כלומר: חיי העולם הבא עומדים מצד אחד, וההיכרתות מהם בצד שני, וזהו עונש הכרת.
דעה זו נסמכת בין השאר על דברי חז"ל בעונש על עבודה זרה שהובאו לעיל:
בידי אדם או בידי שמים.
במסורת היהודית עונש הכרת היא עונש הנעשה בידי שמים ולא בידי בני אדם. פירוש זה נסמך על הכתובים בהם מצוין שהאל הוא זה שמכרית את החוטאים. אולם היו שטענו שמדובר על עונש בידי אדם. על סמך העובדה שכמעט בכל המקומות נזכר שההיכרתות נעשית מ"(עדת) ישראל" וכדומה, יש בקרב חוקרי המקרא כאלו המפרשים שמדובר בעונש נידוי מהעם/הקהילה. שמואל ליונשטם באנציקלופדיה מקראית מתפלמס עם עמדה זאת באריכות וטוען שהיא אינה נכונה.
גם הקראים פירשו את עונש הכרת כעונש הניתן בידי אדם. ככל הנראה כנגד עמדה זאת של הקראים נכנס לחלק מנוסחי הוידוי במנהג בבל העתיק הביטוי "כרת בידי שמים".
ההבדל בין כרת למיתה בידי שמים.
מדברי רש"י במקומות אחרים נראה שיש דמיון בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים, אלא שזה האחרון אינו כולל עונש על בנים אלא על מיתת האדם לבדו וכן לא כולל מוות של האדם דווקא בחצי ימיו. מדברי ראב"ע (בראשית יז, יד) נראה שהוא סובר שיש זהות בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים. הרמב"ם כותב שאין קשר בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים, שזה האחרון הוא מיתה של האדם בטרם עתו, ואינה שייכת לענישה בעולם הבא.
החטאים שעליהם בא עונש כרת.
המשנה הראשונה של מסכת כריתות מונה אחת לאחת את כל הכריתות; 34 מצוות לא תעשה, ו-2 מצוות עשה (בחסרון אכילת טבל שנמנית בתוספתא):
ניתן לראות סדר במניין:
שוגג.
עונש כרת תמיד בא על חטא כשהוא נעשה במזיד.
על פי מסורת חז"ל, כל מצוות ה"לא תעשה" שעונשם כרת במזיד, יש להביא עליהם קורבן חטאת כשנעשים בשגגה, ולהפך (התאמה חד-חד ערכית), מה שאין כן לגבי שתי מצוות העשה (פסח ומילה) שעונשן במזיד כרת, שעליהן אין מביאים חטאת בשוגג, וכמו כן על איסור מגדף.
חומרת העונש.
מקובל לראות בחומרת עונשי התורה תשקיף של חומרת העבירות. ישנן כמה ביקורות על שיטה זו, וכן לא תמיד קל לסווג את העונשים לפי חומרתם.
בחלוקה כללית בין עבירות קלות לבין עבירות חמורות עונש כרת מסווג בעבירות החמורות:
בווידוי בעדות השונות מקובל להתוודות על כל העבירות בסדר חומרה עולה, וזהו הסדר:
אולם, קל לראות שאין השיבוץ הזה פשוט. זאת משום שישנם חטאים מורכבים:
העובדה שעונש כרת חופף לעיתים למלקות ולעיתים למיתה, והיות מיתה לפעמים עם כרת ולפעמים בלי, הביאה לגישה לפיה כרת הוא עונש נלווה שלא בהכרח שייך לסקאלה של חומרת העבירה מבחינה עצמית (לסקאלה הזו שייכים: מלקות, מיתה בידי שמים, מיתת בית דין), אלא מבחינת הקשר לעם. לפי גישה זו – אדם המתחייב בעונש כרת הוא אדם שעשה מעשה שגרם לו להתנתק באופן חמור מההווי היהודי. גישה זו מתיישבת היטב ובאופן אינטואיטיבי עם הגישה הרואה בעונש כרת – נידוי.
הרמב"ם בפירושו לפרק חלק, כותב לגבי מעשים הנזכרים בחז"ל כמונעים מהאדם "חלק לעולם הבא" שעניינם הוא:
אף לגבי עונש הכרת, נראה שהרמב"ם יאמר שאלו מעשים סמליים, המעידים על נפש האדם, ולא שהמעשים האלו חמורים בפני עצמם בהכרח.
