לייטפוט נולד ברחוב גרנבי, ליברפול, השני מבין חמישה ילדים לוויליאם הנרי לייטפוט ואשתו מקסוול גורדון לינדסי (לינדסי קיבלה שם גברי ככבוד לאביה שאבד בים זמן קצר לפני לידתה). ויליאם לייטפוט היה סוכן ביטוח ומתווך. המשפחה עברה להלסבי בצ'שייר, שם נכנס לייטפוט לבית הספר לאמנות של צ'סטר בשנת 1901. המשפחה עברה חזרה לליברפול בשנת 1905, והוא השתתף בשיעורי ערב. הוא הפך לחניך בהדפסות צבע – כרומוליטוגרף בחברת דפוס מסחרית, שהתמחתה בהדפסת קטלוגים של זרעים. באותו הזמן המשיך לייטפוט לצייר והציג עבודה בתערוכת הסתיו של ליברפול ב-1907.
חינוך והכרה.
בשנת 1907 עבר לייטפוט ללונדון כדי להתחיל ללמוד בבית הספר לאמנות של סלייד. למדו איתו שם קריסטופר נווינסון, מארק גרטלר, אדוארד וודסוורת' וסטנלי ספנסר. בבית הספר הוא זכה במספר פרסים, כולל פרס ראשון בציור דמות וציור ראש כאחד. עד שלייטפוט עזב את סלייד בדצמבר 1909, הוא צייר נופים פסטורליים וקומפוזיציות של דמויות, לעיתים קרובות בעזרת דיו חום. הוא ייצר מספר דיוקנאות של אם וילדים שהם רישומים רגישים ומבוצעים היטב.
לייטפוט הציג בתערוכת הסתיו של ליברפול ב-1909 והיו בה שלושה נופים שהוצגו בתערוכת החורף החדשה במועדון האנגלי.
בפברואר 1911, לייטפוט יחד עם סטודנטים לשעבר של סלייד, קיימו תערוכה עם ונסה בל בגלריה המועדון האלפיני בלונדון. סקירת ה"הטיימס" נתנה ללייטפוט ולגרטלר שבחים מיוחדים. עבודתו של לייטפוט הרשימה כל כך את ספנסר גור, שהוא הציע את לייטפוט כאחד משש עשרה החברים המקוריים בקבוצת קמדן טאון. לייטפוט התקבל והציג ארבע עבודות בתערוכה הראשונה של קבוצת קמדן טאון שהתקיימה בגלריית קרפקס ביוני 1911.
שניים מציורי הדמות שלו, "אם וילד" ו"ילד עם חישוק" שהוצגו בתערוכה, היו שונים לחלוטין מכל מה שהופיע בה ולייטפוט עזב את הקבוצה מיד עם סגירת התערוכה.
מוות.
בשנת 1911 לייטפוט התארס לאישה שפגש שנה קודם. בספטמבר 1911, מעט לפני שהיה אמור לבקר בליברפול כדי להציג את ארוסתו החדשה לקרוביו, הוא התאבד בביתו בפרימרוז היל. לדברי הצייר אדריאן אלינסון, ארוסתו הייתה דוגמנית אמנות והייתה אשה מופקרת. אהבתו אליה עיוורה אותו וגילויו האמת עליה הניע אותו לקיצוניות של ההתאבדות.
לייטפוט התאבד על אף שהייתה לו תוכנית תערוכה בגלריית קרפקס. לא נמצאו בסטודיו שלו ציורים ונראה כי לייטפוט כנראה הרס אותם.
מזרח דגונינו
מזרח דגונינו (ברוסית: Восточное Дегунино) הוא ראיון של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטח הראיון הוא 3.77 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 99,112 תושבים (2020).
שטח הראיון מורכב כמעט כולו מהחלק המערבי של יישוב בסקודניקובו, שהוקם בשנת 1938 וחלקו המזרחי הוא חלק מאלטופייבו.
בשנת 1960 התקבלה החלטה להרחיב את גבולות מוסקבה לכביש הטבעת של מוסקבה החדש. אז השטח של הראיון העתידי הפך לחלק מאדמת הבירה. גבול החלוקה המנהלית-טריטוריאלית עבר לאורך קו הרכבת סביולובסקאיה.
בין ראיוני מוסקבה, מזרח דגונינו מדורגת במקום ה-4 מבחינת צפיפות האוכלוסייה.
