ב-13 ביולי 1933 הגיע דוד להמבורג עם אשתו מרת'ה (מאטי), בנו ביל ובתו מרת'ה. הם השתכנו לבסוף בבית מידות ברחוב טירגארטן בברלין.
ב-30 באוגוסט 1933 הגיש דוד את כתב האמנתו לנשיא הינדנבורג בן ה-85 בטקס שנעדרו ממנו היטלר, גרינג וגבלס.
ב-17 באוקטובר 1933 נפגש דוד לראשונה לשיחה ב-45 דקות עם אדולף היטלר. הוא יצא מהמפגש כשהוא משוכנע בכנות רצונו של היטלר בשלום ובסוף הדו"ח שלו כתב כי "הרושם הכולל מהראיון היה חיובי ביותר משציפיתי מנקודת המבט של שלום העולם".
עד מהרה שינה דוד את השקפתו על הנאצים. הוא היה עד לחקיקת חוקים גזעניים נגד היהודים, למאסרים המוניים ולעינויים. גישתו האנטי-גרמנית התגברה לאחר מסע החיסולים שלהם בליל הסכינים הארוכות ב-יוני 1934.
ב-7 במרץ 1937 נפגש שוב עם היטלר שהיה הפעם תוקפני ותקף את התעמולה האנטי גרמנית בארצות הברית המנוהלת על ידי יהודים הנושאים משרות רבות באקדמיה ובחיים הציבוריים. דוד כתב לאחר שיחה זו כי "מטרתו האמיתית של היטלר היא לקנות לגרמניה זמן כדי להתחמש מחדש וכי מתחת לפני השטח מצוי הרעיון הגרמני הישן בדבר שליטה באירופה באמצעות לוחמה".
אנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית שהיו נגועים באנטישמיות ובבדלנות לא אהבו את הדוחו"ת שלו והפעילו כל הזמן לחץ על רוזוולט להחליפו. לבסוף הוחלף על ידי יו וילסון שהיה פרו-גרמני.
בתו, מרת'ה (1908 - 1990) התערתה עד מהרה בחברה הנאצית בברלין והתבלטה באירועים הרשמיים בהם השתתפה הצמרת הנאצית. בין מאהביה היו רודולף דילס, המפקד הראשון של הגסטפו, ארנסט האנפשטנגל, ארנסט אודט ועוד. האנפשטנגל הביא לפגישה בינה לבין היטלר שנישק את ידה. לבסוף התאהבה בבוריס וינוגרדוב, מזכיר בשגרירות ברית המועצות שגייס אותה לנ.ק.וו.ד והוצא להורג בטיהורים הגדולים ב-1938.
ב-29 בדצמבר 1937 הפליגו דוד ואשתו בחזרה לארצות הברית. הוא התחיל במסע הרצאות בו הזהיר מפני הסכנה הנוראה בה נמצאת האנושות וכי אם לא יעשו דבר, הציוויליזציה המערבית, חופש הדת, הפרט והכלכלה, יעמדו בסכנה נוראה. הגרמנים מחו אבל נאמר להם שדוד הוא כעת אדם פרטי.
שנותיו האחרונות היו קשות. אשתו מתה ב-28 במאי 1938 וב-5 בדצמבר 1938 פגע ברכבו בילדה ולא עצר להגיש לה עזרה. הוא נידון לקנס אך לא לעונש מאסר בגלל בריאותו הרופפת, כן איבד את רישיונו ונשללה ממנו זכות ההצבעה. ביולי 1939 אושפז בבית החולים הר סיני בניו יורק ובעיתונו של גבלס "דר אנגריף" נכתב כי: "דוד מטופל במרפאה יהודית וכי זה סופו של המתסיס האנטי-גרמני הידוע לשמצה דוד שמשרת את היהודים האקטיביסטים מחרחרי המלחמה".
מרתה נישאה לאלפרד סטרן שהיה ברוקר עשיר. שניהם היו בעלי נטיות פוליטיות שמאלניות. הם היו סוכנים סמויים של הק.ג.ב בשם הקוד "ליזה" ו"לואי". ב-1953 זומנו לחקירה בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית והחליטו לברוח למקסיקו ואחר כך השתקעו בפראג עד סוף חייהם.
