מינאס (בפורטוגזית: Queijo Minas) היא גבינה שמקורה במדינה הברזילאית מינאס ז'ראיס (הידועה בגידול בקר). קיימים מספר סוגים: פרסקאל (גבינה טרייה), מאיה קורה (גבינה בשלה למחצה) וקוראדו (גבינה בשלה). הסוג הרביעי, קג'ו פאדראו (גבינה סטנדרטית, כלומר, שתהליך הפקתה עבר סטנדרטיזציה) חדש יחסית ומשווק כמעט בכל מרכול ומכולת בברזיל.
גבינת המינאס נעשית מחלב פרה לפי מתכונים מסורתיים ותהליך ההכנה שלה נחשב פשוט. ההבשלה נעשית באוויר הפתוח, או לעיתים רחוקות יותר, על כיריים.
ברכה אחרונה
ברכה אחרונה היא כינוי לאחת משלוש הברכות שתיקנו חז"ל לברך לאחר אכילה או שתייה.
סוגים של ברכה אחרונה.
קיימים שלושה סוגי ברכות אחרונות:
כשאכל כמה סוגי מאכלים.
"ברכת המזון" פוטרת מלברך את שאר הברכות על המאכלים שנאכלו בסעודה, בתנאי שבאותה סעודה נאכל גם לחם. ברכת "מעין שלוש" על פירות משבעת המינים פוטרת את ברכת "בורא נפשות" על שאר פירות, אך לא את 'בורא נפשות שלאחר אכילת שאר מאכלים או לאחר שתיית משקאות.
השיעור המינימלי לחיוב ברכה אחרונה.
שיעור האוכל המינימלי המחייב ב'ברכה אחרונה' הוא שיעור כזית בזמן של כדי אכילת פרס.
במשקאות השיעור המינימלי הוא בשתיית משקה בשיעור רביעית.
ברכות אחרונות בליל הסדר.
בליל הסדר נאמרות שתי ברכות אחרונות: בתום הארוחה (הנכללת בפרק של סימן "שולחן עורך"), הראשונה היא 'ברכת המזון' (בפרק "ברך"), אך כיוון שלאחר מכן שותים כוס שלישית וכוס רביעית מארבע כוסות, נאמרת ברכת מעין שלוש על היין (בסוף פרק "הלל").
ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל.
בגמרא במסכת ברכות נאמר שאין לברך ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל. כך נפסקה הלכה כדעה שאין ברכה אחרונה על מצוות, ולא כדעת בני מערבא שברכו לאחר חליצת התפילין את ברכת לשמור חוקיו, וכן אין לברך ברכה אחרונה על ריח.
הבורסה הגאורגית לניירות ערך
הבורסה הגאורגית לניירות ערך (בגאורגית: საქართველოს საფონდო ბირჟა, סכַּרתווֶלוֹס סַפּוֹנדוֹ בּירז'ה) היא הבורסה לניירות ערך הראשית בגאורגיה. הבורסה נוסדה על ידי "Joint Stock Company Georgian Stock Exchange Charter", שנרשמה ואושרה בשנת היא ממוקמת בבירה הגאורגית, טביליסי. קיצור שמה האנגלי הוא GeSE.
נכון לשנת 2006 כוללת הבורסה הגאורגית 231 חברות.
לייב שרה'ס
רבי אריה לֶייבּ שָׂרָה'ס (נהגה: "שׂוּרֶס"; י"ז בתמוז ה'ת"ץ, 1730 – ד' באדר ב' תקנ"א, 1791) היה מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש. הרבה לנדוד בקהילות ישראל ולעסוק בפדיון שבויים.
קורות חייו.
רבי לייבּ (שרה'ס) בן-שרה נולד בי"ז בתמוז ה'ת"צ לשרה, וליוסף שהיה נצר לשושלת המהר"ל מפראג, סמוך לעיר רוֹבנה, שבה פעל המגיד ממזריטש. בתולדות התנועה החסידית נקראו רבנים בודדים בלבד על שם אִמם. על פי האגדה החסידית, מקור שמו של רבי לייבּ, היה במעשה של אמו: .
