מאז המהפכה הנאוליתית שועבדו כ-47% מיערות העולם לצרכיו של האדם. כיום היערות תופסים כרבע מהשטחים בעולם שאינם מכוסים בשלג. כמחצית מהשטח המיוער נמצאת באזור הטרופי. באזורי האקלים הממוזג והממוזג-קר גדל שטח היערות בהדרגה (מלבד בסיביר), אבל בירוא היערות באזור הטרופי מדאיג ביותר.
המזון הכרחי לקיום, והאכלתם של יותר משישה מיליארד בני אדם גובה מחיר כבד מכדור הארץ. לצורך זה משועבדים כ-38% משטחי האדמה בעולם וכ-20% מהייצור הראשוני נטו. על אלה נוספות הפעילויות זוללות המשאבים של החקלאות התעשייתית, החל ממי ההשקיה, הדשנים וחומרי ההדברה הדרושים לגידולים, ועד למשאבים הדרושים לאריזת המזון, הובלתו (התחבורה היא מרכיב חשוב במסחר העולמי היום) ומכירתו. בבעיות הסביבה שיוצרים העסקים החקלאיים והחקלאות התעשייתית, מנסים לטפל באמצעות רעיונות כגון חקלאות בת קיימא וחקלאות אורגנית ובאמצעות אימוץ נהלים עסקיים בני קיימא.
ניהול הצריכה האנושית.
הגורם העומד מאחורי הפגיעה הישירה של בני האדם בסביבה הוא הצריכה. אבל הפגיעה מצטמצמת לא רק כשהצריכה קטֵנה, אלא גם כאשר המעגל השלם, הכולל ייצור, שימוש וסילוק, נעשה מקיים יותר. אפשר לנתח ולנהל את הצריכה של סחורות ושל שירותים בכל הרמות: החל בסגנון החיים ובדפוסי הקנייה של הפרט, דרך דרישות המשאבים של סחורות ושל שירותים ספציפיים ודרך השפעות של מגזרים כלכליים, ועד לכלכלות של מדינות ולכלכלה העולמית. ברמות השונות ובהקשרים השונים, מקשר ניתוח הדפוסים של הצריכה בין ניצול המשאבים לבין ההשפעות הסביבתיות, החברתיות והכלכליות שלו. רעיונות כגון אנרגיה גלומה – סך כל האנרגיה הדרושה לייצור מוצר, לשיווקו ולסילוקו, זלילת משאבים ויעילות משאבים, הם כלים חשובים להבנת השפעותיה של הצריכה.
המשאבים שבני האדם מנצלים שייכים לקטגוריות העיקריות: אנרגיה, מים, מזון וחומרים.
אנרגיה.
באמצעות תהליך הפוטוסינתזה ממירים הצמחים (היצרנים הראשוניים) את אנרגיית השמש, מעבירים אותה הלאה דרך שרשרת המזון לאורגניזמים אחרים ובסופו של דבר הם מניעים את כל תהליכי החיים. מאז המהפכה התעשייתית, אנרגיית השמש המרוכזת בצמחים המאובנים בצורת דלק מאובנים, היא הגורם המוביל את הטכנולוגיה, שהיא, בתורה, מקור הכוח הכלכלי כמו גם הפוליטי. בשנת 2007 הצהירו מדעני האקלים של הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים שיש לפחות 90% סיכוי שהאדם הוא זה שגרם לעלייה בכמות ה-CO2 באטמוספירה, בעיקר בגלל שריפת דלק מאובנים, אך גם בגלל שינויים בשימושי הקרקע. כדי לייצב את האקלים צריכות המדינות העשירות לצמצם את פליטות ה-CO2 שלהן עד שנת 2050 ב-60% עד 90% ביחס לפליטות בשנת 2006. אם רמת הפליטות תהיה גבוהה יותר, עלולות הטמפרטורות לעלות ביותר מ-2°C ולגרום לשינוי אקלים "קטסטרופלי". הפליטה תצטרך להצטמצם במקביל לגדילת האוכלוסייה בעולם ובמקביל לשאיפתן של המדינות המתפתחות לקיים אורח חיים מערבי זולל אנרגיה.
המאמצים להפחתת הפליטה של גזי החממה נעשים ברמות שונות: ברמת המעקב אחר תנועת הפחמן במחזור הפחמן
בשימוש מסחרי באנרגיה מתחדשת, בפיתוח טכנולוגיות ומערכות תחבורה חסכוניות יותר באנרגיה, ובניסיונות של אנשים פרטיים לנהל אורח חיים "מאוזן מבחינה פחמנית" ולקחת בחשבון את דלק המאובנים הגלום במוצרים ובשירותים שהם צורכים.
