בתקופה הקלאסית נוצר הרעיון של "עבדות טבעית". אייסכילוס כותב במחזהו "הפרסים" שהיוונים רואים עצמם כאנשים חופשיים, לעומת אאוריפידס המציין במחזה "הלנה" כי "הפרסים כולם הם עבדים למעט אדם אחד (הכוונה למלך הפרסי)".
היפוקרטס טען בסוף המאה החמישית לפנה"ס כי האקלים של אנטוליה שהוא אקלים נוח יותר מביא לכך שאנשי אנטוליה כנועים יותר, בעוד שהאקלים היווני הקשה יותר יוצר אנשים חופשיים. אריסטו בספרו "פוליטיקה" מרחיב רעיון זה של "עבדות טבעית" ומציין כי יש אנשים שהם מטבעם אדונים ויש אנשים שהם מטבעם עבדים.
אפלטון עצמו, שנמכר לעבדות ושוחרר על ידי חבריו, מתנגד נחרצות לעבדות.
הסופיסטים טענו כי כל בני האדם, בין יוונים ובין ברברים הם אותו הגזע, ולכן יש עבדים שיש להם נפש של אדם חופשי ולהפך.
גם בהשקפות היווניות על אוטופיה לא יכלו היוונים לדמיין עולם בלי עבדות. בעוד שהיו מחזות יווניים בהם הוצבו נשים בעמדת כוח (כגון ליזיסטרטה ונשים באספת העם) לא היו מחזות בהם שלטו העבדים או לא היו עבדים. אריסטו אמר שלא היה צורך בעבדים אילו הכלים יכלו לעבוד לבד: כלומר המצב היחיד בו יכל יווני עתיק לתאר חברה ללא עבדים הוא כשאין לאנשים צורך לעבוד כלל, כמו בתור הזהב המיתולוגי.
השקפות מודרניות על העבדות ביוון העתיקה.
הדיון בעבדות ביוון העתיקה התפתח בתקופה המודרנית לאור ההשקפות השונות על העבדות המודרנית. הנרי מלון פרסם בשנת 1847 את הספר "ההיסטוריה של העבדות בעת העתיקה" כחלק מטענותיו למען ביטול העבדות במושבות האימפריה הצרפתית.
בעוד שהתאוריות המתבססות על קרל מרקס טענו כי העבדות היוותה הבסיס לדמוקרטיה האתונאית, אדוארד מאייר בספרו "עבדי העולם העתיק" משנת 1898 טען כי העבדות הייתה ממניעים חברתיים וחוקיים ולא נבעה ממניעים כלכליים.
המלומדים עדיין חלוקים אם יוון הייתה "מדינת עבדות" במשמעות המודרנית של מושג זה, או "מדינת מעמדות" (בדומה למעמדות שהיו בהודו קודם לכיבוש הבריטי).
זנות ביוון העתיקה
זנות התקיימה ביוון העתיקה, כבכל תרבות אחרת, והייתה לה השפעה רבה על אוכלוסיית יוון ועל פעילותה הכלכלית. הזנות הייתה חוקית, ולא נחשבה כבלתי מוסרית; בתי זונות היו קיימים בכל עיר ועיר, לעיני כל ובאין מחבא. סולון, המחוקק האתונאי, אף קבע תעריפים רשמיים לבתי הזונות ופיקח על המחירים של השירות ועל רמתו. הזנות כללה זונות משני המינים, אם כי הלקוחות היו גברים ברובם.
זונות ממין נקבה.
אפולודורוס איש אכרנאי הכריז במאה ה-4 לפנה"ס כי:
מאחר שגברים ביוון העתיקה נהגו להינשא בגיל 30, ומאחר שנאסר על גברים לקיים יחסי מין עם נשים חופשיות והעונש על יחסי מין אלה היה חמור, לא נותר להם אלא לקיים יחסים עם בני אותו המין או לחלופין, אם רצו לקיים יחסי מין הטרוסקסואליים, לפנות לזונות או לשפחות. זונות ביוון העתיקה היו מחולקות למספר קטגוריות:
פורנאיי.
הפּוֹרְנַאיי (Πόρναι) היו בתחתית סולם המעמדות של הזונות. מקור המילה במונח פֶּרְנֵמִי (Πέρνημι) שמשמעו "למכור". זונות אלו היו רכושם של הסרסורים שכונו פּוֹרְנוֹבּוֹסְקוֹס (Πορνοβοσκός), והם קיבלו חלק ניכר מהתשלום עבור שירותי הפורנאיי. במאות הרביעית והחמישית היה סרסרות מקצוע ככל המקצועות, ותאופרסטוס מציין את הסרסורים לצד בעלי הפונדקים וגובי המיסים כמקצוע לכל דבר. הסרסור יכול היה להיות גבר או אישה ממעמד המֶטוֹיקוֹס (Μέτοικος).
