לאחר מלחמת העולם השנייה איבדו היונקרים חלקים ניכרים מאדמותיהם, כשהשטחים המזרחיים של גרמניה הועברו לברית המועצות ולפולין. שאר אדמותיהם, שעברו לתחום שיפוטה של גרמניה המזרחית, הוחרמו על ידי המדינה וחולקו מחדש בין האיכרים.
האבלוק וטינרי
הֶבְלוֹק וֶטִינָרִי, שמכונה גם הפטריארך או האציל, הוא רודן העיר הדמיונית אנק-מורפורק בסדרת ספרי הפנטסיה עולם הדיסק מאת הסופר הבריטי טרי פראצ'ט.
וטינרי הוא דמות סגפנית, נזירית וצינית ואף נוטה למיזנתרופיות. העיר משגשגת תחת שלטונו וגדלה מדי שנה.
חייו טרם עלייתו לשלטון.
אביו ואמו מתו בילדותו והוא גדל אצל דודתו, הליידי רוברטה מֶזֶרוֹל.
הוא התחנך בגילדת המתנקשים, שנחשבת למוסד העלית לחינוך צעירי האצולה, והתבלט כתלמיד מבריק ומתבודד. כמתבודד היווה מטרה להצקות מצד שאר הנערים. הוצמד לו הכינוי "מטריד הכלבים" (משחק מילים על שם משפחתו, שדומה בצלילו למילה וטרינר, עם רמיזה מינית גסה) ולעגו לו בטענה השגויה שמעולם לא התנקש בחייו של איש. וטינרי לא נשאר חייב ותמיד נקם בדרכו שלו, הפתלתלה.
במרבית הבחינות קיבל ציונים גבוהים, למעט הבחינה בהסוואה והסתתרות, בה קיבל ציון נכשל מפני ש"לא ראו אותו בכיתה בזמן הבחינה".
ביוזמת קבוצה מאצילי העיר שמאסה בקפריזות של רודן העיר, וטינרי הצעיר התנקש בחייו של הרודן, הלורד ווינדר. לאחר שחיסל את שומרי ראשו של ווינדר לא היה עליו לנקוף אצבע: ווינדר לקה בהתקף לב ומת במקום כשראה את וטינרי מתקדם לעברו בלב אולם נשפים הומה אדם - בלי שאיש פרט לווינדר עצמו יבחין בו.
עוד באותו יום השתתף בקרב רחוב נגד משטרת האימים של הרודן ושם קטל ארבעה מ"הפושעים המגויסים" שפעלו תחת פקודתו של הרודן הבא.
לאחר מותו של ווינדר יצא וטינרי הצעיר למסע לאוּבֶרְוָאלְד, אזור פראי ביבשת. שם פגש את הערפדית מרגולוטה, ונרמז שלשניים היה איזשהו סוג של רומן. בכל מקרה, העובדה הודאית היא שהשניים לימדו רבות אחד את רעהו.
חילופי השלטון לא הביאו לתוצאות הרצויות. עד מהרה נסתבר שמחליפו של ווינדר, הלורד סְנָאפְּקֵייס, קפריזי לא פחות מווינדר. סנאפקייס חטא גם בכך שהפר את הבטחותיו לאלו שעמדו מאחורי ההתנקשות בווינדר ועלייתו לשלטון. פרטי חילופי השלטון הבאים אינם ידועים, אולם וטינרי עצמו מונה לרודן העיר, בהצבעת ראשי הגילדות.
אופי שלטונו.
וטינרי הוא רודן נאור, המסתמך לרוב על תככים במקום על הזרוע המבצעת הרשמית. כך למשל הכריז עם עלייתו לשלטון על גילדת הגנבים, שהייתה קיימת עד אז במחתרת, כגילדה חוקית לכל דבר ("אם בכל מקרה יש פשע, אז כבר עדיף פשע מאורגן"). בכך השיג שלוש מטרות: גילדת הגנבים גבתה מס סביר שתמורתו התחייבה למיספר מועט ביותר של גנבות ומעשי שוד, אותה הגילדה עצמה רדפה בקנאות ואלימות כל שודד וגנב שלא היה חבר רשמי בה ולא סר למרותה, והמטרה השלישית - כמה חדשים לאחר הקמת הגילדות קרא וטינרי לראשי הגילדות ורמז להם שבמידה והם יפרו את ההסכמים שלהם הוא עכשיו ידע בדיוק איפה למצוא אותם ואת משפחותיהם וכך דאג שיסורו למרותו.
