הררית נישאה בראשונה לנחמן צרווניצר, מהנדס ישראלי, מפיק סרטים וחבר ותיק במפלגה הקומוניסטית מק"י עד 1958. הררית עצמה עזבה את המפלגה עוד קודם לכן ב-1956 ובערך בשנת 1960 התגרשו השניים.
לאחר סיום החוזה בן ארבע השנים עם MGM עברה להתגורר באנגליה, לאחר שהכירה את בעלה לעתיד, הבמאי ג'ק קלייטון. השניים היו נשואים עד למותו של קלייטון ב-1995. הררית התגוררה בבקינגהאמשייר, אנגליה.
הררית נפטרה בשנתה ב-3 בפברואר 2021, בגיל 89.
עזקה
תל עזקה (זכריה) הייתה עיר קדומה בליבה של שפלת יהודה. התל העליון ממוקם 347 מ' מעל פני הים, 117 מ' מעל לערוץ נחל האלה, ושטחו כ-45 דונם. האתר ממוקם בקצהו הצפוני של רכס שכיוונו צפון-דרום, אשר מהווה את הגבול בין השפלה הגבוהה ממזרח והנמוכה ממערב. עזקה שולטת על הצומת האסטרטגי של הדרך המובילה מכיוון גת פלשתים, דרך עמק האלה לכיוון הרי יהודה שממזרח עם הדרך המקשרת בין בית שמש בצפון ולכיש שבדרום, מסיבות אלה עזקה הפכה באופן טבעי לעיר חשובה. בחפירות באתר נתגלו שרידי יישוב בעיקר מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל 2, מצודה, מגדלים, חותמות למלך וממצאים נוספים. בנוסף התגלו באתר מערות מסתור מתקופת מרד בר-כוכבא.
פירוש השם.
פירוש המילה עזקה בארמית: גדר, משוכה שמקיפה את השטח מסביב כטבעת. לפי הראב"ע - 'עזקתא' - מילה שמופיעה רק בלשון קדר ופירושה כמו גדר ומשוכה. בתנ"ך מופיעה נגזרת של הפועל ע.ז.ק בישעיהו ה, ב -"ויעזקהו". על פי רש"י פירושו 'סייגו וגדרו סביב מוקף כמין טבעת'. על פי רד"ק: לגדרו, להקיף בגדר. לפי המלבי"ם: הקמת גדר מסביב כדי שלא יבוא נזק מבחוץ.
היסטוריה.
עזקה מוזכרת לראשונה בספר יהושע בפרשת בריחתם של חמשת מלכי האמורי. צבא ישראל רדף אחרי מלכי כנען שהתקיפו את גבעון, עד לעזקה.
לפי ספר שמואל, בקרב דוד וגוליית הפלשתים חנו בין שכה לעזקה ממערב בעוד צבא ישראל שכן ממזרח בעמק האלה.
לאחר מכן, מוזכרת עזקה כאחת הערים שביצר רחבעם:
במקרא ובמקורות חוץ-מקראיים, עזקה מתוארת כאחת מערי הגבול העיקריות בממלכת יהודה בין המאות השביעית והשישית לפנה"ס. מיקומו של האתר וחשיבותו היוו הגורם העיקרי לכך שעזקה הייתה היעד הראשון במסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס במהלכו החריבה אשור את כל ערי יהודה פרט לירושלים. , כתובת אשורית השמורה במוזיאון הבריטי ומיוחסת לסנחריב, מתארת את הכיבוש האשורי.
עזקה נבנתה מחדש במהלך המאה השביעית לפנה"ס. ובראשית המאה השישית לפנה"ס, כאשר יהודה הותקפה על ידי הצבא הבבלי, היא כבר הייתה שוב אחד מערי הגבול החשובות בגבולה המערבי של הממלכה. בעת שהבבלים צרו על ירושלים ערב חורבן הבית הראשון, הנביא ירמיהו תיאר את גורלן של שתי הערים האחרונות שנותרו בשפלת יהודה:
אוסטרקון שנמצא בשכבת החורבן של שער העיר לכיש המתוארך לחורבן הבבלי ב-586 לפנה"ס משלים את העולה מתיאורו של ירמיהו. מגניה של לכיש מדווחים שמשואותיה של עזקה כבו, כלומר שעזקה נכבשה בידי הבבלים ולכיש נותרה לבדה בשפלה.
