ביק תואר כ"אדם חם, האוהב את עמו ואת ארצו" וכ"איש נעים הליכות [...] שופע הומור ומסור בכל לבו ונפשו לפעליו המוזיקליים".
הוא נפטר בשיבה טובה באפריל 1979, בגיל 79. הניח את ילדיו ואשתו, בבה ביק. נטמן בבית העלמין שדה יהושע בעירו.
יומיים לאחר מכן נערכה מסיבת הוקרה לו, לישראל ברנדמן ולישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל.
כחודש לאחר מותו הוענק לו פרס חיפה לשנת תשל"ט, על מפעל חייו.
ב-24 בדצמבר 2009 נערך בבית נגלר בקריית חיים ערב מחווה למנצח, שיזמו והפיקו תושבי קריית חיים ותלמידיו לשעבר.
ב-29 בינואר 2012 ערך והנחה חוקר הזמר העברי אליהו הכהן ערב מחווה למלחינים משה ביק ושלום פוסטולסקי באולם מכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב. גם בחייו נערך ערב הוקרה לכבודו, שהוקדש ליצירתו למלאת לו 50 מטעם ועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה (בין הזמרים: יוכבד טראוב ואריה פרידמן-לבוב; על הפסנתר: אשתו, בבה ביק)
עיזבונו של ביק שמור בספרייה הלאומית ובארכיון העיר חיפה.
המטבח הנורדי החדש
המטבח הנורדי החדש היא תנועה שהחלה בשנת 2004 בעקבות יוזמה של השפים הדנים רנה רדזפי וקלאוס מייר ממסעדת נומה שנוסדה באותה שנה. הם הפגישו בקופנהגן שפים ואנשי מקצוע מתחום המזון מכל המדינות הנורדיות כדי לדון כיצד לפתח את המטבח הנורדי החדש. בפרט הם הדגישו את הצורך במה שתיארו כ"טוהר, פשטות וטריות" כמו גם בשימוש גובר במזונות עונתיים. הם עודדו מסעדות לפתח מאכלים מסורתיים בהתבסס על מצרכים הנהנים מיתרונות האקלים, הקרקע ומקורות המים המקומיים.
שרי החקלאות והמזון של המועצה הנורדית מדנמרק, פינלנד, איסלנד, נורווגיה ושוודיה ושל הטריטוריות התלויות נפגשו בקופנהגן ב-2005 לתמיכה בהתפתחויות אלו והשיקו את "תוכנית המזון הנורדי החדש". בעקבות תוכנית זו ניתן ב-2006 מימון של 3 מיליון אירו לפעילויות קשורות.
גישה.
המטבח המתפתח ביקש להשתמש ביתרונות המובנים של המתכונים הסקנדינביים המסורתיים לתבשילי בשר ודגים, בהסתמכות על מוצרים מקומיים תוך חידוש והתאמה של שיטות ותיקות כגון כבישה, עישון והמלחה. מוצרים כגון לפתית, שיבולת-שועל, גבינות וגרסאות ותיקות של תפוחים ואגסים מעובדים כעת תוך שימת-לב רבה יותר לשימור טעמיהם הטבעיים. צעדים אלו ננקטו על ידי תומכי המטבח הנורדי החדש במקביל למודעותם לעניין הגובר ברחבי האזור במזון אורגני. בנוסף להתעניינות ב"טוהר וטריות" הם משתדלים לנצל באופן מיטבי מוצרים עונתיים כגון תפוח אדמה, תות גינה ואספרגוס בקיץ ומאפים ובשר בתקופת חג המולד.
מסעדות.
מסעדת נומה (ראשי תיבות של nordisk mad - מזון נורדי) בקופנהגן מתיימרת להגיש מאכלים המבושלים על פי העקרונות המנחים של המטבח החדש. היא הוכתרה בשנים 2010, 2011, 2012, 2014 כ"מסעדה הטובה בעולם" על ידי מגזין 50 המסעדות הטובות בעולם, הנתמך על ידי חברת המים המינרליים סן פלגרינו. מסעדות אחרות בקופנהגן ובפרובינציות הלכו בעקבות הטרנד והעניין בו הולך וגובר בדנמרק ומחוצה לה. בין המסעדות שאימצו את הטרנד: Ti Trin Ned בפרדריסיה, Geranium בקופנהגן ו-Malling &amp; Schmidt באורהוס.
