קולווין נעצרה והואשמה בהפרת החוק להפרדה הגזעית, בהפרת הסדר הציבורי ובתקיפת שוטר וסירבה להודות באשמה. עורך דינה, פרד גריי , טען להגנתה כי החוק להפרדה גזעית, שחוקק במדינת אלבמה, במסגרת חוקי ג'ים קרואו, מנוגד לחוקה האמריקאית ולכן למעשה אינו חוקי. פארקס החלה לגייס כספים עבור ההליך המשפטי של קולווין, ובכירים נוספים בתנועה נפגשו עם עובדי ציבור. למרות המאמצים, ב-18 במרץ 1955, קולווין הורשעה בכל הסעיפים והוטל עליה קנס כספי ומאסר על תנאי. מנהיגת הארגון Women's Political Council , ג'ו אן רובינסון , טענה כי הרשעתה של קולווין היא כפצצה. הרשעה זו תרמה לתסיסה ולתחושת המרד בקהילה השחורה, וחיזקה בקרבה את הרצון להחרים את האוטובוסים במונטגומרי. למרות הפעולה החלוצית של קולווין, בחרו חברי ההנהגה לזכויות האזרח שלא להשתמש במקרה זה משום חששם כי קולווין אינה יכולה לשמש כסמל למאבק. ב-1 בדצמבר, רוזה פארקס נעצרה בנסיבות דומות והחרם על האוטובוסים במונטגומרי הוצת מיד.
פסק דין בראודר נגד גייל.
ב-1 בפברואר 1956, חודשיים לאחר שהחרם על האוטובוסים החל, עו"ד גריי הרגיש כי החרם אינו משיג את מטרותיו ורצה לתבוע את גייל, ראש עיריית מונטגומרי בגין הפרדה גזעית המפרה, לתפיסתו של גריי, את התיקון ה-14 של החוקה האמריקאית. עו"ד גריי האמין כי לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בשנת 1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה גזעית בבתי ספר מנוגדת לחוקה ולכן ביטל אותה, כך גם הפרדה גזעית באוטובוסים מנוגדת לחוקה. הוא חיפש אנשים שיסכימו להירשם כתובעים ולהעיד במשפט נגד חוקי ג'ים קרואו שחוקקה עיריית מונטגומרי. הסכמה כזו הייתה כרוכה בסיכונים רבים, ובתחילה סירבו הגברים שהוא פנה אליהם מחשש שארגון ה-KKK ישרוף את רכושם ואת הכנסיות שלהם. לאחר מכן, פנה גריי למספר נשים כולל קולווין. קולווין לא היססה ונרשמה כאחת מתוך ארבע התובעות במשפט בראודר נגד גייל שהפך היסטורי לאחר ששם קץ להפרדה הגזעית באוטובוסים ב-13 בנובמבר 1956. לאחר עדותה של קולווין במשפט זה, היא נעלמה מהעין הציבורית.
השפעתה.
אף על פי שהמקרה של קולווין הגיע לבית המשפט העליון ותרם לביטול ההפרדה הגזעית, היא נותרה כדמות שולית בהיסטוריה של התנועה לזכויות האזרח ורק מעטים מכירים את סיפורה. היסטוריונים שונים ניסו להבין מדוע פארקס זכתה להכרה עולמית כסמל של התנועה לזכויות האזרח, בעוד קולווין נעלמה כמעט לחלוטין מהעין הציבורית וההיסטורית. אחת הטענות היא שהנהגת התנועה השחורה ביצעה החלטה אסטרטגית בכך שהחליטה לא להשתמש במקרה של קולווין אלא העדיפה בסופו של דבר להתעלם ממנו. קולווין הייתה להוטה להמשיך במאבק, אולם בכירים בהנהגת התנועה לזכויות האזרח סברו כי דמותה של קולווין אינה יכולה להיות הסמל של המאבק. קולווין הייתה נערה צעירה וזמן קצר לאחר הרשעתה היא נכנסה להריון מגבר נשוי. חברי הנהגת התנועה סברו כי קולווין רגשנית, מרדנית וצעירה מידי וכי אינה משדרת יציבות איתה ניתן להזדהות, והעדיפו להמתין לאישיות שתיתפס בעיני הציבור כמכובדת וכמתונה. לטענת קולווין, ההנהגה השחורה דחתה אותה משום שהיא הגיע מרקע קשה וכן משום שעורה היה שחור מידי. לדבריה, לרוזה פארקס היה עור הרבה יותר בהיר שהקל על הציבור להזדהות איתה. בעוד קולווין נתפסה כנערה ענייה ובעייתית שזמן קצר לאחר הרשעתה נכנסה להריון מחוץ לנישואים - פארקס נתפסה כאישה מכובדת ומיושבת בדעתה.
