אין חייבים בזריקה משום מלאכת הוצאה אלא כאשר נתכוון לזרוק את החפץ למקום שבו הגיע. אולם אם החפץ נח שלא במקום שאליו כיוון, כגון שנשרף או שכלב תפסו בפיו - פטור על זריקה זו, היות שלא זה המלאכה שכיוון אליה. (אין זה 'מלאכת מחשבת')
הושטה של חפץ.
אדם המושיט חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים, כגון ממרפסת למרפסת - חייב משום הוצאה מרשות לרשות, אפילו כאשר מושיט את החפץ מעל י' טפחים מהקרקע, שהוא מקום פטור, ('אוויר רשות הרבים') ואפילו שמושיט לחבירו, והמלאכה נעשית על ידי שניהם. סיבת דין זה הוא שכך הייתה עבודת הלווים במשכן, שם היו מושיטים את חלקי המשכן מעגלה לעגלה, (שהם רשות היחיד) דרך רשות הרבים מעל י' טפחים. וכיוון שמלאכות שבת נלמדות ממלאכות המשכן, נאסרה הושטה מרשות לרשות גם דרך אוויר רשות הרבים.
אולם דין הושטה מרשות לרשות הוא רק במקרה ששתי רשויות היחיד נמצאות באותו צד של רשות הרבים, כגון שתי מרפסות באותו בניין. אולם אם שתי רשויות היחיד נמצאות משני צידי רשות הרבים, כגון שתי מרפסות בבניינים הממוקמים אחד מול השני וביניהם רשות הרבים, אין את החומרה המיוחדת של מושיט מרשות לרשות. גם טעם דין זה הוא מפני דרך עבודת הלווים במשכן.
העברת ד' אמות ברשות הרבים ובכרמלית.
המעביר חפץ או משא ד' אמות ברשות הרבים - חייב משום הוצאה. למעשה אין מתחייבים במלאכה זו בהעברת חפץ למרחק גדול מ-ד' אמות (כ- 180 ס"מ, אף שזה אסור) אלא רק בהעברה למרחק הגדול מ-5.6 אמות (כ- 250 ס"מ), טעם דין זה הוא, היות שלכל אדם מותר לטלטל ד' אמות ברשות הרבים, ולעניין חיוב משום מלאכת הוצאה, ד' אמות אלו אינם נמדדות כעיגול, אלא כריבוע, והמרחק המקסימלי בריבוע של ד' אמות הוא האלכסון, שהוא בגודל 5.6 אמות.
כדי להתחייב משום העברה, צריך שתהיה עקירה ברשות הרבים בתחילת ההעברה, והנחה ברשות הרבים בסיומה. אולם אם לא הייתה הנחה ועקירה ברשות הרבים, כגון המוליך חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד ובדרכו הלך מרחק גדול ברשות הרבים ללא עצירה בה - אין פה מלאכה שלמה ופטור.
אף אדם המעביר חפץ שנמצא עליו, ומעל י' טפחים, שהוא אוויר רשות הרבים ודינו כמקום פטור - חייב על ההעברה, היות שהאדם כולו נחשב כרשות הרבים, אף בחלקו העליון, הואיל והוא מהלך ברשות הרבים, ונמצא שהעביר חפץ ברשות הרבים.
בכל אופן שאסור להעביר ד' אמות ברשות הרבים מדין התורה, אסור להעביר ד' אמות בכרמלית מדרבנן.
טלטול ברשות אחרת.
מותר לאדם לעמוד ברשות אחת ולטלטל ברשות אחרת, כגון לעמוד ברשות הרבים ולטלטל חפץ באמצעות ידו ברשות היחיד. אולם אם מדובר בטלטול חפץ הנצרך לו - אסור, גזירה שמא יוציא את החפץ למקום שבו הוא עומד, דבר שיכול להיות איסור מתורה. אולם גזירה זאת היא רק במקום שיש חשש שיגיע לאיסור תורה, בין רשויות שאיסור ההוצאה ביניהם הוא מהתורה, אולם גזירה זאת לא נגזרה לגבי רשויות שהאיסור ביניהם הוא מדרבנן, כגון כרמלית.
דוגמה לדין זה - אסור לאדם העומד ברשות הרבים להכניס ראשו לרשות היחיד על מנת לשתות מכלי המונח ברשות היחיד, שמא יוציא את הכלי למקום עומדו ברשות הרבים, ונמצא עובר על איסור הוצאה מהתורה. (אולם אם הכניס לשם את ראשון ורוב גופו - מותר) אולם מותר לו להכניס ראשו לרשות היחיד אם עומד בכרמלית.
