זרם של פליטים מגרמניה ומאוסטריה הגיע לשנגחאי בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938. כאשר יהודים חיפשו דרך להימלט מהשלטון הנאצי, סגרו רוב מדינות העולם את שעריהן. המקום היחיד כמעט שבו יכלו למצוא מפלט הייתה שנגחאי. אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים. מספיק היה להצטייד באשרת כניסה בשגרירויות ובקונסוליות של ממשלת סין הלאומנית. מנובמבר 1939 ועד יולי 1940 נכנסו לשנגחאי קרוב ל-18,000 פליטים. רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית, ובטח שלא סינית. הם הצליחו לשרוד רק הודות לארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים וארגון הג'וינט. רבים מהפליטים התגוררו עד תום המלחמה במבנים זמניים ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית. הוקמו גם בית חולים ובית זקנים, ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים. אלו שמצבם היה מעט טוב יותר שכרו דירות ברובע הונגקיו –בתנאי צפיפות והיגיינה קשים ביותר. הפליטים סבלו מהאקלים הקשה של שנגחאי, והיו פגיעים למחלות הטרופיות. רבים חלו ומתו והיו תופעות של מחסור קשה ואף רעב. על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם ולקיים פעילות תרבותית. הם הדפיסו עיתונים, הקימו תחנות רדיו, העלו הצגות תיאטרון, הופעות מוזיקליות, ערבי קריאה והרצאות, ויזמו קורסים מקצועיים שונים.
בסתיו 1940 כבר הונחו מכשולים שונים על דרכם של הפליטים. מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל. תושבי שנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, כמו הסינים. הדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים.
הקבוצה האחרונה של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולאדיווסטוק וקובה שביפן. היו אלו יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר הכיבוש הנאצי. הם הצליחו לעבור דרך ברית המועצות ויפן הודות לוויזות מעבר שנתן לפליטים הקונסול היפאני בקובנה, סמפו סוגיהרה, שלימים הוכרז כחסיד אומות העולם, מכיוון שחילק ויזות אלה על דעת עצמו ותוך עקיפת הממונים עליו. ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר על רבניה.
שנות המלחמה במזרח הרחוק היו קשות מאוד ליהודי שנגחאי: המצב הכלכלי שלהם הורע, בגלל הפסקת המסחר הבינלאומי. התרומות מארצות הברית לא הגיעו יותר, והג'וינט נאלץ להפסיק את פעולתו. היפנים החרימו הרבה עסקים, ורבים שהועסקו בחברות אמריקאיות ובריטיות איבדו את פרנסתם. הבגדאדים שהיו בעלי פספורט בריטי נכלאו במחנות מעצר שהתנאים בהם היו קשים מאוד. האס-אס והגסטאפו פתחו משרדים בעיר, וניסו להשפיע על היפנים לנהל מדיניות מגבילה כלפי היהודים. ב-1943 דרשו השלטונות היפנים מכל חסרי הנתינות שבעיר לעבור לרובע הונגקיו שהפך למעין גטו. הצפיפות הרבה וההגבלות על היציאה מהגטו הקשו מאוד על החיים בו.
טיינג'ין.
טיינג'ין הייתה אחת מערי הנמל שנפתחו לסחר בינלאומי בעקבות חוזה נאנג'ינג. יהודי טיינג'ין שהגיעו ברובם מרוסיה התגוררו ברובע הזרים בעיר. הם עסקו בעיקר במסחר בפרוות שנקנו במנצ'וריה ונשלחו לשוקי אירופה ואמריקה. הקהילה שמנתה בשיאה כ-2500 נפשות הייתה מאורגנת היטב. בצד בית הכנסת פעל מועדון - "קונטס" – שהיה מרכז החיים החברתיים של הקהילה. בבית הספר היהודי שפת ההוראה הייתה אנגלית. הפעילות הציונית, ובעיקר תנועת בית"ר תפשה מקום חשוב בחיי הנוער.
