בפברואר 1940 פגשה וולקובה את טיילר קנט, פקיד משגרירות ארצות הברית עם השקפות דומות. הוא הפך למבקר קבוע במועדון הימין. מאוחר יותר חשף קנט בפני וולקובה ורמזי כמה מהמסמכים שהחזיק בדירתו שגנב מהשגרירות ובמיוחד על תקשורת רגישה בין וינסטון צ'רצ'יל לפרנקלין רוזוולט. ב-13 באפריל 1940 הלכה וולקובה לדירתו של קנט כדי לבקש לצלם חלק מהמסמכים, כפי שהתברר אחר כך. פעילות הריגול שלה נפסקה כאשר ביקשה מדה מונקה להעביר מכתב מקודד לוויליאם ג'ויס דרך אנשי הקשר שלה עם השגרירות האיטלקית. דה מונקה הסכימה ואז הראתה את המכתב לממונה עליה, נייט.
מעצר ומשפט.
וולקובה וקנט נעצרו ב-20 במאי 1940 והואשמו בעבירה על חוק הסודות הרשמיים. כאשר הוכנסה לניידת המשטרה, צפה בה לן דייטון בן ה-11. היא הועמדה לדין במשפט סגור באולד ביילי, כאשר סר ויליאם ג'ואט שימש כתובע. ב-7 בנובמבר 1940, היא נידונה לעשר שנות מאסר על "ניסיון לסייע לאויב", קנט, האזרח נאמריקני, נידון ל-7 שנים.
לאחר הרשעתה נוצר קשר עם ועדת ההתאזרחות ואזרחותה בוטלה ב-13 באוגוסט 1943.
שחרור ומוות.
היא שוחררה מהכלא בשנת 1947 ועבדה כתופרת ושכנה בבית פליקס הופ-ניקולסון. היא נהרגה בתאונת דרכים בספרד בשנת 1973 במכונית שנהג בה דל (1903 – 1980), חבר לשעבר במועדון הימין.
רובר טושון
רובר אוגוסט טושון (בצרפתית: Robert-Auguste Touchon; 18 בדצמבר 1878 – 11 ביולי 1960) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
טושון נולד ב-18 בדצמבר 1878 בפריז, והיה בנם של פייר פרדריק טושון, סוחר במוצרי עור בפריז, וסופי-קלריס דקרר. בשנת 1899 הוא התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1911 קיבל מהקיסר וילהלם השני את עיטור הנשר האדום, לאחר שהציל שני מטפסי הרים גרמניים, אך הוא החזיר את העיטור בשנת 1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה והוענק לו עיטור צלב המלחמה על פעולותיו. בינואר 1928 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-159, וב-31 ביולי 1932 הוא התמנה כמפקד בית הספר לחי"ר וכיהן בתפקיד זה עד ה-1 בדצמבר 1935. באותה תקופה הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ב-4 בינואר 1933, וב-1 בדצמבר 1935 מונה לראש המחלקה ללימודי טקטיקות החי"ר.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-42, וב-23 בספטמבר 1936 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה. ב-25 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס, ומונה למפקד האזור הצבאי ה-14 והמושל הצבאי של ליון.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה טושון מפקד הקורפוס ה-14, וב-27 בנובמבר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-23. ב-13 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למפקד הארמייה השישית. לאחר תחילת המערכה על צרפת הוצבה הארמייה השישית בין הארמיות השנייה והתשיעית, ולאחר מכן לחמה הארמייה בקרבות על האן ובמהלך מבצע אדום. לאחר הסכם שביתת הנשק של קומפיין ב-22 ביוני 1940 הוא שירת באופן זמני כמפקד המחוז הצבאי ה-14 עד ל-20 באוגוסט 1940, ולאחר מכן פרש לגמלאות.
ב-24 בינואר 1941 מונה טושון על ידי מרשל פטן, ומאוחר יותר מונה לשופט ב"בית המשפט הממלכתי", בית משפט חריג שנוצר על ידי משטר וישי, שתחום סמכותו היה רחב מאוד ושנוהלו החריג הקטין את ערבויות הנאשמים לכלום. ב-3 במרץ 1942 פרש טושון מתפקידו, וב-11 ביולי 1960 הוא מת בביתו בלה טרונש.
