גברים החלו לעצב את שיערם בתסרוקות מתולתלות קצרות, לרוב בתוספת של פיאות לחיים ארוכות. עיצוב השיער הושפע מאוד מדמות בולטת של התקופה – פרנסיס ראסל, הדוכס החמישי של בדפורד. התספורת נקראה "תספורת בדפורד", והוא כנראה היה הזרז להפיכתן של תספורות הגברים לפשוטות. גם תקנות מיסוי מ-1795 צמצמו את המנהג לפדר את השיער בלבן, יחד עם מנהג חבישת הפיאות.
תסרוקת נפוצה נוספת נקראה "טיטוס" על ידי הצרפתים בעקבות פסלי ראש של המצביא הרומאי. השיער היה קצר ומדורג מאחור וגבוה מעט מלמעלה, לרוב עם בלורית או תלתלים שהשתלשלו מלפנים. גרסאות של התסרוקת ניתן לראות אצל נפוליאון ומלך אנגליה ג'ורג' הרביעי. בשנת 1799 דיווח מגזין אופנה פריזאי שאפילו קירחים מאמצים את תסרוקת הפיאה בסגנון טיטוס.
אף כי היוונים והרומאים לבשו שמלות וראו את המכנסיים כסמלם של הברברים, מעטים היו הגברים שהסכימו לנטוש אותם מחוץ לחדרם של הציירים והפסלים. המכנסיים אמנם השתנו, והפכו להיות רחבים יותר במקום הסגנון הישן של מכנסיים צמודים הנקשרים מעל הברך, אברקיים, אך לא נעלמו לגמרי. למלחמות הרבות הייתה השפעה על כך שהסגנון הנאו-קלאסי לא התבטא בלבוש הגברים. מרביתם של הגברים האמידים של התקופה בילו את מירב זמנם במלחמות המהפכה השונות, ולבושם הצבאי המורכב מז'קט קצר מלפנים החושף מכנסיים צמודים, חלחל לחיים האזרחיים. אפילו בשיאה של ההתלהבות המהפכנית בצרפת, בשנת 1792, כאשר התבקש מעצב נודע לעצב "תלבושת לאומית" לצרפת שתבטא את ערכי התקופה, הוא כלל תחת המעיל חותלות צמודות שנקשרו מעל הברך.
בעיית המכנסיים זוהתה על ידי אמנים כמכשול ביצירת ציורים היסטוריים עכשוויים – כמו אלמנטים אחרים של השמלה העכשווית הן נתפסו על ידי אמנים ומבקרים רבים כלא-הרואיים ומכוערים. האמנים השתמשו במגוון תכסיסים כדי להימנע מלהכליל אותם במערכות מודרניות. בציור "ג'יימס דוקינס ורובינס ווד מגלים את ההריסות של פמריה" (1758) של גווין המילטון, שני אספני העתיקות לבושים בטוגות-גלביות ערביות. בציור "ווטסון והכריש" (1778) של ג'ון סינגלטון קופלי, הדמות הראשית הייתה יכולה להיות עירומה חלקית, ומתוך שמונת הגברים האחרים שמוצגים, רק אחד מציג באופן בולטת רגל במכנס. לעומת זאת היו אמנים אמריקאים כגון ג'ון סינגלטון קופלי ובנג'מין ווסט שכם שילבו בסצינות הירואיות גברים לבושים במכנסיים, כמו בציור "מותו של מייג'ור פירסון" של קופלי (1781).
אופנה נאו-קלאסית ומגדר.
האופנה הנאו-קלאסית היוותה מפנה באופן שבו תפסה החברה את הקשר בין זהות האדם ללבוש. עד אז האמינו האנשים בכך שהאדם יכול לשנות ולשחק עם זהותו בעזרת הלבוש, והלבוש אכן שימש בתפקיד זה כמשנה פרופורציות של בגוף. החזרה לערכי טוהר וטבע האמינו האנשים כי זהותו הפנימית של האדם היא אחת, ומבוססת על הביולוגיה שלו, ואילו הלבוש אינו צריך להפריע בהציגו את מהותו הפנימית של האדם.