בימי שיבת ציון חזרו כמה משפחות משבט יהודה והתיישבו בעזקה: .
בתקופה הביזנטית, אבסביוס איתר את עזקה בין אלבתרופוליס (בית גוברין) וירושלים, אך במפת מידבא נזכר שם היישוב "בית זכריה", הוא כפר זכריה בימינו ועל שמו קרוי גם התל. ליד הכיתוב במפת מדבא מצוירת כנסייה גדולה ומעל לציור כתובת שתרגומה: "ציון זכריה הקדוש". לטענת אבי יונה חצר הכנסייה נחשבה למקום קבורת הנביא ושהבניין היה חדש ונודע ברבים בזמן שנתחברה המפה. כנראה נתחלף לנוצרים בתקופה הביזנטית זכריה הנביא בזכריה אבי יוחנן המטביל ולכן הבניין כה מפואר. הבניין עצמו נזכר לראשונה אצל אנטונינוס מפלקנטיה (570 לספירה).
חפירות ארכאולוגיות.
תל זכריה היה אחד האתרים הראשונים שנחפרו בארץ ישראל. כבר ב-1898 קיבלו הארכאולוגים הבריטים פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, רישיון חפירה מהשלטון העות'מאני לחפירה של ארבעה אתרים בשפלת יהודה, תל גודד, מרשה, גת ועזקה. תל עזקה נחפר במשך שלוש עונות שהתמקדו בתל העליון. במהלך החפירות נחשפו מגדלים ללא חומה שקישרה ביניהם אותם תארכו לתקופה הרומית ואת מצודת האקרופוליס בדרום מזרח התל אותה תארכו לתקופת רחבעם על בסיס התיאור המקראי. חלקן העליון של הקירות תוארך לתקופה ההלניסטית. סקר ממוקד התרחש באתר בשנים האחרונות על ידי משלחת החפירות המחודשת כחלק מההכנות לחפירה בפועל התגלו מעל 18,000 חרסים. לפי ניתוח ממצאי הסקר, שגשג התל בשתי תקופות עיקריות, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2.
חפירות נוספות החלו בשנת 2012 מטעם משלחת משותפת מטעם אוניברסיטת תל אביב, בראשות עודד ליפשיץ ויובל גדות, ואוניברסיטת היידלברג בראשות מנפרד הומינג חפירות אלה נמשכות גם בשנת 2020. עונת החפירה הראשונה ב-2012 התרכזה בשלושה חלקים של התל אשר איששו את תוצאות הסקר שתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2 הן תקופות שיא בהיקף היישוב באתר. טרם פרסמו החופרים את ממצאים באופן רשמי.
תל עזקה
בימיש
בימיש אנד קרופורד (באנגלית: Beamish and Crawford) היא מבשלת בירה שנוסדה בקורק, אירלנד בשנת 1792 על ידי ויליאם בימיש וויליאם קרופורד. הם רכשו מבשלה שהייתה קיימת במקום ופעלה מ-1650. המבשלה ממוקמת בליבה של העיר העתיקה של קורק.
ב-1962 נרכשה המבשלה על ידי חברת המשקאות הקנדית "קארלינג-אוקיפ" בע"מ, שהחליטה על תוכנית מודרניזציה שתעבור על המבשלה. ב-1995 נמכרה המבשלה לחברת המשקאות "סקוטיש אנד ניוקאסל" (Scottish and Newcastle).
בימיש סטאוט.
בימיש סטאוט (Beamish Stout) הוא המותג המוכר ביותר של מבשלת בימיש אנד קרופורד. היא דומה מאוד לשני סטאוטים איריים נוספים: גינס (Guinness) ומרפי'ס (Murphy's).
בימיש רד.
בימיש רד (Beamish Red) הוא שיכר (Ale) אדמדם מתקתק בעל דמיון לסמית'וויק'ס (Smithwick's) ולמרפי'ס איריש רד (Murphy's Irish red), אך באופן אירוני מיוצר רק לצורכי יצוא.
