השניים שבו לישראל ב-1961, לאחר ששילה הוזמן לשחק בתיאטרון חיפה שזה עתה הוקם. שם השתתף בהצגות: ריצ'רד השלישי, "רשומון", "אנדורה", "ציד המכשפות" ו"סדום סיטי" (מאת בנימין גלאי).
בסוף שנות השישים חזר לתיאטרון הבימה.
בשנת 1977 קיבל מלגה להשתלמות בתיאטרון מממשלת צרפת ושהה שם מספר חודשים.
שילה פרש לגמלאות בשנת 1985. לאחר מכן שהה עם רעייתו כשלוש שנים בארצות הברית. בשנת 1989 שבו לארץ והופיע מדי פעם בסרטי קולנוע ישראלים וזרים.
בשנת 1973 החל לצייר. עבודותיו הוצגו בתערוכת יחיד בלוס אנג'לס וב-1992 בתערוכה משותפת לו ולבתו תמר בהבימה.
במהלך הקריירה שלו שיחק גם בתיאטרונים צוותא בתל אביב והחאן הירושלמי.
בינואר 2007 שילה נפצע פצעים אנושים בעת שנפל בזמן אזכרה לרעייתו אביבה, ונפטר מאירוע מוחי ימים אחדים לאחר מכן. הוא נטמן בבית העלמין בעין הוד. הותיר אחריו את בתו ונכדים.
ב-2014 יצא ספר זיכרונותיו בשם "ללא איפור".
הצגות בהן השתתף.
הצגות בולטות נוספות בהן שיחק: "טרטיף", "הצל" מאת יבגני שוורץ, "כטוב בעיניכם", "חשיבותה של רצינות", "הוא הלך בשדות", "מלחמת בני אור" (מאת משה שמיר), "ציד המכשפות", "השחף", "מלחמה ושלום", "הטירה", "משפט דרייפוס", "אנדורה", "יוהנה הקדושה" (מאת ג'ורג' ברנרד שו), "רעל ותחרה", "אויב העם" (מאת הנריק איבסן), "קליגולה" (מאת יעקב שבתאי), "בקץ הימים" (מאת חיים הזז), "הם יגיעו מחר" (מאת נתן שחם), "בת השחף" ו"טוני היפה" (מאת יהושע סובול).
סרטים בהם השתתף.
ב-1950 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "קללה לברכה". שילה הופיע בסרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" בשנת 1968, בסרט "השוד המושלם" לצידו של סטיב מקווין" בשנת 1968. בסרט "תיבת נגינה" לצידה של ג'סיקה לאנג (1989). בין הסרטים העבריים בהם שיחק שילה: "דיזנגוף 99", "קללה לברכה", "גבעה 24 אינה עונה", "פיצוץ בחצות", "הבן האובד", "אריאנה", "פורטונה", "התרנגול", "סוסעץ", "החורף האחרון", "עמוד האש" ו"המרחק" של דן וולמן.
כל החיים לפניו (סרט)
כל החיים לפניו (בצרפתית: La Vie devant soi, הופץ בארצות הברית תחת השם Madame Rosa) הוא סרט קולנוע צרפתי המבוסס על הרומן "כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר. את הסרט ביים הבמאי הישראלי משה מזרחי והוא מגולל את סיפורה של אישה מבוגרת, ניצולת השואה, המטפלת בילדיהן של נשים בזנות, בבלוויל, שכונת עוני של פריז, שבה מתגוררים יהודים, ערבים ומהגרים אחרים. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1977.
בוגונוויליה
נהר הויסלה
נהר הוויסלה
יצאנית
קרן השקעות פרטיות
קרן השקעות פרטיות (באנגלית: Private Equity, בקיצור PE) היא סוג של קרן השקעות שמוקמת למטרה של ביצוע השקעות בנכסים לפי מדיניות מוסכמת, ופועלת לממש ולמכור אותן ברווח בתום תקופה שנקצבה לה מראש. הקרן מנוהלת על ידי מנהל הקרן שיכול להיות אדם פרטי או תאגיד ייעודי שהוקם לשם כך. בדרך כלל מדובר בקבוצה של אנשי עסקים (שותפים כלליים) שפועלים לגייס הון מגופים שונים, כגון קרנות פנסיה, חברות ביטוח, בנקים ומשקיעים פרטיים אמידים במיוחד, הנחשבים מבחינה משפטית לשותפים מוגבלים. המשקיעים מתחייבים להזרים לקרן ההשקעות הפרטית סכומי כסף, שיהוו בסיס לפעילות ההשקעה שלה.
