המוט (shaft או haft) היה באורך בדרך כלל אך במספר מוטות ארוכים במיוחד הגיע האורך ל-. המוט היה עבה וחזק ולרוב בעל חתך רוחב מלבני (ולעיתים רחוקות אליפטי או עגול). בקצהו הקדמי הוא חוזק ב-langets: לוחות מתכת ארוכים שהיו מחוברים למוט בארבע פאותיו ונמשכו לאורכו, אלו שימשו לא רק לחבר ולאבטח את ראש הקרב למוט אלא גם להגן על המוט מפני חיתוך ושבירה על ידי כלי הנשק של היריב (כגון מוט-גרזן אחר או חרב דו-ידנית), וכן הוסיפו לכוח הפגיעה שנובעת ממשקלו של הנשק - . לעיתים הותקנה לפני ראש הקרב שמורת-יד (hilt) בצורת דיסקה עגולה כדי למנוע מהיד להחליק על ראש הקרב, שמורת-יד זו נקראת roundel. בקצה האחורי של המוט הותקן דוקרן או חיזוק מתכת מחודד (בדרך כלל עם חוד קהה יותר וקצר יותר מזה של חוד הדקירה שבראש הקרב) על מנת לשמש אף הוא כנשק.
במבט שטחי נוטים לבלבל בין מוט-הגרזן להאלברד. בכל זאת יש ביניהם הבדלים. ראשית, ההאלברד ארוך יותר: אורכו 2–4 מטר, לעומת 1.2–2.4 מטר במוט-גרזן. שנית, להב הגרזן במוט-גרזן הוא לרוב קטן יותר מזה של ההאלברד. להב קטן יותר מרכז את האנרגיה הקינטית של המכה על שטח קטן יוצר ובכך מאפשר לו להביס שריון, בעוד שהלהבים הרחבים יותר של ההאלברד יעילים יותר נגד שריון קל יותר או מטרות ללא שריון כלל. שלישית, בנשקי האלברד רבים ראש הקרב חושל כיחידה אחת, בעוד שראש הקרב של מוט-הגרזן הורכב בדרך כלל מכמה חלקים והיה מודולרי.
שימוש.
המוט-גרזן שימש אבירים ולוחמי חיל רגלים כבד אחרים (כולל שכירי חרב) בלחימה רגלית, ונחשב לכלי נשק יעיל הן נגד יריבים משוריינים (כולל עם שריון לוחות) והן נגד יריבים לא משוריינים. למוט-גרזן פותחה טכניקת לחימה מתוחכמת שדרשה שימוש בשתי הידיים (ובכך היה המוט-גרזן נשק דו-ידני) והתבססה על לחימה במוט קרב (quarterstaff) בשילוב מכות גרזן קרב ופטיש, וכן נעיצה באמצעות חוד הדקירה שבראש הקרב. להב הגרזן יכול לשמש לא רק להתקפות חיתוך או ריסוק, אלא גם להכשלת היריב והפלתו, פריקתו מנשקו ולחסום את התקפותיו. ראש הפטיש שימש בעיקר נגד מטרות משוריינות ומכותיו החזקות יכלו לגרום לחבלות רציניות, הלם, שבירת עצמות וזעזוע מוח (כאשר כוונו לראש). הן חוד הדקירה שבראש הקרב והן החוד שבתחתית המוט יכלו לשמש לנעיצה ודקירה. המוט עצמו הוא חלק מרכזי בנשק ומשמש כמנוף המעניק מומנט-כוח גבוה לראש הקרב ובכך מגביר את הנזק שגורמת מכה עם ראש הגרזן או ראש הפטיש. בנוסף המוט היה יכול לחסום את התקפותיו של היריב (בייחוד כאשר המוט היה מחוזק ב-langets, שהם לוחות מתכת לאורך המוט) וכן לתת מכות, לדחוף את היריב, להרחיק אותו וכן להכשיל או להפיל אותו.
