במחוז וולטה, בו שוכנים מעל לחצי מבני האווה, כלכלת האזור מרוכזת ברובה סביב חקלאות, יערנות וציד. גברי המחוז נוטים לעסוק בבנייה ופיתוח ונשות המחוז עוסקות בתחום המזון, הפצתו ומכירתו, ובענף המסעדנות. רוב תושבי וולטה מחזיקים בעסקים פרטיים, מוערך כי 80% מעסקי המחוז הם עסקים פרטיים.
באזורים אחרים, מרבית עיסוקם של אנשי האווה הוא בחקלאות, בגידול תירס ויאם, שהם גם מזונם העיקרי. באזורי חופים, דיג הוא עיסוקם המלא של רבים. בנוסף, עוסקים בני האווה במסחר, קדרות, אריגה ונפחות.
השכלה וחינוך.
כ-58.3% מתושבי המחוז משכילים ברמות שונות. אחוז הגברים המשכילים אף גבוה יותר – 68.7%, נתון הגבוה יותר מהנתון המדיני המקביל לו. כ-23% מתושבי המחוז בעלי השכלה על-יסודית ופחות מ-10% בעלי השכלה-תיכונית.
דת מסורתית.
דת האווה המסורתית נקראת וודו. התאולוגיה של בני האווה דומה לשכניהם הגאוגרפיים, דוגמת דת הפון. שם הדת וודו (Voodoo) מושאל משפת הפון, ופירושה רוח. הוודו נותנת חיים לכל החפצים (אנימיזם) ומאמינה בכוחות על-טבעיים של אבות קדמונים האוכפים אמונות חברתיות. אנשי האווה מאמינים באל "מאווה" (Mawa) כאל הבורא, ובאלים בני-אלמוות נוספים. אף על פי שזו הדת המסורתית של האווים, הדת לא תופסת חלק עיקרי באורח חייהם ואינה נמצאת בסדר יומם.
אסלאם.
דת האסלאם הופיעה באזור בו אנשי האווה מתגוררים לראשונה במאה ה-17, ונשארה מרוכזת באזור הצפון בקרב אצילים וסוחרים בסחר חוצה הסהרה. מלבד נוכחות משמעותית של הדת בצפון ובמחוזות מסוימים בדרום, נשארה הדת מיעוט בקרב בני האווה.
נצרות.
הנצרות הגיעה אל בני האווה בעקבות סוחרים ומיסיונרים קולוניאליים. בשנת 1480, קולוניות אירופאיות הקימו מיסיונים לשם הפצת הדת באזורים אלו. ב-1847, מיסיונרים גרמנים הקימו מיסיונים לשם הפצת האמונה באנשי האווה. כאשר הפסידו הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, אולצו המיסיונרים לעזוב את האזור וכך נשארו המיסיונים בשליטת הקולוניות הבריטיות והצרפתיות.
כיום כ-50 אחוז מבני האווה אימצו את הנצרות כדתם, אך דוקטרינות מסורתיות נשארו חלק חשוב באמונותיהם הדתיות.
תרבות ואורח חיים.
בני האווה חיים בכפרים ונותנים חשיבות רבה להיסטוריה המשפחתית שלהם ולשושלת אליה הם משתייכים, השתייכות הפרט לשושלת מסוימת נקבעת על פי שושלת אביו. בראש כל שושלת עומד אב בעל כבוד רב הנערץ בקרב האווים. הקרקע שבבעלות בני האווה נחשבת למתנת אבות, והם אינם מוכרים מתנה זו.
לאורך ההיסטוריה, לאחר הניסיון של אנשי האווה במאה ה17 לתמוך במלך אחד בעל כוח ועוצמה. אנשי האווה סירבו לתמוך פוליטית במלכים חזקים והחלטות הכפר נעשו על ידי זקני הכפר. בעניינים אזוריים, הכומר המסורתי הראשי היה המחליט העיקרי.
בעידן המודרני, ניסו אנשי האווה להתחבר ולבנות תרבות וזהות משותפת בשלוש המדינות בהן הם נמצאים בדרך כלל. באופן מסורתי, נשות אווה מתעסקות בעיקר במסחר, הן הגורם העיקר שאחראי על הסחר הן ברמה הסיטונאית והן ברמה הקמעונאית ורוב החנויות והעסקאות מנוהלות אך ורק על ידי נשים, בעוד שהגברים עוסקים בעיקר בבניה, פיתוח, חקלאות וציד.
לפי צמד האתנולוגים רוזנטל (Rosenthal) וונקתאלאם (Venkatachalam), בני האווה עוסקים רבות בחלקם ההיסטורי בסחר העבדים שבו עסקו. עיסוק זה מתבטא בהשקעת מאמצים כבירים להנצחת עבדים, בהוקרתם ובכיבודם. אנשי האווה נוטים לשאת אחריות ולהביע ייסורים כבדים על תרומתם לנושא.
שפה.
שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe) היא שפה ניגרית-קונגולזית אשר מדוברת בעיקר במחוז וולטה שבגאנה על ידי מעל ל-3 מיליון בני אווה. אווה נחשבת לשפה רשמית בגאנה ובטוגו. שפה זו משתמשת בשילוב של אלפבית לטיני והאלפבית הפונטי הבינלאומי.
נכון לשנת 2017, יש מעל 20 מיליון דוברי שפה זו כשפת אם. השפה שייכת למשפחת שפות הג'בה(Gbe), שהיא משפחת השפות השולטות באזור זה של אפריקה. קיימים מעל 20 ניבי אווה שונים, רובם ככולם ניבי-כלאיים המשלבים את שפת האווה עם שפות ג'ביות אזוריות נוספות. אווה נחשבת לשפה טונלית, בשפה זו נבדלות משמעויות מילים הנכתבות באופן דומה על ידי טון הגייתן. בכתב, על מנת להבדיל בין המילים, הן מנוקדות לפי הטון המיוחס להן.
דוברי שפת האווה משתמשים בשיטת נתינת שם לילוד בהתבסס על היום בשבוע בו נולד. מנהג זה מקורו באמונה כי שמו האמיתי של הילוד אמור להעיד על אופיו, אשר מתגלה בשבוע לידתו, וכך ניתן לילוד שמו האמיתי בטקס הענקת שם, כשבעה ימים לאחר הולדתו.
אף על פי שזהו שמם הזמני, לרוב נקראים האווים בשם לידתם, ושמם שניתן להם משמש בעיקר למסמכים הקשורים אליהם.
מוזיקה.
אנשי האווה פיתחו תרבות מורכבת של מוזיקה בשילוב הדוק עם המסורת שלהם. המוזיקה היא מרכיב עיקרי בתרבותם ובשושלתם של בני האווה והיא תופסת מקום מרכזי ונרחב באורח חייהם.
מוזיקת האווה מכילה ז'אנרים רבים, מתוכם האגבקור (Agbekor), אשר מתייחס לשירים ולמוזיקה סביב מלחמה. ז'אנר זה מתייחס לרגשות הקשורים בתוצאות המלחמה, ונובע מאומץ וסולידריות בהשראת אבותיהם להצלחה הבלתי מנוצחת שמחכה ללוחמים, למוות ולאבל על האובדן במלחמה.
קצב התיפוף הוא האלמנט העיקרי המרכיב את מוזיקת האווה, בני האווה מאמינים שאם מישהו הוא מתופף טוב, הוא ירש זאת מרוח אביו הקדמון שהיה מתופף טוב בעצמו.
הם משתמשים בנגינה במגוון כלים המנגנים יחדיו ומלווים את התופים השונים, בניהם האקזטזה (axatse) שהוא כלי הדומה לרעשן העשוי מדלעת חלולה המכוסה ברשת של זרעים או חרוזים. הגנקוגו (Gankogui) והאטוקה (Atoke) שהם כלים המשמשים כפעמונים ועשויים מברזל.
לבני האווה תופים בגדלים שונים שהמבנה הכללי שלהם דומה, ראש התוף מורכב מעור של צבי או אנטילופה, הגוף שלו עשוי עץ, לרוב בצורת חבית, ולעיתים מעוטר בגילופים משוכללים. הם מתופפים בעזרת מקלות עץ ובעזרת הידיים, ולעיתים קרובות מנגנים לפי כללים שייחודים למשפחתם ושושלתם. קיימים מספר תופים ייחודים לאווים:
קגן (Kaganu) משמעותו "התוף הצעיר", והוא תוף קטן המפיק את הצליל הגבוה ביותר מבין התופים המשמשים את אנשי האווה, בדרך כלל מנגנים עליו בדפוס של פעימות חוזרות בשילוב עם נגינה בפעמון, הוא מלווה את שאר התופים ומוסיף אנרגיה למוזיקה.
