בניגוד לאחיו, רידלי, טוני סקוט מעולם לא זכה בשום פרס על בימוי סרטיו, בעיקר כי הוא פנה לבימוי סרטים נוסחתיים, לעומת רידלי סקוט, שקיבל שלוש מועמדויות לאוסקר על הבימוי, ויצר כמה יצירות מופת כ"בלייד ראנר" ו"תלמה ולואיז". סקוט ואחיו שיתפו פעולה עד ימיו האחרונים של טוני סקוט, כמפיקים או מנהלי הפקה בעשרות סרטים, תחת חברת ההפקות שלהם "Scott Free Productions". על עבודתו כמפיק זכה סקוט בשני פרסי אמי.
סקוט התאבד ב-19 באוגוסט 2012 בקפיצה מגשר בלוס אנג'לס. הוא השאיר במשרדו מכתב התאבדות. בהמשך פורסם כי אצל סקוט התפתח גידול סרטני שאינו ניתן לניתוח.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
חקיטיה
מכינה קדם-צבאית אדרת
המכינה הקדם-צבאית אדרת היא מכינה קדם-צבאית המוגדרת כ"בית מדרש ישראלי לחברה וסביבה". המכינה נוסדה בשנת תש"ס (2001) במושב אדרת שבעמק האלה.
המכינה הוקמה על ידי מספר תושבים צעירים מהרחבת המושב אשר ראו ברעיון הסביבתי חברתי ערך רב והמשך למגמה של התחדשות חברתית שהתרחשה בהרחבת המושב באמצעות החדרת "דם חדש" של משפחות צעירות ממקומות שונים בארץ והעולם.
בין מקימי המכינה נמנים: דני פרדקין, ד"ר שמריהו בן פזי (שעומד כיום בראש המכינה),גיל מסטי,אסף פרי,איתן הוניג, איתמר ברטוב, אורי טישלר ואחרים.
בתחילת שנת הלימודים תשע"ח, עברה המכינה לקיבוץ רבדים, בשפלת החוף. בנוסף, נפתחה שלוחה של המכינה בכפר הנוער עיינות, הסמוך למושב בית עובד. המכינה מתמקדת בפעילות קהילתית, והשלוחה בעיינות מאפשרת גם התנסות מעשית בפיתוח נושאי הקיימות הסביבתית. שיתוף הפעולה עם עיינות מאפשר לחניכי המכינה ולמדריכיה להכיר את אוכלוסיית כפרי הנוער, שחלקם אף משתלבים במכינה עם תום לימודיהם.
כיום המכינה מפעילה שלוש שלוחות, כולן בתוך כפרי נוער, במטרה ליצור שותפות וקהילתיות בתוכם. מלבד השלוחה בעיינות, קיימות השלוחה בכפר סילבר, והשלוחה בכפר הנוער בן שמן.
למכינה הקדם-צבאית מגיעים מדי שנה כ-85 חניכים וחניכות, מסיימי כתה י"ב מכל רחבי ישראל, חילוניים ודתיים, שבחרו לדחות את גיוסם לצה"ל בשנה, על מנת להתחנך ברוח המכינה ללמוד, לעסוק בעשייה קהילתית וסביבתית, לטייל ולהכיר את הארץ, להתכונן לצבא ולחיות חיי קבוצה.
מטרות המכינה.
המכינה שמה לה למטרה לטפח מנהיגות ישראלית חדשה שמחה ומלאת תקווה. ליצור מקום העוסק בכנות בשאלה כיצד בונים חברה טובה יותר. מקום המחנך ללימוד על מנת לעשות.
הלימודים במכינה משלבים עיסוק בנושאים המכשירים את החניכים לחיים במדינת ישראל, עם דגש על הכשרה לצבא בפרט, לבין נושאים שמטרתם לעזור לכל חניך לעצב זהות אישית בדגש על זהות ציונית.
דוגמאות לשיעורים קיימים במכינה: אוטוביוגרפיה ישראלית, פילוסופיה פוליטית, יהדות, מוסר בתנ"ך, צבא ומוסר, חברה וסביבה (אקולוגיה), קולנוע ופילוסופיה, תרבות ישראלית, כלכלה וחברה.
בנוסף, למכינה קיימת תוכנית המשך, שנה ב', בה משתתפים, בדרך כלל, כ-20 חניכים, הנקראת "המדרשה למעשה" ומיועדת לחניכים אשר ברצונם להעמיק בלימוד ובעשייה למשך כחצי שנה נוספת עד לגיוסם לצבא.