המוט-גרזן היה נשק פופולרי ביותר בקרב לוחמים בשדה הקרב, כולל בקרב האבירים בני מעמד האצולה. הוא הגיע לשיא הפופולריות שלו במאה ה-14 והמאה ה-15, במקביל להיותו של שריון הלוחות נפוץ בשדה הקרב. היו לכך שתי סיבות. הסיבה הראשונה היא ששריון הלוחות סיפק ללוחם הגנה טובה מאוד שלמעשה ייתרה את הצורך במגן גדול ובכך פינתה את שתי הידיים לתפעול נשק בשדה הקרב, כולל כלי נשק דו-ידניים כגון חרב דו-ידנית, נשק מוט ומוט-גרזן. הסיבה השנייה היא שחרב ארוכה רגילה הייתה פחות יעילה נגד שריון הלוחות לעומת מוט-הגרזן שצויד בראש קרב עם אמצעים שהיו יעילים יותר בחדירת שריון (המקור למשל) או בגרימת נזק במכה על השריון (הפטיש למשל), וסיפקו יותר מומנט-כוח במכה מאשר להב החרב, וזאת הודות למנוף שמספק המוט הארוך. השימוש במוט-גרזן היה פופולרי עד סוף המאה ה-16, אז נדחקו רוב כלי הנשק הקרים והשריון משדה הקרב בעקבות הופעת הנשק החם ורובים שיכלו לחדור בקלות שריון גוף בירי מרחוק.
חיבורים מאוירים רבים על לחימה באמצעות מוט-גרזן מהמאה ה-15 והמאה ה-16 שרדו. במסגרת התעניינות מחודשת בהיסטוריה צבאית של ימי הביניים ושחזור תקופתי של קרבות על ידי חובבים והיסטוריונים, נתגלו מחדש טכניקות לחימה במוט-הגרזן - הן על ידי קריאת חיבורים היסטוריים ששרדו והן מניסיון שנבע מלחימה ואימונים. שימוש במוט-גרזן אמיתי בקרבות משוחזרים הוא מסוכן, גם אם להביו קהים, שכן עוצמת המכה היא חזקה ועדיין יכולה לגרום לנזק, בייחוד אם הסופג אותה איננו לבוש בשריון גוף עם ריפוד מתאים. לשם כך נעשה לעיתים שימוש במוט-גרזן שראש הקרב שלו עשוי מגומי והלחימה נעשית במשנה זהירות.
אטימולוגיה.
באנגלית נקרא נשק זה לרוב Pollaxe והבלשנים סבורים שהמילה poll פירושה "ראש" או "פטיש" ומתייחסת לראש הקרב של הנשק. במקרה זה תרגום חופשי של pollaxe יהיה "ראש גרזן" או "פטיש-גרזן". עם זאת, גם השם Poleaxe מקובל וכאן המילה pole ("ציר" או "מוט") מתייחסת למוט שעליו מותקן הגרזן.
בעברית אין לכלי נשק זה מונח רשמי. בין התרגומים שהוצעו נמנים:
אלי וקיל
אלי וקיל (נולד ב-4 במרץ 1953) הוא נוירופסיכולוג קליני. וקיל הוא פרופסור אמריטוס, ראש המחלקה לפסיכולוגיה לשעבר, וראש המעבדה לזיכרון ואמנזיה (ע"ש יעקב באלס) במרכז הבינתחומי לחקר המוח ע"ש גונדה (גולדשמיד) באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוא מנהל מיזם שיקום נכי צה"ל שלאחר חבלה מוחית (TBI) ביפו.
ביוגרפיה.
וקיל נולד בתוניסיה בשנת 1953, ועלה לארץ עם הוריו בגיל שנתיים.
הוא למד בבית הספר היסודי מורשת במבשרת ירושלים, ובהמשך סיים את לימודיו בתיכון הימלפרב בירושלים.
הוא למד שנה אחת (1970–1971) בישיבת שעלבים.
וקיל התגייס לצה"ל (1971-1974) כחובש קרבי בנח"ל. בהמשך, שירת במילואים כקצין בריאות הנפש והשתחרר בדרגת סרן.
באוגוסט 1976 התחתן וקיל עם תמר בישראל, ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1978, בגיל 25, הם עברו לסידני, אוסטרליה כשליחי תנועת הנוער "בני עקיבא". הם שהו שם שנתיים, לפני שחזרו לארץ.
בשנת 1981 עבר וקיל לניו יורק ללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY). הוא סיים את הדוקטורט בנוירופסיכולוגיה קלינית בשנת 1985 וחזר לארץ.
הוא גר כיום (2020) ברעננה, עם אשתו תמר. יש להם שלושה ילדים.
לימודים והתמחות.
בשנים 1974–1976 למד וקיל באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה.
