האפר שנפלט מטמבורה כיסה את איי סומבאווה (60-50 ס"מ) ולומבוק, ולאחר שנישא מערבה בעזרת מונסונים, כיסה אף את האי באלי בשכבה עבה בעומק של כ-36 ס"מ; כך נהרסה הצמחייה באיים אלו. מי השתייה זוהמו ותרמו להפצת מחלות מידבקות. 95% אחוזים מיבול האורז הושמד, ועל תושבי האיים סומבאווה ובאלי ריחפה סכנת גוויעה ברעב; דיווחים מאוחרים מתארים כיצד עשרות אלפים מהם ביקשו למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות, עבור קילוגרמים ספורים של אורז.
ההתפרצות יצרה אנומליות אקלימיות עולמיות בשנים שלאחר מכן, כששנת 1816 נודעה כ"שנה ללא קיץ" בשל השפעת ההתפרצות על מזג האוויר בצפון אמריקה ובאירופה. בחצי הכדור הצפוני, היבולים נכשלו ובעלי החיים רבים מתו, מה שהוביל לרעב הגרוע ביותר של המאה.
התפרצויות נוספות של ההר.
לאחר ההתפרצות הגדולה של 1815, הר טמבורה התפרץ לפחות 3 פעמים נוספות, הפעם בקנה מידה קטן בהרבה מאשר בשנת 1815. לאחר ההתפרצות של שנת 1967, נחשב ההר לבטוח עד כדי כך שיצאו טיולים מודרכים אל פסגתו.
בשנת 2011 הועלו בתקשורת חששות שהר הגעש צפוי להתפרץ בקרוב. חששות אלו נגרמו בעקבות עלייה משמעותית במספר רעידות אדמה הפוקדות את האי, מכמות של פחות מחמש בחודש ליותר מ-200 בחודש, בתוך חמישה חודשים. אפר החל לצאת מהר הגעש והגיע עד לגובה של 1,400 מטרים. סימנים אלו עוררו השערות על אפשרות להתפרצות קרבה. בסופו של דבר, למרות פעילות סייסמוגרפית מוגברת שנמשכה עד שנת 2013, לא התקיימה התפרצות בעוצמה חזקה. אריק קלמטי, וולקנולוג מומחה לנושא שהתראיין למגזין מדעי בסוף שנת 2011, אמר שכל התפרצות עתידית של הר טמבורה צפויה גם היא להיות קטנה יחסית, מכיוון שהרי געש נוטים לתקופות ארוכות מאוד בין התפרצויות ענק - תקופות שעשויות להגיע למאות או אלפי שנים. עם זאת, על פי קלמטי, כאשר הר געש עם עבר כה קטלני מתחיל להגביר פעילות געשית, כדאי להיות ערניים לכך. עליית רמת ההתראה הגעשית, לדבריו של קלמנטי, נובעת במקרה זה בעיקר בעקבות החלטת מדיניות להגביר את המודעות לנושא, ולא מכיוון שעתיד להתרחש אסון.
מחקר ארכאולוגי וגאולוגי.
בחפירה שנערכה ב-2004 גילו ארכאולוגים שרידים של תרבות שנהרסה ונקברה בהתפרצות 1815, וקיבלה את הכינוי "פומפיי של המזרח", האתר נשאר שלם מתחת לשלושה מטרים של שאריות של סלע פירוקלסטי ומספק מידע משמעותי על התרבות שנעלמה.
בין שכבות המשקע מתקופת ההתפרצות, גילו החוקרים כדי חרס, קערות ארד ואת שרידיהם של בתים חרבים על יושביהם. הרלדור סיגורדסון, וולקנולוג מאוניברסיטת רוד איילנד, העומד בראש צוות החפירות, אמר שהכפר כולו, על יושביו ותרבותו, נשמרו מתחת למעטה שכבת האפר, דבר המעניק לממצאים חשיבות תרבותית רבת משמעות.
על פי סיגורדסון, המקומיים דיברו שפה ייחודית, שאינה דומה לשפות השגורות בהודו או בסין. אולם, זמן קצר לאחר הגעת האירופאים לטמבורה נכחדו כל בני האזור, ונמחקה השפה המקומית. החוקרים הביעו תקווה לשפוך אור על התרבות הנכחדת בזכות הממצאים הארכאולוגיים שימצאו, ובנוסף, למצוא רמזים לסכנות געשיות פוטנציאליות נוספות.
