היא טענה זאת בעת שיח אינטרנטי, בו הגיבה על תגובה של אקטיביסטית לגבי ספרי ילדים המשווקים למיעוטי המיעוטים. בתגובתה, רוסוף הסבירה כי התכלית של ספר איננה להעביר מסר מסוים מאוד או לקדם שינוי חברתי, אלא להרחיב את דעת הקורא על ידי שימוש בפילוסופיה ונקודת המבט של הסופר.
פרסים.
מג רוסוף זכתה בעצמה בתואר חברה באגודה המלכותית לספרות בשנת 2014, יחד עם פרס אסטריד לינדגרן בשנת 2016.
ספרה "ככה אני חיה עכשיו" זכה ב-8 פרסים משנת 2004 עד 2006, מתוכם Guardian Children’s Fiction Prize, ופרס Michael L. Printz, בנוסף לשני פרסים גרמניים שונים: Der Luchs des Jahres ו-Deutscher Jugendliteraturpreis. ספרה "ג'סטין קייס" זכה במדליית קרנגי ועוד 4 פרסים שונים, בנוסף לספרים What I was ו-The Bride’s Farewell שהיו מתמודדי הגמר למדליה בשנים 2008 ו-2011. "תארו לעצמכם שאינני" היה מתמודד הגמר עבור פרס ה-U.S. National Book בשנת 2013.
אן המילטון
אן המילטון (אנגלית: Ann Hamilton; נולדה ב-22 ביוני 1956) היא אמנית חזותית שהחלה פעילותה בשנות השמונים של המאה העשרים ועוסקת בהקמת מיצגים גדולים. המילטון בעלת תוארׁ Bachelor of Fine Art) BFA) בתחום עיצוב בדים מטעם אוניברסיטת קנזס ותואר Master of Fine Arts) MFA) בתחום הפיסול מטעם אוניברסיטת ייל. בין השנים 1985 ל 1991 הרצתה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. מאז 2001 היא עובדת בפקולטה לאמנות באוניברסיטת המדינה של אוהיו וזכתה בתואר פרופסור בכיר בשנת 2011. בין מיצגיה הרבים, ראוי לציין את The Event of a Thread משנת 2012, Tower  משנת 2007 והמיצג Indigo Blue  משנת 1991. במסגרת עבודתה, המילטון זכתה בפרסים רבים וביניהם מלגת גוגנהיים (1989) והמדליה הלאומית לאומנויות (2011) .
ביוגרפיה.
אן המילטון נולדה בעיר לימה באוהיו ב – 22 ביוני 1956 . היא גדלה בעיר קולומבוס, במשפחה קלוויניסטית והושפעה רבות בעיקר מסבתה. בראיון שנערך עימה בשנת 2015, סיפרה שרגעים רבים עם סבתה נחקקו בזכרונה עד היום, ובפרט היא זוכרת עצמה לצד סבתה, ידה כרוכה עליה בעוד שתיהן סורגות יחדיו. אין פלא, אפוא, שאומנות הרקמה הפכה להיות האמנות הראשונה בה שלטה.
נטיות אלה הפכו למקצועיות בשנת 1979, עת סיימה תואר BFA בעיצוב בדים מטעם אוניברסיטת קנזס. בשנת 1985 הוענק לה תואר MFA בפיסול מטעם אוניברסיטת ייל. משנה זו ועד שנת 1991 לימדה המילטון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ומשנת 2001 עברה להרצות באוניברסיטת המדינה של אוהיו בפקולטה לאמנות. בשנת 2009, הצטרפה המילטון אל האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים היוקרתיתושנתיים לאחר מכן, בשנת 2011, התקדמה לדרגת פרופסור בכיר מטעם אוניברסיטת אוהיו.
כיום, מתגוררת אן עם בן זוגה משנת 1992, מיכאל מרכיל, גם הוא אומן וחבר באוניברסיטת המדינה של אוהיו , עם בנה, כלב וחתול .
סגנון אמנותי.
