זאת דרך ארוכה לטיפררי (It's a Long Way to Tipperary), הוא אחד משירי מלחמת העולם הראשונה הנודעים ביותר. הוא נכתב בידי ג'ק ג'אדג' (Jack Judge), זמר בימות לונדוני נודע. הוא פורסם אמנם ב-1912, שנתיים לפני פרוץ המלחמה, אך הפך במהלכה לסמל ולמעין המנון בלתי-רשמי של הלוחמים הבריטים. את השיר שרו חיילי הצבא הבריטי בקיץ 1914 בדרכם לחזית המערבית, כשהמלחמה עדיין התקבלה בהתלהבות הן ברחוב הבריטי והן בקרב החיילים. תחילה הוא אומץ בידי חיילי הגדוד השביעי של רגימנט הריינג'רס (the 7th Battalion of the Connaught Rangers Regiment of the British Army), מרביתם אירים (טיפררי היא עיירה באירלנד), אך בהמשך הפך השיר לנחלתם של כלל החיילים הבריטים בצרפת. אחד הביצועים הראשונים והנודעים של השיר היה של ג'ון מקורמק ב-1914, ומאוחר יותר הוקלטו עשרות ביצועים נוספים.
השיר הושר על ידי חיילים גם בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשנות השישים זכה לתחייה מחודשת בביצוע מקהלת הצבא האדום, בעת שקיימה מסע הופעות בבריטניה.
להיט נוסף בקרב החיילים בבריטניה באותה התקופה היה השיר "ארוז את חפציך בקיטבג וחייך, חייך חייך" (Pack up your Troubles), שכן, כדברי המשורר, מה יועילו כל הקיטורים? את מילות השיר כתב ג'ורג' פאוול (Powell) ואת הלחן פליקס פאוול. השיר הפך ללהיט מיד עם הופעתו ב-1915. את אותו שיר בדיוק, על פי אותה מנגינה, שרו גם החיילים הגרמנים, ואצלם נקרא השיר "ארוכה הדרך בחזרה למולדת" (Weit ist der Weg zurück ins Heimatland).
בארצות הברית היה השיר "הו ג'וני, הו ג'וני, הו!" (Oh Johnny, Oh Johnny, Oh!‎), שנכתב על ידי אד רוס והולחן על ידי אייב הולמן ב-1917, אחד הלהיטים הפופולריים ביותר. בשנות ה-40 זכה השיר לתחייה מחודשת בביצוע של האחיות אנדריוז וגלן מילר.
באותה שנה שטף את ארצות הברית גל של שירים פטריוטיים. אחד הנודעים שבהם היה "אני לא יודע לאן אני צועד אבל אני בדרך לשם" (I Don't Know Where I'm Going But I'm On My Way). השיר "להתראות ברודוויי, שלום צרפת!" (Good-bye Broadway, hello France!‎) מייצג את ההתלהבות שאחזה באמריקנים לנוכח ההצטרפות למלחמה.
לכבוד מיוחד זכה הגנרל ג'ון פרשינג (John J. Pershing), שזכה למארש מיוחד הנושא את שמו.
השיר האמריקאי הפטריוטי ואולי המפורסם ביותר במלחמת העולם הראשונה, הוא השיר Over There שנכתב בשנת 1917 על ידי ג'ורג' מ. קוהאן (George M. Cohan), שיר שהפך בארצות הברית ללהיט גדול, כפי ש"ארוכה הדרך לטיפררי" היה ללהיט בבריטניה. אחד הביצועים הראשונים של השיר הוקלט על ידי זמר הטנור אנריקו קרוזו. השיר זיכה את קוהאן במדליית הזהב של הקונגרס האמריקני. הוא סיפר כי חיבר את השיר במהלך נסיעה ברכבת לניו יורק, זמן קצר לאחר ששמע את הנשיא מכריז באפריל 1917 על הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
השיר בא לעודד את "ג'וני" לקחת את הנשק, להתגייס ולרוץ ולהילחם ב"הונים" אפילו במחיר חייו (לשמיעת השיר ראו קישור ב"מקורות חיצוניים").
שירי לעג וקלס ושירי קסרקטין.
