גאולוגים הולנדיים חשדו בקיומם של מרבצי פחם נרחבים באזור כבר באמצע המאה ה-19, וב-1868 התגלה שדה הפחם של אומבילין. עם זאת, ריחוקו של האתר מאמצעי תחבורה, טופוגרפיה הררית ועומק המרבצים, מנעו את תחילת הפקת הפחם. בין השנים 1873–1875 נערך סקר התכנות להנחת מסילת ברזל מהאתר דרך רכס ההרים שחוצץ בינו לבין חופה המערבי של סומטרה ועד לאזור העיר פדאנג שבחוף האוקיינוס ההודי, אולם לממשלת איי הודו המזרחיים לא היו משאבים בשל המלחמה נגד סולטנות אצ'ה בצפון סומטרה ובשל סלילת מסילות ברזל באי ג'אווה. בעקבות דיון בבית הנבחרים הוחלט כי הפחם יופק בידי הממשלה ולא במימון פרטי, והבנייה החלה. מסילת הרכבת הונחה בין השנים 1887–1891, והמצאת הרכבת המונעת באמצעות גלגל שיניים סייעה בקיצור המסלול. ב-1891 החלה הקמת עיר הכורים המתוכננת סאוואהלונטו. מצפון למרכז המסחרי של העיר הוקמו מבני התעשייה לעיבוד הפחם ולאחסונו וכן מבני מנהלה. ממערב למרכז העיר קם אזור המגורים עבור הכורים החופשיים, בית חולים ומתקני ספורט. מחוץ לעיר שכן בית הספר לכריה שנוסד ב-1916, ובית כלא שבו שהו האסירים שהובאו לאומבילין לעבודות כפייה. הפחם שונע לאמאהאבן מדרום לפדאנג לאורך מסילה שאורכה 155 ק"מ, ואוחסן במבני בטון ענקיים שהוקמו בנמל ב-1888. הקמת הנמל הסתיימה ב-1893 והוא השתרע על פני קמ"ר אחד. מכרה הפחם עצמו נפתח ב-1892 והגיע לשיא תפוקתו לפני מלחמת העולם השנייה ב-1930, עת נכרו בו 620,000 טונות של פחם. ההפקה נמשכה בתקופת הכיבוש היפני (1942-1945) ולאחר עצמאות אינדונזיה, וב-1976 הופקו באתר 1.2 מיליון טונות של פחם. ב-2002 המכרה הפתוח נסגר וב-2011 הוא הונגש לתיירות.
כוח העבודה במכרה.
באתר הועסקו שלושה סוגי עובדים:
בין שלוש הקבוצות שררו יחסים מתוחים בשל תנאי העבודה הקשים, בייחוד בתקופה המוקדמת של פעילות המכרה. בין קבוצות אתניות שונות הייתה תחרות על המשאבים המוגבלים, והמקום ידע מחאות בשל איכות ירודה של מזון וטיפול רפואי בלתי ראוי. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 תנאי העבודה השתפרו במידת מה כדי לשמר את התפוקה במכרה; וכדי להשיג רגיעה במתיחות נעשו מאמצים להפריד בין הקבוצות השונות, בין היתר בהקמת מגורים נפרדים לעובדי הכפייה. במשך השנים היו מקרי נישואין רבים בין כורים ונשים מקומיות, וכיום אוכלוסיית סאוואהלונטו היא הטרוגנית עם שורשים סיניים, מלאים, ג'אווהנזים ומינאנגקבאו.
על סף האלמוות
על סף האלמוות (ברוסית: На пороге бессмертия) הוא סרט קולנוע מסוגת הרפתקאות ופנטזיה, המהווה קופרודוקציה רוסית-הודית משנת 2022.
הסרט מהווה סרט המשך לסרט סוד חותם הדרקון. את הסרט ביים אולג סטפצ'נקו ומככבים בו אנסמבל שחקנים כג'ייסון פלמינג ואנה צ'ורינה. הסרט מומן על ידי קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית, תקציב הסרט עמד על 2 מיליארד רובל (26.78 מיליון דולר).