המילטון עוסקת באמנות חזותית ויוצרת מיצגים בקנה מידה גדול. במהלך השנים, יצרה המילטון יותר משישים מיצגים שרובם נבנו בעזרת מתנדבים.  אלו כוללים פסלים, סרטונים, מילים ושימוש בזמן כאמצעי אמנותי. מיצגיה זמניים ומותאמים לאתר בו הם שוכנים בצורתם ובאופיים. בתחילת דרכה, המילטון עסקה רבות ביצירת מיצגים הכוללים בדים, שמע, מגע, תנועה והתייחסות אנושית. לעומת זאת, כיום המילטון מתעסקת במיצגים פשוטים יותר, הכוללים מילים, דיבור והקשבה. ייחוד מיצגיה הוא שימושה בממשקים ואמצעים שונים ומגוונים כדי ליצור חוויה רבת רבדים לצופה . לדברי הוג דייוויס, אוצר במוזיאון לאמנות עכשווית בסן דייגו, אן המילטון יוצרת עבודות אינטלקטואליות הגורמת לצופים להתעסק בהם .  בעבודותיה, תמיד הצופה מהווה חלק משמעותי בתוך היצירה והוא משחק תפקיד מרכזי בה.
עבודות נבחרות.
מיצג שהוקם בסן פרנסיסקו ובו הונחו 750,000 מטבעות פני מול אדם יישוב על כיסא. האדם החזיק כובע גדוש בדבש, בעוד שלקיר הוצמדו שני עלי ומכתש ממונעים. באחד מהם נטחנו שיני אדם ובשני נטחנו מטבעות פני. מטרתה בכך הייתה להמחיש שני מאפייני חשיבה אנושיים. אחד פיזי – שיני האדם והשני מופשט – הכסף. לאחר פירוק המיצג, מאות אלפי המטבעות שימשו  למימון המיצג והנותרים הותרמו לצדקה.
מיצג שהוקם בתוך מחסן ישן בצ'ארלסטון, במסגרת פסטיבל בו התבקשו האמנים ליצור בהשראת ההיסטוריה של העיר. במרכז המחסן, ניצבו 6.35 טון של בגדי עבודה כחולים על משטח ברזל. לפניו ישב אדם לצד שולחן ומחק מילים מספרים. מטרתה הייתה להזכיר את עברה של העיר כאתר מבוקש לסחר עבדים.
מיצג הממוקם בעמק אלכסנדר שבקליפורניה, מורכב מצריח בטון המתנשא לגובה של כעשרים ושישה מטרים. המגדל ממוקם בין גבעות מוריקות ומשתלב היטב בנוף הסובב אותו. בתוכו, מדרגות סליליות מטפסות ויורדות מצדדיו השונים לסירוגין וכך נוצר ריחוק בין האמן לבין הקהל. מטרתו היא לארח אירועים והופעות באופן לא שגרתי ומעניין.
מיצג זה, הוקם בתוך הגלריה Park Avenue Armory שבניו יורק ובו בד לבן תלוי באוויר הנמשך מצד לצד על ידי כבלים. בפתח האולם, יישובים צמד אנשים מול שולחן שעליו יונים כלואות וקוראים ספר. בצידו האחר של האולם יושב סופר המפנה את מבטו הרחק מהבד. החלל עשיר בנדנדות, בהן המבקרים חופשיים להתנדנד. המילטון יצרה מיצג זה בהשראת ילדותה וזיכרונותיה המוקדמים ביותר.
פרסים והוקרה.
בין הפרסים הבולטים בהם זכתה המילטון, יש לציין את:
המדליה הלאומית לאומנויות (2014), פרס היינץ (2008), עמיתי מקארתור (1993), אחוות אמני ארצות הברית (2007), מדליית סקוהגן לאמנות (1992), מלגת גוגנהיים (1989)
אליסון ויילי
אליסון ויילי (באנגלית: Alison Wylie, נולדה ב-26 באוגוסט 1954) היא פילוסופית בריטית-קנדית, בתחומי האתיקה, מגדר ומחקר פמיניסטי, ופילוסופיה של הארכאולוגיה. לימדה במספר אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ערכה מספר כתבי עת, ומילאה תפקידים ניהוליים במספר אגודות, כמו למשל נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה. ב-2013 נבחרה לפילוסופית המצטיינת של השנה על ידי החברה האמריקאית לנשים פילוסופיות.
