חייט יליד גואה בשם דה סוזה (de Souza), שהתגורר בארושה שבטנזניה ושעסק בזמנו החופשי בחיפוש זהב, מצא שברים שקופים של גבישי אבן חן שצבעם משתנה בין כחול עז לסגול על רכס הרים סמוך למררני, כ-70 קילומטרים דרומית מזרחית לארושה. הוא החליט כי המינרל הוא אוליבין (ליתר דיוק פרידוט, אבן חן מאוליבין), אך לאחר בדיקה החליט שטעה וכי מדובר בדיומורטיריט, מינרל בצבע כחול שאיננו אבן חן. זמן קצר אחר כך הראה דה סוזה את האבנים לג'ון סול (John Saul), גאולוג וסיטונאי של אבני חן שמושבו בניירובי, שבאותו הזמן עסק בכרייה של אבני אקוומרין באזור שסביב הר קניה. סול, בעל תואר שלישי מ-MIT ושאחר־כך גילה את המרבצים הידועים של אבני האודם באזור טסאבו שבקניה, פסל את ההשערות כי האבנים הם דיומורטיריט או קורדיאריט ושלח את הדגימות לאביו, היימן סול, שהיה סגן נשיא ברשת חנויות האופנה סאקס בשדרה החמישית. היימן סול הביא את הדגימות למכון הגמולוגי של אמריקה ששכן בבניין מול החנות ושם זיהו נכונה את אבן החן החדשה כצורה של זואיסיט. זיהוי נכון נעשה במקביל גם על ידי מינרלוגים באוניברסיטת הרוורד, במוזיאון הבריטי ובאוניברסיטת היידלברג, אבל האדם הראשון שזיהה את האבנים בצורה נכונה היה איאן מקלאוד (Ian McCloud), גאולוג שעבד בשירות ממשלת טנזניה והתגורר בדודומה. היימן סול נתן לתכשיטן ללטש שתיים מהדגימות והראה אותן להנרי פלאט (Henry Platt) מחברת התכשיטים הנודעת טיפאני, שמיד העריך את יופיין של אבני החן וטבע את השם "טנזניט" כרמז לארץ המוצא של האבן. שתי אבנים אלו שובצו אחר־כך בטבעות.
השימוש בשם שיש בו רמז לארץ המוצא נחשב אמצעי פרסומת יעיל לשיווק אבן החן לציבור, והשם אכן דבק מאז באבן. הפופולריות שצבר הטנזניט כאבן חן כיום היא בעיקר הודות למערכות השיווק של טיפאני.
עד היום אותר טנזניט טבעי במקום אחד בלבד בעולם, שטח של שמונה קילומטרים רבועים על רכס הרי מרלני, כ-16 קילומטרים דרומית לנמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו. כריית הטנזניט כיום מכניסה לממשלת טנזניה כ-20 מיליון דולר בשנה. האבנים המלוטשות נמכרות בעיקר בשוק האמריקני ומעריכים את סך כל מכירות הטנזניט המלוטש בארצות הברית בכ-500 מיליון דולר בשנה.
באוקטובר 2002 הכריז איגוד סוחרי אבני החן של אמריקה הידוע בראשי התיבות AGTA (American Gem Trade Association) על השינוי הראשון מזה 90 שנה ב"טבלה המודרנית של אבני הולדת" והכתיר את הטנזניט כאבן ההולדת של דצמבר.
ביוני 2003 חוקקה ממשלת טנזניה חוק שאסר על יצוא הטנזניט הבלתי מעובד להודו (כמו אבני חן רבות מבוצע חיתוך וליטוש הטנזניט בג'איפור). האיסור הוסבר כניסיון לעודד פיתוח תעשיית עיבוד מקומית, ובכך לעודד את הכלכלה ולהגדיל את הרווחים. איסור זה הוסר בהדרגה במהלך השנתיים לאחר הכרזתו, ומאז רק אבנים במשקל מעל 0.5 גרם מצויות תחת איסור זה.
להחלטה זו הייתה השפעה רצינית על העיר ג'איפור, שכן שליש מהיצוא השנתי של אבני החן שלה היו של טנזניט. תעשיינים בעיר הביעו חשש שאיסור זה ייצור תקדים שיוביל את טנזניה לאסור את יצוא כל אבני החן הבלתי מעובדות, כולל תוצרת המדינה של טסאבוריט, יהלומים ואבני אודם.
