הוועדה המחוזית רשאית להתייעץ עם הרשויות המקומיות בתחומה או עם מומחים על מנת לקבל את חוות דעתם.
ראש החזיר
תל בית צידה
תל בית ציְדה שוכן בבקעת בית צידה בתוך שטח פארק הירדן בצפון-מזרחה של הכנרת. בשטח התל, שהיה ידוע פשוט כ"א-תל", התגלו שרידים של עיר עתיקה המזוהה כ"בית צידה" ההלניסטית.
היסטוריה.
בחפירות בתל נתגלו שרידים של יישוב קדום מתקופת הברונזה הקדומה (יישוב שהתקיים מסוף המאה ה-30 לפני הספירה ועד סוף המאה ה-23 לפני הספירה), ויישוב מתקופת הברזל (אשר ככל הנראה השתייך לממלכת גשור). מתקופה זו נחשף מבנה גדול ונמצאו חרסים רבים.
לדעתו של הארכאולוג בנימין מזר כינון ברית הערים הקטנות מהן צמחה ממלכת גשור מוזכר באחד ממכתבי אל-עמארנה:
לדעתו של מזר ייתכן שנפלה טעות בעת כתיבת מכתב זה והמחבר השמיט את ההברה שׁוּ מהשם גארי המוזכר. לדעתו מופיעה בתוכן המכתב תלונה של מלך עשתרות, בדבר העובדה כי ברית הערים שנקראת גשורי הפקיעה ממנו מספר ערים תוך כדי מלחמה איתו ועם מלך פחל.
על פי הממצאים מתקופת הברזל II, הייתה בית צידא עיר מבוצרת שכללה חלקלקה, חומה ושער גדול ולצידו שני מגדלים. בשער נמצאו ארבעה תאים. ליד השער, מצידו החיצוני, נמצאה במת פולחן הכוללת מצבה עשויה בזלת עם עיטור אל בעל ראש פר. השער נשרף בעת הכיבוש של אשור בשנת 734 לפנה"ס. העיר מזוהה על ידי החוקרים כעיר "צֵר" המופיעה במקרא בתחום נחלת שבט נפתלי (). גודלה, עושרה וכן ביצוריה המרשימים מעידים כי הייתה עיר מרכזית ורבים מן החוקרים אף סוברים שהייתה בירת הממלכה.
בתקופה ההלניסטית והרומית.
בתל נמצאו שרידים רבים מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל הכוללים מבנה ציבורי ומבנה פרטי, ששטחו כ-400 מ"ר והוא כולל חצר וסביבה חדרים רבים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הפך בנו פיליפוס לשליט האזור. בתקופת שלטונו, החליט להקים בגולן התחתון עיר גדולה, בנוסף על העיר קיסיריה פניאס שהקים צפונית יותר, והעניק לכפר בית צידה מעמד של עיר וזכויות של פוליס. יוסף בן מתתיהו מספר כי פיליפוס קרא לעיר "יוליאס". מתוך ספרו "מלחמת היהודים", משתמע כי העיר נקראה על שם ליוויה (יוליה) אשת אוגוסטוס, אשר נפטרה בשנת 29 לספירה, אך בספרו המאוחר "קדמוניות היהודים", הוא מציין במפורש שהעיר נקראה על שם יוליה בתו של אוגוסטוס. על פי זיהוי זה, העיר נוסדה לפני שנת 2 לפנה"ס, אז הוגלתה יוליה (הבת) מרומא.
פיליפוס התגורר בעיר וגם נפטר בה ונקבר בה.
במאה הראשונה לפני הספירה התפתחה העיר בית צידה והפכה לעיר העיקרית באזור. קודם לכן הייתה העיר כפר דייגים קטן. כמה משליחיו של ישו נולדו בעיר, ובהם פטרוס, אנדראס, ופיליפוס. כן מוזכר בית ציידה כמקום בו ישו חי ופעל. בברית החדשה כתוב שנס הלחם והדגים אירע בבית ציידה וכן שישו קילל את העיר מכיוון תושביו סירבו לשמוע בקולו.
בשנת 66 לספירה נערך במקום קרב בין המורדים היהודים לחיילים הרומיים. החיילים הרומיים שירתו את המלך אגריפס השני בעוד שהמורדים היו בפיקודו של יוסף בן מתתיהו. במהלך הקרב שקע סוסו של בן מתתיהו בבוץ וכוחותיו הפסידו. בית צידה נהרסה במהלך הקרבות.