לאחר המלחמה חיפשו רוב הפליטים דרך לצאת מסין, אך מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים, והקמת הרפובליקה העממית של סין הביאו גם את שאר היהודים להחלטה לעזוב. בסיוע ארגון הג'וינט היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, אך רוב היהודים עלו לישראל, בעיקר לאחר קום מדינת ישראל ב-1948.
קהילות יהודיות במאה ה-21.
בעקבות הגירת אנשי עסקים יהודים מארצות הברית, ישראל ורוסיה לערים הגדולות בסין התפתחו בהן בתחילת המאה ה-21 קהילות יהודיות חדשות. בכל קהילה יש בית כנסת, בית ספר, ומסעדה כשרה. הקהילות מעניקות שירותי דת, לתושבים מקומיים, סטודנטים ותיירים.
שאנגחאי
הקהילה היהודית הגדולה ביותר נמצאת בשאנגחאי, בשאנגחאי מונה הקהילה היהודית קרוב לאלף יהודים המתגוררים באופן קבוע בשאנגחאי, במקום פועל הרב שלום גרינברג מייסד בית חב"ד במקום. ב-2010 נפתח מרכז יהודי נוסף בדאונטאון שאנגחאי. בית כנסת נוסף נפתח ברובע פודונג באזור מרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי ישנו גם מרכז יהודי ספרדי בהנהלת רבי אפרים בצלאל,שנמצא ונאסף ע״י הרב קצין באחד ממסעות החיזוק שנוהג הרב קצין לערוך בקהילות שהקים ושהינם תחת חסותו,לאחר מכן הוכשר אפרים לרבנות ונשלח לשנגחאי לצורך החזקת הקהילה בהכוונת ובמימון ישיבת המדרש הספרדי בראשות הרב שלמה קצין,רוב קהילת יהודי שנגחאי מורכבת מספרדים יוצאי קהילות צפון אפריקה וצרפת,יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק - משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
בייג'ינג
הקהילה היהודית השנייה בגודלה בסין נמצאת בביג'ינג. בבייג'ינג מתגוררים מאות יהודים, שם מנהיג את הקהילה הרב שמעון פרוינדליך מייסד בית חב"ד במקום. לקהילה בית ספר יסודי. המקווה לנשים נבנה בצורת פגודה סינית.
גואנג'ואו
ב-2003 הרב אלי רוזנברג ייסד את הקהילה היהודית גואנג'ואו. כיום יש לקהילה בנין מרכזי שכולל בית ספר, בית כנסת, ומסעדה. פעמיים בשנה בתקופות הקנטון פייר, התערוכה העסקית הגדולה בעולם, מתארחים בקהילה כ-1500 יהודים המבקרים בתערוכה.
שנג'ן
בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג קיימים שני מרכזים יהודים שקמו בעקבות התפתחות שנז'ן וקרבתה להונג קונג וגואנג'ואו. אחד באזור שקו, המנוהל על ידי מייסד בית חב"ד הרב שלום חזן ומפעיל בית כנסת, מסעדה וגני ילדים. ובית חב"ד נוסף בדאון טאון של שנז'ן במרכז העיר באזור לואו בסמוך לגבול עם הונג קונג והרכבת התחתית של שנג'ן, שם מנהיג את הקהילה מנהל בית חב"ד הרב שניאור חרותי. המרכז היהודי מפעיל בית כנסת ומסעדה לטובת אנשי העסקים הגרים באזור, ואנשי עסקים רבים הפוקדים את האזור כל השנה ובמיוחד בתקופת התערוכות.
יאיוו, קאולון, צ'אנגדו
ביִאיווּ שבמחוז גֶ'גְיָאנְג חיים כמאה יהודים. ב-2005 נוסד המרכז היהודי בקאולון שמנוהל כרגע (2020) על ידי הרב ישראל ומנוחה ליברמן. בית חב"ד בעיר צ'אנגדו מנוהל על ידי הרב דובי ושרה הניג.
