שאר הרצועות בצד השני כוללות את היצירה פרי-שיתוף הפעולה בין מקרטני ולנון – "Baby, You're a Rich Man" (שיצא כצד ב' של התקליטון All you need is love). הצד השני מסתיים עם המנון האהבה האוניברסלי שכתב לנון, "All You Need Is Love", שחובר במיוחד עבור שידור הלוויין הראשון ב-25 ביוני 1967 ושודר ב-26 מדינות לכ-400 מיליון צופים, במסגרת התוכנית "Our World" של ה-BBC.
טרמינל (המיתולוגיה הרומית)
אלכסנדר צינקר
אלכסנדר צינקר (נולד ב-2 בינואר 1953) הוא איש ציבור שהיה אסיר ציון וחבר הכנסת ה15 מטעם מפלגות ישראל בעלייה והבחירה הדמוקרטית.
צינקר נולד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בשנת 1953. סיים תואר שני במכון הפוליטכני בארמניה בשנת 1975 ובעל דוקטורט מהמרכז למדעי הניהול במוסקבה משנת 1988.
בשנת 1990 עלה לישראל. נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת ישראל בעליה. במהלך הקדנציה פרש מהסיעה יחד עם רומן ברונפמן ויחד הם יצרו את סיעת הבחירה הדמוקרטית, אולם פרש ממנה לאחר שלא הסכים עם הקו שהנהיג ברונפמן. בבחירות לכנסת ה-16 הקים את מפלגת אזרח ומדינה, אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-17 מפלגתו שימשה כמפלגת מדף למפלגת חץ של אברהם פורז.
מרסל מואיז
מרסל מואיז (בצרפתית: Marcel Moyse; 17 במאי 1889 - 1 בנובמבר 1984) היה חלילן צרפתי נודע, שיצירות רבות נכתבו למענו. מואיז היה אף מורה מחונן לחליל ופרסם מספר ספרי אטיודים ותרגילים לחליל.
ביוגרפיה.
מרסל מואיז נולד בסן אמור שבצרפת. הוא למד בקונסרבטוריון של פריז והיה תלמידם של פיליפ גובר , אדולף הנביין ופול טפנל, שכולם היו וירטואוזים ידועי-שם בזמנם. הצליל שסיגל לו כסימן ההיכר שלו היה צלול ומלא, ונשיפת האוויר לא ניכרה בו מעולם. זה היה הסגנון הצרפתי לנגינה בחליל, שהיה עתיד להשפיע על אמת המידה המודרנית של חלילנים ברחבי העולם.
מואיז היה מייסדו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו. הוא היה מורה רב-השראה, ששאף ללמד את תלמידיו לא רק נגינה בחליל אלא גם יצירת מוזיקה. גם לבנו, לואי מואיז, היה כישרון לנגינה בחליל והשניים הרבו לנגן יחדיו. בין תלמידיו הרבים נמנו טרוור ואי, ויליאם בנט, משה אהרן אפשטיין, אורל ניקולה וסר ג'יימס גאלוויי.
בין ספרי האטיודים הרבים שכתב נמצא Tone Development through Interpretation שהוציא לאור אלפונס לדוק.
מרסל מואיז מת ב-1 בנובמבר 1984 בברטלבורו, במדינת ורמונט שבארצות הברית.
אקספרסיוניזם
האקספרסיוניזם הוא זרם תרבותי, שמעמיד במרכז היצירה האמנותית את רגשותיו של היוצר ואת ראייתו הפנימית. הזרם האקספרסיוניסטי בא לידי ביטוי בציור, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ולמעשה בכל ענפי התרבות. הוא רווח במידה רבה ביותר בין דוברי הגרמנית, אך מקורות השפעתו והוא עצמו באו לידי ביטוי בארצות רבות – כולל בארץ ישראל, ובעיקר בסקנדינביה, בעולם האנגלו סקסי ובמזרח אירופה. זרם אבנגרדי זה שניצניו במאה ה-19; החל לקרום עור וגידים סביב שנת 1910, ושגשג בין שתי מלחמות העולם – והוא למעשה ממשיך להשפיע על התרבות עד עצם היום הזה.
מבחינת האמנות הוויזואלית, האקספרסיוניזם כולל מלבד הפוביזם, גם את הקוביזם, הפוטוריזם, הקונטרוקטיביזם, הדאדאיזם, הסוריאליזם ועוד. זרם זה צמח על רקע האימפרסיוניזם, כתגובת נגד רבת עוצמה לשטחיותם ולרדידותם של הריאליזם והנטורליזם של סוף המאה ה-19.
