במקור אולפנא נכתבה ב-א', אולם ע"פ כללי האקדמיה ללשון העברית, כיוון ש"שורה של שמות ארמיים בעלי סיומת םָא חדרו לעברית, והם נתפסו בה כשמות ממין נקבה בגלל זהות הצליל לסיומת הנקבה העברית... לפיכך החליטה האקדמיה שמילים אלו ייכתבו בה"א, כדין כל מילה ממין נקבה המסתיימת בתנועת a:".
ייחוד האולפנה.
באולפנה לומדות הבנות מקצועות יהדות עם מקצועות חול, במטרה לסיים את התיכון עם תעודת בגרות, אך גם עם הישגים בתחום הרוחני, מידות טובות, ואהבת התורה, העם והארץ. האולפנות גובות מההורים שכר לימוד שבין 2,000-17,000 שקלים בשנה, על מנת לתגבר את התלמידות בשיעורים נוספים ובפעילויות חברתיות. ברבות מהאולפנות פועלת פנימייה חלקית או מלאה.
התגבור בלימודי היהדות באולפנה מתבטא בלימוד מוגבר לבגרות (5 יחידות תורה שבעל פה, 5 יחידות תנ"ך), שעות של למידה עצמית בזוגות (המכונות פרקא, חברותא או מוסר, בהתאם לאולפנה), וכן יוזמות העשרה שונות כשיעורי בחירה למתמידות ושעות לימוד עם רב.
מנהל האולפנה הוא לרוב רב, המקרין מבחינה חינוכית על הכיוון של האולפנה.
נוסף לפן הלימודי, האולפנות שמות דגש רב על קשר עם הבנות והמחנכות מצופות להעביר שיעורי חינוך רבים וליצור קשרים אישיים עם התלמידות.
אולפנות בתנאי פנימייה נשארות בדרך כלל לשבתות פעם בשבועיים או שלוש, אך גם אולפנות אקסטרניות מקפידות להוציא את הבנות כמה פעמים בשנה לשבתות משותפות.
היסטוריה.
יוזמה ראשונה להקמת אולפנה הייתה במרחשוון תש"ג (1943), בעין גנים ליד פתח תקווה, במתכונת דומה לזו של הישיבה בכפר הרואה. באולפנה היו שבע תלמידות ששילבו לימודי קודש עם עבודה חקלאית.
האולפנה הראשונה במתכונתה הנוכחית היא אולפנת כפר פינס כחלק מרשת בני עקיבא, המכונה "אם האולפנות". היא נוסדה בשנת תש"ך (1960) כדי למלא את הצורך של הורים לתת לבנותיהם חינוך תורני, מעבר לזה הניתן בתיכון המקיף הדתי, שיתאים לבנות הציונות הדתית. בהמשך שנות השישים נוסדו עוד שלוש אולפנות: אולפנת אמנה בכפר סבא שנוסדה בתשכ"ד (1964), אולפנת סגולה בקריית מוצקין שנוסדה בשנת תשכ"ה (1965), ואולפנת צפירה במושב צפריה שנוסדה בתשכ"ה (1965). אולפנות אלו שימשו קבוצה קטנה של בנות שיצאו לחינוך פנימייתי, כאשר רוב הבנות הדתיות נשארו ללמוד בבתי ספר תיכוניים דתיים במקומות מגוריהן.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעוררות בחינוך הדתי לכיוון של הקמת אולפנות נוספות. בדרום הארץ, שבו לא היו אולפנות, הוקמו אולפנת ערד בתשל"ח (1978) ואולפנת אבן שמואל במושב אבן שמואל בשנת תש"מ (1980). במקביל נפתחה אולפנית טבריה גם היא באותה שנה, ללא פנימיה, לאחר פיצול התיכון הדתי בעיר לישיבה תיכונית ואולפנה. בשנת תשל"ח (1978) הוקמה האולפנית בתל אביב שנועדה להיות אולפנה לימודית בעיקרה, ללא פנימייה וללא הפעילויות הרבות בערבים. אולפנה זאת ענתה על הרצון של תלמידות והוריהן למסגרת לימודית תורנית ללא פנימייה. בהמשך, הוקמו אולפנות של רשת צביה ברחבי הארץ, גם הן ללא פנימייה.