קוואדרופוניה
מנחם מנדל כשר
הרב מנחם מנדל כשר (7 במרץ 1895, י"א באדר ה'תרנ"ה - 3 בנובמבר 1983, כ"ז בחשון ה'תשמ"ד) היה תלמיד חכם וראש ישיבה שחיבר מעל 30 ספרים בנושאים תורניים, בהם יצירתו המקיפה "תורה שלמה". עסק רבות בתורת רבי יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר"), הוציא רבים מכתביו לאור ופרסם את הספר "מפענח צפונות" שנועד לפרש את יצירתו של הרוגצ'ובר - צפנת פענח (על הרמב"ם) וצפנת פענח (שאלות ותשובות).
זכה בפרס ישראל לספרות תורנית (1963) ופעמיים בפרס הרב קוק (1944 ו-1951). בעל תואר דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי. השתייך לחסידות גור.
קורות חיים.
נולד בוורשה לרבי יצחק פרץ קאַשער ולפערלא (פאולה) לבית פכהולדר . לדברי נכדו ידע בגיל צעיר את כל שישה סדרי משנה בעל פה. בעודו צעיר לימים התכתב עם כמה רבנים ידועים בענייני הלכה. בהם: הרב יוסף רוזין, הרב מאיר דן פלוצקי מחבר "כלי חמדה", הרב מנחם זמבא, הרב אלחנן וסרמן, הרב אברהם ישעיה קרליץ ("החזון איש"), הרב ירוחם פישל פרלא, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, הרב חיים משה אלישר ועוד. בגיל 19 החל לערוך את הירחון התורני "דגל התורה" בהוצאת אגודת ישראל בפולין, שהופיע בוורשה בשנים תרפ"א-תרפ"ג. לאחר נישואיו עם בתו של הרב ברוך פריימן מוורטה התיישב שם והתיידד עם רב העיר הרב מאיר דן פלוצקי, ואף נסמך להוראה על ידו.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, הקים את ישיבת שפת אמת ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה. באותה תקופה יזם את מפעלו המרכזי "תורה שלמה" ובשנת ה'תרפ"ז הוציא לאור את הכרך הראשון. כדי לקדם את מפעלו זה פרש מראשות הישיבה והיגר לארצות הברית בשנת תרפ"ט.
הרב כשר היה מעורב בעסקי ציבור ובין השאר היה מזכיר מועצת גדולי התורה בפולין, הקים את ה"מתיבתא" בוורשה, והיה חבר ויו"ר של חברת "זיכרון דוד" שפעלה לרכישת קרקעות בין ירושלים לחברון לפני קום המדינה.
עמד בראש הוועד הציבורי שפעל להעלות את האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר ועוד כמה מבני משפחתו לארץ ישראל כחצי שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובכך הצילם ממוות.
את עיקר פעילותו הקדיש ליצירה התורנית.
מחלוקת עזה הייתה בינו לבין הרב חיים צימרמן בענייני קו התאריך.
משפחתו.
נישא לאסתר לבית פיירמן, בשנת 1913. נולדו להם 3 בנים ושתי בנות. בין בניו נציין את: הרב משה שלמה כשר, שניהל את מכון הוצאת הספרים של אביו ונפטר כארבעה חודשים אחריו, והרב שמעון כשר – חוקר, סופר ומשורר.
שני חתניו הם הרב ד"ר אהרן גרינבאום, שהיה מראשי הג'וינט וההדיר את פירושי רב שמואל בן חפני גאון על התורה, ויחיאל פרדמן. בניו של שמעון הם הפרופסור אסא כשר והפרופסור רימון כשר.
מורשתו.
הרב כשר לא הותיר אחריו ישיבה או תלמידים. מכון "תורה שלמה" האט את פעילותו לאחר פטירתו. ולאחר פטירת הרב משה כשר והרב גרינבוים פסקה לגמרי. עיקר מורשתו היא בספרים הרבים שהוציא לאור, כפי שהתבטא נכדו, אסא כשר: "כאשר היה מדבר איתי, כמעט כל מילה שנייה היה עם השורש מדפיס. למה הדפסת? מה אני מדפיס? צריך להדפיס, הדפסתי, נדפיס, זה היה עולמו בלי הרף".
עיסוקו במשנת הרוגצ'ובר.
