במהלך הסדרה, המבוססת על הסדרה הבריטית "Wife Swap" של ערוץ 4 בבריטניה, נפגשות משפחות ישראליות בעלות רקע שונה ואף מנוגד על ידי החלפת האם בין שתי המשפחות, בניסיון לבחון את ערכי המשפחה הישראלית. האמהות המתחלפות מתנהלות במשך שבוע שלם (בסדרה המקורית: שבועיים) בבית האם השנייה לפי כללי הבית והמשפחה, בעבודתה של האם, ביחד עם בעלה וילדיה, בניסיון לשמור על יציבות הבית והמשפחה. בסוף השבוע נפגשות שתי האמהות, אשר החליפו את משפחותיהן, במטרה לסכם את השיעורים שכל אחת למדה על דרך הניהול שלה, ולייעץ כל אחת לגבי דרך הניהול של השנייה.
במהלך הפרקים השונים נפגשו משפחות קפיטליסטיות עם משפחות אקולוגיות; משפחות המעניקות לילדיהן חופש מוחלט עם משפחות הדוגלות במשמעת כלפי ילדיהן; משפחות הפועלות לפי כללי ארגון עם משפחות הפועלות לפי אינטואיציות; משפחות עירוניות ומשפחות מקיבוצים וממושבים; וכן משפחות הנותנות איזון שונה לעקרון השוויוניות בבית. לאחר סיום הפרקים שודר פרק מיוחד בו עוקבת הפקת התוכנית אחר דרך ניהול הבית של המשפחות השונות חודשיים לאחר החוויה.
היסטוריה.
התוכנית הראשונה עלתה לשידור ב-9 בנובמבר 2005 וזכתה למדרוג (רייטינג) של 26.6%. העונה הראשונה שודרה בחסות המותג הנקל סוד, בעלות של חצי מיליון שקל.
באוקטובר 2006 עלתה לשידור עונה שנייה לסדרה, שאחד מפרקיה יצר מפגש בין משפחה יהודית-מסורתית מהמושב שרונה למשפחה ערבית-מוסלמית מהכפר עין נקובא. התוכנית הראשונה בעונה השנייה זכתה לרייטינג של 21.3%.
ב-31 באוגוסט 2009 עלתה לשידור העונה השלישית של הסדרה. הפרק הראשון יצר מפגש בין משפחה מקיבוץ לבין משפחה מניו ג'רזי, המורכבת מזוג הומואים יהודים דתיים המגדלים את ילדיהם המאומצים. העונה הסתיימה ב-1 בנובמבר 2009 לאחר שמונה פרקים. בעונה זו השתתף גם אלי לוזון. גם העונה השלישת זכתה לרייטינג גבוה של מעל 20% בממוצע.
ב-20 באוקטובר 2013 עלתה העונה הרביעית. בספטמבר 2014, הוגשו 150 תלונות נגד התוכנית לאחר שאחד המשתתפים משתתפת אחרת בכינוי "רוסיה מסריחה", לצד התנהגות ושיח אלימים ובוטים כלפי יוצאים חבר העמים. בעקבות התלונות פתחה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהליך הפרה של תנאי הזיכיון.
ב-10 בספטמבר 2017 שודר פרק ספיישל עם כוכבות האח הגדול עינב בובליל וטל גלבוע.
באוגוסט 2020 עלתה העונה החמישית של הסדרה.
קישורים חיצוניים.
מידע:
ביקורות:
קרוב לודאי
כל בוקר
כל בוקר (מאוחר יותר שונה שמה ל"על הבוקר") הייתה תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בשנים 2004 עד 2011. התוכנית הונחתה במהלך השנים על ידי לינוי בר-גפן, אברי גלעד, אפרת רייטן, חיים אתגר, נעמה איזנברוך ועוד.
היסטוריה.
עם תחילת שידוריה בשנת 2004, הנחו את התוכנית אברי גלעד ולינוי בר-גפן. התוכנית נחלה הצלחה וזכתה לביקורות משבחות בזכות רעננותה ופינות חדשות שהציגה. בשנת 2005 זכתה התוכנית בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית האירוח. בפברואר 2006 עזב גלעד במפתיע את התוכנית, והחל להנחות את תוכנית הבוקר של זכיינית השידור של ערוץ 2, רשת, "העולם הבוקר" (יחד עם עינב גלילי). את גלעד החליף ב"כל בוקר" קובי מידן. מידן ובר-גפן הגישו יחדיו את התוכנית, כאשר ביום אחד בשבוע החליפה את בר-גפן תמר איש-שלום ובסוף השבוע הגישו את התוכנית דני רופ, נטע לוי, קובי אריאלי וענת גורן. בשנת 2006 זכתה התוכנית למועמדות נוספת לפרס האקדמיה לטלוויזיה.
