ניר אורבך (נולד ב־6 באפריל 1970, א' בניסן ה'תש"ל) הוא חבר הכנסת העשרים וארבע מטעם מפלגת הימין החדש בסיעת ימינה, יושב ראש ועדת הכנסת ומנכ"ל מפלגת הבית היהודי בעבר. עורך דין בהכשרתו.
ביוגרפיה.
אורבך נולד בחיפה וגדל בקריית שמואל. הוא בוגר ישיבת פרחי אהרון וישיבת כרם ביבנה. את שירותו הצבאי עשה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי. למד משפטים באוניברסיטת בר־אילן.
אורבך ניהל את מדרשת תל אביב, ייסד את פורום המדרשות התורניות לבנות ועמד בראשו, והיה ממייסדי פורום הממלכתיים–דתיים, וסמנכ"ל מפעלות הציונות הדתית.
אורבך החל לייעץ לשר אפי איתם כשהיה שר השיכון וכן לח"כ ניסן סלומינסקי (שניהם מהמפד"ל). היה מנכ"ל מפלגת אח"י בראשות אפי איתם, שהתאחדה עם מפלגת הליכוד ב־2008.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) שימש כראש המטה של נפתלי בנט ומונה למזכ"ל מפלגת הבית היהודי, ובהמשך, לאחר איחוד התפקידים, גם למנכ"ל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015) נבחר למקום העשירי ברשימת הבית היהודי, מקום ששוריין לנציג מרכז המפלגה, כשהוא גובר על 4 מועמדים אחרים, בהם סגנית ראש עיריית ירושלים חגית משה. לאחר שריון נציגי האיחוד הלאומי – תקומה, הוצב במקום ה־12 ברשימה הסופית. הרשימה זכתה ב־8 מקומות ואורבך לא נבחר לכנסת.
כחבר הכנסת.
לאחר פרישת הרב רפי פרץ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021), התמודד אורבך על ראשות המפלגה אך הפסיד לחגית משה. בהמשך התפטר מתפקידו כמנכ"ל הבית היהודי.
אורבך שובץ במקום ה־6 ברשימת ימינה לכנסת, בראשותו של נפתלי בנט. לאחר הבחירות נכנס אורבך לכנסת העשרים וארבע והוא משמש בה כיושב ראש ועדת הכנסת. מול ביתו של אורבך בפתח תקווה התקיימו הפגנות נגד תמיכתו בממשלת ישראל ה-36.
ב-13 ביוני 2022 הודיע על הפסקת תמיכתו בממשלה ועל פרישתו מן הקואליציה עד להצבעה בכנסת בעד חידוש תקנות שעת החירום ליהודה ושומרון.
חיים אישיים.
אורבך נשוי למירב, להם ארבעה ילדים והם מתגוררים בשכונת הדר גנים שבפתח תקווה.
ויליאם אורוויל דאגלאס
רונית לוינשטיין
המוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש
המוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש (בטורקית: Kahramanmaraş Arkeoloji Muzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר קהרמאנמרש, השייכת למחוז הים התיכון במזרח טורקיה. במוזיאון מוצגים ממצאים מחפירות ארכאולוגיות באזור, כמו האתר הפרהיסטורי דומוזטפה וכן אוסף עשיר של ממצאים מהתקופה הנאו חיתית.
היסטוריה.
המוזיאון הוקם ב-1947 ביוזמתו של הקולונל ה' נורי יורדקול (H. Nuri Yurdakul) במבנה מהמאה ה-16 שנקרא Taş Madras. בתחילתו שימש המוזיאון כמקום הנצחה למלחמת העצמאות של טורקיה. התצוגה כללה בעיקר תמונות של מוסטפא כמאל אטאטורק וחבריו. ב-1957 הורחב המוזיאון ונוספו לו פריטים ארכאולוגים ואתנוגרפיים. בשנת 1962 עבר המוזיאון למבנה בתוך מצודה השוכנת במרכז העיר קהרמאנמרש. ב-29 בנובמבר 1975, עבר המוזיאון למבנה בו הוא שוכן עד היום ברובע  Yenişehir.
תצוגה.
המוזיאון מחולק לארבעה אגפים: אגף ארכאולוגיה, אגף האבן, אגף אתנוגרפיה וגן המוזיאון. אוסף המוזיאון כולל כ-25,000 פריטים. כ-65% הם מטבעות, כ-25% פריטים ארכאולוגים שונים והשאר, פריטים אתנוגרפיים.
סן-סולפיס
The Stone Quarry
The Stone Quarry (מאנגלית: מחצבת האבן; בעבר: Cruel and Unusual Films, Inc., מאנגלית: "סרטים אכזריים ובלתי רגילים") היא חברת הפקות סרטי קולנוע אמריקאית שייסדו הבמאי זאק סניידר, רעייתו המפיקה דבורה סניידר והמפיק-השותף וסלי קולר. משרדי החברה נמצאים בפסדינה, קליפורניה. החברה גם נוטלת חלק בשיווק סרטים של חברות הפקה אחרות.
היסטוריה.
האולפנים הוקמו בשנת 2004 ומהווים חלק מחטיבת ההפקות של אולפני האחים וורנר, לאחר הסכם שנחתם עם החברה.
בינואר 2019 החברה שינתה את שמה משמה הראשון (Cruel and Unusual Films, Inc.) לשמה הנוכחי (The Stone Quarry) ופורסם שסניידר יחזור לביים סרטים לאחר שחתם על חוזה עם נטפליקס שמתחיל בבימוי סרט הזומבים "צבא המתים".
פרס בוכמן
פרס בוכמן, "פרס הזיכרון" של הקרן ע"ש יעקב בוכמן לזכר אשתו ובתו שנספו בשואה, הוענק על ידי יד ושם מדי שנה ליוצרים בתחומי הספרות, המחקר האקדמי והאמנות, שיצירתם עוסקת בתחום השואה. הקרן ממנה מוענק הפרס נוסדה בשנת 1988 בפריז, במסגרת "הקרן לזכר השואה" שמושבה בצרפת. הפרס הוענק עד אמצע שנות ה-2000.
רוזנות ליפה-אלפרדיסן
רוזנות ליפה-אלפרדיסן מגרמנית: Landgrafschaft Lippe-Alverdissen) הייתה מדינה היסטורית באזור מרכז גרמניה של היום, אשר השתייכה לבית ליפה.
היסטוריה.
בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן. בשנת 1640 ירש פיליפ חלק מרוזנות שאומבורג, ובכך יצר את רוזנות שאומבורג-ליפה.
לאחר מותו של פיליפ בשנת 1681, פוצלה נחלתו בין בניו; בנו הבכור פרידריך כריסטיאן ירש את שאומבורג-ליפה, ואילו בנו השני פיליפ ארנסט ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן.
לאחר מותו של וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה בשנת 1777 ללא ילדים, ירש אותו פיליפ ארנסט השני, רוזן שאומבורג-ליפה, ובכך איחד מחדש את הרוזנות.
סוהייל בושרוי
סוהייל בדיע בושרוי (באנגלית: Suheil Badi' Bushru'i; בערבית: سهيل بديع بشروئي; תעתיק מדויק לעברית: סהיל בדיע בשרואי; 14 בספטמבר 1929 — 3 בספטמבר 2015) היה פרופסור, סופר, משורר, מבקר ספרות ומתרגם לבנוני-אמריקאי, יליד ארץ ישראל המנדטורית. בושרוי היה בן למשפחה שנמנתה בין ראשוני המאמינים של הדת הבהאית, אשר היגרה מאיראן לארץ ישראל, בשנת 1902.
ביוגרפיה.
סוהייל בושרוי נולד ב-1929 בנצרת.
בילדותו בילה רבות בנופיה של חיפה, העיר הקדושה לדת הבהאית. משפחתו, שמוצאה מהעיר בושרויה (Boshruyeh) שבחבל ח'וראסאן שבאיראן, הייתה אחת החלוצות בייסוד דת זו. אביו, מירזא בדיע בושרוי (Mirza Badi' Bushru'i), היה פקיד אדמיניסטרטיבי בממשלת המנדט הבריטי. בתור תלמיד, בבית הספר הנוצרי על שם ג'ורג' הקדוש בירושלים, הושפע גם מהתרבות המערבית והמוסלמית.
