בסנאט (1932-1935).
שלוש שנותיו של לונג בסנאט חפפו לזמן חשוב בהיסטוריה האמריקנית בו הרברט הובר, ולאחר מכן FDR ניסו להתמודד עם השפל הגדול. לונג ניסה להעפיל על פרנקלין דלאנו רוזוולט ועל המנהיגות הדמוקרטית בקונגרס בעזרת רעיונות פופוליסטיים, כמו תוכנית "חלוקת העושר".
לונג הגיע לוושינגטון די. סי., כדי להצטרף לסנאט של ארצות הברית בינואר 1932, למרות שנפקד במשך יותר ממחצית המושב. הוא נאם נאומים חוצבי להבות כנגד ריכוז העושר בידי המעטים. הוא ביקר את מנהיגי שתי המפלגות שלא הצליחו לטפל במשבר, ובעיקר את ג'וזף טיילור רובינסון מארקנסו שהיה קרוב לעסקים הגדולים ולנשיא לשעבר הובר. רובינסון היה הסגן של אל סמית' ב-1928, בקרב מול הובר.
לונג השיג מוניטין כמנהיג הפרוגרסיביים בסנאט. במהלך הבחירות הנשיאותיות ב-1932, תמך לונג ברוזוולט. הוא האמין שרוזוולט הוא המועמד היחידי שמוכן לחלק מחדש את העושר, כפי שהוא האמין שהיה הכרחי כדי לסיים את השפל. בוועידה הדמוקרטית הלאומית, וידא לונג שהמשלחות מכמה מדינות מתנדנדות יתמכו ברוזוולט. הוא ציפה להיות נוכח במסע הבחירות של רוזוולט, אולם נאם בארבע מדינות במערב התיכון בלבד.
לונג הצליח למצוא במות אחרות להצגת מסריו הפופוליסטיים. הוא תמך במועמדותה של הסנאטורית האטי קראווי מארקנסו, שנחשבה למועמדת חסרת סיכוי, לכהונה מלאה בסנאט. הוא סייר במדינה במשך שבוע ונאם לטובתה (היא מונתה לאחר מות בעלה). לונג הצליח להשתמש בהשפעתו כדי לנצח בקלות את המועמד שהסנאטור רובינסון תמך בו, וכך הפכה קראווי לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט. למרות זאת, סירבה קראווי לאפשר ללונג להכתיב את דעתה בהצבעות. היא דרשה שיפסיק לתקוף את רובינסון בארקנסו.
במאת הימים הראשונים של נשיאותו של רוזוולט, תמך לונג בניו דיל, אולם חלק על הנשיא בנוגע למינויים פוליטיים, מה שגרם לנטישה של לונג את רוזוולט. לונג הבין שרוזוולט לא מתכנן לשנות את חלוקת העושר בארצות הברית,והפך לאחד מהפוליטיקאים הלאומיים היחידים שהתנגדו לניו דיל מהשמאל. הוא טען שהצעדים לא יכולים לפתור את המשבר הכלכלי. לעיתים תמך בתוכניותיו של רוזוולט בסנאט, ולטענתו תמך במדיניות שמאלית אולם לא בימנית. הוא התנגד לחוק מנהל השיקום הלאומי, בטענה שהוא תלוי בעסקים הגדולים. ב-1933, הנהיג פיליבסטר בן שלושה שבועות בסנאט נגד חוק הבנקים של גלאס בטענה שהחוק תמך בבנקים הכלל-ארציים ולא בבנקים של כל מדינה ומדינה. לאחר מכן תמך בחוק גלאס-סטיגל המתוקן, שהבטיח סיוע ממשלתי לבנקי מדינה. לונג נודע כסנאטור צבעוני מאוד, פלרטט עם נשים, היה לבוש בחליפה לבנה ועניבה ורודה, ולגם ויסקי. הוא הפך לסנאטור המוכר ביותר בארצות הברית.
רוזוולט טען שלונג היה רדיקל ודמגוג. באופן פרטי, טען שלונג והגנרל דאגלס מקארתור הם שני האנשים המסוכנים ביותר באמריקה. ביוני 1933, נפגש לונג עם רוזוולט בבית הלבן. לונג סירב להוריד את מגבעת הקש שלו והתייחס לרוזוולט כאל "פרנק" ולא כאל "אדוני הנשיא". כדי לפגוע במעמדו הפוליטי של לונג, החליט רוזוולט למנות יריבים של לונג לנהל תוכניות ממשלתיות במדינה. בנוסף, תמך בחקירה על נסיבות היבחרו של בן בריתו של לונג, ג'ון אוברטון, לסנאט. המנגנון של לונג הואשם בשוחד בחירות ובאיומים על בוחרים, אולם זוכה. ב-1934, שלח רוזוולט את רשות המיסים לחקור את המאזנים של לונג. אמנם כמה מסגניו הואשמו בהעלמת מס, אולם לונג לא נקשר לפרשיות שחיתות.
