בית המקדש אמנם חרב, אך הוא לא חלף מהתודעה היהודית, ואף מזו הנוכרית. מסורות שונות לגבי מיקום שלל חלקים מהמקדש שרדו במדרשים, וכן בעדויותיהם של נוסעים ועולי רגל. עם כל הבעייתיות של הסתמכות על מסורות, במיוחד כאלו שנכתבו לעיתים מאות שנים לאחר המאורע, הן עדיין בעלות משקל ניכר בדרך לקביעת מיקום בית המקדש.
מסורות המזהות את כותלי הר הבית.
המדרש, בשיר השירים רבה, מספר:
אמנם, מתוך דברי המדרש, נראה סביר כי המדובר בכותל ההיכל או העזרה, אך אלו לא שרדו, והמסורת היהודית קשרה מדרש זה עם כותלו המערבי של הר הבית, ובמשך דורות רבים, היו היהודים מתפללים מול כותל זה וראו בו עדות להבטחה זו. עם זאת, ישנם מקורות נוספים בהם הר הבית כולו נקרא בשם "מקדש", כמו כן שערי חולדה המוזכרים במדרש אינם שערי העזרה, אלא שערי הר הבית, כך שנראה שהמדרש אכן מתייחס לכותל החיצוני.
נראה כי מאמרו של רבי אחא במדרש תנחומא שהוסיף על דברי רבי אלעזר בן פדת שהשכינה נמצאת במקום המקדש, נועד לצמצם ולא להרחיב את מקום השכינה. כאשר אמר "אין השכינה זזה מכותל מערבי של בית המקדש" לא הייתה כוונתו לכותל המערבי של הר הבית, ולא לחומת העזרה המקודשת ממנו שאורכה קל"ה אמה, ולא לכותל החיצון של ההיכל שאורכו 70 אמה, אלא לכותל המערבי של קודש הקדשים שאורכו 20 אמה, הסמוך לאבן השתייה.
הדעות בדבר מיקום המקדש.
ישנן כתריסר שיטות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש. על אף שהשיטות השונות חולקות זו על זו לגבי המיקום המדויק של קודש הקודשים, מידת האמה, והכיוון אליו היה מכוון בית המקדש, הרי שרב הדומה על השונה.
נהוג לחלק את השיטות לפי המקום בו הן ממקמות את בית המקדש ביחס לכיפת הסלע:
השיטות המרכזיות.
כפי שצוין לעיל, מסורות יהודיות, נוצריות ואסלאמיות רבות שנים זיהו את הסלע שתחת כיפת הסלע כמקום קדוש. המסורת היהודית, כפי שהביאהּ הרדב"ז, מיחסת את הסלע כאבן השתייה המוזכרת בחז"ל שעליה עמד קודש הקודשים, שיטה דומה לזאת, בעיקר של הרב שלמה גורן, מזיזה את מקום המקדש בכ-50 מטר מערבה, כיוון שלשיטתו הסלע הוא חלק ממזבח העולה.
קודש הקדשים היה במקום כיפת הסלע.
העדויות והמסורות הקדומות.
שיטה זו היא העתיקה והרווחת מבין השיטות, ונתמכת על ידי מרבית החוקרים ואנשי ההלכה עד היום.
המקור הקדום ביותר המסייע לקביעת מקום אבן השתייה כמקומו של קודש הקודשים הוא עדותו של הנוסע מבורדו, שכתב בשנת 333: "יש כאן שני פסלים של הדריאנוס ולא הרחק מהם אבן מנוקבת שאליה היהודים באים כל שנה ומושחים אותה בשמן, מתאבלים, קורעים את בגדיהם ומפליגים לדרכם". תיאור זה, של אבן מנוקבת, מתאים לסלע אשר כיפת הסלע בנויה על גביו, אשר בו חור עגול ותחתיו מערה.
