לפי הספר "אבנים בחומה", בדרכו חזרה לביתו יצא הכהן למסע איסוף כספים עבור תושבי צפת. במסעותיו הגיע לעיר קרסבזאר שבאוקראינה, שם נפגש והתחבר עם הרב חזקיהו מדיני. במשך שהותו שם חלה, ומצבו היה אנוש. כאשר חשבו שאין תקווה לחייו, נשלח מברק ליהודי צפת על מצבו של השד"ר החולה שלהם. המברק שובש, ורבני צפת הבינו שהכהן נפטר, ומיד הודיעו לשתי נשותיו ולבניו שנשארו בשיראז על מות אביהם. שנה שלמה התאבלה כל המשפחה עליו, עד שקיבלה מכתב בכתב ידו כי הוא חי ובדרכו לביתו. מיד עם שובו לשיראז, החל הכהן בהכנות לעליית משפחתו לארץ ישראל, ערך מסעות התעוררות בבתי כנסת והפציר ביהודים נוספים לעלות. רבים באו לשמוע אותו וגם לראות את "המת שחזר לחיים".
ביום כ"ו תמוז שנת תר"ן, לאחר שמכר את כל רכושו, יצא יחד עם שתי נשותיו, וכל בניו ובאי ביתו לארץ ישראל. את הדרך עשו במשך חצי שנה, בשיירות של סוסים וגמלים משיראז ועד בושהר, עיר נמל במפרץ הפרסי, שם עלו על אנייה ודרך תעלת סואץ הגיעו לארץ ישראל. עם רדתו מהאנייה שכר שיירת פרדות וחמורים לקחת את משפחתו לצפת, בה תכנן להתגורר. סופת שלגים קשה עצרה את השיירה בשכם. לאחר שהצידה עמדה להיגמר, הפנה מולא הכהן את השיירה לירושלים, בה השתקע.
בארכיון המכון לכתבי יד בספרייה הלאומית נמצא "כתב מינוי לשליח" של הכהן. באוסף פויכטוונגר במוזיאון ישראל, נמצא חותם שניתן לשד"ר הכהן. החוקר אודי מזרחי-צורף, שחקר כיצד הגיעו המסמכים והחותם הנדירים אל מוזיאון ישראל והספרייה הלאומית, מצא שבעת ביקורו של הכהן בירושלים באייר תרמ"ו 1886, הוא נפגש עם הרב דוד מזרחי-צורף, חכם ירושלמי, אשר חיפש שד"ר שיאסוף כספים לקופת "הכנסת אורחים", שנועדה בעיקר לעדה הפרסית, לבניית בית בו ינוחו האורחים הבאים אל ירושלים. הרב מזרחי-צורף צייד את הכהן בתעודות שליחות, בפנקס קבלות ובחותם. בהיותו צורף, לקח מטבע של 10 מיל עם המילה ירושלים במרכזה והפך אותה לחותם, כאשר מחק את הערך והוסיף כיתוב "הכנסת אורחים ירושלים". הכהן נשלח לקושש כספים באוקראינה ובערי גורגיסטאן. מעיתונות התקופה מתברר שהחותם והתעודות גרמו לו צרה. בעיתון המליץ, ב-5 במאי 1887, הופיעה עדות להימצאותו של הכהן בכמה ערים באוקראינה, בעיר חורסאן ובאודסה. הכתב מספר: "פגשתי פה איש...שמו: אהרן...משה הכהן ובידו פנקס הכתוב פנים ואחור בכתב רש"י ואשורית במכתבי תהילה המעידים עליו כי הנהו איש נאמן, תם וישר הלוך ושלוח הוא לאסוף נדבות עבור חברת 'הכנסת אורחים' בעיר הקדושה ירושלים". משום ששדרי"ם רבים חיפשו תרומות באזור, ומשום שכתב השד"רות שנשא הכהן לא עוטר בחתימותיהם של הראשון לציון וגדולי חכמי ירושלים, הביע הכותב חשד כלפי השד"ר וסבר שאינו שליח ירושלים, ושזייף את החותם שבו צייד אותו מזרחי-צורף, ורכש אותו באודסה.
