בשנים הראשונות לקיומה, להקת פאטום אטרנום התמקדה בסגנון ה"רנסאנס מטאל" - יצירות עממיות מתקופת ימי הביניים שנוגנו בגרסאות כיסוי כבדות. העניין היווה חידוש בסצנה האלטרנטיבית בישראל ועורר עניין בקרב הקהל. כבר מההופעות הראשונות ההרכב השתמש בתיאטרלית של סטיב ובריבוי כלים קלאסיים (כינור, ויולה, חליל צד). הסגנון מיצה את עצמו מהר, וההרכב המשיך להתפתח לכיוונים שונים: מוזיקה אלקטרונית אפלה, קברט, ואפילו גות' אנד ג'אז.
2010-2012 - This Dream is Dead.
ב-2010 הצטרפה אוולין שור להרכב להקלטת שירה לאלבום "This Dream is Dead" שההרכב הוציא ב-2011. ב-2011 ההרכב הופיע בפסטיבל הגותי הגדול במזרח אירופה - "Children of the Night" לצד נציגים בולטים מהסצנה הגותית - Waves Under Water ו-Diary of Dreams.
ב-2012 אחד השירים מהאלבום הוקלט בשנית לשם צילומי קליפ ראשון - "Apocalypse Now". הקליפ הופק על ידי White Ink Film Productions ושודר ב-MTV Israel במסגרת הגרסה הישראלית לתוכנית "Headbangers Ball" בהנחיית Betzefer.
בהמשך ,2012 ההרכב הקליט את EP בשם "The Sermon" באולפני The Lodge באנגליה. בסוף אותה שנה פאטום אטרנום חיממו את Apoptygma Berzerk בהופעתם בישראל ולאחר מכן החליטו לסיים את פעולתם.
2013-2016 The Darkest Hour.
לאחר הפסקה של שנה, ההרכב חידש את פעילותו בליין-אפ הנוכחי - סטיב גרשין, אוולין שור, ג'ורג' פאלק. מאז ההרכב הוציא מקסי-סינגל "The Pain" ב-2014 ו־EP בשם "The Darkest Hour". מ-2015 ההרכב משתף פעולה עם המתופף דרור גולדשטיין (חבר לשעבר ב-Zoo Harmonics, Eternal Grey) המלווה את פאטום אטרנום בהופעות ומשתתף בהקלטות האלבום הבא.
2016-2019.
ב-2018 יצא ה-EP "Mass Suicide of Human Race"" שזכה לביקורות חיוביות והוגדר כ"יותר חברותי יותר מהיצירות הקודמות של ההרכב. הוא עדיין נפלא מוזיקלית ומאתגר את השכל ואת הידיעות התבניתיות המוזיקליות של רוב הישראלים, ועם זאת מספיק חתרני וייחודי מכל הבחינות כדי להיות שנוי במחלוקת."
ב-2019 הוציאה הלהקה את הסינגל המורחב "Simple Pop Song" עם שתי רצועות בונוס.
2020 עד היום.
במאי 2020 הוציאה הלהקה את ה-EP "Singing Songs of Desperation" בהפקת אלכס זבולון (, Desert) וזכה בביקורות אוהדות. בסיכום השנה של אתר מטאליסט נכתב: "אנחנו מקבלים EP שמצד אחד נותן לנו מטאל לפנים עם שירה קשוחה, תפקידי גיטרה קלאסיים ותופים חדים ומצד שני Pאנק לפנים עם בס פאנצ׳י, גישה חצופה וביקורתית וריפים פשטניים אך קצביים וסוחפים. כשמוסיפים לזה גם שירה נשית וכינור, אנחנו מקבלים הצצה נוספת לגרסה מטאלית של Dark Cabaret שעומדת בקו אחד עם כמה מלהקות ה-Avant Garde Metal היותר מעניינות בעולם."
חברי הלהקה עובדים כיום על חומרים חדשים.
סיפאקה מצויה
סיפאקה מצויה (שם מדעי: Propithecus coquereli) היא מין של למור פעיל-יום בגודל בינוני מהסוג סיפאקה, שאנדמי ליערות נשירים יבשים במדגסקר. הסיפאקה מבלה את רוב חייה בטיפוס ובקפיצה אנכיים על ענפי עצים באמצעות רגליה האחוריות החזקות; היא יכולה לקפוץ מעץ לעץ, כל עוד המרחק ביניהם קטן מ-10 מטרים. אורכה (לרבות הזנב) נע בין 93 ל-100 ס"מ, ומשקלו כ-4 ק"ג. בעבר, מין זה נחשב כתת-מין של המין סיפאקה שחורת-מצח, אך כיום הוא מסווג כמין נפרד. הסיפאקה המצויה רשומה כנתונה בסכנת הכחדה ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
פרוות הגב והזנב לבנה, פרוות הבטן והחזה חומה, ופרוות הגפיים חומה ולבנה. הפנים והאוזניים חסרות פרווה ושחורות, למעט פרווה לבנה על אזור גשר האף. העיניים צהובות או כתומות.
