במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, תעשיית הפנינים שגשגה בזכות השלווה היחסית בים, וסיפקה הכנסה ותעסוקה לעמי המפרץ הפרסי. למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה קשה על דיג הפנינים, אך מה שגרם בפועל לקריסתה של התעשייה היה השפל הגדול של סוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, לצד הפיתוח היפני של חקלאות הפנינים. הענף נמוג זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ממשלת הודו העצמאית החדשה הטילה מס כבד על פנינים שיובאו ממדינות ערב במפרץ הפרסי. נפילתה של תעשיית הפנינים הביאה את האזור לעידן קשה מאוד, עם מעט הזדמנויות להשקיע בפיתוח תשתיות.
תחילת עידן הנפט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, צוותי של חברות הנפט ביצעו סקרים ראשוניים באזור. זיכיון יבשתי ראשון לחברת נפט הוענק בשנת 1939, וזיכיון ימי ראשון בשנת 1952. הנפט התגלה מתחת לשכבת פנינים ישנה במימי המפרץ הפרסי, ב-1958, ובמדבר מורבן ב-1960. המטען הראשון של נפט גולמי יוצא מאבו דאבי ב-1962. עם הגידול בהכנסות הנפט, שליט אבו דאבי, שייח זאיד בן סולטן אאל-נהיאן, לקח על עצמו תוכנית בנייה מסיבית של תשתיות, בינוי ומבני ציבור. כאשר יצוא הנפט של דובאי החל ב-1969, גם שייח' רשיד בן סעיד אאל מכתום, שליט דובאי, השתמש גם הוא בהכנסות מנפט כדי לשפר את איכות חייהם של אנשיו.
שגשוג תעשיית הנפט המקומית הובילה לשיחות בין השייח'ים של האמירויות לגבי איחוד אפשרי.
עצמאות.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי. אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לתעלת סואץ. כחלק מהחלטה אסטרטגית זו הסירה בריטניה את חסותה מעל אמירויות "חוף שביתת הנשק", וב-1971 הן נעשו עצמאיות, תחת הנהגת השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן.
ימים ספורים לאחר ההכרזה של הבריטים, ניסה שייח' זאיד, שחשש מההשלכות של עזיבת הכוחות הבריטיים, לשכנע את הבריטים להמשיך ולכבד את אמנות ההגנה ביניהם על ידי הצעתו לשלם את מלוא עלות השמירה על הכוחות המזוינים הבריטים באיחוד האמירויות. ממשלת בריטניה דחתה את ההצעה.
בין ההחלטה הבריטית על הפינוי לבין הפינוי עצמו התנהל משא ומתן בין שבע האמירויות לבין בחריין וקטר על הקמתה של פדרציה משותפת. המשא ומתן נכשל, ובמהלך שנת 1971 הפכו בחריין וקטר למדינות עצמאיות. בתום אותה שנה התאחדו שש מן האמירויות לפדרציה בשם "האמירויות הערביות המאוחדות", ושנה לאחר מכן הצטרפה אליהן ראס אל ח'יימה. יציאת הבריטים יצרה מתיחויות במקום, הן כלפי פנים (היריבויות בין האמירויות החריפו), והן כלפי חוץ - ויכוחים על קו הגבול בין הפדרציה החדשה לבין עומאן וערב הסעודית; השתלטות איראן על איי טונב והאי אבו מוסא, שהנסיכויות ראו אותם כשייכים להן (סוגיה שלא מצאה את פתרונה עד היום).
איחוד האמירויות הערביות כמדינה עצמאית.
היציבות השברירית בפדרציה שבה והתערערה בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן (1979), מלחמת איראן–עיראק (1980-1988) ופלישת עיראק לכווית (1990). האמירויות שרדו את הזעזועים הללו במידה רבה הודות לנשיא שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, שהשכיל לנצל את עושר הנפט של אבו דאבי לפיתוח שאר האמירויות, ולגייס תמיכה בינלאומית למען ביטחון הפדרציה.
