ההקבלה הקונצנטרית מבליטה אף היא את המסר של מידה כנגד מידה, ובייחוד את יסוד ההיפוך שבסיפור. כל העלילה כולה סובבת סביב נקודת המפנה - התערבותו של אלוהים - ומאותה נקודה הכול מתהפך. בתחילת הסיפור כוחם של בני האדם באחדותם, אחדות הלשון ואחדות גאוגרפית, וכוח זה הוא שמאפשר להם להתחיל בבניית העיר והמגדל; בסוף הסיפור בני האדם מפורדים וחלשים, ומפעלם הכביר ננטש.
סוגיות פרשניות.
בניין העיר והמגדל.
חלק מפרשני ימי הביניים, כגון הרשב"ם, הרד"ק והחזקוני, סברו כי טעותם של אנשי דור הפלגה הייתה בכך שרצו להתאחד כולם בבקעה אחת, כדי להימנע מתפוצה עולמית. לשם כך בנו עיר שתאכלס את כל בני האדם בתוכה. ואילו ה' היה מעוניין דווקא שיפוצו על פני כל הארץ וימלאו אותה, וכפי שצווה וברך את אדם הראשון: . לצורך כך בלבל את לשונם וכתוצאה מכך קרה הדבר מעצמו. הראב"ע הוסיף שהייתה להם גם כוונה לפאר את שמם () בִראות הדורות הבאים את המגדל המפואר שבנו.
לפי מדרש חז"ל, בניין המגדל היה חטא נגד האל:
המדרש מחלק את בוני המגדל לשלוש קבוצות, שלכל אחת מניע משלה: שתי הקבוצות הראשונות ביקשו לחצות את הגבול המפריד בין אדם לאל, כדי לשבת במחיצת האל ("נעלה ונשב שם") או כדי למרוד בו ("נעלה ונעשה מלחמה"). הקבוצה השלישית ביקשה להשתמש במגדל לפולחן אלילי. מכך ניתן להסיק שלא גובה המגדל רע בעיני ה', כי אם האליל שלכבודו נבנה המגדל והחטא אינו הרצון להגיע לה' בשמיים ולהידמות לו, אלא העבודה הזרה שלשמה הוא נבנה. הבנייה המשותפת של המגדל הייתה ביטוי לכוחה השלילי, במקרים מסוימים, של האחדות, כאשר היא משמשת למטרות לא רצויות. שבירת האחדות גרמה לקטטה ומריבה בין בני האדם: . לפי פרשנות נוספת, ניסו בוני המגדל למנוע את בואו של מבול נוסף.
פרשן המקרא משה דוד קאסוטו קיבל את זיהוי הזיגוראת הבבלי é-temen-an-ki כמגדל שעמד בבסיס יצירת הסיפור. הבבלים האמינו שהזיגוראת הוא מעשה ידי האלים, וכינוהו, כאמור: "בית יסוד שמים וארץ". על כן מדגישה התורה כי זהו המגדל "אשר בנו בני האדם". קאסוטו מציע הסבר נוסף למעשה, לפיו חטאם של אנשי דור הפלגה היה גאווה והתפארות בכח החומרי. ולתורה יש מסר כפול לעניין: הראשון כי הגאווה וההתפארות נחשבות לעוון בעיני האלוהים; והשני כי עצת ה' לעולם תעמוד, וכל תוכנית שעלתה במחשבתו מתגשמת בהכרח. עצם בניית המגדל הייתה מעין מלחמה נגד ה', והוא הפך את המצב וגרם למלחמה בין בוני המגדל ובכך לעג להם.
מדרש השם "בבל".
בסיום הפרשיה נדרש שם העיר בבל מהשורש בל"ל, הדומה בצלילו, על שם בלילת לשונותיהם של בוני המגדל: . קאסוטו רואה בכך מדרש שם לעגני המתפלמס עם מדרש השם שהיה מקובל על הבבלים עצמם, מלשון: bāb-ili, באכדית: "שער האל". הבבלים האמינו כי מקום זה הוא שער השמים ומגדל שבנה האל מרדוך. ואילו המקרא, המתנגד לתפיסה אלילית זו, מביא הסבר חלופי למסורת הבבלית, כך שמעשה בניית הבניין מוצג כסיפור של כישלון ושחצנות אנושיים.
אזכורים במקרא.
