על שמו נקרא הרחוב "משך חכמה" במודיעין עילית.
הוצאת הספר.
הספר יצא לאור כשנה לאחר פטירת המחבר בדפוס א' לעווין בריגה בשנת תרפ"ז (1927) בידי אב בית הדין של ריגה הרב מנחם מנדל זק.
תוכן הספר.
הספר הוא פירוש לרוב בדרך פשוטו של מקרא, והעיקרון הוא לקרב את עניין הכתובים אל השכל הפשוט. לכן הוא מרבה לתת טעמים למה שמסופר בתורה.
הוא מזכיר בספרו, מלבד ספרי התלמוד ונושאי כליהם, גם את הגאונים, הראשונים וכן אחרונים דוגמת החתם סופר ונודע ביהודה, ואף ספרי קבלה כמו ספר הזוהר וספר יצירה.
יוהאן כריסטיאן קסטנר
יוהאן גאורג כריסטיאן קסטנר (בגרמנית: Johann Georg Christian Kestner; 28 באוגוסט 1741 – 24 במאי 1800) היה עורך דין גרמני אשר התפרסם כמי ששימש כמקור השראה עבור דמותו של אלברט בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "ייסורי ורתר הצעיר".
ביוגרפיה.
קסטנר נולד בהנובר ב-28 באוגוסט 1741. משפחתו הייתה אחת המשפחות החזקות בנסיכות הבוחר מהנובר, אף על פי שלא השתייכה למעמד האצולה אלא למעמד הבינוני המשכיל אשר נודע בתור "המשפחות היפות". הוא בחר לעבוד כעורך דין, ובין 1767–1773 עבד בווצלר. ב-1768 הוא התארס עם שרלוטה בוף אשר נודעה בכינוי "לוטה". אביה של לוטה היה גם הוא היה משפטן. משפחתה של לוטה רוותה נחת מאירוסיהם, אולם למרות זאת, הם התעכבו במשך כמה שנים.
ב-9 ביוני 1772 פגשה לוטה במהלך נשף ריקודים את יוהאן וולפגנג פון גתה. גם גתה היה משפטן צעיר, אולם כבר בשלב זה התבלט יותר בכישרונותיו האמנותיים מאשר בכישרונותיו המשפטיים. גתה התאהב כליל בלוטה, וגם התחבב מאוד על קסטנר עצמו. לא ברור אם הוא השלים בשקט אם העובדה שהיא מאורסת לאדם אחר (כפי שוורתר עושה ברומן), או שמא עשה ניסיונות לשכנע אותה לנטוש את קסטנר למענו. קסטנר עצמו מציין ביומנו באחת הפעמים: "גתה קיבל מנה של דברי כיבושין מפי לוטה: היא הודיעה לו, שאין הוא רשאי לקוות ממנה, אלא לידידות בלבד; הוא נעשה חיוור ומדוכדך מאוד".
גתה היה מדוכא לחלוטין, וכדי להתחמק מאומללותו עזב את וצלר ועבר לפרנקפורט. הוא כותב בספרו האוטוביוגרפי "שירה ומציאות" כי: "גמרתי אומר להתרחק מרצוני החופשי, בטרם איאלץ לעשות כן מחמת מצב שאין לשאתו". למרות זאת, הוא המשיך לשמור על קשר הדוק עם לוטה וקסטנר באמצעות מכתבים, ואף רכש עבורם את הטבעות ששימשו בטקס נישואיהם ב-4 באפריל 1773. קסטנר אף היה זה שרשם עבור גתה דו"ח מפורט על מקרה שאירע בווצלר. אחד ממכריו של גתה, קרל וילהלם ירוזלם, אשר שימש כמזכיר בשגרירות של נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל בווצלר, שקע בדיכאון כבד והתאבד בסוף אוקטובר 1772. האירועים העיקריים שגרמו להתאבדותו היו סילוקו בפומבי מנשף של החברה הגבוהה ואהבה נואשת שחש לאשתו של אחד מידידיו. גתה הזדהה מאוד עם הסיפור, וביולי 1773 החליט לשלב את סיפורו ואת סיפורו של ירוזלם לכדי יצירה אחת. הוא כתב במשך שלושה חודשים את "ייסורי ורתר הצעיר" אשר עד מהרה הפך לרב מכר פורץ דרך. לוטה ובעלה היו מודעים להשפעתם על הרומן. קסטנר כתב לאחד מידידיו: "בחלקו הראשון של 'ורתר', ורתר הוא גתה עצמו... כמה מן הסצנות אמיתיות הן לגמרי, אך מקצתן שונו; ושוב אחרות זרות הן, על כל פנים לקורותינו. לשם החלק השני, וכדי להכין את מותו של ורתר, הוסיף על החלק השני דברים שונים מלבו, שאין בינם ובינינו שום קשר... החלק השני אינו נוגע בנו כלל. שם ורתר הוא ירוזלם".
