העלילה נמשכת חמישה חודשים, בין נובמבר למרץ. ארבעה ליברטיניסטים אמידים נעלו עצמם בטירה, שנושאת את השם טירת סילינג, יחד עם מספר קורבנות ושותפים. היות שהצהירו שהתחושות שמקורן בחוש השמיעה הן הארוטיות ביותר, הזמינו ארבע יצאניות לשעבר והקשיבו לסיפוריהן. הסיפורים העניקו להם השראה להשתתף בפעילויות דומות עם קורבנותיהם.
הנובלה אינה יצירה גמורה. רק חלקה הראשון הושלם. שלושת החלקים האחרים כתובים כטיוטה, ובחלקם הערותיו של דה סאד, שמופיעות בחלק מהתרגומים. בשלב מסוים בכתיבה היצירה, הגיע דה סאד למסקנה שלא יוכל להשלימה, וכתב את שלושת חלקיה האחרונים במהירות, מבלי לסיים את עריכתם.
הסיפור כולל הומור שחור מסוים, ובהקדמה פונה סאד בקלילות אל הקורא כ"קורא ידידותי". בהקדמה הוא סותר את עצמו - מתעקש שעל הקורא לא לחשוש מ-600 התיאורים המיניים שבסיפור, משום שלכל אחד העדפות מיניות משל עצמו, ובה בעת מזהיר את הקורא מהזוועות שיפורטו להלן, ומציע לקורא לפקפק בהמשך הקריאה. סאד, אפוא, מרומם את ארבע הדמויות הראשיות שלו ומשמיצן; מציגן הן כגיבורים חופשיים ברוחם והן כנבלים מושחתים בנפשם, לעיתים באותה פסקה ממש.
עלילה.
בכל אחד מארבעת החודשים, אחת היצאניות מספרת חמישה סיפורים ביום, שעוסקים בפטישים של לקוחותיהן המעניינים ביותר. התאוות שבסיפורים מתחלקות לארבע קטגוריות: פשוטות, מורכבות, קרימינליות ורצחניות, בסדר הולך וגובר של מורכבות ואכזריות.
נובמבר: התאוות הפשוטות - היחידה שנכתבה בשלמותה. התאוות בה נחשבות 'פשוטות' משום שאינן כוללות חדירה. המעשיות בחלק זה כוללות גברים שאוהבים לאונן בפניהן של ילדות בנות שבע ומתמכרים לשתיית שתן ולאכילת צואה. במהלך הסיפור, ארבעת הליביריטינים מבצעים בבנותיהם ובילדים שחטפו דברים דומים לאלה ששמעו מהיצאניות.
דצמבר: התאוות המורכבות - המעשיות בחלק זה כוללות סטיות מופרזות יותר, כגון גילוי עריות, אונס נזירות בזמן מיסה וחילול ילדות באורגיות שמתרחשות מדי ערב, וכוללות גם הצלפות מפעם לפעם.
ינואר: התאוות הקרימינליות - המעשיות בחלק זה כוללות סטיות שלא אחת מגיעות כמעט לרצח. הגברים מקיימים יחסים סדיסטיים עם ילדות בנות שלוש, נותנים את בנותיהם לגברים אחרים כדי שיבצעו בהן את זממם וצופים במעשה, ומטילים מום בבנות באמצעות עקירת אצבעות או גרימת כוויות במחתה לוהטת. בחודש זה מתחילים הגברים לקיים מין אנאלי עם הנערים והנערות בני השש עשרה, באלימות גוברת והולכת, שכוללת הצלפות והכאות על בסיס קבוע.
פברואר: התאוות הרצחניות -
דעות אודות היצירה.
סאד עצמו תיאר את היצירה כ"סיפור הבדייה הטמא ביותר שסופר מאז שעולמנו התחיל (began)". ד"ר בלוך, שהביא את היצירה לדפוס, תיאר אותה באופן פסיכואנליטי, כיצירה המייצגת את כל הרעות החולות שבסטיות המיניות.
הסופרת סימון דה בובואר כתבה מאמר על היצירה, לו העניקה את הכותרת "האם אנו מחויבים להעלות באש את דה סאד?". במאמר היא מגנה בתוקף על הנובלה, בטענה שהיא מציבה במרכז את תהומותיה האפלות ביותר של נפש האדם ואת הרעות החולות להם הוא מסוגל.