המגדר של האדם נחשב כמבוסס באופן בלעדי על הביולוגיה שלו, מה שיצר הפרדה דיכוטומית בין נשים לגברים. לגברים יוחסו שלל תכונות מהותיות ובלתי משתנות וכך גם לנשים. בהתאם לתפיסות של יוון ורומא העתיקות, נחשב הגבר למייצג את היופי העילאי ביותר, וכן לבעל עליונות על האישה. תפיסות אלה הגדירו את הנשים כחלשות יותר מבחינה פיזית ואינטלקטואלית, ושימשו כדי לדחוק את הנשים אל מחוץ למהפכה ולפוליטיקה ולהחזירן לבית.
השנים שלאחר המהפכה הצרפתית היו שנים של פריחה למגזיני אופנה, שמעבר לקביעת טרנדים וביטוי רוח התקופה היוו תפקיד חשוב גם בעיצוב הרעיונות החברתיים שהתלוו לאופנה. מגזינים אלו ביטאו את העיסוק באמהות ונשיות בשיח על האופנה בחברה הצרפתית. במגזינים נכתב רבות על האופנה הנאו-קלאסית כמיטיבה עם התפקיד האמהי הטבעי של האישה, כמו למשל בציטוט הבא בנוסף, שובח הביגוד המשוחרר המאפשר לנשים לאכול ולהתמלא ולהיות בעלות גוף אמהי בריא, וכי הקשירה תחת החזה מיטיבה עם ההנקה כיוון ש"החזה הנשי, שהוא בעל חובות אמהיות, זקוק לתמיכה בריאה".
מאידך האופנה הנאו-קלאסית איפשרה לנשים להיות בעלות השפעה על האופנה ועל ייצוגן העצמי. נשים מן האליטה החברתית השתמשו בפריבילגיה האופנתית שלהן כדי למצב את עצמן כפוסקות אופנתיות וקובעות טרנדים. השמלה הנאו-קלאסית הייתה מקושרת לרגישות האמנותית של נשים, ונשים אלו ראו את עצמן כאמניות, ממציאות, מבקרות אמנות, והשתמשו במטאפורה של "פסל חי" בתיאור האופן בו הן רואות את פעולת ההתלבשות האופנתית. החברה ראה אותן גם היא כאינדיבידואליות המביאות את עצמן לידי ביטוי.
מארי דניס וילר.
בתקופה הפוסט-מהפכנית של צרפת, הציירת מארי-דניס וילר (Marie-Denise Villers) הפיקה תועלת מצירוף נסיבות מעניין בין אידיאלים מוטי-הגבריות של האמנות הנאו-קלאסית והרעיונות מוטי-נשיות של האופנה. ווילר תפסה את המתח בו נמצאו הנשים של התקופה, בין יכולותיהן לממש את שאיפותיהן באופן מוגבל בציור ובאופנה, ובין התפקידים המגדריים הברורים אשר הולבשו עליהן בעזרת אידיאות אופנתיות.
לפני המהפכה הצרפתית ובמאה ה-19 היה הציור המקצועי תחום סגור לנשים, ווילר זכתה להיות חלק מרגע בהיסטוריה שאיפשר לנשים להתנסות בציור מקצועי. בכך היא קיבלה הזדמנות לתת את נקודת מבטה כאישה וכציירת. היא העניקה פרשנות משלה לתפקיד שהייתה לאופנה בעיצוב חייהן של נשים בכך שהיא הציבה דמות יוצאת דופן במרכז הפורטרטים שלה– נשית, בת-חלוף, חומרית.
ציור מפורסם של מארי ווילר הוא "אישה צעירה מציירת" בו נראית אישה (זוהי כנראה הציירת עצמה) לבושה בבגדי התקופה, יושבת אל מול חלון ומציירת. הפורטרט מראה את הנשים כבעלות שאיפות אקטיביות ועצמאיות על אף המשטור האופנתי.
בשנת 1802 ציירה את Une etude de femme d'apres nature (מחקר אישה בעקבות הטבע) כחלק מסדרה שנקראה כולה "מחקר". העובדה כי היא נתנה לציורים אלה את השם "מחקר" על אף בשלותם האומנותית, מעידה על המודעות שלה לאופי הנסיוני שלהם. הסדרה המציגה תמונות של נשים בדויות בשמלות תקופתיות משתמשת באופנה כדי להציג דמות חברתית. בציור "מחקר של אישה בעקבות הטבע" מצוירת אישה בלבוש נאו קלאסי הקושרת את נעלה, תוך חיקוי של עקרונות ציור גבוהים. תנוחתה של האישה מחקה את תנוחתו של גיבור הפסל "הרמס קושר את סנדלו" מהמאה ה-2 לפנה"ס וגם את תנוחתן של נשים מפרסומות אופנה תקופתיות. לעומת הרמס, מבטה של האישה בפרוטרט מודע לצופה ולעומת הנשים בפרסומות היא לבושה כולה בשחור. מבטה המישיר מבט לצופה הוא אינו פתייני אלא מודע לצופה באופן אירוני, מבט המחדד את אמרתה של ווילר אודות מקומן של הנשים בחברה אל מול יכולותיהן.