זיגורד הראשון, מלך נורווגיה
זיגורד מגנוססון (בנורווגית: Sigurd Magnusson; היה ידוע גם בכינוי זיגורד הצלבן, בנורדית עתיקה: Sigurðr Jórsalafari, בנורווגית: Sigurd Jorsalfar; 1090 – 26 במרץ 1130) היה מלך נורווגיה מ-1103 ועד מותו תחת השם זיגורד הראשון. תקופת שלטונו, יחד עם אחיו אייסטיין הראשון, עד למותו של זה ב-1123, נחשבה על ידי היסטוריונים כתור הזהב של ממלכת נורווגיה של ימי הביניים. בנוסף הוא התפרסם כמי שהוביל את מסע הצלב הנורווגי בין השנים 1107 – 1110, וכך הוא קנה לעצמו את הכינוי "הצלבן".
ראשית חייו.
זיגורד היה אחד משלושת בניו של מגנוס השלישי, מלך נורווגיה. השניים האחרים היו אייסטיין ואולף. שלושתם נולדו לאימהות שונות והיו ילדים לא חוקיים. למרות זאת, לכל שלושת בניו של המלך הייתה זכות שווה לרשת את כס המלכות וכדי להימנע מסכסוכים וממלחמות, מלכו השלושה במשותף על הממלכה החל משנת 1103.
בתחילה חלק זיגורד את המלוכה עם שני אחיו, אך לאחר מות אולף ב-1115 ומות אייסטיין ב-1123, הוא נותר כמלך יחיד. עוד לפני הכרזתו כמלך הוא נשא את התארים מלך האיים ורוזן אורקני, למרות שלאחר מכן הוא העביר את תואר הרוזן מאורקני להוקון פאולסון, בנו של פול תורפינסון.
היסטוריונים רבים רואים את תקופת מלכותם של זיגורד ושל אייסטיין כתור הזהב של ממלכת נורווגיה בימי הביניים. הממלכה פרחה והתרחבה והשיגה הכרה בינלאומית הודות להשתתפותו של זיגורד במסע הצלב.
המסע יחד עם אביו.
ב-1098 התלווה זיגורד לאביו, מגנוס השלישי, במסעו לאיי אורקני, לאיים ההברידיים ולים האירי. באותה שנה הוענק לו התואר רוזן אורקני, בעקבות הדחתם המהירה של מי שנשאו קודם את התואר, האחים פול וארלנד תורפינסון. בנוסף הוא הוכרז כמלך האיים, בעקבות הפלתו של המלך הקודם על ידי אביו של זיגורד. למרות שמגנוס לא היה אחראי באופן ישיר למותו של מלך האיים הקודם, הומלך זיגורד על הממלכה עקב כיבושה על ידי אביו. הייתה זו הפעם הראשונה בה הייתה ממלכת האיים בשליטה ישירה של מלך נורווגי. לא ברור אם זיגורד שב לנורווגיה יחד עם אביו ב-1098, אך ידוע שהוא היה באורקני כאשר מגנוס שב לשם ב-1102 במסעו השני. בהיותו שם, התנהל משא ומתן על ברית נישואים בין מגנוס לבין מוריכרטך או בראין, המלך העליון של אירלנד, אחד השליטים רבי העוצמה ביותר של אירלנד ושליט דבלין. זיגורד היה אמור לשאת לאישה את בתו של מוריכרטך. אף על פי כן, כאשר נהרג מגנוס במארב שטמן לו הצבא האירי, שב זיגורד בן ה-14 לנורווגיה עם שארית הצבא הנורווגי, הותיר מאחור את כלתו המיועדת שהייתה עדיין ילדה והוכרז כמלך נורווגיה יחד עם שני אחיו, אייסטיין ואולף. המסעות שנוהלו על ידי מגנוס הביאו תועלת כלשהי לנורווגיה, שכן איים רבים היו אז תחת שלטון נורווגיה והניבו עושר, כוח אדם והיוו נכס אסטרטגי. עם זאת, האיים ההברידיים והאי מאן השיגו עד מהרה את עצמאותם לאחר מותו של מגנוס.
