נראה כי היה מחלוקת באשר לזכות העמידה של ארגון אדם טבע ודין וזאת כאשר לטענת המדינה אין לאפשר לארגון לעתור לבג"ץ וזאת מהסיבה שהעתירה התייתרה וכי אין עדיין הוכחה כי הסביבה עתידית להיפגע כתוצאה מאישור התוכנית.
בפסק דין אדם טבע ודין, לדברי השופטת דורנר בפסקה 3, יש לפרש את הדינים האמורים כתואמים ככל שהדבר יינתן למצב בו זה יהיה תואם את הזכויות והאינטרסים הבאים בדבר איכות סביבה ראויה.
בפסק דין גנימאת: נקבע כי שלמרות ס' שמירת הדינים בח"י כבוד האדם וחירותו, יש לפרש חוקים שהתקבלו לפני חוק היסוד ברוח העקרונות שמופיעים בו. על כן, ניתן לומר כי יש אנלוגיה וקשר ברור בין 2 פסקי הדין כאשר ניתן לראות כי פסק דין גנימאת היה כמעט 10 שנים לפני פסק דין אדם טבע ודין, ועדיין אנו רואים את השופטת דורנר ככזו אשר רואה בסעיף שמירת הדינים ככלי מרכזי בחשיבות על שמירת חוק יסוד כבוד האדם וחירותו ועל הזכויות השונות.
בפסק דין חוק טל: נקבע כי רק אותם היבטים של הזכויות הקשורות קשר הדוק להיבטים של האוטונומיה של הרצון החופשי מוגנים במסגרת הזכות לכבוד האדם. בפסק דין חוק טל, שהיה כאמור בזמן פסק דין אדם טבע ודין ניתן לראות התייחסות לכך שביהמ"ש בעצם לא סוטה מהלכת חוק טל, כאשר הוא לא ממהר להרחיב את הזכות לכבוד האדם וכי לא נותן לזכות לאיכות הסביבה להיות כלולה בתוך חוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
מעמדו של חופש העיסוק בישראל בעקבות פסק הדין אדם טבע ודין.
בפסק דין פולגת נקבע כי: סעיף 3 לחוק יסוד חופש העיסוק קובע כי ניתן לעסוק בכל משלח יד. נגזר מימנו גם חופש התחרות המושתת על תפיסה של שוויון הזדמנויות בכלכלה ואי התערבות המדינה. לפני שמעמידים את החוק בפסקת ההגבלה, יש תחילה לאתר האם בכלל מתקיימת פגיעה. השופטת פרוקצ'יה מבהירה כי חופש העיסוק הוא זכות שלילית (הגנתית). לא מדובר בזכות חיובית (הדורשת מהמדינה). חופש העיסוק אינה הזכות להיות מועסק או לעבוד. היא גם אינה הזכות שלא להיות מפוטר מעבודה. חופש העיסוק הוא החופש להעסיק או לא להעסיק. למשל חוק המחייב שלא להעסיק הוא חוק הפוגע בחופש העיסוק. הוא החופש של אדם לפעול בעיסוקו כפי שחפץ וללא הפרעה או התערבות. הוא מתפרש גם על זכותו של אדם לעשות שימוש באמצעי הייצור הזמינים במשק לצורכי עיסוקו. בדרך כלל חופש העיסוק לא טומן בחובו את חיוב רשות להעמיד לאדם כלים למימוש זכותו לעיסוק.
עוד לפני שנפסק פסק הדין בעניין אדם טבע ודין, ניתן לראות את הספרות אומרת את דעתה באשר לזניחת האינטרס החברתי סביבתי מול העדפת שמירת הזכויות הכלכליות:
לדבריו של יובל. שני, כאשר ביהמ"ש או המחוקק נותן ביטוי משמעותי ונרחב לזכויות כלכליות מוגנות כמו הזכות לקניין וחופש העיסוק של התעשיינים בישראל ממול הזכות לאיכות הסביבה כאינטרס בלבד, יש בכך על מנת לגרום לניצול יתר של המשאבים בחברה, זה עשוי לגרום לנזקים סביבתיים גדולים, ואף להוביל להחרפת הבעיות הסביבתיות הקיימות.
בנוסף, לדבריו של אדרעי, ישנה רתיעה הקיימת מפני ההגנה החוקתית על זכויות חברתיות וכלכליות כמו הזכות לאיכות הסביבה. לדבריו של אדרעי, הזכות לאיכות הסביבה צריכה להיות מאופיינת כזכות חיובית ולא שלילית, כזו שהמימוש שלה צריך לגרור אחריו שימוש במשאבים לצורך הבטחת קיומו בכבוד, משאבים כאמור מצד המדינה ולא מצד הארגונים השונים.
