תוך זמן לא רב הגיעה תהילתו גם לאירופה. בעקבות הצלחת אריך-נגן בשם “Rasta Poué” יצא אלפא בשנת 1984 לפריס כדי לעשות את אלבומו השני 'Cocody Rock' עם חברת התקליטים "Pathe Marconi". "הבוב מארלי של אפריקה" יצא לג'מייקה כדי להקליט את שיר הנושא מהאלבום החדש, כאשר להקת הליווי שלו היא להקתו של בוב מארלי The Wailers (המקוננים).
בשנת 1985 נכנס אלפא לאולפן כדי להקליט את אלבומו "Apartheid is Nazism" (אפרטהייד הוא נאציזם). אלבום זה היה ממוקד פוליטית יותר מקודמיו. הוא קרא לסיום האפרטהייד וחירות לכל. ב 1986 הקליט את האלבום "Jerusalem" שוב בג'מייקה באולפני "Tuff Gong" (טאף גונג) הידועים, עם להקתו של בוב מארלי. אלפא בלונדי שאף לקדם אחדות בין הדתות, בשיריו ניסה להביע את עמדותיו וידיעותיו המגוונות בספרי הקודש: הברית החדשה, הקוראן והתורה. באותה שנה שר את השיר "Jerusalem" בשפה העברית במרוקו. בשלב זה של הקריירה שלו נהג לצאת לסיורי הופעות.
להלן מספר שירים ואלבומים המייצגים את יצירתו:
קאפו
קאפו (בלעז: Kapo) הוא אסיר בתקופת השלטון הנאצי שהיה ממונה מטעם הנאצים לפקח על אסירים אחרים במחנה ריכוז.
מאפייני הקאפואים.
את הקאפואים מינו אנשי האס אס כדי לדאוג שהאסירים ימלאו את פקודותיהם. הם היו אחראים על ביצוע העבודות ועל המשמעת, הסדר והניקיון בקרב האסירים, לעיתים תוך כדי השפלה ופגיעה בהם, כחלק ממשטר האימה שהטילו הנאצים במחנות.
הכינוי הגיע ככל הנראה מהמילה האיטלקית Capo, שפירושה "ראש" (או "העומד בראש"), או מראשי התיבות של המילה הגרמנית "Kameradenpolizei", שפירושה "משטרת עמיתים", וכוון לראשי יחידות העבודה במחנות. לאחר מכן הפך לכינוי נפוץ לאסירים, יהודים ולא-יהודים, שהיו ממונים מטעם הנאצים על תחומי אחריות נוספים כמו השגחה על אסירים אחרים, על צריפי המגורים או על המטבחים. המונח משמש רבים בישראל לציון משתפי פעולה יהודים עם הנאצים, למרות שחלק גדול מהקאפואים במחנות הריכוז לא היו יהודים. חוקרי השואה מציינים שיש להבדיל בין הקאפואים: היו כאלה שניסו לעזור ככל יכולתם לשוכני המחנות ואף להצילם ממוות, אך אחרים היו אדישים לסבל האסירים והיו אף כאלה שירדו לשפל המדרגה ונודעו באכזריותם. היו אף מקרים ספורים שהאסירים רצחו קאפואים אכזריים במיוחד.
חלק מהקאפואים נבחרו בניגוד לרצונם, וחלקם התנדבו לתפקיד, כשראו הזדמנות לשפר את תנאיהם בצורה מקסימלית ואולי גם להציל את חייהם. בתמורה למשימתם ניתנו להם תנאים משופרים בהרבה משאר האסירים, כולל מנות מוגדלות של מזון, מגורים נפרדים, וביגוד חם. היתרון הגדול ביותר מבחינת הקאפואים היהודים היה אי-שילוחם להשמדה באקציות הגדולות במחנות, אולם עם סיומן רובם נשלחו אל מותם.
משפטי הקאפואים במדינת ישראל.