גוגול (פירושונים)
יוחאי בן-נון
יוחאי בן-נון (17 בדצמבר 1924 – 6 ביוני 1994) היה מראשוני הלוחמים בחיל הים הישראלי ומפקדו השישי. פיקד על יחידות קומנדו ימי בשלהי תקופת המנדט ובמלחמת העצמאות וזכה לאות גיבור ישראל. לאחר קום המדינה היה בין מקימי שייטת 13 וראשון מפקדיה. ייסד וניהל את החברה לחקר ימים ואגמים בישראל.
ילדות.
בן-נון נולד בחיפה לטובה ובנימין פישמן. אמו, בת למשפחת קרול מאנשי העלייה הראשונה, נולדה בפתח תקווה. אביו נולד בדרום רוסיה ועלה לישראל בגיל שבע. בגיל שנה עברה המשפחה לירושלים והתיישבה בשכונת בית הכרם שהוריו היו בין מייסדיה, ושהייתה אז שכונה מבודדת במערב העיר. ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת זו. כילד חווה בן-נון את מאורעות תרפ"ט כשהערבים בשכונתו תקפו את שכניהם היהודים. זיכרון המאורעות השאיר חותם עמוק על בן-נון, והוא אף טען שזה היה אחד הדברים שהשפיעו על מעשיו בהמשך חייו.
בן-נון למד בבית הספר התיכון בבית הכרם, לימים בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. בזמן לימודיו, בימי מאורעות 1936–1939 (המרד הערבי הגדול) ביצע שמירות לילה בשכונת בית וגן, במחצבת צובה ובמעלה החמישה.
שירות המדינה בדרך.
בשנת 1940 התחיל להתאמן במסגרת ההגנה, ובשנת 1942, עם סיום לימודיו הצטרף בן-נון לפלמ"ח, לפלוגה ו' (הירושלמית) בכפר גלעדי. בן-נון נשלח להשתתף בקורס מפקדי כתות ארצי ראשון בביתן אהרון. באמצע הקורס לקה בדלקת התוספתן ואושפז בבית חולים בילינסון. אחרי שחרורו מבית החולים, בשעה שבן-נון השתקם בירושלים, הוא הצטרף לכוח הנוטרים, ועם סיום השיקום חזר לכוח הפלמ"ח שבכפר גלעדי. הוא השתחרר מן הפלמ"ח בסוף שנת 1944, ותכנן להתחיל את לימודיו בתחום הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1945, במהלך חופשת השחרור שלו, פגש בן-נון באקראי את אברהם זכאי, מי שהיה מפקד הפלוגה הימית (פלי"ם) של הפלמ"ח, ששכנע את בן-נון להישאר בפלמ"ח ולהצטרף לכוח הימי, שבכפיפות למוסד לעלייה ב' החל להיערך באותה תקופה להעלות לארץ ישראל את שארית הפליטה מאירופה. בן-נון עבר הכשרה ימית (קורס מפקדי סירות מס' 4) בקיבוץ שדות ים, שם שכן הבסיס הימי של הפלוגה. מיד אחר כך השתתף בקורס מפקדי מחלקות בג'וערה שעליו פיקד יגאל ידין. הקורס לא הגיע לסיומו כתוצאה מפעולת הפריצה למחנה עתלית, שבו הוחזקו מעפילים שנעצרו על ידי הבריטים. לבן-נון ניתנה האחריות על כוח של ארבעים איש שהיה מופקד על שמירת הגדר המערבית של קיבוץ יגור שדרכו נועדו האסירים המשוחררים להיכנס.
בסוף שנת 1945, על פי הוראתו של אברהם זכאי, הקים בן-נון את החוליה לחבלה ימית שהייתה חלק מהפלוגה הימית. החוליה פעלה עד לסוף שנת 1947 נגד ספינות משמר וספינות גירוש שהפעילו הבריטים כחלק מהמאבק בעלייה הבלתי לגלית לישראל. במקביל המשיך בן-נון את הכשרתו הימית. בין פעולותיה של החוליה לחבלה ימית ניתן למנות את הפיגוע בשתי ספינות משמר בריטיות שעגנו בנמל חיפה במסגרת ליל הרכבות. כאשר באוגוסט 1946 הבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים מישראל למחנות מעצר בקפריסין בן-נון וצוותו הצליחו לפגוע באוניות HMT Empire Rival בנמל חיפה, ו-HMT Ocean Vigour בקפריסין. עם ההכרזה על תוכנית החלוקה הופסקה פעילות החוליה כנגד הבריטים והתפרקה.