מים.
ביטחון מים וביטחון תזונתי כרוכים זה בזה. בעשור שבין 1951 ו-1960 צרכו בני האדם פי ארבעה יותר מים משצרכו בעשור הקודם. הגידול המהיר נבע מההתפתחויות המדעיות והטכנולוגיות, ובמיוחד מהתרחבות השטחים המושקים, מהצמיחה במגזרי התעשייה והאנרגיה ומהבנייה המסיבית של סכרים בכל היבשות. כל אלה שינו את משטר המים בנהרות ובאגמים, השפיעו על איכות המים ופגעו במחזור המים העולמי. כיום, כמעט 35% מצריכת המים של בני האדם איננה בת קיימא, כי היא שואבת מאקוויפרים שהולכים ומתכלים, ומורידה את המפלס בנהרות חשובים. יש להניח שאחוז זה אף יגדל אם שינויי האקלים יתחזקו, אם האוכלוסייה תגדל, אם אקוויפרים יתרוקנו ואם מאגרים יזדהמו. צריכת המים בשנת 2001 הייתה כפולה מהצריכה בשנת 1961: דרישות החקלאות עלו ב-75%, דרישות התעשייה – ביותר מ-200%, והדרישה של משקי הבית – ביותר מ-400%. על פי אומדן משנות ה-90, בני האדם ניצלו אז ארבעים עד חמישים אחוזים מהמים המתוקים הזמינים בעולם, והצריכה הכוללת הולכת וגדלה. כ-70% מהמים משמשים בחקלאות, כ-22% בתעשייה וכ-8% – במשקי הבית.
ברמה העולמית מתייעל השימוש במים באמצעות ניהול הביקוש, שיפור התשתיות, התייעלות בחקלאות, רעיון מדרך המים של מוצרים ושל שירותים, טיפול במצוקות מים במדינות המתפתחות, ריכוז גידולים למזון באזורים שבהם הגידול יעיל יותר, ותכנון לקראת שינויים באקלים. ברמה המקומית, יש אנשים שמשתדלים לספק את צורכי המים שלהם בעצמם, דרך איסוף של מי גשם והקטנת התלות ברשת המים.
מזון.
לפי הגדרתה של האגודה האמריקאית לבריאות הציבור (APHA), מערכת מזון בת קיימא היא "מערכת המספקת מזון בריא בהתאם לצרכים בהווה, ובה בעת שומרת על שלומן של המערכות האקולוגיות שיספקו מזון לדורות הבאים, תוך מזעור הנזק לסביבה. מערכת מזון בת קיימא גם מעודדת ייצור ותשתיות הפצה מקומיים, ומבטיחה תזונה בריאה במחיר שווה לכל נפש. יתרה מזאת, מערכת מזון בת קיימא היא הומנית והוגנת, היא מגנה על החקלאים ועל העובדים האחרים, על הצרכנים ועל הקהילות." הפגיעה של העסקים החקלאיים בסביבה וכמוה גם הניגוד העצום בין בעיית ההשמנה של המערב לבין העוני והמחסור במזון במדינות המתפתחות, הולידו תנועה חזקה הדוגלת בתזונה בריאה ובת קיימא כחלק חשוב מהצרכנות האתית.
ההשפעה שיש לתפריטים שונים על הסביבה תלויה בגורמים רבים, כגון היחס בין כמויות המזון מהחי ומהצומח או שיטת ייצור המזון. ארגון הבריאות העולמי פרסם מסמך "אסטרטגיה עולמית לתזונה, פעילות גופנית ובריאות" ובשנת 2004 הוא אומץ בידי מליאת הארגון. המסמך ממליץ על דיאטה ים תיכונית, המזוהה עם בריאות ואריכות ימים. הדיאטה עשירה בפירות ובירקות, דלה בבשר, בתוספות סוכר ובחומצות שומן רווי ומופחתת מלח. באזור הים התיכון, המקור המסורתי לשומן הוא שמן הזית העשיר בחומצת שומן חד-בלתי-רוויה. גם התפריט היפני הבריא המבוסס על אורז הוא עשיר בפחמימות ודל בשומן. שני התפריטים דלים בבשר ובשומן רווי ועשירים בקטניות ובירקות אחרים; שניהם מקושרים עם תחלואה נמוכה ועם פגיעה סביבתית קטנה.
