דוגמה לשינוי בגישת העולם המערבי כלפי תחנות כוח גרעיניות היא איטליה שבעקבות אסון צ'רנוביל החליטה במשאל עם בנובמבר 1987 להפסיק כל שימוש באנרגיה הגרעינית במדינה, כולל פירוק תחנות קיימות. ההחלטה התקבלה על אף תלותה של המדינה במקורות אנרגיה זרים והעלות המשוערת למשק. עם זאת, בשנת 2009, במסגרת רפורמות לשיפור המשק האיטלקי, התקבל ב-9 ביולי חוק המכשיר מחדש את הקמתן של תחנות כוח גרעיניות בשל העלייה במחירי מקורות האנרגיה בעולם.
בשנת 1993 הוצע סוג חדשני של תחנת כוח גרעינית, בה משולבים מאיץ חלקיקים וכור גרעיני תת-קריטי. תחנת כוח מסוג זה, הנקראת מגבר אנרגיה, צפויה להיות נקייה, בטוחה וזולה לתפעול. זאת בעיקר משום שלא מתחוללת בה תגובת שרשרת גרעינית ואין חשש לתגובות בלתי מבוקרות. למעשה, נבחנת האפשרות להשתמש במגברי אנרגיה לביקוע חומרים רדיואקטיביים מסוכנים לתוצרים לא מסוכנים. כך ניתן להיפטר מפסולת גרעינית במקום להטמינה. יישום זה מעורר עניין במיוחד לאור החשש משימוש עוין בפסולת גרעינית להכנת "פצצה מלוכלכת". עם זאת, עלות הפקת האנרגיה בצורה זו תהיה יקרה מאשר בכור רגיל, היעילות נמוכה בהרבה ועדיין ייווצרו חומרים רדיואקטיביים (בעיקר תוצרי ביקוע ואקטינידים כבדים) בכמות רבה.
בתחילת שנת 2022, הכיר האיחוד האירופי בייצור חשמל בעזרת אנרגיה גרעינית כ"השקעה ירוקה".
שימוש בביקוע גרעיני ליצירת פצצות.
שימוש נוסף של אנרגיית ביקוע גרעיני היא בפצצות אטום או בנשק גרעיני אחר. בפצצות אלו משתמשים בחומרים בקיעים בריכוז איזוטופי גבוה במיוחד (כגון אורניום 235 ופלוטוניום עם מספר אי זוגי). כאשר מפציצים את הגרעין בנייטרונים, נוצר ביקוע בו נפלטים נייטרונים נוספים מהגרעינים אשר הופצצו והנייטרונים הללו פוגעים בגרעינים אחרים וכך נוצרת תגובת שרשרת. בתגובת שרשרת, נוצרת כמות גדולה של חום, כ 11- 10*3.2 ג'אול לתגובה פירוק יחידה של אוראניום, פי 200 מיליון מאשר שרפת פחם ליצירת חשמל.
היתוך גרעיני.
עוד דרך להפיק אנרגיה היא היתוך (או מיזוג) גרעיני, תהליך שבו ממזגים גרעינים של אטומים קטנים וגרעינים של אטומים גדולים יותר. דוגמה לשיטה היא למשל חיבור של שני גרעיני איזוטופ מימן (D פרוטון אחד ונייטרון אחד) בטמפ' של מיליוני מעלות צלזיוס ונוצר מזה גרעין של הליום (שני פרוטונים ושני נייטרונים). תהליך זה גורם גם הוא לפליטת כמות אדירה של אנרגיה, של כ-13- 10*5.1 ג'אול לאטום הליום, או 3.2 מגה אלקטרון וולט. לצורך השוואה: אנרגיה שמופקת מחמצון (שרפה) של אטום אחד של פחמן קטנה פי 320,000.
היתוך גרעיני מתרחש בכוכבים ובפצצת מימן בה גרעינים של אטומי מימן מתמזגים לגרעין גדול יותר (הליום), ופולטים אנרגיה רבה. התהליך אינו יכול להתחיל באופן ספונטני, אלא דורש אנרגיה תחילית רבה (קרוב ל-100 מיליוני מעלות). בכוכבים, אנרגיה זו נוצרת מדחיסה גרביטציונית בכוכבים. תהליך ההיתוך הגרעיני הוא ידידותי ונקי, תוצרי התהליך הם אנרגיה ויסודות שנוצרו מהיסודות שגרעיניהם השתתפו בתהליך.
