מעמדו הרם של הילד הנמוך קיבל חותמת רשמית כאשר נבחר להיות "השגריר הראשון של פשוטי העם". עם הכתרתו של הילד המשתין לשגריר הוקם בשנת 1954 ארגון הפועל ללא מטרות רווח אשר מקדם את מימוש תפקידו כשגריר ומנהל את לוח זמני הפסקת פעילות המזרקה לשם החלפת הבגדים, בטקסים מפוארים המלווים בתזמורות. לעיתים, זרם המים של הילד מופעל בשנית לאחר שהולבש, וזרם המים שהצטבר עשוי ליצור התזה ארוכת טווח אל עבר הצופים, דבר המהווה אטרקציה מעניינת מלבד תלבושתו החדשה של הילד המשתין.
מספר אגדות נקשרו לפסל, אולם הידועה מכולן היא אודות גודפרי, דוכס לוון. לפיה, בהיותו עולל מת עליו אביו, והתינוק היה ליורש הדוכסות. בשנת 1142, כך מספרת האגדה, יצאו חייליו של הדוכס בן השנתיים לקרב מול חייליה של גרימברגן. החיילים תלו על עץ סל ובו הדוכס התינוק, כדי לשאוב ממנו עידוד. ממקום מושבו השתין התינוק הצעיר על חיילי האויב, אשר לבסוף הפסידו בקרב.
אגדה נוספת נקשרה לפסל: במאה ה-14, הטיל כוח זר מצור על בריסל. במשך זמן מה החזיקה העיר מעמד. חיילי האויב העלו תוכנית להטמין פצצות תחת חומות העיר. ילד קטן בבריסל גילה במקרה את ההכנות של מזימתם. הוא השתין על הפתיל הבוער, וכך הציל את העיר.
פסל דומה, עשוי אבן, היה קיים כבר באמצע המאה ה-15. פסל זה נגנב מספר פעמים.
מאז 1987 קיימת מקבילה נקבית לפסל – יאנקה פיס ("Jeanneke Pis").
תמונות תקריב של הפסל עשויות ליצור רושם מוטעה לגבי גודלו - תיירים רבים מתאכזבים לגלות כי הפסל קטן מכפי שנדמה על פי התמונות.
בארצות רבות נפוצים העתקים של הפסל כפסל נוי לגן או בריכה וישנם אף פותחני בקבוקים בדמותו.
אדוארד פרנקופף
אדוארד פּרְנְקוֹפּף (בגרמנית: Eduard Pernkopf; 24 בנובמבר 1888 - 17 באפריל 1955) היה דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת וינה בתקופת המשטר הנאצי, שנמנה עם תומכי המפלגה הנאצית. במהלך עבודתו ערך אטלס אנטומי שלצורך הכנתו נעשה שימוש בגופותיהם של קורבנות הגסטפו בווינה.
ביוגרפיה.
אדוארד פרנקופף נולד בכפר הקטן רפוטנשטיין, ליד צווטל (Zwettl) שבאוסטריה תחתית, לאב רופא, וסיים את לימודי הרפואה שלו בווינה בשנת 1912. כסטודנט לרפואה בשנה השלישית הוא החל לעבוד כמתרגל באנטומיה תחת פרדיננד הוכשטטר (Ferdinand Hochstetter), מנהל המחלקה השנייה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, ובהמשך הפך לעוזרו.
קריירה אקדמית.
ב-14 השנים מאז סיים את לימודי הרפואה, שימש פרנקופף כמורה לאנטומיה באוניברסיטת וינה, והתקדם במהירות בסולם האקדמי. הוא מונה לפרופסור בשנת 1926 באוניברסיטת וינה, והחל לנהל את המחלקה השנייה לאנטומיה שם ב-1933, אז גם החל לעבוד באינטנסיביות על הכנת אטלס אנטומי יחד עם צוות מאיירים. מ-1938 (מספר שבועות לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) שימש כדיקן בית הספר לרפואה, ומאוחר יותר (1943-1945) כנשיא האוניברסיטה.
למחלקה לאנטומיה אשר פרנקופף עמד בראשה, הייתה היסטוריה של אנטישמיות ופעילות פוליטית קיצונית בקרב סטודנטים והצוות האקדמי, עוד לפני סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני. לעומת זאת, את המחלקה הראשונה לאנטומיה שבאוניברסיטת וינה ניהלו אמיל צוקרקנדל (Emil Zuckerkandl) ויוליוס טנדלר (Julius Tandler), ועבדו בה סטודנטים יהודים, ליברלים, סוציאליסטים וזרים. במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התרחשו עימותים אלימים בין סטודנטים משתי מחלקות אלה. ב-1938 איחד פרנקופף את שתי המחלקות למוסד לאנטומיה.
