פול מנסה לחזור לבר של טום, אך הוא נעול ושלט מציין שטום יחזור בעוד חצי שעה. פול פוגש את ג'ולי שוב ברחוב, והיא מזמינה אותו לדירתה כדי לחכות לטום, שם פול מתעלם מההתנהגות המוזרה שלה. לאחר מכן הוא חוזר לבר של טום, בזמן שטום מקבל שיחה בה מודיעים לו על מותה של מרסי, שמתברר שהייתה חברתו. פול מחליט לחזור לדירתה של ג'ולי, שם היא מתחילה לשרטט את דיוקנו בזמן שהם מדברים והיא מספרת לו על עבודתה השנייה עם מכונות צילום. פול דוחה אותה, מחפש אחר קיקי והורסט כדי ליידע אותם על התאבדותו של מרסי. הוא נוסע למועדון ברלין, אך השומר מונע ממנו להיכנס. אחרי שהוא מצליח להיכנס, קבוצת פאנקיסטים מנסה לגלח את ראשו בתספורת מוהוק. הוא מצליח להימלט בקושי ונפצע. מחוץ למועדון הוא פוגש באישה בשם גייל, נהגת משאית גלידה שבהמשך טועה לחשוב שהוא הפורץ הפוקד את השכונה, והיא והמון זועם של תושבים מקומיים רודפים אחריו.
פול מתחנן לעזרה מאדם זר ברחוב, והאיש מניח שפול מחפש סטוץ הומואי. פול מוצא את טום שוב, אבל ההמון רודף אחרי פול. פול מגלה שכנקמה על דחייתה, ג'ולי השתמשה בדיוקן שלו ובמכונת הצילום כדי להפיץ בכרזות מבוקש שלו כפורץ. בסופו של דבר הוא מוצא מקלט במועדון ברלין השומם. פול משתמש בסנט האחרון שלו כדי להשמיע בג'וקבוקס את "Is That All There Is" של פגי לי, ומציעה לג'ולי, האישה היחידה בבר לרקוד איתו. פול מסביר שהוא נרדף וג'ולי, שגם היא פסלת, המתגוררת במרתף המועדון, מציעה לעזור לו. היא מסווה אותו כפסל בזמן שההמון הזועם מחפש במועדון אחר פול. לאחר שההמון עוזב, היא לא רוצה לשחרר אותו הטיח מתקשה, ופול נלכד במצב הדומה לפסל של קיקי. למזלו, ניל ופפה פורצים למועדון ברלין וגונבים אותו במחשבה שמדובר בפסל, ומניחים אותו בחלק האחורי של הטנדר שלהם. עם עלות הבוקר, הוא נופל מהטנדר ממש מחוץ לשער לבניין המשרדים שלו. פול נכנס פנימה כשאיש לא מבחין במצבו, ומתיישב בשולחנו. בכך, הסרט מסתיים באופן מעגלי.
נושאים ומוטיבים.
לייטון גריסט (Leighton Grist) שייך את הסרט לתת-ז'אנר שכינה "מחזור סיוט יאפי" ("Yuppie Nightmare Cycle"), התואם הלך רוח של מתקופת כהונת הנשיא האמריקאי רונלד רייגן, בו נעשה שילב בין קומדיה מטורפת וסרט אפל, וכלל גבר יאפי לבן שנמשך לעולם זר על ידי מעין פאם פאטאל מודרנית. סרטים נוספים שניתן לשייך לסוגה זאת הם: אל תוך הלילה של ג'ון לנדיס, קטיפה כחולה של דייוויד לינץ', משהו פראי של ג'ונתן דמי ובליינד דייט של בלייק אדוארדס.
חלק מהמבקרים הציגו ניתוח פסיכואנליטי לסרט, הנשים בסרט מעבירות את פול חוויות שונות המדמות "סירוס" וכביטוי למצב של "חרדת סירוס". קיקי מפגינה אגרסיביות מינית ותשוקה למזוכיזם שמרתיעה את פול. מרסי מסרבת לפתח מגע מיני עם פול, ומשתמשת בכפל לשון כשדיברה על חיי המין שלה ושל בעלה, באומרה: "I broke the whole thing off". אחת ממלכודות העכברים שמקיפות המיטה של ג'ולי נסגרת בפתאומיות בדיוק כשהיא מנסה לפתות את פול, והיא וגייל מפנות כלפי פול המון זועם. ג'ון לוכדת את פול בתוך הפסל חסר אונים וחסר כל יכולת ביצוע. ישנן גם התייחסויות מפורשות לסירוס בסרט, כמו גרפיטי באחד מקירות השירותים, בו ציור של כריש הנושך פין זקוף.
