מערכת העיכול של קיפודי הים הרגולריים מתחילה בפה מרכזי בתחתית השלד הכמעט-כדורי. המזון נקלט על ידי איבר לעיסה הקרוי "פנס אריסטו" שמורכב מחמש לסתות, ערוכות סביב פתח הפה, המהוות כל אחת מהן נדן שבו שן אחת, העשויה מקלציט עשיר במגנזיום, מה שמגביר את קושיה. בעזרת שיניים אלה הם מסוגלים לכרסם גומות בסלע הגיר ולקטוף את האצות שעליו.
רבייה.
ליד פי הטבעת, נפתחים חמישה פתחים המשחררים את תוצרי המין – השחלות של הנקבות והאשכים של הזכרים – אל חלל המים ושם מתמזגים הזכריים והנקביים לייצר את עובר קיפוד הים הקרוי "פלוטאוס" (Echinopluteus) המתפתח במים כפלנקטון, עד להפיכתו לבוגר.
קיפוד ים כמזון.
בארצות רבות משמשים קיפודי הים למאכל. שחלותיו של הקיפוד נחשבות כמעדן בארצות רבות. סוגים שונים של קיפודי ים מיוצאים ליפן ולארצות מזרח אסיה אחרות בהן הקיפוד נחשב כמעדן. קיפוד הים הסגול נחשב כמעדן בצרפת, בספרד, באנגליה ובצ'ילה, נאכל לרוב נא עם מעט מיץ לימון ושום או כתוספת למרק, מאכלי ביצים ועוד.
עקיצת קוצי הקיפוד.
רוב האנשים נעקצים כאשר הם דורכים עליהם בטעות, וקוצי קיפודי הים עלולים לחדור לגופם של מתרחצים וצוללים. בחלק ניכר של המקרים יתמוסס הקוץ אולם יש מקרים בהם נדרש טיפול רפואי. במקרה של בחילות, כאבים בחזה, בעיות נשימה או סימני זיהום (אדמומיות ומוגלה), הנגרמים מעקיצת קיפוד הים, יש לפנות מייד לטיפול רפואי.
סוגים.
להלן דוגמאות לכמה סוגים אופייניים:
קיפוד ים ארסי בקוטר של 14–20 ס"מ, שתואר בספר השיאים של גינס בשנת 2014 כ"קיפוד הים המסוכן ביותר בעולם". הוא עלול לגרום לשיתוק, התכווצויות שרירים ואף להגיע לכדי מוות. בן משפחתו, הקטיפן, מצוי בים סוף ובאוקיינוסים הטרופיים, פחות ארסי. לארסן מחטים קצרים מאלה של קיפוד הים השחור נזרית, אך הם קוצבתים (פדיצלריות) משולשים דמויי פרחים, המשמשים כנשק ארסי וגם לניקוי טפילים. את הקיפוד הזה ניתן למצוא בחופים הטרופיים ממזרח אפריקה, דרך יפן ועד אינדונזיה ואיי קוק – תמיד על קרקע חולית או סלעית. אינו מצוי בימים המקיפים את מדינת ישראל.
קטיפן ("Tripneustes") הוא סוג טרופי שמצוי במיניו השונים בכל הימים החמים בעולם, אך לא באגמי מים מתוקים. קטיפן מובהק ("Tripneustes gratilla") נפוץ מחופי אפריקה המזרחית ועד הוואי באוקיינוס השקט. קטיפן אילתי ("Tripneustes gratilla elatensis") מצוי בים סוף לכל אורכו, והוא תת-מין אנדמי, כלומר ייחודי לים סוף, השונה במידה מובהקת מהקטיפן המובהק; בעוד שהמובהק חי לרוב על משטחי עשבי ים ומעט גם בשונית הקטיפן האילתי חי רק בשונית ועל אבנים שבסמוך לה. בעוד שהמין האוקייני מגן על עצמו באמצעות הקוצים החדים המעובים למחצה, האילתי מצויד ב"שדות" של קוצבתים התופסים את רוב רובו של השטח העליון של הגוף, שיעיל כנראה יותר מאשר הקוצים החדים. מכאן גם שמו קטיפן על שם משטחי הקוצבתים הנראה כמשטח קטיפתי. רגישותו לזיהומים כימיים גרמה להופעת עיוותי שלד "מפלצתיים" בחופי אילת בשנות השבעים של המאה העשרים.
טקסונומיה.
תת־מחלקה Cidaroidea
תת־מחלקה Euechinoidea
אמצאה
מלחמת וויטנאם
נהרדעא
נְהַרְדְּעָא הייתה עיר בבבל שבה התקיים מרכז יהודי חשוב בימי בית המקדש השני, המשנה והתלמוד. בסמוך לעיר זרם "נהר מלכא", שהיה תעלת מים אשר חיברה בין נהר הפרת לנהר החידקל, והוא שהקנה לעיר מעלה כלכלית חשובה.