הסיפאקות משתמשות בקולות תקשורת רבים; בין השאר הקריאה "סי-פהאק", שהעניקה להן את שמן. במידה וסיפאקה נאבדת מהקבוצה, היא משמיעה קריאה ארוכה וחזקה על מנת למצוא את שאר הקבוצה. פרטים ממין זה, באופן יוצא מהכלל, למקם את גפיהם בזמן הקפיצה, כך שלא יפצעו כשהם קופצים לעצים קוצניים.
אמנם הסיפאקה נפוצה בתחום תפוצתה, אך הוא מוגבל לשני אזורים מוגנים במדגסקר. הגורמים העיקריים המאיימים על הסיפאקה הם איבוד בתי גידול, קיטוע אזורי מחיה וציד. לבני מלגש אסור לצוד סיפאקות, בשל סיפור על סיפאקה שהצילה חיי נער בעת שטיפס על עץ כדי להשיג דבש. עם זאת, טאבו זה מאבד כיום מתוקפו בשל ארוזיה תרבותית והגירה.
תזונה והתנהגות.
הסיפאקות המצויות אוכלות-צמחים, ותזונתן משתנה מעונה לעונה. בעונה הגשומה, הסיפאקה המצויה ניזונה בעיקר מניצני עלים, פרחים, פירות, סות (קליפת העץ) ועצים מתים. בעונה היבשה, הסיפאקה ניזונה בעיקר מנבטים ועלים בוגרים. התזונה מורכבת מכ-100 מיני צמחים, אבל ברוב זמן החיפושאחר מזון, הסיפאקה מתרכזת בכ-10% מאלה. הלמורים מבלים כ-30 עד 40% ממשך היום בחיפוש אחר מזון, בעיקר בבוקר, בצהריים המוקדם ובערב. החיפוש אחר מזון "מונהג" על ידי הנקבות: הנקבה המובילה אוכלת את המזון המובחר ביותר שהלהקה מוצאת. הסיפאקה המצויה מהווה מין מפתח בסביבת מחייתה, מכיוון שהיא מסייעת להפצת זרעי הצמחים.
מין זה מצוי בקבוצות מטריארכליות של 3 עד 10 פרטים, בהן הנקבות דומיננטיות הרבה יותר מהזכרים. הסיפאקות מבלות את רוב זמנן בשטח שגודלו בין 20 ל-30 דונם, את גודל הטריטוריה שלהם עשוי להיות בין 40 ל-80 דונמים. למרות שהטריטוריות של כמה קבוצות סיפקה לעיתים חופפות, קבוצות אלה נמנעות מלפגוש אחת בשנייה על מנת למנוע עימותים. כשקבוצות סיפאקה ידידותיות זו לזו נפגשות, הפרטים בהן משפשפים את אפיהם, סימן לידידות.
הנקבות מקבלות גישה עדיפה למזון מאשר זכרים: בחיפוש אחר מזון, הנקבות אוכלות ראשונות בעוד הזכרים ממתינים עד שיסיימו לאכול לפני שיתחילו גם הם. אם זכר מתחיל לאכול לפני נקבה, הנקבה עשויה לסטור לו, לבעוט בו או לנשוך אותו. הזכר לאחר מכן מביע את כניעתו על ידי הסתרת שיניו, קיפול הזנב בין הרגליים והשמעת קולות לפני שיסור מדרכה של הנקבה.
רבייה.
הייחום של נקבות הסיפאקה המצויה מתוזמן לחודשים ינואר ופברואר. בעונת הרבייה, הסיפאקות המצויות מפגינות פוליאנדריה: נקבה עשויה להזדווג עם זכר אחד בלבד, אך ברוב המקרים, נקבה אחת מזדווגת עם זכרים רבים, מקבוצתה שלה או מקבוצות מזדמנות. הזכרים מתחרים על הזכות להזדווג עם נקבה; עם זאת, הנקבה לא בהכרח תזדווג עם הזכר המנצח. הקריטריונים לפיהם הנקבה בוחרת את הזכר מורכבים יותר.
