שמוליק דובדבני כתב כי הסרט "אפקטיבי ומותח, גם אם יש בו בעיות אתיות". לטענתו, ההיצמדות לפרספקטיבה המוגבלת של הנוכחים במלון לא מאפשרת יצירה של הקשר רחב יותר לאירועים כפי שהתרחשו, אך זו אינה מטרתו העיקרית של הסרט. דובדבני טוען כי השיחזור של 60 שעות החרדה והטראומה בסרט מבקש להעביר את החוויה ואכן עושה זאת באמצעים אפקטיביים. הבמאי בחר שלא להציג סיפור שבמהלכו הצופים מתחברים ומזדהים במיוחד עם אחת מהדמויות על פעולה הרואית אלא בוחר שלהציג רצף של רגעי אימה שנחווים על ידי הצופה באופן אינטימי, בעיקר כאשר המצלמה מלווה את מנוסתם של השורדים מפני המחבלים שנמצאים מטרים ספורים מאחוריהם, יורים ופוגעים ללא הבחנה. על פי דובדבני הסרט פועל אך ורק במישור חווייתי-בסיסי: "ברור שבחירה אסתטית זו מוותרת על אלמנטים חיוניים להבנת האירוע במלואו – אך הבנה כזו ממילא לא הייתה אפשרית תוך כדי התרחשותו. אמנם בסצנה אחת הסרט מבקש להציג את אחד המחבלים הצעירים ברגע של משבר – אבל בחירה זו נדמית כמעט כפויה. הטראומה הלאומית נהפכת בסרטו של מאראס לחיזיון בלהה, והתוצאה בעייתית ואפקטיבית כאחת".
אורי קליין לעומתו כותב בהארץ כי הסרט הוא שטחי וסטריאוטיפי ועושה ניצול ציני באירועי טרור מציאותיים כבידור.
הארמייה החשאית (בלגיה)
הארמייה החשאית (בצרפתית: Armée Secrète או AS; בהולנדית: Geheim Leger או GL) הייתה הקבוצה הגדולה ביותר ברזיסטאנס הבלגית שנלחמה נגד הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא נוסדה בשם "הלגיון הבלגי" באוגוסט 1940, אך במהלך שנות קיומה שינתה את שמה מספר פעמים, כשאת שמה האחרון קיבלה ביוני 1944, מספר חודשים לפני פירוקה באוקטובר אותה שנה. התנועה נטתה לצד הימני ומוקדי הכוח שלה נשלטו בעיקר על ידי שמרנים ומלוכנים ועל שורותיה נמנו קצינים רבים מהצבא הבלגי שפורק. אף שהיחסים בינה לבין הממשלה בגלות היו מתוחים, הארמייה החשאית נהנתה מהקשר הקרוב ביותר עם הממשלה לעומת יתר הקבוצות במחתרת.
הקמתה.
שורשיה של הארמייה החשאית נטמנו זמן קצר אחרי כניעת בלגיה ב-28 במאי 1940, כשמספר קצינים בצבא הבלגי חברו יחד כדי לייסד את תנועת ההתנגדות הראשונה שנקראה הלגיון הבלגי. מייסדי הלגיון היו בעיקר אנשים שמרנים וסמכותנים שהיו מזוהים עם המלך לאופולד השלישי. הם הביעו עוינות כלפי פוליטיקאים וקומוניסטים בלגים בדומה לעוינות שהפגינו גם כלפי הגרמנים. באביב 1941 הארמייה הבלגית והלגיון הבלגי התאחדו בהנהגתם של שארל קלזר, רובר לנץ וז'ול בסטין. לשני הארגונים היו יחידות פרוסות בכל רחבי בלגיה ובסך הכל כ-50 אלף לוחמים.
פעולות.
הנהגת הארגון ניסתה לקשור קשרים עם הממשלה הבלגית בגלות וכן עם מנהלת המבצעים המיוחדים וה-MI9 הבריטים. ב-1942 קלזר ביקר בלונדון כדי ליצור קשר עם הרשויות הבלגיות והבריטיות. עם זאת, הוא נתקל בחשדות מצד הממשלה הבלגית, שבסופו של דבר לא השפיעו על כך שרוב הסיוע שנשלח לבלגיה הגיע לידי הארגון. קושי נוסף התעורר בשל המחלוקות הפוליטיות שנוצרו בארגון שהוקם במהירות. גם מעצרם של בכירים ערער את יציבותו. עד סוף הכיבוש הגרמני כל מנהיגי הארגון ובהם קלזר, לנץ ובסטין נעצרו.
