ראסל משתמש במילה תודעה בהתייחסות ליכולת הטמונה לחוות, בניגוד לחויה עצמה או מצב של חשיבה. הוא משתמש באנלוגיה של מקרן קולנוע. המקרן מאיר את האור על מסך, משנה את האור כדי לייצר כל אחד מהמון תמונות. התמונות האלה הם כמו התפיסות, התחושות, החלומות, הזיכרונות, המחשבות והרגשות שאנו חווים - מה שהוא מכנה "תוכן התודעה". האור עצמו, שבלעדיו אין דימויים, יהיה תואם את התודעה עצמה.
ראסל טוען שהמדע המערבי מתעלם מתודעה, ומטעמים טובים לכאורה: ראשית, לא ניתן להבחין בתודעה באופן שבו יכולים להבחין בחפצים חומריים מכיוון שזה לא יכול להיות שקיל או מדיד. שנית, מדענים ביקשו להגיע לאמיתות "אובייקטיביות" אוניברסליות, ללא תלות בצופה. ושלישית, אין צורך, כי את התפקוד של היקום ניתן להסביר מבלי לחקור את נושא התודעה. ההתפתחויות על פני מגוון של דיסציפלינות לא הצליחו להסביר איך יכול משהו לא גשמי כמו התודעה, לנבוע ממשהו לא מודע כמו חומר. מכיוון שכך, תפיסת העולם המדעית הנוכחית, שקובעת כי העולם החומרי הוא העולם האמיתי, אינה יכולה לפתור את "הבעיה הקשה של התודעה" (כיצד התודעה נובע מחומר), ומכאן מתעלמת מתודעה לגמרי. התוצאה היא אנומליה, מכיוון שאנו לא מפקפקים בתודעה מחד גיסא, ואנחנו לא יכולים להסביר תודעה מאידך גיסא.
ראסל מאמין שבמקום לנסות להסביר את תודעה במונחים של עולם החומר, עלינו לפתח תפיסת עולם חדשה שבה התודעה היא מרכיב יסודי של המציאות. מרכיבי המפתח עבור מטאראדיגמה חדשה זו כבר קיימים. אנחנו לא צריכים לחכות לכל תגליות חדשות. כל מה שאנחנו צריכים לעשות הוא לשים חלקים שונים של הידע הקיים שלנו יחד, ולחקור את התמונה החדשה של המציאות. ראסל מציע מטאראדיגמה אלטרנטיבית, שבה התודעה נמצאת בכל דבר (התודעה נוכחת לאורך כל הדרך למטה בסולם האבולוציוני, אולם מה שהאורגניזמים מודעים אליו משתנה), הכל נמצא בתודעה (התודעה מכילה את העולם שלנו, לא מוכלת בתוכו), וכל מה שאנו חווים הוא ביטוי בתוך התודעה
מדיטציה.
לפי השקפת עולמו של ראסל, מדיטציה אמיתית אינה קשה, אלא שונה, ואף שונה לחלוטין מהתהליכים הנפשיים שאנו רגילים אליהם. המטרה המשותפת של טכניקות רבות של מדיטציה היא להביא את הפעילות המנטלית לקיצה וכך להגיע למצב של "שקט מוחי". מוח שקט הוא מוח נטול פחד, חופשי מפנטזיות, חופשי מהרהורים על העבר, חופשי מדאגה לגבי מה שקורה או לא קורה. המוח כבר לא מוטרד על ידי מחשבות רבות שמקורם להאמין כי הגשמה טמונה במה שיש לנו או מה שאנחנו עושים. התודעה עצמה נשארת כי אתה עדיין ער, אתה עדיין מודע. אתה, החווה, עדיין קיים. מדיטציה צריכה להיעשות ללא כל מאמץ. כל מאמץ ייקח את המדיטטור לכיוון הלא נכון, מכיוון שמאמץ יוצר מצב של לחץ על המוח. הרעיון הוא לא ללכת בעקבות המחשבות על העבר או על העתיד, אלא להתרכז בחוויית הרגע הנוכחי.
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (או פורפירוגניטוס, ביוונית: Κωνσταντῖνος Ζ΄ Πορφυρογέννητος, 17–18 במאי 905 – 9 בנובמבר 959) היה הקיסר הרביעי מהשושלת המקדונית של האימפריה הביזנטית. הוא שלט בשנים 913–959 והיה בנו של הקיסר לאון השישי הפילוסוף ושל אשתו הרביעית, זואי קרבונופסינה, וכן אחיינו של קודמו, הקיסר אלכסנדר השלישי.