הוצאה על ידי כוחו.
מותר להוציא חפץ מרשות לרשות, שאיסור ההוצאה ביניהם הוא דרבנן (כגון מרשות היחיד לכרמלית) בצורה עקיפה, כגון אדם השופך מים ברשות היחיד והמים זורמים משם לכרמלית. סיבת היתר זה היא שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מרשות היחיד לכרמלית, הם לא אסרו כאשר ההוצאה היא על ידי 'כוחו', כמו במקרה זה של שופך מים מרשות היחיד לכרמלית, או מבית לחצר משותפת כשלא עירבו עירוב חצרות. אולם דבר זה אסור בין רשויות שאיסור ההוצאה ביניהם הוא מהתורה, כגון שפיכת מים ברשות היחיד שזורמים משם לרשות הרבים. (ייתכן וזה אף איסור תורה)
אולם חכמים התירו לשפוך שופכין לחצר הפתוחה לרשות הרבים, שהמים עלולים לזרום ממנה לרשות הרבים, ובלבד שיהיה בחצר שטח כולל של ד' על ד' אמות. סיבת דין זה היא, שחכמים שיערו שבחצר בגודל כזה יש שיעור ספיגה לכמות השופכין היומית של אדם, שהיא סאתיים. (כ- 8 ליטר) במקרה והחצר קטנה משיעור זה, ניתן לעשות 'עוקא' - בור קטן בקיבול של סאתיים, וישפוך לתוכו. ואף אם העוקא מלאה - מותר לשפוך לשם שופכין, אף שיזרמו לרשות הרבים, היות שבשעה ששופך את השופכין על העוקא, הרי הם נחים שם, והמשך זרימתם לרשות הרבים אינו נחשב הוצאה מרשות לרשות מהתורה, וחכמים לא אסרו במקרה כזה באיסור דרבנן, בשל הצורך.
שאיבת מים בשבת.
חכמים התירו לשאוב מים מכרמלית לרשות היחיד על ידי תיקון מחיצה תלויה, אף שהיא אינה מחיצה גמורה, מחמת הצורך. (היינו שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מכרמלית, הם לא אסרו על שאיבת מים ובלבד שתהיה מחיצה תלויה). היתר זה מורחב בספינה, ומשמש גם על מנת לאפשר שאיבת מים בשבת מאמת מים גדולה העוברת בחצר.
לקריאה נוספת.
הערך זריקה מרשות לרשות - אנציקלופדיה תלמודית.
רשויות השבת
אנשי ספקטרום ישראלים
Skyteam
מפרץ גיניאה
הוועדה לבדיקת ארועי המערכה בלבנון 2006
הוועדה לבדיקת אירועי המערכה בלבנון 2006
קירדן
קירדן (Cirdan) הוא דמות בארץ התיכונה מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין (הסילמריליון, שר הטבעות).
קירדן נחשב לאחד מהמבוגרים שבאלפים ולאחד הבכירים שבהם. על הולדתו לא מסופר ורוב ההשערות הן שקירדן הוא אחד מאותם אלפים ראשוניים, שלא נולדו, אלא התעוררו על שפת האגם קוויוינן (מימי ההתעוררות), קירדן שייך לעדת הטלרי. קירדן הוא האלף היחיד הידוע כי חי מתחילת ההיסטוריה האלפית בארץ התיכונה ועד סופה-היינו סיום העידן השלישי.
פשר השם קירדן, בלשון האלפים, הוא "חרש-הספינות".
בשנות העצים ובעידן הראשון.
לאחר התעוררות האלפים בארץ התיכונה - בראשית הימים - הולאר קראו להם שיעקרו לארצם אשר במערב, כדי לא לחיות בארץ התיכונה החשוכה, שבה שוכן מלקור-מורגות. אז עברו רוב האלפים לוולינור - ארץ המערב, אבל חלקים גדולים מעדת הטלרי - לאחר התמהמהות במסעם - סירבו לעקור מערבה ונותרו בארץ התיכונה. אף על פי שקירדן החל במסע מערבה ואף הגיע עד לחופי הארץ התיכונה - נשאר שם בעיקר בגלל שכנועי המיא אוסה, שרצה שהטלרי יישארו בארץ אותה אהב.
