החל מאוקטובר 1962 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון והוסמך במדעי המדינה וגאוגרפיה. ערך והגיש עבודת מחקר על "הגיאומורפולוגיה של חוף עתלית". באוקטובר 1965 מונה לקצין אג"ם בקומנדו הימי. לנוכח חילוקי דעות עם מפקד השייטת, אהרון בן-יוסף, בעקבות חילוץ ספינת המשמר בכנרת, עזב את השייטת בנובמבר 1966. הוא עבר לפלגת הטרפדות, ובדצמבר 1966 הוסמך לפיקוד על טרפדת ופיקד על טרפדת. במלחמת ששת הימים נקרא על ידי דב שפיר, מפקד השייטת החדש, לפקד על כוח קומנדו ימי רכוב על גבי "חזירים" (צוללות ננס), שחדר לנמל פורט סעיד בפעולת פורט סעיד, ופיקד על הכוח מ"ציפור" (ספינת אם) ששהתה סמוך לנמל. בתום המלחמה חזר לשרת בטרפדות במשך כארבעה חודשים.
כמפקד שייטת 13.
במאי 1968 מונה למפקד שייטת 13 בדרגת רב-סרן, וכעבור שמונה חודשים הועלה לדרגת סגן-אלוף. במהלך תפקידו שונה באופן דרמטי תפקודה המבצעי ומעמדה של היחידה; הושם דגש על העלאת רמת החי"ר של הלוחמים, בוצעו כשמונים מבצעים מעבר לגבול, חלקם הגדול במהלך מלחמת ההתשה. בין הפעולות הבולטות היו הפשיטות על מוצב החוף עדביה ועל מבצר האי גרין וטיבוע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ (מבצע אסקורט) שהיווה תנאי לביצוע פשיטת השריון (מבצע רביב) בחוף המצרי. בנובמבר 1971 עבר השתלמויות מקצועיות ביחידות חיל הים השונות והוסמך לפיקוד על סטי"ל.
כמפקד זירת ים סוף.
ביולי 1972 מונה למפקד זירת ים סוף בדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה פיקד על קרבות הזירה הימית במפרץ סואץ וים סוף במלחמת יום הכיפורים במהלכם סוכלה תקיפה מצרית בדרום סיני תוך השמדה ולקיחת שלל של עשרים ושמונה כלי שיט מצריים. עם זאת, בהיעדר כוח ימי ישראלי מספק בזירה לא נמנע הסגר ימי מצרי בים סוף (הנתיב לכניסת דלק מאיראן) בואכה נמל אילת מתחילת המלחמה אל מעבר להפסקת האש ב-24 באוקטובר. ב-17 באוקטובר לקח חלק בהפגזת מרגמות מתוך נחתת על מעגן מרסה ת'למת שבמרכז מפרץ סואץ. השתתף כמט"ב (מפקד טקטי בים) במבצע מגבית 16, שחדר לנמל ע'רדקה שבצפון ים סוף ובמהלכו הושמד סטי"ל אויב באמצעות רקטות לאו (שהגיעו לראשונה לצה"ל יום קודם לכן, ברכבת האווירית). במהלך המלחמה פיקד על הכוח הימי שנועד למבצע אור ירוק להנחתת אוגדת שריון בגדה המערבית של מפרץ סואץ, אך המבצע בוטל.
תחת פיקודו נבנה הבסיס החדש של חיל הים בשארם א-שייח' ונקלטו בו, לאחר שהקיפו את יבשת אפריקה בשל חסימת תעלת סואץ לכלי שיט ישראליים, שני הסטי"לים הראשונים (סער 4) מתוצרת ישראל.
בעל תואר שני במינהל ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי בניופורט, שבמדינת רוד איילנד, ארצות הברית בה למד בשנת 1974.
באוגוסט 1975 מונה למפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת תת-אלוף. בנובמבר 1976 מונה לצוות ההקמה של המכללה לביטחון לאומי. שימש כמדריך בשנת הלימודים הראשונה לאחר כינון המכללה.
כמפקד חיל הים.
ב-12 בינואר 1979, בעקבות הדחת האלוף מיכאל ברקאי, מונה זאב אלמוג למפקד חיל הים והועלה לדרגת אלוף. הוא שימש בתפקיד עד פברואר 1985. נושאים בולטים בתקופת פיקודו:
אלמוג היה שקבע את עקרונות תורת הלחימה של הקרב הימי המשולב בישראל שבו, שייטת 13 פועלת בחופים המוגנים, הצוללות במבואות בקרבה לחוף, והסטי"לים בעומק הים בשל פגיעותם.
