Boy קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. האלבום כלל את הסינגל "I Will Follow", שהיה הסינגל הראשון של U2 אשר הושמעה ברדיו האמריקאי. המיקום הגבוה ביותר שאליו הגיע האלבום במצעדי האלבומים באנגליה היה 52, ובמצעדי האלבומים בארצות הברית 63. לאחר צאת האלבום, הלהקה יצאה לסבב ההופעות הבינלאומי הראשון שלה. ב-2003 האלבום נכלל ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון במקום 417. ב-2008 האלבום יצא במהדורה חדשה עם סאונד משודרג.
הפקה.
במקור המפיק של ג'וי דיוויז'ין, מרטין האנט, היה אמור להפיק את האלבום, אך היה נסער מדי לאחר התאבדותו של סולן ג'וי דיוויז'ן, איאן קרטיס. Boy הוקלט באולפני Windmill Lane שבדבלין, מיולי עד לספטמבר 1980. התופים הוקלטו בחדר המדרגות שליד משרד הקבלה שבאולפן בגלל רצונו של ליליוויט להשיג "את צליל הנקישות המדהים הזה". הם היו חייבים לחכות עד שפקידת הקבלה תלך הביתה בערבים, מכיוון שהטלפון היה מצלצל מדי פעם ומפריע להקלטה.
כמה מהשירים באלבום, למשל "An Cat Dubh" ו-"The Ocean", נכתבו והוקלטו באולפן. רבים מהשירים נבחרו מהרפרטואר של הלהקה שכלל 40 שירים באותה התקופה, למשל "Stories for Boys", "Out of Control" ו-"Twilight".
הגיטריסט, דה אדג', הקליט את כל השירים עם גיטרת Gibson Explorer. הוא שאב השראה מהמוזיקה שהקשיב לה באותה התקופה, כמו טלוויזיה וסוזי והבנשיז.
נושא.
האלבום עוסק במעבר מגיל הילדות לגיל הבגרות, עם מילים ומוזיקה שיוצרות אווירה הבוחנת את שחר המיניות ("An Cat Dubh"), הכניסה לגיל ההתבגרות ("Twilight"), תמותה ("Out of Control"), הגלות מן העבר בגלל הזמן שעובר ולא עוצר ("Into the Heart"), הפרעות נפשיות ("The Electrical Co.") ושאפתנות צעירה ("The Ocean").
"I Will Follow" מתרכז בטראומה שחווה בונו ממותה של אמו, אשר מתה כאשר היה נער צעיר.
ישנן התייחסויות ספרותיות רבות באלבום. שם השיר "Shadows and Tall Trees" מגיע משם פרק בספרו הדיסטופי של ויליאם גולדינג, בעל זבוב. בשיר "The Ocean", מוזכר הרומן של אוסקר ויילד, תמונתו של דוריאן גריי.
הפצה.
Boy הופץ לראשונה ב-20 באוקטובר 1980. הילד אשר מופיע על העטיפה של האלבום הוא פיטר רואן, אחיו של חברו של בונו, גוגי. הוא מופיע גם על האלבומים Three, War, The Best of 1980-1990, Even Better than the Real Early Stuff, Early Demos ועוד סינגלים.
הצלם, הוגו מקגינס, ומעצב העטיפה, סטיב אווריל, חבר של הבסיסט אדם קלייטון, עבדו עם U2 על אלבומים נוספים. בהוצאה האמריקאית ובהוצאה הקנדית התמונה שונתה לזו של הלהקה מחשש שהלהקה תואשם בפדופיליה. סנדיי פורטר קיבל קרדיט כצלם של העטיפה האמריקאית. למרות זאת, התמונה של רואן הופיעה בשרוול הפנימי בהוצאה האמריקאית ובהוצאה הקנדית. ב-2008, כאשר האלבום יצא בגרסה מחודשת, העיצוב המקורי עם תמונתו של רואן הופיע על כל המהדורות שיצאו בעולם.
ב-2008, גרסה מחודשת של האלבום יצאה, אשר כללה שירים שעובדו מחדש, יחד עם בי-סיידס ושירים נדירים. הגרסה המחודשת יצאה בשלושה פורמטים שונים.