סורת א-נאזעאת
סורת א-נאזעאת (בערבית: النازعات) היא הסורה ה-79 בקוראן, והיא מונה 46 פסוקים. שם הסורה נלקח מהפסוק הראשון בה, ומשמעותו היא "הלוקחים בחזקה".
נושאי הסורה.
הסורה נפתחת בשבועות שאללה נשבע לכאורה במלאכים הנוטלים את הנשמה ובמלאכים אשר לכאורה ממהרים לבצע את הוראותיו, ובאלה אשר מנהלים לכאורה את ענייני היקום לפי רצונו האלוהי.
הנושא העיקרי של הסורה הוא תחיית המתים והחיים שאחרי המוות.
כמו כן, הסורה מזכירה בקצרה גם את סיפורם של משה ופרעה.
חשיבות הסורה במסורת.
על פי אחת המסורות האסלאמיות, אדם שמקפיד לקרוא את הסורה הזאת יעזוב את העולם הזה מסופק, יקום לתחייה מסופק, ויכנס לגן העדן מסופק.
וארושלד
וארושלד (בהונגרית: Városlőd) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוארושלד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו ביישוב 1,454 תושבים, ובשנת 2019 מספר התושבים עמד על 1,258.
יהודי וארושלד.
בוארושלד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
קוטלובקה
קוטלובקה (ברוסית: Котловка) הוא ראיון של המחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 3.944 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 65,992 תושבים (2020).
לתבליט הראיון אופי הררי בולט עם הפרש גובה של עד 25 מטר. שני הנהרות הזורמים לכאן השפיעו רבות על תבליט הראיון. הגדול ביותר הוא קוטלובקה, אורכו 7.5 ק"מ. יובלו השמאלי של נהר קוטלובקה, אורכו 3.5 ק"מ, ששטחי מישור הצפה שלו הם אזורי טבע מוגנים.
אין תחנת מטרו אחת בשטח ראיון קוטלובקה. התחנות הקרובות ביותר הן התחנות נגורנאיה, נחימובסקי פרוספקט, אקדמיצ'סקאיה ופרופסויוזנאיה הממוקמות בראיונים הסמוכים, כמו גם תחנת קרימסקאיה של הטבעת המרכזית של מוסקבה, הממוקמת על הגבול הצפוני של הראיון.
אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף
לואי-פרנסואה קסאס
לואי-פרנסואה קסאס (Louis-François Cassas; 3 ביוני 1756, אַזֵה לֶה-פֶֿרוֹ , מחוז אנדר, צרפת – 1 בנובמבר 1827, ורסאי, צרפת) היה צייר צרפתי, אדריכל ואנטיקוואר. במסעותיו במזרח בשנים 1784–1787 צִייר ממראות ארץ-ישראל, סוריה, לבנון ומצרים. לציוריו של קסאס נודע ערך בשל תיעוד של מונומנטים היסטוריים במצבם בסוף המאה ה-18, בהם כאלה שנפגעו ואף נעלמו.
קורות חייו ופועלו.
אביו עבד כמודד בשירות מינהל הגשרים והדרכים הממשלתי , וקסאס הלך בעקבותיו ובגיל צעיר נשכר לשמש שוליה למהנדסים ולשַׂרטָטים. הודות לכשרון הציור שגילה נשלח בתמיכת סנדקו, בעל האחוזה שבה נולד, ללימודים בתחומי האדריכלות והציור, תחילה בעיר טור ואחרי כן בפריז. בין מוריו נמנו מי שקידמו הטמעת ערכים נאו-קלאסיים באמנות החזותית. בשנים 1779–1783 השתלם ברומא ברישום מונומנטים עתיקים, ולשם כך גם יצא בתקופה זו למסע באיטליה. ב-1782 נשלח מטעם Société d'amateurs des Beaux Arts לחצי האי איסטריה ודרומה לאורך חופי דלמטיה בים האדריאטי כדי לצייר אתרים היסטוריים שלא היו קודם לכן מוקד לתשומת לב. ציוריו ראו אור בפריז ב-1802 כתחריטי נחושת בשני הכרכים של "מסע ציורי והיסטורי באיסטריה ובדלמטיה" ("Voyage Pittoresque et Historique de l'Istrie et de la Damatie"). ציורי המים המקוריים של קסאס, שמהם עובדו התחריטים, אצורים במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
קסאס נסע למזרח ב-1784 בהזמנת הרוזן שואזו-גופייה , שגריר מלך צרפת לאימפריה העות'מאנית. תחילה עבר ברחבי יוון ושם צייר אתרים היסטוריים שיופיעו כאיורים לספרו של פטרונו, "מסע ציורי ביוון" ("Voyage pittoresque de la Grèce").
