מאפיין בולט נוסף של ספר המשיב, הוא העמדת הקבלה היהודית במרכז הידע האנושי. לדעת ספר המשיב, הפילוסופיה והנצרות מרכזות ידע המגיע מכוחות הרע, ששורשם במלאך הרוע - סמאל, והעיסוק בהם מעכב את הגאולה. לקראת בוא הגאולה יש למעט בעיסוק בחכמות אלו ולהמעיטן עד לאפס, והמלאך סמאל עצמו יהפך לטוב וכביכול "יתגייר".
כתוצאה מכך מופיעה בספר המשיב דמוניזציה עצומה של שני הזרמים הנ"ל, עמם התמודדו בעלי ספר המשיב - הנצרות והפילוסופיה. מופיעים בספר כינויי גנאי מפליגים, ואיומים גדולים לעוסקים בהם.
במקביל, לפי ספר המשיב, הידע היהודי על העולם, שהוא הידע האמיתי שהלך ואבד בגלות ישראל, הולך ונגלה מחדש למקובלים שבחוג ספר המשיב, על ידי גילויי מגידים.
המשיחיות בספר המשיב.
המשיחיות היהודית נכרכה בתפיסות קבליות ומיסטיות כבר לפני ספר המשיב, אך בספר המשיב מופיע דגם חדש של קשר בין מיסטיקה למשיחיות. ההתעוררות החיצונית שעלולה הייתה להשפיע על התעוררות משיחית סמוך לתקופת ספר המשיב, היא גזירות קנ"א.
בספר המשיב נגלה לראשונה דגם מאגי של קירוב הגאולה, לפיו הגאולה לא תבוא על ידי הקפדת יתר על קיום המצוות, או על ידי גאולת הנפש (כפי שהדבר בא לידי ביטוי אצל רבי אברהם אבולעפיה), אלא על ידי הורדת כוחות הרוע באמצעות שימוש בשמות קודש, והכנעתם תחת הקדושה. בספר המשיב מופיעים תיאורים של סוגי ההשבעות הנחוצים כדי לשבור את כוחה של הטומאה.
אחד מאנשי חוג ספר המשיב היה רבי יוסף דלה ריינה שאכן פעל באמצעים מאגיים יחד עם חבריו להוריד את סמאל ואמון מנוא ולהכניע את כוחם, אך מעשהו לא הצליח, ואף גרם לתוצאות עגומות.
משה אידל משער שבעקבות כישלון הבאת הגאולה בדרך המאגית, נדחק מקומו של ספר המשיב מבימת הקבלה היהודית, ולא נודעה לו השפעה רבה בדור שאחרי גירוש ספרד.
השפעת הספר.
כמוזכר לעיל, לא הייתה לספר השפעה רבה על ספרי הקבלה בדור שאחרי גירוש ספרד. קטעים ספורים מהספר צוטטו שלוש פעמים על ידי הרמ"ק כאשר שניים מציטוטיו נמצאים בקטעי הספר הקיימים בימינו, ושמונה פעמים על ידי רבי עובדיה המון כאשר שלושה מהם נמצאים לפנינו. ספר אנונימי נוסף בשם "כף הקטורת", פירוש קבלי על ספר תהילים, הוא כעין עיבוד של ספר המשיב בדרך דרוש ולא בצורה של גילויים, וספר זה חובר ככל הנראה מעט לאחר גירוש ספרד. "כף הקטורת" היה מוכר לרבי יצחק איזובי בעל אגודת אזוב שמביא ממנו, וגם לרבי חיים ויטאל, כך שספר המשיב השפיע עליהם בצורה עקיפה.
המקובל שעליו השפיע הספר במידה רבה, הוא רבי אברהם בן אליעזר הלוי, שכבר לפני גירוש ספרד השתמש בטכניקות דומות למוזכרות בספר המשיב כדי לברר את שנת בואו של המשיח. גם פרטי המושגים הקבליים המאפיינים את ספר המשיב, כמו "אמון מנוא", מופיעים בכתביו של רבי אברהם; וגם הנוסח הקדום ביותר של מעשה יוסף דלה ריינה השתמר על ידו של רבי אברהם. עם זאת, הפעילות המשיחית של רבי אברהם אינה פועלת במישור מאגי, אלא בדרכים קלאסיות כריבוי תפילות וכדומה.