על פי המסורת, ראשית ההתיישבות היהודית בנהרדעא הייתה לפני חורבן בית המקדש הראשון, כאשר גלה המלך יכניה לבבל. המסורת מספרת כי יכניה ואנשיו הביאו לבבל אבנים ועפר מירושלים, ובנו בנהרדעא את בית הכנסת העתיק בעיר המכונה "בית הכנסת שף ויתיב". בית כנסת עתיק זה עמד על תילו יותר מאלף וחמש מאות שנה, אף לאחר שחרבה העיר על ידי פפא בר נצר התדמורי, מסופר כי האמורא אביי נהג להתפלל בו לעיתים, ואף התייר בנימין מטודלה ביקר בהריסותיו במחצית השנייה של המאה ה-12.
יוסף בן מתתיהו מציין כי בבבל נמצאו שני מוקדים קהילתיים יהודיים: האחד בנהרדעא שבדרום והשני בנציבין שבצפון.
מנהרדעא יצאו שני האחים האורגים, חסינאי וחנילאי, שהקימו ממלכת מרד בין השנים 10 ו-30 לספירה.
על פי סטפנוס מביזנטיון, ההיסטוריון היווני אריאנוס הזכיר את נהרדעא ("עיר בסוריה בקרבת הפרת) בספר ה-11 של חיבורו על ההיסטוריה של הפרתים, אותו כתב במחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
ערב מרד התפוצות (114 לספירה) יצא רבי עקיבא מיבנה לבבל, לנהרדעא, לערוך שם את טקס עיבור השנה, ברשותו של הנשיא רבן גמליאל ומשמו. עובדה זו מתועדת במשנה במסכת יבמות. אף עובדה זו משקפת את מרכזיותה של נהרדעא כמוקד יהודי בבבל. נהרדעא מכונה בספרות חז"ל בשם סתם "גולה", ללמד על מרכזיותה. ואליה נשלח חנניה בן אחי רבי יהושע, מטעם הנשיא רבן גמליאל, כדי לשמש אב בית דין כתפקיד שיפוטי וחברתי. מאוחר יותר, לקראת סוף המאה השנייה נזכר רב שילא שכיהן בתפקיד ראש ה"סידרא" (מוקד הקהילה) בנהרדעא.
בימי שמואל הפכה ה"סידרא" של נהרדעא ל"מתיבתא", היינו ישיבה קהילתית, ושמה הלך לפניה. בתקופה זו התחלקה בבל לשני אזורי השפעה, של שמואל ושל רב: ל"אתרא דרב" (או "פרוודהא – פרוור - דרב") בסורא ו"אתרא דשמואל" (או "פרוודהא דשמואל") בנהרדעא. על פי אחת המסורות, שזכו לפרסום בשנים האחרונות, בנהרדעא היה רק רחוב אחד ארוך.
לאחר שמואל היה רב נחמן בר יעקב לראש ישיבת נהרדעא. בתלמוד מסופר כי בימי רב נחמן היו שערי העיר מכוסים עד חציים בעפר כך שלא ניתן היה לסוגרם בלילות. בתקופת כהונתו (בשנת 258 לספירה) פקדו את נהרדעא גדודי המורדים מתדמור בראשות פפא בר נצר שהותירו אחריהם חורבן והרס. בעקבות החורבן גלתה הישיבה מנהרדעא אל העיר מחוזא, ואף שהעיר נהרדעא שבה ונבנתה מחדש, ותושביה היהודים שבו אליה, לא שבה אליה הישיבה עוד ומרכזי התורה בבבל עברו אל מחוזא, סורא, פומבדיתא ומתא מחסיא.
יהושע ישעיה נויבירט
הרב יהושע ישעיה נויבירט (י"ד באדר א' תרפ"ז, 16 בפברואר 1927 – ג' בתמוז תשע"ג, 11 ביוני 2013) היה רב וראש ישיבה בירושלים, מחבר הספר "שמירת שבת כהלכתה" על הלכות שבת ויום טוב.
ביוגרפיה.
נולד בהלברשטאדט שבגרמניה לרב ד"ר אהרן, שכיהן ברבנות במיינץ, הלברשטאדט, ברלין ואמסטרדם, ושרה חיה לבית במברגר (נינתו של הרב יצחק דב במברגר ושל הרב יעקב אטלינגר). לאחר ליל הבדולח נשלח עם אחיו ואחותו במשלוח ילדים מברלין לבלגיה. מאוחר יותר עברו הוריו לאמסטרדם, שם התאחדו חלק מבני המשפחה ושרדו את מלחמת העולם השנייה והשואה תוך תלאות קשות. בין השאר הסתתרו כשלוש שנים בדירה אחת, שניים מאחיו נספו בשואה.