קידי (kidi) הוא תוף בגודל בינוני, לו בדרך כלל תפקיד פעיל יותר בליווי. הקידי עושה את מה שמתואר על ידי בני האווה לדיאלוג עם התוף המוביל ולעיתים מכונה תוף דיאלוג.
קלובוטו (Kloboto) וטוטדצי (Totodzi) אלו הם שני התופים הקטנים ביותר עליהם בני האווה מנגנים, אורכם הוא בדרך כלל בסביבות 18 סנטימטרים, ותפקידם דומה לזה של הקידי (kidi), הם מלווים את התוף המוביל ויוצרים אלמנט של דיאלוג משותף.
סוגו (sogo) התוף הראשי הבסיסי, הוא גרסה גדולה יותר של הקידי, הוא גבוה ורחב יותר ממנו ולעיתים יכול לשמש בתפקיד תמיכה זהה לשלו. ניתן לנגן בו בכמה טכניקות תיפוף שונות, בעזרת מקלות עץ, בעזרת הידיים או בשילוב של שניהם. הוא מפיק צליל נמוך ומנגנים בו בישיבה או בעמידה.
אטסימבו (Atsimevu) הוא תוף מוביל נוסף שגובהו כ-1.37 מטרים, על מנת לנגן בו המתופף חייב להישען על דוכן שנקרא וודצי (vudetsi), לעמוד על צד אחד של התוף ולתופף בעזרת שני מקלות או בעזרת יד אחת ומקל.
אגבובה (Agboba) הוא תוף מוביל חדש יותר, שהומצא על ידי האווה בשנות ה-50, והוא התוף בעל הצליל העמוק ביותר מבין התופים השונים, יש לו גוף רחב והוא נשען על דוכן דומה לזה של האטסימבו.
ריקוד.
לאנשי האווה אוסף מורכב של ריקודים המשתנים בין אזוריהם הגאוגרפי וגורמים אחרים נוספים.
האדוו (adevu) פירושו "ריקוד הציד" וזהו ריקוד מקצועי שחוגג את הציד. הריקוד נועד גם כדי להפוך את הציד לפשוט יותר וגם על מנת לקיים פולחן לחיות הנתפסות, כדי למנוע מרוחן לחזור ולפגוע בצייד.
ריקוד נוסף אגבדזה (Agbadza) הוא ריקוד מלחמה מסורתי, אך כיום הוא משמש גם לצורך פנאי וחברה וגם בשביל לחגוג את השלום. ריקודי מלחמה משמשים לעיתים גם לתרגילים ואימונים צבאיים. מקצב של תוף מלווה את הריקוד, מנחה ומוביל את הלוחמים להתקדם ימינה, שמאלה, למטה וכו'.
האסיאגבקור (Atsiagbekor) הוא גרסה עכשווית של ריקוד המלחמה של בני האווה, התנועות של גרסה זו של ימינו הן בעיקר במבנה פלוגות, והן משמשות לא רק להצגות טקטיות של קרב, אלא גם על מנת לתת אנרגיה ללוחמים ולהמריץ אותם. כיום, האסיאגבקור מבוצע לבידור במפגשים חברתיים ובטקסים תרבותיים שונים של בני האווה.
האציה (Atsia) הוא ריקוד המתבצע בעיקר על ידי נשים, והוא סדרה של תנועות סגנוניות המוכתבות לרקדנים על ידי המתופף הראשי, לכל תנועת ריקודים יש תבנית קצבית קבועה המסונכרנת עם התוף המוביל.
גבדזימידו (Gbedzimido) הוא ריקוד מלחמה שבוצע בעיקר על ידי אנשי מאפי-גבורקוף, שהוא כפר חקלאי קטן ליד מאפי קומאזה ואמגקאפו (Amegakope) שנמצא במחוז טונגו המרכזי של אזור וולטה של גאנה. גבדזימידו הפך לריקוד עכשווי והוא נראה בדרך כלל רק באירועים חשובות מאוד כמו פסטיבל אספוטו (Asafotu), שנחגג מדי שנה על ידי אנשי טונגו בסביבות דצמבר. הריקוד מתבצע גם בהלוויות של אנשים בעלי מעמד גבוה בחברה, בעיקר גברים.
לבוש.
המראה החיצוני והלבוש בעל חשיבות גבוהה לבני האווה, הם תמיד מסודרים, נקיים עורם ללא פגמים והם לבושים בצניעות. הם לובשים בעיקר בגדים בצבעים בהירים, וכשהולכים לכנסייה וללוויות לבושים בבגדים מסורתיים.