ברומן יש אזכורים רבים של נושאים פאגאנים ותנ"כיים, לעיתים טס נראית כאלת האדמה ולעיתים כמועלת לקורבן. בתחילת הרומן היא משתתפת בפסטיבל לכבוד קרס, אלת הקציר. כשהיא מטבילה את הילד שלה היא בוחרת בפסוק מבראשית, ספר הבריאה, במקום פסוקים מקובלים יותר מהברית החדשה. בסוף הרומן כשטס ואנג'ל מגיעים לסטונהנג', שנחשב בתקופתו של הרדי למקדש פאגאני, היא שוכבת מרצונה על מזבח, ובכך מגשימה את גורלה כקורבן לאלים. דמותה מתוארת כהתגשמות הטבע, מצד אחד יפה ופוריה, ומצד שני מנוצלת על ידי אחרים.
יש ברומן אזכורים לסיפור גן עדן טס מתוארת כחווה, אנג'ל כאדם ואלק דרברוויל כנחש המסית והמפתה. לפני נישואיהם זוג האוהבים אנג'ל וטס מרגישים כאילו הם יחידים בעולם, והמחלבה היא גן עדן עבורם. אלק משווה את העבודה בשדה לגן-עדן ומצטט את "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
עיבודים לתיאטרון לקולנוע ולטלוויזיה.
הספר עובד פעמיים לתיאטרון. בפעם הראשונה בשנת 1897 הועלתה הפקה של לורימר סטודרד בכיכובה של השחקנית מיני מאדרן פיסק ונחלה הצלחה גדולה בברודוויי. מיני מאדרן פיסק הופיעה שוב באותו תפקיד ב-1902 וכן בסרט הקולנוע "טס לבית דרברוויל" משנת 1913.
הפקה נוספת של המחזאי רונלד גאו הועלתה בהצלחה בווסט אנד בשנת 1946 בכיכובה של ונדי הילר.
הרומן עובד מספר פעמים לקולנוע ולטלוויזיה, הסרט הידוע ביותר הוא "טס" סרטו של רומן פולנסקי משנת 1979 בכיכובם של נסטסיה קינסקי בתפקיד טס ופיטר פירת' בתפקיד אנג'ל קלייר.
מיני סדרה על פי הרומן הופקה ב-1998 על ידי "London Weekend Television", בבימויו של איאן שארפ. השחקנים הראשיים היו ג'סטין ואדל (טס), ג'ייסון פלמינג (אלק) ואוליבר מילברן (אנג'ל).
"טס לבית דרברוויל" היא מיני-סדרה בת ארבעה חלקים ששודרה בבריטניה בספטמבר 2008, עיבוד לרומן בהפקת ה-BBC. דייוויד ניקולס כתב את התסריט ובין השחקנים היו ג'מה ארטרטון בתפקיד טס, האנס מאטסון בתפקיד אלק, אדי רדמיין בתפקיד אנג'ל ואנה מאסי בתפקיד מרת דרברוויל.
תרגום לעברית.
הרומן תורגם לעברית בשם טס לבית דרברוויל, אשה טהורה על ידי נעמי כרמל ויצא לאור בשנת 1984 בהוצאת כנה.
טס לבית דרברויל
הגין
אברהם בר גוטלובר
אברהם דוב בּער גוֹטלוֹבֶּר (14 בינואר 1811, סטרוקונסטנטינוב, חבל ווהלין – 12 באפריל 1899, ביאליסטוק) היה משורר, סופר, מחזאי, היסטוריון, עיתונאי ומחנך, מהחשובים שבתנועת ההשכלה. הוא כתב בעיקר בעברית, אך גם ביידיש. נודע בשמות העט "אב"ג" ו"מהללאל" (שהוא תרגום לעברית של שם משפחתו).
תולדות חייו.
בגיל 17, בעיר טרנופול, הכיר לראשונה את תנועת ההשכלה, בפוגשו את יוסף פרל, מלומד משכיל. חותנו, האדוק בדתו, אילץ אותו להתגרש מאשתו ולכן שמר גוטלובר טינה ליהדות החרדית ולחסידות כל ימיו, דבר שמצא ביטוי בכתביו. בין השנים 1830–1850 התגורר במקומות שונים בבסרביה, ברדיצ'ב וקרמנץ שם לימד בבית הספר עד 1865 אז התמנה למורה בסמינר לרבנים בעיר ז'יטומיר עד סגירתו ב-1873. בשנת 1876 היה העורך המייסד של הירחון הספרותי "הבוקר אור", שיצא לאור בלבוב, וכעבור ארבע שנים עבר לוורשה, ובמשך שתים-עשרה שנה שימש יוצרים עברים לפרסום יצירותיהם, ביניהם גוטלובר עצמו, ראובן אשר ברודס, שלום אברמוביץ', דוד פרישמן, י"ל פרץ, ואחרים; והיה אחד מהגורמים להיווצרות המרכז הספרותי העברי בורשה. פרעות הסופות בנגב ב-1881 זעזעו את גוטלובר וגרמו לו להצטרף לתנועת חיבת ציון, מאז רוב יצירתו הוקדשה לשירי געגועים לארץ ישראל.