בשנת ה'תש"ו עלה לארץ ישראל בעלייה בלתי-ליגאלית בספינה ביריה שיצאה ממרסיי. עם בואו ארצה נכלא במחנה המעצר בעתלית, שוחרר לאחר מספר חודשים והחל ללמוד בישיבת קול תורה בירושלים אצל הרבנים יחיאל מיכל שלזינגר וברוך קונשטט, ובהמשך אצל הרב שלמה זלמן אוירבך. הוריו עלו ארצה רק לאחר קום המדינה.
בשנותיו ב"קול תורה" התקרב אל הרב אוירבך, היה לתלמידו המובהק, והתייעץ עמו רבות בכתיבת ספרו "שמירת שבת כהלכתה". שתי מהדורותיו הראשונות של הספר נכתבו על פי פסקי הרב אוירבך. על ספר זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית. בשנת תשע"א הוציא לאור מהדורה שלישית ומורחבת שבה הכניס מאות נושאים נוספים. הספר זכה לתפוצה רבה.
הרב נויבירט ייסד בבית וגן את הישיבה לצעירים "פני שמואל" ואת הישיבה הגבוהה חכמת שלמה (שתיהן מכונות "ישיבת הרב נויבירט") וכן את הישיבה הגבוהה 'נתיבות חכמה' שבראשה עומד גם הרב דניאל וולפסון. הרב נויבירט העביר שיעורים בקביעות בעיקר בהלכה גם בישיבת קול תורה. במשך עשרות שנים מסר שיעורי דינים במכון בית יעקב למורות.
הרב נויבירט שימש כפוסק ההלכה של המרכז הרפואי שערי צדק (משנת תשע"ג - עם הרב אשר וייס). כן שימש כרב ארגון "החובש הר נוף".
לאחר מותו, ירשו בניו את מקומו בראשות הישיבות: הרב שמחה בישיבת חכמת שלמה והרב ברוך בישיבת נתיבות חכמה.
י. ישעיהו נויבירט
שמואל בן חופני
מתנול
מֵתָנוֹל (באנגלית: Methanol, ידוע גם בשמות: מתיל אלכוהול (methyl alcohol) או כֹּהַל מֵתִילִי, קרבינול (carbinol), הוא תרכובת אורגנית שנוסחתה הכימית היא CH3OH או CH4O ומסתה המולרית היא 32 גרם למול. המתנול הוא הכוהל הפשוט ביותר. זהו נוזל חסר צבע, דליק ורעיל עם ריח ייחודי. המתנול נפוץ בשימוש כנוגד הקפאה, ממס וכן כדלק.
מתאנול נוצר באופן טבעי במטבוליזם אל-אווירני בסוגים שונים של חיידקים ולכן יש באטמוספירה ריכוז זעיר של אדי מתנול המתחמצן למים ודו תחמוצת הפחמן.
התוצרים של שריפת מתנול הם פחמן דו-חמצני ומים לפי התגובה הבאה:
היסטוריה.
המצרים הקדמונים השתמשו בתערובת חומרים לתהליך החניטה.
בתערובת היה בין היתר, מתנול, שהמצרים הפיקו על ידי פירוק כימי של עצים.
מתנול בצורתו הטהורה הופק בשנת 1661 על ידי המדען רוברט בויל, שתרם רבות גם לחוקי הגזים.
בשנת 1834 הצליחו זוג מדענים צרפתיים לקבוע את הרכבו הכימי של המתנול. זוג המדענים גם הוסיף את המושג מתילן לכימיה האורגנית, המילה נוצרה מחיבור של שתי מילים, "מתי" (שפירושה ביוונית יין) ו"הילן" (שפירושה ביוונית עץ), זאת כי בעבר הופק המתנול מעצים.
הכוונה בשם הייתה "אלכוהול שמופק מעצים", אך במשפט יש כמה טעויות ביוונית.
ב-1840 נוסף גם השם "מתיל אלכוהול". בשנת 1892 קוצר השם ל"מתנול" על ידי הכנס הבינלאומי על שמות של כימיקלים, שמו הנפוץ של החומר כיום.
הסיומת "יל" שמופיעה בשמות של רדיקלים חופשיים נגזרה מהשם "מתיל".
בשנת 1923 פיתח מדען גרמני שיטה לייצור מתנול על ידי המרה של מתנול מתוך תערובת של תחמוצות גזים ומימן.