במרץ 1957 זכה האדריכל אגון איירמן בתחרות על עיצוב מבנה חדש לכנסייה. תוכניתו כללה ארבעה מבנים, מתוך כוונה להרוס את המגדל המופצץ. התוכנית עוררה התנגדות ציבורית, שבסופה הוחלט על פשרה, למורת רוחם של כל הצדדים, לפיה יישאר המגדל הישן כאנדרטה למלחמה, והמבנים החדשים ייבנו סביבו. הכנסייה החדשה ואולם הכניסה נבנו ממערב להריסות, והמגדל ואולם התפילה ממזרח להריסות. הכנסייה בנויה כמתומן, בעוד שהמגדל בנוי כמשושה. שניהם נבנו על משטח מוגבה באורך 100 מטר וברוחב 40 מטר. המבנים החדשים בנויים מבטון, פלדה וזכוכית. קירות הכנסייה הם כוורת עשויה בטון המורכבת מ-21,292 לבני זכוכית קטנות, כגרסה מודרנית של הוויטראז'ים המסורתיים, שעיצב אמן הזכוכית הצרפתי גבריאל לואר. הצבע השולט בהן הוא כחול, עם אזורים קטנים באדום, ירוק, וצהוב. קוטרה של הכנסייה 35 מטר, גובהה 20.5 מטר והיא מכילה 1,000 מושבים. בשל צורת קירותיה, ותוך משחק מילים עם שם האדריכל ("איירמן" - "איש הביצים") מכונה הכנסייה על ידי תושבי ברלין בכינוי "קרטון הביצים" או "קופסת הפודרה" (Puderdose).
היקף המגדל הוא 12 מטר, גובהו 53.5 מטר והוא בעל גג שטוח. בראש המגדל יש תורן ועליו כדור מוזהב עם צלב מוזהב. אבן הפינה של הכנסייה החדשה הונחה ב-9 במאי 1959, יום השנה ה-14 לניצחון על הנאצים. בניית הגג הושלמה ב-16 בדצמבר 1960, הפעמונים נחנכו ב-19 ביולי 1961, והכנסייה כולה נחנכה ב-17 בדצמבר 1961 בטקס שבו השתתף הבישוף של ברלין אוטו דיבליוס.
העיצוב הפנימי.
בתוך הכנסייה, ממול לכניסה, מוצב פסל נחושת של ישו כשהוא מרחף מעל המזבח, פרי יצירתו של קרל המטר. הצלב שעל המזבח, שעיצב פטר טאוכניץ, עשוי כסף מצופה זהב ומשובצים בו 37 קריסטלים. משמאל למזבח נמצא אגן הטבילה על מעמד עשוי שיש קרארה. מימין למזבח ניצבת בימה מתומנת. ממול למזבח, ביציע, נמצא עוגב של כ-5,000 צינורות, שנבנה בין השנים 1958-1962 על ידי קרל שוקה. כדי לשפר את האקוסטיקה של האולם הותקנו בו לוחות זכוכית אקרילית.
בקיר הצפון מזרחי של הכנסייה תלויות שלוש יצירות אומנות. הראשונה היא לוח ברונזה שמוקדש לזכרם של הקדושים הפרוטסטנטים שנרצחו על ידי המשטר הנאצי בשנים 1933–1945. משולבת בה דמות עץ מהמאה ה-13 מספרד של ישו הצלוב. לוח הזיכרון הוצב בכנסייה ב-20 ביולי 1964 לציון יום השנה ה-20 לניסיון ההתנקשות בהיטלר. לצד הלוח נמצאת המדונה מסטלינגרד, כסמל לתקווה ולפיוס. זהו ציור פחם שצייר קורט רויבר, רופא צבאי, בעת שהיה נצור בסטלינגרד בחג המולד של שנת 1942. העתקים של הציור נמצאים גם בקתדרלת קובנטרי ובכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בסטלינגרד (כיום: וולגוגרד). היצירה השלישית היא איקונין של מרים הבתולה מוולגוגרד.
הפעמונים.
