קמפבל נולד וגדל בעיר טינק שבניו ג'רזי, ובין השנים 1980–1984 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת האוניברסיטה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד הרב ויליאמס וקלארק קלוג, ובשתי העונות הבאות, לאחר עזיבתם, היה הקלעי המוביל של ה"באקאייס" עם ממוצעים של 19.0 ו-18.6 נקודות למשחק, בהתאמה. בעונת 1982/1983 הוליך את הקבוצה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), בו הודחה על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית של מייקל ג'ורדן, בראד דוהרטי וסם פרקינס.
קריירת משחק מקצועית.
בדראפט ה-NBA 1984 נבחר קמפבל על ידי דטרויט פיסטונס, בבחירה ה-20. ב-3 עונותיו בדטרויט קלע 6.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל, ובעונת העפיל עם הקבוצה לגמר האזור המזרחי בפלייאוף.
במרץ 1988 חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס. עד לסיום עונת קלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק, ובפלייאוף 1988 סייע ללייקרס לזכות באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על הפיסטונס (4–3) בסדרת הגמר. בעונה העוקבת העפיל עם הלייקרס פעם נוספת לגמר ה-NBA, אולם הפעם הובסה קבוצתו מול הפיסטונס, בתוצאה 0–4.
בספטמבר 1989 חתם קמפבל על חוזה במינסוטה טימברוולבס, לקראת עונת הבכורה של המועדון. בכל 3 עונותיו עם הטימברוולבס היה הקלעי המוביל של הקבוצה, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים כוללים של 20.6 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק. על אף הצטיינותו, במהלך 3 העונות רשמה מינסוטה מאזן כולל של 66 ניצחונות ו-180 הפסדים (26.8%). ב-2 בפברואר 1990 קבע שיאי קריירה של 44 נקודות ו-14 ריבאונדים, בניצחון הטימברוולבס מול בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בפלייאוף 1993 העפיל עם הניקס לגמר האזור המזרחי, בו הפסידו מול שיקגו בולס (2–4).
בינואר 1994 הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, תמורת דרק הרפר, ובעונת עבר לשחק בקליבלנד קאבלירס.
בין השנים 1995–1997 שיחק עבור א.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית ו"פלורידה ביץ' דוגס" מליגת ה-CBA, בטרם פרש ממשחק.
אלסנדרו אלגארדי
אלסנדרו אלגארדי (באיטלקית: Alessandro Algardi; 1598, בולוניה – 1654, רומא) היה פסל איטלקי.
ביוגרפיה.
אלגארדי' התמחה בסטודיו של אגוסטינו קראצ'י אבל כישרונו בפיסול הביא אותו לעבוד אצל ג'וליו צ'זארה קונוונטי, לאחר שהות קצרה בוונציה, בשנת 1625 עבר אלגארדי לרומא שם הוצג על ידי דוכס מנטובה, בפני הקרדינל לודוביקו לודוביסי (אחיינו של האפיפיור העתידי גרגוריוס החמישה עשר) שהעסיק אותו בשיקום פסלים עתיקים.
בזמן שבית בורגזה ומשפחת ברבריני הזמינו עבודות בעיקר מג'ובאני לורנצו ברניני אלגארדי נאבק בהכרה ונעזר בחבריו הציירים פייטרו דה קורטונה ודומניקו זמפיירי.
לאחר מות אורבנוס השמיני מבית ברבריני ועליית אינוקנטיוס העשירי פחתו ההזמנות מג'ובאני לורנצו ברניני ועלתה קרנו של אלגארדי.
בשנת 1650 אלגארדי פגש את דייגו ולאסקס והוזמנו ממנו עבודות עבור ארמון המלוכה הספרדי.
בשנים 1646 - 1653 אלגארדי עבד על תבליט "הפגישה בין לאו ואטילה ההוני" עבור בזיליקת פטרוס הקדוש.
לאחר מכן החזיק סטודיו גדול.
בין תלמידיו: ארקולה פראטה, דומניקו גווידי ואנטוניו ראגי.