ב-24 בינואר 1958, בוצע לראשונה בהיסטוריה היתוך גרעיני בידי בני אדם. שני אטומים קטנים התחברו לאטום גדול יותר, אחרי שחוממו עד למאה מיליון מעלות. בעשורים האחרונים נעשים ניסיונות לרתום אנרגיה זו בתהליך מבוקר של "היתוך גרעיני קר", כלומר היתוך גרעיני שנעשה בטמפרטורה שאינה גבוהה במידה חריגה, לשם ייצור אנרגיה. עד סוף 2004 לא הצליחו להציע תהליך יעיל ושימושי לשם כך. ב-1989 שני מדענים (Fleischmann ו-Pons) טענו שהם הצליחו לבצע היתוך גרעיני קר, אך הקהילייה המדעית התייחסה ברובה לטענתם בזלזול, מכיוון שניסיון לחזור על התהליך לא נחל הצלחה.
פרויקט איטר (ITER) של האיחוד האירופי, הוא כור היתוך גרעיני ניסיוני שיוקם כנראה בצרפת, בעלות של כ-5 מיליארדי דולרים. בתהליך זה, קילוגרם אחד של מימן, יוכל לייצר כמות אנרגיה, השקולה לעשרה מיליון קילוגרם של דלק מאובנים.
אורנה בן דור
אורנה בן דור (נולדה ב-12 בדצמבר 1954) היא במאית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה.
בן דור היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. סרט הגמר שלה "תמונת מצב" זכה לפרס ביכורים בשנת 1982 והוקרן בערוץ הראשון באותה שנה.
בתחילת דרכה המקצועית ביימה שתי דוקו דרמות על שתי נשים מרכזיות בהיסטוריה הארצישראלית, מניה שוחט ושרה אהרנסון. שני הסרטים שודרו בערוץ הראשון. הסרט "יומן מסע" המגולל את סיפורה של מניה שוחט זכה בפרס הסרט התיעודי של המכון הישראלי לקולנוע ב-1986. הוא גם שודר בטלוויזיה האוסטרלית בערוץ הציבורי, והוקרן במספר פסטיבלים בעולם, ביניהם פסטיבל שיקגו ופסטיבל סידני.
בן דור ביימה ארבעה סרטים בנושא ניצולי השואה והדור השני לשואה, שזכו לתשומת לב בינלאומית רבה. ב-1988 ביימה את הסרט הדוקומנטרי "בגלל המלחמה ההיא" שעסק במוזיקאים יהודה פוליקר ויעקב גלעד והוריהם ניצולי השואה. הסרט זכה לשבחים ולפרסים חשובים, בהם פרס הביקורת הישראלי פרס הביקורת בפסטיבל ברלין ופרס ראשון בפסטיבל לנינגרד. הסרט הוקרן בבתי קולנוע בישראל ובגרמניה בהצלחה רבה וכן בניו יורק, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס בארצות הברית, ושודר ברשתות טלוויזיה אחדות בישראל וברחבי העולם, בהן ה-BBC הבריטי, הערוץ הציבורי באוסטרליה והערוץ הציבורי בארצות הברית. באותה שנה יצרה בן דור את הסרט "שבר ענן", שעסק באופן שבו קיבלו את ניצולי השואה בישראל בשנותיה הראשונות. הסרט שודר בערוץ הראשון.
ב-1991 ביימה בן-דור את הדרמה התיעודית הטלוויזיונית "שרה", על שרה אהרנסון. בהוראת מנכ"ל הטלוויזיה, יוסף בראל, נמחקו מתוך הסרט 40 שניות של תמונות סטילס שתיעדו את רצח העם הארמני. בעקבות האשמתה על ידי עיתונאים, על כך שהסכימה למחוק את התמונות, הבטיחה בן-דור שתכין בעתיד סרט שיעסוק בשאלה הארמנית.
