בשנת 2014 נפגשו בן דיין ולינור למטרת קירוב לבבות, לינור התנצלה באופן אישי, ולאחר מכן עודדה את הציבור להצביע בעד בן דיין בעת שהתמודדה כמתחרה בתוכנית הראליטי "האח הגדול".
התביעה של אמיר חצרוני.
בספטמבר 2013 פרסמה בן דיין סטטוס בפייסבוק המופנה לאמיר חצרוני, גם הוא אישיות מעוררת מחלוקת ברשת, בתגובה לסטטוסים שפרסם לגבי מראן של משתתפות צעדת השרמוטות בתל אביב שכללו אמירות מבזות, ובסטטוס רמזה לכך שחצרוני הוא לקוח של בתי בושת. חצרוני הגיש תביעת לשון הרע נגדה בסך 400,000 ש"ח. השניים הגיעו להסכם פשרה שלפיו שילמה בן דיין לחצרוני 2000 שקלים ופרסמה התנצלות, שבה הצהירה שדבריה היו שגויים. מאוחר יותר חצרוני ודיין ערכו "סולחה" פומבית.
תביעות הדדיות מול אלדד גל-עד.
בנובמבר 2016, הגיש גל-עד תביעת דיבה נגד בן דיין על סך 250,000 שקלים, בטענה שלאחר שהודחה מהאח הגדול, והוא המשיך להתמודד, כתבה עליו בן דיין בפייסבוק ששיקר כשהציג את עצמו כלוחם. בן דיין הגישה תביעה שכנגד, שבה פירטה אמירות של גל-עד לגביה שלטענתה פגעו בשמה הטוב. בינואר 2020 פסק בין המשפט כי שני הצדדים השמיעו דברי לשון הרע זה על זה ולכן יש לקזז את התביעות ביניהם.
בתקשורת.
עיתונות.
בן דיין מפרסמת ככתבת עצמאית במגוון ערוצי תקשורת, בכללם "שיחה מקומית", "את", "מעריב", ועוד. מאז אפריל 2014 נמנית בן דיין בין הכותבות בכתב העת "את", שם היא מראיינת נשות ציבור מובילות, דוגמת מרב מיכאלי, רות דיין, איילת שקד וציפי חוטובלי, וכותבת על נושאים אקטואליים בפמיניזם, פוליטיקה ותרבות.
בין 2014–2015 פרסמה בן דיין טור דעה בעיתון "מעריב".
טלוויזיה.
בן דיין מוזמנת תכופות להופיע כאורחת או פרשנית במגוון תוכניות אקטואליה ובידור בטלוויזיה, ביניהן התוכניות של דנה ספקטור, קרן נויבך, יעל דן, קובי מידן, ועוד. היא גם הייתה משתתפת קבועה במספר תוכניות, כולל:
ההשתתפות בתוכנית האח הגדול.
ב-2014 השתתפה בן דיין בעונה 6 של סדרת הראליטי, "האח הגדול". היא הייתה המודחת השנייה בעונה. מתח מיוחד התפתח בין בן דיין ואלדד גל-עד, בין היתר על רקע דעותיהם הפוליטיות, וחברתו מרטין סולל, אשר כינתה את אורטל, בלעג, "שונטל". הדברים הגיעו לשיא כאשר תוך כדי ויכוח שהתחיל באותו הבוקר ניסה אלדד להיכנס למקלחת, ובן דיין, במחאה, הסירה את בגדיה העליונים והתריסה בו שינסה לעבור אותה. המעשה עורר סערה בקרב הציבור, בו מצד אחד הייתה הכרה במעשיה כאקט פמיניסטי מכוון, ומצד שני טענות שמדובר בהטרדה ופרובוקציה. בגין המקרה הוגשה תלונה כנגד "קשת" לנציב פניות הציבור ברשות השנייה, אשר פתח בבירור בנושא, שקבע שלא היה על קשת לשדר את הקטע, ושמדובר ב"מציצנות בלבד". לגבי הטענות שהופנו נגדה, בן דיין הגיבה בדבריה לאח הגדול, ששאל אותה כיצד הייתה מגיבה אם גבר היה נוהג כפי שנהגה:
ב-2017 חזרה בן דיין לבית האח הגדול, יחד עם אלדד יניב כדי להשתתף במשימה של דיירי הבית, וכדי להתעמת עם דייר הבית שרון גל, הידוע בדעותיו הימניות.
אופנה.
ב-2013 פתחה בן דיין חנות אופנת וינטג' בדרום תל אביב, משם השיקה ליין של גלביות בעיצובה. ב-2016 השיקה גם ליין תכשיטים, אשר נכללו במדורי אופנה בכתב העת "את", מגזין "לאשה", "הארץ", "מעריב", ועוד.
בן דיין היא אופנאית, המוכרת בחיבור המיוחד שהיא מייצרת בין אופנה לפוליטיקה פמיניסטית ומזרחית. הקשר מתבטא בין היתר בשם שבחרה לחנות הוינטג' שלה ואופיו, אותם היא מתארת כקשורים לזהותה כמזרחית מהפריפריה, וכן בבגדים ובתכשיטים אותם היא מעצבת. החנות, אשר גם משמשת מעין מטה קהילתי, קרויה על שמה - "אופנת אורטל" - בכוונה בגלל הקישור הסטראוטיפי שנעשה בין השם המזוהה כשמה של אישה מרוקאית לבין מכירת בגדים, כפי שכתבה בן דיין במאמרה, "א' מהחוג לסוציולוגיה":
ההקשר האתני-תרבותי מתבטא גם בעיצובים עצמם אשר מכילים אלמנטים תרבותיים, מבלי להתחקות אחר אסתטיקה פולקלוריסטית.
לוקוב
לוקוב (בפולנית: Łuków 'ווקוף'; ביידיש: לוקאוו) היא עיר בנפת לוקוב בפרובינציית לובלין שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
לוקוב הייתה עיר עתיקה, עתיקה הייתה מכל הערים וכבר במאה ה-13 לספירה ישנן עדויות על כך.
לוקוב נזכרת כיישוב מבוצר משנת 1233.
הסיבה להתיישבות הייתה בעיית ביטחון צבאי, לוקוב שכנה בגבול בין פולין לליטא.
תושבי פודלאשיה הליטאית היו תוקפים את אזורי פולין השכנים. על מנת להגן מפני פלישות אלו, הקימו שליטי פולין בסיס צבאי באזור שמתפקידו היה להגן על האזור.
במאה ה-13 הקים המלך בולסלב הוסטידליוי טירת עץ והעביר לשם את חברי ארגון הטמפלרים כדי שאלו יגנו על פולין. בולסלב הרשה להקים שם כנסייה על מנת להעביר את תושבי האזור, עובדי האלילים, לנצרות.
לשם פיתוח האזור העביר בולסלב לאצולה שטחי אדמה גדולים לעיבוד. כך הפכה לוקוב לצומת תנועה חשוב בין פולין לליטא.
עם כיבוש גדנסק גברה התנועה וחשיבותה עלתה משום שהקשר שקיבלה פולין עם הים הפתוח איפשר לה לשלוח תוצרת חקלאית לארצות המערב.
בשנת 1403 הוענקו לה זכויות עיר.
בנוסף, לוקוב הפכה מקום מעבר ושהייה של מלכי פולין במסעותיהם לליטא.
בשנת 1652 לאחר שהקוזקים תקפו את פולין ובתוכה לוקוב (במרד בוגדן חמלניצקי), ביקר בעיר המלך יאן קזימיר ועזר לתושבי העיר שנגרמו להם אבדות בנפש וברכוש. רבים מהסובלים במרד הנ"ל היו יהודים, אשר חלקם ברחו או נרצחו.
לוקוב הייתה נתונה לסמכותו הבלעדית של המלך ולכן יכול היה רק הוא לתת את הזכויות ליהודים.
כתב הזכויות המקורי נשרף בבית הכנסת בזמן המרד. בביקורו בעיר חידש המלך יאן קזימיר את כתב זכויות היהודים שקיבלו מהמלך שקדם לו.
בכתב הזכויות שנתן ביום 10 במאי 1659 ליהודי לוקוב, המבוסס על ה"פריוילגיה" השרופה, נאמר: "ליהודים זכות מגורים בלוקוב, חופש מסחר, מותר להם לעסוק בהכנת שעווה, להיות בעלי גתות, בעלי בתים וכן זכותם לבית כנסת מעץ או אבן ובית קברות.
בשנת 1782 נשרפה העיר כמעט לחלוטין בדליקה גדולה שפרצה בה. בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיר לשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
היהודים בין שתי מלחמות העולם.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך הוצאה לאור של עיתונים יהודיים.
בסוף שנת 1918 שררה בלוקוב מתיחות רבה בין היהודים לבין הפולנים. בנובמבר 1918 אסרה המשטרה הפולנית 160 יהודים וניאותה לשחררם רק תמורת קנס גבוה.
מצבם של היהודים החמיר עוד יותר עם פרוץ המלחמה בין פולין לברית המועצות בשנת 1920.
ביוני 1920 נערך בעיר פוגרום בו נרצחו 13 יהודים. התפרעו בעיר בריונים אנטישמיים, גילחו זקני יהודים ופגעו ברכושם.
ביום 11 באוגוסט 1920 נכבשה לוקוב בידי הצבא האדום. הסובייטים הקימו בעיר מועצה מקרב תומכיהם. ביום 16 באוגוסט 1920, נסוגו הסובייטים והצבא הפולני שב ללוקוב.
מייד עם בוא החיילים הפולניים, פרצו בלוקוב מהומות אנטישמיות במשך יומיים רצופים, מ-16 ועד 18 באוגוסט 1920. כמעט כל יהודי לוקוב נפלו קורבן למעשי ביזה. במהלך הפרעות נרצח ברק ריכטר ויהודים נוספים נפצעו.
הפורעים פרצו גם לביתו של הרב שמואל שלמה בראון, דרשו כסף ופצעו את הרב קשה בראשו.
בסופו של דבר הגיעה למקום המשטרה הפולנית והסדר הוחזר על כנו. המשטרה פתחה בחיפושים אחר יהודים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הבולשביקים. שנים עשר יהודים נלקחו אל מחוץ לעיר ונרצחו ללא משפט.
הפוגרום עורר את הנציגים היהודים לפעולת מחאה. הם העלו את הפרשה לדיון בבית הנבחרים ובספטמבר 1920 הגישו תלונה לממשלת פולין.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוסיפו רוב יהודי לוקוב להתפרנס ממלאכה וממסחר.
באפריל 1938 פורסמה תקנה שבעטיה נאלצו 100 סוחרים וסוחרי תבואה יהודים בעיירה לסגור את חנויותיהם ודוכניהם שבאזור השוק ולהעבירם לאזורים מרוחקים בשולי העיר. כל הניסיונות לבטל את רוע הגזירה עלו בתוהו.
מייד עם פרוץ המלחמה בראשית ספטמבר 1939, הופצצה לוקוב קשות בידי הגרמנים.
ב-19 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה מיד עשרות יהודים, ושרפו בתים רבים של יהודים. עם כניסתם לעיר ירו לעברם חיילים פולנים שהסתתרו בה וחייל גרמני נהרג. ליהודים מלוקוב נאמר שעליהם לשאת בעונש על הירי לעבר הגרמנים בעת כניסתם ללוקוב.
לאחר שהגרמנים ביססו את שליטתם בעיר, והסיגו את הצבא האדום מהאזור, רצחו בה כ-70 יהודים נוספים, והחלו בחטיפת יהודי העיר לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי שוד והתעללות. בהמשך, חויבו יהודי העיר בענידת סרט זרוע שעליו מגן דוד ובביצוע עבודות כפייה מגיל 12. כ-75% מיהודי לוקוב הועסקו בעבודות כפייה למיניהן - במחנות עבודה סמוכים ללוקוב.
ביולי 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אליו הובאו אלפים מיהודי הסביבה וכ-2,000 יהודים מסלובקיה, ואשר מספר יושביו הגיע במאי 1942 לכ-10,000 איש. מעת לעת הוצאו להורג עשרות יהודים מהגטו.
ב-5 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ד ושוטרים גרמנים ואוקראינים, וערכו בו אקציה גדולה. כ-2,000 יהודים נרצחו מחוץ לעיר, וכ-5,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ביחד עם יהודי אדמוב ואוקשיה שהועברו ללוקוב במהלך אוקטובר.
ב-7 עד 8 בנובמבר 1942 שולחו כ-3,000 עד 4,000 יהודים נוספים מהגטו שבעיר לטרבלינקה, וכ-200 נורו בשטח בית העלמין היהודי המקומי. לאחר אקציה זו עצרו הגרמנים את הספקת המזון לגטו, ורבים מיושביו מתו מרעב וממגפת טיפוס הבהרות.