לֶשְׁכָּר גָאהּ (בפשטו: لښکرګاه, בפרסית: لشکرگاه) היא עיר בדרום-מערב אפגניסטן, בירת מחוז הלמנד. נכון ל-1 בינואר 2020 מתגוררים בעיר כ-190,555 תושבים. העיר ממוקמת מערבית לקנדהאר ודרום-מזרחית להראת. ישנה פעילות חקלאית רבה באזור זה, למרות צחיחותו.
היסטוריה.
סביבת לשכר גאה הייתה תחת שלטון השושלת הצפארית במאה ה-9. העיר נכבשה על ידי האימפריה הדוראנית בשנת 1747. הבריטים הגיעו לאזור בשנת 1840 במסגרת המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, אך עזבו כשנה מאוחר יותר. לשכר גאה שימשה מקום מרכזי חשוב לכוחות האפגניים בזמן המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנים 1878–1880.
בשנת 1992 (לאחר סיום מלחמת אפגניסטן) נפלה העיר לידי המוג'אהדין, ובשנים שלאחר מכן נכבשה שוב בידי הטליבאן. היא שוחררה משלטון הטליבאן בשנת 2001 בידי חיל הנחתים של ארצות הברית וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. העיר הותקפה פעמים רבות על ידי הטאליבאן בשנת 2008.
ב-13 באוגוסט 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, כבשו כוחות הטליבאן את העיר.
אימפריית גאנה
אימפריית גאנה (בערבית: غانا, או "Awkar") הייתה אימפריה מערב אפריקאית שהתקיימה בשנים 700–1240 בדרום מזרח מאוריטניה של ימינו ובמערב מאלי. האימפריה נוסדה על ידי אנשי סונינקה, ובירתה הייתה קומבי סאלח.
חברות אשר שכנו באזור היו מבוססות על מסחר טרנס סהרי. סחר טרנס סהרי היה כינוי לפעילות כלכלית ומסחרית בין מדינות הים התיכון לבין מערב אפריקה (מאופיין בעיקר בסחר במלח וזהב). הן היו קיימות באזור עוד מזמן קדום, אבל השימוש בגמלים במאה השלישית לספירה פתח את הדרך לשינויים גדולים באזור, אשר לאחר מכן נהפך לאימפריה הגאנאית. שימוש זה שינה את מסלולי הסחר הקדומים כך שמסלולים חדשים ולא טריוויאליים הופיעו ממרוקו עד לנהר ניז'ר, עד שנכבשה צפון אפריקה במאה השביעית. בנוסף לכך, המסחר הטרנס סהרי אפשר למרכזים עירוניים להתפתח באזור ולכן בעקבות אופן מסחר זה האימפריה הגאנאית גדלה והתעשרה.
לא ברור מתי בדיוק החלה השושלת הגאנאית השולטת. השושלת מוזכרת לראשונה בשנת 830 ביומנים הכתובים של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, שהיה מתמטיקאי, אסטרונום וגאוגרף פרסי.
במאה ה-11 לספירה מלומד מקורדובה (ספרד) ( עיר עתיקה בדרום ספרד) בשם "אבוף" ("Abouf") טייל באזור וסיפק תיאור של הממלכה. אבוף טען כי האימפריה הגאנאית יכלה "לשלוח מאתיים אלף איש לשדה הקרב, כאשר 40 אלף מהם קשתים" וציין בנוסף כי לאימפריה היה גם חיל פרשים.
בסופו של דבר התפוררה האימפריה, ולקראת סופה הפכה לחלק מאימפריית מאלי במאה ה-13.
ב-1957 כשהפכה חוף הזהב למדינה הראשונה באזור התת-סהרי האפריקאי שקיבלה עצמאות מהשלטון הקולוניאלי, הוחלט על שינוי שמה לגאנה על מנת לחלוק כבוד לאימפריה העתיקה.
מקורות.
תאוריות על מייסדי מדינה זרים.
ישנו דיון וחוסר וודאות סביב השאלה מיהם מייסדי האימפריה הגאנאית. חוסר הוודאות נובע מקיומן של סתירות בין עדויות וכתבים של היסטוריונים לבין ממצאים ארכאולוגיים.
העדויות הקדומות ביותר על מקורות האימפריה הגנאית נמצאות בכתבים הסודנים של המלומדים המוסלמים אפריקאיים, מחמוד קתי ("Mahmud Kati") ועבד אל רחמן אס סאדי ("Abd al-Rahman as-Sadi").
