ב-1919 חזר לאיטליה ועבד במשרה זמנית בסטודיו של המהנדס Barelli שם עסק בבניית האוניברסיטה הקתולית והבית ברחוב מוסקובה במילאנו שקיבל את התואר המפוקפק (הבית המכוער). אותו בית ברחוב מוסקובה (Moscova) שנבנה בין 1919–1923 נחשב כמניפסט ה-Novocento הארכיטקטוני: מבנה המערבב קשתות, עמודים, טימפנון ואלמנטים סגנוניים אחרים. באותה תקופה פתח מוציו סטודיו עם מספר אדריכלים. בין 1936–1951 הוא לימד קומפוזיציה בפוליטכניקום של טורינו ובין 1951–1963 קונסטרוקציה בפוליטכניקום של מילאנו.
משנתו האדריכלית.
מוציו הושפע מאוד מפלאדיו וממודלים נאו-קלאסיים. טען כי מארצות אחרות יש לקחת כל מה שניתן מבחינה טכנית, מבנית, חומרים ועוד, אך מבחינה פיגורטיבית צריך להיות קנאי נלהב של מסורת איטלקית. לפני מלחמת העולם הראשונה הושפעה אירופה בכלל ואיטליה בפרט מבנייה אקלקטית (כלומר המלקטת משיטות שונות): נבנו מבנים בסגנונות של ימי הביניים, בארוק, מאה ה-18 ועוד. מוציו התנגד לאקלקטיזם מחד. מאידך הוא גם התנגד לסגנון הבינלאומי וסבר כי לפחות בדברים הקיימים לאורך זמן, ולכן בעיקר באדריכלות, צריך לנסות להישאר נאמנים למקורות ומסורות האיטלקיים.
כבר בצעירותו החל מוציו לעבוד עבור הקתולים ובעיקר עבור הפרנציסקנים ובנה ברחבי איטליה, ובמיוחד בסביבת מילאנו כנסיות, מנזרים, וקומפלקסים דתיים שונים. בין הבולטות שבעבודותיו: האוניברסיטה הקתולית במ ילאנו, מנזר סט אנג'לו והאנג'ליקום במ ילאנו, והקוריה הפרנציסקנית ברומא - המושב של הארגון הראשי של המסדר הפרנציסקני. הקומפלקס הפרנציסקני ברומא נתן למוציו הזדמנות לבטא בשלמות גדולה את האידיאל שלו של מתחם מבוצר ומקודש, המנותק מהסביבה החילונית המזוהמת והרועשת. למתחם הגדול יש את כל המאפיינים של "עיר-מדינה" פרנציסקנית. כנסיית הבשורה בנצרת מבטאת בצורה משכנעת סוג זה של אידיאל מיליטנטי.
בהתייחסו לאדריכלות הקדושה טען מוציו כי יעדו הוא להגדיר את סגנון המבנה המתאים לפולחן ולמנהגי המאה העשרים. הפעילות שלו מושתתת על פרשנות על-היסטורית של המסורת, על רגש דתי של החיים הדורש סדר מוסרי אינטלקטואלי ופרקטי, על הרצון למצוא קשר בין החדש ורוח העתיק, כלומר להעניק משמעות אקטואלית לערכים שנשתמרו ללא שינוי וללא שחיקה. מוציו טוען כי "קדושת הבניין צריכה לבוא לידי ביטוי לא בייחודיות או מוזרות ההופעה שלו אלא באחדות, באופי הרציני, כבד, אבהי. לא קל דעת וחגיגי כפי שקורה לעיתים".
מוציו הגיע לישראל ב-1958 לאחר שקיבל את פרויקט כנסיית הבשורה. לאחר בניית הכנסייה הוא בנה את הקאזה נובה הפרנציסקנית בבית לחם. אלו הם שני המבנים היחידים שבנה מוציו בארץ ישראל.
ויינהיים
ויינהיים (גרמנית: Weinheim) היא עיר בצפון מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, כ-10 ק"מ צפונית להיידלברג ו-15 ק"מ צפונית מזרחית למנהיים. בעיר מתגוררים כ-44,000 תושבים (נכון לסוף 2007).
העיר ויינהיים היא עיר תאומה של העיר רמת גן שבישראל. בין שתי הערים מתקיימים חילופי נוער וסטודנטים בכל שנה והקשר בין הערים הדוק וחם.
