עוד לגבי לולו וילסון, קארן האן ציינה שהשחקנית מתמרנת במיומנות בין תאוות הדם להלם בסרט שסובב בעיקר סביב חפץ המשמש כמקגאפין. כמה דיאלוגים מגושמים לקראת סוף הסרט מנסים לשקף את הטראומה שהיא עוברת לקראת הפיכתה לרוצחת, אך את החוויה כולה מציגה וילסון בהבעות פנים. עם זאת, אף היא מתקשה להתמודד עם התסריט המסורבל. בביקורת באתר IndieWire ציינה קייט ארבלנד שווילסון נפלאה, ומריה לאטילה כתבה שווילסון מבריקה, אך גם צוות שחקנים מוכשר זקוק לתסריט טוב יותר ולבימוי תכליתי יותר. באתר סוגת האימה Bloody Disgusting כתבה מייגן נווארו שהסרט לא מידרדר לקומדיה מטופשת בסגנון "שכחו אותי בבית", בזכות וילסון המוכשרת, המתעלה מעל השחקנים המנוסים שמסביבה ומפיקה את המרב מהדמות שלה, ולצידה, הדמויות של ג'יימס ומאייה אמינות פחות. לדידה של נווארו, הסרט מצטיין בעיקר בסצנות הפעולה ושפיכת הדם, והבמאים מילוט ומרניון יצרו סרט פעולה וְקֶטֶל מרשים ורענן. דרו טינין העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וציין שהסיפור מושפע מהופעתו של ג'יימס, ועם זאת, הסרט הוא של לולו וילסון המשקיעה בו את המרב ומגלמת את בקי באיכות ללא מעצורים.
יש המזהים בכובע הגרב עם האוזניים הרמז לדמותה של לואיז בלצ'ר, הילדה הקטנה בסדרת הטלוויזיה המונפשת "ההמבורגרים של בוב" . לואיז חובשת דרך קבע כובע גרב עם אוזני ארנב וידועה כילדה מבריקה, נכלולית, מניפולטיבית, נקמנית, מרדנית, חסרת פחד, חורשת מזימות, זורעת מהומות ויוצאת כשידה על העליונה, ולעיתים שולחת אש באחיה הגדולים ממנה.
סרט המשך.
ב-8 ביוני 2022 פורסם שהסתיימו צילומי סרט ההמשך ששמו: "Becky 2: The Wrath of Becky" (בתרגום לעברית: ""). לצידה של לולו וילסון, השבה לגלם את בקי, מגלם שון ויליאם סקוט את דאריל, מנהיגו של ארגון פשיסטי, שבקי נאבקת בו ראש בראש, שנתיים אחרי אירועי הסרט הקודם. ביימו מאט אנג'ל וסוזן קוט, והסרט צפוי לצאת בראשית שנת 2023.
ג'ייק אברטס
ג'ייק אברטס (באנגלית: Jake Eberts; 10 ביולי 1941 – 6 בספטמבר 2012) היה מפיק קולנוע ואיש כספים קנדי. הוא ידוע בשל מעורבותו ביצירתם של סרטים רבים שזכו להצלחה, בהם "מרכבות האש" (1981, ללא קרדיט), "גנדי" (1982), "רוקד עם זאבים" (1990) ו"מרד התרנגולים" (2000).
ביוגרפיה.
אברטס נולד בשם ג'ון דייוויד אברטס במונטריאול, בפרובינציית קוויבק שבקנדה. הוא בנם של אליזבת (מקדאגל), מעצבת פנים, ושל אדמונד אברטס, שעבד עבור יצרן אלומיניום. אברטס גדל במונטריאול, ובארווידה שבשטח העיר סאגנה. הוא בוגר אוניברסיטת מקגיל (תואר ראשון בהנדסה כימית, 1962) ובית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד (תואר שני במנהל עסקים, 1966). אברטס החל לעבוד כמהנדס בסטארט-אפ של L'Air Liquide בספרד, באיטליה, בגרמניה ובצרפת. לאחר מכן עבד שלוש שנים כמשקיע בוול סטריט. הוא עבר ללונדון שבאנגליה בשנת 1971, שם הצטרף לאופנהיימר ושות' , ועם השנים עלה בדרגות, עד שמונה למנכ"ל חברת התיווך וההשקעות בבריטניה בשנת 1976.