יצירתו.
גוטלובר הקדיש עצמו לשירה והיה המשורר הפורה ביותר בדורו. ספר השירה הראשון שלו יצא לאור בווינה בשנת 1851. במשך שנים רבות עד היותו בן שלושים ושבע, גוטלובר חיבר שירים העוסקים בנושאים רבים. רוב רובם של שיריו מכונסים בשלושת הספרים של "כל שירי מהללאל": בספר הראשון שירים מקוריים ילידי הגיון לבו והשתפכות נפשו; בספר השני שירים שנכתבו לשעת ששון ושמחה או בכי ומספד, ושירים המתורגמים מלשונות אחרות; ובספר השלישי הפואמה "תולדות השיר והמליצה" העוסקת בתולדות השירה העברית.
גוטלובר תרגם את המחזה "נתן החכם" לגוטהולד אפרים לסינג לעברית, מה שנחשב בזמנו למאורע ספרותי גדול, ואת הספר "ירושלים" של משה מנדלסון. בתחום ההיסטוריה כתב על תולדות הקראים ועל תולדות הקבלה והחסידות.
בין השנים 1840–1870 הרבה לכתוב ביידיש; יצירותיו ביידיש היו בחלקו הגדול סאטירה כנגד היהדות החרדית והחסידות. אבג התייחס באופן אמביוולנטי ליידיש וראה בה מצד אחד שפה נחותה אך מצד שני כלי בלעדי שבו יכול היה לפנות לקוראים היהודיים של אותה תקופה.
גוטלובר זכה בשעתו לתהילה רבה, אולם בעוד ספריו אינם ידועים או מוערכים, יש חשיבות ליצירתו כהיסטוריון, במיוחד ספרו על תולדות הקראים - ביקורת לתולדות הקראים, לזכרונותיו משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 - זכרונות ומסעות, ותרומתו לקובץ סיפורי העם של שלום עליכם.
בשבת 1867 הוציא לאור את המחזה "תפארת בני בינה", בהשפעת המחזה "מגדל עוז" של הרמח"ל.
גוטלובר פגש והשפיע על שלשה סופרים יהודיים חשובים: מנדלי מוכר ספרים, אברהם גולדפדן ושלום עליכם.
נאנשאן
נאנשאן היא אחת משש רובעי העיר שנג'ן במחוז גואנגדונג שבסין העממית. בנאנשאן חיים כ-900,000 איש, ושטחה 182 קמ"ר. נאנשאן ממוקמת בחלק הדרומי של האזור הכלכלי המיוחד של שנג'ן. בנאנשאן גרים רוב הזרים של שנג'ן, ככל הנראה בשל העובדה שממוקמים שם שלושה בתי ספר בינלאומיים.
מייקל צ'כוב
מיכאיל אלכסנדרוביץ' "מייקל" צ'כוב (ברוסית: Михаил Александрович Чехов; 29 באוגוסט 1891, מוסקבה, רוסיה – 30 בספטמבר 1955, בוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית) היה שחקן, במאי תיאטרון וסופר רוסי-אמריקאי-יהודי. מפתח טכניקת משחק. היה אחיינו של הסופר והמחזאי הנודע אנטון צ'כוב.
צ'כוב היה תלמיד בולט ומבריק של קונסטנטין סטניסלבסקי, ובין השאר עבד במהלך השנים עם יבגני וכטנגוב, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו ולאופולד סולרג'יצקי. צ'כוב, שראה אחרת את עבודת השחקן מסטניסלבסקי מורו, פיתח שיטה לפיה השחקן מסתמך על הדמיון שלו בגילום הדמות ולא על "הזיכרון הרגשי".
ב-1915 נישא לאולגה צ'כובה, שמאוחר יותר פיתחה קריירה קולנועית יוצאת דופן בגרמניה הנאצית ונולדה לשניים בת.