לאחר נישואיהם, התגוררו קסטנר ולוטה בהנובר. נולדו להם שמונה בנים וארבע בנות. חלק מבניהם התפרסמו. גאורג קסטנר היה בנקאי נודע, אוגוסט קסטנר היה צייר ותאודור קסטנר היה רופא.
ג'ון סטיוארט קארי
ג'ון סטיוארט קארי (באנגלית: John Steuart Curry; 1897-1946) היה צייר אמריקני, שהקריירה שלו נמשכה משנת 1924 ועד מותו. הוא צייר את החיים במדינת הולדתו, קנזס. יחד עם תומאס הארט בנטון וגרנט ווד, הוא נחשב כאחד משלושת הציירים הגדולים של הרגיונליזם האמריקאי במחצית הראשונה של המאה העשרים.
היצירה האמנותית של קארי הייתה מגוונת, כולל ציורים, איורי ספרים, הדפסים וכרזות. הוא ראה במערכת ציורי הקיר הבלתי-גמורה בקפיטול בקנזס, כעבודה הגדולה ביותר שלו.
ביוגרפיה.
קארי נולד בחווה בדונבנט, קנזס ב-14 בנובמבר 1897. הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים להורים תומאס סמית קארי ומרגרט סטיוארט קארי. אף על פי שגדלו בחווה במערב התיכון, שני הוריו של קארי היו בעלי השכלה גבוהה ואף ביקרו באירופה בירח הדבש שלהם. ראשית חייו של קארי כללו טיפול בבעלי החיים בחווה, למודים בתיכון הסמוך והצטיין באתלטיקה. בית ילדותו התמלא בהרבה רפרודוקציות של פטר פול רובנס וגוסטב דורה, וסגנונותיהם של אמנים אלה מילאו תפקיד משמעותי ביצירת הסגנון של קארי עצמו.
משפחתו הייתה דתית מאוד, וכך גם רוב האנשים בסביבתם. קארי צייר בעלי חיים ברחבי החווה, ובגיל שתים-עשרה לקח את שיעור האמנות הראשון שלו. בשנת 1916 נכנס למכון לאמנות בקנזס סיטי, אך לאחר חודש בלבד שם עבר למכון האמנות בשיקגו, שם שהה שנתיים. בשנת 1918 למד במכללת ז'נבה בבייבר פולס, פנסילבניה. לאחר שסיים את לימודיו, עבד קארי כמאייר במספר כתבי עת בין השנים 1921 עד 1926.
בשנת 1926 בילה קארי שנה בפריז בחקר עבודותיהם של גוסטב קורבה, של אונורה דומייה וכן את טכניקות הצבע של טיציאן ופטר פאול רובנס. לאחר שובו לארצות הברית התיישב בעיר ניו יורק והתחתן עם קלרה דריק. זמן קצר לאחר מכן הם עברו לווסטפורט בקונטיקט. קלרה נפטרה ביוני 1932 ובשנתיים הבאות הקדיש קארי את זמנו לעבודה בסטודיו שלו. הוא נסע עם הקרקס של האחים רינגלינג, שם צייר את "הלוליינים המעופפים". הוא נישא בשנית בשנת 1934 לקתלין גולד.
בשנת 1936 מונה קארי לתפקיד האמן הראשון במכללה באוניברסיטת ויסקונסין – מדיסון. הוא היה חופשי לנסוע ברחבי המדינה ולקדם אמנות ביישובים כפריים על ידי מתן הדרכה אישית לסטודנטים. באותה השנה הוא הוזמן לצייר ציור קיר עבור מחלקת המשפטים ובניין הפנים הראשי בווושינגטון. כמו כן, הוא הוזמן על ידי מדינת מולדתו בקנזס לצייר ציורי קיר לקפיטול של המדינה בטופיקה. בשנת 1937 מונה קארי כאמן הבית באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. בשנת 1937 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר מלווה, והפך לאקדמאי מלא בשנת 1943. קארי המשיך לעבוד באוניברסיטת ויסקונסין עד שמת מהתקף לב ב-29 באוגוסט 1946, בגיל 48.
יצירות אומנות.