מנהל מספנות ישראל.
במרץ 1986 פרש אלמוג מצה"ל ומונה למנהל מיוחד של מספנות ישראל, על פי בקשת שרי האוצר והתחבורה וכונס הנכסים הרשמי. זאת על מנת להבריא ולשקם את החברה שהגיעה לפירוק.
במהלך תקופה זו פותחו ונבנו במספנה שני דגמי כלי-שיט משוכללים: סטי"ל סער 4.5 נירית שנקלט בחיל הים, וספינת משמר מהירה (דגם "שלדג"), שנקלטה בחיל הים וגם נרכשה על ידי ציים זרים. כמו כן בתקופה זו, ביצע הצי השישי האמריקאי במספנה תיקונים באניותיו בשיעור שהגיע לחמישים אחוזים מהיקף התיקונים שלו בים התיכון, והשקיע כספים ניכרים בפיתוח נתיב הכניסה הימית למספנה ובאמצעי תשתית אחרים.
מבקר המדינה ציין בדו"ח ביקורת שבתקופת הפירוק הזמני "חל שיפור במצבה הכספי, אולם החברה לא הצליחה להיחלץ מבעיותיה הכספיות הבסיסיות, שחלקן נגררו עוד מהתקופה שלפני מינוי המפרק הזמני – מחסור בהון עצמי, קשיים בתזרים המזומנים, חוסר איזון בין מצבת כוח האדם לתעסוקה, ורווחיות נמוכה ואף הפסדים בעבודות שביצעה." כעבור תשע שנים הוצאו המספנות מפירוק ונמכרו כ"עסק חי" למשקיעים פרטיים.
באפריל 1995 פרש זאב אלמוג מניהול המספנה. מאז, היה חבר במועצות מנהלים של חברות כלכליות (אפריקה ישראל להשקעות) וציבוריות (נבחר למרכז הישראלי לניהול), מונה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, הוועד המנהל של המכון ללימודי-ים באוניברסיטת חיפה, יושב ראש "קרן לאומית לפיתוח הצלילה בישראל", ועוד.
פרסם מאמרים שונים בכתבי עת ישראלים וזרים בנושאי צבא ומינהל. הוא הרצה במכללות צבאיות, באקדמיה ובמכוני מחקר ישראליים וזרים, בנושאי צי וטכנולוגיה ימית. בשנת 2007 יצא לאור ספרו "עטלפים בים האדום - פעולות מיוחדות של הקומנדו הימי במלחמות ההתשה ויום הכיפורים" (יצא לאור גם באנגלית בשם "Flotilla 13: Israeli Naval Commandos in the Red Sea, 1967-1973"). בשנת 2014 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי".
משפחתו.
זאב אלמוג נשוי משנת 1956 לד"ר גאולה אלמוג (לבית קנטור), חוקרת ספרות ילדים, שאותה הכיר בעת שירותם בנח"ל. לבני הזוג שלושה בנים, בהם פרופ' עוז אלמוג. מתגוררים ברמת השרון.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
ספורטינג ליסבון
מועדון הספורט של פורטוגל (בפורטוגזית: Sporting Clube de Portugal) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי, הידוע בפורטגל כספורטינג, ומחוץ לפורטוגל כספורטינג ליסבון. ספורטינג היא אחת משלוש הקבוצות המובילות בפורטוגל, יחד עם בנפיקה ליסבון ופורטו. הקבוצה זכתה 19 פעמים באליפות הליגה, 17 פעמים בגביע הפורטוגלי, 9 פעמים בסופר קאפ הפורטוגלי ופעם אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע, ב-1964. ספורטינג ליסבון היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בפורטוגל (יחד עם בנפיקה ליסבון ופורטו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
לאורך השנים הצליחה מחלקת הנוער של המועדון לנפק שחקנים רבים וטובים, ובהם: לואיש פיגו, כריסטיאנו רונאלדו ולואיש בואה מורטה. מחלקת הנוער של ספורטינג צוינה על ידי לואיס פליפה סקולארי וחוסה פקרמן כאחת הטובות בעולם.
היסטוריה.
