בתקופת הצאר הרוסי במאה ה-19 הייתה אלמטי מחוץ לתחום המושב ולא התאפשר ליהודים להתגורר בה רשמית, אלא רק לחיילים יהודים לאחר סיום השרות הצבאי. עד 1897 התקיימה בעיר קהילה של 300 איש.
בתקופת סטלין שימשה העיר כמקום גלותם של נציגי סיעות לא קומוניסטיות, או מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית, כדוגמת לב טרוצקי. בזמן מלחמת העולם השנייה שימשה העיר מקלט לרבים מיהודי אירופה. אביו של הרבי מליובאוויטש, רבי לוי יצחק שניאורסון בילה בעיר את ימיו האחרונים ונפטר בה ב-1944, על קברו הוקם מאוחר יותר אוהל. לעיר הגיעו גם אמנים ואנשי תרבות יהודיים מרוסיה, שפיתחו מאוד את התיאטרון. ב-1979 מנתה הקהילה 8,592 איש וב-1989 מנתה הקהילה 7,636 איש. בעיר קיימת קהילת חב"ד, המספקת ליהודי העיר צרכים דתיים כמו בשר כשר, מקוה טהרה, קבורה יהודית ושירותי דת נוספים. מאז 1994 מכהן הרב ישעיה אלעזר הכהן כראש הקהילה וכרבה הראשי של קזחסטן. כמו כן, נפתחו מוסדות יהודיים מחדש: בית ספר חד-שבועי וגן ילדים.
בלשאצר
בֵּלְשַׁאצַּר (גם בֵּלְאשַׁצַּר; אכדית: בֵּל-שָׁרָ-אֻצוּר, "בל, שמור (אצור) את המלך" ) היה נסיך בבל, בנו של נבונאיד, המלך האחרון של בבל. בתנ"ך, בספר דניאל פרקים ו, מוזכר בלשאצר כמלך בבל, לפני הופעתן של פרס ומדי.
בלשאצר במקורות הבבליים המאוחרים.
בלשאצר הוא בנו של נבונאיד, מלך בבל, אשר אחרי שלוש שנות שלטון בלבד, הלך אל נווה המדבר תימא והקדיש את עצמו לעבודת אל הירח סין ואת בלשאצר מינה בשנת 553 לפני הספירה לשליט מחליף, על מנת להגן על בבל בהיעדרו.
בשנת 540 לפני הספירה חזר נבונאיד מהמדבר, בתקווה להגן על ממלכתו מפני פלישתם של הפרסים. בשנת 539 לפני הספירה הוצב בלשאצר בעיר בבל על מנת להגן על הבירה, בעוד נבונאיד צועד עם חייליו צפונה על מנת להילחם בכורש. יומיים לאחר מכן, כבש הצבא הפרסי את העיר בבל.
בלשאצר במקורות הקלאסיים.
הרודוטוס מתייחס למלך האחרון של בבל בשם "לבינטוס" וטוען שזה היה גם שמו של אביו. הרודוטוס אומר כי אמו של לבניטוס הצעיר יותר הייתה המלכה ניטוקריס אותה הוא מתאר כשליטה הדומיננטית. רבים סבורים כי היא הייתה בתו של נבוכדנצר.
לגבי מקורו של השם "לבינטוס" סבורים החוקרים כי הוא שיבוש של השם נבונידוס (כינוי של נבונאיד אצל הסופרים הקלאסיים). לבינטוס הצעיר, כך נהוג לחשוב, הוא ככל הנראה בלשאצר. הדעות לגבי עניין זה חלוקות, ויש הטוענים שלבינטוס הצעיר המוזכר בכתביו של הרודוטוס, הוא למעשה נבונאיד המלך, אביו של בלשאצר.
יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס) מתייחס אף הוא לבלשאצר, אך מציין כי הוא נודע על ידי הבבלים בשם "נבואנדלוס". חוקרי התנ"ך ראו בזה שיבוש של "נבונידוס". יוסף בן מתתיהו מתייחס למלכה באותה תקופה כסבתו של בלשאצר. אזכור זה מהווה תמיכה לדעה, כי לבינטוס הצעיר היה אכן נבונאיד, בנה של ניטוקריס ואביו של בלשאצר.
בלשאצר בתנ"ך.
ב, מתואר משתה בלשאצר, שבו הגביעים הקדושים שנלקחו מבית המקדש מחוללים על ידי בלשאצר ככליי שתייה עבורו ועבור שריו, נשיו ופילגשיו.
פרק זה שנכתב כולו בארמית, השפה בה נכתבו חלקים נכבדים בספר דניאל, ממשיך ומתאר כיצד יוצאות אצבעות של יד אדם (אֶצְבְּעָן דִּי יַד-אֱנָשׁ) וכותבות על הטיח מול הנברשת (לָקֳבֵל נֶבְרַשְׁתָּא) שבקיר (עַל גִּירָא) בהיכלו של המלך (דִּי-כְתַל הֵיכְלָא דִּי מַלְכָּא) את הכתובת: "מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסֵין". כשבלשאצר מבחין בכך הוא מחוויר ונבהל. הוא קורא מיד להביא לפניו את החכמים והקוסמים ואומר להם, כי מי שיקרא את הכתובת ויגלה את פשרה יקבל בגד ארגמן, כמו זה שנהגו ללבוש אנשי מלוכה. כמו כן יקבל ענק זהב, ענק אותו היה רשאי לענוד רק מי שקיבל אותו מהמלך. פרס נוסף שהציע בלשאצר לפותר החידה הוא להיות שליט שלישי בממלכה. פרס זה שיקף את המצב בו נבונידוס שלט כשליט ראשון ובלשאצר כשליט שני.
איש מן החכמים והקוסמים לא יכול היה לפרש את הכתובת שעל הקיר. כאשר נקרא אל המלך, דניאל, החכם העברי, ומתבקש לפרש את הכתובת, הוא מפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
אלוהים, כך אמר דניאל, (מְנֵא--מְנָה-אֱלָהָא) מנה את ימי שלטונה של בבל, (תְּקֵל תְּקִילְתָּ בְמֹאזַנְיָא), כלומר שקל במאזניים את ערך מלכותה ומצא (וְהִשְׁתְּכַחַתְּ חַסִּיר) אותו בחוסר, ולכן בבל תיפול בידי "פַרְסֵין", כלומר הפרסים. ואכן בבל חולקה בין פרס ומדי. בלשאצר, כך מסופר בהמשך, נהרג עוד באותו הלילה (בֵּהּ, בְּלֵילְיָא, קְטִיל, בֵּלְאשַׁצַּר מַלְכָּא). והפרסים כבשו את בבל.
בלשאצר בתלמוד ובמדרש.
הסדר הכרונולוגי של שלושת מלכי בבל מובא בתלמוד (מסכת מגילה דף י"א, עמודים א-ב) באופן הבא: נבוכדנצר מלך 45 שנים, אוויל מרודך 23 שנים ובלשאצר שלט בבבל במשך שנתיים, עד שנהרג בתחילתה של השנה השלישית לשלטונו, באותו לילה בו נפלה בבל בידי הפרסים.
ההתייחסויות של התלמוד והמדרש לבלשאצר מדגישות את הדיכוי הרודני שלו כלפי מי שהיו מבני ישראל. מספר פסוקים בספרי נביאים מפורשים בהתייחסות לבלשאצר וקודמיו. לדוגמה, בפסוק "כאשר ינוס איש מפני הארי ופגעו הדב .." () האריה, לפי אחד הפרושים, מייצג את נבוכדנצר, והדב, האכזרי כמו האריה גם אם לא חזק כמותו, מייצג את בלשאצר.
שלושת המלכים הבבליים, מוזכרים לעיתים קרובות יחד, באופן שיוצר רצף של מלכים הנוהגים בעריצות כלפי בני ישראל ובחוסר כבוד כלפי אלוהי ישראל, ועל כן נדונו מראש לחורבן ולביזוי.
פרשנות נוספת שמתייחסת למלכים אלו היא לפסוק בספר ישעיהו: "וקמתי עליהם נאם ה' צבאות והכרתי לבבל שם ושאר ונין ונכד נאם-ה'" (). אחת הפרשנויות לפסוק זה, בהקשר הזה, היא ש"שם" הוא נבוכדנצר, "שאר" הוא אויל מרודך, "נין" הוא בלשאצר ו"נכד" מתייחס לושתי. המלה "נין" לא מובאת כאן במשמעות של בן הנכד כי אם במשמעות של בן.
המדרש מתייחס בפירוט רב יחסית לאופן שבו מת בלשאצר. לפי המדרש כורש ודריווש המדי הועסקו כשומרים בשער הארמון המלכותי. בלשאצר, שהיה נסער בשל הכתובת המסתורית שהופיעה לפתע על קיר ההיכל וחשש שמישהו בתחפושת עשוי להיכנס אל הארמון על מנת לרצוח אותו, הורה לשומרי שער הארמון לערוף את ראשו של כל מי שמנסה להיכנס בכח אל הארמון, אפילו יהיה זה מישהו הטוען כי הוא המלך עצמו.