בעידן הקלאסי, מרבית הזונות היו ממוצא ברברי (השבטים ששכנו צפונית ליוון). בתקופה ההלניסטית, מרבית הזונות היו נערות שניטשו על ידי משפחתם.
באתונה היו בתי הזונות בבעלות המדינה. על פי אתנאיוס (המצטט את המשורר פילמון ) ועל פי ההיסטוריון ניקאנדר היה זה סולון שייסד את בתי הזונות באתונה, במטרה לאפשר גישה נאותה לבתי הזונות לכל אזרחי העיר. בעקבות החקיקה של סולון, נקבע מחיר קבוע עבור שירותי המין - אובולוס אחד, שהוא שישית הדרכמא - משכורתו היומית של פקיד רשויות העיר.
זונות עצמאיות.
זונות עצמאיות שעבדו ברחוב (ולא תחת סרסור) נחשבו כבנות מעמד גבוה יותר של זונות. זונות אלה היו צריכות לפרסם את עצמן על מנת למצוא לקוחות. סנדלים שעל סוליותיהן כתובה המילה "אַקוֹלוּתִי" (Ακολουθι) - "עקבו אחריי" (במטרה שהלקוחות יראו את הכיתוב על דרכי העפר ויעשו זאת) התגלו בחפירות ארכאולוגיות.
המשורר אאובולוס מתאר את הזונות כ"מכוסות בשכבות שונות של צבע לבן על פניהם, ושפתיהם מכוסות במיץ תותי עץ..." בשל השימוש הנרחב שהן עשו באיפור.
זונות אלה היו נשים ממעמד "מטויקוס" אשר לא יכלו לעבוד בכל מלאכה אחרת, אלמנות שנזקקו לעבודה זו לפרנסתן משנפטר בעלן, ו"פורנאיי" מבוגרות אשר הצליחו לרכוש את חירותן מהסרסור. באתונה נדרשו זונות אלה להירשם במשרדי העיר, ולשלם מיסים עירוניים.
התשלום עבור שירותי הזונות השתנה ממקום למקום ומתקופה לתקופה. במאה הרביעית לפנה"ס, לדברי תאופומפוס, הזונות דרשו סטאטר עבור שירותיהן. במאה הראשונה לפנה"ס מציין הפילוסוף פילודמוס ב"אנתולוגיה הפלטינית" כי היה ניתן לרכוש מנוי ל-12 ביקורים אצל זונה עבור 5 דרכמאות. לעומת זאת, במאה השנייה לספירה, זונה זולה דרשה 5 דרכמאות עבור ביקור אחד, ואילו לשכב עם בתולה עלה מינה (100 דרכמאות), ואף 2 מינות אם הלקוח היה מכוער במיוחד.
מוזיקאיות ורקדניות שהופיעו במשתאות (בהם נכחו גברים בלבד) השתייכו למעשה למעמד זה (לדברי אריסטו בספרו "חוקת האתונאים").
הטאירה.
בראש ההיררכיה של הזונות ביוון העתיקה היו ההטאירה - הקורטזנות (זונות הצמרת). ההטאירה לא עסקו רק במתן שירותים מיניים, ומשמעות השם הוא "מלוות" (Ἑταίρα) - בדומה לגיישות ביפן - תפקידן היה לארח ולהנעים את זמנם של הבאים אליהם בשיחה תרבותית, ובבילויים שאינם מיניים. נשים אלה היו למעשה הנשים היחידות בחברה היוונית מחוץ לספרטה שיכלו לעבוד ולהרוויח כרצונן.
הידועה בהטאירה הייתה אספסיה - הקורטזנה של פריקלס שחייה באתונה במאה החמישית לפנה"ס. הטארות ידועות נוספות היו תאודוטה (הקורטזנה של אלקיביאדס המוזכרת בספרו של קסנופון "זכרונות"; נאארה, הקורטזנה של פסאודו דמוסתנס המוזכרת בכתביו; פרינה ששמשה דוגמנית לפסל אפרודיטה מקנידוס מעשי ידי הפסל פרקסיטלס, אשר שימשה קורטזנה של הפסל, וגם של הנואם הייפריידס; לאונטיום, הקורטזנה של אפיקורוס ופילוסופית בעצמה; פיתיאוניסה, הקורטזנה של הרפאלוס (שר האוצר של אלכסנדר הגדול); ותאיס - הקורטזנה של אלכסנדר הגדול ושל תלמי הראשון.