איצטדיון פאנאתיניקו
מלחמת אפגניסטן השנייה
אידו
אורי בורי
פרנקלין
מרקוס וולף
מרקוס יוהנס "מישה" וולף (Markus Johannes "Mischa" Wolf; (19 בינואר 1923 – 9 בנובמבר 2006) היה ראש מינהל הביון הכללי - חטיבת מודיעין החוץ במשרד לביטחון המדינה (ה"שטאזי") של ממשלת גרמניה המזרחית. במשך 34 שנים היה הפקיד השני בחשיבותו במשרד לביטחון המדינה, תקופה החופפת לרוב המלחמה הקרה. יהודי במוצאו.
קורות חיים.
וולף נולד בעיר הכינגן (Hechingen), בפרובינציה של הוהנצולרן (מדינת באדן-וירטמברג של היום). הוא היה בנו של הסופר והרופא פרידריך וולף ואשתו השנייה, אֶלְזָה דְרַיְיבְּהוֹלְץ, ואחיו הגדול של במאי הסרטים קונרד וולף. אמו הייתה נוצרייה ואביו יהודי, צאצא למגורשי ספרד שהגיעו לגרמניה דרך הולנד במאה ה-17, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. לאחר עליית היטלר לשלטון, היגרה המשפחה לשווייץ ומשם למוסקבה, בשל דעותיו הפוליטיות ומוצאו של אבי המשפחה.
בתקופת גלותו, וולף למד תחילה בבית הספר הגרמני ע"ש קארל ליבקנכט ואחר כך בבית ספר רוסי. עם סיום לימודיו בבית הספר החל לימודים במכון להנדסת מטוסים במוסקבה. המכון על תלמידיו פונה לעיר אלמה אטה לאחר שגרמניה התקיפה את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. באלמה אטה נצטווה וולף להצטרף לקומינטרן, ובמסגרת זו קיבל הכנה, כמו רבים אחרים, לעבודה חשאית מאחורי קווי האויב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח וולף לברלין, יחד עם קבוצה שליוותה את ולטר אולבריכט, כעיתונאי של תחנת רדיו באזור הסובייטי של ברלין הכבושה. הוא נמנה עם העיתונאים שצפו במהלך משפטי נירנברג כנגד ראשי המשטר הנאצי.
בשנת 1953, בהיותו בגיל 30, נמנה עם מייסדיו של שירות מודיעין החוץ של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית, אשר נודע בכינויו ה"שטאזי". כראש השירות, וולף רשם לזכותו הצלחות כבירות בהחדרת אלפי מרגלים למוסדות השלטון, לחוגי הפוליטיקה והעסקים של גרמניה המערבית. המקרה המפורסם ביותר היה זה של המרגל גינתר גיום (Günter Guillaume), אשר הביא את הקץ לשלטונו של קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט. בשנות השבעים ניהל וולף גם מבצע שנועד לתמוך בקבוצות נאו-נאציות במערב, מתוך כוונה לפגוע ביציבות המשטר ולהציג את המדינה האחרת כחממה לימין הקיצוני, בניגוד לגרמניה המזרחית האנטי-פאשיסטית.
במשך רוב שנות עבודתו נודע וולף בכינוי "האיש ללא פנים", משום שהצליח להישאר אנונימי מבלי שלזרועות המודיעין המערביות תהיה תמונה שלו. זרועות הביון המערביות לא ידעו את מראה פניו של ראש שירות הריגול של גרמניה המזרחית עד שנת 1978, כאשר צולם בעת שביקר בשוודיה. עריק מזרח גרמני בשם ורנר שטילר הוא שזיהה לשירות הריגול הנגדי המערב גרמני את וולף מתוך התמונה בה צולם.
וולף פרש ממשרתו בשנת 1986 במטרה להמשיך את עבודת הכתיבה שבה החל אחיו קונראד, בתיאור סיפור חינוכם במוסקבה בשנות השלושים. הספר "טרויקה" (Troika) התפרסם באותו היום בגרמניה המערבית ובגרמניה המזרחית. לאזרחי גרמניה המזרחית היה וולף סמל לשינויים העוברים על ארצם, כיוון שתמך בקו ליברלי ובמדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב מנהיג ברית המועצות. ממשיכו בראש שירות הביון היה ורנר גרוסמן (Werner Großmann).