שנים ראשונות.
המועדון נוסד על ידי ז'וזה הולטראמאן רוקאט (ז'וזה אלבלדה) עם תמיכה כספית של סבו, אלפראדו אאגאסטו דאס נוים הולטראמאן, אשר היה הויקונט של אלואלאד ושימש כנשיא הראשון של הקבוצה. המועדון הוקם ב-1902 בשם ספורט קלוב דה בלאס, שלאחר מכן השתנה למועדון כאמפו גראנד ספורטינג ב-1904, וב-1906 קיבל את שמו הנוכחי, ספורטינג קלאב דה פורטוגל.
ספורטינג שיחקה את משחק הליגה הראשון שלה (הליגה הראשונה של הכדורגל הפורטוגלי) ב-20 בינואר 1935, וניצחה 0–6 את אקדמיקה דה קוימברה. שנה לאחר מכן, ב-1936, ספג המועדון את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיו במשחק מול פורטו, כשהקבוצה הובסה 10–1. שנה לאחר מכן נקמה בה ספורטינג כשניצחה אותה בתוצאה 9–1. בשנת 1941, בהדרכתו של המאמן ההונגרי יוז'ף סאבו, חגג המועדון את אליפות הליגה הראשונה בתולדותיו.
השנים הגדולות.
ספורטינג הגיעה לשיאה במהלך שנות ה-40 וה-50. הקבוצה זכתה בשבע אליפויות ליגה בשמונה עונות בין 1947 ל-1954, כולל ארבע אליפויות חסרות תקדים ברציפות.
ספורטינג וקבוצת פרטיזן בלגרד עשו שתיהן היסטוריה ב-4 בספטמבר 1955, כששיחקו במשחק הראשון אי פעם בגביע אופ"א למועדונים. ז'ואאו מרטינס כבש את השער הראשון אי פעם בתחרות, בדקה ה-14. המשחק הסתיים בתיקו 3–3. ספורטינג גם חנכה את האצטדיון החדש שלה, אצטדיון José Alvalade, ב-10 ביוני 1956, שהיה מגרשה הביתי עד 2003.
בשנות ה-60, ספורטינג השיגה הצלחה יבשתית, כשזכתה בגביע אופ"א למחזיקות גביע 1963/1964 כשניצחה במשחק הגמר בגמר את מ.ט.ק. בודפשט ההונגרית. הייתה זו הפעם היחידה שבה קבוצה פורטוגלית זכתה בתואר גביע אופ"א למחזיקות גביע.
שנות הבצורת.
המנג'ר האנגלי מלקולם אליסון הגיע לספורטינג ב-1981, ובהדרכתו זכה המועדון בדאבל המקומי (אליפות הליגה והגביע הפורטוגלי), ב-1982. לאחר מכן, בין 1982 ל-2000 סבלה ספורטינג מבצורת של תארים. אף על פי שניצחה את היריבה בנפיקה ליסבון 4–0 בסיכום לזכייה בסופר קאפ הפורטוגזי ב-1987, אוהדי ספורטינג נאלצו לחכות עד 1995 כדי לראות את קבוצתם זוכה בתואר נוסף לאחר שניצחה את מאריטימו 2–0 בגמר הגביע הפורטוגלי. ניצחון זה העניק לספורטינג מקום בסופר קאפ הפורטוגלי של העונה שלאחר מכן בו זכתה הקבוצה. באותה עונת 1995/1996, ספורטינג הגיעה גם לגמר הגביע הפורטוגלי אך הפסידה 3–1 לבנפיקה.
נקודות השיא של תקופה זו כללו ניצחון 1–7 על היריבה המושבעת בנפיקה ליסבון ב-14 בדצמבר 1986. ספורטינג הגיעה גם לחצי גמר גביע אופ"א ב-1991 עד שהודחה על ידי אינטר מילאנו.
שנות ה-2000.
בשנת 2000 זכתה ספורטינג באליפות במחזור האחרון עם ניצחון 4–0 על סלגיירוש, וסיימה בצורת של 18 שנה ללא אליפות. בעונה שלאחר מכן, ספורטינג זכתה גם בסופר קאפ אך סיימה רק במקום השלישי בליגה. בעונת 2001/2002, זכתה ספורטינג באליפות הליגה ה-18 שלה, זכתה בגביע וגם בסופר קאפ לשנת 2002.