המרקנטיליזם התפתח בתקופה שבה הכלכלה האירופית הייתה בשלב מעבר: מכלכלה פיאודלית מבוזרת, לכלכלה ריכוזית בד בבד עם התפתחות מדינת הלאום. שיפורים טכנולוגיים וגידול מואץ של המרכזים העירוניים הובילו לגידול בהיקפי הסחר הבינלאומי. המרקנטיליסטים ביקשו להסתייע בעובדות אלו במטרה לעזור לכלכלת מדינותיהם. שינוי חשוב נוסף היה התפתחות החשבונאות המודרנית שאפשרה מעקב ופיקוח הדוקים על המאזן המסחרי של כל מדינה. כמובן שגם לגילוי אמריקה ו"העולם החדש" נודעה משמעות רבה. שווקים ומכרות חדשים הביאו לסחר בינלאומי בהיקפים שלא נתפשו כאפשריים בעבר. לפני המרקנטיליזם גובשו הרעיונות הכלכליים באירופה על ידי תאורטיקנים של ימי הביניים. לרוב מטרתם של הוגים אלו הייתה לגבש תפישה כלכלית שתהיה תואמת לדוקטרינות הנוצריות של צדק ואמונה דתית. הם התמקדו בעיקר בתחום המיקרו-כלכלי וביחסים הכלכליים הבין-אישיים. המרקנטיליזם ניצב בשורה אחת עם התאוריות שהחליפו לאיטן את ראיית העולם הישנה, דוגמת הריאל פוליטיק של מקיאוולי וה-raison d'Etat של ז'אן בודן. ראיית העולם המרקנטיליסטית של "משחק סכום אפס" שבו כל צד מנסה לגבור על יריביו בתחרות חסרת מעצורים התיישבה היטב עם התאוריות של תומאס הובס (שצידד בתפישה כי מצב הטבע הוא בסיס לתחרות אכזרית בין בני האדם) ועם השקפת העולם הפוריטנית (שלה תפישה פסימית על טבע האדם). לכן חלק מהחקיקה המרקנטיליסטית הנוקשה ביותר הוצגה על ידי ממשלתו של אוליבר קרומוול באנגליה.
ביקורת.
מלומדים אחדים גילו פגמים רבים בתורה המרקנטיליסטית עוד לפני שאדם סמית' פיתח אידאולוגיה שלמה שתחליף אותה. מבקרים כגון דאדלי נורת', ג'ון לוק ודייוויד יום גרמו לכך שהמרקנטיליזם איבד מיוקרתו במהלך המאה ה-18. לטענתם המרקנטיליסטים לא השכילו להבין את רעיונות היתרון ההשוואתי (למרות שהוא גובש במלואו על ידי דייוויד ריקארדו רק ב-1817) ויתרונות הסחר ההוגן. לדוגמה, פורטוגל הייתה יצרנית יין טובה הרבה יותר מבריטניה בעוד שבבריטניה היה זול יותר לייצר מוצרי טקסטיל. לפיכך, אם פורטוגל הייתה מתמחה בייצור יין ובריטניה בייצור בגדים, שתי המדינות היו מרוויחות מסחר הדדי (מבלי שיוטלו מגבלות או מכסי מגן ומבלי שיעודדו ייצור לא-כלכלי). התאוריה הכלכלית המודרנית גורסת כי מסחר אינו מהווה "משחק סכום אפס" ושני הצדדים יכולים להרוויח ממנו. הטלת מגבלות ומכסי מגן גורמת לכך ששני הצדדים מפסידים בסופו של דבר.
דייוויד יום ציין כי המטרה המרקנטיליסטית של שמירה על מאזן מסחרי חיובי באופן תמידי אינה בת השגה. אם מדינה מסוימת צוברת מטילי זהב, הרי שמחיר הזהב ירד באופן הדרגתי ביחס לסחורות אחרות. לעומת זאת במדינה המייצאת מטילי זהב, מחיר הזהב יעלה באופן הדרגתי. בטווח הארוך הייצוא ממדינה שבה מחירי הזהב גבוהים למדינה שבה הם נמוכים לא יהא כלכלי והמאזן המסחרי יתהפך. המרקנטיליסטים כשלו בהבנת רעיון יסודי זה וטענו שהגידול בתזרים הכספים יביא להתעשרות.
