וRNS ל-Reactive Oxygen and/or Nitrogen Species). תהליכים אלו, כאמור, גורמים לשיבוש יצירת הדופמין והגלוטמט ולשינוי טמפרטורת הגוף.
מחקרים גם הראו שהמתאמפטמין תורם למערכת החיסון בהגנה חיסונית כלפי מחלות מסוימות כאשר אדם נדבק במחלת האיידס ומערכת החיסון שלו כושלת. בעקבות זאת נוסה טיפול בעזרת מתאמפטמין לחולי איידס.
מנגד, נמצא שהמתאמפטמין משפיע במידה רבה גם על קצב הלב ומעלה את הסיכון למחלות לב, פוגם בהשפעתם הרפואית של תרופות לאיידס ואף גורם להחמרת המחלה.
למרות ההשערות שתכונותיו עוזרות במידת מה לטיפול באיידס, המתאמפטמין לא הוכנס לשימוש תרופתי רשמי כנגד המחלה.
ההשפעה החריפה של המתאמפטמין היא השפעה גופנית ופסיכולוגית על תגובת ה"הילחם או ברח", התרחבות האישונים ועלייה ברמת הסוכר בדם. אדם הצורך מתאמפטמין ירגיש עליה ברמת הערנות ובריכוז, העלמות של תחושת עייפות ואיבוד תחושת התיאבון. השפעות אלו מתורגמות לתחושת אופוריה, ביטחון, חוכמה וכוח.
הסתגלות לסם.