עם הקמת ההתנחלויות ברחבי יהודה ושומרון, הוקמו בהן מספר אולפנות, בהן האולפנה בקריית ארבע, אולפנת השומרון באלקנה, אולפנת עפרה ואולפנת להב"ה בקדומים בשנת תשמ"ב. אולפנה נוספת, נווה חנה בגוש עציון, הוקמה בשנת תשמ"ד (1984).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפך המושג אולפנה למותג ורבים מבתי הספר התיכוניים לבנות במגזר הציוני דתי שינו את שמם לאולפנה או הקימו נתיב אולפני. הדבר חייב במקרים מסוימים הוספות שיעורי לימודי קודש על מנת לעמוד במינימום הנדרש על מנת להקרא אולפנה. כמו כן, הוקמו אולפנות נוספות ברחבי הארץ. גם בפריפריה התרבו האולפנות, בסוף שנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים. כך למשל, באזור הצפון הייתה רק אולפנה אזורית אחת - אולפנית טבריה, ובשנים האחרונות היא מתחרה עם אולפנות נוספות שקמו באזורה - אולפנת רגבים, אולפנת מירון ואולפנת הגולן.
הוקמו מספר אולפנות לבנות המתקשות בלימודים, בהן האולפנה בדולב והאולפנה בנוב.
ישיבת חורב
ישיבת חורב היא ישיבה תיכונית המשתייכת לרשת החינוך חורב. הישיבה שוכנת בשכונת סנהדריה בירושלים.
היסטורית הישיבה.
הישיבה הוקמה בשנות החמישים על ידי הרב אליהו שכטר, תלמידו של הרב משה צבי נריה. הרב שכטר למד בין היתר בישיבת סלבודקה וישיבת מיר בירושלים והקים את הישיבה ברוח ישיבות אלה, לצד לימודי חול.
לאחר שנתיים הביא הרב שכטר את הרב שמעון-אשר כהן, חתנו של הרב אפרים זאב גרבוז ובוגר ישיבת חברון, לכהן במקומו כראש הישיבה. הרב שכטר נשאר לכהן כר"מ בכיר בישיבה למשך שנים רבות. בשנות כהונתו של הרב שמעון-אשר כהן כראש הישיבה, הוא הפנה את התלמידים ללימודי המשך בישיבות גבוהות וחלקם הפכו לרבנים ליטאיים, כגון הרב יונה זלושינסקי, ר"מ בישיבת פוניבז'.
ב-1987 החליף את הרב שמעון-אשר כהן בראשות הישיבה אחד המחנכים בישיבה - הרב מרדכי אלון. הוא כיהן בתפקיד 15 שנה, עד שהוזמן לעמוד בראשות ישיבת הכותל. כיום ראש הישיבה הוא הרב יצחק דור, ששימש בעבר גם ראש ישיבת נתיב מאיר.
תוכניות הלימודים.
הישיבה כוללת בתוכה חטיבת ביניים וישיבה תיכונית.
בחטיבת הביניים מתחיל יום הלימודים בשבע ורבע בבוקר ונמשך עד עשרה לשש בערב, וכולל מקצועות קודש כגון גמרא, חומש, אמונה, הלכה, ונביא, ומקצועות חול כגון מתמטיקה, לשון, ספורט היסטוריה ואנגלית.
בישיבה התיכונית מתחיל יום הלימודים בשבע ורבע בבוקר ונמשך עד רבע לשבע בערב, וביום חמישי סדר ערב עד רבע לתשע (בימי שלישי מונהג יום לימודים קצר). תחומי הלימוד דומים ללימודי החטיבה ונוספים עליהם: מקצועות קודש כגון מחשבת ישראל ומקצועות חול כגון פיזיקה, כימיה, ואזרחות. בישיבה התיכונית ישנן ארבע מגמות לימוד עיקריות: פיזיקה, ביוטכנולוגיה (הכוללת גם קורסים לתואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה), ביוכימיה, לימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה, ומגמות נוספות להשלמה: מחשבים, סייבר ומגמה מצומצמת של ספרות. בשנת הלימודים תשס"ח הוקמה בישיבה מגמת פסיכולוגיה בהנחייתו של הד"ר שמחה צ'סנר. כמו כן, הייתה בישיבה תוכנית ללימוד תואר ראשון במדעי המזרח התיכון בשילוב עם אוניברסיטת בר-אילן.
מפעלים נוספים של הישיבה.
עד לשנת תשע"ה, הפעילה הישיבה בתוך בית המדרש כולל להוראה בראשות הרב חן חלמיש, במימון קרן וולפסון. האברכים סייעו לר"מים בבוקר בהוראה פרטנית לתלמידים מתקשים או מתקדמים, ובשעות הצהריים למדו האברכים כבכל כולל.
