מאחר שהזנה מוצלחת דורשת הכרה בצרכים של התינוק וגישה מותאמת של האם להרגיע את הרעב של התינוק, נשים עם הפרעות אכילה מתקשות לבצע את המשימה הזאת. הן מניקות באופן בלתי סדיר ונראות מוטרדות ממשקל התינוק וממראהו. הקשר ההדדי בין אימהות עם הפרעות אכילה לבין תינוקותיהן אינו קשר נורמלי אלא חלש ופגיע. הן פחות רגישות בזמן ההנקה בהשוואה עם נשים נורמליות. נשים עם הפרעות אכילה נוטות למקם את התינוק בעת ההנקה בצורה לא נוחה, כלומר לא משעינות אותו על החזה בצורה נוחה ונכונה, מראות חוסר רגישות וחוסר מיומנויות להתייחס לתינוקותיהן, ונראות עצובות ומנותקות מהתפקיד שהן עושות, בעוד שהתינוק נראה פחות עליז ולא מחייך. הנקה דורשת שילוב מורכב של פעילות רפלקס של התינוק ומיקומו בעמדה נוחה. התינוק זקוק לנחמה מספקת ולחופשיות על מנת לפעול ולהגיב  כמו שצריך, וגם כדי להסדיר את צרכיו. כלומר לווסת את צרכיו מהחלב שמניק, לאפשר לו להפסיק לפי החושים שלו. אם תהליך ההנקה היה נורמלי ומוצלח הדבר משביע רצון לשני הצדדים, האם והתינוק. הרבה מחקרים מראים יחס גומלין והדדי חזק בין האם לתינוק, לא רק מבחינה ביולוגית אלא גם מבחינה פסיכולוגית ורגשית. במקרים של הפרעות רגשיות, תנועות ותגובות לא מתאימות עלולות להתרחש בזמן ההנקה כמו חיפזון להאכיל, אי נוחות וגישה שאיננה נוחה לתינוק. אימהות כאלה לא מחכות לתגובות של התינוק, ובגלל שהן תמיד מודאגות לגבי אוכל, יש להן את החשק לרגורגיטציה ולכן מרגישות שהן לא סיפקו את תינוקן וזה גורם להן להיות עצבניות אפילו בזמן שמניקות. בנוסף נשים עם הפרעות אכילה יש להן קשיים בזיהוי סימני רעב של התינוק. הן מבחינות שהתינוק רעב רק כשהוא כבר בוכה ולא מכירות שהתינוק גם בוכה בגלל שהוא צריך מגע עדין מאמו. הן גם נכשלות לזהות מתי הוא כבר שבע ומרוצה.
הערכה עצמית ירודה/ דימוי גוף ירוד.
AN היא הפרעת אכילה המאופיינת על ידי סירוב חזק לשמור על משקל גוף נורמלי ופחד אינטנסיבי מעליה במשקל אשר נמשך גם עם הירידה במשקל. הסיבוכים הרפואיים הן חמורים יותר בקרב חולות עם AN  מאשר עם BN, בגלל הסיבוכים של מצב הרעב. נשים עם EDNOS יש להן דחף גבוה יותר לקלישות, אי שביעת רצון ורמות נמוכות של הערכה עצמית, כל זה יעודד הפסקה מוקדמת של הנקה.
עבור הרבה נשים, מה שמאפיין את התקופה אחרי הלידה שהיא קשורה בהתעסקויות להיפטר מהמשקל שצברו במהלך ההיריון. אובססיה לא בריאה עם ירידה במשקל כבר קשורה לחוסר כוונה ורצון להניק.
ההשלכות העתידיות של הפרעות אכילה של האם על התינוק בגיל הילדות.
הקשיים אשר אימהות עם הפרעות אכילה פוגשות בתקופת ההנקה יוצרים תגובות פיזיות והתנהגותיות שליליות אצל התינוק, שזה ייסחב ויימשך עם התינוק בתקופת הילדות. כתוצאה מכך התינוק עלול לפתח רגשות עזים כלפי אוכל אשר יימסכו התחושה של הרעב, וזה ישפיע על היכולת של הילדים הקטנים להבחין בתחושת הרעב.
