תעשיית האפוקסי העולמית נאמדת במחזור של כ־15 מיליארד דולר בשנה. כ־50-100 יצרנים מייצרים חומרים אפוקסיים. הגדולים מביניהם הם "רזולושן", לשעבר חלק מ"של", דאו כימיקלים והנטסמן, Ciba לשעבר ו"ויואסיטי" האוסטרלית. יתר החברות פועלות בשווקים מקומיים בלבד, מייצרות רק מקשים לאפוקסי או מוצרים מיוחדים בעלי נתח שוק קטן.
החברות שהוזכרו לעיל בדרך כלל אינן מייצרות אפוקסי הניתן לשימוש על ידי צרכני הקצה, ולכן ישנן חברות אחרות המעבדות את האפוקסי הגולמי באמצעות הוספת מלאנים כטלק, צורן ותחמוצת אלומיניום; באמצעות הוספת מדללים, חומרי צבע והגמשה, חומרים מגבירי דביקות וכדומה. תוספים אלו מוזילים את המוצר, מקלים על העבודה איתו ומשפרים את ביצועיו. חברות אלו משווקות בדרך כלל מאות ואף אלפי סוגים של תערובות אפוקסי שונות המותאמות לצרכים נבדלים.
השימושים של חומרים אפוקסיים הם רבים: ציפויים, דבקים, ייצור חומרים מרוכבים מסיבי פחמן ופיברגלס וחומרי מילוי. כולם מצטיינים בכוח הדבקה רב, עמידות לחום וקורוזיה, עמידות מכנית ובידוד חשמלי מעולה - אך כמעט כל תכונה שכזו ניתנת לשינוי (למשל, קיים אפוקסי מעורב באבקת כסף בעל מוליכות חשמלית מצוינת)
צבעים וציפויים.
צבעים על בסיס אפוקסי משמשים לרוב במדיחי כלים, מכונות כביסה ומכשירי חשמל "לבנים" אחרים בשל עמידותם המצוינת בפני רטיבות ושחיקה. צבעי יסוד אפוקסיים רווחים גם בתעשיית הרכב וביישומים ימיים על משטחי מתכת בשל עמידותם לקורוזיה והתחברותם הטובה לצבעים עליונים. גם פחיות שימורים מצופות בדרך כלל בציפוי אפוקסי פנימי למניעת חלודה, בפרט כאשר המזון הוא חומצי (למשל בשימורי עגבניות). משתמשים באפוקסי גם להדבקת ועיצוב אריחי רצפה, וליצירת ציפוי עמיד על רצפות בטון יצוק.
דבקים.
דבקים על בסיס אפוקסי מהווים דבקים חשובים (יחד עם חומרים אקריליים, ציאנואקרילט ופוליאוריתן) המשמשים במטוסים, כלי רכב, אופניים, מגלשי סקי ובאינספור יישומים אחרים בהם נדרש חוזק רב של ההדבקה.
ניתן להדביק באמצעות דבק אפוקסי כמעט כל חומר, ובכלל זה מתכת, עץ, אבן, זכוכית ופלסטיק. ניתן לייצר את הדבק שקוף או אטום, גמיש או קשיח ובמגוון של מהירויות התקשות. דבקי אפוקסי הם הדבקים בעלי העמידות הגבוהה ביותר לחום ולתקיפה כימית, והתקשותם אינה תלויה באוויר (אלא בזרז) - לכן ניתן להקשותם גם מתחת לפני המים ובמקומות קשים לגישה.
יציקת תבניות.
בתחום יציקת התבניות משתמשים רבות בשרף אפוקסי ליצירת דגמים, תבניות, תושבות וכדומה. היותו של האפוקסי נוח לעיבוד ולמזיגה, ובעל יכולת התקשות מהירה בטמפרטורת החדר הביאו להעדפתו על פני יציקות מתכת או עיבוד שבבי של עץ. משתמשים באפוקסי גם ליצירת חומרים מרוכבים על בסיס סיבי פחמן או פיברגלס. מחירו של האפוקסי גבוה משל שרפי פוליאסטר או ויניל, אך ניתן ליצור ממנו חומרים מרוכבים חזקים יותר ועמידים יותר בפני חום.
בשימוש ביתי.
