רפאלו וקתרינה הקימו משפחה ברומא ונולדו להם שלושה ילדים: אוג'ניה, נורברטה ולואיג'י. משפחתם הייתה משפחה בורגנית ומשכילה. בני המשפחה קיבלו חינוך הומניסטי ומשפטי, והאומנות והמוזיקה שיחקו תפקיד מרכזי בחיי המשפחה.
למשפחת נפולאונה הייתה וילה לאורך דרך ויה אפיה. וילה נפולאונה הייתה מוקפת חומה גבוהה, וכאשר היו נכנסים לוילה ניתן היה לראות מצד שמאל את בית הוילה ומצד ימין ניתן היה לראות מדשאה שעליה מפוזרים כמה ביתנים של משרתים, אורוות סוסים, ומחסנים.
בית הוילה היה בנוי משתי קומות וגג. על הגג היה כיתוב של המשורר האיטלקי דנטה אליגיירי - "מרחוק אני ראיתי את שפת הים": "Di Lonato Conobbi Il Tremoral Della Marina".
הצלת משפחת די קאסטרו בזמן מלחמת העולם השנייה.
משפחת די קאסטרו, הייתה משפחה יהודית איטלקית מרומא, שמנתה 8 נפשות. ההורים רומיאו ואמה, וששת ילדיהם, ג'יובנינו (יוחנן), ליטיציה (גילה), עמנואלה, ריטה, פאוסטו (דן) וסנדרו (נתן). הם התגוררו ב- Viale Angelico 35.
ביולי 1943, חיפש אבי המשפחה, רומיאו די קאסטרו, שהיה מהנדס ואדריכל יהודי שעבד עם רפאלו נפולאונה, את דודתו וירג'יניה טאצ'ינה. נודע לו דרך אדם, שהתגלה לאחר מכן כקצין מתחזה של בעלות הברית, שהדודה ניצלה, כי הספיקה לברוח מהעיר טראני. היא ביקשה את עזרתו אחיינה רומיאו, כדי לחזור לרומא. הוא מיד הסכים, ויצר קשר עם האדם והשניים, יצאו לדרך במכונית האוטוביאנקי של רומיאו. במהלך הנסיעה הבחין רומיאו בהתנהגות המוזרה של אותו אדם, וכאשר השניים הגיעו למחסום, במהלך בדיקת המסמכים, התגלו בתא המטען שלל מצרכים שאותם החביא הקצין המתחזה (פסטות, בגדים חדשים, גרביים ועוד). המתחזה התגלה כחייל איטלקי שמומחה לשפות זרות. השניים נעצרו ונכלאו בכלא, שבעיר טאנו , למשך מספר ימים. באותו הזמן, אשתו, אמה די קאסטרו, התקשרה לרפאלו נפולאונה במטרה לעזור לרומיאו שהיה בכלא. רפאלו נענה לבקשה ושימש כעורך דין של רומיאו, ובכך שחרר אותו מהכלא.
במהלך ספטמבר 1943, לאחר פלישת כוחות גרמניה הנאצית לאיטליה, קיבל רומיאו די קאסטרו צו התייצבות לעבודה מחוץ לאיטליה, הצו כלל גם את ג'יובנינו (יוחנן), בנם הבכור של הזוג די קאסטרו. כתוצאה מכך, פנה די קאסטרו לרפאלו נפולאונה שיעזור להם להתחמק מהצו. נפולאונה נענה לבקשה, והעמיד לרשותם את הוילה למשך שבועיים. במשך שבועיים אלו, מדי ערב פתח יוחנן בחשאי את הרדיו כדי להאזין למשדרי רדיו לונדון, דבר היה עליו איסור חמור מצד שלטונות הכיבוש הגרמני. כעבור שבועיים, חשב אבי המשפחה שהרוחות יירגעו, ולכן חזרה משפחת די קאסטרו לביתם ברומא.
ב-16 באוקטובר 1943, במהלך האקציה הגרמנית של יהודי רומא, קיבל די קאסטרו טלפון מדודן שלו שהזהיר אותו מהנאצים המתקרבים לביתם. משפחת די קאסטרו עזבה במהירות את ביתה, באמצע ארוחת הבוקר, ופנתה לרחוב. המשפחה שוטטה ברחובות בחיפוש אחר מקום מחבוא. במהלך החיפוש, פגש רומיאו מכר בשם דאנג'ליס שהציע את עזרתו למשפחה. המשפחה נשארה שם למשך כמה ימים. בחיפוש אחר צריך סידור קבוע למשפחתו הגדולה, החליט רומיאו לפנות לוילדבאלדו סראני (Vildebaldo Serrani), קבלן שעמו עבד, ואשתו תרזה סראני (Teresa Serrani). משפחת די קאסטרו שהתה בביתם במשך כמה ימים, ובעקבות הצפיפות החליט רומיאו למצוא מקומות מסתור חלופיים ולפצל את המשפחה.