עו"ד גריי טען כי פעולתה של קולווין היא זו שעוררה השראה בקרב הקהילה השחורה במונטגומרי לבצע פעולות מחאה דומות באוטובוסים, והיא זו שנתנה לפארקס את האומץ לסרב לקום מכסאה תשעה חודשים לאחר מכן. בין המקרה של קולווין (שהתרחש ב-2 במרץ 1955) עד למקרה של רוזה פארקס (שהתרחש ב-1 בדצמבר 1955), היו מספר מקרים נוספים שבהם נשים סירבו לפנות את כסאן באוטובוס לנוסעים לבנים ונעצרו בשל כך. ב-19 באפריל 1955, אורליה בראודר (Aurelia Browder) ממונטגומרי נעצרה בנסיבות דומות, הורשעה ונקנסה. ב-21 באוקטובר 1955, מרי לואיז סמית' (Mary Louise Smith) ממונטגומרי נעצרה, הורשעה ונקנסה באותן הנסיבות. מספר ימים לאחר מכן, סוזי מקדונלד (Suzi McDonald) בת ה-78 נעצרה, הורשעה ונקנסה בנסיבות דומות. אף אחת מהן לא התאימה לפרופיל שהנהגת התנועה לזכויות האזרח חיפשה כדי להצית בעזרתו את החרם על האוטובוסים. פארקס הייתה אישה בת 42 בעלת מזג עדין ונעים שעבדה בעבודה מכובדת כמזכירת ארגון NAACP. מאפיינה של פארקס התאימו לפרופיל אותו ההנהגה חיפשה וזמן קצר לאחר מעצרה, החל החרם האוטובוסים במונטגומרי.
הסוציולוג רוברט מרטון טוען כי כאשר שני מדענים מגלים תגלית זהה בטווח קצר האחד מהשני - מי שזוכה לקרדיט ולהוקרה הוא האחרון מבניהם, ואם הדבר היה כך גם לגבי תהליכים חברתיים, הרי שהיה צריך להכיר ברוזה פארקס כאחרונה ולא כראשונה בין היוצאים נגד חוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים. פארקס זכתה להיכלל בהיכלי תהילה שונים, ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם במאה העשרים של מגזים טיים, רחובות נקראים על שמה, כונן יום חג לזכרה והיא זכתה במדליית החירות הנשיאותית. קולווין לעומתה, נשכחה ולא זכתה להכרה, אף על פי שהייתה הראשונה שסירבה לפנות את כסאה.
המשך חייה.
קולווין טוענת כי הקהילה שלה דחתה אותה וכי לא זכתה לתמיכה. בשנת 1958 עברה להתגורר בניו יורק, בה עבדה תחילה במשק בית אצל משפחה לבנה, שם זכתה לדבריה לחוויות טובות: באחת הפעמים היא ניגשה לחדר הכביסה וראתה את בגדיה מקופלים מעל הבגדים של בעלת הבית. הדבר גרם לה לתדהמה והיא עמדה ובהתה בערימת בגדים זו זמן מה. לאחר מכן, עבדה כסייעת אחות במשך 35 שנה ויצאה לגמלאות בשנת 2004. קולווין טוענת כי אין לה טינה לרוזה פארקס וכי היא מבינה מדוע ההנהגה רצתה דמות רכה ועדינה ולא דמות מחוספסת כמוה.
קולווין מעולם לא נישאה. בנה הראשון, ריימונד, שנולד במרץ 1956, מת בדירתה של קולווין בגיל 37 ממנת יתר. בנה השני, רנדי, עוסק בראיית חשבון באטלנטה.
ב-8 בנובמבר 2009, פורסם הספר Claudette Colvin: Twice Toward Justice , המספר את סיפורה, וזכה באותה השנה בפרס הלאומי לספרים .
באוקטובר 2021, בגיל 82, הגישה לבית המשפט בקשה למחיקת רישומה הפלילי משנת 1955.
קישורים חיצוניים.
