הספר מסודר בסדר אלפביתי של המונחים המבוארים בו. הפירושים למילים מסתמכים בעיקר על ספרות הגאונים ואף ראשוני הראשונים (כמו רבנו חננאל, רבנו משולם בן קלונימוס ורבנו גרשום), ולעיתים גם על פרשנותו של המחבר, שהיה בעל ידיעה רחבה באיטלקית, לטינית, סלאבית, עברית מקראית ומשנאית וארמית (את הסברי המילים ביוונית, ערבית ופרסית שאב כנראה מכתבי הגאונים). לכל אחד מערכי המילון ישנו פירוש רחב, הכולל לעיתים התייחסות גם לעניינים אחרים שקשורים לנושא, וכך משמש הספר לא רק כאוסף מילים אלא גם כאוסף עניינים בספרות חז"ל.
לדברי החוקר חנוך יהודה קאהוט, בספר הערוך מוזכרים לראשונה ספרים רבים מספרות חז"ל, כמו תנא דבי אליהו, ספר בן סירא, פרקי דרבי אליעזר, אבות דרבי נתן ועוד; גם נוסחאות ישנות וגרסאות קדומות נשתמרו לרוב בספרו.
דוגמאות אחדות לערכים שבספר "הערוך":
השפעת הספר.
הספר התקבל מייד עם צאתו בהתלהבות רבה בכל חלקי אירופה, וכבר רשב"ם הצרפתי מצטט מדבריו.
פירושיו של הערוך השפיעו גם על פסיקת הלכה בנושאים מסוימים. מפורסם פירושו (ערך 'פסק' וערך 'סבר') בעניין דבר שאינו מתכוון, לפיו העושה מעשה, ויש לאותו מעשה תוצאת-לוואי האסורה על פי ההלכה, אם העושה אינו מתכוון לתוצאה זו ואינו מעוניין בה - המעשה מותר, גם אם אין ספק שאותה תוצאה אכן תתרחש ("פסיק רישא דלא ניחא ליה"). חידוש זה נדון בהרחבה בספרות הראשונים והאחרונים, ורבים מן הראשונים נחלקו עליו, אך יש שהקלו כמותו באיסור דרבנן. דוגמה להשלכה אקטואלית מדיון זה: האם מותר לעבור בשבת במקום שפועלת בו מצלמה; שהרי האדם שעובר גורם בהכרח ליצירת תמונתו על המצלמה, אבל אין לו כל עניין בדבר.
דוגמה נוספת היא דברי המשנה ברורה: "ובאמת מלבד דעת הרוקח... מצאתי עוד ראשונים שקיימי בשיטתיה, והוא הערוך בערך טרימא". ועוד רבים כיוצא בו.
ההומניסט וההבראיסט הגרמני סבסטיאן מינסטר חיבר את הספר ערוך (Dictionarivm Chaldaicum) והוציאו לאור בשנת 1527. ספר זה מבוסס על ספר "הערוך" של רבינו נתן, אותו מצא מינסטר במנזר דומיניקני ברגנסבורג, והוא מהלקסיקונים המוקדמים ביותר שיצאו לאור בשפה הארמית והלטינית. בתוכו סיכם מינסטר בסדר אלפביתי מילים בעברית וארמית ואת פירושם הלטיני, על מנת לסייע למלומדים להבין את הספרות הרבנית. במהרה הפך הספר לכלי משמעותי לתרגול הבלשנות היהודית הרבנית בידי ההבראיסטים הנוצרים.
מהדורות הספר.
ספר 'הערוך' נדפס לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1470. ככל הידוע לנו, הוא היה אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו. אחריו הודפס הספר בין השאר על ידי גרשון שונצינו, 1507-1520 בפזארו.
בהדפסה משנת 1531 מתואר המילון התלמודי על ידי המדפיס: "ספר הערוך: חיברו הרב המובהק, פטיש חזק, תנא דאורייתא [בעברית: משנן התורה], בוצינא דנהורא [הנר המאיר], הגאון רבי נתן צדיק ז"ל בן כבוד קדושת מרנא ורבנא הרב יחיאל ז"ל, בן כבוד גדולת קדושת מרנא ורבנא אברהם ז"ל מן רומי. וקבץ כל מילה חמורה (כלומר, לא מובנת) שבתלמוד בספר הזה, וסידרו באלפא ביתא למען ירוץ הקורא בו".