הסרט תוכנן כבר בשלבי ההפקה המוקדמים של הסרט הקודם ותוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2022. את התסריט כתבו אולג סטפצ'נקו, רומן קרטושין ואלכסיי פטרוחין. בשנת 2016 פורסם שהשחקן שאה-רוח' ח'אן מבוליווד יגלם תפקיד משני בסרט. אף על פי שבאוגוסט 2019 נודע שחברת Russian Film Group נקלעה לקשיים פיננסיים בעקבות הכישלון הקופתי של הסרט הקודם, באוקטובר 2020 כבר פורסם הקדימון הרשמי הראשון של הסרט.
עלילה.
עלילת הסרט מבוססת על אגדות הודיות ורוסיות על המתים-חיים. לאחר הרפתקאותיו בסין בימי שושלת צ'ינג, הנוסע, הקרטוגרף והממציא המפורסם ג'ונתן גרין מגיע עם אהובתו מיס דאדלי, מלווה במלחים רוסים, לחופי הודו. הם מצפים לעלות על ספינה אנגלית של חברת הודו המזרחית הבריטית ללונדון. אבל בתת-היבשת ההודית, גרין מקבל הזמנה מסתורית לפגישה עם אישה מסתורית ועשירה מאוד בשם ואיבהאווה סינג, הפגישה עמה תביא את ג'ונתן למבחנים חדשים, הרפתקאות ועימותים עם צבא זומבים. כדי לפענח את האגדה העתיקה, ג'ונתן גרין יצטרך להתגבר על מכשולים רבים, להציל את אהובתו מאפלת המבוכים של הודו העתיקה, להתמודד עם עולם החי הפראי ולהילחם בכוחות המיסטיים של מפלצת ערמומית, כשהכל קורה על רקע נופים קסומים ואדריכלות צבעונית של מדינה מסתורית.
הפקה.
תקציב הסרט הועמד על 40 מיליון דולר, שחלקם הגיעו מתקציב קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית. צילומי החלק הראשון של הסרט נערכו במהלך שנת 2019 בהודו וברוסיה. צילומי השלמה שתוכננו בהודו לשנת 2020 לא התאפשרו עקב פרוץ מגפת הקורונה בהודו. באוקטובר 2020 פורסם הטיזר טריילר הראשון לסרט, על רקע תביעה של קרן הקולנוע הרוסי נגד מפיקי הסרט, על כך שהם קיבלו תקציב ממשלתי להפקה בסך 91 מיליון רובל רוסי ולא בוצעו התחייבויות כספיות כלפי המדינה וכי למרות העברת הכספים, לא הושלמה הפקת הסרט. עם זאת, לדברי מפיק הסרט, אלכסיי פטרוחין, ההפקה הוקפאה בעקבות מגפת הקורונה בהודו.
קרחון רד איגל
קרחון רד איגל (באנגלית: Red Eagle Glacier) הוא קרחון הממוקם בשטח הפארק הלאומי גליישר, במדינת מונטנה, שבארצות הברית.
הקרחון הוא קרחון תלוי.
קרחון רד איגל ממוקם דרומית-מזרחית מהר לוגן ומקרחון לוגן.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לקו פרשת המים של אמריקה.
נכון לשנת 2005 שטחו של הקרחון היה 0.1 קילומטרים רבועים.
גובהו של הקרחון 2,169 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
נסיגת הקרחון.
עקב התחממות כדור הארץ קרחון לוגן מצוי בנסיגה.
ב-40 השנים שלאחר מכן צומצם שטח הקרחון ב-53%.
לקריאה נוספת.
• C. W. Guthrie, Going to the Sun Road: Glacier National Park's Highway Through the Sky
• National Parks Service, Glacier National Park, Montana: American Section, Waterton-Glacier, P 6
• Marius Robinson Campbell, The Glacier National Park: A Popular Guide to Its Geology and Scenery, P 20
• Daniel Fagre, Ph.D, High Elevation Climate Change Impacts in Mountain Parks: Vulnerabilities and Responses, P 20
• United States Geographic Board, Decisions of the United States Geographic Board
היסטוריוגרפי
קרחון אקוסטה
קרחון אקוסטה (באנגלית: Acosta Glacier) הוא קרחון הממוקם על האי ת'רסטון, הסמוך לקצה הצפון-מערבי של ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 3 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון צפון, בסמוך ממזרח לנקודת דייר.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם אלכס ו. אקוסטה (Alex V. Acosta), עובד הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בעיר פלאגסטאף, במדינת אריזונה שבארצות ברית; אקוסטה היה מומחה למחשבים וגרפיקה והיה חלק מהצוות של הסקר הגאולוגי, שהכין מפות מתמונות הלוויין ברזולוציה גבוהה, ומתמונות לווין לנדסאט, של אזור חוף סיפל, בשנות ה-90.