וקיל קיבל את תואר הדוקטורט שלו בנוירופסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) בשנת 1985. עבודת המחקר שלו קיבלה את הכותרת: "Encoding of frequency of occurrence, temporal order, and spatial location information by closed-head-injured and elderly subjects: Is it automatic?" .
וקיל החל את דרכו כנוירופסיכולוג קליני, כשעבד בשיקום מטופלים שסבלו מפגיעות ראש קשות. הוא עבד בתוכנית לשיקום אנשים לאחר חבלה מוחית קשה, במכון ראסק לרפואה שיקומית שבמרכז הרפואי באוניברסיטת ניו יורק . עם שובו לארץ ב-1985, עבד כסגן המנהל במכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש ע"ש רקנטי.
קיבל הסמכה ממשרד הבריאות כמומחה וכמדריך לפסיכולוגיה שיקומית.
וקיל שימש כחבר בקבוצת הדיון "שואה - העברת זיכרון ובדיון", פרויקט שנערך במכון ון ליר בירושלים (2013-2015).
קריירה אקדמית.
בשנת 1987 הצטרף וקיל לסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1995–1996, וקיל היה חוקר-אורח במעבדה לחקר אמנזיה (עם פרופסור ניל כהן), במכון בקמן של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (UIUC) .
בקיץ 2017, וקיל היה חוקר-אורח בקרן קסלר שבבית החולים השיקומי קסלר בווסט אורנג', ניו ג'רזי ארצות הברית.
פרופ' וקיל שימש כיו"ר החטיבה לפסיכולוגיה שיקומית בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל וכראש המגמה לפסיכולוגיה שיקומית במחלקה לפסיכולוגיה. בין השנים 2002 ל-2004 פרופסור וקיל היה ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא חבר מייסד בעמותה הישראלית לנוירופסיכולוגיה, וכיהן כחבר הנהלה באגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (INS) , שנוסדה ב-1967, ומאגדת בתוכה כ-4,500 חברים.
פרופ' וקיל שימש כעורך משנה של כתב העת של האגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (JINS) .
בשנת 2017 הוא קיבל פרס למפעל חיים מאת האגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (INS). בשנת 2019 קיבל פרס למפעל חיים מטעם האיגוד הפסיכולוגי הישראלי - פסיכולוגיה שיקומית.
פרופ' וקיל פרסם מאמרים רבים (מעל 160 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים) בתחום הזיכרון והפרעות זיכרון באוכלוסיות שונות ביניהן זקנים, אנשים לאחר חבלה מוחית, וחולי פרקינסון .
וקיל ידוע גם כמי שתרגם ועיבד לעברית את מבחן Rey - Auditory Verbal Learning (AVLT), אסף ופרסם נורמות ישראליות לילדים ומבוגרים, ובכך איפשר להשתמש בו בישראל.
קירגנגה
קירגנגה (באנגלית: Khirganga) הוא כפר במחוז קולו במדינת הימאצ'ל פרדש שבהודו. הכפר ממוקם בגובה כ-3,000 מטרים מעל פני הים בעמק פרוואטי . הכפר מבודד מכפרי האזור וההגעה לשם היא רגלית. הדרך לכפר עוברת סמוך לנהר פרוואטי .
קירגנגה הוא טרק פופולרי בקרב מטיילים ונחשב כחלק משביל החומוס. בכפר יש מעיינות חמים שנחשבים קדושים.
ב-1999 נהרג עמיחי כהן כשמעד ונפל בדרך לכפר. ביולי 2007 נרצח סמוך לכפר דרור שק מטייל ישראלי בן 23. ב-21 ביולי 2009 נעלם עמיחי שטיינמץ שטייל לבדו באזור וככל הנראה נרצח.
מלקולם סטורי
מלקולם סטורי (באנגלית: Malcolm Storry; נולד ב-13 בינואר 1948) הוא שחקן בריטי, הידוע מתפקידו "ילין" בסרט "הנסיכה הקסומה".
ביוגרפיה.
סטורי נולד בעיר קינגסטון על ההול שבמזרח יורקשייר. הוא הרבה להופיע בתיאטרון, בטלוויזיה ובסרטי קולנוע. בין שאר תפקידיו היו סר פרנסיס דרייק ב"", בוטום במחזה "חלום ליל קיץ" עבור התיאטרון המלכותי הלאומי. הוא שיחק בתפקידים רבים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בהם פרוספרו וקאליבן במחזה "הסערה", וכן מקדאף ובנקו במחזה "מקבת'".