קונסטנטינוס נולד ב-905 כילד לא חוקי של הקיסר לאון השישי. אביו עשה מאמצים כדי שהוא יוכר כיורש העצר ומשנת 908 כשותף למלכות, על אף היותו ילד קטן.
במרבית שנות מלוכתו הונהגה האימפריה על ידי שותפיו לשלטון: הפטריארך ניקולאוס מיסטיקוס (913) ואמו, זואי קרבונופסינה, בתור עוצרת (בשנים 913–919) ואחר כך על ידי חמיו, רומנוס לקפינוס, שותף כפוי למלכות (בשנים 920–945). קונסטנטינוס שלט בפועל לבד רק בשנים 945–959.
כינויו - "פורפירוגנטוס" - רומז על "חדר הארגמן" שבארמון הקיסרי, שהיה מקושט בארגמן ובו נולדו בדרך כלל הילדים החוקיים של הקיסרים. קונסטנטינוס נולד גם הוא באותו חדר, על אף שבאותה שעה לא הייתה אמו זואי עדיין נשואה רשמית לאביו. הכינוי ביקש להדגיש את היותו בן לגיטימי מול כל הטוענים לכתר שקמו נגדו בימי חייו. באימפריה הביזנטית, לבנים שנולדו לקיסר מכהן הייתה זכות קדימות בירושת כס המלכות לעומת בנים בכורים שלא נולדו ב"חדר הארגמן".
קונסטנטינוס השביעי נודע במיוחד הודות לארבעת הספרים שכתב: "לבני רומנוס", הידוע בכותרתו בלטינית De Administrando Imperio ("על ניהול האימפריה"), "על טקסי המלך" (De Ceremoniis), De Thematibus ו"חיי בסיליאוס".
ביוגרפיה.
ילדותו.
קונסטנטינוס, יליד שנת 905, היה בנם של הקיסר לאון השישי הפילוסוף ושל הפילגש שלו זואי קרבונופסינה. לקיסר לא היו בנים אחרים ולכן נשא את זואי לאישה. אלו היו נישואים רביעיים שלו תוך הפרת כללי הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול (אז ביזנטית) וגם תוך הפרת קודקס החוקים שהוא עצמו יזם, לפיהם אסור היה לקיים יותר משתי מערכות נישואים עוקבות. בעיני הכנסייה הנישואים הראשונים נחשבים "קדושים". אחרי מות האישה הראשונה, מאשרים נישואים שניים על מנת להבטיח את המשכיות המשפחה. אולם נישואים שלישיים וקל וחומר רביעיים נחשבים מעשי ניאוף מגונים והילדים הנולדים מקשרים אלה נחשבים מבחינת הכנסייה לממזרים. בלידתו גם קונסטנטינוס נחשב לילד שנולד מחוץ לחוק.
לקח שנה לקיסר לאון כדי לכפות את הכרת הלגיטימיות של הילד, מהלך שלווה בהתפטרות הפטריארך של קונסטנטינופול, ניקולאוס הראשון מיסטיקוס, והחלפתו על ידי אותימיוס הראשון סינקלוס (אפתימיוס) שהסכים להעניק לקיסר את הפטור הדרוש כדי להתחתן עם זואי ולהפוך את ילדם ללגיטימי.
ב-9 ביוני 911 החליט לאון השישי לצרף את בנו הקטן כשותף לכתר.
קונסטנטינוס כונה "פורפירוגנטוס" ("נולד לארגמן"). משמעות כינוי זה הייתה שנולד בתוך משפחת הקיסר - להבדיל ממנהגי קיסרי רומא שחלקם לא השתייכו בלידתם למשפחת המלוכה. הכינוי נועד להדגיש את הלגיטימיות של מעמד הבן כיורש. הארגמן היה צבע לבגדים נדיר ויקר ששימש לפעמים באופן אקסקלוסיבי את הקיסרים. בארמון הגדול של הקיסרים בקונסטנטינופול היה קיים חדר שכולו מכוסה בפורפיר ארגמני והוא שימש את נשות הקיסרים כחדר לידה.
