דרך חשיבה זו על האמנות הגרמנית יכולה להסביר את ההבדלים בסגנונות האמנות של הפורשים בברלין. אמנים אקספרסיוניסטים כמו אמיל נולדה ואדוורד מונק הציגו יחד עם אמנים שנשארו קרובים יותר לרעיונות של מודרניזם ואימפרסיוניזם גרמני, כמו מקס ליברמן וולטר לייסטיקוב. אף על פי שהיו ביניהם הבדלים אמנותיים, כולם ציירו מתוך הרעיונות והמחשבות שהיו להם באותה תקופה.
סכסוכים ופיצולים.
קבוצת הפורשים בברלין התפתחה במשך הזמן. אמנים חשובים רבים היו פעילים או הצטרפו אליהם. בשנת 1906 היה זה אוגוסט קראוס, בשנת 1907 היה זה מקס בקמן, ברנהרד פאנקוק, הנס פורמן, ואמיל רודולף וייס, 1908 ארנסט ברלאך, וסילי קנדינסקי ואמיל אורליק, 1909 ליונל פיינינגר, 1910 רודולף גרוסמן ו-1911 הנס מיד. בסביבות 1909, הקבוצה כללה 97 חברים. עדיין הייתה ביקורת עליה מצד חוגים שמרניים, שראו באימפרסיוניזם הברלינאי דקדנטי ואיום על האמנות הגרמנית. מנקודת מבט אמנותית, הקבוצה הייתה סובלנית מאוד, אפילו כלפי עמדות מנוגדות. אף אחד מנציגיה שהיה מקורב לאימפרסיוניזם הגרמני, לא ראה את גישתו של פאול באום לפוינטליזם בסגנון הפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתי כדרך הבעה שלילית.
ההצלחה לוותה באינטרסים כלכליים ובהתנהגותו הדספוטית של סוחר האמנות פאול קסירר. לפיכך מסופר על ידי אמיל נולדה כי קסירר כינה את האמנים עבדיו. בפרט, אמנים שלא היה להם שום סיכוי להציג אצלו.
לאחר ש-27 אמני אקספרסיוניזם נדחו על ידי חבר שופטים, האמנים שנידחו הקימו קבוצה חדשה. במאי פתחה את תערוכתה הראשונה "הפורשים בברלין 1910". פכשטיין נבחר לנשיא, ליו"ר טאפרט. לאחר סכסוך חריף של אמיל נולדה נגד הנשיא מקס ליברמן, נולדה גורש מהזצסיון הברלינאי, וכעבור זמן קצר התפטרו מהועד ליברמן ומקורביו. יורשו של ליברמן 1911 לוביס קורינת.
אמנים רבים היו תלויים במכירותיהם של סוחרי האמנות ברונו ופאול קסירר, ולעיתים אף נטשו את פרנסתם בדרך זו. פאול קסירר התמודד ונבחר ליו"ר הראשון. הוא ארגן את תערוכת הקיץ של שנת 1913. אף על פי שהייתה מוצלחת מאוד, היו גם 13 חברים (צעירים בעיקר) שלא ניתן להם להציג. לאחר מכן הם ארגנו תערוכה משלהם ולא הלכו אחרי הקריאה לעזוב את קבוצת הזצסיון. כדי לפתור את הבעיות, נפגשו מקס נוימן, ארנסט אופלר, אדולף הרשטיין ומקס ליברמן בסטודיו שלו. הם הסכימו על ביטול האפליה של קסירר ב־6 ביוני 1913.
למרות זאת התפצלות מחדש הייתה בלתי ניתנת לעצירה. כארבעים אמנים עזבו את הזצסיון כולל סלפוגט וליברמן ואפילו פאול קסירר. מעט מאוחר יותר נפתח ארגון אמנים חופשיים חדש, שאפשר הצגה חופשית לחלוטין של תמונות ללא חבר שופטים, סוחרי אמנות או קבוצות אמנים.
השפעה לאומית.
קבוצת הזצסיון הברלינאי זכתה להצלחה לאחר התקרית בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס. ההכרה שפיתחו בעצמם אפשרה להגדיל את השפעתם על האמנות הגרמנית והביאה את המונח 'אימפרסיוניזם גרמני' לשימוש. זה היה הסגנון שהיה קשור הכי קרוב לרוח הקבוצה. זה גם איפשר למעמד הביניים של ברלין להשיג דריסת רגל לאמנות הגרמנית, שכן האידיאלים הליברליים של התנועה פתחו דלתות לאלה מבני המעמד הנמוך ללמוד ייעודים חדשים בעולם האמנות. אפילו אלה שהתנגדו לנקודת המבט של הפורשים נהנו מקיומם. לאמנות שנוצרה באופוזיציה לתנועה היה מותג פופולריות משלה.
