"לא גידלתי את בני להיות חייל" חיזק את הסולדריות בתנועת ההתנגדות למלחמה והגביר את הרלוונטיות של התנועה ברמה הלאומית. השיר היה אחד מ-20 הלהיטים המושמעים ביותר בין ינואר ליולי 1915, והגיע למקום הראשון בחודשים מרץ ואפריל. הצלחת השיר הביאה לתנועה הפציפיסטית תומכים נוספים והגדילה את הכח הפוליטי של התנועה שפעלה למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה. "לא גדלתי את בני להיות חייל" היה פופולרי גם בקרב קבוצות שלא אהדו את בריטניה בארצות הברית: אירים, גרמנים ואנשי דת נוצרים מזרמים שונים. השיר היה ללהיט גם בבריטניה ובאוסטרליה.
במלחמת וייאטנם חזר השיר להיות פופולרי בקרב המתנגדים למלחמה בארצות הברית, ומדבקות לרכבים הודפסו עם שינוי קטן: I didn't raise my son to be a soldier (החלפת המילה boy שמשמעותה היא גם ילד קטן, ל- son שמשמעותו העיקרית בן להוריו).
פרודיות רבות נכתבו על השיר: לא גידלתי את בני להיות פחדן; לא גידלתי את בני להיות חייל, אבל אשלח את בתי להיות אחות; הם לא גידלו את הבנים שלהם להיות חיילים; לא גידלתי את הכלב שלי להיות נקניקיה. ביקורת לשיר הגיע גם מקבוצות שמרניות בדרום ארצות הברית, שטענו שהמלחמה באירופה אינה מוצדקת באותה המידה שמלחמת האזרחים האמריקנית לא הייתה מוצדקת. הסופרג'יסטיות לא היו עיקביות בעמדתן בנושא המלחמה. הן הצטרפו לתנועת השלום בגלל האפשרות לקדם את האינטרסים שלהן למען זכות ההצבעה לנשים ואילו בתקופת מלחמת האזרחים תמכו במלחמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהן.
תגובות פוליטיות לשיר.
תאודור רוזוולט אמר כי "אנשים טיפשים שהריעו לשיר 'לא גידלתי את בני להיות חייל" הם אותם האנשים שבלבם היו משבחים שיר בשם "לא גידלתי את בתי להיות אם". הארי טרומן, שהיה אז קפטן במשמר הלאומי, אמר שנשים שמתנגדות למלחמה מקומם לא בארצות הברית אלא בהרמון.
ביצועים נוספים.
במהלך השנים השיר הוקלט על ידי אמנים נוספים:
אברהם קלוגר
אברהם נתן (אבי) קלוגר (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, מתמחה בהתנהגות ארגונית.
ביוגרפיה אקדמית.
קלוגר הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983 ותואר שני בפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1985. סיים דוקטורט בשנת 1989 במכון הטכנולוגי ע"ש סטיבנס, בהובוקון ניו ג'רזי. כיהן כראש החוג למנהל עסקים, וכמנהל האקדמי של תוכנית המ.ב.ע. למנהלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בבית הספר למנהל עסקים מרצה פרופסור קלוגר בקורסים: ניהול בישראל: פרויקט וסמינריון, שיטות מחקר לדוקטורנטים: מודל ליניארי היררכי HLM, שיקולים תאורטיים בניהול משאבי אנוש וסמינריון בהתנהגות ארגונית.
מחקר.
בעבודה המחקרית המרכזית שלו בשנות ה-90 תיעד את הנזק שמשוב גורם לביצועים, עבודה שזיכתה אותו, יחד עם פרופ' אנג'לו דה-ניסי, בפרס המאמר המצטיין בתחום ההתנהגות ארגונית לשנת 1996 מאת האקדמיה לניהול (Academy of Management) ולפרס הראשון ע"ש ויליאם או-וונס על מחקר בתחום הפסיכולוגיה הארגונית-תעשייתית מהחברה לפסיכולוגיה ארגונית-תעשייתית.