יאיר זקוביץ סבור שמחברו של סיפור סולם יעקב בבראשית כח הכיר את סיפור מגדל בבל ורמז אליו בסיפורו. סיפור מגדל בבל לועג, כאמור, למסורת הממקמת את "שער האל" בעיר בבל ודורשת את שמה בהתאם. בעל סיפור סולם יעקב ממשיך את המהלך הסאטירי הזה, ומצביע על המקום האמיתי שבו מתקיים לשיטתו חיבור בין שמיים וארץ, הלוא היא העיר בית אל, שכשמה כן היא: "אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱלֹהִים וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם".
בספר צפניה מופיעה נבואה שיש הרואים בה התייחסות לסיפור:
לפי פרשנות זו, הנבואה מתארת את אחרית הימים כזמן שבו החטא והעונש של מגדל בבל יבואו על תיקונם.
בתרבות המודרנית.
בתרבות הכללית משמש סיפור מגדל בבל בהקשרים של תקשורת בין אנשים הדוברים שפות שונות. בספרו של דאגלס אדמס "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", "דג בבל" מאפשר לאדם אחד להבין את דברי אדם אחר אף על פי שהוא דובר בשפה שונה. "בבילון" (על פי האנגלית) הוא שמה של תוכנה המאפשרת תרגום מכל שפה לכל שפה אחרת על ידי לחיצה על המילה המבוקשת.
בסיפורו "סמלה של העיר" , מפרש פרנץ קפקא את סיפור המגדל כאלגוריה לתרבות האנושית המכלה את עצמה. הסיפור הקצר מתאפיין בניסוח מתחמק ששואב כוחו מהיסטוריוגרפיה של סיפור המגדל ואומר כי אין משמעות לסיפור הדורות.
נחליאלי צהוב
נַחֲלִיאֵלִי צָהוֹב (שם מדעי: "Motacilla flava") הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים. הנחליאלי הצהוב נפוץ בכל אירופה ובחלקים נרחבים מאסיה ויש לו אחיזה גם בצפון אמריקה באלסקה. במערב אירופה המין יציב, אולם אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות נודדות לאפריקה ולאסיה. אוכלוסייתו הכוללת של הנחליאלי הצהוב בעולם מוערכת בכ-5–50 מיליון פרטים.
מאפיינים.
הנחליאלי הצהוב הוא עוף רזה ואורכו 15–16 ס"מ. פרט בוגר הוא לרוב בצבע זית בחלקו העליון ואילו בחלקו התחתון צבעו צהוב. הצבע ותבנית הצבע של הראש משתנים בין תת-מינים שונים. בכל תטולה 4–8 ביצים.
מסלול נדידה: נודד בקיץ ובחורף בחזית רחבה. נדידת הסתיו ממערב אירופה לאפריקה במסלול מערבי, דרך פורטוגל ומערב ספרד לגיברלטר ודרומה.
מקס גרסון
מקס גרסון (בגרמנית: Max Gerson; 18 באוקטובר 1881 - 8 במרץ 1959), רופא גרמני יהודי שפיתח לטענתו שיטה לטיפול במחלת הסרטן שכללה דיאטה מיוחדת של מיצים אורגניים וחוקני קפה. ב-1958 פרסם ספר שכותרתו "A Cancer Therapy: Results of 50 Cases" ובו שטח את טענותיו. הטענות שבספר נבחנו על ידי המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית, שקבע כי המידע שהציג גרסון לא הוכיח כלל את טענותיו, וכי לא נמצאו יתרונות במשטר התזונה שהמליץ עליו. כיום יש המחשיבים את "שיטת גרסון" כשיטה שלא רק אינה מועילה לחולי סרטן, אך עלולה גם לגרום נזק בריאותי חמור. לא קיימים מחקרים עצמאיים (שלא בוצעו על ידי גרסון או בתו) התומכים בטענותיו.
חייו.
גרסון נולד בוונגרוביץ (עיר שבאותה עת הייתה חלק מן האימפריה הגרמנית). הוא למד בין היתר באוניברסיטאות בברסלאו ובברלין, ייסד שיטת טיפול מיוחדת לטיפול בשחפת עור בבית החולים האוניברסיטאי של מינכן ופרסם על כך מאמרים בעיתונות הרפואית המובילה. היגר לארצות הברית לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומאז 1938 טיפל בניו יורק במשך כעשרים שנה, במאות מקרים של מחלות סרטן סופניות, שנואשו בהם מטיפול בדרכים קונבנציונליות.