שי לביא
שי לביא (נולד ב-1970) הוא פרופסור מן המנין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב והחל מינואר 2017, משמש ראש מכון ון ליר בירושלים.
ביוגרפיה.
שי לביא הוא יליד תל אביב (1970) ובוגר החינוך הממלכתי-דתי, תיכון אמי"ת גוש דן. לפני שירותו הצבאי למד בישיבת הר עציון באלון שבות. הוא בוגר התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, ובשנת 1995 סיים תואר שני בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בתוכנית ללימודי משפט וחברה (Jurisprudence and Social Policy). כותרת הדוקטורט שלו היא "The Modern Art of Dying: The History of Euthanasia in the United States".
בשנת 2002 מונה למרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 2006 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2011 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2018 קודם לפרופסור מן המנין. עמד בראש מרכז אדמונד י' ספרא לאתיקה מאז ייסודו בשנת 2012 ועד 2017.
תחום המומחיות של לביא הוא סוציולוגיה ופילוסופיה של המשפט. מחקריו עוסקים בצמיחתן של דילמות אתיות בהתחלה ובסוף החיים וביחסים בין דת וחילון. ספרו "The Modern Art of Dying: A History of Euthanasia in America", זכה בפרס הספר הטוב ביותר בתחום הסוציולוגיה של המשפט לשנת 2006, מטעם האגודה הסוציולוגית האמריקנית.
לביא הוא חבר מערכת בכתבי עת בתחום עיסוקו, כגון "Critical Analysis of Law", "Law, Culture and Humanities Journal","Law &amp; Society Review" ו"תיאוריה וביקורת".
בצד פעילותו האקדמית לביא חבר במשך השנים בפעילות ציבורית ובכלל זה היה חבר בוועד ההקמה של עמותת "אנו פליטים", וחבר בוועדת הלסינקי העליונה לניסויים רפואיים בבני-אדם.
פרופ' לביא זכה במלגת פולברייט, בפרס צלטנר לחוקר צעיר במשפטים, במענק להקמת מרכז מינרבה לחקר סוף החיים, ובמענק מחקר מקרן GIF לחקר ביו-אתיקה וחברה בישראל, בטורקיה ובגרמניה. כיהן כמרצה אורח באוניברסיטת קורנל, באוניברסיטת טורונטו, בישיבה-אוניברסיטה בניו-יורק, ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין.
לביא הוא בן-זוגו של האמן שי עבאדי.
פורס אינדיה
סהרה פורס אינדיה (באנגלית: Sahara Force India) הייתה קבוצת מרוצים הודית-בריטית שהתחרתה בסבב אליפות הפורמולה 1. הקבוצה נוסדה בשנת 2007 לאחר שאיש העסקים ההודי ויג'אי מאליה ואיש העסקים ההולנדי מישל מול רכשו את קבוצת ספייקר תמורת 90 מיליון אירו ושינו את שמה לאינדיה פורס.
בשנת 2011 רכש הקונצרן ההודי סהרה אינדיה פריוואר 42.5% ממניות הקבוצה תמורת 100 מיליון דולר ושם הקבוצה שונה לסהרה פורס אינדיה. במהלך שנת 2018 נקלעה הקבוצה לבעיות כלכליות שאיימו על המשך קיומה. באוגוסט אותה שנה נרכשה על ידי קבוצת משקיעים בראשות לורנס סטרול. בעקבות בעיות משפטיות הקשורות להעברת הבעלות הופסקה פעילותה של קבוצת סהרה פורס אינדיה לפני גרנד פרי בלגיה. במקומה הוקמה הקבוצה תחת השם רייסינג פוינט.
רקע להקמת הקבוצה.
קבוצת המרוצים ג'ורדן הוקמה בשנת 1991 בסמוך למסלול המרוצים בסילברסטון, בריטניה. בשנת 1999 רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה, כשסיימה במקום השלישי בתחרות היצרנים. כמו קבוצות קטנות אחרות סבלה הקבוצה ממשבר כלכלי בתחילת שנות האלפיים, עד שבעונת 2005 נמכרה הקבוצה לקבוצת מידלנד (Midland Group). מידלנד השתתפה בסבב רק שתי עונות בטרם נמכרה לקבוצת ספייקר. בעיות כלכליות הובילו את ספייקר למכירה לאחר עונה אחת בלבד. איש העסקים ההודי ויג'אי מאליה ואיש העסקים ההולנדי מישל מול רכשו את הקבוצה תמורת 90 מיליון אירו ושינו את שמה לאינדיה פורס.
