בית הכנסת נחשב כיום למונומנט איטלקי לאומי. הוא נבנה בשנת 1595 ונקרא: "Oratorio Israelitico". התפללו בו לפי נוסח אשכנז. המבנה, המשתרע על שטח נרחב, הוא בן קומה אחת, ובו חצר פנימית, עדות לכך שהקהילה לא סבלה מחוסר מקום. מהחזית לא ניתן לזהות את בית הכנסת, אך כתובת בעברית מעל אחת הכניסות מעידה על ייעודו. האומנות החזקות והחלונות הגדולים בקומה השנייה, נותנים למבנה מראה מיוחד.
אולם בית הכנסת המקורי היה מלבני. כאשר הגיעו לעיר יהודים מעיר שכנה, הורחב האולם וקיבל צורה של מלבן מוארך. האולם מקבל את אורו משבעה חלונות ושורה ארוכה של עמודי תאורה מצופים זהב.
ההיכל לפני ארון הקודש מרווח, כמעט רבע האולם, עולים אליו בשלוש מעלות מפוארות. בינו לבין אולם הקהל יש שבכת ברזל רקוע, עשירה בעיטורים ומוזהבת. מבנה ארון הקודש, משנת 1765 הוא בסגנון קלאסי.
האולם כולו וגם קמרונותיו השטוחים מקושטים עיטורים של סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו. את הרבגוניות והערך שבעיטורים מגבירים האפקטים של אור וצל בין צלעות הקמרונות הבולטים.
מוזיאון האורות.
המוזיאון כולל את הארכיב של "ליוויה פביה וולמבורג" ("Livia Pavia Wollemborg"). בארכיב מסמכים על תולדות יהודי העיר ועל השינויים שנעשן במבנה בית הכנסת.
אוסף תשמישי הקדושה המצוי במוזיאון היה בשימוש בטקסים הדתיים של יהדות קזאלה מונפראטו. תשמישי הקדושה הם מכסף, חלקם מהתקופה שעל היהודים נאסר להיות צורפים בכסף ואלו נעשו עבורם על ידי לא-יהודים.
"מוזיאון האורות" משלב תצוגה של חנוכיות עתיקות וחנוכיות מודרניות. במקום מוצגות חנוכיות שנוצרו על ידי אומנים בינלאומיים.
שלמה אבן וירגה
שלמה אבן וירגה (ה'ר"כ, 1460 - ה'שי"ד 1554) היה היסטוריון ורופא יהודי ספרדי בדור גירוש ספרד, מחבר הספר ההיסטוריוגרפי "שבט יהודה".
ביוגרפיה.
שלמה אבן וירגה נולד בספרד למשפחת חכמים נכבדת. היה ידוע כרופא וכחכם. כחמש שנים לפני גירוש ספרד נשלח לאסוף ממון לשחרור היהודים שנשבו בעיר מאלגה שנכבשה על ידי הקתולים. בזמן גירוש ספרד עבר לפורטוגל שם חי כאנוס ובשנת 1506 עבר ממנה לאיטליה. בהמשך נס לטורקיה, ככל הנראה לאדירנה. שם הוא חזר ליהדות.
שבט יהודה.
בהיותו בטורקיה, חיבר אבן וירגה את הספר "שבט יהודה", וזאת כעשרים שנה לאחר גירוש יהודי ספרד. חיבור זה הוא דיווח על רדיפות היהודים בארצות ובתקופות שונות, וגם דיון בתופעת שנאת ישראל באמצעות דיאלוגים או 'שיחות' מדומיינות בין מלך נוצרי, חכם נוצרי וחכם יהודי. בהקדמה קצרה מספר שלמה אבן וירגה שהוא מצא את הדיווח של מספר רדיפות בסיום עבודתו של יהודה אבן וירגה, שהוא העתיק, ועל אלו הוא הוסיף את סיפורם של הרדיפות בני זמנו; האוסף הושלם אחר כך והוצא לאור בידי בנו יוסף אבן וירגה. הכותרת "שבט יהודה" מרמזת ליהודה אבן וירגה ("שבט" היא המילה העברית המקבילה ל"Verga" בספרדית), אך כמובן זוהי גם רמיזה למשמעותה האחרת של המילה 'שבט'=מקל חובלים, כי תוכנו של הספר ברדיפות שהוטחו על ראשי היהודים.