עוד מנעוריו דבק ברבי ישראל הבעל שם-טוב שהעיד עליו: "רבי לייבּ מתענה משבת לשבת לא משום שברצונו לצום, אלא משום שבדבֵקותו בבורא הוא שוכח לאכול". מתוקף סמיכותו לרובנה, עירו של המגיד ממזריטש, היה מבאי ביתו של המגיד וממקורביו.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של רבי לייבּ בן-שרה. קיימת עדות על קיומו של אח בשם מרדכי, אולם אין במסורה החסידית הרחבה ביוגרפית על אודות אחים ואחיות נוספים. על שרה האם, שהאגדה החסידית מרחיבה בתיאורי צדיקותה ויופייה, מסופר שהקדישה בשנות אלמנותה את כל כוחותיה וכישוריה בגידול בניה במסירות נפש.
שני אירועים בִּלבד שמורים מימי ילדותו ונעוריו של רבי לייבּ. האזכּור הראשון הוא הסתלקות אביו רבי יוסף ובחירתו לזַכּות את בנו הפעוט להיקרא בשם אִמו. הסיפור השני מתייחס לשנת כניסתו של רבי לייבּ לעול המצוות. לפי האגדה הייתה נשמתו 'דו פרצופין', שכן בהיותו בר-מצווה קיבל מהמגיד ממזריטש גם את נשמתו של רבי חיים בן-עטר, בעל "אור החיים", שהיה נערץ על החסידים.
שתי אבני הדרך הבאות במסלול חייו המתועד של רבי לייבּ הצעיר כרוכות במסכת יחסיו המופלאה עם רבי ישראל הבעש"ט. תחילה מסופר על אירוע חריג שהתרחש במחיצת הבעש"ט וקרוּאיו. במִתוועדים אחזה תדהמה נוכח השתלחותו עזת הפנים של לייבּ הנער, ונוכח היחלצותו המפתיעה של הבעש"ט למענו:
"בהיותו בן ט"ו שנים נכנס פתאום לייבּ הצעיר לחדרו של הבעש"ט, כשהוא מקפץ ומרקד. תלמידי הבעש"ט התרעמו על חוצפתו של הנער ועמדו לגרשו החוצה, אולם הבעש"ט שידע את שורש נשמתו הגדולה, הרגיע את הפרץ והסער שחולל תלמידו עז הפנים ופנה אל הנער: "חריף אתה ונועז. יודע אני מעשיך ואולם סכנות חמורות אורבות בדרכך. הולך הִנךָ על חודה של חרב. אחוז בי חזק ואכוון דרכך". מאז דבק רבי לייבּ בבעש"ט והיה שליחו הנאמן בכל העניינים והמשימות שהשתיקה יפה להן, ובכל אותם פעולות ומעשים שחייבים היו להיעשות בהסתר.
הסיפור השני הוא תיאור המעמד הטעון בעוצמות רגשיות נדירות כאשר שכב הבעש"ט על ערש דווי והטיל על רבי לייבּ, פנים אל פנים, לרשת מקומו במצוות פרנסת ל"ו הצדיקים הנסתרים בדורו.
יופיו החיצוני של רבי לייבּ בן-שרה וחוסנו הגופני מהווים נדבך משמעותי בתיאור דמותו. "במזל יופי בא רבי לייבּ לעולם, ושפע עליון ניתן לו תמיד בעין יפה וביד רחבה", כתב הסופר אליעזר שטיינמן. "הוא עצמו זכה למידת הגבורה, כי גיבור היה בגופו, פשוטו כמשמעו. מעשה שתלמידו רבי יצחק מלבוב רצה לקחת תיבת מטלטליו ולהרימה כדי לשמש את רבו, ולא הצליח להרימה מחמת כובדה. אמר לו רבי לייבּ: כתוב 'גיבורי כוח עושי דברו' (תהִלים כג, כ), כי להיות מעושי דברו של הקב"ה צריך להיות גיבור בכוח... ואכן, רבי לייבּ היה גיבור חיל, נאה בקומתו, ויפה תואר במראהו. ובמקום שאתה מוצא את יופיו וגבורתו, מוצא אתה כי נשמתו החצובה מהיכל היופי והגבורה הייתה מקורבת לעולם הניגון".
ידוע שרבי לייבּ היה למדן מופלג ודרש בדברי תורה עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה – הלמדן של החסידות. בזקנותו נעזר ברבי עזריאל מפולוצק, מתועמלני החסידות החשובים ומגדולי תלמידיו של המגיד, שהיה נִלווה אליו בנסיעותיו.
