בשלהי 2019 היה בין מועמדי היועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה. במאי 2020 היה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
ב-30 בנובמבר 2020 המליצה ועדת האיתור לשר המשפטים אבי ניסנקורן למנות את איסמן לתפקיד פרקליט המדינה. ב-13 בינואר 2021 מינה אותו ממלא מקום שר המשפטים, בני גנץ, לממלא מקום פרקליט המדינה.
ביוני 2021 הודיע שר המשפטים, גדעון סער, על החלטתו למנות את איסמן לפרקליט המדינה באופן קבוע. המינוי אושר בממשלת ישראל השלושים ושש ב-27 ביוני. שרות הממשלה מרב מיכאלי, אשר התבטאה נגד מינויו הזמני של איסמן, וכן תמר זנדברג ופנינה תמנו-שטה, נמנעו בהצבעה זו. התקופה הראשונה בכהונתו של איסמן כפרקליט המדינה אופיינה כשקטה מבחינה תקשורתית. איסמן מיעט להתראיין, להופיע באירועים ציבוריים ולחתום בשמו על החלטות בתיקים רגישים.
הוראה.
איסמן מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה קורס "שיקול הדעת של התביעה הכללית בהליך הפלילי הלכה למעשה".
הוא מרצה גם בפקולטה למשפטים ב, באשכול לימוד בתוכנית לתואר ראשון במשפטים, בנושא: "סוגיות מתקדמות בדין הפלילי הפרוצדורלי". כמו כן, תוך קידום שיתוף פעולה עם הקריה האקדמית אונו, עו"ד איסמן קידם את שילובם במחוז של פרקליטים ועובדים נוספים מהמגזר החרדי. בנוסף, איסמן קידם ייסוד קליניקה משפטית בפרקליטות המחוז, המכשירה סטודנטים מהקריה האקדמית אונו בעבודה משפטית בתחום הפלילי.
הליך משמעתי.
באוקטובר 2017 העידה פרקליטה על אמירות מיניות פוגעניות אשר, לדבריה, השמיע איסמן כלפיה. בתום הליך משמעתי פנימי בו נחשפה אמירה נוספת, ושימוע שנערך לאיסמן, קבעה במאי 2018 מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור כי תירשם לו התראה. עוד נקבע כי התבטאויותיו אינן מהוות הטרדה מינית אלא התנהגות שאינה הולמת. לדברי פלמור, איסמן הואשם ב"שני משפטים בקריירה של עשרים שנה, במהלכה אין חולק שמדובר בפרקליט שהוא אחד הלוחמים הגדולים בפשיעה בכלל, ועבירות מין בפרט". לאחר מעשה טען יהודה יפרח כי נאמר לו שאחת התלונות אשר הוגשה נגד איסמן נבעה מנקמנות אישית, כתוצאה מבקשתו מהפרקליטה לעבור חדר בבניין. בינואר 2021 פורסם בעיתון "הארץ" מאמר, עליו חתומות פרקליטות ששמן לא פורסם, החוזר על הטענות כלפי איסמן, ומבקר את מינויו.
בדצמבר 2020 פרסם מאמר בעיתון "הארץ", בו התנצל על שתי האמירות.
חיים אישיים.
איסמן נשוי לליסה ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
גומלוכיה
גוּמְלוּכִּיָה (בערבית: الجملوكية) הוא מונח המתאר "רפובליקה מלוכנית", צורת שלטון בעולם הערבי, אשר לכאורה היא רפובליקנית אך בפועל מעבירה את השלטון בירושה מאב לבן.
את המונח קבע הסוציולוג ופעיל זכויות האדם המצרי, ד"ר סעד אל-דין אבראהים, לשעבר איש האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, וממתנגדי המשטר במצרים.
רקע.
