מארץ' מפציר בלצ'רלי לצאת מגרמניה מכיוון שהוא מבין כעת שישנה מזימה ברמות הגבוהות ביותר של השלטון שנועדו לחפות על כל מה שנדון בכנס. לותר יוצר קשר עם צ'רלי ומבקש ממנה לפגוש אותו ברכבת, שם הוא מבקש שתעביר את רצונו למעבר בטוח לארצות הברית, בתמורה למה שהוא יודע על "הסוד הגדול ביותר של המלחמה". חיילי האס-אס רודפים את לותר והורגים אותו, אך מארץ' מציל את צ'רלי. לאחר מכן מארץ' סוחט עמית כדי לקבל את התיק של לותר ונודע לו שהייתה לו פילגש, שחקנית הבמה לשעבר אנה פון האגן.
כשהיא מתייצבת כפקידה בשגרירות האמריקאית כדי לעבד את המעבר הבטוח של לותר, צ'רלי מבקר את האגן ומשיגה את ניירותיו של לותר. האגן חושפת שהיהודים לא באמת נשלחו ליישוב מחדש, אלא נהרגו בהמוניהם על ידי הגרמנים במהלך המלחמה, כמתוכנן בכנס. מארץ', מבועת מהתמונות והמסמכים המוכיחים כי רצח העם התרחש, מסכים להצטרף לצ'רלי כדי לברוח מגרמניה עם בנו פּילי. עם זאת, הגסטאפו כבר שכנע את פילי לבגוד באביו ומארץ' נכנס למלכודת שהציב "גלובוס". במהלך בריחתו, מארץ' הורג סוכן גסטפו אך נפצע אנושות. הוא מצליח להגיע לתא טלפון ומתקשר לפילי פעם נוספת לפני שמת. כאשר קנדי מגיע להיכל הגדול, חבר בפמליית העיתונות עוזר לצ'רלי להחליק לעברו מסמכים דרך שגריר ארצות הברית. קנדי מתבונן בחומרים ומחליט לטוס מייד לארצות הברית.
האפילוג מגלה כי דמות המספר הוא פילי הבוגר. הוא מציין שלמרות שצ'רלי נעצרה בסופו של דבר על ידי הגסטאפו, גילוי השחיטה ההמונית של היהודים סיכל כל סיכוי לברית אסטרטגית עם ארצות הברית והביא למהפכות ברחבי אירופה ולקריסתו הסופית של המשטר הנאצי.
הפקה.
מייק ניקולס רכש את זכויות הסרט לפני פרסום הרומן בארצות הברית. כשסרט קולנוע התגלה כבלתי אפשרי, ההפקה עברה לרשת HBO שעיבדה אותו לסרט טלוויזיה. הסרט תוקצב בסכום של 7 מיליון דולר וצולם כולו בפראג.
מלון פראה פנטה החדש שאך נפתח, שימש כמלון אדלון בברלין, שם שוהה צ'רלי. מטה רדיו אירופה החופשית, היום הבניין החדש של המוזיאון הלאומי, שימש כמפקדת משטרת ברלין, שם עובד מארץ'. האנדרטה הלאומית בוויטקוב שימשה בסרט כאקדמיית ספ דיטריך של האס-אס. החזית האחורית של מטה מוטוקוב, חברת המכוניות הממלכתית הצ'כית, כיום מגדל העיר אמפיריה, שימשה כחלקו החיצוני של הרייכסארכיב (הארכיון הלאומי). העצרת הנאצית בסצנת הסיום צולמה בפארק לטנה, כולל באנדרטת סטלין לשעבר.
דיאו צ'אן (סרט)
דְיָאו צָ'אן הוא סרט הונג קונגי מסוגת אופרת חְוָאנְגְמֵיישִׂי שיצא בשנת 1958, בבימויו של לִי הָאנְשְׂיָאנְג. הסרט מבוסס על הספר הסיני "רומן שלוש הממלכות".
עלילה.
שנת 190, שקיעת שושלת האן המזרחית. הכל חוששים ממעשיו של הלוחם האכזרי דונְג גְ'ווֹ, המבעיר ערים ומותיר אנשים חסרי קורת גג.
