באוגוסט 1955 גריסום החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו. למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, באוקטובר 1956, ובמאי 1957 חזר לבסיס רייט-פטרסון כטייס ניסוי בענף קרב.
שירות בנאס"א.
גריסום נבחר כאחד משבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי ב־1959. הוא הטיס את מרקורי 4, שכונתה "ליברטי בל 7" ("פעמון החירות 7"), הטיסה התת-מסלולית המאוישת והשנייה והאחרונה בתוכנית מרקורי, ב־21 ביולי 1961.
"ליברטי בל 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מכן השיגור LC-5 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 190.39 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי. במהלך הטיסה גריסום דיווח כי המראה בחוץ הרבה יותר מרהיב מהחיישנים, והתצפיות גרמו לו לעיכוב בביצוע תמרוני ההכוון שהיה צריך לבדוק ולבצע. הוא חש שהמערכת הגיבה באיטיות והעדיף את המערכת השנייה.
הליברטי בל נחתה במרחק 468.15 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה. הטיסה עברה ללא תקלות עד לנחיתה באוקיינוס, שבמהלכה הועף בפיצוץ פתח החירום, החללית הוצפה וגריסם היה בסכנת טביעה. גריסום חולץ בזמן והחללית שקעה לתוך האוקיינוס. החללית חולצה מהמים רק בשנת 1999.
למרות הצהרותיו של גריסום כי הוא לא שחרר את הדלת ופוצץ אותה לפני הזמן, היו שחשבו כי הוא היה אחראי לכך. ועדת חקירה לא הייתה יכולה לקבוע בוודאות אם הוא לחץ בטעות. גריסום עצמו ניסה מגוון רחב של תרחישים על דגם החללית כדי לבחון אם הוא היה יכול להפעיל בטעות, ללא הצלחה. טיסות מאוחרות יותר הראו כי וולטר שירה ואסטרונאוטים נוספים נפגעו בידיהם מהרתע כאשר הם הפעילו את המתג והפיצוץ, וגריסום לא נפגע במהלך טיסתו.
ג'מיני 3.
ב־23 במרץ 1965 שוגר כמפקד ג'מיני 3, החללית המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני.
במהלך ההכנה לטיסות של תוכנית מרקורי, ניתנה לכל טייס הזכות להעניק כינוי לחללית שבה הוא יטוס, וכך גם ניתנה זכות דומה לגריסום ויאנג, הטייסים של משימה זו. גריסום, שהחללית בה הוא טס במשימתו הקודמת בתוכנית מרקורי שקעה בים לאחר שנחתה, אחרי שקצר גרם לשחרור פתח החללית לפני שזו נאספה, החליט להעניק לחללית הג'מיני 3 את הכינוי "מולי בראון", על שם גיבורת מחזה הברודוויי המוזיקלי מ־1960: "מולי בראון הבלתי ניתנת לשקיעה" (מחזה שמבוסס על חייה של מרגרט בראון, אישה ששרדה את טביעתה של הטיטניק). "טיטניק", הייתה האפשרות השנייה שגריסום חשב עליה, שזכתה לסירוב גורף מנאס"א. לאחר משימה זו, החליטו בנאס"א לוותר על הענקת שם לחלליות.
מאוחר יותר היה מפקד גיבוי של ג'מיני 6.
אפולו 1.
גריסום מונה למפקד משימת AS-204, ששמה שונה מאוחר יותר לאפולו 1. החללית הייתה אמורה להיות המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו. אך ב־27 בינואר 1967, אירע אסון. בעת בדיקה לפני טיסה, שרפה שפרצה בתא הפיקוד של החללית, שאמורה הייתה להיות משוגרת ב־21 בפברואר, ושלושת האסטרונאוטים שהיו בה נהרגו: גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
ההכרזה על צוות המשימה הייתה ב-21 במרץ 1966. מטרת משימת אפולו 1, אשר הייתה אמורה להמשך שבועיים, הייתה לבדוק את מערכות החללית ואת המערך הקרקעי.
