במודל מבחנה, clarithromycin (אנטיביוטיקה שאושרה על ידי ה-FDA לטיפול בזיהומים) נמצא כי היא מחזירה את מערכת GABA לתפקוד נורמלי בחולים עם עייפות מופרזת. חוקרים נתנו למטופלים clarithromycin מותווה, ורובם הרגישו שיפור במצב הסימפטומים שלהם במהלך הטיפול.
כדי לקבוע בביטחון כי אכן התרופה היא שאחראית לשיפור וכדי לבדוק אם היא תהיה יעילה כנגד היפרסומניה אדיופטית ונרקולפסיה, נערך מחקר אקראי, כפול סמיות, קטן, קליני ומבוקר ב-2012. במחקר פיילוט זה, התרופה עזרה לשיפור בתחושת העייפות הסובייקטיבית בהיפרסומניה הקשורה ב-GABA. יש צורך בניסויים גדולים וארוכים יותר כדי לערוב למסקנה זו. חשוב לציין כי ההשפעה החיובית של clarithromycin היא אפקט משני הקשור לאנטגוניסטים בנזודיאזפינים, ולא בשל השפעותיו האנטיביוטיות.
אנטגוניסט hypocretin.
הוכח כי Hypocretin -1 הוא מעורר חזק במודלים של חיות, אך זה אינו מסוגל לחצות את מחסום הדם במוח אצל בני אדם. לכן, חברות תרופות נמצאות בשלבי פיתוח של אנטגוניסטים לקולטן hypocretin, כמו almorexant, שממתינה לאישור ה-FDA לשם טיפול בנדודי השינה. כמו כן סביר להניח שאגוניסט hypocretin -1 ימצא ויפותח לשם לטיפול בהיפרסומניה.
L- קרניטין.
רמות נמוכות באופן חריג של acylcarnitine נצפו בחולים עם נרקולפסיה. רמות נמוכות דומות מקושרות להיספרסומניה באופן כללי במחקרים שנעשו על עכברים. "עכברים עם חוסר מערכתי בקרניטין מראים תבנית עירות מקוטעת ושנת REM מיידית, וכמו גם ירידה בפעילות תנועתית." טיפול באצטיל-L -קרניטין יכול לשפר תסמינים אלה.
Chloroflexus
Chloroflexus (בתעתיק לעברית: כְלוֹרוֹפְּלֶקְסוּס) הוא סוג של חיידקים פוטוסינתטיים במערכה Chloroflexi (שנקראה בעבר חיידקים ירוקים לא גופריתיים, אך שמה שונה על פי שם הסוג הנחקר ביותר במערכה זו - "Chloroflexus").
גילוי ומחקר.
הסוג "Chloroflexus" נמצא ותועד לראשונה בשנת 1974 על ידי ד"ר בברלי פירסון ומי שהיה המנחה לדוקטורט של קאסטנהולץ. החוקרים הצליחו לבודד את הסוג ממעיינות חמים שבפארק הלאומי ילוסטון שבארצות הברית ובכך גילו לעולם את החלק החמישי בפאזל הפוטוסינתטי.
אחד הקשיים העיקריים בחקר חיידקי ה-"Chloroflexus" הוא חוסר היכולת לבודד אותם וללמוד את תכונותיהם. כאשר הסוג נמצא בטבע הוא מוקף באין ספור מיני חיידקים בעלי יכולות שונות והדבר מקשה מאוד את הלימוד אודותיו. מאידך, לא ברור לחלוטין אם אותם מיני חיידקים המצליחים לבודד במעבדות הם באמת בעלי החיים העיקריים בטבע ומייצגים הלכה למעשה את כלל או עיקר בני מינם.
פוטוסינתזה.
חיידקי ה-"Chloroflexus" מסוגלים, כמו חיידקי גפרית ירוקים, לסנתז תרכובות פחמן אורגניות בעזרת אנרגיית האור. את האנרגיה הזאת הם לוכדים, בדומה לחיידקי הגפרית הירוקים, בעזרת גופיפים שנקראים "כלורוזומים". אותם כלורוזומים מכילים עד 200,000 יחידות של בקטריוכלורופיל (כלורופיל של חיידקים), כך שכל חיידק בסוג זה מסוגל להכיל כ-50 מיליון יחידות כלורופיל חיידקי. יכולת גבוהה ביותר של דחיסה וסידור זו מאפשרת לחיידקי ה-"Chloroflexus" לקצור אור באורך גל של 740 ננומטר למטרת פוטוסינתזה (שלא יוצרת חמצן).
