ב-24 בפברואר 2020, במהלך הדרבי התל אביבי, בו ניצחה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב 3–0 (אחרי שער ובישול של אופאדו), קרע אופאדו את שריר הירך הארבע ראשי וסיים את העונה. מכבי תל אביב לא האריכה את חוזהו. בחודש נובמבר סיכם השחקן עקרונית עם קבוצת מ.ס אשדוד. הוא הגיע לבדיקות רפואיות במועדון וחתם על חוזה בכפוף למעבר הבדיקות. יום למחרת עזב במפתיע את הארץ.
ב-21 בינואר 2021 חתם בסגאן טוסו היפנית. ב-25 בפברואר 2022 שוחרר מהקבוצה. ב-1 במאי חתם באדוריישן מהליגה הלאומית הניגרית.
פייר ז'יל דה-ז'ן
פייר ז'יל דה-ז'ן (בצרפתית: Pierre-Gilles de Gennes; 24 באוקטובר 1932 - 18 במאי 2007) היה פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1991.
דה-ז'ן נולד בפריז שבצרפת, ולמד בחינוך ביתי עד גיל 12. בגיל 13 החל לאמץ הרגלי קריאה למבוגרים והרבה לבקר במוזיאונים. מאוחר יותר החל ללמוד באקול נורמל סופרייר. לאחר שעזב, בשנת 1955, הפך למהנדס מחקר. ב-1957 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1959 עשה פוסט-דוקטורט עם צ'ארלס קיטל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן בילה במשך שנתיים בצי הצרפתי. ב-1968 החל ללמוד על גבישים נוזליים.
בשנת 1971 התמנה לפרופסור בקולג' דה פראנס.
ב-1984 נבחר כעמית זר של החברה המלכותית.
בשנת 1988 זכה בפרס הארווי, וב-1990 זכה במדליית לורנץ ובפרס וולף לפיזיקה. בשנת 1991 זכה בפרס נובל לפיזיקה, על הגילוי שאפשר להכליל שיטות שפותחו למחקר תופעות סדר במערכות פשוטות עבור צורות מורכבות יותר של חומר, ובפרט עבור גבישים נוזליים ופולימרים לרבות פיתוחים בתחום פולימרים ואינטגרלים מסלוליים.
נפטר באורסיי שבצרפת ב-18 במאי 2007.
מישור סולסברי
מישור סולסברי (באנגלית: Salisbury Plain) הוא רמת קירטון בחלק הדרום-מערבי של דרום-מרכז אנגליה המשתרעת על שטח של 780 קילומטרים רבועים. המישור הוא חלק מגבעות קירטון שבחלק המזרחי והדרומי של אנגליה שנוצר על ידי הסלעים של חבורת צ'וק ושוכן בעיקר במחוז וילטשייר, אבל הוא מתפשט גם לתוך המחוזות ברקשייר והמפשייר. המישור התפרסם בשל האתרים הארכאולוגיים שנתגלו בו, כולל סטונהנג', אחד מהמונומנטים המפורסמים ביותר באנגליה. המישור מאוכלס בדלילות, בעיקר כתוצאה מהקמת אזור אימונים גדול של הצבא הבריטי (Defence Training Estate Salisbury Plain), והוא האזור הגדול ביותר שנותר בצפון-מערב אירופה של ערבות דשא גיריות (Calcareous grassland). בנוסף יש במישור אדמה חקלאית, ומעט אזורים קטנים של עצי אשור ויערות מחטניים. המקום הגבוה ביותר הוא איסטון היל (Easton Hill).
גאוגרפיה.