הונג קונג
קהילה יהודית של כמה מאות תושבים חיה בהונג קונג עוד מימי הבריטים. הקהילה מקיימת חיי קהילה עצמאיים ויש במקום מספר בתי כנסת פעילים ובית חב"ד. יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק - משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
פיליפ השישי, מלך צרפת
פיליפ השישי, מלך צרפת "בר המזל" (בצרפתית: Philippe VI de Valois; 1293 – 22 באוגוסט 1350) היה ראשון למלכי שושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1328 עד מותו, רוזן אנז'ו מיין ובלואה.
ביוגרפיה.
פיליפ נולד ב-1293 בפונטנבלו, לשארל, רוזן ולואה (אחיו הצעיר של פיליפ הרביעי, מלך צרפת), ולמרגריט, רוזנת אנז'ו, בתם של קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי.
בשנת 1328 מת מלך צרפת שארל הרביעי. היות שלא היה לו בן זכר שיוכל לרשתו, הוכתר פיליפ מולואה, שהיה בן דודו, למלך צרפת בקתדרלה של ריימס ב-29 במאי 1328 ומלך בשם פיליפ השישי. אדוארד השלישי, מלך אנגליה (1312–1377), שהיה בן אחותו של המלך שארל הרביעי, תבע לעצמו את כתר ממלכת צרפת, דבר שהיה אחת הסיבות למלחמת מאה השנים בין ממלכת אנגליה לבין צרפת.
ביולי 1313 נשא פיליפ לאישה את ז'אן מבורגונדיה (1293–1349), בתו של רובר השני, דוכס בורגונדיה, שילדה לו שמונה ילדים. ב-11 בינואר 1350, אחרי מותה של ז'אן, נשא פיליפ השישי לאישה את בלאנש מאברה, נסיכת ממלכת נווארה, שילדה לו בת לאחר מותו.
ביולי 1333 דייוויד השני, מלך סקוטלנד, שהיה בן תשע שנים בלבד, נשלח לצרפת כדי להגן עליו מפני האנגלים. ב-14 במאי 1334 הוא הגיע עם אשתו שהייתה בת שלוש עשרה שנה אל עיר הנמל בולון-סור-מר והתקבל על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת שהעניק לו כמקום מגוריו את טירת גייאר בנורמנדיה. אניות צרפתיות שהגיעו לחופי סקוטלנד הגישו עזרה לאצילים הסקוטים במלחמתם נגד אנגליה. אדוארד השלישי, מלך אנגליה סירב לקבל את פיליפ השישי כמתווך בין סקוטלנד לבין אנגליה, ופיליפ השישי התכונן לפלוש לאנגליה ושכר אוניות באיטליה לשם כך.
באותה התקופה, נחשבה צרפת לחזקה יותר מבחינה צבאית מאשר אנגליה. צבא האבירים הצרפתי שנחשב לטוב באירופה ניצח את הפלמים בקרב קאסל (23 באוגוסט 1328). אוכלוסיית צרפת מנתה כ-14 מיליון תושבים ואילו זו של אנגליה, כשני מיליון בלבד. אולם, אנגליה שלטה בחבלי גסקוניה ופואטו שאוכלוסייתם מנתה כארבעה מיליון תושבים. צבאו של אדוארד השלישי מנה כ-8,000 איש ואילו זה של פיליפ השישי הגיע ל 40,000 איש.
אדוארד השלישי ניסה לארגן קואליציה נגד צרפת שכללה את דוכס ברבנט ואת רוזני אנו וחלרה ושילם להם במזומנים תמורת הבטחתם לבוא לעזרתו. הקואליציה נגד צרפת נעזרה בקשרי משפחה. בתו של וילם הראשון, רוזן אנו, פיליפה מאנו הייתה אשתו של אדוארד השלישי, ובתו מרגרטה נישאה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.