עם השנים התפתחו דיונים ומחלוקות רבות על תפקידי הקאפואים, בעיקר סביב שאלת גבולות המוסר וההתנהגות האפשריים בעת המאבק על החיים. לאחר הקמת מדינת ישראל הועמדו בה לדין מספר קאפואים יהודים שעלו לארץ (ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה את מספרם בארבעים) על-פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, אך מרביתם שוחררו או נידונו לעונשים קלים. יוצא מכלל זה היה מקרה, בשנת 1952, בו נידון קאפו בשם יחזקאל אינגסטר, שהיה אחראי על אסירים בשני מחנות-משנה של מחנה גרוס-רוזן לעונש מוות. העונש ניתן גם עם קביעת השופטים כי אינגסטר, למרות מעשיו הנוראים במחנה, היה נרדף וחי בתנאים לא-אנושיים ממש כקורבנותיו. לבסוף הומתק עונשו למאסר של שנתיים. אינגסטר מת זמן קצר לאחר שחרורו. המשפטים סוקרו בצורה מצומצמת בעיתונות באותה תקופה, ומרבית המשתתפים בדיונים היו ניצולי השואה.
שימוש במושג בזמנים המודרניים.
לאחר 1945 המושג נפוץ והיה בשימוש במספר ספרים, בהם "הזהו אדם" של פרימו לוי, ו"האדם מחפש משמעות" של ויקטור פראנקל. האחרון עוסק בנושא מנקודת מבטו של פסיכיאטר. המושג מוזכר גם באוטוביוגרפיה "לילה" של אלי ויזל, בנובלה הגרפית "מאוס" של ארט ספיגלמן, ובסרט "קאפו" של גילו פונטקורבו.
אלפה בלונדי
וויט הארט ליין
משרד ההגנה של ארצות הברית
מלחה&quot;ע הראשונה
שכר לימוד במוסד להשכלה גבוהה
אורלי זילברשץ
אורלי זילברשץ (לשעבר: אורלי זילברשץ-בנאי; נולדה ב-11 בדצמבר 1957) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, בדרנית, פזמונאית וזמרת ישראלית. זוכת שני פרסי אופיר ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בתל אביב, לזוג הורים ניצולי השואה. השלימה לימודי משחק בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. עם מוריה במסגרת הלימודים נמנים נולה צ'לטון, יוסי יזרעאלי, תום לוי ונורית יערי.
שנות השבעים והשמונים.
הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרטו של אבי נשר, "דיזנגוף 99" ב-1979, לצד גידי גוב וגלי עטרי. הסרט זכה להצלחה רבה והביא לפרסומה. ב-1981 השתתפה בסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" לצד חנה לסלאו.
עם סיום לימודיה, החלה לשחק בתיאטראות. ב-1982 שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "לצאת מכאן" מאת מרשה נורמן בתיאטרון באר שבע. ב-1983 שיחקה במחזה אגדת חורף מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון החאן, ובסוף אותה שנה במחזה "טנזי" בתיאטרון בית ליסין, מחזה אוונגרד בריטי, המתרחש בזירת היאבקות ועיקרו "מלחמה בין המינים".
ב-1984 השתתפה בסרט הדרמה "לחץ", שכתבה, הפיקה וביימה מישל אוחיון . במחזה שביים שמואל הספרי, "אבא אובו", בתיאטרון החאן (עיבוד למחזה "המלך אובו") ובמחזה "נשים בצמרת" ב.
ב-1985 הצטרפה לצוות תוכנית הטלוויזיה "זהו זה!" ששודרה בערוץ הראשון, כשהיא מגלמת את חוחית במסגרת פינה קבועה של מערכונים שעסקו בספרות. דמותה נהפכה עד מהרה לקאלט וזכתה להצלחה רבה. באותה שנה השתתפה במחזה "דבש פרא" בקאמרי.
בשנה זו יצא אלבום הבכורה של להקת "משינה", אשר על חבריה נמנה יובל בנאי, שהפך לבעלה. באלבום זה נכלל השיר "אנה" שאותו כתבה זילברשץ. השיר הפך לפופולרי וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ולהיכלל במצעד הפזמונים של גלי צה"ל. רבים התחבטו בשאלה לגבי זהותה של אנה המוזכרת בשיר. השערות שונות נוגעות לכך שהשיר עוסק בענת עצמון, חברתה הטובה של זילברשץ באותה התקופה.
ב-1986 השתתפה במחזמר "חוות החיות", המבוסס על ספרו של ג'ורג' אורוול. בשנת 1987 השתתפה לצד יוסי בנאי, מוסקו אלקלעי ויונה אליאן בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, שתרגם נתן זך וביים עמרי ניצן בתיאטרון הבימה.
