חיפה כימיקלים בבעלותו של גנגר זכתה לסיוע נדיב מצד מרכז ההשקעות במשרד התמ"ת בסכום כולל של 74 מיליון דולר. חלק מהמענקים התקבלו למרות התנגדות של מבקרת המדינה מרים בן-פורת, אשר טענה שההטבות כרוכות בהפסד של 40 מיליון דולר למדינה והן נעשו באופן החורג מהנהלים. שרון כשר התשתיות אף סייע לגנגר בנותנו היתר מיוחד ל"חיפה כימיקלים" לשפוך רעלים לנחל הקישון. "חיפה כימיקלים" בבעלותו של גנגר ספגה ביקורת ציבורית קשה על התנהלותה בעניין מכל האמוניה שבשטחה. בשנת 1996 פרץ סכסוך עבודה קשה לאחר שגנגר הכריז שיש להוריד את עלויות העבודה בקבוצה ב-40%. עובדי המפעל בחיפה התבצרו במפעל במשך חודש. שבמקביל נחשף כי גנגר קיבל דמי ניהול של מיליוני דולרים באותה תקופה. בשנת 2005, סיפורם של העובדים במפעל חיפה כימיקלים דרום במישור רותם, שבבעלותו של גנגר, הובא בסרטו של אסף סודרי "שביתה". מנכ"ל רשות השידור דרש למחוק מהסרט תמונה של ראש הממשלה שרון ומקורביו, לפני ששודר ב. הסרט מתעד את מאבקם של העובדים לתנאי עבודה בסיסיים ולזכות ההתאגדות, אותה שלל גנגר בעזרת פיזור בכוח של העובדים, החתמתם על חוזים אישיים השוללים מהם זכויות, איומים על משפחתם, פיטורים, הפרת צווים מבית הדין לעבודה ועוד.
בדצמבר 1989 רכש גנגר, באמצעות "טרנס ריסורסס", את חברת "תעשיות לייזר" מתל אביב, שפיתחה מכשירים לכירורגית לייזר לאחר הרכישה מונה בנימין גיבלי ליו"ר החברה. בסוף 1997 רכשה החברה הישראלית "אי.אס.סי" את "תעשיות לייזר" תמורת 280 מיליון דולר, עסקה שבוצע באמצעות החלפת מניות וגנגר הפך להיות בעל עניין בחברה הממוזגת, שקיבלה את השם "לומניס". המיזוג בין החברות נקלע לקשיים וגנגר הצליח להשיג תמיכה של בעלי המניות ולהדיח את הנהלת החברה, ובראשה המייסד והמנכ"ל שמעון אקהויז. לאחר פרישתו של אקהויז מונה לתפקיד מנכ"ל החברה ישה סיטון (שכיהן קודם כמנכ"ל "תעשיות לייזר"), אשר פרש גם הוא בדצמבר 2002 מהחברה, וגנגר ששימש מנכ"ל זמני בחברה למספר חודשים. כמו כן מינה אריה גנגר את בנו שגיא גנגר, שהיה אז בן 27, כסמנכ"ל כספים, ואחר כך מונה גם לסמנכ"ל תפעול. לאחר שהחברה הגיעה לסף פשיטת רגל ב-2003, הפך בנק הפועלים לבעל השליטה בחברה. כמו כן, נמחקו מניות החברה מהמסחר בנאסד"ק ורשות ניירות ערך בארצות הברית קבע כי החברה ביצעה רישום מוטעה של הכנסות בשנים 2002–2003, בהוראת שגיא גנגר. כמו כן נחשף כי רכש דירה בניו יורק ב-2 מיליון דולר בערבות של החברה.
בשנת 2001, רכש את יצרנית מוצרי ההשקיה אלגו, ומכר אותה בשנת 2006.
בשנת 2014 השקיע גנגר בחברת "וונטייז" שפיתחה טכנולוגיה לוידאו על פי דרישה. החברה הונפקה בבורסת תל אביב, אחר כך פשטה את הרגל ונסגרה, ולבסוף נמכרה כשלד בורסאי.
השקעות בתחום התקשורת.
בינואר 1989 נכנס גנגר במפתיע לתחום התקשורת בישראל ורכש 50% מהשבועון "העולם הזה", מידי אורי אבנרי תמורת הזרמת מיליון שקל. במאי 1989, החל העיתון לצאת בפורמט חדש, כמגזין צבע מודרני, אולם תוך מספר שבועות נתגלו חילוקי דעות בין אבנרי לגנגר. במרץ 1990 הציע גנגר לאבנרי לרכוש את מחצית הבעלות שעוד החזיק, והעסקה הושלמה במאי. ביוני 1990 מונה לעורך רפי גינת, במקום אבנרי שעזב. ביולי 1992, לאחר ש"העולם הזה" סבל מהפסדים מתמשכים, העביר גנגר את השליטה לגינת (תמורת רווחים עתידיים).
