אחת מבעיות השכונה הייתה גישה למים. בתחילה נהגו להביא מים עם חמורים או עגלות מנחל איילון, מאוחר יותר בנו משאבה ששאבה את המים למגדל מים שישב בתחומי משק פועלות (היום בתחום בית ספר ילין). ב-1927 נחפרה הבאר הראשונה בשכונה - מכון המים - ששאבה את המים למגדל מים בראש הגבעה, בתחומי בית הספר בורוכוב. פתרון זה סיפק את התושבים עד לחיבורם לרשת הארצית.
ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, פעלו בשכונה מפעלי התעש לייצור תחמושת מחתרתית עבור ההגנה, וסליקים להסתרת נשק. הסליק הראשון של ההגנה היה תחת שובך היונים בחצר משפחת אלדמע; בית המלאכה הראשון של התעש מוקם במכון המים של השכונה ברחוב השומר ובו יוצרו רימוני יד והם מולאו בחומר נפץ ב"מכון הכימי" שנמצא בחדר בבית משפחת פיקרסקי, במרחק מאות מטרים ספורים משם; חומרים כימיים להצתת רימוני יד יוצרו בבית משפחת דניאלי; במחנה קיבוץ הבחרות הסוציאליסטית שבקצה השכונה נמצא "מכון יהודה" של התעש לייצור פיקות לכדורים שהוסווה בתוך מכבסה.
צמיחת השכונה וצביונה לאורך השנים.
בשנת 1930 התקיימו דיונים על איחוד עם שכונת נחלת יצחק ורמת גן והיו אף שבקשו לכלול באיחוד את בני ברק ושכונת מונטיפיורי, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שהצדדים רצו לשמור על עצמאותם וייחודם. באפריל 1932, עשור לאחר הקמתה, התגוררו בשכונה 734 תושבים ב-107 בתים וב-61 צריפים.
עם השנים וגדילת השכונה התקשו מייסדיה לשמור על האידאולוגיה הראשונית; למורת רוחם נבנו בה בתים נוספים במגרשים גדולים, הושכרו דירות, חדרים ואף לולים ורפתות בשל מצוקת דיור בעקבות העלייה החמישית. השכונה התפתחה ונבנו בה מוסדות חינוך, תרבות וסעד במבנים קבועים כגון גני ילדים, בתי ספר, קן הנוער העובד והלומד, משק פועלות ועוד. הסוציאליזם נחלש אך השכונה נותרה מבוקשת ותוך שלוש שנים הכפילה את מספר תושביה שעמד על 1447 ב-1935. עם זאת, רבים מהם לא היו חברים באגודה הקואופרטיבית ולכן, לפי תקנון השכונה, לא הייתה להם זכות בחירה; הדבר הביא למרמור ולקולות שקראו להפוך את השכונה לשכונה "רגילה", ללא מצע קואופרטיבי וללא קשר להסתדרות העובדים. לאחר דיונים ממושכים קיבל הוועד הלאומי החלטה שזכות הבחירה תוענק לכל התושבים, למען שלמות השכונה.
במהלך שנות השלושים התגבשה דעה כי מוטב לאחד כוחות עם השכונות הסמוכות ולהחליף את הגוף השיתופי (הקואופרטיב) בגוף עירוני שידאג לרווחת התושבים – חינוך, תכנון רחובות, תחבורה ציבורית, עזרה ראשונה ועוד. לאחר כחמש שנות דיונים ומגעים בין השכונות הסמוכות, גם אלה ברמת גן ותל אביב, ולאחר שנדחתה הצעה להתאחד עם רמת גן העירונית (שלא הייתה מעוניינת בשכונות פועלים), התגבשה הסכמה: בשנת 1942, עשרים שנה לאחר הקמתה, התאחדה השכונה עם שלוש שכונות אחרות: שינקין, רמב"ם וקריית יוסף ("חאפ") ובהמשך הצטרפו גם מעונות פועלים (פועלי הרכבת) וארלוזורוב (קוזלובסקי), ויצרו את המועצה המקומית גבעתיים. לימים קיבלה מעמד של עיר בשנת 1959.
במאה ה-21.
