כיום מתגוררות בגבעות כ-45 משפחות. המשפחות כולן קשורות לעמותת סדנת שילוב שהחל מחודש ספטמבר 2012 מפעילה במקום בית ספר לחינוך מיוחד, מוסד אותו ניהלה בהצלחה ובהערכה רבה שנים רבות בראש צורים. בנוסף מפעילה העמותה במקום פרויקט דיור ותעסוקה לבוגרים בעלי צרכים מיוחדים החיים במקום ומשולבים באופן מלא בחיי הקהילה. עמותת סדנת שילוב מפעילה במקום בית קפה "קפה בחורשה".
הקמת היישוב.
החלטת ממשלה על הקמת היישוב, יחד עם יישובים רבים אחרים, נתנה בדצמבר 1982, כשהיישוב נקרא "אנחילה". במקביל אושר בוועדת הכספים תקציב להקמת היישוב. גבעות הוקמה כהיאחזות נח"ל בכ"ה בתמוז תשמ"ד (25 ביולי 1984). היא נודעה בשמות הזמניים: אנחיל, עציון ה' ונחלין, וקיבלה את השם הקבוע גבעות מהפסוק , שעל שמו היישוב הסמוך ראש צורים. השם ניתן גם בגלל דמיונו לשם הכפר ג'בעה הסמוך.
בשנת תשנ"ז (1997) הוחלט לאזרח את ההיאחזות על ידי העברת ישיבת ההסדר שבות ישראל מאפרת למקום.
במשך כשש וחצי שנים הפעילה הישיבה את המקום, עד שחזרה למיקומה הקודם באפרת בעקבות הפרת הבטחות להמשך פיתוח המקום שניתנו לישיבה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, בעלת הזכויות על הקרקע. במשך שנים נוספות המשיכה הישיבה להפעיל את המקום. בראשית 2011 גרו בגבעות 11 משפחות בשכונת קרוואנים, רובם בוגרי ישיבת שבות ישראל וחלקם בוגרי ישיבות אחרות, בעקבות סכסוך בין חלק מהתושבים להנהלת ישיבת ההסדר, פינתה הישיבה את כל המשפחות שבאו למקום מכוחה.
בשנת 2012 בתאום ובסיוע של מועצה אזורית גוש עציון אוכלס על ידי קהילת סדנת שילוב.
סדנת שילוב הוקמה כיוזמה חינוכית שנועדה לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בקהילה. עם השנים התגבשה סביב הסדנא קבוצת משפחות שראתה בשילוב דרך חיים ושאפה להקים קהילה משולבת שבמרכזה יהיו בית ספר ודירות המיועדים לבעלי צרכים מיוחדים. לאחר מספר שנים של פעולות ומגורים באתרים זמניים, אותר השטח בגבעות ובסיוע הרשות המקומית התמקמו המשפחות בגבעות.
כיום מתגוררות ביישוב כ-40 משפחות .
במקום פועלים מעון, גני ילדים, בית כנסת, מקווה, בית קפה וחוות סוסים טיפולית.
ילדי היישוב לומדים בבתי הספר בגוש עציון. בנוסף, פועלות ביישוב 5 דירות עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים, בית ספר לחינוך מיוחד וענפי תעסוקה הכוללים משק חי מפותח.
הדיירים בדירות עובדים ולומדים במהלך היום בסדנא ואחה"צ מנהלים חיי חברה עשירים כחלק מהקהילה. הם מתארחים אצל משפחות מלוות ועוזרים לארגון תפילות ופעילויות.
נכון להיום כל המבנים במקום טרומיים. בפברואר 2012, אישר שר הביטחון את התב"ע המיועדת לכפר הקהילתי בגבעות, אם כי זהו אינו האישור הראשון, לפני כן ניתן אישור ב-2004 על ידי אותו שר ביטחון בקדנציה קודמת.
הרחבת ההתיישבות במקום.
בדצמבר 2012 אושרה בנייה של כ-500 יחידות דיור במקום כשלב ראשון בדרך להפיכתו לישוב.
ביולי 2014 פורסם ששר הביטחון משה (בוגי) יעלון מקדם בניית יישוב בנקודה בתגובה לרצח שלושה הנערים. באוגוסט 2014 הכריז מתאם פעולות הממשלה בשטחים שהחל הליך הכרזה על 4000 דונם באזור היישוב כאדמות מדינה.