בשנת 1943 שונה שמה של התנועה ל"הארמייה של בלגיה", ובהמשך ל"הארמייה החשאית" ביוני 1944. בתמורה לסיוע שהתקבל מהממשלה בלונדון, נאלצו מנהיגיו להתיישר בהתאם לאסטרטגיה הכללית, שמטרתה הייתה הימנעות מחיכוך עם הגרמנים עד שחרור בלגיה, ועד אז סיוע לכוחות בעלות הברית. היחסים בין שני הצדדים נשארו מתוחים עד סוף המלחמה. בפברואר 1944 ג'ולס פיר לקח על עצמו את ההנהגה במאמץ לשקם את הארמייה החבולה ולאחדה.
כחלק מהסיוע של הארמייה החשאית לבעלות הברית, סייעו החברים בה לחלץ טייסים של בעלות הברית שמטוסם הופל מעל שמי בלגיה ולהוציאם בחזרה למולדתם לאורך קו קומט. הטייסים הועברו מבית לבית על ידי חברי המחתרת. ידוע כי לפחות 200 מהחברים שפעלו בקו קומט נהרגו במהלך המלחמה.
זמן קצר אחרי הפלישה לנורמנדי ניתנה הוראה ליחידות השונות להתחיל לפעול כדי לחבל ברשת הרכבות והתקשורת. יחד עם ארגונים נוספים, הארמייה החשאית לקחה חלק פעיל בכיבוש אנטוורפן בספטמבר 1944 תוך שהיא מונעת מהגרמנים להרוס את המתקנים לפני שנסוגו.
ב-1944 מנתה הארמייה החשאית 54 אלף חברים. כ-4,000 מחבריה נהרגו במהלך הכיבוש. אחרי השחרור, הארמייה החשאית שולבה בתוך גדודי הרובאים של צבא בלגיה.
הנצחה.
בשנים 1977–1979 שודרה ב-BBC ובשידור הציבורי הבלגי BRT סדרה שנקראה "הארמייה החשאית" שעסקה בארמייה החשאית מימי מלחמת העולם השנייה.
בני עורי
בני עורי (נולד ב-2 בדצמבר 1955) הוא איש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
בני עורי נולד בתל אביב וגדל בנתניה. סיים את בית הספר היסודי ע"ש איתמר בן אב"י ואת התיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי.
שרת בצה"ל 3 שנים. קיבל תואר ב.א. בהצטיינות יתרה באוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה והרוח.
מאז סגירת רשות השידור בשנת 2017, עוסק בני בראיונות ובתיעוד אנשים שרוצים להנציח את סיפור חייהם, ומוסדות שרוצים לתעד את דור המייסדים והוותיקים שלהם.
טלוויזיה.
את דרכו העיתונאית החל בקורס כתבי הספורט של רשות השידור. עם סיום הקורס, בשנת 1977 הצטרף למחלקת הספורט של הערוץ הראשון, שם שימש ככתב, עורך ובמאי, במסגרת התוכניות: "מבט ספורט", "משחק השבוע", ו"מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר". משנת 1980 שימש ככתב חוקר בתוכנית "כולבוטק", ובשנת 1987 הפך לעורך התכנית. &lt;BR&gt;
בשנים 1988–1991 ערך והפיק את מגזין המדע, הבריאות והטבע תצפית, בהגשת יעל דן ופרופ' יורם לס.
בשנת 1991 ערך והפיק את תוכנית האירוח "הלילה - עם גבי גזית".&lt;BR&gt;
בדצמבר 1991 ייסד, ערך והיה אחד המגישים של תוכנית הבוקר הראשונה של הערוץ הראשון "בוקר טוב ישראל".
בשנים 1994 - 1996 היה עורך משנה של התכנית "מבט שני", במסגרתה גם ביים כתבות.&lt;BR&gt;
בשנת 2001 ביים וערך כתבות במסגרת התוכניות "חשיפה" ו"גלוי נאות" שערך והגיש חנן עזרן, ובשנת 2006 יצר יחד עם נאווה אחירון את התוכנית "כך היה", ושימש כעורך ומפיק התכנית במשך 3 שנים.
בשנת 2008 יצר וערך את התכנית "ביקורטיוי" – מגזין שבועי בנושאי מדיה ותקשורת, ולאחר מכן שימש כמפיק ועורך אחראי בארץ על שידורי האולימפיאדות בבייג'ינג
ובלונדון.
עורי שימש כשליח רשות השידור במשחקים הפארלימפיים בבייג'ינג ובלונדון: לטלוויזיה ול"קול ישראל".
