מאז שנת 2013 מנהל קבוצת פורום בת אלפי חברים בפייסבוק הנקראת "קרנפים 2013", ערוץ יוטיוב העוסק בפיתוח גוף, תזונה ותוספי מזון ועמוד אינסטגרם בעל עשרות אלפי עוקבים, בו הוא משתף בקביעות את עוקביו בטיפים לתזונה, הכנות לתחרויות ואימונים.
קגנוביץ' משמש כפרזנטור של חברת הביגוד למפתחי גוף, "גורילה וויר", ובין השנים 2014–2016 שימש כפרזנטור של חברת תוספי התזונה הישראלית ״סופר אפקט״. משנת 2016 ובמשך שנתיים, פרסם את חברת תוספי המזון מהגדולות בעולם - "Bpi Sports".
באוגוסט 2018 חתם קגנוביץ' על חוזה עם מותג תוספי התזונה לספורטאים ALFA, ומאז הוא בנבחרת הפרנזטורים של אלפא.
בשנת 2019 פרסם קגנוביץ' ברשתות החברתיות כי הוא חתם על חוזה עם חברת המדיה הגדולה בעולם בפיתוח גוף, "Generation Iron".
מתגורר בבאר שבע.
קניון הדר
קניון הדר, הוא מרכז קניות בשכונת תלפיות בירושלים. הקניון נחנך בשנת 2001, ונמצא בבעלות משותפת של חברת רבוע כחול נדל"ן וחברת כלל ביטוח.
היסטוריה.
במגרש בו הוקם הקניון פעל מפעל "מגדנית הדר", מפעל לייצור ביסקוויטים קרקרים, עוגיות וופלים שהוקם ב-1949 והעסיק כ-100 עובדים. בשנת 1995 רכש מפעל "אפיפית" מנצרת עילית את "מגדנית הדר". מפעל "אפיפית" הוקם בשנת 1958 ובמרץ 1996 עבר למבנה גדול יותר באזור התעשייה בנצרת עילית. למפעל זה הועברו קווי היצור של "מגדנית הדר" והמפעל בירושלים נסגר. חברת מפעל "אפיפית" עצמה החלה לפעול תחת המותג "הדר" שהיה מוכר יותר בשוק. משפחות הרצברג וליפמן, מייסדי "מגדנית הדר", שמרו בבעלותם את קרקע המפעל. בשנת 1997 חתמו על עסקת קומבנציה עם חברת "מרל"ז" שהייתה בבעלות הקבלן מרדכי יונה, להקמת קניון במקום. חברת "מרל"ז" קיבלה את הקרקע ובתמורה הם קיבלו כ-20% מהבעלות בפרויקט הקניון. בסוף 1997 נמכרו מחצית מהזכויות בקרקע לרשת "קואופ הריבוע הכחול" תמורת 10 מיליון דולר.
ב-1999, החלה בניית הקניון, והוא נחנך בשנת 2001.
בספטמבר 2003, מכרה חברת "מרל"ז" לחברת "אמד" את חלקה בקניון תמורת 18 מיליון שקל. בפברואר 2007, חברת "בריטיש ישראל" (אז פעלה בשם "ריט ישראל") רכשה מחצית מהקניון מחברת "אמד" ומייסדי "מגדנית הדר", תמורת 31 מיליון שקל. חברת "רבוע כחול נדל"ן" המשיכה להחזיק במחצית השנייה. חברת מליסרון רכשה את "בריטיש ישראל" בשנת 2012, אך היא נאלצה למכור את חלקה בקניון בעקבות דרישה של הממונה על ההגבלים העסקיים. את חלקה רכשה חברת כלל ביטוח תמורת 266 מיליון שקל.
מבנה הקניון.
הקניון נבנה על מגרש בשטח של 16.5 דונם, ובשלב הראשון כלל 17 אלף מ"ר של שטחי מסחר ו-24 אלף מ"ר של שטחי שירות, עם 71 בתי עסק בסך הכל. שוכרי "העוגן" של הקניון עם פתיחתו היו "קו אופ הריבוע הכחול" והום סנטר. לאחר פתיחת הקניון החל משא ומתן עם קבוצת גלובוס גרופ, להקמת בתי קולנוע בקניון כחלק משלב ב' שלו, אך הדבר לא יצא לפעול.
