בהמשך הקרב ספגה המשחתת המצרית פגיעה בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה. תקיפת מטוסי אורגן של חיל האוויר הביאו את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית. צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש, ונגררה לנמל חיפה. לאחר שיפוצים, שונה שמה של המשחתת לאח"י חיפה, והיא הוכנסה לשירות בחיל הים.
פתיחת ים סוף לשיט ישראלי.
עם תום הקרבות החליטו המטכ"ל וחיל הים להעביר את שייטת הפריגטות מחיפה דרך מצרי טירן לאילת. תעלת סואץ הייתה סגורה – המצרים הטביעו בתוכה אניית מלט כדי למנוע כליל מעבר אוניות – לכן היה צורך להפליג סביב יבשת אפריקה, במסלול שאורכו למעלה ממחצית היקף כדור הארץ. נדרשה התארגנות מיוחדת: הכנת האוניות, שבדרך כלל עשו שיוטי חופים בלבד, יצירת קשר עם נמלים בדרך כדי שניתן יהיה לתדלק ולהצטייד בהם. נתנו לצוות שבועיים להכנה. בחלוף השבועיים רק ה"מזנק" הייתה מוכנה להפלגה והכנתן של שתי האוניות האחרות טרם נסתיימה. הוחלט שמימון יצא ראשון ושתי האוניות האחרות יבואו מאוחר יותר בעקבותיו. בדרך עגנו בנמלים שונים: בסיציליה, בדקר שבסנגל, בקייפטאון, בביירה שבמוזמביק ובג'יבוטי שבסומליה הצרפתית. המסע ארך ארבעים יום. גם נתן אלתרמן נתן ביטוי להתרגשות הגדולה בשיר 'מזנק' שפרסם ב"טור השביעי" שלו.
מלחמת ששת הימים.
מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה במיצרי טיראן. הצוות המקורי, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג. צוות בפיקודו של מימון גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה. הצוות המתין בנמל כ-10 ימים אך ההפלגה יצאה לפועל רק לאחר המלחמה.
מלחמת יום הכיפורים.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, הפליג מימון כרב חובל באונייה "פלמ"ח" של חברת תרשיש. האונייה חזרה מהפלגה ונכנסה לנמל חיפה בערב שבת, בשבת פרצה המלחמה וניתנה הוראת ריתוק לצוותי האוניות. במהלך המלחמה עסק מימון בהובלת ציוד צבאי ב"פלמ"ח".
באזרחות.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1953, הצטרף דוד לקיבוץ עין חרוד, קיבוצה של אשתו- דרורה מחניימי. ב-1954 החל דוד לימודי פיזיקה ומתמטיקה בטכניון.
הפלגות באניות
בשנת 1957 בטרם סיים את לימודיו, הצטרף למייסדי חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד אוניות תרשיש (חברה). הוחלט להקים שותפות עם חברת ספנות ותיקה – "חברה לשירות ימי עתיד", שותפות חציונית (50%). האונייה הראשונה- פלמ"ח- נבנתה בגרמניה.
בשנה הראשונה בחברת הספנות הקיבוצית החדשה, עבד מימון על אונייה כקצין ראשון. לא היו לו תעודות הסמכה לצי הסוחר כיוון שצבר את ניסיונו בחיל הים, והיה עליו ללמוד את המקצוע של תפעול אוניית סוחר, טעינה ופריקת סחורות בנמלים.
עם הזמן התרחבה חברת הספנות לארבע אוניות, ובסופו של דבר פורקה השותפות עם החברה לשירות ימי עתיד, וב-1959 הוקמה חברת ניהול ומסחר בבעלות הקיבוצים- "סלע", ולצידה חברת ספנות אניות תרשיש (חברה). הוקמו שני קווי שרות הובלה ימית: ה"פלי"ם" הפליגה בין חיפה לטריאסט בים האדריאטי וה"פלמ"ח", בה הפליג מימון, הפליגה בים התיכון המערבי וצפון אירופה. עם הרחבת הפעילות הוחלט לבנות שתי אוניות נוספות. הוטל על דוד לנסוע להולנד לפקח על בניית האוניות. כאשר הסתיימה בניית האוניות, עבד בחברת "סלע". בשנת 1967 אוחדה "סלע" עם "צים", לחברת "צים-סלע", ומימון הפך לעובד "צים".