חשיבות מטילי הזהב הייתה מטרה בפני עצמה, אם כי מרקנטיליסטים רבים החלו להמעיט בחשיבותם של הזהב והכסף. אדם סמית' טען שמתכות אלו דומות לכל מוצר אחר ואין כל הגיון בלהעניק להן משמעות מיוחדת. הזהב לדידו של סמית' היה לא יותר ממתכת צהובה שמחירה הגבוה נבע מהקושי בהשגתה.
הגישה הראשונה שדחתה את המרקנטיליזם הייתה האסכולה הפיסיוקרטית. עם זאת, גם בתאוריות שלהם היו חסרונות רבים והחלפת המרקנטיליזם בתאוריה אחרת לא התאפשרה עד לפרסום "עושר האומות" של סמית' ב-1776. הספר מניח את היסודות למה שמכונה היום 'התאוריה הכלכלית הקלאסית'. סמית' הקדיש חלק ניכר מספרו להפרכת הטיעונים המרקנטיליסטים (למרות שלרוב הוא הציג אותם בצורה מופשטת או מוגזמת מדי).
עד ימינו ישנם ויכוחים רבים בסוגיית סוף עידן המרקנטיליזם. ישנם הסבורים כי התאוריה המרקנטיליסטית מקורה בטעות ולכן החלפתה ברעיונותיו של סמית' הייתה בלתי נמנעת לאחר שספרו ראה אור. אחרים גורסים כי העידן המרקנטיליסטי הסתיים בעקבות שינויים במערכת העולמית.
המגבלות על הסחר הוסרו באופן הדרגתי במהלך המאה ה-18 בבריטניה. במהלך המאה ה-19 אימצה הממשלה הבריטית באופן מוחלט את עקרונות הסחר החופשי וכלכלת השוק של סמית'. באירופה עצמה התהליך היה ארוך יותר. בצרפת שלטו העקרונות המרקנטיליסטים עד המהפכה הצרפתית ובגרמניה - עד לתחילת המאה העשרים.
מורשת.
עקרונותיו של אדם סמית' התקבלו ללא עוררין באימפריה הבריטית אך נדחו בארצות הברית על ידי דמויות מרכזיות כגון אלכסנדר המילטון, הנרי קליי ואברהם לינקולן. במהלך המאה העשרים טענו כלכלנים רבים שחלק מעקרונות המרקנטיליזם היו למעשה נכונים. אחד מהכלכלנים המפורסמים במאה העשרים, ג'ון מיינרד קיינס, תמך באופן מובהק בחלק מהרעיונות המרקנטיליסטים. אדם סמית' דחה את ההתמקדות בתזרים הכספים וטען כי סחורות, אוכלוסייה ומוסדות הם הגורמים האמיתיים המביאים לשגשוג. קיינס טען לעומתו כי תזרים הכספים, המאזן המסחרי ושיעורי הריבית הם גורמים כלכליים ראשונים במעלה. השקפות אלו היוו את הבסיס לגישה הכלכלית המוניטרית שמצדדיה דחו למעשה חלק מהעקרונות הקיינסיאנים ופיתחו את אחת האסכולות הכלכליות המודרניות החשובות ביותר.
סמית' דחה את הדגש המרקנטיליסטי על ייצור וטען כי הדרך היחידה להביא לשגשוג כלכלי היא באמצעות צריכה. קיינס גרס כי עידוד הייצור חשוב באותה מידה לפחות כמו הצריכה ואף טען כי בתחילת העידן המודרני חשיבותם המופרזת של מטילי הזהב הייתה הגיונית (בעידן שלפני כסף הנייר הגדלת ערכו של מטיל זהב הביאה לגידול בתזרים הכספים). קיינס וכלכלנים אחרים הבינו כי למאזן התשלומים יש חשיבות רבה בעידן המודרני ואכן, מאז שנות ה-30' כל המדינות מפקחות באופן הדוק על זרימת ההון אליהן ומחוצה להן. רוב הכלכלנים אף יסכימו היום כי מאזן מסחרי חיובי מהווה יתרון כלכלי. קיינס אף הרחיק לכת (לדעת השמרנים) וטען כי התערבות ממשלתית בכלכלה היא חיונית לשגשוג. בעוד שלתאוריות הכלכליות של קיינס נודעו השפעות רבות, רבים סירבו להשתמש שוב במונח "מרקנטיליזם" שנחשב עדיין לסוג של מילת גנאי, בייחוד על מנת לתאר צורות שונות של פרוטקציוניזם. הדמיון בין התאוריות הקיינסיאניות למרקנטיליזם גרם למבקרים לכנות אותן בשם "נאו-מרקנטיליזם". כיום מדינות מסוימות (יפן לדוגמה) נחשבות כמנהלות מערכת כלכלית נאו-מרקנטיליסטית.