רומיאו ויוחנן התחבאו במנזר "האהבה הקדושה" (Suore Agostiniane del Divino Amore) ברומא, ריטה ולטיציה נשלחו להסתתר אצל משפחת נפולאונה, הזוג נפולאונה אירח את הבנות תוך כדי סיכון חייהם. האם אמה נשארה עם שלושת הילדים הקטנים עמנואלה, פאוסטו (דן) וסנדרו (נתן) בביתם של הסראנים עד לשחרור רומא ביוני 1944.
במהלך שהותם של רומיאו ויוחנן במנזר, סיפר יוחנן שהוא ואביו נהגו לצאת מדי פעם לשליחויות. הם חיכו לכניסתם של כוחות בעלות הברית, שהיו מרחק של 40 ק"מ מדרום העיר. במהלך שהותם במנזר, חלה תפנית, כשפתאום בלילה אחד, כשבוע לפני שחרור העיר, נכנסה הנזירה לחדרם ודרשה שיבואו אחריה כי חוליה של המשטרה הגרמנית נכנסה בכוח למנזר בחיפוש אחר יהודים שהסתתרו במנזרים. שנים מאוחר יותר נודע שהייתה הלשנה על המשפחה, ככל הנראה על ידי הגנן של המנזר. בני המשפחה הובלו לאגף במנזר ששם נמצאים חדרי השינה של הנזירות, והכניסה לאגף זה הייתה אסורה לגברים. הנזירה הכניסה את השניים לאשנב בתוך הקיר ושם הסתתרו. באשנב ראו שהיה שם עוד אדם. זה היה טייס אנגלי שמטוסו הופל מעל שמי איטליה, והתחבא גם הוא במנזר. השניים נשארו שם עד שהגרמנים הלכו.
חייו לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חידש רפאלו נפולאונה את פעילותו המקצועית כעורך דין עם נדיבות ומחויבות, השתתף בשיקום הכלכלי חברתי של איטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא נפטר ב-9 באפריל 1960 ברומא שבאיטליה. היה בן 66 במותו.
קתרינה נפולאונה המשיכה להיות קרובה לרפאלו, לתמוך בפעילותו המקצועית ולהתמסר לחיי המשפחה בטיפול בילדיה ונכדיה. היא נפטרה ב-19 ביולי 1964 ברומא, איטליה. הייתה בת 84 במותה.
הכרה והנצחה.
ב-13 במרץ 2007 הכיר יד ושם ברפאלו וקתרינה נפולאונה ובוילדבאלדו ותרזה סראני כחסידי אומות עולם.
סנדרו ועמנואלה דאגו ליצור קשר עם משפחת נפולאונה, משפחת סראני ועם יד ושם, על מנת לערוך טקס הכרה באיטליה. הטקס התקיים ב-13 במרץ ברומא, בנוכחות קתרינה נפולאונה, הנכדה של הזוג נפולאונה, הנכדים של הזוג סראני, משפחת די קאסטרו, נציגים מטעם הקהילה היהודית ברומא, נציגים מיד ושם ועוד.
משפחת דאנג'ליס לא הוכרה כ"חסידי אומות העולם" מכיוון שלא נמצאו צאצאיהם.
לקריאה נוספת.
סנדרו דיקאסטרו, זיכרונות ילדות - Viale Angelico 35, Roma, Italia, הוצאה עצמית: 2016
פ.צ. לאהטי
אף סי לאהטי
לוצ'יאנה ניסים מומיליאנו
לוצ'יאנה ניסים מומיליאנו (באיטלקית: Luciana Nissim Momigliano; נולדה ב-20 באוקטובר 1919, טורינו - נפטרה ב-1 בדצמבר 1998, מילאנו) הייתה רופאה יהודייה, פרטיזנית איטלקייה וניצולת שואה. מומיליאנו, יחד עם חברים מהאוניברסיטה, ביניהם פרימו לוי, הקימה קבוצת מחתרתית בטורינו, שפעלה תחת "צדק וחירות" , תנועת התנגדות אנטי-פאשיסטית איטלקית. היא נתפסה ונשלחה לאושוויץ, שם היא שרדה בזכות היותה רופא וניצלה זאת לסייע ליהודים. מיד לאחר המלחמה, ב-1946, תיעדה את קורותיה במלחמה, ואלה פורסמו בספר "נשים נגד המפלצת" (Donne contro il Mostro). הייתה זו אחת העדויות המוקדמות והחשובות ביותר על זוועות השואה שפורסמו באיטליה.