בישיבה מתקיימת תוכנית גדולה ללימוד הדף היומי כבר למעלה מ-20 שנה. התוכנית מנוהלת על ידי הרב יונתן הורוביץ והרב משה וייס, מרבני הישיבה.
הישיבה נתמכת בידי "ידידי חורב" בעולם, העוזרים ותורמים להמשך פעילותה ושיפורה.
טבח יום ולנטיין
טבח יום ולנטיין (באנגלית: Saint Valentine's Day massacre) הוא הכינוי שניתן לרציחתם של שבעה אנשים שהתרחשה ב-14 בפברואר 1929 בשיקגו, במסגרת מלחמת כנופיות בין הכנופיה ה"דרומית" - איטלקית בהנהגתו של אל קפונה, לבין הכנופיה ה"צפונית" - אירית/גרמנית בהנהגתו של ג'ורג' "באגס" מורן.
הטבח הוא כנראה האירוע האלים הידוע ביותר של המאפיה בשיקגו בשנות ה-20.
השבעה שנרצחו היו חברי הכנופיה של באגס מורן. הם פותו להיכנס למלכודת ונורו על ידי אנשיו של אל קפונה שהיו לבושים כשוטרים.
בשל העיתוי של הטבח ביום ולנטיין והעובדה שהרוצחים היו לבושים כשוטרים זכה המקרה לסיקור עיתונאי נרחב - כותרות סנסציוניות שהיו מלוות בתמונות של גופות ההרוגים.
רקע.
הטבח היה אחד מאירועי הפשע הבולטים בשיקגו בין השנים 1926 ל-1929. ב-3 שנים אלו נרצח עוזר לתובע המחוזי בעיר, המאפיה היטתה תוצאות של בחירות וכן היו מקרי רצח של חברי כנופיות על ידי המתחרים, ביניהם "טבח יום ולנטיין".
בשיקגו לבדה נהרגו בין השנים 1920 ל-1930 כמעט 550 חברי כנופיות מפגיעות של כנופיות יריבות. המשטרה הרגה מאות פושעים נוספים, ביניהם גם את אחד מאחיו הצעירים של אל קפונה, סלבטורה (פרנק) ב-1924.
המלכודת.
הטבח היה תוצאה של תוכנית שנהגתה על ידי המאפיונר אל קפונה לרצוח את באגס מורן עצמו. לאחר מעקבים אחר פעילות אנשיו של באגס על ידי עובדיו של קפונה, הסתבר להם כי הולכת להיות פגישה של ראשי הארגון של באגס מורן בהשתתפות באגס עצמו, הפגישה נקבעה במוסך ברחוב צדדי, על מנת שלא לעורר את חשד המשטרה. מבחינת אל קפונה הייתה זו הזדמנות לחסל את כל ראשי ארגונו של באגס. ככל הנראה אל קפונה שיתף פעולה עם הכנופיה הסגולה בביצוע הטבח.
ביום הפגישה עמדו תצפיתנים מטעמו של אל קפונה בחלון המשקיף אל המוסך, ההוראה שניתנה להם היא לזהות שאכן כל ראשי הארגון של באגס מורן נכנסו לפנים המוסך ולזהות שבאגס מורן נכנס בעצמו פנימה. התצפיתנים ראו כי אכן נכנסו לפנים המוסך כל ראשי ארגונו של באגס, טעות בזיהוי התצפיתנים גרמה לכך שהם חשבו שגם באגס מורן בעצמו נכנס למוסך, ולכן ניתנה ההוראה להתחיל במבצע החיסול.
המתנקשים מטעמו של אל קפונה הגיעו למקום בניידת משטרה גנובה לבושים כשוטרים (חוץ משניים). השומר שניצב בחוץ מטעם אנשיו של באגס, ראה את "השוטרים" באים להיכנס פנימה ונעלם מהאזור. כך נכנסו המתנקשים ללא הפרעה אל פנים המוסך. אנשי ארגונו של באגס מורן לא חשדו כלל במתנקשים הלבושים כשוטרים, מכיוון שחשבו כי מדובר בפשיטה משטרתית רגילה בעקבות "חוק היובש" האמריקאי. המתנקשים העמידו את אנשי הארגון עם הפנים לקיר ואז גילו כי מורן עצמו לא נמצא אלא רק שבעה מאנשיו, על אף שמטרת ההתנקשות מלכתחילה הייתה חיסול באגס עצמו, חשו המתנקשים כי מאוחר מדי לשנות תוכניות ולכן התחילו לירות בגבם של אותם שבעת חברי הארגון. לחברי הארגון של באגס לא הייתה יכולת להתגונן, ולכן האירוע הזה נקרא טבח.