הממצאים במקום החפירה מצביעים על האפשרות שתושבי טמבורה קיימו קשרי סחר עם הודו-סין. כלי חרס שנמצאו במקום דומים לאלה המצויים בווייטנאם.
הר טמבורה בתרבות.
בניסיון להסביר את אסון טבע של 1815, נוצר סיפור עם סומבאווי אודות סיבת ההתפרצות: נסיך טמבורה עורר עליו את זעמו של אללה, משום שהגיש לחג' מוסלמי בשר לא כשר, ולאחר מכן הרגו.
התפרצותו של טמבורה מזוהה בתור הגורם העיקרי להופעתן של יצירות רומנטיות ידועות עד היום. במהלך 183 הימים שבין אפריל לספטמבר 1816 (שנה לאחר התפרצות טמבורה), חוותה שווייץ 130 ימי גשם. ביוני התאסף בווילה דיודאטי (Villa Diodati) "מעגל ביירון-שלי", שכלל את הסופרים לורד ביירון, ג'ון פולידורי, מרי גודווין (לימים מארי שלי) ובעלה לעתיד פרסי ב' שלי. סופה עזה שנמשכה שלושה ימים רצופים מנעה מהם לנפוש בחוץ, ולכן בילו את זמנם בכתיבת סיפורי אימה. אז, עלה במארי שלי הרעיון לכתיבת "פרנקנשטיין", והיא השלימה את הטיוטה הראשונה של הספר במרץ 1817. לורד ביירון עצמו כתב את הפואמה המפורסמת "חשכה" (Darkness) כתוצאה משהייתו זו בשווייץ. ייתכן שהפואמה היוותה השראה ל"שקיעה" של אייזק אסימוב. כמו כן, חברו של ביירון, ג'ון פולידורי, כתב את הסיפור הקצר "הוומפיר" באותם ימים. "הוומפיר" נחשב לסיפור הראשון (והמשפיע ביותר עד ימינו), על סוגת הסיפורת העוסקת בערפדים.
את השינוי באטמוספירה בעקבות התפרצות טמבורה היטיב לתאר ויליאם טרנר בציורu משנת 1828 של תעלת צ'יצ'סטר בסאסקס, המדגיש את הגוונים הצהובים של השמים גם שנים לאחר התפרצות הר הגעש.
שיר אודות שנה זו בשם "1816, השנה ללא קיץ" מופיע באלבום Oh Perilous World משנת 2007 של להקת הרוק רספוטינה (Rasputina).
באקמינסטר פולר
ריצ'רד באקמינסטר "באקי" פולר (באנגלית: Richard Buckminster “Bucky” Fuller; 12 ביולי 1895 - 1 ביולי 1983) היה אדריכל, מהנדס, ממציא, פילוסוף ואיש רוח וחזון אמריקאי. עסק במגוון רחב מאוד של תחומים, ביניהם עיצוב, מתמטיקה, קרטוגרפיה וחקר החלל. פולר ידוע בעיקר בזכות פיתוח הכיפה הגאודזית ולזכותו המצאות ופיתוחים רבים נוספים.
ביוגרפיה.
פולר נולד במילטון, מסצ'וסטס, למשפחה שנודעה כמורדת במוסכמות, והחינוך שקיבל השפיע עליו בכיוון זה. בין השנים 1913 עד 1915 למד באוניברסיטת הרווארד עד שסולק משם בשל בעיות משמעת ו"היעדר אחריות". הוא מעולם לא השלים את לימודיו והשכלתו הרבה הייתה אוטודידקטית. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בחיל הים האמריקאי כמפקד שייטת סירות. לאחר המלחמה התקבל לאקדמיה של חיל הים בזכות כמה המצאות ושיטות להצלת חיי אדם שפיתח במהלך שירותו בצי. באותה תקופה גם התחתן עם אן היולט שהייתה בתו של אדריכל וצייר אמריקאי. היולט, שהיה פעיל מאוד בענף הבנייה והמציא אף הוא פטנטים, הזמין את פולר להיות שותף עסקי בחברת בנייה שהתבססה על בלוק לחץ מיוחד שהמציא. בשנת 1922, במהלך עבודתו כמפקח בנייה בחברה זו, נפטרה בתו בת ה-4 ממחלה קשה, ומעט לאחר מכן הוא אף פוטר מהחברה בשל קשיים כלכליים אליהם נקלעה החברה. שנת 1927 הייתה שנה משברית עבור פולר והיוותה נקודת מפנה בחייו. בעקבותיה, הוא החליט להקדיש את חייו לפיתוח טכנולוגי ולמציאת דרכים יעילות לניצול אנרגיה לרווחתם של בני האדם ולטובת החברה האנושית.