לפיס לזולי
לַפִּיס לַזוּלִי (או לַפִּיס בלבד באנגלית - Lapis lazuli) או אבן תכלת היא אבן חן יקרה למחצה המצויה בשימוש האדם עוד מהתקופה הפרהיסטורית. הדוגמה העתיקה ביותר הידועה לשימוש כזה נמצאה במרגרה (Mehrgarh) שבתת-היבשת ההודית, אתר נאוליתי שנמצא בין פקיסטן לאפגניסטן ומתוארך לאלף השביעי לפנה"ס. אבן חן זו, שגוונה כחול עמוק אטוּם, הייתה מבוקשת מאוד על ידי פרעוני מצרים העתיקה, כפי שניתן להיווכח מהשימוש הרב שנעשה בה באוצרות רבים שנחשפו בקברי הפרעונים. האבן פופולרית מאוד גם כיום.
תיאור.
מבחינה גאולוגית, לפיס לזולי הוא סוג של סלע. בניגוד לרוב סוגי אבני החן, לפיס לזולי איננה מינרל טהור, אלא תערובת של מינרלים שונים. המרכיב העיקרי בה הוא לזוריט (25% עד 40%), שהוא פלדשפטואיד (סוג של מינרל טקטוסיליקטי) המורכב מנתרן, אלומיניום, צורן, גופרית וכלור ונוסחתו הכימית היא: [Na,Ca)8[(S,SO4,Cl2)|Al6Si6O24).
רוב ההרכבים של לפיס לזולי מכילים גם קלציט (לבן), סודליט (כחול) ופיריט (צהוב מתכתי). מרכיבים נוספים אפשריים הם אוגיט, דיופסיד, אנסטטיט, נציץ, האיאין, הורנבלנדה ונוסאן. חלק מהמופעים של לפיס לזולי מכילים כמויות זעירות של גייריט, סוג של המינרל לולינגיט העשיר בגופרית.
גושי לפיס לזולי מצויים בדרך כלל בתוך שיש גבישי והם נוצרים כתוצאה מהתמרת מגע, כאשר מחדר מאגמטי, לרוב של גרניט, בא במגע עם אבן גיר.
צבען של האבנים היקרות ביותר הוא כחול עז, מנוקד בדלילות בנקודות של פיריט זהוב. באבן טובה אסור שיהיו עורקים של קלציט לבן, וגבישי הפיריט הכלולים באבן חייבים להיות קטנים. מחירן של אבנים המכילות עודף של קלציט או פיריט הוא נמוך. מאידך, כתמי פיריט הם אמצעי חשוב לווידוא שהאבן היא אכן אמיתית והם אינם מורידים מערכה של האבן. לעיתים קרובות נוהגים לצבוע אבני לפיס מאיכות נמוכה על מנת לשפר את צבען, אך ניתן להבחין בכך בשל הגוון הכחול הכהה מאוד.
שימושים.
הליטוש מקנה לאבן ברק עשיר, שעליו שומרים באמצעות ציפויה בשעווה שקופה או בשרף. באבן נעשה שימוש בתכשיטים, גילופים, קופסאות קטנות, מוזאיקות, עיטורים וכדים. באדריכלות נעשה בה שימוש כחיפוי לקירות ועמודים בארמונות ובכנסיות.
שימוש נוסף בה הוא טחינתה של האבן ועיבודה על מנת ליצור את הפיגמנט אולטרמרין, המשמש להכנת צבעי טמפרה, ולעיתים רחוקות לצבע שמן. השימוש בו כפיגמנט לצבע שמן פסק בתחילת המאה ה-19 כשחומר סינתטי, זהה בהרכבו הכימי והקרוי לעיתים קרובות "אולטרמרין צרפתי", נעשה זמין.
אטימולוגיה.
המילה הראשונה בשם, "לפיס" ("lapis"), מקורה בלטינית ופירושה "אבן". המילה השנייה, "לזולי", מקורה במילה הלטינית מימי הביניים "לזולום" (lazulum), שמקורה במושג בערבית "(אל-)לזוורד", שמקורו בפרסית "לאזוורד" (لاژورد); היה זה שמו של המקום שבו כרו לפיס לזולי, אך בשל הקשר לאבן החן שינה המושג את משמעותו למשמעות: "הצבע הכחול". זהו המקור המשותף למילה באנגלית "azure", למילה בספרדית ובפורטוגזית "azul" ולמילה האיטלקית "azzurro", שמשמעותן: "תכלת". לכן ניתן להבין את צמד המילים "לפיס לזולי" כ"אבן תכולה".
לאבן הוצעו כמה שמות בעברית: "תכולית", "אבן התכלת", ו"אבן כחל". משערים כי ה"ספיר" המופיעה בתנ"ך כאבן החושן המיוחסת לשבט יששכר.
