ישנן מספר שיטות בהן יכול המטפל להשתמש כדי לשנות התנהגויות: חלקן קוגניטיביות, חלקן התנהגותיות וחלקן משלבות מרכיבים משתי הגישות. השיטות הנפוצות הן חשיפה הדרגתית של המטופל לגורם המאיים, הצפה, חיזוקים חיוביים ושליליים, ענישה, טכניקות הרפיה, דחיית תגובה, שיטות לשליטה עצמית אקטיבית ופסיבית, הקהיה שיטתית, כלכלת אסימונים, טיפול בעיוותי חשיבה, והבנייה קוגניטיבית מחודשת (תיקון המחשבות הלקויות והפיכתן למחשבות בריאות ונכונות - שיעניקו למטופל ביטחון וישפיעו על התנהגותו).
בחלק מהמקרים ניתן לבצע שילוב בין השיטות. דוגמה לכך היא הקהיה שיטתית משולבת בהרפיה על ידי היפנוזה וחשיפה הדרגתית לגורם המאיים (השיטה פותחה על ידי ג'וזף וולף בעיקר לבעיות חרדה).
הערכה.
לפני הטיפול נערכת הערכת הבעיה כפי שהציג אותה המטופל; במהלכה נמדדים הגורמים הקוגניטיביים, הרגשיים וההתנהגותיים שנראים כעומדים בבסיס ההפרעה, והעשויים להסביר את הבעיות שהמטופל מציג. ההערכה יכולה להתבצע באמצעות ראיון קליני וכן מילוי שאלונים לדיווח עצמי על ידי המטופל. המידע שנאסף במסגרת ההערכה מועבר למטופל, דרך פרקטיקה יסודית נוספת של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי הנקראת: "פסיכו-הדרכה" (psychoeducation).
פסיכו-הדרכה.
פסיכו-הדרכה (psychoeducation) היא אחד העקרונות הבסיסיים של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, לפיו המטופל מסוגל להבין את רוב צורות הפסיכופתולוגיה אם רק יסופק לו מידע נהיר אודות ההפרעה. שיתוף המטופל בתהליך הטיפולי ובבסיס התאורטי לטיפול הכרחיים לחיזוק מחויבותו של המטופל לתהליך הטיפולי, הפחת תקווה במטופל באשר לסיכוי לשיפור במצבו, ומכאן - העלאת המוטיבציה להשתתפות בטיפול. פסיכו-הדרכה אף מסייעת להפיג את תחושת הבדידות של המטופל הסבור כי הוא יחיד בסבלו, ומחזקת את סמכותו של המטפל כאיש מקצוע הבקיא בספרות המקצועית הרלוונטית לטיפול. ההדרכה ניתנת לעיתים קרובות כבר בפגישה הראשונה ולאורך כל הטיפול, וכן באמצעות מתן משימות הכוללות קריאת חומר מקצועי.
ניטור.
ניטור עצמי (self monitoring) הוא אחת השיטות הבסיסיות של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, המשמשת הן כהליך להערכה הן כשיטת טיפול. ככלי להערכה, הניטור מסייע לתיעוד המחשבות, הרגשות, ההתנהגויות והתחושות הפיזיות הקשורות להפרעה, ומאפשר מעקב אחר שינויים בהם לאורך הטיפול. ככלי טיפולי, הניטור מאפשר למטופל להתוודע לדפוסים החוזרים על עצמם בהתנהגותו, רגשותיו, מחשבותיו ותחושותיו הפיזיות. כך, הניטור מאפשר חשיפה לדפוסים הבעייתיים, ובו-בזמן התבוננות מרוחקת ולא שיפוטית בהם. המטלה הבסיסית ברוב שיטות הניטור היא תיעוד בכתב של רגשות עוצמתיים שחש המטופל במהלך היום. התיעוד כולל ציון זמן, מקום, טריגר, משך החוויה, עוצמתה, תחושות ומחשבות שעלו במהלכה ואסטרטגיות שננקטו כדי להתמודד איתה. המידע שנאסף מובא לטיפול על ידי המטופל, ונידון בו.
הבנייה קוגניטיבית.
