לוס קאבוס (בספרדית: Los Cabos, מילולית: "הכפים") היא אחת מחמש המועצות האזוריות המרכיבות את מדינת באחה קליפורניה הדרומית במקסיקו. המועצה ממוקמת בדרום באחה קליפורניה הדרומית וחצי האי באחה קליפורניה; היא גובלת במועצה האזורית לה פאס בצפון ובצפון-מערב ומוקפת בשאר עבריה על ידי האוקיינוס השקט בדרום ובמערב ועל ידי מפרץ קליפורניה במזרח.
לוס קאבוס היא אחד ממוקדי התיירות הפופולריים במקסיקו. מרבית האוכלוסייה מתרכזת בבירת המועצה סן חוסה דל קאבו, בעיר קאבו סן לוקאס ובשורה של יישובים קטנים ואתרי נופש ביניהן. בתחומי המועצה מתגוררים 238,487 תושבים (נכון ל-2010), והיא המועצה השנייה מבחינת גודל אוכלוסייתה בבאחה קליפורניה הדרומית, אחריה לה פאס.
ארצות הברית מקיימת סוכנות קונסולרית בסן חוסה דל קאבו, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
ג'פרי הנדרסון
מסנר
מסנר הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו גבאי של כנסייה.
סוגומון טהריליאן
קאראטפה
קאראטפה (בטורקית: Karatepe, שמשמעותו "גבעה שחורה") הוא אתר ארכאולוגי ומצודה חתית. המקום משמש מוזיאון פתוח השוכן בדרום אנטוליה בהרי הטאורוס בנפת אוסמנייה . האתר נמצא 23 ק"מ מהעיר קארידי , והוא שוכן על גדתו המערבית של נהר ג'ייהאן, בתחום הפארק הלאומי קאראטפה-אסלאנטאש שהוכרז ב-1958.
היסטוריה.
באתר שכנה עיר עתיקה בקיליקיה, אשר שלטה על מעבר ההרים מאזור מזרח אנטוליה לכיוון מזרח, למישור צפון סוריה. המצודה הפכה למרכז חשוב בתקופת הממלכות הנאו-חיתיות לאחר קריסת האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
באתר נמצאו שרידים שכללו שני שערים מונומנטליים: שער צפוני ושער דרומי. על גבי השערים נמצאו תבליטים המתארים סצנות ציד וסירה עם משוטים. נמצאו גם פסלים, ספינקסי אריות משני צדי השערים ולוחות היסטוריים.
כתובת קאראטפה.
באתר נמצאה כתובת הידועה יותר בשם כתובת אזתוד, שהיא כתובת דו-לשונית בפיניקית ולווית של המלך אַזַתִוַדַ (בכתיב מלא: אזתיוודה), שחי במאה ה-8 לפנה"ס. על פי הכתובת, המלך אזתיוודה, שהיה מלך הדננים, בנה במקום עיר שנשאה את שמו ונקראה "אזתודי". מי שהעלה אותו לגדולה היה "אוּרִךְ" מלך הדננים (אדנה). החוקרים זיהו אותו עם Urriku מלך קְוֶה , ממלכה נאו-חתית. אזתודי הייתה כנראה עיר גבול של הממלכה.
הכתובת התגלתה בשנת 1946 בשערי העיר, המקום בו הוצבה בעת העתיקה. ביחד עם כתובת זאת, הוצבו כתובות נוספות משני צדי שער העיר. שני נוסחים של הכתובת נמצאו על גבי אורטוסאטים (אבני ריבוד). הגרסה השלישית נכתבה על גבי פסל של אל מזג האוויר שנמצא בשער הדרומי, מצידו הקדמי והאחורי, וכן על גבי שני פסלי שוורים.
גילוי הכתובת הדו-לשונית בפיניקית וכתב ההירוגליפי הלווי, אשר אפשרו השוואה בין הכתובות, קידם את הבנת הכתב ההירוגליפי החתי ואת המחקר שלו.
ארכאולוגיה.
האתר התגלה ב-1946 ולאחר הגילוי התקיימו חפירות ארכאולוגיות בין השנים 1946–1952, על ידי משלחת ארכאולוגית של אוניברסיטת איסטנבול בראשותו של הארכאולוג הגרמני הלמוט תאודור בוסרט והארכאולוגים הטורקים האלט צ'מבל ובהדיר אלקים (Bahadır Alkım). בחפירות התגלו שרידי עיר מוקפת חומה שנבנתה על ידי המלך אזתיוודה. באתר התגלו שני שערים מונומנטלים, שער צפוני ושער דרומי, וכתובות רבות - מקום שהיה מקום כינוס ואספה בעת העתיקה. השערים בעיר כללו חדר גדול מרכזי (אטריום), ושני תאי צד. עבודת השימור של האתר ארכה שנים רבות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה חפירה מחודשת באתר בראשותה של הארכאולוגית האלט צ'מבל. החפירה התמקדה במבנה הארמון.
השערת החוקרים לגבי תקופת המלוכה של המלך אזתיוודה נעה בין תחילת המאה ה-8 לפנה"ס לתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
הממצאים שנמצאו באתר הושארו בו ומוצגים במוזיאון הפתוח.
הנצחה.
במשלחת המחקר למאדים של הרובר אופורטוניטי, ניתן השם "קאראטפה" לאתר יעד הכניסה למכתש אנדיורנס, שמטרתו הייתה לסרוק את שכבות הסלע של המכתש.
תהילה עופר
תהילה עופר (נולדה ב-5 באפריל 1930) היא עיתונאית ועורכת. מחברת ספרי עיון ותיעוד, חברת פלמ"ח ופעילת ציבור.
ילדות ונעורים.
נולדה ב-5 באפריל 1930 בבוקרשט, רומניה, בשם טיטה גרינברג לרבקה (בקה) לבית גרופר ויצחק (איזאק) גרינברג. כשהייתה כבת שלוש עברה המשפחה לעיר בקאו, שם מתה האם משחפת. כעבור שנה נשא אביה את ביאנקה (לימים ברכה זיו), אחותה הצעירה של האם וזו אימצה וגידלה אותה כבתה היחידה. המשפחה לא הייתה דתית, אך חגגה את חגי ישראל. עד 1940 למדה בבית ספר ממלכתי לבנות, אז גורשו יהודים מכל המוסדות השייכים למדינה. והיא עברה ללמוד בגימנסיה יהודית בעיר.
בתקופת השואה סבלה המשפחה ממחסור כיוון שהאב היה מובטל ונלקח לעבודת כפייה. בתום המלחמה המשיכה בלימודים בבית ספר תיכון ממלכתי לבנות. בגיל 10 הצטרפה לתנועת השומר הצעיר שפעלה אז במחתרת, כחניכה ומאוחר יותר כמדריכה. בשנת 1946, לאחר נדודים במספר מדינות אירופאיות עברה ליוגוסלביה ומשם הפליגה ארצה באוניית המעפילים כנסת ישראל, שאת קורותיה חקרה וכתבה לימים. כאשר הגיעה האונייה לשערי נמל חיפה גורשו העולים למחנה המעצר בקפריסין.
בדצמבר 1946, לאחר תקופה קצרה במחנה בקפריסין הגיעה לארץ-ישראל והייתה עצורה במחנה המעפילים עתלית. עם שחרורה התחנכה במסגרת עליית הנוער בקיבוץ מסילות, שם גם שונה שמה מטיטה לתהילה. היא למדה עברית, הכירה את הארץ ואת תולדותיה ברוח ערכי תנועת העבודה.
שירות בפלמ"ח.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדבה לפלמ"ח יחד עם חברי קבוצתה, שהיו בוגרי התנועה השומר הצעיר שהפכה להכשרות מגויסות. במלחמת העצמאות שירתה בפלוגה א' בגדוד הראשון של חטיבת יפתח בחזיתות הגליל, העמק, המרכז והנגב. בפלמ"ח שאפה לקבל תפקידים קרביים שהיו שמורים לגברים, אך למרות האימונים המשותפים לגברים ולנשים נשלחה לשמירות ולליווי שיירות בנשק. היא אמנם השתתפה בקורס הנהיגה הראשון בצה"ל, ולמרות שסיימה אותו בהצלחה, לא ניתן לה לנהוג ברכב צבאי.
במקום זאת, בקו החזית והמשלטים לימדה עברית את חיילי גיוס חו"ל שהגיעו היישר מהאונייה לשדה הקרב והבנת פקודות הייתה עבורם צורך קיומי.
במסגרת שירותה בפלמ"ח נחשפה לאי שוויון בין המינים וניסתה להיאבק בו, בהשראת הנשים הסובייטיות שהכירה מצפייה בסרטים ומכניסת הצבא האדום לרומניה. בשני ספרי עיון שכתבה יחד עם בעלה, "הגדוד הראשון" ו"יפתח", במרכזם עמדו תיעוד וראיונות ממלחמת העצמאות ותולדות הגדוד וחטיבת יפתח, הקדישה פרקים נרחבים למקומן של חברות הפלמ"ח בארגון זה.
לאחר מלחמת העצמאות השתחררה מצה"ל עבדה בשדות של כפר סבא וכמדריכה בכפר הנוער בן שמן על מנת לסייע בקליטת הוריה שהגיעו לישראל ושהו במעברה בחדרה. ולאחר מכן התיישבו בכפר סבא. היא נישאה לזאב עופר, אותו הכירה בפלמ"ח ולזוג נולד בן. בשנת 1951 סיימה סמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים. שנים אחדות עבדה כמורה במוסדות לנוער עולה ובבתי ספר יסודיים, בין היתר עבדה כמורה במעברה בכפר סבא. בעבודתה זו נחשפה לתופעת ריבוי נשים במשפחות תלמידיה, יוצאי תימן. לימים, כעיתונאית, סייעה בכתיבתה לנשים יהודיות באיראן להיאבק בתופעת ריבוי הנשים וראיינה עולה מאיראן שניסתה לשכנע את הרבנות בארץ להתערב כדי למנוע את הישנות ריבוי הנשים. היא נחשפה לנושא בעקבות השתתפותה בכנס נשים בינלאומי בטהראן במאי 1966 כעיתונאית הארץ. בהמשך כתבה כמה כתבות על התערבות מועצת ארגוני נשים בישראל גם למען זכויות הירושה של יהודיות איראניות ועל ביקורה בארץ של יו"ר ארגון היהודיות באיראן לאותן מטרות, ודיווחה על פעילות בנושא.
בעיתונות.
בשנת 1962 החלה לעבוד כמתרגמת מצרפתית במגזינים "עולם האשה" ו"קולנוע". כעבור זמן קצר החלה לעבוד כעיתונאית ועורכת מדורים בעיתונים יומיים שונים. הייתה חברת תא העיתונאיות והעורכות באגודת העיתונאים וכיהנה מספר שנים כיו"ר ארגון העיתונאיות הבינלאומי. שימשה חברת מערכת הירחון "עולם האשה" 1954, "הבוקר" 1965-1964 ו"הארץ" 1965-1967. בסוף שנות השישים נהגה לשלוח כתבות מצרפת לגל"צ, למדור לאשה בקול ישראל ולכתבי עת של ההסתדרות. בשנים 1969–1992 הייתה עיתונאית ועורכת בכירה ב"מעריב".
בעבודתה העיתונאית עסקה בתחומים חברתיים, כלכליים ופוליטיים, צרכנות, חינוך ובריאות וחלק ניכר הוקדש לקידום מעמד האישה. בראיונות, בכתבות ובתחקירים הציגה מודלים של נשים בארץ ובעולם שפרצו את תקרת הזכוכית בתפקידים ראויים לחיקוי בתחומים שבהם נדרשה השתלבות, כגון מדע, טכנולוגיה, פוליטיקה, וייצוגן בממשל ובמוסדות מפלגה, צבא, שירות לאומי, וגיוס נשים דתיות בחינוך ובתעשייה. דיווחה על מצב הנשים בעולם, ראיינה נשים שמילאו תפקידי מפתח ציבוריים. במהלך חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ראיינה את ג'יהאן סאדאת, אשת נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בכתבותיה עסקה בנושא מעמד האישה בידיעות, כתבות במוספים ובמאמרי דעה. עסקה בגיל הפרישה של נשים מעבודה ודיווחה על פעולות למען קורבנות אונס ותקיפה מינית. במאמרי דעה ביקרה התייחסות לנשים במרחב הציבורי, בין היתר על האיסור על נשים להתפלל ברחבת הכותל ב-1989:
ב-1985 יצאה נגד תשדיר ייעודי לנשים: "למה הרדיו מטרטר לי משהו נוסח: 'גבירתי הנהגת! עכשיו, בחורף, אינך יכולה לחזות שינויים במזג האוויר'? כאילו שהגברים כולם חזאים. מוסמכים למטאורולוגיה. על כן, רק לנו, הנהגות, מופנית הפנייה הנרגשת של הגורם האלמוני. המועצה לבטיחות? משרד התחבורה? איגוד המוסכים? סתם שוביניסטיים גבריים באמריקה קוראים להם חזירים שוביניסטיים. האם האדונים שהגו את תשדיר הפרסומת האידיוטי הזה בדקו קודם ומצאו שרק נשים אינן פונות למוסך לשם הכנת הרכב לחורף?"