כאשר התינוקות נכנסים לגיל הרך, תוכניות כמו הגבלת קלוריות וקשיחות בכללי אכילה מתחילות להופיע. כאשר חושפים ילדים לתוכניות אוכל כאלה הם מראים סירוב להישמע לכללים האלה ומסרבים לאכול, זאת מאופיינת כהתנהגות מנוגדת ועקשנית כשמתקשרים עם הוריהם. כתוצאה מכך, הגדילה וההתפתחות של הילד עלולים להיות מושפעים על ידי קונפליקטים במהלך הארוחות. לדוגמה: ילדים של אימהות עם הפרעות אכילה AN  ו BN מראים יותר הפרעות רגשיות, הפרעות בהתנהגות והיפראקטיביות.
בשל קשיים בהנקה או בכלל הפסקת הנקה, אימהות נוטות להשתמש בחלב נוסחה, מחקרים מראים כי שימוש רב בחלב נוסחה יוביל לסיכון גדול יותר של השמנת יתר בילדות.
טיפולים ודרכי התערבות.
מחקרים מראים כי תקופת ההיריון היא תקופה שבה יש שיפור במצבן של נשים עם הפרעות אכילה, והרבה נשים מאמינות בזה כיוון שזו תקופה שמעודדת אותן לאכול טוב ובריא למען העובר. לכן תקופת ההיריון חשובה והזדמנותית כדי להתערב עם תוכניות בריאות על מנת לעזור לנשים אלה, התערבות מתאימה על ידי מומחים תקל מאוד על התקופה שלאחר לידה.
נשים לעיתים קרובות מסרבות להודיע לצוות הרפואי על הבעיות שלהן עם הפרעות אכילה בגלל שהן מרגישות מודאגות ואשמות בגלל פגיעתן בעובר. מומחי בריאות אשר עובדים עם נשים בתקופת ההיריון צריכים לשים לב לסימפטומים ולהתנהגויות של הפרעות אכילה. זיהוי מוקדם מאפשר התערבויות מוקדמות ויעילות.
צריך לספק שירות בריאותי מתקדם על ידי צוות רפואי מתמחה. הספקים של שירותי הבריאות צריכים לתת תשומת לב מוגברת לאכילה מופרעת במהלך היריון ואחריו. זה יכול להיעשות על ידי העלאת המודעות לבעיות אכילה מופרעת לפני הלידה ואחריה, פיתוח והרחבה של שירותי מומחים כמו גם לעזור לצוות העובדים כמו מיילדות ואחיות להתמודד עם הבעיות האלה באמצעות תוכניות חינוכיות, הכשרה וגם תקציב מספיק. צריך לראיין בצורה נעימה את הנשים ההרות המגיעות למרפאות לפני הלידה ואחריה.  אם עושים את זה באופן ברור, ישר ונחוץ זה יעזור לנשים להתגבר על הבושה והחרדה שלהן ולהשתתף בדיונים על בריאות והתנהגויות אוכל. אינפורמציה זאת נחוצה לספקי השירות על מנת לדעת איך להתמודד איתן.
צריך לעודד את הנשים האלה להמשיך להניק, התחייבות להנקה יכולה לעזור לנשים עם הפרעות אכילה לפתח אסוציאציות גוף חיוביות ולהכיר כי גופן עוזר להזין את תינוקותיהן. יש ראיות לירידה במשקל בקרב נשים שמניקות באופן בלעדי למשך שישה חודשים ומעלה.
הרבה מהנשים עם הפרעות אכילה דוחות את הפסקת ההנקה על מנת לקיים את האמונה ביכולתן לספק כראוי את הצורך של התינוק שגדל, הן גם דיווחו כי תהליך ההנקה היה הגנתי בפני ההרגלים אשר מחזקים את הפרעות האכילה שלהן, והאמונה כי ההנקה תאיץ את הירידה במשקל.
טיפול תרופתי על ידי תרופות פסיכו-תרפיות עשוי להפחית חריגות הסימפטומים של הפרעות אכילה. התוצאות עשויות להיות מועילות יותר מאשר מזיקות, כתלות במידת החומרה של המחלה. במצבים של בינוני עד חמור, טיפול תרופתי עשוי להיות נחוץ.
תרופות פסיכו-תרפיות, במיוחד נוגדי דיכאון (Antidepressants) הן בשימוש נרחב על ידי נשים עם הפרעות אכילה גם בתקופה לאחר לידה. נשים עם הפרעות אכילה, AN ו EDNOS הן הכי הרבה שמשתמשות בתרופות פסיכו-תרפיות וזה בגלל התחלואה הפסיכיאטרית הגבוהה שיש להן. נשים אלה משתמשות בתרופות הרגעה (sedatives) ותרופות נגד חרדה (anxiolytics) במהלך 6 חודשים אחרי לידה. נשים עם BED מאופיינות על ידי שימוש רחב של משככי כאבים. נשים אלה משתמשות גם בתרופות שמשפיעות על מערכת העיכול כמו נוגדי חומצה, בנוסף לחומרים משלשלים שהם בשימוש גם עבור שאר הקבוצות של הפרעות אכילה גם אחרי לידה.
