בני מנשה נקראו בפי התושבים באזור סין ואחר כך בהודו "לו שי", שבשפת המקום התרגום הוא: עשרת השבטים. בני מנשה קראו לעצמם לאורך הדורות "בני מנסיא" או מנסה או מנסיא פא (אבא מנשה) בשיבוש קל מבני מנשה. עד היום כאשר בני מנשה עולים לתורה בבתי כנסת בהודו, הגבאי קורא: יעמוד משה בן מנשה, יעמוד אוריאל בן מנשה, יעמוד יצחק בן מנשה. הם שמרו על המסורות המרכזיות של עם ישראל כמו יציאת מצרים וקריעת ים סוף. מסורות אלו מופיעות גם בשירים העתיקים של השבט.
מנהג קדום ונפוץ בקרב תושבי צפון-מזרח הודו וצאצאי שבט מנשה: " שבשעת רעידת אדמה או ברקים חזקים, אחד מבני הבית יוצא החוצה פונה לשמים ואומר: 'ה' תזכור שיש כאן בנים שלך, בני מנסיא ותשמור על המקום הזה'".
מנהגים בהווה.
בני מנשה מקיימים מנהגים רבים הדומים למנהגי היהדות ומצוותיה. הם מונותאיסטים, המאמינים באלוהים שאיננו גוף ומשגיח על העולם ומקיימים ברית מילה. לעומת זאת, הם נוהגים גם לבצע פעולות שאינן מבוצעות לפי הלכות היהדות בימינו כגון הקרבת קרבנות.
בני מנשה מאמינים גם בחיים רוחניים לאחר המוות - העולם הבא.
תפקידי הכהנים.
תפקידי הכהנים הם הקרבת קרבנות, הוראה וריפוי חולים. בכל כפר יש כהן, ששמו בדרך כלל הוא אהרון. בעבר, לכהנים היה מלבוש מיוחד הכולל שמלה, מעיל וכובע. הכהנים החשובים יותר הניחו אפוד על החזה. הכהנים נחלקו לשני סוגים: הכהן הפשוט (Thlahpawi) והכהן הבכיר (Sadawt). העדה ייחסה לכהנים יכולת נבואה או כוח על-טבעי. באמצע המאה ה-19, כאשר הגיעו מיסיונרים להודו נשרפו בגדי הכוהנים.
לשלום החולה נוהגים לשחוט גדי או תרנגול ולמרוח את דמו על אוזנו, גבו ורגליו של החולה, תוך כדי אמירת פסוקים ותפילות. כאשר כל המשפחה הייתה חולה, הכהן היה מורח את הדם על פתח הבית ולא על גוף החולה.
כאשר בני העדה יצאו לדרך הכהן נהג לומר מעין "ברכת הדרך": "הנה בני מנסיא יוצאים לדרך, הסתלקו הרוחות הרעות".
לפני זריעת חלקת שדה חדשה, הכהן היה מסמן את ארבע פינות השדה ומברך את הקרקע "אבינו שבשמים, אנו בני מנשה עדיין קיימים ובאים לעבד חלקה זו, אנא ברך אותה וסלק מעל דרכנו כל המזיקין וברך את יבולנו".
תפילת הכוהנים כוללת את הקטע הבא: "ענני ענני הוי יה, ענני ענני השוכן בהר המוריה, ענני ענני השוכן בים סוף הידוע, ענני ענני השוכן בהר סיני, ענני ענני השוכן בהר ציון, אני הכהן הלוי ענני יה ענני".
מנהגי העדה.
בני מנשה שמרו על מצוות ברית מילה. כאשר לא יכלו לקיים את המצווה הם אמרו ברכה הנקראת "ברכת הרך הנולד" ביום השמיני להולדתו ונתנו לו שם ביום זה. במקרים אלה, במקום ברית מילה, הכהן היה מבצע "מילת האוזן" ומנקב את אזנו של התינוק כסמל להיותו מבני ישראל.
בתחום חיי המשפחה, בני מנשה שומרים על הלכת הייבום. גם דיני נידה נשמרו בהתאם לציווי התורה: בתקופת הווסת היה אסור לבעל לקיים עם אשתו. בתחום זה קיים שוני בין ההלכה היהודית המקובלת למנהג בני מנשה: לאחר סוף הדימום האישה הייתה טובלת בנהר ללא ספירת ימי טהרה.
בביתו של ראש העדה היה עמוד, שאם רוצח בשגגה היה נוגע בו היה ניצל מנקמת הדם. מנהג זה דומה להלכה הישראלית הקדומה, לפיה המזבח הוא מקום מוגן, ואת הנאחז בקרנות המזבח אין להוציא להורג, וכן לתפקידן של ערי המקלט.