עקרב הראשון (פרעה)
עקרב הראשון היה שליט מצרי במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית (נקאדה 3), בסביבות שנת 3200 לפנה"ס.
שמו.
שמו מכיל את סימן העקרב בלבד. ייתכן שהגיית השם היא "סרק" או "סלק", אך אין לכך כל עדות ממשית, ולכן נעשה שימוש זמני בשם "עקרב".
ייתכן כי השם עקרב מתייחס לאלת העקרב סרקת, אם כי הממצאים מראים שהאלה סרקת זכתה לפופולריות רק בתקופת ממלכה העתיקה, ולא בהכרח הייתה ראויה להתייחסות בתקופתו של עקרב הראשון.
קבר U-j.
בבית הקברות U באום אל געב באבידוס, נמצאו מספר סימני סרך, כולם ללא שם מלבד אחד, שניתן על פי חלק מהפרשנויות לזהות אותו כשמו של המלך עקרב.
הקבר המיוחס למלך עקרב, שקיבל את השם U-j, מתוארך לסביבות 3200 לפנה"ס ונתגלה על ידי משלחת גרמנית ב-1988. הקבר אמנם נשדד כבר בעת העתיקה, אולם עדיין נמצאו בו, מלבד רהיטים, גם מאה וחמישים תויות מחוררות שלפי ההשערה היו מחוברות לחבילות בדים יקרות שהושארו שם. על התוויות הופיעו ציורים בסגנון הירוגליפי, אשר משערים כי סימלו את שמות היישובים מהן הגיעו המנחות. הכיתוב על שתיים מן הלוחיות מתפרש כציון לערים הצפוניות פי-בסת (בובאסתיס) ופר ווג'ת (בוטו), ומעיד כי צבאו של עקרב הראשון הגיע אל הדלתא של הנילוס.
בנוסף נמצאו בקבר גם שבע מאות כדים שמקורם באזור ארץ ישראל, אלף כדי יין ובירה, ושבר של מטה הקא, סמל השלטון במצרים. בספר מ-2016 טענו האגיפטולוגים אגו ומורנו-גרסיה כי על אחד מכדי החרס היה מצויר בדיו עקרב, אולם הם לא הכריעו בשאלה למה הציור מתייחס, ובפרט האם הוא מתייחס לבעל הקבר, או לאזור בו ייצרו את תוכנו של הכד.
מסקנה ברורה מן הממצאים בקבר היא כי הכתב המצרי היה בשימוש עוד לפני איחוד הממלכה, משמע, לפני 3150 לפנה"ס, וייתכן אף שכיבושיו של עקרב הראשון הם שיצרו צורך בפיתוח כתב מצרי על מנת לנהל רישומים בהקשר של הכיבושים. ובכל מקרה, עושר הממצאים האפיגרפיים על לוחיות השנהב, העצם וההובנה, ונוכחותם בקבר של אצילים לא השאירו ספק באשר לקיומה של מערכת כתב מורכבת כבר בתקופה זו.
קברו של עקרב הראשון נודע בעדות האפשרית שהוא מספק לצריכת יין במצרים העתיקה. עשרות מהכדים שנמצאו בקבר הכילו משקע צהוב אופייני ליין, שתוארך לסביבות 3150 לפנה"ס. ניתוח כימי של המשקע העלה שיירים של עשבים, שרף עצים וחומרים טבעיים אחרים. כמו כן נמצאו בקבר גרעיני ענבים, קליפות ענבים ועיסה יבשה.
ב-2015 העלתה האגיפטולוגית גוונולה גראף טענה כי המדובר למעשה בקברו של המלך עקרב השלישי.
תחריט גבל ג'אוטי.