הסוכנות מקבילה לארגון "המורשת האנגלית" (באנגליה), "שירות הסביבה והמורשת" (בצפון אירלנד) וארגון "סביבה היסטורית סקוטלנד" (בסקוטלנד). סוכנות Cadw הוקמה בשנת 1984 מתוך אגף "האתרים העתיקים" במשרד היצירות של הממלכה המאוחדת. הארגון מנהל ומתחזק את כל האתרים ההיסטוריים הנמצאים בבעלות הממשלה המקומית, ואחראי על רישום המבנים בויילס וקביעת דרגת שימורם (II ,I או II*). כיום נמצאים בבעלות הסוכנות 127 אתרים ומבנים.
משירי תנועות הנוער
משירי תנועות הנוער הוא אלבום של שירי תנועות הנוער החלוציות שנאספו, בוצעו והוקלטו לראשונה לתוכנית הרדיו "דו, רה ומי עוד״ ששודרה בקול ישראל.
את סדרת התוכניות "דו, רה ומי עוד" ערכה והפיקה דליה גוטמן.
ב-1974 פנתה גוטמן למוזיקאית והמעבדת נעמי פולני כדי להקדיש אחת מתוכניות הסדרה לשירי תנועות הנוער. שתיהן התחילו לאסוף שירים ידועים יותר ופחות שהושרו בתנועות הנוער החלוציות והחליטו לתעד אותם.
לפרויקט זה הן בחרו את הזמרים: אריק לביא, אילנה רובינא, חנן יובל, גידי גוב, רבקה זוהר. אלה עבדו כקבוצה ושרו את השירים בעיבוד הקולי של נעמי פולני שגם שימשה מנהלת מוזיקלית של הפרויקט, ובעיבוד הכלי של גיל אלדמע.
השירים הוקלטו, אחרי חזרות ממושכות, בבית המורה בתל אביב ששימש אולפן הקלטות של קול ישראל.
אחרי שידור התכנית, כשהשירים הושמעו בהצלחה מפתיעה ברדיו, החליטה חברת הד ארצי להוציא תקליט עם שירי התוכנית.
התקליט הפך לרב מכר.
בנוסף לאלבום זה, הופיע ב-1975 עוד תקליט ובו חידוש של שירים עבריים ישנים שהוקלטו לתוכנית "דו, רה ומי עוד" גם הם בהפקה ובעריכה של דליה גוטמן ובניהולו המוזיקלי של גיל אלדמע שגם ניגן באקורדיון.
את כל תוכניות "דו, רה ומי עוד" הנחתה רבקה מיכאלי שעבדה אז בקול ישראל.
רשימת רצועות.
בתקליט המקורי שירים 1-8 היו בצד א', שירים 9-14 היו בצד ב'
משירי תנועות הנוער (תוכנית)
אלגעמיינער זשורנאל
דער אלגעמיינער זשורנאל (בתרגום חופשי מיידיש: "העיתון הכללי"; מכונה בקיצור אלגעמיינער) הוא שבועון יהודי היוצא לאור בארצות הברית מאז 1972 והעיתון הנפוץ בעולם בשפת היידיש. החל מ-1989 המגזין יוצא בשפה האנגלית בשם Algemeiner, עם עמוד קבוע ביידיש. בנוסף, יוצא מוסף חדשות בפורמט טבלואיד שכולו ביידיש. לעיתון גם מגזין אינטרנטי באנגלית.
היסטוריה.
לאחר שהעיתון דער מארגן זשורנאל הפסיק לצאת ב-1971 מטעמים כלכליים, פנה הרבי מלובביץ' לשניאור זלמן גוראריה שהוא רוצה שיצא עיתון שמיועד לא רק ליהודים דתיים אלא ליהודים בכלל, בעצת ידידים הוא פנה לגרשון ג'ייקובסון שיקבל את ניהול העיתון, האחרון נכנס לפגישה אצל הרבי מלובביץ' לקבל פרטים על העיתון, והרבי הציע לו שיקרא לעיתון "דער אלגעמיינער זשורנאל" שפירשו שהוא מיועד לכולם, באותו הזדמנות שאל ג'ייקובסון את הרבי האם שהעיתון יהיה מטעם חב"ד, אז הרבי אמר לו שהעיתון לא יהיה מזוהה עם חסידות חב"ד אך הוא יכול להביע את הדעות של חב"ד, אבל שיהיה שם גם דעות מכל הסוגים, הגיליון הראשון יצא ביום שישי י' באדר תשל"ב, 25 בפברואר 1972.
העיתון נתן במה לדעות ומגוונות, ולעיתים הופיעו בו גם דברי ביקורת כלפי הרבי מלובביץ'. בעיתון היה מדור בשם "דעתי" שהיה דבר המערכת אותו כתב העורך הראשי ג'ייקובסון בכל פעם על נושא אחר, בין הכותבים הקבועים היה שלמה שמיר, נתן ילין-מור, אלי ויזל, הרב הליטאי דוד דב הולנדר ועוד. כמו כן הופיעו בו בקביעות טורי אורחים מאת אישים מיהדות ארצות הברית. הקו הכללי של העיתון הוא פרו-ישראלי והוא מרבה ללחום באנטישמיות. הסנטור לשעבר ג'ו ליברמן תיאר את העיתון ואת קרן ג'ייקובסון כ"תומכים בעובדות האמת בכל הנוגע לעם היהודי ומדינת ישראל".
משנת 1987 עד 1992 התפרסם בעיתון אחת לשבועיים שיחה של הרבי מלובביץ' בשפת היידיש.
בשנת 1989 החל העיתון להוציא גם מוסף בשפה האנגלית על מנת להרחיב את מעגל הקוראים, ומאז 2009 המגזין המרכזי יוצא באנגלית. בשנת 2011 נפתח אתר חדשות אינטרנטי באנגלית. תפוצת המהדורה המודפסת נעה בין 18,000 ל 23,000 עותקים. בעבר תפוצתו התקרבה ל-100,000 עותקים.
ג'ייקובסון היה עורך העיתון ויו"ר מועצת המנהלים של העיתון היה ד"ר אלי ויזל. מרכז המערכת שוכן בניו יורק.
לאחר פטירתו של ג'ייקובסון ממשיכה משפחתו להוציא את העיתון. בנו סימון ג'ייקובסון הוא המנהל והמוציא לאור ובן נוסף, הרב יוסף יצחק ג'ייקובסון עורך את העיתון בשפת היידיש.
רשימות ומצעדים.
החל משנת 2010 העיתון מרכז רשימה שנתית של לא-יהודים שהשפיעו לטובה על עיצוב העתיד היהודי. איל התקשורת רופרט מרדוק זכה בתואר ב-2010, סטיבן הארפר ב-2011, מיט רומני ב-2012, ועבד אל-פתאח א-סיסי ב-2013.
לקראת הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ב-2012, דירג העיתון את שמונת המועמדים של המפלגה על ידי הערכת השפעתם החיובית על ישראל. ריק סנטורום, מישל בכמן וניוט גינגריץ נחשבו שלושת המועמדים הטובים ביותר עבור ישראל, ורון פול נרשם כהכי פחות טוב.
האלגמיינער מפרסם מדי שנה את רשימת "100 האנשים הטובים ביותר שמשפיעים באופן חיובי על חיי היהודים" הרשימה הראשונה הופיעה במהלך חגיגות שנת ה-40 שלו שהתקיימו באפר איסט סייד במנהטן. באירוע השתתפו סלבריטאים ופוליטיקאים, ביניהם יולי אדלשטיין, דונלד טראמפ, אלי ויזל, הארווי וויינסטין, רונלד לאודר, רות ווסטהיימר, ויליאם קריסטול, אלן דרשוביץ, טוני אורלנדו ואחרים.
תומאס ריד (מזכיר חיל האוויר)
תומאס קייר ריד (באנגלית: Thomas Care Reed; נולד ב-1 במרץ 1934) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית מינואר 1976 ועד אפריל 1977 בממשליהם של הנשיאים ג'רלד פורד וג'ימי קרטר. קודם לכן הוא היה עוזר בכיר למושל קליפורניה, רונלד רייגן.
ראשית חייו.
תומאס ריד נולד בניו יורק. הוא למד בבית הספר התיכון שבדריפילד, מסצ'וסטס וב-1956 הוא סיים לימודי תואר בוגר במדעים בהנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל, שם הוא היה המצטיין בכיתתו. במהלך לימודיו הוא קיבל הכשרה ב"גיס אימון קציני המילואים" (ROTC) והוסמך כלוטננט-משנה בחיל האוויר.
קריירה צבאית ומקצועית.
ריד החל את שירותו הפעיל בחיל האוויר בנובמבר 1956 ושירת בו עד 1959 כקצין מיזמים טכניים במערכת טילי ה-LGM-30 מיניטמן בחטיבת הטילים הבליסטיים של החיל. בעת שירותו הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה בשעות שבהן לא היה בתפקיד וסיים לימודי תואר מוסמך במדעים בהנדסת חשמל.