ההיסטוריון הנוצרי Eutychius מתאר בשנת 876 כיצד סופרוניוס, בישוף ירושלים, הראה לעומאר בן אל-ח'טאב את הסלע במקום בו היה קדש הקדשים, עליו בנו אחר כך את הכיפה המפורסמת. במקורות ערביים ישנו סיפור כיצד יהודי מומר בשם כעב אבו יצחק יעץ לעומאר לבנות מסגד מצפון לצ'חרה (לסלע אין שם מיוחד בערבית, ומשמעות שמו היא 'סלע') כדי שיתפללו למקום שאליו פונים היהודים וגם אל מכה. ההיסטוריון הארמני Sebeos כתב במאה השביעית בספרו שעם כיבוש ירושלים על ידי הערבים, תכננו היהודים לבנות מחדש את בית המקדש. הם מצאו את מקום קדש הקדשים ובנו בניין עם במה כדי להתפלל שם. אבל הישמעאלים, שקינאו בהם, גרשו את היהודים משם ועשו אותו מקום תפילה לעצמם.
רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, כותב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כיפה גדולה על מקום המקדש. כן מעיד גם ר' פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו. בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן. בין השאר הוא כתב "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאד".
יש המוצאים אף בדברי המדרש ראיה למיקומו של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע:
בפסיקה ההלכתית.
המקור הראשון בו נושא מיקום המקדש וגבולותיו נידון בצורה הלכתית מסודרת הוא שו"ת הרדב"ז, שהיה רבה של צפת במחצית השנייה של המאה ה-16:
בתשובתו, מתחיל הרדב"ז בקביעה ש, ולבסוף פוסק . זאת על אף תמיהתו שהתיאור המופיע במשנה שאבן השתייה גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות, אינו תואם לכאורה את המציאות בזמנו, שכן המוסלמים מדווחים שהיא גבוהה מהקרקע שלוש קומות. הוא מעלה השערה שקרקעית המקדש הושחתה והונמכה במהלך החורבן ואף מספר כי שמע שהמלכים שעברו חפרו למצוא את יסוד האבן ולא מצאו, ולכן עתה היא גלויה.
מכאן ממשיך הרדב"ז ועורך סקירה של הר הבית, תוך חישוב המרחק של כל חומה, עליותיה ופתחיה, ממקום קודש הקדשים, ודן בשאלה האם הם נמצאים בתוך התחום המקודש ואסורים בכניסה, או מחוץ לתחום המקודש ומותרים.
תשובתו של הרדב"ז נחשבת לאבן היסוד בנוגע לעיסוק ההלכתי בהר הבית, וכל הבאים אחריו נדרשו לדבריו. עם זאת, קריאה פשוטה של דבריו מעלה כמה וכמה נקודות תמוהות:
רבים עסקו בדברים התמוהים בתשובת הרדב"ז, והתשובות נעות במרחבי הקשת - היו שכתבו כי תשובה זו נכתבה מתוך צפייה מרחוק במתחם, וללא אפשרות בדיקת מרחקים בשטח, היו, שעל סמך תמיהות אלו דחו את דבריו מכל וכל, והיו שניסו לתרץ את דבריו על ידי הענקת פרשנויות למילותיו – חלקן דחוקות יותר וחלקן פחות.
למרות כל התמיהות, רוב העוסקים בנושא נוטים לקבל את המסורת אותה מביא הרדב"ז, ומזהים את אבן השתייה בתור קרקע קודש הקדשים. כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש. אל פסיקתו של הרדב"ז מצטרפת גם פסיקתו של הב"ח: .
ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן.
לעדויות ולמסורות הקדומות, ולפסיקתו של הרדב"ז, נוספת ראייה טופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן אותה פרסם בספרו "חצרות בית ה'". הרב קורן מוכיח כי טופוגרפית מיקומו של קודש הקודשים חייב להיות במקומה של כיפת הסלע, זאת על פי התיאוריים מהמשנה כי קודש הקודשים הוא הנקודה הגבוהה ביותר טופוגרפית בהר, ובבחינת מבנה ההר אין אפשרות למקם את מקום קודש הקודשים שלא במקום כיפת הסלע.