קמיל פאליה מחשיבה את יצירתו של סאד "תגובה סאטירית" לז'אן-ז'אק רוסו בפרט, ולתפיסת הנאורות בדבר הטוב הטבוע באדם בכלל. ז'יל דלז טען שאל 120 הימים של סדום, יחד עם שאר יצירתו של סאד, כמו גם של מאזוך, לא ניתן להתייחס כפורנוגרפיה - היא זכאית לתואר הנשגב יותר 'פורנולוגיה'.
פרשנות הפשט המקראית
שטיריה
שטיריה (בגרמנית: Steiermark) היא אחת מתשע המדינות הפדרליות של אוסטריה והשנייה בגודלה ביניהן בשטחה, לאחר אוסטריה תחתית, עם שטח של 16,392 קמ"ר. היא גובלת במזרח עם בורגנלנד, בצפון עם אוסטריה עילית ואוסטריה תחתית, במערב עם זלצבורג ובדרום עם סלובניה. אוכלוסייתה מונה 1,210,971 נכון ל-2013, ובירתה היא גראץ.
האוסטרים נוהגים לחלק את אדמתם לכמה אזורים:
שטיריה היא אזור תעשייתי, בעקבות תהליך התיעוש שהתרחש באוסטריה במאה ה-19. בשנת 2004 נהנתה שטיריה מצמיחה כלכלית גבוהה של 3.8%, בעיקר הודות לאזור גראץ, שראה צמיחה כלכלית גדולה ומאז גדלה אוכלוסייתו וכלכלתו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה שטיריה באזור הכיבוש הבריטי.
חלוקה מנהלית.
שטיריה מחולקת ל 12 מחוזות ועיר אוטונומית אחת (גראץ).
מחוזות:
אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט
זיגי מארלי
דייוויד נסטה "זיגי" מארלי (באנגלית: David Nesta "Ziggy" Marley; נולד ב-17 באוקטובר 1968 בקינגסטון, ג'מייקה) הוא מוזיקאי ג'מייקני, בנם של ריטה ובוב מארלי.
ביוגרפיה.
אביו לימד אותו לנגן על תופים וגיטרה. את הכינוי "זיגי" (ג'וינט קטן) קיבל מאביו, אולי גם בהשראת השיר "זיגי סטארדסט" של דייוויד בואי, שמארלי העריץ.
ב-1979 זיגי ואחיו סדלה, סטפן ושרון הקליטו את הקלטת הבכורה שלהם, "ילדים משחקים ברחובות", יחד עם אביהם. הם נודעו בהמשך בשם "מלודי מייקרס" (Melody Makers), והופיעו אף בהלווית אביהם ב-1981. אלבומם הראשון היה "שחקו את המשחק נכון", אשר התאפיין במוזיקת פופ, דבר שעורר לעג מצד המבקרים. הלייבל של הלהקה, EMI, רצה לשווק את זיגי כאמן סולו, לכן המלודי מייקרס עברו לאולפני וירג'ין שם הקליטו את אלבומם Conscious Party ב-1988 שזכה להצלחה, כמו גם את האלבומים (One Bright Day (1989 ו-(Jahmekya (1991.
האלבומים (Joy and Blues (1993 ו-(Free Like We Want to Be (1995 הצליחו פחות, כך שבמהלך שנות ה-90 חלה ירידה במכירות של המלודי מייקרס.
באותה תקופה זיגי נהיה יותר מעורב פוליטית, כשהתחיל לעבוד עם האו"ם והקים את האולפן "Ghetto Youths Crew". אלבום הסולו הראשון שלו "Dragonfly" יצא ב-15 באפריל 2003. ביולי 2006 הוציא את אלבום הסולו השני שלו, "Love is my religion".
ב-2004 דיבב מדוזה ראסטפארית בסרט "תפוס ת'כריש", וגם שיתף פעולה עם שון פול בכיסוי לשיר של אביו "Three Little Birds" שנכלל בפסקול הסרט. השיר היה שיר הנושא של הסרט. זיגי גם שר את שיר הנושא של הסדרה "ארתור".
מארלי הופיע מספר פעמים בישראל. ביולי 1988 הופיע עם להקתו המלודי מייקרס ב"פסטיבל קולות מן העולם השלישי" שנערך בגן לאומי אשכול, ביולי 2006 הופיע באמפיפארק רעננה, וביולי 2011 הופיע במועדון הבארבי בתל אביב ובגן סאקר בירושלים. בקיץ 2018 חזר להופיע בישראל לשתי הופעות, האחת ב-31 ביולי בבארבי תל אביב והשנייה ב-1 באוגוסט באמפי שוני. בנוסף לכך, היה מארלי לאמן האחרון שביצע את השיר "What More Can I Give".
חיים אישיים.
ב-2004 נישא לאורלי חגאי, ישראלית; כיום היא מנהלת את חברת ההפקות והתקליטים של מארלי, "Tuff Gong Worldwide". להם ארבעה ילדים משותפים. לו גם שלושה ילדים נוספים ממערכות יחסים קודמות. מרבית המשפחה מתגוררת באזור מיאמי.
מארלי הוא צמחוני ואף השתתף בקמפיין לקידום צמחונות.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
יוכבד
יוֹכֶבֶד היא דמות מקראית, בַּת לֵוִי, אשת עמרם ואמם של מרים, אהרון ומשה.
בזכות החלטתה להחביא את בנה, משה, בתיבה ולשלוח אותו אל מי היאור, ניצל משה מפקודתו של פרעה להשמיד את כל התינוקות הזכרים בעם ישראל. לאחר שבת פרעה הצילה את משה מהיאור, היא הביאה עבורו "אִשָּׁה מֵינֶקֶת מִן הָעִבְרִיֹּת", וכך יוכבד הניקה וגידלה את משה עד שנגמל.
חלקה של יוכבד בסיפור לידתו וגידולו של משה לא מסופר בהרחבה, אולם הוא חלק מסיפור שיש בו נשים רבות יחסית לשאר סיפורי התורה (יוכבד, מרים, בת פרעה, שפרה ופועה). חז"ל עמדו על יחודו של הסיפור והקדישו ליוכבד כמה מדרשים.
מקור שמה.
הרכיב 'יו' מופיע בשמות מקראיים רבים כקיצורו של שם יהוה. הרכיב 'כבד' נפוץ בשמות שמיים במזרח הקדום, ומשמעו 'מכובד'. אם גם כאן הרכיב 'יו' הוא קיצור לשם יהוה, הרי שיוכבד הוא השם הראשון במקרא העושה שימוש תאופורי בשם זה, והשם היחיד מסוגו המופיע לפני התגלות השם למשה במעמד הסנה.
קורות.
אמו של משה מופיעה לראשונה עם תחילת סיפורו של משה רבינו, ב:
הסיפור עוסק בקשר שבין אם לתינוקה, שנולד בצל גזירות חמורות המורות להרוג אותו עם לידתו. מדרש שמות רבה שואל כיצד למרות הגזרות החמורות לא נתגלו ההריון והלידה ודורש כי הלידה הייתה קלה מאוד, ללא כאב, ולכן גם השומרים המצרים לא הרגישו בהתרחשותה. על פי התרגום המיוחס ליונתן, יוכבד ילדה את משה בסוף החודש השישי להריון. מדרש הגדול לאותו פסוק קבע שמשך ההריון היה שישה חודשים ושני ימים בלבד.
על פי התלמוד, בעלה של יוכבד, עמרם, התגרש ממנה לנוכח הגזירות על מנת למנוע את הסיטואציה הנוראה שבה יש להרוג תינוקות. ביתו, מרים שכנעה אותו לשאת את אימה מחדש כשהיא טוענת כלפיו: "פרעה גזר רק על הזכרים ואתה גוזר בין על הזכרים ובין על הנקבות". הוא נשא אותה מחדש ובהמשך נולד משה.
יוכבד, אימו של הילד עשתה כל שביכולתה לשמור עליו, עד שלא היה עוד ביכולתה לשמור את דבר קיומו בסוד. על מנת שלא להתמודד עם ההכרח להרוג את בנה, היא מצאה פתרון ביניים - היא הניחה את הילד בתיבה בנהר וקוותה לטוב. לאחר שבת פרעה מצאה את התיבה, מרים, אחותו של משה, הציעה לקרוא למינקת עבריה, והביאה בעצם את יוכבד. בת פרעה מסרה את הילד לידיה של יוכבד וביקשה ממנה להניק אותו תמורת שכר. רק לאחר שהילד גדל ולא היה צריך לינוק, יוכבד מסרה אותו לבת פרעה, שהעניקה לו אז את השם "משה" וגידלה אותו כבן. על פי מדרש רבה, ניתנו למשה עשרה שמות, והשם שנתנה לו יוכבד היה יקותיאל.
חז"ל נדרשו לסוגיית ריבוי הדמויות הנשיות בסיפור; על פי התלמוד יוכבד היא שפרה, אחת משתי המיילדות העבריות שסירבו להרוג את תינוקות בני ישראל על אף דרישתו של מלך מצרים, והיא נקראה כך על שום שמשפרת את הולד.
מדרשים נוספים לסיפורה.