הגבולות של מישור סולסברי מעולם לא הוגדרו בפועל, ויש חילוקי דעות לגבי גודל השטח המדויק שלו. עמקי הנהרות המקיפים אותו, והגבעות והמישורים שמעבר להם מגדירים באופן רופף את גבולותיו. בצפון, המתלול של הגבעות המשקיפות על עמק פיוסי (Vale of Pewsey), בצפון-מערב הנהר אייבון בריסטול. הנהר ויילי (River Wylye) זורם לאורך הגבול הדרום-מערבי, הנהר בורן (River Bourne), זורם ממזרח. הנהר אייבון המפשייר זורם דרך המחצית המזרחית של המישור, ודרומה המישור הולך ומצטמצם ככל שעמקי נהרות הולכים ומתקרבים עד שהם נפגשים בסולסברי. מנקודה זו ואיך זורם הנהר אייבון דרומה אל תעלת למאנש בכרייסטצ'רץ' (Christchurch). גבעות המפשייר (Hampshire Downs) וגבעות ברקשייר (Berkshire Downs) הם גבעות קירטון ממזרח ומצפון למישור סולסברי. וגבעות דורסט (Dorset Downs) שוכנות לדרום-מערב. במערב ובצפון הגאולוגיה היא בעיקר חרסיות, ואבני גיר של העמקים בלקמור (Blackmore Vale), ורדור (Vale of Wardour) ואייבון (Avon Vale).
היישוב הגדול ביותר במישור הוא איימסברי (Amesbury), אם כי קיימים גם כפרים קטנים, כדוגמת טילסהד (Tilshead), צ'יטרן (Chitterne) ושרוטון (Shrewton) במרכז המישור, כמו גם כמה כפרירים ומחנות צבא. כביש A303 חוצה את החלק הדרומי של המישור בעוד שהכבישים A345 ו-A360 חוצים דרך מרכז המישור.
היסטוריה.
מישור סולסברי מפורסם בהיסטוריה ובארכאולוגיה שלו. בתקופה הנאוליתית החלו האנשים של תקופת האבן להתיישב במישור, קרוב לוודאי שההתיישבות התמקדה סביב המתחם הסוללתי של רובין הוד'ס בול (Robin Hood's Ball). רוגמים גדולים מהסוג המכונה באנגלית לונג בארו (Long barrow) כדוגמת וייט בארו (White Barrow) ועבודות עפר אחרות נבנו לאורך המישור. בהגיע שנת 2500 לפנה"ס הפכו השטחים סביב חומות דרינגטון וסטונהנג' למוקד לבנייה, וההתיישבות בחלק הדרומי של המישור נמשכה לתוך תקופת הברונזה.
בתקופת הברזל בבריטניה, סביב שנת 600 לפני הספירה, החלו להיבנות מבצרי גבעות סביב הגבולות של המישור, כולל מחנה סקרצ'ברי (Scratchbury Camp) ומחנה בטלסברי (Battlesbury Camp) בדרום-מערב, מחנה בראטון (Bratton Camp) בצפון-מערב, מחנה קסטרלי (Casterley Camp) בצפון, מבצר ירנברי (Yarnbury Castle) ומחנה אספסיאנוס (Vespasian's Camp) בדרום וגבעת סידברי (Sidbury Hill) במזרח.
דרכים רומאיות הן תוואי נוף גלויים לעין, ששירתו קרוב לוודאי את היישוב שהיה קרוב לסארום הישנה (Old Sarum). וילות כפריות רומיות נדירות במישור ומשמות המקומות האנגלו-סקסונים ניתן להסיק שהמישור שימש בעיקר כנחלה קיסרית שבה גידלו דגן.
במאה השישית בנו התושבים החדשים האנגלו-סקסונים יישובים מתוכננים בעמקים, מוקפים בסוג הטרסות המכונה לינצ'ט (lynchet), והגבעות נותרו כמרעה לצאן. מדרום נמצאת העיר סולסברי, שהקתדרלה שלה מהמאה ה-13 וה-14 ידועה בזכות הצריח הגבוה ביותר במדינה, והבניין היה במשך מאות שנים המבנה הגבוה ביותר בבריטניה. הקתדרלה מעידה על השגשוג שהסחר בצמר ובבדים הביא לאזור. באמצע המאה ה-19 החלה תעשיית הצמר והבדים להצטמצם, מה שהוביל לקיטון באוכלוסייה ושינוי השימוש בקרקע מגידול כבשים לצמר לחקלאות ולשימוש צבאי. וילטשייר הפך לאחד המחוזות העניים ביותר באנגליה בתקופה זו של הידרדרות.
