חוקי יום-רותרי (Hume-Rothery Rules על שם William Hume-Rothery) הם חוקים בתחום מדע החומרים הקובעים לגבי מבנה גבישי, מתי תיווצר תמיסה מוצקה תחליפית ומתי תמיסה מוצקה מרווחית.
חוקי יום-רותרי אומרים כי כדי שתיווצר תמיסה תחליפית מסודרת צריכים להתקיים 4 תנאים:
תמיסה תחליפית ומרווחית.
תמיסה מרווחית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה עבור אטום אחד כאשר האטום האחר המתמוסס בו נכנס למרווחים בין האטומים. תמיסה זו מתקיימת כאשר ישנם הפרשי גודל גבוהים בין שני האטומים.
דוגמה נפוצה היא פלדה, בין אטומי הברזל הגדולים נכנסים אטומי הפחמן הקטנים ללא שהם משפיעים על מיקום אטומי הברזל בגביש.
תמיסה תחליפית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה אבל את מקום אחד האטומים תופס אטום אחר, כך שביחד הם יוצרים את מבנה הגביש המקורי.
דוגמה נפוצה: סגסוגת של זהב ונחושת אשר יוצרים מבנה FCC כאשר אטומי הזהב נמצאים בפינות הגביש ואטומי הנחושת נמצאים בפאות הגביש.
דגל ג'ורג'יה
דגל מדינת ג'ורג'יה מורכב משלושה פסים אופקיים, אדום, לבן ואדום, בעיצובו של דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה, ובפינה השמאלית העליונה ריבוע כחול שבו מעגל של שלושה עשר כוכבים המקיפים שלט אצולה מהסמל של ג'ורג'יה. שלושה עשר הכוכבים מציינים את היותה של ג'ורג'יה אחת משלוש עשרה המושבות שיסדו את ארצות הברית. שלט האצולה מציג מבנה שבראשו קשת שרשום עליה באנגלית "חוקה" ושלושה עמודים המסמלים את הרשות המבצעת, השופטת והמחוקקת. סרטים עליהם מופיעים שלוש המילים: חכמה, צדק ומתינות, המרכיבות את מוטו המדינה, מקיפים את שלושת העמודים. מתחת למבנה מופיע הכיתוב "IN GOD WE TRUST" המופיע גם על שטרות הכסף של ארצות הברית. חייל נושא חרב עומד בין העמודים ושומר על השלטון.
היסטוריה.
עד שנת 1879, שימש את ג'ורג'יה באופן לא רשמי דגל כחול שעליו שלט האצולה של המדינה בצבע זהוב. בשנת 1879 אימצה המדינה דגל עם שלושה פסים אופקיים, אדום, לבן ואדום, המכסים כשלושה רבעים ימניים של הדגל, בעוד הרבע השמאלי הכיל פס כחול אנכי. בשנת 1902 הוסף סמל המדינה לדגל בתוך הפס הכחול, ובשנת 1906 פרטי הסמל שונו. בשנת 1920 שוב שונו פרטי הסמל.
בשנת 1956 הומרו הפסים האופקיים בצורת X (צלב אנדרי הקדוש) המוכר מדגל הקרב של הקונפדרציה. היו שטענו שהשינוי היה מהלך לקראת ציון מאה שנים למלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1961, אך אחרים טענו שהדגל שונה כמחאה על הכרסום במדיניות האפליה נגד שחורים, שהתבטא בין השאר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. ביקורת הושמעה על השימוש במוטיבים מדגל המערכה של הקונפדרציה, במיוחד מצד ארגונים של שחורים. הביקורת זכתה לתהודה רבה במיוחד לקראת אולימפיאדת אטלנטה. מושל המדינה ניסה בשנות ה-90 של המאה ה-20 להביא לשינוי הדגל, אולם בתי המחוקקים של ג'ורג'יה סירבו לשנותו. בעוד חלק מתושבי ג'ורג'יה ראו חשיבות רבה בשימוש בדגל עם צלב אנדרי הקדוש, אחרים סירבו להשתמש בדגל זה והניפו את דגל ג'ורג'יה מלפני 1956.