צרת רבים חצי נחמה
צרת רבים חצי נחמה הוא ביטוי, שמשמעותו היא שצערו של היחיד זוכה לנחמה חלקית כשמדובר בצרה שלה שותפים גם אחרים. לביטוי מקורות בחז"ל וניסוחים שונים בדברי הראשונים, אך בניסוחו המדויק הוא מופיע החל במאה ה-15, בפירוש מהרש"א. ביטוי נגדי גורס "צרת רבים - נחמת שוטים".
מקור הביטוי.
במדרש רבה מפרש רבי יוחנן בשם רבי עקיבא את הפסוק "בצר לך ומצאוך כל הדברים האלה באחרית הימים" כך: .
בפסיקתא רבתי התפרש הפסוק "מה אעידך? ומה אדמה לך, הבת ירושלים? מה אשוה לך ואנחמך, בתולת בת ציון? כי גדול כים שברך - מי ירפא לך!" (איכה ב, יג) כקריאת שבר של ירמיהו על אי היכולת להשוות את שברונה של ירושלים לאסונות אחרים, כך שתמצא בהם נחמה, כדרך העולם לנחם כך.
לפי כמה פרשנים, רבי יוחנן נקט סוג כזה של ניחום אבלים, כשסיפר למי שמת בנו על עשרת בניו שמתו בחייו, ואף הראה לו עצם מגופו של העשירי.
בספר החינוך כתב שמצוות תקיעת השופר ביום הכיפורים של שנת היובל, המכריזה כי על בעלי העבדים לשחרר אותם לחופשי, נועדה כדי לעורר לב הבריות ולחזק נפשם לקיים מצווה זו "בראותם כי דבר השוה הוא בכל הארץ ושהכל עושים כן, נצטוינו על זה, שאין דבר שיחזק לבות בני אדם כמו מעשה הרבים, וכמאמר החכם, צער רבים נחמה".
כלשונו, מופיע הביטוי לראשונה בפירוש מהרש"א למסכת גיטין. נוסח דומה, "צער רבים חצי נחמה", נמצא בפי המגיד לרבי יוסף קארו.
הביטוי השתרש בספרות האחרונים, שלעיתים תמהים מהו מקורו.
משמעות הביטוי וביקורת.
הרמב"ם רואה נחמה זו כטבע האדם. כך הוא מבאר את הטעם לכך שבמות הכהן הגדול יכול הרוצח בשגגה לצאת מעיר המקלט חופשי מחשש נקמת גואל הדם, על פי עיקרון זה שמות הכהן, שהוא צרת רבים, ישמש נחמה לגואל הדם: .
רבי יהונתן אייבשיץ מציין כי ישנם שני סוגים של נחמה. האחד הוא "נחמה אמיתית", כגון נחמת הרופא לחולה בבשורה שהוא עתיד להירפא ולפיכך לא ידאג מהיסורים שהם מנת חלקו כעת, והשני הוא "נחמה מקרית", "שיאמרו לו, וכי לבדך קרה זה, הלא רבים שתו מן כוס פורענות! וכאומרם צרת רבים חצי נחמה".
יש שלא הסכימו עם תוכנו של הביטוי, וראו אותו לגנאי. בספר מגיד מישרים, מעיר המגיד לבית יוסף שנחמה כזאת אינה ראויה לחכמים. הרב בצלאל זאב שפרן תמה על מהות הנחמה הזאת: "הכי בצרה שלא תבא צרעת ממארת לכל באי עולם, יפיג בזה צערו עד שתהיה בעיניו חצי נחמה? אין זה כי אם רע לב וקנאת איש מרעהו!". כדי ליישב את תמיהתו הוא מפרש שכוונת חז"ל הייתה להשתתפות רבים בצרת היחיד בתפילה ובקשת רחמים, ובכך ישיג היחיד חצי נחמה, שהרי "תפילה עושה מחצה".
באבות דרבי נתן מסופר כי כשמת בנו של רבן יוחנן בן זכאי, נכנסו תלמידיו לנחמו. התלמידים ניסו את כוחם בנחמה באמצעות הזכרת אישים בתנ"ך שמתו בניהם וקיבלו תנחומים, ורבן יוחנן דחה דברי תנחומים אלו, בטענה שאלו רק מוסיפים על צערו:
כמשקל נגד לביטוי, נפוץ הביטוי "צרת רבים - נחמת שוטים", שמקורו בפלא יועץ.