ב-1990 האשימה עיראק את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט, מעבר למכסות שקבע אופ"ק, והציגה להן דרישות כספיות מופלגות. עיראק פלשה לכווית, והאמירויות הצטרפו לקואליציה הבינלאומית בראשות ארצות הברית, אשר לחמה בעיראק והביאה לשחרורה של כווית (1991). בעקבות המלחמה הרחיבו האמירויות את מעגל קשרי החוץ שלהן, אם כי לא לעבר איראן, שהן ממשיכות לראות בה אויבת, בדומה לעמדת ערב הסעודית הנוכחית, בניגוד לעמדת ערב הסעודית בעבר, שהייתה מגששת בכיוון של שיפור והידוק היחסים עם איראן.
בשנת 1994 חתמו איחוד האמירויות הערביות הסכם הגנה צבאי עם ארצות הברית, וב-1995 חתמו על הסכם שכזה עם צרפת.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, זוהתה איחוד האמירויות הערביות כמרכז פיננסי מרכזי המשמש את אל-קאעידה בהעברת כספים לחוטפים. האומה שיתפה פעולה מיידית עם ארצות הברית, הקפיאה חשבונות שקשורים לחשודים בטרור והידקה את מאבקה בהלבנת הכספים.
איחוד האמירויות הערביות תמכה בפעולות צבאיות של ארצות הברית ושל מדינות קואליציה אחרות אשר פעלו בפלישה לאפגניסטן (2001) ולעיראק (2003) וכן במערכות של המלחמה העולמית בטרור עבור קרן אפריקה בעזרת בסיס חיל האוויר מחוץ לאבו דאבי. הבסיס האווירי גם תמך בפעולות בעלות הברית במהלך מלחמת המפרץ ב-1991 ובמבצעים נוספים.
בנובמבר 2004 הלך לעולמו נשיא האמירויות השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן (בגיל 86), אשר הנהיג את המדינה למן ראשית עצמאותה (1971). זמן קצר לאחר מותו בחרו נציגי שבע האמירויות את בנו השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן כיורשו בתפקיד.
את תפקיד יורש העצר במקומו של ח'ליפה, תפס מוחמד בן ראשד אאל מכתום. בשנת 2006 נפטר מכתום בן ראשד אאל מכתום ראש הממשלה של איחוד האמירויות, ומוחמד בן ראשד אאל מכתום מכהן מאז בשני התפקידים.
במרץ 2006, ארצות הברית כפתה על חברת הנמלים העולמית של דובאי הנמצאת בבעלות המדינה לוותר על השליטה במסופים בשישה נמלים אמריקאיים מרכזיים. המהלך נבע מחשש לעלייה בסיכון לפיגועים, ואמרו כי איחוד האמירויות היה ביתם של שניים מחוטפי ה-11 בספטמבר.
בדצמבר 2006 התכוננה איחוד האמירויות הערביות לקראת הפעם הראשונה בה יתקיימו בחירות לקביעת זהותם של מחצית מחברי המועצה הלאומית הפדרלית של איחוד האמירויות הערביות מבין 450 מועמדים. עם זאת, רק 7000 אזרחים אמירים, פחות מ 1% של האוכלוסייה האמירית, קיבלו את הזכות להצביע בבחירות. תהליך הבחירות התנהל בחוסר שקיפות. גם נשים נכללו בין המועמדים.
בשנת 2011 התרחשו במזרח התיכון מספר התקוממויות פרו-דמוקרטיות, הידועות בשם "האביב הערבי". באיחוד האמירויות הערביות התרחשה תסיסה קטנה יחסית, אך הייתה תקרית אחת בה נעצרו חמישה פעילים פרו-דמוקרטים באשמת העלבת הנשיא ח'ליפה, סגן הנשיא, וכן נסיך אבו דאבי ויורשו המשוער של ח'ליפה, השיח' מוחמד בן זאיד אל נחיין. המשפט של חמשת העצורים משכה סיקור בינלאומי ומחאה ממספר ארגוני זכויות אדם, כולל ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שקרא לחמשת העצורים אסירי מצפון. הנאשמים הורשעו וקיבלו עונשי מאסר של שנתיים עד שלוש ב-27 בנובמבר 2011. עם זאת, כל החמישה זכו לחנינה על ידי שייח' ח'ליפה למחרת, ללא כל תגובה מצדו לנושא.
