החצר מובילה אל הטרקלין בקומת הקרקע. סביבה זו מתקופת ראשית המאה השבע-עשרה, בשיפוצים שהוזמנו על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י. היא מעוטרת כולה בציורי קיר ובמיוחד 16 הלונטות (חמש בצדדים העיקריים, שלוש על הקטנות, כשבמרכז שלט האצולה של בית מדיצ'י) מושכות תשומת לב, מעוטרת בתמונות נוף קטנות, מראות דמיוניים, נופי ים, סצנות עם חורבות, גנים, מזרקות ודמויות קטנות. בין השאר הן כוללות שני מבטים על וילה מדיצ'י ברומא, שהייתה אז בבעלות הקרדינל קרלו, וכמה סצנות המבוססות על האפוס "ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו. סצנות אלו נועדו לחגוג באלגוריות את מעלליו של אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה כנגד הטורקים. הלונטות ממוסגרות במערכת מורכבת של עיטורי קיר ציוריים, עם מסגרות, כרובים, זרי פרחים, ואלמנטים מהצומח ומהחי. מנקודת מבט סגנונית, ציורים אלה מחדשים את הזרם האמנותי מהמאפיין "האימפרסיוניסטי" של ציור נוף בין המאות ה-16 וה-17.
מהטרקלין אפשר להגיע לחדרים בלוג'יה שבקומת הקרקע, כאשר הקשתות הגדולות הצופות לגן סגורות כעת על ידי חלונות. כאן יש ציור פרסקו גדול מהמאה התשע-עשרה מאת ג'ורג' פרדריק ווטס המתאר את הריגתו של הרופא של לורנצו המפואר בבאר הווילה (1845), אפיזודה כמעט דמיונית שהייתה יכולה להיגרם מכעס על האיש שלא ידע כיצד לרפא את הפטרון הגדול והמיטיב לאזרחים.
המערה התת-קרקעית.
גרם מדרגות ליד החצר מוביל למרתף, שם יש דוגמה יקרה ונדירה לגחמה אדריכלית המיוצגת על ידי הגרוטיצ'ינה (Grotticina). סביבה זו, שנבנתה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י במאה השבע-עשרה, הושגה באמצעות שימוש בחלק ממרתפי הווילה, עם קמרון חבית ותאורה רכה המושגת על ידי שני פתחים. המערות הפנטסטיות למעשה, האופייניות לסגנון המנייריסטי, התפשטו בווילות מהמאה ה-16, כמקום של קרירות בקיץ ורוח "גרוטסקית" (מילה שנובעת מהמילה גרוטו, מערה מלאכותית). "מערה" זו מעוטרת כולה בציורים עם ענפי גפן, עלווה, דמויות מיתולוגיות ואלמנטים צמחיים. על הקמרון מצוירים בכחוס ואלגוריה של שפע, כמו גם כמה דמויות של סאטירים. בחלק המרכזי של הקמרון יש אוקולוס, שממנו ניתן לראות מרפסת עם ארבעה קופידונים. על הקיר הצפוני, סמוך לכניסה, קיים גרוטו אמיתי, גומחה עם ציפויים דמויי קירות מערה ונטיפים משוחזרים. הגומחה מכילה מזרקה קטנה, שלא מוזנת כיום, אלא בהזדמנויות מיוחדות. אלמנט נוסף שיש בו עניין רב הוא הרצפה, המכוסה לחלוטין באריחי מיוליקה מקוריים, מעוטרת במוטיבים גאומטריים, אלמנטים מהצומח, פלר דה ליס בזהב על רקע כחול וכו'. הריצוף נפגע במקומות מסוימים בצורה בולטת, מה שמחייב שימוש בכיסויים מיוחדים לנעלים המסופקים למבקרים. מלתחה בנויה סוגרת את המתחם הדקורטיבי של החדר בסמוך לקיר שמול המזרקה, והיא מעוטרת גם מבפנים וגם מבחוץ באמצעות וולוטות.
הקומה הראשונה.
מייד משמאל לגרם המדרגות הראשי נמצא ה"סלונה דל קמינו", הנשלט על ידי האח המעוטר בתבליטים נמוכים, והמתוארך ל-1465, ולכן מתקופת לורנצו המפואר. החדר שופץ במאה התשע-עשרה בסגנון ימי-ביניימי ויש בו שני ציורים גדולים המתארים פרקים הקשורים לבעליה הקדומים של הווילה: "לורנצו המפואר וקבוצת האקדמאים במהלך חגיגות אפלטון" ו"קוזימו הזקן המקבל מכובדים ואנשי כנסייה בספריה", שניהם על ידי צייר בשם פולצ'ינלי. ממול האח יש שתי פרוטומות משיש, עם דיוקנאותיהם של לורנצו המפואר וקוזימו הזקן.
