עם עלייתו של הג'אז ותזמורות הביג בנד בתחילת המאה ה-20, החל להיווצר צורך במנצח. עם הזמן נוצרו "שרביטי ג'אז", שהיו ארוכים או קצרים במקצת מן השרביטים הסטנדרטיים.
נוקלאוקפסיד
הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן
הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (בגרמנית: Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen; 1621 או 1622 – 17 באוגוסט 1676) היה סופר גרמני. הוא ידוע בעיקר בזכות הרומן הפיקרסקי שלו "Der abenteuerliche Simplicissimus" ובשל סדרת "Simplizianische Schriften".
ביוגרפיה.
גרימלהאוזן נולד בגלנהאוזן למשפחת אצולה מרוששת מהכפר גרימלסהאוזן שבתורינגיה, על גדות נהר הוורה, שעברה לגלנהאוזן במאה ה-16. גלנהאוזן הייתה אז עיר קיסרית חופשית פרוטסטנטית בשטחהּ של מדינת הסן בת ימינו. סבו של גרימלסהאוזן, אופה ובעל פונדק, ויתר על תואר האצולה שלו ב-1592. אביו, יוהאן כריסטוף, מת כשהיה גרימלסהאוזן בן ארבע או חמש. אמו האלמנה נישאה שנית זמן לא רב לאחר מכן ועברה לביתו של בעלה החדש בפרנקפורט על המיין, אך גרימלסהאוזן נשאר בגלנהאוזן, גדל אצל סבו ולמד בבית הספר הלטיני בעיר.
בספטמבר 1634 הגיעה לעיר מלחמת שלושים השנים (1618–1648). העיר נכבשה ונהרסה בידי הכוחות הקיסריים, תומכי הכנסייה הקתולית, וכך קרה שנית בינואר 1635. חלק גדול מהאוכלוסייה, כולל כנראה גרימלסהאוזן, עבר למבצר הנאו הסמוך שבשליטת ג'יימס רמזי והצבא השוודי-לותרני. ישנם מספר מקורות שמרמזים לכך ששימש נער תמיכה במצור על מגדבורג והיה חלק מגדוד דרגון קיסרי בווסטפאליה, אך לא שימש חייל מן המניין בשל גילו הצעיר. ב-1639, והוא בן 17 או 18, היה ללוחם פעיל ברגימנט שבפיקוד הנס ריינהרד פון שאואנבורג (Hans Reinhard von Schauenburg). בהמשך החל לשמש לבלר בפיקוד הרגימנט, וב-1648 היה מזכיר הרגימנט של יוהאן בורקארד פון אלטר (Johann Burkard von Elter) בווסרבורג שעל האין . ב-1649 סיים את שירותו הצבאי.
סביב תקופה זו היה לקתולי, וב-30 באוגוסט 1649 נישא באופנבורג על פי המסורת הקתולית. הכלה, קתרינה הנינגר (Catharina Henninger), הייתה בתו של קצין. בתעודת הנישואין מופיע שמו בתוספת תואר האצולה "פון", שעליו ויתר סבו. הם התיישבו בגייסבאך (Gaisbach), כיום בבאדן-וירטמברג, שם עבד גרימלסהאוזן בשנים 1649–1661 כמנהל אחוזה ושטחים חקלאיים עבור רוזן שאואנבורג. בנוסף עבד בשנים 1656–1658 שימש גם כמנהל פונדק בגייסבאך. מ-1662 ועד 1665 היה מנהל אחוזה באולנבורג (Ullenburg) הסמוכה. לאחר ניסיון נוסף בתור מנהל פונדק, בשנת 1667 התמנה לשופט (Schultheiß) בעיר רנכן שבבאדן, בשירותו של פרנץ אגון פון פירסטנברג , בישוף שטרסבורג. עם קבלת המינוי הזה, הוא התמסר לעיסוקים ספרותיים. המינוי כלל שמירה על הסדר הציבורי, על השיפוט ועל איסוף המיסים באזור.