הסתיו הגרמני
Tears Dry on Their Own
Tears Dry on Their Own (בעברית: הדמעות מתייבשות מעצמן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית איימי ויינהאוס, מתוך אלבומה השני, Back to Black. השיר יצא לאור ב-13 באוגוסט 2007, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר הפך לאחד מהמצליחים ביותר של הזמרת, וגרסה בהופעה חיה שלו צורפה לאלבום האוסף הראשון של ויינהאוס, , שיצא לאחר מותה כמה חודשים לפני כן. בנוסף לכך, השיר הצליח להיכנס אל המקום ה-3 במצעד שבפלנדריה, ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-49 במצעד שבאירופה.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי איימי ויינהאוס, ולרי סימפסון וניקולס אשפורד, והופק על ידי סאלאם רמי. השיר מכיל כמה שורות מהשיר "Ain't No Mountain High Enough", של מרווין גיי ותמי טרל, משנת 1967.
השיר נכלל גם בפסקול Amy, שיצא עבור הסרט שצולם לאחר מותה בשנת 2011.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם בלוס אנג'לס, בבימויו של דוד לה-צ'אפל ב-22 במאי 2007. בתחילת הקליפ ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא יושבת על מיטה בתוך חדר בית המלון שלה, ולאחר מכן יוצאת מהבית לכיוון הפארק.
בזמן שהיא מתהלכת ברחובות לכיוון הפארק, היא נתקלת באנשים ולא שמה לב שאנשים מדברים אליה, ומתעלמת מכל הסובבים אותה. בחדר המלון ניתן היה לראות בקבוקי אלכוהול ריקים, וסיגריות. קליפ זה היה השני והאחרון שצולם לפני מותה ב-23 ביולי 2011.
הקליפ הפך לרביעי המצליח ביותר של ויינהאוס, ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-109 מיליון צפיות.
טוד וודברידג'
טוד וודברידג' (באנגלית: Todd Woodbridge; נולד ב-2 באפריל 1971) הוא טניסאי עבר אוסטרלי. בשיאו דורג במקום ה-19 בעולם בדירוג הסבב ה-ATP. הוא זכה 15 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות גברים, 6 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות מעורבים וזכה במדליית זהב אולימפית בתחרות זוגות גברים אולימפיאדת אטלנטה (1996), ובכך השלים זכייה בגראנד סלאם זהב. בסך הכל טוד וודברידג' זכה בכ-90 תחרויות.
בסוף שנות ה-80 כאשר התחרה בתחרויות נוער הוא הגיע לגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון בתחרות ליחידים. את רוב התוארים הוא זכה ביחד עם מארק וודפורד (61 זכיות כולל 11 בתחרויות גראנד סלאם).
לאחר הפרישה החל לעסוק בפרשנות טניס בטלוויזיה.
קפטני המחוז של סן מרינו
Love Is a Losing Game
Love Is a Losing Game (בעברית: אהבה היא משחק אבוד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית איימי ויינהאוס, מתוך אלבומה השני, Back to Black. השיר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2007, באירלנד וב-10 בדצמבר 2007, בבריטניה, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. השיר הוא הסינגל האחרון שהוציאה ויינהאוס במהלך החיים שלה.
בנוסף לכך, השיר צורף לפלייליסט של רדיו BBC ב-7 בנובמבר באותה שנה שבה יצא.
השיר הגיע בשיאו אל המקום ה-33 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-88 במצעד שבהולנד.
רקע וכתיבה.