רבי שמואל אבן ג'אמע, חכם צפון אפריקאי בדור שאחרי כתיבת הערוך, חיבר את ספר ה"אגור", המהווה השלמה לספר הערוך. הרב ישעיה פיק ברלין (ה'תע"ט, 1719 - ה'תקנ"ט, 1799) חיבר את ספר "הפלאה שבערכין" על ספר הערוך, והרב בנימין מוספיא (1606-1675) כתב את ספר "מוסף הערוך", שהוא תוספת לספר הערוך.
השלמה נוספת לספר הערוך התחברה על ידי הרב דוד כהן די לארא תחת השם "כתר כהונה" (נדפס בהמבורג, ה'תכ"ט ומשתרע רק עד סוף האות יוד).
בין השנים 1878–1892 הוציא חנוך יהודה קוֹהוּט את ה"ערוך" במהדורת פירוש רבת כרכים (כארבעת אלפים עמודים כפולים), בשם "ערוך השלם" שהיה לאנציקלופדיה מונומנטלית, מספרי היסוד של חכמת ישראל.
קישורים חיצוניים.
קישורים לספר הערוך בכת"י ודפוסים ישנים
על הספר
אובלאסט
ממלכת חבר העמים
פטה מורגנה
כריסטמס (אי)
יולי חריטון
יולי בוריסוביץ' חָרִיטוֹן (ברוסית: Ю́лий Бори́сович Харито́н; 27 בפברואר 1904 - 18 בדצמבר 1996) היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי. המתכנן הראשי בפרויקט פצצת המימן הסובייטית, אשר עבד במסגרת תוכנית הגרעין של ברית המועצות שנים רבות.
קורות חיים.
חריטון נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית. אמו הייתה השחקנית מירה יעקובלבנה לבית בורובסקי, היהודיה הראשונה ששיחקה שתיאטרונו של סטניסלבסקי. אביו העיתונאי בוריס אוסיפוביץ חריטון שהיה פעיל בעיתונה של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים).
לימים נפרדו הוריו ואמו נישאה לפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון ועזבה את רוסיה לגרמניה והוא נשאר עם אביו..
לאחר מהפיכת אוקטובר והקמת ברית המועצות גורש אביו באוניית הפילוסופים והתיישב בלטביה שהייתה אז מדינה עצמאית. לאחר עליית הנאצים אמו עלתה עם אייטינגון לארץ ישראל. לאחר כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות אביו נעצר והוגלה לגולאגים לשבע שנים ושם נפטר.
חריטון השלים השלים לימודיו במכון הפוליטכני בשנת 1925. החל משנת 1921 עבד במכון לפיזיקה של ניקולאי סמיונוב. בשנים 1926–1928 עבד במעבדת קבנדיש בקיימברידג', וסיים דוקטורט בהדרכת ארנסט רתרפורד.
בשנת 1939 ערך חישובים בתחום הביקוע הגרעיני יחד עם יעקב זלדוביץ'. משנת 1946 כיהן כמנהל מכון גרעיני-צבאי של ברית המועצות. במכון זה פותחו פצצת הביקוע הגרעיני ופצצת המימן הסובייטיות. במסגרת זו הוא היה אחראי על ביצוע ניסוי של RDS-1, פצצת האטום הסובייטית הראשונה. בשנת 1953 התקבל כחבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות. חריטון עמד בראש הצוות שפיתח את הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, שמכונה פצצת הצאר.
חריטון, חרף היותו יהודי, היה מעורב עשרות שנים בפיסגת תוכנית הגרעין הסובייטית.