באפריל 2005 הודיעה חברה בשם טנזניטוואן (TanzaniteOne) בע"מ, כי היא רכשה את השליטה על החלק ממרבץ הטנזניט המכונה "C-Block", כלומר גוש ג'(מרבץ הטנזניט מחולק לחמישה גושים). במהלך השנה שלאחריה השתלטה החברה על שוק הטנזניט בסגנון בה שלט קונצרן דה בירס על שוק היהלומים. החברה אף הגדילה את שליטתה על כל הטנזניט החדש שנכרה באמצעות רכישה של חלק גדול מהייצור המגיע מפעילות כרייה של כורים עצמאיים הפועלים באזור. זו היא הפעם הראשונה שהמסחר באבן חן צבעונית נשלט בצורה כזו. מחירי האבן הגולמית עלו בהתמדה במהלך השנים האחרונות ככל שהחברה חיזקה את שליטתה בשוק. באוגוסט 2005 נתגלה גביש הטנזניט הגדול ביותר בגוש ג'. הגביש שוקל 16,389 קרט (3.4 קילוגרם) וגודלו 22 על 8 על 7 סנטימטרים.
בפברואר 2006 הודיעה החברה כי היא מקדמת מסע שיווק שיהפוך את הטנזניט ל"אבן הולדת" בהא הידיעה. הם מתכוונים לשווק את אבן החן הנדירה כאבן שיש לתת לכל תינוק בעת הולדתו, על מנת לחגוג יצירת חיים חדשים.
חיקויים.
מעבדה הצליחה לייצר חיקוי של טנזניט אותו היא משווקת תחת השם "טנזניק" ("tanzanique"). האבן מחקה בנאמנות את צבעו של הטנזניט הקלאסי, אך אין לה את תכונת הפליאוכרואיזם הבולטת של הטנזניט. טנזניט הוא צורה של המינרל זואיסיט בעוד שהטנזניק הוא צורה של פורסטריט (סוג של אוליבין). חיקוי נוסף של הטנזניט שנעשה פופולרי לאחרונה הוא זירקוניה (אבן מלאכותית שמשמשת כתחליף ליהלום) שנצבעה בצבע המחקה את הגוון של האזוביון.
מקורות.
הערך הוא תרגום של הערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית שהסתמך על:
בית החולים שיבא
תל-השומר
הממלכה האילירית
קוקוורה
לוי יצחק הירושלמי
לוי יצחק הירושלמי, (29 בינואר 1927 – 26 באפריל 2007) היה עיתונאי ישראלי, יושב-ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
ביוגרפיה.
לוי יצחק הירושלמי נולד בירושלים בשם יצחק נחום לוי, דור שביעי בארץ ישראל, בנם של הרב יעקב לייב לוי ושיינה לבית הורוביץ, בתו של הרב יוסף גרשון הורוביץ, ראש ישיבת מאה שערים ורב שכונת מאה שערים ומראשי המזרחי בארץ. אבותיו, ר' יעקב יהודה לייב לעווי (לוי) משלשין (Ślesin) ור' מנחם מנדל משקלוב, היו מראשי היישוב היהודי בעיר. הוא גדל בשכונה החרדית מאה שערים, כשהייתה באופי דתי לאומי. סבו, רב השכונה וראש הישיבה המרכזית בה, הסמיכו לרבנות. אך כעבור זמן יצא בשאלה ועזב את החברה החרדית. בתחילה הצטרף לתנועת ברית החשמונאים הקשורה לבית"ר, ואחר כך להנוער העובד ולארגון "ההגנה".
בשירותו במלחמת העצמאות כתב ב"דבר ירושלים". בשנת 1950 החל לכתוב בעיתון "הדור", שהיה עיתון ערב בבעלות מפא"י, וכיהן כמזכיר מערכת העיתון. בשלב מאוחר יותר נהיה דובר מפא"י. ב-1956 שימש כמזכירו של פנחס לבון בעת שהלה כיהן כמזכ"ל ההסתדרות, זאת בתקופת הפרשה. היה עורך הדו-שבועון "מן היסוד". בשנות השישים הצטרף לעיתון "מעריב", ובו כתב מאות מאמרים במשך שנים רבות. בשנת 1985 מונה לסגן עורך "מעריב", תפקיד שבו כיהן עד לשנת 1991. עמד שנים מספר בראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. בשנותיו האחרונות כתב באתר האינטרנט "פוליטינט".
