לפי דעה אחת, בכל המקרים בהם ניתן לדרוש צו מניעה, לאחר שנעשתה הפגיעה, ניתן לדרוש את החזרת המצב לקדמותו ולחייב את המזיק לפרק את מה שבנה. לפי דעה אחרת, הדרישה להחזרת המצב לקדמותו תלויה במנהג המדינה. כך, למשל, אם הנוהג הוא לשים וילונות בחלונות הבתים, לא יוכל לכפות את חבירו לפרק חלון שבנה, והדרישה תוגבל לוילונות בלבד.
חיוב ממון על נזק גוף.
כאמור, יש שהגדירו את ההיזק ראייה כנזק של 'עין הרע' שעושה ממש נזק ממוני, אף שאינו מזיק בידיו. לפי דעה זו ניתן להטיל חיוב כספי על המזיק בראייה. לפי דעה אחרת היזק ראייה הוא נזק שאינו ניכר, ולכן החיוב עליו הוא רק כלפי שמים. למרות זאת מצד מידת חסידות, כדי שלא ייענש בדיני שמים, ראוי שישלם על הנזק. תשלום זה אינו קצוב, ותלוי ברצונו הטוב של המזיק.
חזקת שימוש כנגד היזק ראייה.
מי שהחזיק להשתמש בנכסיו באופן שיש בו משום היזק ראייה, ושכנו לא מחה כנגד שימוש זה, רואים את השכן כאילו מחל על הנזק, ועל כן תעמוד לחברו הזכות להמשיך להשתמש בנכס (חזקת שימוש), כנגד היזק הראייה.
החזקה הנזכרת עומדת כנגד נזקי ממון הכרוכים בהיזק הראייה. היא אינה חלה כאשר היזק הראייה גורם נזקי גוף, כמו פגיעה בפרטיות ובצניעות של חברו. כך קובע הרשב"א: "מכל מקום, אם נהגו שלא להקפיד כלל על היזק ראייה שעל הבתים וחצרות [הפוגע בפרטיות השכן], מנהג בטעות הוא, ואינו מנהג, שאין מחולה ההקפדה [כלומר, אין אדם יכול למחול ולוותר על זכויותיו], אלא בממונות, שאדם רשאי ליתן את שלו, או ליזוק בנכסיו. אבל אינו רשאי לפרוק גדרן של ישראל ושלא לנהוג בצניעות".
מועד תחולת החזקה.
ישנן ארבע דעות בנוגע למועד תחולת החזקה:
א.מידית - כאשר נודע לצד השני שנבנה חלון, והוא לא ביקש מיד צו מניעה, יש בכך כדי לאשרר את חזקת השימוש, וכמוה כאישור לבניית החלון, שלאחריו לא ניתן לדרוש את סתימתו.
ב.לאחר שלושים יום – לפני חלוף זמן זה, יכול הצד הנפגע לחשוב שמדובר על מבנה ארעי. לאחר 30 יום היה עליו להבין שמדובר בשינוי קבוע, ולפיכך אם לא מחה, יש בכך אישור משתמע להמשך השימוש ולחזקה בו.. לדעה זו, אם ניתן להבין מידית שהשינוי קבוע, והנפגע לא מחה – החזקה תחול מיד.
ג.לאחר שלש שנים (עם טענת בעלות) – בדרך כלל במקרקעין תחולת חזקה היא לאחר שלש שנים של שימוש ובצירוף של טענת בעלות. דין זה חל אפוא גם ביחס לחזקת שימוש כנגד היזק ראייה.
ד.לאחר 3 שנים (ללא טענת בעלות) – חזקת שימוש מאפשרת שימוש במקרקעין ואינה מאשרת בעלות. לכן, לא נדרשת לגביה טענת בעלות, כפי שהיא נדרשת, בדרך כלל, בחזקת מקרקעין.
דיני היזק ראייה בזמננו.
היזק ראייה וחוקי התכנון והבנייה.
החוק המסדיר במדינת ישראל את התנאים לבניית בתים הוא חוק התכנון והבנייה. החוק מתיר לבנות בהתחשב בשכנים (מרחק זה מזה וכו') ובשטח הציבורי (פגיעה בנוף וכו'). ולכן בדיני היזק ראייה יש להתחשב בהיתר הבניה, תוך שילוב בין ההלכה לבין החוק הנהוג במדינה.