אמנות הרגיונליזם.
קארי היה חלק מהשלישייה של ציירי הרגיונליזם האמריקאי שכלל את תומאס הארט בנטון וגרנט ווד. אמנים אלה התפרסמו כשלושת הציירים הגדולים של הסגנון הזה. רגיונליזם באמנות, היה קשור לאזור שמעבר למיסיסיפי, בעיקר איווה, מיזורי וקנזס. האמנים שקשורים לסגנון עסקו בנוסטלגיה הכפרית ובמרכז הגאוגרפי האמריקאי. האמנות הרגיונלית היה למעשה מרד כנגד המהפכה התעשייתית והריכוזיות. ריכוזיות של ייצור, הקמת מפעלים יעילים בעלות נמוכה, וייצור בפס-ייצור, אשר קידמו ייצור המוני והפחיתו את המאפיינים האישיים. בעקבות ההתרסקות בוול סטריט בשנת 1929, ויצירת השפל הגדול, נוצר חוסר שביעות רצון מהקפיטליזם. הציורים שלהם סיפקו תיאור של חיים עצמאיים עם מרחב פתוח והיוו הסחת דעת לאנשים שהושפעו במשבר פיננסי.
קארי תיאר משפחות ששרדו את אסונות הטבע של אותה תקופה. הנושא היה רלוונטי במהלך השפל במערב התיכון, שנפגע מהסערה הכלכלית בגלל היעדר הזדמנויות עבודה והכנסה. "טורנדו מעל קנזס" משקף את תפיסת עולמו וטבעו של קארי.
ציורים.
קארי היה ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וציורי הקיר שלו. באוגוסט 1928 צייר את "הטבלה בקנזס", שהוצגה בגלריה קורקורן בוושינגטון,די.סי. הציור זכה לשבחים על ידי הניו יורק טיימס והביא לקארי את תשומת הלב של גרטרוד ונדרבילט ויטני. בשנת 1931 רכשה הגברת ונדרבילט וויטני את הציור למוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק ובכך ביססה אותו כאמן מרכזי. ציור "הטבילה בקנזס" שיקף את הכתות הדתיות שקיימו טבילות באוויר הפתוח. קבוצות דתיות פופולריות אלה היו חלק מאורח החיים הכפרי שראה קארי בקנזס. סצינות דתיות מסורתיות מתוארות על ידי קארי בכבוד שניתן היה לצפות בנושא כזה.
הציור של קארי היה הלם לאנשי מזרח המדינה שמעולם לא היו מקשרים טבילה למראה של חצר האסם, אבל קארי צייר את מה שהיה מוכר לו, הציור הדתי של קארי שיקף את המציאות ולא היה סאטירה על הפונדמנטליזם הדתי.
תחת חסותה של הגברת ויטני, קארי צייר את "טורנדו מעל קנזס", המתאר חקלאי מול סופת טורנדו שמתקרבת בזמן שהוא ואשתו עוזרים למשפחה ולבעלי חיים למצוא מקלט מהטורנדו. הציור נחשף בשנת 1929 מעט לפני ההתרסקות בוול סטריט באוקטובר, וסיפק לאנשי העיר את הרומנטיקה של האדם העומד מול איתני הטבע. במהלך שנות השלושים עבודתו של קארי הקיפה את ליבה של אמריקה והתמקדה במיוחד במדינת מולדתו קנזס. הוא תיאר סצינות של עבודה, משפחה וארץ, כדי להפגין שלום, מאבק והתמדה כי האמין שאלה הם תמצית החיים האמריקניים. שליטתו במכחול עוררו רגשות חזקים כמו פחד וייאוש בציוריו.
אמנות פוליטית.
האמנות של קארי באופן כללי הייתה שמרנית בתכנים פוליטיים. הוא האמין שאמנות מיועדת לאדם הפשוט. הוא לא האמין בתעמולה פוליטית, ובמיוחד לא מהסוג המרקסיסטי שדייגו ריברה הציג בשנות השלושים. קארי נמנע מלנצל את הנושאים במחלוקת בהם התערב ריברה. עם זאת, קארי יצר כמה סקיצות או טיוטות לציורים פוליטיים, אך אלה מעולם לא הורחבו לפרויקטים גדולים יותר. במקום זאת, הוא נהנה להתבונן באירועים ציבוריים וללכוד אותם על הנייר.
כמה ציורים חצי פוליטיים של קארי התפתחו מתוך חוויותיו האישיות ולא נוצרו כתצוגה של פרשנות חברתית.