רוב הפארק היה נגיש באמצעות רשת דרכי פארק ושבילי הליכה. שבילי הליכה בלבד נוצרו בשטחים קשים. במדרונות תלולים מאוד היו זמינים שבילים עם מדרגות שאבדו כאשר רוב הפארק הפך ל"פארק העם" (Volkspark) בתקופת גרמניה הנאצית. שביל אחד עם מדרגות עבר על פני החלק המכונה קרפתן, דרך אחרת קישרה בין כביש הפארק הראשי, לבין שמשיית הציד הגדולה. היו גם שבילים עם מדרגות כדי להגיע לחלקים התחתונים של גשר האלנוס (Erlenbrücke) בחלק של שביל רכס החוף.
סיור בפארק גליניקה באמצעות כרכרה נעשה על הדרייב (Drive), כביש הפארק הראשי, שהחל בשער האמצעי, כיום מדרגות לא בולטות בכביש ברלין-פוטסדאם (Königstraße). כאשר הורחב הכביש והפך לרייכסשטראסה 1 הועלה מפלס הרחוב לגובה הפארק. השער האמצעי כבר לא היה בגובה של כרי הדשא הגדולים מה שחייב הקמת מדרגות. כדי לגשת ל"פולקספארק" (Volkspark) נבנה גרם מדרגות מונומנטלי מאבן גיר כנראה בשנת 1935 שהוחלף בגרם מדרגות צנוע יותר לאחר 1945. במאה ה-19 המבקרים נסעו דרך השער האמצעי, ואז חלפו על פני הסלע התועה הגדול עם תאריך 1 במאי 1824 (תאריך רכישת האחוזה על ידי הנסיך קרל), ולאורך כרי הדשא הגדולים, שם נראתה בריכת הארמון ומגורי העובדים, כדי להגיע סוף סוף לחלק הפתוח של חצר הגן בו נכנסו לארמון. מהארמון כביש הדרייב, המאפשר תצפית על חצר בית הכרכרות, פנה צפונה לאורך רכס החוף עם ה"אוהל" כנקודת התצפית הגבוהה ביותר. קרוב לחצר הצייד לאחר עיקול חד למדי, פנתה דרך הפארק בשנים הראשונות דרומה לכרי הדשא הגדולים. רק בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 עם השלמת שלושת ה"נקיקים" עם הגשרים הרלוונטיים על רכס החוף ובניינים כמו בית חצר הגנן עם מגדל המים הצמוד של תחנת השאיבה הגדילה משמעותית את מספר הנופים בתוך הפארק לאורך קווי התצפית מכביש הדרייב. עם הרחבות הפארק לאחר 1840, הורחב גם כביש הדרייב כדי לכלול את החלקים החדשים בצפון ובמזרח. מספר פעמים עוצבה העקומה בצפון מחדש לרדיוס גדול יותר המאפשר מסלול חדש בצפון שהציע למשל נוף נהדר של אי הטווסים מכביש הדרייב. דרך הפארק המרכזית הפכה דרמטית יותר במזרח. מסכר היא הובילה לנופים בולטים בדרום-מזרח לתוך ה"נקיקים" המעוטרים בסלעים תועים. לאחר מעבר ההרמיטאז' ירד כביש הדרייב לחלקים המיוערים, ומשם בעיקול גדול מערבי הוא עלה לקצה מדרון תלול שהיה מרשים יחסית לטופוגרפיה האזורית הרגילה. מנקודות תצפית ניבט נוף מרהיב למרחקים ארוכים על המכלול התרבותי בפוטסדאם. בשער העליון נחצה כביש ברלין-פוטסדאם והסיור המשיך לפארק בטכרברג. לאחר עלייה תלולה נוספת הציע מדרון אלכסנדרה (Alexandrabank) מבט אל הערוץ שם. ברונדל (Rondell) היה הסיור ממשיך בדרך כלל לפארק בבלסברג הסמוך. בסיור קצר יותר הכרכרה הייתה נוסעת מהרונדל דרך השער האמצעי בחזרה לארמון.
דרכי הפארק נבנו בשכבות. חומר גס כוסה בחומר דק גרגיר. הכביש נבנה כשמרכזו גבוה משוליו להבטיח שגשם יזרום במהירות מעל פני השטח. במדרונות היו בשולי דרכי הפארק מרזבים צרים ושטוחים שהוקפו על ידי חלוקי של סלעים תועים המונעים סחיפה. בצמתים המרזבים חצו את הכביש.