בסוף 1784 יצא מקונסטנטינופול לסיור בן 14 חודשים בארצות הלבנט. בחלק מדרכו התלווה להיסטוריון הצרפתי וולני, שאף כתב את ההקדמה בכל אחד מכרכי הספרים שהפיק קסאס על מסעו זה.
במצרים צייר את מראות אלכסנדריה, את הפירמידות בגיזה ואת מסגדי קהיר. ממצרים נסע לסוריה, ביקר בחלב ובאנטיוכיה ויצר רישומים רבים של עתיקות תדמור ובעלבכּ, שאותם ביצע אחרי מדידות קפדניות ושיחזור תוכניות הבנייה שלהם. כמו כן ביקר בחופי לבנון, בקפריסין ובאסיה הקטנה. בארץ ישראל תיעד אתרים היסטוריים בירושלים, בהם מצבות נחל קדרון וקברי המלכים.
ב-1786 חזר לרומא ועימו מאות רישומים וכן חפצי עתיקות שליקט עבור פטרונו שואזו-גופייה, ושם שקד על עיבוד רישומיו וציוריו. קסאס חזר לצרפת ב-1791, אחרי פרוץ המהפכה הצרפתית. לפריז הגיע ב-1792 ושם טרח על הפקת כרכי "מסע ציורי בסוריה, בחופי לבנון, בארץ ישראל ובמצרים התחתונה" ("Voyage Pittoresque de la Syrie, de la Phenicie, de la Palestine, et de la Basse Egypte"), שהופיעו בדפוס ב-1798–1799. ב-1802 האפילו עליהם ארבעת כרכי "זיכרונות מצרים" "" שהציגו את תוצרי הסקרים הראשונים שערכו המדענים, החוקרים, הכרטוגרפים והאמנים במסע נפוליאון למצרים ולארץ ישראל (1798–1801). לא כל מאות ציוריו ממסעתיו במזרח פורסמו בכרכים הללו. הציורים המקוריים, בצבעי שמן, הופקדו בספרייה המלכותית (לימים גרעין הספרייה הלאומית של צרפת). ציוריו שובצו בספרי אחרים ועל פיהם נוצרו לא מעט ציורים בידי אחרים.
הרבה מרישומי ההכנה שלו נמכרו ב-1878 על ידי יורשיו במכירה פומבית והגיעו לאוספי מוזיאון ואלראף-רישארטץ בקלן שבגרמניה. ב-2016 הוצגה במוזיאון תערוכה בשם "תדמור – מה נותר? לואי-פרנסואה קסאס ומסעו במזרח". התערוכה הופקה בעקבות הרס עתיקות תדמור בידי ארגון המדינה האסלאמית ('דאעש') ב-2014–2015.
במכון המחקר של מוזיאון פול גטי בקליפורניה, ארצות הברית, יוּחד ארכיב למסמכיו של קסאס, בהם רישומי הכנה וגליונות הגהה לספריו על המסע ללבנט. ברשות המכון גם רשימות בכתב ידו של מצאי ציוריו ואף דוח"ות על הוצאותיו.
קסאס שימש כמעצב דגמים וכמוֹרֶה לרישום במפעל גובלן לאריגת טפטין , ובזכות תרומתו לפיתוח התוצרים מוּנָה ב-1816 למפקח הכללי של המוסד.
נוסף על רישומים אדריכליים וארכאולוגיים, צייר קסאס נופים, תלבושות, מחזות מחיי יום-יום, צמחים ובעלי חיים. מ-1817 ועד מותו יצר אקוורלים גדולי ממדים לשם מכירה.
קסאס הקדיש שנים רבות לאיסוף דגמים אדריכליים של מבנים מארצות ומתקופות שונות. באוספו נמנו 745 פריטים, בהם מעץ, משעם ומחרס. ב-1806 הוצגה תערוכה של הדגמים הללו.
רובם נמסרו מידיו ב-1813 לממשלת צרפת תמורת הבטחה לקצבה שנתית. הדגמים הופקדו בארמון המכון של צרפת (Palais de l'Institut) ולימים הועברו לבית הספר לאמנויות בפריז
קסאס זכה בחייו לאותות הוקרה, בהם דרגת אביר בלגיון הכבוד הצרפתי (1821) ודרגת אביר במסדר סן-מישל (1825).