קצת הלאה נמצא החדרון של סטודילו דיי מדיצ'י (Studiolo dei Medici), הממוקם בפינה הדרומית-מזרחית של הווילה. זהו חדר קטן עם קמרון חבית, מעוטר על הקירות והתקרה בציורי קיר גרוטסקיים: נופים פנטסטיים, אלמנטים צמחיים מדומיינים, אלמנטים דמויי חיות ודמויי אנוש המסודרים בהרמוניה על הרקע הנייטרלי. סמל הקרדינל קרלו דה מדיצ'י במרכז מזכיר את מקור הקישוט, שנעשה בראשית המאה השבע-עשרה.
כשחוזרים לסלון מגיעים מצד שמאל לחדר המוביל ללוג'יה בקומה הראשונה. יש המייחסים לוג'יה זו לאדריכל ג'וליאנו דה סנגאלו, שעבד עבור לורנצו המפואר בשנים האחרונות לחייו, אחרים משערים כי היא הוקמה בתקופת לאו העשירי כאשר המשפחה זכתה ליוקרה גדולה, אחרים טוענים כי היא מהתקופה שלאחר הגירוש השלישי של מדיצ'י, כאשר הדוכס אלסנדרו שיפץ את הווילה לאחר 1534. ג'ורג'ו וזארי כתב על עבודותיו של הצייר פונטורמו בלוג'יה זו, אולם עם זאת, כבר בזמן שווזארי כתב את תיאוריו התדרדר מצב הציורים במידה ניכרת בגלל שימוש בטכניקות שאינן מתאימות לסביבות חיצוניות. הציורים הגרוטסקיים הנוכחיים על התקרה מתוארכים לתקופת הקרדינל קרלו דה מדיצ'י, ששלט האצולה שלו מצויר במרכז, אף כי כמה מאפיינים סגנוניים של פונטורמו בציורים הולידו את ההשערה שאפשר שחלקים מסוימים שחזרו את ציוריו.
הפארק.
בווילה יש הן גן איטלקי, הצופה על החזית הראשית, והן גן אנגלי רחב המקיף אותה מכל הצדדים (אם כי כיום הוא מצומצם מאוד בהשוואה לעבר). צורת הגן הנוכחית מתוארכות לשינויים שערך סר ג'וזף סלואן, שנטע מספר מינים חריגים מכל רחבי העולם: מחטניים מאסיה ואנגליה, כמו ארזי לבנון (על אחד מהם יש עדיין חריתה של אהבה ממבט ראשון על חלקו התחתון של הגזע), אורנים ואשוחים, עצי קטלב מיוון, סקוויה נאה ועוד.
הגן האיטלקי מקושט גם בגדרות חיות של שיחי פיטוספורם ("Pittosporum") ורימון מצוי, בנוסף למיני העצים הנדירים שהוזכרו, יש גם שני עצי ערמונית הסוסים, האחד עם פרחים בגוון אדום-ורוד, והשני בעל פרחים לבנים. במרכז הגן מוצב אגן גדול, כאשר בצד הגן ניצבת חממת ההדרים (אורנז'רי) שעדיין משמרת כמה מיני הדרים נדירים. בין המינים החשובים ביותר: קריפטומריה יפנית ("Cryptomeria japonica"), הזן "fastigiata" של טקסוס מעונב, אראוקריה קולומנריס ("Araucaria columnaris") וכמה מינים של עצי דקל (וושינגטוניה חוטית ("Washingtonia filifera"), כמדוריאה עדינה ("Chamaedorea elegans") ותמר קנרי).
טרנספורמציה נוספת של הגן התרחשה עם הסטת הכביש, שעד 1837 עבר ליד הווילה, למורד הגבעה. בדרך זו ניתן היה להגדיל את הפארק עם דרך חדשה לכרכרות שהחלה מהכניסה המונומנטלית החדשה בכנסיית סן ג'ובאני בטיסטה בקרג'י. בפארק ישנם עצים גבוהים רבים שנשתלו במיוחד במאה התשע עשרה (עצי טיליה, אלון הגלעין ("Quercus ilex") וארזים), כשמתחת לעצים גדל ער אציל. אנו מבחינים בין אורן הזפת, עם גבעול גלילי ודק מאוד, סקוויה נאה, שלה קליפה חרוצה בתלמים עמוקים, וקרוב אליה קלוצדרוס ("Calocedrus"), שלו ענפים הנפרשים כנברשת. דוגמאות נוספות בולטות הן כמה עצי אורן ג'פרי, קטלפה ("Catalpa"), כמה עצי אלון לביד ("Quercus pubescens") ומיני אלון נוספים (אחד מהם שגזעו מת, אך הוא רלוונטי מכיוון שהוא מתוארך עוד לתקופת מדיצ'י).
