ב-12 ביולי 2006 תקף חזבאללה סיור של צה"ל בשטח ישראל, סמוך לגבול, הרג שלושה מחיילי הסיור וחטף שניים. במקביל ירה חזבאללה פצצות מרגמה ורקטות באזור הר דב כפעולת הסחה. בניסיון לחלץ את החטופים נכנס צה"ל לשטח לבנון, אך נאלץ לסגת בעקבות אש מסיבית של חזבאללה, ממנה נהרגו עוד חמישה חיילי צה"ל. בעקבות אירועים אלה החלה ישראל בהפצצה אווירית מסיבית של יעדי חזבאללה. חזבאללה הגיב בירי רקטות כבד על יישובי הצפון והאירועים התפתחו לכדי מלחמה בין הצדדים. ישראל הפציצה מטרות צבאיות ואזרחיות בלבנון ואילו חזבאללה ירה רקטות ללא אבחנה לשטח ישראל. בשלב מסוים, כוחות זרוע היבשה של צה"ל נכנסו לדרום לבנון בכוונה לטהר מעוזי חזבאללה, וקרבות קשים התפתחו. המלחמה נמשכה כחודש, עד 14 באוגוסט, ונהרגו בה 44 אזרחים ישראלים, 119 חיילי צה"ל, מאות לוחמי חזבאללה וכ-1,100 אזרחים לבנונים. בתחילת המשבר תמך רוב העולם בישראל והצדיק את פעולותיה, אך ככל שהמשבר התמשך התכרסמה תמיכה זו והחלה פעילות בינלאומית להשגת הפסקת אש. ב-10 באוגוסט מגעים קדחתניים בין ארצות הברית הפרו-ישראלית לצרפת הפרו-לבנונית, שניסו לאזן בין דרישות ישראל לעמדה הלבנונית, הולידו טיוטה להחלטה על הפסקת אש. ב-12 באוגוסט אושרה ההחלטה במועצת הביטחון של האו"ם. במקביל לאישור ההחלטה החלה ישראל במבצע קרקעי רחב שכוונתו הייתה להביא את צה"ל עד לנהר הליטני, אך מבצע זה הופסק עם כניסת הפסקת האש לתוקפה ב-14 באוגוסט בשמונה בבוקר.
נוסח ההחלטה.
בהחלטה דובר על תגבור כוח יוניפי"ל ב-15,000 חיילי או"ם חמושים עם סמכות להפעלת נשק וסיוע של האו"ם לפריסת צבא לבנון בדרום לבנון. לפי סעיף 12 להחלטה: כוח האו"ם "ינקוט את כל הפעולות הנדרשות להבטיח ששטחי הפעילות שלו לא ינוצלו לביצוע פעולות עוינות מכל סוג, ויסתייע באמצעים רבי-עוצמה למניעת ירי". עוד קובע הסעיף את חובת הכוח "להגן על אזרחים מפני איום מתפתח של אלימות פיזית". פריסת הכוח תיעשה בד בבד עם נסיגת צה"ל מדרום לבנון, ועד שהכוח יתפרס ישראל אינה מחויבת לסגת.
כמו כן קבעה ההחלטה שיש למנוע הכנסת נשק לאזור ללא הסכמה של ממשלת לבנון והטילה אמברגו מלא על העברת נשק לחזבאללה.
בנוסף להחלטה זו הופיעו בה שתי קריאות כלליות בחלק ההצהרתי, הלא מחייב של ההחלטה:
בעקבות ההחלטה.
חרף ההחלטה, חזבאללה שיקם בהדרגה את כוחו בדרום לבנון.
תקשורת לווינית
החלטה 1701
השער הנשגב
השער הנשגב, השער העליון, או בקיצור השער (בטורקית: Babıali או Bâb-ı âli), היה כינוי למנגנון השלטוני של האימפריה העות'מאנית, ששימש בעיקר בשיח הדיפלומטי.
השער הנשגב היה שמו של השער הפתוח של חצר הסולטאן, שער שנוהל על ידי הווזיר הגדול (מקביל לראש ממשלה). השער קיבל את שמו משמו של שער בארמון טופקאפי שבאיסטנבול, משכנו של הווזיר הגדול והמקום בו נערכו קבלות הפנים לשגרירי המדינות הזרות. בהמשך, הפך השער הנשגב לשם נרדף למשרד החוץ העות'מאני.