מסע הצלב.
ב-1107 הוביל זיגורד את מסע הצלב הנורווגי כדי להעניק תמיכה לממלכת ירושלים שנוסדה אז לאחר מסע הצלב הראשון. לרשותו של זיגורד עמד כוח של כ-5,000 איש וכ-60 ספינות, כפי שמתואר בסאגות. שני המלכים, אייסטיין וזיגורד, היו חלוקים ביניהם בתחילה מי יוביל את חיל המשלוח ומי יישאר למשול על הממלכה. בסופו של דבר נבחר זיגורד להוביל את מסע הצלב, ככל הנראה בשל העובדה שהוא צבר ניסיון רב יותר במסעות כאשר התלווה לאביו. הוא היה המלך האירופאי הראשון שהוביל מסע צלב והישג זה הקנה לו את הכינוי Jorsalafari ("הנוסע לירושלים", אך בתרגום הבלתי הרשמי לאנגלית הוא כונה the Crusader – "הצלבן"). זיגורד ניהל לחימה בליסבון, בכמה איים בים התיכון ובארץ ישראל. ברוב המקרים הוא השתתף באופן פעיל בלחימה, לצד חייליו הנאמנים וקרובי משפחתו. דרכם צלחה להם והם נחלו שורה של ניצחונות. בעקבות זאת הם צברו כמות ניכרת של שלל, שככל הנראה לא הגיע בסופו של דבר לנורווגיה, מאחר שזיגורד העביר כמעט את כולו לקונסטנטינופול. בדרכו לירושלים הוא ביקר אצל רוג'רו השני, מלך סיציליה במצודתו בפלרמו. עם הגיעו לארץ הקודש הוא התקבל בברכה על ידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים שאירח אותו בנדיבות ויחד הם בילו זמן לא מועט. השניים רכבו אל נהר הירדן וייתכן אף שזיגורד הוטבל שם, אך אין על כך מידע ודאי. לאחר מסעם זה ביקש בלדווין מזיגורד לסייע לו לכבוש את צידון והוא השיב לו, "באנו לכאן כדי להקדיש את עצמנו לשירותו של המשיח". זיגורד התלווה לבלדווין במצור על צידון, שב-1098 בוצרה מחדש על ידי הפאטמים. המצור היה מוצלח מבחינתם של הצלבנים וב-5 בדצמבר 1110 היא נכבשה. על פי הוראתם של בלדווין ושל הפטריארך של ירושלים, נלקח שבב מהצלב האמיתי והוענק לזיגורד לאחר המצור כאות ידידות וכסמל להשתתפותו ההרואית במסע הצלב. לאחר מכן שב זיגורד לספינותיו והתכונן לעזוב את ארץ הקודש. הצי הפליג לקפריסין, שם בילה זיגורד זמן מה. לאחר מכן הוא הפליג לקונסטנטינופול ונכנס לעיר דרך השער שהיה קרוי שער הזהב כשהוא רוכב בראש אנשיו. הוא נשאר שם זמן מה ובילה בחברתו של הקיסר.
החזרה לנורווגיה.
לפני שעזב את קונסטנטינופול, העביר זיגורד את כל ספינותיו ואוצרותיו לרשותו של הקיסר. בתמורה הוא קיבל סוסים חזקים רבים לו ולאנשיו. זיגרוד תכנן לשוב לנורווגיה בדרך היבשה, אך בדעתם של מעטים מאנשיו היה לשוב אתו. רבים מהם נשארו בקונסטנטינופול והצטרפו למשמר הורנגי, יחידת העלית של קיסר ביזנטיון. המשך המסע ארך זמן רב ובדרכו עבר זיגורד על פני ארצות רבות. דרכו חזרה הבייתה עברה דרך בולגריה, הונגריה, פאנוניה, שוואביה ובוואריה, שם הוא פגש את לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בהמשך הוא הגיע לדנמרק, שם הוא התקבל בברכה על ידי המלך נילס, שבסופו של דבר העניק לו ספינה שבה הוא הפליג בחזרה לנורווגיה.