נורטון התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1996 בתור מועמדת המפלגה הרפובליקנית, אך הובסה בבחירות המקדימות על ידי חבר בית הנבחרים האמריקאי דאז, ויין אלרד. תקופת כהונתה השנייה של נורטון תמה ב-1999. בשל מגבלות על תקופות כהונה, נורטון לא התמודדה לתקופת כהונה שלישית.
לאחר שעזבה את משרד התובע הכללי של קולורדו, נורטון עבדה במשרד עורכי דין בדנוור. היא עבדה שם עד שג'ורג' ווקר בוש מינה אותה למזכירת מחלקת הפנים של ארצות הברית עם היבחרו לנשיאות ב-2000. בספטמבר 2004 חתמה עם שגריר ישראל בארצות הברית הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי. נורטון היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד, כיהנה בתפקידה עד 2006, עת הוחלפה במושל איידהו דירק קמפת'ורן.
קישורים חיצוניים.
urdu poetry
pakistani dramas list
watch pakistani drama online
Pakistani Drama
Urdu Shayari
אגריניון
הסרייה
שיטת 12 הטונים
שפמנון הליקופטר
שפמנון הליקופטר (שם מדעי: "Wallagonia leerii"), הוא מין דג גדול ממשפחת הסילוריים שבסדרת השפמנונאים. הוא חי בדרום-מזרח אסיה. בעבר היה שייך לסוג "Wallago".
זהו שפמנון גדול מאוד שמגיע לאורך 2 מ' ולמשקל 95 ק"ג. הוא בעל עור ירוק-חום והבטן לבנה. הפה גדול וסביבו שפמות. סנפירי החזה כתומים.
שפמנון זה חי בנהרות דרום-מזרח אסיה מתאילנד וחצי האי המלאי עד לאיים סומטרה ובורנאו שבאינדונזיה. הוא שוכן בעומקים וצד דגים אחרים.
חצי האי המלזי
ביצוע בכורה
עשרה שקלים חדשים
הייפונג
הייפונג (ב: ) היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי והאנוי), אחת מערי הנמל החשובות שלה ומהווה מרכז הטכנולוגיה, הכלכלה, התרבות, הרפואה, החינוך, המדע והמסחר בחוף הצפוני של וייטנאם.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1887 כנמל של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. העיר התפתחה מאוד למרות טייפון שהכה באזור בשנת 1881 וגרם למותם של מאות אלפי אנשים. בשנים 1954–1975, הייתה הייפונג העיר הימית החשובה ביותר בצפון וייטנאם. בסוף מלחמת וייטנאם הופצצה העיר פעמים רבות על ידי חיל האוויר והצי האמריקאים. הנמל העירוני נפגע קשות בהפצצות אלו.
כלכלה.
מבחינה כלכלית, הייפונג נודעת בשל התעשיות הרבות שלה אשר כוללות: טקסטיל וייצר סיגריות, אלכוהול, מלט, ברזל, תרופות, אופנועים וכו'. שליש משטח העיר הוא למעשה שטח חקלאי, כאשר הגידול המרכזי הוא אורז. ענף חקלאי מרכזי נוסף הוא הדיג.
דמוגרפיה.
הייפונג היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם, עם כ-2 מיליון תושבים. מבחינה מגדרית, 50.4% מהתושבים הם נשים, לעומת 49.6% גברים. תוחלת החיים נאמדת בכ-77.1 שנים בקרב נשים, 72 שנים לגברים, ו-74.5 שנים בשקלול שני המינים. שיעור תמותת התינוקות נמדד בכ-11.8 מקרי תמותת תינוקות ל -1,000 לידות, מעל הממוצע הארצי לערים. שיעור הגידול השנתי עומד על כ-4%.
מוזיקה ברזילאית
המוזיקה הברזילאית נוצרה כתוצאה מהמפגש בין התרבויות השונות הקיימות בברזיל, כאשר בבסיסה היא היא תוצר של השילוב הייחודי בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, עם הגעתם של העבדים האפריקאים לברזיל בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
בעלת סגנונות וזרמים רבים, כגון סמבה, בוסה נובה, MPB, שורו, טרופיקליה, רוק ברזילאי, ראפ ברזילאי ועוד, המוזיקה הברזילאית מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות ומסימני ההיכר של ברזיל ברחבי העולם.