מלחמת העצמאות.
בן-נון פיקד על פלוגת הנמל שפעלה בנמל חיפה. הפלוגה הוקמה לאחר טבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947, ומטרתה הייתה להגן על הפועלים היהודים שהיוו מיעוט בנמל חיפה. מכיוון שהבריטים שלטו עדיין בנמל, אנשי הפלוגה התחזו לפועלים ועסקו בחשאי בהבטחת שלומם של הפועלים היהודים ואימונם להגנה עצמית. בן-נון פיקד על הפעולה לכיבוש הכפרים הערבים בלד א-שיח' וחוואסה והשתתף בקרבות על חיפה. בין המשימות האחרות שביצעה הפלוגה היו גם העברת נשק בדרך הים לגליל המערבי הנצור והשתלטות על ציוד צבאי, אספקה ואמצעי לחימה.
באפריל 1948 הצטרף בן-נון לכוחות הגדוד הרביעי של הפלמ"ח שפעלו באזור ירושלים ומונה כסגנו של מפקד פלוגה ב' חיים (פוזה) פוזננסקי. בן-נון השתתף בכיבוש בית סוריק ובמהלך קרב נבי סמואל הכושל נפצע מכדור בראשו וכדור בירכו. הוא חולץ מהשטח תחת אש והועבר לבית חולים הדסה בירושלים שפעל באותה עת כבית חולים מאולתר ברחוב הנביאים, מכיוון שבית החולים בהר הצופים כבר לא היה פעיל אחרי טבח שיירת הדסה. במהלך החלמתו הוא ירד בהפוגה הראשונה, יוני 1948, תוכנן להצטרף להפלגת אונית רכש "הזקן" (מאסטרלה) עם תותחים שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
בעקבות קרע שחל בין משטרו של המרשל יוסיפ ברוז טיטו לבין מדינות הגוש הסובייטי, התותחים לא הגיעו ליוגוסלביה, והאונייה נצטוותה להפליג לאיטליה. בהגיעה ב-15 ביולי לנאפולי, הושבתה האונייה במסגרת שביתה כללית שפרצה בשל רצח מנהיג פועלים קומוניסטי. בן-נון, שהבריא בינתיים ביקש לחזור לישראל ואנשי המוסד הטילו עליו להשיט לישראל את הספינה "אלבטרוס", שהייתה בעבר יאכטה פרטית של הצאר הרוסי, ונתנה במתנה על ידי ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי לדוד בן-גוריון. הספינה הגיעה לחיפה ב-15 באוגוסט 1948.
גרשון זק, שהיה מפקד השירות הימי, הציע לבן-נון להקים את יחידת הקומנדו הימי. בסיס היחידה הוקם בנמל יפו והתקבצו אליה ותיקי הפלי"ם ויוצאי הצבא הבריטי. לרשות היחידה הועברו שש סירות נפץ מהירות שהצי המלכותי האיטלקי פיתח במהלך מלחמת העולם השנייה. הסירות, שנשאו כ-300 ק"ג חומר נפץ, היו יכולות להגיע למהירות של 35 קשר. המפעיל הבודד שהפעילן היה אמור לכוון אותן לעבר ספינת האויב ובמרחק של 100 מטר מהספינה לפלוט עצמו מהסירה. אנשי היחידה החלו להתאמן בהפעלת הכלים בים כנרת בסיועו של המדריך האיטלקי פיורנצו קאפריוטי.
הטבעת האמיר פארוק.
עוד בטרם הספיקו הכוחות להשלים את שלב האימון הטכני על סירות הנפץ, התעורר צורך דחוף בהפעלתן המבצעית כחלק ממבצע יואב, כשתצפית אווירית גילתה שתי אוניות מלחמה מצריות עמוסות בציוד ובחיילים שעשו את דרכן לעבר חוף עזה. הפעולה אושרה לפי הוראתו של דוד בן-גוריון, אף על פי שקודם לכן היא בוטלה עקב כניסתה של הפסקת האש השנייה לתוקף.
בליל 22 באוקטובר 1948 הגיעה אח"י מעוז מול חופי עזה, ועליה בן-נון ולוחמיו עם שלוש סירות נפץ, שכונו "סיגרים", וסירה רביעית שיועדה סירת איסוף. הכוונה הייתה לתקוף בעזרת סירות הנפץ את האמיר פארוק, אוניית הדגל של הצבא המצרי, ואת שולת המוקשים שהתלוותה אליה.