במסעותיו ברחבי גרמניה השפיע רבות על מלחינים שונים עד אשר חזר בשנת 1502 לאיטליה- לפירנצה או לפרארה, שם התחרה עם ז'וסקן על העסקתו.
מכתב מפורסם שנכתב על ידי נציג של בית אסטה (Este) השווה את שני המלחינים : " איזאק הוא בעל אופי טוב יותר, ולמרות שז'וסקן מלחין טוב יותר, הוא מלחין רק כשהוא חפץ בכך ולא כשהוא מתבקש לכך, איזאק ילחין כשתבקש ממנו ..." .
איזאק חזר לפירנצה בשנת 1514 ומת בשנת 1517.
יצירתו.
איזאק הלחין מגוון נרחב של מוזיקה, לרבות מיסות, מוטטים, לידר ומוזיקה אינסטרומנטלית והיה לאחד מהמלחינים הפוריים ביותר בזמנו.
יצירתו המוכרת ביותר היא הליד הגרמני 'Innsbruck, ich muss dich lassen' 'אינסברוק, חייב אני לעזבך', לו עיבד מספר גרסאות. אולם ייתכן שהמלודיה עממית ואיזאק רק ביצע את מלאכת העיבוד. זוהי אותה מלודיה ששימשה לימים כנושא לכוראל הלותראני O Welt, ich muss dich lassen, שהיה לבסיס יצירות רבות של יוהאן סבסטיאן באך ויוהנס ברהמס.
איזאק זוכה כיום להערכה רבה בעיקר בזכות ה-Choralis Constantinus שלו. זהו קובץ עצום של מעל ל-450 מוטטים פוליפוניים, מבוססים על מזמורים עבור הפרופר (Proper) של המיסה, אשר הולחנו לפי הזמנה מהקתדרלה בקונסטנץ באפריל 1508,לכתוב מוזיקה לסדרי התפילה הייחודיים לפולחנים המקומיים. חלק מספר זה נערך בידי אנטון וברן אשר חקר את יצירות איזאק וכתב אודותיו עבודת דוקטורט. איזאק שהה בקונסטנץ עקב כינוס הרייכסטאג על ידי מקסימיליאן, שביקשו לספק מוזיקה למקהלה של הקפלה המלכותית. אחרי מותם של מקסימילאן ואיזאק, לודוויג זנפל, תלמידו של איזאק וחבר במקהלת הקפלה המלכותית, ערך את כל הפרופרים וסדרם בהתאם לשנת הכנסייה. המוטטים הללו מהווים דוגמאות מופת לפוליפוניות הרנסאנס, המבוססת על נושאי מזמורים נושנים.
השפעתו.
השפעתו העמוקה ביותר הייתה בגרמניה, שם חי ושם הופצה המוזיקה שלו. תרומתו למוזיקה האירופאית היא בהפיכת הסגנון הפוליפוני הנדרלאנדי למקובל בגרמניה, וכן הווה איזאק אבן דרך בהתפתחות המוזיקה הקונטרפונקטית שם.
שעון יום הדין
שעון יום הדין, הוא אמצעי המחשה שנוצר על ידי ביטאון מדעני האטום באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947, ומנסה לאמוד את ההסתברות לקטסטרופה גלובלית לסכן את עתיד האנושות - פריצתה של מלחמה גרעינית, ולאחרונה גם פגיעה של ההתחממות הגלובלית. את המידע הוא מציג ב"דקות לחצות", כאשר חצות היא הנקודה שבה תפרוץ מלחמה גרעינית. המרחק הרב ביותר מחצות היה בשנים 1991–1994, בעקבות תום המלחמה הקרה – 17 דקות. ב-23 בינואר 2020 הוזזו מחוגי השעון ל-100 שניות לפני חצות, המיקום הקרוב ביותר לחצות מאז שנוצר השעון. המדענים שהחליטו על הזזת המחוג הסבירו שהסכנה לאנושות גבוהה מאי פעם עקב שילוב של סכנה למלחמה גרעינית ושינויי אקלים.
יצירת השעון.
ב-1947, התבקשה האמנית מרטיל לנגסדורף שהייתה אשתו של אלכסנדר לנגסדורף אחד מהפיזיקאים שהשתתפו בפרויקט מנהטן, הפרויקט של פיתוח הנשק הגרעיני, לעצב עמוד ראשי של עיתון שעסק ברמת איום הגרעין בעולם. היא בחרה לצייר שעון שבו המחוגים מראים את השעה 7 דקות לחצות.
השינויים בשעון.
מחוגי השעון, מאז שהחל 1947 והשעה בו הייתה 7 דקות לחצות, זזו 24 פעמים כתגובה לאירועים בינלאומיים. לפעמים התקרבו לחצות ולפעמים התרחקו ממנו.
יהושע אובסיי
ריגוש (מחזה)
ריגוש הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט, שהועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007. המחזה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2005, פרס שחקנית השנה לדפנה רכטר ופרס שחקנית המשנה לנעמי פרומוביץ'.
עלילה.
המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט שחולה באינסומניה (נדודי שינה). מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא . היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה. סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה. מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה. והקשר ביניהן מתחזק.
בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף. מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים.
נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית. בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה.
כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה. היא כועסת על סופי וזורקת אותה.
