צ'ארלס אדיסון נולד בבית משפחתו, גלנמנוט, שבעיירה וסט אורנג', ניו ג'רזי, להוריו, הממציא תומאס אלווה אדיסון ורעייתו מינה מילר אדיסון. ב-1909 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הוטצ'קינס שבלייקוויל, קונטיקט. בשנים 1915–1916 הוא הפעיל יחד עם גווידו ברונו את "תיאטרון אצבעון הקטן" שהכיל מאה מושבים. שם הם העלו את מחזותיהם של ג'ורג' ברנרד שו ויוהאן אוגוסט סטרינדברג. במקביל כתב אדיסון מדי שבוע לשבועון של ברונו, Bruno's Weekly, תחת שם העט "תום סליפר". באותה תקופה הוא הביא את צוות שחקני התיאטרון לאליס איילנד כדי להופיע שם בפני הפקיד הראשי אוגוסטוס שרמן ובפני יותר מ-400 מהגרים שהוחזקו שם. אירועי אוונגרד אלו הגיעו לקיצם כאשר אביו הכניס אותו לעבודה. ב-27 במרץ 1918 הוא נשא לאישה את קרולין הוקינס. לזוג לא נולדו ילדים. במשך מספר שנים ניהל אדיסון את חברת התקליטים Edison Records. ב-1927 הוא היה לנשיא החברה של אביו Thomas A. Edison, Inc. וניהל אותה עד למכירתה ב-1957, כאשר היא מוזגה עם McGraw Electric Company ל- McGraw-Edison Electric Company, שאדיסון היה יושב ראש מועצת המנהלים שלה עד לפרישתו ב-1961.
קריירה פוליטית.
ב-18 בינואר 1937 מינה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את אדיסון כעוזר מזכיר הצי, ולאחר מכן, ב-2 בינואר 1940, כמזכיר הצי של ארצות הברית, לאחר פטירתו של המזכיר הקודם, קלוד סוואנסון ב-7 ביולי 1939. מפטירתו של סוואנסון ועד מינויו הקבוע של אדיסון כמזכיר קבוע בינואר 1940, שימש אדיסון כמזכיר בפועל. הוא החזיק במשרה זו עד ה-24 ביוני אותה שנה, כאשר התפטר כדי להתמודד על משרת מושל ניו ג'רזי. במהלך כהונתו כמזכיר הצי הוא דחף לבניית אוניות המערכה מסדרת איווה ושאחת מהן תיבנה במספנת פילדלפיה. החלטה זו זיכתה את רוזוולט בקולות בפנסילבניה ובניו ג'רזי בבחירות לנשיאות של 1940. כמחווה לכך נקראה אחת הספינות על שם ניו ג'רזי, USS New Jersey.
ב-1940 ניצח אדיסון בבחירות למשרת מושל ניו ג'רזי. הוא שבר את המסורת המשפחתית והכריז על עצמו כחבר המפלגה הדמוקרטית. כמושל הוא הגיש הצעה לעדכון חוקת המדינה. אף על פי שהצעתו לא עברה במשאל עם ואף סעיף בחוקה לא השתנה במהלך כהונתו, ביצע בית המחוקקים של המדינה שינויי בחוקה בהמשך.
שנותיו האחרונות.
ב-1948 הקים אדיסון מוסד צדקה שבמקור נקרא "מוסד ברוק" וכיום הוא נקרא "קרן צ'ארלס אדיסון".
בין השנים 1951–1969 התגורר אדיסון במלון וולדורף אסטוריה שבניו יורק, שם נוצרה ידידות בינו לבין הנשיא לשעבר הרברט הובר, שגם הוא התגורר במלון. ב-1962 הוא היה אחד ממייסדי המפלגה השמרנית של ניו יורק.
ב-1967 ארח אדיסון פגישה במלון וולדורף אסטוריה שהובילה לייסוד קרן הנוער שנקראה על שמו. בפגישה נכחו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקני וולטר ג'ד, הסופר ויליאם בקלי, הפעיל הפוליטי דייוויד ר. ג'ונס ויועצו הפוליטי של אדיסון, מרווין ליבמן. שמה של הקרן שונה ב-1985 ל"קרן ללימודים אמריקאים" (The Fund for American Studies), שכן אדיסון ביקש ששמו יושמט משם הקרן לאחר עשרים שנים מייסודה.
צ'ארלס אדיסון נפטר ב-31 ביולי 1969 בניו יורק, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-79. הוא נטמן בבית הקברות רוזדייל שבאורנג', ניו ג'רזי.