הציג בפני ועדת הקונגרס האמריקני לענייני בריאות בשנת 1946, את שיטות הטיפול שלו שבהם מושם דגש רב על שיפור תפקודי הכבד באמצעים שונים כמו תוספים של אשלגן, הורמון בלוטת המגן, ויטמין B12, טיפול באוזון וביוד, מיצי ירקות ופירות וחוקני קפה, וטען להצלחה (כ-30%) בריפוי חולי סרטן סופניים. בחינה מדוקדקת של הממצאים העלתה כי חלק מן החולים ש"נרפאו" לטענתו מסרטן כלל לא אובחנו כחולים במחלה באמצעים כמו בדיקה היסטולוגית, ואחרים לא נרפאו מן המחלה. כיום בתו שרלוטה ממשיכה את שיטתו, במרכז גרסון בקליפורניה ובמקסיקו. חרף טענותיה לריפוי באמצעות השיטה שפיתח אביה, המעקב היחיד שנעשה על מטופלים ששוחררו מ"מכון גרסון" נעשה על ידי נאטורופט, והעלה כי מתוך 21 מטופלים ששוחררו, לאחר חמש שנים נפטרו 20 ממחלתם, וחולה נוסף עדיין נאבק במחלת הסרטן. בנוסף, בין השנים 1980 ל-1986 אושפזו בבתי חולים בעיר סן דייגו (שבה "מכון גרסון") 13 אנשים שטופלו ב"שיטת גרסון" ואשר סבלו מאלח דם שנגרם מחיידק Campylobacter fetus. חמישה חולים נכנסו למצב של תרדמת לאחר שסבלו מרמת נתרן נמוכה במיוחד בדם, ככל הנראה בגלל רמות הנתרן הנמוכות במשטר התזונה של גרסון.
גרסון נפטר ב-1959 לאחר שהורעל בארסן.
קורות חייו ומפעלו שעוד פועל תועדו בסרט The Beautiful Truth
עצרת האו&quot;ם
העצרת הכללית של האומות המאוחדות
העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא אחד מחמשת הגופים העיקריים של ארגון האומות המאוחדות. העצרת מתכנסת מדי שנה, והיא היחידה מבין גופי האו"ם שכל המדינות החברות באומות המאוחדות, חברות גם בה. מטרתה לשמש פורום לדיון ולקביעת תוכניות בשאלות בינלאומיות בנושאי השלום, הכלכלה וזכויות האדם.
העצרת יכולה ליזום מחקרים, להציע הצעות, להציע ולאשר כללי משפט בינלאומי פומבי, לעודד שמירה על זכויות האדם, ולקדם פעילויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות וחינוכיות.
מבנה העצרת.
העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת מדי שנה למושב החל מיום שלישי השלישי בחודש ספטמבר ועד אמצע דצמבר. נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות נבחר בראשית כל מושב. הנשיא הנוכחי של העצרת הוא טיג'ני מוחמד-בנדה (Tijjani Muhammad-Bande) מניגריה אשר נכנס לתפקידו ב-17 בספטמבר 2019.
המושב הראשון של העצרת התכנס ב-10 בינואר 1946 באולם המרכזי בווסטמינסטר שבלונדון ונכחו בה 51 נציגים. באותה ישיבה התקבלה "החלטה מס' 1" בה הוחלט על הקמת וועדה לאנרגיה אטומית של הארגון. דו"ח ראשון של הוועדה הוגש בשנת 1947 ואושר בהחלטה 20 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בשביל החלטות העצרת בשאלות הנוגעות לשלום וביטחון, בחירת חברות לארגונים השונים של האו"ם, קבלת חברים חדשים או הוצאתן מן הארגון, ענייני תקציב, נדרש רוב של שני שלישים מחברי העצרת. להחלטות אחרות די ברוב רגיל. למעט בהחלטות בעניין תקציב, החלטות העצרת אינן מחייבות.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 הפכה העצרת לפורום העיקרי לדיון בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות, בשל הכוח היחסי של המדינות המתפתחות בעצרת. למעלה משני שלישים מבין 193 החברות בעצרות הן מדינות מתפתחות, אשר העצרת היא כלי הלחץ העיקרי וכמעט היחיד שלהן במשא ומתן עם המדינות המתועשות.
ישיבות מיוחדות.