פרט לאטלס האנטומי הנושא את שמו, כתב פרנקופף מאמרים באנטומיה כללית, אמבריולוגיה וטרטולוגיה, ואף מאמר בנושא "נציונל-סוציאליזם ומדע", שהתפרסם ב-1938.
בתקופת פעילותו, היה ידוע פרנקופף כאובססיבי כלפי עבודתו, מנהל תובעני, אשר נהג לעבוד 18 שעות ביום בתקופה בה התמקד ביצירת האטלס האנטומי. אחד מתלמידיו העיד על אהבתו למוזיקה.
תמיכה ברעיון ובמשטר הנאצי.
רופאים גרמנים היו מהראשונים להצטרף לשורות המפלגה הנאצית ול-SS, ונחשבו לתומכים נלהבים ופעילים של המשטר. אותם אנשי רפואה היו אחראים על מתן גושפנקא "מדעית", שנתנה לגיטימציה לפיתוח התוכנית הנאצית של השמדת אדם. תוך פיתוח התוכנית, פעלו אנשי הרפואה לשם השרשת תורת הגזע הנאצית, שדגלה בקיום קבוצות נחותות, שאינן בריאות או "מתאימות" לחברה הגרמנית. זו מצידה קיבלה כאמת ממצאים מדעיים לכאורה, בנוגע לערכם של אנשים מבוגרים, חולי נפש או בעלי מומים גנטיים, ולבסוף גם לגבי תרבויות, דתות ועמים.
תהליך זה הביא כבר בשנות ה-30' להוצאה להורג בגרמניה של אנשים שנחשבו "לא מתאימים", באמצעות גז או תרופות, בפעולות שכונו "סטריליזציה" או "אותנזיה" (המתת חסד). רופאים היו מעורבים בהוצאה לפועל של מעשים אלה. בשלבים מאוחרים יותר רופאים היו אלה שהחליטו במחנות השמדה, כדוגמת אושוויץ, מי מבין היהודים שהובאו יחיה ומי יומת, על סמך בדיקה גופנית קצרה. רופאים פיקחו על פעולות ההרג של יהודים, וביצעו ניסויים באנשים שנחשבו ל"לא מתאימים".
התקדמותו האקדמית המהירה של פרנקופף באוניברסיטת וינה, הקבילה למעורבותו הגוברת במשטר הנאצי. באותה שנה בה החל לנהל את המוסד האנטומי (1933) הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ושנה מאוחר יותר לפלוגות הסער - SA. יחד עם פרנקופף הצטרפו למפלגה הנאצית רבים מהעוזרים, הטכנאים, והמאיירים אשר עבדו עמו.
כדיקן, פרנקופף התעקש על תעוד המוצא (ארי או אחר) של כל חברי הפקולטה, ודרש מהם שבועת נאמנות להיטלר. הוא העביר לשלטונות את שמות אלה שלא התאימו לדרישותיו אלה, ובמרץ 1938 סולקו כל היהודים, בהם זוכי פרס נובל, מאוניברסיטת וינה (בסך הכול סולקו 132 מתוך 197 חברי סגל). חלקם נשלחו למחנות ריכוז כטרזינשטאדט ודכאו, בהם מעטים בלבד שרדו. חברי סגל אחרים התאבדו, וגורלם של השאר אינו ידוע
ארבעה ימים לאחר האנשלוס, נאם פרנקופף מול חברי הסגל של בית הספר לרפואה. בנאומו, העלה פרנקופף על נס את אישיותו של אדולף היטלר, והודה לו על סיפוחה של אוסטריה. כמו כן פרט כיצד תורשה וסביבה קובעים את תכונות הגזע, ותיאר כיצד על הרופא לקדם "היגיינה גזעית" על ידי פיקוח על נישואים של אלה שערכם גבוה יותר מבחינה תורשתית, מניעה של ערבוב גזעי, ו"סטריליזציה" כמו גם השמדה של נחותי הגזע. בנוסף, דרש פרנקופף לכלול בתוכנית הלימודים של בית הספר לרפואה את לימודם של מקצועות כמו פיזיולוגיה, פסיכולוגיה, פתולוגיה וגנטיקה גזעיות.
