מחלת הפה האדום (באנגלית "Enteric Redmouth Disease" מילולית "מחלת מעיים פה-אדום") היא זיהום חיידקי בדגים של מים מתוקים ובדגי ים הנגרם על ידי החיידק "Yersinia ruckeri". הזיהום קיים בעיקר בטרוטת עין-הקשת ובסלמוניים אחרים הגדלים בחוות. המחלה מתאפיינת בדימום תת-עורי של הפה, הסנפירים, והעיניים. זו מחלה נפוצה בחוות דגים שבהם איכות המים ירודה. מחלת הפה האדום נתגלתה לראשונה בטרוטת עין-הקשת באיידהו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הצטמצמות אוכלוסיות הסטילהד.
אוכלוסיות הסטילהד הצטמצמו בחלקים מתחום התפוצה הטבעי שלהן בשל מגוון גורמים טבעיים ומעשי ידי אדם. בעוד שאוכלוסיות באלסקה ולאורך החוף של קולומביה הבריטית נחשבות בריאות, מצויות האוכלוסיות בקמצ'טקה ובכמה אוכלוסיות לאורך החוף המערבי של ארצות הברית במגמת ירידה.
שירות הדיג הלאומי של ארצות הברית זיהה 15 מקטעי אוכלוסייה נבדלים (Distinct Population Segment או בראשי תיבות DPS) במדינות וושינגטון, אורגון וקליפורניה. אחד עשר מ-DPS אלו מוגדרים בחוק המינים בסיכון (Endangered Species Act) של ארצות הברית כמינים מאוימים ואחד בסיכון. DPS אחד בחוף אורגון מוגדר כמין בחשש (Species of Concern).
התופעות שגרמו למקטע האוכלוסייה הנבדל של דרום קליפורניה, להיות מוגדר ב-2011 בסיכון, כללו אובדן בית גידול בשל סכרים, הגבלת הנחלים לתעלות בטון, זיהום מים, שאיבת מי תהום, השפעות אי חום עירוני ותוצאות לוואי נוספות של עיור. הסטילהד בקמצ'טקה מאוים בשל דיג יתר, בייחוד מדיג בלתי חוקי ופיתוח מואץ, והאוכלוסיות שלו מופיעות ב"ספר המידע האדום של רוסיה" (Красная книга России) המתעד מינים נדירים ובסיכון.
השפעת המדגרות.
כמה מחקרים הראו שכמעט כל הסטילהד החופי בקליפורניה הם ממקור טבעי, למרות מעל מאה שנה של גידול סטילהד במדגרות. ניתוח גנטי הראה שהדגים במקטעי האוכלוסייה הנבדלים של החוף הדרומי מרכזי קליפורניה ודרום קליפורניה ממליבו קריק (Malibu Creek) צפונה, כולל הנהר סן גבריאל, נהר סנטה אנה ו"סן מטאו קריק" (San Mateo Creek) אינם זנים שגדלו במדגרה. לעומת זאת, חלק מדגי הסטילהד מטופנגה קריק (Topanga Creek) והנהר סוויטווטר (Sweetwater River) מקורם במדגרות וכל דגי הסטילהד בסן חואן קריק (San Juan Creek) הם ממדגרות. ניתוח גנטי גם הראה שאוכלוסיות הסטילהד באגני הניקוז של הנחלים של מחוז סנטה קלרה ומפרץ מונטריי אינן ממדגרות. מפלי מים טבעיים ושני סכרים בנהר ראשן (Russian River) בקליפורניה מפרידים בין סטיל הד לטרוטת עין-הקשת של מים מתוקים מעל המחסומים שלא ניתן לעברם. מחקר גנטי ב-2007 של סנפירים שנלקחו מסטילהד ב-20 אתרים שונים הן מעל והן מתחת למחסומים הניתנים למעבר באגן הניקוז מצאו שאף שבין 1911 ל-1925 הוכנסו לנהר כ-30 מיליון טרוטות במדגרה, היה הסטילהד בנהר כולו ממקור טבעי ולא ממדגרה.
שחרור של סטילהד שגודל במדגרה יוצר סיכונים אקולוגיים לאוכלוסייה הטבעית. דגי סטילהד ממדגרה הם בדרך כלל גדולים יותר מסטילהד שגדל בטבע ויכולים לגרש דגים צעירים שמקורם טבעי מבתי הגידול האופטימליים. שליטה של סטילהד ממדגרה בבתי הגידול האופטימליים בתוך הנחלים עלולה להקטין את יכולת ההישרדות של סטילהד ממקור טבעי כתוצאה מהקיטון במקורות המזון והגדלת הסיכון להיטרף.