מוזיאון אינטרפיד
מוזיאון הים האוויר והחלל אינטרפיד (באנגלית: Intrepid Sea-Air-Space Museum) הוא מוזיאון בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם על רציף 86 בצידו המערבי (הוסט סייד) של האי מנהטן וסביבו עוגנות נושאת המטוסים אינטרפיד ששרתה במלחמת העולם השנייה, הצוללת גראולר והמשחתת אדסון. כמו כן מוצג במוזיאון מטוס קונקורד מתוצרת בריטיש אירוספייס.
המוזיאון נפתח בשנת 1982 לאחר מסע פרסום ציבורי שערך זכרי פישר במטרה להציל את נושאת המטוסים אינטרפיד שנועדה לגריטה. המוזיאון הפך לאתר לאומי היסטורי של ארצות הברית בשנת 1986.
מעבורת החלל.
ב-27 באפריל 2012 הוטסה מעבורת החלל אנטרפרייז לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, ומשם היא הועברה למוזיאון אינטרפיד. כדי לפנות מקום לתצוגה של המעבורת, הועברו שלושה מטוסים ל"מוזיאון האימפריה" שליד סקנקטדי, ניו יורק. מטוסים אלה הם: דאגלס F3D ,Skyknight ומיג-15. המעבורת מוצגת בביתן שנבנה במיוחד בשבילה.
ג'יימס נוקס פולק
מוזיאון הים האוויר והחלל אינטרפיד
צ'סטר אלן ארתור
ארטו פאסילינה
ארטו פאסילינה (בפינית: Arto Paasilinna; 20 באפריל 1942 - 15 באוקטובר 2018) היה סופר פיני ועיתונאי.
נולד בקיטילה שבלפלנד, בן לעורך-דין ולעקרת-בית ואח לסופר ארנו פאסילינה, יליד 1935 ולחבר הפרלמנט האירופי ריינו פאסילינה, יליד 1939. פאסילינה למד באוניברסיטה העממית של לפלנד בשנים 1962–1963. בין השנים 1963 ו-1975 עבד כעיתונאי, כעורך וכעורך ראשי בעיתונים ובכתבי-עת שונים. הוא הוסיף לפרסם טור קבוע בעיתון גם בין השנים 1975 ו-1988. אולם ההכרה הציבורית, ההצלחה והתהילה שזכה להן בעקבות פרסום הרומן שנת הארנב ("Jäniksen vuosi"), אפשרו לו להתמסר מ-1975 בראש ובראשונה לכתיבה הספרותית. פאסילינה פרסם עד 2004 שלושים וחמישה ספרים, ועשרים ושמונה מתוכם הם רומנים. בנוסף לרומנים כתב פאסילינה גם ספרי מסעות ותצלומים, תסריטים לקולנוע ותסכיתי רדיו.
קנדירו
קנדירו (Vandellia cirrhosa) הוא דג מים מתוקים המצוי בנהר האמזונאס. בקרב המקומיים הוא נחשב לדג מאיים אפילו יותר מהפיראנה. הדג גדל לאורך של סנטימטרים בודדים, כשהגדולים ביותר מגיעים לאורך 40 ס"מ אך הרוב קטנים הרבה יותר, וצורתו דומה מעט לצלופח, כך שבמים העכורים של האמזונאס כמעט בלתי אפשרי לראותו. הקנדירו הוא טפיל; הוא שוחה אל חלל הזימים של דגים אחרים, מעמיד דורבן הנמצא מתחת לראשו וניזון מהדם שבזימים. מסיבה זו הוא גם קרוי "הדג הערפדי של ברזיל".
האגדה האורבנית.
הקנדירו צד באמצעות חוש הראיה, פחדם של המקומיים ממנו נובע מכך שהוא נמשך לשתן ולדם, ואם אדם מתרחץ במים עירום, או אפילו עם בגדים לא צמודים מספיק, אז כביכול ישחה הדג לתוך פתח גוף כלשהו (פי הטבעת או הנרתיק, וייתכן שבמקרה שהדג קטן מספיק גם פתח הפין), שם הוא יעמיד את דורבנו וייזון מהדם ורקמות הגוף כפי שיעשה בזימי דג אחר.