השימוש בתרופה fluoxetine עשוי להיות יעיל בשיפור התוצאה ומניעת הישנות של מטופלות עם אנורקסיה נרווזה ואחרי שיקום משקל, כי לנשים אלה תמיד יש את הפחד לעליה במשקל והתפיסה המעוותת לגבי צורת הגוף. תרופה זו שימושית גם לנשים עם בולימיה נרווזה. הראו גם שלתרופות נוגדי דיכאון יש השפעות בהפחתת הקאות ואכילה מופרזת.
נשים עם הפרעות אכילה צריכות להתייעץ עם המומחים או הרופאים שלהן לפני שהן מחליטות לקחת תרופות פסיכו-תרפיות, גם בתקופת ההיריון וגם אחרי לידה. שימוש לא מבוקר עלול לגרום להשלכות חמורות  גם על האם וגם על התינוק.
לקריאה נוספת.
Sohail R., Muazzam But A., "Disordered Eating Behavior In Pregnancy", Lap Lambert Academic Puplishing, 2012
הפיגוע במנצ'סטר
דיספלזיה של השחלה
דיספלזיה של השחלה (באנגלית: Ovarian Dysplasia) היא התפתחות לא תקינה (דיספלזיה - בעברית: פרע התפתחות) של רקמת השחלה.
שינוי במורפולוגיה של רקמת השחלה.
ברוב המקרים הדיספלזיה היא של הרקמה האפיתליאלית של השחלה, אשר ב-90% מן המקרים, סרטן השחלה נובע מרקמה זו (שנחשבת גם כשלב מקדים של סרטן השחלה).
במסגרת הגינקולוגיה – הדיספלזיה השכיחה ביותר היא של צוואר הרחם (cervical dysplasia), שנחשבת שלב מקדים (פרה-סרטני) של סרטן צוואר הרחם.
ידוע שסרטן השחלה הוא אגרסיבי ביותר – הגורם הראשון למוות בתחום מחלת הסרטן בגינקולוגיה. גילוי מאוחר (כאשר הסרטן התפשט כבר לאזור האגן ושלח גרורות), כמו גם אמצעי אבחון מוגבלים (בעיקר שימוש בסמני הגידול), הם הסיבה העיקרית לקטלניות המחלה.
כלי אבחון של סרטן השחלה.
אבחון מיקרוסקופי של שינויים ברקמה האפיתלילית של השחלה – תחת מונח " דיספלזיה", נראה היום הדרך לגילוי מוקדם של המחלה הקטלנית הזו.
סימנים קליניים.
אין סימנים קליניים לדיספלזיה של השחלות. מדובר בשינוי מיקרוסקופי בלבד, ומפני שאין סימנים קליניים, יש להגדיר קבוצות סיכון.
קבוצות סיכון.
המונח הופיע בפעם הראשונה ב-1984 בעבודות של GUSBERG &amp; DELIGLISH בהן תוארה פגיעה מיקרוסקופית בשכבה האפיתליאלית של שחלות שהוצאו אלקטיבית, בגלל נשאות של גנים BRCA2 BRCA1, שידועים כגורם סיכון לסרטן השחלה. לפי מחקרים שבוצעו לאחרונה, נשאות של
מוטציות אלו (מסוג BRCA), עלולות להגדיל את הסיכוי להתפתחות של סרטן השחלה, בעוד כ-40%.
היום, לאחר התפתחות רבה בתחום אולטרה-סאונד של השחלות: (ovarian ultrasonography) ושיטות כירורגיות פחות פולשניות (laparoscopy) המאפשרות גישה קלה יותר לשחלות.
ישנה דרך לשלב ביופסיה של השחלה עם בירור גנטי מולקולרי כדי לאבחן אוכלוסיית נשים בסיכון – וכך להוציא שחלות כטיפול מונע (prophylactic oophorectomy).
הסיכוי של אישה לחלות בסרטן השחלה גובר כאשר היא בעלת רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה. נשים יהודיות ממוצא אשכנזי שהן בעלות רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה, הן בעלות סיכון גבוה אף יותר לחלות בסרטן השחלה, כאשר יש להן סיכוי גדול יותר להיות