היישוב בנצרות.
בשל הניסים המיוחסים למקום והיותו מקום לידתם של כמה משליחי ישו (פטרוס ואחיו אנדריאס שהיו תלמידיו של ישוע ופיליפוס השליח), היו שרידי העיר לאתר עלייה לרגל של צליינים נוצריים, ודיווחים על תוצאות החפירות זכו לתהודה רבה בתקשורת העולמית. במהלך ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל טס האפיפיור במסוק מעל האתר ונפגש עם צוות החופרים.
במהלך ימי הביניים השתמשו הכפריים שבסביבת העיר בשרידי העיר כמקור לאבני בזלת לבניית בתיהם (שימוש משני).
המחקר באתר.
משרידי העיר נותר כיום תל (הנקרא בערבית: א-תל, תל משפע, תל עמריה ותל תלויה), שאורכו כ-400 מטרים, רוחבו כ-200 מטרים וגובהו כ-25 מטרים מעל פני הכנרת (166 מטרים מתחת לפני הים).
עוד נתגלו בעיר כלי דיג, שכללו משקולות עופרת ששימשו להשקיע את רשתות הדיג וכן מחט לתיקון רשתות דיג - המלמדים שעיקר כלכלת העיר התבססה על דייג בכנרת. באתר התגלו שני מטבעות כסף משנת 143 לפנה"ס וכן מטבעות ברונזה סלאוקיים, מטבעות ברונזה מתקופת אלכסנדר ינאי ומטבע אחד מימי פיליפוס בן הורדוס, שליט הבשן.
באזור בית הבק - תל המצוי בשפך הירדן אל הכנרת נתגלו שרידי בניין ציבורי גדול ומספר רצפות פסיפס מהתקופה הביזנטית - אתר שככל הנראה שימש את הצליינים הנוצריים שהגיעו לאזור.
החפירות.
החפירה הראשונה באזור בוצעה על ידי המכון לחקר הגולן בשנת 1987. החפירות נמשכו בשנים 1988 ו-1989.
גם בשנת 2009 נערכו חפירות באתר, בראשותו של פרופסור רמי ערב, ועונת חפירות בת שישה שבועות נסתיימה ב-20 באפריל של אותה שנה. ערב חופר במקום מדי שנה, עם קבוצת סטודנטים מכעשר אוניברסיטאות וקולג'ים בנברסקה ארצות הברית. בעונה זו התמקדו החופרים בשני שרידים חשובים, בחשיפת רובע המגורים מהתקופה ההלניסטית-רומית. ובשער העיר מתקופת המקרא שהוא השער הגדול והשלם ביותר במזרח התיכון. המתוארך למאה עשירית עד שמינית לפני הספירה, תקופתם של דוד ושלמה ועד תקופת היישוב בגולן, עד מסע תגלת פלאסר השלישי, בתקופת 732 לפסה"נ.
שיקה דריז
יהושע (שיקֶה) דְריז (בכתיב יידי: שיקע דריז; ברוסית: אובְסיי אובסייביץ' דריז; Овсей Овсеевич Дриз; 29 במרץ 1908 – 27 בפברואר 1971) היה משורר, מלחין וסופר יידי, שנודע בשיריו לילדים.
קורות חיים.
שיקה דריז נולד בשנת 1908 בכפר קרסנה ליד ויניצה שבפלך פודוליה, בדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), ונקרא על שם אביו, שנפטר בטרם לידתו, שיקה (ברוסית: אובְסיי).
קיבל חינוך יהודי מסורתי. לאחר סיום לימודיו בבית הספר, עבר לעיר קייב, שם עבד כפועל ולמד בסמינר למורים ולאחר מכן בבית ספר לאמנויות. מרבית חייו עסק גם בכתיבה ספרותית וגם בפיסול וציור. על הישגיו באמנות הפלסטית זכה בפרסים שונים.
בשנת 1934 התנדב למשמר הגבול של ברית המועצות, שם שירת כקצין פוליטי עד לשנת 1946. בשנים 1939–1941, בעת שירותו במערב אוקראינה שסופחה לברית המועצות, סייע רבות לפליטים יהודים שנמלטו מאזורי הכיבוש הנאצי, תוך ניצול מעמדו הצבאי.