סינגלים.
"A Day Without Me" ו-I Will Follow" יצאו כסינגלים ב-18 באוגוסט וב-24 באוקטובר 1980. "I Will Follow" הגיע למקום ה-20 במצעד המיינסטרים רוק, והפך ללהיט בתחנות רדיו של קולג'ים. דבר זה יצר באז סביב אלבום הבכורה של הלהקה. לפני האלבום U2 הוציאו מיני-אלבום בשם Three ובו שלושה שירים - "Out of Control", "Stories for Boys" ו-"Boy/Girl".
קבלה.
ההוצאה המקורית של Boy מכרה כמעט מ-200,000 עותקים. המיקום הגבוה ביותר שאליו האלבום הגיע במצעד הבילבורד 200 היה 63, אך לאחר ההצלחה של החומר המאוחר יותר של U2, האלבום נכנס מחדש למצעד לתקופה ארוכה יותר. הוא הגיע למקום 52 בבריטניה. אף על פי שהביקורות על ההופעות החיות של הלהקה טענו שההופעות היו צפויות ושבונו השתמש ב-"יותר מידי הד", ההופעות האלו עזרו להראות את הפוטנציאל של U2, ומבקרים טענו שבונו מאוד כריזמטי, מלא תשוקה ומזכיר את רוד סטיוארט. Boy הוא האלבום היחיד של U2 אשר כל שיר ממנו, כולל כל בי-סייד, בוצע בהופעה חיה לפחות פעם אחת.
בבריטניה, הביקורות היו טובות. פול מורלי מה-NME שיבח את האלבום על היותו "ישר, ישיר וייחודי", בעוד שבטי פייג' מה-Sounds כינתה את U2 "משוררים הצעירים של השנה". המלודי מייקר שיבח את ה-Boy כאלבום "עשיר". לינדין ברבר כתב ש-"Boy הוא יותר מאסופה של רצועות טובות המסודרות באופן שרירותי," ושיש באלבום "תום ובלבול של הנעורים." בגרדיאן נכתב שזה הוא "אלבום בכורה חזק" אבל שהוא רק צריך "מנגינות קצת יותר חזקות כדי להיות מרשים."
ההתעסקות עם מיניות באלבום גרמה לכך שהוא התקבל בהתלהבות במועדונים להט"בים בארצות הברית זמן קצר לאחר שיצא.
האלבום דורג במקום ה-18 ברשימת האלבומים הטובים ביותר של בסקר המבקרים לשנת 1981 של Pazz &amp; Joz מהוילג' ווייס. ב-2013, האלבום דורג במקום ה-417 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון. ב-2006, האלבום דורג במקום ה-59 ברשימת 100 אלבומי הבכורה הטובים ביותר של Uncut.
משתתפי האלבום.
בין שתי ערים (סרט, 1980)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי דרמה היסטורית בבימויו של גודארד. הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס המתרחש בתקופת המהפכה הצרפתית. בסרט מככב כריס סרנדון בתפקיד כפול של שני גברים המאוהבים באותה אישה.
תקציר.
גיבור הרומן הוא עורך הדין לונדוני צעיר (כריס סרנדון) המקריב את חייו למען האישה שהוא אוהב בפריז בתקופת שלטון הטרור.
בין שתי ערים (פירושונים)
לואיז בית-לחם
לואיז בית-לחם (באנגלית: Louise Bethlehem; נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, ב-24 באפריל 1964) היא חוקרת ספרות, תאורטיקנית של תרבות ומתרגמת. היא מכהנת כפרופסור חבר במחלקה לאנגלית ובתוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
בית-לחם גדלה ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בשנת 1984 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, וזכתה במדליית זהב לבוגרת המצטיינת של הפקולטה לאמנויות. בהמשך סיימה תואר שני M.A (בהצטיינות יתרה) ודוקטורט (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 זכתה בית-לחם במלגת ליידי דייוויס לפוסט דוקטורט מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. נכון לשנת 2018, בית-לחם היא עמית נלווה ביחידת אפריקה של המכון למחקר על שם הארי ס. טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית.