לפי ספרו של קאתי "טאריק אל-פאטאש" ("Tarikh al-fettash"), בפסקה שנכתבה ככל הנראה על ידי הסופר בסביבות 1580 ומצטטת את עדותו של השופט הבכיר של העיר העתיקה מסינה ("Messina"), אידה אל-מאסיני, שלטו בגאנה 20 מלכים לפני התגלותו של הנביא מוחמד, והאימפריה המשיכה את התרחבותה עד מאה שנה לאחר התגלות הנביא (822 לספירה).
בהתייחסות למקור שליט האימפריה, הספר "טאריק אל-פאטאש" מספק שלוש דעות שונות: אחת היא כי השליטים היו שחורי עור (בני סונינקה, Soninke). דעה שנייה טוענת כי הם היו אנשי וואנגארה, שהיא תת-קבוצה סונינקית. אך אל קאתי העדיף פרשנות שונה שטוענת כי הגנאלוגיה של השליטים קישרה אותם לקבוצות אלה והוסיף "מה שבטוח הוא כי הם לא היו שחורי עור".
במאה ה-16 מרבית הגנאלוגים קשרו את גאנה לסאנאג'ה, קונפדרציית שבטים ברבריים שהתקיימה באזור במאה ה-9. זאת לעומת גרסתם של היסטוריונים קדומים יותר כמו מוחמד אל אדריסי, כותב מהמאה ה-11 ואיבן סעיד (ibn Said) כותב בן המאה ה-13, שטענו כי השליטים של גאנה היו צאצאים מסביבתו הקרובה של הנביא מוחמד (ובעיקר מבנו החורג עלי). כתביהם אף תיארו כי 22 מלכים שלטו לפני הגירת מוחמד ו-22 לאחריה.
אף על פי שהדעות הקודמות הללו מובילות להרבה פרשנויות ייחודיות למקורות הזרים של וואגאדו (כינוי לאצולה המקומית), דעות אלו בדרך כלל נזנחות על ידי מלומדים מאחר שלדעתם מכילות סתירות ואי דיוקים.
המלומדים נחמיה לבציון וספולדינג (Lev-Zion and Spolding) לדוגמה, טוענים כי הגישה כלפי עדותו של אל אידריסי צריכה להיות מאוד מסויגת עקב טעויות גסות בחישוב, במיקום הגאוגרפי של האימפריה ולגבי הרצף ההיסטורי שהוביל ליצירתה, על אף שהם עצמם מקשרים בין אימפריית גאנה לבני הסונינקה המקומיים.
בנוסף, הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רמון מוני ("Raymond Mauny") טוען כי עדויותיהם של אל-קתי ואל-סאדי על מקורותיה הזרים של האימפריה הגאנאית אינן יכולות להיחשב כאמינות. הוא טוען שהפרשנויות שלהם היו מבוססות על נוכחותם המאוחרת (אחרי נפילת גאנה) של נוודים שעברו באזור, ועל סברה שגויה כי הם היו השליטים באזור. בנוסף הוא טוען כי המלומדים האלה התעלמו ממקורות בני התקופה, כגון כתבי אל יעקובי (827 לספירה), אל מאסודי (944 לספירה), איבן חאוקאל (977 לספירה) ואל-בירוני (1036 לספירה), (al-Yaqubi, al-Masudi, Ibn Hawqal, al-Biruni) שבהם תוארו שליטי האימפריה כ"שחורים".
ההיסטוריה של האסלאם באימפריה הגאנאית.
מלומדים מודרניים, באופן ספציפי מלומדים מוסלמים אפריקאים, מספקים נקודת מבט אחרת על התרחבותה של האימפריה הגאנאית. בתקופה זו הדת האסלאמית הייתה ידועה היטב באזור אסיה-אפריקה-אירופה. המלומד הערבי האפריקאי אבו אבדולה אדלאבו ("Abu-Abdullahs Adelabu") טען כי היסטוריונים לא מוסלמים הקטינו במכוון את תיאוריהם על התרחבותה של האימפריה הגאנאית, זאת לטענתו בניסיון להוריד בחשיבותה של השפעת האסלאם על גאנה הישנה. בעבודתו "העולם הגאנאי: גאוות היבשת, טוען" אדלאבו כי היסטוריונים מוסלמים וגאוגרפים מאירופה כמו המלומד הקורדובני אבו עובייד אל-בכרי ("Abu-Ubayd al-Bakri") נאלצו לתאר כאלה תצפיות כתוצאה מדעות שנכפו עליהם על ידי מלומדים אירופאים לא מוסלמים.