ב-1673 פתח המלך הצרפתי לואי הארבעה עשר, בתמיכת מעסיקו של גרימלסהאוזן, בישוף שטרסבורג, מערכה נוספת במלחמת הולנד–צרפת כנגד חיילי האימפריה הרומית הקדושה בריין העליון. גם רנכן וסביבותיה נפגעו מהמלחמה, וגרימלסהאוזן שב ככל הנראה לשירות צבאי. הוא נפטר ברנכן בשנת 1676, שם הוקמה אנדרטה לזכרו בשנת 1879. על מותו נכתב בספר הכנסייה המקומית ברנכן: "יוהנס כריסטופורוס פון גרימלסהאוזן הנכבד, איש בעל רוח ובן-תרבות, שופט (Schultheiß) מקום זה, מת, בשם האדון, ואף על פי ששירת בצבא בשל מוראות המלחמה, וילדיו נפוצו בכל פני תבל, כולנו הגענו לכאן בשל סיבה מסוימת, וכך נפטר האב, אדיקותו מחוזקת בסקרמנטים ואוכריסטיה, ונקבר. יהי רצון שתנוח נשמתו הקדושה בשלום על משכבה". אשתו קתרינה נפטרה ב-23 במרץ 1683. נולדו להם עשרה ילדים.
עבודותיו.
יצירתו של גרימלהאוזן מושפעת מאוד מקודמיו בסוגות הספרות האוטופית וספרות המסעות, וסדרת "Simplicissimus" זכתה לקהל קוראים גדול יותר מכל רומן אחר מהמאה השבע-עשרה. הספר ההרפתקן סימפליציסימוס התם יצא לאור בעברית בתרגומו של עדו אברבאיה (הוצאת מאגנס, 2022).בעבר יוחסה לו היצירה "Der fliegende Wandersmann nach dem Mond""," תרגום של "L'Homme dans la Lune" מאת ז'אן בודואה "," כשלעצמו תרגום של הספר "The Man in the Moone" מאת פרנסיס גודווין , אך לדעת חוקרים עכשוויים לא הוא חיבר את הספר. הוא כתב, עם זאת, נספח למהדורה משנת 1667 של אותו תרגום. "Der fliegende Wandersman" נכלל בקובצי יצירותיו, ללא הנספח.
בשנת 1668 פרסם גרימלהאוזן את "Der abenteuerliche Simplicissimus", שכונה "אחד הרומנים הגרמניים הגדולים ביותר של המאה ה-17". הוא עיצב את הסיפור ברומן זה על פי הרומנים הפיקרסקים של ספרד, שכבר היו ידועים בגרמניה. הספר התפרש כאוטוביוגרפיה של המחבר; הוא מתחיל בילדותו של גיבורו, ומתאר את הרפתקאותיו במהלך אירועי מלחמת שלושים השנים. הפירוט המחוספס שבו מוצגות תמונות אלו הפכו את הספר למסמך חשוב בתקופתו. עם זאת, החלקים המאוחרים של הספר רוויים מדי באלגוריות, ולבסוף הופכים לסיפור בסגנון רובינזון קרוזו.
ההיסטוריון רוברט ארגאנג (Ergang) טוען כי "האירועים הקשורים ברומן "Simplicissimus" יכולים בקושי רב להיות אוטוביוגרפיים, שכן [גרימלסהאוזן] חי קיום שליו בעיירות ובכפרים שקטים בשולי היער השחור, והחומר ששילב בעבודתו לא נלקח מניסיון ממשי, אלא הושאל מהעבר, נאסף משמועות או נוצר בידי דמיון חי". "Der abenteuerliche Simplicissimus" השאיל את שמו לשבועון הגרמני הסאטירי "זימפליציסימוס", שפורסם בין השנים 1894–1944 ו-1954–1967.
בין העבודות האחרות של גרימלהאוזן ניתן למצוא את מה שמכונה "Simplizianische Schriften":
השמונה (ציירים)
השמונה (1909–1919) (בהונגרית: Nyolcak, הייתה קבוצת האמנים של האוונגרד ההונגרי המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים. אומנות השמונה הושפעה מהאמנויות האוונגרדיות של המאה העשרים, בעיקר פוביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, מסגנון הציור של פול סזאן, ובמידה פחותה מהאקספרסיוניזם, מהקוביזם ומהארט נובו. בתחילת המאה הם נחשבו לקבוצת אמנים מהפכנית. הם חיפשו צורת ביטוי חדשה לעידן החדש. ההוכחה לפעילותם היא שהאמנות ההונגרית של המאה העשרים השתלבה באמנות אירופאית.
חברי הקבוצה.