רבי לייבּ בן-שרה נִמנה עם הצדיקים הנסתרים בתולדות החסידוּת. כל ימיו היה סובב בערים ובעיירות, מבקר בירידים ובמקומות אחרים, והיה עוסק בדבר מִצווה. בייחוד הקדיש מכוחותיו למצוות פדיון שבויים והצלת רדופים מיָד עושקיהם. רבי לייבּ נודע במאבקיו נגד אדנוּתם של הגבירים היהודיים מבית. הוא לא נרתע מכוחם והתעמת ללא חת בהתעמרות ובגזל שהייתה מנת חלקה של דלת העם מידי בני עמם. קרוב לוודאי שגם מכאן נובעת תהילתו בקרב פשוטי העם. דמותו שימשה נושא לעשרות סיפורי עם חסידיים. לפי האגדה היה נוסע ב'קפיצת הדרך' גם לווינה ומשתדל אצל רבי הממלכה למען היהודים.
החסידות ראתה בקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, אויב מר ומסוכן ליהדות, והאגדה החסידית העמידה את רבי לייבּ בן-שרה לעמוד בפרץ ולנקום במדיח ובפורענויותיו. מסופר שרבי לייבּ נכנס כ'רואה ואינו נראה' לארמון הקיסר, והתאמץ להשפיע עליו לבטל את חוק החינוך לילדי ישראל משנת תקמ"א (1781). במשך עשור שנים לא הוכרעה, לכאורה, ההתמודדות בין רבי לייבּ בן-שרה והקיסר יוזף השני, עד הסתלקותם מן העולם בהפרש זמן בן כשנה (1790–1791).
חוקר החסידות יצחק אלפסי מגדיר את רבי לייב שרה'ס כ"דמות האגדתית הציורית ביותר בעולם החסידות"; "דמות שכולה מסתורין ופלאים... מעשרה קבין של אגדות מופלאות הוא נטל תשעה מהם".
אגדות רבות מלוות אותו מיום הולדתו ועד לפטירתו. על פי האגדה החסידית כל ימיו היה מסתובב בערים ובעיירות או מבקר בירידים ובמקומות אחרים ועוסק במצוות שונות. בייחוד הרבה לעסוק בפדיון שבויים ובסיוע ליהודים שנרדפו בידי אחרים. בניגוד לתלמידים אחרים של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש, לא שימש כרב או כאדמו"ר, אלא המשיך את מסורת צדיקי החסידות בדור הראשון, שהיו מסתובבים בדרכים ובעיירות, ומחזקים את היהודים שפגשו ומקרבים אותם לאמונה ולקיום מצוות.
סיפורים חסידיים רבים נפוצו על אודותיו, ורבים מהם כונסו בספר "גבורת ארי". אחד הסיפורים המופלאים הוא על המשפט "שתפתחו לבו של לייב בן שרה ללמוד תורה" המוזכר בספר רזיאל המלאך שנדפס לראשונה בשנת תס"א, שלושים שנה קודם לידתו. החסידים ייחסו תפילה זו על רבי לייב שרה'ס
ממכתב ההמלצה של המגיד ממזריטש ניתן ללמוד על אישיותו ועל פעולותיו. המכתב נדפס לראשונה בסוף ספר "דרכי ישרים" שנים ספורות לאחר פטירתו של רבי לייב שרה'ס. וכך כתב המגיד:
הפולמוס על זהותו.
הרבי מלובביץ' העלה השערה כי מכיוון שישנם קווי דמיון רבים בינו לבין רבי אריה לייב משפולי, "הסבא משפולי", והידיעות על אודותיהם דלות ומוטלות בספק, נראה שמדובר באותו אדם (הרבי התייחס לשאלה שהוצגה על השערתו זו ולפיה אין התאמה בין שמות אימהותיהם - שם אימו של ר' לייב שרה'ס היה שרה בעוד שלאם הסבא משפולי קראו בשם אחר. על כך אמר הרבי כי: א) שאפילו לגבי זהות שם אמו של הרה"ק רבי לוי-יצחק מברדיצ'וב מצינו סתירות (בספר 'קב ונקי' מעיד שראה נוסח פדיון של רבי לוי-יצחק שבו הוא חותם בשם אמו אחרת מבשאר המקומות, וקובע שהשם המפורסם - בטעות יסודו); ב) ייתכן שהוסיפו לה שם, ג) אפשר שהיו לה כמה שמות, ד) קיימת אף אפשרות ששמה הוחלף.) עד אשר לא יימצא איש נאמן שיוכיח בוודאות כי בידו הוכחה מוצקת או עדות מהימנה (שראה שתי מצבות של שני אישים שונים במקומות שונים וכן 'יארצייטין' שונים שמדובר בשני אישים שונים) שאז יוכח שהם שתי דמויות אחרות ועד אז שלום על ישראל.