בשנת 2012, החלה חברת "רבוע כחול נדל"ן" בפרויקט להרחבת הקניון בעלות של 125 מיליון שקל. הפרויקט כלל הקמת קומה נוספת לחנויות אופנה בשטח של 7,700 מ"ר, הכפלת מספר מקומות החניה ושדרוג שטחי המסחר הקיימים. ביוני 2014, הושלמה הרחבת הקניון. לאחר ההרחבה יש בו כ-26,000 מ"ר של שטחי מסחר, עם חמש קומות של חנייה וארבע קומות של מסחר וכ-120 בתי עסק.
בשנת 2021 החלה להיבנות קומת מסחר נוספת מתחת לקומות המסחר הקיימות על שטח ששימש אז כחניון תת-קרקעי.
הקניון יושב בשכונת תלפיות הסמוכה למקור חיים וגם לקטמונים
האסון בנחל צפית
אקאסיה
אקאסיה (במקור בספרדית ,"La malquerida ) היא טלנובלה מקסיקנית ביכוכבם של השחקנים ויקטוריה רופו, אנדריאנה דיאז וכריסטיאן מייר). היא מבוססת על המחזה של חסינטו בנאבנטה.
תקציר הסדרה.
אקאסיה היא ילדה שמחה ומאושרת, שחיה עם הוריה בחווה המשפחתית. חייה משתנים באחת כשהיא מאבדת את אביה האהוב בתאונה מצערת, ואמה כריסטינה מגלה שבעלה המנוח שיעבד את החווה כדי לכסות חובות. בייאושה, כריסטינה מחליטה למכור את החווה ולעבור לגור אצל הוריה, אך תוכניותיה משתנות כאשר עובד חווה בשם אסטבן מציע לה עזרה בהצלת הרכוש שכה יקר לה ולבתה, אחר מאמצים רבים, כריסטינה ואסטבן מצליחים להציל את החווה ואף מתאהבים. אקאסיה הצעירה, שטרם התגברה על מותו של אביה, מסרבת לקבל את האהבה החדשה של אמה ועוברת לגור עם סבה וסבתה, השנים חולפות ואקאסיה חוזרת לחווה כאישה צעירה ויפה. הגבר הראשון שהיא פוגשת בחווה הוא אסטבן, שאינו מזהה אותה. אקאסיה מבהירה לו מיד שהיא הבעלים של החווה ושהיא נוטרת לו טינה על שתפס את מקומו של אביה. אולם, עם הזמן, המתח והשנאה בין השניים הופכים לתשוקה אסורה וסוערת, שמציבה את אקאסיה במרכזו של משולש אהבה דרמטי כיצד יתמודדו כריסטינה ואקאסיה עם משולש האהבה המסובך שאליו נקלעו והאם גבר אחד יצליח להפריד בין אם ובתה?
האמן העממי
גליישר ביי
בית היתומות הכללי ע&quot;ש דוד וינגרטן
בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן, המוכר גם בשם בית היתומות הכללי - ירושלים, או פשוט בית היתומות הכללי, הוא בית יתומים חרדי לבנות בירושלים שנוסד על ידי הרב דוד וינגרטן והמנוהל על ידי משפחת וינגרטן לדורותיה. עם התרחבותו עבר בית היתומות מספר מקומות בעיר, מראשיתו במאה שערים ועד מיקומו הנוכחי בקריית משה. הצלם הירושלמי צדוק בסן תיעד את פעילויות בית היתומות ואת היתומות עצמן בין השנים 1902-1934 בצילומים רבים.
היסטוריה.
רקע.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר חלק ניכר מתושבי ירושלים סבלו מעוני, החולי והתמותה ממחלות היו נפוצים ומספר האלמנות והמשפחות מרובות הילדים היה רב, כבר פעלו כמה בתי יתומים בעיר. אולם אלו התקיימו בדוחק ולכן, למרות הצורך, לא הוקם בית יתומות בעיר. בשנת 1903 ניסה יעקב אהרן לאפינער לגייס כספים להקמת בית יתומות בירושלים.
שנים ראשונות.