פליטים בכל מקום. לאחר שאיבדה את הוריה, דיאו צ'אן בת השש עשרה מגיעה לבסוף לבירה, שם היא משיגה עבודה בקבוצת נגנים ורקדנים של השר וָאנְג יוּ'ן. לאחר שהילדה, שחשה בעצבותו של השר, שואלת מה היא יכולה לעשות למען המדינה, השר מחליט להשתמש ביופייה של דיאו צ'אן כדי להיפטר מהעריץ.
במהלך ביקור בארמון של דונְג גְ'ווֹ, השר ואנג מציג את צ'אן כבתו, ונותן אותה להיות לרעיה לבנו המאומץ של ג'וו, הגנרל הצעיר לוּ' בּוּ. לו' בו ודיאו צ'אן מתאהבים זה בזה. לאחר מכן, י'ון מדבר עם ג'וו עצמו ומעורר בו הערצה לנערה, ו"מסכים" לתת את דיאו צ'אן כפילגש לגנרל הזקן, שמתחיל מיד לארגן את העברת לארמון. לוּ' בּוּ, שמגלה שדונג ג'וו לקח לעצמו את דיאו צ'אן, מוחה ובסופו של דבר הורג את אביו המאמץ.
לאחר מותו של ג'וו, דיאו צ'אן מגלה כי שירותה למדינה לא הסתיים - השר ואנג י'ון מביע הזדהות עם הלוחם הצעיר, אך מצהיר כי המדינה תהיה רגועה יותר אם לו' בו הצעיר, שאולי כבר נושא בליבו זרעים של שליט אכזרי, יסולק גם הוא. י'ון מורה לדיאו צ'אן להרוג גם את לו' בו, אך בשל אהבתה ללו' בו, היא לא מצליחה להרוג אותו. לבסוף ואנג יו'ן מכיר באהבתם והם מתחתנים.
פרסים.
בפסטיבל הסרטים של אסיה והאוקיינוס השקט החמישי (1958) זכה בסרט בחמישה קטגוריות:
לבמאי הטוב ביותר (לִי הָאנְשְׂיָאנְג), לשחקנית הטובה ביותר (לִין דָאי), לתסריטאי הטוב ביותר (קאו לי), לפסקול המקורי הטוב ביותר ולעריכה הטובה ביותר.
סרגיי ריאחובסקי
סרגיי סיליביץ' ריאחובסקי (ברוסית: Сергей Васильевич Ряховский; 29 בדצמבר 1962 – 12 בנובמבר 2007) היה רוצח סדרתי סובייטי-רוסי, שהורשע בביצוע 18 מעשי רצח בין השנים 1988–1993.
סדרת רציחות.
בכלא הגיע ריאחובסקי, שעבר את תהליך "ההורדה" ("מורד" אדם בעמדה הנמוכה ביותר בהיררכיה של הכלא) על אונס, למסקנה כי אין להשאיר קורבנות בחיים, ויש להרוג תחילה הומוסקסואלים. הרצח הראשון שביצע ב-19 ביוני 1988 בביטצה שבמחוז מוסקבה, הוא רצח את ההומוסקסואל וילקין, אותו פגש כמה ימים קודם לכן. ריאחובסקי נכנס עם הקורבן ליער, והסכים להצעה לקיים יחסי מין עם הקורבן תמורת כסף, אך אז נתן לו מספר מכות עם מברג. לאחר מכן הוא חילק את גופתו של וילקין והניח אותו על גדם עץ במצב מגונה; כפי שאמר בהמשך ריאחובסקי, הדבר נעשה כך שכאשר תתגלה הגופה, כולם יבינו שהקורבן הוא הומוסקסואל.
ב-4 ביולי 1988 תקף ריאחובסקי במחוז פודולסקי באזור מוסקבה את קלאודיה חוחלובה בת ה-70 מאחור, הכה 14 מכות עם מברג בחזה, בגב ובכתפיים, לאחר מכן גנב תעודת פנסיה ו-45 רובל. חוחלובה התגלתה במהירות על ידי עוברי אורח אקראיים ונלקחה לבית החולים, אך לא הצליחה לתאר את התוקף, מכיוון שתקף אותה מאחור. למחרת הלכה האישה לעולמה. לאחר הרצח הזה ריאחובסקי "ירד למחתרת" כמעט ל-6 חודשים. ב-2 בינואר 1989, הוא ביצע את הרצח השלישי, הקורבן היה ויטאלי זייצב בן ה-16, ריאחובסקי חנק אותו באזור תחנת האוטובוס "11 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה", לאחר מכן קיים יחסי מין עם גופתו ותקע מקל סקי בפי הטבעת שלו. ריאחובסקי לקחת איתו את מגלשות הסקי של ההרוג, אך לאחר מכן השליך אותם במרחק של 500 ו-800 מטר מזירת הפשע. ביולי 1990, בפארק איזמאילובסקי, הוא הרג את שומקובה בת ה-45, לאחר מכן ערף את ראשה והשאיר אותו ליד הגופה. הרצח הבא בוצע ב-22 בפברואר 1991, הקורבן הייתה טטיאנה נורקינה בת ה-48.
