לעיתים הסלט כולל ירקות נוספים, הנפוצים מביניהם הם בצל יבש קצוץ, זיתים ופלפל בצבעים שונים. יש המוסיפים גם צנונית, גזר ועשבי תיבול כגון פטרוזיליה. לעיתים מתבלים ברוטב אלף האיים או רוטב שום במקום בשמן ולימון, אם כי רטבים אלו שכיחים יותר לסלטים המכילים גם חסה.
בישראל הסלט יכול ללוות כל ארוחה ישראלית. בארוחת בוקר או ארוחת ערב מוגש לעיתים לצד חביתה או ביצת עין ולחם, בארוחת צהריים מוגש רבות לצד מנה בשרית ותוספת של פחמימות (כגון אורז, תפוחי אדמה או פסטה).
סלט ירקות נלווה גם למאכלי רחוב מזרח תיכוניים הנאכלים בפיתה, לאפה או בגט - פלאפל, שווארמה, סביח, וגם שניצל או סטייק. הוא מרכיב בסיסי גם ברוב ארוחות הפיקניק, בעיקר במפגשי "מנגל".
נהוג לכנות "סלט ערבי" סלט שנקצץ דק מאוד. הוא מוגש כסלט ביתי ובמסעדות מזרחיות וערביות.
במדינות אירופה, סלט של עגבנייה ומלפפון אינו נפוץ כפי שהוא במזרח התיכון, וכשמוגש - כולל ירקות פרוסים לפלחים גסים יותר, ובכמות קטנה יותר.
סלט ירקות אינו שם נרדף לסלט ירוק, שהוא סלט של עלים ירוקים.
סלט יווני הוא גרסה של סלט הירקות, בו הירקות נקצצים באופן גס יותר וכולל גם גבינה מלוחה (גבינת פטה) וזיתים שחורים.
סלט ישראלי
דסטניז צ'יילד
דסטיניז ציילד
דסטניז ציילד
רנסאנס (להקה)
רנסאנס (באנגלית: Renaissance) הייתה להקת רוק מתקדם בריטי שפעלה בשנות השבעים.
ההרכב ניגן בסגנון המכונה "רוק סימפוני" ובשנות פעילותם הוציאו כ-27 אלבומים, ביניהם אלבומי אולפן ואוספים. בולט במיוחד הוא האלבום המצליח "שחרזדה וסיפורים אחרים", פרשנות יצירתית ליצירה המפורסמת של המלחין הקלאסי רימסקי-קורסקוב.
היסטוריה.
חברי להקת ציפורי החצר לשעבר, פול סמית', קית' רלף (גיטרה וקולות) וג'ים מק'קרטי (תופים) הקימו את ההרכב שסגנונו נע בין רוק, פולק ומוזיקה קלאסית. אליהם הצטרפו
הבסיסט לואיס קנאמו והפסנתרן ג'ון הווקאן, וכן אחותו של רלף, ג'יין (קולות). אלבומם הראשון הופק על ידי סמית', אבל נגנז במהרה עקב שינויים בהרכב. הלהקה הוציאה שני אלבומים דרך החברות אלקטרה ואיילנד לפני שגובש ההרכב המוכר שלה.
ההרכב החדש, שמהווה את ההרכב המוכר של להקת רנסאנס, כלל את אנני הסלם (קולות), מייקל דאנפורד (גיטרה אקוסטית), ג'ון טאוט (קלידים), ג'ון קאמפ (גיטרה בס וקולות) וטאראנס סוליבאן (תופים). האלבום הראשון בהרכב זה יצא ב-1972 בשם Prologue (פרולוג). המוזיקה באלבום הולחנה על ידי מק'קרטי ודאנפורד, ומילים מאת המשוררת בטי טאצ'ר.
בשנות השבעים הלהקה נהנתה מהצלחה מסחרית כאשר סגנונה היה בעיקר רוק-פולק עם נגיעות קלאסיות. הלהקה הכניסה לשירים שלה ציטוטים ואזכורים של גדולי המלחינים, ביניהם: באך, שופן, אלבינוני, דביסי, רחמנינוב, רימסקי-קורסקוב ופרוקופייב. הסינגל המצליח ביותר שלהם היה "Northern Lights", שהגיע למקום העשירי במצעדים בקיץ 1978.