ההטאירה הגיעו למעמד גבוה וחלקן היו עשירות ביותר. קסנופון מציין כי תיאודוטה התגוררה בבית רחב ממדים והיו לה עבדים רבים. רודיפיס אף הקימה פירמידה כמצבת זיכרון לעצמה (הרודוטוס מציין כי אין מדובר בפירמידה בסדר הגודל של הפירמידות במצרים אלא במצבה גדולה שהוקמה בדלפי).
עלויות שירותי הקורטזנה השתנו מעת לעת, אולם היו עלויות ניכרות ביחס לזונות רגילות, והמחירים נעו בין 20 ל-60 מינות. מנאנדרוס מציין בספרו "המעריץ" כי המחיר של הטאירה הוא כ-3 מינה ליום, מחיר השקול ל-10 "פורנאיי" (זונות רגילות). אאולוס גליוס מציין כי קורטיזנה יכלה לדרוש עד 10,000 דרכמאות ללילה.
זנות קדושה (הירוגמיה).
ביוון היקף ההירוגמיה (קדשות) היה קטן מזה שבארצות המזרח התיכון. רק מקרים מועטים של הירוגמיה ידועים מעדויות של היסטוריונים - וגם אלה היו בשולי העולם היווני (סיציליה, קפריסין, פונטוס וקפדוקיה). במקדש אפרודיטה בקורינתוס היה מספר רב של הירוגמי לאחר שבשנת 464 לפנה"ס קנופון - אזרח קורינתוס שזכה במשחקים האולימפיים הקדיש 100 נערות לאות תודה למקדש. בתקופה הרומית כבר היו במקדש זה (לדברי סטראבון) כאלף הירוגמי.
זנות בספרטה.
היחידה בערי יוון בה לא היו בתי זונות הייתה ספרטה. פלוטרכוס בספרו "חיי ליקרוגוס" מסביר זאת בכך שלא נעשה בספרטה שימוש בכסף (למעט שימוש במטבעות ברזל שלא נעשה בהן שימוש בערי יוון האחרות) - דבר שמנע מסרסורים לבוא לעיר. בתקופה הקלאסית היו בספרטה הטאירה. אתנאיוס מספר על ההטאירה ששהתה עם אלקיביאדס בגלותו בספרטה (415 - 414 לפנה"ס).
החל מהמאה השלישית לפנה"ס החל המסחר הנרחב בלקוניה להשפיע גם על ספרטה, ועם השימוש הגובר במטבעות הנסחרות בערים אחרות החלה גם הזנות בעיר.
תנאים סוציאליים.
קשה להעריך את התנאים החברתיים של הזונות ביוון העתיקה. כעיקרון, מעמד הנשים ביוון העתיקה היה בשולי החברה, והזונות היו במעמד נמוך עוד יותר מזה של הנשים החופשיות. אין עדויות בדבר התנאים בבתי הזונות בהן הן עבדו. ניתן להניח כי בתי זונות אלה היו דומים לאלה שברומא העתיקה, מהם נתגלו כמה בפומפיי - חדרים חשוכים וצרים שנועדו רק לקיום יחסי מין חפוזים. אחד הכינויים של הזונות ביוון העתיקה היה "חאמאיטיפס" (Χαμαιτυπής) - "אלה שמכים על הקרקע" - ממנו ניתן ללמוד כי האקט המיני נעשה על הקרקע.
מספר סופרים יוונים מציגים ביצירותיהם זונות ומכך ניתן ללמוד על תנאיהם - לוסיאן במאמרו "דיאלוג של קורטזנה" או אלסיפרון באוספיו מציג זונות - אולם אלה אינן ביוגרפיות כי אם ספרות פרוזה, וגם בהם מדובר על ההטאירה החופשיות יותר ולא על הזונות הרגילות או על שפחות.
ההטאירה מוזכרות בקומדיות יווניות כחמדניות ביותר - ככל הנראה בשל העובדה שהיו הנשים היחידות ביוון העתיקה שהורשו לעסוק למעשה במסחר ולהרוויח כסף, ולעיתים אף הרוויחו כסף רב - דבר שעורר את קינאתם של הגברים.