במגדל הפעמונים שישה פעמוני ברונזה, שעליהם חקוקים פסוקים בגרמנית מהתנ"ך ומהברית החדשה. משקלו של הפעמון הכבד ביותר הוא 5.6 טון, ועליו חקוקים הפסוקים: "עריכם שרפות אש" (ישעיהו א, ז) "וישועתי לעולם תהיה וצדקתי לא תחת" (ישעיהו נ"א, ו). על הפעמונים האחרים, שמשקלם נע בין 1.4 טון ל-3.3 טון, חקוקים הפסוקים: "לא כחטאינו עשה לנו ולא כעונתינו גמל עלינו" (תהילים ק"ג, י), "אלוהים בקודש דרכך" (תהילים ע"ז, י"ד), "הושיעה את עמך וברך את נחלתך" (תהילים כ"ח, ט), "ובכן מליצי המשיח אנחנו והאלוהים מזהיר אתכם על ידנו נבקש מכם בעד המשיח התכפרו נא לאלוהים" (אל הקורינתים ה, כ), "ושקדו לשמור את אחדות הרוח באגודת השלום" (אל האפסים ד, ג).
הצריח ואולם הזיכרון.
אולם הכניסה בתחתית הצריח ההרוס נפתח מחדש למבקרים ב-7 בינואר 1987, במסגרת חגיגות 750 השנים לעיר ברלין. בחלק הצפוני מוצגים 16 לוחות המספרים את סיפורה של הכנסייה הישנה והשמדתה. בחלק הדרומי נמצאים שלושה מוצגים המסמלים את ההיסטוריה של הכנסייה - מימין צלב עשוי מסמרים מקורות הגג של קתדרלת קובנטרי שנהרסה במהלך הבליץ על קובנטרי על ידי הפצצות הלופטוופה, באמצע פסלו של ישו, ומשמאל צלב שהעניקה הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ב-1988. מחוץ לאולם ניצבות ארבע דמויות אבן.
מגדל השעון.
השעון במגדל ההרוס הוחלף ב-1959 בעלות של 430,000 מארק גרמני בשעון מתקדם שניתן היה להאיר אותו באורות ניאון. ב-24 בינואר 2008 הופסקה עבודתם של שלושה מתוך ארבעת מנגנוני השעון, וכיום רק השעון הפונה לצד המזרחי מראה את השעה הנכונה, בעוד שאר השעונים מראים את השעה 12:00. בדצמבר 2007 צ'ארלס ג'פרי גריי, טייס בריטי שהשתתף בהפצצות האוויר של גרמניה במלחמת העולם השנייה, הצטרף למסע להצלת כנסיית הזיכרון מהתפוררות, והביא להפקמת קרן לגיוס הכספים הנחוצים לשיפוץ הכנסייה. כומר הכנסייה קיווה כי עד סוף 2008 אפשר יהיה לגייס את הסכום הדרוש להפעלת השעון, אך היעד לא הושג.
אנדרטת הזיכרון לנרצחי פיגוע הדריסה.
בדצמבר 2016, התרחש פיגוע הדריסה בברלין, בכיכר שליד הכנסייה. באירוע זה נהרגו 12 אנשים. לאחר האירוע, הוקמה על מדרגות הכנסייה החדשה מצבת זיכרון לנרצחים.
בעלי אלשרח
בעלי אַלְשַׁרְח הם קבוצה של עשרות חכמים מתימן מתקופת הראשונים (בין המאות ה-13 וה-16), שחיברו חיבורי אלשרח.
אלשרח.
"אַלְשַׁרְח" (בתרגום מערבית: פירוש) הוא השם בו כינו יהודי תימן פירושים על כל משנה תורה לרמב"ם שחוברו על ידי חכמי תימן. פירושים אלה חוברו בתקופת הראשונים, במשך כמאתיים שנה, בין המאות ה-13 וה-16.
פירוש אלשרח נועד לתאם את פסיקת הרמב"ם עם דברי התלמוד. בפירושי השרח משולבים דברי גאונים רבים שלא שרדו במקומות אחרים. פירושי השרח משקפים שיטת לימוד של בית מדרש עצמאי, שמהווים המשך לתורת גאוני בבל.
רוב מוחלט של פירושי אלשרח עדיין נמצאת בכתבי יד בידי יחידים וספריות שונות, ולא הודפסו עקב חסרון בתי דפוס בתימן, ולכן אינם מוכרים לרוב ציבור הלומדים.
כמות פירושי אלשרח בהלכות שחיטה וטריפות הוא גדול ביחס לשאר הנושאים, מפני המצב בתימן שבה אכילת בשר היה עיקר המזון.
קיטלוג של בעלי השרח וחיבוריהם פורסם בספר "תורתן שלבני תימן" שחיבר פרופ' יהודה רצהבי.
