היצ'קוק שכר שלושה תסריטאים, איש איש בתורו, לכתוב את התסריט. הראשון היה המחזאי מקסוול אנדרסון. אולם היצ'קוק דחה את תסריטו של אנדרסון שנקרא "באפלה אני מאזין" משקיבלו. לפיכך לא זכה אנדרסון לקרדיט בסרט. השני היה אלק קופל, שאף עבודתו לא השביעה את רצונו של היצ'קוק. התסריט הסופי נכתב על ידי סמואל טיילור מרשימותיו של היצ'קוק. טיילור הוסיף לסיפור את דמותה של מידג' ווד. על כל פנים, מספר מרכיבים שרדו מתסריטו הקודם של אלק קופל, ובכלל זה סצנת הפתיחה על גגות סן פרנסיסקו, שני הביקורים במיסיון סן חואן באוטיסטה וחלום הבלהות המפורסם. ברגע שטיילור ניסה לזקוף לזכותו קרדיט בלעדי על התסריט, מחה קופל בפני איגוד כותבי התסריטים, שקבע כי בסרט יינתן קרדיט לשני הכותבים. סמואל טיילור, בהרצאה שנשא לימים במכון האמריקאי לקולנוע, טען כי הסצנה והמונולוג המבריק של חוקר מקרי המוות, שתרמו להתמוטטותו הנפשית של גיבור הסרט, נכתבו על ידי היצ'קוק עצמו.
פרסים.
ורטיגו היה מועמד לאוסקר עבור התפאורה ולפרס עבור הפסקול. הוא לא זכה להצלחה מסחרית כשהופץ לראשונה, בוודאי ובוודאי לא בסטנדרטים אליהם הורגל היצ'קוק. זאת עקב ביקורות צוננות להן זכה בארצות הברית ובבריטניה. צחוק הגורל הוא שעורכת "סייט אנד סאונד" דאז, פנלופי האוסטון - אותו כתב עת שבמשאל מבקרי הקולנוע המפורסם שלו ידורג "ורטיגו" לימים (2012) כסרט הטוב ביותר בתולדות הקולנוע - כתבה עליו ביקורת צוננת ביותר וטענה כי "מר היצ'קוק עושה כאן את הטריקים הרגילים שלו, אך הפעם הוא עושה אותם בסלואו מושן". לזכותה של האוסטון ששנים אחדות אחר כך הודתה ששגתה וכי הסרט הוא יצירת מופת. ואכן, המוניטין הביקורתי של "ורטיגו" נבנה לאיטו. הוא היה אחד מחמשת הסרטים שזכויות ההפצה שלהם היו בבעלותו של היצ'קוק והוסרו מהפצה ב-1973. לאחר מותו של היצ'קוק שחררה משפחתו את חמשת הסרטים להפצה מחודשת. כאשר "ורטיגו" הופץ מחדש בבתי הקולנוע באוקטובר 1983, ובהמשך בווידאו ביתי (באוקטובר 1984), הוא זכה כבר לביקורות מעולות רבות, ולקונצנזוס בדבר היותו יצירת מופת קולנועית ותרבותית.
בשנת 2007 דירג מכון הסרטים האמריקאי את ורטיגו במקום התשיעי ברשימת "מאה הסרטים הטובים ביותר" של כל הזמנים. הסרט הוגדר כבעל חשיבות תרבותית רבה על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית, ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי. ב-2002 נבחר ורטיגו כסרט השני בטיבו בכל הזמנים (אחרי האזרח קיין של אורסון וולס) על פי משאל המבקרים של Sight &amp; Sound. ב-2005 הגיע למקום השני (אחרי החבר'ה הטובים) ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים במשאל של כתב העת הבריטי Total Film's Book. כאמור לעיל, בשנת 2012, דורג הסרט במקום הראשון במשאל של Sight &amp; Sound בו נטלו חלק כ-460 מומחי קולנוע מכל רחבי העולם, והדיח, לראשונה מזה 50 שנה, את "האזרח קיין" מן המקום הראשון במשאל הקאנוני המתקיים אחת לעשר שנים מזה כשבעה עשורים.
שחזור.
לאחר שחזור ארוך ביותר ושנוי במחלוקת אותו עשו רוברט א. האריס וג'ימס ס. כץ, הופץ הסרט מחדש להקרנה בבתי הקולנוע ב-1996. הסרט החדש הציג שחזור צבע חדש ויצר שימוש חדש בהקלטות אודיו ומיקסים של צלילים DGT סאונד דיגיטלי. הוא אף הציג לראשונה ב-70 מילימטר, מתכונת הדומה לגודל של Vistavision, שבה צולם הסרט במקור.
סלע מחלוקת אחד הנוגע לשחזור של 1996 היה ההחלטה להקליט מההתחלה את פעלולי הקול של Foly (על מנת לאפשר איכות דולבי של קול וסטריאו). המיקס החדש הואשם בדגש רב מדי ששם על התכליל, על חשבון פעלול הקול. בשנת 2005 יצאה גרסת הDVD המחודשת של הסרט באוסף קריטריון, המכילה את צליל המונו המקורי. באותו זמן ממש פרסם רוברט א. האריס מסר בקהילה באינטרנט, קטעים מתזכירי ההפקה של היצ'קוק המפרטים את הצליל שרצה היצ'קוק להשיג בסצינות מסוימות. מכיוון שלא נהגו בהתאם להוראותיו, רומז הדבר שהיה על הצוות לציית לדרישתם של אולפני יוניברסל בנוגע למיקס, יותר מאשר לכוונותיו של היצ'קוק.
ביקורת אחרת הייתה יצירתם של הצבעים שחשבו שהיא גובלת בהפרת רישיון אמנותי (בניגוד לשחזור מדויק המכבד את כוונותיהם של הבמאי והצלם). צוות השחזור טען שהם ערכו מחקר על הצבעים בהם השתמשו בגווני האתרים, מכוניות ועור. רגע פורץ דרך אחד הגיע כשחברת המכוניות פורד סיפקה דלת בצבע ירוק שנשמרה היטב של המכונית מדגם יגואר בה נהגה מדלן בסרט. זאת מכיוון שהשימוש בצבע ירוק בסרט היה בעל חשיבות אמנותית רבה ונעשה בו שימוש נרחב בסרט. התאמת קווקוו ירוק תרמה לשחזור וסיפקה קווקוו ממנו יש לעבוד. תיקוני צבע משמעותיים היו נחוצים עקב דהיית הנגטיבים המקוריים. במקרים מסוימים יצרו נגטיב חדש מהפרדת הכסופה של המאסטרים, אולם בדוגמאות רבות היה זה בלתי אפשרי, מכיוון שהפרדות הצבע השונות התכווצו, ומכיוון שההפרדות של 1958 נעשו בצורה עלובה.
סרטי הטכניקולור השתמשו בשלוש שכבות שונות של צבע בסרט: אחת לכל אחד מהצבעים העיקריים. במקרה של ורטיגו, שלוש השכבות המופרדות הללו התכווצו לפרופורציות שונות ולא קבועות, שהפכו את הסידור מחדש לבלתי אפשרי. בתור שכזה, כמויות משמעותיות של מחשב שעזרו לצביעה היו נחוצות. אף על פי שלא ניתן להבחין בתוצאות בצפייה בסרט, כמה מרכיבים היו רחוקים שמונה דורות מהנגטיב המקורי. כשכמויות גדולות כאלה של יצירה מחדש נעשו נחוצות, אז הסכנה של רישיון אמנותי בידי המשחזרים עלתה לסדר היום.
ורטיגו ופילוסופיה.
מזה שנים שפילוסופים רבים מצאו בסרט ורטיגו כר נרחב לחקירה פילוסופית. עד היום נכתבו על הסרט מספר ספרי פילוסופיה ופורסמו קובצי מאמרים פילוסופיים העוסקים בו, מרביתם בשפה האנגלית. על מקצתם של הרעיונות הפילוסופיים הבאים לידי ביטוי בסרט ניתן לקרוא בעברית בספרו של ד"ר הנרי אונגר "קולנוע ופילוסופיה" (הוצאת דביר, 1991). אונגר אף הרצה רבות בפורומים שונים על הפילוסופיה של ורטיגו.
קישורים חיצוניים.
"ורטיגו: הרפתקת מתח על אימפוטנציה ונקרופיליה": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
באנגלית:
חגורת קוויפר
יצחק-הנס קלינגהופר
יצחק-הנס קלינגהופר (17 בפברואר 1905 – 31 בינואר 1990) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וחבר הכנסת.
חייו.