יונה לייבזון, אישה שחורה סירבה לפנות את מקומה באוטובוס ב-1955 - ועדיין סוחבת רישום פלילי: "ידעתי שזה לא הוגן", חדשות N12, 02/11/21
הנני (רומן)
הנני (באנגלית: Here I Am) הוא רומן דיסטופי פרי עטו של הסופר היהודי-אמריקאי ג'ונתן ספרן פויר, שראה אור בשנת 2016 לאחר הפסקה של עשר שנים מכתיבת הרומן הקודם שלו, "קרוב להפליא ורועש להחריד".
המהדורה העברית של הספר שתורגם בידי קטיה בנוביץ' ראתה אור אף היא בשנת 2016 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
תוכן הספר.
הספר עוסק בזוגיות וביחסים בתוך משפחה יהודית אמריקאית, תוך כדי כך עולות בספר גם שאלות על צורת הקיום היהודית הלא-מסורתית עם ובלי ציונות ועל יחסה של יהדות ארצות הברית לישראל כמו גם על יחסם של ישראלים ליהודי ארצות הברית.
עלילת הספר עוקבת אחרי חייה של משפחה יהודית, שני אחים ניצולי השואה שאחד מהם הקים את משפחתו בחיפה והשני בוושינגטון די. סי., ומתמקדת בחיי המשפחה של הדור השלישי והרביעי בארצות הברית, על רקע השמדת מדינת ישראל בידי ארצות ערב על רקע דתי-אסלאמי שהתאפשרה בעקבות רעידת אדמה שפקדה את המזרח התיכון והציפה אותו בפליטים שרצו להגיע לישראל שתשתיות החירום שלה נפגעו פחות משאר מדינות האזור. הצתת כיפת הסלע בידי קיצוניים מן הימין הישראלי משמשת את האייתוללה האיראני לגבש את מדינות האסלאם, שיעים וסונים, ערבים ושאינם-ערבים, לאחד כוחות ולהשמיד את מדינת ישראל.
הבן השביעי
הבן השביעי (באנגלית: Seventh Son) הוא סרט הרפתקאות פנטסטי אמריקאי-בריטי. הסרט, אותו ביים סרגיי בודרוב, צולם בארצות הברית בשנת 2014 ויצא לאקרנים בשנת 2015. בסרט מככבים ג'ף ברידג'ס, בן בארנס, אליסיה ויקנדר, קיט הרינגטון, אוליביה ויליאמס, אנצ'יה טראואה, דג'ימון הונסו, ג'וליאן מור.
תקציר העלילה.
לאחר מסע מפרך נמצא "הבן השביעי" - הגיבור האחרון על פני האדמה. עליו להוכיח את כוחותיו המופלאים במבחן קשה במיוחד.
גל הקור באירופה (2017)
בינואר 2017 הכה גל קור, שמקורו באזור הארקטי, במרכז ובמזרח אירופה וגרם למותם של לפחות שישים בני אדם, מרביתם בפולין. גל הקור גרם גם להשהיית שירותי טיסה, הפלגה ונסיעה בכבישים ובמסילות ברזל באזורים שונים באירופה. השיט בדנובה הופסק בגלל סכנת גושי הקרח הצפים. במהלך השבוע הראשון של ינואר מתו בפולין, בגלל מכת הקור, 46 בני אדם והטמפרטורה ירדה עד מינוס 42 מעלות צלזיוס.
מזג האוויר החריג גרם גם להפסקות חשמל מרובות וכתוצאה מכך אוכלוסיות גדולות נותרו ללא חימום וללא מאור זמן ממושך. נרשמו פציעות רבות בגלל החלקות על משטחי קרח ובמקומות רבים השלטונות פתחו מקלטים מאולתרים, שהציעו מחסה לחסרי בית. מהגרי עבודה ומבקשי מקלט בדרכם לאירופה נפגעו קשה במיוחד. באי לסבוס, תחנת מעבר של מהגרי עבודה ומבקשי מקלט מאסיה ומאפריקה, חיים רבים מהם באוהלים ומבוססים בבוץ, אולם בעקבות ביקורות קשות של סוכנויות הסיוע הרשויות הודיעו שיעבירו את שוכני האוהלים לחדרי מלון ריקים בעונה זו. ממשלת יוון הודיעה שתשלח ללסבוס ספינת צי צבאית, כדי שתשמש כמלון צף עבור הנזקקים.
גל הקור השבית לכמה ימים גם את נמל התעופה אטאטורק באיסטנבול, שמשמש לא מעט ישראלים כתחנת ביניים ליעדים אחרים. גם מזג האוויר בישראל הושפע בירידת טמפרטורות בירידת שלג בגליל.
לוז צ'יליאני