הדאיאת הקדיש את כל חייו ללימוד ספרות המערב וללימוד ומחקר של ההיסטוריה והפולקלור של איראן. יצירותיהם של ריינר מריה רילקה, אדגר אלן פו, פרנץ קפקא, אנטון צ'כוב וגי דה מאופסן משכו אותו ביותר. במהלך חייו הספרותיים הקצרים, הדאיאת פרסם מספר לא מבוטל של סיפורים קצרים ונובלות, שתי דרמות היסטוריות, מחזה, יומן מסע, וכן אוסף של פרודיות וסקיצות סאטיריות. כתביו כוללים גם ביקורות ספרות רבות, מחקרים בפולקלור פרסי ותרגומים רבים מפרסית אמצעית (פהלווי) וצרפתית. הדאיאת נחשב למי שקירב את  השפה הפרסית ואת הספרות הפרסית אל זרם הכתיבה העכשווי העולמי. אין ספק כי הדאיאת היה המודרני ביותר בין כל הסופרים המודרניים באיראן. עדיין, עבור הדאיאת, המודרניות לא הייתה רק שאלה של רציונליות מדעית או חיקוי טהור של ערכים מערביים.
הדאיאת נסע להודו ב-1936 ונשאר שם עד שנת 1937. האחוזה בבומביי בה שהה במהלך ביקורו התגלתה מחדש בשנת 2014. מאמרו של נדים אח'תר,  הדאיאת בהודו, מספק לנו פרטים על שהותו של הדאיאת בהודו. בבומביי הוא סיים ופרסם את יצירתו הגדולה, הינשוף העיוור, אשר כתיבתו החלה ככל הנראה כבר ב-1930 בפריז. הספר זכה לשבחים על ידי רבים, ביניהם הנרי מילר, אנדרה ברטון ועוד. על הספר נאמר "אחת היצירות הספרותיות החשובות ביותר בשפה הפרסית. במהלך שהותו בהודו, נפגש הדאיאת עם אנשי הקהילה הזורואסטרית שם, ואף למד פרסית אמצעית (פהלווי).
לאחר חזרתו לאיראן בשנת 1937, החל לעבוד כעורך בכתב העת "מג'לה-י מוזיקי". כתב העת הזה שימש במת פרסום לחוג האינטלקטואלים הצעירים באיראן, ביניהם גם נימא יושיג', מייסד הזרם המודרניסטי בשירה פרסית.
בשנותיו האחרונות, משהרגיש את הבעיות הפוליטיות-חברתיות של אותה תקופה, הדאיאת החל לתקוף את שני הגורמים העיקריים לניוונה של איראן: בית המלוכה ואנשי הדת. דרך הסיפורים שלו הוא ניסה לייחס את החירשות והעיוורון של האומה לשימוש לרעה שעושים בכוחם שני גופי שלטון אלה. מכיוון שהרגיש מנוכר מכל הסובבים אותו, ובמיוחד על ידי עמיתיו, יצירתו האחרונה של הדאיאת, המסר של קפקא, משדרת מלנכוליה, ייאוש ותחושת אבדון שיכולים לחוות רק אלה הנתונים לאפליה ולדיכוי.
בסוף 1950, הדאיאת עזב את איראן ונסע לפריז. שם, ב-9 באפריל 1951, הוא התאבד בדירה שכורה. הוא אטם את החלונות ואת הדלת באמצעות בדי כותנה, הניח את הכסף (מאה אלף פרנקים) שייעד עבור תכריכים וקבורה בארנק שלו לעיני כל, ופתח את צינור הגז בדירה. הוא נקבר בחלקה  85 בבית הקברות פר לשז. בהלווייתו השתתפו מספר חברים קרובים ומכרים, מאיראן ומצרפת.
המשורר האנגלי ג'ון הית'-סטאבס, פרסם ב-1954 את שיר הקינה "קצידה לזכר צאדק הדאיאת", בספרו קסם נגד כאב שיניים (A Charm Against the Toothache).
צנזורה עכשווית.
כתביו של הדאיאת אינם מתקבלים בעין יפה ברפובליקה האסלאמית של איראן. בשנת 2005, נאסר להציג את ספריו הינשוף העיוור וחאג'י אקא ביריד הספרים הבין-לאומי ה-18 שהתקיים בטהראן. בשנת 2006 נאסר על פרסום מחדש של כתביו המקוריים, שלא עברו צנזורה.
צמחונות.