חיפושיו אחרי מענה לנזקי המשוב הובילו אותו, יחד עם ד"ר דינה ואן-דייק, ותלמידים נוספים, למחקר בדבר השפעת "הרוצה" לעומת "המוכרח" בתגובה למשוב, ולהצעת כלי הערכה חילופי המכונה "ראיון מקדם", יחד עם ד"ר דינה ניר, שנועד לייצר משוב של העובד לעצמו על בסיס הצלחותיו בעבר. כיום, הוא חוקר את הכוח הסמוי של ההקשבה. ב-2015 הציג את גישתו להקשבה בהרצאת TEDx.
רימאס קורטינאיטיס
רימאס קורטינאיטיס (נולד ב-15 במאי 1960 בקובנה, ליטא), הוא כדורסלן עבר ליטאי ומאמן חימקי מוסקבה.
כשחקן זכה עם נבחרת ברית המועצות בכדורסל באליפות אירופה בכדורסל 1985, במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988), במדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1986 ובמדליית ארד באליפות אירופה בכדורסל 1989. עם נבחרת ליטא בכדורסל זכה במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) ובמדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1995. זכה חמש פעמים באליפות ברית המועצות בכדורסל גברים ופעם אחת באליפות ליגת העל הספרדית בכדורסל. כמאמן זכה שלוש פעמים ביורוקאפ (פעם אחת עם ריטאס וילנה ופעמיים עם חימקי מוסקבה), פעמיים באליפות ליטא, פעמיים בגביע הליטאי, פעם אחת באליפות הליגה הבלטית ופעם אחת באליפות הליגה המאוחדת של VTB.
קרב ינה-אאורשטדט
קרב ינה-אאורשטדט היה קרב מכריע שבו הביס נפוליאון את הצבא הפרוסי, וגרם לשיעבוד פרוסיה לצרפת עד לשנת 1813.
רקע.
ההסלמה בין צרפת לפרוסיה.
ב-5 באוקטובר 1805 נפגשו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה על יד ארונו של פרידריך הגדול, ונשבעו לחסל את "המפלצת" - כפי שקראו לנפוליאון. לאחר הפגישה לא צירף פרידריך וילהלם את צבאו לכוחות הלוחמים בקרב אוסטרליץ, בעקבות פחדיו מפני תבוסה. לפני קרב אוסטרליץ, במטרה להפגין כח בפני אשתו, שלח פרידריך וילהלם השלישי את שר החוץ שלו האוגוויץ עם אולטימטום לנפוליאון, שדרש מצרפת להתנצל על פלישת קורפוס צרפתי לשטחי הנסיכות הפרוסית אנסבך בדרכו לקרב. אולם, האוגוויץ הגיע אל נפוליאון יומיים לאחר קרב אוסטרליץ, ולכן שינה את הודעתו לנפוליאון, ובמקום לאיים עליו בירך אותו על ניצחונו בקרב. נפוליאון ידע מה היה תוכנה של ההודעה המקורית שלשמה נשלח האוגוויץ, ולכן במקום לקבל את הברכות הוא השיב הודעה משפילה לפרוסיה, ובה הודיע שהנסיכויות אנסבך, קלווה, נוישאטל ווסל יעברו לשליטה צרפתית, וכפיצוי פרוסיה תקבל את הנובר מבריטניה.
אולם, כדי להגשים את מטרת השלום עם בריטניה, נפוליאון היה מוכן להחזיר לה את הנובר, אותה הוא נתן לפרוסיה. דבר זה העלה את יחסי שתי המדינות על שרטון.