קירדן ואנשיו קבעו את מקומם בפלס - החופים המערביים של בלריאנד - מדרום לנברסט. בפלס, ייסד קירדן שתי ערי-נמל: בריתומבר הצפונית ואגלרסט הדרומית. שמם של קירדן ועדתו היה "הפאלאתרים" - אנשי החוף (-סינדארין). הם נודעו בעיקר בבנית ספינות והם הפכו לחרשי הספינות והימאים של הארץ התיכונה. במשך הזמן הצטרפו לפאלאתרים נולדור רבים שנמלטו מאימת המלחמות עם מורגות.
קירדן היה מעורב בקרבות רבים בעידן ההוא: הוא נלחם ביחד עם ידידו המלך תינגול בקרב הראשון של הארץ התיכונה ( - שבו נקטל שר הננדור - דנתור) - באותו קרב הדפו האורקים את צבאו אל מעבר לחומות הערים. כן עזר למלך פינגון - להדוף את האורקים שתקפו את היתלום שנים אחדות לאחר קרב דגור ברגולך.
לקראת סוף העידן הראשון, לאחר הקרב החמישי של בלריאנד שבו השתתפו גם אנשי קירדן ("נירנית ארנוידיאד"), נחרבו הנמלים ועריהם על ידי צבאות מלקור-מורגות. האורקים קטלו רבים מהפאלאתרים, ומעטים אחרים שיעבדו. אבל קירדן, ועוד פאלאתרים מעטים, הצליחו לברוח מהחורבן על ספינותיהם, יחד עם ארניון-גיל גלד (שלימים יהפך למלך עליון על אלפי עדת הנולדור) אל האי בלר שלחופי בלריאנד.
על האי בלר הקים קירדן עיר-מפלט לכל האלפים שנמלטו מהמלחמה בבלריאנד - ביניהם הפליטים מהטבח בשפכי הסיריון - שעשו בני פאנור, והם הקימו שם נמל לצי ספינותיהם, שם עזר קירדן לאארנדיל חצי-אלף (אביהם של אלרונד ואלרוס, בנם של טואור בן-האדם וידריל נסיכת העלפים של גונדולין) לבנות את הספינה ווינגילוט, שעליה שט אארנדיל לממלכת האלים לבקש את מחילתם.( - דבר שהוביל ל"מלחמת החרון")
העידן השני.
עם תום העידן הראשון - ושקיעת בלריאנד, לינדון (היא אוסיריאנד) נהייתה לגבול המערבי של הארץ התיכונה והשתרעה על החופים שם הקים גיל גאלאד את ממלכתו שהייתה הממלכה העיקרית של האלפים בארץ התיכונה בעידן השני. קירדן ייסד בארץ הזו, באזור צר סביב לשון ים, עיר-נמל בשם מיתלונד - "הנמלים האפורים". שם נבנו ספינות רבות, ולשם באו לעיתים קרובות אלפים, אשר החליטו לעקור מהארץ התיכונה לארץ האלים לבלי שוב.
במהלך העידן השני, קיבל קירדן לידיו את נריה (Narya), טבעת האש בעלת אבן האודם, אחת משלוש טבעות הכוח של האלפים שיצר קלברימבור - ואשר הוסתרו כל עוד קיים היה סאורון.
קירדן לחם לצידו של גיל-גאלאד בברית האחרונה
העידן השלישי.
לאחר הברית האחרונה ונפילת גיל-גאלאד, ננטשה לינדון כמעט לחלוטין על ידי תושביה לטובת ריבנדל שם עמד בראשם אלרונד, אך קירדן לא עזב את הנמלים.
במהלך העידן השלישי תמך קירדן בממלכת ארנור במלחמתה באנגמאר, לאחר חורבן ארנור שלח כוח גדול נגד המלך המכשף, שחיסל סופית את ממלכת אנגמאר. קירדן נזכר כששלח ספינה להצלת מלך ארנור האחרון - ארודוי.
קירדן היה מי שקיבל את פניהם של האיסטרי, אותם מיאר שנשלחו לעזור לשוכני הארץ התיכונה אשר נחתו בנמלים-האפורים; והוא שידע עליהם ראשון ויידע את האדון אלרונד והגבירה גלדריאל על בואה של עזרה מן המערב.
קירדן הבין כי על אף מראהו הפשוט, דווקא בגנדלף יש עוצמה וחוכמה אדירים יותר מן השאר. לכן, מסר לו קירדן את נריה.
קירדן גם היה חבר קבוע במועצה הלבנה (או "מועצת החכמים"), שהוקמה על ידי הגבירה גלדריאל, לצד המנהיג סרומן הלבן, גנדלף האפור, הגבירה גלדריאל והאדון אלרונד חצי-אלף.