מיקה מגיעה לשפל המדרגה. אין לה משפחה, חברים, עבודה. אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה. ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה. אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה. שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו. והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב. הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה. הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך. שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה. היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה. אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת. אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה.
את הסרט שלה מיקה עשתה על האינסומניה שלה. והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה. אבל הכי חשוב. בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה. ואז היא ישנה. ובעלה שוכב לידה.
פרויקט דרום-מזרח אנטוליה
פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (טורקית Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP) הוא פרויקט רב-מגזרי לפיתוח אזורי בר-קיימא משולב בדרום-מזרח אנטוליה בטורקיה. מטרותיו העיקריות של הפרויקט הן להעלות את איכות חייהם ורמת הכנסתם של תושבי האזור, להקטין פערים בין-אזוריים, להגדיל את התפוקה והצמיחה הכלכלית במגזר הכפרי, וכן לתרום למטרות כלכליות וחברתיות במישור הלאומי. הפרויקט משתרע באזור הניקוז של נהרות הפרת והחידקל בשטחן של 9 נפות במדינה - אדיאמן, בטמן, דיירבאקיר, גזיאנטפ, קיליס, מרדין, אורפה, סיאירט ושרנק. בשטח זה התגוררו בשנת 2000 6,608,619 תושבים ובשנת 2005 הוערך מספרם בכ-9 מיליון.
היסטוריה.
הראשון שהגה את הרעיון לרתום את נהרות האזור להפקת חשמל כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה מוסטפא כמאל אטאטורק, וב-1935 נוסד "המינהל לתכנון עבודות חשמל" (Elektrik İşleri Etüd İdaresi, EİE) והופקד על מחקר ובחינת התחום. המיזם החל לצאת לפועל בשנות השבעים של המאה ה-20 כמפעל השקיה, חקלאות וייצור כוח הידרואלקטרי, וסכר קבן (Keban Barajı) היה הסכר הגדול הראשון שהוקם על נהר הפרת ב-1974. בשנת 2020 הוקם סכר איליסו ותחנת כוח בהספק של 1200 מגוו"ט.
במהלך שנות השמונים שינה המיזם את אופיו והפך למפעל רב-תחומי השם דגש גם על אספקטים חברתיים וכלכליים אחרים, כמו תשתית עירונית וכפרית, ייעור, חינוך ובריאות, וב-1988 עודכן המבנה הארגוני של הנהלת הפרויקט כדי להתאימה ליעדיו החדשים. חלקו של המיזם העוסק ביעדיו המקוריים כולל את הקמתם של 22 סכרים ו-19 תחנות כוח הידרואלקטריות (שמונה מהם הוקמו עד 2005), וכן את השקייתו של אזור בשטח של 18,200 קמ"ר. עלותו הכוללת של המיזם מוערכת ב-32 מיליארד דולר ונכון לשנת 2005 כבר הושקע 56% מסכום זה. יכולת הפקת החשמל של המיזם עמדה בשנת 2005 על 7,476 מגה-ואט ואמורה להגיע ל-27 מיליון מגה-ואט. הסכר הגדול ביותר במיזם, סכר אטאטורק גם הוא על נהר פרת, הושלם בשנת 1990. גובהו 184 מטר ורוחבו 1,820 מטר. תחנת הכוח של הסכר מייצרת לבדה 2,400 מגה-ואט ומימיו מזינים את אזור חרן.
עם זאת, בשנות התשעים של המאה ה-20 נקלע הפרויקט לקיפאון בשל מספר סיבות. המאבק המתמשך בין ממשלת טורקיה ומפלגת הפועלים של כורדיסטן שהתחולל בעיקר בדרום-מזרח אנטוליה עיכב את העבודות, ומפלגת הפועלים הכורדית ביצעה מספר התקפות טרור על מתקנים במיזם והסבה להם נזק, מה גם שהממשלה נאלצה להפנות משאבים כספיים לשם אבטחתם. בנוסף המשברים הכלכליים שפקדו את טורקיה בעשור האחרון של המאה ה-20 כמו גם המתיחות בעיראק עיכבו גם הם את התקדמות הפרויקט. בשל השפעתו של המיזם על משטר זרימתם של נהרות מסופוטמיה העיקריים גם בשטחי סוריה ועיראק הביא הפרויקט למתיחות בין טורקיה לבין מדינות אלה, אשר דרשו את הגדלת כמות המים הזורמת בנהרות, וטורקיה השקיעה כספים רבים במיגון המתקנים מפני התקפה צבאית. פרנסי המיזם נאלצו להתמודד גם עם מחאה על רקע הצפת שטחים, דבר שהביא לעקירת אוכלוסייה ופגיעה באתרים היסטוריים.
בתחילת המאה ה-21 נפתרו רובן של בעיות אלה. יחסיה של טורקיה עם סוריה השתפרו והמתיחות בעניין המיזם נדחקה לקרן זווית. הפלת משטרו של סדאם חוסיין בעיראק והאנרכיה שהשתלטה על מדינה זו הסיתו את העיסוק במיזם גם שם, ולכידתו של מנהיג מפלגת הפועלים הכורדית, עבדוללה אג'לאן ב-1999, והרגיעה במאבקו של הארגון תרמו לרגיעת האזור.
השפעות הפרויקט.