בשנת 2001 הצליח מושל ג'ורג'יה להביא לשינוי הדגל. הדגל של שנת 2001 כלל את סמל ג'ורג'יה ומתחתיו תמונות קטנות של חלק מהדגלים הישנים. הדגל החדש הזה היה מסובך מאוד וגרר ביקורת רבה בשל כך. בסקר שנערך על ידי איגוד הווקסילולוגיה הצפון-אמריקאי, הוא נבחר לדגל הגרוע ביותר מכל הדגלים של מדינות ארצות הברית ופרובינציות קנדה. בשנת 2002 נבחר מושל חדש לג'ורג'יה, שבין השאר הבטיח משאל עם על דגל המדינה. למרות הבטחתו, הוא לא קיים משאל ובמקום זאת שינה את הדגל, במאי 2003, לדגל הנוכחי. במרץ 2004 קוים משאל עם לבחירת הדגל בין הדגל הנוכחי לזה שקדם לו, בלי שניתנה אפשרות לבחור בדגל של 1956. דבר זה הביא לחרם על המשאל על ידי רבים שתמכו בדגל של 1956.
תמיסה תחליפית
צלו של רוזנדורף
צלו של רוזנדורף הוא ספרו של נתן שחם משנת 2001, שנכתב כהמשך לספר רביעיית רוזנדורף.
תקציר העלילה.
הספר מתחיל בלוויה של קורט רוזנדורף, שנפטר בגיל 73 מהתקף לב. הזמן הוא סוף יולי 1973. בראש המלווים הולכים אשתו רות ושני בניו, הבכור ארנון והצעיר מאיר, שניהם בוגרים ובעלי משפחות משלהם. אחרי הלוויה, בין שאר מבקרים ומנחמים, שרובם מנגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שקורט רוזנדורף היה בין חבריה מיומה הראשון בשנת 1936 ועד יומו האחרון, רואה ארנון פנים זרים לו, המושכים את עינו. האיש ניגש אליו ואל אחיו וכיון שארנון הוא היחיד במשפחה, לאחר מות אביו, הדובר גרמנית, הוא קושר עמו שיחה קצרה אך אינו מזדהה וכעבור זמן קצר פורש והולך לדרכו.
אחרי שכל המנחמים הולכים לדרכם, חוקר ארנון את אמו לזהות האיש, ושומע ממנה כי האיש, שאינה נוטה לו חיבה, בלשון המעטה, הוא אגון לוונטל, חברו הטוב של אביו מאז נפגשו על האוניה בדרכם ארצה, בשנת 1936. ארנון, היסטוריון שהתמחותו בגרמניה הנאצית, מיצר על שלא ידע זאת קודם, משום שהוא מחפש את לוונטל, סופר גרמני ששהה שנים אחדות בארץ ולאחר טלטולים שונים חזר לבסוף לגרמניה, מתוך עניין בפרק מסוים בתולדותיו. הוא פותח בחיפושים אחריו, מוצא אותו לבסוף בדרך מקרה, והיכרותו עם אגון לוונטל מביאה אותו אל מקומות, שאת קיומם לא שיער. הספר כולו מסופר בגוף שלישי, אך מנקודת מבטו הבלעדית של ארנון ולא זו של מספר כל יודע.
בדרך מקרה, עקב תאונת דרכים קלה, מתוודע ארנון אל גדעון אשלבכר, מוציא לאור, המטפל, לפי בקשת אביו הזקן, בהוצאת ספריו של אגון לוונטל בעברית. גדעון מארגן מפגש בין ארנון לסופר הגרמני מר הנפש והעוקצני, השמח להזדמנות להכיר את בנו של חברו הטוב ולספר לו על אביו בשנים שלפני הולדתו ובילדותו הרכה. קורט רוזנדורף נשא לאישה את תלמידתו לכינור, נערה הצעירה ממנו ביותר מעשרים שנה, לאחר שנודע לו על מות אשתו ובתו בגרמניה. רות הייתה אז בהריון וקורט דחה את התנגדותו הנמרצת של חברו הטוב לוונטל, שטען לאי התאמה ביניהם. התנגדותו של לוונטל לרות נודעה לארנון עוד לפני פגישתם ממכתבים ישנים, שמצא שמורים בכספת והעלים את תוכנם מאמו. היא לא ידעה על המכתבים, אך חשה היטב בעוינותו של לוונטל והגיבה עליה בהתאם לטבעה.
