בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה מפלגתו של טירקש קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, אך למרות זאת היה טירקש חבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ושימש כסגן ראש ממשלת טורקיה בקואליציה בראשות סוליימאן דמירל בין 31 במרץ 1975 ו-21 ביוני 1977, ושוב מ-21 ביולי 1977 ועד 5 בינואר 1978. לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה בשנת 1980 פוזרו כל המפלגות בטורקיה ונאסרו, והרשויות הטורקיות האשימו את הזאבים האפורים (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980. כ-220 מאנשי ארגון הזאבים האפורים כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין, ומפלגתו הואשמה בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במטרה להקים דיקטטורה פשיסטית בטורקיה. טירקש נשלח למאסר ושוחרר ממנו לאחר ארבע וחצי שנים, אך נאסר עליו לקחת חלק בחיים הפוליטיים במדינה.
ב-1983 קמה מפלגתו של טירקש שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 הוא שב לשורותיה לאחר שהאיסור שהוטל עליו הוסר. טירקש שב ונבחר לאספה הלאומית בשנת 1991 וכיהן בה משך ארבע שנים עד 1995. ב-1992 שבה המפלגה לשמה המקורי וטירקש עמד בראשה עד מותו בשנת 1997.
אידאולוגיה.
טירקש הוביל מצע אידאולוגי לוחמני וגזעני אשר כיוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם הוא התבטא גם כנגד בני לאומים אחרים:
מתנגדיו טענו כי דעותיו פשיסטיות ושירטטו קו מקביל בינן ובין דרכי פעולתו לאלה של הנאצים בגרמניה. ב-1965 כינה טירקש עצמו את מצעו בכינוי "דוקטרינת תשעת המאורות" (Dokuz Işık Doktrini), ובספרו "הדוקטרינה הלאומית" (Millî Doktrin) משנת 1973, קבע כי יש להבין את היסוד העיקרי באידאולוגיה זו, אותו כינה "האידיאליות" (ülkücülük), כדלקמן:
טירקש דגל ברעיון הפאן-טורקיות (Türkçülük) לפיו כל הטורקים משתפים מוצא אחד ואשר מטרתו להקים ישות מדינית טורקית אחת. ב-1992 הוא יצא לאזרבייג'ן כדי להביע תמיכה בקבוצות לאומניות במדינה אשר דגלו ברעיון הפאן-טורקי. הוא דגל בפיתוח האזורים הכפריים במדינה, ובאזורים אלה זכה להשפעה ולתמיכה באופן מסורתי.
שקט תעשייתי
שקט תעשייתי הוא מונח ביחסי עבודה המתאר מצב בו לא מתאפשרת הפרעה של יחסי העבודה, על ידי שביתה. "שקט תעשייתי" משמש גם כביטוי המתאר אמצעי לפתרון משבר באמצעות הסכמה הדדית להפסקת ביטויי מחאה בתמורה להטבות כל שהן, או באופן רחב יותר לציון העדר מחאה בתמורה לדבר מה. הבחירה בדרך זו יכולה לנבוע מאינטרס הדדי לדחיית הפתרון, מרצון להבטיח המשך יחסים תקינים לאחר השגת הפתרון, או מתפיסה הרואה חשיבות ביחסים ללא מחאה.
המצב בחוק.
בגרמניה, דנמרק, הולנד, שוודיה ומדינות אירופיות נוספות, קיים חוק האוסר על שביתה בנושאים שאודותיהם הושג הסכם קיבוצי.
בישראל המצב מעט שונה. בית הדין לעבודה קבע כי כל הסכם קיבוצי כולל במשתמע התחייבות לשקט תעשייתי, ועקרונית, הפרת השקט התעשייתי מהווה עילה להטלת סנקציות כלכליות על העובדים. עם זאת, על פי חוק ההסכמים הקיבוציים, כאשר מפרים הסכם קיבוצי כללי, ניתן לפסוק פיצויים אם הצדדים קבעו זאת במפורש במסגרת ההסכם, ואילו כאשר מפרים הסכם קיבוצי מיוחד, אין אפשרות לפסוק פיצויים, כך שלמעשה לא ניתן לאכוף את השקט התעשייתי בהסכמים קיבוציים מיוחדים.