לזכות המרקנטיליסטים ניתן לטעון כי עקב היותם סוחרים ופקידי ממשל (בניגוד להוגים קודמים שעסקו בכלכלה) הם נטו לצבור מידע ונתונים רבים ולעשות שימוש במחקרים אמפיריים לעומת זאת עובדה זאת גם גרמה לביקורת גדולה שטענה שאותם אנשים תמכו במרקנטליזם בגלל שהם היו המקורבים שנהנו מהשיטה ישירות. סמית' התנגד לכך בטענה שתורה כלכלית צריכה להיות מבוססת על דדוקציה מעקרונות בסיסיים כדי לגלות אמיתות כלכליות. בבתי ספר לכלכלה ברחבי העולם כיום מקובלות שתי הגישות.
במקרים מסוימים, הנהגת מדיניות מרקנטיליסטית-פרוטקציוניסטית הביאה לתהליכים כלכליים חיוביים במדינות שאימצו אותן. סמית' עצמו שיבח את המדיניות של אוליבר קרומוול שסייעה להרחיב את צי הסוחר הבריטי והפכה את בריטניה למעצמת-על. גם כיום סבורים כלכלנים רבים כי הגנה על תעשיות חדשות (גם במחיר של פגיעה כלכלית בטווח הקצר) תוביל לרווחים בעתיד.
מרקנטיליזם בישראל.
עם הקמתה של מדינת ישראל התעורר הצורך של הפוליטיקאים להגן על המשק ועל התעשיות (וכן על ועדי העובדים שתמכו בהם בבחירות) שהוקמו במדינה ולכן לאורך השנים הותקנו תקנות נאו-מרקנטיליסטיות במהותן כמו מכסי מגן על תוצרת חקלאית. בהקשר הישראלי חשוב לציין כי מטרתן של התקנות אינה תמיד כלכלית גרידא ויש להן גם היבט ביטחוני או אידאולוגי.
ענף החקלאות לדוגמה, שהיה רווחי מאוד בשנותיה הראשונות של המדינה איבד לאורך הזמן מחשיבותו. כיום למעט ענף הפרחים וגידולים ייחודיים לישראל, אין זה רווחי לגדל בארץ גידולים כלשהם. אפילו בהקשר למדינות OECD, התוצרת החקלאית בישראל יקרה ב־11% לעומת ממוצע ה־OECD, מה שמביא לכך שסל המזון אף הוא יקר מרוב מדינות הOECD.
למדינה ככלל, בהתאם לאסכולה הכלכלית החדשה, עדיף להתמחות בענפי ייצור כגון תעשייה עתירת ידע (למרות קיומם של משקים מתועשים ומודרניים בישראל, הייצור במדינות מתפתחות זול הרבה יותר ולכן עדיף לייבא מוצרי חקלאות). עם זאת, במצב מלחמה או סכסוך אזורי ייתכן כי יוטל אמברגו על ישראל וייבוא המוצרים החקלאיים ייפסק. הואיל וכך רואות ממשלות ישראל חשיבות רבה בעידוד החקלאות בארץ על-אף היותה לא רווחית בייחוד לאור הסכמים שונים שישראל חתומה עליהם. הסכמי גאט"ט (GATT) והסכמים שונים במסגרת ארגון הסחר העולמי (WTO) כפו על ישראל הורדת חסמים מסחריים (כגון מכסי מגן) שסייעו לה לשמור על ענף החקלאות. במקרים מסוימים נאלצת הממשלה לשלם לחקלאים על מנת לשמור על גידולים מסוימים. בישראל מגדלים צמחים עתירי אנרגיה, כגון חיטה, אורז ותירס בכמות זניחה ביחס לגודל האוכלוסייה, על-כן בתרחיש אמברגו מזון קיצוני מדיניות ההגנות והסבסוד לחקלאים לא תועיל להזנת תושבי ישראל. מדיניות מרקנטילית זו נובעת משיקולים אידאולוגיים כמו ציונות, גאולת קרקע ויישוב הפריפריה ומשיקולים פוליטיים.
מנורה
ציוני דרך בהיסטוריה של המתכות
מגדל פיקוח
מגדל פיקוח הוא חלק משדה תעופה האחראי על המתרחש בשדה עצמו ומעליו.