יונתן הללי
יונתן (יוני) הִללי (נולד ב-25 במאי 1960) הוא עיתונאי ופרשן ספורט ישראלי.
ביוגרפיה.
מרבית שנותיו כעיתונאי, מ-1981 ועד העברת הבעלות על העיתון בראשית העשור השני של המאה ה-21, עבד כעיתונאי בעיתון "מעריב" שבו שימש כתב בבצפון. בתפקידו זה סיקר את תחום המשפט, תחום הבריאות ואת הרשויות המקומיות באזור. בנוסף, סיקר עבור מוסף הספורט של העיתון את קבוצות הכדורגל בצפון ובמשך שני עשורים גם את נבחרת ישראל בכדורגל. במסגרת תפקידו זה חשף בשנת 1999 את פרשת נערות הליווי, ביחד עם העיתונאי אביב הברון.
בשנת 1994 הקים את איגוד עיתנאי הספורט ועמד בראשו במשך שני עשורים.
בשנת 2013 החל הללי לעבוד בערוץ הספורט והוא משמש כפרשן בתוכניות המגזין של הערוץ, כשהבולטות שבהן הן התוכניות "יציע העיתונות" ותוכנית הבת שלה, "שבת ביציע". בשנת 2014 הצטרף הללי לצוות המגישים של תוכנית הספורט ברדיו 103FM לצד מאיר איינשטיין ורון קופמן. אף על פי שחדל מלסקר את קבוצות הכדורגל מהעיר חיפה הוא ממשיך להפגין בתוכניות שבהן הוא משתתף מידיעותיו על הנעשה בקבוצות.
במרוצת השנים זכה הללי במספר פרסים: בשנת 2000 זכה בפרס נשיא המדינה, לאחר שנבחר לעיתונאי מצטיין מטעם העיתון מעריב. בשנת 2007 זכה ב"פרס ביאנו לתקשורת" על התמדתו בסיקור העיר חיפה, בשנת 2010 נבחר לעיתונאי הספורט של העשור על ידי אגודת העיתונאים בחיפה והצפון וב-2015 זכה בפרס מפעל חיים מטעם תא כתבי חיפה.
הללי הוא אביה של העיתונאית יפעת הללי.
יוני הללי
ילקוט מורשת
מגדל קירור
מגדל קירור הוא מערכת לפינוי / הרחקת חום עודף מתהליכים תעשייתיים, ממבנים וממכונות לסביבה. פינוי חום במגדל הקירור מתבצע באמצעות ניצול תכונות המים. מגדלי קירור רטובים מנצלים את התכונה הפיזיקלית של הסעת חום לסביבה באמצעות אידוי חלק מהמים ובכך קירור המים לטמפרטורה קרובה לטמפרטורת מד חום רטוב של הסביבה. מגדלי קירור אוויר הפועלים על בסיס תכונה פיזיקלית של הולכת חום כאשר המים החמים עוברים דרך מערכת של צלעות קירור (על בסיס עקרון הפעולה של רדיאטור) דרכם עובר אוויר מהסביבה ובכך מקררים את המים לטמפרטורה קרובה לטמפרטורת מד חום יבש של הסביבה.
יישומים נפוצים כוללים קירור המים בבתי זיקוק, פטרוכימיה ומפעלים אחרים, תחנות כוח תרמיות ומערכות מיזוג אוויר לקירור בניינים. סיווג הבסיס של מגדל קירור מבוסס על אופן זרימת האוויר לתוך המגדל: הסוגים העיקריים של מגדלי קירור הם מגדל קירור בזרימה טבעית, בו האוויר זורם במגדל באופן טבעי באמצעות אפקט הארובה ומגדל קירור זרימה מאולצת, בו האוויר זורם במגדל באמצעות מפוחים חשמליים.