האוניברסיטה חברה בארגונים אקדמיים רבים, ובהם רשת אוניברסיטאות עולמית, איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי, קבוצת ראסל ו-SES. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן מנות ג'סטין גרינינג, טים ברנרס-לי וג'וסלין בל ברנל.
היסטוריה.
המכון האקדמי הראשון הוקם באוקטובר 1862 כאשר בטקס הפתיחה נכח הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון. במלחמת העולם הראשונה פעל במבני המוסד בית חולים צבאי. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התקיימו שיפוצים והרחבות לאוניברסיטה בזכות תרומות פרטיות רבות. במהלך מלחמת העולם השנייה מבני האוניברסיטה נפגעו כתוצאה מהבליץ. המכללות שפעלו במקום הפכו לאוניברסיטה של ממש באפריל 1952, עם מתן האמנה המלכותית מידי אליזבת השנייה. הוקמו שש פקולטות: אומנויות, מדע, הנדסה, כלכלה, חינוך ומשפט. התארים הראשונים באוניברסיטת סאות'המפטון הוענקו ב-4 ביולי 1953.
מבנה.
נכון לשנת 2020 האוניברסיטה מורכבת ממספר פקולטות ומחלקות:
האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל
יחסי קוריאה הצפונית–שוודיה
יחסי קוריאה הצפונית–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קוריאה הצפונית לשוודיה. המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז ה-7 באפריל 1973, ויחסיה של שוודיה עם קוריאה הצפונית קרובים בצורה יוצאת דופן בקרב מדינות המערב. שוודיה היא אחת התורמות העיקריות לסיוע הומניטרי לקוריאה הצפונית.
היסטוריה.
שוודיה השתתפה במלחמת קוריאה בכך שסיפקה את בית החולים שדה של הצלב האדום השוודי והשתתפה בוועדת הפיקוח על האומות הנייטרליות.
בית החולים שדה של הצלב האדום השוודי היה השם שניתן למשלחת השוודית שנשלחה לקוריאה להתמודד עם המצב ההומניטרי שיצרה מלחמת קוריאה, בין השנים 1950–1953. בעקבות הפסקת האש הזמנית בשנת 1953, הייתה שוודיה מעורבת רבות בשמירה על שביתת הנשק באמצעות עמדתה בוועדת הפיקוח על האומות הנייטרליות.
פוליטיקאים שמאלניים בשוודיה ניהלו קמפיין להכרה בקוריאה הצפונית על סמך ששוודיה כבר הכירה בקוריאה הדרומית בשנת 1959. קוריאה הצפונית הקימה לשכת מידע בסטוקהולם בשנת 1970 וקיימה גם תערוכה המציגה את המדינה בבית ABF. שוודיה וקוריאה הצפונית כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-7 באפריל 1973.
בשנות ה-70 התגלו דיפלומטים צפון קוריאנים מנהלים רשת הברחת סיגריות ומשקאות חריפים במערב אירופה כחלק מפעילותה הבלתי חוקית של המדינה כדי להרוויח מטבע זר. מבין טבעות ההברחה הללו, הגדולה ביותר הייתה בשוודיה.
ראש ממשלת שוודיה יירן פרסון ביקר בקוריאה הצפונית, כמנהיג המערבי הראשון בהיסטוריה, בשנת 2001 ועמד בראש משלחת של האיחוד האירופי לשיחות עם המנהיג קים ג'ונג-איל.
בתחילת 2018, סגן שר החוץ של קוריאה הצפונית ביקר בשוודיה כדי לדון בפסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור (2018) עם שרת החוץ מרגוט וולסטרום וראש הממשלה סטפן לוון. אחרי ביקורו הגיע שר החוץ של קוריאה הצפונית, רי יונג-הו במרץ 2018.
נציגויות דיפלומטיות.
שוודיה הייתה המדינה המערבית הראשונה שהקימה שגרירות בפיונגיאנג, בשנת 1975, ונשארה היחידה במשך 26 שנה ששמרה על נוכחות שגרירית. למעט מדינות המערב עדיין קיימות שגרירות בפיונגיאנג, והעובדה ששוודיה אכן מחזיקה עדיין שגרירות מעידה על תפקידה החשוב בהווה במדינה. באמצעות שגרירותה מייצגת שוודיה אינטרסים קונסולריים של אוסטרליה, קנדה, איטליה, המדינות הנורדיות כמו גם ארצות הברית. שוודיה משמשת לעיתים קרובות כמתווכת במשא ומתן בין קוריאה הצפונית ומדינות המערב, ופעלה במיוחד בשיפור קשריה של קוריאה הצפונית וארצות הברית.