לצד השירים המלנכוליים, שירי האהבה והמארשים הפטריוטים לא נפקד גם מקומם של שירים רברבניים. אחד מהם היה השיר שהפך להיט בארצות הברית: "כולנו צועדים אל הקייזר" (We're All Going Calling on the Kaiser), שיר שבו מבטיחים חיילי ארצות הברית ללמד את הקייזר הגרמני לקח. שיר נוסף היה "נלמד את הקייזר להיות וויזר" ("Got to teach the Kaiser to be wiser"), כלומר נלמד אותו להיות חכם יותר.
החיילים במלחמת העולם הראשונה, בדומה לחיילים לכל אורך ההיסטוריה, חיברו מילים משלהם ללהיטי התקופה שכללו בדיחות, הומור יחידתי, סרקזם, סקס, שתייה, סלנג, בחורות וסתם ייאוש - דרכים שונות להתמודד עם המציאות הקשה. כך למשל במקום "ארוכה הדרך לטיפררי" הם שרו בשוחות "זו לא הדרך להתחיל עם מרי" (That’s the wrong way to tickle Marie).
את מילות השיר הידוע "המדמואזל מארמנטיאר" הם שרו כך (תרגום חופשי):
בארץ ישראל נכתב שיר הומוריסטי "אריה, אריה, קום התנדב לגדוד העברי" לפי הלחן של השיר הסקוטי הידוע "My Bonnie Lies over the Ocean". בבית השני נכתב:
שירי פרידה ושירים מלנכוליים.
"השושנים של פיקרדי" (Roses of Picardy), הותיר את חותמו בדפי ההיסטוריה המוזיקלית של המלחמה. הוא נכתב על ידי קצין בריטי בשם פרדריק ודרלי (Frederick E. Weatherley) ב-1916, בהשראת סיפור אהבה בינו לבין אלמנה צרפתייה שבביתה מצא מחסה מהקרבות. השיר הפך לשיר אהבה ידוע אותו שרו חיילים שנפרדו מנערותיהם בדרך לשדות הקטל של המלחמה.
להיט אחר שעסק אף הוא בבנות צרפת והושר על ידי החיילים הבריטים היה "המדמואזל מארמנטיאר" (Mademoiselle From Armentieres), והיה גם שיר אהבה מפורסם בשם "הו פרנצ'י" (Oh Frenchy), המספר על רומן בין אחות אמריקאית בשם רוזי גרין, ששירתה בצרפת, לבין בחור צרפתי מפריז בשם ז'אן. שיר אחר מוקדש לחייל אמריקני הנפרד מאהובתו הצרפתייה, "שלום אבל לא להתראות, חייל צעיר" (Au Revoir, But Not Good Bye, Soldier Boy).
אחד משירי המלחמה הנוגעים ביותר ללב היה השיר שחיבר הסופר והמשורר רודיארד קיפלינג, מחבר ספר הג'ונגל, "האם מישהו ראה את בני ג'ק?". הפואמה נכתבה בעקבות נפילת בנו ג'ון, סגן במשמר האירי, במהלך הקרבות באזור לוס שבצרפת, בשנת 1915. גופתו של הבן לא נמצאה וקיפלינג הקדיש את שני העשורים האחרונים של חייו כדי לנסות ולאתר את מקום קבורת בנו, אך לשווא. הקבר של ג'ון קיפלינג נתגלה לבסוף ב-1992 והוכר רשמית על ידי הוועדה לענייני קבורת חללים של חבר העמים (הקומונוולת'). למרות זאת חוקרים ממשיכים להטיל ספק בכך שמדובר אומנם בקברו של קיפלינג הבן. הפואמה הנוגה "האם מישהו ראה את בני ג'ק" הולחנה והושמעה לראשונה על ידי הזמר לואיס קירבי-לון בשנת 1919.
ב-25 באפריל 1915 נקלעה המלחמה בשדות הקטל של צרפת למבוי סתום, והצדדים הלוחמים כתשו זה את זה במלחמת חפירות. באותו יום נחתו כוחות צבא של האימפריה הבריטית, שכללו גם חיל משלוח אוסטרלי וניו זילנדי (אנזא"ק, ANZAC) גדול, בחופי גליפולי, שבמפרץ סולבה, בטורקיה. כוחות אלה שאפו לפתוח את הנתיב הימי לרוסיה דרך מיצר הדרדנלים ולכבוש את איסטנבול (קונסטנטינופול), בירת האימפריה העות'מאנית. הקרב בגליפולי, שנמשך כחודשיים, הותיר אחריו כ-131,000 הרוגים וכ-262,000 פצועים, וצלקות לדורות שלמים.