שימושים.
דיג.
בקרב הדייגים החובבים נחשבים טרוטת עין-הקשת והסטילהד כדגים נחשקים. טרוטת עין-הקשת היא מטרה פופולרית לדיג זבובים והם משתמשים בכמה סוגי חכות. את טרוטת עין-הקשת ניתן ללכוד באמצעות פיתיונות חיים ומתים. על פי האגודה הבינלאומית לדיג חובבים (International Game Fish Association) טרוטת עין-הקשת הגדולה ביותר שנלכדה אי פעם הייתה דג במשקל 22 קילוגרם שנלכד באגם דיפנבייקר (Lake Diefenbaker) בפרובינציה ססקצ'ואן בקנדה על ידי שון קונרד (Sean Konrad), והיה דג שעבר הנדסה גנטית, גדל במדגרה ונמלט ממנה. דייגים חובבים רבים מחשיבים את טרוטת עין-הקשת כמין הטרוטה הלוחמני ביותר, כיוון שדג זה ידוע שהוא נוהג לקפוץ ברגע שהוא נלכד בקרס והוא נלחם בעוז נגד הניסיון למשותו מהמים. הדג נחשב לאחד מחמשת מיני הדגים בספורט דיג החובבים באמריקה הצפונית והחשוב ביותר מערבית להרי הרוקי.
קיימים אזורי דיג מסחריים של סטילהד בשטחי שמורות אינדיאנים במפרץ פיוג'יט שבחוף וושינגטון ונהר הקולומביה, וקיימת מחלוקת בטענה של דיג יתר של האוכלוסיות ממקור טבעי.
האיכויות הספורטיביות הגבוהות הנחשקות וההתאמה של טרוטת עין-הקשת לגידול במדגרה ובתי גידול חדשים גרמה להפצתו במדינות רבות סביב העולם באמצעות או על פי בקשה של דייגים חובבים. ברבים ממקומות אלו גרם יבוא הדגים לבעיות סביבתיות ואקולוגיות, כיוון שהדגים המיובאים פוגעים במערכות האקולוגיות המקומיות ומביסים את הדגים המקומיים בתחרות על מזון או אף אוכלים אותם. במקרים אחרים כאשר הדגים הוכנסו למקורות מים שלא היו בהם כלל דגים או שהאוכלוסיות המקומיות הידלדלו מאוד נוצרו אתרי דיג חובבים מדרגה ראשונה כדוגמת הנהר פיירהול בפארק הלאומי ילוסטון, ובימות הגדולות.
כמקור מזון.
טרוטת עין-הקשת היא מאכל נפוץ במטבחים המערביים, הן דגים שנלכדו בטבע והן דגים מחוות. בשר הדג רך וטעמו עדין, מזכיר טעמים של אגוז. לדג שנלכד בטבע יש טעם עז כשל בשר ציד מאשר לדג שגדל בחווה. אף שהטעם של טרוטה שנלכדה בטבע נחשב טוב יותר, חל בארצות הברית איסור חוקי על מכירה או שיווק של טרוטת עין-הקשת שנלכדה בטבע, המסווגים חוקית כדגי ציד (Game fish). לכן, טרוטת עין-הקשת ו"סטילהד" הנמכרים במסעדות בארצות הברית גודלו בחוות. טרוטת עין-הקשת מחווה נחשבת כאחד ממיני הדגים הבטוחים ביותר למאכל, ומכילה כמות גדולה של ויטמין B וטעמה טוב. ארגון Seafood Watch מדרג את טרוטת עין-הקשת כדג שהוא "הבחירה הטובה ביותר" לצריכה אנושית.
הצבע והטעם של בשר הדג תלוי בתזונה של הדג ובטריותו. הגוון של בשר טרוטה מחוות וכמה מהאוכלוסיות של טרוטה שגדלה בטבע, בייחוד, סטילהד הנודד מהים לנחלים להתרבות, הוא אדמדם או כתום כתוצאה מריכוזים גבוהים של אסטקסנטין בתזונה שלהם. אסטקסנטין הוא נוגד חמצון רב עוצמה שמקורו טבעי או ממזון סינתטי שניתן לטרוטות בחווה. טרוטות עין-הקשת שגודלו בחווה ושבשרן ורדרד כתוצאה מתזונה עשירה באסטקסנטין נמכרים לעיתים בארצות הברית כ"סטילהד". כיוון שאוכלוסיות דגי סטילהד טבעיים מצטמצמות בחלקים מתחום תפוצתן, נראית טרוטת עין-הקשת מחוות כתחליף מועדף. בצ'ילה ובנורווגיה נמכרים טרוטות עין-הקשת אותן מגדלים בכלובים במים תחת התווית "סטילהד".