בנוסף השיק יומון ספורט חדש בשם "עולם הספורט" (שהיה אמור להיות "גזטה דלו ספורט" הישראלי), בעריכת אבי רצון. העיתון לא זכה להצלחה ונסגר תוך זמן קצר.
ביולי 1992, ניהל משא ומתן לרכישת 50% מהעיתון "מעריב", אך העסקה לא יצאה לפועל.
משפחתו.
אמו של גנגר, דבורה, היא אחותו של יוסף מנקס, שהיה חבר בארגון המחתרת "מלכות ישראל" שאחת מפעולותיה הנודעות היה הפיגוע בצירות הסובייטית ב-1953, וכן היה בקבוצת המתנקשים בישראל קסטנר. אחותו של גנגר הייתה נשואה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב צבי הכהן.
גנגר היה נשוי לדליה ולהם שני ילדים.
קמלוט
קַמֶלוֹט (באנגלית: Camelot) היא טירה אגדית, המקושרת לרוב למלך הבריטוני האגדי ארתור. רומנסות מאוחרות מתארות אותה כבירתה הדמיונית של ממלכתו של ארתור, שממנה יצא להילחם ברבים מן הקרבות שהיו לו בחייו. מקומה הגאוגרפי נעדר מהמסורות הקדומות.
מקור השם אף הוא אינו ידוע, על אף שהוא דומה מספיק לשמות אחרים של אתרים מעידן הברזל ומהתקופה הרומאית כדי להעיד על האפשרות שאולי המקום התקיים במציאות, אך אין ספק שלא יהיה דמיון רב בינו לבין אופן הצגתו בספרות המאוחרת.
מופעים ראשונים.
הטירה מוזכרת לראשונה בפואמה "לנסלוט, אביר העגלה" של כרטיאן מטרואה, שתוארכה לשנות השבעים של המאה ה-12. היא מוזכרת באורח אגבי, ולא מתוארת:
אין בפואמה של קרטיין דבר המעיד על מידת החשיבות לה קמלוט תזכה ברומנסות מאוחרות יותר. בעבור קרטיין, החצר העיקרית של ארתור הייתה בקרליאון שבוויילס; זה גם היה בסיסו העיקרי של המלך ב-"היסטוריה רֶגוּם בריטניה" של ג'פרי ממונמות' ובספרות שהופיעה בעקבותיה. רק במאה ה-13, ברומנסות צרפתיות, בהן אפשר למנות את "לנסלוט-הגביע הקדוש" ו-"המחזור הבתר-וולגטי", החלה קמלוט להאפיל על קרליאון, ואפילו אז, פרטים רבים מתיאורי קמלוט נגזרים למעשה מתיאוריו של ג'פרי את העיירה הוולשית.
במאה החמש-עשרה, סר תומאס מלורי יצר את הדימוי המוכר ביותר של קמלוט ביצירתו "מות ארתור" ("Le Morte d'Arthur"); הוא מזהה את קמלוט עם וינצ'סטר, זיהוי שנותר מקובל מאות בשנים, על אף שנדחה על ידי העורך של מלורי עצמו - ויליאם קקסטון. האמונה הרווחת היא שקמלוט מצויה בחוף המערבי של ויילס.
הרומנסות מתארות את העיר קמלוט וסביבתה בקרבת אסטולט, במורד הנהר. היא מוקפת מישורים ויערות, והקתדרלה המפוארת של סיינט-סטיבן היא המרכז הדתי של ארתור ואביריו. מקמלוט יוצאים אבירי השולחן העגול אל החיפוש אחר הגביע הקדוש.
זיהוי אתרים.
הגרסאות השונות ל'קמלוט' של כותבי הרומנסות מתבססות על המסורות המוקדמות שנכתבו על חצרו של ארתור. הסיפור "Culhwch and Olwen", הקשור ב-"Mavinigion" ואפשר שנכתב במאה האחת-עשרה, ממקם אותה בצליוויג, אתר לא ידוע בקורנוול. צלוויג נזכרת גם ב-"שילוש הוולשי"; באופן הראוי לציון, סיפורים וולשיים מוקדמים אלה ממקמים את גיבורה הגדול ביותר של ויילס מחוץ לגבולותיה הלאומיים.
