במישור הארצי, שוחט כיהנה כיו"ר הסניף המקומי של מפלגת העבודה כלמעלה מעשור. בתקופתה כחברת מועצת העיר בשנת 2012 ולקראת הבחירות לכנסת ה-19, התמודדה בפריימריז של העבודה והפסידה. אחרי ההפסד בפריימריז, עברה למפלגת התנועה של ציפי לבני והוצבה במקום ה-21 ברשימת התנועה. בעקבות מעברה למפלגת התנועה, הופסקה תמיכת מפלגת העבודה בתנועת אור חדש ומאז רצה אור חדש כרשימה עצמאית.
בינואר 2021 הושלך לעבר ביתה רימון הלם שהתפוצץ מבלי שגרם לנזק בנפש או ברכוש. ההערכות הן כי הרימון הושלך על רקע עניינים הקשורים ברישוי עסקים או תכנון ובנייה. בסוף אותו החודש נעצרו שני חשודים במעשה.
חיים אישיים.
שוחט נשואה לאורי, ולהם ארבעה ילדים. את בתה הקטנה ילדה חמישה שבועות לפני בחירתה לראשות העירייה בפעם הראשונה.
מעכבי האנזים DPP4
מעכבי DPP4
לה-מלינצ'ה
גליפטינים
גליפטין
ג'נוביה
גנוביה
ג'נואט
טמפלו מאיור
טמפלו מאיור (תרגום מספרדית: המקדש הגדול) הוא אחד מהמקדשים המרכזיים של האצטקים בבירתם טנוצ'טיטלאן (כיום מקסיקו סיטי).
הסגנון האדריכלי של המקדש הוא מהתקופה הפוסט-קלאסית של מסו-אמריקה. שטח בסיס המקדש הוא 80 על 100 מטר.
המקדש מכונה "ויי טאוקלי" ("'huei teocalli'") בשפת הנאוואטל ששימשה ברחבי האימפריה האצטקית. המקדש הוקדש לשני אלים: ויצילופוצ'טלי (Huitzilopochtli), אל המלחמה; וטלאלוק, אל הגשם והחקלאות. לכל אחד מהאלים הוקדש מקום מקודש בראש הפירמידה של המקדש, עם גרם מדרגות נפרד. במרכז המכלול ניצב מבנה חרוטי שהוקדש לקצלקואטל בתפקידו כאל הרוח, אהקטל.
בניית המקדש הראשון החלה בשנת 1325 או מאוחר יותר, והוא נבנה מחדש שש פעמים לאחר מכן. הוא נהרס על ידי הספרדים ב-1521. כיום נותרו שרידיו של המקדש באתר הארכאולוגי והמוזיאון שהוקם במקום; בסמוך אליו ממוקמת כיום סוקאלו, הכיכר הראשית של העיר מקסיקו סיטי. האתר מהווה חלק מהמרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987.
גלוי ונעלם
גלוי ונעלם הוא אלבום הסולו השני של יהודית רביץ, אשר יצא בשנת 1980.
שירי האלבום הולחנו כולם על ידי רביץ, פרט לשיר "אחיזת עיניים", אותו הלחין שלמה גרוניך ו"שיר ללא שם", אותו הלחין שלום חנוך. האלבום הוקלט באולפני "טריטון" של טומי פרידמן. הוא קיבל מעמד של "אלבום זהב", על כך שמכר יותר מ-20 אלף עותקים.
קונון (איש אתונה)
ג'ון ג'וזף או'קונור
ג'ון ג'וזף או'קונור (באנגלית: John Joseph O'Connor; 15 בינואר 1920 – 3 במאי 2000) היה איש כמורה קתולי אמריקאי ממוצא יהודי. שימש כארכיבישוף של ניו יורק משנת 1984 ועד מותו בשנת 2000. נודע כתומך נלהב של ישראל וכמתנגד לאנטישמיות.
ביוגרפיה.
או'קונור נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית. הוא היה הרביעי מבין ילדיהם של תומאס א'וקנור ודורותי גומפל. בשנת 2014 נחשף שדורותי הייתה למעשה יהודיה, בתו של רב ושוחט, אולם הוטבלה לנצרות בשנת 1908 ונישאה לתומאס א'וקנור שהיה צבע במקצועו.
