בשנת 1943 פנה הנשיא רוזוולט אל אולפני וורנר, וביקש יצירת סרט שיסייע בקשרים הנרקמים עם ברית המועצות שעתה הייתה שותפה עם ארצות הברית במאבק כנגד הנאציזם. קוץ' נרתם למאמץ, וביחד עם הבמאי מייקל קורטיז, עמו עבד על "קזלבנקה", עיבד את ספרו של שגריר ארצות הברית לברית המועצות ג'וזף דייוויס לכלל סרט שנקרא "שליחות למוסקבה". הסרט תואר על ידי הביקורת כ"עירוב של ניו דיליזם עם סטליניזם קערת בורשט מקופסה בשווי של שני מיליון דולר", אך לימים יעלה ליוצריו ביוקר רב.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בקריירה התסריטאית, ובשנת 1948 עיבד את יצירת המופת של שטפן צווייג "מכתב מאישה אלמונית" לתסריט שבויים על ידי הבמאי מקס אופולס. סרט זה נחשב כיום ליצירת מופת.
בשנת 1952 בעת ציד המכשפות של הסנטור ג'וזף מקארתי, צץ ועלה נושא ה"שליחות למוסקבה". הסיוע התעמולתי שנתנו אנשים כקוץ' לברית המועצות לא נראה עתה כמאבק כנגד אויב משותף, אלא כתמיכה באויב החדש – הקומוניזם הבינלאומי. קוץ' סומן כקומוניסט, ונאסר עליו לעבוד בהוליווד. כרבים אחרים גלה לבריטניה שם המשיך בעבודתו, תחת השם הבדוי "פיטר הווארד".
בשנת 1956 שיתף פעולה עם הבמאי ג'וזף לוסי ליצירת המותחן "זר אינטימי" (ידוע גם כ"אצבע האשמה"), בו מפיק אמריקני באנגליה נרדף על ידי נערה מסתורית הטוענת כי היא מאהבתו מן העבר. הסרט הוקרן אף בארצות הברית, כאשר קוץ' מסתתר תחת השם פיטר הווארד, ולוסי, הקומוניסט המוצהר נקרא "ג'וזף וולטון".
קוץ' המשיך בעשיית סרטים לאורך שנות השישים ומעט לאחריהן.ב-1964 השתתף בכתיבת התסריט לסרט טייסת 633. ב- 1967 כתב את התסריט לסרט "השועל", עיבוד קולנועי לספרו של ד. ה. לורנס אשר כלל סצינות מיניות מפורשות.
באחרית ימיו שב קוץ' והשתקע בוודסטוק, ניו יורק, והיה מעורב בהפקות תיאטרון מקומיות.
בשנת 1995 מת מדלקת ריאות. לאחר מותו נמכר פרס האוסקר שקיבל עבור "קזבלנקה" במאה שמונים וארבעה אלף דולר.
ארץ המלכה מוד
ארץ המלכה מוד (בנורווגית: Dronning Maud Land) היא השם לחלק של אנטארקטיקה שממלכת נורווגיה טוענת לשליטה עליו.
שטח ארץ המלכה מוד הוא 2,500,000 קילומטרים רבועים, והיא ממוקמת בין 20° מערב ל-44° מזרח, 60° דרום לבערך 85° דרום. שטחה לא כולל את הקוטב הדרומי.
אלי לנדאו
אלי לנדאו (21 במרץ 1939 – 6 בפברואר 2019) היה עיתונאי ואיש ציבור ישראלי. כיהן כראש עיריית הרצליה וכיושב ראש חברת החשמל.
ביוגרפיה.
אלי לנדאו נולד בתל אביב. בוגר בית ספר תיכון בקיבוץ חפציבה. שירת בדרגת סרן בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. היה בין ראשוני הצנחנים שנכנסו לעיר העתיקה והגיעו לכותל המערבי. על חוויותיו משתי המלחמות כתב שני ספרים: "ירושלים לנצח" ו"סואץ - אש על המים". היה כתב צבאי בעיתון מעריב.
במלחמת יום הכיפורים סיקר את הקרבות בסיני וברמת הגולן. נמנה עם קבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, איתן הבר, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, חזי כרמל ואלי תבור), שפרסמה בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם.