יחסי סחר.
בשנות ה-70 החלה שוודיה לראות בקוריאה הצפונית שוק משתלם. חברות שוודיות כמו וולוו, ASEA, Kockums, Atlas Copco ו Alfa Laval רצו לייצא את מוצריהן למדינה וקיימו תערוכה תעשייתית בפיונגיאנג. במהלך אותו עשור ייבאה קוריאה הצפונית פריטים שונים, כולל כ-1,000 מכוניות וולוו שמעולם לא שילמו עבורן, מה שהניע את הדיפלומטים הסובייטים לכנות אותה "גניבת מכוניות הגדולה בהיסטוריה האנושית". מכוניות אלו היו נפוצות בפיונגיאנג עד העשור השני של המאה ה-21. מאז קשה להם יותר ויותר לתחזק אותם. קוריאה הצפונית עדיין חייבת לשוודיה על יבוא 2.2 מיליארד קרונות שוודים (234 מיליון יורו). מכל המדינות החוב הצפון קוריאני לשוודיה הוא הגדול ביותר, ואחריו עיראק שהחוב אליה מסתכם במיליארד קרונות.
חברה אזרחית.
וילי ברגסטרום, לשעבר סגן מנהל הבנק הלאומי השוודי, ביקר בקוריאה הצפונית בשנת 1971 כעיתונאי וכתב על ביקורו בספר, Bilder from Nord-Korea [תמונות מצפון קוריאה]. באותה עת ספג ביקורת על היותו אנטי-קוריאני וביקורתי מדי כלפי קוריאה הצפונית. מאוחר יותר, סוא ספג ביקורת על אהדה גדולה מדי כלפי המדינה. ברגסטרום מעולם לא התחרט על הספר, אף על פי שהוא נקרא לא הולם לאדם בעל תפקיד כה גבוה.
רוני שכנאי
רוני שכנאי (21 במרץ 1944 – 25 בספטמבר 2017) היה מראשוני הקוסמים בישראל, אשר הקים את אגודת הקוסמים הישראלית וכיהן בה בתפקיד "הנשיא הגדול" עד מותו.
ביוגרפיה.
רוני שכנאי החל את דרכו האמנותית כמוזיקאי. הוא ניגן בגיטרה בס, כתב והלחין, ועיקר פעילותו המוזיקלית הייתה במסגרת להקת "המתקוממים", יחד עם נפתלי אלטר ואחרים, בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. שכנאי כתב והלחין את כל שירי הלהקה, אשר עסקו בחלקם הגדול במחאה על רקע מלחמת ששת הימים.
לאחר פירוק הלהקה עבר שכנאי להתגורר בלונדון, שם עסק בלימודי אמנות הקסמים, בין היתר אצל הקוסם קן ברוק .
שכנאי חזר לישראל בשנת 1979, והביא עימו לישראל סגנון הגשה חדש של מופעי קסמים, עם שימת דגש על היות המופע מוקפד ואלגנטי. במקביל לפעילותו כקוסם מקצועי ולהופעותיו בכל רחבי הארץ, היה שכנאי הרוח החיה מאחורי הקמת "האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל". הוא שימש כנשיאה הראשון של האגודה, ולאחר סיום כהונתו הוענק לו תואר ייחודי - "הנשיא הגדול" – בו החזיק עד יום מותו. בין תלמידיו של שכנאי ניתן למנות את דליה פלד וליאור מנור.
לקראת פרישתו, החליט שכנאי לעבור שוב לאנגליה, והתגורר יחד עם אשתו לוריין בעיר הולדתה סקרבורו, עד מותו בשנת 2017. עם פטירתו החליטו חברי אגודת הקוסמים לכבד את זכרו ולקרוא את אגודת הקוסמים על שמו. ההכרזה על כך התקיימה באירוע רב-משתתפים לזכרו שנערך בתל אביב ב-8 בינואר 2018, שם נערך לכבודו טקס "שרביט שבור" - טקס אשכבה ייחודי לאמני קסמים.
צידוקי המנהגים
צידוקי המנהגים (בסינית מסורתית: 風俗通義, בסינית מפושטת: 风俗通义, בפין-יין: fēngsú tōngyì), הוא ספר סיני שנכתב בשנת 195 לספירה בתקופת שושלת האן המזרחית בידי יינג שאו. היצירה דומה לרצף מאמרים על לוח השנה ומתארת תופעות שונות בעלות עניין למלומדי התקופה, כגון מנהגים, אמונות בעל טבעי וכלי נגינה.
רקע.
יִינְג שָׁאו היה דודו של המשורר יינג צ'אנג. הוא אהב לקרוא, הרבה לאסוף שמועות, והתמצא במיוחד במקרים הנוגעים למוסדות שושלת האן. את הספר "צידוקי המנהגים" כתב בסביבות שנת 190 לספירה, כאשר מרד המצנפות הצהובות יצר מהומות והקטין את האוכלוסייה. על פי ההקדמה לספר, יִינְג שָׁאו חשש מתוצאותיו ההרסניות של המרד, ולפיכך כתב את הספר כדי "להבהיר את הלך הרוח ולתקן את המנהגים", ובכך התכוון לאפשר לאנשים לחזור לתלם ולדרך הישר אחרי המהומות.
תוכן הספר.
הספר מתמקד בחקירת המנהגים, השמועות, והכינויים בדורות קודמים, והוא מבקר ומתקן מנהגים, אמונות טפלות, אנקדוטות ואמירות מוזרות שנפוצו בעם בתקופת שושלת האן המזרחית כמו גם האן המערבית. ספר סווי מסווג אותו כשייך ל"אסכולות מעורבות".
בגרסת הספר כיום ישנם עשרה פרקים, כל פרק במגילה משלו, עם כותרת משלו, ומובאות מן הספרות בסוף הפרק. בסוף המובאות מצוין הנושא ואליו מצורף ניתוח של הכותב.
הצורה בה נבחנות האנקדוטות דומה לזו הננקטת ב"מכלול דברי הטעם מן הנמר הלבן", וכמו "מאזן דיונים" הוא מזהה שגיאות ומתקן מנהגים. למשל, בפרק "נכון ושגוי", בקטע על "סונְג ג'וּ'ן פוקד על הנמרים לחצות את הנהר", ראשית הוא מצטט את הגרסה העממית המספרת על כך שבמחוז מסוים היו נמרים רבים, ולאחר שסונְג ג'וּ'ן מונה למושל והקים שלטון מתוקן, חצו הנמרים את הנהר והפסיקו להטריד את התושבים. יִינְג שָׁאו מטיל ספק בדברים הללו, טוען שאין לכך עדים, ואז ממשיך ומפריך זאת בטענה שאם סונְג ג'וּ'ן אכן הפיץ סביבו מוסריות עילאית, היו צריכים הנמרים לקחת איתם את זקניהם וילדיהם, ולא רק לברוח רחוק ככל האפשר. דוגמה נוספת ניתן למצוא בקטע על דונְגְפָאנְג שְׁווֹ, שעל פי האמונה העממית היה גלגול של רוח כוכב נגה ושל מגוון דמויות מרכזיות, וביניהן אף לאו דזה, ולכן היה רב ערך לייצוב השלטון. בביקורתו על כך מצטט יִינְג שָׁאו את ספר האן בו מוצהר במפורש כי דונְגְפָאנְג שְׁווֹ היה אדם רגיל, שלא התערב בענייני ממשל, ושזכה לתהילה ולחיבת הקיסר רק משום שהיה משעשע ושנון. בניתוח המקרה מגדיל יִינְג שָׁאו אף לטעון כי חסידיו של דונְגְפָאנְג שְׁווֹ פשוט נוהים אחרי דבריו חסרי הפשר, ולדברים שכאלו אין כל קשר לשלטון או להצלחתו.
הספר משמר בתוכו לא מעט חומר בענייני תווים, כלי נגינה, על טבעי, אתרים גאוגרפיים, ומקורם של שמות משפחה. הוא נחשב מקור מרכזי לחקירת אורחות החיים בתקופת שושלות האן המערבית והמזרחית, ו"קטלוג ארבעת האוצרות" אף מציין כי הוא מקור מחקר שווה באיכותו ל"מאזן דיונים", ומשבח את סגנונו הברור והנהיר.
סגנון הכתיבה.