ג'וליה מורגן
ג'וליה מורגן (באנגלית: Julia Morgan; 20 בינואר 1872 – 2 בפברואר 1957) הייתה אדריכלית ומהנדסת אמריקאית. היא עיצבה יותר מ־700 בניינים בקליפורניה במהלך קריירה ארוכה ופורה. היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על טירת הרסט בסן סימאון, קליפורניה.
מורגן הייתה האישה הראשונה שהתקבלה לתוכנית האדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות בפריז והארכיטקטית האישה הראשונה בעלת רישיון בקליפורניה. היא עיצבה מבנים רבים עבור מוסדות המשרתים נשים ונערות, כולל מספר מבני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) ומבנים עבור מכללת מילס.
ברבים מהמבנים שלה, מורגן הייתה חלוצה בשימוש האסתטי בבטון מזוין, חומר שהוכיח עצמו כבעל עמידות מעולה ברעידות האדמה ב־1906 ו -1989. היא אימצה אל ליבה את תנועת האומנויות והמלאכה והשתמשה ביצרנים שונים של כלי חרס בקליפורניה כדי לקשט את בנייניה. היא ביקשה ליישב בין קלאסיקה ובעלי מלאכה, חקר וחדשנות, פורמליזם וגחמות.
ג'וליה מורגן הייתה האישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב של המכון האמריקאי לארכיטקטים (AIA), לאחר שנת 2014.
מהלך חיים והשכלה.
מורגן, בתם של צ'ארלס ביל מורגן ואליזה וודלנד פרמלי מורגן, נולדה ב־20 בינואר 1872, השנייה מבין חמישה ילדים. אמה, אליזה, גדלה כבתו המפונקת של אלברט או. פרמלי, סוחר כותנה ומיליונר בזכות עצמו שתמך כלכלית בזוג כשעברו לסן פרנסיסקו. שנתיים לאחר לידת בתם, המורגנים עברו לבית שבנו בפרבר אוקלנד. אף שהמורגנים התגוררו בחוף המערבי, אליזה עדיין שמרה על קשר הדוק עם משפחתה. עם לידתו של כל ילד של מורגן, הפרמלי'ס שלחו כספים למשפחה לנסוע ברכבת הטרנס יבשתית כדי שניתן יהיה להטביל את התינוק בכנסיית פרמלי המשפחתית בניו יורק.
צ'ארלס מורגן, מהנדס מכרות מניו אינגלנד שהתחתן אל תוך משפחה עשירה, לא הצליח באף אחד מהמיזמים העסקיים שלו, ולכן המשפחה הסתמכה מאוד על הונה של משפחת פרמלי. באמצע 1878, אליזה לקחה את הילדים לניו יורק כדי להתגורר בסמוך להון של משפחת פרמלי בעוד צ'ארלס עבד בסן פרנסיסקו. בניו יורק פגשה ג'וליה את בת דודתה הבכורה לוסי ת'ורנטון, שהייתה נשואה לאדריכל המצליח פייר לה ברון. לאחר שחזרה לאוקלנד, ג'וליה שמרה על קשר עם לה ברון; הוא עודד אותה להמשיך לרכוש השכלה גבוהה. בניו יורק, ג'וליה חלתה בקדחת השנית ונותרה במיטה במשך מספר שבועות. כתוצאה ממחלה זו, היא הייתה מועדת לדלקות אוזניים במהלך כל חייה הבוגרים. עם מותו של אלברט פרמלי ביולי 1880, סבתה של ג'וליה עברה לגור בבית באוקלנד, והביאה עמה את העושר של משפחת פרמלי. גם אמה וגם סבתה של ג'וליה סיפקו מודלים נשיים חזקים, אשר בשל עושרם השפיעו במידה רבה של כוח על משק בית מורגן.
מורגן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של אוקלנד בשנת 1890. היא הקדישה עצמה להשכלה ולקריירה מקצועית באדריכלות. היא נרשמה לאוניברסיטת קליפורניה, בברקלי הסמוכה, שם למדה הנדסה, מכיוון שלא הייתה שם תוכנית לימודים באדריכלות. באוניברסיטה היא הייתה חברה באחוות הנשים קאפה אלפא טתה ולעיתים קרובות הייתה האישה היחידה בקורסי המתמטיקה, המדע וההנדסה. היא סיימה את לימודיה בברקלי בשנת 1894 עם תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אזרחית. לאחר סיום לימודיה, מורגן הפכה לחברה באיגוד בוגרות המכללות, כיום האיגוד האמריקני של בוגרות אוניברסיטה.