הספרייה על שם סלטיקוב-שצ'דרין
הספרייה ע&quot;ש סלטיקוב-שצ'דרין
ישיבת היישוב
חג עליית מרים
חג עליית מרים הוא חג נוצרי המסמן את עליית מרים, אמו של ישו, השמימה. הוא נקבע בשנת 1950 על ידי האפיפיור פיוס ה-12, ונחוג על ידי נוצרים המשתייכים לכנסייה הקתולית והאורתודוקסית בתאריכים קבועים.
העולם הנוצרי מציין מדי שנה בחודש אוגוסט את עליית מרים השמימה. בארץ ישראל הקתולים עורכים טקסים מרשימים ב-14 וב-15 באוגוסט בגת שמנים, ואילו האורתודוקסים עורכים טקסים ב-25 וב-28 באוגוסט. אור לבוקר 25 באוגוסט, נערכת תהלוכת איקונת מרים, אירוע המסמל כעין "לוויה" וקבורה סמלית לקראת עלייתה השמימה. האיקונה שמורה לאורך השנה במנזר גת שמנים היווני – המטוכיון מול כנסיית הקבר. עם שחר ב-25 באוגוסט נערך במקום טקס הוצאת האיקונה למסע "הלווייתה". האיקונה נישאת על ידי איש דת יווני ממונה מטעם הפטריארכיה. בשעה חמש בדיוק נעה התהלוכה מלווה במאות נזירים, נזירות, צלייניות וצליינים, נרות, צרורות ריחן, זרי פרחים ועמודי שושן צחור בידיהם ומזמורים בפיהם, התהלוכה נעה בסמטאות העיר העתיקה הדוממות, מרחוב בית הבד, לויה דולורוזה ולשער האריות. עם זריחה יוצאת התהלוכה לעבר כנסיית קבר מרים, בעמק הקדרון, המואר באור זריחה מעל הר הזיתים, גדושה באלפי נרות, והמוני מאמינים הבאים לראות, לגעת ולנשק את האיקונה, ולזחול תחת אפיריון העץ שעליו ניצבת האיקונה לצד קפלת הקבורה.
החג חל ב-28-25 אוגוסט כלומר 15 באוגוסט לפי לוח השנה היוליאני עבור המאמינים של הכנסייה האורתודוקסית היוונית של ירושלים, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית והכנסייה האורתודוקסית הפולנית וכן עבור הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית ואדוקי האמונה הישנה. שאר הכנסיות האורתודוקסיות - הכנסייה האורתודוקסית היוונית של קונסטנטינופול, זו של יוון, בולגריה, רומניה ואחרות - חוגגות אותו ב-15 באוגוסט ,לפי לוח השנה הנאו-יוליאני. הכנסיות הקתוליות חוגגות את החג ב-15 באוגוסט לפי לוח השנה הגרגוריאני.
טלמסוס
אדלסון
ישראל הי!ם
פנחס גולדשטיין
פנחס גולדשטיין (26 באוגוסט 1939 - 14 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה.
גולדשטיין נולד ב-26 באוגוסט 1939 בתל אביב, למד בפנימייה צבאית בחיפה ובבגרותו למד משפטים באוניברסיטה העברית. הוא הצטרף למפלגה הליברלית והתקדם במהירות בשורותיה. תחילה היה פעיל ב"ארגון הסטודנטים הליברלים", ואחר כך פעיל ב"איגוד העובדים שליד המפלגה הליברלית" (גילגול מאוחר של תנועת העובד הציוני). בשנת 1978 נבחר כחבר מועצת המנהלים של חברת החשמל, תפקיד אותו מילא עד 1981. בשנים 1978–1982 גם שימש כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
ב-1981 נבחר גולדשטיין לכנסת העשירית מטעם הליכוד. בכנסת זו שימש יושב ראש ועדת הספורט של הכנסת ויושב ראש הוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. בכנסת ה-12 מונה לסגן שר התחבורה, ולאחר ארבעה חודשים עבר לתפקיד סגן שר החינוך. במקביל לחברותו בכנסת, שימש גולדשטיין כדירקטור בחברת הבנייה של הקבלן אברהם גינדי, שהייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל באותן שנים. דבר שהביא לביקרות נגדו על ניגוד עניינים.
בשנת 1984, לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה, תמך בהקמת ממשלת האחדות. בכנסת ה-11 שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון.