ב־1845 וב־1846 השתתף אשר במועצה הפדרלית של נציגי קנטון (טאגצונג) בציריך כנציג השלישי, שהביא אותו למגע עם הפוליטיקאים המובילים בשווייץ. בשנת 1847 מונה אשר כמנהל הראשי של אזור ציריך, ובקיץ 1848 הוא נבחר לממשלה הקנטונית. עם כניסתה של החוקה הפדרלית השווייצרית החדשה, היה צורך להקים את הפרלמנט הלאומי הראשון. ב־15 באוקטובר 1848 נבחר אשר למועצה הלאומית ומונה לסגן נשיא שלה ב־7 בנובמבר 1848. אשר היה אמור לשבת במועצה הלאומית ללא הפרעה עד מותו 34 שנים לאחר מכן. הוא נבחר לכהן כנשיא המועצה הלאומית (המשרה הציבורית הגבוהה ביותר בשווייץ) ארבע פעמים (ב־1849, 1856 וב־1862: ב־1855 דחה אשר את התפקיד מטעמי בריאות)
התנגדות וביקורת.
הודות לתפקידיו הפוליטיים הרבים ותפקידו כאחד ממייסדי הרכבת הצפון-מזרחית השווייצרית (1852/53) והבנק קרדיט סוויס (1856), אלפרד החזיק וריכז בידיו כוח יוצא דופן. לכן הוא זכה למספר כינויים כולל "המלך אלפרד הראשון" או "פרינספס".
מרכזיותו ותפקידיו הפוליטיים משכו עליו ביקורת. התנועה הדמוקרטית קראה לתת לעם יותר דעה בנושאים פוליטיים. החסידים שהקיפו את אלפרד אשר - היו האויבים המושבעים של הדמוקרטים. המאבק הפך למערכה נגד אשר באמצעות חוברות וכינוסים ציבוריים, ובסופו של דבר הביאו להחלשת השפעתו של אשר. בעיה רצינית נוספת שעמדה בפניו הייתה העובדה שהרכבת הצפון-מזרחית שלו נכנסה למשבר פיננסי בשנות ה -70 של המאה ה-19. מחיר המניה של החברה צנח מ־658 פרנק שווייצרי בשנת 1868 ל־70 פרנק בשנת 1877. תהליך זה הביא את המשקיעים לבקר את אלפרד אשר, אף שכבר התפטר מתפקידו כיו"ר מועצת הרכבת הצפון-מזרחית בשנת 1871. אפילו הקשיים הכספיים הכרוכים בפרויקט מנהרת גוטהארד הוטלו עליו על ידי גורמים שונים.
מחלה, מוות.
בנוסף להתקפות אישיות מצד מתנגדים פוליטיים, אשר התמודד עם בעיות בריאותיות קשות. הוא סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של בריאות לקויה במהלך חייו ובהזדמנויות רבות היה חייב לבלות תקופות ארוכות בהבראה. רגישותו למחלות לא הייתה תואמת את השאיפות הפנומנליות שלו לעבודה. בשלב הקריטי של בניית מנהרת גוטהרד באמצע שנות ה -70 של המאה ה-19, אשר כמעט עבד את עצמו למוות.
בשנת 1878 הוא חלה מאוד, עד שהוא לא הצליח לעזוב את "בלבואר" במשך מספר שבועות. חייו הפכו לפרקי זמן בין מחלה להחלמה: אסתמה, חום, מחלות עיניים, שחין. עם זאת, מחלותיו לא מנעו מאשר למלא את חובותיו הפוליטיות והעסקיות בכל עת שיכול.
בסוף נובמבר 1882 הוא חלה שוב קשה. בבוקר ה-6 בדצמבר 1882 נפטר אלפרד אשר באחוזתו "בלבואר" בציריך.
בטקס ההלוויה שלו ב־9 בדצמבר 1882, שהתקיים בכנסיית פראומונסטר של ציריך, העניקה לו האליטה הפוליטית השווייצרית את הכבוד האחרון: חברי המועצה הפדרלית, חברי המועצה הלאומית ומדינות וכן אינספור נציגי הקנטונים נכחו בטקס.
בפברואר 1883 הוקמה ועדה לצורך הקמת פסל זיכרון לאשר. הוועדה פנתה לפסל ריצ'רד קיסלינג. אנדרטת אלפרד אשר שתוכננה על ידי קיסלינג והוקמה מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית בציריך נחנכה ב־22 ביוני 1889.