יש תקדימים הלכתיים לכך שפוסקים התעלמו מדיני היזק ראייה ופסקו על פי החוק המקומי בלבד. לפי עדותו של רבי יום טוב צהלון (המהריט"ץ): "בארצנו, בצפת, מעולם לא שמענו, ולא בא לידינו, תביעת היזק ראייה בריחוק מקום הרבה". מדבריו משתמע שדיני היזק ראייה אינם רלוונטיים לצורך היתר בניית הבתים, ההיתר תלוי בחוקי המדינה בלבד. קביעה זו מתבססת על כמה נימוקים:
לגבי חצרות – אין בזמננו אין שימוש בחצרות לדברים שבצנעה.
לגבי חלונות – ראשית, לפתחים שלנו יש בהמשכם גם פרוזדור, ולכן אין מבט ישיר לתוך הבית. שנית, מטרת החלונות להוסיף אור בבית ולא כדי להסתכל פנימה. שלישית, לחלונות בימינו יש תריסים או וילונות שאדם מסיט כאשר הוא מעוניין לעשות דברים שבצנעה.
בשנים האחרונות נעשה שימוש בפסק המהריט"ץ. נטען, שלא ניתן לבנות עיר מבלי לגרום היזק ראייה, למעשה, בזמננו כל אדם שקונה דירה יודע שייתכן שמבניין סמוך יוכלו להתבונן במעשיו. לכן, הניזוק מוחל מעיקרא על היזק הראייה שעלול להיגרם לו, וממילא משום המנהג מותר לעשות כן. מאידך, אדם שרוצה לשפץ דירה, אינו בכלל הדברים האמורים, ולכן עליו להקפיד במהלך השיפוץ ולאחריו על היזק ראייה (שכן השיפוץ הוא לא הכרח בבניית העיר).
הרב דוב ליאור קבע שניזוק יכול למחול על היזק הממון שלו, גם ביחס לאיסורים הקיימים בהיזק ראייה (איסורי הפגיעה בגוף). עוד הוא מוסיף שהיום לנפגע מהיזק ראייה אין זכות תביעה, לא בגלל מנהג המדינה אלא מכוח "דינא דמלכותא דינא" – חוקי התכנון והבנייה.
דעה חולקת, המתנגדת להיצמדות לחוקי התכנון והבנייה, תוך התעלמות מדיני היזק ראייה, נמצא בפסק דין של בי"ד לדיני ממונות בגוש עציון (בראשותו של הרב גדעון פרל). לגבי תביעה של שכן בבית עם חצר משותפת נגד שכן אחר, הרוצה להרחיב מרפסת גבוהה לתוך שטח החצר וברור שיהיה בכך היזק ראייה לתובע. לפי פסק הדין אין חזקת הסכמה לבנייה אם יש היזק ראייה מובהק. מאידך, אין גם חזקה לשימוש בחצר עצמה כנגד היזק ראייה (ללא קשר לבניית המרפסת). על רקע זה, בית הדין חייב את השכנים לבנות כותל משותף, וקבע שבונה המרפסת מנוע מלהשתמש בה עד שיגביה את הכותל לגובה ארבע אמות מעל המרפסת שבנה. בית הדין קובע כי החיוב ההלכתי חל כלפי כל מי שבונה לעצמו בית בצורה פרטית (בניגוד לרוכש דירה מקבלן גדול), ולגביו אין לראות בחוקי התכנון והבניה מנהג מדינה המחייב את האנשים הפרטיים: "הרי הקונים מן הקבלנים דירות מוכנות בשיכונים, אין להם שום השפעה על התכנון בזיקה להיזק ראייה, בבחינת "כזה ראה וקדש"...מה שאין כן כשבונים אנשים בתים ביוזמתם ובתכנון שלהם".
בניית סוכה בצמוד לחלון חבירו – בעל דירה טען להיזק ראייה ופגיעה בכניסת האור לביתו במשך ימי חג הסוכות, בגלל סוכת שכנו. הרב אליעזר יהודה ולדנברג פסק שמותר לבעל הסוכה להמשיך לבנות בגלל שלא מצינו שיהודי מקפיד על חברו בקיום מצוות סוכה. עם זאת, הרב ולדנברג הורה לבעל הסוכה, שלא להקדים ולבנות את הסוכה יותר משלושה ימים לפני החג, ולהזדרז לפרקה מיד בצאת החג, כדי למעט בפגיעה אפשרית (אף שאינה אסורה) - בבעל הדירה.
היזק שמיעה – השופט משה דרורי החיל את סוגיית היזק ראייה על האזנות הסתר. הוא מבסס את קיום האיסור ההלכתי להאזין לשיחותיו של האחר על יסודות האיסור של היזק ראייה (עין הרע, לשון הרע וצניעות). לדבריו, בעיות לשון הרע וצניעות קיימות גם בהאזנת סתר. לפי מסקנת פסק הדין, האזנת סתר אסורה גם מכוח היזק ראייה, אך למעשה יש להתיר אותה לרשויות החוק לצורך מניעת פשעים אחרים.