בשורה של צעדים באופי זה התייצבה העיר והמסחר החל פורח. אנק-מורפורק הייתה ליעד הגירה מבוקש ומספר תושבי העיר גדל.
למרות הישגי שלטונו וטינרי הוא דמות שנואה ומפחידה עבור רוב תושבי העיר. תככנותו והיותו אדם נטול פגמים - הוא ישן שעות מעטות מדי לילה, מנווט גם את יריביו כרצונו, ואין לו שום חולשה ידועה - מביאים לכך שמדי פעם נעשה ניסיון להדיחו, אך פעמים רבות מסתבר שווטינרי עצמו הוא שיזם את הקשר על מנת לחשוף, להביך או להעניש את מתנגדיו.
וטינרי מחזיק בדיעה ש"רוב בני האדם רעים מטבעם". בהתאם לכך הוא רואה את תפקידו לאלץ אותם להתנהג כשורה. כפטריוט של העיר הוא מלהטט בין אינטרסים ותשוקות סותרות של בעלי העוצמה ומתמרן אותם אחד כנגד השני כך שמטרתו - שגשוג העיר - תושג. נראה שיחס האיבה כלפיו לא מפריע לו והוא מפגין אדישות גמורה כשאנשי מפתח מתפרצים כלפיו. ישנם מעט מאוד אנשים שהוא מעריך, ואת אלה הוא מתמרן (פעמים רבות בניגוד גמור לרצונם) לתפקידי מפתח בעיר.
הפרט היחיד שאינו רציונלי בהתנהגותו הוא תיעוב לא מוסבר לפנטומימאים, שאת פעילותם בעיר אסר בחוק. פנטומימאי שנתפס בפנטומימה נכלא בתא מיוחד, שבו קבוע שלט "למד את המלים".
יחסיו עם דמויות מרכזיות אחרות.
עם סמואל ויימס.
עם עלותו של וטינרי לשלטון הוא פעל להחלשת וניוון משטרת העיר - "משמורת הלילה", והחליף את תפקודה במנגנונים כלבבו כדוגמת גילדת הגנבים, אך לאחר אירועי הספר שומרים! שומרים! שינה את דעתו. עד זמן זה נהג יחס מבטל בקפטן ויימס, אולם לאחר שעמד על ערכו התמיד במדיניות שהגבירה את כוחה והיקפה של המישמורת תחת פיקודו של ויימס.
על אף הערכתו הגוברת לויימס, וטינרי המשיך לתמרן אותו כפי שנהג בכל אדם. כך למשל הוא כפה על ויימס, בניגוד מפורש לרצונו, תואר אצולה. ויימס, בהיותו מטבעו אדם ישר, בקושי סובל את תככיו של וטינרי, ועל אף שהוא מעריך את היציבות והשגשוג שהביא וטינרי לעיר מתפרץ כנגדו לעיתים. עם זאת בכל עת שווטינרי נמצא בסכנה אמיתית ויימס יוצא מגדרו על מנת להגן עליו, בהיותו מודע היטב לערכו.
וטינרי משתמש לעיתים קרובות בויימס ובמוניטין של ויימס על מנת לנטרל מוקשים בעייתיים במיוחד, עם חלוף הזמן הוא פחות ופחות מתמרן את ויימס ולעיתים אף חושף לפניו מן ההתחלה את מטרותיו בגילוי לב. תהליך מתמשך זה מביא לשיחות מלבבות בין השניים שרוב הנאמר בהן מצוי בין השורות. נראה שויימס הוא מהאנשים המעטים מאוד - אולי אף היחיד - שדעתו על וטינרי חשובה לווטינרי.
עם גזר איירונפאונדרסון.
בין גזר לווטינרי שוררת הבנה. וטינרי יודע שגזר הוא יורש הכס של אנק-מורפורק, אך לא יזם התנקשות בו. בשיחה בין השניים (בדומה לשיחות עם וויימס, רוב הנאמר היה בין השורות) הודיע לו גזר שהוא מעדיף שאנשים יתנהגו כשורה מפני שכך צריך, ולא בשל הכריזמה השופעת של גזר, אך קיימת אפשרות שבעתיד המצב ישתנה. מאז סיכום מוקדם זה לא חל שינוי.
עם שפריץ פון סתמבור.