עמי וולנסקי
עמי (עמרם) וולנסקי (נולד ב־6 במרץ 1947) הוא פרופסור חבר בדימוס בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב וחבר סגל בבית הספר למנהיגות של קרן מנדל. כיהן כמדען הראשי של משרד החינוך, כיועצם של ארבעה שרי חינוך בתחום ההשכלה הגבוהה, סגן המנהל הכללי של משרד החינוך לתכנון ומנהלה הראשון של היחידה לקידום נוער במשרד. זוכה פרס לנדאו בקטגוריית חקר ההוראה לשנת 2021.
ביוגרפיה.
עמי וולנסקי נולד ברמת גן לאסתר וזלמן. את תוארו הראשון רכש באוניברסיטת בר-אילן (חינוך וקרימינולוגיה); תואר שני בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב (קרימינולוגיה) ותואר שלישי בחינוך באוניברסיטת אוקספורד (Wolfson college).
בשנת 1970 החל לעבוד כמחנך ומורה לעבריינים צעירים בכלא תל מונד. בשנת 1973 התמנה לנהל את המרכז הקהילתי בשכונת העולים עמישב בפתח תקווה. את דרכו במשרד החינוך החל בשנת 1975 כמפקח על הטיפול בחבורות נוער במחוז תל אביב ובשנת 1978 התמנה למנהלה הראשון של ההיחידה לקידום נוער במשרד החינוך בירושלים. בתפקיד זה עסק בפיתוח תשתיות ושירותים לנוער בסיכון ועיצב את המדיניות החינוכית בתחום הטיפול באוכלוסיות שנשרו ממסגרות חינוכיות. תוכניות אלה כללו הנחת תשתית להשלמת השכלה והוראה פרטנית (או בקבוצות קטנות) הידועה כתוכנית היל"ה אשר פרצה דרכים עם מינויה של ברוריה בקר למנהלת התוכנית. בשנת 1980 הקים את המכון לקידום נוער בקלמניה (בית ברל) בראשות ד"ר המנחם אמיתי שנועד להכשיר את ממלאי התפקידים השונים במערכת העוסקת בטיפול בנוער מנותק בד בבד עם אימוץ מדיניות של אקדמיזציה כתנאי לעבודה עם נוער בסיכון. שנות השמונים הוקדשו להרחבת הפעולה ליישובים חדשים תוך הקמה של 40 יחידות לקידום נוער נוספות. כמו כן פיתח תוכנית לשילוב נוער מנותק בבתי ספר יוקרתיים; יזם מפעלי אתגר לנוער מנותק (מסעות במדבר; טיולי גמלים בסיני; מחנות ימיים; התנדבות בבסיסי צה"ל ועוד). במאמץ לסייע לבני נוער אלה בגיוס לצה"ל, פנה לתנועה הקיבוצית בבקשה להעמיד לרשות משרד החינוך מתנדב אשר יסייע בהכנתם לשירות צבאי. הצטרפותו של חרות לפיד לצוות היחידה לקידום נוער במשרד תרמה להנעת שרשרת החלטות של הרמטכ"ל רפאל איתן, אשר הביאה לגיוסו של נוער זה לצה"ל בתוכנית שזכתה לכינוי "נערי רפול".
יזם ופרסם, החל משנת 1980, סקרים שנתיים אודות היקף הבעיה של נוער מנותק בישראל במקביל להעמקת שיתוף פעולה עם משרדים ממשלתיים אחרים. בשנת 1983 פנה לד"ר אהרון זידנברג, מנכ"ל המכללה האקדמית בית ברל, בהצעה להקים את המסלול האקדמי הראשון לקידום נוער, ובכך נסללה הדרך לפיתוח מסלולי לימוד נוספים במוסדות להשכלה גבוהה כולל לימודים לתואר שני. במילואים שימש כקב"ן בבסיס הטירונים של חיילי מקא"מ בחוות השומר, בבתי כלא צבאיים ובמחלקת מדעי ההתנהגות של צה"ל (ממד"ה).