ללא כל עניין קודם בקולנוע, בערך בשנת 1977 פנה למימון סרטים, והקים עם דייוויד פטנאם את חברת ההפקה העצמאית "סרטי גולדקרסט" . הוא שימש נשיא ומנכ"ל החברה. המיזם הראשון של החברה היה סרט האנימציה "גבעת ווטרשיפ".
ב-1979, בתפקידו בחברה, השקיע אברטס בסרט "Zulu Dawn", שכשל בקופות, 750,000 דולרים, ולקח לו עשור להתאושש מההשקעה הלא-רווחית. לאחר מכן השקיעה החברה בסרטים מצליחים שונים, בהם "זעקת הדמים" , "מרכבות האש", "גיבור מקומי", "גנדי", "דמעות של שתיקה" ו"המלביש". "מרכבות האש" ו"גנדי" זכו בפרסי אוסקר שנה לאחר שנה, ב-1981 וב-1982 בהתאמה, ובתקופה שבין 1977 עד 1983 קיבלו סרטי החברה 30 מועמדויות לאוסקר וזכו ב-15. הוא פיתח מוניטין כאיש כספים פיקח ומומלח. במקום לחפש כישרונות חדשים, הוא תמך בבמאים מבוססים כמו ריצ'רד אטנבורו, רולנד ג'ופה , ז'אן-ז'אק אנו, ג'ון בורמן , שרבים מהם עבדו איתו על כמה סרטים.
הוא התפטר מהחברה בשנת 1984, אך חזר שנה לאחר מכן כדי לנסות לחלץ אותה ממשבר כלכלי. החברה, שרק לפני מספר שנים קודם לכן נתפסה כמושיעה אפשרית של תעשיית הקולנוע הבריטית, הגיעה לסף פשיטת הרגל בעקבות כישלונם של שלושה סרטים בתקציב גבוה - "המהפכה" , "המיסיון" ו-"Absolute Beginners", בשנים 1985–1986. רוברטס המשיך לעבוד בגולדקרסט עד שנת 1987, אז התפטר בפעם האחרונה. החברה המשיכה לפעול, בבעלות חדשה. אברטס פירט את האסון בספר זכרונותיו מ-1990, "My Indecision Is Final: The Spectacular Rise and Fall of Goldcrest Films".
בשנת 1985 הוא הקים את "אלייד פילמייקרס" , שלוחה של פאטה . בשנת 1986 ערך את הופעת הבכורה שלו עם החברה החדשה כמפיק בכיר של הסרט "שם הוורד", המבוסס על הרומן של אומברטו אקו. מאז הפיק את "תקווה ותהילה" של ג'ון בורמן; שני סרטים נוספים שזכו שנה אחרי שנה באוסקר, "הנהג של מיס דייזי" ו"רוקד עם זאבים"; את "נהר זורם ביניהם" של רוברט רודפורד; ואת עיבודו של הנרי סליק ל"ג'יימס והאפרסק הענק" מאת רואלד דאל. במהלך תקופה זו היה אברטס גם אחראי כמפיק בפועל לכישלון של הסרט "הרפתקאות הברון מינכהאוזן", שקלטות הווידאו וה-DVD הביתיות שלו נחלו הצלחה.
אברטס עבר לפריז בשנת 1991. בשנת 1992 הפך רוברטס לקצין מסדר קנדה. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מקגיל בשנת 1998 ומאוניברסיטת בישופ בשנת 1999.
ב"רוקד עם זאבים" נגע לראשונה בנושאים הקשורים בילידים אמריקאים. הפקות מאוחרות יותר שלו שעסקו בנושא זה הן "Black Robe" משנת 1991, "The Education of Little Tree" משנת 1997 ו-"Grey Owl" של ריצ'רד אטנבורו (1998).
הוא שימש גם כמפיק בפועל (לצד ג'פרי קצנברג) של "מרד התרנגולים". סרטי אנימציה אחרים שהפיק אברט כוללים את "הנסיך מפצח האגוזים" (1990), "הנסיכה והסנדלר" , "רנסאנס" ו"אמן האשליות" .
