השמיכה נועדה להפחית את אובדן החום אצל אדם במקרי חירום. היא עשויה מהחומר פוליאתילן טרפתאלט. החומר מורכב מגיליון דק של פלסטיק. זוהי שמיכה קלת משקל (רק 47 גרם) וקומפקטית, והיא משמשת לצורכי הישרדות בשטח ולצמצום אבדן חום בנפגעים.
היסטוריה.
שמיכת המילוט הראשונה פותחה על ידי מרכז החלל מרשל של נאס"א בשנת 1964 עבור תוכנית החלל האמריקאית.
שימוש.
שמיכת המילוט אטומה וחוסמת כניסת אוויר וגם משמשת כגורם המפחית אובדן חום מגופו של אדם, לכן יש לה מגוון שימושים.
עזרה ראשונה.
שמיכה זו מספקת עמידות גבוהה יותר מאשר שמיכת שטח בסיסית[1], ולכן היא יכולה להגן על הגוף במקרי חירום קיצוניים כמו חלק ממקרי היפותרמיה.
ערכות הישרדות ומחנאות.
הן בדרך כלל עמידות במים, ומשמשות כמחסה מפני רוח וגשם. בסביבה חמה השמיכה יכולה לספק צל או הגנה מפני חום, ואף בסביבה קרה יהיה לה שימוש, כי חום הגוף יילכד על ידי רדיד אטים[1].
תפוצה.
המשקל הנמוך שלהן והיכולת לארוז אותן לתוך שטח קטן הפך אותן לפופולריות בקרב חובבי חוצות ועובדי חירום. שמיכות שטח ניתנות למשתתפי ריצת מרתון וספורטאים אחרי מרוצים ארוכים כדי לא לאבד חום גוף. אף צבא ארצות הברית משתמש בה כשכבה תרמית רפלקטיבית, מחזירת אור וחום.
גם בקרב האסטרונאוטים נמצא שימוש לשמיכה זו במשימות חלל.
בלייזר (לבוש)
בּלֶייזֵר הוא סוג של ז'קט דמוי חליפה, אבל מעוצב באופן רשמי פחות ובעל כפתורים בעלי צבע שעומד ניגוד חזק עם בד הז'קט. הבלייזר פתוח וקליל יותר, אך בשונה ממעיל ספורט הוא נחשב לבגד רשמי יותר הנרקם מבדים מותאמים מצבע אחיד. לבלייזרים מוסיפים לעיתים כפתורי מתכת כדי לשקף את מקורם כז'קטים שנלבשו על ידי חברי מועדוני סירות. הבלייזר מיוצר מבד עמיד כדי שיתאפשר ללבושו בחוץ. לעיתים קרובות הבלייזר הוא חלק ממדים: למשל מדים של חברת תעופה, תלמידים של בתי ספר מסוימים, חברי מועדוני ספורט או ספורטאים בצוות מסוים.
לבישת הבלייזר.
בלייזר נלבש עם מבחר של בגדים אחרים, החל משמלות, חולצה ועניבה על חולצת פולו עם צווארון פתוח ואפילו עם חולצת טריקו פשוטה. הוא משתלב עם מכנסיים בשלל צבעים ובדים, ממכנסי כותנה לבנה קלאסית או פשתן ואפילו מכנסי ג'ינס. חולצה כחולה כהה עם עליונית כחולה שבה כפתורים בסגנון חיל הים היא עיצוב פופולרי ולעיתים לבוש זה מכונה "בלייזר". לבוש זה נחשב ללבוש עסקי, במיוחד בצפון אמריקה ובבריטניה.
הבלייזר, במגוון צבעים, נלבש כחלק מתלבושת אחידה בבתי ספר רבים במדינות שונות ברחבי העולם וביניהן בריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה. בלייזרים באופן מסורתי מסמלים השתייכות למועדונים מסוימים כמו קיימברידג' ואוקספורד. במקומות שבהם הבלייזר הוא חלק מהתלבושת האחידה, נהוג לתפור את התג או הסמל על כיס החזה.
בתרבויות מסוימות התג משתנה מאירוע לאירוע וכך גם הכפתורים. בעבר היו לובשים את הבלייזרים עבור משחקי ג'נטלמנים וכיום מנהג זה קיים רק בכמה סוגי ספורט כמו טניס וקריקט.
תיאור הבלייזר.