בגיל 16 החל ללמוד תאולוגיה וגילה התעניינות רבה בדת. הוא הוסמך ככומר בידי הארכיבישוף של פילדלפיה בשנת 1945. בשנת 1952 הצטרף לצי האמריקאי, ושימש ככומר צבאי במהלך מלחמת קוריאה. הוא נודע באומץ ליבו כאשר לעיתים קרובות נכנס בעצמו למרכז הקרב כדי לומר תפילה אחרונה עם החיילים. ב-24 באפריל 1979 הוסמך כבישוף בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ב-26 בינואר 1984 הוסמך כארכיבישוף של ניו יורק.
במסגרת תפקידו פעל או'קונור רבות נגד האנטישמיות, והכריז בין היתר ש-"אנטישמיות ונצרות לא עולים בקנה אחד, כי האנטישמיות היא חטא". בשנת 1995 הגיש בקשה להתפטר מתפקידו, אולם האפיפיור לא קיבל את ההתפטרות. בשנת 1999 אובחן גידול במוחו ממנו הוא מת בסופו של דבר כשנה לאחר מכן.
פאולה היברניאנס
פאולה היברניאנס או מועדון הכדורגל היברניאנס (באנגלית: Hibernians Football Club) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר פאולה. המועדון הוקם בשנת 1922 בשם "מועדון הכדורגל קונסטיטושנלס" (באנגלית: Constitutionals Football Club), ולאורך רוב שנות קיומו משחקת קבוצתו בליגת העל המלטזית. למועדון 11 אליפויות, כשהאחרונה שבהן הושגה בעונת . הקבוצה זכתה 10 פעמים בגביע המלטזי (בפעם האחרונה בעונת 2012/2013), ושלוש פעמים בסופר קאפ המלטזי.
היסטוריה.
השנים הראשונות: הפירוק והמעבר למקצוענות.
הקבוצה הוקמה בשנת 1922 בשם "מועדון הכדורגל קונסטיטושנלס" (באנגלית: Constitutionals Football Club) והייתה לקבוצה המייצגת של המפלגה החוקתית של מלטה (באנגלית: Maltese Constitutional Party), שהוקמה שנה קודם לכן. הקבוצה שיחקה בליגת הכדורגל החובבנית במלטה, ונשיאה הראשון היה כרמלו גאוצ'י. מאז כיהנו כ-15 חברי הנהלה בכירה של הקבוצה בתפקיד. לאחר עונתה הראשונה הקבוצה התפרקה, וחזרה לפעילות בעונת 1927/1928. בעונת 1930/1931, לאחר שזכתה באליפות הליגה החובבנית, החליטו מנהלי הקבוצה לעבור לליגה המקצוענית, וכחלק מתהליך ההתחדשות והניתוק מעברה הפוליטי של הקבוצה, הוחלט לשנות את שם הקבוצה ל"מועדון הכדורגל היברניאנס". הקבוצה המשיכה לשחק בשנתיים שלאחר מכן בליגה החובבנית, כיוון שלא התפנה מקום בליגה המקצוענית.
משחקה הראשון של הקבוצה תחת השם החדש הסתיים בניצחון 2-1 על קבוצת אנטלופה. בינואר 1933 הצטרפה הקבוצה לליגה הבכירה, שממנה לא ירדה עוד (נכון לשנת ). הקבוצה ניצחה את משחקה הראשון בליגה הראשונה של מלטה (ששינתה את שמה בשנת לליגת העל המלטזית) נגד סלימה ריינג'רס בתוצאה 3-1.
במהלך תחילת מלחמת העולם השנייה (סוף שנות ה-30 של המאה ה-20), הכדורגל במלטה המשיך להיות משוחק ונקלטו בליגה שחקנים זרים רבים, בעיקר פליטים יהודים מהשואה. הזרים, שנקלטו גם בהיברניאנס, שינו את פני הליגה והעלו את רמתה. היברניאנס ביססה את מעמדה בשלב זה כמועדון השלישי בטיבו באי, אחרי סלימה וונדררס ופלוריאנה. הזר הבולט ביותר בקבוצה היה השוער הצ'כוסלובקי אלכסנדר סבודובה.
שנות ה-40: ההשעיה והאיחוד.