לקרן השקעות פרטיות יש מועד תפוגה שבו היא חדלה להתקיים - לרוב כעשר שנים, עם אפשרות הארכה במספר שנים נוספות. פעמים רבות, ימשיך מנהל הקרן בתפקודו ויגייס קרן חדשה שתמשיך את קודמתה.
תעשיית הקרנות הפרטיות להשקעות החלה לפעול בשנות ה-60' בארצות הברית. מאז היא התפשטה למדינות נוספות וכיום מונה אלפי קרנות המנהלות השקעות במאות מיליארדי דולרים. בישראל פועלות מספר קרנות השקעות פרטיות מקומיות שמתמחות בכלכלה הישראלית- כגון קרן פימי, קרן מרקסטון, קרן פייט, קרן שמרוק, קרן טנא, קרן ריאליטי, קרן סקיי, קרן איתן וקרן פורטיסימו קפיטל. כמו כן, פועלות בישראל קרנות בינלאומיות כמו קרן אייפקס הבריטית.
רוב קרנות ההשקעה הפרטיות הגדולות בעולם נמצאות בארצות הברית, אך ישנן גם קרנות גדולות באירופה ובאסיה. בין הגדולות והידועות שבהן ניתן למנות את , , ורבורג פינקוס, , ועוד.
סוגי קרנות השקעה.
מנהל קרן ההשקעות נוהג בדרך כלל להתחייב לדרך פעילות עקבית שבה תנהג הקרן - אסטרטגיית ההשקעה שלה.
ישנן קרנות שמתמחות בהשקעות בחברות גדולות באסטרטגיה שמכונה Leveraged Buyout) LBO - רכישה ממונפת). באסטרטגיה זו רוכשת הקרן, תוך השקעת הון עצמי בשיעור נמוך, ואז מגייסת חוב, לרוב תוך ניצול נתוניו האיתנים של המאזן של החברה הנרכשת. בין אם מדובר בהנפקה ציבורית של מניות או הנפקת איגרות חוב, הקרן מנצלת את המבנה של החברה הנרכשת כדי למנף אותו ולגייס הון חיצוני כדי לשלם את תג המחיר לרכישה.
אסטרטגיה אחרת היא "שינוי מגמה" (Turnaround) שבה הקרן מחפשת חברות שסובלות מקשיי נזילות, תפקוד לקוי של ההנהלה, סכסוכים בקרב בעלי השליטה, בעיות תפעוליות וכדומה. הקרן רוכשת את מרבית האחזקות בחברה, הופכת לבעלת שליטה, ומנסה להשביח את תפקודה. לאחר השלמת המהלך, שואפת הקרן למכור את אחזקותיה (ביצוע "אקזיט") בחברה המשופרת תוך גריפת רווחים.
סוגים אחרים של קרנות השקעה הם קרנות צמיחה (Growth Equity) שמשקיעות בעסקים צומחים, קרנות מימון ביניים (מזנין- Mezzanine) המעניקות השקעות והלוואת גישור, קרנות שניוניות (Secondary funds) הרוכשות תיקי השקעות או נכסים של קרנות השקעה בסוף דרכן, ״קרן של קרנות״ (Fund of Funds) המשקיעה בתיק של קרנות השקעה, וקרנות מתמחות, כמו קרנות נדל"ן או קרנות תשתיות, המשקיעות במיזמים להקמת תשתיות שונות.
קרנות הון סיכון נחשבות כמקרה מסוים של קרנות השקעות פרטיות. הן נחשבות לקרנות בעלות סיכון רב יותר, משום שבניגוד למרבית קרנות ההשקעה הפרטיות שמשקיעות בחברות עם הכנסות משמעותיות, קרנות הון הסיכון משקיעות בחברות טכנולוגיות בשלבים מוקדמים, לעיתים אף בשלב הרעיון - לפני הוכחת יכולת. בשל הסיכון מצפים מהן המשקיעים לתשואה גבוהה יותר עבור השקעתם.