דוגמה מצוינת לשיטת איוש התפקידים של וטינרי. בספר "מהומה רבה על לא דוור" וטינרי השכיל להבין את יכולותיו ואישיותו של פון־סתמבור, נוכל משכנע להפליא שברמייה גנב כ-150,000 $ ממוסדות ואישים באנק־מורפורק. הוא נשפט לתליה. לאחר שנתלה מצא את עצמו להפתעתו, במקום בעולם הבא, בריאיון עם וטינרי, שהורה לתליין לוודא שפון־סתמבור יישאר בחיים. וטינרי כופה על פון־סתמבור את תפקיד מנהל רשות הדואר. תוך זמן קצר גילה פון-סתמבור לתדהמתו שהתפקיד חשוב לו ושיקם את שירות הדואר במאמץ גדול, ביצירתיות לא מבוטלת וגם (לא פחות חשוב) ב-150,000$ ש"ניתנו לו מאחד האלים, לא ידוע איזה אל".
לאחר שפון סתמבור ייצב את רשות הדואר העבירו וטינרי, בדרכו האופיינית, לניהול הבנק המרכזי של העיר והמטבעה המלכותית בספר "קומדיה של מטבעות" (אך בפעם זו לא איים עליו בתליה אם לא יסכים, אלא נתן לו בחירה אמיתית). בסוף הספר חושף וטינרי את תוכניתו להעביר את פון-סתמבור לתפקידים אחרים הזקוקים ל"ניהול יצירתי" בעתיד.
מוטו.
SI NON CONFECTUS NON REFICIAT
אם זה לא מקולקל, אל תתקן
ציטטה אופיינית:
פרסי נסיך אסטוריאס
פרסי נסיכת אסטוריאס (בספרדית: Premios Princesa de Asturias, באסטורית: Premios Princesa d'Asturies) הם פרסים המוענקים מדי שנה על ידי קרן נסיכת אסטוריאס בהנהגת נסיך אסטוריאס, ונחשבים ליוקרתיים ביותר בספרד. הפרסים מוענקים, מאז שנת 1981, לאנשים, ארגונים או מוסדות מרחבי העולם אשר בלטו בתרומתם ובהישגים יוצאי דופן במספר קטגוריות.
הקטגוריות בהן מוענק הפרס הן: אמנויות, ספרות, מדעי החברה, תקשורת ומדעי הרוח, שיתוף פעולה בינלאומי, הבנה הדדית (concordia), מחקר מדעי וטכני וספורט. בנוסף לפרסים אלו מוענק גם עיטור מופת לאדם או קבוצת אנשים אשר תרמו תרומה משמעותית לאסטוריאס. לכל קטגוריה יש חבר שופטים המתכנס לדיונים בין חודש מאי לספטמבר, ובסופם מכריז על הזוכים בפרס. בחודש אוקטובר מתקיים טקס הענקת הפרסים באוביידו, עיר הבירה של נסיכות אסטוריאס שבצפון ספרד. בראש הטקס עומד יורש העצר הספרדי, שתוארו "נסיך אסטוריאס". לזוכי הפרסים מוענקים מענק כספי בסך 50 אלף אירו ופסלון שעוצב על ידי ז'ואן מירו.
בין הזוכים הבולטים בפרסי נסיכת אסטוריאס: ברברה הנדריקס (אמנויות 2000ׂ), פדרו אלמודובר (אמנויות, 2006), נשיונל ג'יאוגרפיק (תקשורת ומדעי הרוח, 2006), נלסון מנדלה ופרדריק וילם דה קלרק (שיתוף פעולה בינלאומי, 1992), גינטר גראס (ספרות, 1999), דוריס לסינג (ספרות, 2001), ארתור מילר (ספרות, 2002) וסוזן סונטג (ספרות, 2003), טור דה פראנס (ספורט, 2003), סטיבן הוקינג (הבנה הדדית, 1989), תמרה רוחו (אמנות 2005) יוניצ"ף (הבנה הדדית, 2006), פול אוסטר (ספרות, 2006), אל גור (שיתוף פעולה בינלאומי, 2007), בוב דילן (מוזיקה, 2007), פאקו דה לוסיה (אמנות, 2004) ומיכאל שומאכר (ספורט, 2007) מרי בירד (מדעי החברה, 2016). ב-1991 העניקה קרן נסיך אסטוריאס את פרס האמנויות ל"דור הזמרים הספרדים הליריים" - ויקטוריה דה לוס אנחלס, תרזה ברגנצה, מונסראט קאבאייה, חוסה קאררס, פלאסידו דומינגו, אלפרדו קראוס ופילאר לורנגאר.