מייקל ראביגר, בספרו "Directing", זיהה בסרט סמליות מיתולוגית: "גיבור הקומדיה האפלה 'שיגעון של לילה' של סקורסזה הוא כמו חולדה שמנסה להימלט ממבוך. ואכן יש עכברוש בכלוב בסצנה אחת שבה פול מוצא את עצמו לכוד בדירתה של אישה דברנית. הסרט יכול להיות מתואר כמסע במבוך, כשכל אחד משלביו מכיל הבטחה לחוויה מסוימת, כמעט תמיד אשלייתית ומוליכה שולל".
הפקה.
סקורסזה נחל אכזבה עצומה לאחר נטישת סרטי פרמאונט את ההפקה של "הפיתוי האחרון של ישו", אך הנטישה גם דרבנה אותו להתמקד בחברות הפקה עצמאיות ובפרויקטים קטנים יותר. בעקבות זאת עורך דינו ג'יי ג'וליאן הציע לו להשתתף בפרויקט דרך הקבוצה העצמאית של גריפין דאן ואיימי רובינסון בשם: "Double Play Company". הפרויקט נקרא תחילה "לילה בסוהו" ("A Night in Soho") והוא התבסס על התסריט מאת ג'וזף מיניון שבמקור כותרתו הייתה "Leis" על שם מונולוג רדיו של ג'ו פרנק משנת 1982 שהיווה השראה לסיפור, ונכתב כחלק ממשימה לקורס הקולנוע שלו באוניברסיטת קולומביה. מיניון היה בן 26 בזמן הפקת הסרט. התסריט קיבל את השם After Hours לאחר שסקורסזה ביצע בו תיקונים סופיים.
אחת התופסות של סקורסזה לתסריט הוא הדיאלוג בין פול לשוער במועדון ברלין, שנעשה בהשראת הסיפור הקצר לפני החוק של פרנץ קפקא (שהופיע במקור ברומן "המשפט"). סקורסזה הסביר שהשימוש בסיפור הקצר שיקף את תסכולו באותה העת מהפקת "הפיתוי האחרון של ישו", שנבע מהאילוץ להמתין ללא הרף, בדומה ליוסף ק'.
במקור אמור היה לביים את הסרט טים ברטון, אך סקורסזה קרא את התסריט בתקופה בה לא הצליח לקבל מימון להשלמת "הפיתוי האחרון של ישו", וברטון יצא מהתמונה בשמחה לאחר שסקורסזה הביע בו עניין.
"שיגעון של לילה" היה הסרט הראשון של סקורסזה מאז "אליס לא גרה כאן יותר" משנת 1974 בו לא שיתף פעולה עם רוברט דה נירו כשחקן.
הבמאי הבריטי מייקל פאוול לקח חלק בתהליך ההפקה של הסרט (פאוול והעורכת תלמה סקונמייקר נישאו זמן קצר לאחר מכן). איש לא היה בטוח כיצד הסרט אמור להסתיים. פאוול אמר כי פול חייב לסיים את עבודתו, אך בתחילה זה הודח כלא סביר וקשה מדי. הם ניסו סיומים רבים אחרים, ואפילו כמה מהם צולמו, אך היחיד שכולם הרגישו שהוא עובד באמת היה לגרום לפול לסיים שוב בעבודה בדיוק כשהיום החדש התחיל.
פסקול.
הפסקול הולחן על ידי הווארד שור, ששיתף פעולה במספר הזדמנויות עם סקורסזה. אף על פי שלא יצא אלבום פסקול רשמי, רבים מהלחנים של שור מופיעים באלבומו "Howard Shore" משנת 2009:Collector's Edition Vol. 1" ." בנוסף לפסקול המקורי, מנוגנים בסרט גם:
ביקורות.