ניהול בית הספר לקציני ים עכו.
בשנת 1970 הציע שמואל טנקוס למימון להחליפו כמנהל בית הספר לקציני ים בעכו. במהלך שלוש השנים בהן ניהל דוד את בית הספר, פתח מסלול לימודי שנה חמישית לדרגת "טכנאי", גייס מורים מקרב בוגרי בית הספר, שהמשיכו את הכשרתם באוניברסיטאות השונות, הביא מדענים מרפא"ל הסמוכה, להוראה חלקית. נבנתה מעבדה לאוטומציה, והוכנסו לימודי אוטומציה ומחשבים לתוכניות הלימודים של בית הספר.
מימון נתן פומבי לדעתו כאשר הכריז במועצת המנהלים: עם זאת דרכו של מימון בבית הספר לא האריכה ימים. לאחר עימותים בין הסגל למנהל שסבבו על שאלות ארגוניות ופרסונליות התפטר מימון ומסר את תפקידו לסא"ל זאב אלמוג (אברוצקי).
ניהול חברת אניות תרשיש.
את "אוניות תרשיש (חברה)" ניהל מימון במשך שבע שנים, החל משנת 1973. החברה החזיקה את האוניות, טיפלה באיוש הצוותים והחכירה אותן ל"צים". כתוצאה מעימות של מימון עם נציגי העובדים הושבת הנמל ומנכ"ל צים נדרש לפטרו וסירב. השביתה ארכה כמה ימים ונסתיימה בתיווך ההסתדרות הכללית.
בקיבוץ עין חרוד.
עם סיום תפקידו בניהול חברת "אוניות תרשיש (חברה)", עסק מימון בהנהלת החשבונות בקיבוץ עין חרוד. מאוחר יותר עבר לעבוד במפעל 'פלדות' בקיבוץ. מדי פעם היה יוצא להפלגות כרב חובל באונייה "מורן" של חברת אוניות תרשיש (חברה) שעבדה בקו ישראל-דרום אפריקה,
משפחה
מימון נישא לדרורה מחניימי (1920–1997), ולזוג נולדו שלושה ילדים: עירית, גל ואורי. היה סב לשנים עשר נכדים ולשבעה נינים. נפטר בעין חרוד בגיל 95.
מרסל נוין
קריסטין ריטר
אויפשט (כדורגל)
מועדון כדורגל אויפשט (בהונגרית: Újpest Football Club) הוא מועדון כדורגל מקצועני מרובע אויפשט בעיר בודפשט שבהונגריה, המשחק בליגת העל ההונגרית.
אויפשט נוסדה ב-1885, עלתה לראשונה לליגה הבכירה ב-1905 ומאז ירדה לליגת המשנה פעם אחת בלבד. היא משחק בליגה הבכירה בהונגריה מעל למאה שנים ברציפות. אויפשט היא מהקבוצות המעוטרות בהונגריה, ולזכותה בין היתר עשרים אליפויות ותשעה גביעים. בזירה האירופית, זכתה אויפשט פעמיים בגביע מיטרופה, ושיא הצלחתה בעידן המודרני היה העפלתה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת .
החל מ-1922, מארחת אויפשט את משחקיה באצטדיון פרנץ סוסה, המכיל כ-13,500 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
השנים המוקדמות (1885 - 1922).
מועדון הכדורגל אויפשט נוסד ב-16 ביוני 1885 על ידי יאנוש גול, מורה בית ספר מאויפשט, שבזמנו הייתה עיר נפרדת הצמודה לעיר הבירה בודפשט. שמה המקורי של הקבוצה היה אויפשטי טורנה אגילט, והיא הוקמה כמועדון אתלטיקה כללי שעסק במקצועות האתלטיקה והסיף. המוטו של המועדון החדש היה "חוסן, עוצמה, הרמוניה" (בהונגרית: "Épség, Erő, Egyetértés").