ב-1959 הוצב ריד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי של אוניברסיטת קליפורניה, שעסקה בפיזיקה של פצצת מימן. במאי 1961 הוא שוחרר משירות פעיל בחיל האוויר, אך הצטרף מחדש למעבדת לורנס כאזרח לצורך סדרת הניסויים שנערכה ב-1962 והמשיך שם כיועץ עד 1967.
ב-1962 ארגנן ריד את חברת סופרקון ביוסטון, טקסס כמנהל שותף. סופרקון פיתחה וייצרה סגסוגות של מוליכי-על בטמפרטורות קריוגניות (טמפרטורות נמוכות מאוד).
במקביל לפעילותו בסופרקון, ארגן ריד את תאגיד הפיתוח קווייקר היל בסן רפאל, קליפורניה ב-1965 ושימש כחשב, כנשיא וכיושב הראש שלו. חברה זו עסקה במיזמי חקלאות, פניה ובנייה בקליפורניה ובקולורדו.
ב-1973 הצטרף ריד למחלקת ההגנה של ארצות הברית כעוזר למזכיר ההגנה ולסגנו. בפברואר 1974 הוא מונה כמנהל מערכות התקשורת, הבקרה והשליטה.
קריירה פוליטית.
ריד גם היה פעיל בעולם הפוליטי. הוא ארגן את מערכת הבחירות הראשונה של רונלד רייגן למשרת מושל קליפורניה ב-1966. הוא סייע בגיוס הכספים במערכת הבחירות הראשונה הבלתי מוצלחת של רייגן לנשיאות ב-1968. ריד הקים רשת פעילים פוליטיים לאומית ושכר את פ. קליפטון וייט, האסטרטג הפוליטי הידוע, כדי שינחה אותו במאמציו. לאחר שהפסיד רייגן לריצ'רד ניקסון, ניהל ריד את מסע הבחירות המוצלח שלו להיבחר מחדש כמושל קליפורניה ב-1970. ב-1970 שימש ריד כפעיל ארצי למהלך לבחירתו מחדש של ניקסון לנשיאות.
ב-2 בינואר 1976 מונה ריד כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'רלד פורד והמשיך בתפקיד זה עד 6 באפריל 1977, בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר. בתקופות נשיאותו של רייגן שימש ריד כסגן יושב הראש של הוועדה הלאומית לכוחות אסטרטגיים. הוא היה ידיד משכבר הימים הן של הנשיא רייגן והן של היועץ לביטחון לאומי, ויליאם פ. קלארק. קלארק עצמו נודע בהערכה הרבה שרכש לריד והוא ביקש ממנו לקח על עצמו מספר משימות חשובות, כולל סקירה של תוכניות ביטחוניות ואסטרטגיות.
פעולותיו הפיננסיות של ריד ב-1981 כאיש עסקים פרטי נחקרו על שימוש לכאורה במידע פנים על ידי התובע הפדרלי של העיר ניו יורק, וכתוצאה מכך הו התפטר מתפקידו כיועץ מיוחד לענייני ביטחון לאומי של הנשיא רייגן. לאחר משפט שנערך בפני חבר מושבעים ב-1985 זוכה ריד מכל אשמה.
קריירה ספרותית.
במרץ 2004 פרסם ריד אוטוביוגרפיה בשם "על פי התהום: היסטוריה מבפנים של המלחמה הקרה". הספר עוסק בהתנסותו של ריד מימיו במעבדת ליברמור ועד לימיו כיועץ של הנשיא רייגן. בספר נחשבו פרטים חדשים על משבר הטילים בקובה, על ה-CIA, על מבצע בו סיפק קולונל ולדימיר וטרוב, שערק מהק.ג.ב., מסמכים ל-DST (המודיעין הצרפתי), ועל היבטים נוספים של המלחמה הקרה.
ספרו השני של ריד, שנכתב במשותף עם דני ב. סטילמן, נקרא "נשק גרעיני אקספרס: היסטוריה פוליטית של הפצצה ותפוצתה", שפורסם בינואר 2009. אחת הטענות שהעלה ריד בספר הייתה שב-1982, החליטה סין להציף את מדינות העולם השלישי בידע גרעיני.
בפברואר 2012 פרסם ריד רומן ריגול בשם "משולש טהראן". הספר עוסק בניסיון של איראן לבנות ולפוצץ פצצה גרעינית בארצות הברית.
הקורפוס ה-51 (האימפריה הגרמנית)