בסוף שנות ה-20 היגר צ'כוב לגרמניה, עבר לצ'כוסלובקיה, צרפת ובשנת 1939 עבר לארצות הברית ופתח בית-ספר לדרמה באנגליה שהוסב בהמשך ל"תיאטרון צ'כוב", שם יכול היה לעשות ניסויים בשיטה החדשה שפיתח.
ב-1952 פרסם את הספר "To The Actor" ובו הוא פורס את ממצאיו. הטכניקות שהוא פיתח לצד תרגילים פרקטיים ליישמן. בעוד סטניסלבסקי דיבר על "זיכרון חושים" כמפתח לגילום דמות, דוגל צ'כוב בפיתוח ושכלול דמיונו של השחקן.
קורות חיים.
נולד בסנט פטרסבורג לאלכסנדר צ'כוב (אחיו הגדול של אנטון צ'כוב) שהגיע ממשפחה נוצרית ולאשתו השנייה נטליה צ'כוב שהגיעה ממשפחה יהודית-רוסית, והייתה קודם האומנת של ילדיו של אלכסנדר מנישואיו הראשונים. הוא גדל עמם במשפחה ממעמד הביניים.
אשתו הראשונה של צ'כוב הייתה אולגה צ'כובה. בתם שהוטבלה כנוצרייה, אולגה, הפכה לשחקנית גרמנייה תחת השם עדה צ'כובה. דודתה שהיא נקראת על-שמה היא אולגה קניפר. בהמשך חייהם, הזוג התגרש ואשתו לשעבר אולגה החלה לפתח קריירת קולנועית בשירות הנאצים.
טכניקת משחק.
צ'כוב מדבר, בין השאר, על הבעיה ביצירת הדמות עבור השחקן. לטענתו, השתרשה בקרב השחקנים תפיסה מוטעית לפיה השחקן מגלם את עצמו בסיטואציה (כנראה השפעה של הבנת סטניסלבסקי) ומציג את התפקיד כאילו הוא לקוח מחייו הפרטיים. צ'כוב טוען שהתיאטרון לא יוכל להתפתח אם בכל הצגה אותו שחקן ישחק את עצמו בסיטואציה, ולא יטרח לבטא את "הטיפוס" שעולה מהדמות אותה הוא מגלם. הוא משווה זאת למחזאי שיציג רק את עצמו כדמות הראשית בכל מחזותיו. כל תפקיד בכל מחזה שונה, כשם שכל בני האדם שונים זה מזה.
את ההבדל בין הטיפוסים צ'כוב מגדיר כ"אופי". השחקן צריך למצוא את ההבדל בינו לבין הדמות וזהו האופי שייצור את הקלסתר הפסיכולוגי שהשחקן צריך ליצור. לצ'כוב היו רעיונות שונים לתרגילים שיאפשרו לשחקן לפרוץ מעבר להרגליו והלך חשיבתו ולקיים תהליך של "עיבור" של דמות אחרת - שיש לה טיקים, מאפיינים, מחוות ומרכז כובד אחר בגוף.
צ'כוב ממליץ לדמיין גוף שנוצר מקווי אופי כלליים שניתן למצוא כמאפיינים את הדמות. על שטחו של גוף השחקן, הוא ידמיין שם את הגוף הזר, המשני, הקיים כגוף שני שהשחקן יצר. על פי צ'כוב, השחקן יתחיל לפעול כהרף עין בתוך גופו החדש. הוא משווה זאת להחלפת בגדים או תלבושת ולהשפעה הפסיכולוגית שיש לאלו על התנהגות האדם. החזקת הגוף והתזוזה החדשה ישפיעו על הדיבור ועל ההתנהלות ומכאן על המשחק, הדמות והתפקיד. דרך נוספת היא להרפות את הגוף והמחשבה, לדמיין את הדמות אותה אני אמור לגלם, לשוחח איתה ולשאול אותה שאלות ולאט לאט לדמיין שהיא נכנסת אלינו לגוף. צ'כוב ממליץ לשנות ולנסות דברים עם הגוף החדש עד שזה מוצא חן בעיני השחקן. הכול בפשטות ובטבעיות, מבלי להפריז במשחק חיצוני. בשלב הבא יתווסף הטקסט של הדמות ל"גוף החדש".
לאחר מכן, אומר צ'כוב, לעבוד עם ה"מרכז המדומה". לפי אופי הדמות להגדיר איפה קיים המרכז של הדמות, ובאופן טבעי כל התנועות, ההתנהגות והפעולות יושפעו ממרכז זה. המרכז יכול להשתנות בהתאם לסצנה או לסיטואציה שהדמות נמצאת בה ולפי מה שנדרש ממנה.