בשנת 1899 החלה את פעילותה קבוצת כדורגל חדשה בעיר תחת השם מועדון הכדורגל אויפשטי (הונגרית: Újpesti FC), ותחת צבעיו של המועדון הקיים, סגול ולבן. משחקה הרשמי הראשון נערך ב-29 באפריל 1900 מול III קרולטי, והסתיים בשוויון 1-1. שנה אחר כך, ב-1901, התאחדו שני המועדונים (אויפשטי טורנה אגילט ומועדון הכדורגל אויפשטי), ויחד יצרו את מחלקת הכדורגל של המועדון הראשון והצטרפו לליגת המשנה בעונת הבכורה של הליגה ההונגרית החדשה. מאז ועד היום נותרה אויפשט אחת משתי הקבוצות היחידות שלא החמיצו אף עונה מאז הקמת הליגות בהונגריה.
העפלתה הראשונה של אויפשט לליגת העל ההונגרית התרחשה ב-1904. לאחר חמש שנים בליגה הבכירה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך שבה לליגה הבכירה תוך עונה אחת, ומאז שמרה על מקומה בליגה הבכירה, מעל למאה שנים רצופות.
תור הזהב הראשון (1922 - 1945).
בשנת 1922 חנכה הקבוצה אצטדיון ביתי חדש, תחת השם "אצטדיון רחוב מגיירי" (כיום אצטדיון פרנץ סוסה). הקמת האצטדיון סימנה את תור הזהב הראשון בתולדות המועדון. האחים פוגל, צמד שחקני הגנה שזכו לכינוי "פוגלגייט", היו מסממני ההצלחה של הקבוצה והרכיבו חוליית הגנה חזקה שכיכבה גם במדי נבחרת הונגריה. ארבע שנים אחר כך, עם כניסתו של הכדורגל המקצועני להונגריה, החלה הקבוצה לשחק תחת השם מועדון הכדורגל אויפשטי (הונגרית: Újpest FC).
בעונת זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה, שהיה דווקא בטורניר אירופי - גביע מיטרופה. המפעל התקיים בשיטת בית-חוץ, ואויפשט הצליחה להדיח את ספרטה פראג ואת ראפיד וינה, לפני שגברה בגמר כפול על סלביה פראג וזכתה בתואר. עונה אחר כך, זכתה אויפשט לראשונה בתולדותיה באליפות הונגריה, ובמקביל זכתה בטורניר גביע האומות, טורניר שנערך בז'נבה במקביל לגביע העולם הראשון, בו נטלו חלק נבחרות אירופיות מועטות. אויפשט הדיחה את ריאל אוניון, גו אהד איגלס וסרבט ז'נבה המארחת, וגברה בגמר על סלביה פראג בתוצאה 0–3 כדי לזכות בתואר. עונה אחר כך שמרה אויפשט על תואר האליפות בהונגריה, וזכתה בו בפעם השנייה בתולדותיה. בין כוכבי הקבוצה במחצית הראשונה של שנות ה-30 היה אישטוון אבאר שכבש 161 שערים ב-150 משחקים.
בשנת 1939, תחת המאמן בלה גוטמן זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע מיטרופה, לאחר שהדיחה את אינטר מילאן ו-OFK בלגרד וניצחה בגמר בדרבי העירוני את פרנצווארוש. במקביל, זכתה הקבוצה באליפות הונגריה באותה העונה. אויפשט החזיקה ברצף מרשים וסימנה את מעמדה כקבוצת צמרת, כשסיימה באחד משלושת המקומות הראשונים בין 1926 ל-1942, וזכתה בשנים אלו בחמש אליפויות. בשנות ה-20 וה-30 העפילה הקבוצה חמש פעמים לגמר הגביע ההונגרי, אך לא הצליחה לנצח באף אחד מהמקרים. הדומיננטיות של אויפשט בכדורגל ההונגרי התבטאה גם בסגל הונגריה למונדיאל 1938, כשחמישה משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרת בטורניר.
לאחר מלחמת העולם השנייה (1945 - 1967).
השנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה התאפיינו בחזרתה של אויפשט לצמרת הטבלה ההונגרית, ובין 1945 ל-1947 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות רצופות. בשיאה שלחה הקבוצה תשעה נציגים לנבחרת ההונגרית וקבעה שיאים מרשימים, בהם שלושים ניצחונות רצופים, או 187 שערים בעונה אחת.