פסקי הדין שבאו לאחר פסק דין אדם טבע ודין הראו כי ישנה הכרה מינימלית בזכות לאיכות הסביבה כחלק מהזכות לקיום אנושי בכבוד.
בנוסף, ניתן לציין כי פסק דין אדם טבע ודין אוזכר בהרבה פסקי דין גם אם לא בהקשר של הגנה על הזכות החוקתית.
בבג"ץ 3071/05 גילה לוזון נגד ממשלת ישראל ישנה התייחסות לפסק דין אדם טבע ודין וזאת בהקשר של ההכרה בזכות לאיכות הסביבה ראויה. בפסקה 9 לפסק הדין, מציין ביהמ"ש את דבריה של השופטת דורנר בפסק דין אדם טבע ודין בהקשר של צמצום הזיקה של הזכות לאיכות הסביבה לזכויות המנויות בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו. בנוסף, מציין ביהמ"ש את דברי השופט ברק כאשר הגדרת היקפה החוקתי של הזכות לשירותי בריאות ציבוריים והיקף ההגנה החוקתית החלה עליה מחייבת הלכה זהירה ומתונה.
בפסק דין עע"מ 2273/03 אי התכלת שותפות כללית נגד החברה להגנת הטבע מציין ביהמ"ש את דברי השופט ברק בבג"ץ אדם טבע ודין באשר לחשיבותה הרבה על שמירת איכות הסביבה כאחד הערכים הראויים להגנה, וזאת כחלק מהגנה על משאבי הטבע.
בג&quot;ץ מנאע נגד רשות המסים
בג"ץ 6824/07 מנאע ואחרים נגד רשות המיסים ואחרים הוא פסק דין שניתן ביום 20 בדצמבר 2010 בבית המשפט הגבוה לצדק. פסק הדין עוסק בזכויות לכבוד, לפרטיות, לחופש התנועה, להליך הוגן וגישה לערכאות ושימוש בסמכויות בהיעדר הוראה מפורשת בחקיקה.
במסגרת החוק והתקנות, למשטרת ישראל יש סמכות להקים מחסומי דרכים לצרכים מבצעיים. בעבר לאחר בדיקת המשטרה את הנהגים, פרטיהם הועברו לנציגי רשות המיסים אשר נכחו אף הם במחסומים. אם התברר בבדיקה כי האדם שנבדק חייב כספים לרשות המיסים, החוב נגבה לאלתר ובמזומן בידי נציגי רשות המיסים שנכחו במחסום המשטרתי. לעיתים אף עוקל רכבו של החייב בו במקום אם לא עלה בידו לשלם. כך קרה לד"ר עאדל מנאע אשר עוכב במחסום משטרתי ונדרש לשלם לרשות המיסים 7,400 ש"ח במזומן תוך חצי שעה ובצל איום שרכבו יעוקל.
בפסק הדין נקבע כי בעת שימוש במחסומי דרכים שמקימה המשטרה לצרכים מבצעיים, אסור להפעיל סמכות גבייה בלי סמכות מפורשת לכך בחוק. שימוש כזה בגבייה מנהלית ברשות הרבים אסורה ופוגעת בזכויות אדם רבות ובהן: הזכות לכבוד, הזכות לפרטיות, חופש התנועה והזכות להליך הוגן וגישה לערכאות.
רקע.
לרשות המיסים יש סמכות לגביית חובות מיסים מהאזרחים. את הסמכות היא שואבת בעיקר מפקודת המיסים (גבייה) ותקנות משרדי הממשלה השונים. סעיף 5(1)(ב) לפקודה מתיר אף להיכנס למקומות שאינם מוחזקים בידיו של החייב, כלומר, לחצרותיהם של אחרים. אולם, הפקודה אינה דנה בסמכותה של רשות המיסים לקיים הליכי גבייה ברשות הרבים, קרי, במקומות ציבוריים.
בהיעדר סמכות מפורשת התלוו נציגי רשות המיסים בקביעות לשוטרים שהוצבו במחסומים שהוקמו לצורך ביטחוני או מבצעי. במחסומים אלו, ביצעו נציגי רשות המיסים הליכי גבייה ועיקולים נגד אזרחים שנקלעו למחסום במקרה.