אחד המרצים להנדסה בשנת לימודיה האחרונה היה ברנרד מייבק, אדריכל שנהג להתלבש באופן אקסצנטרי, שעיצב בניינים שמורגן התפעלה מהכבוד שהם העניקו לטופוגרפיה ולסביבה שמסביב. מייבק לימד את מורגן, יחד עם חבריה לספסל הלימודים בארכיטקטורה – ארתור בראון ג'וניור, אדוארד בנט ולואיס פ. הובארט. מייבק עודד את מורגן להמשיך את לימודיה בבית היוקרתי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות (École nationale supérieure des Beaux-Arts) בפריז, היכן שלמד בעצמו. לאחר סיום לימודיה בשנת 1894, מורגן צברה שנה של ניסיון בעבודה עם מייבק, ואז נסעה לפריז בשנת 1896 כדי להתכונן למבחן הכניסה לבית הספר לאומנויות יפות. בית הספר מעולם לא איפשר לאישה ללמוד ארכיטקטורה, אך בשנת 1897 הוא פתח את תהליך הכניסה שלו בפני מועמדות, בעיקר בגלל לחץ מצד איחוד הנשים האמניות הצרפתיות, שמורגן אפיינה אותן "כבוהמיות" . מורגן נפגשה עם הנשים הללו ונחשפה לדעותיהן הפמיניסטיות; והן דנו כיצד להגביר את השפעתן של נשים בקריירה מקצועית.
באופן עקרוני, בית הספר קיבל אל שורותיו את 30 המועמדים המובילים. למורגן נדרשו שלושה ניסיונות על מנת להיכנס: בניסיון הראשון, היא מוקמה נמוך מדי, ואילו בניסיון השני שלה, בשנת 1898, אף על פי שמוקמה היטב בקרב 30 הראשונים, הבוחנים "הורידו" את ציוניה באופן שרירותי. לאחר יותר משנה של לימודים נוספים, בהנחיית פרנסואה-בנג'מין צ'וסמיש, הזוכה בפרס רומא, היא סוף סוף עברה את בחינות הכניסה בתוכנית האדריכלות, במקום ה -13 מתוך 376 מועמדים, והתקבלה כדין. עם זאת, היא יכלה ללמוד רק עד ליום הולדתה השלושים, מכיוון שבית הספר אסר על לימודי תלמידים מבוגרים מעבר לכך. בתחילת 1902, ככל שהתקרב יום הולדתה, הגישה מורגן עיצוב יוצא מן הכלל לתיאטרון מלכותי. זה זיכה אותה בתעודת אדריכלות, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שקיבלה תעודה כזו מבית הספר; היא עשתה זאת בשלוש שנים, אף על פי שזמן ההשלמה המקובל לתואר היה חמש שנים (זה היה משך הזמן שנדרש ממייבק למשל). היא שהתה בפריז מספיק זמן כדי לשתף פעולה עם צ'וסמיש בפרויקט של הארייט פיירינג, ניו יורקית לשעבר שנשכרה לצורך עיצוב "סלון מפואר" למעונה בפונטנבלו .
קריירה.
כשחזרה מפריז, מורגן קיבלה עבודה אצל ג'ון גלן הווארד, אדריכל מסן פרנסיסקו שפיקח על תוכנית המתאר של אוניברסיטת קליפורניה. מורגן עבדה על כמה מבנים בקמפוס ברקלי, וסיפקה את האלמנטים הדקורטיביים לבנין הכרייה והצעה מוקדמת לשער סאת'ר. היא הייתה המעצבת הראשית של תיאטרון הרסט היווני. האוורד אמר לעמית כי מורגן הייתה "שרטטת מצוינת שאני לא צריך לשלם כמעט כלום עבורה, מכיוון שמדובר באישה." היא חסכה את כספה ותכננה לעבוד לבד תוך קבלת פרויקטים צדדיים חשובים.