עד 1934, נותר לונג עמום בנוגע למדיניות חוץ. ב-30 במאי 1934, נאם בסנאט בנוגע לביטול תיקון פלאט. לונג לא דיבר על התיקון, אלא על מלחמת הצ'אקו, ותמך בפרגוואי מול בוליביה, בטענה שהנשיא רתרפורד הייז העניק את הצ'אקו לפרגוואי ב-1878. לונג טען שהמלחמה היא אשמת "כוחות הפיננסים האימפריאליסטיים", שפרגוואי היא הבעלים החוקיים של הצ'אקו, ושחברת סטנדרד אויל, שלטענתו קידמה מהפכות במרכז אמריקה, דרום אמריקה ומקסיקו, "קנתה" את ממשלת בוליביה והחלה את המלחמה בגלל שפרגוואי לא הסכימה להעניק לה זיכיונות להפקת נפט. את נאומו סיים לונג בטענה שכל המלחמה קשורה לאילי ההון בוול סטריט, וקרא לאמברגו על שני הצדדים. הנאום הפך אותו לגיבור בפרגוואי והוביל למחאה מהציר הבוליביאני בוושינגטון. לונג טען שהמדיניות האמריקנית כלפי אמריקה הלטינית הוכתבה בידי תאגידי הנפט, ושארצות הברית שמרה על נייטרליות פרו-בוליביאנית כיוון שזה מה שחברת סטנדרד אויל רצתה, ומשך תשומת לב רבה בעיתונים באמריקה הלטינית. מחלקת המדינה חששה מהנזק שנגרם, ובמהלך הקיץ, דיפלומטים אמריקנים ניהלו מסע תעמולה נגד לונג באמריקה הלטינית. בנאום שני ב-7 ביוני 1934, בתגובה למחאה הבוליביאנית, שוב תמך לונג בפרגוואי ותקף את סטנדרד אויל. בנוסף לכך, טען שבוליביה מתכוונת לטפל בנושא הצ'אקו בבית המשפט העולמי לצדק, והתנגד להצטרפות אמריקנית למוסד, בגלל השפעת סטנדרד אויל. ביולי 1934, לאחר לכידת ספינה בוליביאנית, קראו לה תושבי פרגוואי על שמו של לונג. בנושאי חוץ, היה לונג בדלן. הוא טען שמעורבותה של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ובמלחמת העולם הראשונה הייתה טעות שוול סטריט רצה בה.
הרטוריקה הפופוליסטית והרדיקלית של לונג ושיטותיו האגרסיביות לא חיבבו אותו על שאר הסנאטורים. אף חוק, החלטה או הצעה שלו לא עברו במהלך כהונתו בסנאט, למרות הרוב הדמוקרטי. במהלך עימות אחד, טען סנאטור שלונג לא יוכל להעביר אפילו תפילה בסנאט.
חלוקת העושר.
לונג התנגד לפדרל ריזרב. יחד עם חברי קונגרס וסנאטורים, הוא האמין שמדיניות הפדרל ריזרב הייתה אחת מ. לונג נאם כנגד הבנקים הגדולים ששלטו בפדרל ריזרב, בטענה שהם היטו את המערכת המוניטרית לטובתם, במקום לטובת הציבור.
במרץ 1933, הציע לונג סדרת חוקים לחלוקה מחדש של העושר. החוק החדש הציע מדרגות מס חדשות שימנעו בעלות על הון אישי של יותר ממאה מיליון דולרים. על הון מעל מיליון דולרים ייגבה מס של אחוז. על הון מעל שני מיליון דולרים ייגבו שני אחוזים, וכך הלאה, עד למס של מאה אחוזים על הון גבוה יותר ממאה מיליון דולרים. החוק השני הגביל את ההכנסה השנתית למיליון דולרים, והחוק השלישי הגביל מתן ירושה ליחידים לרמה של חמישה מיליון דולרים.