השכונה נותרה שכונת מגורים שקטה שאינה מכילה רחובות ראשיים סואנים או בתי עסק (למעט בודדים) אך היא בעלת צביון עירוני רגיל – ללא משקים, מטעים ופרדסים ויש בה בנייה רוויה ומעט בתים צמודי קרקע. האווירה השקטה, הקרבה לתל אביב והגישה הנוחה לצירי תחבורה ראשיים (צומת עלית ברמת גן ורכבת ארלוזורוב בתל אביב) הפכו את השכונה לאזור מגורים מבוקש ובין 2008 ל-2011 עלו מחירי הדירות בשכונה בכ-35%. נכון לשנת 2011 מתגוררים בשכונה כ-9,900 תושבים, ומספר זה צפוי לגדול משמעותית לאחר שיושלמו מיזמי בנייה גדולים (ביניהם הבנייה במכתש). תושביה כבר אינם מחזיקים באידאולוגיה אחידה; אחוז גבוה מהם תושבים ותיקים ולצדם תושבים משפרי דיור וזוגות צעירים בגילאי השלושים.
בשנת 2007 הקימו עיריית גבעתיים ועמותת ותיקי שכונת בורוכוב מסלול "בעקבות ראשונים" לאורך השכונה. כמעט כל המבנים ההיסטוריים נהרסו ולידם הוצבו שלטים עם תמונות וסיפורים.
גבעת ברנר
גִּבְעַת בְּרֶנֶר הוא קיבוץ בישראל השייך למועצה האזורית ברנר ושוכן מדרום לרחובות וממערב לכביש 40. זהו הקיבוץ הגדול בארץ, והוא נקרא על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח במאורעות תרפ"א (1921).
הקיבוץ הוא הקיבוץ הגדול בישראל מבחינת מספר תושבים והתגוררו בו נכון למאי 2022 כ-2,698 תושבים.
היסטוריה.
גרעין הקבוצה התגבש בשנת 1926 ברחובות והיה מורכב מחלוצים יוצאי ליטא ומחלוצים מווהלין. נרכש שטח של 200 דונם. ב-4 במרץ 1928 עלתה למקום הקבוצה הראשונה למרות התנגדות המוסדות המיישבים ובראשם אברהם הרצפלד. ב-29 ביוני אותה שנה עלו כל חברי הקיבוץ לשטח. בגלל השטח המצומצם התפרנסו החברים מעבודה שכירה בפרדסי הסביבה והחלו עזיבות בגלל הקשיים. בשנת 1929 הצטרפה לקיבוץ קבוצת "חרות" מגרמניה. באותה שנה הצליח חבר הקיבוץ ממוצא איטלקי אנצו סרני לאסוף באיטליה סכום כסף הדרוש לרכישת 1,000 דונמים נוספים בסביבה.
במאורעות תרפ"ט פונה הקיבוץ למספר ימים.
בגלל מיעוט הקרקע היה הקיבוץ מהראשונים שפיתח תעשייה. נוסדו בית החרושת "רימון" למיצים וריבות שהיה ספק ראשי לצבא הבריטי, ובית החרושת "מטר" למוצרי השקיה.
גבעת ברנר היה הקיבוץ הראשון שפתח בית הבראה בתחומו. בית ההבראה נקרא "בית ישע" על שם ישע סמפטר, משוררת יהודייה מארצות הברית שבחרה לגור בקיבוץ והשקיעה את כספה בבנית בית ההבראה. פרשה זו מתוארת בספרו של משה שמיר - "יונה מחצר זרה".
מצבו הכלכלי של הקיבוץ השתפר והוא המשיך לקלוט חברים עד שהיה בשעתו גדול הקיבוצים במדינת ישראל. הקיבוץ נקרא "הקיבוץ של האיטלקים" בגלל ריבוי המשפחות ממוצא איטלקי שבחרו להיות חברים בו. בתחילת 1950 נסלל כביש גישה לקיבוץ מכביש 40, באורך קילומטר.
הקיבוץ השתייך לקיבוץ המאוחד ובשנת 1952 בעת הפילוג, פרשה ממנו קבוצה גדולה של חברים שהצטרפו לקיבוץ נצר סרני על שם אנצו סרני שהיה ממקימי גבעת ברנר.
עם משבר הקיבוצים נקלע הקיבוץ למשבר כלכלי קשה ובתי החרושת ובית ההבראה נסגרו. כיום הקיבוץ מופרט.
הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
במאי 2017 הופקדה תוכנית להקמת פארק התעסוקה גבעת ברנר. שטח הפארק צפוי להיות כ-526 דונם שיאכלסו בין היתר בתי אריזה בשטח של כ- 102,000 מ"ר וכן מתחם למחסנים לוגיסטיים בשטח של 86,000 מ"ר, בנוסף לכל אלו יוקם גם מוזיאון לכלים ותהליכים חקלאיים.