מרטין סנסמאייר
מרטין סנסמאייר (באנגלית: Martin Sensmeier; נולד ב-27 ביוני 1985) הוא שחקן אמריקאי ממוצא ילידי אלסקה. מוכר בשל כיכובו בגרסה המחודשת ל"שבעת המופלאים" משנת 2016, ובמיני-סדרה של נטפליקס "".
ביוגרפיה.
סנסמאייר נולד באנקורג', אלסקה, לריימונד ואווה סנסמאייר, אך גדל ביאקוטאט. משפחתו הם צאצאים לילידי אלסקה. סבו מצד מרטין היה גילברט מייקל סנסמאייר. הוא נולד באינדיאנה והיה ממוצא גרמני.
הוא עבד כרתך לפני קריירת המשחק ועבד על אסדת נפט. בסופו של דבר הוא עזב כדי להתמקד במשחק בלוס אנג'לס. סנסמאייר החל לעבוד כדוגמן מקצועי לפני שנכנס למשחק.
קריירה.
בשנת 2016 הוא הופיע בתפקיד ראשי, כאחד מ"השבעה", בסרט העלילתי-מערבוני "שבעת המופלאים" שבוים על ידי אנטואן פוקואה. הסרט מהווה רימייק לסרט בעל אותו השם משנת 1960 שבעצמו היווה רימייק עבור סרט יפני משנת 1954 הנקרא "שבעת הסמוראים"
בשנת 2017 שיחק בסרט "רוחות קרות" בכיכובם של ג'רמי רנר ואליזבת אולסן. בשנה זו סנסמאייר לוהק לתפקיד הראשי בסרט הביוגרפי "צ'יקאסאו ראנצ'ר". הסרט טרם קיבל תאריך שחרור לאקרנים.
סנסמאייר הצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה (2018) של סדרת הטלוויזיה "וסטוורלד", בתפקיד חוזר. שיחק גם בסרט המותחן "חדר נוסף" לצידן של וירג'יניה מדסן ואלישה ויט.
בשנת 2020 הוא שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרת המלחמה של נטפליקס "" בתפקיד של סמואל קולדפוט לצידו של בראדלי ג'יימס שגילם את פליקס ל. ספארקס. הוא גם דיבב בגרסה המקורית באנגלית של משחק הווידאו "Tell Me Why", של Dontnod Entertainment. הוא התארח בסדרת הטלוויזיה "", סדרת פשע של רשת CBS המהווה ספין אוף לסדרה "FBI". באותה שנה לוהק קלאוד לתפקיד בסרט העתידי "The Things They Carried" לצד אשטון סנדרס, אנגוס קלאוד וביל סקושגורד.
חיים אישיים.
סנסמאייר הוא חבר במכון לבריאות הילידים, קבוצת תומכת בנוער, וגאה במורשת הילידים באלסקה.
בינואר 2020 הוא הודיע שהוא מצפה לילד הראשון, מבת זוגו קאהרה הודג'ס, ווקאליסטית אינדיאנית גם היא.
קלרה זיוורט
קלרה זיוורט (בגרמנית: Clara Siewert; 9 בדצמבר 1862 - 11 באוקטובר 1945) הייתה ציירת גרמנית ופסלת סימבולית.
ביוגרפיה.
היא נולדה למשפחה של גרמנים בלטיים, שעברה מסנט פטרסבורג לדנציג. אביה היה קפטן צבא פרוסיה בדימוס, אמה, הלן (1837–1924), הייתה אמנית חובבת, ואחותה הצעירה, אליזבת זיוורט, הייתה לסופרת פופולרית.
היא החלה לצייר כילדה צעירה. בהשראת הנושאים הקסומים של האגדות שהיא וחבריה נחשפו אליהן. מאוחר יותר היא הייתה מציירת ישירות מהטבע. לאחר שסיימה את לימודיה במכללת נשים, נסעה לקוניגסברג בשנת 1878 לשיעורים מקצועיים, אך האוניברסיטה לא קיבלה סטודנטיות באותה תקופה, ולכן למדה שיעורים פרטיים אצל כמה אמנים מקומיים.
בשנת 1884, היא החלה לחלק את זמנה בין פומרניה לברלין ולבסוף הצליחה להשיג שיעורים אצל צייר בולט, הדיוקנאי השווייצרי, קרל שטאופר-ברן, שחשף לה את עבודתו של הסימבוליסט, ארנולד בוקלין. חשיפה זו הייתה בעלת השפעה גדולה על סגנונה. לאחר מכן קיבלה שיעורים ממקס קונר, המכונה "קייזרלר", שניהל סטודיו מפורסם לאמניות. היא סיימה את לימודיה בסביבות 1888/89 אצל הוגו פוגל.