שינויים במבנה.
בחודש מרץ 2007 עברה התוכנית מספר שינויים. התוכנית פוצלה לשניים, כאשר בין 06:30 ל-08:00 שודרה התוכנית "חדשות הבוקר" המוקדשת לאקטואליה (אותה הגישו בזוגות לסירוגין תמר איש-שלום, אריאל מרגלית, נסלי ברדה, ינון מגל, טלי מורנו, אילן גורן ואחרים), ובין 08:00 ל-10:00 שודרה התוכנית, שעסקה בחדשות רכות ובנושאים קלילים. את התוכנית הגישו אפרת רייטן וקובי אוז. בהמשך הגישו לצד רייטן גם דב גיל-הר ודודו ארז.
ב-4 בנובמבר 2007 אוחדו מחדש שתי התוכניות לתוכנית אחת ששודרה בין 06:40 ל-09:00. את התוכנית במתכונתה החדשה הגישו אפרת רייטן וחיים אתגר. החלק הראשון של התוכנית הוקדש לקריאת עיתונים ולאקטואליה, והחלק השני לאקטואליה רכה ונושאי פנאי.
ב-1 בספטמבר 2008 הצטרפו לצוות המגישים דן מנו, אורלי לוי וגד שמרון. עוד נמנו בין מגישי התוכנית אנשי חדשות 10: הדס סיני, אביב פרנקל ונעמה אייזנברוך. אריה עמית, ניצב בדימוס במשטרה, שימש במשך זמן ממושך כפרשן בתוכנית.
בינואר 2011 סיימה התוכנית את שידוריה. את "כל בוקר" החליפה תוכנית בוקר חדשה, "אורלי וגיא", בהגשתם של גיא מרוז ואורלי וילנאי.
דגל איי טרקס וקייקוס
דגל איי טרקס וקייקוס דומה לדגלי מושבות כתר ושטחי חסות אחרים של הממלכה המאוחדת.
הדגל מבוססת על הנס הכחול הבריטי - דגל שרקעו כחול ובקנטון הדגל (רביע העליון הקרוב לניצב) מצוי היוניון ג'ק. במרכז הדגל - סמל איי טרקס וקייקוס. הדגל אומץ רשמית ב-7 בנובמבר 1968.
סמל האיים כולל קונכייה, סרטן וקקטוס מסוג מלוקקטוס , המסמלים את החי והצומח באי.
הדגל המשמש כלי שיט אזרחיים מבוסס על הנס האדום.
עבדול ראזאק
עומאר בראדלי
תקליט שדרים
ימין משה
ימין משה היא שכונה ותיקה בירושלים בקרבת העיר העתיקה. השכונה הוקמה בשנת 1891 כחלק מהיציאה מן החומות, בצמוד לשכונת משכנות שאננים שהקים משה מונטיפיורי, ונקראת על שמו. השכונה ננטשה במלחמת העצמאות, ולאחריה יושבה מחדש על ידי עולים מטורקיה ומכורדיסטן, והייתה קרובה לקו העירוני שחצה את העיר.
לאחר איחוד שני חלקי ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים, והפיכתה משכונת ספר לשכונה במרכז העיר המאוחד, החליטה הממשלה על שינוי באופי השכונה, ובהפיכתה לשכונת אמנים, אקדמאים וסופרים. מהלך זה לווה בהתנגדות תושבי השכונה, ובסופו של דבר בפינוים מהשכונה נגד רצונם.
לפני הקמת השכונה.
קרקעות השכונה.
אדמות השכונה משכנות שאננים נקנו מכספי עיזבונו של הנדבן האמריקני יהודה טורא. טורא, שהיה ידוע כאדם שקט ומופנם, נפטר ב-13 בינואר 1854 ללא יורשים. בצוואתו הוריש 50,000 דולר לרווחת עניי ארץ ישראל וירושלים. ידידו, רזין שפרד, סוחר מוירג'יניה, דאג למילוי הוראות הצוואה.
מקור כספי נוסף לקניית האדמות סיפק השר משה מונטיפיורי (1784-1885). מונטיפיורי ואשתו יהודית ביקרו בארץ שבע פעמים בין השנים 1827–1875. מונטיפיורי היה היהודי הראשון שרכש פרדס בארץ, בשנת 1841, שש עשרה שנים לפני שרכש את אדמות משכנות שאננים.