באבי יאר (סרט, 2003)
באבי יאר (הידוע גם בשם Babij Jar במקור) הוא סרט בלארוסי משנת 2003 בבימויו של ג'ף קאנו ובכיכובו של מיכאל דגן. הסרט צולם באירופה והופץ באופן מוגבל.
עלילה.
הסרט מגולל את הרציחות ההמוניות בספטמבר 1941 של אלפי יהודים, סובייטים שבויים, קומוניסטים, צוענים ואזרחים אחרים שנטבחו על ידי האיינזצגרופן, עוצבות המבצע של גרמניה הנאצית. הסרט מתאר באופן גרפי את משתפי הפעולה האוקראיניים ואת ביצוע הרצח בקייב (בירת אוקראינה).
קו הדנייפר
קו הדנייפר (בבלארוסית: Дняпроўскі рубеж) הוא סרט מלחמה בלארוסי בבימויו של דניס סקבורצוב משנת 2009. תקציב הסרט היה כשישה מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט היקר ביותר בתולדות בלארוס העצמאית.
עלילה.
הבסיס לסרט היה ההגנה ההרואית של מוהילב, מה שמכונה קו הדנייפר - אירוע היסטורי אמיתי, כאשר כוחותיהם של אזרחים וחיילי הצבא האדום מנעו מתקפת אויב למשך שלושה שבועות. המפקד שמבין את המצב האבוד בו נפלו מגיני קו הדנייפר עושה כל מאמץ לרסן את המתקפה הגרמנית. האחות זויה סינצובה מאוהבת בו.
מארק שטיינר
מסגרת עם מלכת שבא ותרנגול הבר
מסגרת עם מלכת שבא ותרנגול הבר היא מסגרת שנוצרה בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות על פי עיצוב של זאב רבן.
תיאור.
המסגרת נעשתה בטכניקה של מקשה במחלקת המקשה של "בצלאל" או באחת מן הקבוצות, כגון "נצן" או "שרא"ר", שעסקו בטכניקה זו במסגרת בית הספר. נושא העיטור שאוב מ"ספר האגדה" שערכו חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי. על פי האגדה, מלכת שבא קורעת את בגדיה מעליה בשל פחד ותרנגול הבר מגיע אליה כשהוא נושא איגרת משלמה המלך. בחלקה התחתון של המסגרת מופיעה דמותה של מלכת שבא. היא מתוארת שוכבת בחצרה ולובשת בגדים תחתונים. משני צידי התיאור מופיעים עציצים גדולים. ברקע, מעבר לגדר הארמון, מופיע תיאור של עיר. בחלקה העליון של המסגרת מופיע תיאור של שתי ציפורים, הדומות בעיצובן לפסיון או טווס. רבן מחבר בין שני חלקי המסגרת באמצעות זנב הציפור ובאמצעות עץ תמר גדול.
רבן עסק בדמותה של מלכת שבא מספר פעמים. מלבד מסגרת זו יצר רבן סדרה של איורים ובהן דמותה של מלכת שבא, שהוצגו בשנת 1922 בתערוכה של "אגודת אמנים עברית". העיצוב שימש ליצירת מספר לא ידוע של מסגרות, בפליז או בכסף. אחת מן המסגרת בעיצוב זה, שמקורה באוסף יצחק אינהורן, הוצגה בתערוכה "בצלאל של שץ" (1982) שהתקיימה במוזיאון ישראל.
מסגרת עם מלכת שבא ושור הבר
מלחמת הולנד-פורטוגל
מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה
מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה
מלחמת הולנד-אנגליה השלישית
מלחמת רוסיה-יפן
כומתת הארגמן (סרט)
כומתת הארגמן הוא סרט פעולה בלארוסי שהופק על ידי חברת הסרטים בלארוספילם, המספר על חיי היומיום של חיילי הכוחות המיוחדים. הקרנת הבכורה התקיימה ב-1 בינואר 2008.
עלילה.
הסרט מביא את סיפוריהם של אנשים מכמה דורות של כוחות מיוחדים: סגן אלוף מנוסה בשם פאבלוב, שמנה פעולות רבות ומוצלחות; סרן קוצ'קוב, שלא משאיר את הרצון להתכבד ללבוש את כומתת הכוחות המיוחדים, למרות כישלונות חוזרים ונשנים במבחני ההסמכה, וכן טוראי קופריאנוב, שאביו, הסגן הבכיר קופריאנוב (שבניהולו שירת גם פאבלוב), מת בנסיבות מעורפלות באפגניסטן ועבורם השירות בכוחות מיוחדים הופך להתחלה של שלב רציני בחיים: עם עזיבת הכוחות המיוחדים יודע המגויס מהי אחווה, עזרה הדדית, אומץ לב וכבוד.