היפוס
מקס פריש
מקס רוּדוֹלְף פְרִיש (בגרמנית: Max Rudolf Frisch; 15 במאי 1911, ציריך – 4 באפריל 1991, ציריך) היה סופר ומחזאי שווייצרי, אדריכל בהכשרתו. מן הסופרים והמחזאים הבולטים בשפה הגרמנית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חייו.
מקס פריש נולד ב-15 במאי 1911 בציריך, בן לאדריכל פרנץ ברונו פריש ולאשתו קרולינה בטינה. בשנת 1930 החל בלימודי שפה וספרות גרמנית באוניברסיטת ציריך, ועם מות אביו בשנת 1933 קטע את לימודיו. פריש עבד ככתב בעיתון הנודע נויה צירכה צייטונג. בשנים 1936-1934 נסע ברחבי מזרח אירופה ודרומה, ובשנת 1935 ביקר לראשונה בגרמניה. ספרו הראשון "יורג ריינהרט, מסע קיץ גורלי" ראה אור בשנת 1934.
בשנים 1936 עד 1941 למד אדריכלות בפוליטכניקום של ציריך (ה-ETH), ביחד עם יוסטוס דהינדן ואלברטו קמנצינד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא השווייצרי כתותחן, ועד שנת 1945 היה בשירות פעיל כ-650 יום.
עם זכייתו בשנת 1942 בתחרות האדריכלות של העיר ציריך לבניית הבריכה ב-Letzigraben, פתח משרד אדריכלים עצמאי. הבריכה הקרויה היום על שמו נבנתה בשנת 1949. היא נותרה המבנה הגדול היחיד שתכנן פריש ונקבעה כמבנה לשימור. באותה שנה נשא לאישה את גרטרוד קונסנצה פון מאיינבורג ולזוג נולדו שתי בנות, ובן עם פיגור שכלי.
בשנת 1947 הכיר את המחזאים החשובים ברטולט ברכט ופרידריך דירנמט. בזכות מלגה מקרן רוקפלר בילה שנה בארצות הברית בשנת 1951. בשנת 1954 סגר את משרד האדריכלים שלו ועזב את משפחתו. משנה זו ואילך התמקד בכתיבה.
בשנים 1958 עד 1963 היה בן זוגה של הסופרת אינגבורג בכמן, שאותה תיאר ברמיזות בסיפורו "מונטוק". בשנת 1959 התגרש מאשתו ועבר להתגורר ברומא, שם חי עם בכמן עד אמצע שנות השישים. בשנת 1962 בהיתו בן 51, פגש את הסטודנטית בת העשרים ושלוש מריאנה אולרס (Oellers), וכעבור זמן עברו להתגורר ביחד, והתחתנו בשנת 1968. נישואיהם התפרקו בשנת 1979.
בשנת 1965 זכה פריש בפרס ירושלים לחירות האדם, וב-1989 זכה בפרס היינריך היינה.
בשנת 1990 נודע לפריש כי היה נתון, ביחד עם רבים אחרים, למעקב צמוד מצד הרשויות השווייצריות, כחלק מפרשייה שזעזעה אז את שווייץ כולה, ונודעה כ"פרשיית התיקים".
ב-4 באפריל 1991 מת פריש מסרטן בדירתו בציריך.
את עיזבונו הספרותי של פריש מנהל "ארכיון מקס פריש" השוכן ב-ETH. את הארכיון מנהלת קרן שהוקמה על ידי פריש עצמו בחייו, ושאותה מימן בסכום של 165,000 פרנקים שווייצריים.
יצירתו.
מחזותיו וספריו של מקס פריש עוסקים במספר תימות מרכזיות.
אחת מן התמות המרכזיות היא גיבוש הזהות העצמית של היחיד. כך למשל בספרו "יהא שמי גנטנביין" מודדים זהויות כמו שמודדים בגדים, ובספרו "שטילר" חוזרת האמירה "אינני שטילר". ביצירתו המאוחרת "האדם בהולוגרמה" בודק פריש את תפקידו של הידע והזיכרון בחוויה האנושית: כמה קטן הוא האדם עם ידיעתו הצנועה בהשוואה לטבע כולו, ומה נותר ממנו. גם אימוצן של זהויות בידי אחרים נוכח ביצירתו של פריש, אשר מעוניין להרחיב את האיסור "לא תעשה לך צלם" גם על יחסים בין בני האדם. במחזותיו "דון ז'ואן או אהבת הגאומטריה" ו"אנדורה" עוסק פריש בנטייה האנושית להתייחס לזולת לפי דימויו ולשפוט אותו לפי דעות קדומות.