יש במישור כמה דמויות גבעה, שבהן הידועה ביותר היא הסוס הלבן של וסטברי (Westbury White Horse). תעלת קנט ואייבון (Kennet and Avon Canal) נבנתה צפונית למישור דרך עמק פיוסי.
בספטמבר 1896 ערכו ג'ורג' קמפ (George Kemp) וגוליילמו מרקוני ניסויים בטלגרפיה אלחוטית במישור סולסברי והשיגו תוצאות טובות במרחק של 2 קילומטרים.
אתר האימונים הצבאי.
אזור האימונים של הצבא הבריטי (Defence Training Estate Salisbury Plain), בראשי תיבות DTE SP, משתרע בערך על פני מחצית מהמישור. הצבא התחיל לראשונה לערוך תרגילים צבאים במישור ב-1898. מאז רכש משרד ההגנה הבריטי שטחי קרקע נרחבים עד מלחמת העולם השנייה. משרד ההגנה הוא כיום בעלים של 390 קילומטרים רבועים של קרקעות, אזור האימונים הצבאי הגדול ביותר בממלכה המאוחדת. מתוכם, כ-100 קילומטרים רבועים סגורים באופן קבוע לציבור, והגישה לאזורים אחרים מוגבלת מאוד. נכון ל-2016, המחנות והקסרקטינים הגדולים ביותר הם בלרקהיל (Larkhill), במחנה בולפורד (Bulford Camp), במחנה טידוורת (Tidworth Camp) בטרנצ'ארד לינס (Trenchard Lines) ובוורמינסטר (Warminster).
כמה מתקנים נבנו ופורקו, כולל קו רכבת ושדה תעופה שנבנו ליד סטונהנג'. ב-1943 פונו הכפר אימבר (Imber) והכפריר הינטון פארווה (Hinton Parva) כדי לאפשר את האימונים לקראת המערכה בנורמנדי. בעוד שתושבי הינטון פארווה הורשו לחזור בתום הלחימה, הכפר אימבר נותר סגור, למעט טקס כנסייתי שנתי וביום הבנקים.
בית הספר המלכותי לתותחנות (Royal School of Artillery) ממוקם בלרקהיל, ואש חיה נורית במישור 340 ימים בממוצע בשנה. אנשי צבא מבריטניה וממקומות אחרים בעולם משקיעים כ-600,00 ימי אדם במישור מדי שנה.
אזור האימונים DTE SP שוכן סמוך למתקנים צבאיים אחרים כולל מעבדת הטכנולוגיה והמדע של משרד ההגנה (Defence Science and Technology Laboratory) בפורטון דאון (Porton Down, שמרבית עבודתה סודית), שדה התעופה בוסקומב דאון (Boscombe Down) ובסיס חיל האוויר וואלופ (Wallop Army Air Corps Base), שבו מתאמנים טייסים על הגרסה הבריטית של אפאצ'י AH-64.
200 קילומטרים רבועים מוגדרים כאתרים של אינטרס מדעי מיוחד (Special Scientific Interest) ואזורים מיוחדים של שימור (Special Areas of Conservation) וכל האזור מוגדר כאזור שימור מיוחד לעופות.
הרדיו של צבא בריטניה (British Forces Broadcasting Service) משדר מבולפורד שבמישור סולסברי.
אקולוגיה.
בגלל שטחי האימונים הגדולים שאינם נגישים לציבור, המישור הוא מקלט לחיות בר, ומשכן לשתי שמורות טבע לאומיות, אך קיים חשש שרמת הרעייה הנמוכה במישור יכולה לאפשר לצמחיית בתה להתפשט לערבות העשב. המישור כולל את המרחב הגדול ביותר הידוע של גבעות קירטון בלתי מעובדות בצפון-מערב אירופה, ומייצג 41% מהשטח הנותר של בית גידול זה בבריטניה. המישור מהווה בית גידול ל-13 מינים של צמחים נדירים ברמה הלאומית, 67 מינים של חסרי חוליות נדירים ומהווה אתר בעל חשיבות בינלאומית לעופות. בנוסף לבית הגידול של גבעות הקירטון, המישור תומך בבתי גידול של בתה ויערות, שלוליות זמניות ואגמים וקבועים והנהר בורן.
צמחייה.