בעניין זה יצוין כי בית הדין הרבני הגדול דחה ערעור בו נתבקשה האזנה להקלטה שהוקלטה בסתר, בהתבסס בין השאר על דברי המאירי, שהיזק שמיעה נכלל בתוך היזק הראייה.
אורה חדשה
אורה חדשה הייתה חברת הסרטים הראשונה בארץ ישראל. נוסדה ב-1914 על ידי עקיבא אריה ויס.
כמו בכל מפעליו האחרים בארץ, גם באמצעות חברה זו, ויס רצה לקדם את יישוב ארץ ישראל. החברה פעלה בעליית הגג, בביתו ברחוב הרצל 2 בתל אביב. ויס צילם ממראות הארץ על מנת להוכיח לבני הארץ וליהודי הגולה שאפשר לחיות בארץ ולגאול אותה משיממונה.
ויס תכנן את מכונות הפיתוח של הסרטים, ועל פי עדותו, אפשר היה לפתח 1,000 מטרים ביום אחד. סרטיו הוצגו בראינוע עדן ובסינמה בירושלים, אך עד היום לא נמצא אף אחד מהסרטים.
בימי מלחמת העולם הראשונה, ויס גלה עם משפחתו לטבריה, ופעילות החברה נפסקה. כשחזר לתל אביב, העיד ביומנו שעם חזרתו הוציא את מצלמת הראינוע שלו מהבור בגינת ביתו שבו טמן אותה, צילם ובדק אם לא נגרמו לה נזקים.
עם תום המלחמה והצהרת בלפור ויס צרף שותפים לחברה וקיווה שהיא תתבסס ותתרחב, אך לא נחל הצלחה. מסמך משנת 1928 מעיד על מכירת הציוד של החברה על ידי ויס, וממנו לומדים שפעילות החברה נפסקה בסמוך לכך.
גאספר גוסטב קוריוליס
גספאר קוריוליס
ג'וני קאש
ג'וני קאש (באנגלית: Johnny Cash; 26 בפברואר 1932 – 12 בספטמבר 2003) היה זמר רוק, פולק וקאנטרי אמריקאי פופולרי, ושחקן במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. הוא היה נשוי רוב חייו לזמרת הקאנטרי ג'וּן קארטר קאש (1929–2003).
בשל קולו העמוק ולבושו השחור הוא זכה לכינוי ה"איש בשחור" (מאנגלית: The Man in Black).
חלק משיריו המפורסמים הם Hurt ,The Man in Black, I Walk the Line, Highwayman, Folsom Prison Blues, A Boy Named Sue, Get Rhythm, הדואט Jackson (עם אשתו ג'ון קארטר) ורבים אחרים.
במהלך חייו מכר קאש 50 מיליון אלבומים והוא נחשב לאחד מזמרי הקאנטרי־רוק החשובים בתולדות המוזיקה המודרנית האמריקאית. הוא אחד מארבעה אמנים החברים ב-4 מהיכלי התהילה המרכזיים של המוזיקה: קאנטרי, רוק אנד רול, רוקאבילי וכותבי השירים מנאשוויל (Nashville Songwriters).
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ג'וני קאש נולד בשם ג'יי. אר. קאש (J.R. Cash) בקינגסלאנד שבארקנסו וגדל בעיירה דיאס שבארקנסו. מגיל 5 עבד בשדות הכותנה ונהג לשיר עם משפחתו בזמן העבודה. חוות משפחתו הוצפה פעמים רבות. הצפות אלו היוו את ההשראה לשירו המפורסם Five Feet High and Rising. העבודה בשדה הכותנה ומאבקיה הכלכליים של משפחתו בזמן השפל הכלכלי הגדול מוזכרים ברבים משיריו.
קאש היה קרוב מאוד לאחיו ג'ק, שהיה גדול ממנו בשנתיים. ב־1944 ג'ק נפצע קשה בתאונת מסור שולחני שכמעט חתך אותו לשניים. הוא סבל במשך יותר משבוע לפני שהוא מת. קאש דיבר לעיתים קרובות על תחושת האשם שחש בעקבות המקרה. לפי "קאש: האוטוביוגרפיה", אביו לא היה באזור באותו בוקר, אבל לו, לאמו וגם לג'ק הייתה תחושה רעה בקשר ליום הזה, תחושה שהובילה את אמו לנסות לשכנע את ג'ק לוותר על העבודה באותו יום וללכת לדוג עם אחיו. ג'ק התעקש ללכת לעבודה, וחזר ואמר שהמשפחה זקוקה לכסף.