משקלו של הגור כ-100 גרם בממוצע. הוא ייצמד לבטנה של אמו עד לגיל חודש, החל מגיל זה הוא יהיה על גבה. הגור נעשה עצמאי בגיל כחצי שנה, ומגיע לגודל של פרט בוגר בגיל 1-5 שנים. הזכרים והנקבות מגיעים לגיל הבגרות המינית בגיל 2 עד 3.5 שנים, אך הנקבה לא תלד את צאצאה הראשון עד גיל 6. ידועים מספר מיני כלאיים; אחד מהם הוא סיפאקה שחורת-מצח.
Deutsche Telekom
הבחירות הכלליות במיאנמר (2015)
מקץ עשרים שנה
מקץ עשרים שנה הוא סיפור קצר שנכתב בידי הסופר האמריקאי או. הנרי. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1973 ויצא לאור בהוצאת עם עובד.
עלילה.
הסיפור מתאר פגישה בין ג'ימי ווילס, שוטר במשטרת ניו יורק לבין בוב "החמקמק", פושע מבוקש משיקגו. השניים היו חברי ילדות עד שבוב החליט לנסות את מזלו במערב ולעזוב את ניו יורק. לפני שבוב עזב החליטו השניים שמוטב יהיה להם להיפגש בעוד כעשרים שנה בדיוק מיום המפגש מבלי להתחשב בנסיבות או במרחק שיאלצו לעבור כדי להגיע לשם. הם החליטו שמקום המפגש יהיה מסעדה ישנה בה נהגו לסעוד בעבר.
במהלך השנים התמנה ג'ימי לשוטר במשטרת ניו יורק והחליט להגיע לפגישה כחלק מסיור הערב שלו.
החלק הראשון של הסיפור מספר על דרכו של ג'ימי אל מקום המפגש בעוד החלק השני הוא תמלול השיחה ביניהם. ג'ימי פוגש את בוב מבלי לדעת שהוא הפושע הידוע לשמצה משיקגו. בוב שכנראה נלחץ מהשוטר החל להסביר את פרטי האירוע לשוטר כדי להראות לו שהמקרה כולו תקין. ג'ימי הבין שמדובר בבוב איתו החליט להיפגש והמשיך להוציא ממנו פרטים על עסקיו במערב ועוד. ג'ימי הבין שמדובר בפושע אך ורק כשהוא הדליק סיגריה ואור הלהבה הראה בבירור את פניו. לאחר מספר דקות הלך משם ג'ימי אך לא לפני ששאל עוד כמה זמן יחכה שם בוב, כדי לשלוח אליו שוטר אחר בזמן. לאחר כעשרים דקות הגיע אל המקום שוטר אחר והציג את עצמו כג'ימי. בוב שכבר לא ראה את ג'ימי יותר מכעשרים שנה האמין לו והתלווה איתו לסיור קצר.
כאשר הם הגיעו לאזור מואר ראה בוב את פניו של השוטר והבין כי לא מדובר בג'ימי. ברגע שאמר זאת לשוטר, הוא עצר אותו והעביר לו פתק שנכתב בידי ג'ימי ווילס. הפתק היה קצר ובו היה כתוב שג'ימי זיהה את בוב "החמקמק" כפושע המבוקש משיקגו, אך מסיבה מסוימת הוא לא היה יכול לעצור אותו בעצמו. לכן הוא החליט לשלוח שוטר אחר למקום לעשות את העבודה. הסיפור מסתיים בתמלול הפתק.
כתב יד ליידן
כתב יד לַיידֶן (מכונה סקליגר 3, זיהוי ספרני Or.4720) - הוא כתב יד ישן משנת ה'קמ"ט של התלמוד הירושלמי בשלמותו ללא סדר קדשים, כתב היד היחיד לירושלמי כולו המצוי כיום (כתבי יד ישנים מסוג זה מכונים כתב יד שלם). כתב יד ליידן הווה את הבסיס לדפוס ונציה של הירושלמי, שממנו הועתקו שאר ההוצאות הלא-מדעיות של הירושלמי.
תולדותיו.
כתב יד ליידן נכתב על ידי רבי יחיאל בן יקותיאל ב"ר בנימין הרופא ממשפחת הענוים בשנת 1289 בהעתקה מכתב יד יחיד קדום לו שאינו מצוי בידינו. כתב היד הגיע לידי יוזף יוסטוס סקליגר שחי בשנים 1540-1609, ועל כן השם הרשמי של כתב יד ליידן הוא כתב יד סקליגר 3 (Or. 4720). מסקליגר הגיע לספרייה של אוניברסיטת ליידן, שבה הוא נמצא עד היום.
תוכנו.
כתב יד ליידן אינו כולל ירושלמי על סדר קדשים, דבר המהווה את אחת הראיות לאי קיומו של ירושלמי על סדר קדשים.