דז'ה מאיור
דז'ה מאיור (במקור עד 1910 מַרקברייטר, בהונגרית: Major Dezső; ביהרדיוסג, 2 במאי 1886 – בודפשט, 12 בינואר 1945) היה במאי קולנוע ומחזאי יהודי-הונגרי, אחיו הגדול של הצייר הנריק מאיור.
ביוגרפיה.
מאיור נולד במשפחה יהודית לאביו הסנדלר יונאש (יונה) מרקברייטר (1843-1915) ולאמו תרזיה פולק. הוא החל את דרכו כעיתונאי. מחזהו "משחקים" (Mérkőzések) הוצג בברטיסלבה (אז הונגריה). מאוחר יותר הפך לדרמטורג ולמנהל תיאטרון בברטיסלבה, אחר כך במאי של חברת הסרטים סאשה ולבסוף במאי של חברת הסרטים סטאר בבודפשט. בהמשך ביים סרטי הוראה ותעמולה כבמאי הראשי של חברת הקולנוע הפדגוגי הממלכתי. בשנת 1937 ביים את סרט המדבר הרומני "גברת בקומה השנייה" (Hölgy a második emeleten). מותו נגרם מדלקת ריאות.
חייו הפרטיים.
ב־14 בנובמבר 1925, בבודפשט, נשא את אטלקה, בתם של מנדל רימר וקרולינה שוורץ.
סרטיו הידועים יותר.
כמו גם כמה סרטים קצרים של האצ'ק ושאיו.
הקרב על נאנג'ינג
הקרב על נאנג'ינג (במנדרינית: 南京保卫战) היה הקרב הגדול השני במהלך מלחמת סין–יפן השנייה לאחר הקרב על שאנגחאי, אשר נערך בעיר נאנג'ינג (ננקינג בפי המערב), בירת הרפובליקה הסינית אשר בסופו של הקרב נכבשה בידי האימפריה היפנית. היפנים הקימו בה ממשלת בובות הידועה בשם ממשלת ואנג ג'ינג-ויי.
מייד לאחר סיום הקרב על העיר הצבא היפני הקיסרי תחת גנרל איוונה מטסוי החל להתאכזר אל האוכלוסייה המקומית במסגרת טבח נאנג'ינג.
הקרב הביא לפגיעה קטלנית בכוח ובמורל הסיני, לאחריו הצבא היפני הקיסרי פשט למשך יותר משנה על מזרח ומרכז סין, אך סין לא יכלה להעמיד כוח צבאי מספק כנגד המתקפות היפניות. הפשעים שביצעו הכוחות היפנים בסינים לאחר הקרב היו קשים ביותר ולאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הועמדו המפקדים היפנים לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על מעשיהם.
רקע.
המלחמה.
היחסים בין האימפריה היפנית והממשלה הסינית של הקוומינטנג (שכן סין הייתה מפולגת במלחמת אזרחים בין המפלגה הקומוניסטית והקוומינטנג) הפכו מתוחים מאז תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה אשר בעקבותיה הוקמה ממשלת הבובות היפנית מנצ'וקוו ששלטה במנצ'וריה. עקב תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי כל היחסים בין המדינות נותקו והחלה מלחמת סין–יפן השנייה.
במקביל לכיבוש שאנגחאי בידי יפן התקדמו היפנים גם בצפון ולאחר קרב על ערי המרכז כבשו את בייג'ינג וטיינג'ין. מצד הממשלה היפנית בטוקיו לא היה ערך ביציאה למלחמה יקרה במרכז סין והתוכנית הראשית הייתה להישאר בקו אש בטוח ומחוזק ובמצב של מגננה.
המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי ובתוכו איוונה מטסוי, גנרל חיל המשלוח היפני לשאנגחאי, סבר כי כאשר הבירה הסינית נאנג'ינג תיפול יכנסו הסינים באופן מיידי למשא ומתן בעקבות המצב הרעוע שלהם. עקב ההשפעה הגוברת של הצבא בתוך הממשלה של טוקיו באותה העת והסתרת הנתונים המלחמתיים מקיסר יפן הירוהיטו, עצתו של מטסוי התקבלה והוטל עליו לכבוש את בייג'ינג דרך נהר היאנגצה.