אמה, (לבית גרזון), הייתה שחקנית טניס בינלאומית וזכתה בשנת 1962 בתחרות שנערכה במסגרת אליפות וימבלדון עבור מתחרות שהפסידו בשלבים הראשונים של תחרות הנשים. בשנת 2003 מונתה מרלין בית-לחם לסגנית יו"ר הוועדה לקידום והגנה על זכויותיהן של קהילות מבוססות תרבות, דת ושפה () בדרום אפריקה. כיום היא מכהנת כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות יהודית (Memorial Foundation for Jewish Culture).
אחותה של לואיז, לאל בית-לחם, כיהנה כמנהלת הראשית של מחלקת היערנות במשרד המים והיערנות הלאומי של דרום-אפריקה (), ובהמשך כיהנה כראש סוכנות הפיתוח של יוהנסבורג (Johannesburg Development Agency).
בית-לחם מגדירה עצמה, בפרפרזה על מילותיו של המשורר יליד דרום אפריקה דניס הירסון, כ"דרום אפריקנית בשלט רחוק". היא חיה בישראל מאז שנת 1985, אמא לשני ילדים.
מחקריה.
במחקרה, לואיז בית-לחם עוסקת בספרות והיסטוריה תרבותית בדרום אפריקה, היסטוריה של תרבות אקספרסיבית במאבק נגד האפרטהייד, תאוריה פוסט-קולוניאלית, לימודי מגדר, ולימודי הגירה. בית-לחם כתבה את הערך על ספרות דרום-אפריקאית עבור מדריך אדינבורו לספרות האנגלית של המאה העשרים. בית-לחם תרגמה לאנגלית כתבים ביקורתיים מאת אינטלקטואלים ישראלים בולטים, וביניהם ספרה של אריאלה אזולאי "דמיון אזרחי: אונטולוגיה פוליטית של הצילום" (2009). היא חברה בוועדה המייעצת של מפתח – כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, בהוצאת מרכז מינרוה למדעי הרוח והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. חברה מייסדת בארגון הישראלי ללימודי אפריקה.
בדרום אפריקה מקיימת בית-לחם קשר מתמשך עם מכון ויטס למחקר חברתי וכלכלי (WiSER) באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, שם היא משמשת גם כמרצה אורחת בכירה בבית הספר לספרות, שפה ומדיה (School of Literature, Language and Media). היא מכהנת בוועדות המייעצות הבינלאומיות של מספר כתבי-עת בנושא חקר הספרות ולימודי אפריקה.
מושגים ממחקריה.
"הרטוריקה של הדחיפות".
בשדה חקר הספרות הדרום-אפריקאית, טבעה בית-לחם את המושג "רטוריקה של דחיפות" כמושג מפתח בתרבות הספרותית של תקופת האפרטהייד. בית-לחם טוענת שתפקידה המתווך של השפה, ומעמדה של הכתיבה כאופן ייצוג, התערערו בספרות ובשיח הספרותי הביקרותי של תקופת האפרטהייד לטובת מחויבות אינסטרומנטלית ל"אמירת האמת" אודות האפרטהייד. תובנה זו, החוברת לבחינה של "הפיגורה כאמת" (“the trope as truth”), קיבלה לראשונה ביטוי במאמר שנכלל במהדורה המיוחדת של כתב-העת "Poetics Today" שאותה ערכה בית-לחם יחד עם לאון דה קוק וסוניה נרונסקי-לדן בשנת 2001, תחת הכותרת "South Africa in the Global Imaginary”. המהדורה פורסמה מחדש בשנת 2004 בסדרה "Imagined South Africa", בהוצאת Unisa/Brill. בית-לחם המשיכה לפתח רעיונות אלו במונוגרפיה "Skin Tight: Apartheid Literary Culture and Its Aftermath", שפורסמה בשנת 2006 באותה סדרה. הספר תורגם לעברית על ידי עודד וולקשטיין ופורסם בשנת 2011 בהוצאת רסלינג תחת הכותרת "צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה".