מסעות האוצר הן סדרה של שבעה מסעות ימיים שנערכו בעידן שושלת מינג בין השנים 1405–1433. במקורות ההיסטוריים הראשוניים צי האוצר נקרא שְׂיָאפָאן גְווָאנְג'וּן (Xiafan guanjun; בתרגום לעברית: צי המסעות לניכר). ששת המסעות הראשונים נערכו תחת שלטונו של הקיסר יונגלה וביוזמתו. לאחר המסע השישי שנערך בין השנים 1421–1423 הורה הקיסר יונגלה על השהיית הפרויקט. יונגלה לא חידש את המסעות עד מותו. הקיסר שׂוֵאנְדֶה (שלט 1425–1435) חידש את פרויקט המסעות ותחת חסותו נערך המסע השביעי והאחרון. הסריס והאדמירל המוסלמי ג'נג חה פיקד על כל שבעת המסעות לפי הוראת הקיסרים ובידו ניתנה סמכות אימפריאלית רחבה. המסעות נערכו כדי לחזק את השליטה האימפריאלית של סין בנתיבי הסחר ימי וכדי להגדיל את מספר המדינות הזרות שלקחו חלק פעיל במסגרת מערכת התשורות (Ttributary System). הקיסרים הסינים שאפו לממש את מטרות המסעות על ידי הפגנת נוכחותה, עוצמתה ועושרה של סין בפני העולם המוכר לה. לשם כך עוצבו ונבנו במיוחד עשרות ספינות בעלות ממדים אדירים שכונו ספינות אוצר. ספינות אלו נשאו בבטנן כמות גדולה של אוצר ומכאן שמן. לצורך השוואה לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר סינית הייתה גדולה פי שלושה מספינת הקאראק הספרדית שעל סיפונה חצה קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1492. ספינות האוצר עוצבו כספינות מסחר חסרות סיפון התקפי, אף על פי כן, צוידו הספינות בתותחים. לספינות האוצר התלוו ציי ענק של ספינות סוחר קטנות יותר וספינות מלחמה.
המלחמה במונגולים.
לאחר כמה דורות בהם הצליחו הסינים להרחיק את האיום המונגולי מגבולם, החלו המונגולים לרכוש עוצמה מחדש. החל בשנת 1445 הפכו האוירטים (המונגולים המערביים, כיום הם מכונים קלמיקים) תחת מנהיגם החדש, אסן טאישי (מונגולית: Эсэн тайш; מת ב-1455), לאיום צבאי של ממש. בעצת הסריס וָאנְג גֶ'ן (王振, פין-יין: Wáng zhèn), שהיה יועצו, הוביל קיסר מינג השישי, גֶ'נְגְטונְג (שלט 1437–1445), מסע עונשין צבאי כנגד האוירטים. המשלחת הפכה לתבוסה, הצבא הסיני בן כחצי מיליון חיילים הושמד בקרב מבצר טומו (1 בספטמבר 1449), בידי צבא קטן ממנו בהרבה והקיסר עצמו נלקח בשבי. אסן טאישי תבע כופר גדול תמורת שחרור הקיסר ובתגובה העלו הסינים לשלטון את אחיו הצעיר של הקיסר כקיסר גִ'ינְגְטָאי (שלט 1449–1457). שנה מאוחר יותר, משהוברר למונגולים כי לא יקבלו שום כופר בגין הקיסר לשעבר השבוי בידיהם, הם שחררו אותו והוא חזר לבייג'ינג. גֶ'נְגְטונְג השב מגלותו לא ויתר על שלטונו וכנראה גרם למות אחיינו, יורש העצר, בהרעלה וגם למותו של אחיו גִ'ינְגְטָאי. מיד לאחר מכן חזר גֶ'נְגְטונְג לשלטון כקיסר טְייֵנְשׁוּן (天順, פין-יין: Tiānshùn - "ציות שמימי", שלט 1457-1464). הוא לא הכיר באחיו כקיסר והורה שלא לקוברו ב"קברי שושלת מינג" (היחיד מבין 14 הקיסרים של שושלת מינג החל מיונגלה שאיננו קבור שם).
שקיעת שושלת מינג.
החל מסוף המאה ה-15 החלה תקופה של קיפאון ושקיעה של הממשל בסין. רוב קיסרי מינג פרשו מהחיים הציבוריים, והשלטון בפועל היה בידיהם של פקידי הממשל ולעיתים בידיהם של הסריסים. העניינים הסתבכו עקב סכסוך בין השרים, אירוע ששיחק לטובת הסריסים. מצב עניינים אומלל זה נמשך עד לסוף השושלת.
יורשיו של גֶ'נְגְטונְג נטו יותר ויותר להסתגר בארמון ולהעביר את ניהול האימפריה לסריסים. במיוחד זכור לשמצה קיסר מינג העשירי, גֶ'נְגְדֶה (שלט 1505–1521), שהתעניין בנשים בלבד, ביקר תכופות בבתי בושת, הקים הרמונות בסמוך לעיר האסורה וסירב לטפל בענייני המדינה. הסריס לְיוֹ גִ'ין (劉瑾, פין-יין: Liú Jĭn; 1510-1451) שהיה ידוע בשחיתותו, ניהל את הממשל במקומו עד שהוצא להורג כשנתגלה שקשר להפיל את הקיסר ולהכתיר את אחיינו במקומו.
יורשו של גֶ'נְגְדֶה, אחיינו, הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1521–1567), היה מכור למין כדודו וסירב לחלוטין לעסוק בניהול האימפריה כשהוא מעביר את הסמכות לסריסיו. בתקופת שלטונו הארוכה (45 שנים - התקופה השנייה באורכה בין קיסרי מינג) כמעט ונפלה הבירה עצמה לידי המונגולים. אלטן חאן, מנהיג המונגולים המזרחיים, הטיל מצור על בייג'ינג והקיסר נאלץ לתת זכויות מסחר מיוחדות לממלכה שאלטן חאן עמד בראשה על מנת להסיר את המצור. פשיטות המונגולים כנגד סין פסקו רק משעה שהמונגולים קיבלו על עצמם את הבודהיזם בנוסח טיבט (הלמאיזם).
ב-1556, בעת תקופת שלטונו של גְ'יָאגִ'ינְג, התחוללה רעידת האדמה בשאאנשי, שהייתה ככל הנראה רעידת האדמה הקטלנית ביותר בהיסטוריה ונהרגו בעטייה כ-800,000 איש.
במשך תקופת שלטונו הקצרה בת שש השנים ניסה קיסר מינג ה-12, לונְגְצִ'ינְג (שלט 1567–1572), לטפל בבעיות שהוריש לו אביו. הוא אישר את חידוש הסחר הימי ועקב כך הצליח לטפל בבעיה שהוריש לו אביו, פשיטות הפיראטים היפנים. בפועל היו מרבית הפיראטים סוחרים סיניים שעברו לשוד ימי כשנחסמה בפניהם בתקופת גְ'יָאגִ'ינְג האפשרות לסחור. הפיראטים פעלו לאורך כל החוף שהיווה חזית כל כך רחבה, שלא היה בידי הממשלה היכולת להגן עליה. כמעט מיד עם חידוש הסחר התמעטו מאוד תקיפות הפיראטים.
בנו של לונְגְצִ'ינְג עלה לשלטון כקיסר מינג ה-13, ואן-לי (שלט מ-1572 עד 1620). בעשר השנים הראשונות מתוך 48 שנות שלטונו (תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות שושלת מינג) נעזר ואן-לי במדינאי גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג שהיה מנהלן מוכשר ודאג לשמור על אוצר המדינה. ממותו של ג'אנג החלה שקיעה מתמשכת בכלכלה ובמנהל בסין. כקודמיו סירב ואן-לי לעסוק בענייני המדינה, לא הסכים לראות את שריו או לקרוא את הדוחות שכתבו. גם הקיסר וגם סריסי החצר שדדו את אוצר המדינה (בין השאר בנה לעצמו ואן-לי את אחד הקברים המפוארים ביותר בין "קברי שושלת מינג"). כדי לממן את הוצאותיו הגדיל הקיסר את עול המיסים והתוצאה הייתה רעב שהתפשט מצפון סין עד לדרומה.
בין השנים 1592–1598 ניסו היפנים בהנהגתו של טויוטומי הידיושי להשתלט על קוריאה, בת בריתה של סין, כשמטרתם המוצהרת היא כיבוש סין. הצבא הסיני הביס את היפנים בפיונגיאנג, אך הובס בסיאול. את קוריאה הצילו הקוריאנים עצמם, בעיקר בסדרת קרבות ימיים בהם הביסו את הצי היפני. מלחמה זו דלדלה עוד יותר את משאביה הכספיים של האימפריה הסינית.