במובן המסורתי, בלייזר הוא פתוח חזה בצבע בהיר. סגנון זה שכיח בקרב אנשים המשתפים במועדוני שיט. גרסה משופרת של סגנון זה נלבשת בעיקר באירועים מיוחדים, כגון ארוחת ערב במועדון הסירה. במקרים אלו תפירת הבלייזר מתבצעת מבדים כהים ונוספים לו כפתורים בסגנון קולג' (את הסגנון המסורתי הזה ניתן לראות בסרטים רבים, בהם "Kind Hearts and Coronets".
כאשר הבלייזר הוא חלק משמלת בית ספר, מכללה, מועדון ספורט או אגודת גדודי שירות מזוינת ( גדודי לוחמה/ צבא), מקובל שתג תפור לכיס החזה. בבתי ספר תג (שנתפר לכיס החזה) הוא פריט לבוש שעשוי להשתנות בהתאם למעמדו של התלמיד בבית הספר. בחבר העמים בקרב אגודות של גדודי צבא לובשים "בלייזר גדוד" שבו תג ספורט מונח על כיס החזה.
בצבא הבריטי, קצינים בדרך כלל אינם מוסיפים תגים לבלייזר שלהם (או מעילי סירה). שני סוגי בלייזר צבאיים יהיו לעיתים נדירות דומים, מפני שמקורם בספקים אזרחיים שונים שאינם מונפקים על ידי רשות כלשהי. הדבר נובע מכך שחברי הצבא משרתים כאזרחיים, אם כי הם עדיין שומרים על הקשר שנוצר על ידי התג. הצבע המקובל של בלייזר בצבא הבריטי הוא כחול כהה, אם כי בכמה גדודים ישנם צבעים שונים כמו ירוק רובה עבור גדודים המשתמשים בנשק.
בלייזר שימש בעבר ג'נטלמנים שהשתתפו או שיחקו בספורט המסורתי. כיום לובשים את הבלייזר במשחקים מסוימים, כגון שימוש מזדמן על ידי שחקני טניס או קריקט - במשחקים ברמה גבוהה, נהוג שהקפטן לובש את הבלייזר ועליו לוגו הקבוצה או המעיל הלאומי ועליו הלוגו על כיס החזה.
שני אירועי ספורט שבהם הבלייזר מסמל ניצחון הם גביע הקונגרס במועדון יאכטות  "long beach"  ובטורניר גולף "masters" שנערך באוגוסטה, ג'ורג'יה. באירוע הראשון מוענק לזוכה בלייזר ארגמני בעוד שבאירוע השני מוענק לזוכה בלייזר ירוק.
היסטוריה.
המונח בלייזר הובא מ"מועדון החתירה של ליידי מרגרט" (1825), מועדון השייט של המכללה ג'ון הקדוש קיימברידג'. הג'קטים של המועדון נקראו "בלייזרים" מכיוון שהיו מבד בצבע אדום בוהק (באנגלית: blaze הוא אור חזק). השימוש במונח נותר על כנו גם כיום, אף על פי שבלייזרים מיוצרים גם בצבעים אחרים שאינם בהכרח בוהקים. כתב של "דיילי ניוז" בלונדון (22 באוגוסט 1889 ) שדיבר על ליידי מרגרט, ציין כי:
הבלייזר הקדום היה נראה כמו מעילי ספורט שהיו מקובלים בשנים מאוחרות יותר, אך מונח זה מעולם לא התייחס לבלייזר והוא מתאר מעילים חדשניים שאינם נהוגים בספורט קרקע. הטענות שהשם נגזר מ- HMS  (חברת שיט) בלייזר אינה מצוטטת על ידי מקורות עכשוויים, אף על פי שדווח כי לפי תקנון מדים בצי המלאכותי, צוות של HMS בלייזר לבש "מעילים מפוספסים כחולים לבנים". כבר ב-1837  בצוות שיט הקפטן לבש בלייזר עם פסים כחולים ולבנים, ומכאן שהמילה בלייזר, כלומר ז'קט מפוספס, נכנסה לשפה.
בדים מפוספסים הפכו לפופולרים בקרב "מודס הבריטי"  בשנות ה-60 המוקדמות, וחזרו שוב במהלך סוף שנות ה-70 המאוחרות במיוחד בשלושה צבעים משולבים, בצבעים כהים או בהירים  עם חזית שבה שלושה כפתורים, ובאורך של חמישה או שישה אינצ'ים של פתח חזה ושרוולים עם כפתורים מרובים. תמונות שונות משנת 1964  ו- 1965 מציגות טרנד אופנתי בלונדון של בלייזר סירות. תמונות של אנשים מוכרים בשנים אלו, כגון פיט טאונשנד, קית' מון וג'ון אנטויסטל נראו לבושים בבלייזר סירות. הלהקה "Small faces" ולהקות נוספות, כגון הרולינג סטונז, הביטלס, קינגס, לבשו בלייזר צבעוניים בעלי גוון לבן רחב או אחר. בזמנים מאוחרים יותר בלייזר היו חסרי כפתורי מתכת ולפעמים באותו הצבע כמו שולי הבלייזר. את סגנון הבלייזר המפוספסים המוקדמים ניתן לראות בסרט "Quadrophenia". סגנון הבלייזר המאוחר אומץ בחיבה על ידי אוסטין פאוורס כחלק ממראהו הלונדוני.
