אלה הפיגועים החמורים ביותר בביירות מאז שהסתיימה מלחמת האזרחים בלבנון. הם התרחשו כשבועיים לאחר פיצוץ המטוס הרוסי מעל חצי האי סיני, בו נהרגו 224 בני אדם, ויום לפני שהתרחשו הפיגועים בפריז, בהם נהרגו 129 בני אדם. ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות גם על פיגועים אלה.
בימים שלאחר הפיגועים עצרו כוחות ביטחון הפנים של לבנון כעשרה חשודים, רובם סורים, במחנה פליטים פלסטינים בבורג' אל-ברג'נה וכן בדירה בשכונת אשרפייה, שעל פי החשד שימשה להכנת חגורות נפץ. התוכנית המקורית הייתה, כנראה, לשלוח חמישה מחבלים מתאבדים לבית חולים בשכונה, אבל האבטחה הכבדה בבית החולים אילצה אותם לשנות את היעד לאזור אחר המאוכלס בצפיפות.
רקע.
מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה בשנת 2011 זלגה ללבנון ויצרה קרעים חברתיים. חלק מאזרחי לבנון מעורבים בלחימה בסוריה, בעיקר לוחמי חזבאללה המסייעים לכוחותיו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד. כמו כן לבנון מתמודדת עם ואקום פוליטי מאז מאי 2014, עקב סיום תקופת כהונתו של נשיא לבנון, מישל סלימאן, מכיוון שלא הושגה הסכמה על בחירתו של נשיא חדש, דבר המעכב גם את הבחירות לפרלמנט הלבנוני.
הפיגועים.
שני פיגועי ההתאבדות אירעו בסביבות השעה 6 בערב במרכז הקניות של רובע בורג' אל-ברג'נה, שרוב תושביו שיעים התומכים בחזבאללה. אחד המחבלים ניסה להיכנס למסגד שיעי ונהדף על ידי אחד האזרחים, שנהרג ומנע אסון גדול עוד יותר. לאחר מספר דקות, בזמן שעוברי אורח נחלצו לטפל בקורבנות הפיגוע, התפוצץ מחבל נוסף במאפייה הסמוכה למסגד. באזור הפיגועים אותרה גופתו של מחבל שלישי, שלא הצליח לפוצץ את חגורת הנפץ שהייתה עליו. כוחות הביטחון הלבנוניים ואנשי חזבאללה סגרו את האזור.
בפיגועים נהרגו 43 אנשים ונפצעו 239. בין הנפגעים היו שני אנשי צוות של האוניברסיטה האמריקנית בביירות, וכן בכיר במנגנון הביטחון של חזבאללה, חאג' חוסיין יארי. החשודים שנעצרו קשרו עצמם גם לפיגוע שבוצע בעיירה ערסאל ב-5 בנובמבר, בו נהרגו ארבעה בני אדם.
תגובות לפיגועים.
ממלא מקום הנשיא וראש ממשלת לבנון, תמאם סלאם, הכריז על יום אבל לאומי ב-13 בנובמבר, וקרא: "לכונן ממשלת אחדות כנגד הניסיון לפלג את החברה הלבנונית". חוסיין ח'ליל, עוזרו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, אמר: "מה שקרה כאן הוא פשע ... המאבק בטרור יימשך. זו תהיה מלחמה ארוכה בינינו." נסראללה עצמו אמר מאוחר יותר כי אירועים כאלה "רק יגדילו את הנחישות שלנו להילחם." הוא הודה לכוחות הביטחון ולאזרחים שסייעו לקורבנות לאחר הפיגוע.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, קרא ללבנון "לא לאפשר למעשה נתעב זה להרוס את השקט היחסי ששרר במדינה בשנה האחרונה." מדינות רבות גינו את הפיגועים, בהן צ'כיה, צרפת, איראן, איטליה, ירדן, כווית, פקיסטן, קטר וארצות הברית.
ציפורה זייד
ציפורה (צִפּוֹרָה) זייד (בקר) (1892 וילנה, ליטא – 24 בפברואר 1968 קריית טבעון, ישראל) הייתה אשת העלייה השנייה, ממייסדי ארגון השומר, לוחמת למען קידום השוויון בין נשים לגברים בפלשתינה-א"י, כיבוש השמירה וכיבוש העבודה. ממקימי המושב בית זייד שבעמק יזרעאל, אשתו של אלכסנדר זייד והרוח החיה בהנצחתו.
ילדות ונעורים.