עד לשנת 1610 איבדה למעשה שושלת מינג שליטה על צפון מזרח סין. שבטי היורצ'ן שבעבר שלטו על צפון סין כשושלת ג'ין הרחיבו במהירות את כוחם דרומה עד שאנהאיגוואן, כלומר מול החומה הגדולה של סין.
שקיעת השושלת נמשכה עם קיסר מינג ה-15, טְייֵנְצִ'י (שלט 1620–1627). הקיסר שכנראה סבל מליקויי למידה היה אנאלפבית. כקודמיו העביר טְייֵנְצִ'י את כל הטיפול בענייני המדינה ל"מזכיר הגדול", הסריס וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן (魏忠賢, בפין-יין: Wèizhōngxián; 1627-1568), אחד האנשים הידועים לשמצה ביותר בתולדות סין, שהיה למעשה רודן סין. תנועה שבבסיסה עמדו הפקידים המלומדים של אקדמיית דונגלין התריעה כנגד השחיתות שפשתה בשלטון בראשות וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן ואנשיה שילמו על כך בחייהם.
אחיו של טְייֵנְצִ'י עלה לשלטון כקיסר ה-16 והאחרון של שושלת מינג, הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן (שלט 1627–1644). בניגוד לקודמיו ניסה קיסר זה לשלוט באימפריה בעצמו. כצעד ראשון הוא פיטר את וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן. הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן היה חשדן כלפי מקורביו, פיתח סממנים של מחלת הרדיפה והוציא להורג כל אדם שחשד כי הוא עלול למרוד בו, כולל פקידים ומצביאים מוכשרים. הרעב הנמשך, המצב הכלכלי הירוד וחולשתו המופגנת של הקיסר גרמו לשורה של מרידות, בייחוד בשאנשי.
האירופאים מגיעים לסין.
הסינים של תקופת מינג היו בטוחים בעליונותם התרבותית על פני שאר העמים ה"ברבריים" ולכן התייחסו בסלחנות כלפי האירופאים "הנחותים" שהגיעו לסין. ראשונים הגיעו לסין של תקופת שושלת מינג הפורטוגזים. כשהפורטוגזים הגיעו קודם לכן להודו, הם מצאו בה רשתות סחר מפותחות שהובילו לסין. בשנת 1511 כבשו הפורטוגזים את מלאקה השולטת על המעבר בין האוקיינוס ההודי לים סין הדרומי, ובשנת 1513 הגיעו הפורטוגזים הראשונים על ספינה שכורה ממלאקה לאי בשפך נהר הפנינה מדרום לגואנגדונג (קנטון). סוחרים פורטוגזים הגיעו לחוף סין כנראה ב-1517, אך הסינים שכבר נטו לבדלנות גרשו אותם ב-1521. הפורטוגזים ניסו להקים מושבות באיים שמול החוף הסיני כדוגמת שאנגצ'ואן, וב-1553 הקימו את המושבה המשגשגת מקאו בתמורה לתשלומי שכירות לסינים. מקאו עתידה הייתה להישאר בידיהם כ-450 שנה. ממקאו יצאו מיסיונרים לסין. חלקם אף הצליחו להגיע לבייג'ינג הבירה ונחלו הצלחות ראשונות בניסיונות לשכנע תושבים מקומיים להמיר את דתם לנצרות.
גם המעצמות האירופאיות האחרות החלו בניסיונות לקשור קשרי סחר עם סין. הספרדים שלחו מבסיסם בפיליפינים משלחת כלכלית לגואנגדונג בשנת 1575 ללא תוצאות. גם ההולנדים שהשתלטו על טאיוואן ב-1624 והאנגלים לא הצליחו לחדור את חומת הבדלנות הסינית.
נפילת שושלת מינג.
תהליך נפילת שושלת מינג היה ממושך, שורשיו המוקדמים ב-1600 כאשר התעצם כוחם של המאנצ'ו תחת נורהאצ'י. בשל ארטילריה עדיפה הצליח צבא מינג להדוף את ההתקפות הנשנות של המאנצ'ו, בייחוד ב-1623 וב-1628. אבל צבא מינג לא הצליח להשתלט מחדש על מנצ'וריה. משנת 1629 ואילך הלך ונחלש כוחם של קיסרי מינג בשל צרוף של מרידות פנימיות וההטרדה הנמשכת של המאנצ'ו בצפון סין, שעברו לטקטיקות של פשיטות במטרה להימנע ממפגש ישיר עם צבאות מינג בשדה הקרב.