הכנות סין.
ממשלת הקוומינטנג הבינה במהרה כי התקדמות הכוחות היפנים במעלה היאנגצה משמעו שאלו עושים דרכם אל הבירה. במטה הכללי הסיני החל ויכוח על הצורך לשמור על העיר. ב-12 בנובמבר 1937 המנהיג העליון דה פקטו של סין הלאומית, צ'יאנג קאי שק הכין דו"ח אל המועצה הצבאית העליונה אשר במסגרתו טען שיש צורך להעתיק את הבירה אל צ'ונגצ'ינג על מנת לאפשר מרווח נשימה לצבא. ביום שלמחרת, לאחר התייעצות עם יושב ראש הממשלה הלאומית (נשיא הרפובליקה הסינית), לין סן, דרישותיו של צ'יאנג התקבלו והוחלט להעביר את מוסדות השלטון לפנים סין.
ב-16 בנובמבר הפליג לין סן דרך היאנגצה אל סצ'ואן. הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת, הרשות המבקרת והרשות הבוחנת את עובדי הציבור הועתקו באותו היום אל צ'ונגצ'ינג, מחלקת האוצר והחוץ, כמו גם מחלקת הבריאות הועתקו זמנית אל חאנקואו. משרד התקשורת עבר אל צ'אנגשה והמרכזים הצבאיים חולקו בין צ'אנגשה לנאנג'ינג.
בנקודה זאת החל המאבק על דרך עזיבת העיר בתוך המטה הכללי וכוח ההתנגדות אשר יושם על העיר בכל זאת. מנהל המבצעים של המפקדה, גנרל ליו פיי טען:
טאנג שנגג'י, מנהל המחלקה המבצעת של הוועדה לעניינים צבאיים הצהיר כי:
צ'יאנג וטאנג חלקו דעות דומות אך היו שיקולים נוספים לקחת בנושא, חבר הלאומים נפגש באותה העת בבריסל וצ'יאנג ציפה כי ידונו בעניין סין ויפעלו לעצור את יפן. טאנג שנגג'י הושם כמפקד העליון של המערך בנאנג'ינג וניתנו לידיו 100,000 חיילים, בהם גם חיל מתנדבים שמקורו בצבא האדום אשר נקרא לפעולה ולתמיכה בסין בידי יוסיף סטלין, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
פעולות מקדימות.
לאחר נפילת שאנגחאי החלה פלישה באמצע נובמבר מערבה. מרב הכוחות היפנים נעו דרך המחוז הדרומי ג'ג'יאנג. ב-19 בנובמבר סוג'ואו וצ'אנגשו נפלו לידי יפן וכבר באותו היום נפרץ קו ההגנה הסיני. במהלך הנסיגה, ההתקדמות המהירה של הכוחות היפנים גרמה להתנגשויות צבאיות עזות בתדירות די גבוהה. העיר וושי נפלה לבסוף רק ב-29 בנובמבר לאחר הגנה איתנה וממושכת מן הצד הסיני.
ב-28 בנובמבר יצאה הוראה מתוך המטה הכללי היפני לפיו ניתנה ההוראה "התקדמו כדי לתקוף את נאנג'ינג". בתוך יומן המלחמה שלו, איוונה מטסוי כתב באותו היום שהתקבלה ההחלטה על המתרחש: מלבד לחטיבה ה-101 כל כוחות חיל המשלוח של שאנגחאי נשלחו להשתתף בפלישה לעבר נאנג'ינג בתור "ארמיית אזור סין המרכזית" תחת מטסוי.
המערך היפני.
ב-1 בדצמבר הוצאו לפועל פקודות מדויקות בפעולה המשותפת של ארמיית המרכז והצי הקיסרי על היאנגצה, להלן הרישום המדויק של ההוראות:
הכוחות היפנים נעו במהרה משאנגחאי והתחלקו בין כוחות אשר נעו מצפון לאגם טאי לכוחות אשר נעו מדרום לו. הצבא היפני תכנן לעלות על נאנג'ינג בעצמאות פעולת כיתור, להכניע את הבירה הסינית ולכתר עד תום את המוצבים מסביבה עד אשר החזית סביב העיר תתייצב.
מערך אווירי.