ב-27 בינואר 1967, גריסום, וייט, וצ'אפי השתתפו בתרגיל הכנה לקראת שיגור בנמל החלל קייפ קנוורל לקראת השיגור שתוכנן להתבצע ב-21 בפברואר. האסטרונאוטים נכנסו אל החללית בשעה אחת בצהריים באותו יום. הבעיות צצו מיד. הראשונה הייתה ריח מוזר בו הבחין גאס גריסום לאחר שחיבר את חליפת הלחץ שלו לאספקת החמצן. הצוות דגם את החמצן במערכת, אך הוחלט להמשיך בבדיקה.
הבעיה הבאה הייתה זרם חמצן גבוה מדי, שהפעיל את האזעקה מדי פעם. הצוות העלה את הנושא בפני אנשי בקרת הסביבה, אך אלה שיערו שהסיבה היא תנועות של חברי הצוות. בעיה שלישית צצה בתחום התקשורת. תחילה היו בעיות בתקשורת בין גריסום לחדר הבקרה. הצוות ביצע התאמות נדרשות. מאוחר יותר, הבעיה התרחבה והפכה לבעיה בתקשורת בין בניין הפעולות והבדיקות והמבנה בקומפלקס 34 (כן השיגור). בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40 (זמן מקומי). בשעה 18:30:55 (23:30:55 GMT) זוהתה עליית מתח, ככל הנראה קצר חשמלי בצד השמאלי התחתון של התא. בשעה 18:31:04 ( 23:31:04 GMT), אחד האסטרונאוטים, ככל הנראה צ'אפי, אמר "אש, אני מריח אש". שתי שניות מאוחר יותר, קולו של וייט היה החלטי יותר: "אש בקוקפיט!".
טכנאי החללית מיהרו אל תא הצוות, אך לפני שהגיעו, התא נפרץ ותמרות עשן סמיך ולהבות עלו ממנו. רבים חששו שהאש תצית את מערכת המילוט שבראש הרקטה, וזאת תצית את כל מודול השירות. חלק מן המחלצים נמלטו כדי לא להילכד באש, אך אחרים נשארו כדי לנסות להציל את האסטרונאוטים. פתח התא היה מורכב משלוש דלתות. החיצונית בהן לא הייתה סגורה לחלוטין, עקב כבלים שחוברו דרכה לצורך הבדיקה. למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה. העשן הכבד הפריע לפעולות החילוץ ועל פתיחת דלת זו. לפי נוהל החירום, גריסום, שישב בצד ימין של תא הפיקוד, היה צריך לשחרר את הלחץ כדי לפתוח את הדלת הפנימית שנפתחה כלפי פנים, אולם הלחץ והחום הרב בחללית הקשו על האסטרונאוטים לפתוח ולהיחלץ. לאחר 30 שניות של אש בסביבת חמצן טהור, אחד מקירות תא הפיקוד נפרץ בצד ימין בשעה 18:31:19 (23:31:19, 15 שניות מקריאת האש הראשונה), והאוויר המעורב עם חנקן גרם לייצור כמויות גדולות של עשן, אשר גרמו למות האסטרונאוטים.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך עד שהצליחו להגיע אליהם, היה מאוחר מדי. כוחות הכיבוי הגיעו תוך שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם. הבדיקות הרפואיות קבעו שהאסטרונאוטים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני, וכוויות כגורם תורם. האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השרפה.
גריסום נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים, ואח בלשכת מיטשל מספר 228, מיטשל אינדיאנה.
אותות ועיטורים.
צוות אפולו 1 הונצח במגוון דרכים:
ארי פולמן
ארי פולמן (נולד ב-17 בדצמבר 1962) הוא במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ותסריטאי ישראלי. זכה בשלושה פרסי אופיר, בפרס האקדמיה לטלוויזיה ובפרסים מטעם איגוד הבמאים האמריקאי ואיגוד התסריטאים האמריקאי, והוא אחד משני הבמאים הישראלים שסרט בבימויים זכה בפרס גלובוס הזהב (קדם לו אפרים קישון).