ראשית חייה.
נולדה למשפחת ניסים בטורינו וגדלה בעיר ביאלה שבפיימונטה, בת בכורה לדוידה ניסים וצ'זירה מוג'ינה, ואחותן הגדולה של לאה ופרננדה. אביה התגייס לצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה עבד במגזר הציבורי, ולאחר מכן הקדיש את זמנו לסחר בצמר. משפחתה השתייכה למעמד הבורגנות הגבוה והייתה חילונית. היא כלל לא הקפידה לשמור על מצוות היהדות. החינוך בביתה היה קפדני מאוד. כבר בגיל חמש לימדה אותה אימה לקרוא. כדוגמה לחינוך הקפדני שעברה בביתה סיפרה כי "לא היה עולה לנו על הדעת לשבת מסביב לשולחן מבלי לרחוץ את ידינו". הוריה תיארו אותה בילדותה כעקשנית, חכמה ואינטליגנטית עד כדי כך ששאפה לסיים את לימודיה בבית הספר היסודי בתוך שנה אחת.
תקופת לימודיה באוניברסיטה.
בשנת 1937 נרשמה לפקולטה ללימודי רפואה באוניברסיטת טורינו , שם למדה במסלול פסיכואנליזה, שהיה חדשני ומפרך. במסגרתו הוכשרה לפענח האם המטופל חווה בעיה או מצוקה נפשית נוסף על הטיפול הפיזי שקיבל. ב-1938, חוקקו את חוקי הגזע באיטליה נגד היהודים, אשר כללו גם הגבלות על השתלבות יהודים במערכת החינוך והלימודים האקדמיים. מכיוון שהחלה בלימודיה לפני חקיקת החוקים, וכבר הייתה במהלך השנה הראשונה ללימודים, איפשרו לה השלטונות להישאר באוניברסיטה ולסיים את הלימודים. קושי נוסף שחוותה, מלבד יחס עוין ומפלה כלפי היהודים, הוא אפליה כלפי נשים. למרות הקשיים הרבים, לאחר כ-6 שנים מפרכות של לימודים קשים, ב-8 ביולי 1943 סיימה את לימודיה בהצטיינות באותה התקופה, לא היה מקובל לנשים ללמוד לימודים גבוהים באוניברסיטה, ובטח שלא לסיים אותם בהצטיינות. מבחינה זו היא הייתה פורצת דרך. בניגוד אליה, אחת מאחיותיה הוכרחה להפסיק את לימודיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות סיום לימודייה בהצטיינות, קיבלה כמתנה מהוריה חופשת סקי בת שבוע באנטרבה , על גבול צרפת . כאשר שהתה בחופשה במלון, נודע לה שהמנהיג מוסוליני הודח מתפקידו:
פעילותה האנטי-פאשיסטית.
במהלך לימודיה, חברה לוצ'יאנה למספר חברים מהאוניברסיטה, ביניהם פרימו לוי ואחותו אנה, פרנקו מומיליאנו (Franco Momigliano), שלאחר המלחמה נישאה לו, ואנדה מאסטרו (vanda Maestro), אמנואלה הרטום ואחיו אניו, אאוג'ניו גנטילי (Eugenio Gentili), ג'ורג'יו דינה (Giorgio Diena), ג'ורג'יו סגרה (Giorgio Segre), אלברטו סלמוני (Alberto Salmoni) וביאנקה גואידטי סרה (Bianca Guidetti Serra), יחד עמם לקחה חלק בפגישות סודיות שנערכו מדי שבוע על בסיס קבוע בספרייה של בית הספר היהודי בטורינו, שהיה ליד בית הכנסת שנהרס בהפצצות ב-1942. הם אהבו לטייל בהרים יחד, ולעשות סקי. לאחר מכן, חלק מחברי הקבוצה עברו למילאנו, ואלה שנשארו בטורינו המשיכו להיפגש בדירה של אחת מחברות הקבוצה, לפעמים תחת זהות בדויה. הם היו כולם אינטלקטואלים יהודים, אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או שסיימו את לימודיהם האקדמיים. הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "הבנים של הספרייה היהודית", אשר פעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).