עם זאת, קבוצת הפורשים הברלינאים ניצלה היטב את המחלוקת בין נקודות מבט. האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה נקשרו לאמנות שלא התאימה לתבנית המסורתית של האקדמיה. הכוח בניתוק היה העובדה שהוא אפשר סגנונות מרובים להתקיים באותו חלל – בניגוד לאקדמיה, שדרשה לדבוק רק בסגנון אחד. כתבי-עת כמו Die Kunsthalle, שכתבו נגד קבוצת הפורשים ועבודתם, יצאו מכלל פעילות.
הקיסר, עד לנקודה זו, נתן לחברי הקבוצה לעבוד כרצונם, או תמך בהם בעדינות. הוא ראה בשינוי הגישה האמנותית דבר טוב, שהועיל לו מבחינה פוליטית – אפשר לו להתפתח. עם זאת, הוא ניסה כל הזמן להתערב בעניינים כמו בבחירת חבר השופטים של הסלון, שגרם לסכסוכים בקהילת האמנות. אף על פי שהיה לו מעט כוח בהיבטים רבים של שלטון חברה אוטוקרטית, לקיסר הייתה השפעה מסוימת בתחום התרבותי. זה הפך אותו לגורם חשוב בהצלחה הציבורית והפיננסית של קבוצת הפורשים.
הקבוצה בזמן הנאציזם.
מלחמת העולם הראשונה יצרה השפעה שלילית על הקבוצה. המדיניות התרבותית בתקופת הנציונל-סוציאליזם הובילה לפגיעה מתמשכת שהפכה את אגודת האמנים לחסרת משמעות.
לאחר תפיסת השלטון על ידי הנאציונל-סוציאליסטים בפברואר 1933, נבחר ועד חדש שכלל בין היתר את מקס פכשטיין, יוג'ין ספירו, מגנוס צלר, הנס פורמן, ברונו קראוסקופף ורודולף בילינג. בישיבה שנערכה ב-10 במרץ 1933 דיבר פכשטיין על עמדתם של כמה מחברי המפלגה, והדגיש כי אין לשנות את מדיניות הקבוצה. אולם כעבור שבוע נדון שיתוף הפעולה האפשרי עם המשטר הנאצי והמשרד לתרבות גרמנית. יוג'ין ספירו התפטר מתפקידו בוועד המנהל, והתפטרויות נוספות נעשו באפריל 1933. בפגישה חשובה ב־25 באפריל 1933 הקריא פכשטיין הצהרה בפני הממשלה בה התחייבה הקבוצה לסייע בבניית גרמניה החדשה. אמיל ואן האוט, חבר הקבוצה מאז 1932, קרא תוכנית שתכנן ברוח המשטר הנאצי. לפיכך, אמנים יהודים ואלה שכונו בזלזול בולשביקים כבר לא הורשו להיות חברים בעמותות אמנים גרמניות. במקביל קרא לשינוי של מדיניות הקבוצה בהתאמה לרוח המדינה החדשה ואמנותה הגרמנית. הצעת החוק התקבלה ב-27 קולות נגד 2 בהימנעות אחת.
לאחר מכן, החוקים שונו, וב-2 במאי נבחרו אמיל ואן האוט, ארתור דגנר ופיליפ הארת' לוועד החדש. שלושתם היו חברים במשרד לתרבות גרמנית. בפגישה במשרד התרבות הפרוסי, כפי שהתברר מאוחר יותר, השמיץ ואן האוט את הקבוצה כפועלת עם גישה מרקסיסטית ורצה להשיג את פירוקה. ואן האוט דיווח כי הקבוצה כבר לא רצויה על ידי הממשלה וכי ייתכן שתפורק על ידי הגסטאפו. ב־16 ביוני 1933 הורחבה הדירקטוריון, אך שום יושב ראש לא נבחר. אמיל ואן האוט התפטר מהקבוצה ב־28 בספטמבר 1933. ב־12 באוקטובר 1933 נדונה חיסול הקבוצה, ונידחו אמנים רבים שהתעניינו בהמשך קיומה.
במינוי נוסף במשרד התרבות הצליח חבר הדירקטוריון אדולף סטרובה לשכנע את הדובר האחראי שמעולם לא היו נטיות פוליטיות מצד קהילת האמנים וכי הקבוצה נאמנה לממשלת היטלר. באפריל 1934 נבחרו לקבוצה ארנסט ברלך, ליונל פיינינגר ואריך הקל. ככל הנראה, פעילות הקבוצה נמשכה גם לאחר 1936.