אוטו אוהלנדורף
טביומי
בית בלייר
משה גסטר
משה גסטר (Moses Gaster; 17 בספטמבר 1856 בבוקרשט, רומניה - 5 במרץ 1939 באבניגדון באנגליה) היה רב, חוקר לשון ופולקלור, היסטוריון, פובליציסט, איש ציבור יהודי יליד רומניה, חכם הקהילה הספרדית של לונדון, ממנהיגי הציונות הרומנית והבריטית. גורש מרומניה בשנת 1885 יחד עם עוד מספר עיתונאים יהודים. צו הגירוש נגדו בוטל בשנת 1891 על ידי המלך קרול שהחליט להעניק לו את העיטור הלאומי הרומני להצטיינות Bene Merenti - דרגה א'. כעבור שנים נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
שנות צעירותו ולימודיו.
משה גסטר נולד בבוקרשט, רומניה, כבן בכור בין שמונה ילדים של משפחה "מעורבת" - יהודי ספרדי בעל שורשים באוסטריה (מקור שם המשפחה היה כנראה "קסטרו") ואשה אשכנזייה. אביו שימש כקונסול כבוד של הולנד בבירה הרומנית, וסבו העשיר, עזריאל גסטר, בנה ב-1865 בית כנסת. משפחת אביו הגיעה לרומניה מאוסטריה ומפולין ואימו, יהודית פינקל, הייתה בתו של יהודי עשיר, איסאק רובינשטיין מברדיצ'ב, ככל הנראה צאצא לרב החסיד הגדול לוי יצחק מברדיצ'ב.
בהתחלה למד משה גסטר בבית אצל מורים פרטיים. בין השאר למד צרפתית וגרמנית, בעוד שיעורי עברית קיבל מהמלומד והנוסע היהודי הנודע יוסף הלוי שהתיישב באופן זמני בבוקרשט אחרי נסיעתו אל בני ביתא ישראל בחבש. בהמשך למד בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט -"ג. לאזר" ,"בסארב" ו"ספנטול סבא". בסיום לימודיו התיכוניים ב-1874 יצא גסטר אל ברסלאו, אז בגרמניה, לרכוש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שעמד בראשות הרב זכריה פרנקל והונחה על ידי אידאולוגיה שביססה לימים את היהדות הקונסרבטיבית. מוריו היו צבי הירש גרץ שלימד אותו היסטוריה, ודוד רוזין שהיה מורו לפילולוגיה רבנית, הומילטיקה ומדרש. בו זמנית למד גם באוניברסיטאות של ברסלאו ולייפציג. בשנת 1877, בגיל 25, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה על עבודה מתחום הפונולוגיה ההיסטורית של השפה הרומנית Zur Rumänische Lautgeschichte. Die Gutturale termis בהדרכת גוסטב גרבר (Gustav Gröber) באוניברסיטת האלה. הוא המשיך בלימודיו הרבניים בסמינר התאולוגי בברסלאו עד לקבלת הסמכה (בהצטיינות) בשנת 1881.
החל משנת 1878 השתתף בכתיבת מאמרים בכתב העת של מורו, גוסטב גרבר, Zeitschrift für Romanische Philologie (כתב עת לפילולוגיה רומאנית) שבו פרסם גם את עבודת הדוקטורט שלו. משנת 1879 השתתף גם בכתב העת שיחות ספרותיות של האיגוד הספרותי הרומני החשוב ז'ונימיה, בהנהגתו של מבקר הספרות וההוגה טיטו מאיורסקו.
פעילותו ברומניה.
בחזרתו לרומניה היה מראשי הקהילה הספרדית הרומנית ופעל בהנהגת תנועת "חובבי ציון". הודות לבקיאותו הרבה בשפה הרומנית ותולדותיה, למרות היותו יהודי והמדיניות המנכרת כלפי היהודים באותה תקופה ברומניה, נהנה משה גסטר מהערכה רבה ולימד בין השנים 1881–1885 כמרצה לתולדות הספרות הרומנית ולמיתולוגיה השוואתית באוניברסיטת בוקרשט. כיהן גם כמפקח כללי של בתי ספר וכחבר בוועדה להסמכת מורים. בשנת 1885 נבחר לחברת "האתנאום הרומני".
גירושו מרומניה והגירתו לאנגליה.