היצירה האקספרסיוניסטית מתאפיינת בהבעה של רגשות ('אקספרסיה'), לרוב שליליים כגון כאב, ייאוש, חרדה, תחושת שקיעה. רגשות אלו ביטאו לכתחילה, את הלך הרוח של תקופת מפנה המאה העשרים, ה-Fin de Siècle, והחששות שהיא טמנה בחובה, אשר התממשו בשתי מלחמות העולם העקובות מדם.
במובנה הרחב ביותר משמשת המילה "אקספרסיוניזם" לתיאור כל אמנות שצומחת מתוך רגשות סובייקטיביים, ולא מתצפיות אובייקטיביות. אמנם, לאורך כל תולדות האמנות אמנים ביטאו את מאווייהם ביצירותיהם, אלא שלא כאקספרסיוניזם, הביטוי הרגשי היה משני ליצירה ולא הנושא העיקרי שבה.
האקספרסיוניזם משך לשורותיו יהודים רבים ומתנגדי משטר או מוחאים כנגדו. עם עליית הנאציזם, נאסרה פעילותו בגרמניה, בתואנה שזאת אמנות מנוונת והיא אף הוצאה אל מחוץ לחוק. אבל אקספרסיוניסטים המשיכו לפעול מחוץ לגבולות גרמניה.
הרקע להופעת האקספרסיוניזם באמנות.
השימוש במונח "אקספרסיוניזם" החל בשנת 1911 לתיאור תערוכה של תמונות קוביסטיות מוקדמות ופוביסטיות ב"זצסיון הברלינאי" (secession), ורק בשלב מאוחר יותר באותה שנה שימש המושג הזה לציון הזרם האומנותי.
אמנם אמנות ישנה – כגון זאת של מתיאס גרינוואלד, ברויגל הזקן, אל גרקו, וגויה; ואמנות חדישה כגון האקספרסיוניזם המופשט מוגדרות כאמנות אקספרסיוניסטית. אבל כאמור זרם אמנותי זה קיבל תנופה רצינית במעבר שבין המאה הי"ט למאה העשרים (ה'בל אפוק'); והוא פרח בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בעקבות התמורות המדיניות, החברתיות והתרבותיות החשובות, שחלו בה. אקלים תרבותי זה עודד את הביטוי האישי; אשר נבע מכך שבעקבות גילויים מדעיים, לקראת סוף המאה ה-19 התחילו אמנים לשבור מוסכמות – לרבות בכל הנוגע לענייני דת. כמו כן, באותה העת החלו להתפרסם התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד; ותפסה לה אחיזה הפילוסופיה של ניטשה.
בעקבות הלך רוח תרבותי זה, האמנות הפכה לבמה להשתחררות מחוויות כואבות, ונהייתה אישית ואינדיבידואליסטית; ואמנים רבים יצרו לעצמם חוקים משלהם ופתחו סגנון ייחודי המזוהה איתם. בלהט התמרדותם עמדו האומנים האקספרסיוניסטים על כך, שיש תוקף נחרץ לתגובתם הרגשית לנושא שאותו הם מבטאים. כתוצאה מכך, התפתחה בהם התפיסה שהצורה האמנותית האמיתית נובעת אך ורק מתוך צורך פנימי, ולעולם אי אפשר לכפות עליה את המסורת או את המוסכמות. בצאתם מנקודת מבט זו יכלו להצדיק את השימוש בכל אמצעי אמנותי שיש בו כדי לתת ביטוי לרגשותיהם – לרבות עיוות, צורות מסוגננות, צירופי צבע אלימים ומעוררי אסוציאציות. למעשה, האמנות האקספרסיוניסטית חדורה ברובה בתחושה של אלימות עזה.
מבשריו של האקספרסיוניזם.
קיימים מכנים משותפים בין האקספרסיוניסטים, לנאו-אימפרסיוניסטים ולפוביסטים, אשר רובם ככולם פעלו בעיקר בצרפת. ביצירה אקספרסיוניסטית ניכרות גם השפעות מהאמנות הגותית (ימי הביניים), מהציור הפלמי (רנסאנס), מהרומנטיזם ומהאמנות הפרימיטיבית – שמקורה באפריקה ובאוקיאניה. הווה אומר, מקורות ההשפעה של האקספרסיוניזם רבים ומגוונים – וכך גם ביטוייה.
ניצניו של האקספרסיוניזם מצויים ביצירותיהם של סימבוליסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים, בני המאה ה-19 כגון סזן, גוגן, וואן גוך, כמו גם בקרב סופרים לא מעטים. מההבט החזותי, מבחינת הנושאים וטיפולם וכן מבחינת הצבעוניות, יצירותיו של אדוורד מונק הנורווגי (1863–1944) מבשרות היטב את האקספרסיוניזם. סדרת ציוריו ותחריטיו מבטאת היסטריה ונוירוזה; וציורו המפורסם 'הצעקה' באים לידי ביטוי חרדה, פחד וייאוש, הן בדמות והן בתיאור של השמים, שמהווה הרקע לדמות. ג'יימס אנסור הבלגי מבטא הומור מקאברי בקומפוזיציות שלו, שבהן מופיעים שלדים ומסכות גרוטסקיות. באוסטריה היצירה האקספרסיוניסטית באה לידי ביטוי בעבודותיהם של שני ציירים מזרם היוגנדסטיל: אגון שילה (1890-1918) ואוסקר קוקושקה (1886-1980). למרות הקריירה הקצרה שלו, שילה השכיל לצייר ערום ארוטי מעוות, בעל עומק פסיכולוגי רב. הפורטרטים של קוקושקה מצוירים בסגנון קווי ועצבני, המבטא את הגיגיו האינטימיים והנוירוטיים של האדם.
האקספרסיוניזם בציור.
ציירים מובילים של הזרם האקספרסיוניסטי סגנונם מתאפיין בדרך כלל בצבעים אקספרסיביים (הבעתיים), במשיכות מכחול מהירות ודרמטיות ובעימות בין משטחי צבע. בדומה לפוביסטים, כדי לבטא את הרגש באופן חריף הם עושים שימוש בהתנגשות בין צבעים מנוגדים: אדום מול כחול, צהוב מול שחור. בנוסף לכך, הצבעים יכולים להיות עכורים ולא נקיים, כשקווי פסטל הם שנותנים הקפצה של אור לציור. לעיתים קיימת זרימה מן הכהה לבהיר. בדומה לקוביסטים, האקספרסיוניסטים עושים שימוש בקווים ובעיוות הפרספקטיבה. הנושאים מגוונים ומציגים את העיר המודרנית, סצנות השאובות מהפרימיטיביזם, ועוד.
כדוגמה, 'תמונת רחוב בברלין' של קירכנר מגלה סגנון המושפע מהפוביזם ומהקוביזם. במבט ראשון, נראה שהוא מתאר אנשים מתהלכים ברחוב לתומם. אבל במבט נוסף אפשר לחוש במתח מיני, הנוצר מהכובע הפאלי של האיש החודר לחלל דמוי V הנוצר בין שתי נשים ההולכות לכיוונו. מעניין שיצר זה זה אינו מבוטא באופן רומנטי, וניכר הניכור בין האנשים.
האמנות האקספרסיוניסטית הגיעה לשיא ביטויה בציוריהם של בני חבורת "הגשר" (1905-1913) מדרזדן, וקבוצת "הפרש הכחול" (1911-1920) ממינכן. לאחר המלחמה פעלה קבוצה בשם 'האובייקטיביות החדשה'. בעוד שלאקספרסיוניזם הטהור היו מגמות פסיכולוגיסטיות; הגשר התאפיין בכיוונו האינדיבידואליסטי, ל-'פרש הכחול' הייתה מגמה מיסטית, ואילו 'הוביקטיביות החדשה' תפסה כיוון ריאליסטי, אשר התמקד במחאה הפוליטית.
בין יוצרי 'הגשר' (die Bruecke) נמנים ארנסט לודויג קירכנר (1880-1838), אריך הקל (1883-1970), אמיל נולדה (1867-1956), קרל שמידט רוטלוף (1884-1976) ומאקס פכשטיין (1881–1955). יעדם היה ליצר אמנות חדשה המבטאה סגנון מהפכני. מוטיב הגשר מופיע ביצירותיהם אשר בהם חיות-הבר מיוצגות רבות (פוביזם), כמו גם הפיסול האפריקני ואמנות ימי הביניים. סגנונם מתאפיין באלימות, בבוטות, בשימוש בצבעים באופן שרירותי, ובצורות מסוגננות ורבות הבעה.