ציפורה (פייגה-אטל) זייד נולדה בעיר וילנה, בירת ליטא, חמישית מבין שבעת ילדיהם (שנותרו בחיים) של רייזה (שושנה) לבית מלץ ומנחם בקר, צבע-אמן. הייתה ילדה שובבה ועצמאית מאוד, ובצעירותה הייתה חברה בהתארגנויות יהודיות בווילנה. בשנת 1907 עלתה ארצה עם אחותה קיילה. החלטתה לעלות הייתה החלטת בזק. לאחר שאחותה רבקה ויתרה ברגע האחרון (על-פי בקשת אחיה הבכור, משה), על כרטיס נסיעה לארץ ישראל, החליטה לנסוע במקומה, בידיעה כי תוכל לחזור הביתה לליטא בכל עת שתחפוץ.
בארץ גרה בירושלים יחד עם אחותה קיילה, למדה תפירה ועבדה אצל חייט. בנוסף, עבדה כמבשלת בבית יתומים בירושלים בו עבדה אחותה. השתתפה באספות של פועלי ציון, שם פגשה בחבורה של סתתים, ביניהם אלכסנדר זייד, לו נישאה לימים. הקשר עמו היה הסיבה לכך שנשארה בארץ ולא חזרה לווילנה. ביומנו תיאר אלכסנדר זייד את הקשר שנרקם ביניהם:
בקולקטיב סג'רה.
בשנת 1908 עברה יחד עם אחותה, אלכסנדר זייד ועוד שישה חברים מקבוצת הסתתים לחוות הקולקטיב סג'רה, שהוקמה על ידי מניה שוחט ובתמיכת מנהל החווה אליהו קראוזה. במכתב שכתבה לימים לדוד בן-גוריון, סיפרה שבמהלך הנסיעה מירושלים לסג'רה אמר לה נהג הפרדות, מוסלמי אדוק, כי אם היא מעוניינת להצטרף לנסיעה עליה להתחפש לגבר, מחשש שתיחטף בדרך. היא קיבלה את עצתו והתחפשה לגבר בשם גבריאל במהלך כל הנסיעה וגם מספר ימים לאחר מכן.
הקולקטיב, שהיה בבעלות חברת יק"א, מנה אז 25 איש ואישה. ייחודו היה בהיותו התארגנות חקלאית כקומונה, במסגרתה קיבלו כלים, שטח וניהלו את חייהם על בסיס קופה משותפת וסידור עבודה מרכזי. הקולקטיב חרת על דגלו בין היתר את הערכים כיבוש העבודה וכיבוש השמירה. לפי חלוקת העבודה בקולקטיב, הגברים עבדו במלאכות שדרשו הפעלת כוח פיזי, והנשים בבישול, ניקיון וכביסה. היא התנגדה לכך ופעלה לשינוי חלוקת התפקידים המסורתית בין נשים לגברים בקבוצה. בין היתר נאבקה על זכות הנשים לעבוד בחריש בעזרת שוורים, על זכותן להשתתף בשמירה וכן הנהיגה אופנת לבוש ותספורת שכללו שיער קצוץ ומכנסיים קצרים. רחל ינאית בן-צבי תיארה את הנשים בסג'רה כך:
בארגון השומר.
בשנת 1909 הייתה אחת מקבוצת הגברים והנשים שהקימו את ארגון השומר. משימתם הייתה משולשת: ביסוס הביטחון, ארגון פוליטי וכיבוש העבודה. ציפורה ואלכסנדר זייד היו שומרים, ועל כן נדדו בין יישובים על פי החלטת הארגון. כך מסג'רה עברו לחדרה, שם עבדה ציפורה בבית חולים בזכרון יעקב כעוזרת האישית של הלל יפה, מחדרה עברו לרחובות, שם גרו בכרמים וחיו בסוכה. ברחובות הפגינה את כישוריה ברכיבה על סוס, לבושה בלבוש גבר. היא התחרתה בתחרות רכיבה על סוסים וניצחה גברים רבים, ביניהם רוכבים בדואים מנוסים. הם גרו במושבה זו כשנתיים, ושם גם נערכה בקיץ 1913 חתונתם, שהתקיימה בזמן אספת השומרים השנתית לארבעה זוגות. במהלך החתונה הגיעו רוכבים שהודיעו על התקפה של ערבים בחדרה. ארבעת החתנים שנישאו באותו היום עלו על סוסיהם ורכבו עד חדרה כדי להגן על המושבה.
לאחר החתונה חזרו לחדרה, וזמן קצר לאחר מכן עברו לכרכור. הם גרו בחושות ערביות בתנאים קשים. הנשים עיבדו את האדמה יחד עם הגברים בשוויון מלא והיא הקימה משק עזר קטן ובו עופות, פרה וערוגות לגידול ירקות. בשנת 1914 עברו לתל עדשים, שם נולד בנם הבכור גיורא. בתחילת 1916 נולדה הבת כוכבת. באותה שנה הצטרפה משפחת זייד לקבוצת שומרים שהצפינה למטולה להקים יישוב חדש על אדמת חמרה, שלימים יקרא כפר גלעדי, על שמו של ישראל גלעדי, בעלה של קיילה, אחותה של ציפורה.