הכהן המשיך לעבור מעיר לעיר בניסיונותיו לאסוף תרומות, אולם בכל המקומות נתקל בתמיהה מדוע לא חתמו גדולי רבני ירושלים על כתב המינוי. כדי לפתור את הבעיה, החליטו ראשי קהילת סימפרופול להפנות את השד"ר אל הרב חיים חזקיהו מדיני, שנחשב לסמכות רבנית בכירה ומקובלת, בזמן שישב בקאראסובאזאר (בילוהירסק) שבחצי האי קרים. הרב מדיני פנה לרבני ירושלים, על מנת שיבהירו מדוע לא חתמו על כתב המינוי לשד"ר. תגובתם של הראשון לציון הרב מאיר רפאל פאניז'יל, הראב"ד הרב יעקב שאול אלישר ורבנים אחרים התפרסמה גם כן בעיתון המליץ, ב-22 ביולי 1887. בכתבה טענו הרבנים הראשיים כי השליחות הנזכרת נעשתה שלא בידיעתם כלל וכי החכם דוד צורף מזרחי "הרהיב בנפשו עוז לעשות כתבים ופנקס וחותמות ושלח את הר' אהרן הנ"ל לקבץ הנדבות". במחקרו מצא מזרחי כי רבני ירושלים הספרדים ראו בחומרה את ניסיון איסוף התרומות של העדה הפרסית ללא הסכמתם, כיוון שחששו שעם הפרדת העדות יפחתו התרומות, לפיכך ביקשו מהרב מדיני להחרים את כסף הנדבה, את הפנקס והחותם ולשולחם לירושלים.
הרב מדיני השיב לרבני ירושלים, כי הוא סבור שחטאו של השד"ר אינו גדול כל כך, וכי כוונתו הייתה טובה. הוא סירב לשלוח את כסף הנדבה לירושלים כבקשתם, בטענה שבכסף המדובר מומנה שהותו של השד"ר בעירו בעת שחלה וכמעט מת. את החותם וכתב המינוי השאיר הרב מדיני בידו, ושילח את השד"ר לביתו בשיראז. החותם והתעודות הוחזרו לארץ ב-1899 על ידי הרב חזקיה מדיני, שהפך לרבה של חברון ובה סיים את ספרו "שדי חמד". מארכיונו של הרב מדיני הגיעו התעודות הנדירות למוזיאון ישראל ולאוסף פויכטוונגר.
כתוצאה מפעילותו של הכהן בבתי הכנסת בשיראז עלו לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 כאלף עולים משיראז. בעקבות עולים אלה, באו ב-1895 קבוצות עולים נוספות, מטהראן. ב-1907 היו כ-950 עולים מאיראן בירושלים, ועד אמצע שנות ה-20 של המאה העשרים הגיע מספרם בכל ארץ ישראל ל-7275 נפש.
הכהן ובני ביתו קנו חלקת אדמה בבתי ניסן ב"ק בירושלים (ליד שער שכם) ושם בנו את ביתם, שהיה בית לרבים מעניי פרס שבאו לירושלים ולא מצאו לעצמם מקום לינה. הוא נפטר בירושלים ונקבר בהר הזיתים. לפי רישומי חברה קדישא, קברו נכלל בין הקברים שנהרסו ללא שריד בתקופת השלטון הירדני.
קיוזאק
פורד מדוקס פורד
פורד מדוקס פורד (באנגלית: Ford Madox Ford; 17 בדצמבר 1873 - 27 ביוני 1939), היה סופר, עורך ספרותי, מוציא לאור, ומבקר ספרות אנגלי.
ביוגרפיה.
פורד, אשר נולד בווימבלדון בשם פורד הרמן הפר (באנגלית: Ford Hermann Hueffer), נודע בעיקר בזכות סדרת הספרים "סוף המצעד" (באנגלית: Parade's End) אשר זכתה בשנים האחרונות גם לעיבוד טלוויזיוני בכיכובו של בנדיקט קאמברבאץ', בזכות הרומן "החייל הטוב" (באנגלית: The Good Soldier), וכן בזכות תרומתו להתפתחות כלל הספרות האנגלית של ראשית המאה ה-20 בכתבי העת שערך והוציא לאור.
הוא היה נשוי מספר שנים לציירת האוסטרלית סטלה בואן, שממנה נולדה לו בת.
סבו של פורד היה הצייר פורד מדוקס בראון, ועליו פורד כתב ספר ביוגרפי.
פורד נפטר בצרפת בגיל 65.