ב-1978 נמתחה על הלהקה ביקורת מצד המעריצים בעקבות הוצאת האלבום "Azure D'or"; לטענת המעריצים, הלהקה שינתה כיוון מוזיקלי וסגנונה הפך טכני יותר וכלל שימוש רב בסינתיסייזר, מהלך שנעשה על ידי רוב להקות הרוק המתקדם באותו זמן. מאוחר יותר עזבו טאוט וסאליבן את הלהקה, וביחד עם הלחץ שלילי מחברות התקליטים ועומס הרב של סיבובי הופעות, הלהקה התפרקה. דאנפורד וקאמפ הוציאו צמד אלבומים בשנות השמונים ואז נפרדו אף הם.
בשנות התשעים הסלם ודאנפורד (בנפרד) הופיעו עם להקות שונות תחת השם רנסאנס, ואף הוציאו כמה אלבומים.
בשנת 2000 הלהקה התאחדה והוציאה אלבום בשם טוסקני (Tuscany) והופיעו בלונדון ולאחר מכן יצאו למסע הופעות קצר ביפן. ב-2005 פרסמו הודעה בעיתונות כי הלהקה התפרקה באופן סופי ולא תשוב להתאחד. אך ב-2009 התאחדו שוב. הם הוציאו אלבום חדש ב-2013 בשם "Grandine il Vento", אשר ניתן להורדה באינטרנט.
שמואל מפיורדא
ר' שמואל בן ר' אורי שרגא פייבוש (נפטר י"ד בכסלו , 1706) היה רבן של שידלוב ופיורדא. נודע בעיקר בזכות חיבורו בית שמואל, מ"נושאי הכלים" לחלק אבן העזר בשולחן ערוך.
ביוגרפיה.
נולד בווידיסלב, פולין באמצע המאה השבע עשרה. למד בישיבת קרקוב (קראקא), אצל רבי יהושע השל בן רבי יעקב, ואחרי פטירת רבו המשיך את לימודיו אצל רבה של קראקא, רבי אריה לייב בן רבי זכריה מנדל, שלקח אותו כחתן לבתו. גיסיו, היו רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ורבי שאול בן רבי השיל מקראקא שנשאו את אחיות אשתו. בתו נישאה לרבי אהרן הרט, שכיהן מאוחר יותר כרבה הראשי הראשון של בריטניה.
בתחילה שימש כרב ברבנות שידלוב, פולין, שם חיבר את ספרו "בית שמואל", שאותו סיים לכתוב (במהדורא קמא) בשנת תמ"ט (1689). לאחר מכן כיהן לזמן קצר כרב בקהילת פיורדא. באותו זמן סודר החיבור מחדש על ידי רבנים נוספים, בשנת תנ"ד (1694) (מהדורה בתרא). בשנת 1694 שב לשידלוב.
הספר "בית שמואל" הוא אחד החיבורים הבודדים שנכתבו על שולחן ערוך חלק אבן העזר, אשר מחמת היותו כה נזנח החליט רבי שמואל לפרשו ו"לגאלו", בקראו על כך את הפסוק "אבן מאסו הבונים הייתה לראש פינה"; היינו אבן העזר, אשר אותה זנחו ה"בונים" - תלמידי החכמים, תהיה לראש הפינה ולמרכז העיסוק הלימודי. החיבור מודפס יחד עם פירושו של רבי משה לימא "חלקת מחוקק", בשם המשותף "אפי רברבי".
זרקון
מרוצי הגרנד פרי למכוניות
מרוצי גרנד פרי למכוניות (Grand Prix motor racing) הם מרוצי מכוניות אשר החלו בשנת 1894 בצרפת. מרוצים אלו היו מרוצי כביש בין עיר אחת לשנייה, ועד מהרה התפתחו למרוצי סיבולת למכונית ולנהג. החדשנות והיצר התחרותי הביאו במהרה לחציית הגבול של 100 מייל לשעה, אך מאחר שמרוצים נערכו בדרך כלל בכבישים ציבוריים התרחשו לעיתים תאונות בהן נהרגו ונפגעו נהגים וצופים.
מרוצי הגרנד פרי למכוניות התפתחו מאוחר יותר למרוצי הפורמולה והפורמולה 1, וכך גם היום כל סיבוב של אליפות העולם בפורמולה 1 נקרא עדיין גרנד פרי.
מרוצים מאורגנים.
אירוע המרוץ הראשון נערך בשנת 1900 כאשר ג'יימס גורדון בנט הבן, הבעלים של העיתון "ניו יורק הראלד" וה"הרלד טריביון הבינלאומי" בפריז, הקים את גביע גורדון בנט במרוצי מכוניות באירופה, מרוץ שנתי אשר משך מתחרים בינלאומיים. כל מדינה הייתה מורשית להתחרות עם עד שלוש מכוניות. באותה עת בארצות הברית, ייסד ויליאם קיסאם ואנדרבילט השני ב-1904 את גביע ואנדרבילט בלונג איילנד שבניו יורק.