פורס אינדיה.
אדריאן סוטיל, נהגה של קבוצת ספייקר, נשאר כנהג של הקבוצה החדשה. בנוסף אליו החתימה הקבוצה את ג'אנקרלו פיסיקלה, נהגה של קבוצת רנו בעונה הקודמת. בעונת הבכורה עשתה הקבוצה שימוש בדגם זהה לחלוטין למכוניות בהן השתמשה ספייקר. עונת 2008 הוגדרה על ידי הקבוצה כעונת בנייה, מתוך צפייה שהשינויים בתקנות שהיו צפויים להיכנס לתוקף בעונת 2009 יסייעו לקבוצה להשיג תוצאות טובות יותר. את העונה סיימה הקבוצה במקום העשירי בין היצרנים, ללא צבירה של נקודות.
בנובמבר 2008 חתמה הקבוצה על הסכם לשיתוף פעולה עם מרצדס-בנץ, במסגרתו תספק מרצדס את המנועים לרכבי החברה במשך חמש שנים. בנוסף, סיפקה החברה גם תיבות הילוכים ומערכות הידראוליות, שהיו בשימוש קבוצת מקלארן. צמד נהגי הקבוצה המשיך גם בעונתה השנייה. במקצה הדירוג של הגרנד פרי הבלגי ניצח פיסיקלה ורשם פול פוזישן ראשון עבור הקבוצה. את המרוץ סיים במקום השני והוסיף לרשימת ההישגים גם נקודות אליפות ופודיום ראשון. בתחילת חודש ספטמבר הודיעה הקבוצה כי היא משחררת מיידית את פיסיקלה ומאפשרת לו להתחרות עבור קבוצת פרארי בחמשת המרוצים שנותרו עד לסיום העונה. במקומו החתימה הקבוצה את ויטנטוניו ליוצ'י.
צבירת הנקודות התגברה באופן משמעותי בעונת 2010, בה צברו נהגי הקבוצה נקודות ברוב המרוצים. בגרנד פרי המלזי סיים סוטיל במקום החמישי וצבר 10 נקודות, הישג אותו שחזר גם בגרנד פרי הבלגי. את העונה סיימה הקבוצה במקום השביעי בין היצרנים, כשלזכותה 68 נקודות. בסיום העונה עזב ליוצי ובמקומו הוחתם פאול די רסטה. במרוץ פתיחת העונה סיימו סוטיל ודי רסטה במקומות ה-11 וה-12, אך לאחר המרוץ קודמו למקומות התשיעי והעשירי לאחר שרכבי קבוצת סאובר נפסלו. בסיום העונה צברה הקבוצה נקודה אחת יותר מהעונה הקודמת וסיימה במקום השישי, רק 4 נקודות מאחורי קבוצת רנו, שסיימה במקום החמישי.
בערב שלאחר הגרנד פרי הסיני סוטיל היה מעורב בקטטה במועדון לילה עם אריק לוקס, הבעלים של קבוצת לוטוס. במהלך הקטטה תקף סוטיל את לוקס באמצעות כוס שמפניה וגרם לו לפציעה שהצריכה 24 תפרים. במהלך העונה סירב מאליה לנקוט בצעדים נגד סוטיל, אך בסיום העונה הודיעה הקבוצה שלא תחדש את החוזה עמו ובמקומו הוחתם ניקו הולקנברג, ששימש כנהג משלים בקבוצה.
סהרה פורס אינדיה.
באוקטובר 2011 רכש הקונצרן ההודי סהרה אינדיה פריוואר 42.5% ממניות הקבוצה תמורת 100 מיליון דולר ושם הקבוצה שונה לסהרה פורס אינדיה בגרנד פרי הבלגי סיים הולקנברג במקום הרביעי ובגרנד פרי סינגפור הצליח גם די רסטה לסיים במקום הרביעי. למרות שיפור גדול בצבירת הנקודות בעונה (109 נקודות לעונת 69 בעונה הקודמת) דורגה הקבוצה רק במקום השביעי באליפות היצרנים.