בסוף שנות ה-2000 הבלייזר אומץ כמגמה אופנתית פופולרית בקרב נשים, לעיתים קרובות באורך קצר, שרוולים מקופלים ובד בצבע בהיר.
הימטיון
הימטיון (מיוונית עתיקה ἱμάτιον, באלפבית פונטי בין-לאומי: /hiː.má.ti.on/) הוא סוג של בגד; גלימה או כיסוי שנהגו ללבוש תושבי יוון העתיקה, גברים ונשים כאחד.
ההיסטוריה של ההימטיון.
השימוש בהימטיון החל במהלך התקופה הארכאית והתקופה ההלניסטית (30- 750 לפנה"ס).
ההימטיון נוצר על ידי חיבור פיסות אריג מלבניות מצמר עבה במידות שונות, ונלבש כשהוא עוטף את הגוף באופן רפוי. אף על פי שאף פריט לבוש שכזה לא שרד עד ימנו, הוא תועד בפסלים ובעיטורים על כלי חרס. ממצאים אלו מעידים כי לרוב היה צבוע הבגד בגוונים בהירים ומכוסה בתבניות מורכבות, שנארגו על הבד או צוירו עליו.
שימושים בעבר.
ברוב המקרים, נלבש ההימטיון מעל קיטון (בגד בסיסי המכסה את פלג הגוף העליון וחלק מהרגליים, בדומה לשמלה קצרה) ו/או הפפלוס (הלבשה תחתונה). כמו כן, שימש כגלימה או צעיף.
על פי רוב, לבשו הגברים את ההימטיון לבדו, אף כי אחדים לבשו אותו מעל קיטון קצר. כשגברים לבשו את ההימטיון, הקפידו לשמור על קצותיו פן ייגררו אחריהם על הקרקע. אלמלא הקפידו על כך, היו נתפשים על ידי החברה כמתרשלים בלבושם. הגברים האופנתיים של אותה התקופה נהגו לעטוף בקפידה את כתף שמאל. ההימטיון היה פופולרי באופנה הגברית עד סוף התקופה הארכאית, בסביבות 500 לפני הספירה, והפך בהדרגה ללבוש המיועד בעיקר לנשים.
הנשים היווניות לבשו הימטיון בפומבי כמעיל חם על גבי הקיטון הדק, במגוון רחב של סגנונות ידועים, וביניהם "ההימטיון הסימטרי" ו" ההימטיון הרחב". ההימטיון הסימטרי היה פיסת בד מלבנית הנישאת על הכתפיים, כצעיף המכסה את הראש, בדומה לחיג'אב. ההימטיון הרחב הפך לפופולרי כאשר לבשו אותו מעל קיטון יווני. הוא יוצר מבד מלבני, כאשר מרכזו משוך למותן השמאלית של הלובש, וקצוותיו התחברו יחד על גבי הכתף הימנית בסיכה. אחת הדרכים הנפוצות ביותר שנשים נהגו ללבוש את ההימטיון הייתה לעטוף אותו סביב כל גופן: קצה הבד הונח על גבי הכתף השמאלית, הקיף את הגב, עבר מתחת ליד הימנית (או שכיסה אותה לחלוטין), ולבסוף הסתיר את החזה וחזר אל כתף שמאל, אותה כיסה באופן חלקי או מלא. על מנת לחזק את ההימטיון כך שלא יפול, קיפלו הנשים היווניות את הבד לתוך קפל החגורה שסביב מותניהן, וחיזקו אותו באמצעות מחרוזת מיוחדת. לעיתים כרכו נשים את ההימטיון סביב ירכיהן, בהתאם למזג האוויר. כמו כן, איפשר ההימטיון כיסוי רב יותר של הגוף כאשר, הבד חולף על פני הראש, ומכסה את הפנים והזרועות.
ההימטיון המשיך להיות בשימוש גם בתקופה הביזנטית, בעיקר כ-"לבוש איקונורפי" (הסמלה חזותית) אומנותי. לבשו אותו מגוון דמויות בברית החדשה, וביניהן ישו ומריה הבתולה.
שימושים בהווה.