התיאור של ג'פרי את קרליאון התבסס ככל הנראה על היכרותו האישית עם העיר וההריסות הרומיות המרשימות הנמצאות בתחומיה; התשובה לשאלה האם קרליאון הייתה קשורה לארתור לפני כתביו של ג'פרי מעורפלת מעט יותר. הרומנסות הצרפתיות המאוחרות דנות רבות ב-"Carduel", עיר אנגלית/וולשית צפונית, המבוססת על קרליל שבמציאות.
הזיהוי של מלורי את קמלוט עם וינצ'סטר שאב ככל הנראה השראה מתולדותיה של העיר. היא הייתה בירת מחוז ווסקס תחת אלפרד הגדול, והתגאתה ב"שולחן הגדול של ווינצ'סטר", שנבנה במאה השלוש-עשרה אך נודע ברבים כמקורי בתקופתו של מלורי. עורכו של מלורי, קקסטון, דחה את הזיהוי, משום שהרשומות ההיסטוריות ממקמות בדרך-כלל את בסיס-הפעולה של ארתור בוויילס. הוא הציע את החורבות הרומיות ב-Caerwent כאפשרות חלופית.
ב-1542, ג'ון לילנד דיווח שהמקומיים סביב טירת קדבורי בסאמרסט מחשיבים אותה לקמלוט המקורית. סברה זו נתמכת בסמיכותה של קדבורי לעיירות קווין-קמל ווסט-קמל, ונותרה שכיחה מספיק כדי להוות השראה לחפירות ארכאולוגיות רחבות היקף שנערכו במקום במאה העשרים ומצאו שרידי מבצר צבאי וחרסים מהמאה ה-5.
קולצ'סטר, קאמולודונום בפי הרומאים, גם היא הייתה בין האפשרויות שהוצעו כקמלוט האמיתית, בעיקר לאור שמה המקורי. הקושי העיקרי הגלום באפשרות זו הוא המיקום - קולצס'טר נמצאת במחוז אסקס, עמוק בתוך השטח הסקסוני והרחק מאזורי הפעילות ההיסטוריים של ארתור. מקומות אחרים בבריטניה בעלי שמות הקשורים ל"קמל" היו גם הם בין המועמדים, למשל קמלפורד בקורנוול, השוכנת במורד נהר קמל שלצידו קבע ג'פרי את מקומה של קמלן, מקום הקרב האחרון של ארתור. הקשר בין האזור לקמלוט ולקמלן הוא בגדר השערה בלבד.
קמלוט בתרבות.
בארצות הברית, הביטוי 'קמלוט' מקושר לרוב לתקופת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהיו שאמרו שיש לה פוטנציאל והבטחה לעתיד טוב יותר, והייתה סמל לתקווה בעבור רבים ברחבי העולם, שקיבלו השראה מנאומיו של קנדי, חזונו ועמדותיו המדיניות. התקופה נקטעה בעשרים ושניים בנובמבר, 1963, עם רצח קנדי, שלרוב משווים אותו למפלתו של ארתור. בשורה "אל תיתנו לזה להשתכח מלב, שפעם הייתה נקודה אור, לרגע קצר אחד, שהייתה ידועה כקמלוט," מתוך המחזמר 'קמלוט', נעשה שימוש רב בהתייחס לאותה התקופה.
המחזמר "קמלוט" מ-1960, שכתבו אלן ג'יי לרנר ופרדריק לווי, היה מבוסס על גרסתו הספרותית של ט.ה. ווייט לאגדה, "המלך לשעבר ולעתיד". הספר של ווייט נכתב בחמישה כרכים ("החרב בסלע", "המכשפה ביער", "האביר הפגום", "הנר ברוח" ו"הספר של מרלין"), וכולל אנכרוניזמים שנונים, גדוש ברכילויות ימי-ביניימיות, ומעל לכל, סוף רע ומר.
המחזמר של לרנר ולווי, מצד שני, הוא תמונת-מצב רגשנית של משולש האהבה ארתור, לנסלוט וגווינביר. כולל מגוון מפואר של מוזיקה קצבית ושירה נשכנית, המחזמר העניק דחיפה לקריירות המשחק של ג'ולי אנדרוז, ריצ'רד ברטון, רוברט גולט ורוק הדסון. העיבוד הקולנועי עלה על האקרנים 7 שנים מאוחר יותר, ב-1967, בכיכובו של ריצ'רד האריס כארתור; מאוחר יותר, האריס שיחק מחדש בתפקיד על הבמה בכמה העלאות חוזרות של המחזמר מעל גבי הבימות.
בשנת 2011 העלתה רשת Starz הפקת מקור, סדרת דרמה תקופתית בשם קמלוט (Camelot) העוסקת במלך את'ור ובנו ארתור.