בשנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו באזור נפט וגז, והדבר הביא להתפתחות מואצת של העיר והכפלת אוכלוסייתה, וב-25 ביוני 1965, כשהאוכלוסייה הגיע ל-19 אלף היישוב הוכרז בפעם השלישית כעיר. בסוף שנות ה-70 בעיר התגוררו כבר למעל ל-100 אלף תושבים ובשנת 1989 כ-250 אלף.
אלמוג (פירושונים)
גואראם הראשון, נסיך איבריה
גוּאראם הראשון (בגאורגית: გუარამი I) היה נסיך שהקים את נסיכות איבריה. הוא נשא בתואר הביזנטי "קורופלאטס" והנהיג את נסיכות איבריה תחת חסותה של האימפריה הביזנטית משנת 588 עד 590 לערך. לעיתים קרובות הוא מזוהה עם ה"גורגנים" המופיעים בכתביו של רושם הרשומות הביזנטי, תיאופנס המוודה.
הגוארמידים, השושלת שאליה השתייך גואראם הראשון, היו דוכסי האזורים הדרומיים של איבריה, קלארג'תי וג'וואחתי. רושם הרשומות הגאורגי, סומבט דוויתידזה טען ברשומותיו כי הוא היה השליט הבגרטיוני הראשון. אולם רוב ההיסטוריונים המודרניים אינם מקבלים את טענה.
כאשר התחדשה המלחמה בין האימפריה הביזנטית תחת יוסטינוס השני לאימפריה הסאסאנית, בשנת 572, כרתו גואראם והגורגנים ברית עם הנסיך הארמני ורדן השלישי ממיקוניאן והביזנטים בניסיון נואש להשתחרר מעול השלטון הפרסי. כפי הנראה נמלט גואראם לקונסטנטינופול כשהמרד נכשל, ונשאר שם עד שהופיע מחדש בזירה הפוליטית בשנת 588. רושם הרשומות הגאורגי, ג'ואנשר, ציין ברשומות כי בתקופה זו מרדו האיברים בשלטון הפרסי פעם נוספת. אצילי איבריה ביקשו מהקיסר הביזנטי, מאוריסוס, שימנה עליהם שליט מבית המלוכה האיברי. מאוריסוס העניק לגואראם את התואר הביזנטי, "קורופלאטס" ושלח אותו למצחתה. כך התחלפה ממלכת איבריה, שבוטלה בשנת 580 על ידי הסאסאנים, בנסיכות בראשות גואראם. המסורת הגאורגית זוקפת לזכותו של גואראם את הקמתו של מנזר הצלב במצחתה (כיום אתר מורשת עולמית). עם מותו בשנת 590 ירש אותו בנו סטפנוז הראשון.
גואראם היה השליט הגאורגי הראשון שעשה צעד בלתי רגיל לאותם ימים והנפיק מטבעות עם דמותו על דרכמה סאסנית מכסף. מטבעות אלה נקראו מטבעות איבריות-סאסאניות ומאוחר יותר נחתמו בראשי התבות "גנ" על פי התחילית והסופית של השם גורגן, שעל פי הרשומות הגאורגיות, היה השם שבו נקרא גואראם בהתאם ל"גורגנים" המופעים גם ברשומות הביזנטיות.
הרמן אבינגהאוס
הרמן אבינגהאוס (בגרמנית: Hermann Ebbinghaus; 24 בינואר 1850 – 26 בינואר 1909) היה פסיכולוג גרמני, מחלוצי הפסיכולוגיה הניסויית. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברלין ואחר כך באוניברסיטת ברסלאו.
חייו.
ילדות וצעירות.
אבינגהאוס נולד בממלכת פרוסיה, חבל ריינלנד, עיר בארמן, לימים חלק מן העיר וופרטל, בשנת 1850 למשפחה מבוססת. אביו, קרל אבינגהאוס היה סוחר אמיד. התחנך בדת הלותרנית וסיים גימנסיה בעיר הולדתו. בגיל 17 נרשם לאוניברסיטת בון, בה התחיל ללמוד היסטוריה ופילולוגיה, אם כי באותה תקופה התעניין במיוחד בפילוסופיה. בשנת 1870 נאלץ להפסיק את לימודיו עקב גיוסו לצבא הפרוסי והשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה.