משנת 2006 ועד לסגירת ערוץ 1 ורשות השידור בשנת 2017, שימש ככתב ב"יומן" ליל שבת, כתב לענייני ארכאולוגיה ב"מבט"., עורך מהדורות החדשות במוצאי שבת
ועורך תוכניות מיוחדות במסגרת חטיבת החדשות.
רדיו.
עורי היה ממקימי רדיו קול רג"ע, הרדיו האזורי של הגליל והעמקים, ושימש כמנהל התוכניות של התחנה. בנוסף, ערך והגיש בתחנה תוכניות רבות ובהן תוכנית יומית:
'קשה היא הפרידה' - שירי שנות ה-50 וה-60.
בשנת 2016 הגיש את התכנית "ארץ הצבי" ברשת א' של קול ישראל, ותוכניות אירוח ברדיו של האוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת שירות המילואים של עורי בגלי צה"ל, ובמסגרת המחלקה הצבאית ערך והגיש עשרות תוכניות תעודה על קצינים וחיילים, פעולות ואירועים צבאיים.
פרסים.
על תוכניותיו "תצפית" ו"גיבורים בעל כורחם" זכה בשנת 1991 בפרסי "תפוח הזהב", לאחר משאל שנערך בין צופי ערוץ 1.
בשנת 1986 זכה בני עורי בפרס "כינור דוד" על כתבתו: "הבית ברחוב טרומפלדור 40 בתל אביב" ששודרה באותה שנה ב'כלבוטק'.
קישורים חיצוניים.
https://www.ohrybros.com/ אתר הבלוג של אבי ובני עורי
מוטיב (מוזיקה)
במוזיקה, מוטיב הוא רצף של תווים, של תבנית מוזיקלית או של קטע מוזיקלי קצר שיש לו חשיבות מיוחדת לאופי של יצירה מוזיקלית. מוטיב הוא היחידה הקטנה ביותר של היצירה שמרכיבה את הנושא שלה ומקנה לה זהות ייחודית. מוטיב עשוי להיות בעל היבטים הרמוניים, מלודיים או קצביים והוא היחידה המבנית הקטנה ביותר שהיא בעלת זהות כרעיון מוזיקלי. המלחין אנטון וברן הגדיר מוטיב כ- "החלקיק העצמאי הקטן ביותר ברעיון מוזיקלי", שניתן לזהות באמצעות חזרות על המוטיב בשינויים קלים. המלחין האוסטרי ארנולד שנברג הגדיר מוטיב כ- "יחידה המכילה תכונה אחת או יותר של מרווח וקצב שנוכחותם נמצאת בשימוש מתמיד לאורך כל היצירה".
שימוש.
מוטיבים משמשים לבניית מלודיות ונושאים, ולהלחנת קטעים. מוטיבים משמשים ליצירת נושא משותף ליצירה מוזיקלית ותורמים להרגשת השלמות שלה. מוטיבים חשובים במיוחד בקטעי הפיתוח של סונטות כולל פרקים בצורת סונטה בסימפוניות, רביעיות מיתרים וכו'. ניתן לראות שורשים של התפתחות מוטיבים בסונאטות המקלדת של סקרלטי ובצורת הסונאטה של היידן ושל מוצרט. שימוש נרחב במוטיבים נעשה ביצירותיו של בטהובן. דוגמה קלאסית ומפורסמת לשימוש במוטיב היא "מוטיב הגורל" - תבנית של שלושה תווים קצרים ולאחריהם אחד ארוך. המוטיב פותח את הסימפוניה החמישית, ומופיע שוב לאורך כל היצירה בתמורות שונות ומגוונות.
סוגים.
מוטיבים מתחלקים לשני סוגים - מוטיב הרמוני, ומוטיב מלודי. מוטיב הרמוני הוא סדרת אקורדים המוגדרת באופן מופשט, כלומר ללא התייחסות למנגינה או לקצב. מוטיב מלודי הוא רצף מלודי שקובע את אורך התווים שיופיעו על רצף זמן, ואת גובהם. מוטיב קצבי הוא המונח המציין נוסחה קצבית אופיינית.
מוטיב שקשור תמתית לאדם, למקום או לרעיון נקרא לייטמוטיב. לעיתים נעשה שימוש בסוג מיוחד של מוטיב, שנקרא , שהוא מוטיב מלודי שמשתמש בקשר בין תווים לבין אותיות כדי לייצר מנגינה שקשורה למילים או לשמות. דוגמה למוטיב כזה היא מוטיב BACH.
Blue (אלבום של ליאן ריימס)