במדינות שונות בעולם הערבי השלטון עובר מאב לבנו. במונרכיות הערביות יורש העצר הוא תפקיד רשמי וזהותו ידועה מראש. לעומת זאת ברפובליקות הערביות לא כך אמור להיות הדבר. אף על פי כן, בסוריה השלטון כן עבר מאב לבנו. חאפז אל-אסד שלט במשך 30 שנה ולאחריו השלטון עבר לבנו, בשאר-אל אסד, אשר שולט בה למעלה מ-20 שנה. מקרה זה בולט במיוחד כי בכורו של חאפז, באסל אל-אסד הוא זה שיועד לרשת את אביו. בשל מותו המוקדם בתאונת דרכים, דווקא בשאר מצא את דרכו לתפקיד. במצרים השפעתם של בניו של הנשיא חוסני מובארכ, עלאא וגמאל, הלכה ועלתה עם זקנתו. יומרותיהם לרשת אותו סתרו את המקובל במשטר המצרי, שם הנשיא מוחלף על ידי סגנו מאז מהפכת הקצינים החופשיים שהדיחה את פארוק, מלך מצרים. למובארכ לעומת זאת לא היה סגן, וסלילת הדרך לבניו, ובייחוד לגמאל, נתפסה כ"צעידה לאחור".
טביעת המונח.
ביום שישי ה-30 ביוני 2001 הוציא ד"ר סעד אל-דין אבראהים מאמר פרי עטו בשם "גומלוכיה: תרומת העולם הערבי למדע המדינה" למגזין מג'אלה. את המאמר כתב לבקשת עבד אל-רחמן אל-ראשד, העורך הראשי של המגזין הלונדוני "אל-מג'אלה" . במאמרו זה טבע אבראהים את המונח גומלוכיה, שלטון רפובליקני-מלוכני. בערבית, גומלוכיה הוא הלחם בסיסים בין המילים רפובליקה (גוּמְהוּריָה; בערבית: جمهورية) עם מלוכה (מוּלוּכּיָה; בערבית: ملكية). במאמר התייחס סעד אל-דין אבראהים אל הגומלוכיה כהמצאה ערבית ייחודית. הוא תיאר את ה"דמוקרטיות" הערביות כצורת שלטון בה אבות מורישים לבניהם את השלטון. המונח נקבע באופן סרקסטי ומבקר את התפיסה הרודנית בעולם הערבי. לדבריו כך גם במצרים מתקיימת "דמוקרטיה" מעין זו, והעם חופשי לבחור מי משני בניו של מובארכ יהיה השליט הבא.
המאמר התמקד בחמש מדינות: עיראק, סוריה, תימן, לוב ומצרים. בחזית הופיעה תמונה של קצין ערבי החובש על ראשו כתר מלכותי. במאמר סקר סעד אל-דין אבראהים איך עלה האב לשלטון בכל אחד מהמדינות הללו באמצעות הפיכה, ולא באמצעות הצבעה, תוך שימוש בבחירות סמליות ופיקטיביות כדי להכשיר את ההפיכה והדחת השליט הקודם. המערכת מתחילה "רפובליקנית" בחוקה ועל הנייר, ואז הופכת במציאות, בהונאה, לשלטון מלוכני העובר בירושה. בשלב הבא, כל אחד מהם בשיטתו שלו נפטר ממתנגדיו ויריביו, תוך תהליך הכנת הבמה לעליית בנו.
את הצד הרפובליקאי מייצגים מספר סמלים שלטוניים. הפרלמנט המייצג כביכול את העם למעשה משמש כחותמת גומי לכל החלטה וגחמה של הנשיא. בבחירות השלטון נבחר באופן עממי אחת למספר שנים ולמעשה הציבור נוטל תפקיד בבחירת השלטון. למעשה מדובר בלא יותר יותר ממהתלה מתמשכת בהן זוכה הנשיא לשיעורי תמיכה ענקיים שלעיתים מתקרבים ל-100%, תוך זיוף קיצוני של התוצאות. כמו כן קיימת חוקה, מסמך משפטי מכונן ומחייב אשר לכאורה מגן על זכויות האדם והאזרח של תושבי המדינה. בפועל החוקה מוכפפת לתכתיבים של הנשיא ונאכפת על ידי המנגנונים שלו. במדינות ערביות מסוימות אף נקבעו תקנות חירום למשך עשרות שנים. את הצד "המלכותי" מייצג עליית כוחם של קרובי משפחתו של הנשיא, בפרט בניו ובעיקר בנו הבכור. במצרים על החשש שבנו של חוסני מובארכ, גמאל מובארכ, יעלה לשלטון כפי שעלה בשאר אל אסד בנו של חאפז אל אסד. שני בניו של מובארכ צברו בעשור האחרון לשלטונו הון, השפעה וכוח גדול במיוחד בשלטון המצרי. גמאל בנו אף סומן כמי שעתיד לרשת אותו. סביב בניו הצטברה שכבת מקורבים עברה, בהם אנשי עסקים ופעילים פוליטיים, שניהלו את המנגנונים באופן מסואב ולעיתים מושחת.
במצרים, מכורתו של המחבר, המקרה בלט במיוחד. החל משנת 2002 גמאל מובארכ כיהן כראש הוועדה הפוליטית של המפלגה השלטת במצרים, והוא נחשב לאדם השלישי בכוחו במפלגה. לשם חיזוק נוסף במעמדו, הועברו במרץ 2007 שלושים וארבעה תיקונים בחוקה המצרית אשר יאפשרו את העברת השלטון מהאב לבנו במדינה שבאופן רשמי היא רפובליקה. היו שטענו כי ארצות הברית תמכה בצעדים אלו והייתה מעוניינת לראות את מובראכ הבן מחליף בנשיאות את אביו כיוון שהיווה אלטרנטיבה מתונה יחסית לתנועות האופוזיציה המוסלמיות במצרים.
הממשל במצרים גינה בחריפות את המאמר והכחיש כי מובארכ עומד להוריש את השלטון לגמאל בנו. עותקים של המגזין נעלמו במהירות מהשוק המצרי עוד לפני השעה 12 בצהריים. זמן קצר אחרי פרסום המאמר אבראהים נעצר על ידי שלטונות מצרים. עוד באותו הלילה כוח ביטחון של 200 חמושים הקיפו את וילה מס' 1 בכיכר נאצר שבשכונת אל-מעאדי בקהיר, כדי לעצור את סעד אל-דין אבראהים. כך החלו פרשיות משפטית מתגלגלות בהן אבראהים הועמד כמה פעמים לדין ושוחרר רק לאחר התערבות נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, אשר עיכב את סיוע ארצות הברית למצרים.
ב-2004 תנועת "כפאיה" הקימה מחאות בתביעה שחוסני מובארכ לא יוריש את השלטון לבנו גמאל. זאת מן הטעם הפשוט שמצרים אינה מלוכה, אלא רפובליקה. הייתה זו ההתנגדות המאורגנת הראשונה להפיכת מצרים לגומלוכיה.
המחאות בעולם הערבי.
חוץ ממשפחת מובארכ במצרים ומשפחת אסד בסוריה בעולם הערבי היו שליטים נוספים שניסו להעביר את השלטון לבניהם. כך למשל בעיראק, סדאם חוסיין ייעד את בכורו עודאי לרשת אותו, וגם לאחיו קוסאי הייתה השפעה רבה במדינה. בתימן, עלי עבדאללה סאלח ייעד את בנו אחמד עלי עבדאללה לירושה. רודן לוב, מועמר קדאפי, ייעד את בנו סיף אל-אסלאם לרשת אותו. עם זאת, מחאות האביב הערבי טרפו את הקלפים בעבור כל אלה. ההתנגדות לגומלוגיה נישאה בפי המפגינים של המהפכות האביב הערבי ובייחוד במהפכה במצרים של שנת 2011.
לבסוף לאחר כמעט 30 שנות שלטון מובארכ מינה סגן שאינו בנו. ב-29 בינואר 2011, בעקבות ההפגנות במצרים, מונה עומר סולימאן לסגן הנשיא. משההפגנות לא שכחו הודיע בפומבי גמאל מובראכ לא יתמודד על הנשיאות.
על אף שהן גומלוכיות, מדינות ערביות המנוהלות על ידי ממסד צבאי איתן כמו אלג'יריה, מצרים וסודאן, שאינו ב"בעלות" המשפחה כמו בסוריה, לבסוף הפילו את שליטיהם הוותיקים. בשלוש המדינות הממסד הצבאי הסיר את תמיכתו בנשיא שהפך לנטל על הממסד הצבאי. כך קרה לחוסני מובארכ שהגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי סירב לדכא באלימות את ההפגנות. באופן דומה גם לעבד אל עזיז בוטפליקה ועומר אל-בשיר, שם הממסד נותר על רגליו והשליטים הודחו. זאת בניגוד לממסד הצבאי הסורי שהפך למשמר משפחתי ומגזרי עוד מימי האב חאפז אל-אסד.
סעד אל-דין אבראהים