חיידקי ה-"Chloroflexus" יכולים לבצע פוטוסינתזה ולנשום בעזרת חמצן. זאת בניגוד לחיידקים הירוקים הגפרתיים, אשר לא מסוגלים לסבול חמצן כלל. הדבר מקנה להם, ככל הנראה, יתרון תחרותי.
חיידקי ה-"Chloroflexus", מהווים יחידה בפני עצמה בעולם החיידקים הפוטוסינתטיים: את היחידה הזו מרכיבות הכחוליות, החיידקים הירוקים הגפרתיים, החיידקים הסגולים, ההאלו-בקטריות וה-"Chloroflexus".
מבחינה גנטית הסוג "Chloroflexus" נחשב לעתיק מאוד ויש הסוברים שהוא מעין אב קדמון שמתוכו התפתחו החיידקים הירוקים הגפרתיים מחד, והחיידקים הסגולים מאידך. סברה זאת נשענת על סמך הממצאים הפיזיולוגיים בחיידקי ה-"Chloroflexus" המראים תכונות מקבילות בשני היחידות הללו.
סוגים קרובים.
בודדו עד היום בסך הכול 5 סוגים של חיידקים הדומים ל-"Chloroflexus". הללו כולם דמויי צינור גמיש, פוטוסינתטיים, אם כי לא לכולם יש כלורוזומים. חלקם חיים גם כן במעיינות חמים (בטמפרטורה של עד 79 מעלות צלזיוס) וחלקם במים קרירים יותר. חיידקים אשר נראים כמו אלה שבסוג "Chloroflexus" נראים כמעט בכל סביבה: במעיינות מלוחים במיוחד בדומה לים המלח, במעיינות חמים במיוחד, במקומות של זהום רב, בים, באדמה, בסביבה שיש בה חמצן ובסביבה שאין. נראה כי חיידקים אלה יודעים להסתגל לסביבות קיצוניות בטבע.
התנגדות גרמנית לנאציזם
ההתנגדות הגרמנית לנאציזם הקיפה יחידים וקבוצות בגרמניה הנאצית אשר התנגדו למשטרו של אדולף היטלר ולשלטון האימים של המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1945. חלק מאנשי התנועה היו מעורבים בניסיונות להדיח את היטלר ותנועתו מהשלטון, ניסיונות שהגיעו לשיא בקשר העשרים ביולי, שבו ניסתה קבוצה מאורגנת, שהתבססה על אנשי צבא בכירים בוורמאכט, להתנקש בחיי היטלר, ולהחליף את שלטון המפלגה הנאצית בשלטון צבאי ואזרחי שבראשו יעמדו הגנרל בדימוס לודוויג בק, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כישלונו של הקשר הביא לגל מעצרים והוצאות להורג, אשר חיסל, למעשה, את ההתנגדות המאורגנת למשטרו של היטלר, עד סוף ימי הרייך השלישי, כתשעה חודשים לאחר מכן.
"תנועת ההתנגדות" לא הייתה מורכבת מגוף אחד, דומיננטי, או ממחתרת מאורגנת, בעלת היררכיה בדומה לתנועות מחתרת בארצות הכבושות כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. ההתנגדות הגרמנית הקיפה גופים וארגונים אחדים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ופעולתם של יחידים שקצו במשטר האימים. התנועה פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו, באופן פנאטי, עיוור כמעט, ובו עצם הבעת התנגדות למשטר, ולו בשיחה פרטית ובאופן מתון, סיכנה את המשתתפים בשיחה בעונש מוות. בתנאים אלו הייתה ההתנגדות לנחלתן של אליטות מבודדות ומפוזרות בצבא, בכמורה, באקדמיה ובממשל הציבורי, אשר הקשרים שקיימו ביניהן היו אמנם רציפים יחסית אך רצופי מכשולים, קצרים ואי-הבנות.
המתנגדים נכשלו כמעט בכל מטרותיהם. כל ניסיונות ההתנקשות בהיטלר כשלו, תנועת התנגדות עממית, רחבה, לא נוצרה מעולם. עם כל זאת, פעולתו של מיעוט זה מקרב העם הגרמני מועלית כיום על נס כסמל להפגנת אנושיות, עוז רוח וגבורה, גם בתנאים הקשים והאפלים ביותר.