ארנון הצטיין בנגינה בכינור ואביו קיווה להציבו כיורש הן בפילהרמונית והן ברביעיית רוזנדורף, אך ארנון התנער מן המוזיקה כמקצוע ובחר ללמוד היסטוריה ולנגן רק ברביעיית חובבים, החלטה שאיכזבה והעציבה את אביו. הוא שומע מלוונטל על שנותיה הראשונות של הרביעייה ועל חבריה, ולבסוף משחיל את השאלה שלשמה רצה באמת להיפגש עם אגון לוונטל, על אודות אחיו התאום של אגון, אריך לוונטל, שעל פי השמועה, היה זה שישב במחנה הריכוז דכאו עוד לפני המלחמה ושוחרר משם, כנראה בהשפעתו של אחיו אגון. ארנון מבסס השערה זו על פגישתו עם קצין המודיעין האנגלי לשעבר, גרנטלי, בעלה של הויולנית אוה שטאובנפלד, ועל מכתבים ישנים, שהתגלו בארכיון הנאצי בברלין, השאלה, המוצגת באגביות מכוונת, מסעירה את לוונטל במידה כזו, שהוא צונח ארצה בהתקף לב ונלקח לבית חולים. מכאן, במשך שבועות ארוכים, הוא משתדל לקבוע פגישה עם ארנון לשיחה בנושא זה, אך עיסוקים וטרדות מונעים את המפגש, עד למלחמת יום הכיפורים, שבסופה נפצע ארנון בכף ידו ונזקק לניתוחים וטיפולים ממושכים. השיחה הגורלית עם לוונטל נדחית עוד ועוד, וכאשר היא מתקיימת לבסוף, בשעת ביקור של ארנון בברלין, נודעת לארנון חדשה מדהימה, הנוגעת לו אישית - אחותו החורגת, אנה, בתו הבכורה של אביו, לא נספתה במלחמה, כפי שחשב קורט, וגם אמה הספיקה לעבור את כל שנות המלחמה בחיים, בשירות הנאצים ובשירה לפניהם באולמות קונצרטים ואופרה, ורק בסיומה ממש נהרגה. מסתבר איפוא, שכאשר התחתן אביו עם אמו, עוד היה איש נשוי, עובדה שקוממה נגדו את אשתו והרחיקה ממנו ללא תקנה את בתו. השתיים האמינו, שהוא בחר להתנכר לאישה הארית הנוצריה ולשאת לו אישה יהודיה בארצו החדשה, ולא סלחו לו את העוון. כל מאמציו של לוונטל להסביר את הטעות שקורט חי בה, כשהאמין בשמועה על מותן, ולאחד את האב עם הבת, עלו בתוהו. הבת, אנה, היא פסנתרנית מעולה, שלפני המלחמה נכונה לה קריירה מזהירה, אך אירועי המלחמה, בעיקר עם הכיבוש הרוסי, מטילים עליה את צלם הכבד ואינם מאפשרים לה להופיע לפני קהל, כך שהיא מצמצמת את נגינתה לליווי זמרים ונגנים לקראת קונצרטים, בביתה בלבד. בתה סופי, שנולדה לה בשנת 1942 מיחסיה עם צעיר נאצי נלהב, היא אבובנית מוכשרת ומנגנת בתזמורת הסימפונית של פרנקפורט. אביה של סופי, משנודע לו על מוצאה היהודי למחצה של אהובתו, התנער ממנה בשאט נפש, יצא אל החזית הרוסית והשתדל ככל יכולתו להיהרג בה כדי לכפר על חטא הקשר עם יהודייה. השתדל והצליח.
לוונטל מזהיר את ארנון, שאנה עלולה לדחות אותו ומפציר בו במפגיע שלא יתקשר אליה אלא ישאיר את מלאכת ההכנה ללוונטל עצמו. רק כעבור זמן, כשארנון מגיע ליריד הספרים בפרנקפורט, יוצאת הפגישה לפועל וארנון מתוודע אל אחותו ופוגש לרגע, לאחר קונצרט, את אחייניתו. ארנון מקווה להמשיך את ההיכרות, אך אינו רואה סיכוי רב לכך, משום שנפשה המסובכת והמופרעת של אחותו כנראה לא תאפשר זאת.