בשנת 2004, נדונה סוגיית קיומה או היעדרה של סמכות גביית חובות ברשות הרבים בכנסת ובבית המשפט. בעת ההיא, שאלת הסמכות לא הגיעה להכרעה, כיוון שהמשטרה הסירה את המחסומים עוד טרם הסתיימו הדיונים המשפטיים. על כן, העתירה בוטלה בהסכמת הצדדים.
במהלך שנת 2007, עוכב ד"ר מנאע במחסום משטרתי ופרטיו המזהים הועברו להמשך בדיקה על ידי נציג רשות המיסים לבחינת חובותיו לרשות המיסים. ד"ר מנאע עתר לבית המשפט העליון בשבתו כבית דין גבוה לצדק, למתן צו מוחלט בסוגיית סמכות רשות המיסים לביצוע פעולות גבייה ברבים.
עתירתו של ד"ר מנאע מבוססת על עקרונות המשפט הישראלי. בעת הפרת זכויות אדם הן בחקיקה ראשית והן בחקיקה משנית, בית המשפט רשאי לבטלן אם אינן עומדות בפסקת ההגבלה שמצויה ב- וחירותו וב. פסקת ההגבלה קובעת כי לא ניתן לפגוע בזכויות אדם "אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש". בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו קיים גם סעיף שמירת הדינים הקובע כי הוראות אלה לא חלות על חוקים שחוקקו טרם חוקי היסוד. אולם, בעקבות "המהפכה החוקתית", החלו בתי המשפט לפרש את החוקים (גם הקדומים לחוק) לאור העקרונות והערכים שהותוו בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו. פקודת המיסים קודמת לחוקי היסוד אולם, גם בפסק דין מנאע, בית המשפט לקח לעצמו את הזכות יש לפרש לאור העקרונות והערכים שהותוו בחוקי היסוד זאת על אף סעיף שמירת הדינים.
עובדות בבסיס פסק הדין.
בעת שד"ר מנאע נסע לעבודתו, הוא עוכב על ידי המשטרה במחסום. השוטר שפנה אליו, לקח ממנו את פרטיו המזהים והעביר אותם לבדיקת גובה מס שנכח במחסום. גובה המס הודיע למנאע כי עומד נגדו חוב במס רכוש. את מחציתו של החוב, כ־7,400 ש"ח, עליו לשלם בתוך 30 דקות, שאם לא כן יעוקל רכבו. הסבריו של מנאע בפני הגובה, כי העניין מצוי בהליך הסדר, לא התקבלו על ידי הגובה וכן נדחתה בקשתו לשלם את הסכום בשיק או באמצעות כרטיס אשראי. כל זאת לעיניהם של עוברים ושבים. ד"ר מנאע הלך ברגל לבנק, ומשך את סכום הכסף המבוקש. רכבו עוכב במשך כשעתיים וחצי במחסום. גודל העוולה התברר בחומרתו כשלושה שבועות לאחר מכן, כאשר הסתבר כי לד"ר מנאע עומדת זכות של 26,005 ש"ח ברשות המיסים.
פסק הדין.
מותב השופטים בפסק הדין
ההרכב כלל שלושה שופטים: השופטת דורית ביניש-נשיאה, השופט מלצר והשופט פוגלמן שעיקרי פסק-הדין נכתבו על ידו.
השופט פוגלמן.
טרם מתן פסק הדין, השופט מפרש את עקרון חוקיות המנהל ואת סמכות הרשות לפעול ברשות הרבים:
הכרעת הדין
השופטת דורית ביניש.
השופטת מצטרפת לפסק דינו של השופט פוגלמן. עם זאת, היא חולקת על ההיקש אותו ביצע השופט פוגלמן שפירש את מקור הסמכות על דרך קל וחומר. לעומת השופט פוגלמן, היא סבורה כי אכיפה פוגענית מחייבת הסמכה מפורשת ולא ניתן להסיק מקל וחומר.
השופט מלצר.
אף הוא, מצטרף לפסק הדין שנכתב על ידי השופט פוגלמן ומחדד, כי לטעמו, אין לפגוע בזכויות היסוד של האדם ללא הסמכה מפורשת.
סוף דבר, בית המשפט קובע כי שיטת גבייה, בה נציגי רשות המיסים, מצטרפים למחסומים משטרתיים הנפרסים למטרות ביטחוניות ומבצעיות פוגע בזכויות אדם ומבוצע בהיעדר סמכות.
בעקבות פסק הדין.