בשובו לחיים האזרחיים סיים אבינגהאוס את עבודת הדוקטורט שלו על פילוסופיית הלא מודע של אדוארד פון הרטמן. הוא קיבל את ההסמכה ב-16 באוגוסט 1873, כשהוא רק בן 23. בשנות לימודיו פעל אבינגהאוס באגודת הסטודנטים "קורפס גואסטפליה בון".
בשלוש השנים הבאות עבד באוניברסיטאות האלה וברלין
הקריירה האקדמית והמדעית.
אחרי סיום הדוקטורט, ביקר אבינגהאוס באנגליה ובצרפת כשמצא את מחייתו במתן שיעורים פרטיים לתלמידים.
באנגליה לימד בשני בתי ספר קטנים בדרום המדינה. בלונדון בחנות לספרים משומשים גילה את ספרו של גוסטב פכנר "יסודות הפסיכופיזיקה", ובהשראתו יזם את ניסויי הזיכרון המפורסמים שלו.
אחרי התחלת לימודיו באוניברסיטת ברלין הקים אבינגהאוס את מעבדת המבחנים הפסיכולוגיים השלישית בגרמניה, אחרי אלו של וילהלם וונדט ושל גאורג אליאס מילר.
במעבדה זו החל את ניסוייו על הזיכרון בשנת 1878. בעקבות מחקרים אלה התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1894 לא קודם לראשות החוג לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין, אולי בגלל מספר מצומצם מדי של פרסומים. בתפקיד זכה קרל שטומפף. כתוצאה מכך עבר אבינגהאוס לאוניברסיטת וורוצלב, אז ברסלאו. שם ירש את מקומו של תאודור ליפס (שהחליף את שטומפף אחרי שזה עבר לברלין).
בברסלאו כיהן אבינגהאוס בוועדה שחקרה את השינויים ביכולת הלמידה של הילדים במהלך יום לימודים.
ממצאים של אותה ועדה שימשו מאוחר יותר כתשתית לפיתוחם של מבחני משכל.
בברסלאו הקים אבינגהאוס מחדש את המעבדה הפסיכולוגית שלו.
ב-1902 פרסם את ספרו ""Die Grundzüge der Psychologie" ("יסודות הפסיכולוגיה") שזכו להערכה רבה. ב-1904 עבר לאוניברסיטת האלה, בה עבד עד יום מותו.
בשנת 1908 פרסם את ספרו האחרון "Abriss der Psychologie" ("סינופסיס לפסיכולוגיה") שפורסם בהמשך בשש מהדורות.
זמן קצר אחרי יציאתו לאור, נפטר אבינגהאוס בעיר האלה בגיל 59 עקב סיבוכים של דלקת ריאות.
בנו, יוליוס אבינגהאוס, היה פילוסוף ונכדו, ארנסט אלברכט אבינגהאוס, היה פילולוג.
חלק הזיכרון.
בשנת 1878 החל לבצע ניסויים שיטתיים בתחום הזיכרון, תרומתו הגדולה ביותר לפסיכולוגיה. הניסויים שלו היו הניסויים השיטתיים הראשונים שחקרו תהליכים פסיכולוגיים גבוהים (כמו זיכרון, למידה, רגשות מורכבים) שעד לאותה תקופה נחשבו בלתי ניתנים לבחינה אמפירית (אובייקטיבית, נטולת פניות ומדעית).
הוא ביצע ניסויים (בעיקר על עצמו) בצורה מבוקרת ואמפירית. שיטת העבודה שלו הייתה הצגה של סדרות הברות תפלות, הברות חסרות משמעות (כדי למנוע השפעה בלתי רצויה של הקשר ומשמעות המילה על הזכירה) במטרה לשננן. המשתנה התלוי אותו מדד היה מספר החזרות הדרוש על מנת לזכור סדרת הברות כזו בשלמותה. שיטה זו לבחינת הזיכרון נמצאת בשימוש מדעי עד היום.
תגלית חשובה נוספת של אבינגהאוס הייתה תיאור עקומת הזכירה: תהליך השכחה של פריטים שנלמדו מושפע מהזמן שחלף, בפרק הזמן הסמוך ללמידה יש שכחה נרחבת יותר של פריטים אשר דועכת עם הזמן עד להגעה לרמת זכירה בסיסית אשר ממנה סביר להניח שלא ניתן לסגת עוד. יתר על כן, תהליך הלמידה אורך זמן רב יותר ככל שהיקף החומר הנלמד גדול יותר.