השפעות מתמשכות והשפעה יהודית.
קבוצת הזצסיון הברלינאי פתחה דלתות תרבותיות, פוליטיות ומעמדות שסללו את דרכה של גרמניה קדימה לאור הזרקורים האמנותי לפני מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהוא היה קשור בעיקר למודרניזם, הוא יצר מרחב שבו אקספרסיוניסטים מאוחרים יותר יכלו לשלב את עצמם. רבים מהפטרונים והאמנים היו ממוצא יהודי עשיר, כמו פאול קסירר, ובעוד שהם היו פגיעים והושמדו במהלך מלחמת העולם השנייה, הרעיונות שנוצרו בזמן קיום הקבוצה שרדו זמן רב לאחר מכן. לקבוצה היו גם מנהיגים מקרב הקהילה היהודית, כמו מקס ליברמן, שהיה המקים והנשיא הראשון.
הקבוצה הייתה מרחב תרבותי וחברתי שבו אנשים שהגיעו מרקעים שונים יכולו לעבוד יחד כדי להשפיע על יצירת תרבות חדשה.
חברים בקבוצה.
בין החברים הנוספים בקבוצה היו פרנץ סקרבינה, מקס בקמן, אמיל רודולף וייס, דורה היץ, פאול באום, לסר אורי, מריה סלבונה, ריינהולד לפסיוס, סבין לפסיוס, קתה קולוויץ ולודוויג דטמן, קורט הרמן, מרטין ברנדנבורג, פיליפ פרנק, רוברט ג'נין, רודולף גרוסמן, קרל האגמייסטר, אריך הקל, פרדיננד הודלר, וילי ג'ייקל, ארנסט לודוויג קירכנר, אוטו מודרסון, אוסקר מול, מרג מול, מקס סלפוגט, רוברט שטרל, וילהלם לייבל, וילהלם טריבנר, ג'ולי וולפטורן, היינריך צילה, הדוויג וייס, ברנהרד פאנקוק, הוגו פון הברמן, שרלוט ברנד-קורינת, גאורג קולבה, הנס בלושק, רודולף לוי, ולטר בונדי, היינריך נאון, אוסקר פרנצל, לודוויג פון הופמן, יוזף בלוך, אריך ביטנר, יוליוס פון ארן, ולדמר רוזלר
מינהל הכבאות של ארצות הברית
מינהל הכבאות של ארצות הברית (באנגלית: The United States Fire Administration, בראשי תיבות: USFA) הוא מחלקה של הסוכנות הפדרלית לניהול חירום, אשר בתורה מנוהלת על ידי המחלקה לביטחון המולדת הממוקמת במחוז פרידריך בשטח גלילי במרילנד, ליד אמיטסבורג.
ב-1 בנובמבר 1974, הקים הנשיא ג'רלד פורד את המינהל למניעת אש של FEMA, המכונה כיום מינהל הכבאות של ארצות הברית, על ידי חתימה על החוק הפדרלי למניעת אש ובקרה משנת 1974. החוק נוצר בתגובה לדו"ח הוועדה הלאומית למניעת אש ובקרת אש משנת 1973, "אמריקה בוערת" שהצביע על מחדלים בתפקוד הרשויות במניעת שרפות. מחברי הדו"ח העריכו ששריפות גרמו ל־12,000 הרוגים ו-300,000 פציעות קשות מדי שנה בארצות הברית, בשילוב עם אובדן רכוש שנתי בשווי 11.4 מיליארד דולר. בין 90 מהמלצותיו, הציע הדו"ח להקים סוכנות פדרלית שתסייע להילחם בבעיה הגוברת של שריפות קטלניות המתרחשות ברחבי המדינה. ב-11 באפריל 1975 הודיע הנשיא ג'רלד פורד על מינויו של מרשל הכבאות של מדינת אוהיו, דייוויד א לוץ', לתפקיד החדש של סגן מנהל המינהל FEMA והמנהל הלאומי למניעת אש ובקרה. ב-24 ביולי 1975, מינה הנשיא ג'רלד פורד את הווארד ד. טיפטון, שכיהן כמנכ"ל הוועדה הלאומית למניעת ובקרת אש, לעמוד בראש הסוכנות החדשה כמנהל.
המועצה המייעצת למגפת הקורונה
המועצה המייעצת למגפת הקורונה (באנגלית: COVID-19 Advisory Board) היא גוף ייעוץ נשיאותי שהוכרז בנובמבר 2020 על ידי נשיא ארצות הברית הנבחר ג'ו ביידן בתקופת תהליך העברת הסמכויות לקראת השבעתו לנשיאות.
רקע כללי.