הסרט הרוויח רק 10.1 מיליון דולר בארצות הברית, אך קיבל ביקורות חיוביות והמשיך להיחשב לסרט סקורסזה "לא די מוערך". עם זאת, היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר. סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסיבל קאן. ואפשר לסקורסזה לקחת הפסקה מהתפתחותו הסוערת של "הפיתוי האחרון של ישו".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ביקורת חיובית ודירוג של ארבעה מתוך ארבעה כוכבים. הוא שיבח את הסרט כאחד הטובים של השנה ואמר שהוא "ממשיך את הניסיון של סקורסזה לשלב קומדיה וסאטירה עם לחץ בלתי פוסק ותחושה של פרנויה מתפשטת." בהמשך הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו. וינסנט קנבי, מ"הניו יורק טיימס", העניק לסרט ביקורת מעורבת וכינה אותו" טיזר משעשע, עם סיקוונסים יחידים במושכי לב, המשוחקים היטב על ידי מר דאן והאחרים, אך שמותירים אותך עם תחושה קצת מרומה."
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 89% על סמך 56 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.64/10. ב-Metacritic, שמקצה ציון תקן לביקורות, הסרט זוכה לציון ממוצע משוקלל של 90/100, בהתבסס על שמונה מבקרים, המעיד על הערכה אוניברסלית.
תביעה משפטית.
מאוחר יותר הגיש אמן הרדיו ג'ו פרנק תביעה בטענה שהתסריט גנב את מערך העלילה שלו ואת חלקי הדיאלוג, במיוחד בשלושים הדקות הראשונות של הסרט, מתוך המונולוג שלו "Lies" ב-"NPR" משנת 1982. אף שפרנק מעולם לא קיבל קרדיט באופן רשמי, לפי דיווחים הוא זכה ל"תשלום נאה" בהסדר.
רוק אקספרימנטאלי
סקוט מקלאוד
סקוט מקלאוד (באנגלית: Scott McCloud, נולד בשם: Scott McLeod; ב-10 ביוני 1960) הוא קומיקסאי ותאורטיקן קומיקס אמריקאי. הוא מוכר בעיקר עבור ספרי העיון שלו על קומיקס: "להבין קומיקס" (1993), (2000) ו-(Making Comics" (2006" , אשר כולם גם משתמשים במדיום הקומיקס.
הוא ביסס את עצמו כקומיקסאי בשנות השמונים כיוצר קומיקס גיבורי-על עצמאי ודוגל בזכויות יוצרים. הוא זכה להכרה בתעשייה החל משנות התשעים של המאה העשרים על עבודותיו העיוניות על המדיום, ועידודו לשימוש בטכנולוגיה חדשה ליצירת והפצת קומיקס.
ראשית חייו.
מקלאוד נולד בשנת 1960 בבוסטון, מסצ'וסטס, ילדם הצעיר של וילארד ווייז (ממציא ומהנדס עיוור) ופטרישיה ביאטריס מקלאוד, ובילה את מרבית ילדותו בלקסינגטון, מסצ'וסטס. הוא החליט שהוא רוצה להיות אמן קומיקס בשנת 1975, במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו בבית הספר התיכון.
הוא למד בתוכנית האיור של אוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר ראשון באמנויות בשנת 1982.
קריירה.
ספרות בדיונית.
במהלך שנות לימודיו בתיכון, הוא שיתף פעולה ביצירת קומיקס עם חברו לבית הספר קורט ביוזיאק. בעודם עדיין בני נוער, שניהם, יחד עם בני נוער נוספים כמו כריסטופר בינג (זוכה מדליית קולדקוט 2001) וריצ'רד האוול, יצרו את קומיקס הקרוסאובר המורשה הראשון של מארוול / DC קומיקס "!Biff! Bang! Pops", חוברת חד פעמית שנמכרה במקביל להופעה של בוסטון פופס ב-1978 בנושא קומיקס.
בשנת 1984, בזמן שעבד כאמן הפקה ב-DC Comics, מקלאוד יצר את סדרת הקומיקס מדע בדיוני וגיבורי על "!Zot", בין השאר כתגובה לכיוון הקודר והאפלולי יותר שקומיקס גיבורי העל המיינסטרים החל לפנות אליו בשנות השמונים.