המנגנון העומד בבסיס ההבנייה הקוגניטיבית (cognitive restructuring) הוא בחינת תקריות מחיי המטופל ואתגור המחשבות שעלו במהלכן באמצעו תהליך המכונה דיאלוג סוקראטי. המטופל מתבקש להיזכר בנסיבות שהובילו להתעוררות החוויה הרגשית העוצמתית, ולאחר מכן לתאר בפרטי פרטים את המחשבות שעלו בתודעתו במהלך החוויה. המחשבות נבחנות במהלך הטיפול ומעומתות עם המציאות "האובייקטיבית". באמצעות תהליך זה לומד המטופל להעריך בצורה מדויקת יותר מחשבות בלתי-מסתגלות ואוטומטיות, ובהמשך להפחית את עוצמת הרגשות השליליים המתעוררים בעקבותיהן. לאחר זיהוי העיוותים הקוגניטיביים באמצעות הדיאלוג הסוקראטי עובר הטיפול להתמקד בפיתוח תגובות רציונליות למחשבות המטופל. בהמשך, מוצע למטופל לבדוק אם חל שינוי בעוצמת החוויה הרגשית, כדי לבדוק אם השינויים בניבויים ובמחשבות השפיעו על תחושותיו.
חשיפה במציאות.
טכניקת החשיפה במציאות היא אחת הטכניקות הנפוצות לטיפול בהפרעות חרדה. במהלך החשיפה המטופל חווה את הסיטואציה המפחידה שממנה הוא מנסה, באופן מודע או בלתי מודע, להימנע. לדוגמה, בהפרעת פאניקה החשיפה נעשית לתחושות הפיזיות מעוררת החרדה (קוצר נשימה, הזעה, סחרחורת) באמצעות תרגילים שמעוררים את התחושות הללו. ההסבר ליעילותה של השיטה אינו מתמצה בהתרגלות (הביטואציה) לסיטואציה מעוררת החרדה, אלא נעוץ גם בכך שהמטופל לומד במהלך החשיפה מידע חדש המערער את אמונותיו הקודמות.
הקהיה שיטתית.
הקהיה שיטתית (נקראת גם הפחתה שיטתית של רגישות) היא שיטה לטיפול בפוביות, המשלבת את עקרונות ההתניה הקלאסית עם כללים קוגניטיביים. לפי הגישה הביהייביוריסטית, חרדה נוצרת בתהליך התניה, שבו מקושרת תגובת הפחד עם הגירוי. הטיפול מכוון להחליף את הפחד בתגובה מותנית חדשה, הפוכה - היינו, תחושת רגיעה מול הגירוי. התהליך נקרא התניית נגד.
התהליך כולל שלושה שלבים: בשלב הראשון (שלב הבנת ההכללה) מכינים רשימה של גירויים המעוררים פחד, ומדרגים אותם לפי רמת הפחד שהם מעוררים. בשלב השני מלמדים את המטופל להגיע למצב של רגיעה, למשל על ידי הרפיית שרירים, או היפנוזה עצמית. בשלב השלישי, מטופל שנמצא במצב רגיעה מדמיין גירויים המעוררים בו פחד, תוך ניסיון לשמור על רמת הרגיעה. לבסוף, חושפים בהדרגה את המטופל להתמודדות עם מצבי הפחד במציאות.
אימון בחיסון נגד לחץ.
שיטת טיפול זו פותחה על ידי דונלד מיקנבאום, שהציע להתייחס לכל לחץ נפשי במונחים קוגניטיביים. לדעתו, לאדם הנתון בלחץ יש מחשבות תבוסתניות, ואירועים שהוא חווה נתפסים ונזכרים בדרכים המתאימות להטיה השלילית שלו. הטיפול בו מבוסס על שלושה שלבים:
תמיכה מחקרית.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נחשב לטיפול הפסיכולוגי היעיל ביותר. מחקר מטא-אנליזה מ-2014 בחן 101 מחקרים שנעשו על 14,000 מטופלים הסובלים מחרדה חברתית. במחקר השוו בין טיפול פסיכולוגי לבין הימצאות ברשימת המתנה. אפקטים גדולים נמצאו לטיפולים תרופתיים, לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים ולקבוצות לעזרה עצמית. לטיפול פסיכודינמי נמצאה אפקטיביות נמוכה יותר. במחקר מטא-אנליזה שהשווה טיפולים שונים לפסיכוזה, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים חיוביים (לדוגמה, הלוסינציות ודלוזיות) ואימון בכישורים חברתיים נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים שליליים (לדוגמה, אנהדוניה ושטיחות רגשית). נערך גם מחקר מטא-אנליזה על 52 מחקרים שהשוו שיטות פסיכותרפיה שונות לילדים ומתבגרים הסובלים מדיכאון. במטא-אנליזה נמצא שטיפול בינאישי וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי היו אפקטיביים יותר משאר הטיפולים.