בתום מלחמת העולם השנייה עבר עליו מהפך רוחני, הוא השתחרר מן השירות במשמר הגבול, חזר לעיירת ילדותו החרבה, ולא יכֹל להשלים עם חיסול יהדות אוקראינה. הוא גידל זקן ולבש מראה פרוע של מקונן לאומי. חודשים ארוכים נדד על פני קהילות אוקראינה החרבות, ספד ליהודים שנשמדו, ולבש קרעים. אז גם החל לכתוב את שירי הקינה הנודעים שלו ביידיש, שהולחנו ונפוצו בציבור.
שיקה דריז השתקע לבסוף בבירה מוסקבה, התמסר לכתיבת שירי ילדים ביידיש, וניסה להחיות את העולם היהודי שחרב, בהקדישו אותם "לאלה החיים, ויותר מזה, לאלה שנספו". בשנות ה-50 יצירותיו לא פורסמו כלל והוא התפרנס מעבודות מזדמנות. בשנת 1960 התמזל מזלו ושיריו לילדים, בשמו שיקה דריז, תורגמו לרוסית, יצאו לאור במהדורות רבות, הולחנו והתפרסמו בקהל קוראי הרוסית הלא-יהודים.
דריז נפטר במוסקבה בשנת 1971.
רבים משיריו הולחנו בידי מלחינים שונים ובוצעו בהרכבים שונים.
הוא פרסם כמה כרכים של יצירתו, שירה, זיכרונות ושירה לילדים. ומהם תורגמו לעברית שניים, שיצאו לאור בארצות הברית. גם ברוסית יצאו כמה מספריו. לשירי הקינה שלו יש תחייה בציבור שוחרי היידיש בארצות הברית, הם הולחנו מחדש, וחלקם גם תורגמו לאנגלית.
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
[[קטגוריה:משוררים יהודים אוקראינים]]
[[קטגוריה:משוררי יידיש סובייטים]]
[[קטגוריה:משוררי ילדים כותבי יידיש]]
[[קטגוריה:משוררי ילדים סובייטים]]
[[קטגוריה:סופרים כותבי יידיש]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים אוקראינים]]
[[קטגוריה:סופרי ילדים ונוער סובייטים]]
[[קטגוריה:סופרי ילדים ונוער יידישאים]]
[[קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה]]
[[קטגוריה:ילידי 1908]]
[[קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1971]]
צמח
נזיר (מבוכים ודרקונים)
תחנת הרכבת סמח (צמח)
תחנת הרכבת סמח' הייתה תחנת הרכבת של העיירה הערבית סמח' (سمخ) שהייתה בדרומה של הכנרת עד למלחמת העצמאות. התחנה היא שריד ממסילת רכבת העמק שהוקמה על ידי הסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני במטרה לקשר את העיר דמשק עם חוף הים התיכון. שרידי התחנה המשוקמים מצויים בתחום המכללה האקדמית כנרת שבעמק הירדן, בסמוך למרכז האזורי צמח מדרום לכביש 92 בקטע מ"צומת צמח" ל"צומת מעגן". התחנה עברה שיקום ושימור מבנה על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרים בשנת 2016 והיא נפתחה לציבור הרחב. חלק ממבני תחנת הרכבת משמשים כיתות לימוד ומזכירות של המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללת כנרת.
היסטוריה.
בניית מסילת הברזל והתחנה.
ראשיתה של תוכנית בניית מסילת הברזל, בשנת 1900. סולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני החליט לבנות מסילת ברזל בין חוף הים התיכון ובין העיר דמשק שהייתה הבירה המנהלית האזורית הטורקית, במטרה להגביר את שליטתו באזור ולהחליש את ניסיונות המעצמות האירופיות באותה עת להגביר את שליטתן באזור (באמצעות קפיטולציות). המקטע המחבר את חיפה לדמשק היה חלק ממיזם גדול ושאפתני יותר - מסילת הרכבת החיג'זית, שתוכננה להגיע מדמשק ועד מכה שבערב הסעודית.
באוקטובר 1905 הסתיימה הקמת המסילה בין העיר חיפה, דרך עמק יזרעאל אל סמח', ובמקום הוקמה תחנה. מסילת הרכבת המשיכה דרך עמק נהר הירמוך לדמשק. בארץ ישראל נקרא נתיב זה בלשון העם: "רכבת העמק".