תרופת סבתא
תרופת סבתא היא כינוי מקובל לרפואה עממית, בה ניתן טיפול על פי מסורת מבלי שהטיפול נבחן באמות מידה מדעיות ורפואיות, ולעיתים אף נשללה ההשפעה הרפואית של הטיפול בבדיקות על-פי אמות מידה אלו. פעמים רבות תרופת סבתא היא מזון שמיוחסת לו השפעה חיובית, אך הן כוללות גם חומרים למריחה על הגוף וסוגי טיפול נוספים.
מקור השם הוא היותן לכאורה של תרופות הסבתא מסורות העוברות מאם לבתה. תרופות סבתא מסוימות זכו לאישוש מדעי מסוים. מובן שתרופות סבתא לא עברו ניסוי קליני לשם אישורן, אך יש המשתמשים בהן. רבות מתרופות הסבתא עוסקות בהשפעה חיובית שיש למיני מזון מסוימים על בעיות מסוימות, ולכן כשלעצמן אין בהן נזק. תרופות סבתא אחרות עשויות להיות חסרות תועלת, ואף מסוכנות - בייחוד בכמות גדולה ובשילוב עם תרופות מרשם. רופאים רבים מזהירים שלא להסתפק בתרופות סבתא במקרים שבהם יש סכנה בריאותית, אלא להיעזר ברופא.
שם רומאי
בראשית ימיה של רומא בעת העתיקה נשאו אזרחיה בדרך כלל שני שמות: praenomen (שם פרטי), nomen gentilicium או רק nomen (שם בית-האב). בדורות מאוחרים יותר, החל מן המאה השלישית לפנה"ס הפך למקובל גם שם שלישי ה-cognomen (שם הענף של בית-האב או המשפחה). לעיתים נוסף גם שם רביעי, agnomen (כינוי לציון הישג אישי). עם זאת גם בתקופה המאוחרת היו עדיין אנשים שנשאו שני שמות בלבד, דוגמת מרקוס אנטוניוס.
דוגמאות לשמות רומאיים: גאיוס יוליוס קיסר, מרקוס טוליוס קיקרו, פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
שמות גברים.
ה-praenomen.
הבן הבכור נשא על פי רוב את ה-praenomen של אביו.
מספר השמות הפרטיים (praenomina) שנשאו הרומאים היה קטן, והם מובאים כאן עם קיצוריהם:
שמות פרטיים אחדים היו בשימושם של בתי אב מסוימים בלבד: קאיסו ונומריוס - על ידי הפאביים (gens Fabia), אפיוס - על ידי הקלאודיים (gens Claudia), וממרקוס - על ידי האימיליאנים (gens Aemilia).
ה-nomen.
ה-nomen היה שם בית האב (gens), ועבר מאב לבנו. בתקופת המלוכה היו שלוש מאות בתי אב. ה-nomina של הגברים הסתיימו על פי רוב ב-ius. למשל: Tullius, Vergilius, Fabricius, Duilius וכו'.
ה-cognomen.
השם השלישי, ה-cognomen, ציין במקורו תכונה אישית כלשהי של אבי המשפחה או ענף בית האב הראשון. למשל Longus (גבוה), Naso (בעל חוטם), Pulcher (הנאה), Cicero (בעל יבלת), Balbus (כבד לשון), Scaevola (איטר יד ימינו), Strabo (פוזל) וכו'.
שמות נשים.
לנשות האזרחים הרומאיים לא היו praenomina כשל הגברים, ושמן הפרטי היה צורת הנקבה של שם בית האב (ובמקרים בודדים של הקוגנומן של אביה). לדוגמה, ליוויה (Livia) הייתה בתו של אדם שה-nomen שלו היה Livius, כלומר נשתייך לבית האב של הליוויים (gens Livia). אם היו לו שתי בנות, נקראה הבכורה Livia Maior (ליוויה הבכירה) ואחותה Livia Minor (ליוויה הצעירה). הבנות הנוספות נקראו Livia Tertia (ליוויה השלישית), Livia Quarta (ליוויה הרביעית) וכן הלאה.
נשים נקראו בשמן הפרטי רק בחוג המשפחה והידידים. בציבור נקראו הנשים בשני שמות, שמן הפרטי וה-cognomen של אביהן או של בעלן ביחסת הקניין (genetivus). למשל, Cornelia Scipionis (הבת או הרעיה של סקיפיו).
שימוש בשמות.
שמו המלא של אדם שימש בדרך כלל לפניות רשמיות אליו. בשימוש יום יומי שימשו בדרך כלל שני שמות: הפרַאינומן והקוגנומן או הנומן והקוגנומן. לעיתים השתמשו רק באחד מן השמות.
שינויי שמות.
בן מאומץ נשא בדרך כלל את שלושת השמות של אביו מאמצו, ובנוסף להם את שם בית האב המקורי שלו בצורת שם תואר (adiectivum). לדוגמה, פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס היה בנו של לוקיוס אמיליוס פאולוס שאומץ על ידי פובליוס קורנליוס סקיפיו (בנו של סקיפיו אפריקנוס).
עבד משוחרר היה מאמץ את הפראינומן והנומן של אדונו, ואילו שמו הפרטי הפך לקוגנומן. לדוגמה, לאחר שיוסף בן מתתיהו שוחרר על ידי אספסיאנוס (ששמו הרומאי המלא היה טיטוס פלביוס וספסיאנוס), הוא הפך לאזרח רומאי תחת השם טיטוס פלביוס יוספוס, והקוגנומן היה לטיניזציה של שמו הפרטי העברי.
גני ערמונים
פנאיט איסטרטי
פָּנָאיט איסְטְרָטי (בצרפתית: Panaït Istrati; ברומנית: Panait Istrati; 10 באוגוסט 1884 – 16 באפריל 1935) היה סופר, עורך עיתון, עיתונאי ופובליציסט יליד רומניה, שעל אף נדודיו שמר על זיקה משמעותית למולדתו. איסטרטי עסק בעשרות משלחי יד, חי במספר ארצות וכתב בשפה הצרפתית ובשפה הרומנית. יצירתו הייחודית, שניפצה מוסכמות, זכתה לחשיפה רבה ולתרגומים רבים ואף לעיבודים קולנועים ואיסטרטי עצמו זכה לכינוי "מקסים גורקי של הבלקנים". הוא היה פעיל פוליטי פציפיסטי וסוציאליסטי, מארגן שביתות והפגנות ונואם המלהיב המונים.
איסטרטי היה מתומכי המהפכות ברוסיה והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אך מאוחר יותר, לאחר ביקור ממושך בברית המועצות, התאכזב מהנעשה בה ולא הסתיר את ביקורתו, ביקורת שגררה התקפות נגד של חלק מחבריו לשעבר. הוא תמך בסופרים דיסידנטים ואפשר להם לפרסם בעילום שם. במחלוקת הגדולה בין תומכי סטלין לבין האופוזיציה השמאלית איסטרטי צידד באחרונים, אך לא הצטרף אליהם, כי, כדבריו, אף מסגרת מפלגתית לא התאימה לו.
חייו.
פנאיט איסטרטי נולד בעיר הנמל בראילה שברומניה בשם גֶרָסים (Gherasim) איסטרטי. אמו הייתה כובסת רומנייה בשם ז'ויצה איסטרטה (Joiţa Istrate), ואביו, גאורגיוס ואלסאמיס (Gheorghius Valsamis), היה מבריח טבק יווני מהאי קפאלוניה, שחלה בשחפת ובגלל מחלתו נסע לאקלים נוח יותר, במולדתו יוון, שם מת כשאיסטרטי היה בן 9 חודשים. אף על פי שנטבל בשם גרסים, אביו הוסיף לו את השם פנאיטקי (Panaitaki) ואמו העדיפה לקרוא לו בשם פנאיט, שמו של ילד אחר שנולד ומת בשנת חייו הראשונה.
מלידתו סבל פנאיט איסטרטי מאיכתיוזיס.
ילדותו ושנות צעירותו.
את שנות הילדות הראשונות בילה בכפר בלדובינשט, אצל סבתו מצד אמו, נדלאה (Nedelea), שם גודל על ידי דודיו, אחיה של אמו, אנגל ודומיטרו (דמויות דודיו יופיעו בכמה מסיפוריו). את לימודיו החל בבית הספר היסודי מספר 3 של בראילה. הוא למד 6 שנים בבית הספר (פעמיים נשאר כיתה), ובהן סיים 4 כיתות לימוד.