ב-1971 נחשד לנדאו במעורבות בפריצה למחסני חברת "הגרעין" עם כושי רימון, הועמד לדין וכעבור ארבע שנים זוכה. ב-1974 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את לנדאו בהחזקת נשק ללא רישיון וגזר עליו שלושה חודשי מאסר על תנאי.
היה במשך שנים רבות אחד ממקורביו של אריאל שרון, ופעיל בפעילות פוליטית וציבורית. בשנים 1979 עד 1981 שימש כעוזרו של שרון שהיה אז שר החקלאות ועוזר שר הביטחון. לאחר מכן שימש יושב ראש השק"ם. בשנת 1983 נבחר לתפקיד ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן נבחר פעמיים נוספות לתפקיד זה, שאותו מילא עד לשנת 1998. יזם את הקמת מרינה הרצליה, והביא לשינוי באזור התעשייה, שהפך למרכז היי טק. בתקופת כהונתו הוקם אזור הספורט, נבנו אצטדיון הכדורגל, מטווח אולימפי, קאנטרי קלאב, ובית חיל האוויר אשר בתוכו היכל האומנויות של הרצליה. תמך ביוזמתו של פרופ' אוריאל רייכמן להקמת המרכז הבינתחומי הרצליה. בתקופת כהונתו הוקמו פרויקטים נוספים כגון קניון שבעת הכוכבים, שוקמו שכונות העיר כמו יד התשעה ונווה ישראל, נבנה גם החלק הנוסף בבית יד לבנים, המשמש כמוזיאון אמנות.
עם סיום כהונתו כראש העירייה נתמנה ליושב ראש חברת החשמל, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2004.
בחייו הפוליטיים עבר אלי לנדאו שינוי, החל מהצטרפותו לתנועת החרות בשנת 1969 ומסיוע בהקמת התנחלויות, כעוזר שר החקלאות, ובהמשך בנקיטת עמדה כי יש להדבר עם הפלסטינים ועד לעזיבת הליכוד והתמודדות בבחירות של שנת 1992 כמספר שתים ברשימתו של יצחק מודעי "המפלגה הליברלית החדשה", שלא עברה את אחוז החסימה. למרות זאת, שב והתמודד בפריימריז של הליכוד ב-1996, ולאחר שלא נבחר למקום גבוה בחר שלא להמשיך בחיים הפוליטיים.
בשל טענות בקשר להליכים לא תקינים בהקמת מרינה הרצליה, הוגש נגד לנדאו כתב אישום והוא זוכה על ידי בית המשפט. הוא נחקר על ידי משטרת ישראל, בחשד שלא הוכח, כי הוא מעורב ב"פרשת פריצקי" וכי עמד מאחורי הדחתו של יוסף פריצקי מתפקיד שר התשתיות הלאומיות.
בשנת 2006 נפתחה חקירה פלילית תחת אזהרה נגד לנדאו בחשד למינוי קרובים בחברת החשמל, ולניהול מכרזים בניגוד לכללי מנהל תקין. "חברת הפחם" שהיא חברת בת של חברת החשמל פתחה במכרז להובלת פחם לישראל. עלה החשד כי לנדאו הטה את החלטת המכרז לטובת עופר ספנות מפני שהוא מקורב ליולי עופר. האחים עופר אכן זכו במכרז, אך החקירה נגד לנדאו נסגרה בשל חוסר אשמה.
היה נשוי לבתו של עובד בן עמי, ליאורה, אשת עסקים בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בפברואר 2020 נקרא על שמו הרחוב העובר לאורך חוף הים בהרצליה.
סיידווינדר
אלי תבור
אלי תבור (נולד ב-18 ביולי 1934) הוא עיתונאי ותסריטאי ישראלי, מן התסריטאים הפוריים בארץ.
ביוגרפיה.