עוד באותה שנה פיתח פולר את "בית הדימקסיון" (ראו בהמשך), מבנה מגורים קומפקטי וידידותי לסביבה. לאחר מכן פיתח דגם מכונית בעל אותו שם - "מכונית הדימקסיון", שהייתה מכונית ל-12 אנשים, מהירה, נוחה וחסכונית מאוד באנרגיה - כ-12 ק"מ לליטר בנזין. בתחילת שנות ה-40 היה ניסיון לייצר את הרכב החדשני בייצור המוני, אך התוכנית נגנזה מסיבות לא ברורות. יש הטוענים כי מודל "Type 2" המפורסם של פולקסווגן עוצב בהשראת מכונית זו.
במהלך שנות ה-40 פיתח את הכיפה הגאודזית כפתרון לבעיות סביבתיות בכדור הארץ. המצאה זו היא הידועה ביותר של פולר והיוותה השראה לאדריכלים, סופרים ובמאי קולנוע רבים (ראו בהמשך). ההישג המעשי הגדול ביותר שלו בתחום זה הייתה בניית הכיפה הגאודזית בתערוכה העולמית במונטריאול ב-1967.
מ-1958 עבד באקמינסטר פולר כמרצה באוניברסיטת דרום אילינוי והוענקו לו תוארי כבוד על ידי אוניברסיטאות שונות. הוא נהייה מרצה מבוקש, ופופולרי במיוחד בקרב הדור הצעיר. בשנת 1968 אף ביקר בישראל והשתתף בוועידה לתכנון ירושלים שלאחר מלחמת ששת הימים.
פולר נפטר ב-1983 בגיל 88, ובאותה שנה, מעט לפני מותו, העניק לו הנשיא רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
פילוסופיה והשפעה.
דווקא לאחר המשברים שחווה פולר בסוף שנות ה-20, הוא החל להגות רעיונות שונים ופיתח תפישות פילוסופיות וחברתיות. פולר תהה לגבי עתיד האנושות - האם תוכל לשרוד למשך דורות רבים נוספים, או שמא כיוון התפתחותה יביא אותה לבסוף לכליה. מעבר לכך, הוא תהה כיצד הוא - באופן אישי - יוכל לתרום לכך שתשרוד. בין השאר, חשב - כאינדיבידואל יוכל לסייע רבות לחברות, ארגונים גדולים ומדינות, ואף לאנושות בכלל, באמצעות "חוברת ההפעלה לספינת החלל 'כדור הארץ'" שהוא כתב (), בה הסביר כיצד יש לנהל נכון את משאבינו על פני כדור הארץ על מנת לשרוד ב"מסע של האנושות". מתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שנמצא במרכז אפקוט שבפלורידה, נבנה בהשראתו ב-1982 וצורתו - ככיפה גאודזית ענקית.
פולר, או בכינויו "באקי" (Bucky), היה ידוע כנונקונפורמיסט מושבע, וייתכן שמסיבה זו היה אהוד במיוחד על דורות של צעירים משנות ה-60 ועד מותו ב-1983. הוא היה בעל השפעה רבה גם על דור "ילדי הפרחים" וחברי תנועות נוער בזכות השקפת עולמו אודות "הסינתזה החדשה שיש ליצור בין האדם לטבע, והצורך לסגת מתרבות הצריכה הבזבזנית וההרסנית". ילדי הפרחים האמינו אמנם בכוחה של האהבה, בעוד שפולר האמין בכוחו של היחיד ובכוחה של הטכנולוגיה - אך מטרתם הסופית הייתה זהה.
הכיפות הגאודזיות שפיתח פולר נבנו מתוך תפישה של קירוי שטחים עצומים על ידי מבנה קל וחזק. אף שהכיפות הגדולות ביותר מסוג זה שהוקמו עד היום אינן גדולות מכ-200 מ', חזונו של פולר היה קירוי של ערים שלמות. רעיונות אלו היוו השראה לסופרי מדע בדיוני רבים, שראו את הכיפה הגאודזית כסמל ליכולת יצירת סביבות מקורות ומוגנות.