חוק יישוב סכסוכי עבודה, תשי"ז 1957, מתיר לתבוע איגודים שהפרו את השקט התעשייתי במגזר הציבורי, אך הוא מגביל זאת למקרים שהשביתה לא אושרה על ידי ההסתדרות, ולמקרים בהם העילה קשורה בסכסוך על גובה שכר עבודה או על תנאים סוציאליים. לפי נתוני משרד העבודה והרווחה, רק 20-25 אחוזים מן השביתות עומדות בתנאי השני, ועל כן ברוב השביתות לא ניתן לאכוף שקט תעשייתי.
יוהאן פרידריך רייכארדט
יוהאן פרידריך רייכארדט (בגרמנית: Johann Friedrich Reichardt; 25 בנובמבר 1752 - 27 ביוני 1814) היה מלחין, סופר ומבקר מוזיקה גרמני.
חייו.
רייכארדט, יליד קניגסברג, פרוסיה, היה בנו של מוזיקאי ונגן לאוטה בשירות העיר, יוהאן רייכארדט (1780-1720). יוהאן רייכארדט הבן היה תלמידו של טימופיי בלוגרדסקי, שהיה בשעתו תלמיד של סילביוס לאופולד וייס. את לימודי המוזיקה שלו בכינור, בכלי מקלדת וכנראה גם בלאוטה החל כילד. כשמלאו לו עשר שנים יצא עם אביו ועם מקהלת ה"וונדרקנאבן" ("נערי הפלא") שלו למסע קונצרטים בפרוסיה המזרחית. בעידוד עמנואל קנט למד רייכארדט משפטים ופילוסופיה בעיר מגוריו ובלייפציג משנת 1769 עד 1771.
בשנת 1771 יצא בחיפזון לסיור קונצרטים דחוס כווירטואוז, כדי להתחמק מגיוס לשירות אזרחי. בשנת 1774 חזר לקניגסברג והיה למזכיר לשכה. האופרה "לה פסטה גאלאנטי", ששלח כדוגמה אל המלך פרידריך השני, הקנתה לו מינוי למשרת הממונה על המוזיקה בחצר מלך פרוסיה. לפניו כיהן במשרה זו קרל היינריך גראון. כעבור שנתיים פרש מתפקידו ונשא לאישה את הזמרת, פסנתרנית ומלחינת לידר יוליאנה בנדה. אחת מבנותיהם, לואיז רייכארדט, עשתה לה שם כמחברת לידר.
בשובו ממסעו הראשון לאיטליה ב-1783 עצר רייכארדט בווינה, שם פגש את הקיסר פרנץ השני ואת גלוק. עוד מסעות מוזיקליים לצרפת ולאנגליה לא הניבו את ההצלחה המקווה, ורייכארדט חזר באי רצון לברלין. בשנת 1786 קשר ידידות קרובה עם גתה, יוהאן גוטפריד הרדר ושילר. נסיונותיו הבאים לזכות בפריצת דרך בצרפת עלו בתוהו, אך הרעיונות המהפכניים הלהיבו אותו. אחרי הופעת "מכתבים אינטימיים" Vertrauten Briefe שלו בשנת 1792, הורחק ב-1794 ללא תשלום שכרו ממשרתו כקאפלמייסטר בחצר המלך בגלל האהדה שגילה כלפי המהפכה הצרפתית. הוא חי זמן מה בהמבורג, שם פרסם את כתב העת "פרנקרייך" (צרפת בגרמנית), אבל ב-1794 עבר לגור בגיבישנשטיין ליד האלה. בשנת 1796 נמחלה לו אהדתו למהפכה והוא מונה למשרת מנהל מכרה המלח בהאלה. משם הרבה לנסוע לברלין לנצח על ביצועי הבכורה של יצירותיו.
מסע לפריז בשנת 1802 הפחית במידה ניכרת את הקסם, שנסכו עליו קודם הצרפתים והפוליטיקה הצרפתית והוא היה למתנגד מוצהר של נפוליאון. כעבור ארבע שנים, כשחיילים צרפתים השתלטו על אחוזתו ובזזו אותה, נמלט לדנציג, שם פעל כפטריוט ולוחם חירות. אחי נפוליאון, ז'רום, שישב בקאסל, התיר לרייכארדט לחזור ומינה אותו למנהל תיאטרון בשנת 1807. הכהונה הזו נמשכה רק תשעה חודשים. בנובמבר 1809 נסע רייכארדט לווינה למצוא הצלחה.