ביוגרפיה.
ארי פולמן נולד וגדל במרכז הכרמל, חיפה. אביו מרדכי היה פרופסור לכימיה פיזיקלית בטכניון ואמו ונדה רופאת עיניים. שניהם ניצולי שואה מגטו לודז'. הוא הצעיר מבין שלושה ילדים במשפחה. את שנות בית הספר עשה בבית הספר הריאלי. הוא שירת בחטיבת גולני בעת מלחמת לבנון הראשונה והיה קצין. בבגרותו, למד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות ע"ש דוד ויולנדה כץ באוניברסיטת תל אביב. במחזור הלימודים איתו למדו רבים אחרים שהשפיעו על הענף בהם אורי סיון, רני בלייר, חגי לוי ואיתן פוקס.
לאחר סיום לימודיו, ביים סרט דוקומנטרי בשם "זוג ועוד באוטו" שלא זכה להצלחה. את סרטו הדוקומנטרי השני, שאנן שיא, יצר עם חברו למגמה אורי סיון בשנת 1991. הסרט, אשר עוקב אחר מצבים רגשיים על רקע מלחמת המפרץ, נחל הצלחה רבה, זכה בפרס אוסקר ישראלי, פרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובמספר פרסים בינלאומיים. בשנת 1993 החל לכתוב את המדור "מדריך הטרמפיסט" בעיתון "העיר", אותו כתב במשך שמונה שנים. באותה תקופה החל לביים כתבות דוקומנטריות ל"עובדה" של אילנה דיין, לתוכניתו של גבי גזית ולתוכנית "העין השלישית". במהלך השנים מונה למנהל דרמות הטלוויזיה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, ויצר את פרויקט "סיפורים קצרים על אהבה".
בשנת 1996 ביים וכתב יחד עם אורי סיון את סרטם העלילתי הראשון, "קלרה הקדושה", בכיכובם של לוסי דובינצ'יק וחליל אלוהב. הסרט, אשר עוקב אחר ילדה בעלת כוחות על-טבעיים מעיירת פיתוח על רקע המילניום האנדרלמוסי, זכה בשישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם לצוות השחקנים, לצוות ההפקה ולפולמן וסיוון עצמם בקטגוריות הבימוי, הסרט והתסריטאות. לאחר מכן השתתף במספר פסטיבלים בחו"ל וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה ובפרסים נוספים בארצות הברית.
בשנת 2001 ביים את "Made in Israel" (סרט ישראלי, דובר עברית ברובו, וזה שמו בשפה האנגלית), בכיכובם של מנשה נוי ויבגניה דודינה. הסרט, אשר עוקב אחר סיפורם של ישראלים הנשלחים להוציא להורג פושע נאצי, זכה בשני פרסי אופיר (ביניהם למלחין ברי סחרוף), השתתף בפסטיבל ירושלים ובמספר פסטיבלים שונים לקולנוע בעולם, אך לא זכה להצלחה קופתית. באותה שנה החל לכתוב יחד עם אורי סיון וצוות כותבים את עונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה הדרמטית "שבתות וחגים" בכיכובם של אלון אבוטבול, רומי אבולעפיה, דרור קרן, יעל אבקסיס, מירב גרובר וליאור אשכנזי. הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב.
בשנת 2004 ביים את הסדרה הדוקומנטרית "החומר ממנו עשויה האהבה", החוקרת את נושא האהבה בתרבות האנושית. על סדרה זו זכה פולמן בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב-2005, היה פולמן מהכותבים של "בטיפול", סדרת טלוויזיה שנוצרה בידי חגי לוי עבור הוט 3, בכיכובם של אסי דיין, גילה אלמגור ואיילת זורר. הסדרה זכתה לקהל מעריצים גדול ולביקורות מוצלחות.
בשנת 2006 כתב, לצד רעייתו, ענת אסולין, ורני בלייר את סדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" בכיכובם של רונית אלקבץ, קרן מור ודני גבע.