אבינגהאוס הקים מעבדה לפסיכולוגיה בברסלאו בשנת 1894. בשנת 1890 יחד עם ארתור קניג ייסד אבינגהאוס את כתב העת המדעי "Zeitschrift für Physiologie und Psychologie der Sinnesorgane"
(הפסיכולוגיה והפיזיולוגיה של אברי החושים).
מחקריו וממצאיו על הזיכרון השפיעו רבות על תחום החינוך והלמידה.
מחקרים אחרים.
אבינגהאוס התעניין גם בתפיסת הצבעים. השתמש במחקריו בפירמידת הצבעים של לאונרדו דה וינצ'
תוך עיגול זוויותיה. בשנת 1893 פרסם בכתב העת לפסיכולוגיה "תאוריה של הראייה".
בין פרסומיו.
( Memory: A contribution to experimental psychology. New York: Dover)
קישורים חיצוניים.
Robert H. Wozniak. Classics in Psychology, 1855-1914: Historical Essays. Bristol, UK: Thoemmes Press 1999
פרסומת בטלוויזיה
מרקוס איימיליוס לפידוס
מרקוס אַיימיליוס לפידוס (לטינית: M•AEMILIVS•LEPIDVS; 89 לפנה"ס לערך - 13 לפנה"ס), מצביא רומאי שהיה הצלע השלישית בטריומווירט השני ביחד עם אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
תולדות חייו.
לפידוס נולד למשפחת האיימיליים, אחת ממשפחות האצולה העתיקות והמשפיעות ביותר ברומא. אביו מרקוס איימיליוס לפידוס היה הקונסול של שנת 78 לפנה"ס.
לפידוס כיהן כפראיטור בשנת 49 לפנה"ס, עם פרוץ מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר לפומפיוס הוא בחר לצדד בקיסר, מהלך שבזכותו הוא הגיע למשרת הקונסול בשנת 46 לפנה"ס ומונה גם למגיסטר אקוויטום ולאחר מכן שירת כמושל גאליה נארבוננסיס והיספניה קיטריור.
לפידוס שהה בסביבתה של העיר רומא כשקיסר נרצח באידו של מרס 44 לפנה"ס, במהומה הפוליטית שנוצרה בעקבות הרצח הוא חבר למרקוס אנטוניוס ועזר לו להשתלט על העיר ומונה למשרת הפונטיפקס מקסימוס. לאחר מכן הוא חזר לפרובינקיות שלו כדי להתכונן למלחמת האזרחים החדשה שללא ספק עתידה הייתה לפרוץ כתוצאה מהרצח.
בינתיים הטיל אנטוניוס מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, אחד מרוצחיו של קיסר, בגאליה קיסאלפינה הסנאט ואוקטביוס תקפו את אנטוניוס, הסנאט ניסה למשוך לצידו את לפידוס, שהיה עם צבאו בגאליה נאברוננסיס, על ידי כך שהכריזו עליו כפרש וכאימפרטור אולם בסופו של דבר לפידוס בחר בנייטרליות ולא צידד באף אחד מן הצדדים. אנטוניוס הובס בקרב מוטינה אולם מצביאי הסנאט נפלו חלל בקרב והפיקוד על הלגיונות היה כולו של אוקטביוס. לאחר תבוסתו נמלט אנטוניוס עם שארית צבאו לגאליה נאברוננסיס ואיחד כוחות עם לפידוס.
כתוצאה מהקרב התרחשו שינויים פוליטיים ברומא. אוקטביוס שכפה על הסנאט לבחור בו כקונסול, ביטל את החלטותיו כנגד אנטוניוס ולפידוס ובפגישה ביניים סיכם על הקמתו של הטריומווירט השני. הוסכם שאוקטביוס ואנטוניוס יצאו להילחם ברוצחי קיסר, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, במזרח בעוד שלפידוס יישאר ברומא ויכהן כקונסול של שנת 42 לפנה"ס.
לאחר תבוסתם של רוצחי קיסר, חל ניסיון התקוממות באיטליה כנגד אוקטביוס מצד לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס. לאחר תבוסת המתקוממים, אנטוניוס ואוקטביוס הצליחו להגיע להסכם שלום וחידשו את ברית הטריומווירט כשהם מחלקים את העולם הרומאי, אוקטביוס קיבל את הפרובינקיות המערביות, אנטוניוס את החלק המזרחי בעוד שלפידוס אולץ לוותר על הפרובינקיות שלו ונאלץ להסתפק באפריקה. ההסדר החדש הדגיש את נחיתות כוחו של לפידוס ואת עובדת היותו הצלע החלשה בברית הטריומווירט.