בלשאצר, שחש ברע, עזב את הארמון במהלך הלילה, מבלי שאף אחד יבחין, מהכניסה האחורית. כאשר חזר סירבו השומרים להכניס אותו. בלשאצר טען שהוא המלך עצמו, אך השומרים אמרו לו: "האם אין זה המלך אשר הורה לנו להרוג כל מי שינסה להיכנס בכח לארמון, אפילו אם יטען שהוא המלך עצמו?" כורש ודריווש אחזו בקישוט כבד שהיה חלק מפמוט ובאמצעותו ניפצו את גולגולתו של המלך.
יש מדרש האומר שבלשאצר מלך שלוש שנים.
ג'רו
ג'רו (Aka-Jeru או Jeru) היא שפה שדוברה באיי אנדמן בהודו והתמזגה לתוך שפה מעורבת המדוברת בפי צאצאי שבטים ילידיים של איי אנדמן שהתאחדו לשבט אחד וחיים בשמורתם באי סטרייט. השפה שייכת לקבוצת שפות האנדמנים הגדולים (Great Andamanese) שדוברו בפי רוב השבטים המקוריים באיי אנדמן (Great Andamanese tribes). שבטים אלה נכחדו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, והשרידים האחרונים התאחדו לשבט אחד הדובר שפה מעורבת המורכבת משפות האנדמנים הגדולים השונות.
שפה זו מבוססת בין היתר על שפת אה-פוצ'יקװאר (A-Pucikwar) ולכן חלק מהחוקרים מכנים אותה כך. עם זאת, ישנה לאחרונה נטייה להסתייג משם זה ולכנותה בשמות אלטרנטיביים, כגון "שפת האנדמנים הגדולים העכשווית" (Present Great Andamanese) או ג'רו (Jero). ג'רו היא שפה אחרת מקבוצת שפות זו, ונראה שהשפה המודרנית המדוברת כיום מבוססת בעיקר על ג'רו ולא אה-פוצ'יקװאר המקורית, וגם דוברי השפה עצמם טוענים שהם מדברים ג'רו. על כל פנים, מדובר בשרידים אחרונים מהדור המבוגר שמוצאם בשבטים שונים, והם משתמשים בשפת אבותיהם לעיתים נדירות, בעיקר כשפה סודית, כדי למנוע מלשתף בשיחה את האנשים הנוכחים שאינם מבינים אותה (כגון ילדים). בני הדור הצעיר מסוגלים להבין רק משפטים או מילים בודדות משפת אבותיהם. השפה העיקרית המדוברת בפי השבט האנדמני, המונה כ-50 איש בלבד, היא שפת ההינדי. במחקר שנערך ב-2005 חולקו בני השבט ל-5 קבוצות לפי רמת השליטה בשפה. רק 7 אנשים שולטים בשפה ברמה 5, כולם מעל גיל 40 והם בעיקר צאצאי שבט הג'רו, והמבוגרת בהם היא קשישה בת 80, חסרת קרובי משפחה ונחשבת לשריד האחרון לשבט בּוֹ ולכן דיבורה שונה משאר דוברי אנדמנית. קשישה זו נפטרה בפברואר 2010. 7 אנשים נוספים דוברים את השפה ברמה 4 ("דוברים למחצה"), 9 אנשים נוספים שולטים בה ברמה 3 והשאר אינם דוברים את השפה, אלא רק מבינים אותה בקושי או כלל לא, כך שמספר הדוברים הכללי (נכון ל-2005) הוא 23 איש בלבד.
שפות האנדמנים הגדולים נחשבות, בדרך כלל, כאחת משתי הקבוצות במשפחת השפות האנדמניות הידועות, כשהקבוצה השנייה היא השפות האונגיות, הכוללות את השפות אונג וג'ראווה המדוברות בדרום איי אנדמן. עם זאת, הדמיון בין הקבוצות מבוסס לרוב על מורפולוגיה משותפת, אך אוצר המילים המשותף קטן מאוד. לכן הבלשנים, כגון הבלשן הבולט ג'וזף גרינברג מטילים ספק לגבי קיומה של משפחת שפות אנדמניות המאגדת את כל השפות הילידיות המדוברות באיים אלה. לפיכך יש הרואים בשפת האנדמנים הגדולים הנוכחית כשפה מבודדת, כלומר שפה חסרת קשר גנטי בינה לשפות האחרות המדוברות בעולם.
פטריק סופו
פטריק סופו קנגנה (בצרפתית: Patrick Suffo Kengné; נולד ב-17 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ. סופו זכה עם נבחרת קמרון במדליית הזהב באולימפיאדת סידני ושיחק במונדיאל 2002.
קריירה.