נושא נוסף החוזר ביצירתו של פריש הוא ייחודה של שווייץ (כמתיימרת להיות אומה דמוקרטית ונייטרלית מופתית), שעליו הוא מערער. פריש מפרק את מיתוס וילהלם טל ב"וילהלם טל לבית הספר", שבו מוצג המיתוס המכונן של האומה השווייצרית כצירוף של נסיבות ומחדלים המעיד על צרות האופקים והאופורטוניזם של העם השווייצרי.
מחזותיו של פריש אירוניים יותר, ותוקפניים פחות, מהתיאטרון האפי של ברכט. הפרוזה שלו ספקנית יותר משהיא דוגמטית. אף המקהלה הכמו-קלאסית ב"בידרמן והפירומנים" נמנעת למעשה מלשמש בתפקידה הדידקטי המסורתי ומצטרפת לחלק מה"טמטום" הכללי שמבקש המחזה להציג.
היחס אל היהודים ביצירתו של פריש.
במחזהו "אנדורה", המתחולל במדינה דמיונית בעלת שם זה, עוסק פריש בשאלת הדעה הקדומה שבאנטישמיות ובמשמעותה של הזהות היהודית כתווית אשר נקבעת בידי הזולת.
בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה
בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה (גרמנית: Zentralfriedhof Friedrichsfelde) נקרא גם "אתר ההנצחה לסוציאליסטים" (גרמנית: Gedenkstätte der Sozialisten) הוא בית קברות בברלין, ברובע ליכטנברג.
היסטוריה.
בית הקברות הוקם בשנת 1881. בתחילה נקרא שמו "בית הקברות העירוני פרידריכספלדה ברלין". בית העלמין הוקם בעקבות מחסור במקומות קבורה, עקב צמיחה מהירה של ברלין.
השטח לצורך הקמת האתר, הוקצה מחוץ לעיר, ונרכש בשנת 1879.
בית הקברות, שאורכו 250 מטר, תוכנן בידי האדריכל הרמן מכטיג. חלוקת ברלין בעקבות מלחמת העולם השנייה הובילה לכך שבית הקברות, שנמצא בגבולותיה של מזרח ברלין, ישמש את תושבי המקום, בין היתר את מנהיגי גרמניה המזרחית (GDR).
בשנת 1900, לאחר קבורתו של וילהלם ליבנקכט, מייסד המפלגה הסוציאל -דמוקרטית (SPD), החלו להיטמן בו רבים ממנהיגי ופעילים של התנועות הסוציאל-דמוקרטיות, סוציאליסטיות וקומוניסטיות בגרמניה.
בשנת 1978 הורחב בית הקברות כדי לכלול אנדרטה לקורבנות הנאצים.
אנדרטת המהפכה ואנדרטת הסוציאליסטים.
בשנת 1926 הוצבה בחלקו הקדמי של בית הקברות אנדרטה למהפכה שתכנן האדריכל והמעצב הגרמני לודוויג מיס ון דר רוהה. האנדרטה כללה מבנה של לבנים אדומות ברוחב 12 מטר. האנדרטה נהרסה על ידי השלטון הנאצי בשנת 1935.
האנדרטה הוחלפה בשנת 1951 על ידי אנדרטת הסוציאליסטים, מבנה גרניט גבוה ודמוי אובליסק, עליו חקוקות המילים Die Toten mahnen uns (המתים מזכירים לנו). סביב האובליסק נמצא קיר עגול למחצה שעליו קבועים לוחות אבן הנושאים שמות של המנהיגים הסוציאליסטים הידועים - קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, ארנסט תלמאן, וילהלם פיק, ולטר אולבריכט, פרנץ מהרינג, ג'ון שחר, רודולף ברייטשייד, פרנץ קנסטלר ואוטו גרוטווהל.
בחלק אחד של הקיר נמצאת קבוצת לוחות גדולים המתעדים את שמותיהם של 327 גברים ונשים שמסרו את נפשם למאבק בפאשיזם בין השנים 1933-1945.
אישים הטמונים במקום.
בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה כולל קברים רבים של מדינאים סוציאליסטים וקומוניסטים. כמו כן טמונים במקום אמנים גרמנים ידועים.
בין האישים הקבורים במקום ניתן למנות את הבאים:
לואיס מארין
לואיס מרין
לואיס אנטוניו מרין מורייו (בספרדית: Luis Antonio Marín Murillo; נולד ב-10 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ומאמן כדורגל בהווה.