מרוץ הגרנד פרי הראשון.
המרוץ הראשון אשר נשא את השם גרנד פרי אורגן בשנת 1906 על ידי מועדון המכוניות של צרפת ונמשך יומיים בחודש יוני. מסלול לה מאן בו נערך המרוץ היה משולש בצורתו וכל הקפה כיסתה מרחק של 105 ק"מ. בכל יום נדרשו שש הקפות וכל הקפה ארכה כשעה על ידי המכוניות של אותם הזמנים. מבין 32 המתחרים המייצגים 12 יצרני כלי רכב שונים, פרנק זייס ההונגרי ניצח במרוץ 1,260 הק"מ במכונית רנו.
מרוצים רבים התרחשו בתקופה זו ברמה הלאומית, אך אף מרוץ רשמי לא חיבר את כולם יחדיו. החוקים השתנו מארץ אחת לשנייה וממרוץ אחד לאחר. ההבדלים אופיינו בעיקר סביב הגבלת המשקל המרבי (לא הנמוך ביותר) וזאת במטרה להגביל כוח על ידי הגבלת גודל המנוע (המנועים הנפוצים היו בעלי לא יותר מארבעה צילינדרים, והפיקו פחות מ-50 כוחות סוס). למכוניות כולם היו צוותי מכונאים ונהג, והיה אסור לעבוד על המכוניות במהלך המרוץ מלבד החלפת צמיגים (פיתוח שהומצא על ידי חברת מישלין).
התפתחות מסלולי המרוצים.
ברוב המקרים המרוצים נערכו על גבי מסלול ארוך של כבישים ציבוריים סגורים ולא מסלולים פרטיים סגורים כפי שהוצע תחילה. כך היה בגרנד פרי מסלול לה-מאן בשנת 1906, במסלול הטארגה פלוריו (הנמשך לאורך 72 קילומטרים של כבישי סיציליה), במסלול הקייזרפרייס הגרמני (75 מיילים בהרי הטאונוס), ובמסלול הצרפתי בדייפ, צרפת (כ-48 מיילים) אשר שימש לגרנד פרי של 1907. החריגים היו השיפועים התלולים בצורת ביצה ליד האליפסה של ברוקלנדס באנגליה, מסלול המרוצים של אינדיאנפוליס והאאוטודרום נציונל מונזה באיטליה.
בשנת 1922 הפכה איטליה למדינה הראשונה מחוץ לצרפת אשר אירחה מרוץ מכוניות תחת השם גרנד פרי (גרן פרמיו) במונזה. בהמשך הצטרפו בלגיה וספרד (בשנת 1924), ומאוחר יותר נוספו למדינות אחרות. התרחבות זו עדיין לא הייתה אליפות רשמית, אף על פי ש"נוסחה" של חוקים המתבססים על גודל מנוע ומשקל הופיעה לפני מלחמת העולם הראשונה, אבל היא לא אומצה באופן כלל עולמי.
בשנת 1924 התאגדו יחדיו מועדוני רכב לאומיים רבים כדי להקים את האיגוד הבינלאומי למועדוני מכוניות ה-AIACR, אשר ועדת הספורט הבינלאומית שלו הוסמכה להסדיר את הגרנד פרי לצורות אחרות של מרוצים בינלאומיים. מאז תחילת מרוצי הגרנד פרי, תחרויות התנהלו בהתאם לנוסחה המבוססת על גודל מנוע ומשקל הרכב. תקנות אלו בוטלו בשנת 1928, תחילתו של עידן "פורמולה ליברה" כאשר מארגני מרוצים החליטו לקיים את האירועים ללא מגבלות. מספר המרוצים שהוגדרו כגרנד פרי גדל מחמישה אירועים בשנת 1927, לתשעה אירועים ב-1929 ולשמונה עשר ב-1934 (השיא לפני מלחמת העולם השנייה).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
הגרנד פרי של מונקו 1933 היה הראשון בהיסטוריה של הספורט שבה הרשת הוגדרה לפי איכויות זמן. כל כלי הרכב המתחרים נצבעו על פי רשימת צבעי מכוניות מרוץ בינלאומית:
החל משנת 1934, הגרמנים הפסיקו לצבוע את רכביהם, כדי להפחית משקל. המתכת הלא צבועה גרמה לכך שהמכוניות הגרמניות כונו על ידי התקשורת "חצי הכסף".