העבודה מתארת שישים וארבע רדיפות, מלבד סיפורם של פולמוסים רבים והתוויית מנהגי היהודים בארצות השונות. אבן וירגה השתדל לפתור את החידה, מדוע היהודים בכלל והיהודים הספרדים בפרט סבלו מהרדיפות יותר מאשר כל עם אחר. הוא נותן לכך סברות שונות, בהן עליונותם של היהודים, בעיקר ההיבדלות מהנוצרים בענייני אוכל; טרדותיהם היו גם עונש על חטאיהם. בהכללה, אבן וירגה אינו מתאמץ להסוות את האשמות שהנוצרים טפלו על היהודים ובמקרים רבים אף מדגישם ביתר שאת.
היות שעבודה זו היא מצבור מאמציהם של שלושה מחברים, היא מאורגנת בסדר כרונולוגי. אין כל קשר בין שלושת הסופרים, אולם הסגנון העברי ניכר. אבן וירגה שלט בלטינית, והביא סיפורים רבים ממקורות לטיניים. ספרו אף מכיל מסה אודות תקופת בית ראשון.
חשיבותו של הספר.
יום-טוב ליפמן צונץ (בהערותיו לספר מסעות בנימין מטודלה) מצביע על חשיבות עבודתו של אבן וירגה מנקודת מבט גאוגרפית: חיבורו מכיל מספר רב של שמות מקומות, כמו גם תיאורם של מנהגים מקומיים.
אליעזר שביד מצביע על חלוציותו של 'שבט יהודה' בניסיון לדיון רציונלי בסיבות הטבעיות לתופעת האנטישמיות, בהצבעה על מישורים חברתיים תרבותיים ופוליטיים ספציפיים המסבירים את התופעה. בנוסף, 'שבט יהודה' מציג הערכה מאוזנת, ובנקודות מסוימות אף ממש חיובית, ביחסו היהודי של אבן וירגה כלפי התרבות הנוצרית. חידושו, לפי שביד, ב"השקפה סובלנית התופסת את הייחוד הדתי כעניין סובייקטיבי ולא כעדיפות מוחלטת של דת על דת". שביד חותם בהערכה כי מבחינות רבות מטרים 'שבט יהודה' את האווירה התרבותית של ספרות תנועת ההשכלה היהודית בראשיתה.
על חשיבותו של הספר יעידו מהדורותיו הרבות, כמו גם תרגומיו לשפות נוספות: אמנם, בן זמנו היחידי של וירגה אשר עשה שימוש בעבודתו הוא ככל הנראה שמואל אושקי, בספרו 'ניחומים לתלאות ישראל' (Consolacao as tribulacoeus da Israel, Samuel Usque). אך הספר הודפס ותורגם פעמים רבות. "שבט יהודה" הודפס לראשונה בטורקיה בשנת 1550; ומאז יצא לאור פעמים נוספות. הוא תורגם ארבע פעמים ליידיש, לראשונה בקרקוב ב-1591. תרגום יידי, עם תוספות (שבט יהודה השלם) פורסם בווילנה בשנת 1900. הוא תורגם לספרדית על ידי מאיר דה לאון באמסטרדם ב-1640 וללטינית בידי גנטיוס בשנת 1651; לגרמנית בידי מ. ויינר בהנובר ב-1856. חלקים ממנו תורגמו על ידי אייזנמנגר בספרו "Entdecktes Judenthum", חלק ii; על ידי שודט (Shudt) בספר "Judische Merk-wurdigkeiten", חלק i; ומנחם מאן הלוי (שבט ישראל) וזנדר (Auswaahl). בשנת תש"ז יצאה מהדורה מדעית של הספר על ידי עזריאל שוחט עם מבוא מאת יצחק בער.
מהדורת הדפוס (שנת 1680) של התרגום הלטיני של ג'ורג' ג'נטיוס לספר 'שבט יהודה' מכילה טעות בולטת כבר בעמוד הפתיחה: הכותר העברי המקורי מופיע שם בטעות-כתיב: 'שבת יהודה'. ג'נטיוס בחר לתרגם את משמעות הכותרת כ"שבט"=בני שבט היהודים (Tribus Judae), במקום המשמעות הנוספת של "שבט"=שוט, או מקל-חובלים, ובכך החמיץ את כוונת הכותרת להסגיר את תוכן החיבור: קורות המכות שהוטחו על ראשי היהודים.
אמינותו ההיסטורית של הספר הוטלה בספק במידה רבה בידי איזידור לב. לב החזיק בדעה, כי אף על פי שאבן וירגה היה סופר מקורי, הוא אינו תמיד אמין, וכמה מהחומרים שבהם השתמש שייכים לסוגת האגדה. אבן וירגה גילה עניין מיוחד במחלוקות דתיות שנערכו בין היהודים לבין הנוצרים; והדיווח המלא של חילוקי הדעות הללו ניתנו בעבודתו. ברם, אפילו הם נדמים כבדויים - אולי היוצא בכלל זה הוא ההוצאות להורג בטורטוסה. על כל פנים, רב ערכו של "שבט יהודה" בתיאור הפולקלור היהודי והמסורות הפופולריות שהוא מכיל.