אחרי מותו של לאון ב-11 במאי 912, ירש אותו אחיו, אלכסנדר. זמן קצר לפני מותו ב-913 אישר אלכסנדר את היותו של קונסטנטינוס בן ה-7, יורש העצר, אולם הקים מועצת עוצרות בת שבעה חברים בראשות הפטריארך ניקולאוס (אותו החזיר בינתיים לתפקידו), תוך הרחקת אמו זואי, בניגוד מוחלט לנהוג. עם חברי המועצה נמנו יואנס אלאדס, סטפאנוס (בן קאלומריה), ה"רקטור" יואנס לאזאנס, אדם בשם אותימיוס ושני מקורבים לקיסר אלכסנדר, בסיליצס וגבריאלופולוס. אחרי מות אלכסנדר, עמדה האימפריה הנחלשת והשבירה בניסיון ההפיכה של קונסטנטינוס דוקאס, והפטריארך ניקולאוס תפס מעמד דומיננטי במועצת העוצרות.
הפטריארך נאלץ לעשות שלום עם הצאר סימאון של בולגריה, בו הכיר בעל כורחו כקיסר של הבולגרים.
ויתור זה, שהיה מאוס בעיני העם, איפשר לקיסרית האם זואי להדיח את הפטריארך ניקולאוס ממועצת העוצרות. אולם גם לה לא התמזל המזל מול הבולגרים, שהביסו בשנת 917 את התומך העיקרי שלה, הגנרל לאון פוקאס הזקן. בשנת 919 היא הוחלפה במועצת העוצרות על ידי האדמירל רומנוס לקפנוס שהשיא את בתו, הלנה לקאפנה עם יורש העצר קונסטנטינוס. רומנוס ניצל את ייחוסו כדי להתמנות במאי 919 לבסילאופאטור, בספטמבר 920 כ"קיסר" ובסופו של דבר בדצמבר 920 לקבל מעמד של קיסר שותף. כך זמן קצר לפני הגעתו לבגרות, הואפל מעמדו של קונסטנטינוס על ידי קיסר שותף בוגר.
בצל חמיו וגיסיו.
לקונסטנטינוס היו נעורים עצובים בגלל מראהו, טבעו השתקני ודחיקתו למקום השלישי בעדיפות לירושה, אחרי כריסטופורוס לקפנוס, בנו הבכור של רומנוס לקפנוס. עם זאת הוא הצטיין באינטליגנציה גבוהה ובהתעניינות בתחומים רבים והקדיש זמן רב באותה תקופה ללימוד כללי הטקסים של החצר.
רומנוס נשאר בשלטון עד שנת 944 כשהודח על ידי שני בניו, הקיסרים השותפים סטפאנוס לקפנוס וקונסטנטינוס לקפנוס. הקיסר המודח רומנוס נשלח בשנותיו האחרונות לחיות כנזיר בגלות באי פרוטה, ומת ב-15 ביוני 948.
שלטונו בפועל.
בעזרת אשתו, הצליח קונסטנטינוס השביעי להרחיק מהשלטון את שני גיסיו, וב-27 בינואר 945, בגיל 39, נשאר קיסר יחיד, אחרי שנים רבות של חיים בצלם של אחרים.
כעבור חדשים אחדים הוא הכתיר את בנו רומנוס השני כקיסר שותף.
מכיוון שלא היה רגיל להנהיג, קונסטנטינוס העדיף להקדיש את רוב מרצו וזמנו לעיסוקים אינטלקטואליים והשאיר את ניהול האימפריה לפקידים בכירים, לגנרלים ולאשתו הנמרצת, הלנה לקאפנה.
בשנת 947 הורה להחזיר מיידית את כל האדמות שנגזלו מהאיכרים, ללא פיצוי. לקראת סוף שלטונו, מצבם של האיכרים, שהיוו הבסיס לכוחה הכלכלי והצבאי של האימפריה, היה טוב בהרבה משהיה מאה שנה קודם לכן.
ב-949 שיגר קונסטנטינוס צי חדש שכלל 100 ספינות (20 מסוג דרומון, 64 - כלנדיה ו 10 גלרות) נגד בסיס הפיראטים הערבים בכרתים, אך בדומה לניסיון אביו לכבוש את האי ב-911, גם מבצע זה נחל כישלון.