בספטמבר 1992 הרג ריאחובסקי בפארק איזמאילובסקי בדקירת סכין את ניקולאי בלקין ההומוסקסואל בן ה-60, באמצע אוקטובר, 20 מטרים מזירת הפשע הקודם, חנק את אולג בולדין ההומוסקסואל בן ה-38, ואחרי קיים יחסי מין עם גופתו. שתי ההתקפות הבאות לא צלחו עבור ריאחובסקי: בדצמבר 1992 הוא תקף את המוחינה בת ה-60, אולם ההתנגדות הפעילה וזעקות הקורבן הפחידו את הרוצח והוא נמלט מזירת הפשע. בתחילת ינואר 1993 תקף ריאחובסקי ללא הצלחה קשישה שהצליחה להימלט ולזכור את פניו של התוקף. על פי תיאורה, המשטרה הצליחה להרכיב תמונה מדויקת למדי של התוקף. באותו חודש, ביער ליד מוסקבה, הרג ריאחובסקי את אוסיפוב, 73, שקצץ עץ מת; ואז אנס את גופתו וכרת את ראשו וזרועו, וזרק ליער.
ריאחובסקי האמין שעליו "להילחם בזונות והומוסקסואלים על ידי הריגתם וגלגול נשמות לאחר מכן". בסך הכל, הוא הרג 19 בני אדם וביצע שני ניסיונות רצח. לרוב, קורבנותיו היו נשים קשישות, אם כי הוא גם הרג 5 גברים ו-2 בני נוער, המדגים אופי האופייני לרוצחים סדרתיים אסוציאליים לא מאורגנים שלא מאבחנים בין הקורבנות. לאחר המוות הוא גרם נזק לגופות הרוגים, ובמעשיו חלה עלייה באכזריות במהלך סדרת מקרי רצח. שיטות ההרג האהובות על ריאחובסקי היו דקירות מרובות או חנק בידיים חשופות.
בשל הנהגת מורטוריום לעונש מוות, הוחלף עונשו של ריחובסקי במאסר עולם.
ריאחובסקי נפטר בכלא משחפת ריאתית מתקדמת.
ניקולס ניקלבי (סדרה, 1968)
ניקולס ניקלבי (באנגלית: Nicholas Nickleby) היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1968. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
פרס מפעל חיים ע&quot;ש מרדכי איש-שלום
"פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום" או "פרס ע”ש מרדכי איש שלום" הוא פרס הניתן לאמן ישראלי על "מפעל חיים" או על "תרומה לאמנות" מטעם אגודת הציירים והפסלים ובית האמנים בירושלים. הפרס, הנקרא על שמו של מרדכי איש-שלום, חולק לראשונה בשנת 1986, והחל משנת 1988 מוענק לצידו "פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום".
מחנות משנה (השואה)
מחנות משנה היו מרכזי מעצר ועבודה משניים תחת מחנות ריכוז ראשיים שניהל האס אס בגרמניה הנאצית ובאירופה הכבושה בידי גרמניה. במחנות אלה היו תנאי המחיה, במקרים רבים, קשים יותר עבור האסירים מאשר התנאים במחנות הראשיים.
טרמינולוגיה.
בגרמנית נקראים מחנות המשנה KZ-Außenlager או Nebenlager. במסמכים נאציים מכונים לפעמים מחנות המשנה "מחנות עבודה" ("Arbeitslager") או מחנות לוויין. לפעמים משתמשים בקיצור KZ, אך קיצור זה יכול להתייחס גם למחנה ראשי. לחלופין נקראו מחנות אלה גם "מרכזי מעצר" ("Haftstätten") מונח זה מאפשר הבחנה בין מחנות עיקריים (או "המחנה הראשי") ומחנות המשנה ("Außenlager" או "Außenkommandos") הכפופים להם.
הקמתם של מחנות המשנה.