בשנת 1892 החלה להציג בסלונים בברלין והתאגדה עם קבוצת אמניות. מתישהו בסוף שנות ה -90 של המאה ה-19, היא התיישבה לצמיתות בברלין. היא קנתה בית דו משפחתי והקימה שם סטודיו, ליד סטודיו שאליו הגיעו חברי הקבוצה האקספרסיוניסטית, Die Brücke. בשנת 1901, היא החלה להציג את עבודותיה בקבוצת "ברלינר סקסשן", היא נקשרה גם ב- Deutscher Künstlerbund.
נסיגת הקריירה.
מסיבות שאינן ברורות, היא נפרדה מקבוצת האמנים "הזצסיון הברלינאי" שהייתה שייכת אליהם בשנת 1912, מעשה שהביא את הקריירה שלה לקיפאון. עד 1936 היא הציגה בתערוכה גדולה אחת בלבד בשנת 1914 בלייפציג. הציירת, קית'ה קולוויץ', שהייתה חברתה בקבוצת האמנים "הזצסיון הברלינאי", ניסתה לקבל חלק מיצירותיה בשנת 1916, אך לא הצליחה.
היא נעזרה בתקופה זו על ידי אחיותיה, ובמיוחד אליזבת, שהתפרנסה היטב מכתיבתה. כאשר נפטרה אליזבת בשנת 1930, קלרה נכנסה לדיכאון קשה ותוך שנים ספורות הייתה חסרת כל. כמוצא אחרון, היא פנתה למשרד התעמולה הציבורית של הרייך, בבקשה לקבל תמיכה כספית, והיא ניתנה. מאוחר יותר היא הפכה לחברה ב- Reichskulturkammer, אך מעולם לא הצטרפה למפלגה הנאצית.
בשנת 1936 התוודע אליה בעל הגלריה וולפגנג גורליט וארגן את התערוכה הגדולה ביותר מיצירותיה במהלך חייה (174 יצירות) אך זו לא זכתה להצלחה רבה. תערוכת המשך מתוכננת בוטלה בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943 ביתה וסטודיו שלה נהרסו על ידי הפצצה והיא חיפשה מקלט אצל שכן. חלק גדול מעבודותיה נהרס באותה תקופה.
עד אז היא כבר לא קיבלה את הפנסיה השנתית שלה מהמשרד ועד מהרה חיה בעוני. במשך שנים רבות האמינו שהיא נהרגה במהלך פשיטת הפצצה בשנת 1944, אך מכתב של אחותה ויקטוריה, שפורסם בשנת 2012, מעיד על מותה זמן קצר לאחר תום המלחמה ממחלת לב.
היא נשכחה במידה רבה עד שנת 2008, אז הוצגה רטרוספקטיבה מרכזית ברגנסבורג, שכותרתה "קלרה זיוורט - בין חלום למציאות". כעת מוצגות שם רוב 170 יצירותיה הידועות ששרדו.
ג'ון ברקינרידג' (תובע כללי)
ג'ון ברקינרידג' (באנגלית: John Breckinridge; 2 בדצמבר 1760 - 14 בדצמבר 1806) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי יליד וירג'יניה. הוא היה חבר בבתי המחוקקים של וירג'יניה וקנטקי לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית ומונה כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו השנייה של תומאס ג'פרסון. משפחתו היא משפחת פוליטיקאים רבת השפעה בקנטקי ועל שמו קרוי מחוז במדינה זו.
אביו של ברקינרידג' היה פוליטיקאי מקומי ואמו הייתה בת למשפחת פרסטון, גם היא משפחה בעלת השפעה. הוא למד בקולג' ויליאם ומרי לסירוגין בין השנים 1780–1784. לימודיו נקטעו בשל מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובחירתו לבית הנבחרים של וירג'יניה. כאחד מהצעירים בבית נבחרים זה, הוא זכה להכיר פוליטיקאים בולטים רבים. ב-1785 הוא נשא לאישה את מרי הופקינס "פולי" קייבל, בת למשפחת פוליטיקאים רבת השפעה מווירג'יניה. על אף חייו הנוחים שהושגו באמצעות שילוב של הצלחה בעיסוקו המשפטי ומחקלאות, הוא שוכנע באמצעות מכתבים מקרובי משפחתו מקנטקי להעתיק את מגוריו לספר המערב. ב-1793 הוא הקים את אחוזת המטעים שלו, קייבלס דייל, שליד לקסינגטון.