את הטרוטה אפשר לבשל מיד לאחר שמנקים בלא צורך בקילוף קשקשים, בהסרת העור או בפילוט. בישול כשהעור צמוד לדג מבטיח שהבשר לא יתפורר. בעוד שנהוג להכין טרוטה הנמכרת בחנויות באירופה בצורה זו, ממרבית דגי הטרוטה הנמכרים באופן מסחרי בארצות הברית נוהגים להסיר את ראש הדג, לסלק את העצמות ואת האדרה. היין המתאים ביותר להגשה עם הטרוטה הוא יין לבן בעל גוף בינוני או כבד דוגמת שרדונה, סוביניון בלאן או פינו גרי.
מנואל ולאסקז
עקב הלטאות
עקב הלטאות (שם מדעי: "Kaupifalco monogrammicus") הוא מין של עוף דורס אפריקני יחידי בסוג Kaupifalco. הוא איננו קשור למיני העקבים כשמו אלא דווקא לנץ. הוא קטן ביותר ואורכו 35–38 ס"מ. מוטת כנפיו עד 1.2 מ' ומשקלו 250–280 גרם. צבעו של הנץ אפור בראש ובחזה עם גרון לבן ועליו פס שחור. הבטן לבנה ומפוספסת מעט ומתחתיה הנוצות שחורות. הכנפיים לבנות מעט עם קצוות כהות והזנב שחור. הראש קטן ועגלגל ובעל מקור צהוב ועיניים חומות וגדולות העוזרות לו לאתר את טרפו מגבוה. שני הזוויגים דומים בגודלם והם חיים יחדיו.
העקב חי באפריקה שמדרום לסהרה בעיקר בחורשים ויערות פתוחים אך גם בסוואנה. הם מקננים על גבי דקלים ומטילים 3 ביצים.
כמו רוב הנציים גם עקב זה אוכל בשר והוא מתמחה בעיקר בטרף של לטאות קטנות כמו זיקיות, חומטיים, לטאיים ושממיתיים וכן נחשים, חרקים גדולים כמו חגבים או פרפרים, יונקים קטנים ועופות. הוא קוטל אותם בטפריו החזקים.
בית מאירוביץ
בית מאירוביץ הוא מהבתים הראשונים שנבנו בראשון לציון. נבנה ב-1888 על ידי מנשה מאירוביץ למגוריו ולמגורי משפחתו. הבית הוגדר כאתר מורשת.
ההיסטוריה של הבית.
בית מאירוביץ הוא בין הבתים הראשונים שנבנו במושבה ראשון לציון. נבנה, ב-1888, ברחוב רוטשילד 21 על ידי איש ביל"ו מנשה מאירוביץ על חלקת אדמה שניתן לו על ידי זאב אברמוביץ שהיה אביהן של שתי נשותיו של מאירוביץ.
הבית כלל 2 קומות. בקומה התחתונה נבנה מטבח, חדר אוכל, חדר ילדים וחדר עבודה ששימש לעיבוד תוצרת חקלאית כמו כבישת זיתים, קילוף שקדים ועוד. בקומה העליונה נבנה חדר אורחים וחדר שינה. הבניין נבנה מאבני כורכר שנכרו במחצבה בקרבת המושבה. בחזיתו, הפונה לרחוב רוטשילד, נבנתה מרפסת מהודרת ומעליה הכתובת תרמ"ג ביל"ו 1883. מימין לכתובת בולט עוגן חיזוק שבראשו האות M לציון שמו של בעל הבית מנשה מאירוביץ.
הבית שימש את מנשה מאירוביץ עד פטירתו ב-1949 לאחר מכן שימש הבית את בנו זאב מאירוביץ עד פטירתו בשנת 2000. הבית הועבר לרשות עיריית ראשון לציון, הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ומיועד להיות מוזיאון למורשת ביל"ו ושלוחה של המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ב-1900 נוסדה בבית זה התאחדות מושבות יהודה ממנה צמחה ב-1920 התאחדות האיכרים בישראל.
מצ'ימוזאורוס
הילד הקטן והמכוער
ילד קטן ומכוער
עקב תני
עקב תני (שם מדעי: "Buteo rufofuscus") הוא מין עקב החי ברחבי דרומה של אפריקה.
מאפיינים.