בדיני ממונות נהגו בני מנשה באופן הדומה לדין התורה המוזכר בפרשת משפטים; כאשר גנב לא היה מסוגל להחזיר את הגנבה, הוא נמכר לעבד והתמורה שימשה לכיסוי הנזק. בני מנשה הקפידו גם על שחיטה ועל אי אכילת דם.
שבת ומועדים.
בני מנשה שמרו על מנוחה ביום השבת. העבודה בשדה או בבית הייתה אסורה ביום זה. שבתם של בני מנשה מלווה בתפילות ובסעודות. תפילת הבוקר בשבת אורכת כארבע שעות ומכילה פיוטים רבים, חלקם מולחנים.
המועדים המרכזיים שנשמרו במסורת של בני מנשה הם:
יום כיפור נשמר כיום של כפרה אחת לשנה.
אחד השירים המוכרים בקרב בני מנשה לכבוד חג הפסח מתאר את המאורעות של החג: "עלינו לשמור את חג הפסח, מפני שעברנו את ים סוף בחרבה, בלילה עברנו בעמוד אש וביום בענן. האויבים רדפונו במרכבות והים בלעם ושמשו מזון לדגים וכשהיינו צמאים קבלנו מים מהסלע".
הקבורה.
המנהג המקובל בהודו, לפיו אין בתי קברות והנפטרים נשרפים ומושלכים לנהר הגנגס, אינו מקובל בקרב בני מנשה. מתי בני מנשה נקברו מאז ועד היום באדמה, לאחר שעברו טהרה. בני המשפחה יושבים שבעת ימי אבלות לאחר הפטירה.
בריאיון לעיתון "הארץ" התייחס הלל הלקין למחקריו של הרופא ההודי ד"ר חופלאם מילוי לנתאנג על מנהגי הקהילה:
הקשר עם ישראל.
כבר עם קום המדינה, ובמקביל קבלת העצמאות בהודו, הגיעו אל בני השבטים שמועות על הקמת מדינת יהודים בארץ ישראל. כבר אז פנו במכתב למדינת ישראל ובו בקשה לשמור על קשר, אולם קשר זה לא התממש. מיד לאחר מלחמת יום כיפור, עם הגעת המידע על המתרחש, שלחו מכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר ובו ביקשו בשנית תמיכת מדינת ישראל בהבאתם לישראל. המכתב הגיע אל הרב אליהו אביחיל, הוא נסע להודו להכרות עם הקהילה, הוא החל אף לעסוק בגיור ולהעלות לארץ.
עמותות "עמישב" ו"שבי ישראל" העוסקת באיתור עשרת השבטים עוסקות ביצירת הקשר בין בני העדה לבין מדינת ישראל. בשלב ראשון, מדובר בשיבה פורמלית ליהדות אשר בסופה גיור כהלכה. בשלב שני, עלייה לישראל ומציאת מקומות מתאימים לקליטה. ולאחר מכן קיים מעקב צמוד במטרה לפתרון בעיות ייחודיות, כמו בעת פינוי משפחות מגוש קטיף.
גיורם של בני המנשה.
על פי הנחיות הרבנות הראשית ב-1962 הרב יצחק נסים פסק שאינם צריכים גיור, וכן נטה לפסוק הרב עובדיה יוסף אולם הרב הראשי, הראשון לציון, שלמה משה עמאר, חיווה דעתו באשר לייחוסם של בני מנשה ויחסם לעם ישראל לאחר ששלח ועדה של רבנים למסע הבירור והחקר באזור מוצאם של בני העדה. לאחר שהוועדה למדה מקרוב על מנהגיהם, שמעה עדויות ומסורות, הכיר הרב שלמה עמאר בשורשיהם היהודיים של בני שבט מנשה. אולם הוא קבע שהדרך להשיבם לחיק עם ישראל היא על ידי גיור מלא.
בית דין מטעם הרבנות הראשית יצא להודו על מנת לגיירם במקום מושבם. לצורך הגיור עצמו וגם לצורך שמירת טהרת המשפחה עד העלייה לארץ הוקמו מקוואות. בינתיים גם הוגברו לימודי היהדות.