בצעירותו, חזה הדאיאת בהקרבת גמל - מחזה שהותיר עליו רושם עז וגרם לו לאמץ אורח חיים צמחוני. בעקבות אירוע זה, כתב הדאיאת בשנת 1924 את ספרו 'בני האדם ובעלי החיים' (Men and Animals) המבקר את אכזריות האדם כלפי בעלי החיים וטוען נגד הריגת בעלי חיים לצורכי האדם. בשנת 1927, כתב את הספר 'יתרונות הצמחונות' . הארגון Vegankind האיראני מכנה אותו 'אבי התנועה הצמחונית המודרנית האיראנית'.
מבחר מכתביו.
תרגומים מצרפתית.
תרגומים לעברית
2018 - הינשוף העיוור + שלוש טיפות דם, תרגום בן ציון הרמן, הקדמה בן מרדכי אלישע, הוצאת אסטרולוג/ משכל.
יחיאל הלר (השני)
הרב יחיאל הלר (י"א בתשרי ה'תרכ"ז, 20 בספטמבר 1866 - כ"ג באב ה'תש"ח, 28 באוגוסט 1948) היה רב ליטאי; רבה של דזיארז'ינסק (קוידינוב) במשך שלושים וחמש שנה, ומחבר ספר המצוות לרמב"ם לפי סדר פרשיות התורה.
ביוגרפיה.
נולד בדזיארז'ינסק לרב העיר, אברהם הלר (בנו של רב העיר הקודם, ישראל "חריף" הלר מחבר "נחלת ישראל" שכיהן גם כראש ישיבה בישיבת מיר). אביו היה אחיינו של הרב יחיאל הלר מחבר "עמודי אור", והוא נקרא על שמו.
למד בישיבת וולוז'ין והיה מקורבם של הנצי"ב ושל רבי חיים סולובייצ'יק. נסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי משה דנישבסקי, האדר"ת ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין. נישא לחנה בתו של הרב צבי הירש למפרט, אב"ד סטולביץ' ועורך ספרי הגר"א על שולחן ערוך.
בשנת 1894, ה'תרנ"ד, התמנה לרבה של קוידנוב, כאביו, וכיהן ברבנות העיר שלושים וחמש שנה, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ט, 1929. עלייתו נתמכה באחֶיה של אשתו, בניו של הרב צבי הירש למפרט מחבר "פסקי הגר"א", שהיו עשירים מפורסמים ורכשו עבורו בית בפתח תקווה ולצדו פרדס שיספק את פרנסתו. זמן קצר אחרי עלייתו ארצה, נפצע בנו צבי הלר במאורעות המכונים "פרעות תרפ"ט" בחברון ונפטר מפצעיו (כ"ד באב תרפ"ט).
באותה שנה הדפיס בירושלים את מהדורתו לספר המצוות לרמב"ם, שאותו סידר מחדש על סדר פרשיות התורה כדי לאפשר את הלימוד בו מדי שבוע בצמוד לפרשת השבוע.
נפטר בפתח תקווה בכ"ג באב ה'תש"ח, 28 באוגוסט 1948. על שמו רחוב במרכז פתח תקווה.
יחיאל הלר
רבי יחיאל הלר (אב ה'תקע"ד, 1814 - י"א בכסלו ה'תרכ"ב, 14 בנובמבר 1861) היה רב ליטאי. רבן של הלוסק, וולקוביסק, סובאלק ופלונגיאן. מחבר הספר "עמודי אור" וחיבורים רבים אחרים.
ביוגרפיה.
נולד בקוידנוב לרבקה בת ר' אברהם הלר מצאצאי הרב יום-טוב ליפמן הלר ולרב אהרן הלר. כל אחיו כיהנו כרבנים: אחיו הגדול היה הרב ישראל "חריף" הלר, מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין וראש ישיבה בישיבת מיר; הרב מאיר הלר כיהן כדיין בווילנה וכרב בקוסטיקוביץ שליד מוהילב; אחיו הצעיר היה הרב יהושע הלר מחבר "חוסן יהושע" ורבן של ערים בליטא. גיסו היה רבי אליהו לוינזון מקרטינגה (ר' אלי' קרטינגר).
כבר בצעירותו נודע בכינוי "העילוי מקוידנוב" נסע למינסק ללמוד בבית המדרש המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז". בשנת 1835 (ראשית תקצ"ו) והוא בן 21 בלבד החל לכהן כרבה של הלוסק, משרה בה החזיק עד 1843 (ניסן תר"ג), אז עבר לכהן כרבה של וולקוביסק במקום רבי יצחק אייזיק חבר, שעבר לכהן בסובאלק. בתקופה זו פרסם את מאמרו המפורסם "כבוד העמים שבזמנינו" שתורגם לכמה שפות והודפס בידי לאון מנדלשטם בספר "שני פרקים" (1852).