בקטע של הספר המתאר את המקדש, הוא מצטט דיווח מהקונסול הרומי "מארקוש קונשול רומאנו היושב לשופט היהודים אשר בירושלים" על מידות בית המקדש, נוהלים ותאורים אחרים. החלק שמתאר את הנעשה ביום כיפור מובא בהרבה מחזורים ליום כיפור כהקדמה לפני קריאת פיוטי "העבודה". וכן תיאור על הנעשה בערב פסח להמונים שמביאים את קורבן פסח, המובא בסידורים ומחזורים רבים לאחר סדר הקרבת קרבן פסח.
משה לימא
רבי משה לימא (1604 - כ"ב בחשון ה'תי"ז, 1656) היה מגדולי האחרונים, מחבר הפירוש חלקת מחוקק על שולחן ערוך חלק אבן העזר.
ביוגרפיה.
נולד בפולין בשנת 1604 לרבי יצחק יהודה סופר מייזלס, למד בישיבת קראקא אצל רבי יהושע בן רבי יוסף מקראקא בעל שו"ת "פני יהושע" וספר "מגיני שלמה", שימש ברבנות של קהילת סלונים משנת 1631 עד שנת 1650 לערך, ולאחר מכן נתמנה לרב בקהילת ווילנא. ר' שבתי הכהן (הש"ך) היה אחד מן הרבנים בבית דינו בווילנא.
היה ידידו של הרבי רבי השיל מקראקא, וחילופי תשובות שלהם נדפסו בספר "אספת גאונים".
בסוף ימיו התמנה לרב בבריסק, ליטא, שם נפטר.
היה מגדולי האחרונים, חיבורו המפורסם "חלקת מחוקק" על השו"ע אבן העזר, עד סימן קכ"ט. הוצא לאור לאחר פטירתו על ידי בנו הרב רפאל מייזלס. החיבור מודפס עם פירושו של הרב שמואל מפיורדא "בית שמואל" בשם המשותף "אפי רברבי", ברוב הדפוסים הנפוצים של שו"ע אבן העזר.
אלכס בנד
אלכסנדר מקס בנד (באנגלית: Alex Band; נולד ב-8 ביוני 1981) הוא זמר אמריקאי ממוצא יהודי. לשעבר סולן להקת דה קולינג.
ביוגרפיה.
בנד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לבמאי סרטי האימה דלי התקציב, צ'ארלס בנד, יהודי, ולמֱדָה בנד, נוצרייה. השניים התגרשו כשאלכס היה ילד. כילד הופיע בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו של אביו: "אדון הבובות 2" ו"ד"ר מורדריד". בנוסף כיכב בתפקיד הראשי בקומדיה "רחוק" (1993), שיצאה ישירות לספריות הווידאו. החל לנגן על גיטרה ולכתוב שירים בגיל 8, כשהוא מושפע מהלהקות פרל ג'אם, בון ג'ובי ו- U2. גדל בלוס אנג'לס ברחוב הנקרא "Camino Palmero" (כשם אלבום הבכורה של דה קולינג) ולמד ב"Oakwood High School", אולם נשר מהלימודים כשהיה בכיתה י'. בגיל 15 חתם על חוזה הקלטות עם שותפו המוזיקלי, אהרון קמין בחברת התקליטים "תקליטי RCA". ארבע שנים אחר כך קיבל את פרסומו הראשון כשהופיע בסרט "חופשיות על הבר", כשלאחריו החל להתפרסם כסולן להקת "דה קולינג". הוא נודע בזכות קולו הבוגר (יחסית לגילו הצעיר), המזכיר את קולו של בארי וייט והופעותיו האנרגטיות על הבמה.
"דה קולינג" יצאו לסיבוב הופעות מסביב לעולם ב-2002 וב-2004.
בקיץ 2003 שר ביחד עם סנטנה את הלהיט "Why Don't You &amp; I", שכתב צ'אד קרוגר, סולן להקת ניקלבק. הצלחתו של השיר הייתה לסנונית הראשונה לקריירת הסולו של אלכס בנד, כשבראשית 2005 חתם בחברת התקליטים "Geffen Records", כשאלבום הבכורה שלו ייצא במהלך 2007.