ב-1988 כיכבה בסדרת הטלוויזיה הקומית שכתבה ענת גוב, "כן מה?!", יחד עם גידי גוב ודב נבון. באותה שנה יצא אלבומה השלישי של להקת משינה, "משינה 3" בו נכללו השירים "סוזי בלי היד" ו"אהובתי" שנכתבו גם הם על ידי זילברשץ.
שנות התשעים.
ב-1991 החלה בקריירה מוזיקלית עצמאית. היא הוציאה את האלבום "הקברט של מירנדה", ובו עשרה שירים מקוריים שכתבה והלחין יובל בנאי וכן גרסאות כיסוי לשירים נוספים שתרגמה לעברית. לשני שירים שיצאו במסגרת האלבום הופקו שני קליפים: "הקברט של מירנדה" ו"השקר". מרבית שירי האלבום זכו לתקליט משלהם וביניהם: "רוזי בת לוויה", "שוב נהיה בוקר" ו"פאם פאטאל".
על אף הפרסום לו זכתה זילברשץ באותה תקופה, האלבום לא נחל הצלחה רבה. עם זאת, הוא הפך לאלבום פולחן בקרב חובבי מוזיקה עצמאית בישראל והפך לאחד הסמלים המזוהים ביותר עמה. בשנת 2020, במהלך משבר הקורונה, הזמר והמלחין שלומי שבן ביצע גרסת כיסוי לשיר "השקר" מתוך אלבומה של זילברשץ במסגרת מיזם "צו השעה".
ב-1992 שיחקה בתפקיד הראשי במחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בתיאטרון החאן.
ב-1994 השתתפה בסרטו של איתן פוקס "שירת הסירנה" לצד יאיר לפיד ודלית קהן. משחקה בסרט זיכה אותה בפרס אופיר לאותה שנה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-1996 שחקה לצד אביטל דיקר ושולי רנד בסרט זוכה פרס אופיר "מרקו פולו: הפרק האחרון", וכן בסרט "קלרה הקדושה".
בשנת 1998 שחקה בסרט הטלוויזיה של עירית לינור, "חתולות הרעם", לצד רותם אבוהב ודפנה ארמוני.
העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2000 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמיים" לצד יורם חטב. עונה שנייה של הסדרה שודרה בשנת 2005.
ב-2002 שחקה לצד מאיה מרון בסרטו של ניר ברגמן "כנפיים שבורות". הסרט השתתף במספר פסטיבלים ברחבי העולם, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבל בטוקיו. משחקה של אורלי זיכה אותה בפרס אופיר שני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי. באותה שנה השתתפה בסרט הטלוויזיה בשם "לבנה יקירתי", שזיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים.
ב-2003 שחקה בהצגת התיאטרון "משפחה" שכתבה וביימה רביד דברה בתיאטרון הבימה.
ב-2005 השתתפה בסדרה תיעודית על זכויות בעלי חיים בשם "ישראלים וחיות אחרות".
בשנת 2007 שיחקה בסדרות הטלוויזיה "משמורת" שכתבה עירית לינור לצד נתן דטנר והילה פלדמן, ובסדרת הטלוויזיה "להוציא את הכלב" לצד מוני מושונוב.
ב-2008 שיחקה בסרט הדרמה-הקומי של רשף לוי, "איים אבודים".
העשור השני של המאה ה-21 ואילך.
ב-2010 שיחקה בסרטו של ניר ברגמן, "הדקדוק הפנימי", על פי ספרו של דויד גרוסמן.
ב-2012 שיחקה בסדרה הקומית "יום האם", שכתבה התסריטאית והקומיקסאית דניאלה לונדון דקל, ושודרה בערוץ 2, במשך מספר עונות.
ב-2013 שיחקה לצד תיקי דיין וגדי יגיל במחזה מאת ברטולט ברכט "אמא קוראז וילדיה'" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד איווט הזונה. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד עליזה גווילי בסדרת הדרמה "שטיסל" ששודרה ביס.
ב-2014 שיחקה במחזה "דג מוסר" בתיאטרון הקאמרי.