מוצרי אפוקסי שונים נמכרים בחנויות "עשה זאת בעצמך" רבות, בדרך כלל כערכה המכילה שני חומרים אותם יש לערבב. אלו לרוב דבקים חזקים או "פלדה נוזלית" - אפוקסי המכיל אבקת מתכת ומשמש לתיקון סדקים שנוצרו במעברי מים ברכב, באגן השמן או ברדיאטור.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה
אלכסנדר אלכסנדרורוביץ' רומנוב (רוסית: Александр III Александрович Романов), הידוע יותר בתור אלכסנדר השלישי "עושה השלום" (Миротворец ברוסית; 10 במרץ 1845 – 1 בנובמבר 1894), היה קיסר רוסיה מ-14 במרץ 1881 - ועד יום מותו ב-1894.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אלכסנדר השלישי נולד בסנקט פטרבורג ב-10 במרץ 1845, והיה בנם השני של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן (בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ווילהלמינה, נסיכת באדן). הוא נודע כטיפוס מחוספס, השונה בתכלית מקודמיו - אביו הליברל אלכסנדר השני, ואחי-סבו אלכסנדר הראשון, שנודע כג'נטלמן רגשן ואבירי. אלכסנדר השלישי לא רחש כל חיבה לתרבות גבוהה, עדנה ואלגנטיות, והתפאר בהיותו מחוספס כמרבית נתיניו הרוסים. גישתו הישירה והחותכת הייתה גסה לעיתים, אך התאימה לתנועותיו המגושמות. בחינוכו לא היה די לרכך תכונות אלה.
במהלך עשרים שנות חייו הראשונות לא היה אלכסנדר צפוי לרשת את כס הצאר, שכן תפקיד זה יועד לאחיו הבכור, ניקולאי. גם כאשר הראה ניקולאי סימנים של בריאות לקויה, רווחה הסברה שטיפול נכון ותשומת לב יוכלו להאריך את חייו ללא קושי. הדאגה להמשך השושלת הביאה לאירוסיו של ניקולאי לדאגמאר, נסיכת דנמרק. בעוד שניקולאי חונך כיורש העצר, קיבל אלכסנדר חינוך מועט יותר, שכלל היכרות עם צרפתית, אנגלית וגרמנית, ומידה מסוימת של חינוך צבאי.
יורש עצר.
ב-13 באפריל 1865, מת אחיו הגדול ניקולאי מדלקת שחפתית של חוט השדרה, ואלכסנדר הפך ליורש העצר. אביו, אלכסנדר השני, החל בחינוכו כיורש העצר, אך מאמציו עלו בתוהו, כיוון שבנו השני לא היה תלמיד מבריק כאחיו. על ערש דווי, הביע ניקולאי רצון שיורשו ייבם את הנסיכה דאגמאר, וב-9 בנובמבר 1866, אחרי שהנסיכה הוטבלה לנצרות האורתודוקסית, וקיבלה את השם "מריה פיודורובנה", הם נישאו נישואין מאושרים שהחזיקו עד למותו של אלכסנדר.
בין מוריו של אלכסנדר היו ההיסטוריון הרוסי המפורסם סרגיי סולוביוב, והפרופסור למשפט, שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית, קונסטנטין פובדונוסצב. לזה האחרון (שהיה גם מורו של בנו, ניקולאי השני) הייתה השפעה על אלכסנדר: אף שחינוכו עורר בו חיבה מועטה ללימודים מופשטים או להתעמקות אינטלקטואלית, הוא השפיע על שלטונו בהחדרת האמונה שהקנאה למחשבה הרוסית האורתודוקסית היא חלק בלתי נפרד מהפטריוטיות הרוסית, וכי כל צאר בר-דעת חייב לשמור עליה באדיקות. בין השנים 1865 ו-1881, בהן היה אלכסנדר יורש העצר, הוא לא התבלט בענייני ציבור, אך נתן להבין שישנם הבדלים בין השקפותיו שלו לבין עקרונות הממשל באותה תקופה.
אלכסנדר התנגד נחרצות למה שנחשב בעיניו השפעה זרה שלא במקומה באופן כללי, והשפעה גרמנית בפרט. הוא רצה לראות אימוץ כללי של עקרונות לאומיים אמיתיים בכל הפעילות הציבורית, למימוש חזונו, חזון רוסיה ההומוגנית בכל - בשפה, מינהל ודת. עמדה זו הייתה שונה מזו של אביו, שעל אף היותו פטריוט רוסי, גילה אהדה רבה למנהגים גרמניים, השתמש לעיתים קרובות בגרמנית בקשריו הפרטיים, וביסס את מדיניות החוץ שלו על ברית עם פרוסיה. האנטגוניזם שנבע מחילוקי דעות אלה, קיבל פומבי לראשונה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר הצאר תמך בקבינט בברלין, בעוד שיורשו לא הסתיר את חיבתו לצרפתים.
במלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה ב-1877 הוביל אלכסנדר את האגף הימני של כוח הפלישה לבולגריה. חלק ניכר מהשקפותיו עוצבו במהלך מסעו זה. הבולגרים הוצגו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה כקדושים מעונים, אך די היה בניסיון אישי קצר כדי לעמוד על כך שהמצב לאמיתו אינו כן. כרבים מהגנרלים שלצידו, אלכסנדר לא חש חיבה רבה ל"אחיו הקטנים", והבין כי הטורקים רחוקים מהדימוי החשוך שהוצמד להם. על אף זאת, אלכסנדר הצניע את דעתו ולא נתן לה פומבי. היות שלא נועצו בו בעניינים מדיניים, הוא הגביל את עצמו לביצוע המשימות הצבאיות וביצע אותם באופן מדוקדק. אחרי טעויות ואכזבות רבות, צבאו הגיע לקונסטנטינופול וחוזה סן סטפנו נחתם. על אף הציפייה כי הגרמנים יעזרו לרוסיה לעצב את מזרח אירופה כרצונה, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק נהג אחרת וכרת ברית עם אוסטריה כנגד האינטרסים הרוסים. מהלך זה חיזק את דעותיו של אלכסנדר, שבאו לידי ביטוי במלחמת צרפת–פרוסיה.
כמו כן, במהלך מסעו בבולגריה הבין אלכסנדר בדרך הקשה את אי-הסדרים והשחיתות הפושה במנהל הצבאי, ולאחר שובו לסנקט פטרבורג הוא גילה נורמות פגומות במחלקה הימית. הוא הפנה את תשומת לב אביו למספר דמויות מפתח בפרשות אלה, שבאו מהאצולה הגבוהה. פנייה זו לא התקבלה בעין יפה, שכן אלכסנדר השני, שהנהיג רפורמות רבות במחצית הראשונה של שלטונו, עייף מביצוע רפורמות ונרתע מהמשימה שהציע בנו.
הפרשה הכניסה מתח נוסף ביחסים בין השנים, שכן הבן חש שלא יתבצעו רפורמות חשובות עד שהוא יירש את כס הצאר. אך השינוי בא מוקדם בהרבה מהצפוי. ב-13 במרץ 1881, נרצח אלכסנדר השני בידי כנופיית מהפכנים ניהיליסטים בשם "נרודניה ווליה" (רצון העם), והשלטון האוטוקרטי עבר לידי בנו.
קיסר.
בעקבות עצות של מורה הדרך הפוליטי שלו, קונסטנטין פובדונוסצב, החליט אלכסנדר השלישי לאמץ דרך אחרת מזו של אביו. מהלכו המדיני הראשון היה ביטול הצו שרצה אביו להוציא בדבר הקמת מועצות מייעצות, ובמנשר שבו הוצהר על הכתרתו לקיסר הבהיר כי אין בכוונתו לצמצם או להחליש את הכוח האוטוקרטי שירש מקודמיו. במשך כל שנות שלטונו לא הראה אלכסנדר שום כוונה לשינוי דעתו זו. כלל הרפורמות הפנימיות שאותן ביצע אלכסנדר נועדו לתקן את מה שהיו לדעתו נטיות ליברליות מדי של המשטר הקודם, וכך הותיר אחריו אלכסנדר רושם של שליט שמרן שהסיג את רוסיה לאחור. לשיטתו, נדרש היה להציל את רוסיה מאנרכיה ותעמולה מהפכנית, אך לא דרך הממסד הפרלמנטרי והליברליזם של מערב אירופה, אלא באמצעות שלושה עקרונות שהומלצו באופן ישיר על ידי הדור הוותיק של הסלבופילים - לאומיות, אורתודוקסיות מזרחית, ואוטוקרטיות. בעיני רוחו ראה אלכסנדר אומה בעלת לאומיות אחת, שפה אחת, דת אחת וצורת מנהל אחת. יש המייחסים לו את מקור הסיסמה "רוסיה לרוסים". במהלך כל שלטונו, פעל לכיוון כינון חלום זה דרך כפיית השפה הרוסית ובתי הספר הרוסיים על נתיניו הגרמנים, הפולנים, והשוודים.