יש המבקרים את נתינת הדגש הרב על פעולות ההתנגדות למשטר, משום שבכך מוסתרת שותפותו (האקטיבית והפסיבית) של העם הגרמני בקיום המשטר הנאצי.
זרמי ההתנגדות לנאציזם.
תנועת ההתנגדות הגרמנית הייתה מורכבת מזרמים שונים, שייצגו מעמדות שונים בחברה הגרמנית, ושיתפו פעולה לעיתים נדירות. במשך רוב תקופת הרייך השלישי היה מגע מועט, ושיתוף פעולה נדיר, בין זרמי תנועת ההתנגדות.
זרם אחד כלל את אנשי השמאל בגרמניה. ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ומאנשי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), שפעילותן נאסרה בגרמניה הנאצית. תנועות אלו ראויות לכינוי "תנועות אופוזיציה" יותר מאשר "תנועות התנגדות", שכן פעילותן הייתה מוגבלת מאוד, וכללה בעיקר הטפה לקיום שביתות ושימורו של המבנה המפלגתי, בתקווה לימים טובים יותר ולשינוי פוליטי עתידי. יוצא דופן בתחום זה היה המנהיג הסוציאל-דמוקרטי יוליוס לבר, אשר ריכז סביבו מתנגדי משטר מכל הזרמים, והיה בקשרים עם גורמים בזרמי התנגדות אחרים, כאנשי "חוג קרייזאו".
זרם אחר כלל את אנשי הדת. התנגדותם של יחידים וקבוצות מאנשי הכנסייה, קתולים ופרוטסטנטים. תפקידם היה סמלי בעיקרו. היו מביניהם כדיטריך בונהופר ומרטין נימולר שהטיפו לצאן מרעיתם כנגד המשטר (נימולר היה בתחילה תומך בהיטלר), ופעילותם היוותה השראה לפעילות קבוצות התנגדות כקבוצת הסטודנטים ממינכן המכונה "הוורד הלבן". היו בכירים בכנסייה הקתולית שהתנגדו בצורה פעילה לפעולות מסוימות של הנאצים, אשר נראו כנוגדות את ערכיה של הכנסייה, כבישוף הקתולי קלמנס פון גאלן אשר התנגד למבצע המתת הנכים שכונה תוכנית T4 - אותנסיה. כמו כן היו אינדיבידואלים מהכנסייה שסירבו לשרת בצבא הנאצי מטעמי מצפון, כפרנץ יגרשטטר. הכנסייה הפרוטסטנטית מעולם לא התנגדה לנאציזם כגוף מאורגן, אם כי יחידים מבין הכמרים נמנו עם המתנגדים. במיוחד ראוי לציין בהקשר זה את דיטריך בונהפר, אחד מידידי האמת המעטים של העם היהודי בקרב הכמורה הגרמנית. אף על פי שבונהפר עצמו החזיק בעברו בדעות אנטישמיות, מיד עם תחילת רדיפת היהודים התייצב במלוא כוחו למען הנרדפים וביקש מתלמידיו להתפלל למענם. כמו כן שיתף פעולה בסתר עם נציגים של ביון בעלות הברית, היה מעורב בהצלת יהודים והברחתם לחוץ לארץ, ובעיקר, נמנה עם חוגי ההתנגדות הגרמנית שהתרכזו בשירות הביון הגרמני (אבווהר). בונהפר תמך בכל ליבו בהתנקשות בהיטלר, ובפעולה אלימה שנועדה למגר את המשטר הנאצי.
זרם שלישי מוגדר כ"ההתנגדות הבלתי מאורגנת" - גרמנים יחידים או בקבוצות קטנות שביצעו מעשי התרסה כנגד המשטר או מדיניות מסוימת שלו, שנתפסו כחתרנים בעיני המערכת הנאצית. כך יש לראות את פעילותם של גרמנים שסייעו ליהודים, עמם נמנים כשלוש מאות גרמנים, כשהבולט שבהם הוא אוסקר שינדלר, וכן קבוצות צעירים שנמנעו מלהצטרף לנוער היטלר והתריסו כנגד מדיניותם של הנאצים בדרכים שונות. בין קבוצות אלה נמנו תנועות נוער מאורגנות למחצה כגון נערי הסווינג והפירטים של אדלווייס וקבוצות נוספות.