די-אן-אי
מישאל חשין
מִישָׁאֵל (מישה) חֶשִׁין (16 בפברואר 1936–19 בספטמבר 2015) היה משפטן ישראלי, אשר כיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 1992–2006, ומתוכן בשנים 2005–2006 כיהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון. חשין היה גם פרופסור למשפטים ויו"ר ועדת הבחירות במהלך הבחירות לכנסת השש עשרה (2003).
חשין היה בן למשפחה ירושלמית ששורשיה מהיישוב הישן, צאצא למשפחת ריבלין ולמשפחת שניאורסון, בנו של שופט בית המשפט העליון שניאור זלמן חשין. חשין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה תחת מאיר שמגר והיה מעורב בוועדת כהן ופרשת קו 300. במהלך כהונתו בבית המשפט העליון עמד לעיתים רבות בדעת מיעוט. בין עמדותיו שלא עמדו בקנה אחד עם הקונצנזוס נמנים התנגדותו לאפשר לכנסת לחוקק חוקה והערכתו כי כבוד האדם הוא ערך העומד מעל לכל הזכויות, כולל חופש הביטוי.
תולדות חייו.
מישאל חשין נולד בביירות, בעת שמשפחתו שהתה בלבנון. ב-1937 שבה משפחתו לארץ ישראל. חשין גדל בתל אביב ובגיל 14 עבר לירושלים. אביו, שניאור זלמן חשין, היה שופט וממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, צאצא למשפחה מהיישוב הישן.
חשין הוא מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא וה"שולחן ערוך הרב", מייסד חסידות חב"ד, וראש שושלת אדמו"רי חב"ד. וכן הוא צאצא למשפחת ריבלין. בשל סיבות רפואיות לא התגייס חשין לצה"ל, אך מאוחר יותר, כאשר כבר היה סגן פרקליט המדינה, התעקש לשרת במילואים בפרקליטות הצבאית.
חשין למד בבית הספר העממי הכרמל בתל אביב ובהמשך בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים. ב-1953, בגיל 17, החל ללמוד הנדסה בטכניון. לאחר שלושה שבועות עזב את לימודיו והחל את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1957 וכעבור שלוש שנים קיבל רישיון עורך דין מוסמך. בגיל 26 קיבל תואר דוקטור למשפטים, בהנחייתו של פרופ' גד טדסקי. במשך שנים ארוכות שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו עד שנות השמונים.
בשנת 1962 הצטרף לפרקליטות המדינה, ובה התקדם עד שמונה ב-1973 למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר. בשנות ה-70 הוא נחשב לאחד מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם יהודית קרפ, יהודית צור ונעמי סלומון. ב-1978, לאחר שאהרן ברק ויצחק זמיר הועדפו על פניו כיועצים משפטיים לממשלה, פרש והקים משרד עורכי דין פרטי. בין השאר, ייצג את אמיר דרורי בפני ועדת כהן ואת רפי מלכא, מבכירי השב"כ שחשפו את פרשת קו 300. בתקופה זאת היה פעיל בלשכת עורכי הדין בישראל וכיהן כיו"ר המועצה הארצית של הלשכה.
ב-15 בינואר 1992 מונה לשופט בבית המשפט העליון. מינויו היווה את הפעם הראשונה מאז הקמת המדינה שבה עורך דין מהמגזר הפרטי נבחר ישירות לכהונת שופט בבית המשפט העליון. המינוי העיד על הערכה רבה ליכולותיו של חשין כמשפטן, ועם זאת עלה חשש שהעדר "מזג שיפוטי" יפגום בתפקודו. ואכן, חשין היה ידוע כבעל רוח סוערת. לעיתים קרובות העיר הערות חדות בדיון, יותר מהמצופה משופט. אופיו המיוחד משתקף בפסקי הדין שלו הכתובים בסגנון פיוטי יוצא דופן.