אלי תבור נולד בתל אביב. הוא בוגר גימנסיה הרצליה, ולאחר מכן שירת בצה"ל בבית הספר למ"כים של חטיבת גבעתי (תש"ח). למד שנה אחת משפטים ולאחר מכן פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. משנת 1955 עד סוף שנת 1979 שימש כעיתונאי ב"העולם הזה", ככתבו הראשי ולאחר מכן כראש מערכת השבועון וכן ככתבו הצבאי. משנת 1976 עד שנת 1979 היה עורכו בתואר ובפועל של "העולם הזה", כשאורי אבנרי, שנבחר לכנסת, נשא בתואר "העורך הראשי". משנת 1980 עד שנת 1999 שימש ככתב בכיר וכעורך חדשות ב"ידיעות אחרונות". בשנים 1985–1987 היה כתב "ידיעות אחרונות" בניו-יורק ובנוסף לכך ערך שם שבועון בשפה העברית בשם "ישראל שלנו". אלי תבור התפרסם ונודע בציבור בעיקר בזכות הופעתו בצוות המפענחים של שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "זה הסוד שלי" שהוקרן בערוץ הטלוויזיה הממלכתית בשנות ה-70' בהנחייתם של אורי זוהר ולאחר מכן טוביה צפיר. אולם למעשה היה בעיקר עיתונאי ותסריטאי. בשנות ה-80' הגיש גם תוכנית רדיו פופולרית בגלי צה"ל בשם "שלוש ארבע לעבודה!".
במוצאי שבת 30 בנובמבר 1957 אבדו עקבותיו של אלי תבור בתל אביב. הוא הופיע שוב כעבור 27 שעות וטען שנחטף על ידי אלמונים שחקרו אותו ואיימו עליו. "העולם הזה" האשים את השב"כ אשר הכחיש כל קשר לאירוע. בעדותו של תבור במשטרה נתגלו סתירות. בעיתון "דבר השבוע" נרמז כי החטיפה הייתה מבוימת. בתגובה הגיש "העולם הזה" קובלנה פלילית על הוצאת דיבה נגד "דבר השבוע".
ביום הכיפורים תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, בשעה 2 בצהריים נכח אלי תבור בפגישת הכתבים הצבאיים עם ראש אמ"ן האלוף אלי זעירא שבמהלכה הגיעה הידיעה כי פרצה מלחמת יום הכיפורים.
אלי תבור היה אחד מבין קבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, איתן הבר, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, חזי כרמל ואלי לנדאו) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
בין הסקופים הגדולים שנזקפים לזכותו של אלי תבור היו חשיפת זהותו של ראש שירות האינפורמציה של מס ההכנסה; ניפוץ הכרזתו של השר יעקב מרידור על "המנורה שתאיר את כל רמת-גן" והטענות על מעשי השחיתות לכאורה של אהוד אולמרט כבר בסוף שנות ה-70' של המאה ה-20.
בשנות ה-90' היה אלי תבור גם עורכם של מגזין התיירות "רואים עולם" ומגזין שיפוץ הדירות "בית לעניין". משנת 1987 שימש אלי תבור גם כעורך כתבי העת של לשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל.
תסריטאי.
בנוסף לעבודתו העיתונאית הפך אלי תבור לאחד התסריטאים הפוריים ביותר של הקולנוע הישראלי. הוא נודע בעיקר כתסריטאי של רוב הסרטים מסדרת סרטי אסקימו לימון, הם: "אסקימו לימון" (1978), "יוצאים קבוע" (1979), "שפשוף נעים" (1981), "ספיחס" (1982), "רומן זעיר" (1984) ו"הרימו עוגן" (1985).
סרטים ישראליים אחרים שהוסרטו לפי תסריטיו של אלי תבור הם: "כל ממזר מלך" (בכתיבה משותפת עם אורי זוהר) (1968), "סלומוניקו" (1972), "נחצ'ה והגנרל" (1982), "צ'רלי וחצי" (1974), "יהיה טוב סלומוניקו" (1975), "חגיגה בסנוקר" (1975), "בוא נפוצץ מיליון" (1977), "סרט וארוחת בוקר" (1977), "סלסה" (1978), "אמי הגנרלית" (1979), "אהבה אילמת" (1982), "כביש ללא מוצא" (1982), "מבצע שטריימל" (1984), "עדות מאונס" (1984) ו"אלכס חולה אהבה" (1986), שמאז הפך לסרט קאלט. כמו כן כתב את התסריט לסרט גרמני בבימויו של יואל זילברג.