חלק חשוב בתהליכי הקמת משכנות שאננים יש לזקוף לזכותו של גרשון קורשיד, איש עסקים אמריקני שהתיידד עם יהודה טורא, וכנראה היה גם זה ששכנע אותו לתרום לרווחת עניי ארץ ישראל. הכסף שהוריש טורא, 50,000 דולרים, הועבר באמצעות השר מונטיפיורי. קורשיד התמנה לאחד האפוטרופוסים לעזבונו של טורא.
השר מונטיפיורי וקורשיד החלו בחיפושים אחר קרקע פנויה בין חומות העיר העתיקה לצורך בניית בית חולים, אך השטחים לא התאימו והם נאלצו להסתפק בקרקע מחוץ לחומות מול הר ציון, סמוך לדרך חברון. ביטוי לתרומה של יהודה טורא ניתן בחותם של "חברת כרם משה מונטיפיורי ויהודית", בלוח האבן שמפאר את המבנה הגדול במשכנות שאננים ורחוב טורא שחוצה את השכונה לכל אורכה.
גלגולים שונים של הקרקע והקמת משכנות שאננים.
המפעל הראשון שנוסד על הקרקע היה טחנת הקמח. את הטחנה בנה מונטיפיורי על מנת לספק קמח במחיר זול ובכך לאפשר גם לעניים לקנות אותו. השר מונטיפיורי שלח מאנגליה טוחן מומחה שיפעיל את הטחנה, שהיוותה מקור ברכה לתושבים. הטחנה פעלה עד שנזקקה לתיקון, ובשלב זה הוחלט שלא להשקיע בתיקונה. בשנת 1857 ביקרו במקום מונטיפיורי וקורשיד על-מנת לבחון שוב אפשרות להקמת בית חולים לתושבי העיר. אולם התברר שאין צורך בבית חולים נוסף על זה שהקימה בירושלים משפחת רוטשילד. עקב זאת, הפצירו ראשי היישוב בירושלים במונטיפיורי ובקורשיד שיחזרו בהם מהתוכנית ובמקום זה יבנו בתים לעניי העיר.
מונטיפיורי נענה לבקשת ראשי היישוב ושלח לירושלים אדריכל אנגלי בשם ויליאם סמית'. השכונה הוקמה, לאחר עיכובים שונים, בשנת 1860. מונטיפיורי קבע כי "יתקבלו לבתים בעיקר אנשים בעלי מידות טובות. תלמידי חכמים המקדישים את רוב זמנם ללימוד התורה ומוקירים את הטובה לגור במקום נהדר בבית יפה מבלי לשלם שכר דירה".
לאחר התייעצות עם הרב הראשי של לונדון נתן מרקוס אדלר ועם גרשון קורשיד, הוחלט לקרוא לשכונה "משכנות שאננים", ובכך לטשטש את העובדה שמדובר במגורים לעניים. מקור השם בספר ישעיהו: "וְיָשַׁב עַמִּי בִּנְוֵה שָׁלוֹם וּבְמִשְׁכְּנוֹת מִבְטַחִים וּבִמְנוּחֹת שַׁאֲנַנּוֹת" (ישעיהו ל"ב, 18).
קרן מזכרת משה.
בשנת 1874 החליט מונטיפיורי, שבאותה שנה מלאו לו תשעים, לפרוש מתפקידו כיושב ראש "ועד שליחי הקהילות" בתום שלושים ושלוש שנים בתפקיד. בעקבות זאת הוחלט לייסד מפעל צדקה מיוחד שינציח את פועלו, "קרן מזכרת משה". לאחר מחלוקות שונות בקרב חברי ועד "קרן מזכרת משה", הוחלט שכספי הקרן ישמשו לבניית בתים ושכונות, וכך נבנו השכונות מאה שערים ומשכנות ישראל, ובהמשך אהל משה, זיכרון משה וקריית משה.
הקמת ימין משה.
מאז הקמת משכנות שאננים נותר שטח ריק הצמוד לשכונה. יוסף סבאג, אחיינו ויורש עיזבונו של השר מונטיפיורי שנפטר ב-1885, חשב בטעות שהשטח הריק כלול אף הוא בשטחים שרכש דודו המנוח, והתכוון להשתמש בשטח. תחילה רצה סבאג להשכיר חלק מהקרקע לחברת "כל ישראל חברים" (כי"ח), אחת מחלוצות החינוך היהודי, שביקשה להקים בית ספר במקום.