נוסף על סוגיית הנובר, בפרוסיה הייתה עוד סיבה משמעותית לטינה כלפי נפוליאון. בעקבות מפלתה של האימפריה האוסטרית במלחמת הקואליציה השלישית, היא איבדה את אחיזתה הכוחנית במרכז אירופה. כיוון שכך, המאבק ההיסטורי בין פרוסיה לאוסטריה בנוגע לאיחוד העמים העמים הגרמאניים תחת דגל אחד, יכול היה להיות מוכרע סופית לטובת הפרוסים, במיוחד לאור העובדה שאוסטריה ויתרה רשמית על השאיפה הזו, כאשר פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויתר על תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. אולם, במקום לאפשר לפרוסים לאחד את כל המדינות הגרמניות הקטנות, נפוליאון הקים את קונפדרציית הריין, איחוד של 16 מדינות גרמניות שהייתה מדינה גרורה צרפתית, וכך לא התאפשרו שאיפותיה הלאומיות של פרוסיה. יתר על כן, הוצב חיל מצב צרפתי בשטח הקונפדרציה, דבר שהיווה סכנה מיידית על גבולות פרוסיה.
לבסוף, עוד גורם בהרעת היחסים בין שתי המדינות היה אופיו החלש של הקיסר הפרוסי. אשתו, לואיזה, שהייתה בעלת אופי חזק הרבה יותר ממנו, לחצה עליו לצאת למלחמה כנגד נפוליאון על מנת להפגין בפני העולם את כוחו של הצבא הפרוסי.
גם נפוליאון היה מעוניין במלחמה מסיבות שלו, שהיו בעיקרן מגלומניות. לכן הוא נקט במדיניות כה אגרסיבית ומשפילה כלפי פרוסיה, במטרה להביא אותה להכרזת מלחמה בסופו של דבר.
הכרזת המלחמה.
באוגוסט 1806, לאחר שמונה חודשי שלום בלבד, ובעקבות ההסלמה ההדדית בין הצדדים, הכריז פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מלחמה על צרפת. בכך הצטרפה פרוסיה לרוסיה ולבריטניה, שכבר היו שרויות במלחמה עם צרפת. בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן ממלכת שוודיה, ממלכת פורטוגל ונסיכות הבוחר מסקסוניה. בכך פרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
בספטמבר 1806 הכריזה צרפת על גיוס, ומאידך פרוסיה נכנסה לשטחי נסיכות הבוחר מסקסוניה ותפסה אותה, תוך שהצבא הסקסוני מצטרף לצבא הפרוסי. ב-27 בספטמבר עזב נפוליאון את פריז בדרכו לגרמניה, וכעבור 5 ימים הגיע לווירצבורג, שם חיכה לו אולטימטום פרוסי, שדרש ממנו לפנות את כל האזור ממזרח לריין, ואת כל הטריטוריות שכבשה צרפת משנת 1794.
ההכנות לקרב.
על אף שהצבא הפרוסי היה ערוך במערך התקפתי, החליטו המפקדים הפרוסים לעבור למערך הגנתי, ולתת לצרפתים לתקוף ראשונים. בנוסף הפרוסים החליטו לפעול בכוחם לבד, ולא הזעיקו לעזרה את כוחו של הרוזן פון בניגסן שחנה בסמוך עם 120,000 חיילים. זמן קצר לפני הקרב העביר קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל את עיקר צבאו, שכלל 60,000 חיילים, מאזור ינה לאזור אאורשטדט, עקב ההנחה שנפוליאון הופיע רק עם מספר קטן של קורפוסים לצורך הקרב. באזור ינה נשאר פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן עם כ-42,000 חיילים, ובין ינה לויימאר התמקם גנרל ארנסט פון ריכל עם כ-30,000 לוחמים.
בסך הכל ריכז הצבא הפרוסי כ-130,000 חיילים, מתוך כ-210,000 חיילים שהיו בצבא. על אף שהיו לפרוסים כ-25,000 חיילים שהיו מוצבים בפרוסיה המזרחית בפיקודו של גנרל פון ל'סטוק, לא נעשה שום ניסיון להעבירם לזירת הקרב, מה שהיה יכול לסייע בשינוי תוצאות הקרב.
מאידך, הצבא הצרפתי כלל כ-160,000 חיילים בזירת הקרב, ובנוסף היה ניתן להביא כוחות נוספים כתגבורת. בערב הקרב שהה נפוליאון בבמברג, כשאליו נלווים 6 קורפוסים, המשמר הקיסרי ויחידות פרשים.