לקראת סוף העשור (1997), חזר מייסד אפל סטיב ג'ובס לחברה ממנה פוטר בשנה שאחרי יציאת המקינטוש, 1985, וחזרתו סימנה שינוי כיוון לחברה שהייתה בשקיעה ממושכת במהלך שנות ה-90. בשנה הבאה, 1998 יצאה החברה עם המוצר הראשון אחרי חזרת ג'ובס, ה-IMac, ובעשורים הבאים החברה שבה וכבשה לה מעמד מכובד בשוק המחשבים האישיים, בין השאר בזכות סדרת מחשבי ירך, שהגדירו את הסטנדרט לאיכות מחשבי ירך.
בסוף העשור נראה היה שהמחשב האישי "כבש את העולם", לא רק בעולם המערבי המפותח, אלא ברחבי העולם כולו.
ציוד היקפי.
יחד עם התפתחות המחשבים האישיים, התפתחו גם רכיבים נוספים, שמתחברים למחשב בצורה זו או אחרת, ומכונים באופן כללי "ציוד היקפי". יש רכיבים שנחשבו בתחילה לציוד היקפי, ובהמשך נכללו כחלק מובנה מהמחשב.
טלטייפ.
המחשבים האישיים הראשונים, אלטייר, אימסאי, ואחרים, לא כללו מקלדת, או מסך, והמשתמשים שלא הסתפקו במפסקים המותקנים בפנל הקדמי השתמשו במסוף מחשב, שהתחבר למחשב דרך תקשורת טורית (לשם כך היה נחוץ להוסיף בקר תקשורת טורית, שגם הוא לא נכלל במחשב הבסיסי). המסוף המקובל היה למעשה טרמינל טלטייפ, בדרך כלל מסוג ASR 33. מסופים אלו בדרך כלל נמכרו לחברות, ולא נחשבו מוצרי צריכה, והחובבים מצאו דרכים מדרכים שונות לשים ידם על מסוף כזה - בדרך כלל עודפי ציוד וציוד משומש, כשחברות שהשתמשו במסופים כאלו חידשו ציוד. מאוחר יותר, חברת MITS הוסיפה לקטלוג שלה מסוף ASR 33 כדי להנגיש את האפשרות לחובבים (רק מי שקנה בחברה מחשב אלטייר היה יכול להזמין בה את המסוף).
הטלטייפ כולל מקלדת ומדפסת, שמאפשרים תקשורת עם המחשב: המשתמש שולח הוראות למחשב דרך המקלדת, והמחשב "עונה" דרך המדפסת. נוסף לשני אלו, הטלטייפ מצויד גם בקורא/מנקב סרטי נייר מנוקבים, ובכך מספק גם מערכת אחסון, ובעיקר דרך לטעון תוכנה. מצד אחד, הטלטייפ סיפק פתרון "מן המוכן" לשלוש פונקציות חשובות - קלט, פלט, ואחסון. פתרונות טובים יותר הגיעו בהמשך, ותוך פחות משלוש שנים מהופעת האלטייר, שימוש בטלטייפ בצמוד למחשב אישי למעשה נעלם.
בעד הופעת אמצעי אחסון טובים יותר, סרטי נייר היו הדרך הסטנדרטית להפצת תוכנה. האלטרנטיבה היחידה הייתה פרסום תוכנה, בשפת סף בצורה מודפסת, במגזין או כדומה, בלי דרך מעשית לטעון את התוכנה בלי שגיאות לזיכרון המחשב.
מקלדת.
בשלב הבא הופיעה חלופה למסוף: מסך ומקלדת. היצע המקלדות היה מוגבל, וגם כאן, החובבים בדרך כלל מצאו אותן בשוק העודפים והציוד המשומש. מקלדות אלו בדרך כלל התחברו, כמו המסופים, דרך קו תקשורת טורי.