אחרי שהתוודע אל המוזיקה של היידן, מוצרט ובטהובן, נפתח לקלאסיקה הווינאית, אם גם באיחור. זמן קצר אחר כך שב לגרמניה ושם, בגיבישנשטיין, מת ב-27 ביוני 1814. בני דורו מיהרו לשכוח אותו ואת יצירותיו.
רייכארדט הרבה בנסיעות: ב-1783 ביקר באיטליה, שווייץ, וינה והמבורג; ב-1785 וב-1792 נסע ללונדון; בשנים 1785-1787, 17992 ו-1802 היה בפריז; ב-1790 ביקר באיטליה וב-1793 נסע לקופנהגן ולסטוקהולם.
יצירותיו.
חלק ניכר מפרסומו של רייכארדט כמלחין בא לו מן הלידר, כ-1500 במספר, לטקסטים של כ-125 משוררים. הראשונים בחשיבותם הם אלה שנכתבו לשירים של גתה. שוברט הכיר כמה מהם והושפע מהם בכתיבתו. רייכארדט נודע גם בזינגשפילה שלו, סוגה ששכלל בעזרת גתה. כמו כן כתב 49 שירים לטקסטים של הרדר.
לצד המוזיקה שלו, עבודתו כמסאי שימרה את ערכו עד ימינו אלה. אוסף השירים קרן הפלא של הנער מוקדש, באפילוג, לרייכארדט. זאת, מן הסתם, בתקווה שיכתוב מוזיקה לטקסט, אך הוא מעולם לא הלחין שירים אלה.
פאלאסט דר רפובליק
פאלאסט דר רפבליק
פלסט דר רפבליק
ל&quot;ב העיר
א-סווידא
אַ-סֻּוַיְדַאא (בערבית: السويداء, ובהגייה מדוברת אַ-סֻּוֵידַא) היא עיר בדרום-מערב סוריה במחוז א-סווידא שבהר הדרוזים, בקרבת הגבול עם ירדן. נכון ל-2002, בעיר מתגוררים כ-87,000 תושבים, כ-95% מהם דרוזים ומקצתם נוצרים יוונים אורתודוקסים ומוסלמים סונים.
א-סווידא היא העיר הגדולה בהר הדרוזים ונחשבת לבירת הדרוזים בעולם ובסוריה בפרט. העיר נוסדה על ידי הנבטים בשם סועדה. בתקופה ההלניסטית והרומית היא נקראה דיוניסיאוס על שם אל היין דיוניסוס, היות שהעיר ממוקמת באזור ייצור יין קדום ידוע.
תחת המנדט הצרפתי על סוריה היה הר הדרוזים מדינה אוטונומית נפרדת. בין השנים 1921 עד 1927 נקראה המדינה מדינת א-סווידא על שם העיר, אך בשנת 1927 שונה השם למדינת ג'בל א-דרוז על שם ההר. במלחמת ששת הימים הגה יגאל אלון תוכנית להפרדת הר הדרוזים מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בעיר ובסביבותיה התגלו שרידי מבנים נבטיים, הלניסטיים, רומיים וביזנטיים. במקום אגורה הלניסטית ושרידי כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, ככל הנראה כנסיית סנט סרג'יוס. כמו כן, בעיר מבנים מהתקופה הרומית אשר עדיין משמשים למגורים, והחלה עבודה ארכאולוגית לחשיפת אמפיתיאטרון רומי.
ב-25 ביולי 2018 ביצע ארגון המדינה האסלאמית מספר פיגועי התאבדות וירי בא-סווידא, בהם נהרגו לפחות 258 בני אדם.
בית העלמין הממלכתי של טורקיה
בית העלמין הממלכתי של טורקיה (טורקית Devlet mezarlığı), בשכונת "חוות יער אטאטורק" (Atatürk Orman Çiftliği) במערב אנקרה, הוא בית עלמין לאומי וצבאי, ונמצאים בו קבריהם של נשיאי טורקיה (למעט מוסטפא כמאל אטאטורק ואיסמט אינני, הקבורים באנטקביר), אנשי צבא בכירים, ו-61 מגיבורי מלחמת העצמאות של טורקיה.
הקמה.