אנאטולי רוגוז'ין
אנטולי איוונוביץ' רוגוז'ין (ברוסית: Анатолий Иванович Рогожин; 12 באפריל 1893 – 6 באפריל 1972) היה קצין רוסי, ששירת הצבא האימפריה הרוסית, התנועה הלבנה והיה המפקד האחרון של החיל הרוסי בסרביה במלחמת העולם השנייה ושיתף פעולה עם הנאצים.
חייו.
רוגוז'ין נולד בסטניצה צ'רוולן בטרק, בנו של קצין קוזאקי. לאחר שגדל בבית ספר לצוערים וסיים את בית הספר לפרשים על שם ניקולאי, פיקד רוגוז'ין על מספר יחידות קוזקים בפרס. בשובו לרוסיה בשנת 1914, נלחם בחזית דרום-מערב במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן שירת בקייב, לאחר מכן נסע לטרק שם התמודדה יחידתו עם מרד שפרץ בעקבות מהפכת פברואר.
ביוני 1918, רוגוז'ין השתתף במרד קוזקים נגד הבולשביקים והפך לחלק מהתנועה הלבנה.
לאחר שעזה את רוסיה, רוגוז'ין שירת בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים במשמרות הגבול. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל הרוסי, שסייע לנאצים והפך למפקד גדוד. הוא קיבל את צלב הברזל על גבורה בקרב. עם מותו של הגנרל בוריס שטייפון, הוא הפך למפקד האחרון של החיל.
רוגוז'ין הצליח לנהל משא ומתן על כניעה עם הכוחות הבריטיים. הוא ואנשיו היו מטרה של סמרש שעמלה ללכוד אותם. אך הם ניצלו על ידי הגנרל הבריטי סטיל. הוא הפך למפקד מחנה הפליטים וסייע בארגון פינוי אנשי החיל והיה בין האחרונים שעזבו את המחנה בשנת 1951. הוא ארגן את ארגון הוותיקים "הלוחמים בחיל הרוסי" (Союз Чинов Русского Корпуса), והקים גם את כתב העת "Nashi Vesti" (ידיעותינו).
רוגוז'ין עבר לארצות הברית ושם המשיך להיות פעיל בארגוני התנועה הלבנה. הוא מת ב-6 באפריל 1972, ונקבר במנזר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית נובו-דביבו בננוט, ניו יורק, בקפלה שהוקדשה לחיל הרוסי.
ולדימיר בויארסקי
ולדימיר בויארסקי (10 בדצמבר 1901 – 7 במאי 1945) היה קצין הצבא האדום הסובייטי שהפך למשתף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא השחרור הרוסי של אנדריי וולסוב.
משפחה וחינוך.
נולד למשפחה פולנית, בויארסקי סיים את לימודיו במכון כלכלי בשנת 1926. הוא קיבל השכלה צבאית באקדמיה הצבאית על שם פרונזה בשנת 1937.
הוא שירת בגדוד הרובאים ה-111 של חטיבת הרובאים ה-37 ובשנת 1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אחרי ינואר 1942 נלחם בחזית המערבית ובמאי 1942 נלקח בשבי על ידי כוחות גרמנים.
שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית.
בשבי הודיע על רצונו לשתף פעולה עם הרשויות הגרמניות. הוא הוחזק במחנה מיוחד ליד ויניצה, ב-3 באוגוסט 1942, יחד עם הגנרל אנדריי ולסוב, חתמו על פנייה לפיקוד הגרמני עם בקשה להקמת צבא השחרור הרוסי. באותו חודש הוא שוחרר מהמחנה וב-1 בספטמבר 1942 מונה למפקד צבא העם הלאומי הרוסי (RNNA), שנוצר כניסוי והוצב בכפר אוסינטורף בין סמולנסק לאורשה. העבודה על יצירת RNNA הייתה בפיקוח של המודיעין הצבאי הגרמני.
באוקטובר 1942 היו ביחידה הצבאית כ-8,000 אלף חיילים, אך אז החליט הפיקוד הגרמני לחלק אותו לגדודים, אשר היו אמורים לשמש בנפרד על ידי הוורמאכט. בויארסקי התנגד להחלטה זו, נעצר, אך שוחרר במהרה ומונה לקצין פיקוד והכשרה על כוחות ההתנדבות המזרחיים במטה הארמייה ה-16. בתפקיד זה הוא שוב התעמת עם הרשויות בגרמניה ופוטר.