ב-1993 יצרה את דרמת הטלוויזיה "שואה טובה" לפי סיפור של גבריאל דגן. ב-1995 ביימה את סרט הקולנוע "ארץ חדשה", שהביא את סיפורם של שני ילדים ניצולי שואה בשנותיה הראשונות של המדינה. הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל מונפלייה ופרס ראשון בפסטיבל כלכותה והשתתף בפסטיבלים רבים בעולם. הסרט הוקרן בערוץ ארטה, ויצא להקרנה מסחרית בצרפת. בשנה זו זכתה בן דור בפרס שר החינוך ליוצרי קולנוע בישראל.
מ-1994 ועד 1999 הקימה ושימשה כמנהלת הראשונה של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. במסגרת התפקיד סייעה בן דור להפיק עשרות סרטים מצליחים כגון: "" של דורון צברי ורינו צרור, "באבא לובה" של ג'ולי שלז ו"איך הפסקתי לפחד והתחלתי לאהוב את אריאל שרון" של אבי מוגרבי.
בשנים 1996–1998 הגישה וערכה את התוכנית "מבט נשי", שעסקה בנושאים פמיניסטיים שעל סדר היום הישראלי. התוכנית הופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית ושודרה בערוץ 2. בשנת 1999 הנחתה בערוץ 2 את התוכנית היומית "עם הרוח" ששודרה לזמן קצר, אשר בה אירחה שחקנים ואורחים.
בשנת 2000 השתתפה במכרז לערוץ 10 כחלק מקבוצת תום תקשורת וביימה כתבות לאולפן שישי בערוץ 2.
בין השנים 2001–2007 ניהלה בן דור את המחלקה הדוקומנטרית באולפני הרצליה. במסגרת התפקיד יצרה בן דור תוכניות טלוויזיה דקומנטריות רבות. היא ערכה וביימה את תוכנית התרבות "דו"ח אינטימי" בערוץ 2; את סדרת התחקיר על מיניות בישראל "סקס ישראלי" בערוץ 8 שהייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית; ואת "בלונד: סדרה עם שורשים" (2006) בערוץ 8, על ההיסטוריה ומשמעויותיו התרבותיות ואף הפוליטיות של השיער הזהוב.
בשנת 2003 כתבה וביימה את הסרט "אחד אלמנה פעמיים שכול" לערוץ 2, שהוקרן בפסטיבלים שונים בעולם. ב-2005 כיהנה כמנהלת תחום התעודה בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
בשנת 2007 שודרה בערוץ 10 "אשם במותו", סדרה בת 3 פרקים בהגשת בן דור על תאונות צבאיות. הסדרה משכה ביקורת חריפה על בן דור, בין היתר מצד רשויות צה"ל. למרות הדרישה לצנזרו, הסרט שודר לבסוף כמתוכנן. הסדרה הופקה בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית.
ביולי 2007 יצא סרטה של בן דור, "אמא, לא הרגתי את הבת שלך", המביא את סיפורם של בני הזוג ליאור ויובל, טרנסג'נדר F2M (מנקבה לזכר). הסרט הופק בהשקעה של ערוץ 10 והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, והיה מועמד לפרס וולג'ין בתחרות הסרטים הדוקומנטריים. זכה בציון לשבח בפסטיבל סרטי נשים ברחובות באותה שנה. הוא הוקרן בשורה של הקרנות מסחריות ובסינמטקים בחיפה, תל אביב, ירושלים ושדרות, ושודר בערוץ 10 באפריל 2008. הסרט מוקרן עד היום ברחבי העולם בפסטיבלים ובכינוסים הומו-לסביים.
בשנים 2007–2008 ניהלה את המחלקה הדוקומנטרית בערוץ 10. בקיץ 2008 שודרה בערוץ 10 סדרה שיצרה עם רפי קרסו על הסכנות הבריאותיות שבאורח החיים העכשווי – "מה הורג אותנו". פרקה הראשון של הסדרה, "חיסון גורלי", עסק בנושא החיסונים וזכה לביקורת חריפה על שהציג את החיסונים כמסוכנים ואחראים לתופעות קשות, ללא הצגת ראיות וללא ביסוס מקצועי.
הסרט "אמא תגידי" העוסק ביחסי הבמאית עם אמה, הוקרן בפסטיבל "דוקאביב" 2009. הסרט שודר ביס דוקו ובערוץ 10 בקיץ 2009, והופק בעזרת קרן מקור, בבימויים של בן דור ועמי טיר.