שכונת הדקלים.
בין השנים 2007-2006 הוחלט על בניית שכונה קהילתית בצמוד לקיבוץ.
בתחילה נקראה השכונה החדשה "ההרחבה הקהילתית", אך לאחר שנתיים הקהילה החליטה לשנות את השם ל"שכונת הדקלים".
הערות שוליים.
החקרא
כנסיית נוטרדאם די או
נוטרדאם די אוֹ (בצרפתית: Chapelle Notre-Dame du Haut à Ronchamp) ומכונה גם "כנסית רונשאן", היא כנסייה הנמצאת סמוך לעיר רונשאן שבצרפת (במחוז סון עילית, הקרוב לגבול עם שווייץ). הכנסייה, שתוכננה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה ובנייתה הושלמה בשנת 1954, היא אחת הדוגמאות הטובות והמוצלחות לאדריכלות כנסיות של המאה ה-20. היא גם נחשבת לאחת מהיצירות הטובות ביותר של לה קורבוזיה ויוצאת דופן יחסית.
הכנסייה נבנתה על גבעה שבה עמדה עד מלחמת העולם השנייה כנסייה קתולית שהוקדשה למרים הבתולה. כנסייה זו נבנתה אף היא במקום שהיה מקום קדוש במשך מאות שנים, ככל הנראה עוד לפני הגעת הנצרות. לאחר שהוחרבה במהלך הפצצות במלחמה, הוחלט להקים במקומה כנסייה חדשה ומודרנית. האתר עצמו הוא גבעה ירוקה הצופה אל האופק מכל כיווניה ובעלת נוף מרהיב על הרי היורה. המיקום המיוחד נתן ללה קורבוזיה הזדמנות להתייחס אל הגבעה כאל אקרופוליס.
בשנת 2016 הכנסייה הוכרה, יחד עם 16 מבנים ואתרים נוספים שתכנן לה קורבוזיה, כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות.
כאמור, הכנסייה היא הדוגמה המוצלחת ביותר לאדריכלות הדתית המודרנית. הכנסייה חדשנית בעיצובה בכל המובנים, ובבנייתה הייתה מהפכנית בכך ששינתה מוסכמות בנות מאות רבות של שנים.
המבנה הוא מבנה בטון בעל קירות עבים במיוחד. הגג המיוחד של המבנה עשוי בטון חשוף ומונח בשיפוע כלפי צדה האחורי של הכנסייה. הגג מנותק מהקירות העבים התומכים אותו על ידי חריץ דק ורק עמודים קטנים נושאים את המשקל שלו. הגג מעניק תחושה של מסה גדולה אך חסרת משקל מעל חלל הכנסייה ומקנה מראה מיוחד לחזית. כאשר יורד גשם, המים מתנקזים אל קצהו האחורי של הגג ויוצרים מעין מזרקה.
האלמנטים המקוריים ביותר במבנה הם שני הקירות העבים הנראים מאסיביים במיוחד מן החזית הראשית ונמצאים בהטייה קלה. אחד הקירות, המשמש כקיר הימני של חלל התפילה, מחורר בחלונות ויטראז' ומחדיר אור למבנה בדומה לקירות בקתדרלות ימי הביניים. רוחב החלונות משתנה כך שהחלונות נראים גדולים מאוד מבחוץ אך מהווים חריצי אור קטנים כלפי פנים המבנה. בנוסף, החלונות מפוזרים באופן חסר סימטריה וללא סידור ברור, דבר המאפיין מאוד את המודרניזם. הקיר הנוסף הנמצא מאחורי במת הדרשה הוא בעל חלון אחד מסוג כזה המחדיר אור באופן דרמטי לתוך המבנה.
אדריכלות הכנסייה הייתה דבר חדש ומקורי במיוחד בזמן בנייתה והיוותה מקור השראה חשוב לבניית כנסיות נוספות ברחבי העולם בסגנון מודרניסטי ופוסט-מודרניסטי. רבים מתייחסים אל מבנה זה כאל יצירת מופת אדריכלית של המאה ה-20 והטובה ביותר של האדריכל לה קורבוזיה.
סאלמה
סאלמה (באסטונית: Salme) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת בדרום האי סארמאה. בצפון-מערב נמצאת נפת קארמה, מצפון קארלה ומצפון-מערב ללימאנדה. בדרום נמצאת נפת טורגו.
גאוגרפיה.