בסוף 1853 (תרי"ד) התמנה כרבה של סובאלק, לאחר פטירתו של הרב הקודם רבי יצחק אייזיק חבר (שאת מקומו מילא אף ברבנות וולקוביסק). בחג השבועות ה'תרי"ד נפטרה אשתו פסיה והוא נישא בשנית לחיה לוינזון, נכדת רבי אברהם אחי הגר"א. הוא כיהן כרבה של סובאלק במשך חמש שנים עד 1858, אז עבר לכהן כרבה של פלונגיאן.
הוא התפרסם כאחד מגדולי הדור למרות גילו הצעיר ורבנים גדולים החלו לפנות אליו בשאלות הלכתיות במקרים סבוכים, כמו גם בבקשה להצטרף להיתרי עגונה, בולטים בין הפונים אליו: הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט שאף ציטט אותו בחיבורו החשוב "פתחי תשובה", והרב שמואל אביגדור תוספאה מחבר "תנא תוספאה". ספרו "עמודי אור" (קניגסברג תרי"ז) הביא לפרסומו בבתי המדרש בליטא כאחד מגאוני ליטא. שם הספר מכיל את המילה אור להנצחת שמם של הוריו בראשי התיבות אהרן ורבקה.
הוא נפטר בפתאומיות בפלונגיאן ביום חמישי י"א בכסלו ה'תרכ"ב, 14 בנובמבר 1861. בן 47 היה בפטירתו.
בנו, הרב אברהם הלר, מחבר הספר "יפה נוף", כיהן כרבן של יאנישוק, הזנפוט וליבוי.
בזיליקת מריה הקדושה (קרקוב)
בזיליקת מריה הקדושה או בזיליקת מריה הבתולה () היא בזיליקה (מאז שנת 1963) בעיר קרקוב שבפולין. הכנסייה היא מקום התפילה המפורסם ביותר בפולין, והיא נמצאת בחזית הכיכר המרכזית של קרקוב. הבזיליקה החליפה כנסייה קודמת בסגנון הרומנסק במהלך המאה ה-13, והיא עצמה בנויה בסגנון הגותי. הבזיליקה נבנתה במהלך המאה ה-14, ושני המגדלים שלה נוספו לה עוד בשנת 1478. שני המגדלים בנויים בסגנון הגותי הפולני אך נוספו להם עיטורים מאוחרים יותר. המגדל הנמוך יותר (69 מטרים גובהו) מכיל את חמשת הפעמונים העצומים של הבזיליקה וגג בסגנון אדריכלות הרנסאנס, והגבוה יותר (גובהו 81 מטרים) מכיל כתר עצום ממדים שבאותו הזמן היה מצופה זהב בסגנון אדריכלות הבארוק. הבזיליקה אוצרת בתוכה כמה פריטים דתיים חשובים. המזבח הגדול הנקרוי בשם "Oltarz Mariacki" נוצר על ידי הפסל הגרמני המפורסם וייט שטוס. בניית המזבח עצמו לקחה כשתים עשרה שנים.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-13 הערים הפולניות סבלו רבות מפלישות טטריות חוזרות ונשנות, וביניהן גם על העיר קרקוב . הטטרים השאירו את קרקוב חרבה, וראשיה יזמו חידוש נרחב של פני העיר ובהם בנייתה של כנסייה חדשה. הכנסייה עצומת הממדים נבנתה בין השנים 1290-1300. הכומר ז'אן דולוז (Jan Długosz) מצביע על בישוף קרקוב Iwon Odrowąży כמייסדה. הכנסייה לעומת זאת המשיכה להבנות ולהתפתח גם אחרי, ובשנת 1320 עברה שיפוץ בנוסף. הכנסייה החדשה לא שרדה זמן רב, והוחלפה באחת חדשה (שבשבילה נאלצו לפרק את הקיימת) גם בעשר שנים בשנת 1355-1365, על ידי Mikołoj Wierzynek.
מגן שוק
מגן שוק הוא מגן שנועד להגן על עצם השוק שברגל מפני שבירה.
מגנים מסוג זה נפוצים בקרב שחקני כדורגל, במטרה למנוע את שבירת הרגל בעת התנגשויות וגליצ'ים. המגנים בכדורגל עשויים פלסטיק ונלבשים מתחת לגרב, ללא כל אמצעי המהדק אותם לגוף.