עם זאת, כאן לא תמו המחלוקות, שהרי כדי לקבוע את מקום המקדש, אין די בנקודת אחיזה בודדת שעליה ניתן להרכיב את תוכנית המתאר של בית המקדש, שהרי כמה שאלות נותרו ללא מענה: לאיזה כיוון נטה בית המקדש? האם הוא הקביל לכותל המערבי או למזרחי, או שמא הוא מקביל למזרח האסטרונומי? מהו גודל האמה, מידת היסוד החשובה ביותר לעניין זה? מהי נקודת העיגון המדויקת על גבי הסלע, שחשוף בחלק גדול בהרבה מאשר בזמן המקדש?
טכנית, מתפלגת שיטה זו לכמה שיטות משנה:
מזבח העולה היה במקום כיפת הסלע.
החוקרים הממקמים את מזבח העולה על גבי הצ'חרה, מזהים את 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז דם הקורבנות. טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה. ב-1911 טען מונטגיו פארקר כי הוא פתח את הבור וכי עומקו לא עלה על 25 ס"מ, אך רבים מפקפקים במהימנותו של פארקר.
הרב שלמה גורן הוא הדובר המרכזי של שיטה זו, שנוסחה בספרו "הר הבית". לדבריו אורך האמה הוא 58 ס"מ, המקדש ניצב למזרח האסטרונומי, וה"שיתין", ניצבים מעל החור שבסלע. הקשיים בשיטה זו מרובים. לשיטה זו, חישוב טופוגרפי של ההר מביא למסקנה שקדש הקדשים מצוי מעל אמצע העמק, עובדה המצריכה עבודות פילוס עצומות ומיותרות שלא נשאר מהן זכר.
השיטות הדרומיות.
אמנם, מנהרת בור מספר 5 בפינה הדרומית מזרחית של הרמה, מובילה לנקודה הנמצאת במרחק של 150 מטרים מהפינה הדרומית מזרחית של חומת הר הבית, ושם נתגלה מקום שער המזרח כמו שהעיד בעל הכפתור ופרח.
פיורדלנד
פיורדלנד (באנגלית: Fiordland; מילולית: ארץ הפיורד) הוא אזור גאוגרפי בניו זילנד, הממוקם בצדו הדרום-מערבי של האי הדרומי, אחד משני האיים העיקריים המרכיבים את המדינה. חבל הארץ, המשתרע על פני השליש המערבי של חבל סאות'לנד, מנוהל רובו ככולו על ידי הפארק הלאומי פיורדלנד, ששטחו 12,607 קילומטרים רבועים – הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד ואחד מהגדולים בעולם. באזור מתגוררים בני אדם מעטים, והוא האזור המדולל ביותר מבחינת אוכלוסייה מכל האזורים היבשתיים בניו זילנד.
רוב השטח מכוסה על ידי הרים גבוהים, פסגות מושלגות, אגמים עמוקים ועמקים צרים. הפיורדים הרבים הפזורים ברחבי האזור הקנו למקום את שמו. מקור המילה "פיורד" (fjord) בשפה הנורווגית, ופירושה הוא עמק שהועמק על ידי קרחון יבשתי או רעש אדמה, בדרך כלל עם שוליים תלולים, שממשיך מתחת לפני הים.
עקב פני השטח התלולים, כמויות הגשמים הרבות והצמחייה הצפופה רוב השטח הפנימי של הפיורדלנד איננו נגיש. כתוצאה מכך החבל ידע התיישבות ופעילות אנושית מזערית למדי. הקמת יישובים, סלילת דרכים, ציד ודיג, כריתת עצים וכריית מחצבים נעשו באופן מוגבל בלבד. על כן פיורדלנד מהווה דוגמה לאזור טבע בראשיתי יוצא דופן המעוטר בשורה של מינים אנדמיים הייחודיים לאזור, חלק מצויים בסכנת הכחדה.