במהלך עבודתו האקדמית-ספרותית, עסק בושרוי בחייו ובעבודתו של המשורר הלבנוני-אמריקאי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, אשר אותו העריץ. ספרו הידוע ביותר על ג'ובראן הוא "ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן: אדם ומשורר" (Kahlil Gibran: Man and Poet), אותו חיבר עם ג'ו ג'נקינס. ידוע גם מחקרו על ספרו המוערך של ג'ובראן, "הנביא" (The Prophet).
בושרוי נודע גם כמומחה לספרות אירית. הוא ידוע בתרומותיו לחקר המשוררים האיריים ויליאם בטלר ייטס, ג'יימס ג'ויס וג'ון מילינגטון סינג, וחיבר עשרות ספרים ומאמרים אודותיהם. בושרוי עסק בין השאר בתרגום שירתו של ייטס לערבית, כדי להביאה לתשומת לבו של העולם הדובר שפה זו. הוא היה האדם הלא-מערבי הראשון שלמד בסאמר סקול הראשון שנפתח בסלייגו שבאירלנד, בשנת 1960, הקרוי על שמו של ייטס. לאחר מכן, ב-1962, הוגשה עבודת הדוקטורט של בושרוי בספרות אנגלית, שהוקדשה לייטס ולמחזותיו; הוא סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סאות'המפטון שבממלכה המאוחדת. במהלך לימודיו האקדמיים בושרוי אף נפגש עם ג'ורג' ייטס, רעייתו של המשורר.
בושרוי היה הערבי הראשון שהתמנה ליושב ראש המחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטה האמריקנית בביירות, משרה בה החזיק מ-1968 עד ל-1986. הוא לימד באוניברסיטאות באפריקה, באירופה, במזרח התיכון ובאמריקה. הוא חיבר, באנגלית ובערבית, עשרות ספרים ומאמרים אקדמיים שעסקו בנושאי ספרות, דת וסדר עולמי. הוא היה הלא-מערבי הראשון שהתמנה ליושב ראש האגודה הבינלאומית לחקר ספרות אירית.
לאחר מכן, בשנת 1992, מונה בושרוי ליושב ראש הראשון של המרכז הבהאי לשלום עולמי שבאוניברסיטת מרילנד. בתפקיד זה עסק בפיתוח אלטרנטיבות לפתרון סכסוכים אלימים, תוך חיפוש אחרי פתרונות רוחניים לבעיות גלובליות שונות, סוציאליות וסביבתיות. הוא פרש מתפקידו בשנת 2005.
בהמשך ועד לתחילת שנת 2015 שימש בושרוי בתור המנהל של מרכז ח'ליל ג'ובראן לערכים ולשלום שבאוניברסיטת מרילנד. הוא גם החזיק במשרת מרצה בכיר ללימודי שלום במרכז לפיתוח בינלאומי ולניהול סכסוכים שבאוניברסיטה זו.
במהלך הקריירה עבד עם דורות של סטודנטים צעירים, כדי לקדם תרבות של שלום. הוא זכה להוקרה במדינות רבות שבהן הרצה ולימד (סודאן, ניגריה, הממלכה המאוחדת, לבנון וארצות הברית), בשל התמורה האישית שחולל בחייהם של תלמידיו.
כבעל ידע אותנטי ואנציקלופדי נרחב לגבי המסורות העשירות, הן של הספרות הערבית, הן של הספרות המערבית ובתור פעיל נמרץ למען הבנה בין דתית, שיח בין תרבותי ופתרון סכסוכים, פרופסור בושרוי שאב ממאגר עשיר של ידע, כשהוא משלב אלמנטים ממקורות מסוימים לתוך עבודתו. בהסתכלות אחורנית, בנוגע למפעל חייו, פרופסור בושרוי סיכם מאוחר יותר את הרקע והמקור להתעניינותו הרב תחומית, במסגרת הרצאה אותה העניק בשנת 2013:
פרסים ואותות כבוד.
במהלך עבודתו קיבל בושרוי מספר פרסים ואותות כבוד, בהם:
מבחר מספריו.
ספרו האחרון היה "שירי המדבר של הלילה: 1500 שנים של ספרות ערבית" (Desert Songs of the Night: 1500 Years of Arab Literature), במסגרת הוצאת הספרים סאקי, 2015.
The Neon Lights Tour