רקע היסטורי.
בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, הועברו אפריקאים למדינות אמריקה, ביניהן ברזיל, לצורך כוח-עבודה זול. ב-1436 הובאו תריסר העבדים האפריקאים הראשונים לליסבון, וב-1466 מנו כבר כאלף עבדים, וב-1535 ומספרם הגיע לעשרת אלפים. בזמן שהאירופים ראו את עצמם כמייצגים את הציוויליזציה, הטכנולוגיה והמדע – כלומר את בעלי הדת האמיתית והמפותחים, אפריקה נתפשה כמקום חסר תרבות, בו האנשים מחזיקים בדתות שקריות, במנהגים נחותים, ובמעשים ברברים ופראיים. המוזיקה והשירה של האפריקאים נתפשו כנחותים בהשוואה למה שהיה מקובל באירופה.
כלי הנגינה של האפריקאים כללו בעיקר כלי הקשה וכלי נשיפה טבעיים, כגון קרני בעלי חיים, והאירופאים ראו בכך ביטוי לרמתם הנמוכה של האפריקאים, כאלו שחסרה בהם היכולת להבין וליצור כלי נגינה משוכללים, שמסוגלים להפיק צלילים נעימים, עדינים ומורכבים. מקצבי התופים ותרועות הקרנות, שהיוו את כלי הנגינה העיקריים בריקודים ובטקסים באפריקה, נשמעו בקרב האירופאים כרעש מונוטוני חסר הרמוניה. בנוסף, השירה באפריקה, המלווה את המוזיקה, המאופיינת בעיקר בקריאה של סולן ותשובה של הקהל, נשמעה לאירופאים כשירה חסרת מלודיה וגיוון.
במהלך השנים, המפגש בין התרבויות השונות, בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, ההיטמעות החברתית והמיזוג הגזעי, החלו לטשטש את ההבחנות בין שחורים ולבנים, עבדים ואדונים, פראות ותרבות.
אפריקה איננה יחידה מוזיקלית הומוגנית. כפי שלא ניתן לדבר על שפה או תרבות "אפריקאית" אחת, לא ניתן לדבר על מוזיקה "אפריקאית". ישנם אזורים רבים באפריקה שבכל אזור יש מאפיינים מוזיקליים ייחודיים. בדרך כלל ניתן לומר כי חלקה הצפוני של אפריקה מאופיין בהשפעות אסלאמיות, והחוף המערבי מובחן מהחוף המזרחי על ידי הדגש החזק יותר על כלי ההקשה.
בשנת 1680 התאחדו עבדים בחוות ובערים בבאהיה (Bahia), והקימו תחת הגנת הכנסייה מסדרים. מסדרים אלו דאגו לשיפור תנאי חייהם של העבדים ולימים נאסף כסף שבו נקנתה חירותם. בחגים נוצרים ובימי ראשון (כ80 ימים בשנה ויותר) ניתנה הזדמנות לאפריקאים לצעוד בתהלוכות קתוליות, לשיר שירי תהילה לישו במקצבים ובכלי נגינה מהמולדת שלהם. בכל מצעד כזה, העבדים הפגינו את הקשר שלהם עם התרבות האפריקאית באמצעות תלבושות, שירים והצגות שהביאו תוך כדי בתהלוכה הדתית הנוצרית.
כמו כן, הסמבה העירונית התפתחה בשכונות העוני של המאה ה -16 של ריו דה ז'ניירו. בהתחלה מוזיקת הסמבה החלה בתופים קצביים שאליהם התלוו טקסים דתיים אפריקאים שהובאו לברזיל בידי העבדים האפריקאים.
היחסים בין מוזיקה אירופאית לאפריקאית.