השתתפותן של נשים בשמירה.
החוקרת סמדר סיני מראה כי ההשתתפות בשמירה על הסכנות שהיו כרוכות בה לא הרתיעה את הנשים בארגון השומר, אך היה עליהן לשכנע את הגברים בארגון כדי שיאפשרו להן להשתתף בשמירה, ואלה לא ששו לכך. לרוב הנשים לא נמנו עם השומרים הקבועים, אלא שימשו בתור כוח עזר לעת מצוקה. בדרך כלל הן רק סייעו בעת מצוקה ולא נמנו עם סגל השמירה הקבוע. כדי להשתתף בשמירה השיגו כלי נשק והתאמנו בהפעלתם באופן עצמאי. ציפורה זייד קנתה את האקדח שלה, מסוג בראונינג, בכספי עבודתה כפועלת חקלאית בחווה בסג'רה.
ב-1908, כשביקשו איכרי מסחה עזרה בהגנה עליהם כאשר יצאו לעבודת האדמה, ביקשו גם החברות להצטרף, אך נענו בשלילה. זאת אף על פי שהיה להן נשק, כנראה בהוראה של ישראל שוחט. נראה ששוחט חשש לשלומן, וייתכן שרצה להפגין את כוחו של הארגון בפני איכרי מסחה על מנת שישכרו את שירותיו, ונשים שומרות לא היו חלק מההוויה המוכרת והמקובלת. יחד עם אסתר בקר יצאה בעקבות החברים ושתיהן העמידו אותם בפני עובדה:
על פי סיני, אמנם הנשים השומרות הוכיחו שהן מוכנות לקחת חלק בשמירה ולהקריב את חייהן בדיוק כמו השומרים הגברים, אך מאבקן בתוך הארגון נותר בעינו, ובכפר גלעדי הן הודרו מן השמירה.
בכפר גלעדי.
החיים על אדמת חמרה היו קשים, בין השאר בשל היותו של היישוב מבודד והקשיים שהערימו השלטונות. חייל טורקי ביקש להחרים את הסוסה של ציפורה, היא ביקשה לשלם לו שוחד ומשסירב בעטה בחוזקה בסוסתה, הוציאה את הרסן מידיו של החייל ונעלמה. בשנת 1920 לאחר מאורעות תל-חי, ילדה ציפורה בירושלים את התאומים, יפתח ויוחנן.
בכ"ו בכסלו תרפ"ה, 23 בדצמבר 1924, התקיים משפט בעניין הרחקתה מכפר גלעדי. בקיבוץ כפר גלעדי טענו בין היתר שאינה עובדת, וניסתה לחתור תחת אושיות הקיבוץ. בין המעידים נגדה היו מניה שוחט ועוד אחד מוותיקי השומר. "ציפורה תמיד הייתה תככנית, אני עוד זוכרת בסג'רה שציפורה רצתה לשמור כמו הבחורים וזה עורר התנגדות בשומר, ואני אז תמכתי בה, ועכשיו בכפר גלעדי אנשים אומרים שציפורה לא עובדת ורק מתעסקת עם ארבעת הילדים שלה, אבל אני אומרת שזה לא נכון, ציפורה עובדת קשה ומזיעה'. בסופו של דבר הוחלט שתעזוב. על פי ההחלטה, "נוציא את ציפורה מכפר גלעדי ונעביר אותה לפלוגה אחר".
ברקע העזיבה עמדה מחלוקת בעניין החינוך, ציפורה ואלכסנדר זייד התנגדו לשיטת החינוך המשותף. הם עברו לתל חי, שהיה שייך גם הוא לגדוד העבודה. זייד קיבל הבטחה מההסתדרות שתעמוד לצידו בהתנגדותו לאיחוד היישובים, מנגד עמדו חברי גדוד העבודה ובנוסף התקיימו מספר וועדות בנושא זה. למרות הדיון הרב סביב האיחוד, פירק בן-גוריון את גדוד העבודה, במחשבה ש"הקיבוץ החשאי" חותר תחתיו ומתכוון לעשות מהלך פוליטי ולהשתלט על ההסתדרות, וכתוצאה מכך ניתן אישור לאיחוד בין כפר גלעדי לתל חי. מהלך זה מנע מאלכסנדר וציפורה זייד לחזור לגליל.