אמורדאד
אמורדאד (באווסטה: Amərətāt; בפהלווי: Amurdād ; בפרסית: امرداد או مرداد - ״אלמוות") היא אחת הישויות האלוהיות בקבוצת אמשה ספנטס התומכת באהורא מזדא, במאבקו נגד אהרימן וקבוצת תומכיו המכונה דיווים.
אמורדאד היא אלת חיי הנצח ומגינת הצמחייה במיתולוגיה הפרסית. בלוח השנה הפרסי מוקדשים לה החודש החמישי והיום השביעי.
היא מופיעה תמיד יחד עם הורדאד, אלת הבריאות והשלמות האחראית על המים. בשל תחומי אחריותן, השתיים מעניקות מברכתן למזון ולשתייה.
אמורדאד היא אויבתה של אלת הזקנה זאריך.
בתרבויות אחרות.
באסלאם, מוזכר הצמד "הארות ומארות" בקוראן (סורה 2, פס' 96); ככל הנראה זהו עיבוד של השמות האיראניים.
במיתולוגיה הארמנית הצמד הורדאד ומורדאד הפכו לזוג אוהבים. הפרח הנקרא hawrot-mawrot על שם שתי הישויות האלה מסמל אהבה.
דאונטאון דיסני (פלורידה)
דאון טאון דיסני (באנגלית: Downtown Disney - "מרכז העיר של דיסני") הוא אזור קניות, הסעדה ובידור פתוח הנמצא באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
אזור הקניות והנופש מורכב משלושה אזורים נפרדים המחוברים זה לזה:
אזורים.
השוק.
השוק (בעבר כונה כפר דיסני - "Disney Village") כולל חנויות רבות ובהם חנות של חברת לגו, חנות משקאות מוגזים וממתקי שוקולד מיוחדים של חברת השוקולד גיררדלי וכן מסעדות וחנויות נוספות. באתר יש אפשרות לשכור סירות ולשוט באגם הסמוך.
"אטרקציות":
"מסעדות":
"חנויות":
בעבר היו קיימות עוד שתי מסעדות שנסגרו - מקדונלד'ס ופולו קומפרו.
אי התענוגות.
אי התענוגות היה מאופיין בתור מוקד משיכה בחיי הלילה וכלל שני מועדני סטנד-אפ וארבעה מועדני לילה ובהם מועדון בסגנון "מועדון המגלים" שהיה קיים בשנות ה-30. ב-27 בספטמבר 2008 נסגרו המועדונים, היה תכנון להחליף את המועדונים בחנויות ומסעדות חדשות, אך המשבר הכלכלי העולמי של 2008 דחה זאת. לעומת שני האזורים האחרים בהם הכניסה חופשית, עד קיץ 2004 נדרש היה לשלם על מנת להיכנס לאי התענוגות, ומאז הכניסה חופשית.
"מסעדות":
"חנויות":
הצד המערבי.
הצד המערבי משמש כמקום התכנסות לאירועי תרבות ובין היתר כולל שירותי הסעדה וחנויות גדולות. בנוסף ישנם 24 אולמות קולנוע, חנות של רשת וירג'ין מגסטור והמופע של להקת קרקס השמש - לה נובה. כמו כן מצוי במקום מבנה דיסניקווסט ובו חמש קומות של משחקי מחשב ומשחקי הנפשה, בתי קפה ובהם בתי קפה מרשתות פלנט הוליווד בה ניתן למצוא את הסירה "ג'ני" שלקחה חלק בסרט פורסט ג'אמפ, האוס אוף בלוז ווולפגנג פק וחנויות נוספות.
"אטרקציות":
"מסעדות":
"חנויות":
היסטוריה.
האתר נפתח ב-22 במרץ 1975. בשנת 1984 כאשר מיכאל אייזנר מונה לתפקיד מנכ"ל וולט דיסני, החליט שעל מנת לגרום לתיירים לשהות יותר זמן במתחמי וולט דיסני באזור עליהם להמשיך ולפתח אותו וב-21 ביולי 1986, הוכרז על הקמת אי התענוגות בדגש על חיי הלילה בו על מנת להוות תחרות למועדונים שבאזור תחנת צ'רץ' סטרייט שבדאטון טאון אורלנדו. המתחם נפתח רשמית במאי 1989.