ב-2006 קיבל את אות יקיר תל אביב.
היה נשוי לאלישבע, ולהם שני בנים, אבי ועמי ובת בשם אורנה. במשך שנים התגורר בבית מגורי העיתונאים – בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ויגאל לב.
ספריו.
בעריכתו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו (מבחר):
קונסטנטין איפסילנטי
קונסטנטין איפסילנטי (יוונית: Κωνσταντίνος Υψηλάντης, רומנית: Constantin Ipsilanti, בערך 1760 - 1816) היה מהנסיכים הפאנאריוטים, שליט נסיכות מולדובה בין ה-8 במרץ 1799 ל-4 ביולי 1801, אוקטובר 1806 - נובמבר 1806; שליט ולאכיה בתקופה 1 בספטמבר 1802 - אוגוסט 1806, 27 בדצמבר 1806 - 31 במאי 1807 והמושל שלה מטעם רוסיה במהלך 3 שבועות באוגוסט אותה שנה.
קונסטנטין איפסילנטי היה בנו של השליט אלכסנדר וודה איפסילנטי ואביו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה. הוא התחיל את הקריירה שלו כמתורגמן דיפלומטי (דרגומן) בחצר הסולטאן העות'מאני, בתקופת השלטון השנייה של אביו בארצות הרומניות. במהלך שירותו כמתורגמן קשר יחסים עם נציגים רוסים ואנגלים ובעזרתם הגיע לשלטון בנסיכות מולדובה ב-1799. בעקבות מדיניות פרו-רוסית מודגשת הודח ב-1801 ושב לקונסטנטינופול. לפי ההסכם הרוסי-טורקי מ-1802, הרוסים קיבלו אפשרות להשפיע על מינוי שליטים בארצות הרומניות לתקופה של שבע שנים והביאו למינויו של ניקולאה מברוקורדט לשליט נסיכות ולאכיה.
הוא הצטרף לפעילות לשחרור יוון וכשמעורבותו התגלתה הוא נמלט לווינה, ובשנת 1799 קיבל חנינה מידי הסולטאן ומונה לשליט של נסיכות ולאכיה. בשנת 1805 הודח ונמלט לסנקט פטרבורג, ובשנת 1806 חזר לבוקרשט בראש 20,000 רוסים, כדי לחדש את המאבק לשחרור יוון. בעת שלטונו בוולאכיה נעזר בשירותיו של הסוחר והחלפן הארמני מנוק מרזאיאן שנהנה מאמונם של הטורקים והרוסים כאחד. אולם תוכניותיו של איפסילנטי נקטעו בעקבות חוזה טילזיט. הוא חזר לרוסיה ונפטר בקייב.
בתחילת המאה ה-19 הגן על יהדות בוקרשט מפני עלילת דם.
ציצי
מקס סטירנר
טאקואינום סניטאטיס
טאקואינום סניטאטיס (בלטינית: Tacuinum Sanitatis) הוא ספר מימי הביניים בתחום הרפואה. ספר איורים זה התבסס על הספר "תקווים א-סחה" (تقويم الصحة - בערבית: "שימור הבריאות" או "תיקון הבריאות") מאת אבן בוטלאן. הספר תורגם ללטינית ואויר על ידי מאיירים אירופאים.
הספר מתאר את התכונות הרפואיות של מאכלים וצמחים, אולם כולל גם הערות ואיורים על מנוחה, צורות נשימה ובריאות הנפש.
ספר זה הפך פופולרי ונפוץ ביותר באירופה של שלהי ימי הביניים. המילה האיטלקית taccuino, מקורה בשמו של הספר, ומשמעה "ספר הדרכה".
איוריו של הספר שופכים כיום אור על אורח החיים האירופאי בשלהי ימי הביניים, ועל הידע הרפואי והחקלאי האירופאי בתקופה זו.
טאקואינום סניטטיס
טקואינום סניטטיס
אופרה רוסית