קלינגהופר נולד בגליציה וגדל בווינה. הוא רכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטת וינה, שם גם קיבל דוקטורט במשפטים ודוקטורט במדע המדינה. עקב עליית הנאציזם ברח לצרפת ומשם לברזיל ב-1941. ב-1953 עלה לישראל. היה חבר הסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש בה כפרופסור מן המניין מאז שנת 1961 וכדיקן הפקולטה. התמחה במשפט מנהלי ובמשפט חוקתי.
קלינגהופר היה ממייסדי המפלגה הליברלית וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת החמישית, השישית והשביעית. ב-15 בינואר 1964 הגיש לכנסת החמישית את הצעת חוק יסוד: מגילת זכויות יסוד של האדם, ה'תשכ"ד 1963, שמשפטנים הגדירו אותה כמלאכת מחשבת, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה.
קלינגהופר שימש כיועץ המשפטי של מבקר מערכת הביטחון בשנים 1975–1976, וכיהן כנשיאה הראשון של האגודה לזכויות האזרח בישראל בשנים 1976–1982 וכנשיאה הראשון של העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בשנת 1988 זכה בפרס צלטנר.
קישורים חיצוניים.
יצחק הנס קלינגהופר
זמרת של להיט אחד
להקה של להיט אחד
הרכב של להיט אחד
אומניבור
תאוריית הקשר על ממשלת הכיבוש הציונית
ממשלת הכיבוש הציונית, או ממשלה תחת כיבוש ציוני (באנגלית: Zionist Occupation Government או Zionist-Occupied Government, בראשי תיבות:
Z.O.G) היא תאוריית קשר אנטישמית לפיה הממשלות הרשמיות ברוב ארצות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל או היהודים ככלל. התאוריה נפוצה מאוד בקרב ארגונים נאו-נאציים ולאומניים בארצות הברית ובאירופה. על אף השימוש במילה Zionist, תאוריית הקשר מתייחסת ליהודים בכלל, ולא רק לציונים.
המשתמשים במושג ZOG הם חלק מארגונים אנטישמיים המאמינים בעליונות הגזע הלבן בכל רחבי העולם ולא רק בארצות הברית, וביניהם: פמיאט (רוסיה), KKK, זהות נוצרית, וכדומה. בנוסף, חלק מן המשתמשים במושג הם פרו-פלסטינים המנסים להסית נגד ישראל בעקבות הסכסוך הישראלי-ערבי.
מקור השם ושימושו כיום.
ראשיתה של התאוריה בשנת 1976 במאמר "Welcome to ZOG-world" של הנאו-נאצי האמריקאי אריק תומפסון, אולם את פרסומה קיבלה במאמר אשר פורסם בשנת 1984 בניו יורק טיימס, ותיאר את פעולותיו של ארגון נאו-נאצי אמריקאי בשם "המסדר" ("The order"), אשר אסף כספים באמצעות מעשי שוד, במטרה להילחם בממשלת ארצות הברית הנשלטת לכאורה על ידי ממשלת הכיבוש הציונית. נטען כי הארגון עצמו הוקם בהשראת הספר "יומני טרנר" בו מתוארת שליטה יהודית על ממשל ארצות הברית והשתלטות האדם הלבן על העולם.
מטרתו של "המסדר" היא הקמת מדינה משלהם בצפון ארצות הברית, שתהיה "נקייה" לגמרי מיהודים, מבעלי עור כהה ומבני מיעוטים נוספים. ב-1983, כחלק ממעשי השוד, ירה חבר "המסדר" במרכז קהילתי יהודי בלוס אנג'לס כדי להדגיש את נקודת ראייתו ולצורכי הסתה.
הכינוי ZOG ("ממשלת הכיבוש הציונית") נפוץ בפרסומים אנטישמיים שונים. למשל, באתר "Jew Watch" נטען שכל מדינות המערב ומדינות נוספות נשלטות על ידי "ממשלות כיבוש ציוניות". נאו-נאצים בשוודיה טענו שהממשלה "מדללת את הגזע הלבן בשוודיה" וכינו אותה "ממשלת הכיבוש הציונית השוודית". פרסומו של המושג והשימוש הנרחב במושג זה כיום נובע מפוסט באתר אינטרנט של האומות האריות ב-1996 שבו הם תבעו את הכרזת עצמאותם. במאמר זה נאמר
ז'אק דה ויטרי
ז'אק דה ויטרי (1180–1240) היה תאולוג צרפתי.
ביוגרפיה.