באפריל 1904 פורסם בחבצלת:
על הקמת בית היתומים מסופר שהרב דוד וינגרטן שמע קולה של ילדה יתומה בוכה והחליט להביאה לביתו במאה שערים. אשתו, מרים יהודית, הסכימה לטפל בה והזוג החל לאסוף אליו יתומות נוספות מתוך חמלה וחסד. בשנת 1902 הזוג קלט את שתי הבנות הראשונות למעונם. בשנה לאחר מכן כבר אכלסו עשר בנות בדירה שכורה. על פי גרסה אחרת, המייסד היה אהרן איטינגר ווינגרטן סייע לו.
באוגוסט 1905 התפרסם בהצפירה:
עניין זה נשתנה במהרה וגם בית היתומות שלח שליחים ברחבי העולם היהודי לקיבוץ נדבות לאחזקתו.
בתחילת 1907 כבר היו בירושלים שני בתי יתומות, האחד של היישוב הישן שקלט המוני בנות, 40 ביוני 1907, והשני, בית היתומות של חברת עזרה שקלט מספר מוגבל של בנות והשקיע יותר בהכשרתן. מנהלי המוסד היו דוד וינגרטן ואהרן זליג אטינגר.
המוסד הוכר רשמית על ידי השלטון העות'מאני ומורים שעבדו בו היו פטורים מגיוס. כמו כן, קיבל המוסד רשות לקיים הגרלות לצורך גיוס כספים.
בסוף שנת 1909, בקשה אשתו של ריצ'רד גוטהייל לסייע לבית היתומות. בביקור במקום הזדעזעה מהתנאים, וכך מתוארים הדברים בעיתונו של אליעזר בן-יהודה:
גברת גוטהייל הציעה לסייע כספית למוסד כדיח לנקותו ולקנות מגבות וכלים אישיים לכל אחת מהבנות וכן בקשה שילמדו את הבנות עברית, כתיבה, חשבון וכלכלת בית. כן בקשה גוהייל למנות ועד נשים המקובלות על מנהלי המוסד להשגחה על התנאים במקום. האחראים הסכימו לכל התנאים, אולם הסכמות לא הושגו מאחר שהם סירבו לדרישתה של גוהייל לפיקוח של רואי חשבון על חשבונותיהם. אך למרות שלא הגיעו להסכמות, אנשי בית היתומות מינו ועד נשים לפיקוח על המוסד שכלל את אשתו של יוסף מיוחס, והכניסו מורים ללמד אותן. הם גם דאגו לנקיון והכניסו מנהלת. במרץ 1911 קיימו מכירה של פירות עבודתן של הילדות.
בשנת 1911 היו בבית היתומות כ-75 יתומות. היתומות לא נשלחו מתוך עיקרון לבתי ספר אלא למדו במקום קריאה וכתיבה בעברית, מעט חשבון, היסטוריה וידיעת הארץ. כן לימדו את הבנות תפירה. בית היתומות היה אחד מ-13 מוסדות מרכזיים בירושלים שעסק באיסוף כספים בארצות הברית.
בסיכום של מוסדות ירושלים בסוף 1917 תיאר את בית היתומות:
הבניינים בהם פעל בית היתומות.
במאה שערים.
הדירה השכורה שהיה המעון הראשון של בית היתומות, הייתה דירה בעלת שני חדרים, בבית ברחוב מאה שערים 65. מאוחר יותר נשכר הבית כולו, ובכל עשרת חדריו שוכנו כחמישים יתומות.
ברחוב אתיופיה.
בשנת 1910 עבר בית היתומות לבניין בית הקיסרית טאיתו, שבחצר הכנסייה האתיופית ברחוב אתיופיה. בניין זה, ששימש את בית הספר בצלאל בין השנים 1906-1908, אכלס כבר כשמונים יתומות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הבניין ניזוק מהפגזות וכמה יתומות נפצעו. לאחר המלחמה גבר הצורך בסיוע ליתומות חדשות והוחלט להקים בניין חדש שלשמו רכש וינגרטן אדמות ליד שכונת קריית משה בעיר. אבן הפינה לבניין החדש הונחה באוגוסט 1928 אך כתוצאה ממחסור בכספים עקב הפעילות השוטפת ותשלומי המשכורות לעובדים, שבקושי הספיקו, נאלץ וינגרטן למכור חלק מהאדמות ולהעביר את בית היתומות למקום אחר.
בבית הספר אליאנס.