האינטראקציה בין המוזיקה האירופאית למוזיקה האפריקאית החלה במאה ה18 בשנים אלה החלה להתפתח ה"מוזיקה הקלאסית" הברזילאית. שירת הטרובדורים, זמרים נודדים לבנים ששרו על פי המסורת האירופית, נפגשה עם שירים של אפריקאים ליצירת מה שנחשב המקצב המשותף הראשון, הלונדו, שהוא תערובת של מחולות אפריקאים והפנדגנו הפורטוגזי. עם הזמן, המפגש בין התרבויות השונות הוביל למגוון רחב ומרתק של השפעות הדדיות, ולעיתים האנשים הלבנים קבלו את תפישות המרחב והזמן של ההופעות האפריקאיות. לאור המדורות, היו נאספים אנשים לבנים ושחורים, עבדים ואדונים, נשים וגברים ורוקדים יחדיו. השפעות הדדיות אלו חלחלו אל המוזיקה ואל כלי הנגינה והריקודים. כך למשל, הלבנים החלו לרקוד בשילוב תנועות גלויות וחושניות, לצלילי שירים מאולתרים המבוצעים על ידי סולן המקבל את תשובת הקהל ומחיאות כפיים – מאפיינים המזוהים עם המסורות האפריקאיות. כלי הנגינה היו גיטרה וכינור, כלים שהובאו מאירופה.
בשנת 1822 בוטל השלטון הפורטוגלי, ובעידודם של הקיסרים הברזילאים פדרו הראשון ופדרו השני, גדל החופש התרבותי בברזיל. בשנת 1888 הוחלט על ביטול העבדות בברזיל, דבר שהגביר את השפעת המוזיקה האפריקאית, והביא להתפתחות המוזיקה בברזיל. בין אלפי העבדים שהגיעו אל העיר הגדולה, ריו דה ז'ניירו, והתיישבו ברובעי העוני, היו רבים שעסקו בנגינה ובשירה. ובגלל התפתחות התעשייה בדרום ברזיל, נמשכו אליה מאות אלפי עבדים משוחררים, ובהם אנשים בעלי כישרונות מוזיקליים, שהפכו להיות תוך זמן קצר המרכז התרבותי של ברזיל. ברחובות נשמעו קבוצות קרנבל עם בטוקדות (צוותי מקישנים), קבוצות נגני חליל, קאוואקיניו (גיטרת סופרן זעירה) וגיטרה, תזמורות צבאיות עם נשפים רבים ונגני בית קפה, וכמעט בכל אלו יש חלק בהתפתחויות של המוזיקה הברזילאית, שהיו של השחורים ואו המולאטים (בני תערובת) שהשפיעו על המוזיקה הברזילאית.
לאורך השנים התנהל מפגש בין שתי התרבויות של האירופאים והאפריקאים, אשר לכול אחת מהן הייתה תרבות אחרת, מנהגים ומסורות עתיקות שונות. רבים מהעובדים האפריקאים שהיגרו לברזיל, נתקלו בשוני רב מטעם הרשויות הפועלות, אשר טענו כי התרבות האפריקאית בכלל והמוזיקה בפרט נחשבת למיושנת ונחותה. בעיני האירופאים, המוזיקה שלהם נחשבה לחדשה ועדכנית יותר מזו האפריקאית, והם סירבו להקשיב לה. לטענתם, המוזיקה האפריקאית היא מוזיקה ללא תרבות וללא קהל.
עם השנים נוצר שיח ציבורי על ההבדלים בין כלי הנגינה האפריקאים לאירופאיים – כלי הנגינה של האפריקאים, אשר כללו בעיקר כלי נשיפה ונקישה, היו פחות מוכרים באירופה החדשה והיו עשויים מעור ומקרניים של בעלי חיים. זאת לעומת האירופאים אשר השתמשו לרוב בכלים משוכללים ויקרים, אשר טענו כי כליהם המשוכללים משמעים קול ורחש צלול ומובן יותר מאשר כל הנגינה הישנים של האפריקאים. רוב האפריקאיים שהגיעו לברזיל הרגישו תחושת ניכור ודחייה אך השתדלו לשמור על המסורת, התרבות, המורשת והמנהגים שלהם, כמו גם מסורת הריקודים והמוזיקה שהייתה מושרשת בהם כבר מלידה. האפריקאים בעיקר רקדו ושרו, דבר שאהבו וידעו לעשות גם כשהיו במדינה זרה להם. הם רקדו במעגלים ענקיים ושיתפו את הקהל הרחב שהסתכל ועמד סביב תוך ניסיון לקיים מיזוג של תרבויות. הריקוד והנגינה, לטענתם, היו למטרות כגון הנאה, שמחה ובילוי. בכך ניכר הבדל לעומת האירופאים, אשר ניגנו הרחק מהרקדנים, וכן הייתה חלוקת תפקידים והבדלי מעמדות.