ברמה העולמית, החקלאות בת הקיימא והחקלאות האורגנית הן המענה לפגיעה של העסקים החקלאיים בסביבה. ברמה המקומית פועלות תנועות שונות למען ייצור מזון מקומי, ניצול טוב יותר של שטחים עירוניים ריקים וגינות פרטיות, לרבות פרמקלצ'ר, הורטיקולטורה עירונית, מזון מקומי, מזון איטי, גינון בר קיימא וגינון אורגני.
חומרים, חומרים רעילים, פסולת.
עם גדילתה של האוכלוסייה ועם התעשרותה, גדל גם היקף השימוש בחומרים שונים, מגוון החומרים התרחב, והם מובלים למרחקים גדולים יותר. מדובר בחומרי גלם, במינרלים, בחומרים כימיים סינתטיים (שחלקם מסוכנים), במוצרים, במזון, בבעלי חיים ובפסולת.
ייצור החומרים הכימיים הסינתטיים זכה לדחיפה גדולה במהלך מלחמת העולם השנייה והתפתח מאוד אחריה. הוא מקיף קשת מוצרים מגוונת, החל בחומרים קוטלי עשבים, חומרי הדברה ודשנים, וכלה בחומרים לשימוש ביתי וחומרים מסוכנים. בנוסף להצטברות של גזי החממה באטמוספירה, גם הכימיקלים הבאים הם בעייתיים: מתכות כבדות, פסולת רדיואקטיבית, CFC, מזהמים אורגניים עמידים וכל הרעלים הנוטים להצטבר ברקמות ביולוגיות. אף על פי שרוב החומרים הכימיים הסינתטיים אינם מזיקים, יש צורך בבדיקה קפדנית של חומרים חדשים בכל המדינות, כדי להבטיח שהם אינם מזיקים לסביבה ולבריאות. חוקים בינלאומיים חדשים עוסקים בנושא ההפצה והניהול של חומרים מסוכנים.
השימוש בר הקיימא בחומרים מתרחק מהמודל הליניארי – הפקה, שימוש, סילוק. המודל החדש הוא מעגלי, והוא עושה שימוש חוזר בחומרים, במידת האפשר.
לכל פעילות כלכלית יש תוצרים שאפשר לסווג כפסולת. בדומה למה שקורה בטבע, הופכים כיום בתעשייה, בעסקים ובממשל את הפסולת של תהליך "חילוף החומרים" התעשייתי למשאב, כדי לצמצם את כמויות הפסולת.
בגישה זו תומכים גם הרעיון של ניהול חיי המוצר והשימוש הגובר בכלים לניתוח נתיבי הזרימה של חומרי הגלם בכל הרמות ובמיוחד ברמת המדינות וברמת הכלכלה העולמית.
רעיונות כגון אקולוגיה תעשייתית, עיצוב אקולוגי ותיוג סביבתי, כולם מעודדים הפחתה בחומריות. סיסמת שלושת ה-R-ים (ובאנגלית The three R’s) – הפחתה (Reduce), שימוש חוזר (Reuse) ומיחזור (Recycle) – כבר נטמעה יפה בציבור, ובנוסף, הציבור גם מתעל את כוח הקנייה שלו לצרכנות אתית.
היבטים כלכליים.
הקיימות מתחברת לכלכלה דרך ההשלכות החברתיות והאקולוגיות של הפעילות הכלכלית.
כלכלת קיימות היא פירוש רחב של הכלכלה האקולוגית הרואה במשתנים הסביבתיים והאקולוגיים מרכיב חשוב בתוך עולם רב ממדי. היא דורשת להכליל בכל ניתוח גם היבטים חברתיים, תרבותיים, בריאותיים ופיננסיים.
הצריכה הממוצעת לנפש במדינות המתפתחות כיום היא בת קיימא, אבל האוכלוסייה הולכת וגדלה והפרטים בה שואפים לקיים אורח חיים מערבי-צרכני. האוכלוסייה במדינות המפותחות גדֵלה רק במעט, אמנם, אבל רמות הצריכה הגבוהות אינן בנות קיימא. אתגר הקיימות הוא לרסן את הצריכה המערבית ולהעלות את רמת החיים במדינות המתפתחות בלי להגדיל את ניצול המשאבים ואת הנזק לסביבה. כדי לעשות זאת יש להשתמש באסטרטגיות ובטכנולוגיות אשר מנתקות את הקשר בין צמיחה כלכלית ובין נזק לסביבה ודלדול משאבים.