במציאות, קיימת עדות אחת בלבד משנת 1997 לתקיפת האדם על ידי קנדירו, לפיה הדג קפץ כביכול מהמים לתוך פינו של גבר שהשתין לתוך הנהר. לפי העדות, הדג נבלם בסוגרים של השופכה. משם הוא כירסם את דרכו לכיס האשכים של הקרבן. עדות זו נחשבת לבלתי אמינה. סכנתו של הקנדירו לאדם נחשבת לאגדה אורבנית.
חה&quot;א הישראלי
טימו ק. מוקה
טימו ק' מוקה (בפינית: Timo K. Mukka)
(17 בדצמבר 1944 - 27 במרץ 1973), סופר פיני.
טימו ק' מוקה נולד בבולנס שבשוודיה ב-17 בדצמבר 1944 ומת פחות מעשרים ותשע שנים לאחר מכן, ב-27 במרץ 1973, בעיר רובניימי, בירת מחוז לפלנד שבפינלנד. במשך חייו הקצרים למד מוקה באקדמיה לאמנויות של הלסינקי והספיק לפרסם תשעה ספרים, שברובם כתב בלשון פיוטית על תנאי החיים הקשים בלפלנד, הסביבה שבה עברו עליו ילדותו ורוב שנות בגרותו. תשעת ספריו ראו אור בשש השנים שבין 1964 ו-1970, וחיי יוצרם היו מאבק עיקש ועגום של אדם, אשר לא ידע לבעור על אש קטנה, נגד זמנו ההולך וכלה.
בראשית שנות השישים של המאה העשרים התחיל להתפתח בספרות הפינית זרם הקרוי "סיפורת וידויית ספונטנית". זרם זה הושפע מכתיבת הנרי מילר, ושניים מנציגיו הבולטים ביותר בפינלנד הם "הילדים הנוראים" של הספרות הפינית – המשורר והמתרגם פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) והסופר הנו סלמה (Hannu Salama). בקרב הכותבים המשויכים לזרם זה מתבלט מוקה, הנחשב ליוצר המקורי והעקבי ביותר בדרכו. יצירתו הייחודית מאופיינת בהתמקדות כותבהּ בנופי הטבע והאנוש החשוכים של צפון פינלנד, שלנכחם מצטיירים מעשיהם הנואשים של הגיבורים ותשוקותיהם העזות כאש המסרבת לכבות, מעֵין רעל המוסיף לפעפע על אף הרגעים הקצרים של הטוּב והאושר בין תהפוכות החיים.
תיאורם הלירי של ההיסטריה הארקטית, המוצאת פורקן באהבה האסורה, ושל הלהט הדתי החשוך, הגורם להתהוותן של תחושות אשם מייסרות, ניכר כבר ביצירתו הראשונה של מוקה, הרומן "האדמה היא שיר של חטא" (1964). ספרו השני, הרומן "טאבו" (1965), מתעד את המלכוד שנמצאת בו גיבורת הספר, נערה בראשית התבגרותה, הנסחפת למערכת יחסי רגש ומין עם גבר מבוגר, המקיים בו בזמן קשרים אינטימיים עם אמה. גם ספריו השלישי והרביעי של מוקה היו רומנים: "מאיזשהו מקום כאן" (1965) הוא רומן מחאה חברתית המגולל את סיפורו של חייל פיני צעיר, הסובל מהתמוטטות עצבים במהלך שירותו הצבאי, ואילו "השיר על ילדי סיביר" (1966), עוסק, בין השאר, בטיב התלות של היחיד בחֶברה ובאפשרות לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות. שני הרומנים הנוספים שהספיק מוקה לכתוב הם "שיבולת הקיץ מתה" (1968), יצירה אלגורית שכמסגרתה משמש סיפורו של אדם הנורה ביער ומתאמץ לשרוד למרות הכדור התקוע בבטנו, ו"היונה והפרג" (1970), הספר האחרון שכתב – תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, הגורפת נערה צעירה ותמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד. בנוסף על הספרים הנזכרים לעיל פרסם מוקה גם את ספר השירים "אדום" (1966) ואת קובצי הסיפורים "מות הכלב" (1967) ו"פחד השלג" (1970). לספריו שמור מקום של כבוד בספרות פינלנד, והם משפיעים גם כיום על הסיפורת הנכתבת בארץ זו.
שלושת ספרי מוקה שהתפרסמו בעברית, בתרגומו של רמי סערי, הם: "טאבו" (1998) בהוצאת ידיעות אחרונות, היונה והפרג (2002) ו- השיר על ילדי סִיבִּיר (2005) בהוצאת כרמל.
מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים