פיצרוי היה מוטרד מבדידותו במסע הארוך, בעיקר עקב התאבדותו של הקפטן סטוקס, וגם בגלל התאבדותו של דודו. עקב כך, ביקש מהממונה עליו, שהיה גם חברו, לצרף לו בן לוויה שיארח לו לחברה בזמן המסע הארוך. פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו, מרצה לבוטניקה מאוניברסיטת קיימברידג', המליץ על הצטרפותו של תלמידו צ'ארלס דרווין למסע, כחוקר טבע. השניים הסתדרו טוב במהלך המסע שהתארך ליותר מחמש שנים, מלבד פעם אחת, בה נפלה מחלוקת ביניהם בנושא חוקיות העבדות. דרווין זועזע קשות ממאורע שהתרחש במרץ 1830 בו נכח במקרה של התנהגות ברוטלית כלפי עבדים, בעוד שפיצרוי על אף שלא היה אדם ברוטלי מטבעו צידד בעבדות ואף טען כי שמע מפי מגדל בקר שהוא שאל פעם את עבדיו אם הם חפצים להיות חופשיים והם השיבו שלא.
דרווין תיאר את פיצרוי כאדם בעל קסם ודעות פתוחות וליברליות.
עם חזרתה של הביגל ב-2 באוקטובר 1836 הוענקה לפיצרוי מדליית זהב על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית (1837).
לאחר חזרתו החל פיצרוי לתעד את המסע, התיעוד כלל עריכת ההערות של הקפטן הקודם של הביגל, במאי 1839 פורסם ספרו Narrative of the surveying voyages of H.M.S. Adventure and Beagle בארבעה כרכים שכללו את היומן וההערות של דרווין.
פיצרוי נבחר כחבר פרלמנט מטעם דורהאם (Durham) וכאַפּוֹטְרוֹפּוֹס עבור חבל מרזיסייד.
מושל ניו זילנד.
מושל ניו זילנד, ויליאם הובסון נפטר בסוף 1842 וחברה לכנסייה מיסיונרית (Church Missionary Society), שהייתה בעלת נוכחות חזקה בניו זילנד הציעה את פיצרוי כמחליף. פיצרוי קיבל על עצמו את התפקיד באפריל 1843.
המשימה שהוצבה בפניו הייתה קשה. לפי ההוראות שקיבל היה עליו לשמור על הסדר, להגן על המאורים ולספק את "הרעב לכיבוש" של מסות המתיישבים החדשים שהגיעו. המשאבים הצבאיים שעמדו ברשותו היו מועטים וכך גם מקורות ההכנסה, בעיקר ממכסים.
דרכו של פיצרוי לא צלחה. המשאבים שהיו ברשותו לא אפשרו לו לשלוט ולהשליט סדר. בתקופתו החלו קרבות ופיצרוי לא הצליח להביא לסיומם המהיר. פיצרוי הודח מתפקידו ב-1845.
חיזוי מזג אוויר.
למרות ההדחה פיצרוי לא נכלם. הוא חזר לאנגליה ובספטמבר 1848 מונה למפקח של מספנות הצי בוולוויץ' (Woolwich) ובמרץ 1849 קיבל את תפקיד הפיקוד האחרון בחייו, פיקוד על הפריגאטה ארוגנט (Arrogant). ב-1851 הוא פרש עקב בריאותו ובחירתו לחברה המלכותית בתמיכתם של 13 חברים שביניהם דרווין.
ב-1854 הוא מונה כאחראי על מחלקה חדשה שתטפל המידע הרב שנאסף על מזג האוויר בים. הוא הורה לקפטנים לספק מידע שייאסף בעזרת ציוד שהושאל לספינות במיוחד למטרה זו. בתקופת שהותו על הביגל הוא פיתח עזרים לחיזוי וכעת הוא נדרש לפתח ולהפיץ ברומטר מיוחד שיותקן בכל נמל כדי שהספנים יוכלו להיעזר בו כדי להחליט האם לצאת לים או לא.
הסערה האיומה ב-1859 שגרמה לטביעתה של הרויאל צ'ארטר נתנה לפיצרוי את ההשראה לשרטט מפות שיאפשרו לחזות את מזג האוויר. 15 תחנות הוקמו והן צוידו בטלגרף שהעביר דיווחי מזג אוויר שוטפים. התחזית החלה להתפרסם בעיתון "The Times". בשנה שלאחר מכן (1860) הוקמו מערכות התרעה נגד סערות בנמלים החשובים. ב-1863 הוא פרסם את "ספר מזג האוויר" ("Weather Book") שהקדים את הדעות המדעיות של אותה התקופה.
ב-1863, פרש פיצרוי מתפקידו בדרגת סגן אדמירל.
סיום חייו.
ב-1859, כאשר פורסם מוצא המינים שכתב צ'ארלס דרווין, פיצרוי חש נבגד ואשם על חלקו בהתפתחות התאוריה ה"כופרת". הוא התעמת מול דרווין בעניין זה.
פיצרוי סבל מדיכאון כרוני והתאבד ב-1865 בעזרת תער, כמעשה דודו.
הנצחת מורשתו.
ההר פיץ רוי - נמצא בדרום יבשת דרום אמריקה בארגנטינה קרוב לגבול עם צ'ילה ליד כפר בשם אל צ'אלטן. נקרא על שמו בידי המדען והחוקר פרנצ'סקו מורנו. גובהו 3440 מ' והוא מהווה אטרקציה תיירותית.
נהר פיצרוי - נמצא בצפון מערב אוסטרליה. נקרא על שמו על ידי לואיט ג'ון לורט שהיה מפקדה של הביגל לאחר פיצרוי והיה תחת פיקודו של פיצרוי. כמו כן קיים עץ מחט דרום אמריקאי שקרוי על שמו.
ב-4 בפברואר 2002, שונה שמה של ספינה לחקר מזג האוויר אשר נשאה את השם "Finisterre", ל"פיצרוי".
מכונות
ג'ים סינקלייר
ג'ים סינקלייר (באנגלית: Jim Sinclair) הוא פעיל זכויות אוטיסטי, שיחד עם קתי ליסנר גראנט ודונה ויליאמס הקים את רשת האוטיסטים הבינלאומית בשנת 1992. בגלל שהיה היחיד מבין השלושה שהיה מחובר לאינטרנט באותה התקופה, הוא הפך להיות הרכז של רשת האוטיסטים הבינלאומית. סינקלייר ממשיך לרכז את הרשת גם כיום.
סינקלייר, אוטיסט שהתחיל לדבר רק כשהיה בן 12, פרסם בשנת 1993 את המאמר הנודע "אל תתאבלו עלינו" ובכך הפך לאחד האבות המייסדים של התרבות האוטיסטית. הוא מוזכר גם בספרה של דונה ויליאמס "מישהי במקום כלשהו", המספר גם על הקמת רשת האוטיסטים הבינלאומית.
עד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, כנסים בנושא אוטיזם כמעט אף פעם לא כללו מרצים אוטיסטים; סינקלייר, שהיה אחד האוטיסטים הראשונים שהרצו בכנסים, מרבה להרצות בצפון אמריקה ובאירופה, והירצה גם בישראל. הוא מביא לידיעת הציבור את השקפותיהם של אנשי הקשת האוטיסטית.
סינקלייר מעיד שגידלו אותו כילדה, אבל לדבריו הוא בעל גוף אינטרסקסואלי.
ריצ'רד האריס
ריצ'רד ג'ון האריס (באנגלית: Richard St. John Harris; 1 באוקטובר 1930 - 25 באוקטובר 2002) היה שחקן קולנוע, זמר ופזמונאי אירי. זוכה פרס גראמי, פרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר. האריס היה שייך לדור השחקנים הפרועים והמוכשרים מאירלנד ומבריטניה שכלל את אלברט פיני, ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול.
ביוגרפיה.
ריצ'רד האריס נולד בלימריק שבאירלנד למשפחה בת תשעה ילדים. למד בבתי ספר של הישועים. היה שחקן רוגבי מוכשר ואף זכה במספר גביעים עם הקבוצה שבה שיחק. כשהיה בן 19 לקה בשחפת ובכך באה לקיצה הקריירה הספורטיבית שלו. הוא נשאר אוהד מושבע של קבוצת הרוגבי של מונסטר עד מותו, ונכח במשחקים רבים של הקבוצה.
כשהחלים ממחלתו עבר לגור בלונדון, והתכוון להיות במאי תיאטרון. כיוון שלא מצא קורסים מתאימים, התחיל ללמוד משחק ב"אקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA). עוד בהיותו סטודנט שכר האריס מקום והעלה הצגת תיאטרון בבימויו, את המחזה "Winter Journey" של קליפורד אודטס. ההצגה זכתה לשבחי הביקורת אך נכשלה בקופות, והאריס שאיבד בהפקה את כל חסכונותיו, נותר חסר בית ונאלץ לישון במשך שישה שבועות במרתף פחם.
אחרי סיום לימודיו הצטרף האריס לסדנת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד, והתחיל לקבל תפקידים בתיאטראות לונדון, תפקידו הראשון היה בשנת 1956 במחזה "The Quare Fellow".
ב-1957 התחתן עם אליזבת ריס-ויליאמס, והתגרש ממנה ב-1969. שלושת ילדיהם הם השחקנים ג'ארד האריס, ג'יימי האריס והבמאי דמייאן האריס. האריס התחתן בשנית עם אן טורקל, שחקנית אמריקאית שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, והתגרש גם ממנה.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1958 בסרט " Alive and Kicking", כששיחק בסרט "המרד על הקיין", על אף שהיה אלמוני יחסית, התעקש ששמו יופיע שלישי אחרי שמותיהם של טרוור הווארד ומרלון ברנדו. התפקיד הראשי הראשון שלו היה בשנת 1963 בסרט "מחירו של גבר" (This Sporting Life), גילם את דמותו כורה פחם צעיר ומריר, ההופך להיות שחקן רוגבי שזוכה לתהילה. על תפקידו זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן ומועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. האריס זכה להכרה ולשבחים על תפקידו ב"רב-סרן דנדי" סרטו של סם פקינפה לצידו של צ'רלטון הסטון. בסרט גילם דמות של מהגר אירי המצטרף לחיל הפרשים בצבא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
האריס גילם את דמותו של המלך ארתור בעיבוד הקולנועי למחזמר "קמלוט", ובמשך שנים רבות הופיע בתפקיד זה על הבמה. הוא הקליט מספר אלבומים, ושירו "MacArthur Park" היה להיט והגיע ב-1968 למקום השני במצעד הבילבורד האמריקני, ולצמרות מצעדי הפזמונים באירופה.
בשנות השבעים הופיע במספר רב של סרטים, ביניהם ב-1970 שיחק בתפקיד אוליבר קרומוול בסרטו של הבמאי קן יוז "קרומוול". בשנת 1974 הופיע במותחן ג'אגרנאוט. בשנת 1977 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "הרפתקה בלב ים" לפי ספר של אליסטר מקלין.
ב-1971 ביים ושיחק בסרט בלומפילד בישראל לאחר שהבמאי אורי זוהר פרש מהפקת הסרט.
בסוף שנות השמונים, אחרי שבמשך תקופה ארוכה לא היו להאריס תפקידים משמעותיים בקולנוע, נודע לו על תוכניתו של הבמאי ג'ים שרידן להסריט את המחזה "השדה" של המחזאי האירי ג'ון ב. קיני. שרידן ייעד את השחקן ריי מקאנלי לגילום התפקיד הראשי בול מק'קייבי, מקאנלי מת לפני תחילת הצילומים, והאריס פעל כדי לקבל את התפקיד לעצמו. הוא זכה בתפקיד והסרט, בהשתתפות טום ברנג'ר, יצא לאקרנים בשנת 1990. האריס זכה למועמדות שנייה לפרס אוסקר על התפקיד.
מאוחר יותר שיחק בסרטים זוכי האוסקר "בלתי נסלח" וגלדיאטור (בתפקיד מרקוס אורליוס). להאריס הוצע התפקיד לגלם את אלבוס דמבלדור מנהל בית הספר הוגוורטס, אך הוא סירב לו בראשונה. לאחר שנכדתו אמרה שלא תדבר איתו לעולם אם יסרב לתפקיד, קיבל האריס את התפקיד ורכש דור חדש של מעריצים. האריס גילם את דמבלדור בשני הסרטים הראשונים בסדרה. ב-2003 אפשר היה לשמוע את קולו בסרט האנימציה "Kaena: The Prophecy", שיצא אחרי מותו והוקדש לו.
האריס היה חבר במסדר אבירי מלטה, ובאופן בלתי צפוי קיבל גם תואר אבירות בדנמרק. הוא נפטר בגיל 72 ממחלת הודג'קין, שבועיים לפני שיצא הסרט "הארי פוטר וחדר הסודות". השחקן האירי מייקל גמבון החליף אותו בתפקיד אלבוס דמבלדור.
ארבע-עשרה אוקטבות (הרכב מוזיקלי)