ביוגרפיה.
נעורים ולימודים.
ויילי נולדה באנגליה ב-1954, וכשגדלה עברה עם משפחתה לאונטריו, קנדה. היא עשתה את תוארה הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת מאונט אליסון בשנת 1976. בתוארה השני, אותו עשתה בשנת 1978 באוניברסיטת בינגהמטון, היא בחרה להתמקד באנתרופולוגיה והתזה שלה עסקה בהנמקה אנלוגית בארכאולוגיה. במוסד מחקר זה היא גם בחרה להמשיך ולעשות את הדוקטורט שלה על פילוסופיה של הארכאולוגיה בנושא "פוזיטיביזם והארכאולוגיה החדשה" 1982, לשם כך יצאה לסמסטר אחד באריזונה, ולשני סמסטרים באוקספורד ביחד עם המרצה שלה, רום הארה.
קריירה אקדמאית.
בתקופת פוסט הדוקטורט שהתה ויילי שלוש שנים בקליארי, שם  מילאה תפקיד של מרצה וחוקרת, ושנה אחת באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם התרכזה רק במחקר. ב-1985  התחילה ללמד באוניברסיטת אונטריו, ועשתה כן במשך 13 שנים. ב-1998 עברה ווילי מקנדה לארצות הברית, שם לימדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ואוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בנוסף מאז 2013, היא מלמדת בסמסטר הסתיו באוניברסיטת דורהאם.
לאורך הקריירה שלה מילאה ויילי מספר משרות חשובות. היא חברה במספר וועדות ואיגודים העוסקים בפילוסופיה של הארכאולוגיה, פילוסופיה פמיניסטית, וערכה גם מספר כתבי עת, כגון "היפאתיה", העוסק בפמיניזם. היא הייתה נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה בין השנים 2011 ל-2012, וביוני 2016 נבחרה לכהן כנשיאת ההתאחדות לפילוסופיה של המדע.
פרסים והוקרה.
ויילי זכתה במספר פרסים ואותו הוקרה, בינם:
מחקר.
תחומי התמחות.
ההתמחות של ויילי בתור פילוסופית מתחלקת לשלושה תחומים:
1)     בעיות אפיסטמיות (תורת ההכרה) שמועלות ממחקרים ארכאולוגיים.
2)     מחקר מדעי החברה מזווית ראייה פמיניסטית.
3)      ביקורת מוסרית על אודות ההשלכות של מדע הארכאולוגיה
בתחום הראשון, שבו החלה לעסוק עוד בכתיבת הדוקטורט שלה, היא עוסקת בניתוח האופנים בהם מנמקים היסטוריונים את טיעוניהם לגבי ההיסטוריה. למעשה, ווילי מבקשת להבין מהי בעצם הוכחה היסטורית מהימנה? ויילי פיתחה כמה שיטות אשר בעזרתן אפשר לנסות ולקבוע כיצד יש להשיג טענות אמפיריות לגבי העבר.
בתחום השני היא מתעמקת בשאלה מה הן ההשלכות של ההצדקה לגבי מדע, שפעילותו חורגת מחיפוש ידע אפיסטמי בלבד. ויילי טוענת בנושא זה טענה כפולה: הראשונה היא שכל פעילות מדעית נדרשת לאמץ נקודת מבט מסוימת ולא כללית-טהורה. השנייה, שלמרות הכרח זה, המדע עדיין בעל ערך משמעותי וטענותיו אינן שגויות רק משום שהן מבטאות נקודת מבט חלקית ולא כללית. לשם הדגמה, לדעתה פמיניזם מבטא נקודת מבט של נשים מצד אחד, והוא מסגרת טובה לפרשנות מדעית מצד שני. היא מפרטת על כך בעבודתה האחרונה שלה בנושא הגיעה ב 2012 בוועדת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה,  אשר כותרתה הייתה "למה נקודת מבט חשובה".