באחת הפעמים שהרב כשר שהה בארצות הברית נודע לו שקיימים צילומים זעירים מחידושי הרוגצ'ובר בכתב ידו, וקיימת אפשרות לפענחם ולהוציאם לאור. הרב כשר נרתם מיידית למלאכה, וייסד יחד עם ישיבת רבינו יצחק אלחנן מכון "צפנת פענח" להוצאת דברי תורת הרוגצ'ובר. במשך השנים יצאו לאור על ידיו חידושי הרוגצ'ובר על התורה, על מורה נבוכים ועל כמה ממסכתות התלמוד, כמו כן פרסם גם כמה ספרים על דמותו ושיטתו, אך עדיין המלאכה לא הושלמה.
יחסו לציונות.
על אף השתייכותו המוצהרת לחסידות גור, המתנגדת באופן עקרוני לרעיונות הציונות, תמך הרב כשר בציונות באופן חד וברור. את השקפתו בעניין זה ביטא במיוחד בספרו הנרחב "התקופה הגדולה" וכן בספרו "הכוס החמישי" (ראה להלן קישור לספרים אלו).
עילי בוטנר
עִילָי בּוֹטְנֶר (נולד ב-5 בפברואר 1978) הוא זמר, מלחין, מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, פזמונאי וגיטריסט ישראלי, המנגן במספר סוגי גיטרות, בהן גיטרה קלאסית, גיטרה אקוסטית, גיטרה בס וגיטרה חשמלית, וכן בקשת על גיטרה חשמלית ובנג׳ו. בתחילת דרכו שיתף פעולה עם רן דנקר ויחד הוציאו להיטים גדולים כמו "שווים" ו"אני אש". בוטנר חבר בלהקת "עילי בוטנר וילדי החוץ" עם אוהד שרגאי, אדר גולד, תום גפן, ובעבר גם גל לוגסי.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.
בוטנר נולד בקיבוץ עין כרמל.
עוד בטרם שירותו הצבאי ניגן בוטנר במספר הרכבים, ובין היתר עם הזמר שמוליק קראוס. בצבא שירת בתזמורת חיל האוויר. לאחר שירותו היה ממקימי להקת "פאנקנשטיין". במקביל ניגן בהרכב הנגנים של עברי לידר, ריקי גל וגלי עטרי, וכן בהרכב הנגנים של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד". בוטנר הוא בוגר בית הספר למוזיקה "רימון".
בוטנר ניגן במספר רב של אלבומים, בהם "ממעמקים" של "הפרויקט של עידן רייכל", "האנשים החדשים" ו"זה לא אותו דבר" של עברי לידר, "יום רודף יום" של שמוליק קראוס, "אומר שירו בשקט" של אושיק לוי ו"רמזים" של ריטה.
לאחר שהתפרסם לראשונה כנגן, החל בוטנר לפעול גם כפזמונאי ומלחין. שיריו הראשונים כיוצר התפרסמו בביצועה של נינט טייב, שהקליטה עבור אלבומה "יחפה" מ-2006 את לחנו של בוטנר לשיר "אם תבוא", וכן את השיר "היא יודעת", שכתבה והלחינה יחד עם בוטנר.
"שווים".
באוגוסט 2007 יצא האלבום "שווים", אלבום משותף של בוטנר ורן דנקר. בוטנר כתב תחילה את שירי האלבום, ולאחר מכן חיפש זמר שיבצע אותם. לדנקר הגיע דרך גדי גידור, ממנהלי חברת אן אם סי. לפני צאת האלבום יצאו הסינגלים "שווים" שכתב והלחין בוטנר ו"בואי נעזוב", שכתב יחד עם גלעד שגב. אחר כך יצאו הסינגלים "הכל מזכיר אותך", "מה שלא הספקתי לומר" ו"אני אש". בוטנר כתב והלחין לבדו את כל שירי האלבום, פרט לשירים "בואי נעזוב" שכתב עם גלעד שגב, "מה שלא הספקתי לומר" שכתב עם אלי מורנו ו"נעימה" האינסטרומנטלי. בעיבודים השתתפו גדי גידור, גלעד שמואלי, בן ארצי ואסף דר. במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח נבחרו דנקר ובוטנר כ"הרכב השנה", וכמו כן זכו במקום הראשון בנבחרי ערוץ הילדים בקטגוריית "הרכב השנה".