בשנת 2002, הפך אברטס ליו"ר סרטי נשיונל ג'יאוגרפיק (NGFF). הוא הפיק סרטים דוגמת "שני אחים" (2004) (Two Brothers; Deux Frères) של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו. הוא גם החל לפעול תחום הסרטים הדוקומנטריים כולל "אסיר גן העדן" , שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר ב-2003, ו-"America's Heart and Soul" (2004). תחת ניהולו, סרטי נשיונל ג'יאוגרפיק זכו להצלחה רבה בשנת 2005, עם הפצת הסרט התיעודי "משפחת הקיסרים" שזכה בפרס האוסקר. סרטו האחרון, "", שנעשה בטכנולוגיית IMAX ויצא בשנת 2013, מתעד את חייהם של שלושה בני נוער, יהודי, מוסלמי ונוצרי, בעיר ירושלים.
הוא כיהן בדירקטוריון של מכון סאנדנס ושל ערוץ סאנדנס. הוא היה גם מייסד והמנכ"ל של MPI אינטרנשיונל, המספקת יכולות העברת וידאו. אוברטס אובחן בשלהי 2010 כחולה במלנומה בעין, שהתפשטה לכבד שלו. הוא נפטר בגיל 71 במונטריאול ב-6 בספטמבר 2012.
יחסי יפן–מלטה
יחסי יפן–מלטה (ביפנית: 日マルタ関係, במלטזית: Relazzjonijiet Ġappun–Malta, באנגלית: Japan–Malta relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת מלטה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1965. יפן אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות. יפן מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בולטה, בירת המדינה. יפן האמינה את שגרירותה שברומא, בירת איטליה הסמוכה, על מלטה. מלטה אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות. מלטה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
היסטוריה.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה, יפן שלחה ארבע עשרה משחתות יפניות מהצי הקיסרי היפני למלטה, במטרה להפוך את האי המלטזי לנמל היחידי של יפן באירופה. ב-11 ביוני 1917 המשחתת סאקאקי, שהייתה אחת מהמשחתות שנשלחו למלטה, טורפדה על ידי הצוללת האוסטרית U-27, וכתוצאה מכך, 68 אנשי הצוות שהיו במשחתת סאקאקי נהרגו. הם נקברו בבית הקברות הימי קלרקה במלטה.
ב-21 בספטמבר 1964, מלטה זכתה לעצמאות מבריטניה. בשנת 1965, כשנה אחרי הפיכתה של מלטה למדינה עצמאית, יצרה יפן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מלטה.
ב-7 בינואר 1989 הקיסר ה-124 של יפן, הירוהיטו, נפטר. ב-24 בפברואר 1989 הוטסה משלחת ממלטה על מנת להשתתף בטקס ההלוויה של הקיסר שנערך בארמון הקיסרי של טוקיו. המשלחת המלטזית מנתה את שר החוץ ומזכירו של מלטה, ושגריר מלטה בקנברה, בירת אוסטרליה.
ב-27 במאי 2017, בירך ראש ממשלת מלטה, ג'וזף מוסקט את ראש ממשלת יפן, שינזו אבה על הגעתו לולטה, בירת מלטה.
קישורים חיצוניים.
משרד החוץ של יפן
משרד החוץ של מלטה
STS-105
STS-105 הייתה המשימה של מעבורת החלל דיסקברי לתחנת החלל הבינלאומית. משימתה העיקרית הייתה חידוש אספקה לתחנת החלל הבינלאומית והחלפת צוותים. היא שוגרה ממרכז החלל קנדי, פלורידה, בתאריך 10 באוגוסט 2001. STS-105 הייתה משימה מספר 30 של מעבורת החלל דיסקברי. לאחר STS-105 דיסקברי הפסיקה לשלוח מעבורות לחלל עד לשנת 2004 (STS-114). דבר זה התרחש בעקבות אסון קולומביה (STS-107, שנת 2003) ולאחר האסון קורקעו כל הטיסות של כלל מעבורות החלל במשך כשנתיים וחצי, ולא חודשו עד יולי 2005. לאחר ההפוגה מהטיסות STS-105 שופץ. השיפוץ כלל עדכון של סיפון הטיסה למערך תא הטייס הזכוכית, שכבר הותקן באטלנטיס וקולומביה.
צוות.
מפקד משימה: סקוט ג'יי הורוביץ.