את הנאום, שנישא תחת תמונתו של היטלר, חתם פרנקופף בקריאת "Sieg Heil" משולשת.
האטלס האנטומי של פרנקופף.
בכך שהגדיר אנשים מסוימים כ"תת אדם", איפשר המדע הרפואי הנאצי להתייחס אליהם כ"כלי מחקר" עוד בחייהם, ללא הגנת החוק הגרמני עליהם. ב-18 בפברואר 1939, הוציא המשטר הנאצי צו אשר מורה לשלוח את כל הגופות של אסירים שהוצאו להורג אל מחלקות לאנטומיה באוניברסיטאות הקרובות ביותר, לצורכי מחקר ולימוד. בשנת 1942, קבע החוק הנאצי כי שרידי פולנים ויהודים שהוצאו להורג לא ייקברו בידי קרוביהם, אלא יועברו למוסדות מחקר גרמניים. מוסדות רפואיים יוקרתיים רבים שמרו לצורכי מחקר שרידי אנשים שנרצחו.
מאפייני האטלס האנטומי של פרנקופף.
האטלס "אנטומיה טופוגרפית של האדם" (גרמנית: "Topographische Anatomie des Menschen") של פרנקופף הוא ספר אנטומיה נפוץ מאוד בעולם. מאז פרסום המהדורה הראשונה (בשנת 1937, המהדורות הבאות ב-1942, 1952, 1956-1957, 1961, 1963 (מהדורה אמריקאית), 1988) נעשה בו שימוש נרחב על ידי רופאים וסטודנטים לרפואה.
האטלס הוגדר ב-1990 על ידי העיתון הרפואי המוביל New England Journal of Medicine כ"עבודה קלאסית בתחום", וידוע גם בזכות הדיוק והפרוט הרב המאפיינים אותו. בספר זה, המאיירים ביטאו בצורה גרפית את אהדתם לנאציזם, והוסיפו סמלי SS או צלבי קרס לחתימותיהם בתחתית האיורים. בנוסף, בחלק מהאיורים נראים אנשים רזים באופן קיצוני, בעלי חזות שמית, צעירים, בעלי תספורת קצוצה כשל אסיר, ואף נימולים.
כמחצית מ-791 האיורים המקוריים באטלס לא נוצרו במהלך שנות המשטר הנאצי, ומתוארכים לפני 1937 או לאחר 1945.
מהדורות מאוחרות יותר של האטלס, שהפסיק לצאת לאור בינתיים על ידי המו"ל המקורי, Urban &amp; Schwarzenberg - U&amp;S, מכילות איורים מהמהדורות המקוריות, אך ברוב המקרים נמחקו הסמלים הנאציים מהאיורים המקוריים
החקירה אודות מקורות האטלס.
ב-1988, פורסם מחקר מפורט אודות האטלס של פרנקופף על ידי דייוויד ויליאמס (David J. Williams), פרופ' לאיור רפואי מאוניברסיטת פרדו (Purdue) שבאינדיאנה, ארצות הברית. במחקר שערך, בו ראיין את פרנץ בטקה (Franz Batke), אחרון מאיירי האטלס שנותר בחיים, גילה כי לא רק פרנקופף אלא גם המאיירים המרכזיים שתרמו לאטלס – אריך לפיאר לודוויג שרוט, קארל אנדטרסר ופרנץ בטקה היו חברים פעילים במפלגה הנאצית. לפיאר הוסיף צלב קרס לחתימותיו במהדורה הראשונה של האטלס לאיורים שייצר בין 1938 ל-1945, ואנדטרסר חתם על ידי סימון SS בשמו (EndtreSSer) בצורה האופיינית לסמל האס אס. אותו לפיאר, שהיה מאייר אנטומי מוערך ביותר, עבד לאחר מלחמת העולם השנייה על האטלס של סובוטה (Sobotta/Becher "atlas der Anatomie des Menschen"). על פי ממצאיו של ויליאמס, לא סביר כי נעשה שימוש בקורבנות מחנות הריכוז לשם הכנת האטלס, אך המוסד לאנטומיה השתמש באופן שוטף בקורבנות שהוצאו להורג.
בהמשך טען חוקר נוסף, אדזרד ארנסט (Edzard Ernst), כי פרנקופף השתמש לצורך יצירת האטלס בחלקי גופות של ילדים שנרצחו בבית חולים בווינה, ובגופות של אנשים שהוצאו להורג לצורכי לימוד.