הברית הבינלאומית למען זכויות הנשים לבחור ולהיבחר הייתה יוזמה של אנתוני שהפכה למציאות על ידי קארי צ'פמן קאט כשכיהנה כנשיאה של האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים. הכינוס הראשון התקיים בברלין ב-1902. בהמשך הארגון שינה את שמו לברית הנשים הבינלאומית. הארגון עדיין פעיל ומסונף לאומות המאוחדות.
שנים מאוחרות ומורשת.
לאחר שחייתה את רוב חייה במלונות או התארחה אצל חברים ומשפחה, הסכימה אנתוני, בגיל 71, לעבור לגור אצל אחותה מרי סטפורד אנתוני ברוצ'סטר, ניו יורק. האנרגיות שלה וכח הסיבולת שלה לעיתים התישו גם קולגות צעירות. בגיל 75, היא סיירה בפארק הלאומי יוסמיטי על גב פרד.
אנתוני נשארה פעילה באגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים והמשיכה לנסוע ולהרצות. היה לה תפקיד מרכזי בגיוס הכספים שאפשר לסטודנטיות ללמוד באוניברסיטת רוצ'סטר. לשם כך משכנה את פוליסת ביטוח החיים שלה, על מנת לסגור את פער המימון.
בשנותיה המאוחרות של אנתוני, הוכר מקומה של כפורצת דרך על ידי חלק מהפוליטיקאים בוושינגטון, ואת יום הולדתה השמונים היא חגגה בבית הלבן בהזמנתו של הנשיא ויליאם מקינלי.
בנאומה האחרון, חודש לפני שנפטרה, אמרה: . "הכישלון הוא בלתי אפשרי" הפך במהרה לססמה של תנועת הנשים.
סוזן ב. אנתוני נפטרה ב-13 מרץ 1906 בבית משפחתה ברו'סצטר.
אנתוני לא זכתה לראות את ההישג של התנועה למען זכות הבחירה לנשים ברמה הארצית. עוד בחייה, נשים השיגו זכות בחירה בוויומינג, יוטה, קולורדו, איידהו, ובמספר מדינות גדולות יותר ניתנה זכות הצבעה לנשים זמן קצר לאחר מכן. זכויות משפטיות לנשים נשואות אושררו ברוב המדינות ונשים עבדו ברוב המקצועות. 36,000 נשים למדו במכללות ובאוניברסיטאות, לעומת אפס כמה עשורים קודם לכן.
התיקון התשע עשרה לחוקת ארצות הברית, שהבטיח את זכות ההצבעה לנשים, ידוע גם בכינוי "תיקון סוזן ב. אנתוני". אחרי שאושרר ב-1920, האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים, שאופיה ומדיניותה הושפעו במידה רבה על ידי אנתוני, שינתה את שמה ל-League of Women Voters. הארגון עדיין פעיל בארצות הברית.
פעמיים, ב-1936 וב-1958, הפיק השרות הבולאי האמריקאי בול לכבוד אנתוני. ב-1979 מטבעת ארצות הברית הנפיקה מטבע בערך של דולר לכבודה של אנתוני. היא הייתה האישה הראשונה שהוטבע מטבע על שמה. עד אז הטובעו דמויות נשים אלגוריות. במיצב האומנות ארוחת הערב של אמנית האמריקאי ג'ודי שיקגו, מתוארת דמותה של אנתוני. ב-1999 קן ברנס ואחרים יצרו סרט דוקומנטרי על פועלן של סטנטון ושלה: Not for Ourselves Alone: The Story of Elizabeth Cady Stanton &amp; Susan B. Anthony.
ב-2016, כאשר נבחרה הילרי קלינטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, הניחה ראשת העיר של רוצ'סטר שלט ליד הקבר של סוזן ב. אנתוני בו נכתב כי בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, 144 שנה אחרי שאנתוני נאבקה למען זכות הבחירה לנשים, יש מועמדת ראשונה לנשיאות.
ב-18 באוגוסט 2020 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי יעניק לה חנינה מלאה.
אחמד אבו לבן
אחמד אבו לבן (ערבית: أحمد أبو لبن; 1946 - 1 בפברואר 2007) היה המנהיג של ארגון בשם החוג האסלאמי בדנמרק ודמות מפתח בפרשת קריקטורות מוחמד שפורסמו בעיתון הדני יילנדס פוסטן.