לזכר אותו קרב עקוב מדם שנמשך כחודשיים, חיבר ב-1970 הזמר האוסטרלי יליד סקוטלנד, אריק בוגל (Eric Bogle), שיר שמושר מאז בעצרות הזיכרון השנתיות לזכרם של לוחמי גליפולי, כמו למשל במצעד השנתי המתקיים בכל חודש אפריל בקנברה לציון אותו קרב, והפך ללהיט בינלאומי: "כשהתזמורת ניגנה וולסינג מתילדה". השיר מספר את סיפור הקרב המיותר בגליפולי שבו נפלו החיילים "כצאן לטבח".
לאחר ביקור בשדות הקטל של מלחמת העולם הראשונה בצרפת חיבר בוגל שיר נוסף שהפך ללהיט והוא נקרא "שטח הפקר" (No Man's Land) אך ידוע גם בשם "השדות הירוקים של צרפת" (The Green Fields of France).
שירי מחאה.
המלחמה הצמיחה גם שירים פציפיסטים כמו השיר "לא גידלתי את ילדי להיות חייל" (I Didn’t Raise My Boy to Be a Soldier), שהושר בארצות הברית ב-1915 בשעה שהחל דיון ציבורי בשאלה האם על ארצות הברית להצטרף למלחמה המתחוללת באירופה. הבדלנים, הסוציאליסטים, החוגים הפציפיסטים, כמרים פרוטסטנטים ואמריקנים ממוצא גרמני וגם אמריקנים ממוצא אירי, שהפגינו עוינות גלויה כלפי בריטניה, יצאו חוצץ נגד ההכנות להצטרפות ארצות הברית למלחמה. על רקע זה הפך השיר "לא גידלתי את בני להיות חייל" ללהיט בארצות הברית. את השיר הלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) למילותיו של אלפרד בראיין (Alfred Bryan), והוא הפך לאחד משירי המחאה הידועים של אותה התקופה. את השיר ביצע לראשונה הזמר מורטון הארווי (Morton Harvey). בעקבות הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה ב-1917 נפגעה הקריירה שלו, משום שהיה מזוהה עם שיר שנתפס כלא פטריוטי, והוא הפסיק להקליט שירים למשך שנים רבות. באותה שנה התפרסם בארצות הברית השיר After The War Is Over, Will There Be Any Home Sweet Home?", המציב סימני שאלה לגבי היום שבו ישובו הבנים הביתה מהחזית: "האם לאחר המלחמה יישאר לנו ביתנו, בית מבטחים?" אולם המגמה הכללית בארצות הברית הייתה של תמיכה במלחמה, ושירי המחאה נבלעו בתוך מבול של שירים פטריוטים, בלדות, מארשים ושירי ניצחון.
שירי מלחמה גרמניים.
שיר שליווה את החיילים הגרמנים בדרך לחזית היה "שירם של הגרמנים" (Das Lied der Deutschen):
השיר מוכר יותר כ"גרמניה מעל הכל" (Deutschland, Deutschland über alles), שיר שחלקים ממנו הפכו לימים להמנון גרמניה בתקופת ויימאר, בתקופת הנאצים וברפובליקה הפדרלית של גרמניה (ראה "המנון גרמניה").
שיר אחר שאותו הרבו לשיר החיילים הגרמנים היה Heil dir im Siegerkranz, ההמנון הבלתי רשמי של גרמניה עד 1918, שהושר על פי אותה מנגינה בדיוק של "אל נצור המלך", ההמנון הבריטי.
הגרמנים נהגו להלהיב את עצמם באמצעות שירי לכת צבאיים. אחד המפורסמים והפופולריים שבהם בזמן מלחמת העולם הראשונה, היה "חברים ותיקים" (Alte Kameraden), שנכתב בשנת 1889 בעיר אולם על ידי קרל טייקה. מסופר כי כאשר טייקה הציג את שיר הלכת החדש למפקדו, זה ייעץ לו: "יש לנו מספיק שירי לכת. את השיר הזה תזרוק לתנור". טייקה לא העלה את ניירות השיר באש, ו"חברים ותיקים" הפך לאחד משירי הלכת המפורסמים ביותר.