אדלאבו טען כי חוסר תמיכה תמידית מבית ספרו של איבן יאסין ("ibn-Yasin") לגאוגרפיה "אימם מאליק" ("Imam Malik") שבו פרסם אדלאבו ניתוח מקיף בנושא הפעילויות החברתיות והדתיות באימפריה הגאנאית, גרמה לניתוח מוטה בנוגע לתיעוד ההיסטוריה של גאנה. באופן ספציפי ניתוח מוטעה זה בוצע על ידי היסטוריונים אירופאים על הנושאים המקושרים לאסלאם, והתרבויות המוסלמיות הקודמות. מתוך כתביו של אדלאבו: "... התיעודים המוסלמים המוקדמים אשר כוללים את גילויו של איבן יאסין על מרכזי התרבות המוסלמים הקדומים, מרכזי התרבות הקדומים הללו היו ממוקמים באזורים כמו המגרב, אזור הסאהל של טימבקטו ועד לאזור אשנטי, גילוים אלו לא הוצגו בפני החוקרים בתחום ההיסטוריה האפריקאית. בנוסף לא הוצגו ממצאים אשר נוגעים לקדושתם של מקורות כתובים אלה (התיעודים המוסלמים) אשר נחשבים לקדושים בחלק נרחב מאפריקה שמדרום לסהרה. מקורות מוסלמים אלו אשר לא יוחסו להם חשיבות נחשבים כמקורות אמינים כחלק מטכניקות של ההיסטוריה שבעל פה, היסטוריה בלשנית וחקלאית לאותנטיות של מסורות מוסלמיות באפריקה".
מסורות בעל פה.
בסוף המאה ה-19, כאשר כוחות קולוניאליים צרפתיים כבשו את האזור שבו שכנה גאנה הקדומה, קצינים צרפתים החלו לאסוף עדויות מסורתיות הכוללות כתבים בערבית מחלק קדום יותר של המאה. חלק ממסורות אלו תועדו ופורסמו לאחר מכן.
בזמן שישנן גרסאות שונות למסורות אלה, המסורות מתארות את המשטרים הקודמים ביותר שידעו על וואגאדו ("Wagadu"), או "המקום של וואגו" הכינוי שהיה נפוץ במאה ה-19 לאצולה המקומית.
המסורות מתארות כי המלוכה נוסדה על ידי אדם בשם דינגה ("Dinga"), אשר הגיע "מן המזרח" (לדוגמת אסואן, מצרים) ולאחר מכן היגר למגוון אזורים במערב הסודאן כך שבכל מקום אשר עבר השאיר צאצאים מנשים שונות.
בנוסף מתואר כי על מנת שיוכל להשיג כוח במיקום שבו בחר להשתקע בו לאחר מסעותיו הוא היה צריך להרוג גובלין (יצור דמיוני המתואר בפולקלור ובמיתולוגיה) ואז להינשא לבנותיו. הצאצאים אשר הגיעו מנישואים אלו הפכו לאבות הקדמונים של הקבוצות ששלטו באזור בזמן תיעוד המסורות.
לאחר מותו של דינגה, שני בניו חינה ודיאבה ("Khine and Dyabe") התחרו על המלוכה, דיאבה ניצח וייסד את הממלכה.
תאוריות הנוגעות להקמתה של גאנה.
פקידים קולוניאליים צרפתים, בדגש על מוריס דלאפוס (Maurice Delafosse), הגיעו למסקנה שגאנה נוסדה על ידי הברברים: קבוצה נוודית שמקורה בנהר בנו, מאפריקה המזרחית. בעוד דלאפוס עמד בראש תאוריה אודות פלישה של "סורים יהודים", אחרים תמכו בתאוריה הנובעת מהמסורת הקיימת האומרת כי הנוודים שלטו בה קודם.
ריימונד מאוני (Raymond Mauny), חוקר שנעזר בממצאי ארכאולוגיה מוקדמים, פרסם ב-1961 את המסקנה שסחר חוץ היה הכרחי ליסודה והמשך קיומה של האימפריה.
מחקר עדכני יותר של החוקר נחמיה לבציון, שפורסם בשנת 1973, ביקש ליצור הרמוניה בין ארכאולוגיה, מקורות גאוגרפיים תיאוריים שנכתבו בין 830 ל-1400, המסורות הוותיקות יותר של הטאריקים (מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה) ולבסוף לבין המסורות שנאספו על ידי הפקידים הצרפתיים.