באלול תשס"ו הגיעו למיזוראם שני הרכבים של בתי הדין המיוחדים לגיור. וכך התגשמה תפילתם ההיסטורית של בני מנשה: "אחינו הבכור יהודה ימצא אותנו ויחזיר אותנו חזרה לאחינו ולארץ ישראל". בתום תהליך ממושך של בירורים 218 מבני הקהילה השלימו את תהליך הגיור. לאחר קבלת מצוות בפני בית הדין, הגברים עברו בדיקת ברית והטפת דם ברית (רובם כבר היו נימולים), וגברים נשים וטף טבלו בפני שלושה כדין. בתום הטבילות והגיור התקיימו 36 חופות מקבילות.
עליית בני השבט לישראל.
העלייה הממוסדת הראשונה של בני העדה לאחר טקס הגיור הייתה בהתאם לחוק השבות ובשיתוף עם הסוכנות היהודית והם הצטרפו למספר משפחות שהצליחו להגיע לישראל החל בתחילת שנות ה-50. הם עברו להתגורר ביישובים קהילתיים דתיים ובהתנחלויות: בית אל, עפרה, קריית ארבע. במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו עשרות משפחות מגוש קטיף לאזור התענכים - אשר הועדף עליהם עקב היותו בתחום נחלת שבט מנשה וב-2015 התיישבה לראשונה קבוצה ברמת הגולן אף הוא בנחלת שבט המנשה. בני העדה משתלבים בלימודים, בעבודה, בצבא ובחברה. חלק מבניהם לומדים בישיבות וכמה מבני העדה אף הוסמכו לרבנות.
נוסף על העולים הוותיקים המתגוררים ביישובים אלו, עולים חדשים שעלו במשך השנים מתגוררים כיום במגדל העמק, עכו, נוף הגליל, מעלות (העיר עם הריכוז הגדול ביותר של השבט), צפת, קריית שמונה, טבריה, עפולה, שדרות, בית שאן וניצן.
סה"כ ישנם מעל 3000 עולים מבני שבט המנשה בארץ כאשר 600 מהם נולדו בארץ.
עוד כ-7,000 מבני העדה נמצאים בצפון מזרח הודו וממתינים לעלייתם למדינת ישראל. בינתיים, בהודו הם בטיפולה של אגודת "שבי ישראל" שהקימה באזור מרכזיים חינוכיים המשמשים כמרכזיים קהילתיים. במרכזים פועלים גן ילדים, שיעורי תורה לצעירים ולמבוגרים, תפילות שבת ועונג שבת. במסגרת פעילות זו עוברים בני הקהילה הכנה לקראת חיי היום-יום במדינת ישראל.
קבוצות נוספות הגיעו לכרמיאל. בשנת 2007 הגיעה קבוצה גדולה והם נקלטו זמנית בפרדס חנה. בשנת 2015 כ-80 מהעולים של בני המנשה התיישבו בקצרין.
ב נקלטו עשרות משפחות בעיר נוף הגליל ובישיבת ההסדר נוף הגליל שבעיר. בנוסף עשרות מבני מנשה לומדים בישיבת ההסדר מעלות, משרתים במסגרת ישיבות אלו בצה"ל והישיבה אף מקיימת הכשרה מקצועית עבורם.
אדיוואסי
המונח אדיוואסי (בהינדי: आदिवासी, תרגום מילולי: התושבים המקוריים) מתייחס לקבוצות אנשים שמוכרים בחוקה ההודית כשבטים (Scheduled Tribes).
תת-היבשת ההודית הייתה מיושבת על ידי שבטים שונים עוד לפני ההגירה של דוברי השפות ההודו אירופיות לצפון הודו, ולפני ההתיישבות של דוברי השפות הדרווידיות בדרום הודו. המונח "אדיוואסי" הוא מונח קיבוצי אשר מתייחס לכל אותם שבטים שהוכרו ככאלה באופן רשמי ואין מדובר בעם מסוים או בקבוצת עמים ממוצא משותף, שכן האדיוואסי מפוזרים בכל רחבי המדינה ודוברים שפות שונות. הקריטריונים שלפיהם אוכלוסייה מסוימת מוגדרת כשבט אינם חד משמעיים ונכללים בהם גורמים רבים, כולל אינטרסים כלכליים.
מעריכים כי מספרם של בני השבטים בהודו בתחילת המאה ה-21 נע סביב 84 מיליון נפש (כ 8% מכלל האוכלוסייה ההודית על פי מפקד 2001)
הריכוזים הגדולים של האדיווסי הם בשלושה מוקדים:
בנוסף, בטריטוריות כמו איי אנדמן וניקובר.
בנוסף על הודו ניתן למצוא אדוואסי גם בסרי לנקה ובפקיסטן.
סארפי
סארפּי (בגאורגית: სარფი), כפר קטן על שפת הים השחור, בגבול שבין טורקיה לגאורגיה.