היברניאנס, שהייתה נתונה בחובות רבים, הושעתה מהליגה במאי 1936 עקב סירובה להשתתף בהפקת הספרים של התאחדות הכדורגל המלטזית. הקבוצה לא וויתרה בנושא, ולאחר ארבע שנות משפט ניצחה בתיק. ההתאחדות ויתרה על כל הטענות כלפי הקבוצה לאחר עונת 1939/1940, והבטיחה לה מקום בליגה הבכירה. רוב שחקניה הבכירים של הקבוצה עזבו אותה במהלך שלוש השנים האלו. במהלך שיאה של מלחמת העולם השנייה לא שוחק הכדורגל במלטה, וכך יצא שהיברניאנס חזרה לשחק בחטיבה העליונה של הכדורגל המלטזי רק לאחר תשע שנים, בעונת 1944/1945, על אף התנגדותם של מספר מועדונים בכירים בליגה.
בתחילת עונת 1946/1947 הוחלט על איחוד שלושה מועדונים באזור פאולה-טרקסיין, במחוז הדרום-מזרחי במלטה, עקב חוקי ההתאחדות החדשים שקבעו כי מותרת קבוצה אחת מכל אזור בכל ליגה, כולל זו הבכירה. היברניאנס התאחדה עם "מועדון הכדורגל טרקסיין ריינבואוס" (באנגלית: Tarxien Rainbows Football Club) מהליגה המלטזית השנייה ועם "היברניאנס הקטנה" מהליגה המלטזית השלישית. מטרת האיחוד - חוץ מן העניין הפרקטי, באם אחת מהקבוצות האחרות תעלנה לליגה הראשונה (או שהיברניאנס תרד ליגה) - הייתה חיזוק רמת הכדורגל באזור, על ידי הקמת מסגרת משותפת לכל קבוצות האזור כדי לחזק את העניין המקומי במשחק.
האיחד התאפשר בסופו של דבר בזכות נשיא היברניאנס דאז, סראפינו זוארב, שגישר בין הצדדים עד להשגת ההסכם. האיחוד יצא לפועל על אף היריבויות המקומיות בין שלוש הקבוצות. למרות הפשרה שהושגה, היו עדיין רבים בצד הטרקסייני שהתנגדו לאיחוד, כיוון שטענו שהיברניאנס מנסה לקחת מהריינבואוס את האוטונומיה שלה ולהפוך את הריינבואוס למועדון חסות שלה. האיחוד התפרק שנתיים לאחר מכן, בשנת 1949, והריינבואוס חזרו ונוסדו בליגה השלישית. כיום טרקסיין ריינבואוס משחקת בליגת העל המלטזית.
שנות ה-50: הבצורת והמשבר.
במהלך שנות החמישים המשיכה הקבוצה לתחזק את מעמדה כאחת הקבוצות הבכירות במדינה, ואף הצליחה לשים את ידה מדי פעם בפעם על שחקנים מוכשרים במיוחד. למרות יציבות מסוימת, במהלך העשור נקלעה הקבוצה למשבר כלכלי חמור, שבעקבותיו נאלצה למכור כמה שחקני מפתח, כגון אדווין שמברי. הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים במשך כל העשור, כששיא הישגיה בתקופת העשור ה-6 של המאה ה-20 היו סגנות האליפות בעונת 1950/1951 וגמרי הגביע בעונות 1950/1951 ו-1951/1952.
אסון פייס-גראסו.
העשור היה טרגי במיוחד מצד היברניאנס עקב אסון פייס-גראסו בשנת 1952.
בגביע המלטזי של עונת 1951/1952, כאמור, הגיעה הקבוצה לגמר, תוך שהיא מנצחת ברבע הגמר את סט. פטריק ובחצי הגמר את ולטה. בגמר שיחקה הקבוצה נגד סלימה וונדררס, ושני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו: המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 3-3, והמשחק השני, שנערך לאחר שישה ימים, הסתיים בתוצאה 1-1. המשחק השלישי שוחק ב-8 ביוני, ובו ניצחה סלימה בתוצאה 1-0 משער יתרון במחצית השנייה. לאחר מכן התפוצצו זיקוקים שהיו על משאית אמפיבית בסמוך לאצטדיון שבו נערך המשחק, אשר נועדו לחגיגות שלאחר הזכייה בגביע. מהפיצוץ נהרגו שני אוהדי היברניאנס מפאולה, ויקטור פייס והארי גראסו, שהיו בני 26 ו-20 בהתאמה. מגרש הספורט שרייבר בפאולה נקרא על שמם לאחר מכן, אך משנת 2012 הוא מתוכנן להריסה, ובמקומו מתוכנן מרכז קהילתי שיאגד מרכז בריאות, מרכז נגישות, חניון תת-קרקעי ושטח פתוח ציבורי שיכלול פארק ומגרשי ספורט.
שנות ה-60: השנים הפוריות.