ביוגרפיה.
נולד ביפו. ב-1948 משפחתו היגרה למצרים, שם גדל. ב-1969 הוא סיים את לימודיו כמהנדס מכונות. ב-1974 התחתן עם בת דודתו אינם ולהם שבעה ילדים. הוא למד לימודי אסלאם במדינות מוסלמיות שונות. בשנים 1970–1982 הוא עבד במפרץ הפרסי בתעשיית הנפט ובשנים 1982–1984 המשיך בניגריה. היא תרם למספר פרויקטים מוסלמים בחינוך במדינות שונות בניגריה.
ב-1984 הוא היגר לדנמרק, שם נשאר לשארית חייו. ב-19 בינואר 2007 הודיע החוג האסלאמי בדנמרק שאבו לבן חולה בסרטן, כנראה סרטן הריאות. הוא נפטר ב-1 בפברואר 2007, בגיל 60.
תפקידים.
אבו לבן היה יועץ דתי לחוג האסלאמי בדנמרק. על פי אתר הארגון, הוא היה חבר במועצה המתאמת של אימאמים באירופה.
מחלוקת.
אבו לבן היה אישיות בלתי רצויה באיחוד האמירויות הערביות ובמצרים עקב דעותיו האסלאמיסטיות
הוא היה ידוע בתקשורת הדנית עקב הצהרותיו הרדיקליות לגבי אסלאם ושילוב מהגרים בחברה הדנית.
החוקר מסרי-לנקה, רוהן גונרטנה, שכתב את הספר בתוך אל-קאעידה אמר שאבו לבן הוא מוסלמי קיצוני. גונרטנה האשים את אבו לבן בתמיכה פוליטית וכלכלית באל-ג'מעיה אל-אסלמיה, ארגון מצרי קיצוני ששייך לרשת של אוסאמה בין לאדן.
ב-5 באפריל 2002, אבו לבן קרא לקהילה שלו להקריב את חייהם בג'יהאד למען הפלסטינים.
פרשת קריקטורות מוחמד.
אבו לבן היה מעורב במשבר התקשורתי שנוצר בדנמרק אחרי פרשת קריקטורות מוחמד. בנובמבר, 2005 הוא היה אחד מהמנהיגים של משלחת שנסעה למזרח התיכון לבקש תמיכה דיפלומטית, אחת מהסיבות לכעס הרב שנותר באזור בתחילת 2006. יחד עם אחמד אקרי הוא הכין תיק של 43 עמודים בו השתמשו בסיור.
שלוש תמונות נוספות - שנטען שנשלחו לאבו לבן אך אף פעם לא פורסמו - נוספו בתיק לרשימת התמונות שאכן פורסמו. אחמד אקרי הסביר ששלוש התמונות מסבירות "עד כמה האווירה כלפי מוסלמים עוינת בדנמרק".
בנימין איזק
בנימין איזק (נולד ב-10 במאי 1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים קלאסיים ומופקד על הקתדרה על שם פרד והלן לסינג להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת תל אביב, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ישראל לשנת תשס"ח 2008 בחקר ההיסטוריה הכללית וחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ביוגרפיה.
בנימין איזק נולד למשפחה שחיה בהולנד החל מהמאה ה-18. משפחתו הייתה חילונית כבר מהמאה ה-19, אביו ודודיו היו פעילים בתנועה הציונית. משפחת אביו הייתה בעלת רשת חנויות כלבו ולמשפחת אימו היה בנק השקעות קטן בהאג מראשית המאה ה-19. משפחתו ברחה מהולנד לשווייץ ב-1942 ואיזק נולד בז'נבה ב-1945, חמישה ימים לאחר שחרור הולנד. הוא גדל באמסטרדם, כבר בתיכון למד יוונית עתיקה ולטינית. עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת אמסטרדם בין השנים 1963 - 1972 וסיים בהצטיינות. ב-1972 עלה לישראל והחל לעבוד כעוזר מחקר באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1974 - 1980 כתב דוקטורט בהנחייתו של פרופסור שלום פרלמן על ההתיישבות היוונית בתרקיה ומקדוניה עד הכיבוש המקדוני, אותו סיים בהצטיינות יתרה. ב-1988 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-1995 הופקד על הקתדרה על שם פרד והלן לסינג ללימודים קלאסיים. שימש מספר פעמים כראש החוג ללימודים קלאסיים. כיהן כראש בית הספר להיסטוריה. איזק כיהן כממונה על הקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה, וישב בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
היה פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (פעמיים), ב-All Souls College שבאוקספורד, באוניברסיטת מקארי בסידני שבאוסטרליה, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, במרכז הלאומי ללימודים הומניים בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד ובקולז' דה פראנס שבפריז.