בפברואר 1934, הציג לונג את תוכנית "חלוקת העושר" שלו בשידור רדיו לאומה. הוא הציע הגבלת ההון לחמישים מיליון דולרים וחזר על דרישתו להגביל את ההכנסה השנתית למיליון דולר ואת הירושות לחמישה מיליון (בנוסף הציע להגביל את ההון לעשרה מיליון דולרים- חמישה עשר מיליון דולרים לאדם, אם יהיה צורך, ולאחר מכן הוריד את הגבלת ההון לחמישה מיליון דולרים- שמונה מיליון דולרים במזומן). ההכנסות יספקו לכל משפחה בית בעלות 5,000 דולרים והכנסה שנתית בין אלפיים לשלושת אלפים דולרים, שליש מערך הדירה וההכנסה האמריקנית הממוצעת. לונג הציע גם חינוך גבוה בחינם והכשרה מקצועית לכל התלמידים הכשירים, פנסיות לקשישים, הקצבות ליוצאי צבא, עזרה ממשלתית לחקלאים, פרויקטים של עבודות ציבוריות, רגולציה ממשלתית גבוהה יותר, מתן חופשה של חודש לכל עובד והגבלת שבוע העבודה לשלושים שעות כדי לחזק את התעסוקה. בנאומו, השתמש לונג ברטוריקה פופוליסטית וטען שארצות הברית היא גן עדן אבוד שנגנב בידי העשירים. תוכניותיו זכו לביקורת נוקבת מצד כלכלנים, בטענה שתוכניתו תגרום לכך שכל משפחה אמריקנית תקבל מענק של 400 דולרים בלבד כל שנה, ושתוכניות המיסוי שלו יגרמו לכך שההכנסה השנתית המרבית תהיה 3,000 דולרים בממוצע.
לונג טען שתוכניתו אינה סוציאליסטית, ואמר שההשראה לא הגיעה מקרל מרקס אלא מהתנ"ך ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא טען שהתוכנית היא ההגנה היחידה כנגד הקומוניזם.
לונג האמין שסיום השפל הגדול ומניעת מהפכה אלימה דרשו שינוי דרסטי בכלכלת ארצות הברית, עם חיסול פערי ההכנסות, כשהמערכת הקפיטליסטית תישאר על כנה. לאחר שהסנאט דחה את אחד מהחוקים שלו, טען לונג שהמון זועם בא לתלות את שאר הסנאטורים, ושהוא לא יודע אם להישאר איתם בבניין או להוביל את ההמון.
לאחר חוסר תמיכה בסנאט לרעיונותיו, יצר לונג את אגודת חלוקת העושר, איגוד פוליטי לאומי. הייתה זאת רשת של מועדונים מקומיים שהייתה אמורה להתנגד לממשל הדמוקרטי. ב-1935, 7.5 מיליון חברים נרשמו ל-27,000 מועדונים ברחבי המדינה. לונג קיבל למשרדו כ-60,000 מכתבים בשבוע. היסטוריונים מאמינים שהלחץ גרם לרוזוולט לפנות שמאלה ב-1935, ולהגיש את הניו דיל "השני", שקבע את הביטוח הלאומי, ועדה לאומית ליחסי עבודה, עזרה לילדים נזקקים, מנהל צעירים לאומי, מנהל תהליכי העבודה, ומס עושר. בינו לבין עצמו, הודה רוזוולט שניסה לפגוע במעמדו של לונג.
המשך השליטה בלואיזיאנה (1932-1935).
לונג המשיך לשלוט בלואיזיאנה כשהיה הסנאטור, וטשטש את הגבול בין פוליטיקה כלל-ארצית ומקומית. למרות שלא הייתה לו זכות חוקתית לעשות זאת, הוא המשיך לנסח ולהעביר חוקים במועצה המחוקקת של לואיזיאנה, שנותרה בשליטת בעלי בריתו. הוא טייל הרבה אל באטון רוז' כדי ללחוץ על המועצה המחוקקת להעביר את החוקים. התוכנית כללה מסי רכישה חדשים, חיסול מס הגולגולת על מצביעים, פטור ממס על רכישת בתים, והעלאת מספר עובדי המדינה. כשהיה בלואיזיאנה, טיפל בנושא הכביש המהיר בין באטון רוז' לניו אורלינס.
סגנו הנאמן של לונג, המושל אוסקר אלן, ביצע את מדיניותו. לונג שלט במשרת המושל כשביקר בבאטון רוז', ואף הרצה לסנאטורים על השקפותיו. בנוסף פעל כנגד מתנגדיו והשתמש במינויים פוליטיים ובמימון ממשלתי לכבישים כדי להפוך את לואיזיאנה למה שיריביו כינו "דיקטטורה". בסתיו 1933, לונג התערב בבחירות לראשות עיריית ניו אורלינס והחל עימות בן שנתיים עם מועצת העיר.