דן שניידר
דן שניידר (באנגלית: Dan Schneider; נולד ב-14 בינואר 1966) הוא שחקן, תסריטאי ומפיק אמריקאי. הוא החל את הקריירה שלו כשחקן בשנות ה-80 ושנות ה-90. לאחר מכן, שניידר החליט לעבור אל מאחורי הקלעים, בהפקה. הוא נשיא שותף בחברת ההפקות לטלוויזיה Schneider's Bakery (המאפייה של שניידר). הוא היוצר של תוכניות הנוער והסיטקומים המצליחים של ניקלודיאון: "כל זה", "המופע של אמנדה", "דרייק וג'וש", "זואי 101", "אחיות או לא להיות", "iCarly", "ויקטוריוס", "סם וקאט", "הסוכן הנרי" ו"השייקריות".
שניידר בצעירותו.
שניידר נולד וגדל בממפיס, טנסי שבארצות הברית, להארי ולקרול שניידר. הוא למד באוניברסיטת הרווארד לחצי שנה. לאחר שחזר לגור בממפיס, הוא עבד בתיקון מחשבים. לאחר תקופה קצרה, הוא עבר לגור בלוס אנג'לס בשאיפה לקריירת משחק שלאחר מכן השתנתה לקריירת תסריטאי.
קריירה.
קריירת משחק.
בשנות ה-80, כיכב שניידר בתפקידים משניים במספר סרטים הכולל את "Making the Grade" ו"Better Off Dead". שניידר בנוסף כיכב בתפקידים משניים בסרטים "The Big Picture" ב-1989, "Happy Together" ו-"Hot Resort" ב-1985.
ב-1986, שיחק שניידר את הדמות דניס בלונדן בסיטקום הטלוויזיה של ABC, "מלך הכיתה". הסדרה רצה למשך חמש עונות, החל משנת 1986 עד לשנת 1991. ב-1993, כיכב שניידר בסדרה "Home Free" וב-1994, הוא שיחק את שון אקהרדט ב"טוניה וננסי: הסיפור הפנימי," אחד מתוך שני סרטי הטלוויזיה על תקרית טוניה הארדינג וננסי קריגאן.
שניידר ידוע על הופעות אורח שלו בתוכניות אותן הוא יצר\הפיק. הוא הופיע בהופעת אורח ב-"All That" (ובסרט ההמשך "Good Burger"), "המופע של אמנדה", "זואי 101", "איי קרלי" ו"הסוכן הנרי". שניידר בנוסף מדובב בפרויקטים רבים.
קריירת כתיבה והפקה (1993-היום).
סדרות טלוויזיה.
בשנת 1988, הנחה שניידר את פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון השנתי, שם פגש את אלבי הצ'ט, שעבד בפיתוח מנהלים לניקלודיאון. בשנת 1993, הצ'ט, שהפך לראש ההפקה של הרשת, שכר את שניידר לעבוד על קומדיית ילדים חדשה הכוללת מערכונים שנקראת "All That" (בתרגום לעברית: כל זה). לאחר שכתב שניידר את פרק הפיילוט לקומדיה זו, הוא החל לעבוד כמפיק, מנהל ההפקה ותסריטאי לתוכנית. שניידר התפטר מ"כל זה" לאחר שעבד בארבע העונות הראשונות כדי לעבוד על "המופע של אמנדה". מספר הצופים בתוכנית זו היה מועט מאוד והיא בוטלה בעונה ששודרה בשנים 2000–2001. ניקלודיאון מיד הציעה לשניידר לחזור ולשקם את "כל זה". שניידר הסכים והסדרה חזרה לשידור בניקלודיאון בשנת 2002. הוא המשיך לעבוד שם לעוד ארבע עונות, עד שהסדרה נגמרה עם סכום כולל של עשר עונות, בשנת 2005.
החל משנת 1996 עד שנת 1997, היה שניידר מנהל ההפקה ותסריטאי לסדרה "קינן וקל". הוא בנוסף הופיע בתוכנית כהופעת אורח באחד הפרקים. הוא היה מנהל ההפקה למשך שתי העונות הראשונות של הסדרה ובהמשך עבד עם צוות ההפקה כיועץ. בשנת 1998, החל שניידר את הקריירה שלו בתור יוצר סדרות כשהעלה את התוכנית Guys Like Us (בתרגום לעברית: בחורים כמונו). התוכנית היא רק אחת מתוך שתי סדרות ששניידר יצר בשביל רשות השידור בטלוויזיה. היא בוטלה לאחר העונה הראשונה בשל מספר צופים נמוך וביקורות רעות.