ב-1996 נבחר לחבר חוץ במכון לארכאולוגיה גרמנית, באותה שנה נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, אותה ייצג מספר פעמים באיגוד האקדמיות הבינלאומי ובמשלחת האקדמיה הישראלית לקרן האיחוד האירופאי, חבר אורח של קולג' צ'רצ'יל, קיימברידג' ופרופסור אורח של האקדמיה הבריטית, ב-2003 נבחר כחבר חוץ של החברה הפילוסופית האמריקנית. ב-2008 זכה בפרס ישראל.
איזק נשוי ואב לשלושה.
מחקריו.
תיאור מחקריו.
מחקריו של בנימין איזק משתרעים על פרק זמן שתחילתו במאה ה-6 לפני הספירה והוא מסתיים במאה ה-7 לספירה ועוסקים ביוון העתיקה, רומא העתיקה וביזנטיון הקדומה. בנוסף לכך הוא חוקר את תולדות עם ישראל החל מהמאה ה-2 לפני הספירה עד לביטול הנשיאות במאה ה-5 לספירה. בעבר עסק בפרהיסטוריה, כתב מונוגרפיה על יוון (ביחד עם מי ר. ון רויאן) בתקופת האלף השני לפני הספירה. במהלך השנים עסק איזק גם בארכאולוגיה ואפיגרפיה ועשה סקר דרכים רומיות שראה אור בשני כרכים ביחד עם ישראל רול ומשה פישר.
ההתיישבות היוונית בתרקיה ומקדוניה.
ספר זה מעובד מעבודת הדוקטורט של איזק. הדוקטורט עסק במושבות יווניות בתרקיה בתקופה הקלאסית מראשיתן ועד אלכסנדר מוקדון, פורסם כספר שראה אור ב-1986 בהוצאת בריל בליידן (The Greek Settlements in Thrace until the Macedonian Conquest).
הספר מנסה לתת תמונה של התיישבות של יוונים באזור מרוחק ממקום מוצאם ופראי. איזק הגיע למסקנה שההתיישבות היוונית עוררה התנגדות עזה יותר מצד המקומיים מאשר המקורות היווניים מספרים וממעטים להזכיר את המקומיים. לדעת איזק הסיבה לכך שתופעת ההתיישבות הייתה מוגבלת היא משום אי-רצונם של היוונים להתיישב בפנים הארץ. מושבותיהם היו קשורות לחוף, הם עסקו במסחר וגם בחקלאות מסביב לחוף. הם לא רצו לכבוש מעבר למה ששאפו להחזיק בו בקו החוף. הדבר דומה במעט לפיניקים מסביב לים התיכון ומצמצם את החיכוך עם המקומיים.
גבולות האימפריה: הצבא הרומאי במזרח.
ספר זה ראה אור בשלוש מהדורות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, שהראשונה בהן הייתה בשנת 1990 (The Limits of Empire: The Roman Army in the East)
וזיכה את בנימין איזק בפרס הספר המצטיין מטעם החברה האמריקנית להיסטוריה צבאית.
איזק טוען בספרו כי האימפריה הרומית לא השתמשה בצבא ובחילות המצב באזורי הסְפַר או בפרובינציות לצורך דאגה לשלום אזרחיה המקומיים ולהגנה עליהם מפני התקפות מבחוץ. הוא סבור כי שלום האזרחים לא היה בראש מעייניה של האימפריה וכי השימוש בצבא נעשה לשתי מטרות, האחת לצורך דיכוי מרידות ושמירה על השקט הפנימי והשנייה לצורך התקפה והתפשטות טריטוריאלית.