חברי הקבוצה היו לאיוש טיהני, דז'ה אורבן, בלה צובל, דז'ה ציגאני רוברט בריני, ברטלן פור, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי (למעשה משמונת החברים בקבוצה שבעה ציירים היו יהודים). יתרה מזאת שלושת האורחים שהצטרפו לקבוצה כנלווים וביניהם הסופרת הגרפיקאית ואמנית הבד אנה לסנאי היו גם הם יהודים. שני הנלווים הנוספים (מתוך השלושה) היו פסלים, וילמוש פמש בק ומרק ודרש. הסופר והעיתונאי ג'רג' בלני ליווה את יצירתם לאורך הדרך וכתב עליהם.
היסטוריה.
הרקע בפריז.
שמונת החברים נסעו כולם לפריז (כל אחד בנפרד) למטרות לימוד בשנים הראשונות של המאה והשתתפו בהכשרה מוסדית לתקופות שונות, מי יותר ומי פחות. המוסד הפופולרי ביותר ביניהם להכשרה היה אקדמיה ז'וליאן: בין 1901 ל־1907 שם אצל ברטלן פור, אדן מארפי, בלה צובל, דז'ה ציגאני, רוברט ברני, דז'ה אורבן וקארוי קרנשטוק - כולם היו סטודנטים של ז'אן-פול לורנס. אולם השמונה ביקרו גם בבתי ספר פרטיים אחרים, כמו קולארוסי, האקדמיות גרנד שומיי, אומברט והשתתפו גם בשיעורי ציור בערב. בציורי ערב אלה באותה תקופה הסתובבו גם אנרי מאטיס, אנדרה דרן, אלבר מארקה - שהיו הנציגים הבולטים של הפובזים הצרפתי. מארפי עבר ללמוד מז'וליאן למוסד הציבורי הוותיק, École des Beaux-Arts, שם השתתף בכיתה של פרננד קורמון במשך ארבע שנים. משם יצאו עם הזמן מחדשים בעולם הציור כמו אנרי דה טולוז-לוטרק, וינסנט ואן גוך, אנרי מאטיס או מאוחר יותר פרנסיס פיקאבייה וחיים סוטין.
הציירים ההונגרים קלטו שם ידע מודרני בעיקר מחוץ לכיתה: בבתי קפה של האמנים, בתערוכות פתוחות "ב"סלון ד'אוטן"" "וב"סלון דז אינדפנדנט"", בגלריה לאמנות אמברואה וויארד, או בערבים תחת כיפת השמיים של משפחת שטיין האמריקאית, פטרונית האומנויות, שם ניתן היה לפגוש את ציירי התקופה החדשה.
הרקע בהונגריה.
מבין השמונה, רק בלה צובל השתתף באופן פעיל בעבודה של מושבת האומנים בבאיה מארה, אם כי טיהני, ציגאני ואורבן ביקרו גם הם שם במשך הזמן. בקיץ 1906 הציג בלה צובל את תמונותיו הטריות מפריז בפני האומנים בבאיה מארה, הדבר הביא למהפכה של ממש בקרב האמנים הצעירים, שרבים מהם נכבשו על ידי סגנון הפוביזם החדש. צובל ללא ספק מילא תפקיד מפתח בהתפתחות הסגנון החדש. הוא הושפע גם מקארוי קרנשטוק, שהיה כבר צייר ותיק ובוגר, שהזמין אותו לאחוזתו בשנת 1907. קרנשטוק, המנהיג לעתיד של השמונה לאחר מכן שינה את סגנון עבודתו שם ואז מנטורליזם למגמות חדשות כתוצאה מהעבודה המשותפת באחוזתו.
חברי השמונה המאוחרים, למעט ברני, השתתפו בתחילה בתערוכות של MIÉNK (חוג האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים). במהלך התערוכה השנייה שלהם במסגרת MIÉNK הבדלי הטעמים בין השמונה לבין עצמם ובין המציגים האחרים לעומת השמונה היו כה עמוקים עד שהם אפילו העלו את האפשרות לקרע. כל זה לא נעלם מתשומת ליבו של ה"מחנה שנגד". מבקר הציור השמרני, לאסלו קזדי- קובאץ', כתב אז שלדעתו "תקום קבוצת אמנים חדשה מתוך הצעירים".
התערוכות המשותפות.