ב-1976 הופיעו שני מחשבים שבישרו את השינוי: מחשב אפל I אמנם לא כלל את המקלדת עצמה, אבל הוא כבר הכיל את בקר המקלדת על הכרטיס (המחשב כולו היה "הכרטיס"), וחברת אפל עזרה למשתמשים לקנות מקלדת מתאימה. למחשב זה לא הייתה השפעה ממשית, ומאות ספורות בלבד יוצרו, וחשיבותו הוא בהיותו מעין אבטיפוס מוקדם של אפל ][, שהופיע בשנה הבאה. בערך באותו הזמן, קיץ 1976, הופיע מחשב נוסף, בשם SOL-20, של חברת פרוססור טכנולוגי, הסול היה המחשב האישי הראשון בתצורה שבמהרה הפכה סטנדרטית: המחשב הכיל בנוסף למקלדת (לא רק "בקר מקלדת" כמו האפל, אלא גם את המקלדת עצמה), גם בקר וידאו, מספר יציאות טוריות ומקביליות, וממשק לכונן קלטות שמע, שמאפשר לטעון תוכנה ולשמור נתונים. בשנה הבאה הופיעה "שלישיית 1977", קומודור פט, רדיו שק TRS-80, ואפל ][, שכל אחד מהם כלל מקלדת כחלק בלתי נפרד מהמחשב, ומאז ועד הופעת מחשבי כף היד, כמעט כל מחשב אישי כולל מקלדת, וכיום בדרך כלל מקלדת לא נחשבת "ציוד היקפי".
כשיצא ה-PC ב-1981, נקבע סטנדרט חדש למקלדת: מאז ה-SOL ב-1976 עד אז, מקלדות במחשבים אישיים היו בדרך כלל מחוברות באופן קשיח למחשב עצמו. מקלדת ה-PC, נפרדת מהמחשב, ומחוברת אליו בעזרת כבל, שהתחבר למחבר מסוג "דין". המקלדת כללה מקשים ל, , ו, לוח מקשים למספרים, ועשרה "מקשי פונקציות" F1 עד F10. פרט לתצורה, המקלדת קבעה סטנדרט חדש לאיכות, מעבר לכל מה שהיה מוכר עד אז בעולם המחשבים האישיים (מקלדות באיכות דומה היו מקובלות במסופי מחשב). תצורה זו הפכה סטנדרטית, בשינויים קלים: בדגמים הבאים מקשי הפונקציות עברו מצד שמאל של המקלדת לחלקה העליון, ומספרם גדל מ-10 ל-12, נוספו מקשי חיצים, שבדגם המקורי היו משותפים ללוח המקשים המספרי. בשנים הבאות, המחבר הוחלף ל"מיני דין", שמוכר יותר כ"מחבר PS/2", ובהמשך הופיעו מקלדות המחוברות ל-USB, שהפך בהמשך לסטנדרט, לצד מקלדות אלחוטיות, שאינן מחוברות למחשב בחיבור פיזי כלשהו.
וידאו.
כשם שהמחשבים האישיים הראשונים לא כללו מקלדת, הם גם לא כללו התקן וידאו. בראשית 1976, כשנה אחרי הצגת האלטייר, הופיעו שני כרטיסי וידאו לאפיק S-100: הראשון נקרא "Dazzler", בתרגום חופשי "מהמם", שייחודו היה תמיכה בצבע. הרזולוציה של הדאזלר למעשה לא אפשרה להציג טקסט - מודי התצוגה של הכרטיס היו 32X32 ו-64X64 בצבע, או 128X128 שחור-לבן. השימוש העיקרי בו היה למשחקים, ומספר לא גדול של כרטיסים נמכרו. זה היה המוצר הראשון של חברת קרוממקו, שבהמשך הייתה יצרן חשוב במחשבים וציוד היקפי סביב אפיק S-100. הכרטיס השני, היה מבוסס באופן רופף על פרויקט TV-Typewriter, ונקרא VDM-1. הכרטיס הציג טקסט בשחור לבן, 16 שורות של 64 תווים, עם מערכת תווים מלאה, כולל אותיות גדולות וקטנות (כלומר A-Z וגם a-z. אמצעי הפלט שהיה עד אז, הטלטייפ, מוגבל לאותיות גדולות בלבד, וכמוהו גם מחשבים שהופיעו אחר כך, כמו אפל ][ ורדיו שק TRS-80). כרטיס זה זכה להצלחה, ולמשך זמן מה היה מעין סטנדרט עבור מחשבי אלטייר ואימסאי, ואפילו נבנו עבורו "תואמים". שני הכרטיסים היו גדולים: הכרטיס של קרוממקו היה למעשה זוג כרטיסים, מחוברים ביניהם בכבל. ה-VDM-1 אמנם היה כרטיס בודד, אבל רוחב חלק מהרכיבים עליו גרם למעשה לכך שהכרטיס תפס שני חריצי הרחבה, כי מפאת רוחבו, לא היה ניתן להשתמש בחריץ שמשמאלו.
ה-SOL-20 ב-1976, בישר את הסטנדרט החדש: מחשב שלם כולל בקר וידאו (אם כי לא תמיד את המסך עצמו). "שלישיית 1977" קבעה את הסטנדרט סופית, ומאז לא הוצג שום מחשב משמעותי שלא כלל בקר וידאו, ומבחינה זו אפשר לחשוב על בקר וידאו כחלק מובנה מהמחשב, ולאו דווקא "ציוד היקפי".
בקרי וידאו היה אחד התחומים אליו נכנסו יצרני כרטיסים עצמאיים, שלא ייצרו או מכרו מחשבים מלאים, והציעו יכולות גרפיות שעלו על היכולות שהציעו המחשבים עצמם. דוגמאות מוקדמות הן למשל כרטיס עבור אפל ][, שתמך בהצגת 80 טורים (לעומת ה-40 של האפל), או כרטיס ה"הרקולס" עבור ה-PC, שתמך בהצגת טקסט באותה איכות כמו הכרטיס של IBM, ובמקביל בתצוגה גרפית. מגמה זו נמשכה לעשור השני של המאה ה-21, כששני היצרנים העיקריים שנשארו הם ATI טכנולוגיות (נקנתה ב-2006 על ידי AMD), ו-NVIDIA.
אחסון.
ללא אמצעי אחסון, השימושיות של מחשב מוגבלת מאוד. כשהופיעו האלטייר, ואחריו IMSAI ואחרים, אמצעי האחסון הזמין היחיד היה קורא ומנקב סרטי נייר, המובנה במסוף טלטייפ.
קלטות שמע.
תוך זמן קצר הופיעו תחליפים טובים יותר ומתאימים יותר למחשב אישי. הראשון בהם היה כרטיס בקר לכונן קלטות שמע. בעזרת כרטיס כזה, ניתן לשמור תוכנה ונתונים על גבי קלטת שמע, ולטעון אותם מאוחר יותר למחשב. גם כאן, ה-SOL-20, ואחריו "שלישיית 1977" קיבעו את הסטנדרט: מתאם לכונן שמע מגיע כחלק מהמחשב הסטנדרטי. אפילו ה-PC, כשהוצג ב-1981, כלל מתאם לכונן קלטות שמע, אף על פי שאז הסטנדרט היה כבר כונן דיסקטים, ומעטים מאוד, אם בכלל, השתמשו באפשרות הזו.
יצרנים שונים השתמשו בשיטות שונות לאפנן את המידע לצורך שמירה וטעינה, וכתוצאה מכך, לא ניתן להשתמש בקלטת שהוקלטה באחד מהם, במחשב אחר, אלא אם כן המחשב השני מצויד בדיוק באותו בקר. עובדה זו יצרה בעיה הן לחובבים עצמם, והן ליזמים שמצאו בקלטות אמצעי זמין ונוח להפצת תוכנה. בחסות מגזין BYTE, התכנסו מספר חובבים ויצרנים בנובמבר 1975 בקנזס סיטי לוועידה שקבעה סטנדרט שכונה "סטנדרט קנזס סיטי" לאחסון נתונים על קלטות שמע. בפועל, התמיכה בסטנדרט הייתה מוגבלת, אבל כיוון שבמהרה מחשבים סיפקו בקר מובנה, ומכיוון שבדרך כלל ממילא לא הייתה תאימות תוכנה בין המחשבים השונים, הבעיה נפתרה בדרך אחרת. חשיבותו של הסטנדרט הזה היא בעצם קיומו, יותר מאשר הסטנדרט עצמו: יצרני מחשבים אישיים המשיכו להתכנס ולקבוע סטנדרטים, מהם עם השפעה ממשית חשובה.
תקליטונים.