ומוזכרת בספר שמות כ"ד י': "וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל וְתַחַת רַגְלָיו כְּמַעֲשֵׂה לִבְנַת הַסַּפִּיר וּכְעֶצֶם הַשָּׁמַיִם לָטֹהַר".
וגם בספר איוב כ"ח ו': "מְקוֹם-סַפִּיר אֲבָנֶיהָ; וְעַפְרֹת זָהָב לוֹ".
וכן ה"ספירוס" המוזכר על ידי פליניוס הזקן כאבן כחולה עם נקודות זהובות, הן בעצם לפיס לזולי, והשם "ספיר" המקובל כיום לקורונדום בעל הגוון הכחול, הוא בעצם כינוי מודרני.
מרבצים.
אבני הלפיס לזולי המשובחות ביותר מצויות באבן הגיר של עמק הנהר קוקחה (Kokcha) שבמחוז בדח'שאן שבצפון מזרח אפגניסטן. ממרבצים אלו במכרות של סאר-אי-סאנג כורים כבר יותר מ-6,000 שנים. בדח'שאן הייתה מקור ללפיס לזולי עבור מצרים העתיקה והתרבויות של מסופוטמיה, כמו גם התרבויות המאוחרות יותר של יוון העתיקה ושל רומא העתיקה. בשיא פריחתה של תרבות עמק האינדוס, בערך במאה ה-21 לפנה"ס, הוקמה המושבה שורטוגאי של העיר האראפה בסמוך למכרות הלפיס לזולי. ב-1271 ביקר מרקו פולו במכרות.
בתקופה שבה הייתה אפגניסטן תחת כיבוש סובייטי, בשנות ה-80 של המאה ה-20, נהגו לוחמי המחתרת האפגנים לפרק מוקשים ופגזי נפל סובייטיים ולהשתמש בחומר הנפץ שחילצו מהם לכריית לפיס לזולי, על מנת לממן את מאבקם.
בנוסף למרבצים האפגניים, נמצאים מרבצי לפיס לזולי במקורות רבים אחרים, אלא שבהם היא בגוון כחול בהיר ועל כן נחשבת באיכות נמוכה. בין המקורות, החשוב ביותר נמצא בהרי האנדים סמוך לאובאייה (Ovalle) שבצ'ילה. מקורות חשובים פחות נמצאים מדרום וממערב לימת באיקל שברוסיה, סיביר (ששימשה מקור לעבודות האמנות של סין), אנגולה, בורמה, פקיסטן, ארצות הברית (קליפורניה וקולורדו), קנדה והודו.
לפיס לזולי בהיסטוריה ובתרבות.
במצרים העתיקה הייתה הלפיס לזולי אבן חן מועדפת בקמעות ובקישוטים כמו חרפושיות. גם האשורים והבבלים השתמשו באבן לגילוף חותמות גליליות. אתרי קבורה מצריים המתוארכים לתקופה שקדמה ל-3000 לפנה"ס, מכילים אלפי פריטי תכשיטים, רבים מהם מלפיס לזולי. אבקת לפיס שימשה את הגבירות המצריות כאיפור צללית לעיניים.
כפי שחקוק בפרק 140 של ספר המתים המצרי, נחשבה אבן לפיס לזולי המגולפת בצורת עין־אדם ומשובצת בזהב, כקמע בעל עוצמה כבירה. ביום האחרון של החודש הושמה מנחה לפני העין הסמלית הזו, בשל האמונה שביום זה הניחה ישות עילאית סמל כזה על ראשה.
הקברים המלכותיים העתיקים שבאור, הסמוכים לנהר פרת שבדרום עיראק, הכילו יותר מ-6,000 פסלונים של ציפורים, צבאים ומכרסמים, כמו גם צלחות, חרוזים וחותמות גליליות, כולם מלאכת מחשבת של גילוף בלפיס לזולי. חפצים מגולפים אלו הגיעו בלא ספק מהמכרות שבבדקשן שבצפון אפגניסטן. בשירה שומרית ואכדית ישנה התייחסות אל לפיס לזולי כאבן חן ההולמת תפארת מלכות.
הרומאים האמינו כי לפיס הוא אפרודיזיאק (סם המעורר תשוקה מינית). בימי הביניים האמינו כי האבן שומרת על בריאות הגפיים ומשחררת את הנפש מטעויות, קנאה ופחד. כמו כן רווחה אמונה כי ללפיס יש סגולות רפואיות. נהגו לטחון את האבן, לערבבה בחלב ולמרוח את התערובת כרטייה לפרונקלים ולכיבים.