המורכבות המוגברת של משנתו של קורס הלוחם הצעיר מחמירה בשל מצב אישי קשה: מסתבר שקוצ'קוב וקופריאנוב מתמודדים עם הסידור המיוחד של הסטודנטית נסטיה היפה. עם זאת, במקרה, הגיבורים נקלעים למצב מסוכן מאוד ומאיים על מוות לא רק של עצמם, אלא גם להרבה אנשים אחרים: נסטיה וחבריה הולכים להירגע בטבע, אך המקום בו בחרו מתגלה כמוקד לפיגוע מתוכנן. ההתנגשות עם המחבלים הופכת קטלנית עבור חבריה של נסטיה, שנרצחים בדם קר על ידי המחבלים, והנערה עצמה, יחד עם קופריאנוב וקוצ'טקוב, נופלים לידי פושעים. בסכנת חיים, במצב חסר סיכוי, שני הגיבורים צריכים להציל לא רק את אותה, אלא גם את חיי אחרים...
כרים אבו שקרה
כרים אבו שקרה (נולד ב-1982) הוא צייר ואמן ערבי-ישראלי. נולד וגדל באום אל פחם, בן למשפחת אבו שקרה הידועה בתשוקה לאמנות ויצירה.
פעילות אמנותית.
ציוריו של אבו שקרה מושפעים מזיכרונות ילדותו: שיטוטים בטבע, ציד ודיג. ציוריו מציגים סצנות שכוללות שילוב מיוחד בין שלושה מרכיבים: האדם, הטבע והחיה, אותם הוא שוזר בציוריו ומגיעים מזיכרונותיו. ציוריו הם מעין אוטוביוגרפיות לחוויותיו שלו, אבו שקרה מעיד כי הציור נובע מתוכו, הוא אינו מתכנן את הציור, הוא נזכר לעיתים במצב מדיטטיבי כמעט בו הוא מרגיש ולאחר מכן מצייר מבלי לשים לב לדבר מלבד הציור. "זיכרון העבר נקרא להופיע מחדש ולהפוך לישות חומרית באמצעות העברתו מהדמיון אל הציור" שני הנושאים חוזרים על עצמם בציורים בטכניקות ובסגנונות שונים, הטכניקה משמשת את אבו שקרה ככלי באמצעותו הוא מלביש את האובייקט בצורה חדשה ונותן לה משמעות אחרת. עבודותיו האקספרסיביות מתאפיינות בגודש חומרי ובמחוות ישירות לציורים קאנוניים מן המודרניזם המערבי (פיקאסו, ואן גוך). אבו שקרה יצר מאות ציורים והוא מצייר בעיקר על בדים גדולי ממדים עם שמנים או צבעי אקריליק. ציוריו בגדלים שונים, כשהגדול ביותר שיצר אי פעם היה בגובה שני מטרים ורוחבו שבעה מטרים, והוא נמכר לדמות בעלת השפעה רבה בישראל.
כמו כן, כרים מושפע מעבודותיו של דודו המנוח, עאסם אבו שקרה, שתמך בתשוקתו וכישרונו של כרים לאמנות. ב־2009, בתערוכה "מאוהב בצבע ובמכחול", הציג כרים סדרת ציורים המבוססת על צילום של דודו, מתוך קטלוג תערוכה שהתקיימה במוזיאון תל אביב ב-1994 (דודו נפטר ב־1990). בסדרת הציורים של כרים מופיעה דמות גבר שרגליו משוכלות, וידיו על ברכו. הציורים מופיעים בסגנונות שונים, חלקם בסגנונות הקרובים לסגנון הציור של עסאם. אבו שקרה מתאר את תהליך הציור כתהליך בו הוא אוסף את זיכרונותיו "אני מביט בעלה הקקטוס במשך שעות, כשאני מצייר אותו אני לא שם לב אלא רק לציור שלי, כל דבר שאני רואה - אני לא מצייר אותו עד שאני מרגיש אותו וזה הופך לחלק ממני, וכל מה שאתה רואה זה חלק ממי שאני".
עבודותיו.